62022CC0133
ĢENERĀLADVOKĀTA PRĪTA PIKAMĒES [PRIIT PIKAMÄE]
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 9. martā (
1
)
Lieta C‑133/22
LACD GmbH
pret
BB Sport GmbH & Co. KG
(Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju tiesību aizsardzība – Direktīva 2011/83/ES – 2. panta 14. punkts – Direktīva (ES) 2019/771 – 2. panta 12. punkts – Distances līgums, kas noslēgts starp patērētāju un tirgotāju – Komercgarantija saistībā ar citiem ar produkta atbilstību nesaistītiem elementiem vai prasībām – Ražotāja saistības bez termiņa ierobežojuma pieņemt atpakaļ un atmaksāt preci tāpēc vien, ka pircējs nav apmierināts
1.
“Ja neesi apmierināts, saņem naudu atpakaļ!” Lai gan šis lipīgais reklāmas sauklis ir labi zināms un plaši izplatīts reklāmas paņēmiens, šajā lietā rodas jautājums, vai uz to var attiecināt komercgarantiju Direktīvas 2011/83/ES (
2
) 2. panta 14. punkta un Direktīvas (ES) 2019/771 (
3
) 2. panta 12. punkta izpratnē.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
2.
Šajā lietā ir piemērojams Direktīvas 2011/83 2. panta 14. punkts un Direktīvas 2019/771 2. panta 12. punkts.
Vācijas tiesības
3.
Saskaņā ar Bürgerliches Gesetzbuch (Civilkodekss, turpmāk tekstā – “BGB”) 443. panta 1. punktu garantija tiek noteikta pārdevēja, ražotāja vai citas trešās personas konkrētas apņemšanās gadījumā, kas veikta paziņojumā vai attiecīgajā reklāmā, kas publicēta pārdošanas līguma noslēgšanas brīdī vai pirms tam, papildus tā juridiskajam pienākumam sniegt atbilstības garantiju, atlīdzinot samaksāto cenu vai preces apmainot, salabojot vai citādi novēršot nepilnības, ja šīs preces neatbilst garantijas paziņojumā vai attiecīgajā reklāmā izklāstītajām specifikācijām vai citām ar atbilstību nesaistītām prasībām.
4.
BGB 479. panta 1. punktā ir paredzēts, ka garantijas paziņojums šī kodeksa 443. panta izpratnē ir izklāstīts vienkāršā un saprotamā veidā un tajā ir uzskaitīti šajā paziņojuma iekļaujamie elementi.
Tiesvedības rašanās fakti, pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
5.
Papildus pārdošanas darbībām, kas tiek veiktas tās tiešsaistes veikalā, LACD GmbH ar mazumtirgotāju un tiešsaistes mazumtirgotāju starpniecību izplata tās ražotās sporta un fitnesa preces ar preču zīmi “LACD”. Pie T krekliem tā piestiprināja piekarināmās birkas ar šādu tekstu:
“LACD garantija
Katrai LACD precei mēs sniedzam mūža garantiju. Ja neesat pilnībā apmierināts ar kādu no mūsu precēm, lūdzu, nosūtiet to atpakaļ specializētajam izplatītājam, no kura to iegādājāties. Varat arī nosūtīt to atpakaļ tieši LACD, tomēr neaizmirstiet mums norādīt, kur un kad to iegādājāties.”
6.
2018. gada augustā BB Sport GmbH, kas savā tiešsaistes veikalā pārdod arī sporta un fitnesa preces, izmantojot kontrolpircēju, no uzņēmuma Outdoor‑Works, kas atrodas Amazon Marketplace e‑komercijas platformā, iegādājās divus T kreklus ar preču zīmi “LACD”, kuriem bija piestiprinātas piekarināmās birkas ar iepriekšējā punktā minēto paziņojumu.
7.
Uzskatot, ka informācija uz šīm birkām neatbilst juridiskajām prasībām par garantijas paziņojumu BGB 443. un 479. panta izpratnē, BB Sport iesniedza Landgericht München I (Minhenes I apgabaltiesa, Vācija) konkurences tiesībās paredzētu prasību, lai LACD tiktu uzlikts pienākums pārtraukt šādu birku piestiprināšanu saviem apģērbiem. Tā kā šī tiesa BB Sport prasību noraidīja, tā iesniedza apelācijas sūdzību Oberlandesgericht München (Federālās zemes Augstākā tiesa Minhenē, Vācija), kura to apmierināja.
8.
Tad LACD iesniedza iesniedzējtiesā revīzijas (Revision) sūdzību, norādot, ka tiesvedības iznākums ir atkarīgs no Direktīvas 2011/83 2. panta 14. punkta un Direktīvas 2019/771 2. panta 12. punkta interpretācijas.
9.
Šī tiesa norāda, ka BB Sport prasību var apmierināt vienīgi tad, ja apgalvoto LACD rīcību kvalificē kā negodīgu komercpraksi. Tomēr minētā tiesa uzskata, ka, lai konstatētu, ka LACD ir pārkāpusi BGB 479. panta 1. punktā paredzēto informēšanas pienākumu, un līdz ar to konstatētu šādas prakses esamību, ir nepieciešams, lai LACD paziņojumā ietvertā apņemšanās pieņemt atpakaļ apģērba gabalu būtu “garantija” atbilstoši BGB 443. panta 1. punktam – noteikumam, ar kuru Vācijas tiesībās transponēts Direktīvas 1999/44/EK (
4
) 1. panta 2. punkta e) apakšpunkts un 6. panta 1. punkts, kas kopš 2022. gada 1. janvāra ir ietverts Direktīvas 2019/771 2. panta 12. punktā.
10.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka pat tad, ja “patērētāja apmierinātība ar iegādāto preci” neietilpst “pirkuma priekšmeta specifikācijās”, tā tomēr varētu būt “cita ar atbilstību nesaistīta prasība”BGB 443. panta 1. punkta izpratnē. Tā precizē, ka šis kritērijs minētajam BGB noteikumam tika pievienots 2014. gada 13. jūnijā, lai transponētu Direktīvas 2011/83 2. panta 14. punktā ietverto “komercgarantijas” jēdzienu, un ka līdz ar to šī valsts tiesību norma jāinterpretē saskaņā ar šo pantu.
11.
Šādos apstākļos Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai var pastāvēt cita ar atbilstību nesaistīta prasība [Direktīvas 2011/83] 2. panta 14. punkta izpratnē un cita ar atbilstību [līgumam] nesaistīta prasība [Direktīvas 2019/771] 2. panta 12. punkta izpratnē, ja garantētāja saistības rada patērētāja personiskie faktori, it īpaši viņa subjektīvā attieksme pret pirkuma priekšmetu (šajā gadījumā – patērētāja ziņā atstātā apmierinātība ar pirkuma priekšmetu), un šiem personiskajiem faktoriem nav jābūt saistītiem ar pirkuma priekšmeta stāvokli vai iezīmēm?
2)
Gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
Vai tādu prasību neesamībai, kuru pamatā ir patērētāja personiskie faktori (šajā gadījumā – viņa apmierinātība ar iegādātajām precēm), ir jābūt konstatējamai, balstoties uz objektīviem apstākļiem?”
Tiesvedība Tiesā
12.
Prasītāja un atbildētāja pamatlietā, kā arī Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus.
Par attiecīgā tiesiskā regulējuma noteikšanu
13.
Izskatot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, rodas pirmais jautājums par attiecīgā tiesiskā regulējuma noteikšanu. Lai gan iesniedzējtiesa lūdz Tiesu interpretēt atsevišķus Direktīvu 2011/83 un 2019/771 noteikumus, prasītāja pamatlietā apgalvo, ka pirmais prejudiciālais jautājums nav “pieņemams”, ciktāl tas attiecas uz pirmo no abām minētajām direktīvām, jo iespējamā pārkāpuma izdarīšanas laikā piemērojama bija Direktīva 1999/44. Savukārt Komisija ierosina pārformulēt šo jautājumu, izlaižot Direktīvu 2019/771, kas nav piemērojama ratione temporis. Jākonstatē, ka šī lieta neapšaubāmi izceļ tiesību aktu uzkrāšanās procesu, kas tiesnesim liek veikt normatīvo arheoloģiju, lai viņš varētu atrisināt normu pēctecības problēmu.
14.
Pirmkārt, ir svarīgi norādīt, ka attiecīgās preces tiešsaistes pirkuma datumā bija spēkā Direktīvas 1999/44 un 2011/83, un pirmā tiesību norma tika atcelta ar Direktīvu 2019/771 tikai no 2022. gada 1. janvāra. Direktīva 1999/44, kas attiecas uz patēriņa preču pārdošanas līgumu (
5
), galvenokārt bija paredzēta, lai uzliktu pārdevējam pienākumu piegādāt patērētājam preci, kas atbilst pirkuma līgumam, un uzņemties atbildību par jebkādām neatbilstībām šīs preces piegādes laikā. Tika minimāli saskaņoti līguma elementi, piemēram, atbilstības kritēriji, tiesiskās aizsardzības līdzekļi līguma neievērošanas gadījumā un galvenie to īstenošanas noteikumi.
15.
Ņemot vērā pārdevēju un ražotāju pašreizējo praksi attiecībā uz garantijas sniegšanu precēm par jebkādiem defektiem, kas varētu parādīties noteiktā laika posmā, Direktīvā 1999/44 ir iekļauti arī noteikumi, kas attiecināmi uz šo “garantijas” jēdzienu, kas tās 1. panta 2. punkta e) apakšpunktā definēts kā “pārdevēja vai ražotāja saistības pret patērētāju bez papildu maksas atlīdzināt samaksāto cenu, nomainīt, salabot vai veikt citādas darbības ar patēriņa precēm, ja tās neatbilst garantijā vai attiecīgajā reklāmā izklāstītajām specifikācijām”. Savukārt Direktīvas 1999/44 6. pantā bija noteikts šīs garantijas tiesiskais regulējums, kas papildināja patērētāja likumīgās tiesības attiecībā uz preces atbilstību pirkuma līgumam, kurā prasīts sniegt noteiktu informāciju, lai nodrošinātu, ka patērētājs netiek maldināts (
6
).
16.
Direktīva 1999/44 tika grozīta ar Direktīvu 2011/83 (
7
), kuras noteikumi attiecas uz līgumiem, kas noslēgti pēc 2014. gada 13. jūnija (
8
), un ar ko tika saskaņoti noteikumi par sniedzamo informāciju, it īpaši attiecībā uz distances līgumiem un līgumiem, kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām. Distances līgums Direktīvas 2011/83 2. panta 7. punktā ir definēts kā “jebkurš pārdošanas vai pakalpojumu līgums, kas noslēgts starp tirgotāju un patērētāju saskaņā ar organizētu distances pārdošanas vai pakalpojumu sniegšanas shēmu, tirgotājam un patērētājam vienlaikus fiziski neatrodoties vienā vietā, un šā līguma noslēgšanai tiek ekskluzīvi izmantots viens vai vairāki distances saziņas līdzekļi līdz līguma noslēgšanas brīdim un pašā līguma noslēgšanas brīdī”. Šajā gadījumā apģērba gabalu iegāde tika veikta no Amazon Marketplace e‑komercijas platformā esošā uzņēmuma Outdoor‑Works, un tas skaidri atbilst distances pārdošanas līgumam (
9
).
17.
Šādi īstenotā saskaņošana attiecībā uz sniedzamo informāciju pirms līguma noslēgšanas skar arī uz “komercgarantiju”, kas Direktīvas 2011/83 2. panta 14. punktā no jauna definēta kā “papildus juridiskajam pienākumam sniegt atbilstības garantiju – jebkādas tirgotāja vai ražotāja (“garantētājs”) saistības pret patērētāju atlīdzināt samaksāto cenu vai preces apmainīt, salabot vai citādi novērst nepilnības, ja šīs preces neatbilst līguma noslēgšanas brīdī vai pirms līguma noslēgšanas garantijā vai attiecīgajā reklāmā izklāstītajām specifikācijām vai citām ar atbilstību nesaistītām prasībām”.
18.
Manuprāt, Direktīvu 2011/83 nevar uzskatīt par lex specialis attiecībā pret Direktīvu 1999/44, ja nepastāv saikne starp šīm īpašo noteikumu normām, atkāpjoties no vispārējiem noteikumiem vienā un tajā pašā patēriņa preču pārdošanas līgumu jomā. Tomēr šī jaunā komercgarantijas definīcija ir jāpiemēro vienīgi, lai sniegtu atbildi uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu saskaņā ar tiesību normu pēctecības principu lex posterior derogat legi priori, kas ir pamats Direktīvas 2011/83 pārākumam pār Direktīvu 1999/44 attiecībā uz komercgarantiju distances pārdošanas līgumos.
19.
Papildus šo sekundāro tiesību aktu hronoloģiskajai secībai par labu pieņēmumam, ka ir jāņem vērā vienīgi Direktīva 2011/83, liecina arī tās īstenotās saskaņošanas pilnīgais raksturs attiecībā uz patērētāju informēšanu pirms līguma noslēgšanas (
10
) un tas, ka Direktīvas 2011/83 2. panta 14. punktu, kurā ir definēta komercgarantija, nevar nošķirt no tās 6. panta par pienākumu informēt patērētājus (
11
). Šajā ziņā norādīšu, ka 2011. gadā likumdevējs komercgarantijas definīcijā ir iekļāvis tās autonomo raksturu salīdzinājumā ar juridisko garantiju, kas iepriekš bija ietverta Direktīvas 1999/44 6. panta 2. punktā, precizēja pirmās norādītās garantijas darbības jomu, nošķirot iespējamu dubultu mērķi, un uzlika pienākumu sniegt informāciju par juridisko garantiju saistībā ar preces atbilstību un par komercgarantiju esamību, kā arī ar tām saistītiem “nosacījumiem”, kuru vispārīgais formulējums atšķiras no iepriekš minētajā pantā izmantotā.
20.
Otrkārt, ņemot vērā, ka strīdīgie T krekli tika nopirkti 2018. gada augustā, jāatgādina, ka kopš 2022. gada 1. janvāra Direktīva 1999/44 ir atcelta un aizstāta ar Direktīvu 2019/771, kura saskaņā ar tās 23. panta pirmo teikumu un 24. panta 2. punktu attiecas uz līgumiem, kas noslēgti, sākot no 2022. gada 1. janvāra. Iesniedzējtiesa tomēr lūdz Tiesu interpretēt Direktīvas 2019/771 2. panta 12. punktu un apgalvo, ka BB Sport iesniegto prasību izbeigt negodīgu komercpraksi, kuras pamatā ir recidīva risks, var pieņemt tikai tad, ja apgalvotā LACD rīcība ir pretrunā konkurences tiesībām gan faktu konstatēšanas brīdī, gan dienā, kad tika pieņemts apelācijas instances lēmums par revīzijas (Revision) sūdzību.
21.
Jākonstatē, ka lietā, kas attiecas uz identisku pamattiesvedību, Tiesa izvēlējās interpretēt Savienības tiesību normu, kas lēmuma par apelāciju stadijā bija piemērojama ratione temporis, neatkarīgi no konstatējuma, ka tiesvedības fakti radās pirms šīs normas pieņemšanas.
22.
Tiesa, pirmkārt, atgādināja savu judikatūru, saskaņā ar kuru no dienas, kad direktīva stājās spēkā, dalībvalstu tiesām pēc iespējas jāatturas no valsts tiesību aktu interpretācijas veidā, kas pēc transponēšanas termiņa beigām varētu nopietni apdraudēt šīs direktīvas mērķa sasniegšanu. Konkrētajā gadījumā šāds pienākums atturēties bija piemērojams vismaz iesniedzējtiesas nolēmuma pieņemšanas brīdī, proti, 2022. gada 10. februārī – datumā, kurā Direktīva 2019/771 ne tikai stājās spēkā, bet bija arī beidzies tās transponēšanas termiņš, kas tika noteikts 2021. gada 1. jūlijā. Otrkārt, tā konstatēja, ka no iesniedzējtiesas nolēmuma, tāpat kā šajā gadījumā, katrā ziņā skaidri izriet, ka revīzijas (Revision) sūdzības izskatīšanas rezultāts ir atkarīgs no tā, vai attiecīgā prasība izbeigt darbību var tikt lūgta, pamatojoties uz tiesībām, kas ir piemērojamas brīdī, kad pēc sprieduma prejudiciālā nolēmuma lietā pasludināšanas tiks pieņemts nolēmums, ar kuru tiks izlemta pamattiesvedība, jo minētā prasība attiecas arī uz nākotnes pārkāpumiem. Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka iesniedzējtiesas lūgtā Direktīvas 2019/771 interpretācija tai ir noderīga, lai tā varētu pieņemt lēmumu izskatāmajā lietā (
12
).
23.
Šajā ziņā norādīšu, ka saskaņā ar Direktīvas 2019/771 11. apsvērumu šī direktīva papildina Direktīvu 2011/83, ieviešot noteikumus par preču atbilstību, tiesiskās aizsardzības līdzekļiem neatbilstības gadījumā un to īstenošanas veidiem. Tomēr Direktīvas 2019/771 62. apsvērumā minēts, ka, lai nodrošinātu pārredzamību, attiecībā uz komercgarantijām būtu jāparedz noteiktas prasības līdzās Direktīvā 2011/83 paredzētajām prasībām pirms līguma noslēgšanas sniegt informāciju par komercgarantiju pastāvēšanu un nosacījumiem. Šajā kontekstā Direktīvas 2019/771 2. panta 12. punktā komercgarantija ir definēta kā “papildus pārdevēja juridiskajam pienākumam sniegt atbilstības garantiju – jebkādas pārdevēja vai ražotāja (“garantētājs”) saistības pret patērētāju atlīdzināt samaksāto cenu, nomainīt vai salabot preces vai veikt ar to funkciju uzturēšanu saistītas darbības jebkādā veidā, ja šīs preces neatbilst specifikācijām vai jebkādām citām ar atbilstību nesaistītām prasībām, kas izklāstītas garantijas paziņojumā vai attiecīgajā reklāmā, kura pieejama pārdošanas līguma noslēgšanas brīdī vai pirms līguma noslēgšanas.”
24.
No iepriekš minēto apsvērumu kopuma izriet, ka Tiesai ir jāsniedz atbilde par Direktīvas 2011/83 2. panta 14. punktu un Direktīvas 2019/771 2. panta 12. punktu.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
25.
Ar abiem prejudiciālajiem jautājumiem, kuri ir jāskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2011/83 2. panta 14. punkts un Direktīvas 2019/771 2. panta 12. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajās ietvertais “komercgarantijas” jēdziens attiecas arī uz ražotāja (
13
) saistībām bez termiņa ierobežojuma pieņemt atpakaļ un atmaksāt (
14
) preci tāpēc vien, ka pircējs nav ar to apmierināts, un, ja tas tā ir, tad kādi ir šādas garantijas īstenošanas nosacījumi.
26.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (
15
).
Par gramatisko interpretāciju
27.
No Direktīvas 2011/83 2. panta 14. punkta formulējuma, kas atgādināts šo secinājumu 17. punktā, izriet, ka Savienības likumdevējs nepārprotami ir vēlējies “komercgarantijas” jēdzienam piešķirt plašu piemērošanas jomu.
28.
Tas pats, pirmkārt, attiecas uz aptverošā izteiciena “jebkādas saistības” lietošanu, kura mērķis ir raksturot tirgotāja uzvedību, tieši vai netieši uzrunājot pārdošanai piedāvāto produktu potenciālos pircējus. Iepriekš minētās normas formulējums turklāt atklāj, ka šai garantijai ir divējāds mērķis tādā nozīmē, ka to var piemērot, ja iegādātā prece neatbilst “specifikācijām” vai “citām ar atbilstību nesaistītām prasībām”, kas izklāstītas garantijas paziņojumā vai pievienotajā reklāmā.
29.
Lai labāk izprastu šīs alternatīvas nozīmi, ir jāatsaucas uz attiecīgās normas izstrādi. Priekšlikumā Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par patērētāju tiesībām bija atsauce tikai uz “specifikācijām”, kas izklāstītas garantijas paziņojumā vai attiecīgajā reklāmā. Šis jēdziens neapšaubāmi attiecas uz pirkuma priekšmeta “īpašību” vai “kvalitātes” objektīvo jēdzienu, kas nosaka atbilstību līgumam, un atgādina, ka komercgarantija, kas tiek pievienota juridiskajai atbilstības garantijai, var izpausties kā juridiskās atbilstības garantijas pagarinājums.
30.
Likumdošanas procesā un pēc Parlamenta pieņemtā grozījuma tika pievienots otrs iespējamais mērķis, kura formulējums nepārprotami atšķiras no pirmā un, pretēji tam, paredz tādu sasaisti ar preci, kas neizriet no neatbilstības. Neitrāla un vispārīga frāze “jebkādas citas prasības” pilnībā var aptvert to, ka patērētāja subjektīvās cerības par preci nav apmierinātas, neatkarīgi no jebkādiem objektīviem apsvērumiem, kas saistīti ar šīs preces īpašībām vai kvalitāti. Pārbaudot Direktīvas 2011/83 2. panta 14. punkta dažādās valodu versijas, jo īpaši angļu, itāļu un vācu valodas versijas, atklājas terminoloģijas lietojums, t.i., attiecīgi jēdzieni “requirements”, “requisito” un “Anforderungen”, kas atbilst jēdzienam “prasības”, kas man šķiet piemērotāks, lai interpretētu jēdzienu “komercgarantija”, kura iespējamais mērķis ir patērētāja neapmierinātība ar nopirkto preci.
31.
Tomēr ir interesanti atzīmēt, ka “komercgarantijas” jēdziena definīcija, kas ietverta Direktīvas 2019/771 2. panta 12. punktā, it īpaši franču un spāņu valodas versijās, ir formulēta gandrīz identiski Direktīvas 2011/83 2. panta 14. punktā minētajai, un šajā diskusijā nozīmīgais grozījums attiecas tieši uz frāzes “citas prasības” aizstāšanu ar frāzi “jebkādas citas prasības”, kas nav saistītas ar atbilstību.
32.
Visbeidzot, jāuzsver, ka šīs citas prasības iepriekš minētajās valodu versijās ir skaidri noteiktas kā iespējamas, un tās ir jāizklāsta garantijas paziņojumā vai attiecīgajā reklāmā, par kuras saturu ir atbildīgs tikai tirgotājs, un tas pilnībā atbilst viņa uzņēmējdarbības brīvības īstenošanai un brīvai izvēlei attiecībā uz pārdotajām precēm pievienotās komercgarantijas veidu un apjomu.
33.
Tādējādi šķiet, ka ne Direktīvas 2011/83 2. panta 14. punkta, ne Direktīvas 2019/771 2. panta 12. punkta formulējums neizslēdz iespēju ražotājam atsevišķi – nevis no pašas preces, bet gan no prasībām, kas saistītas ar tās atbilstību pārdošanas līgumam, – piedāvāt garantiju beznosacījuma solījuma veidā pieņemt atpakaļ un atmaksāt šo preci, ja pircējs ar to nebūtu apmierināts.
Par teleoloģisko interpretāciju
34.
Kā izriet no Direktīvas 2011/83 1. panta, ņemot vērā tās 4., 5. un 7. apsvērumu, šīs direktīvas mērķis ir nodrošināt augstu patērētāju tiesību aizsardzības līmeni, garantējot viņiem sniedzamo informāciju un drošību darījumos ar tirgotājiem. Turklāt patērētāju tiesību aizsardzībai Savienības politikā ir veltīts LESD 169. pants, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 38. pants (
16
). Šis mērķis ir arī Direktīvas 2019/771 mērķis, kā to apstiprina šīs direktīvas 2., 3., 5. un 10. apsvērums, kā arī tās 1. pants un 62. apsvērums, kurā precizēts, ka, lai gan dalībvalstis var brīvi paredzēt noteikumus par citiem komercgarantiju aspektiem, kas nav iekļauti minētajā direktīvā, šādi noteikumi patērētājiem nevar liegt aizsardzību, ko viņiem sniedz šī norma šajā jomā.
35.
Tomēr uzskats, ka tirgotāja saistības, kas ir atkarīgas vienīgi no patērētāja personīgās apmierinātības ar pirkuma priekšmetu, var ietilpt Direktīvas 2011/83 un Direktīvas 2019/771 materiālajā piemērošanas jomā attiecībā uz komercgarantiju, veicina augsta patērētāju tiesību aizsardzības līmeņa sasniegšanu iekšējā tirgū, kura efektīvu darbību paredzēts nodrošināt ar šiem aktiem.
36.
Papildus iespējamai juridiskās atbilstības garantijas paplašināšanai patērētājs tādējādi gūs labumu no papildu tiesībām, kas attiecībā uz tirgotāju tiek nodrošinātas ar juridiski saistošu spēku. Šādas interpretācijas rezultātā tiks īstenots informācijas sniegšanas pienākums attiecībā uz distances līgumiem, jo informācija, kas sniegta pirms līguma noslēgšanas, par līgumiskajiem nosacījumiem un šī līguma noslēgšanas sekām patērētājam ir būtiski svarīga (
17
). Tieši uz šādas informācijas pamata patērētājs izlems, vai viņš vēlas uzņemties līgumiskas saistības ar tirgotāju. Informācijas sniegšanas pienākums, kas paredzēts Direktīvas 2011/83 6. panta 1. punktā un 8. panta 1. un 4. punktā, ļauj patērētājam pirms distances līguma noslēgšanas atbilstošā veidā saņemt visu informāciju, kas nepieciešama, lai viņš varētu izlemt, vai slēgt līgumu, tādējādi izpildot leģitīmo vispārējo interešu mērķi patērētāju tiesību aizsardzības jomā saskaņā ar LESD 169. pantu, kas atgādināts šīs direktīvas 3. apsvērumā, vienlaikus neietekmējot vārda un informācijas brīvības būtisko saturu, kā arī uzņēmēja darījumdarbības brīvību, kas noteiktas Hartas 11. un 16. pantā (
18
).
37.
Savukārt interpretācija, kas ir pretēja ierosinātajai, varētu apdraudēt patērētāju tiesību aizsardzības mērķi, un ir jāatgādina, ka šajā jomā ir jāņem vērā tas, ko, iespējams, sagaida samērā informēts, uzmanīgs un apdomīgs vidusmēra patērētājs (
19
). Manuprāt, pastāvot komercpraksei, kuras pamatā ir šāda veida sauklis “Ja neesi apmierināts, saņem naudu atpakaļ!”, kurš efektīvi piesaista vidusmēra patērētāja uzmanību, tomēr ir mānīgs, jo ļauj noticēt, ka viņam ir patiesas garantijas tiesības, kuras tas var izmantot pret tirgotāju, un tas šī pēdējā apsvēruma ietekmē varētu pieņemt lēmumu slēgt līgumu. Kā norāda Komisija, patērētāju maldināšana par viņu tiesībām saskaņā ar Direktīvas 2005/29/EK (
20
) 6. panta 1. punkta g) apakšpunktu varētu būt uzskatāma par negodīgu komercpraksi, kas ir aizliegta.
38.
Vienīgais veids, kā nodrošināt tiesisko drošību līgumattiecībās starp tirgotājiem un patērētājiem, ir komercgarantijas piemērošanas jomā iekļaut šo patērētāju subjektīvo cerību apmierināšanu attiecībā uz pirkuma priekšmetu. Šajā ziņā nepieciešams uzsvērt, ka Direktīvas 2011/83 7. apsvērums un Direktīvas 2019/771 5. apsvērums parāda, ka šīm abām tiesību normām ir viens un tas pats mērķis stiprināt starp patērētājiem un tirgotājiem noslēgto pārdošanas līgumu tiesisko drošību, kas varētu stiprināt arī šo dalībnieku pārliecību. Direktīvas 2019/771 62. apsvērumā ir skaidri izklāstīts nolūks uzlabot šo drošību un “novērst patērētāju maldināšanu” attiecībā uz komercgarantiju.
39.
Attiecībā uz iepriekš minēto darījumdarbības brīvību Tiesa ir lēmusi, ka, interpretējot Direktīvas 2011/83 noteikumus, ir jāatrod taisnīgs līdzsvars starp augsta līmeņa patērētāju tiesību aizsardzību un uzņēmumu konkurētspēju, kā to paredz arī šīs direktīvas 4. apsvērums, vienlaikus ievērojot uzņēmēja darījumdarbības brīvību, kas nostiprināta Hartas 16. pantā, tomēr šādai līdzsvarošanai šajā gadījumā nav nozīmes, jo komercgarantijas mērķa un apmēra noteikšana ir šīs brīvības izpausme (
21
). Tieši pārdevējs vai ražotājs ir tas, kurš brīvi nosaka šīs garantijas īstenošanas nosacījumus un piedāvā to patērētājam savas komercstratēģijas ietvaros, paļaujoties uz savu pārdošanas vai reklāmas argumentu efektivitāti, lai uzlabotu sava piedāvājuma konkurētspēju un pievilcību salīdzinājumā ar konkurentu piedāvājumu un pēc tam palielinātu darījumu apjomu, no vienas puses, un pamatojoties uz zemu pārdoto preču atgriešanu pēc pircēju lēmuma mainīt savas domas par pirkumu, no otras puses.
40.
Turklāt jākonstatē, ka tirgotāja saistības “ja neesi apmierināts, saņem naudu atpakaļ” ir sena un īpaši plaši izplatīta reklāmas tehnika, kas laika gaitā vienkārši ir precīzāk regulēta ar Savienības tiesību normām. Pašu šo garantiju pārsniedz saistības “esi apmierināts un saņem naudu atpakaļ”, kas paredz, ka tirgotājs piedāvā preces, par kurām ir iespējams saņemt atmaksu pilnā apmērā pēc vienkārša pieprasījuma bez nepieciešamības būt “neapmierinātam” ar preci.
41.
Jāatceras, ka Savienības politikas kontekstā mērķis nodrošināt augsta līmeņa patērētāju tiesību aizsardzību ir balstīts uz faktu, ka tie atrodas vājākā pozīcijā salīdzinājumā ar tirgotājiem, jo patērētāji ir uzskatāmi par mazāk informētiem, ekonomiski vājākiem un juridiski mazāk pieredzējušiem salīdzinājumā ar to līgumpartneriem (
22
). Līgumpartneri tādējādi lieliski spēj izprast to darbību, kas vērstas uz patērētājiem, normatīvo regulējumu un tādējādi noteikt komerciālo saistību apjomu, kas papildina juridiskās atbilstības garantiju un ir tiem pilnībā saistošs, tādēļ ir loģiski, ka Savienības likumdevējs nav paredzējis nekādus aizsardzības pasākumus viņu labā.
42.
Šajā ziņā es uzskatu, ka likumdevēja (
23
) pieņemtais un Tiesas judikatūrā (
24
) nostiprinātais mērķis aizsargāt tirgotāju no nesamērīgiem trūkumiem, kas saistīti ar atsevišķām situācijām, nav pamatots situācijā, kad attiecīgā persona brīvi, pilnībā zinot faktus, nosaka juridiski saistošas saistības attiecībā pret patērētāju, iepriekš izvērtējot to iespējamās finansiālās sekas. Uzskatu, ka ir interesanti norādīt, ka Tiesa ir lēmusi, ka gadījumā, kad tirgotājs skaidri vērš patērētāja uzmanību uz ražotāja komercgarantijas esamību, lai to padarītu par pārdošanas vai reklāmas argumentu un tādējādi uzlabotu sava piedāvājuma konkurētspēju un pievilcību salīdzinājumā ar konkurentu piedāvājumiem, ir jāpiemēro Direktīvas 2011/83 6. panta 1. punkta m) apakšpunktā minētais pienākums sniegt informāciju. Turpinājumā tā precizēja, ka šādu informācijas sniegšanas pienākumu nevar uzskatīt par nesamērīgu apgrūtinājumu tirgotājam, ja viņš pats, pilnībā pārzinot faktus, nolemj vērst patērētāja uzmanību uz šo informāciju un vēlas ar to gūt konkurences priekšrocības (
25
).
43.
Šādos apstākļos man šķiet, ka interpretācija, kurā tiek atzīts, ka tirgotāja saistības, kas ir atkarīgas vienīgi no patērētāja personīgās apmierinātības ar pirkuma priekšmetu, var būt komercgarantijas priekšmets, atbilst Savienības tiesību mērķim panākt taisnīgu līdzsvaru starp augsta līmeņa patērētāju tiesību aizsardzību un uzņēmumu konkurētspēju.
Par kontekstuālo interpretāciju
44.
Kontekstuālā analīze, manuprāt, apstiprina piedāvāto komercgarantijas interpretāciju. Tāda piedāvājuma iekļaušana kontekstuālās analīzes piemērošanas jomā, kura mērķis ir pārdoto preču beztermiņa pieņemšana atpakaļ un atmaksa pircēja neapmierinātības gadījumā, šķiet kā atteikuma tiesību paplašinājums, kas atzīts pircēja interesēs saskaņā ar Direktīvu 2011/83.
45.
Tā šīs direktīvas 9. pantā ir paredzēts, ka noteiktā termiņā patērētājs šādas tiesības var izmantot bez sankcijām un nesniedzot nekādu pamatojumu. Attiecībā uz atteikuma juridiskajām sekām Direktīvas 2011/83 13. panta 1. punktā noteikts, ka “tirgotājs atmaksā visus maksājumus, ko viņš ir saņēmis no patērētāja, tostarp attiecīgā gadījumā piegādes izdevumus”, savukārt patērētājs sedz radušās tiešās izmaksas saistībā ar preču atgriešanu un īpašās situācijās – daļu no piegādes izmaksām (
26
). No šīs direktīvas 37. apsvēruma izriet, ka atteikuma tiesību mērķis ir aizsargāt patērētāju distances pārdošanas situācijā, kurā viņš “nevar preci apskatīt pirms līguma noslēgšanas”. Tādējādi atteikuma tiesības ir paredzētas tam, lai kompensētu no distances līguma izrietošo patērētāja neizdevīgo stāvokli, viņam piešķirot pienācīgu termiņu pārdomām, kura laikā viņam ir iespēja pārbaudīt un izmēģināt iegādātās preces (
27
).
46.
Garantijas paziņojumā vai attiecīgajā reklāmā patērētajam paredzētā iespēja bez termiņa ierobežojuma un vienīgi viņa neapmierinātības ar preci dēļ pārdomāt un atgriezt atpakaļ tiešsaistē iegādātās preces vienīgi galējības veidā nosaka atteikuma tiesību pamatdomas laika dimensiju.
47.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai nolemt, ka Direktīvas 2011/83 2. panta 14. punkts un Direktīvas 2019/771 2. panta 12. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos minētais “komercgarantijas” jēdziens ietver ražotāja saistības pieņemt atpakaļ un atlīdzināt preci, kas iegādāta, izmantojot distances pārdošanas līgumu, bez termiņa ierobežojuma un tāpēc vien, ka pircējs ar to nav apmierināts.
48.
Manuprāt, šis risinājums arī nosaka atbildi saistībā ar šādas garantijas īstenošanas nosacījumiem. Iesniedzējtiesa šajā ziņā jautā, vai patērētāja neapmierinātība ir jāpierāda, pamatojoties uz objektīviem apstākļiem. Uz šo jautājumu var atbildēt tikai noliedzoši, jo patērētāja subjektīvās attieksmes neapmierināšana attiecībā uz iegādāto produktu pēc definīcijas nevar tikt objektīvi pārbaudīta, tādēļ ka tiesnesis nevar pārbaudīt ieinteresētās puses intīmās domas. Pietiek ar vienkāršu patērētāja paziņojumu šajā saistībā, kas pievienots preces atgriešanas veidlapai.
Secinājumi
49.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/83/ES (2011. gada 25. oktobris) par patērētāju tiesībām un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK 2. panta 14. punkts un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2019/771 (2019. gada 20. maijs) par atsevišķiem preču pārdošanas līgumu aspektiem, ar kuru groza Regulu (ES) 2017/2394 un Direktīvu 2009/22/EK un atceļ Direktīvu 1999/44/EK, 2. panta 12. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tajos minētais “komercgarantijas” jēdziens ietver ražotāja saistības pieņemt atpakaļ un atlīdzināt preci, kas iegādāta, izmantojot distances pārdošanas līgumu, bez termiņa ierobežojuma un tāpēc vien, ka pircējs ar to nav apmierināts.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2011. gada 25. oktobris) par patērētāju tiesībām un ar ko groza Padomes Direktīvu 93/13/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Padomes Direktīvu 85/577/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK (OV 2011, L 304, 64. lpp.).
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2019. gada 20. maijs) par atsevišķiem preču pārdošanas līgumu aspektiem, ar kuru groza Regulu (ES) 2017/2394 un Direktīvu 2009/22/EK un atceļ Direktīvu 1999/44/EK (OV 2019, L 136, 28. lpp.).
(
4
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (1999. gada 25. maijs) par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām (OV 1999, L 171, 12. lpp.).
(
5
)	Direktīva 1999/44 tika piemērota visiem patēriņa preču pārdošanas līgumiem, tostarp distances pārdošanas līgumiem, kā skaidri norādīts šīs direktīvas 4. apsvēruma beigu daļā.
(
6
)	Skat. Direktīvas 1999/44 21. apsvērumu.
(
7
)	2008. gada 8. oktobra priekšlikumā, kura rezultātā tika pieņemta Direktīva 2011/83 (COM (2008) 614, galīgā redakcija), Komisija ierosināja aizstāt četras direktīvas, tostarp Direktīvu 1999/44, ar “vienotu horizontālu instrumentu”, kura pamatā ir pilnīga saskaņošana patērētāju tiesību aizsardzības jomā. Padome šo pieeju noraidīja. Galu galā no Direktīvas 2011/83 63. apsvēruma un 33. panta izriet, ka vienīgais Direktīvas 1999/44 grozījums bija 8.a panta iekļaušana, kas paredz, ka dalībvalstīm ir jāinformē Komisija par stingrāku valsts noteikumu pieņemšanu attiecībā uz patērētāju tiesību aizsardzību noteiktās jomās.
(
8
)	Skat. Direktīvas 2011/83 28. un 33. pantu.
(
9
)	Nav strīda par to, ka attiecīgās preces tiešsaistē no uzņēmuma Outdoor‑Works iegādājās BB Sport pilnvarota kontrolpircēja. Tomēr saskaņā ar Tiesas judikatūru “tirgotājs” Direktīvas 2011/83 2. panta 2. punkta izpratnē nozīmē ne tikai fizisku vai juridisku personu, kas attiecībā uz līgumiem, kuriem piemērojama šī direktīva, rīkojas nolūkā, kas saistīts ar tās komercdarbību, uzņēmējdarbību, amatniecisko vai profesionālo darbību, bet arī fizisku vai juridisku personu, kas rīkojas kā starpnieks šā tirgotāja vārdā vai uzdevumā, ja gan šo starpnieku, gan principālu var kvalificēt par “tirgotāju” šīs normas izpratnē, un nav nepieciešams, lai notiktu dubulta pakalpojumu sniegšana (spriedums, 2022. gada 24. februāris, Tiketa, C‑536/20, EU:C:2022:112, 36. punkts). Tomēr norādīšu, ka pamatlieta attiecas uz prasību par LACD piedēvētās negodīgās komercprakses izbeigšanu un ka strīda izšķiršanas nolūkos iesniedzējtiesa, kuras pienākums ir izvērtēt, ņemot vērā katras lietas īpatnības, gan nepieciešamību lūgt prejudiciālu nolēmumu, lai tā varētu pasludināt spriedumu, gan Tiesai uzdoto jautājumu atbilstību, jautā Tiesai, ko, runājot par ražotāja saistībām, var uzskatīt par komerciālu garantiju Direktīvas 2011/83 izpratnē. Ņemot vērā atbilstības pieņēmumu, kas ir saistīts ar valsts tiesu uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem, un tiktāl, ciktāl acīmredzami nešķiet, ka šajos jautājumos minētajai lūgtajai Savienības tiesību normu interpretācijai nebūtu nekādas saistības ar pamatlietas faktisko situāciju vai priekšmetu, uz iesniedzējtiesas jautājumiem ir jāatbild.
(
10
)	Skat. Direktīvas 2011/83 5. un 7. apsvērumu un Direktīvas 2019/771 6. apsvērumu, kā arī spriedumu, 2018. gada 13. septembris, Starman (C‑332/17, EU:C:2018:721, 27. punkts).
(
11
)	Lai gan 2022. gada 5. maija spriedumā Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353) Tiesa Direktīvas 2011/83 6. panta 1. punkta m) apakšpunktu izskatīja kopā ar Direktīvas 1999/44 6. panta 2. punkta otro ievilkumu, tas bija nepieciešams, lai atbildētu uz konkrētu iesniedzējtiesas jautājumu nevis par ražotāja paziņojuma kvalificēšanu par “komercgarantiju”, bet gan par tādas informācijas iespējamo identificēšanu, kas sniedzama patērētājam saskaņā ar pirmo noteikumu par nosacījumiem attiecībā uz šo garantiju, salīdzinot ar otrajā tiesību normā minētajiem noteikumiem. Katrā ziņā lex posterior derogat legi priori principa un nedalāmā saskaņotā veseluma, ko veido Direktīvas 2011/83 2. panta 14. punkts un 6. panta 1. punkts, piemērošana, manuprāt, padara par nevajadzīgu kopīgu interpretāciju ar attiecīgajiem Direktīvas 1999/44 noteikumiem.
(
12
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 14. janvāris, Plus Warenhandelsgesellschaft (C‑304/08, EU:C:2010:12, 29.–32. punkts).
(
13
)	Pirmais prejudiciālais jautājums attiecas uz jēdzienu “garantētājs”, kas aptver, manuprāt, izteiksmīgāku jēdzienu – “ražotājs”, kas atbilst LACD situācijai. Lai šie secinājumi būtu vieglāk lasāmi, man šķita labāk lietot šo otro jēdzienu, kā arī jēdzienu “tirgotājs”, kas ir pretējs jēdzienam “patērētājs”. Turklāt 2022. gada 5. maija spriedumā Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353, 35. un 36. punkts) Tiesa precizēja, ka gadījumos, kad ražotājs pārdod patērētājam tieši vai ar citas personas starpniecību, kas darbojas viņa vārdā un uzdevumā, preces, ko tas ražo, tas ir jāuzskata par “tirgotāju” Direktīvas 2011/83 2. panta 2. punkta izpratnē. Tādējādi tā piedāvātā komercgarantija var atbilst tikai “tirgotāja saistībām” šīs direktīvas 2. panta 14. punkta izpratnē, nevis “ražotāja” saistībām šīs normas izpratnē. Minētā norma attiecas uz tādu situāciju, kurā tirgotājs netiek sajaukts ar ražotāju.
(
14
)	LACD paziņojumā, kā tas ir izklāstīts lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir minēta tikai iespēja atdot atpakaļ iegādāto preci, skaidri neminot tās atlīdzināšanu, kas šķiet vismaz dīvaini un pretrunīgi saistībā ar komercgarantijas raksturu, kas tiek sniegta, lai “atlīdzinātu samaksāto cenu vai apmainītu vai salabotu preci”. Tomēr LACD paskaidrojumu izvērtējums novērš jebkādas neskaidrības, jo tajā norādīts, ka “nav šaubu, ka klients jebkurā laikā var atdot atpakaļ T kreklu vai nu tirgotājam, vai LACD, un ka samaksātā cena viņam tiks atlīdzināta tur, kur viņš to ir atdevis”.
(
15
)	Spriedums, 2016. gada 14. jūlijs, Verband Sozialer Wettbewerb (C‑19/15, EU:C:2016:563, 23. punkts).
(
16
)	Spriedums, 2022. gada 7. aprīlis, Fuhrmann-2 (C‑249/21, EU:C:2022:269, 21. punkts).
(
17
)	Spriedums, 2018. gada 13. septembris, Wind Tre un Vodafone Italia (C‑54/17 un C‑55/17, EU:C:2018:710, 46. punkts).
(
18
)	Spriedums, 2019. gada 23. janvāris, Walbusch Walter Busch (C‑430/17, EU:C:2019:47, 36. un 42. punkts).
(
19
)	Spriedums, 2016. gada 21. janvāris, Viiniverla (C‑75/15, EU:C:2016:35, 25. punkts).
(
20
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2005. gada 11. maijs), kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“Negodīgas komercprakses direktīva”) (OV 2005, L 149, 22. lpp.).
(
21
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 7. aprīlis, Fuhrmann-2 (C‑249/21, EU:C:2022:269, 31. punkts).
(
22
)	Spriedums, 2020. gada 14. maijs, NK (Privātmājas projektēšana) (C‑208/19, EU:C:2020:382, 39. punkts).
(
23
)	Skat. Direktīvas 1999/44 3. panta 3. punkta otro daļu un Direktīvas 2019/771 13. panta 2. un 3. punktu.
(
24
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2011. gada 16. jūnijs, Gebr. Weber un Putz (C‑65/09 un C‑87/09, EU:C:2011:396, 58. un 73. punkts), 2019. gada 23. maijs, Fülla (C‑52/18, EU:C:2019:447, 52.–54. punkts), un 2020. gada 12. marts, Verbraucherzentrale Berlin (C‑583/18, EU:C:2020:199, 31. un 36. punkts).
(
25
)	Spriedums, 2022. gada 5. maijs, Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353, 45. un 46. punkts).
(
26
)	Direktīvas 2011/83 9. pants, kurā ir ietverta atsauce uz tās 13. panta 2. punktu un 14. pantu.
(
27
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2009. gada 3. septembris, Messner (C‑489/07, EU:C:2009:502, 20. punkts) saistībā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 97/7/EK (1997. gada 20. maijs) par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem (OV 1997, L 144, 19. lpp.).