62024CJ0115_RES
Asia C-115/24
UJ
vastaan
Österreichische Zahnärztekammer
(Ennakkoratkaisupyyntö – Oberster Gerichtshof)
Unionin tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 11.9.2025
Ennakkoratkaisupyyntö – Kansanterveys – Rajatylittävä terveydenhuolto – Direktiivi 2011/24/EU – 3 artiklan d ja e alakohta – Etälääketieteenä tarjottu terveydenhuolto – Etälääketieteen käsite – Etälääketieteenä tarjottu rajatylittävä terveydenhuolto – Moniosainen lääketieteellinen hoito, joka käsittää sekä etälääketieteenä että osapuolten läsnä ollessa annettua terveydenhuoltoa – Hoitojäsenvaltio – Direktiivi 2000/31/EY – Tietoyhteiskunnan palvelu – Direktiivi 2005/36/EY – Ammattipätevyys – Palvelujen tarjoamisen vapaus – Soveltamisala – SEUT 56 artikla
Ennakkoratkaisukysymykset – Tutkittavaksi ottaminen – Rajat – Kysymykset, joilla ei ole yhteyttä pääasian oikeudenkäynnin kohteeseen – Kysymykset, jotka koskevat unionin oikeuden toimen sovellettavuutta – Asiakysymystä koskevat kysymykset
(SEUT 267 artikla)
(ks. 57 kohta)
Kansanterveys – Rajatylittävä terveydenhuolto – Direktiivi 2011/24 – Rajatylittävän terveydenhuollon, jota tarjotaan, kun kyseessä on etälääketiede, käsite – Tapaus, jossa on kyse moniosaisesta lääketieteellisestä hoidosta, joka käsittää etälääketieteenä annettua terveydenhuoltoa – Arviointiperusteet – Terveydenhuolto, jota tarjoaa muuhun jäsenvaltioon kuin potilaan vakuutusjäsenvaltioon sijoittautunut terveydenhuollon tarjoaja – Tällaisen terveydenhuollon tarjoaminen etäpalveluna yksinomaan tieto- ja viestintätekniikan avulla
(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/24 johdanto-osan kymmenes perustelukappale, 1 artiklan 1 kohta, 3 artiklan a, d ja e alakohta ja 7 artiklan 7 kohta sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivit 2000/31 ja 2015/1535)
(ks. 63–70, 73, 74, 82–84 ja 90–93 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Kansanterveys – Rajatylittävä terveydenhuolto – Direktiivi 2011/24 – Soveltamisala – Rajoittuminen rajatylittävän terveydenhuollon kustannusten korvaamiseen – Soveltamisala ei rajoitu yksinomaan tähän – Etälääketieteenä tarjottu terveydenhuolto – Unionin lainsäädännön ja sen jäsenvaltion, johon tällaisen terveydenhuollon tarjoaja on sijoittautunut, lainsäädännön sovellettavuus
(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/31 2 artiklan e alakohta ja 3 artiklan 1 kohta sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/24 johdanto-osan kymmenes perustelukappale, 1 artiklan 1 kohta, 2 artiklan e alakohta, 3 artiklan d alakohta ja 7 artikla)
(ks. 95, 96, 99, 102, 103, 106 ja 107 sekä tuomiolauselman 2 ja 3 kohta)
Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Sijoittautumisvapaus – Palvelujen tarjoamisen vapaus – Työntekijät – Ammattipätevyyden tunnustaminen – Direktiivi 2005/36 – Soveltamisala – Etälääketieteenä tarjotun rajatylittävän terveydenhuollon tarjoaja – Tällainen terveydenhuollon tarjoaja ei kuulu sanotun direktiivin soveltamisalaan – Jäsenvaltioon sijoittautunut terveydenhuollon tarjoaja, joka pyytää toiseen jäsenvaltioon sijoittautunutta tarjoajaa tarjoamaan viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa asuvalle potilaalle terveydenhuollon palveluja – Tällainen terveydenhuollon tarjoaja ei kuulu sanotun direktiivin soveltamisalaan
(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/36 5 artikla ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2011/24)
(ks. 109–118 kohta ja tuomiolauselman 4 kohta)
Tiivistelmä
Unionin tuomioistuin, jolle Oberster Gerichtshof (ylin yleinen tuomioistuin, Itävalta) on esittänyt ennakkoratkaisupyynnön, lausuu usean Euroopan unionin johdetun oikeuden toimen tulkinnasta kasvussa olevalla etälääketieteen alalla, jota sen oikeuskäytännössä on käsitelty vain vähän.
Hammaslääkäri UJ, joka on sijoittautunut Itävaltaan ja jolla on oikeus tarjota siellä hammashoitoa, osallistuu kumppanina hammaslääkäritoimintaan, jota kyseisessä jäsenvaltiossa harjoittavat kaksi saksalaista yhtiötä, jotka kuuluvat hammaslääketieteen alalla kaikkialla maailmassa toimivaan konserniin. Yksi näistä yhtiöistä eli Urban Technology GmbH mainostaa internetsivustollaan oikomiskojeita, jotka ovat hammaskiskoja ja joita myydään tavaramerkillä DrSmile. Mahdolliset asiakkaat voivat varata kyseisen sivuston kautta ajan Itävallassa UJ:n kaltaiselta kumppanihammaslääkäriltä. Tällaisella käynnillä kyseinen hammaslääkäri selvittää omalla vastaanotollaan potilaan esitiedot, kertoo tälle hoidosta ja tekee 3D-skannauksen hampaista ja antaa hammaskiskojen tulevaa asennusta varten mahdollisesti tarvittavaa valmistelevaa hoitoa. Tämän jälkeen hän toimittaa toiselle yhtiölle eli DZK Deutsche Zahnklinik GmbH:lle kuva-aineiston ja oikomishoitoa koskevan suosituksen.
DZK Deutsche Zahnklinikillä on Saksan oikeuden mukaisesti hyväksyntä ja muita lupia, jotka ovat tarpeen hammasklinikan toiminnan harjoittamiseksi Saksassa. Ainoastaan tämä yhtiö tekee potilaan kanssa hoitosopimuksen. Se hankkii hammaskiskot Urban Technologylta, joka tilaa ne kolmansilta osapuolilta, ja vastaa oikomiskojeen asennuksen jälkeisestä potilaiden jatkohoidosta sovelluksen avulla. Se on sopimussuhteessa kumppanihammaslääkäriin ja maksaa hänelle korvauksen hänen tarjoamista palveluista.
Tässä tilanteessa Österreichische Zahnärztekammer (Itävallan hammaslääkäriliitto) nosti Landesgericht Klagenfurtissa (Klagenfurtissa sijaitseva osavaltion tuomioistuin, Itävalta) UJ:ta vastaan kieltokanteen, johon oli liitetty turvaamistoimihakemus, jossa vaadittiin, että UJ:ta kielletään osallistumasta suoraan tai välillisesti hammaslääkäritoimintaan, jota Itävallassa harjoittavat ulkomaiset yhtiöt, joilla ei ole Itävallan oikeudessa edellytettyjä lupia. Kyseinen hakemuksen tultua hylätyksi Itävallan hammaslääkäriliitto valitti Oberlandesgericht Graziin (Grazissa sijaitseva osavaltion ylioikeus, Itävalta), joka hyväksyi turvaamistoimihakemuksen, minkä jälkeen UJ valitti ylimpään yleiseen tuomioistuimeen, joka on esittänyt unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyynnön.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin tuomioistuin lausuu ensimmäiseksi käsiteltävänä kysymyksenä direktiivissä 2011/24 tarkoitetusta rajatylittävän terveydenhuollon, jota tarjotaan, kun kyseessä on etälääketiede, käsitteestä. (
1
)
Todettuaan, että etälääketieteen käsite on unionin oikeuden itsenäinen käsite, unionin tuomioistuin korostaa ensinnäkin, että sanamuodon mukaisen tulkinnan mukaan kyseisen sanan tavanomainen merkitys viittaa jo etymologiansa puolesta välimatkan päästä suoritettaviin lääketieteellisiin toimenpiteisiin, sillä etuliite ”etä-” viittaa juuri ajatukseen etäisyydestä. Jotta terveydenhuolto, jota tarjotaan, kun kyseessä on etälääketiede, kuuluu rajatylittävän terveydenhuollon käsitteen alaan, sitä on lisäksi välttämättä tarjottava tai määrättävä muussa jäsenvaltiossa kuin vakuutusjäsenvaltiossa.
Toiseksi unionin tuomioistuin huomauttaa kontekstuaalisesta tulkinnasta, että direktiivissä 2011/24 vahvistetaan pääsääntö, jota sovelletaan lähtökohtaisesti kaikkeen terveydenhuoltoon ja jonka mukaan hoitojäsenvaltio on se jäsenvaltio, jonka alueella terveydenhuolto tosiasiallisesti tarjotaan. Etälääketieteen osalta kyseisessä direktiivissä otetaan käyttöön poikkeus, jonka mukaan terveydenhuolto katsotaan tarjotun siinä jäsenvaltiossa, johon terveydenhuollon tarjoaja on sijoittautunut. Tästä poikkeuksesta, jota on tulkittava suppeasti, seuraa, että hoitojäsenvaltio muun kuin etälääketieteen alaan kuuluvan terveydenhuollon kohdalla on määritettävä sen perusteella, missä kyseistä terveydenhuoltoa tosiasiassa annetaan.
Unionin tuomioistuin toteaa myös, että koska terveydenhuollon käsite voi kattaa suuren määrän erilaisia palveluja, etälääketieteen puitteissa tarjottu palvelu voi olla osa rajatylittävää terveydenhuoltoa. Lisäksi direktiivin 2011/24 säännöksissä säädetään selvästi, että etälääketieteen avulla annettu tai määrätty terveydenhuolto voi olla mainituissa säännöksissä määriteltyä rajatylittävää terveydenhuoltoa. (
2
)
Unionin tuomioistuin täsmentää lisäksi tietoyhteiskunnan palvelujen käsitteeseen (
3
) tukeutuen, että vaikka rajatylittäviin terveyspalveluihin, jotka palveluntarjoaja suorittaa potilaalle näiden ollessa samanaikaisesti läsnä samassa paikassa, liittyy tieto- ja viestintätekniikan käyttöä, niitä ei voida pitää tieto- ja viestintäyhteiskunnan palveluina eivätkä ne siten voi kuulua direktiivissä 2011/24 tarkoitetun etälääketieteen käsitteen alaan. Sen sijaan terveyspalvelut, jotka tosiasiallisesti suoritetaan kyseisen tekniikan avulla etäpalveluna eli siten, että palveluntarjoaja ja potilas eivät ole samanaikaisesti fyysisesti läsnä samassa paikassa, voivat kuulua tietoyhteiskunnan palvelun käsitteen alaan ja siten etälääketieteen käsitteen alaan silloinkin, kun niitä tarjotaan sellaisen moniosaisen lääketieteellisen hoidon puitteissa, johon kuuluu fyysisesti samassa paikassa potilaan kanssa olevan palveluntarjoajan suorittamaa terveydenhuoltoa.
Unionin tuomioistuin korostaa kolmanneksi teleologisen tulkinnan osalta, että etälääketiede on lääketieteellistä toimintaa, tässä tapauksessa rajatylittävää sellaista, jonka avulla voidaan saavuttaa yksi direktiivin 2011/24 tavoitteista, eli helpottaa sellaisen terveydenhuollon saatavuutta, jota tarjotaan siinä jäsenvaltiossa, johon kyseisen terveydenhuollon tarjoaja on sijoittautunut ja joka ei ole vakuutusjäsenvaltio, jossa hoitoa saavat potilaat asuvat. Unionin tuomioistuin huomauttaa tässä yhteydessä, että kyseisen lääketieteellisen toiminnan laadusta ja erityispiirteistä, jotka liittyvät muun muassa terveydenhuollon tarjoamiseen etäpalveluna eli ilman terveydenhuollon ammattihenkilön ja potilaan samanaikaista läsnäoloa samassa paikassa sekä tieto- ja viestintätekniikan käyttämiseen, johtuu, että unionin lainsäätäjä on antanut poikkeussäännöstön hoitojäsenvaltion ja kyseiseen toimintaan sovellettavan lain määrittämisen osalta.
Neljänneksi unionin tuomioistuin toteaa, että myös kyseessä olevien direktiivin 2011/24 säännösten syntyhistoria ja erityisesti lainvalmisteluasiakirjoissa käytetty etälääketieteen käsitteen määritelmä tukevat johtopäätöstä, jonka mukaan kyseisen käsitteen kannalta ratkaiseva tekijä on se, että muuhun jäsenvaltioon kuin vakuutusjäsenvaltioon sijoittautunut terveydenhuollon tarjoaja suorittaa potilaalle terveyspalvelun tieto- ja viestintätekniikan avulla etäpalveluna ja siten ilman, että kyseinen potilas ja kyseinen tarjoaja ovat samanaikaisesti fyysisesti läsnä samassa paikassa.
Näin ollen unionin tuomioistuin toteaa, että direktiivin 2011/24 mukaan rajatylittävän terveydenhuollon, jota tarjotaan, kun kyseessä on etälääketiede, käsite käsittää yksinomaan terveydenhuollon, jota potilaalle tarjoaa terveydenhuollon tarjoaja, joka on sijoittautunut muuhun jäsenvaltioon kuin kyseisen potilaan vakuutusjäsenvaltioon, yksinomaan tieto- ja viestintätekniikan avulla etäpalveluna ja siten ilman, että kyseinen potilas ja kyseinen tarjoaja ovat samanaikaisesti fyysisesti läsnä samassa paikassa.
Toiseksi käsiteltävän kysymyksen osalta unionin tuomioistuin täsmentää direktiivin 2011/24 soveltamisalaa.
Tältä osin se yhtäältä toteaa niin kyseisen direktiivin tavoitteesta kuin sen rakenteesta ilmenevän, että direktiivin soveltamisala ja siten sen hoitojäsenvaltion (
4
) määritelmää koskeva säännös eivät yksinomaan koske rajatylittävän terveydenhuollon kustannusten korvaamista. Toisaalta unionin tuomioistuin toteaa, että koska etälääketieteeseen kuuluvaa rajatylittävää terveydenhuoltoa katsotaan tarjottavan siinä jäsenvaltiossa, johon kyseisen terveydenhuollon tarjoaja on sijoittautunut, kyseisen terveydenhuollon on oltava mainitun jäsenvaltion lainsäädännön ja laatua ja turvallisuutta koskevien vaatimusten ja suuntaviivojen sekä turvallisuusvaatimuksia koskevan unionin lainsäädännön mukaista. Unionin tuomioistuin huomauttaa lisäksi, että direktiivin 2011/24 ja direktiivin 2000/31 mukaan terveydenhuollon tarjoamiseen, kun kyseessä on etälääketiede, sovelletaan sen jäsenvaltion lainsäädäntöä, johon terveydenhuollon tarjoaja on sijoittautunut, koska etälääketieteen palvelu voi kuulua tietoyhteiskunnan palvelujen käsitteen alaan
Kolmanneksi ja viimeiseksi käsiteltävän kysymyksen osalta unionin tuomioistuin lausuu direktiivissä 2005/36 (
5
) tarkoitetun palvelujen tarjoamisen vapauden periaatteen soveltamisalasta ammattipätevyyden tunnustamisen osalta.
Tältä osin unionin tuomioistuin toteaa, ettei kyseistä direktiiviä sovelleta rajatylittävän terveydenhuollon tarjoajaan, kun kyseessä on etälääketiede, eikä terveydenhuollon tarjoajaan, joka on sijoittautunut jäsenvaltioon ja joka itse siirtymättä paikasta toiseen teettää toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneella tarjoajalla terveydenhuollon palveluja siten, että viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa asuva potilas on fyysisesti läsnä.
Yhtäältä näet direktiivissä 2005/36 säädetään nimenomaisesti, että sen palvelujen tarjoamisen vapautta koskevia säännöksiä sovelletaan ainoastaan, jos palvelun tarjoaja siirtyy vastaanottavan jäsenvaltion alueelle. Etälääketiede merkitsee väistämättä sitä, että terveyspalvelu suoritetaan ilman minkäänlaista siirtymistä paikasta toiseen. Toisaalta unionin tuomioistuin toteaa, ettei minkään tämän tapauksen tosiseikan perusteella voida katsoa, että terveydenhuollon tarjoaja siirtyy vastaanottavan jäsenvaltion alueelle, kun kyseinen tarjoaja itse siirtymättä paikasta toiseen tarjoaa terveydenhuoltoa vastaanottavassa jäsenvaltiossa sinne sijoittautuneen toisen terveydenhuollon tarjoajan välityksellä.
(
1
)	Potilaiden oikeuksien soveltamisesta rajatylittävässä terveydenhuollossa 9.3.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/24/EU (EUVL 2011, L 88, s. 45) 3 artiklan d ja e alakohta.
(
2
)	Ks. direktiivin 2011/24 7 artiklan 7 kohta, jossa säädetään, että vakuutusjäsenvaltio voi soveltaa rajatylittävän terveydenhuollon, ”mukaan lukien etälääketieteenä saatu terveydenhuolto”, kustannusten korvaamista hakevaan vakuutettuun samoja edellytyksiä kuin niitä, jotka on vahvistettu kyseisessä valtiossa annetun hoidon osalta. Ilmaisu ”mukaan lukien etälääketieteenä saatu terveydenhuolto” tukee siten tätä päätelmää.
(
3
)	Kyseisellä käsitteellä viitataan tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista 8.6.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/31/EY (”Direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä”) (EYVL 2000, L 178, s. 1) 2 artiklan, luettuna yhdessä teknisiä määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 9.9.2015 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2015/1535 (EUVL 2015, L 241, s. 1) 1 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja liitteen I kanssa, mukaiseen määritelmään.
(
4
)	Ks. direktiivin 2011/24 3 artiklan d alakohta.
(
5
)	Ammattipätevyyden tunnustamisesta 7.9.2005 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2005/36/EY (EUVL 2005, L 255, s. 22).