PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (viena tiesneša sastāvā)
2004. gada 15. maijā
Lieta T‑69/03
W
pret
Eiropas Parlamentu
Ierēdņi – Pārcelšanās pabalsts – Dzīvesvietas jēdziens – Pierādījumi
Pilns teksts franču valodā II - 0000
Priekšmets:         Prasības galvenais mērķis ir atcelt Eiropas Parlamenta 2002. gada 3. jūnija lēmumu, ar ko prasītājam netika piešķirts pārcelšanās
pabalsts
Lēmums:         Prasību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Kopsavilkums
1.     Ierēdņi – Prasība – Priekšmets – Rīkojums vadībai – Nepieņemamība (Civildienesta noteikumu 91. pants)
2.     Ierēdņi – Prasība – Apstrīdētā akta tiesiskuma novērtēšana pēc tā pieņemšanas laikā pastāvošiem faktiskiem un tiesiskiem apstākļiem
(Civildienesta noteikumu 91. pants)
3.     Ierēdņi – Izdevumu atmaksāšana – Pārcelšanās pabalsts – Piešķiršanas nosacījumi – Faktiska parastās dzīvesvietas maiņa – Parastās
dzīvesvietas jēdziens – Pārcelšanās pierādīšanas pienākums, kas ir uzlikts ierēdnim – Trīs gadu termiņš, kas ir noteikts attiecībā
uz pārcelšanos, bet nevis attiecībā uz tās pierādīšanu
(Civildienesta noteikumu VII pielikuma 6. pants)
1.     Pirmās instances tiesa nevar Kopienu iestādēm adresēt rīkojumus vai to vietā pildīt tām uzliktos pienākumus. Līdz ar to nav
pieņemams bijušā ierēdņa lūgums, lai Pirmās instances tiesa uzliktu kādai iestādei par pienākumu viņam piešķirt pārcelšanās
pabalstu.
(skat. 20. un 22. punktu)
Atsauces: Tiesa, 1999. gada 8. jūlijs, C‑5/93 P DSM/Komisija, Recueil, I‑4695. lpp., 36. punkts; Pirmās instances tiesa, 2000. gada 24. februāris, T‑145/98 ADT Projekt/Komisija, Recueil, II‑387. lpp., 83. punkts.
2.     Kopienas Tiesā apstrīdētā akta tiesiskums ir jānovērtē pēc tā pieņemšanas laikā pastāvošiem faktiskiem un tiesiskiem apstākļiem.
Ja Pirmās instances tiesai būtu jāpārbauda tiesiskums pēc faktiskajiem apstākļiem, kas nepastāvēja šajā laikā, tā attiecīgā
akta izdevējas iestādes vietā pildītu šai iestādei uzliktos pienākumus. Pirmās instances tiesai nav šādu tiesību – iestāžu
vietā pildīt tām uzliktos pienākumus.
(skat. 28. punktu)
Atsauces: Tiesa, 2001. gada 17. maijs, C‑449/98 P IECC/Komisija, Recueil, I‑3875. lpp., 87. punkts; Pirmās instances tiesa, 1991. gada 11. jūlijs, T‑19/90 Von Hoessle/Revīzijas palāta, Recueil, II‑615. lpp., 30. punkts.
3.     Kaut arī Civildienesta noteikumu VII pielikuma 6. pants paredz pārcelšanās pabalsta piešķiršanu tikai tad, ja attiecīgais
ierēdnis pārceļas uz dzīvesvietu, kas atrodas ne mazāk kā 70 km attālumā no vietas, kur ierēdnis strādājis, tomēr šajā normā
aplūkotā dzīvesvietas maiņa paredz faktisku ierēdņa parastās dzīvesvietas maiņu uz jaunu vietu, kas ir uzskatāma par pārcelšanos.
Pastāvīgā dzīvesvieta ir interpretējama kā vieta, kur attiecīgā persona ir noteikusi pastāvīgu vai parastu savu interešu centru,
izrādot gribu tam piešķirt stabilu raksturu. Turklāt dzīvesvietas jēdziens nebalstās tikai kvantitatīvi uz laiku, ko persona
ir pavadījusi kādas valsts teritorijā, bet bez fiziskas uzturēšanās kādā vietā pieprasa arī nolūku padarīt šo uzturēšanās
faktu par ilgstošu pieraduma rezultātā un, veidojot parastas sociālās attiecības; līdz ar to dzīvokļa īre nav pietiekama,
lai konstatētu patiesu parastās dzīvesvietas maiņu.
Ierēdnim ar visiem tiesiskajiem līdzekļiem ir jāpierāda, ka viņš ir faktiski mainījis dzīvesvietu trīs gadu laikā no ierēdņa
dienesta attiecību pilnīgas pārtraukšanas datuma, precizējot, ka pierādījumi tam, ka pārcelšanās ir notikusi norādītajā laikā,
ir iesniedzami pēc termiņa beigām. Tomēr šie pierādījumi ir ņemami vērā tikai tad, ja tie pierāda, ka ierēdnis ir faktiski
pārcēlies uz citu dzīvesvietu trīs gadu laikā no ierēdņa dienesta attiecību pilnīgas pārtraukšanas datuma.
(skat. 41.–43. un 48. punktu)
Atsauces: Pirmās instances tiesa, 1993. gada 28. septembris, T‑57/92 un T‑75/92 Yorck von Wartenburg/Parlaments, Recueil, II‑925. lpp., 65. un 66. punkts; Pirmās instances tiesa, 2001. gada 24. aprīlis, T‑37/99 Miranda/Komisija, Recueil FP, I‑A‑87. un II‑413. lpp., 30., 31. un 32. punkts.