null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
NICHOLASE EMILIOUA
přednesené dne 15. ledna 2026(1)
Věci C‑622/24 P a C‑623/24 P
VT
proti
Evropské komisi (C‑622/24 P)
a
UJ a další
proti
Evropské komisi (C‑623/24 P)
„ Kasační opravný prostředek – Veřejná služba – Výběrové řízení EPSO/AD/380/19 – Nezařazení na rezervní seznam – Rovné zacházení – Opakování písemných testů – Pravidlo shody mezi žalobou a stížností – Výklad oznámení o výběrovém řízení týkající se obecných schopností“
I.      Úvod
1.        Projednávané kasační opravné prostředky se týkají otevřeného výběrového řízení pořádaného Evropským úřadem pro výběr personálu (EPSO), které se konalo za účelem náboru administrátorů v oboru mezinárodní spolupráce a řízení pomoci zemím mimo EU. V průběhu písemných testů se vyskytly rozsáhlé technické problémy, které se dotkly značného počtu uchazečů. Výběrová komise se z tohoto důvodu rozhodla nabídnout všem uchazečům – bez ohledu na to, zda právě je postihly technické obtíže – možnost se rozhodnout, zda budou uvedené testy opakovat, nebo si ponechají své původní výsledky. Jádrem projednávaných kasačních opravných prostředků je otázka legality takového postupu.
2.        Několik uchazečů, kteří nakonec nebyli zařazeni na rezervní seznam vzešlý z uvedeného výběrového řízení, tuto skutečnost napadlo podáním žaloby k Tribunálu, v jejímž rámci se dovolávali různých vad vedení tohoto řízení, kdy jednou z nich bylo i opakování písemných testů. Konkrétně ve věcech, v nichž byly vydány rozsudky VT v. Komise(2) a UJ a další v. Komise(3), se žalobci domáhali zrušení příslušných rozhodnutí vydaných výběrovou komisí. Tribunál žaloby v obou věcech zamítl poté, co zamítl vznesené – takřka totožné – žalobní důvody.
3.        Projednávanými kasačními opravnými prostředky podanými ve věcech C‑622/24 P a C‑623/24 P se navrhovatelé domáhají zrušení rozsudků Tribunálu v uvedených věcech (dále jen „napadené rozsudky“). Za tímto účelem v podstatě tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že nekonstatoval, že došlo k porušení zásady rovného zacházení s uchazeči ve výběrovém řízení. V tomto ohledu uvádějí, že výběrová komise porušila tuto zásadu tím, že umožnila všem uchazečům – a nikoli pouze těm, kteří byli vážně dotčeni technickými problémy – využít možnosti opakování testů. Dále tvrdí, že uchazečům, kteří testy opakovali, byla poskytnuta neoprávněná výhoda, neboť měli mnohem více času na přípravu. Konečně zpochybňují též rozhodnutí Tribunálu, kterým zamítl jimi vznesený žalobní důvod týkající se výkladu oznámení o výběrovém řízení, pokud jde o hodnocení obecných schopností uchazečů.
4.        Vzhledem k tomu, že se skutkový stav i právní otázky vznesené v obou věcech do značné míry překrývají, jeví se vhodným posoudit je v rámci jednoho společného stanoviska.
II.    Právní rámec
5.        Článek 90 odst. 2 služebního řádu úředníků Evropské unie(4) (dále jen „služební řád“) zní následovně:
„Každá osoba, na kterou se tento služební řád vztahuje, se může obrátit na orgán oprávněný ke jmenování se stížností na opatření, které se jí nepříznivě dotýká […].
Orgán oznámí dotyčné osobě své odůvodněné rozhodnutí do čtyř měsíců ode dne podání stížnosti. Neobdrží-li dotyčná osoba do konce uvedené lhůty odpověď na svou stížnost, má se za to, že stížnost byla zamítnuta, proti čemuž lze podat žalobu podle článku 91.“
6.        Článek 91 odst. 2 služebního řádu stanoví:
„Žaloba k Soudnímu dvoru Evropské unie je přípustná pouze, pokud:
– k orgánu oprávněnému ke jmenování byla předtím podána stížnost ve smyslu čl. 90 odst. 2 a ve stanovené lhůtě,
– stížnost byla zamítnuta výslovným rozhodnutím nebo rozhodnutím učiněným mlčky“.
III. Skutkové okolnosti
7.        Skutečnosti předcházející sporům, z nichž projednávané kasační opravné prostředky vzešly, jsou podrobně popsány v napadených rozsudcích. Skutkové okolnosti relevantní pro toto stanovisko lze shrnout následovně.
8.        Dne 5. prosince 2019 zveřejnil EPSO v Úředním věstníku Evropské unie oznámení o otevřeném výběrovém řízení na základě kvalifikačních předpokladů a testů EPSO/AD/380/19 za účelem náboru administrátorů v oboru mezinárodní spolupráce a řízení pomoci zemím mimo EU(5), jehož cílem bylo sestavit dva rezervní seznamy, jeden pro administrátory zařazené do třídy AD 7 a druhý pro administrátory zařazené do třídy AD 9.
9.        Navrhovatelé v obou věcech se zúčastnili výběrového řízení pro třídu AD 7. Po úspěšném absolvování fáze testů s otázkami s výběrem odpovědí a fáze výběru na základě kvalifikačních předpokladů (talent screener) se navrhovatelé zúčastnili testů v hodnoticím centru. Ty zahrnovaly dva písemné testy: případovou studii a písemný test týkající se daného oboru (společně dále jen „písemné testy“), přičemž termín konání oba uvedených testů byl 9. září 2021 (dále jen „původní termín“).
10.      Dopisem ze dne 4. října 2021 informoval EPSO uchazeče, že z důvodu technických problémů, k nimž došlo v den původního termínu konání písemných testů, bylo rozhodnuto, že všem uchazečům, kteří se těchto testů zúčastnili, budou nabídnuty dvě možnosti: buď si ponechají
– v dané době ještě neznámé – výsledky z původního termínu, nebo budou písemné testy psát znovu, čímž ovšem o své původní výsledky přijdou.
11.      Nové písemné testy se psaly dne 10. listopadu 2021 (dále jen „druhý termín“). Navrhovatel ve věci C‑622/24 P (VT), jakož i tři z osmi navrhovatelů ve věci C‑623/24 P (UN, US a UT) se rozhodli, že test znovu psát nebudou a místo toho si ponechají výsledky testů z původního termínu. Zbývajících pět navrhovatelů ve věci C‑623/24 P (UJ, UL, UP, UU a UV) se naopak rozhodlo pro opakování testů.
12.      Osmi uchazečům, kteří se během druhého termínu potýkali s technickými potížemi, byl výběrovou komisí povolen ještě třetí termín, vyhlášený na 10. prosince 2021. UJ byl jediný z navrhovatelů, kterému byla nabídnuta možnost třetího termínu a využil ji.
13.      Dne 5. května 2022 vyrozuměl EPSO každého z navrhovatelů individuálně o rozhodnutí výběrové komise, podle kterého nebyla jejich jména zařazena na rezervní seznam AD 7 (dále jen „rozhodnutí o nezařazení“), a to z toho důvodu, že nebyli mezi uchazeči, kteří získali nejvyšší souhrnný počet bodů z testů v hodnoticím centru. V případě jednoho z navrhovatelů ve věci C‑623/24 P, a sice UT, pak vycházelo odmítnutí z důvodu, že nezískal požadovaný minimální počet bodů.
14.      Někteří navrhovatelé (VT, UJ a UL) požádali výběrovou komisi o přezkoumání rozhodnutí o nezařazení, která se jich týkala. Jejich žádosti byly zamítnuty rozhodnutími ze dne 15. července 2022. Všichni navrhovatelé následně podali stížnosti k EPSO (jakožto příslušnému orgánu oprávněnému ke jmenování) na základě čl. 90 odst. 2 služebního řádu (dále jen „stížnosti ve smyslu čl. 90 odst. 2“), jimiž napadli rozhodnutí o nezařazení a v relevantních případech i rozhodnutí o zamítnutí svých žádostí o přezkum.
15.      Konkrétně navrhovatel ve věci C‑622/24 P podal stížnost ve smyslu čl. 90 odst. 2 dne 10. října 2022, přičemž na ni neobdržel výslovnou odpověď. Jeho stížnost tak byla v souladu s čl. 90 odst. 2 služebního řádu považována za zamítnutou rozhodnutím učiněným mlčky po uplynutí lhůty čtyř měsíců, tedy dne 10. února 2023.
16.      Navrhovatelé ve věci C‑623/24 P a několik dalších uchazečů podalo své stížnosti ve smyslu čl. 90 odst. 2 společně dne 5. srpna 2022. Jejich stížnosti byly považovány za zamítnuté rozhodnutím učiněným mlčky dne 5. prosince 2022, nicméně později byly zamítnuty i výslovně rozhodnutími orgánu oprávněného ke jmenování ze dne 13. března 2023.
IV.    Řízení před Tribunálem a napadené rozsudky
17.      Navrhovatelé v obou věcech podali žaloby k Tribunálu na základě článku 270 SFEU, jimiž se bránili proti nezařazení na rezervní seznam vzešlý z výběrového řízení.
18.      Jejich žaloby byly v případě navrhovatelů VT, UJ a UM formálně považovány za žaloby podané proti rozhodnutím výběrové komise ze dne 15. července 2022, kterými byly zamítnuty jejich žádosti o přezkum, a v případě ostatních navrhovatelů, kteří takové žádosti nepodali, za žaloby podané přímo proti rozhodnutím o nezařazení ze dne 5. května 2022 (dále jen společně „sporná rozhodnutí“).
19.      Navrhovatelé v obou věcech uplatnili sedm téměř totožných žalobních důvodů vycházejících z řady údajných vad výběrového řízení, přičemž usilovali o zrušení sporných rozhodnutí. Rozsudky ze dne 10. července 2024, VT v. Komise a UJ a další v. Komise, Tribunál obě žaloby v plném rozsahu zamítl a rozhodl, že účastníci řízení ponesou vlastní náklady řízení.
V.      Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastníků řízení
20.      VT podal proti rozsudku VT v. Komise kasační opravný prostředek, který je v současné době projednáván ve věci C‑622/24 P. Podobně podalo proti rozsudku ve věci UJ a další v. Komise kasační opravný prostředek i osm ze třinácti žalobců v uvedené věci, a to v rozsahu, v němž se jich uvedený rozsudek týká; jejich kasační opravný prostředek je v současné době projednáván ve věci C‑623/24 P.
21.      Navrhovatelé se svými kasačními opravnými prostředky domáhají toho, aby Soudní dvůr zrušil napadené rozsudky, vyhověl jejich návrhovým žádáním v prvním a druhém stupni a uložil Evropské komisi náhradu nákladů řízení v obou stupních. Komise navrhuje, aby byly kasační opravné prostředky zamítnuty a navrhovatelům uložena náhrada nákladů řízení.
VI.    Posouzení
22.      Na podporu svých kasačních opravných prostředků navrhovatelé uplatňují dva
důvody.
23.      První důvod, společný oběma kasačním opravným prostředkům, se týká údajného porušení zásady rovného zacházení, k němuž dle tvrzení navrhovatelů došlo v důsledku opakování písemných testů.
24.      Druhý důvod směřuje proti rozhodnutím Tribunálu, kterými
odmítl, respektive zamítl páté žalobní důvody, jež vycházely z porušení oznámení o výběrovém řízení. Ačkoli byl uvedený žalobní důvod v rozsudku UJ a další v. Komise prohlášen za nepřípustný, v rozsudku VT v. Komise byl považován za přípustný, nicméně zamítnut jako neopodstatněný. Navrhovatelé v obou věcech tvrdí, že se Tribunál ve svých závěrech učiněných v obou věcech dopustil nesprávného právního posouzení.
25.      Nejprve se budu zabývat prvním důvodem kasačního opravného prostředku, který se týká zásady rovného zacházení (A), a poté se budu věnovat druhému důvodu kasačního opravného prostředku, přičemž provedu analýzu procesních a poté i hmotněprávních otázek, tak jak v obou věcech vyvstaly (B).
A.      K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku: porušení zásady rovného zacházení
26.      V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelé tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení tím, že nekonstatoval porušení zásady rovného zacházení s uchazeči ve výběrovém řízení, tak jak je zakotvena v článku 20 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
27.      Toto porušení podle nich vyplývá i) ze skutečnosti, že možnost opakovat písemné testy byla nabídnuta všem uchazečům bez ohledu na to, zda je skutečně postihly technické obtíže (první část prvního důvodu kasačního opravného prostředku),
ii) z delšího času na přípravu na druhý a třetí termín písemných testů (druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku) a iii) ze skutečnosti, že tři termíny písemných testů – se zvláštním důrazem na třetí termín – se konaly v různých dnech (třetí část prvního důvodu kasačního opravného prostředku, uplatňovaná jako taková pouze ve věci C‑623/24 P).
28.      Postupně se budu zabývat každou z těchto částí prvního důvodu kasačního opravného prostředku, nejprve však uvedu relevantní argumenty účastníků řízení. Pokud jde o první dvě části prvního důvodu, bude rovněž nezbytné zabývat se právním zájmem navrhovatelů na vznesení uvedených výtek. Výjimečně se budu otázkou jejich zájmu zabývat až po analýze hmotněprávních otázek, a to z praktických důvodů uspořádání tohoto stanoviska, neboť úvodní vylíčení tvrzené nerovnosti umožní následně jasnější vysvětlení zájmu navrhovatelů na uplatnění jejich argumentace, a to ve světle odlišných skutkových situací, v nichž se nacházejí.
1.      K první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku: opakování testů nabídnuté všem uchazečům
29.      V rámci první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelé tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl(6), že výběrová komise neporušila zásadu rovného zacházení tím, že možnost opakovat písemné testy nabídla všem uchazečům bez ohledu na to, zda se potýkali s technickými potížemi, které ovlivnily jimi dosažené výsledky(7).
30.      V tomto ohledu Tribunál v napadených rozsudcích konstatoval, že řešení zvolené výběrovou komisí sice umožňuje uchazečům, kteří se s technickými obtížemi nepotýkali, psát testy podruhé, nicméně takovému rozdílu v zacházení bylo vzhledem k rozsahu a povaze potíží a velkému počtu dotčených uchazečů možné jen obtížně se vyhnout. Tribunál měl dále za to, že dotčené opatření sloužilo legitimnímu cíli, kterým bylo zajištění toho, aby všichni uchazeči, které potkaly technické problémy, mohli využít nového termínu.
a)      Hlavní argumenty účastníků řízení
31.      Jak již bylo uvedeno výše, navrhovatelé v podstatě tvrdí, že nabídnutí opakování testů nejen těm uchazečům, kteří se potýkali s vážnými technickými potížemi, ale i těm, které potkaly pouze drobné, nebo dokonce vůbec žádné problémy, představuje stejné zacházení s odlišnými situacemi, což je v rozporu se zásadou rovného zacházení.
32.      Tvrdí, že řešení zvolené výběrovou komisí nebylo odůvodněné cílem výběrového řízení (tj. vybrat nejvhodnější uchazeče v souladu s článkem 27 služebního řádu) a bylo nepřiměřené a překračovalo meze toho, co bylo nezbytné k nápravě vad způsobených technickými problémy. Navrhovatelé tak Tribunálu vytýkají, že rozhodl nesprávně, když nekonstatoval, že výběrová komise nepřijala všechna nezbytná opatření ke snížení rizika nerovného zacházení na takovou míru, která je vlastní jakékoli zkoušce, ale vytvořila mezi uchazeči situaci nerovného zacházení, které šlo předejít.
33.      Komise rozporuje tvrzení navrhovatelů a připomíná širokou posuzovací pravomoc výběrových komisí při rozhodování o nápravných opatřeních v případě vzniku nesrovnalostí, jakož i tomu odpovídající omezený rozsah soudního přezkumu(8). Dále zdůrazňuje, že podle ustálené judikatury je riziko nerovného zacházení(9) inherentní součástí každého výběrového řízení, takže porušení zásady rovného zacházení může být konstatováno pouze tehdy, pokud výběrová komise nesnížila takové riziko na míru, která je obvykle vlastní jakékoli zkoušce(10). Podle ní tomu tak v projednávané věci nebylo a Tribunál v podstatě správně dospěl k závěru, že přijaté řešení bylo za daných okolností odůvodněné.
34.      V tomto ohledu Komise vysvětluje, že z důvodu nezřetelné a různorodé povahy prokazatelně zjištěných technických problémů by bylo nemožné určit jejich rozsah a důsledky konkrétně pro každého jednotlivého uchazeče(11). Má tudíž za to, že nabídnutí možnosti, nikoli povinnosti, opakování testů všem uchazečům bylo jediným proveditelným a spravedlivým řešením, které bylo v souladu se zásadami rovného zacházení, proporcionality a řádné správy.
35.      Komise tvrdí, že i když se pro opakování testů rozhodli i někteří uchazeči, kteří se s technickými obtížemi nepotýkali, přišli tím o své původní výsledky, takže do výběrového řízení opětovně vstoupili za stejných podmínek jako ostatní uchazeči. Nelze tedy mít za to, že měli v rámci výběrového řízení „více příležitostí“. Konečně Komise rovněž zdůrazňuje, že navrhovatelé neprokázali, jakým způsobem přijaté řešení znevýhodnilo každého z nich individuálně.
b)      Analýza
36.      Úvodem je třeba připomenout, že i když výběrové komise mají širokou posuzovací pravomoc, pokud jde o podmínky, obsah a organizaci výběrového řízení (mezi něž musí patřit i přijímání nápravných opatření), musí být tato pravomoc vykonávána v souladu se zásadou rovného zacházení(12).
37.      Uvedená zásada podle ustálené judikatury vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno(13).
38.      V projednávané věci je podle mého názoru zřejmé, že s odlišnými situacemi bylo zacházeno stejně: s uchazeči, kteří se potýkali s technickými problémy se závažným dopadem na jejich testy, bylo zacházeno stejně jako s uchazeči, kteří se potýkali pouze s drobnými problémy, nebo se dokonce nesetkali s žádnými obtížemi, jelikož možnost využití druhého termínu byla nabídnuta všem uchazečům.
39.      Jak tvrdí Komise, je sice pravda, že všichni uchazeči měli v konečném důsledku na písemné testy pouze jeden pokus, který se počítal (neboť platným zůstal pouze jeden soubor výsledků), nicméně nerovné zacházení tvrzené navrhovateli spočívá v něčem jiném. Jde o to, že paušální nabídka možnosti zvolit si opakování testů představovala dodatečnou výhodu pro uchazeče, kteří nebyli technickými obtížemi negativně dotčeni: výhodou byla možnost uchazeče zlepšit svůj původní, potenciálně neuspokojivý, výsledek, nebo naopak si ponechat původní výsledky, byly-li uspokojivé, jelikož nebylo povinné testy opakovat. Jinými slovy, uvedení uchazeči měli výhodu spočívající v možnosti zvolit si, který z jejich pokusů se bude počítat. Naproti tomu uchazeči, kteří se kvůli závažným technickým problémům původního termínu testů účinně účastnit nemohli, žádnou takovou skutečnou volbu neměli: pro ně byl druhý termín prakticky jedinou a poslední příležitostí pro písemné testy(14).
40.      Tribunál de facto připustil, že výše uvedené představuje rozdílné zacházení, ale měl za to, že se mu „lze jen obtížně vyhnout“. Je tedy nezbytné posoudit, zda byla uvedená rozdílnost za daných okolností odůvodněná, jak v podstatě tvrdil Tribunál.
41.      Podle čl. 1d odst. 6 služebního řádu a v souladu s ustálenou judikaturou může být opatření vedoucí k rozdílnému zacházení odůvodněné, pokud sleduje oprávněný cíl obecného zájmu v rámci personální politiky a je uvedenému cíli přiměřené(15).
42.      Pokud jde zaprvé o sledovaný cíl, lze souhlasit s Komisí, že řešení přijaté výběrovou komisí sledovalo oprávněný cíl spočívající v nápravě nesrovnalostí způsobených rozsáhlými technickými problémy v průběhu původního termínu písemných testů za účelem obnovení rovných podmínek výběrového řízení.
43.      Pokud jde zadruhé o přiměřenost dotčeného opatření ve světle uvedeného cíle, je v souladu s judikaturou Soudního dvora nutno posoudit, zda bylo dotčené opatření i) způsobilé k dosažení tohoto cíle; ii) nepřekročilo rámec toho, co bylo za tímto účelem nezbytné, a iii) bylo přiměřené stricto sensu, když nastolilo spravedlivou rovnováhu mezi dotčenými zájmy(16).
44.      Pokud jde o první aspekt, tedy faktor vhodnosti, podotýkám, že řešení spočívající v nabídnutí opakování testů všem uchazečům by mohlo být považováno za způsobilé napravit nesrovnalosti vzniklé v průběhu původního termínu(17). Jak uvedl Tribunál, dotčené řešení umožnilo všem uchazečům, které postihly technické problémy, absolvovat testy za řádných podmínek.
45.      Dotčené opatření však podle mého názoru selhává, pokud jde o splnění podmínky nezbytnosti (a aniž je nezbytné zabývat se ještě přiměřeností stricto sensu). Při posuzování nezbytnosti opatření je klíčovou otázkou to, zda alternativními opatřeními, která zásadu rovného zacházení omezují méně, nebylo možno dosáhnout téhož cíle se stejnou účinností. Podle mého názoru tomu tak v situaci dotčené v projednávaných věcech nepochybně je.
46.      Zaprvé lze podotknout, pouze pro potřeby zasazení do kontextu, že pokud se jednotliví uchazeči ve výběrovém řízení potýkají s technickými problémy, za které nenesou odpovědnost, EPSO jim po ověření této skutečnosti v zásadě nabídne určitá nápravná opatření, jako je mimo jiné opakování testu určené pouze jim(18). To se stalo například právě v projednávané věci, a to ve vztahu k osmi uchazečům, kterým byl nabídnut třetí termín písemných testů, a současně se jedná i o řešení, které za vhodné podle všeho považují i navrhovatelé. Jak ovšem vysvětlila Komise, tato možnost byla v rámci dotčeného výběrového řízení neproveditelná (viz bod 34 výše).
47.      Podle mého názoru nicméně byla k dispozici vhodnější alternativa: zneplatnit původní termín – jehož integritu je za daných okolností a vzhledem k mimořádně vysokému počtu dotčených uchazečů nutno považovat za vážně ohroženou(19) – a uspořádat nový termín konání testů pro všechny uchazeče. Takový přístup by – slovy Komise – obnovil podmínky výběrového řízení panující v okamžiku, než se nesrovnalosti vyskytly, aniž by byla některým uchazečům poskytnuta výhoda spočívající ve volbě mezi jejich výsledky dosaženými v rámci jednotlivých termínů(20).
48.      Ve své kasační odpovědi ve věci C‑623/24 P Komise připustila, že takový alternativní přístup si lze představit, ale tvrdila, že by nespravedlivě připravila uchazeče, kteří nebyli závažnými technickými problémy dotčeni, o výsledky legitimně dosažené během původního termínu psaní testů. Pro takové obavy – které jsou patrně motivovány i snahou vyhnout se dalším stížnostem – mám určité pochopení. Snaha vyhnout se tomu, aby byli uvedení uchazeči připraveni o své původní výsledky, však nemůže odůvodnit to, že jim bude poskytnuta výhoda oproti jiným uchazečům, přičemž přijaté řešení, jak je vysvětleno výše, právě takový účinek mělo. Uvedený závěr je o to přesvědčivější, že nelze rozumně tvrdit, že uchazeči nabývají právo ponechat si své původní výsledky, popřípadě právo být zproštěni povinnosti opakovat písemné testy, pokud to okolnosti vyžadují. Žádné takové právo nevyplývá ani z oznámení o výběrovém řízení a nic nenasvědčuje tomu – ani to Komise netvrdí – že by byla uchazečům poskytnuta konkrétní, nepodmíněná a shodující se ujištění, která mohla vyvolat legitimní očekávání(21), že jejich původní výsledky budou nezávisle na případném pozdějším zrušení výběrového řízení (nebo některé jeho fáze) a navzdory dotčeným výjimečným a nepředvídatelným okolnostem ponechány v platnosti(22).
49.      Z toho podle mého názoru vyplývá, že řešení přijaté výběrovou komisí překročilo meze toho, co bylo nezbytné k dosažení cíle spočívajícího v nápravě nesrovnalostí způsobených rozsáhlými technickými problémy, které se vyskytly v původním termínu písemných testů, s cílem obnovit
rovné podmínky výběrového řízení. Přijaté řešení naopak uvedené podmínky de facto pokřivilo, když vytvořilo novou nerovnost mezi uchazeči, která tak překročila rámec toho, co je obvykle vlastní jakémukoli výběrovému řízení.
50.      S
ohledem na výše uvedené docházím k závěru, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když v napadených rozsudcích konstatoval, že výběrová komise neporušila zásadu rovného zacházení tím, že všem uchazečům nabídla možnost, nikoli však povinnost, písemné testy opakovat.
51.      Bez ohledu na výše uvedený závěr je nutno posoudit, zda mají všichni navrhovatelé právní zájem na dovolávání se tohoto porušení zásady rovného zacházení – což je otázka, která je zmíněna i v napadených rozsudcích.
52.      Navrhovatelé sice správně uvádějí, že nejsou povinni předložit důkaz o tom, že někteří uchazeči byli skutečně zvýhodněni(23), nicméně je to nezbavuje povinnosti prokázat, že oni sami byli tvrzenou nerovností osobně dotčeni. Podle ustálené judikatury není žalobce oprávněn jednat v obecném zájmu zákona nebo orgánů a na podporu žaloby na neplatnost může uplatňovat pouze žalobní důvody, které se ho osobně týkají(24).
53.      Jak lze dovodit z výše uvedené analýzy (a jak připouštějí sami navrhovatelé), nerovné zacházení vyplývající z paušální nabídky opakování testů znevýhodnilo, přinejmenším v zásadě, ty uchazeče, kteří byli vážně dotčeni technickými problémy a kteří z tohoto důvodu neměli ve skutečnosti jinou možnost než písemné testy opakovat. Tribunál správně podotkl, že v případě uchazečů, kterým byla nabídnuta možnost testy opakovat, ale oni se přesto rozhodli této možnosti nevyužít a raději ponechat v platnosti své původní výsledky, je nutno mít za to, že byli se svými původními výsledky spokojeni, a tudíž nespadají do kategorie osob vážně dotčených vzniklými problémy. Je pravda, že navrhovatel ve věci C‑622/24 P uvedl, že uchazeči, které postihly závažné technické obtíže, se teoreticky mohli rozhodnout testy neopakovat z důvodů, jako jsou třeba pracovní závazky. Žádný z navrhovatelů ovšem ve skutečnosti netvrdil, že tomu tak právě v jeho případě bylo.
54.      Mám tudíž za to, že ti navrhovatelé, kteří se rozhodli druhého termínu písemných testů nezúčastnit (viz bod 11 výše), nemohou tvrdit, že mají osobní zájem na uplatňování první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku.
55.      Pokud jde o navrhovatele, kteří se druhého termínu testů zúčastnili (tj.
UJ, UL, UP, UU a UV), není situace takto jednoduchá. Komise tvrdí, že by bylo nemožné s jistotou určit, zda všichni uchazeči, kteří využili druhého termínu, se během původního termínu skutečně potýkali s dostatečně závažnými technickými problémy. Nelze však vyloučit, že tomu tak bylo. S ohledem na tuto nejistotu mám za to, že u takových navrhovatelů lze v případě pochybností připustit, že mají právní zájem na uplatnění této části prvního důvodu kasačního opravného prostředku.
56.      Ze všeho výše uvedeného podle mého názoru vyplývá, že první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku musí být vyhověno, pokud jde o navrhovatele UJ, UL, UP, UU a UV, ale musí být zamítnuta ve vztahu k ostatním navrhovatelům.
2.      Ke druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku: delší doba na přípravu na pozdější termíny
57.      V rámci druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelé tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení(25) tím, že neshledal porušení zásady rovného zacházení v tom, že účastníci druhého a třetího termínu písemných testů získali výhodu v podobě významně delší doby na přípravu oproti účastníkům původního termínu.
58.      Konkrétně navrhovatelé v řízení před Tribunálem tvrdili, že testy ve druhém a třetím termínu byly méně obtížné než v původním termínu, což platí pro oba z nich, případovou studii i písemný test z oboru. Pokud jde konkrétně o posledně zmíněný test, navrhovatelé tvrdili, že jelikož scénář, z něhož tento test vycházel, byl stejný pro všechny tři termíny a byl zveřejněn již před původním termínem konání testů, měli uchazeči v rámci pozdějších termínů neoprávněnou výhodu z důvodu podobnosti testů i z důvodu delší doby na přípravu(26).
59.      Tribunál uvedenou argumentaci odmítl. Na jedné straně konstatoval, že konkrétní předmět zprávy, která měla být vypracována v rámci každého termínu, sice vycházel ze stejného základního scénáře (byť o dvou verzích(27)), ale významně a dostatečně se lišil. Na druhé straně, pokud jde o dodatečnou dobu na přípravu, Tribunál rozhodl, že z uvedeného nelze vyvozovat žádnou významnou výhodu pro uchazeče účastnící se následných termínů, neboť nic nenasvědčuje tomu, že výběrová komise měla v úmyslu omezovat čas, který měli uchazeči k tomu, aby se se zveřejněným scénářem seznámili.
a)      Hlavní argumenty účastníků řízení
60.      Navrhovatelé zaprvé uvádějí, že scénář, který byl základem písemného testu v oboru, byl zveřejněn v srpnu 2021, čímž byla uchazečům, kteří se účastnili druhého termínu v listopadu 2021 a třetího termínu v prosinci 2021, poskytnuta významně delší doba na přípravu ve srovnání s těmi, kteří se zúčastnili pouze původního termínu konání testů v září 2021. Namítají, že tento rozdíl v délce doby na přípravu představuje rozdíl v objektivních podmínkách výběrového řízení bez ohledu na úmysly výběrové komise nebo změny v tématech testů. Dospívají tedy k závěru, že na rozdíl od toho, jak rozhodl Tribunál, došlo v konečném výsledku k porušení zásady rovného zacházení.
61.      Komise tvrdí, že navrhovatelé se v podstatě snaží zpochybnit skutkové posouzení Tribunálu, podle kterého nebyla uchazečům při pozdějších termínech poskytnuta žádná významná výhoda z důvodu zmíněné dodatečné doby na přípravu. Podle Komise tak tato část kasačního opravného prostředku nenastoluje právní otázku, a je tudíž nutno ji odmítnout jako nepřípustnou.
62.      Podpůrně, pokud jde o meritum věci, Komise uvádí, že výkony uchazečů nebyly hodnoceny na základě délky doby, kterou měli k dispozici, aby se mohli seznámit se scénářem, ale na základě – dle názoru Tribunálu – dostatečně odlišných témat pro každý test. Z toho podle Komise vyplývá, že délka doby na přípravu neměla žádný vliv na hodnocení výkonů uchazečů.
b)      Analýza
63.      Zaprvé, pokud jde o přípustnost této druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku, nesdílím názor Komise, že navrhovatelé zpochybňují posouzení skutkových okolností Tribunálem. Navrhovatelé se dovolávají nesprávného právního posouzení v odůvodnění Tribunálu v rozsahu, v němž měl za to, že dodatečná doba na přípravu nepředstavuje porušení zásady rovného zacházení pouze z toho důvodu, že výběrová komise neměla v úmyslu tuto dobu omezovat. V podstatě jde o to, zda prokázaná skutková okolnost, tj. delší doba na přípravu pro některé uchazeče, představuje rozdíl v objektivních podmínkách, za kterých se výběrové řízení konalo, v rozporu se zásadou rovného zacházení; takové posouzení je otázkou právní. Námitce nepřípustnosti vznesené Komisí tak podle mého názoru nelze vyhovět.
64.      Zadruhé, pokud jde o meritum věci, je nutno upřesnit, že navrhovatelé uplatnili v řízení v prvním stupni dva samostatné argumenty na podporu svého tvrzení, že druhý a třetí termín konání testů byly méně obtížné než termín původní, a sice že: i) úkoly požadované od uchazečů byly u všech termínů velmi podobné a ii) uchazeči, kteří se účastnili pozdějších termínů, měli výhodu v podobě delší doby na přípravu, neboť základní scénář byl zveřejněn s velkým předstihem. Pokud Tribunál konstatoval, že témata písemného testu v oboru se ve všech třech termínech dostatečně lišila, vypořádal se pouze s prvním z těchto bodů (který není předmětem sporu v rámci řízení o projednávaných kasačních opravných prostředcích). Z toho ovšem nevyplývá – na rozdíl od toho, co podle všeho tvrdí Komise – že se tímto konstatováním řeší i druhý bod, a sice otázka, zda by rozdíl v době na přípravu mohl sám o sobě ovlivnit relativní obtížnost testů v jednotlivých termínech. Odlišná povaha jejich témat nevylučuje možnost, že nestejná doba na přípravu mohla přesto výkon uchazečů ovlivnit. Tribunál se místo toho věnoval tomuto druhému argumentu týkajícímu se rozdílu v době na přípravu samostatně, jak je uvedeno v bodě 59 výše, přičemž v podstatě dospěl k závěru, že zmíněný rozdíl nepředstavuje porušení zásady rovného zacházení, neboť výběrová komise neměla v úmyslu omezovat dobu na přípravu žádnému uchazeči. Právě tento závěr je v projednávané věci předmětem sporu.
65.      Po tomto upřesnění připomínám, že podle judikatury zásada rovného zacházení vyžaduje, aby všichni uchazeči téhož výběrového řízení skládali tutéž zkoušku za stejných podmínek a aby zkoušky měly v podstatě tutéž obtížnost pro všechny uchazeče(28).
66.      V napadených rozsudcích Tribunál rozhodl, že delší doba na přípravu nepředstavuje významnou výhodu pro uchazeče účastnící se pozdějších termínů, přičemž tento závěr podle všeho založil pouze na neexistenci zjevného úmyslu výběrové komise uvedenou dobu omezovat. Podle mého názoru však takový přístup přehlíží objektivní důsledky dodatečné doby na přípravu známých testových materiálů. Právě tyto důsledky jsou ovšem podle mého názoru rozhodující při posuzování otázky, zda došlo k nerovnému zacházení. Ve světle judikatury citované v předchozím bodě je totiž relevantní to, zda měl rozdíl v době na přípravu za následek, že se uchazeči účastnili výběrového řízení za objektivně odlišných podmínek – což je určení, které závisí na okolnostech dané věci.
67.      Je sice pravda, že ne každý rozdíl v době na přípravu může být považován za relevantní, nicméně konkrétní okolnosti projednávané věci, tak jak byly zjištěny Tribunálem, jej podle mého názoru činí podstatným. Uchazeči účastnící se druhého a třetího termínu byli zvýhodněni tím, že ve srovnání s původním termínem konání zkoušky měli dvojnásobnou, resp. trojnásobnou dobu na to, aby se seznámili se stejným předem zveřejněným scénářem. Taková významně delší doba na přípravu na stejný scénář – nevyhnutelně spjatá s určitou mírou náhledu na to, jak by mohl být uvedený scénář použit, který uchazeč získal z původního termínu – představuje podle mého názoru citelný rozdíl v podmínkách, za nichž uchazeči během všech tří termínů konání testů absolvovali písemný test v oboru.
68.      Stejně jako v případě první části tohoto důvodu kasačního opravného prostředku je tedy nutno posoudit, zda toto rozdílné zacházení bylo objektivně odůvodněné a přiměřené. Komise v tomto ohledu nepředložila žádné konkrétní odůvodnění. Lze se pouze dohadovat, že přístup spočívající v zachování
téhož předem zveřejněného scénáře pro opakování písemného testu v oboru (který měl za následek poskytnutí delší doby na přípravu), sledoval legitimní cíl, a sice zajistit srovnatelnou úroveň obtížnosti ve všech termínech konání testů. Ovšem ani za výše uvedeného předpokladu nepovažuji za okolností daných v projednávané věci zvolený přístup za přiměřený, zejména z důvodu možnosti využít alternativy, které by byly i v tomto ohledu méně omezující. Přestože naplánování všech termínů konání testů v kratším časovém horizontu bylo kvůli administrativním omezením neproveditelné, mohly být podle mne zváženy jiné alternativy, jako je zveřejnění nového scénáře rovnocenné obtížnosti nebo, jak bylo předmětem pojednání v předchozí části tohoto stanoviska, opakování písemných testů všemi uchazeči za stejných podmínek.
69.      Z toho podle mého názoru vyplývá, že dodatečná doba na přípravu, kterou mohli využít uchazeči účastnící se následných termínů konání písemného testu v oboru, představovala porušení zásady rovného zacházení.
70.      Mám tudíž za to, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když v napadených rozsudcích konstatoval, že k žádnému takovému porušení nedošlo.
71.      Stejně jako v případě první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku se však tento závěr netýká všech navrhovatelů. Jak již konstatoval Tribunál a jak připustili i navrhovatelé, pouze ti z nich, kteří písemné testy neopakovali – a nevyužili tak delší doby na přípravu na písemný test v oboru – se mohou této druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku dovolávat. Těmito navrhovateli jsou VT, UN, US a UT(29).
72.      Domnívám se však, že situaci navrhovatele UT je nutno odlišit. Účastníci řízení o kasačním opravném prostředku se k tomu sice výslovně nevyjádřili, nicméně z bodu 5 rozsudku UJ a další v. Komise podle mne vyplývá, že UT nebyl na
rezervní seznam uveden z toho důvodu, že v hodnoticím centru nezískal minimální požadovaný počet bodů.
73.      V tomto ohledu je nutno podotknout, že oznámení o výběrovém řízení jasně podmínilo zařazení na rezervní seznam dvěma kumulativně stanovenými podmínkami, a sice: i) dosažením požadovaného minimálního počtu bodů ve všech testech v hodnoticím centru a ii) získáním jednoho z nejvyšších celkových počtů bodů ze všech uchazečů. Zásadní skutečností je, že UT nesplnil první z uvedených podmínek. Nezařazení UT na rezervní seznam tedy nevyplývalo ze srovnávacího hodnocení uchazečů, pokud jde o nejvyšší celkový počet bodů – kde tvrzené nerovné zacházení mohlo ovlivnit jeho pořadí v žebříčku – ale z nedosažení požadovaného minimálního počtu bodů.
74.      I kdyby bylo připuštěno, jak je konstatováno výše, že důvod kasačního opravného prostředku vycházející z porušení rovného zacházení je opodstatněný, a dokonce i za předpokladu, že v případě neexistence takového porušení mohli jiní uchazeči získat nižší počty bodů nebo v testech propadnout, nezměnilo by to počet bodů, kterého dosáhl UT a který byl nižší než požadovaný práh. Nerovnost, k níž dle tvrzení navrhovatelů v projednávané věci došlo, se totiž týká příležitostí, které byly bezdůvodně poskytnuty jiným uchazečům, aby mohli podat lepší výkon; netýká se nepříznivého účinku na vlastní výkon UT. Z toho podle mého názoru vyplývá, že tento důvod kasačního opravného prostředku musí být ve vztahu k UT zamítnut(30).
75.      Vzhledem k tomu, že výše zjištěná nesprávná právní posouzení, jichž se Tribunál dopustil v rozsudku UJ a další v. Komise, nemohou vést ke zrušení rozhodnutí o tom, že UT se nezařazuje na rezervní seznam, zůstává výrok uvedeného rozsudku ve vztahu k dotčené osobě nezměněn. Místo toho musí být, podle mého názoru, odůvodnění rozsudku ve vztahu k dotčenému navrhovateli nahrazeno úvahami uvedenými výše(31).
76.      S ohledem na výše uvedené úvahy docházím k závěru, že druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku je třeba vyhovět v rozsahu, v němž se týká navrhovatelů VT, UN a US, ale v případě ostatních navrhovatelů musí být zamítnuta.
Dílčí závěr
77.      Ze závěrů vyvozených v částech A.1 a A.2 výše vyplývá, že napadené rozsudky jsou zatíženy nesprávným právním posouzením a musí být podle mého názoru zrušeny ve vztahu ke všem navrhovatelům s výjimkou UT.
78.      Pro případ, že by Soudní dvůr s výše uvedeným posouzením nesouhlasil, budu se věnovat ještě posouzení třetí části prvního důvodu kasačního opravného prostředku a druhého důvodu kasačního opravného prostředku (který v každém případě zůstává relevantní ve vztahu k UT).
3.      Ke třetí části prvního důvodu kasačního opravného prostředku: písemné testy konané v různých dnech
79.      V rámci třetí části prvního důvodu kasačního opravného prostředku, která je uplatňována pouze ve věci C‑623/24 P, navrhovatelé tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení v bodech 119 až 122 rozsudku UJ a další v. Komise, když nekonstatoval, že pořádáním jednotlivých termínů písemných testů – zejména třetího termínu – v různých dnech došlo k porušení zásady rovného zacházení.
a)      Hlavní argumenty účastníků řízení
80.      Na podporu této části svého kasačního opravného prostředku(32) se navrhovatelé dovolávají především rozsudku Prais(33) (a v jiných bodech kasačního opravného prostředku též rozsudku OJ(34)), přičemž tvrdí, že zásada rovného zacházení podle uvedených rozsudků vyžaduje, aby všichni uchazeči psali písemné testy současně. Na uvedeném základě tvrdí, že psaní písemných testů ve třech různých dnech je samo o sobě neslučitelné se zásadou rovného zacházení.
81.      Podle Komise není judikatura, které se navrhovatelé dovolávají, za okolností daných v projednávané věci relevantní. Dodává, že zásady vyvozované z této judikatury byly v každém případě zachovány, neboť předmětem sporu nebylo psaní testů v různých dnech, ale spíše opakování týchž testů z důvodu technických problémů, přičemž každý termín se konal v jeden den.
b)      Analýza
82.      Zaprvé je nutno podotknout, že rozsudky Prais a OJ se týkaly žádostí individuálních uchazečů o to, aby mohli zkoušky v rámci výběrového řízení skládat z osobních důvodů v jiný den. Jejich žádosti byly příslušnými orgány oprávněnými ke jmenování zamítnuty a tato zamítnutí byla následně příslušnými rozsudky potvrzena, a to v podstatě z toho důvodu, že pokud by uvedeným jednotlivcům bylo umožněno skládat zkoušky v jiných dnech, mohlo by to ohrozit požadavek na to, aby se zkoušky konaly za stejných podmínek pro všechny uchazeče. Komise tedy správně zdůrazňuje, že uvedené situace se značně odlišují od kontextu daného v projednávané věci, kde musela výběrová komise přijmout nápravná opatření, aby se vypořádala s rozsáhlými technickými problémy, s nimiž se potýkala.
83.      V každém případě nelze uvedené rozsudky vykládat tak, že zakládají rigidně stanovenou tezi, kterou se navrhovatelé snaží z nich vyvodit, a sice že pouhá skutečnost, že se písemné testy v rámci výběrového řízení píší v různých dnech, sama o sobě nutně představuje porušení zásady rovného zacházení.
84.      Zaprvé v obou výše uvedených rozsudcích bylo konstatováno, že za jiných okolností mohlo být žádostem o jiné termíny konání zkoušky vyhověno(35).
85.      Zadruhé odůvodnění uvedených rozsudků vycházelo z teze, že zkoušky musí být v rámci výběrového řízení prováděny za stejných podmínek pro všechny uchazeče. Je sice pravda, že souběžné zkoušky jsou obecně nejúčinnějším prostředkem k zajištění jednotných podmínek, nicméně tuto logiku nelze uplatňovat jako absolutní pravidlo. Takovýto kategorický postoj, jaký zastávají navrhovatelé, by totiž bránil přijetí nápravných opatření nezbytných v důsledku výskytu technických nebo jiných problémů, a dokonce by bránil i opakování testů u uchazečů, jejichž vyloučení z výběrového řízení bylo unijními soudy zrušeno (což je paradoxně výsledek, kterého se mohou dočkat právě navrhovatelé na základě svých kasačních opravných prostředků podaných v projednávaných věcech).
86.      Na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelé, tak zásada rovného zacházení nevyžaduje, aby se všechny testy vždy konaly téhož dne. Spíše je požadováno, aby výjimka z termínu konání testů nepředstavovala rozdíl v objektivních podmínkách, na základě kterých jsou uchazeči hodnoceni (například uchazeči, kteří zkoušky skládali později, nesmí získat výhodu v podobě předchozí znalosti témat testů – tato témata se tedy musí lišit, ovšem současně musí být zachována rovnocenná úroveň obtížnosti).
87.      Mám tedy za to, že zásada rovného zacházení nebyla sama o sobě porušena pouze z toho důvodu, že písemné testy se konaly ve třech různých dnech. Obavy týkající se nerovného zacházení vyplývají spíše ze specifických faktorů souvisejících s pořádáním těchto testů – zejména jejich paušálního opakování a významně delší doby na přípravu na známý scénář – což jsou záležitosti, jimiž jsem se již zabýval v rámci prvních dvou částí prvního důvodu kasačního opravného prostředku. Třetí část uvedeného důvodu je tedy podle mého názoru, a je-li posuzována odděleně od ostatních, neopodstatněná a musí být zamítnuta.
B.      Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku: nesprávná právní posouzení spjatá se zamítnutím pátého žalobního důvodu
88.      Druhý důvod kasačního opravného prostředku se týká zamítnutí pátého žalobního důvodu
Tribunálem. Uvedený žalobní důvod byl v obou věcech v podstatě totožný a – jak bude podrobněji vysvětleno níže – vycházel z porušení oznámení o výběrovém řízení, pokud jde o schopnosti, jež mají být předmětem hodnocení u uchazečů. Zamítnutí uvedeného důvodu Tribunálem však bylo v obou věcech založeno na odlišných důvodech.
89.      Konkrétně v rozsudku UJ a další v. Komise Tribunál uvedený žalobní důvod odmítl jako nepřípustný, neboť nebyl navrhovateli uplatněn v jejich stížnostech ve smyslu čl. 90 odst. 2, a nebylo tak dodrženo pravidlo shody mezi stížností a žalobou. Naproti tomu v rozsudku VT v. Komise Tribunál posoudil meritum žalobního důvodu a zamítl jej jako neopodstatněný.
90.      Navrhovatelé ve věci C‑623/24 P tak zpochybňují konstatování nepřípustnosti, zatímco navrhovatel ve věci C‑622/24 P napadá meritorní posouzení provedené Tribunálem. Příslušnými důvody kasačního opravného prostředku se budu zabývat postupně, přičemž nejprve se budu věnovat otázce přípustnosti (1) a poté údajným nesprávným posouzením merita daného žalobního důvodu (2).
1.      Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku ve věci C‑623/24 P: pravidlo shody mezi stížností a žalobou
91.      V rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelé ve věci C‑623/24 P tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení (v bodech 206 a 207 rozsudku UJ a další v. Komise), když odmítl jejich pátý žalobní důvod jako nepřípustný z důvodu nedodržení pravidla shody mezi správní stížností a žalobou.
a)      Hlavní argumenty účastníků řízení
92.      Navrhovatelé sice nerozporují skutečnost, že jejich stížnost ve smyslu čl. 90 odst. 2 neobsahovala žádný odkaz na dotčený konkrétní důvod, nicméně tvrdí, že uplatnění pravidla shody Tribunálem v jejich věci bylo nepřiměřeně přísné.
93.      V tomto ohledu tvrdí, že pravidlo shody je pouhým judikatorním konstruktem, který nemá žádný výslovný základ v článku 270 SFEU, ve služebním řádu ani v jednacím řádu Tribunálu. Považují jej tedy za nepsané procesní omezení, které, je-li uplatňováno přísně, porušuje právo na účinnou soudní ochranu zakotvené v článku 47 Listiny. Navrhovatelé se opírají zejména o rozsudek vydaný bývalým Soudem pro veřejnou službu ve věci Mandt(36) a požadují pružný výklad uvedeného pravidla, podle kterého by mělo stačit, že ve svých stížnostech ve smyslu čl. 90 odst. 2 napadli materiální – a nikoli pouze formální – legalitu oznámení o výběrovém řízení.
94.      Navrhovatelé dále tvrdí, že logika, z níž uvedené pravidlo vychází – umožnit smírné urovnání sporu mezi správním orgánem a stěžovatelem – nemůže odůvodnit jeho striktní použití ve věcech, jako je ta jejich, kdy se orgán oprávněný ke jmenování nevyjádřil výslovně k jejich stížnosti ve lhůtách stanovených v čl. 90 odst. 2 služebního řádu, takže smírné řešení nebylo reálně předmětem úvah.
95.      Komise má za to, že tento druhý důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut jako irelevantní nebo zjevně neopodstatněný, jelikož podle jejího názoru se žalobci v podstatě snaží zprostit se povinnosti podat správní stížnost, tak jak jim to ukládá postup před zahájením soudního řízení upravený v čl. 90 odst. 2 a čl. 91 odst. 2 služebního řádu.
Komise dále podotýká, že „pružný“ přístup přijatý v rozsudku Mandt byl v pozdějších věcech Tribunálem, jakožto soudem rozhodujícím o opravných prostředcích, výslovně odmítnut. Konečně tvrdí, že to, zda je odpověď na stížnost výslovná, či učiněná mlčky, nemá vliv na uplatnění pravidla shody a že v projednávané věci bylo v každém případě přijato výslovné rozhodnutí před uplynutím lhůty pro podání žaloby.
b)      Analýza
96.      Podle ustálené judikatury pravidlo shody ve sporech týkajících se unijní veřejné služby vyžaduje, a to pod sankcí nepřípustnosti, aby žaloba podaná na základě článku 270 SFEU obsahovala pouze takové důvody zpochybnění, které spočívají ve stejné příčině jako důvody uplatněné v předchozí povinné stížnosti ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu. Tyto důvody zpochybnění mohou být v žalobě rozvedeny předložením žalobních důvodů a argumentů, které nejsou nutně uvedeny ve stížnosti, ale úzce s ní souvisí. Účelem tohoto pravidla je umožnit smírné řešení sporů zajištěním toho, aby se orgán oprávněný ke jmenování mohl dostatečně konkrétně seznámit s výtkami směřujícími proti napadenému aktu(37).
97.      Je sice pravda, že pravidlo shody není v článcích 90 a 91 služebního řádu (ani v žádném jiném použitelném ustanovení) výslovně uvedeno, nicméně tato skutečnost nemůže být důvodem pro to, aby bylo zmíněné pravidlo opomíjeno jako neopodstatněný soudní konstrukt. Uvedená ustanovení vyžadují předchozí správní stížnost jako předběžnou podmínku pro podání žaloby, přičemž pokud by v tomto ohledu stačila jakákoli stížnost, tedy i taková, která by neměla žádný vztah k předmětu ani důvodu pozdější žaloby, byla by uvedená ustanovení zbavena svého smyslu – a mohla by být zneužívána.
98.      Z toho vyplývá, že žaloba musí být se stížností spojena vazbou, která podle mého názoru nemůže být čistě formální nebo příliš abstraktní. Právě takovou tezi ovšem navrhovatelé v podstatě obhajují, když odkazují na rozsudek Mandt.
99.      V uvedeném rozsudku (a v omezeném počtu věcí, které následovaly po něm) měl bývalý Soud pro veřejnou službu za to, že pravidlo shody by mělo být vykládáno pružněji, a to s ohledem na neformální povahu postupu před zahájením soudního řízení, dále skutečnost, že v uvedené fázi obvykle není využívána pomoc advokáta, a s ohledem na právo na účinnou soudní ochranu podle článku 47 Listiny. Na uvedeném základě bývalý Soud pro veřejnou službu připustil, že žalobní důvody uplatněné v žalobě mohou být považovány za „úzce související“ s důvody uvedenými ve stížnosti, pokud se v obou případech týkají materiální legality (nebo naopak formální legality) napadeného aktu, i když v jeho odlišných aspektech.
100. Jak však správně podotkla Komise, Tribunál – jakožto soud rozhodující o opravných prostředcích proti rozhodnutím Soudu pro veřejnou službu – takový nepřiměřeně široce pojatý přístup v pozdějších věcech omezil, čímž opětovně uvedl tuto linii judikatury do souladu s dřívějšími rozsudky Soudního dvora týkajícími se pravidla shody(38). Takový přístup byl podle mého názoru správný. Jak Tribunál rozhodl v rozsudku Moschonaki(39), pojmy „materiální“ a „formální legalita“ jsou příliš široké a abstraktní na to, aby zajistily smysluplnou souvislost mezi důvody vznesenými ve fázi před zahájením soudního řízení a důvody uplatněnými v žalobě. Uvedená souvislost je nicméně nezbytná, má-li postup před zahájením soudního řízení dosáhnout svého účelu v podobě smírného urovnání sporů.
101. Nelze se tudíž ztotožnit s tezí navrhovatelů dovolávajících se rozsudku Mandt na podporu svého tvrzení, že pro účely vznesení jakéhokoli žalobního důvodu týkajícího se materiální legality před Tribunálem jednoduše stačí, pokud se ve své stížnosti ve smyslu čl. 90 odst. 2 dovolají materiální legality výběrového řízení nebo sporných rozhodnutí. Takový výklad by vedl k tomu, že by postup před zahájením soudního řízení pozbyl své základní funkce. Pokud stížnost ve smyslu čl. 90 odst. 2 ani jen nenaznačuje konkrétní výtku týkající se dotčeného aktu, nemůže se orgán oprávněný ke jmenování s požadovanou mírou konkrétnosti seznámit s obavami dotčené osoby, a nemůže tak daný akt smysluplně přehodnotit, změnit jej nebo jej vzít zpět
ani usilovat o smírné řešení.
102. Navrhovatelé dále tvrdili, že právě tento cíl smírného řešení je zmařen v případě, jako tomu bylo v jejich věci, kdy nedojde k vydání žádného výslovného rozhodnutí ve lhůtě čtyř měsíců stanovené v čl. 90 odst. 2 služebního řádu. Za takových okolností, jak tvrdí, by pravidlo shody mělo být uplatňováno méně přísně – pokud vůbec. S tímto názorem se neztotožňuji.
103. Stejně jako Komise mám za to, že povaha odpovědi orgánu oprávněného ke jmenování na stížnost, ať již učiněné mlčky, či výslovně, je irelevantní a nemění požadavky týkající se pravidla shody(40). Kromě toho mám za to, že argumentace navrhovatelů je chybná, jelikož je retroaktivní: z pozdějšího mlčky učiněného zamítnutí vyvozují, že fáze stížnosti nikdy nemohla splnit svůj účel, a následně toto tvrzení uplatňují na podporu teze, že stížnost nemusela sporný důvod obsahovat vůbec. Obsah stížnosti však nelze určovat na základě toho, jakým způsobem na ni orgán oprávněný ke jmenování nakonec odpoví. Kromě toho ani v případech mlčky učiněného zamítnutí nelze vyloučit, že pokud by byla hned na počátku jasně uplatněna konkrétní výtka, mohl orgán oprávněný ke jmenování zaujmout odlišný postoj, například stížnosti vyhovět a posoudit možnost smírného urovnání.
104. S ohledem na výše uvedené je nutno dospět k závěru, že se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, když odmítl jako nepřípustný pátý žalobní důvod uplatněný navrhovateli v prvním stupni, neboť – a to není předmětem sporu – v jejich stížnosti ve smyslu čl. 90 odst. 2 nebyl uplatněn žádný relevantní důvod zpochybnění ani žádný úzce související argument. Druhý důvod kasačního opravného prostředku ve věci C‑623/24 P tak musí být podle mého názoru zamítnut jako neopodstatněný.
105. Podotýkám, že navrhovatelé pro úplnost uvedli též své stanovisko k meritu svého pátého žalobního důvodu. Jejich argumentace v tomto ohledu odpovídá argumentaci navrhovatele ve věci C‑622/24 P, kterou se budu zabývat v následující části. S ohledem na závěry, které budou v tomto ohledu vyvozeny níže, mám za to, že i kdyby byla
dotčená výtka shledána
přípustnou pro navrhovatele ve věci C‑623/24 P, v každém případě by neuspěla při meritorním posouzení.
2.      Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku ve věci C‑622/24 P: nedodržení oznámení o výběrovém řízení
106. V rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatel ve věci C‑622/24 P tvrdí, že se Tribunál v bodech 187 až 193 rozsudku VT v. Komise dopustil nesprávného právního posouzení při výkladu oznámení o výběrovém řízení, pokud jde o to, které schopnosti uchazečů měly být předmětem jejich hodnocení.
107. Konkrétně navrhovatel v řízení před Tribunálem tvrdil, že výběrová komise nedodržela oznámení o výběrovém řízení, neboť hodnotila dovednosti uchazečů třídy AD 7 (jako je sám navrhovatel) v oblasti vedení týmů, ačkoli podle uvedeného oznámení měly být podle názoru navrhovatele tyto dovednosti předmětem hodnocení pouze u uchazečů třídy AD 9.
108. Tribunál uvedený žalobní důvod zamítl, když rozhodl, že navrhovatel nesprávně vycházel z té části oznámení o výběrovém řízení, v níž byla popsána náplň práce, kterou budou přijatí uchazeči případně vykonávat (dále jen „část oznámení týkající se náplně práce“), kde bylo uvedeno pouze u administrátorů třídy AD 9, že „mezi [jejich] povinnosti [může] patřit […] vedení týmu odborníků“. Naopak ta část oznámení o výběrovém řízení, která se týká způsobu, jakým budou uchazeči vybíráni (dále jen „část oznámení týkající se výběru uchazečů“), uváděla, že v hodnoticím centru bude hodnoceno osm obecných schopností, včetně „vedení lidí“, a to u všech uchazečů a bez ohledu na třídu. Na uvedeném základě dospěl Tribunál k závěru, že pokud výběrová komise posuzovala schopnosti navrhovatele v oblasti vedení lidí, jednala plně v souladu s ustanoveními oznámení o výběrovém řízení.
a)      Hlavní argumenty účastníků řízení
109. Navrhovatel tvrdí, že posouzení Tribunálu je stiženo nesprávným právním posouzením, neboť se Tribunál nedržel znění oznámení o výběrovém řízení (konkrétně právního rámce výběrového řízení), které jasně vyhrazovalo „vedení týmu“ jako náplně práce pouze pracovním místům třídy AD 9, a nesprávně považoval dotčený pojem za zaměnitelný s „vedením lidí“.
110. S
odkazem na rozsudek Spisto(41) navrhovatel tvrdí, že povaha náplně práce, kterou měl uchazeč po přijetí vykonávat, představuje základní výkladové kritérium oznámení o výběrovém řízení, a musí být tudíž relevantní pro hodnocení uchazečů. V podstatě tvrdí, že část oznámení týkající se výběru uchazečů nemohla být vykládána odděleně od části oznámení týkající se náplně práce, ale měla být naopak vykládána s ohledem na ni.
111. Z toho podle názoru navrhovatele vyplývá, že dovednosti spojené s vedením týmu měly být posuzovány pouze ve vztahu k uchazečům třídy AD 9. Podpůrně dodává, že i kdyby musela být schopnost vedení lidí hodnocena u všech uchazečů, měla výběrová komise přinejmenším uplatňovat odlišná hodnoticí kritéria pro každou z uvedených tříd.
112. Komise oponuje, že druhý důvod kasačního opravného prostředku není opodstatněný. Zdůrazňuje, že oznámení o výběrovém řízení jasně uvádělo, že „vedení lidí“ bude jakožto obecná schopnost předmětem hodnocení u všech uchazečů v hodnoticím centru bez ohledu na třídu, o niž se ucházejí. V tomto ohledu připomíná, že ve výběrových řízeních EPSO jsou obecné schopnosti u všech tříd vždy hodnoceny bez ohledu na konkrétní náplň práce úspěšných uchazečů.
113. Tvrdí tedy, že rozlišování mezi třídami AD 7 a AD 9 bylo relevantní nikoliv ve fázi hodnoticího centra, ale pouze ve fázi talent screener (kde byla zohledňována odborná praxe relevantní pro náplň práce, kterou budou úspěšní uchazeči vykonávat). Komise má tudíž za to, že odkaz na rozsudek Spisto uváděný navrhovatelem je nesprávný, neboť uvedená věc se týkala hodnocení odborné praxe ve fázi talent screener, nikoli hodnocení obecných schopností. Kromě toho Komise tvrdí, že Tribunál nepovažoval pojmy „vedení lidí“ a „vedení týmu“ za zaměnitelné. Spíše posuzoval každý z těchto pojmů v jeho příslušném kontextu a správně konstatoval, že výběrová komise hodnotila pouze obecnou schopnost vedení lidí, jak stanoví oznámení.
b)      Analýza
114. Zaprvé je nutno upřesnit, že formulace tvrzení navrhovatele, a sice že výběrová komise hodnotila jeho schopnosti v oblasti vedení týmu, je fakticky nepřesná. Jak vyplývá z napadeného rozsudku (body 53 a 192), výběrová komise hodnotila schopnost vedení lidí, přičemž v této souvislosti přihlížela ke schopnosti „vést, rozvíjet a motivovat jednotlivce k dosahování výsledků“. Jak uvedl Tribunál, dotčená schopnost byla jednou z osmi obecných schopností, které měly být hodnoceny v hodnoticím centru u všech uchazečů bez ohledu na třídu, jak bylo výslovně uvedeno v části oznámení o výběrovém řízení týkající se výběru uchazečů.
115. Na tomto základě lze tvrzení uplatňované navrhovatelem v podstatě chápat tak, že od úspěšných uchazečů třídy AD 7
se neočekává, že budou v rámci své náplně práce vést tým, a proto buď neměla být u těchto uchazečů schopnost vedení lidí hodnocena vůbec, nebo měla být hodnocena podle jiných kritérií, než jsou kritéria platná pro uchazeče AD 9. Obě tyto teze však vycházejí ze základního nepochopení pojmu „vedení lidí“ jako kompetence na jedné straně a povahy obecných schopností hodnocených ve výběrových řízení EPSO na straně druhé.
116. V tomto ohledu lze zaprvé podotknout, že „vedení lidí“ sice může zahrnovat i aspekty vedení jiných osob, nicméně nejedná se o kompetenci vyhrazenou osobám, které zastávají formální vedoucí pozice. Od určité osoby lze požadovat vedení projektu nebo vedení spisu, a dotčená osoba tak musí například koordinovat a vést své kolegy, aniž by byla vedoucím týmu. Pokud se navrhovatel domnívá, že „vedení lidí“ může být plně relevantní pouze u uchazečů třídy AD 9 jakožto potenciálních vedoucích týmu, pak patrně zaměňuje pojmy „vedení týmu“ a „vedení lidí“.
117. Zadruhé uvádím, že EPSO, jakož i orgány a instituce, které provádějí nábor a využívají služeb EPSO, při výkonu své posuzovací pravomoci při určování schopností, které mohou vyžadovat od uchazečů ve výběrových řízeních(42), vymezily určité obecné schopnosti, které jsou považovány za zásadní pro všechna pracovní místa v uvedených orgánech nebo institucích. „Vedení lidí“ je jednou z těchto schopností, použitelnou na všechna pracovní místa administrátorů ve všech třídách, včetně pracovních míst základní třídy AD 5(43).
118. Z tohoto důvodu oznámení o výběrovém řízení nerozlišuje pro účely hodnocení schopnosti mezi uchazeči tříd AD 7 a AD 9. Část oznámení týkající se náplně práce, která upřesňuje náplň spojenou s každou z uvedených tříd, tedy není relevantní pro hodnocení obecných schopností. V této souvislosti výběrová komise nemohla opominout jasné znění oznámení, které tvoří právní rámec výběrového řízení a definuje meze posuzovací pravomoci výběrové komise(44); naopak byla povinna hodnotit schopnost všech uchazečů v oblasti vedení lidí, a to na základě stejných kritérií a bez ohledu na třídu.
119. Je tedy nutno dospět k závěru, že se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, když na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatel, rozhodl, že výběrová komise neporušila oznámení o výběrovém řízení.
120. Tento závěr není zpochybněn ani argumentací navrhovatele vycházející z rozsudku Spisto. Uvedený rozsudek nepodporuje tvrzení navrhovatele; naopak potvrzuje závěr vyvozený výše.
121. Ve věci Spisto si uchazečka ve výběrovém řízení EPSO stěžovala na to, že výběrová komise ve fázi talent screener hodnotila její zkušenosti v oblasti vedení týmu – a zjistila, že jsou nedostatečné – ačkoli kritéria výběru ani popis náplně práce, na kterou uvedená kritéria odkazovala, neobsahovaly žádnou relevantní zmínku o takových zkušenostech. Tribunál rozhodl, že zavedením tohoto dodatečného kritéria „vedení týmu“ ve fázi talent screener výběrová komise nerespektovala podmínky oznámení o výběrovém řízení.
122. Rozdíl oproti projednávané věci je zřejmý, neboť věc Spisto se týkala fáze talent screener, která měla výslovně za cíl hodnotit zkušenosti uchazečů související s náplní práce, kterou by vykonávali. Z uvedeného nelze vyvozovat, jak tvrdí navrhovatel, že popis náplně práce (která se ve výběrovém řízení dotčeném v projednávaných kasačních opravných prostředcích lišila v závislosti na třídě) je kritériem, kterým se musí řídit výklad oznámení o výběrovém řízení, pokud jde o všechny fáze výběrového řízení. Právě naopak Tribunál v bodech 46 a 47 svého rozsudku v uvedené věci zdůraznil, že jednotlivé fáze výběrového řízení slouží odlišným účelům: cílem fáze talent screener je zhodnotit odbornou praxi a uváděnou kvalifikaci uchazečů, zatímco cílem fáze hodnoticího centra je posoudit jejich schopnosti a kompetence v praxi. Z uvedeného důvodu měl Tribunál za to, že kritéria relevantní pro jednu fázi výběrového řízení nemohou ovlivňovat hodnocení prováděné v jiné fázi. Rovněž stojí za zmínku, že Tribunál v rozsudku Spisto taktéž jako obiter dictum podotkl, že schopnost vedení lidí nelze vykládat tak, že nutně zahrnuje vedení týmu, přičemž tato teze je plně v souladu s výše uvedenou analýzou. Rozsudek Spisto tedy rozhodně nepodporuje argumentaci navrhovatele, ale spíše potvrzuje výše dovozený závěr, podle kterého Tribunál v napadeném rozsudku správně rozhodl, že výběrová komise jednala v souladu s oznámením o výběrovém řízení.
123. S ohledem na výše uvedené musí být podle mého názoru druhý důvod kasačního opravného prostředku ve věci C‑622/24 P zamítnut jako neopodstatněný.
VII. Důsledky posouzení
124. Jak je uvedeno v bodě 77 výše, mám za to, že první důvod kasačního opravného prostředku je opodstatněný ve vztahu ke všem navrhovatelům s výjimkou UT. Napadené rozsudky tudíž musí být ve vztahu k VT, UJ, UL, UN, UP, US, UU a UV zrušeny.
125. Podle prvního pododstavce článku 61 statutu Soudního dvora Evropské unie může Soudní dvůr v případě zrušení rozhodnutí Tribunálu buď věc vrátit zpět Tribunálu k rozhodnutí, nebo vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to stav soudního řízení dovoluje.
126. Domnívám se, že stav soudního řízení v projednávané věci dovoluje Soudnímu dvoru zaujmout konečné stanovisko ve věci a dospět k závěru, že rozhodnutí napadená navrhovateli, ve vztahu k nimž bylo vyhověno prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, musí být zrušena.
VIII. K nákladům řízení
127. Článek 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora stanoví, že je-li kasační opravný prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydá sám konečné rozhodnutí ve věci, rozhodne o nákladech řízení. Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu, který se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě jeho čl. 184 odst. 1, se účastníku řízení, který neměl ve věci úspěch, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník, který měl ve věci úspěch, požadoval.
128. V projednávané věci navrhovatelé požadovali náhradu nákladů řízení. Vzhledem k tomu, že kasačním opravným prostředkům musí být podle mého názoru vyhověno, je důvodné uložit Komisi náhradu nákladů jak řízení v prvním stupni, tak řízení o kasačním opravném prostředku.
IX.    Závěry
129. S ohledem na výše uvedené posouzení navrhuji Soudnímu dvoru, aby:
–        ve věci C‑622/24 P
–        zrušil rozsudek ze dne 10. července 2024, VT v. Komise (T‑216/23, EU:T:2024:465),
–        zrušil rozhodnutí ze dne 15. července 2022, kterým výběrová komise v otevřeném výběrovém řízení EPSO/AD/380/19 po provedení přezkumu rozhodla tak, že se VT nezařazuje na rezervní seznam pro nábor administrátorů třídy AD 7 v oboru mezinárodní spolupráce a řízení pomoci zemím mimo EU,
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení v prvním stupni i řízení o kasačním opravném prostředku.
–        ve věci C‑623/24 P
–        zrušil rozsudek ze dne 10. července 2024, UJ a další v. Komise (T‑120/23, EU:T:2024:464), v rozsahu, v němž se týká UJ, UL, UN, UP, US, UU a UV,
–        zamítl kasační opravný prostředek ve vztahu k UT,
–        zrušil rozhodnutí ze dne 15. července 2022, kterým výběrová komise v otevřeném výběrovém řízení EPSO/AD/380/19 po provedení přezkumu rozhodla tak, že se UJ a UL nezařazují na rezervní seznam pro nábor administrátorů třídy AD 7 v oboru mezinárodní spolupráce a řízení pomoci zemím mimo EU,
–        zrušil rozhodnutí ze dne 5. května 2022, jimiž uvedená výběrová komise rozhodla tak, že se UN, UP, US, UU a UV nezařazují na rezervní seznam,
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení v prvním stupni i řízení o kasačním opravném prostředku.
1–      Původní jazyk: angličtina.
2–      Rozsudek ze dne 10. července 2024, VT v. Komise (T‑216/23, EU:T:2024:465, dále jen „rozsudek VT v. Komise“). Tato věc byla označena
za pilotní věc pro 18 dalších podobných věcí (T‑217/23, T‑234/23 až T‑238/23, T‑241/23, T‑242/23, T‑249/23 až T‑254/23, T‑259/23, T‑264/23, T‑267/23 a T‑268/23), v důsledku čehož byla řízení v nich přerušena na základě článku 71a jednacího řádu Tribunálu.
3–      Rozsudek ze dne 10. července 2024, UJ a další v. Komise (T‑120/23, EU:T:2024:464, dále jen „rozsudek UJ a další v. Komise“). Tato věc byla zahájena společně 13 žalobci.
4–      Nařízení (EHS) č. 31, (ESAE) č. 11, kterým se stanoví služební řád úředníků a pracovní řád ostatních zaměstnanců Evropského hospodářského společenství a Evropského společenství pro atomovou energii (Úř. věst. 1962, P 45, s. 1385).
5–      Úř. věst. 2019, C 409 A, s. 1.
6–      V bodech 107 až 112 rozsudku VT v. Komise a v bodech 103 až 109 rozsudku UJ a další v. Komise.
7–      Navrhovatelé sice v několika bodech své argumentace zmiňují třetí termín konání písemných testů, nicméně tuto první část prvního důvodu kasačního opravného prostředku lze chápat jedině tak, že se týká pouze nabídky druhého termínu konání písemných testů. V napadených rozsudcích bylo jasně prokázáno (viz též body 10 až 12 výše), že možnost účasti byla nabídnuta všem uchazečům jedině u druhého termínu konání testů, zatímco třetí termín byl dán k dispozici pouze osmi uchazečům, kteří se potýkali s technickými obtížemi při psaní testů ve druhém termínu.
8–      Viz například rozsudek ze dne 29. září 2009, Aparicio a další v. Komise (F‑20/08, F‑34/08 a F‑75/08, EU:F:2009:132, bod 77).
9–      Například z toho důvodu, že výběr témat v testu může být výhodnější pro některé uchazeče, kteří jsou s uvedeným konkrétním předmětem obeznámeni (viz rozsudek ze dne 8. března 1988, Sergio a další v. Komise, 64/86, 71/86 až 73/86 a 78/86, EU:C:1988:119, body 26 až 28).
10–      Tamtéž; viz též rozsudek ze dne 12. března 2008, Giannini v. Komise (T‑100/04, EU:T:2008:68, bod 133).
11–      Komise tento bod výslovně vysvětluje pouze ve své kasační odpovědi ve věci C‑622/24 P, přestože lze toto vysvětlení dovodit i z jejích vyjádření ve věci C‑623/24 P.
12–      Viz rozsudek ze dne 18. února 1982, Ruske v. Komise (67/81, EU:C:1982:69, dále jen „rozsudek Ruske“, bod 9), usnesení ze dne 7. září 2022, Rosca v. Komise (C‑802/21 P, EU:C:2022:677, bod 31), a rozsudek ze dne 14. prosince 2022, SY v. Komise (T‑312/21, EU:T:2022:814, dále jen „rozsudek SY“, body 43 a 71).
13–      Viz například rozsudek ze dne 14. července 2022, Komise v. VW a další (C‑116/21 P až C‑118/21 P, C‑138/21 P a C‑139/21 P, EU:C:2022:557, bod 142).
14–      Nezohledňuje se výjimečný třetí termín pořádaný pro omezený počet uchazečů z důvodu dalších technických problémů.
15–      Viz například rozsudek ze dne 26. března 2019, Španělsko v. Parlament (C‑377/16, EU:C:2019:249, bod 38), a rozsudek SY, body 53 a 74.
16–      Viz rozsudek ze dne 5. prosince 2023, Nordic Info (C‑128/22, EU:C:2023:951, bod 77 a citovaná judikatura).
17–      Lze se nicméně ptát, zda může být určité opatření považováno za zcela vhodné k nápravě vad a obnovení podmínek výběrového řízení, když způsobuje novou vadu, a sice dotčené nerovné zacházení.
18–      Viz oddíl 4.1 přílohy III oznámení o výběrovém řízení; tato problematika je nyní rovněž podrobně rozvedena v dokumentu „Politika úřadu EPSO pro řešení stížností uchazečů ohledně průběhu testů“, kterou EPSO zveřejnil dne 24. června 2024 a která je k dispozici na adrese https://eu-careers.europa.eu/en/epso-complaint-resolution-policy.
19–      Dotčena byla přinejmenším polovina uchazečů, jak uvedl Tribunál v bodě 108 rozsudku VT v. Komise.
20–      Je pravda, že takové řešení by nebylo ideální z pohledu kandidátů, kteří by museli testy opakovat, i když by byli se svým výkonem v původním termínu spokojeni. Za daných výjimečných okolností se však jeví jako jediná dostupná možnost nápravy, která by sama o sobě nezvýhodňovala určité kandidáty.
21–      Viz rozsudek ze dne 27. února 2025, OA v. Parlament (C‑32/24 P, EU:C:2025:118, bod 67 a citovaná judikatura).
22–      V této souvislosti viz nedávný rozsudek SY, v němž měl Tribunál za to, že legitimní očekávání uchazeče nebylo dotčeno v situaci, kdy z důvodu situace vyšší moci způsobené pandemií covidu-19 došlo nejen k tomu, že jeho výsledky z původních zkoušek byly zrušeny, ale dokonce byly původní zkoušky nahrazeny jiným druhem zkoušky, který nebyl v původním oznámení o výběrovém řízení uveden.
23–      Viz například rozsudek SY, bod 126.
24–      Viz rozsudky ze dne 30. června 1983, Schloh v. Rada (85/82, EU:C:1983:179, bod 14), a ze dne 25. března 2021, Alvarez y Bejarano a další v. Komise (C‑517/19 P a C‑518/19 P, EU:C:2021:240, bod 91 a citovaná judikatura).
25–      V bodech 113 až 117 rozsudku VT v. Komise a v bodech 112 až 114 rozsudku UJ a další v. Komise.
26–      V tomto ohledu je vhodné upřesnit, že scénář týkající se fiktivní země byl zveřejněn před původním termínem testů a uchazeči byli vyzváni, aby se s ním seznámili. Při písemném testu v oboru byli uchazeči vyzváni, aby připravili zprávu reagující na situaci, která nastala v rámci uvedeného scénáře.
27–      Z verze 1 uvedeného scénáře se vycházelo v původním a třetím termínu písemných testů a z verze 2 ve druhém termínu.
28–      Viz například rozsudek ze dne 24. března 1988, Goossens a další v. Komise (228/86, EU:C:1988:172, bod 15).
29–      Bylo by rovněž možno se ptát (jak to učinila Komise ve věci VT v. Komise), zda se tito uchazeči mohou dovolávat nerovně stanovené doby na přípravu ve vztahu ke druhému termínu, když se rozhodli, že se tohoto termínu nezúčastní. Avšak právě vzhledem k tomu, že se výběrová komise rozhodla nabídnout uchazečům volbu mezi původním a druhým termínem konání testů, měla podle mého názoru zajistit, aby se uvedené termíny testů konaly za rovnocenných podmínek. Navíc tato otázka nevyvstává v souvislosti s třetím termínem konání testů, kterého se mohlo dle své volby zúčastnit pouze osm uchazečů.
30–      Obdobně viz rozsudky ze dne 30. listopadu 2005, Vanlangendonck v. Komise (T‑361/03, EU:T:2005:433, bod 33); ze dne 11. prosince 2012, Mata Blanco v. Komise (F‑65/10, EU:F:2012:178, body 38 a 39), a ze dne 23. dubna 2015, BX v. Komise (T‑352/13 P, EU:T:2015:225, bod 27 a násl.).
31–      Viz rozsudek ze dne 16. března 2023, Komise v. Calhau Correia de Paiva (C‑511/21 P, EU:C:2023:208, body 64 a 65).
32–      Podotýkám, že třetí část se sice zaměřuje na třetí termín konání písemných testů, nicméně navrhovatelé v obou věcech rovněž citovali rozsudek Prais na podporu prvních dvou částí téhož důvodu kasačního opravného prostředku, a to i ve vztahu ke druhému termínu konání písemných testů. V každém případě je tato analýza stejně relevantní i v rozsahu, v jakém lze uvedenou argumentaci chápat jako dodatečnou část prvního důvodu kasačního opravného prostředku ve vztahu ke všem navrhovatelům.
33–      Rozsudek ze dne 27. října 1976, Prais v. Rada (130/75, EU:C:1976:142, dále jen „rozsudek Prais“).
34–      Rozsudek ze dne 23. února 2022, OJ v. Komise (T‑709/20, EU:T:2022:81, dále jen „rozsudek OJ“).
35–      V rozsudku Prais za podmínky, že by žalobkyně předem informovala orgán oprávněný ke jmenování o tom, že se nemůže ve vybraném termínu zúčastnit (viz bod 17), a v rozsudku OJ za podmínky, že by byly předloženy vhodné důkazy o tom, že se žalobce nemohl ve stanovených dnech zúčastnit (viz bod 50 a násl.).
36–      Rozsudek ze dne 1. července 2010, Mandt v. Parlament (F‑45/07, EU:F:2010:72, dále jen „rozsudek Mandt“).
37–      Viz rozsudky ze dne 7. května 1986, Rihoux a další v. Komise (52/85, EU:C:1986:199, bod 13), a ze dne 14. března 1989, Del Amo Martinez v. Parlament (133/88, EU:C:1989:124, body 9 a 10).
38–      Tamtéž.
39–      Rozsudek ze dne 25. října 2013, Komise v. Moschonaki (T‑476/11 P, EU:T:2013:557, bod 75 a násl.).
40–      Viz též bod 150 rozsudku UJ a další v. Komise, v němž Tribunál, byť v kontextu jiného žalobního důvodu, podobně rozhodl, že nepodání výslovné odpovědi ve čtyřměsíční lhůtě nemá vliv na uplatnění pravidla shody.
41–      Rozsudek ze dne 10. listopadu 2021, Spisto v. Komise (T‑572/20, EU:T:2021:766, dále jen „rozsudek Spisto“).
42–      Viz rozsudek ze dne 16. února 2023, Komise v. Itálie a Španělsko (C‑635/20 P, EU:C:2023:98, bod 66 a citovaná judikatura).
43–      Tak tomu bylo až do roku 2022, tedy i ve vztahu k dotčenému výběrovému řízení. Od roku 2023 se požadované schopnosti změnily, ale stále platí výchozí myšlenka, že jsou požadovány ve vztahu ke všem pracovním místům a třídám; v tomto ohledu viz: https://eu-careers.europa.eu/en/kick-start-epsos-transformation-process.
44–      Viz rozsudek Ruske, bod 9, a rozsudek SY, bod 83 a citovaná judikatura.