62023TO0477
UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN MÄÄRÄYS (laajennettu kolmas jaosto)
11 päivänä kesäkuuta 2025 (
*1
)
Kumoamiskanne – Talous‑ ja rahapolitiikka – Pankkiunioni – Yhteinen kriisinratkaisumekanismi luottolaitosten ja tiettyjen sijoituspalveluyritysten kriisinratkaisua varten – Asetus (EU) N:o 806/2014 – Direktiivi 2014/59/EU – Yhteinen päätös omia varoja ja alentamiskelpoisia velkoja koskevan vähimmäisvaatimuksen vahvistamisesta – Unionin yleisen tuomioistuimen toimivalta – Toimi ei koske kantajaa suoraan – Tutkimatta jättäminen
Asiassa T‑477/23,
DZ Bank AG Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, kotipaikka Frankfurt am Main (Saksa), edustajinaan asianajajat H. Berger, M. Weber ja D. Schoo,
kantajana,
vastaan
Yhteinen kriisinratkaisuneuvosto (SRB), asiamiehinään H. Ehlers, M. Fernández Rupérez, A. Lapresta Bienz ja J. Rius Riu,
vastaajana,
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kolmas jaosto),
toimien kokoonpanossa: tuomari H. Kanninen, joka hoitaa puheenjohtajan tehtäviä, sekä tuomarit P. Škvařilová‑Pelzl, I. Nõmm, G. Steinfatt (esittelevä tuomari) ja D. Kukovec,
kirjaaja: V. Di Bucci,
ottaen huomioon asian käsittelyn kirjallisen vaiheen ja erityisesti
–
unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 31.7.2023 jätetyn kannekirjelmän,
–
SRB:n unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 30.10.2023 jätetyllä asiakirjalla esittämän oikeudenkäyntiväitteen,
–
kantajan unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 18.12.2023 jättämät huomautukset oikeudenkäyntiväitteestä,
–
Euroopan parlamentin, Euroopan unionin neuvoston ja Euroopan komission väliintulohakemukset, jotka on jätetty unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 19.10., 15.11. ja 15.11.2023,
on antanut seuraavan
määräyksen
1
Kantaja DZ Bank AG Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, vaatii SEUT 263 artiklaan perustuvalla kanteellaan ensisijaisesti kumoamaan 6.4.2023 tehdyn yhteisen päätöksen RC/JD/2022/22 (jäljempänä riidanalainen päätös), joka koskee omien varojen ja alentamiskelpoisten velkojen vähimmäisvaatimuksen (jäljempänä vähimmäisvaatimukset) vahvistamista kantajan ja viiden tytäryhtiön osalta, ja toissijaisesti toteamaan, että kyseinen päätös on oikeudellisesti mitätön.
Asian tausta
2
Kantaja on DZ Bank Gruppe ‑konsernin, joka on Saksan osuuspankkien rahoituskonserni, johdossa oleva yhtiö. Se luokitellaan Saksassa johtavaksi pankiksi, ja konsernin kokonaisvarat olivat 627 miljardia euroa 31.12.2022. Kantajalla on pankkiunionissa tytäryhtiöitä Saksassa ja Luxemburgissa. Sen tytäryhtiö Fundamenta Lakáskassza Zrt. on pankkiunionin ulkopuolella Unkarissa.
3
Vuonna 2017 yhteinen kriisinratkaisuneuvosto (SRB) perusti luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten elvytys‑ ja kriisinratkaisukehyksestä sekä neuvoston direktiivin 82/891/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 2001/24/EY, 2002/47/EY, 2004/25/EY, 2005/56/EY, 2007/36/EY, 2011/35/EU, 2012/30/EU ja 2013/36/EU ja asetusten (EU) N:o 1093/2010 ja (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta 15.5.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/59/EU (EUVL 2014, L 173, s. 190), sellaisena kuin se on muutettuna, 88 artiklan mukaisesti kantajaa ja sen tytäryhtiöitä varten kriisinratkaisukollegion, johon kuuluvat muun muassa yhtäältä SRB kollegion puheenjohtajana ja konsernitason kriisinratkaisuviranomaisena sekä toisaalta Magyar Nemzeti Bank (Unkarin keskuspankki) unkarilaisen tytäryhtiön kriisinratkaisuviranomaisena.
4
Kriisinratkaisuneuvosto hyväksyi laajennetussa johdon istunnossaan 8.12.2022 väliaikaisesti luonnoksen riidanalaiseksi päätökseksi kriisinratkaisukollegion tarkasteltavaksi. Kriisinratkaisuneuvosto aloitti 15.12.2022 kantajan kuulemismenettelyn luonnoksen johdosta. Kantaja esitti huomautuksensa 10.1.2023 päivätyllä kirjeellä. Luonnosta riidanalaiseksi päätökseksi tutkittiin 8.2.2023 kriisinratkaisukollegiossa, joka totesi, että luonnosta ei pitäisi muuttaa kuulemismenettelyn seurauksena. Konsernitason kriisinratkaisuviranomaisena kriisinratkaisuneuvosto lähetti 24.3.2023 kriisinratkaisukollegiolle riidanalaisen päätöksen luonnoksen lopullisen version. Kollegiossa 28.3.2023 saavutettu yhteisymmärrys saatettiin käsiteltäväksi kriisinratkaisuneuvoston ja Unkarin keskuspankin sisäisissä hyväksymismenettelyissä.
5
Kriisinratkaisuneuvosto pani 5.4.2023 laajennetussa johdon istunnossaan merkille edellä mainitun yhteisen päätöksentekomenettelyn ja hyväksyi tällä perusteella riidanalaisesta päätöksestä ilmenevän yhteisymmärryksen.
6
Kriisinratkaisuneuvosto teki samassa laajennetussa johdon istunnossa päätöksen SRB/EES/2022/215, jossa vahvistettiin vähimmäisvaatimukset sen toimivaltaan kuuluville kantajan johtaman konsernin yhtiöille eli kantajalle ja sen tytäryhtiöille Bausparkasse Schwäbisch Hall AG:lle, DZ HYP AG:lle ja Team Bank AG:lle, joiden kotipaikka on Saksassa, ja sen tytäryhtiölle DZ Privatbank SA:lle, jonka kotipaikka on Luxemburgissa. Päätöksessä SRB/EES/2022/215 annetaan kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten tehtäväksi panna täytäntöön kyseiset vähimmäisvaatimukset (kyseisen päätöksen 4 artikla) ja valvoa, että ne pidetään voimassa (päätöksen 6 artikla).
7
Kriisinratkaisuneuvoston puheenjohtaja allekirjoitti riidanalaisen päätöksen 6.4.2023. Asiakirjassa on allekirjoittamisen jälkeen huomautus, jonka mukaan asianomaisten viranomaisten edustajat ovat antaneet kirjallisen suostumuksensa vähimmäisvaatimuksia koskevaan yhteiseen päätökseen. Riidanalaisen päätöksen liitteessä I on Unkarin kriisinratkaisuviranomaisen eli Unkarin keskuspankin pääjohtajan 6.4.2023 allekirjoittama kirjallinen suostumus, jonka mukaan Unkarin keskuspankki hyväksyy kriisinratkaisuneuvoston ehdottaman ja sille 24.3.2023 toimittaman yhteisen päätöksen.
8
Saksan kriisinratkaisuviranomaiselle eli Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsichtille (rahoituspalvelujen valvontaviranomainen, BaFin) annettiin 14.4.2023 tiedoksi kriisinratkaisuneuvoston 5.4.2023 tekemä päätös SRB/EES/2022/215, jonka BaFin pani täytäntöön 26.5.2023 tehdyllä kantajalle osoitetulla päätöksellä.
9
Luxemburgin kriisinratkaisuviranomainen eli Commission de surveillance du secteur financier (rahoitusalan valvontalautakunta, CSSF) ilmoitti 17.5.2023 päivätyllä kirjeellä tytäryhtiölle DZ Privatbankille päätöksellä SRB/EES/2022/215 määritettyjen vähimmäisvaatimusten täytäntöönpanosta ja antoi sille tiedoksi kyseisen päätöksen.
10
Kriisinratkaisuneuvosto konsernitason kriisinratkaisuviranomaisena toimitti 22.5.2023 päivätyllä sähköpostiviestillä kantajalle, joka on konsernin emoyhtiö Euroopan unionissa, riidanalaisen päätöksen, johon oli liitetty konsernin kriisinratkaisusuunnitelmaa koskeva yhteinen päätös ja tiivistelmä kyseisestä suunnitelmasta.
11
Kantaja valitti 3.7.2023 riidanalaisesta päätöksestä kriisinratkaisuneuvoston valituslautakunnalle yhdenmukaisten sääntöjen ja yhdenmukaisen menettelyn vahvistamisesta luottolaitosten ja tiettyjen sijoituspalveluyritysten kriisinratkaisua varten yhteisen kriisinratkaisumekanismin ja yhteisen kriisinratkaisurahaston puitteissa sekä asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta 15.7.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 806/2014 (EUVL 2014, L 225, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna, 85 artiklan 3 kohdan nojalla.
12
Kantaja valitti 5.7.2023 myös päätöksestä SRB/EES/2022/215 kriisinratkaisuneuvoston valituslautakunnalle samojen säännösten nojalla.
13
Valitukset hylättiin kriisinratkaisuneuvoston valituslautakunnan 15.12.2023 antamalla päätöksellä yhdistetyissä asioissa 2/23 ja 3/23. Valituslautakunta katsoi, että kantajan riidanalaisesta päätöksestä tekemä valitus oli otettava tutkittavaksi mutta että se oli perusteeton ja että päätöksestä SRB/EES/2022/215 tehty valitus oli jätettävä tutkimatta.
14
Kantaja toimitti 26.2.2024 unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon kriisinratkaisuneuvoston valituslautakunnan päätöksestä nostamansa kanteen, joka kirjattiin numerolla T‑116/24.
Asianosaisten vaatimukset
15
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
ensisijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen
–
toissijaisesti toteaa, että riidanalainen päätös on oikeudellisesti mitätön
–
velvoittaa kriisinratkaisuneuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
16
Kriisinratkaisuneuvosto vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
ensisijaisesti jättää kanteen tutkimatta
–
toissijaisesti lykkää asian käsittelyä, kunnes asiassa T‑71/22 on annettu ratkaisu
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
17
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 130 artiklan 1 kohdan mukaan unionin yleinen tuomioistuin voi vastaajan hakemuksesta ratkaista pääasian käsittelyä aloittamatta, onko kanne jätettävä tutkimatta.
18
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo käsiteltävässä asiassa, että sillä on asiakirjojen perusteella riittävästi tietoa asiasta, ja päättää mainitun artiklan mukaisesti antaa ratkaisun asian käsittelyä jatkamatta.
19
Kriisinratkaisuneuvosto perustelee toimivallan puuttumista ja tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumista koskevaa väitettään neljällä perusteella.
20
Se väittää ensinnäkin, että ”yhteinen päätös” ei ole sen toteuttama säädös tai toimi. Se toteaa tältä osin, että unionin tuomioistuimet ovat vahvistaneet, että muiden yksiköiden kuin unionin toimielinten, elinten tai laitosten toimet eivät kuulu niiden SEUT 263 artiklan mukaisen toimivallan piiriin, ja vetoaa siten siihen, ettei unionin yleisellä tuomioistuimella ole toimivaltaa ratkaista nyt käsiteltävää asiaa.
21
Toiseksi yhteinen päätös on vain toista päätöstä valmisteleva toimi. Kolmanneksi sitä ei ole osoitettu kantajalle eikä se koske sitä suoraan ja erikseen, joten kantajalla ei ole asiavaltuutta. Neljänneksi kriisinratkaisuneuvosto katsoo, että kanne on jätettävä tutkimatta oikeudenkäyntiä edeltävään menettelyyn liittyvän edellytyksen vuoksi.
22
Kantaja kiistää kriisinratkaisuneuvoston väitteet ja katsoo, että kanne on otettava tutkittavaksi.
23
Siltä osin kuin on ensinnäkin kyse riidanalaisen päätöksen tekijästä, kriisinratkaisuneuvosto teki kyseisen päätöksen konsernitason kriisinratkaisuviranomaisena. Kriisinratkaisuneuvosto on määrittänyt vähimmäisvaatimukset yhteisellä päätöksellä käyttäen sille asetuksen N:o 806/2014 12 artiklan 1 kohdassa annettua toimivaltaa.
24
Ensinnäkään kriisinratkaisukollegio ei itse hyväksy säädöksiä tai toimia, vaan se muodostaa ainoastaan järjestelmän, jonka puitteissa kriisinratkaisuviranomaiset voivat suorittaa tehtäviä yhdessä. Unkarin kriisinratkaisuviranomainen eli Unkarin keskuspankki on ainoastaan hyväksynyt riidanalaisen päätöksen.
25
Toiseksi kantaja toistaa kriisinratkaisuneuvoston valituslautakunnan 15.12.2023 tekemässään päätöksessä noudattaman päättelyn ja väittää, että yhteinen päätös muodostaa joukon samansisältöisiä yksittäisiä päätöksiä ja että kukin asianomaisista kriisinratkaisuviranomaisista on hyväksynyt sen. Kantajan mukaan on erotettava toisistaan kaksi tilannetta. Jos asiasta on erimielisyyttä, kunkin kriisinratkaisuviranomaisen on toimivaltaansa käyttäessään tehtävä erikseen oma päätöksensä vähimmäisvaatimuksista (direktiivin 2014/59 45 h artiklan 4 ja 6 kohdassa kuvattu tilanne). Yhteisen päätöksen tapauksessa kunkin kriisinratkaisuviranomaisen on kuitenkin tehtävä erillinen päätös, joka vastaa aiemmin tehtyä yhteistä päätöstä (direktiivin 2014/59 45 h artiklan 2 ja 4 kohdassa kuvattu tilanne).
26
Kolmanneksi se, että asianomaiset kriisinratkaisuviranomaiset sopivat samasta päätöstekstistä, ei johda siihen, että yhteinen päätös olisi vain sopimus viranomaisten välisissä sisäisissä suhteissa. Kriisinratkaisukollegion jäsenten välinen sopimus on vain edellytys yhteiselle päätökselle, mutta sitä ei voida rinnastaa yhteiseen päätökseen.
27
Toiseksi riidanalaisella päätöksellä on sitovia oikeusvaikutuksia ulkoisissa suhteissa, koska kriisinratkaisukollegion yhteinen päätös on lopullinen päätös eikä pelkästään viranomaisen sisäinen valmistelutoimi ja koska se sitoo asianomaisia laitoksia. Kriisinratkaisuneuvosto määrittää riidanalaisessa päätöksessä jo lopullisesti vähimmäisvaatimukset suhteessa kantajaan käyttäessään sille asetuksen N:o 806/2014 12 artiklassa annettua toimivaltaa, koska yhteinen päätös sitoo kriisinratkaisuneuvostoa direktiivin 2014/59 45 h artiklan 7 kohdan nojalla vähimmäisvaatimusten määrittämisen osalta.
28
Väite, jonka mukaan riidanalainen päätös oli pantava täytäntöön kriisinratkaisuneuvoston ja BaFinin päätöksellä vähimmäisvaatimusten vahvistamisesta, ei ole merkityksellinen, koska nyt käsiteltävässä asiassa yhteinen päätös sisältää jo lopullisen päätöksen, joka sitoi kriisinratkaisuneuvostoa ja BaFinia niiden myöhempien oikeudellisten toimien yhteydessä jättämättä niille omaa harkintavaltaa.
29
Toiseksi riidanalainen päätös koskee kantajaa ainakin suoraan ja erikseen SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla, koska yhteinen päätös on osoitettu kyseessä oleville laitoksille ja koska kyseinen yhteinen päätös koskee niitä suoraan ja erikseen riippumatta siitä, onko päätös osoitettu niille.
30
Kolmanneksi kantajalla on SEUT 263 artiklan neljännen kohdan vaatimusten mukaisesti asiavaltuus ja oikeussuojan tarve. Riidanalaisen päätöksen tavoiteltu kumoaminen sellaisenaan olisi omiaan tuottamaan oikeusvaikutuksia, koska sillä vietäisiin perusta kriisinratkaisuneuvoston päätökseltä vähimmäisvaatimusten vahvistamisesta ja näin ollen myös vähimmäisvaatimuksia koskevalta BaFinin päätökseltä, jolloin BaFinin olisi peruutettava päätöksensä kantajan vastustuksen johdosta.
31
Lisäksi riidanalainen päätös on osoitettu kantajalle, koska tämä adressaatin asema johtuu kriisinratkaisuneuvostolle nimenomaisesti kuuluvasta velvollisuudesta toimittaa yhteiset päätökset kantajalle niiden tekemisen jälkeen siten kuin direktiivin 2014/59 45 h artiklan 1 kohdan toisen alakohdan a alakohdassa ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/59/EU täydentämisestä teknisillä sääntelystandardeilla, joissa määritellään elvytyssuunnitelmien, kriisinratkaisusuunnitelmien ja konsernien kriisinratkaisusuunnitelmien sisältö, vähimmäisperusteet, jotka toimivaltaisen viranomaisen on arvioitava elvytyssuunnitelmien ja konsernien elvytyssuunnitelmien osalta, konsernin rahoitustuen edellytykset, riippumattomia arvioijia koskevat vaatimukset, alaskirjaus‑ ja muuntamisvaltuuksien tunnustaminen sopimuksissa, ilmoitusvaatimuksiin ja keskeyttämisilmoitukseen liittyvät menettelyt ja sisältö ja kriisinratkaisukollegioiden operatiivinen toiminta, 23.3.2016 annetun komission delegoidun asetuksen (EU) 2016/1075 (EUVL 2016, L 184, s. 1) 92 artiklan 1 kohdassa säädetään.
32
Lisäksi kantaja kiistää kriisinratkaisuneuvoston väitteen, jonka mukaan kantajalla ei ole intressiä saada riidanalaista päätöstä kumotuksi siksi, että tämä kumoaminen ei tuottaisi kantajalle mitään etua, sillä kantajan mukaan riidanalaisen päätöksen luonteesta yhteisenä päätöksenä seuraa, että kriisinratkaisuneuvosto ei voisi missään tapauksessa yksinään korvata kyseistä toimea, vaan se voi ainoastaan aloittaa uudelleen menettelyn kriisinratkaisukollegiossa, jossa se ei voi määrätä kyseisen kollegion muita jäseniä noudattamaan tiettyä vähimmäisvaatimusten tasoa. Kantaja väittää tältä osin, että vähimmäisvaatimusten määrittäminen ei välttämättä edellytä yhteistä päätöstä. Jos yhteistä päätöstä ei tehdä, vähimmäisvaatimukset määritetään asianomaisten kriisinratkaisuviranomaisten erillisillä päätöksillä direktiivin 2014/59 45 h artiklan 4–6 kohdan mukaisesti, joten kriisinratkaisuneuvosto voisi tehdä päätöksen, jossa otettaisiin huomioon unionin yleisen tuomioistuimen mahdolliset vaatimukset.
33
Kolmanneksi kantaja kiistää oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn vaatimuksen ja vetoaa lähinnä siihen, ettei tätä kysymystä ole selvennetty tuomioistuimissa. Se vetoaa siihen, että on olemassa välitön vaara siitä, että sen Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa vahvistettua perusoikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan loukataan, jos SEUT 263 artiklan viidennen kohdan, luettuna yhdessä asetuksen N:o 806/2014 85 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan ja 86 artiklan 1 kohdan kanssa, mukainen vaatimus oikeudenkäyntiä edeltävästä menettelystä olisi esteenä nyt käsiteltävän kanteen tutkittavaksi ottamiselle unionin yleisessä tuomioistuimessa.
Riidanalaisen päätöksen luonne ja unionin yleisen tuomioistuimen toimivalta ratkaista nyt käsiteltävä asia
34
Kriisinratkaisuneuvoston mukaan sekä riidanalaisen päätöksen tekemiseen johtanut menettely että päätöksen sisältö osoittavat, ettei riidanalaista päätöstä ole pidettävä sen toteuttamana toimena. Tämän väitteen tueksi se esittää, että riidanalainen päätös on yhteinen päätös, jota se ei tehnyt yksin vaan kriisinratkaisukollegion puitteissa yhdessä Unkarin kriisinratkaisuviranomaisen eli Unkarin keskuspankin kanssa. Riidanalaisessa päätöksessä otetaan siten huomioon yhteisymmärrys, johon kyseiset viranomaiset ovat päässeet taatakseen lopulta suunnitellun kriisinratkaisustrategian asianmukaisen täytäntöönpanon. Kyseessä on yhdennetty sopimus konsernin kaikille jäsenille vahvistetuista vähimmäisvaatimusten tasoista siten, että kriisinratkaisustrategiassa otetaan huomioon muille jäsenille vahvistetut vähimmäisvaatimukset, joista kyseinen strategia myös riippuu.
35
Unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen tutkimaan ainoastaan sellaiset SEUT 263 artiklan nojalla nostetut kanteet, jotka koskevat unionin toimielinten, elinten tai laitosten toimia (määräys 6.10.2020, Sharpston v. neuvosto ja jäsenvaltioiden hallitusten edustajat, T‑550/20, ei julkaistu, EU:T:2020:475, 33 kohta).
36
Samoin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kumoamiskanteen kohteena voivat olla luonteestaan tai muodostaan riippumatta kaikki unionin toimielinten, elinten ja laitosten antamat säännökset ja määräykset, edellyttäen, että niillä on tarkoitus saada aikaan oikeusvaikutuksia (ks. vastaavasti tuomio 30.6.1993, parlamentti v. neuvosto ja komissio, C‑181/91 ja C‑248/91, EU:C:1993:271, 13 kohta; tuomio 13.7.2004, komissio v. neuvosto, C‑27/04, EU:C:2004:436, 44 kohta ja tuomio 28.4.2015, komissio v. neuvostoC‑28/12, EU:C:2015:282, 14 kohta).
Yhteisen päätöksen oikeusvaikutukset
37
Riidanalaisessa päätöksessä, jonka otsikko on ”yhteinen päätös”, todetaan, että ”kriisinratkaisuneuvosto ja [Unkarin keskuspankki] ovat kriisinratkaisukollegion puitteissa toimivina kriisinratkaisuviranomaisina tehneet yhteisen päätöksen, jossa sovitaan” niistä vähimmäisvaatimuksista, joita kantajan ja sen viiden tytäryhtiön on riidanalaisen päätöksen 2–4 artiklan nojalla noudatettava. Nämä vähimmäisvaatimukset täsmennetään riidanalaisen päätöksen I–III jaksossa. Lisäksi riidanalaisessa päätöksessä on kriisinratkaisuneuvoston puheenjohtajan allekirjoitus, joka on merkitty kriisinratkaisuneuvoston nimissä ja johon on liitetty maininta ”the representatives of the relevant resolution authorities have agreed to this joint decision on MREL by means of a written agreement” (asianomaisten kriisinratkaisuviranomaisten edustajat ovat sopineet kirjallisesti tästä vähimmäisvaatimuksia koskevasta yhteisestä päätöksestä). Unkarin kriisinratkaisuviranomaisen eli Unkarin keskuspankin pääjohtajan allekirjoittama suostumus on riidanalaisen päätöksen liitteenä.
38
Riidanalainen päätös koskee siten vähimmäisvaatimusten vahvistamista kantajalle ja sen viidelle tytäryhtiölle, joista yksi sijaitsee pankkiunionin ulkopuolella.
39
Toimivalta vähimmäisvaatimusten määrittämiseen kantajan ja sen Saksassa ja Luxemburgissa sijaitsevien tytäryhtiöiden muodostamalle konsernille kuuluu kriisinratkaisuneuvostolle (asetuksen N:o 806/2014 12 artiklan 1 kohta), joka on kyseisen rajatylittävän konsernin kriisinratkaisuviranomainen (ks. asetuksen N:o 806/2014 7 artiklan 2 kohdan b alakohta, luettuna yhdessä saman asetuksen 3 artiklan 1 kohdan 24 alakohdan kanssa).
40
Koska ”rajatylittävä konserni” käsittää kuitenkin vain pankkiunioniin osallistuvissa jäsenvaltioissa sijaitsevat yhteisöt (asetuksen N:o 806/2014 3 artiklan 1 kohdan 24 alakohta), kriisinratkaisuneuvostolla ei ole toimivaltaa määrittää vähimmäisvaatimuksia koko konsernin osalta, kun kantajan unkarilainen tytäryhtiö on sijoittautunut pankkiunioniin osallistumattomaan valtioon.
41
Unkarilaisen tytäryhtiön Fundamenta Lakáskasszan kriisinratkaisuviranomainen on Unkarin keskuspankki (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 11 perustelukappale luettuna yhdessä riidanalaisen päätöksen liitteen kanssa).
42
Kantajan konserni kokonaisuudessaan, unkarilainen tytäryhtiö mukaan lukien, on direktiivin 2014/59 2 artiklan 1 kohdan 27 alakohdassa tarkoitettu rajatylittävä konserni, jonka yhteisöt ovat sijoittautuneet useampaan kuin yhteen jäsenvaltioon.
43
Direktiivin 2014/59 88 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, että konsernitason kriisinratkaisuviranomaisten on perustettava rajatylittäviä konserneja varten kriisinratkaisukollegiot, jotka tarjoavat puitteet, joiden avulla ne voivat vahvistaa konserneja koskevat vähimmäisvaatimukset konsernin ja tytäryrityksen tasolla (ks. direktiivin 2014/59 88 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan i alakohta). Käsiteltävässä asiassa riidanalaisen päätöksen johdanto-osan kuudennesta perustelukappaleesta ilmenee, että kriisinratkaisuneuvosto perusti vuonna 2017 kantajaa ja sen viittä tytäryhtiötä varten kriisinratkaisukollegion, jonka jäseniä ovat muun muassa kriisinratkaisuneuvosto ja Unkarin keskuspankki direktiivin 2014/59 88 artiklan 2 kohdan a ja b alakohdan mukaisesti.
44
Tällaisessa kollegiossa asianomaiset kriisinratkaisuviranomaiset käyvät vuoropuhelua ehdotuksista konsernin, emoyrityksen ja kunkin tytäryrityksen tasolla sovellettaviksi vähimmäisvaatimuksiksi ja keskustelevat niiden yhteensovittamisesta (delegoidun asetuksen 2016/1075 89 artikla). Kollegion puheenjohtajana toimii konsernitason kriisinratkaisuviranomainen (direktiivin 2014/59 88 artiklan 5 kohta).
45
Jos konserniin kuuluu pankkiunioniin osallistuviin ja siihen osallistumattomiin jäsenvaltioihin sijoittautuneita yhteisöjä, kriisinratkaisuneuvosto edustaa osallistuvien jäsenvaltioiden kansallisia kriisinratkaisuviranomaisia osallistumattomien jäsenvaltioiden kuulemisessa ja niiden kanssa tehtävässä yhteistyössä (asetuksen N:o 806/2014 32 artiklan 1 kohta ja riidanalaisen päätöksen johdanto-osan kymmenes perustelukappale). Saksan ja Luxemburgin kriisinratkaisuviranomaiset osallistuivat siten kriisinratkaisukollegioon vain tarkkailijoina (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan kuudes ja yhdeksäs perustelukappale).
46
Konsernin tasolla ja yksittäisten tytäryritysten tasolla sovellettavien vähimmäisvaatimusten vahvistamiseksi kriisinratkaisukollegiossa direktiivin 2014/59 88 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan i alakohdassa viitataan muun muassa saman direktiivin 45 h artiklaan, jossa säädetään kahdesta vaihtoehtoisesta menettelystä, joiden avulla kyseiset vähimmäisvaatimukset voidaan määrittää koordinoidusti.
47
Ensisijaisena menettelynä on laatia yhteinen päätös direktiivin 2014/59 45 h artiklan 1 kohdan mukaisesti, jonka mukaan konsernitason kriisinratkaisuviranomaisen ja kriisinratkaisun kohteena olevan konsernin tytäryrityksistä vastaavien kriisinratkaisuviranomaisten on tehtävä kaikkensa yhteisen päätöksen aikaansaamiseksi vaatimuksen määrästä, jota sovelletaan kriisinratkaisun kohteena olevaan yhteisöön konsolidoidulla tasolla, ja vaatimuksen määrästä, jota sovelletaan yksittäisellä tasolla kuhunkin tytäryritykseen. Yhteinen päätös sitoo asianomaisia kriisinratkaisuviranomaisia (direktiivin 2014/59 45 h artiklan 7 kohta).
48
Jos tällaista yhteistä päätöstä ei tehdä neljän kuukauden kuluessa, yhtäältä konsernitason konsolidoitujen vähimmäisvaatimusten ja toisaalta yksittäisen tason vähimmäisvaatimusten osalta toimivaltaisten viranomaisten on määritettävä vähimmäisvaatimukset ottamalla asianmukaisesti huomioon muiden asianomaisten viranomaisten ja asianomaisen kohteena olevan yhteisön näkemykset ja varaumat (direktiivin 2014/59 45 h artiklan 3 kohta). Tätä vaihtoehtoa varten 45 h artiklan 4–6 kohdassa säädetään erityissäännöistä.
49
Koska kriisinratkaisuneuvosto ja Unkarin kriisinratkaisuviranomainen eli Unkarin keskuspankki olivat tehneet yhteisen päätöksen, ne yhteensovittivat toimintansa, jotta kukin asianomaisista viranomaisista vahvistaisi myöhemmin vähimmäisvaatimukset oman toimivaltansa puitteissa. Riidanalaisessa päätöksessä kriisinratkaisuneuvosto ja Unkarin kriisinratkaisuviranomainen kriisinratkaisuviranomaisina ja kriisinratkaisukollegion jäseninä ilmaisevat nimittäin suostumuksensa vähimmäisvaatimuksiin, jotka kriisinratkaisuneuvosto on kollegion puheenjohtajana kirjannut riidanalaisen päätöksen I–III jaksoon kantajan ja sen kaikkien tytäryhtiöiden osalta.
50
Riidanalaisella päätöksellä on oikeusvaikutuksia, koska direktiivin 2014/59 45 h artiklan 7 kohdan mukaan ”asianomaiset” kriisinratkaisuviranomaiset (ks. jäljempänä 78 kohta) sitovat toisiaan siltä osin kuin ne velvoittautuvat noudattamaan vähimmäisvaatimuksia, jotka kukin niistä vahvistaa käyttäessään omaa toimivaltaansa.
51
Kriisinratkaisuneuvoston on kriisinratkaisuviranomaisena, jolla on toimivalta määrittää kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön ja pankkiunioniin osallistuviin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden tytäryhtiöiden vähimmäisvaatimukset, pitäydyttävä riidanalaisen päätöksen I ja II jaksossa määritellyissä vähimmäisvaatimuksissa. Sama koskee Unkarin kriisinratkaisuviranomaista eli Unkarin keskuspankkia, jonka on noudatettava III jaksossa määritettyjä vähimmäisvaatimuksia.
52
Tästä seuraa, että kun kriisinratkaisuneuvosto valmisteli ja allekirjoitti riidanalaisen päätöksen edellä 3–7 kohdassa todetuin tavoin, se osallistui riidanalaisen päätöksen, jolla on oikeusvaikutuksia, antamiseen.
Yhteisen päätöksen ”sekamuotoinen” luonne
53
Kriisinratkaisuneuvoston väitteen johdosta, jonka mukaan se ei tehnyt riidanalaista päätöstä yhteisenä päätöksenä yksin vaan yhdessä Unkarin kriisinratkaisuviranomaisen kanssa kriisinratkaisukollegion puitteissa, tulee esiin kysymys siitä, missä määrin riidanalaista päätöstä voidaan pitää unionin tuomioistuinten valvonnan kohteena olevana toimena.
54
Kuten kriisinratkaisuneuvosto perustellusti totesi, riidanalainen päätös perustuu yksimielisyyteen, ja sen johdanto-osan seitsemännestä perustelukappaleesta ilmenee selvästi, että yhtäältä kriisinratkaisuneuvosto konsernin kriisinratkaisuviranomaisena ja toisaalta pankkiunioniin osallistumattoman valtion kriisinratkaisuviranomainen ovat hyväksyneet sen yhdessä.
55
Näin ollen on yhtäältä niin, että mitään yhteistä päätöstä ei olisi voitu tehdä ilman kriisinratkaisuneuvoston suostumusta. Toisaalta riidanalaisen päätöksen 5 artiklan mukaan ja delegoidun asetuksen 2016/1075 91 artiklan 3 kohdan mukaisesti yhteisen päätöksen tekemisen ehdottomana edellytyksenä on myös Unkarin kriisinratkaisuviranomaisen eli Unkarin keskuspankin suostumus.
56
Riidanalaisen päätöksen ”sekamuotoisuus”, joka johtuu siitä, että sen ovat tehneet kriisinratkaisuneuvosto ja Unkarin keskuspankki, ei kuitenkaan merkitse sitä, ettei se olisi peräisin kriisinratkaisuneuvostolta.
57
Riidanalaisen päätöksen sisältävässä asiakirjassa vahvistetaan sekä sen johdanto-osan sanamuodolla (”as agreed by the Single Resolution Board and Magyar Nemzeti Bank” eli ”[kriisinratkaisuneuvoston] ja [Unkarin keskuspankin] sopimuksen mukaisesti”) että myös kriisinratkaisuneuvoston nimissä merkityllä kriisinratkaisuneuvoston puheenjohtajan allekirjoituksella, että kriisinratkaisuneuvosto on yksi yhteisen päätöksen tekijöistä. Lisäksi riidanalaisen päätöksen johdanto-osan kymmenennen perustelukappaleen ensimmäisestä virkkeestä ilmenee, että kriisinratkaisuneuvosto on toiminut konsernitason kriisinratkaisuviranomaisena. Kyseisen päätöksen johdanto-osan 12 perustelukappaleen mukaan yhteinen päätös perustuu direktiivin 2014/59 45 h artiklaan, jossa säädetään, että konsernitason kriisinratkaisuviranomaisen ja tytäryrityksistä vastaavien kriisinratkaisuviranomaisten on tehtävä kaikkensa yhteisen päätöksen aikaansaamiseksi. Näin ollen kriisinratkaisuneuvosto toimi sille unionin oikeudessa annetun toimivallan perusteella, kun se teki riidanalaisen päätöksen yhdessä Unkarin kriisinratkaisuviranomaisen eli Unkarin keskuspankin kanssa. Kriisinratkaisuneuvosto on voinut tehdä riidanalaisen päätöksen pankkiunioniin osallistumattoman jäsenvaltion kriisinratkaisuviranomaisen kanssa ainoastaan unionin lainsäätäjän sille antamien päätöksentekovaltuuksien perusteella.
58
Toisin kuin monimutkaiset hallinnolliset menettelyt, joihin kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset osallistuvat mutta joissa lopullinen päätös on kriisinratkaisuneuvoston tehtävä, kuten yhteiseen kriisinratkaisurahastoon suoritettavien tavanomaisten rahoitusosuuksien määrittäminen (ks. julkisasiamies Campos Sánchez-Bordonan ratkaisuehdotus Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:574, 34 ja 35 kohta), riidanalainen päätös on todellinen sopimus, joka on tehty yhdenvertaisesti Unkarin kansallisen viranomaisen eli Unkarin keskuspankin ja kriisinratkaisuneuvoston välisellä yhteensovittamisella, joka tapahtuu ennen päätöksentekoa kummankin osapuolen toimivaltuuksien nojalla.
59
Käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva hallinnollinen menettely eroaa menettelyistä, jotka johtivat 3.12.1992 annettuun tuomioon Oleificio Borelli v. komissio (C‑97/91, EU:C:1992:491) ja 19.12.2018 annettuun tuomioon Berlusconi ja Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023). Näihin tuomioihin johtaneet asiat liittyvät nimittäin vertikaaliseen suhteeseen, jossa kansallisen viranomaisen toimi toteutetaan ensin ja unionin hallintoviranomaisen päätös tehdään menettelyn päätteeksi. Kysymys siitä, onko asianomaisella unionin viranomaisella harkintavaltaa, liittyy nimenomaan tähän vertikaaliseen suhteeseen.
60
Nyt käsiteltävä asia liittyy sitä vastoin puhtaasti horisontaaliseen suhteeseen, jossa kaksi viranomaista eli kansallinen kriisinratkaisuviranomainen – Unkarin keskuspankki – ja kriisinratkaisuneuvosto, joilla on omat toimivaltuutensa, tekevät ”yhteisen päätöksen”. Toisin kuin monitahoisten hallinnollisten menettelyjen, joihin kansalliset ja unionin viranomaiset osallistuvat, vertikaalinen tilanne, jossa lopullisen päätösvallan käyttö on ratkaiseva tekijä määritettäessä, onko tuomioistuinvalvonnan harjoittaminen unionin tuomioistuinten vai kansallisten tuomioistuinten tehtävä (ks. julkisasiamies Campos Sánchez-Bordonan ratkaisuehdotus Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:574, 34 kohta), nyt tarkasteltavassa tilanteessa yhteisen päätöksen tekijät käyttävät kukin omaa toimivaltaansa toisistaan riippumatta. Joka tapauksessa kriisinratkaisuneuvostolla on riidanalaisen päätöksen kaltaisen yhteisen päätöksen tekemisessä tiettyä harkintavaltaa, eivätkä kansallisen viranomaisen ehdotukset sido sitä.
61
Se, että riidanalainen päätös perustuu kriisinratkaisuneuvoston ja Unkarin kriisinratkaisuviranomaisen eli Unkarin keskuspankin väliseen yhteisymmärrykseen, ei voi kyseenalaistaa päätelmää, jonka mukaan kyseessä on unionin tuomioistuinten valvonnan alainen toimi, koska kriisinratkaisuneuvoston on sovellettava ja noudatettava direktiivin 2014/59 45 artiklaa ja sitä seuraavia artikloja, kun se määrittää vähimmäisvaatimukset kyseisen direktiivin 45 h artiklassa säädetyn menettelyn perusteella.
62
Tältä osin kriisinratkaisuneuvosto soveltaa näitä säännöksiä riippumatta Unkarin kriisinratkaisuviranomaisen, joka voi päättää olla hyväksymättä kriisinratkaisuneuvoston ehdottamaa yhteistä päätöstä, toimenpiteistä.
63
Vaikka Unkarin kriisinratkaisuviranomainen eli Unkarin keskuspankki ei olisi antanut suostumustaan, tämä ei olisi tässä yhteydessä estänyt kriisinratkaisuneuvostoa vahvistamasta vähimmäisvaatimuksia ainakin siltä osin kuin on kyse niiden soveltamisesta pankkiunioniin osallistuvissa jäsenvaltioissa. Direktiivin 2014/59 45 h artiklan 3 ja 4 kohdan mukaan kriisinratkaisuneuvoston on nimittäin tehtävä päätös vähimmäisvaatimuksista, jollei yhteistä päätöstä tehdä.
64
Vaikka Unkarin kriisinratkaisuviranomaisen osallistuminen on ollut välttämätön vaihe riidanalaisen päätöksen tekemismenettelyssä, käsiteltävässä asiassa sovellettavien unionin sääntöjen noudattamista ei voida sulkea unionin tuomioistuinten harjoittaman valvonnan ulkopuolelle, kun otetaan huomioon kriisinratkaisuneuvoston tässä yhteydessä käyttämän toimivallan ulottuvuus.
65
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen tutkimaan riidanalaisen päätöksen laillisuuden, joten toimivallan puuttumista koskeva väite on hylättävä.
Kanteen tutkittavaksi ottaminen
66
SEUT 263 artiklan neljännestä kohdasta ilmenee, että luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö voi nostaa kanteen hänelle osoitetusta säädöksestä tai säädöksestä, joka koskee häntä suoraan ja erikseen, sekä sääntelytoimesta, joka koskee häntä suoraan ja joka ei edellytä täytäntöönpanotoimenpiteitä.
67
Ensinnäkin on hylättävä kantajan väite, jonka mukaan sen asema tahona, jolle riidanalainen päätös on osoitettu, johtuu direktiivin 2014/59 45 h artiklan 1 kohdan toisen alakohdan a alakohdassa ja delegoidun asetuksen 2016/1075 92 artiklan 1 kohdassa säädetystä kriisinratkaisuneuvoston velvollisuudesta toimittaa yhteiset päätökset niiden tekemisen jälkeen.
68
Direktiivin 2014/59 45 h artiklan 1 kohdan toisen alakohdan a alakohdan mukaan yhteinen päätös on nimittäin ”toimitettava – – asianomaiselta kriisinratkaisuviranomaiselta kriisinratkaisun kohteena olevalle yhteisölle”. Sellaisten kriisinratkaisun kohteena olevaan konserniin kuuluvien yhteisöjen osalta, jotka eivät itse ole kriisinratkaisun kohteena olevia yhteisöjä, direktiivin 2014/59 45 h artiklan 1 kohdan toisen alakohdan b alakohdan mukaan yhteisen päätöksen toimittavat niille kriisinratkaisun kohteena olevien yhteisöjen kriisinratkaisuviranomaiset. Unionissa konsernin emoyrityksenä toimivan yrityksen, joka ei itse ole samaan kriisinratkaisun kohteena olevaan konserniin kuuluva kriisinratkaisun kohteena oleva yhteisö, osalta direktiivin 2014/59 45 h artiklan 1 kohdan toisen alakohdan c alakohdassa säädetään, että kriisinratkaisun kohteena olevan yhteisön kriisinratkaisuviranomaisen on toimitettava sille yhteinen päätös.
69
Tästä seuraa, että direktiivin 2014/59 45 h artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa ei säädetä, että yhteisen päätöksen tekijän on annettava päätös tiedoksi asianomaisille yhteisöille, vaan siinä annetaan eri kriisinratkaisuviranomaisille tehtäväksi ”toimittaa” kyseinen päätös oman toimivaltansa puitteissa.
70
Näin ollen nyt käsiteltävässä asiassa kriisinratkaisuneuvosto, joka on konsernitason kriisinratkaisuviranomainen, toimitti vasta 22.5.2023 päivätyllä sähköpostiviestillä direktiivin 2014/59 45 h artiklan 1 kohdan toisen alakohdan c alakohdan mukaisesti kantajalle, joka on konsernin emoyhtiö unionissa, riidanalaisen päätöksen, kun taas kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille oli ilmoitettu asiasta jo ennen kyseistä päivämäärää, koska BaFinille oli ilmoitettu asiasta 14.4.2023 ja CSSF:lle joka tapauksessa ennen 17.5.2023.
71
Toiseksi on todettava, että koska riidanalaista päätöstä ei ole osoitettu kantajalle, sen on koskettava kantajaa suoraan.
72
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että edellytyksen, jonka mukaan kanteen kohteena olevan päätöksen on koskettava luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä suoraan SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla, ehtona on kahden kumulatiivisen edellytyksen täyttyminen, eli ensinnäkin, että riidanalaisella toimenpiteellä on välittömiä vaikutuksia yksityisen oikeusasemaan, ja toiseksi, ettei se jätä niille, joille se on osoitettu ja joiden tehtävänä on sen täytäntöönpano, ollenkaan harkintavaltaa, jolloin täytäntöönpano on luonteeltaan puhtaasti automaattista ja perustuu yksinomaan unionin lainsäädäntöön eikä edellytä välissä olevien sääntöjen soveltamista (tuomio 13.10.2011, Deutsche Post ja Saksa v. komissio, C‑463/10 P ja C‑475/10 P, EU:C:2011:656, 66 kohta; tuomio 6.11.2018, Scuola Elementare Maria Montessori v. komissio, komissio v. Scuola Elementare Maria Montessori ja komissio v. Ferracci, C‑622/16 P–C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 42 kohta ja tuomio 28.10.2020, Associazione GranoSalus v. komissio, C‑313/19 P, ei julkaistu, EU:C:2020:869, 51 kohta).
73
Kriisinratkaisuneuvosto väittää lähinnä, että ensimmäinen edellä mainittu edellytys ei täyty eli että riidanalaisella päätöksellä ei ole välittömiä vaikutuksia kantajan oikeusasemaan.
74
Ensimmäisen kriteerin eli sen tutkimiseksi, voiko riidanalaisella päätöksellä olla välittömiä vaikutuksia kantajan oikeusasemaan, on tarkasteltava kyseessä olevan toimen asiasisältöä ja arvioitava näitä vaikutuksia kyseisen toimen sisällön kaltaisten objektiivisten kriteerien perusteella siten, että tarvittaessa otetaan huomioon toimen antamisen asiayhteys ja toimen toteuttaneen toimielimen toimivalta (ks. tuomio 12.7.2022, Nord Stream 2 v. parlamentti ja neuvosto (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
75
Rajatylittävää konsernia koskevan yhteisen päätöksen tapauksessa (ks. edellä 42 kohta) on otettava erityisesti huomioon järjestelmä, jonka unionin lainsäätäjä on ottanut käyttöön vähimmäisvaatimusten määrittämiseksi kullekin konsernin yksikölle unionissa (ks. edellä 38–48 kohta).
76
Nyt käsiteltävässä tapauksessa sekä riidanalaisessa päätöksessä että päätöksessä SRB/EES/2022/215 määritetään vähimmäisvaatimukset sen konsernin yhteisöille, johon kantaja kuuluu.
77
Vaikka riidanalainen päätös edustaa sopimusta, joka on tehty koko unionin puitteissa kriisinratkaisuneuvoston ja Unkarin kriisinratkaisuviranomaisen eli Unkarin keskuspankin välillä direktiivin 2014/59 mukaisesti, asetuksen N:o 806/2014 perusteella annettu päätös SRB/EES/2022/215 konkretisoi kyseisen sopimuksen ainoastaan pankkiunionissa.
78
Näin ollen riidanalaisen päätöksen sitova vaikutus koskee direktiivin 2014/59 45 h artiklan 7 kohdan nojalla ainoastaan ”asianomaisia” kriisinratkaisuviranomaisia eli niitä, jotka ovat sidoksissa toisiinsa tehdessään yhteisen päätöksen. Käsiteltävässä asiassa kyse on kriisinratkaisuneuvostosta ja Unkarin kriisinratkaisuviranomaisesta eli Unkarin keskuspankista.
79
Riidanalaisen päätöksen tekemisellä ei siis itsessään ole pankkiunionissa mitään muuta oikeusvaikutusta kuin velvollisuus, jonka kriisinratkaisuneuvosto asettaa itselleen Unkarin kriisinratkaisuviranomaiseen eli Unkarin keskuspankkiin nähden ja jonka mukaan kriisinratkaisuneuvoston on sovellettava sen kanssa neuvottelemiaan vähimmäisvaatimuksia.
80
Sitä vastoin päätöksen SRB/EES/2022/215 osalta kriisinratkaisuneuvosto määrittää asetuksen N:o 806/2014 12 artiklan 1 kohdan mukaan ne vähimmäisvaatimukset, joita kriisinratkaisun kohteena olevien yhteisöjen ja kriisinratkaisun kohteena olevien konsernien on jatkuvasti noudatettava. Kyseisen asetuksen 12 artiklan 5 kohdan mukaan kriisinratkaisuneuvoston on osoitettava määrityksensä tulos kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille, joiden on pantava kriisinratkaisuneuvoston ohjeet täytäntöön mainitun asetuksen 29 artiklan mukaisesti.
81
Nyt käsiteltävässä asiassa kriisinratkaisuneuvosto teki päätöksen SRB/EES/2022/215, jonka johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa viitataan muun muassa asetuksen N:o 806/2014 12–12 k artiklaan ja 29 artiklaan, ja teki edellä mainittujen artiklojen nojalla päätöksen, jolla se määritti pankkiunionissa vähimmäisvaatimukset konsernille, johon kantaja kuuluu.
82
Edellä esitetystä seuraa, että riidanalaisella päätöksellä ei ole edellä 72 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettuja välittömiä vaikutuksia kantajan oikeusasemaan.
83
Tätä toteamusta ei horjuta kriisinratkaisuneuvoston valituslautakunnan 15.12.2023 yhdistetyissä asioissa 2/2023 ja 3/2023 tekemässä päätöksessä esitetty päätelmä, johon kantaja viittaa. Valituslautakunnan mukaan yhteinen päätös vaikuttaa kantajana olevan luottolaitoksen etuihin siltä osin kuin sillä muutetaan erikseen sen oikeusasemaa (valituslautakunnan päätöksen 46 kohta). Valituslautakunta katsoi, että riidanalainen päätös oli päätös, jolla vähimmäisvaatimukset vahvistettiin lopullisesti (valituslautakunnan päätöksen 48 kohta).
84
Kriisinratkaisuneuvoston valituslautakunta perusti riidanalaista päätöstä koskevan arviointinsa oletukseen, jonka mukaan kyse on pelkästään joukosta eri kriisinratkaisuviranomaisten yksittäisiä ”rinnakkaisia” päätöksiä, jotka ovat samansisältöisiä ja jotka kukin asianomaisista kriisinratkaisuviranomaisista on hyväksynyt erikseen. Yhteisessä päätöksessä ei valituslautakunnan mukaan ole myöskään kyse yhteen ja samaan asiakirjaan kootuista toimivaltaisten viranomaisten päätöksistä, jotka jo tuottavat oikeusvaikutuksena kunkin kyseisen viranomaisen lainkäyttövallan piirissä, eikä tämä riipu siitä, ovatko kaikki nämä viranomaiset antaneet suostumuksensa vai eivät.
85
Tällaisessa olettamassa ei kuitenkaan oteta huomioon direktiivin 2014/59 45 h artiklan 7 kohdan mukaista yhteisen päätöksen keskinäistä sitoutumista koskevaa näkökohtaa.
86
Tätä selitystä horjuttaa lisäksi direktiivin 2014/59 45 h artiklan 3 kohta, jonka mukaan silloin, kun yhteistä päätöstä ei ole tehty asetetussa määräajassa, yhteisön kriisinratkaisuviranomaisten on sen jälkeen noudatettava erityisiä sääntöjä (ks. edellä 48 kohta). Tästä seuraa, että tilanne on erilainen sen mukaan, ovatko kaikki viranomaiset antaneet suostumuksensa vai eivät. Jos kaikki asianomaiset viranomaiset – eli viranomaiset, jotka määräytyvät sillä perusteella, että ne kuuluvat siihen kriisinratkaisukollegioon, jonka puitteissa yhteinen päätös laadittiin ja tehtiin – eivät ole samaa mieltä, yhteistä päätöstä ei ole olemassa. Unkarin kriisinratkaisuviranomaisesta eli Unkarin keskuspankista on todettava, että tämä sopimuksen välttämätön edellytys on nimenomaisesti todettu riidanalaisen päätöksen 5 artiklassa, jonka mukaan päätös on tehty heti sen jälkeen, kun pankkiunioniin osallistumattoman jäsenvaltion kriisinratkaisuviranomaisen suostumus on vastaanotettu.
87
Koska riidanalaisella päätöksellä ei ole välittömiä vaikutuksia kantajan oikeusasemaan, kriisinratkaisuneuvoston esittämä oikeudenkäyntiväite, joka perustuu kantajan asiavaltuuden puuttumiseen, on hyväksyttävä.
88
Toisin kuin kriisinratkaisuneuvosto on katsonut kanteen tutkimisen edellytysten puuttumista koskevassa neljännessä perusteessaan (ks. edellä 21 kohta), kanteen tutkimiseen ei ole estettä sen vuoksi, ettei muutosta ole haettu ensin kriisinratkaisuneuvoston valituslautakunnassa. Asetuksen N:o 806/2014 85 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa nimittäin säädetään, että luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, mukaan lukien kriisinratkaisuviranomainen, voi valittaa 10 artiklan 10 kohdassa, 11 artiklassa, 12 artiklan 1 kohdassa, 38–41 artiklassa, 65 artiklan 3 kohdassa, 71 artiklassa ja 90 artiklan 3 kohdassa tarkoitetusta kriisinratkaisuneuvoston päätöksestä, joka on osoitettu kyseiselle henkilölle tai joka koskee häntä suoraan ja erikseen. Vähimmäisvaatimuksia koskeva yhteinen päätös on kuitenkin luonteeltaan erityinen. Se ei etenkään ole mainituissa artikloissa tarkoitettu kriisinratkaisuneuvoston päätös. Riidanalaista päätöstä ei myöskään ole osoitettu kantajalle eikä sillä ole välittömiä vaikutuksia kantajan oikeusasemaan, joten se ei koske kantajaa suoraan (ks. edellä 80–83 kohta).
89
Tästä seuraa, ettei kantaja ole voinut hakea muutosta kriisinratkaisuneuvoston valituslautakunnassa, joten kantajaa ei voida moittia siitä, että se saattoi asian suoraan unionin tuomioistuinten käsiteltäväksi SEUT 263 artiklan mukaisesti.
90
Kaiken edellä todetun perusteella kanne on jätettävä tutkimatta.
Lykkäämistä koskeva hakemus
91
Koska kriisinratkaisuneuvoston pääasiaa koskeva vaatimus on ratkaistu kriisinratkaisuneuvoston hyväksi, ei ole enää tarpeen lausua sen oikeudenkäyntiväitteessään toissijaisesti esittämästä vaatimuksesta lykätä asian käsittelyä siihen saakka, kunnes asiassa BNP Paribas v. SRB (T‑71/22) annetaan ratkaisu – lisäksi kyseisen asian käsittely on jo päätetty 8.11.2024 annetulla määräyksellä rekisteristä poistamisesta (ei julkaistu, EU:T:2024:834).
Väliintulohakemuksen tarkastelu
92
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 144 artiklan 3 kohdassa määrätään, että jos vastaaja tekee mainitun työjärjestyksen 130 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun oikeudenkäyntiväitteen kanteen tutkimisen edellytysten tai tuomioistuimen toimivallan puuttumisesta, väliintulohakemus ratkaistaan vasta sen jälkeen, kun oikeudenkäyntiväite on hylätty tai lykätty ratkaistavaksi pääasian yhteydessä. Työjärjestyksen 142 artiklan 2 kohdan mukaan väliintulo liittyy pääasian oikeudenkäyntiin ja se menettää tarkoituksensa muun muassa, jos kanne jätetään tutkimatta.
93
Näin ollen lausunnon antaminen Euroopan parlamentin, Euroopan unionin neuvoston ja Euroopan komission väliintulohakemuksista raukeaa.
Oikeudenkäyntikulut
94
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
95
Koska kantaja on hävinnyt asian, sen on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan ja se on velvoitettava korvaamaan kriisinratkaisuneuvoston oikeudenkäyntikulut viimeksi mainitun vaatimusten mukaisesti.
96
Työjärjestyksen 144 artiklan 10 kohdassa määrätään, että jos pääasian käsittely päätetään ennen väliintulohakemuksen ratkaisemista, väliintulohakemuksen tekijä ja varsinaiset asianosaiset vastaavat väliintulohakemukseen liittyvistä omista kuluistaan.
97
Näin ollen kantajan, kriisinratkaisuneuvoston, parlamentin, neuvoston ja komission on kunkin vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan, jotka liittyvät kriisinratkaisuneuvoston vaatimuksia tukeviin väliintulohakemuksiin.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kolmas jaosto)
on määrännyt seuraavaa:
1)
Kanne jätetään tutkimatta.
2)
Lausunnon antaminen Euroopan parlamentin, Euroopan unionin neuvoston ja Euroopan komission väliintulohakemuksista raukeaa.
3)
DZ Bank AG Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan yhteisen kriisinratkaisuneuvoston (SRB) oikeudenkäyntikulut väliintulohakemuksiin liittyviä oikeudenkäyntikuluja lukuun ottamatta.
4)
DZ Bank AG Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, sekä SRB, parlamentti, neuvosto ja komissio vastaavat kukin väliintulohakemuksiin liittyvistä omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Annettiin Luxemburgissa 11 päivänä kesäkuuta 2025.
V. Di Bucci
kirjaaja
H. Kanninen
puheenjohtaja
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.