62013CC0065_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ar šo lietu Tiesai ir dota iespēja lemt par LESD 291. pantā minēto “īstenošanas aktu” nozīmi un piemērošanas jomu, ņemot jau vērā 2014. gada 18. marta spriedumu (2), kurā virspalāta pirmoreiz ir lēmusi par minēto īstenošanas aktu nošķiršanu no LESD 290. pantā paredzētajiem “deleģētajiem” aktiem. Ievērojot minētajā spriedumā radīto judikatūru, Tiesai tagad ir jālemj par Eiropas Parlamenta celto prasību atcelt atsevišķas tiesību normas Komisijas 2012. gada 26. novembra Īstenošanas lēmumā (3), ar ko īsteno Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 492/2011 (4) attiecībā uz informācijas par brīvajām darba vietām un darba pieteikumiem apkopošanu un izplatīšanu un EURES
(Eiropas Nodarbinātības dienests) dibināšanu. Konkrēti, šajā gadījumā iztirzājams galvenokārt jautājums par LESD 291. pantā noteikto īstenošanas pilnvaru saturu un piemērošanas jomu.
2. Tā kā nav vajadzības iedziļināties apsvērumos, kurus man bija iespēja izklāstīt savos secinājumos lietā, kurā ir pasludināts iepriekš minētais Tiesas 2014. gada 18. marta spriedums (5), izvērtēšu katru no tiesību normām, uz kurām attiecas šī prasība, lai noteiktu, vai to saturs atbilst jēdzienam “īstenošana”, kas saskaņā ar minētajā spriedumā noteiktajiem principiem attiecas uz LESD 291. panta piemērošanas jomu.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Regula Nr. 492/2011
3. Regulas Nr. 492/2011 preambulas 8. apsvērumā ir noteikts:
“Mehānismi, ko izmanto, lai apkopotu un izplatītu informāciju par brīvām darba vietām, īpaši attiecībā uz tiešu sadarbību starp centrālajiem un reģionālajiem nodarbinātības dienestiem, kā arī informācijas apmaiņas koordinēšanu, nodrošina skaidrāku priekšstatu par darba tirgu. Darba ņēmēji, kas vēlas pārvietoties, būtu arī regulāri jāinformē par dzīves un darba apstākļiem.”
4. Regulas preambulas 9. apsvērumā ir noteikts:
“Pastāv cieša saikne starp darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, nodarbinātību un profesionālo izglītību, īpaši, ja šīs izglītības mērķis ir sagatavot darba ņēmējus, kas spētu pieņemt darba piedāvājumus citos Savienības reģionos. Šīs saiknes nosaka, ka šādi radušās problēmas būtu nevis jāpēta katra atsevišķi, bet jāuzskata par savstarpēji saistītām, tostarp ņemot vērā nodarbinātības problēmas konkrētajos reģionos. Tāpēc dalībvalstis ir jāmudina koordinēt savu nodarbinātības politiku.”
5. Saskaņā ar Regulas Nr. 492/2011 11. pantu:
“1. [..]
Dalībvalstu centrālie nodarbinātības dienesti cieši sadarbojas savā starpā un ar Komisiju, lai apkopotu un izplatītu informāciju par brīvu darba vietu piedāvājumiem un darba pieteikumiem Savienībā, tādējādi darba ņēmējus iekārtojot darbā.
2. Šim nolūkam dalībvalstis norīko īpašus dienestus, kam uztic organizēt darbu 1. punkta otrajā daļā minētajās jomās, kā arī sadarboties savā starpā un ar Komisijas struktūrvienībām.
[..]”
6. Saskaņā ar Regulas Nr. 492/2011 12. pantu:
“1. Dalībvalstis nosūta Komisijai informāciju par problēmām, kas rodas saistībā ar darba ņēmēju pārvietošanās brīvību un nodarbinātību, kā arī konkrētu informāciju par nodarbinātības stāvokli un attīstību.
2. Komisija, rūpīgi iepazinusies ar 29. pantā minētās Tehniskās komitejas (turpmāk “Tehniskā komiteja”) atzinumu, nosaka veidu, kā sastādāma šā panta 1. punktā minētā informācija.
3. Saskaņā ar kārtību, ko Komisija nosaka, pievēršot īpašu uzmanību Tehniskās komitejas atzinumam, katras dalībvalsts īpašais dienests citu dalībvalstu īpašajiem dienestiem un 18. pantā minētajam Eiropas Koordinācijas birojam nosūta tādu informāciju par dzīves un darba apstākļiem, kā arī par darba tirgus stāvokli, ko varētu izmantot citu dalībvalstu darba ņēmēji. Šādu informāciju regulāri atjauno.
[..]”
7. Regulas Nr. 492/11 13. pants ir formulēts šādi:
“1. Katras dalībvalsts īpašais dienests regulāri sūta pārējo dalībvalstu īpašajiem dienestiem un 18. pantā minētajam Eiropas Koordinācijas birojam:
a) sīkākas ziņas par brīvajām darba vietām, kuras varētu aizpildīt citu dalībvalstu valstspiederīgie;
b) sīkākas ziņas par brīvajām darba vietām, kuras paredzētas trešām valstīm;
c) sīkākas ziņas par darba pieteikumiem, kuru iesniedzēji oficiāli izteikuši vēlmi strādāt citā dalībvalstī;
d) informāciju pēc reģiona un pēc darbības nozares tiem kandidātiem, kuri deklarējuši, ka patiešām vēlas pieņemt darba piedāvājumu citā valstī.
Katras dalībvalsts īpašais dienests, cik drīz vien iespējams, šo informāciju paziņo attiecīgiem nodarbinātības dienestiem un aģentūrām.
2. Sīkākas ziņas par brīvajām darba vietām un pieteikumiem, kas minēti 1. punktā, nonāk apritē saskaņā ar vienotu sistēmu, ko izveido 18. pantā minētais Eiropas Koordinācijas centrs sadarbībā ar Tehnisko komiteju.
Vajadzības gadījumā šo sistēmu var pielāgot.”
8. Minētās regulas 15. pantā ir noteikts:
“1. Šīs regulas 14. pantā minētos pasākumus veic īpašie dienesti. Tomēr, ciktāl centrālie dienesti piešķīruši pilnvaras un ļauj dalībvalsts nodarbinātības dienestu organizācija un izmantotās izvietošanas metodes:
[..]
b) dienesti, kuri teritoriāli atbildīgi par divu vai vairāku dalībvalstu robežreģioniem, regulāri apmainās ar datiem, kas attiecas uz brīvām darba vietām un darba pieteikumiem to teritorijā, un, darbojoties saskaņā ar vienošanos ar citiem savu valstu nodarbinātības dienestiem, tiešā veidā savāc un izskata brīvās darba vietas un darba pieteikumus.
Ja nepieciešams, dienesti, kuri ir teritoriāli atbildīgi par robežreģioniem, izveido sadarbības un pakalpojumu struktūras, lai nodrošinātu:
– lietotājiem maksimāli daudz praktiskas informācijas par dažādiem mobilitātes aspektiem, un
– sociālajiem un ekonomiskajiem partneriem, sociālajiem dienestiem (jo īpaši valsts, privātajiem vai sabiedrību interesējošajiem) un visām attiecīgajām iestādēm koordinētu mobilitātes pasākumu struktūru;
[..]
2. Attiecīgās dalībvalstis Komisijai nosūta kopīgi izveidotu 1. punktā minēto dienestu sarakstu, un Komisija šo sarakstu un visus tā grozījumus publicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī .”
9. Regulas Nr. 492/11 17. pantā ir noteikts:
“1. Pamatojoties uz Komisijas ziņojumu, kas izstrādāts, vadoties no dalībvalstu sniegtās informācijas, dalībvalstis un Komisija vismaz reizi gadā kopīgi analizē Savienības veikto pasākumu rezultātus attiecībā uz brīvajām darba vietām un pieteikumiem.
2. Dalībvalstis kopā ar Komisiju izpēta visas iespējas, aizpildot brīvās darba vietas, dot priekšroku dalībvalstu valstspiederīgajiem, lai Savienībā sasniegtu līdzsvaru starp brīvajām darbavietām un darba pieteikumiem. Tās paredz visus šim nolūkam vajadzīgos pasākumus.
3. Ik pēc diviem gadiem Komisija iesniedz ziņojumu Eiropas Parlamentam, Padomei un Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai par II nodaļas īstenošanu, apkopojot nepieciešamo informāciju un pētījumu rezultātā iegūtos datus, kā arī izskatot jebkurus nozīmīgus jautājumus attiecībā uz jaunākajām tendencēm Savienības darbaspēka tirgū.”
10. Šī regulas 18. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka “Eiropas Biroja informācijas par brīvajām darba vietām apkopošanas un izplatīšanas koordinēšanai (turpmāk “Eiropas Koordinācijas birojs”), kas darbojas Komisijas pārziņā, galvenais uzdevums ir veicināt informācijas par brīvajām darba vietām apkopošanu un izplatīšanu Savienības līmenī. Tas atbild jo īpaši par tehniskajiem pasākumiem šajā jomā, kas saskaņā ar šo regulu ir uzticēti Komisijai, palīdzot valstu nodarbinātības dienestiem.”
11. Regulas Nr. 492/2011 19. panta 1. punktā ir noteikts:
“Eiropas Koordinācijas biroja uzdevums ir jo īpaši:
a) koordinēt praktiskos pasākumus, kas ir vajadzīgi, lai apkopotu un izplatītu informāciju par brīvajām darba vietām Savienības līmenī, kā arī analizētu no tā izrietošo darba ņēmēju pārvietošanos;
b) palīdzēt īstenot šos mērķus sadarbībā ar Tehnisko komiteju, ieviešot vienotas metodes rīcībai administratīvā un tehniskā līmenī;
c) rodoties īpašai vajadzībai un vienojoties ar īpašajiem dienestiem, apkopot informāciju par brīvajām darba vietām un darba pieteikumiem īpašo dienestu vajadzībām.”
12. Saskaņā ar šās regulas 20. pantu “Komisija, vienojoties ar katras dalībvalsts kompetento iestādi, saskaņā ar nosacījumiem un kārtību, ko tā nosaka, pamatojoties uz Tehniskās komitejas atzinumu, var organizēt citu dalībvalstu amatpersonu vizītes un iecelšanu, kā arī speciālistu tālākizglītības programmas”.
13. Atbilstoši Regulas Nr. 492/2011 38. pantam “Komisija saskaņā ar šo regulu pieņem pasākumus tās īstenošanai. Šajā nolūkā tā cieši sadarbojas ar dalībvalstu centrālajām iestādēm.”
B – Apstrīdētais lēmums
14. Apstrīdēto tiesību normu formulējums tiks izklāstīts, analizējot tos pēc būtības.
II – Prasība atcelt tiesību aktu un tiesvedība Tiesā
15. Eiropas Parlaments prasa atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz informācijas par brīvajām darba vietām un darba pieteikumiem izplatīšanu un EURES
tīkla izveidi. Pēc tā domām, Komisija ir pārsniegusi tai Regulas Nr. 492/2011 38. pantā piešķirtās īstenošanas pilnvaras, tādējādi pārkāpjot īstenošanas aktam noteiktos ierobežojumus LESD 291. panta izpratnē. Tas uzskata, šī tiesību norma kopā ar LESD 290. pantu ir radījusi jaunu minētā 38. panta normatīvā satura interpretāciju, kura nozīme nevar būt tāda pati, kādu agrāk varēja piešķirt citiem noteikumiem, kuri tāpat kā Regulas (EEK) Nr. 1612/68 (6) 44. pants bija jāinterpretē citādi, jo, lai arī tiem ir tāds pats formulējums, tie ir tikuši pieņemti citā tiesiskajā situācijā. Šis apsvērums ir jāattiecina arī uz apstrīdēto lēmumu salīdzinājumā ar Lēmumu 2003/8/EK (7), ar kuru savulaik arī tika mainīts EURES .
16. Komisija savukārt prasību neatzīst, vispārīgi apgalvojot, ka īstenošanas pilnvaras ir jāvērtē, ņemot vērā gan Regulā Nr. 492/2011 noteiktos vispārējos mērķus, gan Komisijas pienākumu veikt tās īstenošanai nepieciešamos vai lietderīgos pasākumus. Šajā ziņā tā norāda, ka Regula Nr. 492/2011 ir Savienības un dalībvalstu dalītās kompetences izpausme un tās mērķi jāīsteno, saskaņojot valstu politikas nodarbinātības jomā. Tā uzskata, ka EURES
tikai veicina ar Regulas Nr. 492/2011 11. panta 1. punktu noteiktā sadarbības principa īstenošanu, mēģinot vienīgi nodrošināt vienveidīgus piemērošanas nosacījumus dalībvalstu sadarbībai savā starpā un ar Komisiju saskaņā ar LESD 291. pantu
17. Eiropas Parlamenta pārmetumos ir ne tikai izklāstīti vispārīgi apsvērumi, bet arī uzmanība vērsta uz sešiem apstrīdētā lēmuma pantiem. Gan Parlamenta, gan Komisijas argumenti par šo jautājumu tiks apkopoti, izvērtējot katru no minētajiem iebildumiem.
18. Eiropas Parlaments noslēgumā piebilst, ka, ciktāl Tiesa atzītu apstrīdētās tiesību normas par nošķiramām no apstrīdētā lēmuma pārējās daļas, tam būtu pieņemama minētā lēmuma daļēja atcelšana. Visbeidzot tas prasa piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
19. Savukārt Komisija lūdz noraidīt prasību un piespriest Eiropas Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Pakārtoti tā apgalvo, ka Eiropas Parlamenta iebildumi neattaisno apstrīdētā lēmuma atcelšanu kopumā, jo prasība attiecas uz konkrētiem, no apstrīdētā lēmum a pārējās daļas nošķiramiem aspektiem. Katrā ziņā tā lūdz, lai, gadījumā, ja apstrīdētais lēmums tiek pilnīgi vai daļēji atcelts, tā iedarbība tiktu saglabāta līdz brīdim, kad saprātīgā termiņā stāsies spēkā jauns lēmums, ar kuru paredzēts to aizstāt.
20. 2014. gada 30. aprīlī notikušajā tiesas sēdē lietas dalībnieki tika aicināti savā argumentācijā pievērsties galvenokārt jautājumam par sprieduma Parlaments/Komisija un Padome (C‑427/12) nozīmi izskatāmajā lietā.
III – Vērtējums
A – Ievada apsvērumi
1) Par apstrīdētā lēmuma izvērtēšanai vērā ņemamajām tiesību normām
21. Šīs prasības atcelt tiesību aktu pamatā ir iespējamais Regulas Nr. 492/2011 38. panta pārkāpums, pieņemot apstrīdēto lēmumu. Eiropas Parlaments uzskata, ka šajā tiesību normā Komisijai ir piešķirtas pilnvaras pieņemt “pasākumus [šīs regulas] īstenošanai”, proti, tikai “īstenošanas pilnvaras” LESD 291. panta izpratnē. Tomēr Komisija ar apstrīdēto lēmumu neesot tikai “īstenojusi” Regulu Nr. 492/2011, bet arī “papildinājusi dažus nebūtiskus elementus”, taču saskaņā ar LESD 290. pantu tā veikšanai tai nebija vajadzīgā pilnvarojuma.
22. Lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka ar Regulas Nr. 492/2011 38. pantu Komisijai piešķirtās pilnvaras patiesībā ir “īstenošanas” pilnvaras LESD 291. panta izpratnē. Kā apgalvo Eiropas Parlaments, tas nozīmē, ka paralēlums starp, no vienas puses, šo tiesību normu un Regulas Nr. 1612/68 44. pantu un, no otras puses, apstrīdēto lēmumu un minētā 44. panta īstenošanai savulaik pieņemtajiem lēmumiem ir vērojams tikai to burtiskā formulējuma identiskumā, tāpēc to attiecīgo nozīmju interpretācija ir atkarīga no tiesiskā regulējuma konteksta, kādā katrs no šiem noteikumiem tika iekļauts Savienības tiesībās. Proti, ir tā, ka gan Regula Nr. 1612/68, gan pirms pašlaik apstrīdētā lēmuma pieņemtie lēmumi ir pieņemti pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā; proti, kā atgādinājusi Tiesa: ““izpildes pilnvaras” aptvēra, pirmkārt, kompetenci Savienības līmenī ieviest tās leģislatīvos aktus vai konkrētas tiesību normas, kā arī, otrkārt, noteiktos apstākļos kompetenci pieņemt normatīvus aktus, lai papildinātu vai grozītu dažus nebūtiskus leģislatīvu aktu elementus” (8) . Eiropas Konvents bija iesniedzis priekšlikumu “nošķirt šos divus kompetenču veidus”, kas “visbeidzot tika pārņemts Lisabonas līgumā ar LESD 290. un 291. pantu” (9) .
23. Tādējādi tas, ka apstrīdētajā lēmumā būtībā ir saturiski atkārtoti iepriekšējie lēmumi, kuru likumība savulaik nav tikusi apšaubīta, neko neliecina par paša lēmuma atbilstību tiesībām. Šie lēmumi tika pieņemti situācijā, kurā, kā norādīts, ar “īstenošanas pilnvarām” tika saprastas gan tiesības pieņemt tiesību aktus par to striktu piemērošanu, gan pasludināt noteikumus, lai papildinātu vai grozītu dažus nebūtiskus leģislatīvu aktu elementus (10) . Turpretim apstrīdētais lēmums ir stājies spēkā laikā, kad primārajās tiesībās šādas nošķiršanas vairs nebija, un tādēļ izmantojot tādas “īstenošanas pilnvaras” kā ar Regulas Nr. 492/2011 38. pantu Komisijai piešķirtās pilnvaras pieņemt apstrīdēto lēmumu, ir jāievēro LESD 291. pantā noteiktie ierobežojumi, un šīs pilnvaras nevar ietvert tiesības papildināt vai grozīt pašas Regulas Nr. 492/2011 nebūtiskos elementus. Citiem vārdiem sakot, nedrīkst pieņemt “deleģētu aktu” LESD 290. panta izpratnē. Pieņemot apstrīdēto lēmumu, vēl jo mazāk var grozīt tās būtiskus elementus, ko acīmredzami drīkst darīt tikai pats likumdevējs.
24. Ņemot vērā iepriekš minēto, atšķirībām dažādās Regulas Nr. 492/2011 38. panta valodu redakcijās, uz kurām ir norādījis Eiropas Parlaments, manuprāt, nav nozīmes. Proti, Eiropas Parlaments prasības pieteikuma 64.–68. punktā norāda, ka šīs tiesību normas dažādās valodu redakcijas pieļauj zināmas nianses vērtējumā par pienākumu, kuru likumdevējs beigu beigās ir vēlējies uzticēt Komisijai. Tādējādi 38. panta franču valodas redakcijā ir noteikts, ka Komisija pieņem pasākumus “nécessaires à la mise en application” [kas vajadzīgi, lai piemērotu] Regulu Nr. 492/2011. Turpretī angļu valodas redakcijā tie ir pasākumi “pursuant to this Regulation for its implementation” [saskaņā ar šo regulu [..] tās īstenošanai], savukārt itāļu valodas redakcijā ir norāde uz pasākumiem “necessarie per l’applicazione del presente regolamento” [kas vajadzīgi šīs regulas piemērošanai]. Visbeidzot spāņu valodas redakcijā runa ir par “las medidas de ejecución para la aplicación del presente Reglamento” [īstenošanas pasākumiem šīs regulas īstenošanai]. Uzskatu, ka neatkarīgi no niansēm, kuras var izsecināt no katra no šiem formulējumiem, izšķirošā nozīme ir ne tik daudz tam, vai likumdevējs vairāk vai mazāk precīzi noteicis Komisijai uzticētās rīcības brīvības apjomu, kā tam, vai Komisija ir stingri ievērojusi “īstenošanas pilnvaras”, kuras likumdevējs tai var piešķirt saskaņā ar LESD 291. panta 2. punktu. Citiem vārdiem sakot, lai noteiktu, vai apstrīdētais lēmums ir likumīgs, izšķirošā nozīme ir tam, vai tā saturs atbilst īstenu īstenošanas pilnvaru izmantošanai.
2) Par šīs prasības priekšmetu
25. Prasības pieteikuma virsrakstā Eiropas Parlaments norāda, ka šīs prasības priekšmets ir “[apstrīdētā] lēmuma atcelšana”. Tādējādi prasības nobeigumā Tiesai tek lūgts atcelt minēto lēmumu. Tomēr Eiropas Parlaments apšauba tikai dažu apstrīdētā lēmuma noteikumu likumību. Turklāt, nebūt neuzskatot, ka minētie noteikumi nav atdalāmi no apstrīdētā lēmuma kopumā, un ka tādējādi, tos atceļot, būtu jāatceļ apstrīdētais lēmums kopumā, replikas rakstā (11) tas neiebilda pret Komisijas lūgumu prasības apmierināšanas gadījumā neatcelt apstrīdēto lēmumu pilnībā.
26. Tāpēc uzskatu, ka šīs tiesvedības priekšmets var būt tikai konkrēti apstrīdētā lēmuma noteikumi, uz kuru nelikumīgumu ir skaidri norādījis Eiropas Parlaments.
27. Tā kā esmu vienisprātis ar lietas dalībniekiem, ka apstrīdēto tiesību normu atcelšana neietekmētu ne apstrīdēto lēmumu kopumā, ne arī tā būtiskos elementus (12), arī uzskatu, ka tieši tāpēc, tas, ka Eiropas Parlaments nav norādījis, ka arī tiesību normas, kuras tas nav minējis īpaši, iespējams, ir nelikumīgas, liecina, ka attiecīgās tiesību normas, tā ieskatā, nav uzskatāmas par nelikumīgām.
28. Proti, tā kā tiesību normas, kuru nelikumība ir tikusi skaidri pamatota, ir nošķiramas, ir acīmredzami, ka to atcelšana neizraisītu pārējo tiesību normu atcelšanu to saistības vai cēloņsakarības dēļ, jo to iespējamā atzīšana par spēkā neesošām būtu jāpamato atsevišķi. Tā kā šāds pamatojums nav norādīts, ir jāsaprot, ka apstrīdētā lēmuma tiesību normas, kuras tas nav minējis, prasītājs uzskata par likumīgām.
B – Apstrīdētās tiesību normas
1) Iebildumi
29. Lai saprastu Eiropas Parlamenta iebildumu patieso tvērumu, ir būtiski precizēt prasības priekšmetu, kā nupat izklāstīju.
30. Proti, katrs no konkrētajiem Eiropas Parlamenta iebildumiem ir jāinterpretē kontekstā, kuru sākotnēji nosacījis apstāklis, ka prasību cēlusī iestāde neapšauba apstrīdētā lēmuma 1. panta (13) likumību un tādējādi paša EURES
tīkla izveidi. Galu galā tas nozīmē, ka Parlamenta ieskatā, Komisija, izveidojot EURES
tīklu, nav pārsniegusi īstenošanas pilnvaras LESD 291. panta izpratnē.
31. Eiropas Parlaments prasības pieteikuma 28.–33. punktā ir norādījis, ka apstrīdētais lēmums iekļaujas tiesiskā regulējuma kopumā, kura mērķis ir “ EURES
reformēšana”, un ka tajā ietilpst arī divi priekšlikumi regulai, kuri pašlaik tiek apspriesti Parlamentā un attiecas uz EURES
tīkla darbības finansēšanu (14) . Tomēr Eiropas Parlaments neapgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir nelikumīgs tajā ziņā, ka ar to ir izveidots EURES
tīkls, tādējādi, ka šādu lēmumu varētu iekļaut tikai kādā no šo leģislatīvu aktu priekšlikumiem, bet tikai, ciktāl tas ietekmē tā struktūru, uzdevumus un pārvaldību papildus tam, ko pārvaldes iestāde var darīt, izmantojot tikai tai piešķirtās īstenošanas pilnvaras.
32. Katrā ziņā beigu beigās izšķiroša nozīme, manuprāt, ir tam, ka prasība nav celta tieši par apstrīdētā lēmuma 1. pantu. īsumā sakot, apstrīdot atsevišķas tiesību normas, Eiropas Parlaments norāda, ka tā prasība attiecas tikai uz konkrētiem EURES
tīkla aspektiem saistībā ar tā mērķiem, sastāvu un uzdevumiem, taču tajā netiek apstrīdētas Komisijas (īstenošanas) pilnvaras šo tīklu izveidot (15) .
33. Manuprāt, šāda Eiropas Parlamenta pieeja ir gluži pamatota. Tā sauktais EURES
tīkls ir sistēma, kas izveidota, lai organizētu “informācijas apkopošanu un izplatīšanu par darba vietām un darba piedāvājumiem” saskaņā ar Regulas Nr. 492/2011 II nodaļas virsrakstu, kurā ir noteikti vairāki Komisijas un dalībvalstu pienākumi, kuru izpilde saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 1. pantu ir mērķis, kas pamato šī tīkla izveidi.
34. Saskaņā ar Regulas Nr. 492/2011 II nodaļu dalībvalstīm un Komisijai ir pienākums sadarboties, lai īstenotu pētījumus par nodarbinātību un bezdarbu (11. pants), lai apmainītos ar informāciju par problēmām, kas rodas saistībā ar darba ņēmēju pārvietošanās brīvību un nodarbinātību (12. pants), izveidot mehānismu, lai apkopotu un izplatītu informāciju par brīvajām darba vietām (13.–16. pants) un kopīgi analizētu Savienības veikto pasākumu rezultātus attiecībā uz brīvajām darba vietām un pieteikumiem (17. pants), ar 18. pantu izveidojot Eiropas Koordinācijas biroju, kas darbojas Komisijas pārziņā un kas ir atbildīgs par visiem Komisijai šajā jomā uzticētajiem tehniskajiem uzdevumiem.
35. Šis pienākumu kopums starp dalībvalstu specializētajiem nodarbinātības dienestiem, no vienas puses, un pašu Komisiju, no otras puses, neizbēgami rada informācijas plūsmu, kura jāorganizē tikai minimāli, lai varētu efektīvi īstenot Regulas Nr. 492/2011 II nodaļā noteikto mērķi, proti, apkopot un izplatīt informāciju par darba vietām un darba pieteikumiem visā Savienībā, tādējādi pēc iespējas labāk nodrošinot darba ņēmēju brīvas pārvietošanās un nodarbinātības īstenošanu.
36. Tādējādi uzskatu, ka “Eiropas Nodarbinātības dienestu tīkla” konfigurācija kā ar Regulu Nr. 492/2011 noteiktās Komisijas un dalībvalstu sadarbības izpausme ir tipiska īstenošanas pilnvaru izmantošana LESD 291. panta 2. punkta izpratnē. Uzskatāms, ka tas gandrīz neizbēgami izriet to tā, ka pats likumdevējs dalībvalstīm un Komisijai ir noteicis pienākumu sadarboties, lai apkopotu un izplatītu informāciju par darba vietām un darba pieteikumiem, apstrīdētajā lēmumā principā paredzot tikai organizēt informācijas apmaiņas un saziņas mehānismus, ar kuriem šo pienākumu izpilde jāpadara iespējama.
37. Tāpēc jānoskaidro nevis tas, vai EURES
tīkls pats par sevi ir izveidots, izmantojot pilnvaras, kuras nevar kvalificēt kā īstenošanas pilnvaras, bet vai LESD 291. pantā noteiktajiem ierobežojumiem atbilst konkrētie Eiropas Parlamenta apstrīdētie noteikumi par šo tīklu.
2) Par sprieduma Komisija/Parlaments un Padome (C‑427/12, EU:C:2014:170) judikatūras ietekmi uz šo lietu
38. Lietā Komisija/Parlaments un Padome to, ka likumdošanas pilnvaras, kuras likumdevējs bija piešķīris Komisijai, lai pieņemtu īstenošanas regulu (16), drīzāk bija piešķirtas kā deleģētās pilnvaras saskaņā ar LESD 290. pantu, apstrīdēja Komisija, savukārt aplūkojamajā lietā to, vai Komisijai piešķirtās īstenošanas pilnvaras tā ir īstenojusi ultra vires, proti, pārkāpjot LESD 291. pantu, jautā Parlaments.
39. Šādos apstākļos attiecīgajam Tiesas nolēmumam izskatāmajā lietā ir visnotaļ ierobežota nozīme, jo toreiz galvenokārt bija jānosaka, kādos gadījumos Komisijai ir jāuztic deleģētās pilnvaras un kādos gadījumos – īstenošanas pilnvaras. Virspalāta šo jautājumu atrisināja tādējādi, ka “Savienības likumdevējam ir rīcības brīvība, ja tas izvēlas piešķirt Komisijai deleģētās pilnvaras saskaņā ar LESD 290. panta 1. punktu, vai īstenošanas pilnvaras saskaņā ar LESD 291. panta 2. punktu”, tā ka “tiesas kontrole ir ierobežota tikai attiecībā uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā par to, vai likumdevējs ir varējis pamatoti uzskatīt, ka, pirmkārt, lai varētu ieviest tā izveidoto tiesisko regulējumu par maksājumu kārtību [..], to ir vajadzīgs vienīgi precizēt un ka to nav vajadzības grozīt vai papildināt ar nebūtiskiem elementiem un, otrkārt, vai Regulas [..] noteikumiem attiecībā uz šo kārtību ir nepieciešami vienveidīgi īstenošanas noteikumi” (17) .
40. Atskaitot šo citātu, Tiesa toreiz konkrēti nesprieda par šajā lietā patiešām būtiskajiem LESD 291. pantā noteiktajiem īstenošanas pilnvaru ierobežojumiem.
41. Tomēr Tiesas spriedumā ir apgalvojums, kuram ir vērts pievērst uzmanību. Tiesa būtībā uzskata, ka īstenošanas aktam ir “jāprecizē leģislatīvā akta saturs, lai nodrošinātu tā vienveidīgas īstenošanas nosacījumus visās dalībvalstīs” (39. punkts). Izvērtējusi apspriestos lietas apstākļus, virspalāta secina, ka no tiem “izriet, ka Savienības likumdevējs varēja pamatoti uzskatīt, ka ar Regulas Nr. 528/2012 80. panta 1. punktu Komisijai ir piešķirtas nevis pilnvaras papildināt šo leģislatīvo aktu ar nebūtiskiem elementiem, bet precizēt tā normatīvo saturu
atbilstoši LESD 291. panta 2. punktam” (52. punkts) (18) .
42. Tāpēc ir teikts, ka “jāprecizē leģislatīvā akta saturs”, izmantojot formulējumu, kas ir līdzīgs LESD 290. panta 1. punktā rodamajam attiecībā uz nebūtisku to elementu papildināšanas darbību. Manuprāt, ar šo virspalāta visnotaļ daiļrunīgi atzīst to, ko citādi būtu ļoti grūti noliegt, proti, ka ikvienā formālajā īstenošanas darbībā ir normatīvais elements šā jēdziena materiālā izpratnē. Tātad vaicājams, kur ir robežšķirtne starp abām šīm realitātēm.
43. Tagad ir jāpārbauda katrs no konkrētajiem Parlamenta iebildumiem, jo pamatapsvērumi, kurus var izvirzīt abstrakti attiecībā uz īstenošanas pilnvaru saturu un tvērumu, patiesu jēgu iegūst tikai tad, ja tos in concreto
attiecina uz konkrētu gadījumu.
3) Apstrīdētā lēmuma 2. panta b) un d) punkts
44. Šajā tiesību normā ir teikts, ka “darba meklētāju, darba ņēmēju un darba devēju interesēs EURES, vajadzības gadījumā sadarbojoties ar citiem Eiropas dienestiem vai tīkliem, veicina: [..] b) informācijas apkopošanu un izplatīšanu un darbā iekārtošanu transnacionālā, starpreģionālā un pārrobežu līmenī, apmainoties ar informāciju par brīvajām darba vietām un darba pieteikumiem un piedaloties ES līmeņa mērķtiecīgos mobilitātes pasākumos; [..] d) tādu pasākumu izstrādi, kas veicina un atvieglo gados jaunu darba ņēmēju mobilitāti”.
a) Lietas dalībnieku argumenti
45. Eiropas Parlaments apstrīd 2. panta b) un d) punktu, ciktāl gados jauniem darba ņēmējiem tajos tiek nodrošināta prioritāra attieksme, kas, pēc tā domām, nav paredzēts pamataktā, ar kuru Komisijai tāpat arī nav piešķirtas tiesības plānot [informācijas] izplatīšanas mehānisma darbību. Turklāt Eiropas Parlaments norāda, ka jēdziens “mērķtiecīgi mobilitātes pasākumi” leģislatīvā līmenī pirmoreiz tika lietots Priekšlikumā PSIP regulai, kuras 20. pantā esot apstiprināts, ka minētie pasākumi papildina Regulu Nr. 492/2011 LESD 290. panta izpratnē.
46. Komisija, pirmkārt, apgalvo, ka ar apstrīdētā lēmuma 2. panta d) punktu nav paplašināti ar Regulu Nr. 492/2011 13.–16. pantu noteiktie pienākumi, ne arī papildināts regulas tiesiskais regulējums, bet gan tikai nodrošināta dalībvalstu līmenī jau īstenotu politiku koordinācija, norādot, kāda var būt nozīme EURES
[tīklam], atbalstot jauniešu ekonomiskās iespējas, ciktāl EURES
tīkla ietvaros Komisija vai dalībvalstis veic šai grupai paredzētos pasākumus.
47. Otrkārt, mērķtiecīgās mobilitātes programmas, uz kurām ir atsauce apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punktā, esot arī daļa no EURES
tīkla ietvaros īstenotās sadarbības piemērošanas jomas, jo Komisija uzskata, ka tā esot tikai papildu metode, kā apmierināt darba meklētāju vai to uzņēmumu vajadzības, kas meklē kvalificētu darbaspēku ārzemēs. Turklāt Priekšlikumā PSIP regulai šīs darbības esot minētas tikai saistībā ar finansiāla atbalsta sniegšanu tām un neietekmējot Komisijas, pieņemot apstrīdēto lēmumu, īstenoto pilnvaru būtību un apjomu.
b) Vērtējums
48. Manuprāt, ir acīmredzami, ka uzdevums veicināt “informācijas apkopošanu un izplatīšanu un darbā iekārtošanu transnacionālā, starpreģionālā un pārrobežu līmenī” pilnībā atbilst likumdevēja lēmumam izstrādāt informācijas par brīvajām darba vietām apkopošanas un izplatīšanas sistēmu Savienībā. Turklāt šajā apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punkta noteikumā ir paredzēta Regulas Nr. 492/2011 II nodaļā Komisijai noteikto pienākumu kopuma precīza izpilde.
49. Uzskatu, ka Eiropas Parlaments nevis apstrīd iepriekš minēto, bet gan savos pārmetumos uzmanību galvenokārt pievērš “[dalībai] ES līmeņa mērķtiecīgos mobilitātes pasākumos”. Šī atsauce atkārtoti ir minēta apstrīdētā lēmuma 4. panta 3. punkta a) apakšpunkta 5) ievilkumā un, kā uzskata Eiropas Parlaments, Komisijai tiek paredzēta iespēja īstenot politisku izvēli attiecībā uz tīkla darbību par labu dažām darba ņēmēju kategorijām. Turklāt apstrīdētā lēmuma 2. panta d) punktā šī izvēle jau ir izdarīta par labu gados jauniem darba ņēmējiem.
50. Manuprāt, Parlamentam ir pamats uzskatīt, ka, izmantojot tādas īstenošanas pilnvaras kā Regulas Nr. 492/2011 38. pantā paredzētās, Komisijai EURES
tīkla darbība nav jāorientē par labu konkrētām darba ņēmēju kategorijām. Gluži vienkārši tāpēc, ka Regulā Nr. 492/2011 nav nošķirta neviena kategorija, jo priekšrokas došana konkrētai darba ņēmēju grupai ir politiska izvēle, ko var izdarīt tikai, īstenojot leģislatīvās pilnvaras (19) vai attiecīgi – likumdevējam pienācīgi deleģējot pilnvaras to darīt.
51. Taču, lai arī apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punktā ir noteikts, ka EURES
veicina “[dalību] ES līmeņa mērķtiecīgos mobilitātes pasākumos”, EURES
tīklam nav gluži piešķirtas īpašas tiesības paredzēt vai noteikt šādus pasākumus, bet tikai veicināt līdzdalību pasākumos, kuri, iespējams, var tikt noteikti . Proti, šajā tiesību normā ir domāti “mērķtiecīgie” mobilitātes pasākumi, un tādējādi patiesībā pieņemts, ka šie pasākumi pastāv, un vienīgi noteikts, ka dalība tajos, ja vien tie pastāv, ir veicināma ar EURES starpniecību.
52. It īpaši attiecībā uz “tādu pasākumu izstrādi, kas veicina un atvieglo gados jaunu darba ņēmēju mobilitāti” [apstrīdētā lēmuma 2. panta d) punkts], ir jāņem vērā, ka tiesību normā minētais pasākums ir veicināšanas pienākuma priekšmets. Proti, 2. panta d) punktā ir noteikts, ka “ EURES
veicina [..] tādu pasākumu izstrādi, kas veicina un atvieglo gados jaunu darba ņēmēju mobilitāti”. Tāpēc runa ir par pienākumu veicināt veicināšanas pasākumus . Manuprāt un ņemot vērā par apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punktu iepriekš izklāstīto, tā nav pienācīgais normatīvais līdzeklis, lai EURES
tīkla darbību vērstu par labu kādai konkrētai darba ņēmēju kategorijai, un tāpēc arī ne par labu gados jauniem darba ņēmējiem.
53. Taču, ciktāl dalībvalstis valsts līmenī izstrādā mērķtiecīgus pasākumus gados jaunu darba ņēmēju mobilitātes veicināšanai, nekas nebūt neliedz, bet gan mudina šos pasākumus koordinēt ar EURES
tīkla starpniecību. Šajos apstākļos noteikt, ka tīklam ir jāsekmē “tādu pasākumu izstrādi, kas veicina un atvieglo gados jaunu darba ņēmēju mobilitāti”, nozīmē noteikt, ka tīklam ir jāveicina šī valsts politika. Vēlreiz jāatkārto, ka EURES
nav jāparedz vai jānosaka šāda politika, bet tikai tad, ja tā jau pastāv, ir jāveicina tās izvēršana. Galu galā tas ir pasākums, kam īstena politiska vai normatīva būtība nepiemīt ne cik, un tāpēc tas nekādā gadījumā nevarētu kļūt par līdzekli politiskas izvēles īstenošanai.
54. Tādējādi uzskatu, ka Eiropas Parlamenta iebildums nav pieņemams.
4) Apstrīdētā lēmuma 3. panta c) punkts
55. Saskaņā ar 3. panta c) punktu “[ EURES
tīklu veido:] [..] c) EURES
partneri saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 492/2011 15. panta 1. punktu. Attiecīgais EURES
loceklis izraugās EURES
partnerus, kuri var būt valsts vai privātā sektora pakalpojumu sniedzēji, kas aktīvi darbojas attiecīgajā darbā iekārtošanas un nodarbinātības jomā, kā arī arodbiedrības un darba devēju organizācijas. Potenciālajiem EURES
partneriem ir jāapņemas pildīt 7. pantā noteiktās funkcijas un pienākumus.”
a) Lietas dalībnieku argumenti
56. Eiropas Parlaments apstrīd šo tiesību normu, jo ar to piekļuve EURES
tīklam tiek nodrošināta privātām struktūrām, lai gan pamataktā ir runa tikai par publiskā sektora tiesību subjektiem. Arī šajā ziņā no minētā Priekšlikuma PSIP regulai izrietot, ka runa nav par īstenošanas lēmumu LESD 291. panta izpratnē, bet politisku izvēli. Tas izrietot no Priekšlikuma PSIP regulai 21. panta, kurā skaidri bija paredzēts nodrošināt privāttiesību subjektiem piekļuvi EURES .
57. Savukārt Komisija iebilst, ka saskaņā ar Regulas Nr. 492/2011 11. panta 2. punktu tikai dalībvalstīm ir jāizraugās īpaši nodarbinātības dienesti, kas valsts līmenī ir atbildīgi par sadarbību, lai sasniegtu Regulas Nr. 492/2011 II nodaļā izvirzītos mērķus. Atsauce uz privātiem pakalpojumu sniedzējiem nekādi nepapildina ar šo regulu sākotnēji noteikto tiesisko regulējumu, jo tā tikai atjaunina EURES
pakalpojumu sniedzēju klasifikāciju atbilstoši valsts līmenī esošajai realitātei, konkrēti Tiesas 1997. gada 11. decembra sprieduma (20) rezultātā. Ar apstrīdēto lēmumu privātajam sektoram esot nodrošināta piekļuve valstu EURES
tīklam tikai tiktāl, ciktāl šādu piekļuvi jau nodrošina dalībvalstis, lai tādējādi nodrošinātu tīkla darbību.
58. Šajā ziņā Eiropas Parlaments savā replikā apgalvo, ka Priekšlikuma PSIP regulai pavaddokumentos ir norādīts, ka Komisija bija apsvērusi iespējamās izvēles sprieduma Job Centre (EU:C:1997:603) gaismā. Šī iespēja esot atspoguļota apstrīdētā lēmuma preambulas 7. apsvērumā un 3. pantā, tāpēc Eiropas Parlaments secina, ka “atjaunināt” leģislatīvu aktu, izdarot tajā grozījumus, lai izpildītu attiecīgo spriedumu, var tikai pats likumdevējs.
59. Šajā ziņā Komisija atbildē uz repliku iebilst, ka, lai arī Regulā Nr. 492/2011 nav atsauces uz privāto sektoru, tajā nav arī konkrēti norādīts, ka attiecīgajiem pakalpojumu sniedzējiem ir jābūt publisko tiesību subjektiem.
b) Vērtējums
60. Apstrīdētā lēmuma 3. pants visādā ziņā atbilst Regulai Nr. 492/2011, izņemot daļā, kurā ir noteikts, ka EURES
partneri “var būt [..] privātā sektora pakalpojumu sniedzēji”. Proti, Regulā Nr. 492/2011 atsauce vienmēr ir veikta uz valsts dienestiem. Regulā, kā apgalvo Komisija, patiešām nav skaidri noteikts, ka tie var būt tikai valsts dienesti. Taču pat tad, ja varētu secināt, ka ar regulu ir atļauts iekļaut arī privātos dienestus, šādas iespējas īstenošana ietver politisku izvēli, kuru nevar veikt tikai un vienīgi īstenojoša normā, par kādu uzskatāms apstrīdētais lēmums.
61. Tomēr, tas, kā norādīts apstrīdētā lēmuma preambulas 7. apsvērumā, ka ir atcelts monopols nodarbinātības pakalpojumu sniedzēju jomā, varētu mudināt domāt, ka privāto dienestu neminēšanu Regulā Nr. 492/201 faktiski nevar interpretēt kā to izslēgšanu, bet gan drīzāk gluži pretēji – kā pienākumu tos uzskatīt par iekļautiem.
62. Taču, kā apgalvo Eiropas Parlaments, monopola likvidēšana obligāti nenozīmē to, ka likumdevējs nevar izvēlēties uzticēt informācijas par brīvām darba vietām apkopošanas un izplatīšanas mehānismus centrālo un reģionālo nodarbinātības dienestu tiešai sadarbībai, kā tas ir norādīts Regulas Nr. 492/2011 preambulas 8. apsvērumā. Tas, ka nodarbinātības dienesti vairs nevar būt tikai valsts dienesti, nenozīmē, ka dalībvalstis nevar izveidot EURES
tīklu tikai kā būtībā publiskas sadarbības sistēmu.
63. Tomēr tas, ka ir iespējama privātu nodarbinātības dienestu pastāvēšana, ļauj dalībvalstīm tos izraudzīties kā “īpašus dienestus” Regulas Nr. 492/2011 II nodaļā noteikto funkciju pildīšanai. Arī šajā ziņā dalībvalstīm ir jāveic izvēle pilnīgi neatkarīgi no apstrīdētā lēmuma 3. panta c) punkta noteikuma, kurš šajā ziņā nav normatīvais pamats dalībvalstu lēmumam īpašā dienesta uzdevumu pildīšanai izraudzīties privātu dienestu, bet gan tikai izpausme tam, ka EURES neizslēgtu privāto dienestu, ja dalībvalsts nolemj to iekļaut tīklā.
64. Arī šajā ziņā attiecīgo tiesību normu var interpretēt tādējādi, ka apstrīdētais lēmums ir nevis Komisijas pieņemts politiska satura lēmums, bet gan līdzeklis, lai nodrošinātu dalībvalstu pieņemto politisko lēmumu efektivitāti.
65. Tāpēc uzskatu, ka iebildums nav pieņemams.
5) Apstrīdētā lēmuma 4. panta 3. punkta b) apakšpunkts
66. Apstrīdētā lēmuma 4. panta 3. punkta b) apakšpunktā Eiropas Koordinācijas birojam ir uzticēts “analizēt ģeogrāfisko un profesionālo mobilitāti, ņemot vērā nepieciešamību panākt līdzsvaru starp pieprasījumu un piedāvājumu, un izveidot Eiropas nodarbinātības stratēģijai atbilstošu vispārēju pieeju mobilitātei”.
a) Lietas dalībnieku argumenti
67. Eiropas Parlaments apstrīd šo noteikumu, uzskatot, ka “vispārēju mobilitātes pamatnostādņu” sagatavošana ievērojami pārsniedz rīcības brīvību, kas Komisijai saskaņā ar LESD 291. pantu piešķirta, lai īstenotu Regulu Nr. 492/2011. Tā ieskatā, no šīs regulas 18. un 19. panta izriet, ka attiecīgajam birojam ir jāveic gluži praktisks uzdevums, tāpēc tam neesot jāpieņem vispārējas pamatnostādnes, kas jau pēc savas iedabas ietvertu politiskas izvēles.
68. Attiecībā uz šo iebildumu Komisija apgalvo, ka apstrīdētajā tiesību normā minētās darbības ir ietverta Eiropas Koordinācijas biroja funkcijās saskaņā ar Regulas Nr. 492/2011 18. pantu, kurā kā “galvenais uzdevums” ir noteikts veicināt informācijas par brīvajām darba vietām apkopošanu un izplatīšanu Savienības līmenī. Viens no šā “galvenā uzdevuma” elementiem esot visu Komisijai uzticēto tehnisko uzdevumu izpilde. Ņemot vērā šo “galveno uzdevumu”, likumdevējs Regulas Nr. 492/2011 19. pantā esot noteicis neizsmeļošu to uzdevumu sarakstu, kas ir jāveic Eiropas birojam. Apstrīdētajā tiesību normā uzskaitītie pasākumi veicinot Regulas Nr. 492/2011 18. panta pirmajā daļā noteiktā galvenā uzdevuma izpildi un tās pašas regulas 19. panta 1. punkta a) apakšpunktā minēto praktisko pasākumu koordināciju. Turklāt būtu jāveic ģeogrāfiskās un profesionālās mobilitātes vērtējums, lai sagatavotu un atbalstītu pasākumus, par kuru saskaņā ar šās regulas 12.–17. pantu ir atbildīga Komisija.
b) Vērtējums
69. Eiropas Parlamenta iebildums attiecas nevis uz 4. panta 3. punkta b) apakšpunktu kopumā, bet tikai uz to tiesību normas daļu, kurā ir minēta “Eiropas nodarbinātības stratēģijai atbilstošas vispārējas pieejas mobilitātei” izveide. Sava replikas raksta 27. punktā Eiropas Parlaments patiešām apgalvo, ka 4. panta 3. punkta kopumā spēkā esamību varētu apšaubīt formālu iemeslu dēļ, jo, nosakot abstraktu normu kopumu, faktiski tiek papildināts Regulas Nr. 492/2011 18. un 19. panta saturs, tādējādi tiek pārsniegtas ar LESD 291. pantu piešķirtās īstenošanas pilnvaras.
70. Tomēr turpinājumā pats Eiropas Parlaments apgalvo, ka neapstrīd Birojam 4. panta 3. punkta a) apakšpunkta 1.–4. ievilkumā paredzēto uzdevumu saturu, piebilstot, ka tie ir tehniski un praktiski pasākumi, tāpēc dod priekšroku “savā prasībā pievērsties” (21) minētā punkta b) apakšpunktam, it īpaši daļai par “Eiropas nodarbinātības stratēģijai atbilstošas vispārējas pieejas mobilitātei” izveidi.
71. Piekrītu Komisijas vērtējumam, ka šī pieeja var būt visnotaļ mulsinoša (22), bet uzskatu, ka galu galā svarīga nozīme ir tam, ka Eiropas Parlaments, piekrītot, ka a) apakšpunkta 1.–4. ievilkumā minētie uzdevumi ir tehniski, atzīst, ka, iespējams, kļūdains uzdevums, kas ir jānošķir, nav tāds, kuru var īstenot, tikai pieņemot lēmumus, kas ietver politisku izvēli. Vēlos sacīt, ka, tā kā [minētie uzdevumi] ir tehniski, iespējamība izmantot rīcības brīvību, kas nebūtu atbilstīga īstenošanas pilnvaru izmantošanai, ir izslēgta. Šajā ziņā nevar sacīt, ka tie ir “abstrakti”.
72. Visbeidzot arī ir svarīgi, ka prasībā nekas nav minēts par Birojam 4. panta 3. punkta c) apakšpunktā uzticēto uzdevumu, tāpēc uzskatu, ka jebkāds vērtējums par tā spēkā neesamību ir nevietā.
73. Visbeidzot, šajā prasības daļā netika konkrēti apstrīdēts arī a) apakšpunkta 5. ievilkumā minētais uzdevums, kaut arī netieši tika izdarīta atsauce uz šo normu, lai pamatotu iebildumus saistībā ar 2. panta b) un d) punktu, tāpēc atsaucos uz apsvērumiem, kas izklāstīti, vērtējot minētā panta spēkā esamību.
74. Iebilduma priekšmetam esot konkretizētam šādi, piekrītu Eiropas Parlamentam, ka uzdevums izveidot vispārēju pieeju mobilitātei
ietver “lēmumu pieņemšanas” elementu, kas nav saderīgs ar Regulas Nr. 492/2011 38. pantā Komisijai piešķirtajām pilnvarām piemītošo īstenošanas pilnvaru būtību.
75. Regulas Nr. 492/2011 18. pantā ir noteikts, ka Eiropas Koordinācijas biroja “galvenais uzdevums” ir “veicināt informācijas par brīvajām darba vietām apkopošanu un izplatīšanu”, atbildot “jo īpaši par tehniskajiem pasākumiem šajā jomā, kas saskaņā ar šo regulu ir uzticēti Komisijai”. Turklāt ar Regulas 19. pantu Birojam “jo īpaši” ir uzlikts pienākums “a) koordinēt praktiskos pasākumus, kas ir vajadzīgi, lai apkopotu un izplatītu informāciju par brīvajām darba vietām [..], kā arī analizētu no tā izrietošo darba ņēmēju pārvietošanos; b) palīdzēt īstenot šos mērķus [..], ieviešot vienotas metodes rīcībai administratīvā un tehniskā līmenī; c) rodoties īpašai vajadzībai un, vienojoties ar īpašajiem dienestiem, apkopot informāciju par brīvajām darba vietām un darba pieteikumiem īpašo dienestu vajadzībām”.
76. Manuprāt, tie visi ir galvenokārt tehniskas un praktiskas iedabas uzdevumi, kuru izpildē nav vietas politiskajai rīcības brīvībai un tādējādi arī nav jāizvēlas kāda no dažādajām alternatīvām.
77. Turpretim “izveidot Eiropas nodarbinātības stratēģijai atbilstošu vispārēju pieeju mobilitātei” nozīmē Birojam uzticēto uzdevumu kvalitatīvu pārlēcienu. Konkrēti tas nozīmē, ka Birojs aktīvi piedalās mobilitātes politikas
izstrādē. Politikas vispārīgās nostādnes ir noteiktas Eiropas nodarbinātības stratēģijā, taču tās ir tikai vispārīgās nostādnes, kā tas ir raksturīgs šāda veida vadlīnijām, tāpēc šajā situācijā Birojam piešķirtā rīcības brīvība nebūt nav nenozīmīga, tāpēc šajā jautājumā Komisija ir darījusi ko vairāk kā tikai precizējusi leģislatīvā akta “normatīvo saturu” saskaņā ar sprieduma Komisija/Parlaments un Padome (EU:C:2014:170) 39. un 52. punktu.
78. Eiropas Koordinācijas birojam, pildot ar Regulu Nr. 492/2011 un līdz ar to arī ar apstrīdēto lēmumu kopumā noteiktos uzdevumus, ir jāspēj sniegt nepieciešamo informāciju politikas veidotājiem, lai viņi varētu izstrādāt politiskās stratēģijas darba ņēmēju mobilitātei Savienībā, bet tas nevar iesaistīties vairāk nekā atbilstu šai instrumentālā atbalsta funkcijai, un kļūt par aktīvu šīs politikas veidotāju vai līdzdarboties tās veidošanā.
79. Tāpēc uzskatu, ka šajā ziņā prasība ir jāapmierina.
6) Apstrīdētā lēmuma 7. panta 2. un 3. punkts
80. Apstrīdētā lēmuma 7. pantā ir noteikti EURES
tīkla sniedzamie pakalpojumi. Šā panta 2. punktā ir noteikts, ka šādi pakalpojumi “ir sīkāk aprakstīti EURES
pakalpojumu katalogā, kas saskaņā ar 10. pantu veido daļu no EURES
hartas”. Savukārt 7. panta 3. punkts attiecas uz divu veidu pakalpojumiem: pirmkārt, vispārējiem pakalpojumiem un, otrkārt, “papildu pakalpojumi[em, kas] nav obligāti Regulas [..] Nr. 492/2011 II nodaļas nozīmē, taču [..] apmierina būtiskas darba tirgus vajadzības”.
a) Lietas dalībnieku argumenti
81. Eiropas Parlaments apgalvo, ka, atsaucoties uz pakalpojumu katalogā sniegto EURES
pakalpojumu sīku aprakstu, ar 2. punktu galu galā netiek īstenota Regula Nr. 492/2011. Turklāt prasītājs norāda, ka tajā pašā tiesību normā ir atzīts, ka Regula Nr. 492/2011 neattiecas uz papildu pakalpojumiem, bet tikai uz vispārējiem pakalpojumiem. Katrā ziņā, pat ja pieņemtu, ka Regula Nr. 492/2011 attiecas uz papildu pakalpojumiem, Eiropas Parlaments uzskata, ka ir jāņem vērā, ka regulā dažādie pakalpojumi netiek nošķirti obligātajos un neobligātajos, savukārt apstrīdētā lēmuma 6. panta 5. punktā ir apstiprināts, ka neobligātie papildu pakalpojumi turpina radīt tiesiskas sekas. (23)
82. Attiecībā uz jēdzienu “papildu pakalpojumi” Komisija norāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 492/2011 11.–13. pantu tie ir daļa no Komisijas un dalībvalstu nodarbinātības dienestu sadarbības tīklā. Šajā ziņā tā norāda, ka saskaņā ar regulas 15. panta 1. punktu valsts līmenī sniegto pakalpojumu saraksts ir ļoti plašs un var mainīties atkarībā no vajadzībām, tāpēc nekas neliedzot, ka, ciktāl tie ir pieejami valsts līmenī, uz tiem attiecas arī sadarbība, kuru īstenojot ir iespējams veikt kopīgu rīcību saskaņā ar šīs regulas 11. panta 1. punktu. Turklāt atsauce uz šiem pakalpojumiem palīdzot koordinēti un vienveidīgi sasniegt dalībvalstu sadarbības mērķus, lai apmierinātu darba devēju un darba ņēmēju vajadzības un nodrošinātu EURES
darbību, kā paredzēts Regulā Nr. 492/2011.
83. Eiropas Parlaments atbildē Komisijai atkārtoti norāda, ka Regulas Nr. 492/2011 15. panta 1. punkta b) apakšpunkta otrā daļa sākas ar vārdiem “ja nepieciešams”. Komisijas arguments neesot attiecināms uz pakalpojumiem, kurus nesniedz dienesti, “kuri teritoriāli atbildīgi par divu vai vairāku dalībvalstu robežreģioniem”. Tomēr apstrīdētā norma neattiecoties tikai uz šo noteikumu vien, gluži pretēji, 7. pants ir formulēts abstrakti. Turklāt apstrīdētajā lēmumā ir paredzēts, ka ikvienam EURES
partnerim bez izņēmuma ir jānorāda, “kurus EURES
kataloga pakalpojumus tas sniedz” [6. panta 3. punkts un 10. panta 2. punkta a) apakšpunkts], un jānodrošina, “ka šāda pakalpojuma [papildu pakalpojums, kas iekļauts EURES
katalogā] pieprasījumi tiek pārsūtīti tiem EURES
partneriem, kas šādu pakalpojumu piedāvā” (6. panta 5. punkts). Tādējādi runa neesot par nepieciešamību nodrošināt EURES
tīkla darbību kopumā.
84. Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisija atbildē uz repliku uzsver, ka ar jēdzienu “papildu pakalpojumi” nebūt nav papildināts tos aptverošais Regulas Nr. 492/2011 regulējums, norādot, ka Eiropas Parlaments apstrīd to, ka tiesību norma ir formulēta abstrakti, bet nepaskaidro, kāpēc tikai šī apstākļa dēļ ar minēto tiesību normu nevar izpildīt LESD 291. pantā paredzētos vienveidīgus īstenošanas noteikumus.
b) Vērtējums
85. Eiropas Parlaments, pirmkārt, norāda, ka apstrīdētajā normā nav sīki precizēti visi EURES
tīkla pakalpojumi, šajā ziņā atsaucoties uz iecerēto EURES
hartu. Otrkārt, tas arī apgalvo, ka apstrīdētais lēmums attiecas uz tādu pakalpojumu veidu kā papildu pakalpojumi, kas Regulā Nr. 492/2011 nav minēti.
86. Uzskatu, ka pirmais no šiem iebildumiem jāiztirzā, izvērtējot apstrīdētā lēmuma 10. pantu par EURES
hartu, kurš arī tiek apstrīdēts.
87. Runājot par atsauci uz papildu pakalpojumiem, manuprāt, ļoti svarīga nozīme ir tam, ka apstrīdētajā normā šādi pakalpojumi ir norādīti kā tādi, kas “nav obligāti Regulas [..] Nr. 492/2011 II nodaļas nozīmē”. Tādējādi apstrīdētajā lēmumā nav noteikts pienākums radīt papildu pakalpojumus. Savukārt Regulas Nr. 492/2011 15. panta 1. punkta b) apakšpunkts attiecas uz šādiem pakalpojumiem, aplūkojot tos kā iespēju, ja vajadzības gadījumā dienesti, kuri ir teritoriāli atbildīgi par robežreģioniem, izveido sadarbības un pakalpojumu struktūras, lai nodrošinātu konkrētu informāciju un ļautu koordinēt pasākumus mobilitātes jomā. Izņemot šo iespēju – kas pakārtota nepieciešamības nosacījumam – ar Regulu Nr. 492/2011 dalībvalstīm tātad nav uzlikts pienākums radīt papildu pakalpojumus.
88. Tomēr, ja dalībvalstis nolemj nodrošināt šādus pakalpojumus, šķiet, nevar noliegt, ka, pildot uzdevumu “pieņemt pasākumus [Regulas Nr. 492/2011] īstenošanai” saskaņā ar šās regulas 38. pantu, apstrīdētajā lēmumā ir paredzēts tos iekļaut to pakalpojumu uzskaitījumā, kas apkopoti visā Savienībā ar EURES
tīkla starpniecību.
89. Lai labāk īstenotu Regulas Nr. 492/2011 II nodaļā noteikto mērķi apkopot un izplatīt darba piedāvājumus un pieprasījumus, ir svarīgi, ka tīkls, ar kura starpniecību ir iespējama šo piedāvājumu un pieprasījumu apkopošana un izplatīšana, saņem visu dažādu valsts dienestu rīcībā esošo informāciju. Ja ar attiecīgas dalībvalsts lēmumu tām ir ne tikai vispārēji pakalpojumi, bet arī papildu pakalpojumi, nav nekādas nozīmes tam, ka pakalpojumi, kas nav noteikti ar Regulu Nr. 492/2011, netiktu iekļauti tīkla struktūrā, kuram pretējā gadījumā nebūtu pietiekamas informācijas, kas savukārt galu galā kaitētu Regulas Nr. 492/2011 galvenā mērķa sasniegšanai.
90. Tādēļ tā kā ar apstrīdēto lēmumu nav noteikts pienākums radīt papildu pakalpojumus, bet gan tikai paredzēta to iekļaušana jau esošo pakalpojumu tīklā, uzskatu, ka Eiropas Parlamenta norādītā ultra vires
nerodas.
91. Apstrīdētā lēmuma 6. panta 5. punktā patiešām ir noteikts, ka EURES
partneriem, kas nesniedz attiecīgu papildu pakalpojumu, ir jānodrošina, ka šāda pakalpojuma pieprasījumi tiek pārsūtīti tiem partneriem, kas šādu pakalpojumu piedāvā. Eiropas Parlaments uzskata, ka šādi papildu pakalpojumi ir apveltīti ar tiesiskām sekām, kaut arī apstrīdētajā lēmumā tie ir kvalificēti kā neobligāti. Šajā ziņā, pirmkārt, jānorāda, ka 6. panta 5. punktā tieši ir apstiprināts, ka ar apstrīdēto lēmumu nav uzlikts pienākums radīt papildu pakalpojumus, jo tajā ir tikai noteikts, ka partnerim, kurš attiecīgus pakalpojumus nesniedz, šādi pieprasījumi ir jāpārsūta citiem partneriem, kas piedāvā šādus pakalpojumus. Otrkārt, tiesiskās sekas, uz kurām norāda Eiropas Parlaments, tieši attiecas uz pienākumu pārsūtīt pieprasījumus, kurus nevar apmierināt papildu pakalpojumus nepiedāvājošais partneris. Manuprāt, runa ir par minimālām tiesiskām sekām, kuras katrā ziņā var pamatot ar vispārējo pienākumu pārsūtīt informāciju, kas izriet no Regulas Nr. 492/2011 II nodaļas kopumā.
92. Tāpēc iebildums šajā ziņā, manuprāt, nav pieņemams.
7) Apstrīdētā lēmuma 8. pants
93. Ar apstrīdētā lēmuma 8. pantu tiek izveidota EURES
valde, kuras sastāvā ir pa vienam pārstāvim no katras dalībvalsts. Minētā valde nosaka savas darba metodes, pieņem savu nolikumu un sanāk divas reizes gadā, sniedzot savus atzinumus ar vienkāršu balsu vairākumu. Tai ir priekšsēdētājs un sekretārs. Konkrēti, šā panta 7. punktā ir noteikts, ka “Komisija konsultē EURES
valdi jautājumos par šajā lēmumā minēto dienestu un darbību stratēģisko plānošanu, attīstību, īstenošanu, uzraudzību un novērtēšanu, tostarp par: a) EURES
hartu saskaņā ar 10. pantu; b) EURES
tīkla stratēģiju, darbības mērķiem un darba programmām; [..].”
a) Lietas dalībnieku argumenti
94. Eiropas Parlaments uzskata, ka ar šo tiesību normu tiek ieviesta “sava veida komitoloģijas” struktūra jomā, attiecībā uz kuru Regulas Nr. 492/2011 38. pantā ir tikai noteikts, ka Komisija “cieši sadarbojas ar dalībvalstu centrālajām iestādēm”, tai nepiešķirot pilnvaras noteikt jaunu procesuālu regulējumu, to institucionalizējot, lai šos pasākumus īstenotu. Šajā ziņā Eiropas Parlaments prāto, vai ar vispārpiemērojamu īstenošanas aktu pašu par sevi vispār ir iespējams izveidot organizatorisku sistēmu, kurā ir noteikts, kādas procedūras ir jāievēro citu aktu, tostarp, tikai īstenošanas aktu, pieņemšanā.
95. Turklāt Eiropas Parlaments norāda, ka daži no jautājumiem, par kuriem ir jāapspriežas ar valdi, attiecas uz elementiem, kas, pēc tā domām, neesot ne specifiski, ne gluži tehniski jautājumi, bet tie papildina leģislatīvo aktu. Ja arī gluži hipotētiski pieņemtu, ka EURES
hartā ir noteikti pasākumi, kuru veikšanai ir jāizdod īstenošanas akti, kurus Komisija varētu pieņemt saskaņā ar Regulas Nr. 492/2011 38. pantu, Eiropas Parlaments savā replikā apgalvo, ka, paredzot apspriešanos ar EURES
valdi, ar apstrīdētā lēmuma 10. panta 1. punktu esot pievienots jauns, no 38. panta neizrietošs procesuāls nosacījums šo pasākumu noteikšanai. Turklāt Padomdevējas komitejas un Tehniskās komitejas pilnvaras, kas attiecīgi ir minētas Regulas Nr. 492/2011 21. un 29. pantā, iespējami pārklātos ar EURES
valdes pilnvarām. Eiropas Parlaments uzskata, ka likumdevējs jau ir izveidojis struktūras, kuru pienākums ir palīdzēt Komisijai īstenot politiku attiecībā uz regulu, un Komisijai nav tiesību papildināt ar šo regulu iedibināto organizatorisko sistēmu.
96. Komisijas ieskatā, EURES
valde sniedzot vadošus norādījumus Komisijai kā “Eiropas Koordinācijas birojs”, palīdzot Komisijai pildīt tai uzticētos uzdevumus, lai nodrošinātu Regulas Nr. 492/2011 noteikumu vienveidīgu īstenošanu. Tā neesot komitoloģijas struktūra, jo tās mērķis neesot nodrošināt dalībvalstu kontroli pār Komisijas īstenošanas pilnvarām. Tā esot funkcionāla un instrumentāla struktūrvienība saistībā ar Komisijas īstenošanas pilnvarām, kuru tā nolēmusi izmantot, īstenojot savas pilnvaras, lai nodrošinātu to pasākumu noteikšanu, kas ir vajadzīgi, lai sasniegtu ar Regulu Nr. 492/2011 noteiktos mērķus.
97. Atbildē uz repliku Komisija piebilst, ka EURES
valdes pienākums ir palīdzēt tai vispārīgi veicināt EURES
attīstību, savukārt Regulas Nr. 492/2011 29. pantā minētā Tehniskā komiteja ir atbildīga par tehniskiem jautājumiem, kas attiecas uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos un nodarbinātību vispārīgi.
b) Vērtējums
98. Kā esmu norādījis 33.–36. punktā, EURES
tīkls ir sistēma, ar kuru tiek nodrošināta Regulā Nr. 492/2011 paredzētā informācijas plūsma gan starp dalībvalstu specializētajiem nodarbinātības dienestiem, gan starp tiem un Komisiju, lai atvieglotu darba piedāvājumu un pieprasījumu izplatīšanu, nodrošinot darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Savienībā.
99. Manuprāt, šī institucionalizācija ir jāveic, balstoties uz iestādēm un struktūrvienībām, kas izveidotas jau ar pašu Regulu Nr. 492/2011, un tādējādi tai ir jāīstenojas, izveidojot struktūru attiecībām un saziņai to starpā. Ar jēdzienu “tīkls” ļoti trāpīgi ir izteikts šīs EURES
sistēmas attiecību
aspekts, jo ar to praksē ir iespējams nodrošināt “sadarbību starp dalībvalstīm un Komisiju” un izveidot “mehānismu, ko izmanto, lai apkopotu un izplatītu informāciju par brīvajām darba vietām”, uz kurām attiecas Regulas Nr. 492/2011 II nodaļā ietvertās iedaļas.
100. Pašā Regulā Nr. 492/2011 ir noteikts gan tas, kam ir jābūt pieprasījumu un piedāvājumu apkopošanas un izplatīšanas mehānisma dalībniekiem, gan tas, ar kādu iestāžu starpniecību dalībvalstīm ir jāsadarbojas savā starpā un ar Komisiju, proti, tie ir valstu specializētie dienesti un Eiropas Koordinācijas birojs.
101. Ņemot vērā iepriekš minēto, ar Regulas Nr. 492/2011 38. pantu Komisijai piešķirtās īstenošanas pilnvaras nevar būt tik plašas, ka varētu izveidot jaunas struktūrvienības līdzās tām, kuras ir norādījis vai izveidojis likumdevējs, jo tādējādi tiktu darīts kas vairāk kā īstenošanas pilnvaru izmantošana un it īpaši uzdevums “precizēt” likumdevēja izdotā akta “normatīvo saturu” saskaņā ar jau minētā sprieduma Komisija/Parlaments un Padome 52. punktu. Citiem vārdiem sakot, tas, kādas struktūrvienības un iestādes tiks iesaistītas darba piedāvājumu un pieprasījumu apkopošanas un izplatīšanas sistēmā Savienībā, ir nolemts Regulā Nr. 492/2011, un Komisijai, izmantojot savas īstenošanas pilnvaras, ir jānosaka un jākārto attiecības starp šīm struktūrvienībām un iestādēm, tādējādi izveidojot tīklu, kurā tās visas ir efektīvi savstarpēji saistītas.
102. Saistībā ar Regulu Nr. 492/2011 un saskaņā ar tās 38. pantā noteikto par “pasākumos tās īstenošanai”, kas ir jāpieņem Komisijai, piemēram, ir jāprecizē ar regulu izveidoto struktūrvienību pienākumi un to uzdevumu saturs, kā tas ir ar Regulas Nr. 492/2011 18. pantu izveidotā Eiropas Koordinācijas biroja gadījumā, kura uzdevumi ir noteikti minētās regulas 19. pantā un ir precizēti apstrīdētā lēmuma 4. pantā. Ar tiem var noteikt to dalībvalstu specializēto dienestu pienākumus un atbildību, kuriem saskaņā ar regulu ir jānodrošina dalībvalstu sadarbība savā starpā un ar Komisiju, kā tas ir paredzēts apstrīdētā lēmuma 5. pantā. Visbeidzot, arī var paredzēt izveidot tīkla piedāvāto pakalpojumu katalogu, kā tas ir darīts apstrīdētā lēmuma 7. pantā.
103. Tomēr īstenošanas pilnvaras nav pietiekams pamats, lai izveidotu jaunu struktūrvienību, kurai tiktu uzticēti tāda paša veida būtiski uzdevumi, kas ar regulu ir piešķirti struktūrvienībām, kuras tajā ir atzītas par dalībniekiem darba piedāvājumu un pieprasījumu apkopošanā un izplatīšanā. Visbeidzot Komisija nevar izveidot funkcionālu Eiropas Koordinācijas biroja vai dienesta ekvivalentu, kuram tiktu piešķirtas valstu nodarbinātības dienestiem uzticētās pilnvaras.
104. Manuprāt, EURES
valde neatbilst šāda veida “institucionalizācijai”. Drīzāk tā ir struktūrvienība, kuras uzdevums ir vienīgi konsultēt Komisiju jautājumos tikai par paša tīkla kā attiecību un saziņas sistēmas starp sistēmas dalībniekiem darbību.
105. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 8. panta 1. punktu tās uzdevums ir palīdzēt “Komisijai, Eiropas koordinācijas birojam un valstu koordinācijas birojiem veicināt un uzraudzīt EURES attīstību ” (24) un saskaņā ar šā panta 7. punktu konsultēt Komisiju “jautājumos par šajā lēmumā minēto dienestu un darbību stratēģisko plānošanu, attīstību, īstenošanu, uzraudzību un novērtēšanu”, kas var būt tīkla stratēģijas, darbības mērķi un darba programmas, kuri ir noteikti Regulas Nr. 492/2011 17. pantā.
106. Uzdevums “veicināt un uzraudzīt EURES
attīstību” attiecas tikai uz paša tīkla darbību, neskarot ne tā dalībniekus, ne arī saziņas sistēmu vai darba piedāvājumu un pieprasījumu apkopošanas un izplatīšanas mehānismu darbību. Galu galā runa ir par to, ka jānodrošina tīkla veidotās sistēmas efektīva darbība pēc iespējas labākais sistēmas dalībnieku sasaistīšanai.
107. Savukārt konsultācijas par EURES
dienestu un darbību stratēģisko plānošanu, attīstību, īstenošanu, uzraudzību un novērtēšanu, manuprāt, attiecas uz to pašu jomu kā tīkla attīstības veicināšana un uzraudzīšana. Šajā ziņā uzskatu, ka Komisija nav pārsniegusi savas īstenošanas pilnvaras.
108. Proti, pretēji tam, ko apgalvo Eiropas Parlaments, man nešķiet, ka EURES
valdes uzdevumi var pārklāties ar Tehniskās komitejas vai Padomdevējas komitejas uzdevumiem. Saskaņā ar Regulas Nr. 492/2011 21. pantu Padomdevēja komiteja palīdz Komisijai “izpētīt visus jautājumus, kas rodas, piemērojot [LESD] un tā piemērošanai pieņemtos pasākumus attiecībā uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos un nodarbinātību”. Savukārt Tehniskā komiteja saskaņā ar šīs regulas 29. pantu palīdz “Komisijai sagatavot, īstenot un kontrolēt visu tehnisko darbu un pasākumus šīs regulas īstenošanai, kā arī jebkādus papildu pasākumus”. Abos gadījumos, manuprāt, abu šo komiteju uzdevumi tiek veikti substanciāli plašākā (Padomdevējas komitejas gadījumā) vai konkrētākā (Tehniskās komitejas gadījumā) jomā nekā EURES
valdes uzdevumu gadījumā (kuri attiecas tikai uz paša tīkla darbību).
109. Izklāstīto apsvērumu dēļ uzskatu, ka saistībā ar apstrīdētā lēmuma 8. pantu prasība nav apmierināma.
8) Apstrīdētā lēmuma 10. pants
110. Apstrīdētā lēmuma 10. pantā ir noteikts šādi:
“1. Komisija pēc apspriešanās ar EURES
valdi, ko izveido ar šā lēmuma 8. pantu, pieņem EURES
hartu saskaņā ar procedūrām, kuras izklāstītas Regulas (ES) Nr. 492/2011 12. panta 2. punktā, 13. panta 2. punktā, 19. panta 1. punktā un 20. pantā.
2. Pamatojoties uz to, ka visā Savienībā jābūt pieejamai tai informācijai par brīvajām darba vietām un darba pieteikumiem, ko EURES
locekļi ir darījuši pieejamu sabiedrībai, EURES
hartā jo īpaši paredz:
a) EURES
pakalpojumu katalog[u], kurā aprakstīti vispārējie un papildu pakalpojumi, ko sniedz EURES
locekļi un partneri, tostarp darba piemeklēšanas pakalpojumi, piemēram, klientu – darba meklētāju, darba ņēmēju vai darba devēju – personiska konsultēšana;
[..]
d) EURES
tīkla darbības mērķi, piemērojamie kvalitātes standarti, kā arī EURES
locekļu un partneru saistības, kurās ietilpst:
[..]
ii) tāda veida informācija (piemēram, informācija par darba tirgu, dzīves un darba apstākļiem, darba piedāvājumiem un pieprasījumu, stažēšanos un māceklību, pasākumiem jauniešu mobilitātes veicināšanai, profesionālo iemaņu apgūšanu un mobilitātes šķēršļiem), ko tie sadarbībā ar citiem attiecīgajiem Eiropas dienestiem un tīkliem sniedz klientiem un pārējam tīklam;
iii) valstu koordinatoru, EURES
padomdevēju un citu galveno valsts līmeņa darbinieku uzdevumu apraksti un amatā iecelšanas kritēriji;
iv) EURES
personālam vajadzīgā apmācība un kvalifikācijas paaugstināšana, kā arī nosacījumi un procedūras ierēdņu un specializētu darbinieku vizīšu un norīkojumu organizēšanai;
[..]”
a) Lietas dalībnieku argumenti
111. Eiropas Parlaments atsaucas uz nupat citētajiem 10. panta punktiem, lai apstrīdētu šo tiesību normu, jo tajā ir paredzēts, ka pati Komisija pieņem tā saukto “ EURES
hartu” minētajā 10. pantā, proti, pašas Komisijas noteiktajā kārtībā. Prasītājs uzskata, ka Komisija tā vietā, lai nodarbotos ar īstenošanu, “pilnvaro pati sevi” izdot jaunu īstenošanas aktu. Eiropas Parlamenta ieskatā, 10. pants, būdams iestarpināts starp Regulu Nr. 492/2011 un iecerēto EURES
hartu vairs neesot īstenošanas pasākums LESD 291. panta izpratnē. Eiropas Parlaments uzskata, ka saturiskā ziņā šis 10. pants papildina pamatakta saturu īstenošanas aktam nepienācīgā veidā.
112. Komisija uzskata, ka hartā ietvertās informācijas veids ir noteikts tikai Regulas Nr. 492/2011 12. panta 1. punktā. Valsts personāla iecelšanas amatā kritēriji un uzdevumi jau esot noteikti katrā dalībvalstī. Jautājumā par EURES
personāla apmācību hartā ir noteikts tikai tas, kas ir paredzēts regulas 20. pantā. Komisija uzskata, ka atbilstoši apstrīdētā lēmuma 10. pantam hartā ir noteikti tikai tehniskie standarti, kas vajadzīgi, lai īstenotu Regulas Nr. 492/2011 12. panta 3. punktu. Tā kā harta nav saistošs akts, tā neietverot “atsevišķu” pienākumu sniegt informāciju, bet tajā ir tikai norāde uz regulas 12. pantā paredzētajiem pienākumiem, lai nodrošinātu to vienveidīgu īstenošanu.
b) Vērtējums
113. Apstrīdētā lēmuma 10. pants patiešām ir savdabīga norma. Ar to netiek radīta tā sauktā “ EURES
harta”, bet tikai ir noteikts, ka Komisijai ir jāpieņem minētā harta, norādot, kādam ir jābūt tās saturam.
114. Manuprāt, šādi ar apstrīdēto lēmumu ir nevis pieņemts Regulas Nr. 492/2011 īstenošanas pasākums, bet gan par to ir tikai paziņots. Tikai tad, kad paziņotais īstenosies, būs iespējams noteikt, vai Komisija ir ievērojusi tai ar Regulas Nr. 492/2011 38. pantu piešķirtās īstenošanas pilnvaras.
115. Tādējādi var apgalvot, ka šajā jautājumā prasība ir nepieņemama, jo tiek apstrīdēta norma, kas patiesībā nav radījusi nekādas tiesiskas sekas, tāpēc ka, pirmkārt, ar to pašu par sevi netiek izveidota EURES
harta, un, otrkārt, tajā ir noteikts pienākums, kas Komisijai jau uzticēts Regulas Nr. 492/2011 38. pantā, proti, noteikt īstenošanas pasākumu, kas vajadzīgi, lai īstenotu minēto regulu. Šis pēdējais pienākums ir jāveic gadījumā, ja EURES
hartas radīšana patiešām izrādītos vajadzīgs pasākums; savukārt, ja tas tā nebūtu, tad Komisija būtu sev uzlikusi pienākumu, no kura tā varētu tiesiski atbrīvoties.
116. Tāpēc nevienā gadījumā 10. pants nerada tiesiskas sekas, jo tajā noteiktais pienākums vai nu ir lieks, vai arī, būdams pašnoteikts, nepastāv.
117. Tādēļ atbilstīgi 2000. gada 6. aprīļa spriedumā Spānija/Komisija (25) rastajam risinājumam šajā gadījumā ir tikai nodomu izklāsts, kas jākonkretizē nākotnē iecerētos tiesību aktos, kas ir vienīgie, kurus, ievērojot to spēju radīt tiesiskas sekas, varētu vajadzības gadījumā apstrīdēt Tiesā.
118. Tāpēc šajā ziņā prasība ir noraidāma.
119. Noraidāms, manuprāt, ir arī ar šo tiesību normu saistītais iebildums par apstrīdētā lēmuma 7. panta 2. punktu, kurā Komisijai ir uzlikts pienākums sniegt EURES
kataloga pakalpojumu aprakstu. Tas tā ir tāpēc, ka ar šādu rīcību tiek vienīgi darīts zināms, ka Komisija noteiks īstenošanas pasākumu, proti, netiek radīts kāds no Regulas Nr. 492/2011 38. pantā noteiktā pienākuma atšķirīgs pienākums un tādēļ šīm tiesību normām pašām par sevi nav saistoša spēka.
120. Tas gan nav sakāms par 7. panta 3. punkts, kura rezultātā, kā redzējām 87.–91. punktā, rodas iespēja iekļaut tīklā dalībvalstīs esošos papildu pakalpojumus.
IV – Par atcelšanas sekām
121. Šo secinājumu 25.–28. punktā izklāstīto iemeslu dēļ un piekrītot lietas dalībniekiem, ka šīs tiesību normas ir viegli nodalāmas no apstrīdētā lēmuma kopumā, uzskatu, ka Tiesa par spēkā neesošām, kā esmu ierosinājis, var atzīt arī tikai tās tiesību normas, uz kuru prettiesiskumu esmu norādījis.
122. Ņemot vērā tās tiesību normas saturu, kuru ierosinu atcelt, uzskatu, ka nav tās radītās tiesiskās sekas nav jāsaglabā līdz brīdim, kad stāsies spēkā to iespējami aizstājoša tiesību norma.
V – Tiesāšanās izdevumi
123. Saskaņā ar Reglamenta 138. pantu 2. punktu ierosinu Tiesai piespriest lietas dalībniekiem segt savus tiesāšanās izdevumus pašiem.
VI – Secinājumi
124. Ievērojot izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai nolemt:
1) atzīt par nepieņemamiem iebildumus par Komisijas 2012. gada 26. novembra Īstenošanas lēmuma (Lēmums 2012/733/ES) 7. panta 2. punktu un 10. pantu;
2) atzīt par spēkā neesošu Komisijas 2012. gada 26. novembra Īstenošanas lēmuma (Lēmums 2012/733/ES) 4. panta 3. punkta b) apakšpunktu, ciktāl Eiropas Koordinācijas birojam ar to ir uzticēts pienākums “izveidot Eiropas nodarbinātības stratēģijai atbilstošu vispārēju pieeju mobilitātei”;
3) atlikušajā daļā prasību noraidīt;
4) piespriest katram lietas dalībniekam segt savus tiesāšanās izdevumus pašam.
(1) .
(2)  –	Spriedums Komisija/Parlaments un Padome (C‑427/12, EU:C:2014:170).
(3)  –	Lēmums 2012/733/ES (OV L 328, 21. lpp.). Turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”.
(4)  –	2011. gada 5. aprīļa regula par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Savienībā (OV L 141, 1. lpp.).
(5)  –	Secinājumi Komisija/Parlaments un Padome (C‑427/12, EU:C:2013:871).
(6)  –	Padomes 1968. gada 15. oktobra regula par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1992. gada 27. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2434/92 (OV L 245, 1. lpp.).
(7)  –	Komisijas 2002. gada 23. decembra lēmums, ar ko īsteno Padomes Regulu (EEK) Nr. 1612/68 attiecībā uz darba piedāvājumu un pieprasījumu apkopošanu un apmierināšanu (OV L 5, 16. lpp.).
(8)  –	Spriedums Komisija/Parlaments un Padome (EU:C:2014:170), 36. punkts.
(9)  –	Minēts iepriekš.
(10)  –	Apstāklis, uz kuru norādīja ģenerāladvokāts N. Jēskinens [ N. Jääskinen ] 2014. gada 8. maijā sniegto secinājumu lietās Padome un Komisija/ Stichting Natuur en Milieu
un Pesticide Action Network Europe
(C‑404/12 P un C‑405/12 P, EU:C:2014:309) 49. punktā.
(11)  –	[Replikas raksta] 9. punktā.
(12)  –	Saskaņā ar iedibināto judikatūru tas ir obligāts priekšnosacījums Savienības akta daļējai atcelšanai. It īpaši 2005. gada 24. maija spriedums Francija/Eiropas Parlaments un Padome, (C‑244/03, EU:C:2005:299), 12.–21. punkts.
(13)  –	Apstrīdētā lēmuma 1. pantā ir noteikts, ka, “lai izpildītu Regulas (ES) Nr. 492/2011 II nodaļā noteiktos pienākumus, Komisija kopā ar dalībvalstīm dibina un pārvalda Eiropas Nodarbinātības dienestu tīklu ar nosaukumu EURES ”.
(14)  –	Runa ir par 2012. gada 14. marta Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par Eiropas Sociālo fondu un Regulas (EK) Nr. 1081/2006 atcelšanu [COM(2011) 607, galīgā redakcija/2 – 2011/0268 (COD)] un 2011. gada 6. oktobra Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par Eiropas Savienības Sociālo pārmaiņu un sociālās inovācijas programmu [COM(2011) 609, galīgā redakcija] (turpmāk tekstā – “Priekšlikums PSIP regulai”).
(15)  –	Precīzāk sakot, to saglabāt, jo attiecīgais tīkls tika izveidots ar Komisijas 1993. gada 22. oktobra Lēmumu 93/569/EEK par to, kā īstenot Regulu Nr. 1612/68 (OV L 274, 32. lpp.), kurš tika grozīts ar Komisijas 2002. gada 23. decembra Lēmumu Nr. 2003/8/EK (OV L 5, 16. lpp.).
(16)  –	Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 22. maija Regulas (ES) Nr. 528/2012 par biocīdu piedāvāšanu tirgū un lietošanu (OV L 167, 1. lpp.) 80. panta 1. punktu Komisija pieņem īstenošanas regulu, ar kuru nosaka maksas, kas maksājamas Eiropas Ķimikāliju aģentūrai, un noteikumus par maksāšanas nosacījumiem un normām, it īpaši nosacījumus par maksas samazināšanu.
(17)  –	Spriedums Komisija/Parlaments un Padome (EU:C:2014:170), 40. punkts.
(18)  –	Mans izcēlums.
(19)  –	Piemēram, 2012. gada 5. septembra spriedums Parlaments/Padome (C‑355/10, EU:C:2012:516), 65. punkts.
(20)  –	Spriedums Job Centre
(C‑55/96, EU:C:1997:603).
(21)  –	Replikas raksta 29. punkts.
(22)  –	Atbildes uz repliku 20.–22. punkts.
(23)  –	Apstrīdētā lēmuma 6. panta 5. punktā ir noteikts, ka “ EURES
partneris, kas nesniedz kādu noteiktu EURES
pakalpojumu katalogā iekļautu papildu pakalpojumu, nodrošina, ka šāda pakalpojuma pieprasījumi tiek pārsūtīti tiem EURES
partneriem, kas šādu pakalpojumu piedāvā”.
(24)  –	Mans izcēlums.
(25)  –	Spriedums C‑443/97 (EU:C:2000:190), 27.–36. punkts.