62024CJ0356
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kymmenes jaosto)
27 päivänä marraskuuta 2025 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Työntekijöiden vapaa liikkuvuus – SEUT 45 artikla – Asetus (EU) N:o 492/2011 – 7 artiklan 1 kohta – Sosiaalipolitiikka – Yhdenvertainen kohtelu työssä ja ammatissa – Direktiivi 2000/78/EY – Ikään perustuvan syrjinnän kielto – Virkamiesten palkkajärjestelmä – Kansallinen lainsäädäntö, jossa suljetaan pois toisessa jäsenvaltiossa kertyneiden aikaisempien vastaavaa työskentelyä koskevien kausien huomioon ottaminen – Poissulkeminen hallinnon harkintavaltaan kuuluvan virkamiehen ylentämispäätöksen seurauksena – Ylennys, jonka edellytyksenä on tietyn palvelusvuosien määrän kertyminen – Kansallinen lainsäädäntö, jossa suljetaan pois asianomaisessa jäsenvaltiossa kertyneiden aikaisempien vastaavaa työskentelyä koskevien kausien huomioon ottaminen
Asiassa C‑356/24,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Landesverwaltungsgericht Kärnten (Kärntenin osavaltion hallintotuomioistuin, Itävalta) on esittänyt 16.5.2024 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 16.5.2024, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
A.B.
vastaan
Kärntner Landesregierung,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (kymmenes jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja J. Passer, viidennen jaoston puheenjohtaja M. L. Arastey Sahún (esittelevä tuomari) sekä tuomari D. Gratsias,
julkisasiamies: R. Norkus,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
Itävallan hallitus, asiamiehinään A. Posch ja J. Schmoll,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään S. Delaude ja B.-R. Killmann,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee SEUT 45 artiklan, työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta unionin alueella 5.4.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 492/2011 (EUVL 2011, L 141, s. 1) 7 artiklan 1 kohdan ja yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista 27.11.2000 annetun neuvoston direktiivin 2000/78/EY (EYVL 2000, L 303, s. 16) 1, 2 ja 6 artiklan sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 20 ja 21 artiklan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat A.B. ja Kärntner Landesregierung (Kärntenin osavaltion hallitus, Itävalta) ja jossa on kyse siitä, että tiettyjä A.B:lle Itävallassa ja ulkomailla kertyneitä aikaisempia työskentelykausia ei otettu huomioon määritettäessä hänen palvelusaikaansa virkamiesten palkkataulukon soveltamiseksi.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 2000/78
3
Direktiivin 2000/78 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Tarkoitus”, säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tarkoituksena on luoda yleiset puitteet uskontoon tai vakaumukseen, vammaisuuteen, ikään tai sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvan syrjinnän torjumiselle työssä ja ammatissa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen toteuttamiseksi jäsenvaltioissa.”
4
Direktiivin 2 artiklan, jonka otsikko on ”Syrjinnän käsite”, sanamuoto on seuraava:
”1.   Tässä direktiivissä ’yhdenvertaisen kohtelun periaatteella’ tarkoitetaan, ettei minkäänlaista 1 artiklassa tarkoitettuun seikkaan perustuvaa välitöntä tai välillistä syrjintää saa esiintyä.
2.   Sovellettaessa 1 kohtaa:
a)
välittömänä syrjintänä pidetään sitä, että henkilöä kohdellaan jonkin 1 artiklassa tarkoitetun seikan perusteella epäsuotuisammin kuin jotakuta muuta kohdellaan, on kohdeltu tai voitaisiin kohdella vertailukelpoisessa tilanteessa;
b)
välillisenä syrjintänä pidetään sitä, että näennäisesti puolueeton säännös, peruste tai käytäntö saattaa henkilöt näiden tietyn uskonnon tai vakaumuksen, tietyn vamman, tietyn iän tai tietyn sukupuolisen suuntautumisen perusteella erityisen epäedulliseen asemaan muihin henkilöihin nähden, paitsi jos
i)
kyseisellä säännöksellä, perusteella tai käytännöllä on puolueettomasti perusteltavissa oleva oikeutettu tavoite ja tavoitteen saavuttamiseksi käytetyt keinot ovat asianmukaisia ja tarpeellisia, – –
– –”
5
Direktiivin 3 artiklan, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, 1 kohdan c alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Yhteisölle annetun toimivallan puitteissa tätä direktiiviä sovelletaan kaikkiin henkilöihin sekä julkisella että yksityisellä sektorilla, julkisyhteisöt mukaan lukien, kun kyseessä on:
– –
c)
työolot ja ‑ehdot, myös irtisanominen ja palkka.”
6
Direktiivin 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeutettu ikään perustuva erilainen kohtelu”, säädetään seuraavaa:
”1.   Sen estämättä, mitä 2 artiklan 2 kohdassa säädetään, jäsenvaltiot voivat säätää, että ikään perustuvaa erilaista kohtelua ei pidetä syrjintänä, jos sillä on kansallisen lainsäädännön puitteissa objektiivisesti ja asianmukaisesti perusteltu, erityisesti työllisyyspoliittinen, työmarkkinoita tai ammatillista koulutusta koskeva oikeutettu tavoite, ja jos tämän tavoitteen toteuttamiskeinot ovat asianmukaiset ja tarpeen.
– –
2.   Sen estämättä, mitä 2 artiklan 2 kohdassa säädetään, jäsenvaltiot voivat säätää, että ikään perustuvana syrjintänä ei pidetä eri ikärajojen vahvistamista ammatillisten sosiaaliturvajärjestelmien eläke- tai työkyvyttömyysetuuksien saamisen edellytykseksi myöskään siinä tapauksessa, että näissä järjestelmissä eri työntekijöille tai työntekijäryhmille vahvistetaan eri ikärajoja, eikä ikäkriteerien käyttämistä näitä järjestelmiä koskevissa vakuutusmatemaattisissa laskelmissa, edellyttäen, että tästä ei aiheudu sukupuoleen perustuvaa syrjintää.”
Asetus N:o 492/2011
7
Neuvoston asetuksen N:o 492/2011 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltion kansalaista ei työntekijänä saa kansalaisuutensa vuoksi saattaa toisen jäsenvaltion alueella kotimaisiin työntekijöihin verrattuna eri asemaan työ- ja palvelussuhteen ehtojen suhteen; tämä koskee erityisesti palkkausta, irtisanomista ja työttömyyden sattuessa paluuta saman alan työhön tai uudelleen työllistämistä.”
Itävallan oikeus
8
Vuonna 1994 annetun Kärntenin virkamieslain (Kärntner Dienstrechtsgesetz; LGBl. nro 71/1994), sellaisena kuin se on muutettuna 21.10.2021 annetulla Kärntenin osavaltion lailla nro 81 (LGBl. nro 81/2021) (jäljempänä K‑DRG), 143 §:ssä, jonka otsikko on ”Eteneminen”, säädetään seuraavaa:
”(1)   Palkkatasoilla eteneminen määräytyy etenemisen viitepäivämäärän perusteella. Ellei jäljempänä muuta säädetä, palvelusryhmän III toiselle palkkatasolle etenemiseen edellytettävä aika on viisi vuotta ja muille palkkatasoille etenemiseen edellytettävä aika kaksi vuotta.
(2)   Palkkatasoilla eteneminen tapahtuu kahden tai viiden vuoden pituisen ajanjakson täyttymistä seuraavana tammikuun 1. päivänä tai heinäkuun 1. päivänä (etenemispäivä), jollei sitä lykätä tai keskeytetä kyseisenä päivänä. Kahden tai viiden vuoden määräajan katsotaan täyttyneen etenemispäivänä myös silloin, kun se päättyy ennen etenemispäivää seuraavan maaliskuun 31. päivän tai syyskuun 30. päivän päättymistä.
– –”
9
K‑DRG:n 145 §:n, jonka otsikko on ”Etenemisen viitepäivämäärä”, sanamuoto on seuraava:
”(1)   Ellei 4–8 momentissa säädetyistä rajoituksista muuta johdu, etenemisen viitepäivämäärä lasketaan siten, että sen vuoden, jonka aikana kyseinen henkilö on suorittanut tai olisi suorittanut ensimmäisen asteen opintojen aloittamisen jälkeen yhdeksän vuoden pituiset opinnot loppuun, kesäkuun 30. päivän jälkeen ennen palvelukseentulopäivää kertyneet kaudet otetaan huomioon seuraavasti:
1.
jäljempänä 2 momentissa mainitut kaudet kokonaisuudessaan
2.
muut kaudet
a)
jotka täyttävät 3 momentissa säädetyt edellytykset, kokonaisuudessaan
b)
jotka eivät täytä 3 momentissa säädettyjä edellytyksiä
aa)
enintään kolmen vuoden ajalta kokonaisuudessaan
bb)
seuraavien enintään kolmen vuoden ajalta puoliksi.
– –
(11)   Edellä 2 momentissa ja 1 momentin 2 kohdassa tarkoitetut ajanjaksot, joiden aikana on harjoitettu ammattitoimintaa, jossa suoritetut tehtävät vastaavat palvelukseentuloajankohdan aikaisia tehtäviä ja johtavat vastaavaan työkokemukseen, on otettava huomioon kokonaisuudessaan, jos nämä ajanjaksot ovat täyttyneet Itävallan ulkopuolella
1.
Euroopan talousalueesta [2.5.1992] tehdyn sopimuksen [(EYVL 1994, L 1, s. 3)] osapuolen tai Euroopan unionin jäsenvaltion alueella tai
2.
valtiossa, jonka kansalaisilla on samat oikeudet ryhtyä harjoittamaan ammattia kuin Itävallan kansalaisilla, tai
3.
Euroopan unionin toimielimessä tai muussa valtioiden välisessä järjestössä, johon Itävalta kuuluu.
– –”
10
K‑DRG:n 181 §:n, jonka otsikko on ”Ylennys”, sanamuoto on seuraava:
”(1)   Ylennyksellä tarkoitetaan yleisen hallinnon virkamiehen nimittämistä tehtäväryhmänsä yhtä ylemmän palvelusryhmän virkamieheksi.
– –
(3)   Jos virkamiehen tehtäväryhmän uudelle palvelusryhmälle säädetyn alimman palkkatason palkka on hänen tähänastista palkkaansa alempi, virkamies saa tähänastista palkkaa vastaavan palkkatason, mutta jos tällaisesta palkasta ei ole säädetty, hän saa lähintä korkeampaa palkkaa vastaavan palkkatason.
(4)   Ylennyksen jälkeen virkamies etenee palkkatasolla ajankohtana, jona hän olisi 3 momentin mukaisesti täyttänyt siihenastisessa palvelusryhmässä yhtä ylemmän palkkatason saavuttamista koskevan edellytyksen, kuitenkin viimeistään kahden vuoden kuluttua. Palvelusryhmässä ylimmällä palkkatasolla kertynyt aika otetaan huomioon enintään neljän vuoden osalta. Edellä esitetystä poiketen tapauksissa, joissa ylennys ylempään palvelusryhmään ehdottomasti edellyttää kahden vuoden työskentelyä alimman palvelusryhmän ylimmällä palkkatasolla, työskentelyaika tämän palvelusryhmän ylimmällä palkkatasolla otetaan huomioon enintään neljän vuoden osalta siltä osin kuin se ylittää kyseisellä palkkatasolla ehdottomasti edellytettävän työskentelyajan. 143 ja 144 §:ää sovelletaan soveltuvin osin.
– –”
11
K‑DRG:n 305b §:ssä, jonka otsikko on ”Yksittäisten säännösten soveltamisala”, säädetään seuraavaa:
”– –
(2)   Etenemisen viitepäivämäärä ja siitä seuraava palkkaoikeudellinen asema on määritettävä uudelleen tämän lain, sellaisena kuin se on muutettuna [13.6.2019 annetulla Kärntenin osavaltion lailla nro 60], 143 ja 145 §:n perusteella viran puolesta uudelleen ilman tarpeettomia viivytyksiä ja ainoastaan sellaisissa tapauksissa, joissa olemassa oleva palkkaoikeudellinen asema määräytyy etenemisen viitepäivämäärän perusteella. – –
– –
(4)   – –
1.
sovelletaan edelleen tämän lain 143 ja 145 §:ää, sellaisina kuin ne sisältyivät 31.12.2003 voimassa olleeseen versioon[, henkilöihin, joiden etenemisen viitepäivämäärää ei ole tarpeen määrittää uudelleen 2 momentin mukaisesti]; jos heidän etenemisensä viitepäivämäärä on määritetty tämän lain 145 §:n, sellaisena kuin se sisältyi 30.9.1995 voimassa olleeseen versioon, mukaisesti, sovelletaan edelleen tämän lain 143 ja 145 §:ää, sellaisina kuin ne sisältyivät 30.9.1995 voimassa olleeseen versioon,
– –”
12
Vuonna 1994 annetun Kärntenin virkamieslain (20. muutettu K‑DRG), vuonna 1994 annetun Kärntenin sopimussuhteisia toimihenkilöitä koskevan lain (17. muutettu Kärntenin sopimussuhteisia toimihenkilöitä koskeva laki), Kärntenin kuntien työntekijöitä koskevan lain, vuonna 1993 annetun Kärntenin kaupunkien virkamiehiä koskevan lain ja Kärntenin kuntien sopimussuhteisia toimihenkilöitä koskevan lain muuttamisesta 7.7.2011 annetun lain (Gesetz, mit dem das Kärntner Dienstrechtsgesetz 1994 (20. K‑DRG-Novelle), das Kärntner Landesvertragsbedienstetengesetz 1994 (17. Kärntner Landesvertragsbedienstetengesetz-Novelle), das Kärntner Gemeindebedienstetengesetz, das Kärntner Stadtbeamtengesetz 1993 und das Kärntner Gemeindeverragsbedienstetengesetz geändert werden; LGBl. nro 82/2011, jäljempänä laki nro 82/2011) VI §:n 7 momentissa säädetään seuraavaa:
”(7) Etenemisen viitepäivämäärän ja siitä seuraava palkkaoikeudellinen asema on määritettävä [K‑DRG:n] 143 ja 145 §:n, sellaisina kuin ne ovat muutettuina I §:llä, tai vuonna 1994 annetun Kärntenin sopimussuhteisia toimihenkilöitä koskevan lain [Kärntner Landesvertragsbedienstetengesetz 1994] 41 ja 42 §:n, sellaisina kuin ne ovat muutettuina II §:llä, perusteella uudelleen ainoastaan hakemuksesta ja ainoastaan sellaisissa tapauksissa, joissa olemassa oleva palkkaoikeudellinen asema määräytyy etenemisen viitepäivämäärän perusteella. – –”
13
Vuonna 1994 annetun Kärntenin virkamieslain (39. muutettu K‑DRG), vuonna 1994 annetun Kärntenin sopimussuhteisia toimihenkilöitä koskevan lain (32. muutettu K-LVBG), Kärntenin kuntien toimihenkilöitä koskevan lain, Kärntenin kuntien sopimussuhteisia toimihenkilöitä koskevan lain, vuonna 1993 annetun Kärntenin kaupunkien virkamiehiä koskevan lain, vuonna 2010 annetun Kärntenin eläkelain ja Kärntenin osavaltion henkilöstön edustamisesta annetun lain muuttamisesta 21.10.2021 annetun lain (Gesetz, mit dem das Kärntner Dienstrechtsgesetz 1994 (39. K‑DRG-Novelle), das Kärntner Landesvertragsbedienstetengesetz 1994 (32. K-LVBG-Novelle), das Kärntner Gemeindebedienstetengesetz, das Kärntner Gemeindevertragsbedienstetengesetz, das Kärntner Stadtbeamtengesetz 1993, das Kärntner Pensionsgesetz 2010 und das Kärntner Landes-Personalvertretungsgesetz geändert werden; LGBl. nro 81/2021; jäljempänä laki nro 81/2021) VIII §:n 3 momentin sanamuoto on seuraava:
”Jos osavaltion toimihenkilö tai kunnallinen toimihenkilö näyttää toteen [K‑DRG:n] 145 §:n 11 ja 12 momentissa, sellaisena kuin se on tämän lain I §:ssä, tai [vuonna 1994 annetun Kärntenin sopimussuhteisia toimihenkilöitä koskevan lain] 41§:n 12 ja 13 momentissa, sellaisena kuin se on tämän lain II §:ssä, tarkoitetut aikaisemmat työskentelykaudet, joita ei ole vielä otettu täysimääräisesti huomioon määritettäessä etenemisen viitepäivämäärää muun säännöksen nojalla ja jotka on nyt otettava täysimääräisesti huomioon tämän lain nojalla, etenemisen viitepäivämäärää on hänen pyynnöstään muutettava vastaavasti edullisemmaksi.”
14
Kärntenin osavaltion virkamiesten palkkatasoilla etenemistä, palvelusaikaan perustuvaa etenemistä ja ylennyksiä koskevista ohjeista 20.10.1998 tehdyssä Kärntenin osavaltion hallituksen päätöksessä nro LAD-PW-22/1–98 (Beschluss der Kärntner Landesregierung, festgelegten Richtlinien für die Vorrückung, Zeitvorrückung und Beförderung der Beamten des Landes Kärnten (LAD-PW-22/1-98)) todetaan muun muassa seuraavaa:
”Osavaltion virkamiesten ylennykset ovat osavaltion hallituksen harkintavallassa.
Ylennyksiä voidaan myöntää ainoastaan virkamiehille, jotka täyttävät seuraavat edellytykset ja joiden ammatillinen suoritus ja pätevyys sekä ammatillinen ja ammatin ulkopuolinen käyttäytyminen oikeuttavat ylennykseen, ja niitä myönnettäessä on otettava huomioon henkilöstötaulukko ja virkakaavio.
Ajalliset edellytykset:
Tehtäväryhmä
Palvelusryhmä V
Palvelusryhmä VI
Palvelusryhmä VII
Palvelusryhmä VIII
A
9 vuotta
13 vuotta
19 vuotta
30 vuotta
B
19 vuotta
25 vuotta
31 vuotta
C
29 vuotta
Nämä vuodet lasketaan etenemisen viitepäivämäärän perusteella.
– –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
15
A.B. on vuonna 1968 syntynyt Itävallan kansalainen, joka aloitti työnteon Kärntenin osavaltion (jäljempänä osavaltio) palveluksessa 3.10.2005 sopimussuhteisena toimihenkilönä. Hänelle oli kertynyt aikaisempia työskentelykausia 1.10.1987–4.4.2003 yksityisten työnantajien palveluksessa Itävallassa ja ulkomailla ennen kuin osavaltio otti hänet palvelukseen ajanjaksoa 13.10.2003–2.10.2005 koskevan työsuhteen ehdoista laaditun asiakirjan (Dienstzettel) perusteella.
16
Kun A.B. tuli osavaltion palvelukseen sopimussuhteisena toimihenkilönä, etenemisen viitepäivämääräksi määritettiin 8.9.2001. Vuonna 1994 annetun Kärntenin osavaltion työsopimussuhteisia toimihenkilöitä koskevan lain (Kärntner Landesvertragsbedienstetengesetz 1994; LGBl. nro 73/1994, jäljempänä K-LVBG), sellaisena kuin sitä sovellettiin kyseiseen palvelukseen tulopäivänä, 41 §:n mukaisesti tätä tarkoitusta varten otettiin huomioon 4 vuoden, 0 kuukauden ja 25 päivän pituinen ajanjakso, joka vastasi A.B:n suorittamaa asepalvelusta tai reservissäoloaikaa ja hänelle osavaltion palveluksessa mainitun työsuhteen ehdoista laaditun asiakirjan perusteella kertynyttä työskentelykautta, joihin lisättiin vuoden ja 6 kuukauden pituinen ajanjakso. Viimeksi mainittu ajanjakso vastaa enimmäisaikaa, joka Itävallan lainsäädännön mukaan voitiin ottaa huomioon sellaisten yksityisellä sektorilla kertyneiden työskentelykausien osalta, jotka eivät olleet erityisen merkityksellisiä Kärntenin osavaltion palvelukseen ottamisen kannalta ja joiden huomioon ottaminen ei ollut perusteltua yleisen edun vuoksi.
17
Myöhemmin A.B. nimitettiin 1.1.2010 alkaen tehtäväryhmään B, palvelusryhmään III ja palkkatasoon 7 kuuluvaan virkaan, mistä lähtien hänen asemansa palkkajärjestelmässä on määräytynyt K‑DRG:n mukaan. K‑DRG:n, sellaisena kuin sitä sovellettiin kyseisen nimityksen päivämääränä, 145 §:n nojalla määritetty etenemisen viitepäivämäärä oli myös 8.9.2001.
18
A.B. ylennettiin 1.7.2011 ylemmälle palkkatasolle, minkä jälkeen hän eteni seuraaville tasoille seuraavina vuosina. A.B. ylennettiin seuraavaksi ylempään ryhmään 1.1.2016 ja 1.1.2022 eli ensin ryhmään V ja sitten ryhmään VI.
19
A.B. vaati 14.11.2022 lain nro 81/2021 perusteella ottamaan huomioon aikaisemmat hänen virkamiehenä työskentelyään vastaavaa työskentelyä koskevat kaudet, jotka hänelle olivat kertyneet Itävallassa ja ulkomailla, sekä tämän seurauksena suorittamaan palkkojen erotuksen suuruisen maksun, johon hän katsoi olevansa oikeutettu.
20
Kärntenin osavaltion hallitus hylkäsi tämän vaatimuksen 20.9.2023 antamallaan päätöksellä lain nro 82/2011 VI §:n 7 momentin nojalla sillä perusteella, että A.B:n nimittäminen palvelusryhmään VI oli seurausta ylennyksestä, joten hänen asemansa palkkajärjestelmässä ei enää määräytynyt etenemisen viitepäivämäärän perusteella.
21
A.B. valitti tästä päätöksestä Landesverwaltungsgericht Kärnteniin (Kärntenin osavaltion hallintotuomioistuin, Itävalta), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
22
Kyseinen tuomioistuin toteaa, että K‑DRG:n, sellaisena kuin se on muutettuna lailla nro 81/2021, 145 §:n 11 momentin nojalla ulkomailla kertyneet aikaisemmat vastaavaa työskentelyä koskevat kaudet on otettava huomioon määritettäessä etenemisen viitepäivämäärää.
23
K‑DRG:n 305b §:n 2 momentissa ei kuitenkaan anneta – kuten ei lain nro 82/2011 VI §:n 7 momentissakaan – virkamiehille oikeutta pyytää etenemisensä viitepäivämäärän uudelleentarkastelua, jos heidät on ylennetty, koska kyseisen ylennyksen seurauksena he kuuluvat toiseen palkkajärjestelmään ja etenemisjärjestelmään.
24
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo tältä osin ensiksi, että SEUT 45 artikla ja asetuksen N:o 492/2011 7 artiklan 1 kohta ovat esteenä tällaisille kansallisille säännöksille, jos kertyneen palvelusajan määrittämisessä sellaisia ulkomailla kertyneitä aikaisempia vastaavaa työskentelyä koskevia kausia, joita ei ole otettu aiemmin huomioon, ei voida enää ottaa huomioon ylennyksen tapauksessa ja tämän vuoksi palvelusaikaa palkkataulukossa ei voida arvioida uudelleen, vaikka K‑DRG:n toisen yleisesti sovellettavan säännöksen mukaan kyseiset kaudet on lähtökohtaisesti otettava huomioon.
25
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin päättelee toiseksi siitä, että ylennyksen edellytyksenä on tietyn palvelusvuosimäärän täyttyminen, että kyseinen ylennys ja näin ollen seuraus, joka siihen liittyy, eli se, että aikaisempien vastaavaa työskentelyä koskevien kausien huomioon ottamista ei voida vaatia etenemisen viitepäivämäärän määrittämisessä, koskee pääasiallisesti ikääntyneitä virkamiehiä. Se arvioi näin ollen, että kyseessä oleva Itävallan lainsäädäntö voi merkitä ikään perustuvaa välillistä syrjintää.
26
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää kolmanneksi, että vaikka K‑DRG:n 145 §:ssä edellytetään, että Itävallan ulkopuolella kertyneet aikaisemmat vastaavaa työskentelyä koskevat kaudet otetaan täysimääräisesti huomioon, asia ei ole näin yksityisellä sektorilla kotimaassa kertyneiden aikaisempien vastaavaa työskentelyä koskevien kausien osalta. Tällainen poissulkeminen on vastoin perusoikeuskirjan 20 artiklaa, jossa vahvistetaan yhdenvertaisen kohtelun periaate, sekä SEUT 45 artiklaa ja asetuksen N:o 492/2011 7 artiklan 1 kohtaa, joissa vahvistetaan työntekijöiden liikkumisvapaus.
27
Tässä tilanteessa Landesverwaltungsgericht Kärnten on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko unionin oikeutta, erityisesti SEUT 45 artiklaa ja asetuksen N:o 492/2011 7 artiklan 1 kohtaa, tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännökselle, jonka mukaan toisessa Euroopan unionin jäsenvaltiossa täyttyneitä aikaisempia merkityksellisiä työskentelykausia ei enää oteta huomioon palkkatasoilla etenemisen viitepäivämäärää määritettäessä, jos virkamiehen palkkaoikeudellinen asema on saavutettu työnantajan harkinnanvaraisella toimella (ylennys) eikä enää palvelusaikaan perustuvalla etenemisellä ja jos kansallisessa säännöksessä edellytetään etenemisen viitepäivämäärän uudelleen määrittämistä vain, jos olemassa oleva palkkaoikeudellinen asema määräytyy etenemisen viitepäivämäärän perusteella?
2)
Onko unionin oikeutta, erityisesti direktiivin 2000/78 1, 2 ja 6 artiklaa, luettuina yhdessä perusoikeuskirjan 21 artiklan kanssa, tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännökselle, jonka mukaan toisessa Euroopan unionin jäsenvaltiossa täyttyneitä aikaisempia merkityksellisiä työskentelykausia ei enää oteta huomioon palkkatasoilla etenemisen viitepäivämäärää määritettäessä, jos virkamiehen palkkaoikeudellinen asema on saavutettu työnantajan harkinnanvaraisella toimella (ylennys) eikä enää palvelusaikaan perustuvalla etenemisellä ja jos kansallisessa säännöksessä edellytetään etenemisen viitepäivämäärän uudelleen määrittämistä vain, jos olemassa oleva palkkaoikeudellinen asema määräytyy etenemisen viitepäivämäärän perusteella, mutta tämän ylennyksen on asiaa koskevien työnantajan ohjeiden mukaan tarkoitus tapahtua lähtökohtaisesti vasta 19 ja 25 vuoden kuluttua (nämä vuodet on laskettava etenemisen viitepäivämäärän perusteella), ja se koskee siten vanhempia virkamiehiä?
3)
Ovatko SEUT 45 artiklassa [vahvistettu] työntekijöiden vapaan liikkuvuuden [periaate] ja perusoikeuskirjan 20 artikla esteenä kansalliselle säännökselle, jonka perusteella vastaavat työskentelykaudet otetaan kokonaisuudessaan huomioon palkkatasoilla etenemisen viitepäivämäärää määritettäessä, jos tämä työskentely on tapahtunut Itävallan ulkopuolella ([Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen] sopimuspuolen tai Euroopan unionin jäsenvaltion alueella, valtiossa, jonka kansalaisilla on samat oikeudet kuin Itävallan kansalaisilla ryhtyä harjoittamaan ammattia, tai Euroopan unionin toimielimessä tai muussa valtioiden välisessä järjestössä, johon Itävalta kuuluu), mutta kotimaassa yksityisellä sektorilla suoritettua vastaavaa työskentelyä ei oteta huomioon?”
Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen ja unionin tuomioistuimen toimivalta
28
Itävallan hallitus riitauttaa ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamisen.
29
Sen mukaan yhtäältä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ensimmäistä ja toista kysymystä koskevat huomautukset ja selitykset koskevat vuoden 1994 K‑DRG:n 305b §:ää, jota ei kuitenkaan sovelleta pääasian olosuhteisiin. Näin ollen näihin kahteen kysymykseen ei ole tarpeen vastata kyseisen oikeusriidan ratkaisemiseksi. Toisaalta ensimmäisellä ja kolmannella kysymyksellä ei ole merkitystä pääasian ratkaisun kannalta siltä osin kuin ne koskevat työntekijöiden vapaaseen liikkuvuuteen sovellettavien unionin oikeuden säännösten ja määräysten tulkintaa. Erityisesti ensimmäisen kysymyksen osalta Itävallan hallitus esittää, että pääasian valittaja oli Itävallan ulkopuolella kertyneiden työskentelykausiensa aikana itävaltalaisen työnantajansa lähettämänä työntekijänä, joten kyseiset työskentelykaudet kuuluvat palveluiden vapaata liikkuvuutta koskevien säännösten ja määräysten soveltamisalaan. Kolmannen kysymyksen osalta Itävallan hallitus katsoo, että kyseessä on täysin jäsenvaltion sisäinen tilanne.
30
Tältä osin on huomattava, että olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä, esittämillä unionin oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkinnalla ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 9.11.2023, Keolis Agen, C‑271/22–C‑275/22, EU:C:2023:834, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
31
Tästä oikeuskäytännöstä seuraa, että unionin tuomioistuin ei voi kyseenalaistaa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen perusteenaan käyttämää kansallisen oikeuden tulkintaa tai tosiseikkoja, joiden määrittäminen on kyseisen tuomioistuimen vastuulla, kuten Itävallan hallitus pääasiallisesti pyytää tekemään edellä 29 kohdassa tiivistetysti esitetyillä argumenteillaan.
32
Näin ollen ensimmäinen ja toinen kysymys on otettava tutkittavaksi.
33
On palautettava mieleen argumentista, jonka mukaan työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskevia säännöksiä ja määräyksiä ei voida soveltaa kolmannessa kysymyksessä tarkoitettuun tilanteeseen, koska se on luonteeltaan täysin jäsenvaltion sisäinen, että jos niitä unionin oikeuden säännöksiä ja määräyksiä, joita ennakkoratkaisukysymys koskee, ei voida soveltaa pääasiassa, näillä säännöksillä ja määräyksillä ei ole merkitystä kyseisen asian ratkaisemisen kannalta eikä pyydetty ennakkoratkaisu ole tarpeen, jotta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi antaa ratkaisunsa, joten tämä kysymys on jätettävä tutkimatta (ks. vastaavasti tuomio 22.10.2024, Kolin Inaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, 38 kohta).
34
Lisäksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun oikeudellinen tilanne ei kuulu unionin oikeuden soveltamisalaan, unionin tuomioistuin ei ole toimivaltainen arvioimaan tilannetta, ja perusoikeuskirjan määräykset, joihin mahdollisesti tukeudutaan, eivät sellaisinaan voi perustaa kyseistä toimivaltaa (tuomio 4.9.2025, Gnattai, C‑543/23, EU:C:2025:653, 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
35
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että SEUT 45 artiklan 1 kohtaa, jossa lähtökohtaisesti kielletään kaikki työntekijöiden liikkumisvapauden rajoitukset, sovelletaan rajat ylittäviin tilanteisiin unionissa eikä täysin jäsenvaltioiden sisäisiin tilanteisiin.
36
Sama koskee SEUT 45 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 492/2011 7 artiklassa vahvistettua syrjintäkieltoa.
37
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kolmannen kysymyksensä yhteydessä kuvaama tapaus eli se, että määritettäessä virkamiehen asemaa palkkajärjestelmässä ei oteta huomioon Itävallassa yksityisellä sektorilla kertyneitä aikaisempia vastaavaa työskentelyä koskevia kausia, liittyy täysin jäsenvaltion sisäiseen tilanteeseen.
38
Tästä seuraa, että SEUT 45 artiklan 1 ja 2 kohtaa ja asetuksen N:o 492/2011 7 artiklaa ei sovelleta tällaisessa tapauksessa.
39
Näin ollen kyseessä olevassa tilanteessa ei ole olemassa perusoikeuskirjan 51 artiklan mukaista yhteyttä, joka oikeuttaisi kyseessä olevan tilanteen tarkastelun sen 20 artiklan kannalta.
40
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että siltä osin kuin kolmas kysymys koskee perusoikeuskirjan 20 artiklan tulkintaa, unionin tuomioistuin ei ole toimivaltainen antamaan ratkaisua, ja siltä osin kuin se koskee SEUT 45 artiklaa, kyseinen kysymys on jätettävä tutkimatta.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
41
Aluksi on todettava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään erityisesti, onko SEUT 45 artikla esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa tietyissä olosuhteissa suljetaan pois aikaisempien vastaavaa työskentelyä koskevien kausien, jotka henkilölle on kertynyt toisessa Euroopan talousalueen (ETA) valtiossa ennen kyseisen henkilön tuloa palvelukseen virkamiehenä tässä jäsenvaltiossa, huomioon ottaminen.
42
Tähän kysymykseen vastaamiseksi on aluksi korostettava, että aikaisempien vastaavaa työskentelyä koskevien kausien, jotka ovat kertyneet jäsenvaltion työntekijälle toisessa ETA-valtiossa, huomioon ottamisen siinä tarkoituksessa, että hänen aiempi työkokemuksensa palkitaan, on tapahduttava siten, että suljetaan pois yhtäältä SEUT 45 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 492/2011 7 artiklan nojalla kansalaisuuteen perustuva syrjintä ja toisaalta SEUT 45 artiklan 1 kohdassa vahvistetun liikkumisvapauden rajoitukset (ks. vastaavasti tuomio 10.10.2019, Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, 21 ja 54 kohta).
43
Näin ollen on katsottava, että ensimmäisessä kysymyksessä on kaksi osaa.
Ensimmäinen osa
44
Ensimmäisen kysymyksen ensimmäisen osan tarkastelussa on todettava, että edellä 26 kohdassa tiivistetysti esitettyjen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen antamien tietojen mukaan K‑DRG:n 145 §:ssä edellytetään, että Itävallan ulkopuolella kertyneet aikaisemmat vastaavaa työskentelyä koskevat kaudet otetaan huomioon täysimääräisesti, kun taas tällaisesta huomioon ottamisesta ei ole säädetty yksityisellä sektorilla kotimaassa kertyneiden aikaisempien vastaavaa työskentelyä koskevien kausien osalta.
45
Näin ollen on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisen kysymyksen ensimmäisellä osalla pääasiallisesti, onko SEUT 45 artiklan 2 kohtaa ja asetuksen N:o 492/2011 7 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan aikaisemmat vastaavaa työskentelyä koskevat kaudet, jotka henkilölle on kertynyt toisessa ETA-valtiossa ennen kuin hän tuli palvelukseen virkamiehenä kyseisessä jäsenvaltiossa ja joita ei ole otettu aiemmin huomioon hänen palkkaluokituksessaan, otetaan huomioon takautuvasti, kun kyseisen virkamiehen asema palkkajärjestelmässä perustuu etenemiseen palvelusajan perusteella eikä hallinnon harkintavaltaan kuuluvalla päätöksellä hänelle myönnettyyn ylennykseen, mutta tällaisesta huomioon ottamisesta ei ole säädetty yksityisellä sektorilla kotimaassa kertyneiden aikaisempien vastaavaa työskentelyä koskevien kausien osalta.
46
SEUT 45 artiklan 2 kohdassa kielletään kaikki kansalaisuuteen perustuva jäsenvaltioiden työntekijöiden syrjintä työsopimusten tekemisessä sekä palkkauksessa ja muissa työehdoissa. Asetuksen N:o 492/2011 7 artiklan 1 kohta on vain erityinen ilmaisu SEUT 45 artiklan 2 kohdassa vahvistetusta syrjintäkiellon periaatteesta työolojen ja ‑ehtojen erityisalalla, ja sitä on näin ollen tulkittava samalla tavalla kuin viimeksi mainittua artiklaa (tuomio 10.10.2019, Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
47
Pääasiassa kyseessä olevan kaltainen jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa säädetään yksityiskohtaisista säännöistä, jotka koskevat aikaisempien vastaavaa työskentelyä koskevien kausien, jotka työntekijälle on kertynyt toisessa ETA-valtiossa ennen kuin hän on tullut palvelukseen virkamiehenä kyseisessä jäsenvaltiossa, huomioon ottamista hänen palkkaluokitustaan määritettäessä, kuuluu kiistatta työolojen ja ‑ehtojen alaan. Näin ollen se kuuluu edeltävässä kohdassa mainitun määräyksen ja säännöksen soveltamisalaan (ks. analogisesti tuomio 10.10.2019, Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
48
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 45 artiklaan kirjatulla yhdenvertaisen kohtelun periaatteella ei kielletä ainoastaan kansalaisuuteen perustuvaa välitöntä syrjintää vaan myös kaikki sellaiset välillisen syrjinnän muodot, joissa tosiasiallisesti päädytään samaan lopputulokseen muita erotteluperusteita soveltamalla (tuomio 15.6.2023, Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca (Erityiset varallaololuettelot), C‑132/22, EU:C:2023:489, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
49
Ensiksi suoraan kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän olemassaolon osalta on todettava, että pääasiassa kyseessä olevaa kansallista lainsäädäntöä, siltä osin kuin sitä sovelletaan erotuksetta kaikkiin osavaltion palvelukseensa ottamiin virkamiehiin heidän kansalaisuudestaan riippumatta, ei voida pitää tällaisena syrjintänä.
50
Toiseksi kansallisen oikeuden säännöstä, vaikka sitä sovellettaisiin erotuksetta kaikkiin työntekijöihin heidän kansalaisuudestaan riippumatta, on pidettävä välillisesti syrjivänä, jos sen vaikutukset ovat omiaan kohdistumaan sen ominaislaadun vuoksi enemmän työntekijöihin, jotka ovat muiden jäsenvaltioiden kansalaisia, kuin kotimaisiin työntekijöihin ja jos säännöksellä saatetaan sen vuoksi kohdella erityisesti ensiksi mainittuja huonommin, jollei se ole objektiivisesti perusteltua ja oikeassa suhteessa tavoiteltuun päämäärään (tuomio 10.10.2019, Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
51
Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa on totta, että aikaisempien vastaavaa työskentelyä koskevien kausien, jotka ovat kertyneet toisessa ETA-valtiossa ennen palvelukseentuloa ja joita ei ole otettu aiemmin huomioon hallinnon harkintavaltaan kuuluvalla päätöksellä ylennetyn virkamiehen palkkaluokituksessa, huomioon ottamisen poissulkeminen on omiaan asettamaan kyseisen virkamiehen epäedulliseen asemaan verrattuna virkamieheen, joka on vastaavassa tilanteessa mutta jota ei ole ylennetty.
52
Kuitenkin on niin, että jotta tällaista työntekijöiden erilaista kohtelua pidettäisiin välillisenä SEUT 45 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 492/2011 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna syrjintänä, sen on ominaislaatunsa vuoksi oltava omiaan haittaamaan enemmän työntekijöitä, jotka ovat muiden jäsenvaltioiden kansalaisia, kuin kotimaisia työntekijöitä (ks. analogisesti tuomio 10.10.2019, Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
53
Tästä ei ole kuitenkaan kyse ensimmäisen kysymyksen ensimmäisessä osassa tarkoitetun kaltaisen sellaisen jäsenvaltion lainsäädännön tapauksessa, jossa suljetaan pois kyseisen jäsenvaltion yksityisellä sektorilla hankitun työkokemuksen huomioon ottaminen mutta jossa säädetään toisessa ETA-valtiossa kertyneiden vastaavaa työskentelyä koskevien kausien huomioon ottamisesta sillä edellytyksellä, että asianomaista virkamiestä ei ole ylennetty hallinnon harkintavaltaan kuuluvalla päätöksellä. Nimittäin on niin, että muiden ETA-valtioiden kuin asianomaisen jäsenvaltion kansalaiset ovat hankkineet työkokemusta muussa ETA-valtiossa todennäköisemmin kuin työntekijät, jotka ovat kyseisen jäsenvaltion kansalaisia, mutta viimeksi mainitut työntekijät ovat kuitenkin todennäköisemmin hankkineet työkokemusta kyseisen jäsenvaltion yksityisellä sektorilla ennen palvelukseentuloaan, joten ei voida katsoa, että tällainen lainsäädäntö olisi yksinomaan luonteensa perusteella omiaan asettamaan virkamiehiä, jotka ovat muiden jäsenvaltioiden kansalaisia, epäedulliseen asemaan.
54
Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen kysymyksen ensimmäisessä osassa tarkoitetun kaltaista jäsenvaltion lainsäädäntöä ei voida pitää välillisesti syrjivänä sellaisten työntekijöiden osalta, jotka ovat muiden ETA-valtioiden kuin kyseisen jäsenvaltion kansalaisia, eikä sitä voida näin ollen pitää SEUT 45 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 492/2011 7 artiklan 1 kohdan vastaisena.
55
Edellä esitetyn perusteella ensimmäisen kysymyksen ensimmäiseen osaan on vastattava, että SEUT 45 artiklan 2 kohtaa ja asetuksen N:o 492/2011 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan aikaisemmat vastaavaa työskentelyä koskevat kaudet, jotka henkilölle on kertynyt toisessa ETA-valtiossa ennen kuin hän tuli palvelukseen virkamiehenä ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa ja joita ei ole otettu aiemmin huomioon hänen palkkaluokituksessaan, otetaan huomioon takautuvasti, kun kyseisen virkamiehen asema palkkajärjestelmässä perustuu etenemiseen palvelusajan perusteella eikä hallinnon harkintavaltaan kuuluvalla päätöksellä hänelle myönnettyyn ylennykseen, mutta tällaisesta huomioon ottamisesta ei ole säädetty yksityisellä sektorilla kotimaassa kertyneiden aikaisempien vastaavaa työskentelyä koskevien kausien osalta.
Toinen osa
56
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisen kysymyksen toisella osalla pääasiallisesti, onko SEUT 45 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan aikaisemmat vastaavaa työskentelyä koskevat kaudet, jotka henkilölle on kertynyt toisessa ETA-valtiossa ennen kuin hän on tullut palvelukseen ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa ja joita ei ole otettu aiemmin huomioon hänen palkkaluokituksessaan, on otettava huomioon takautuvasti, kun kyseisen virkamiehen asema palkkajärjestelmässä perustuu etenemiseen palvelusajan perusteella eikä hallinnon harkintavaltaan kuuluvalla päätöksellä hänelle myönnettyyn ylennykseen.
57
Tältä osin on muistutettava, että SEUT 45 artiklan 1 kohdassa kielletään lähtökohtaisesti työntekijöiden liikkumisvapauden rajoittaminen unionissa ja että henkilöiden vapaata liikkuvuutta koskevien kaikkien EUT-sopimuksen määräysten tarkoituksena on helpottaa jäsenvaltioiden kansalaisten kaikenlaisen ansiotyön tekemistä unionin alueella, ja kyseiset määräykset ovat esteenä toimenpiteille, joilla voisi olla epäsuotuisa vaikutus näihin kansalaisiin, kun he haluavat työskennellä toisen jäsenvaltion alueella (ks. vastaavasti tuomio 10.10.2019, Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
58
Jäsenvaltioiden kansalaisilla on suoraan perussopimukseen perustuva oikeus varsinkin lähteä alkuperäjäsenvaltiostaan siirtyäkseen toisen jäsenvaltion alueelle ja oleskellakseen siellä toiminnan harjoittamiseksi. Näin ollen SEUT 45 artikla on esteenä kaikille sellaisille toimenpiteille, jotka voivat haitata sitä, että unionin kansalaiset käyttävät tässä määräyksessä taattua perusvapautta, tai jotka tekevät sen käytöstä vähemmän houkuttelevaa (tuomio 10.10.2019, Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
59
Unionin tuomioistuin on muistuttanut, että kansallinen lainsäädäntö, jossa työntekijän palkan määrän määrittämisessä ei oteta täysimääräisesti huomioon aikaisempia vastaavaa työskentelyä koskevia kausia, jotka ovat kertyneet muussa ETA-valtiossa kuin kyseisen siirtotyöläisen alkuperäjäsenvaltiossa, voi tehdä työntekijöiden vapaan liikkuvuuden vähemmän houkuttelevaksi SEUT 45 artiklan 1 kohdan vastaisesti (tuomio 23.4.2020, Land Niedersachsen (Aikaisemmat merkitykselliset työskentelykaudet), C‑710/18, EU:C:2020:299, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
60
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen jäsenvaltion lainsäädäntö voi aiheuttaa sen, että suljetaan pois tiettyjen aikaisempien vastaavaa työskentelyä koskevien kausien huomioon ottaminen työntekijän palkkaluokan määrittelyssä sen ETA-valtion perusteella, jossa kyseinen työkokemus on kertynyt.
61
Tätä toteamusta ei kyseenalaista se, että virkamiehen ylennyksen jälkeen hänen etenemisensä uuden palvelusryhmän uudelle palkkatasolle on lähtökohtaisesti yhteydessä tässä palvelusryhmässä täyttyneisiin palvelusvuosiin. Ei nimittäin voida sulkea pois sitä, että tällaisessakin tilanteessa kyseisen virkamiehen ennen palvelukseentuloaan hankkima työkokemus voi vaikuttaa hänen palkkaluokitukseensa. Kuten komissio esittää huomautuksissaan, nyt käsiteltävässä asiassa K‑DRG:n 181 §:n 3 momentista käy ilmi, että virkamiehen ennen palvelukseentuloaan hankkiman työkokemuksen huomioon ottamisesta takautuvasti voi seurata hänen ylennystä edeltävän palkkaluokituksensa muuttaminen ja näin ollen se voi vaikuttaa siihen, mille palkkatasolle kyseinen virkamies luokitellaan palvelusryhmässään kyseisen ylennyksen jälkeen.
62
Näin ollen edellä 60 kohdassa tarkoitetun kaltainen kansallinen lainsäädäntö on omiaan saamaan työntekijät luopumaan lähtemästä alkuperäjäsenvaltiostaan toiseen ETA-valtioon työskennelläkseen siellä vastaavissa tehtävissä kuin ne, joissa he olisivat voineet työskennellä työnantajansa palveluksessa, siitä syystä, että heidän palatessaan kyseiseen jäsenvaltioon heidän tässä toisessa ETA-valtiossa hankkimaansa työkokemusta ei heidän siellä harjoittamansa toiminnan vastaavuudesta huolimatta otettaisi huomioon täysimääräisesti, kun kyseinen työnantaja määrittää heidän palkkaluokitustaan (ks. vastaavasti tuomio 23.4.2020, Land Niedersachsen (Aikaisemmat merkitykselliset työskentelykaudet), C‑710/18, EU:C:2020:299, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
63
Tästä seuraa, että tällainen kansallinen lainsäädäntö tekee työntekijöiden liikkuvuusvapauden vähemmän houkuttelevaksi SEUT 45 artiklan 1 kohdan vastaisesti ja siten rajoittaa tätä vapautta.
64
Tällainen kansallinen lainsäädäntö voidaan kuitenkin hyväksyä, jos sillä pyritään johonkin EUT-sopimuksessa mainittuun hyväksyttävään tavoitteeseen tai jos sitä voidaan pitää perusteltuna yleistä etua koskevista pakottavista syistä. Tällaisessa tapauksessa kyseessä olevan tavoitteen on lisäksi oltava toteutettavissa kyseistä lainsäädäntöä soveltamalla, eikä soveltamisella saada ylittää sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi (tuomio 23.4.2020, Land Niedersachsen (Aikaisemmat merkitykselliset työskentelykaudet), C‑710/18, EU:C:2020:299, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
65
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että Itävallan hallitus ei ole väittänyt unionin tuomioistuimelle esittämissään huomautuksissa, että pääasiassa kyseessä olevalla lainsäädännöllä pyrittäisiin EUT-sopimuksessa mainittuun hyväksyttävään tavoitteeseen tai että sitä voitaisiin pitää perusteltuna yleistä etua koskevista pakottavista syistä.
66
Joka tapauksessa on muistutettava yhtäältä, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan asianomaisella alalla hankitun kokemuksen, jonka vuoksi työntekijä suoriutuu paremmin työtehtävistään, palkitseminen on palkkapolitiikan oikeutettu tavoite (tuomio 8.5.2019, Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑24/17, EU:C:2019:373, 86 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
67
Pääasiassa kyseessä olevan kaltaista lainsäädäntöä, jossa suljetaan pois se, että työntekijän palkkaluokituksessa ja palkan laskemisessa otettaisiin huomioon tietyt hänelle kertyneet aikaisemmat vastaavaa työskentelyä koskevat kaudet, ei kuitenkaan voida pitää sellaisena, että sen tavoitteena olisi arvostaa täysin hänen näin hankkimaansa työkokemusta, ja näin ollen sillä ei voida taata tämän tavoitteen toteutumista (ks. vastaavasti tuomio 8.5.2019, Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑24/17, EU:C:2019:373, 88 kohta).
68
Toisaalta on niin, että vaikka oletettaisiin, että pääasiassa kyseessä olevalla lainsäädännöllä pyritään tosiasiallisesti tavoitteeseen, joka koskee työntekijöiden saattamista uskollisiksi työnantajiaan kohtaan, ja että tällainen tavoite on yleisen edun mukainen pakottava syy (tuomio 8.5.2019, Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑24/17, EU:C:2019:373, 89 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), on katsottava, että kun kyseisen lainsäädännön erityispiirteet otetaan huomioon, rajoituksella, jonka se muodostaa työntekijöiden liikkumisvapaudelle, ei voida taata kyseisen tavoitteen saavuttamista.
69
Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen kansallisen lainsäädännön nojalla aikaisempia vastaavaa työskentelyä koskevia kausia, joita virkamiehelle on kertynyt muussa ETA-valtiossa kuin Itävallan tasavallassa ennen kuin kyseinen virkamies on tullut palvelukseen kyseisessä jäsenvaltiossa ja joita ei ole otettu aiemmin huomioon hänen palkkaluokkansa määrittämisessä, ei nimittäin voida enää ottaa huomioon takautuvasti, jos kyseinen virkamies on ylennetty hallinnon harkintavaltaan kuuluvalla päätöksellä, mutta ne on otettava huomioon takautuvasti, jos virkamiehen asema palkkajärjestelmässä perustuu yksinomaan palvelusaikaan perustuvaan etenemiseen.
70
Näissä olosuhteissa on katsottava, että tätä rajoitusta ei voida perustella edellä 66 ja 68 kohdassa mainitun kaltaisilla yleistä etua koskevilla pakottavilla syillä.
71
Lopuksi ei voida hyväksyä sitä, että hallinnon yksinkertaistamista koskeva tavoite, joka koskee ainoastaan julkishallinnolle kuuluvien tehtävien keventämistä muun muassa helpottamalla laskelmia, jotka julkishallinnon on tehtävä, olisi yleisen edun mukainen pakottava syy, jolla voitaisiin perustella niin perustavanlaatuisen vapauden kuin SEUT 45 artiklassa taatun työntekijöiden liikkumisvapauden rajoittaminen (tuomio 5.12.2013, Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken, C‑514/12, EU:C:2013:799, 42 kohta).
72
Joka tapauksessa näkökohta, jonka mukaan tällainen yksinkertaistaminen mahdollistaa hallinnollisten kulujen vähentämisen, on puhtaasti taloudellinen, eikä sitä näin ollen voida vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan pitää yleisen edun mukaisena pakottavana syynä (tuomio 5.12.2013, Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken, C‑514/12, EU:C:2013:799, 43 kohta).
73
Tästä seuraa, että SEUT 45 artiklan 1 kohta on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle.
74
Edellä esitetyn perusteella ensimmäisen kysymyksen toiseen osaan on vastattava, että SEUT 45 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan aikaisemmat vastaavaa työskentelyä koskevat kaudet, jotka henkilölle on kertynyt toisessa ETA-valtiossa ennen kuin hän on tullut palvelukseen virkamiehenä kyseisessä jäsenvaltiossa ja joita ei ole otettu aiemmin huomioon hänen palkkaluokituksessaan, on otettava huomioon takautuvasti, kun kyseisen virkamiehen asema palkkajärjestelmässä perustuu etenemiseen palvelusajan perusteella eikä hallinnon harkintavaltaan kuuluvalla päätöksellä hänelle myönnettyyn ylennykseen.
Toinen kysymys
75
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään pääasiallisesti, onko direktiivin 2000/78 1, 2 ja 6 artiklaa, luettuina yhdessä perusoikeuskirjan 21 artiklan kanssa, tulkittava siten, että ne ovat esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan yhtäältä aikaisempaa vastaavaa työskentelyä koskevia kausia, jotka henkilölle on kertynyt toisessa jäsenvaltiossa ennen kuin hän on tullut palvelukseen virkamiehenä ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa, ei voida ottaa huomioon hänen etenemisessään, jos kyseinen virkamies on ylennetty hallinnon harkintavaltaan kuuluvalla päätöksellä, ja toisaalta tällainen ylennys voi lähtökohtaisesti tapahtua vasta useiden etenemisen viitepäivästä alkaen laskettavien palvelusvuosien jälkeen.
76
Aluksi on muistutettava, että kielto, joka koskee kaikenlaista syrjintää, joka perustuu muun muassa ikään, on sisällytetty perusoikeuskirjan 21 artiklaan ja että tätä kieltoa on konkretisoitu työn ja ammatin osalta direktiivillä 2000/78 (tuomio 20.4.2023, Landespolizeidirektion Niederösterreich ja Finanzamt Österreich, C‑650/21, EU:C:2023:300, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
77
Näin ollen aluksi on siis selvitettävä, kuuluuko toisessa kysymyksessä tarkoitetun kaltainen lainsäädäntö direktiivin 2000/78 soveltamisalaan.
78
Tältä osin edellä 47 kohdasta käy ilmi, että tällainen lainsäädäntö kuuluu kiistatta työolojen ja ‑ehtojen alaan. Se kuuluu siten kyseisen direktiivin soveltamisalaan (ks. analogisesti tuomio 10.10.2019, Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
79
Seuraavaksi siitä, säädetäänkö kyseisellä lainsäädännöllä direktiivin 2000/78 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta ikään perustuvasta erilaisesta kohtelusta, on palautettava mieleen, että tämän säännöksen sanamuodon mukaan yhdenvertaisen kohtelun periaatteella tarkoitetaan, ettei minkäänlaista kyseisen direktiivin 1 artiklassa tarkoitettuun seikkaan perustuvaa välitöntä tai välillistä syrjintää saa esiintyä.
80
Sen 2 artiklan 2 kohdan a alakohdassa täsmennetään, että sovellettaessa sen 1 kohtaa välittömänä syrjintänä pidetään sitä, että henkilöä kohdellaan jonkin kyseisen direktiivin 1 artiklassa tarkoitetun seikan perusteella epäsuotuisammin kuin jotakuta muuta kohdellaan, on kohdeltu tai voitaisiin kohdella vertailukelpoisessa tilanteessa. Lisäksi direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohdan b alakohdasta ilmenee, että direktiiviä sovellettaessa ikään perustuvana välillisenä syrjintänä pidetään sitä, että näennäisesti puolueeton säännös, peruste tai käytäntö saattaa henkilöt näiden tietyn iän perusteella erityisen epäedulliseen asemaan muihin henkilöihin nähden, paitsi jos kyseinen säännös, peruste tai käytäntö on puolueettomasti perusteltavissa oikeutetulla tavoitteella ja tavoitteen saavuttamiseksi käytetyt keinot ovat asianmukaisia ja tarpeellisia.
81
Toinen kysymys ei koske kansallista lainsäädäntöä, jonka mukaan virkamiehen ylennys riippuisi nimenomaisesti hänen iästään. On todettava, että nyt käsiteltävässä asiassa se, että A.B:lle kertyneitä aikaisempia vastaavaa työskentelyä koskevia kausia ei oteta takautuvasti huomioon täysimääräisesti, riippuu nimittäin siitä, että osavaltio on tehnyt harkintavaltaansa kuuluvan päätöksen myöntää kyseiselle virkamiehelle ylennys, joka ei liity virkamiehen ikään vaan hänen työkokemuksensa pituuteen.
82
Näin ollen on todettava ensiksi, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisella kansallisella lainsäädännöllä ei aiheuteta suoraan ikään perustuvaa erilaista kohtelua (ks. vastaavasti tuomio 7.6.2012, Tyrolean Airways Tiroler Luftfahrt Gesellschaft, C‑132/11, EU:C:2012:329, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
83
Toiseksi siitä, merkitseekö tällainen lainsäädäntö ikään perustuvaa välillistä syrjintää, on todettava, että se edellyttäisi, että kyseinen lainsäädäntö olisi neutraalista muotoilustaan huolimatta omiaan asettamaan erityisesti tietyn ikäryhmän epäedulliseen asemaan. Tästä olisi kyse sellaisen lainsäädännön tapauksessa, jonka nojalla virkamiehen ylennys riippuisi ainoastaan huomattavan palvelusvuosien määrän täyttymisestä, joten ainoastaan ikääntyneet virkamiehet voisivat saada ylennyksen.
84
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että pääasiassa kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön nojalla tehtäväryhmään A kuuluvat virkamiehet voidaan ylentää palvelusryhmään V aikaisintaan yhdeksän palvelusvuoden jälkeen laskettuna etenemisen viitepäivämäärästä, kun taas tehtäväryhmään C kuuluvien virkamiesten osalta samaan palvelusryhmään pääsyn edellytyksenä on 29 palvelusvuoden täyttyminen. Näin ollen on niin, että kun otetaan huomioon näiden kahden palvelusajan välinen merkittävä ero, ei voida katsoa, että virkamiehen mahdollisuus ylennykseen riippuisi hänen kuulumisestaan tiettyyn ikäryhmään.
85
Lisäksi kyseisen kansallisen lainsäädännön mukaan ylennystä ei myönnetä automaattisesti, vaan se kuuluu asianomaisen osavaltion hallituksen harkintavaltaan. Virkamiehen mahdollisuus ylennykseen riippuu hänen ammatillisesta suorituksestaan, pätevyydestään sekä ammatillisesta ja ammatin ulkopuolisesta käyttäytymisestään.
86
Näissä perusteissa ei selvästikään oteta mitenkään huomioon asianomaisten virkamiesten ikää.
87
Näin ollen on todettava, että pääasiassa kyseessä olevalla kansallisella lainsäädännöllä käyttöön otetussa järjestelmässä käytetään perustetta, joka ei liity erottamattomasti eikä välillisesti virkamiesten ikään. Tästä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisella jäsenvaltion lainsäädännöllä, jonka nojalla vastaavaa työskentelyä koskevia kausia, jotka henkilölle on kertynyt toisessa jäsenvaltiossa ennen kuin hän on tullut palvelukseen virkamiehenä ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa, ei voida ottaa huomioon hänen etenemisessään, jos kyseinen virkamies on ylennetty hallinnon harkintavaltaan kuuluvalla päätöksellä, ei aiheuteta välillisesti ikään perustuvaa erilaista kohtelua.
88
Edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2000/78 1, 2 ja 6 artiklaa, luettuina yhdessä perusoikeuskirjan 21 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan yhtäältä aikaisempaa vastaavaa työskentelyä koskevia kausia, jotka henkilölle on kertynyt toisessa jäsenvaltiossa ennen kuin hän on tullut palvelukseen virkamiehenä ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa, ei voida ottaa huomioon hänen etenemisessään, jos kyseinen virkamies on ylennetty hallinnon harkintavaltaan kuuluvalla päätöksellä, ja toisaalta tällainen ylennys voi lähtökohtaisesti tapahtua vasta useiden etenemisen viitepäivästä alkaen laskettavien palvelusvuosien jälkeen, edellyttäen yhtäältä, ettei niiden palvelusvuosien määrä, joiden on täytyttävä ennen ylennystä, ole niin suuri, että ylennysmahdollisuus koskee ainoastaan ikääntyneitä virkamiehiä, ja toisaalta, että ylennys riippuu myös muista perusteista, joissa ei mitenkään oteta huomioon ikää.
Oikeudenkäyntikulut
89
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kymmenes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
SEUT 45 artiklan 2 kohtaa ja työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta unionin alueella 5.4.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 492/2011 7 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
ne eivät ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan aikaisemmat vastaavaa työskentelyä koskevat kaudet, jotka henkilölle on kertynyt toisessa Euroopan talousalueen valtiossa ennen kuin hän on tullut palvelukseen virkamiehenä kyseisessä jäsenvaltiossa ja joita ei ole otettu aiemmin huomioon hänen palkkaluokituksessaan, otetaan huomioon takautuvasti, kun kyseisen virkamiehen asema palkkajärjestelmässä perustuu etenemiseen palvelusajan perusteella eikä hallinnon harkintavaltaan kuuluvalla päätöksellä hänelle myönnettyyn ylennykseen, mutta tällaisesta huomioon ottamisesta ei ole säädetty yksityisellä sektorilla kotimaassa kertyneiden aikaisempien vastaavaa työskentelyä koskevien kausien osalta.
2)
SEUT 45 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan aikaisemmat vastaavaa työskentelyä koskevat kaudet, jotka henkilölle on kertynyt toisessa ETA-valtiossa ennen kuin hän on tullut palvelukseen virkamiehenä kyseisessä jäsenvaltiossa ja joita ei ole otettu aiemmin huomioon hänen palkkaluokituksessaan, on otettava huomioon takautuvasti, kun kyseisen virkamiehen asema palkkajärjestelmässä perustuu etenemiseen palvelusajan perusteella eikä hallinnon harkintavaltaan kuuluvalla päätöksellä hänelle myönnettyyn ylennykseen.
3)
Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista 27.11.2000 annetun neuvoston direktiivin 2000/78/EY 1, 2 ja 6 artiklaa, luettuina yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 21 artiklan kanssa,
on tulkittava siten, että
ne eivät ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan yhtäältä aikaisempaa vastaavaa työskentelyä koskevia kausia, jotka henkilölle on kertynyt toisessa jäsenvaltiossa ennen kuin hän on tullut palvelukseen virkamiehenä ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa, ei voida ottaa huomioon hänen etenemisessään, jos kyseinen virkamies on ylennetty hallinnon harkintavaltaan kuuluvalla päätöksellä, ja toisaalta tällainen ylennys voi lähtökohtaisesti tapahtua vasta useiden etenemisen viitepäivästä alkaen laskettavien palvelusvuosien jälkeen, edellyttäen yhtäältä, ettei niiden palvelusvuosien määrä, joiden on täytyttävä ennen ylennystä, ole niin suuri, että ylennysmahdollisuus koskee ainoastaan ikääntyneitä virkamiehiä, ja toisaalta, että ylennys riippuu myös muista perusteista, joissa ei mitenkään oteta huomioon ikää.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.