62023CJ0351_RES
Lieta C‑351/23
GR REAL s. r. o.
pret
POunRT
(Krajský súd v Prešove lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (virspalāta) 2025. gada 24. jūnija spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Patērētāju aizsardzība – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Direktīva 93/13/EEK – 6. panta 1. punkts – 7. panta 1. punkts – Patēriņa kredītlīgums – Ar nekustamo īpašumu, kas ir patērētāja ģimenes mājoklis, nodrošināts līgums – Kredīta pirmstermiņa atmaksa – Šī nekustamā īpašuma pārdošana ārpustiesas izsolē – Valsts tiesiskais regulējums, kurā atļauts veikt šādu pārdošanu bez attiecīgā prasījuma iepriekšējas pārbaudes tiesā – Šādas pārdošanas spēkā neesības pamati, starp kuriem nav tas, vai pastāv negodīgi noteikumi – Patērētājiem atzītās aizsardzības efektivitāte – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. un 47. pants
Patērētāju aizsardzība – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Direktīva 93/13 – Piemērošanas joma – Tiesvedība, kuru ierosinājusi sabiedrība, kas nosolījusi patērētāja ģimenes mājokli, kurš pārdots, vēršot ārpustiesas piespiedu piedziņu uz hipotekāro nodrošinājumu, ko patērētājs sniedzis attiecībā uz šo īpašumu, un kuras mērķis ir panākt patērētāja izlikšanu no mājokļa – Pretprasība, ko šajā tiesvedībā cēlis patērētājs un ar ko apstrīdēta īpašumtiesību uz minēto ģimenes mājokli nodošanas likumība – Iekļaušana – Nosacījumi
(Padomes Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts)
(skat. 63.–74., 77., 79.–83. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Patērētāju aizsardzība – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Direktīva 93/13 – Negodīgu noteikumu izmantošanas izbeigšanai paredzētie līdzekļi – Valsts tiesiskais regulējums, kurā atļauts turpināt ārpustiesas piespiedu piedziņas vēršanu uz hipotekāro nodrošinājumu, ko patērētājs sniedzis attiecībā uz savu ģimenes mājokli, lai gan ir iesniegts pieteikums par pagaidu pasākumu noteikšanu un ir apstiprinoši netieši pierādījumi tam, ka līgumā, uz ko balstīta minētā piedziņa, varbūtēji ir iespējami negodīgs noteikums – Tiesiskais regulējums, kurā nav ļauts lūgt tiesā atzīt šo piedziņu par spēkā neesošu tādēļ, ka minētajā līgumā ir negodīgs noteikums – Nepieļaujamība
(Padomes Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts)
(skat. 88.–105. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
Rezumējums
Izskatot Krajský súd v Prešove (Apgabaltiesa Prešovā, Slovākija) lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, Tiesa virspalātas sastāvā lemj par aizsardzību, kas atbilstoši Direktīvai 93/13 (
1
), lasot to pamattiesību uz mājokli un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā gaismā (
2
), patērētājiem nodrošināta tiesvedībā starp diviem patērētājiem un patērētāju ģimenes mājokli nosolījušo sabiedrību, pirmkārt, par šo patērētāju izlikšanu no mājokļa pēc tam, kad to iegādājās izsolē uzvarējusī sabiedrība, un, otrkārt, par pretprasību, ar kuru attiecīgie patērētāji apstrīd īpašumtiesību uz šo nekustamo īpašumu nodošanas tiesiskumu. Tiesa arī izvērtē nosacījumus, ar kādiem būtu turpināma ārpustiesas piespiedu piedziņas vēršanas uz hipotekāro nodrošinājumu procedūra, lai būtu ievērotas minētās pamattiesības, kā arī Direktīvā 93/13 paredzētās prasības.
2011. gada 7. aprīlī atbildētāji PO un RT noslēdza ar Slovākijas kredītiestādi (turpmāk tekstā – “banka”) aizdevuma līgumu par summu 63000 EUR, kas atmaksājama ikmēneša maksājumos. Šī aizdevuma beigu termiņš bija 2030. gada 20. janvāris. Maksājuma kavējuma gadījumā bankas piemērotajos vispārīgajos noteikumos bija paredzēta kredīta pirmstermiņa atmaksa. Aizdevuma līgumā bija paredzēts hipotekārais nodrošinājums, kura priekšmets bija atbildētāju ģimenes mājoklis.
Tā kā atbildētāji kavēja ikmēneša maksājumus, banka 2016. gada 3. novembrī pieprasīja kredīta pirmstermiņa atmaksu un aicināja atbildētājus samaksāt visu summu, kas vēl bija jāsamaksā saskaņā ar aizdevuma līgumu. Tā arī iesniedza pieteikumu par piespiedu piedziņas vēršanu uz hipotekāro nodrošinājumu, rīkojot aplūkotā nekustamā īpašuma pārdošanu ārpustiesas izsolē.
2017. gada 21. aprīlī atbildētāji cēla prasību Okresný súd Prešov (Prešovas rajona tiesa, Slovākija), lūdzot uzdot bankai nevērst piedziņu uz šo nodrošinājumu un kā pagaidu pasākumu apturēt piedziņu līdz brīdim, kad tiks galīgi pabeigta pamattiesvedība.
2017. gada 25. aprīlī notika pirmā izsoles kārta, kurā netika iesniegts neviens piedāvājums.
Ar 2017. gada 26. maija rīkojumu Prešovas rajona tiesa noraidīja atbildētāju pieteikumu par pagaidu pasākumu noteikšanu. PO un RT iesniedza apelācijas sūdzību par šo rīkojumu Apgabaltiesā Prešovā. 2017. gada 18. jūlijā, tātad vēl pirms šī tiesa bija pieņēmusi nolēmumu, attiecīgo nekustamo īpašumu otrajā izsoles kārtā iegādājās prasītāja GR REAL, kas ir sabiedrība, kura citstarp darbojas nekustamo īpašumu kreditēšanas, pārvaldīšanas un apsaimniekošanas jomā. Šī pārdošana notika, lai arī PO iebilda pret piedziņas vēršanu uz attiecīgo hipotekāro nodrošinājumu, pamatojoties uz to, ka noris tiesvedība ar mērķi nepieļaut šo piedziņu, un gan izsoles rīkotājs, gan uzvarējusī sabiedrība bija informēti par sākto tiesvedību, lai apturētu piespiedu piedziņu.
2017. gada 9. augustā Apgabaltiesa Prešovā atcēla 2017. gada 26. maija rīkojumu un uzdeva atkārtoti izskatīt atbildētāju pieteikumu par pagaidu pasākumu noteikšanu, citstarp pamatojoties uz to, ka Prešovas rajona tiesai bija jāizvērtē atbildētāju iebildumi par to, ka par noteikumu par kredīta pirmstermiņa atmaksu nav bijis vienošanās.
2017. gada 19. decembrī atbildētāji atsauca 2017. gada 21. aprīlī celto prasību, jo attiecīgais nekustamais īpašums jau bija pārdots. Tādēļ Prešovas rajona tiesa 2018. gada 11. janvārī izbeidza tiesvedību.
Tā kā atbildētāji atteicās atbrīvot attiecīgo nekustamo īpašumu, kas bija viņu vienīgā mājvieta un kurā dzīvoja arī viņu bērni, no kuriem divi ir nepilngadīgi, prasītāja cēla Prešovas rajona tiesā prasību par izlikšanu no mājokļa. Šī tiesa prasību noraidīja un to apelācijas tiesvedībā apstiprināja arī Apgabaltiesa Prešovā.
Ar 2021. gada 8. aprīļa rīkojumu Najvyšší súd Slovenskej republiky (Slovākijas Republikas Augstākā tiesa) atcēla abu šo tiesu nolēmumus un nodeva lietu atpakaļ Prešovas rajona tiesai, lai tā izvērtētu prasītājas īpašumtiesības. Prešovas rajona tiesa apmierināja prasītājas prasību un uzdeva atbildētājiem atbrīvot attiecīgo nekustamo īpašumu, noraidot prasību, ar kuru tie apstrīdēja šī īpašuma pārdošanas likumību.
Gan prasītāja, gan atbildētāji pārsūdzēja šo nolēmumu Apgabaltiesā Prešovā, kas ir iesniedzējtiesa. Minētajā tiesā atbildētāji apgalvoja, ka ir pārkāptas viņu kā patērētāju tiesības un viņu tiesības uz mājokli.
Pirmkārt, iesniedzējtiesa šaubās, vai noteikums par attiecīgā aizdevuma līguma pirmstermiņa izbeigšanu atbilst pārskatāmības prasībai, jo šis noteikums ir iekļauts bankas vispārīgajos noteikumos, taču banka nav vērsusi uz to atbildētāju uzmanību. Otrkārt, šī tiesa jautā, vai atbilstoši Direktīvai 93/13 sabiedrībai, kas ārpustiesas izsolē nosolījusi nekustamo īpašumu un kas ir informēta par tiesvedību, kura uzsākta par pārdošanas pamatā esošā noteikuma spēkā esību, ir absolūta aizsardzība vai arī šī aizsardzība var tikt ierobežota, citstarp ņemot vērā konkrēto patērētāju aktīvo rīcību, lai nodrošinātos pret šo piespiedu piedziņu, norādot uz minētā noteikuma negodīgumu, un šaubas par šīs sabiedrības labticību.
Tiesas vērtējums
Tiesa, pirmām kārtām, izvērtē, vai Direktīva 93/13 (
3
) ir piemērojama pamatlietā aplūkotajai tiesvedībai.
Tādējādi tā atgādina, ka, lai noteiktu, vai uz Direktīvu 93/13 var lietderīgi atsaukties šādā tiesvedībā, ir jāizvērtē šīs tiesvedības priekšmets un tā strīda īpatnības, par kuru tā ierosināta, kā arī tas, vai ir apstiprinoši netieši pierādījumi par iespējamu negodīga noteikuma esību hipotekārā aizdevuma līgumā, kas ir šādas tiesvedības priekšmets.
Pirmkārt, saistībā ar tiesvedības priekšmetu Tiesa atgādina savu judikatūru, atbilstoši kurai uz Direktīvu 93/13 principā nevar lietderīgi atsaukties strīdā, kas ir par to lietu tiesību aizsardzību, kuras saistītas ar pārdevēja vai piegādātāja izsolē likumīgi iegādāto īpašumu (
4
). Tā arī atgādina, ka situācijā, kad piedziņas vēršanas uz hipotēku procedūra, kuras rezultātā tika nodotas īpašumtiesības, ir beigusies un īpašumtiesības uz nekustamo īpašumu ir nodotas trešai personai, valsts tiesa nevar veikt līguma noteikumu negodīguma pārbaudi, kuras rezultātā tiktu atcelti nekustamā īpašuma īpašumtiesību nodošanas akti, attiecīgi neapstrīdot šīs īpašumtiesību nodošanas likumību (
5
). Šajā kontekstā Tiesa precizē, ka pamatlietā aplūkoto prasību priekšmeti atšķiras no tiem, kas aplūkoti tās iepriekš minētajā judikatūrā. Proti, pamatlieta ir īpaša ar to, ka iesniedzējtiesā ir celta, no vienas puses, prasība par atbildētāju izlikšanu no viņu ģimenes mājokļa, ko prasītāja cēlusi, īstenojot tiesības uz īpašumu, kuras tā ieguva pēc šī mājokļa pārdošanas ārpustiesas izsolē, un, no otras puses, pretprasība, ar kuru atbildētāji apstrīd īpašumtiesību uz šo mājokli nodošanas prasītājai likumību, pamatojoties uz to, ka šīs nodošanas apstākļi neatbilst efektīvas tiesību aizsardzības tiesā prasībai (
6
).
Tādēļ atšķirībā no strīda lietā, kurā taisīts spriedums Banco Santander (
7
), pamatlieta skar ne vien to īpašumtiesību lietas tiesību aizsardzību, kas iegūtas pēc nekustamā īpašuma pārdošanas izsolē, bet arī nosacījumus, ar kādiem piespiedu piedziņas vēršanas uz to hipotekāro nodrošinājumu, kas sniegts attiecībā uz šo īpašumu, procedūras noslēgumā šīs tiesības varēja tikt nodotas izsolē uzvarējušajai sabiedrībai. Šajā lietā atbildētāji attiecībā pret nekustamā īpašuma pircēju, kas iepretim ar šo īpašumu saistītajam hipotekārā aizdevuma līgumam ir trešā persona, pretprasībā nav norādījuši šī līguma vai atsevišķu tā noteikumu spēkā neesības pamatus, bet ir tikai apstrīdējuši īpašumtiesību uz minēto īpašumu nodošanas šim pircējam likumību.
Otrkārt, saistībā ar tā strīda īpatnībām, par kuru ierosināta tiesvedība, un it īpaši patērētāju attieksmi pret attiecīgo ārpustiesas piespiedu piedziņas procedūru Tiesa uzsver, ka patērētāju attieksmi nevar kvalificēt kā pilnīgi pasīvu.
Proti, no vienas puses, atbildētāji cēla prasību, lai nepieļautu šīs procedūras turpināšanu, papildinot šo prasību arī ar pieteikumu noteikt pagaidu pasākumus, lai apturētu procedūru. Iesniedzējtiesas ieskatā tas bija vienīgais tiesību aizsardzības līdzeklis, lai iebilstu pret ārpustiesas izsoli. Neskarot vērtējumu, kas jāveic šai tiesai, tas, ka atbildētāji pēc attiecīgās izsoles atteicās no prasības, nevar atspēkot konstatējumu, ka atbildētāji nebija pasīvi, jo viņi varēja pamatoti uzskatīt, ka prasībai bija zudis priekšmets.
No otras puses, iesniedzējtiesa norāda, ka atbildētāji izsoles otrajā kārtā bija informējuši prasītāju par to, ka ir iesniegts pieteikums par pagaidu pasākumu noteikšanu, lūdzot apturēt piespiedu piedziņas vēršanu uz attiecīgo hipotekāro nodrošinājumu. Šis faktu vērtējums ir iesniedzējtiesas kompetencē, un tas ir saistošs Tiesai, lai arī prasītāja noliedz, ka būtu informēta par šādu pieteikumu.
Treškārt, iesniedzējtiesas skatījumā izsoles dienā bija konstatējami apstiprinoši netieši pierādījumi par iespējami negodīgu noteikumu līgumā, uz kuru bija balstīta piespiedu piedziņas vēršana uz attiecīgo hipotekāro nodrošinājumu. Proti, iesniedzējtiesa šaubās, vai noteikums par kredīta pirmstermiņa atmaksu, kas bija šīs piespiedu izpildes pamatā, atbilst pārskatāmības prasībai.
Ņemot vērā iepriekš minēto, Tiesa uzskata, ka atšķirībā no lietas, kurā taisīts spriedums Banco Santander (
8
), atbildētāji nebija pasīvi ārpustiesas piespiedu piedziņas procedūrā. Gluži pretēji, viņi izmantoja valsts tiesiskajā regulējumā paredzētos tiesību aizsardzības līdzekļus, lai iebilstu pret šo piedziņu, un informēja personas, kuras skāra minētā piedziņa, par veiktajiem pasākumiem. Tomēr piespiedu piedziņas procedūra tika turpināta un noslēdzās ar viņu ģimenes mājokļa pārdošanu izsolē, un netika veikta nekāda pārbaude tiesā par tā prasījuma pamatojumu, kura apmierināšanu bija pieprasījusi banka, lai gan bija apstiprinoši netieši pierādījumi tam, ka šīs piedziņas pamatā esošais noteikums par kredīta pirmstermiņa atmaksu var būt negodīgs. Šādos apstākļos jau notikušas īpašumtiesību nodošanas trešai personai (
9
) tiesiskās drošības aizsardzība nav uzskatāma par absolūtu.
Tādēļ Tiesa atzīst, ka Direktīva 93/13 (
10
), lasot to tiesību uz mājokli un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā (
11
) gaismā, ir piemērojama tādā tiesvedībā, kurā, pirmkārt, sabiedrība – kura nosolījusi nekustamo īpašumu, kas ir patērētāja ģimenes mājoklis un kas pārdots, vēršot ārpustiesas piespiedu piedziņu uz hipotekāro nodrošinājumu, ko patērētājs attiecībā uz šo nekustamo īpašumu sniedzis aizdevējam, kurš ir pārdevējs vai piegādātājs – ir lūgusi izlikt šo patērētāju no mājokļa un, otrkārt, patērētājs, ceļot pretprasību, ir apstrīdējis to, ka īpašumtiesības uz minēto īpašumu šai izsolē uzvarējušajai sabiedrībai tika nodotas likumīgi, lai gan īpašumtiesību nodošanas brīdī vēl norisinājās tiesvedība ar mērķi apturēt šo piedziņu, pamatojoties uz negodīgu noteikumu esību līgumā, uz ko balstīta minētā piedziņa, par ko patērētājs iepriekš bija informējis izsolē uzvarējušo sabiedrību. Tas tā ir gadījumā, ja attiecīgās izsoles dienā bija apstiprinoši netieši pierādījumi tam, ka šie noteikumi var būt negodīgi, un patērētājs ir izmantojis tiesību aizsardzības līdzekļus, kuru izmantošanu saprātīgi varētu sagaidīt no vidusmēra patērētāja, lai panāktu minēto noteikumu pārbaudi tiesā.
Otrām kārtām, Tiesa konstatē, ka Direktīvai 93/13, lasot to tiesību uz mājokli un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā gaismā, ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums (
12
), kurā atļauts turpināt ārpustiesas piespiedu piedziņas vēršanu uz hipotekāro nodrošinājumu, ko patērētājs sniedzis aizdevējam, kurš ir pārdevējs vai piegādātājs, attiecībā uz nekustamo īpašumu, kas ir šī patērētāja ģimenes mājoklis, lai gan ir iesniegts pieteikums par pagaidu pasākumu noteikšanu, lūdzot apturēt šo piedziņu, kā arī ir apstiprinoši netieši pierādījumi tam, ka līgumā, uz ko balstīta minētā piedziņa, varbūtēji ir iespējami negodīgs noteikums. Tas tā ir tad, ja šajā tiesiskajā regulējumā nav paredzēta nekāda iespēja lūgt tiesā atzīt šo piedziņu par spēkā neesošu tādēļ, ka minētajā līgumā ir negodīgi noteikumi.
Šajā lietā, neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, tiesību aizsardzības līdzekļi, kuri atbildētājiem bija pieejami izsoles dienā, neatbilst efektīvas tiesību aizsardzības tiesā prasībai.
Proti, pirmkārt, šie tiesību aizsardzības līdzekļi nenodrošināja faktisku iespēju piespiedu piedziņas ietvaros apturēt šo izsoli, lai varētu pārbaudīt tiesā iespējami negodīgu noteikumu līgumā, uz kuru balstīta šī piedziņa, pat ja tiesā bija iesniegts pieteikums par piedziņas apturēšanu. Direktīvas 93/13 7. panta 1. punktā ir noteikts, ka patērētājam nedrīkst liegt efektīvu iespēju apturēt piedziņas procedūru, kas uzsākta atbilstoši izpildu dokumentam, kurš balstīts uz līguma noteikumu, kura spēkā esība apstrīdēta tiesā tā negodīguma dēļ. Faktiski, ja šāda apturēšanas iespēja netiktu nodrošināta, lēmums, kurā konstatēts šī noteikuma negodīgums, sniegtu šim patērētājam tikai a posteriori aizsardzību, kas būtu nepilnīga un nepietiekama. Šī prasība ir vēl jo pamatotāka, ja, tāpat kā šajā lietā, piespiedu piedziņas procedūra ir vērsta uz patērētāja un viņa ģimenes mājokli, kura aizsardzība ietilpst pamattiesību uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību jomā (
13
).
Otrkārt, minētie tiesību aizsardzības līdzekļi nenodrošināja atbildētājiem iespēju lūgt atzīt izsoli par spēkā neesošu tādēļ, ka līgumā, uz kuru balstīta šī izsole (
14
), ir negodīgs noteikums, lai gan ir apstiprinoši netieši pierādījumi par šī noteikuma iespējamo negodīgumu.
Tiesa piebilst, ka, ņemot vērā Slovākijas Republikas Augstākās tiesas neseno judikatūru attiecībā uz Likumu par labprātīgām izsolēm (
15
), nešķiet izslēgta iespēja interpretēt šo likumu (
16
) atbilstīgi Direktīvas 93/13 noteikumiem. Šajā ziņā, ja iesniedzējtiesa uzskata, ka var veikt šādu minētā likuma interpretāciju saistībā ar tajā paredzētajiem atcelšanas pamatiem, šajā likumā ir arī paredzēts, ka pieteikums par spēkā neesības atzīšanu jāiesniedz trīs mēnešu laikā no īpašuma iegūšanas izsolē dienas. Neskarot pārbaudi, kas jāveic iesniedzējtiesai, no atbildētājiem nevarēja pamatoti sagaidīt, ka viņi iesniegs pieteikumu par attiecīgās izsoles atzīšanu par spēkā neesošu, pamatojoties uz Likumu par labprātīgām izsolēm, jo viņi nevarēja iepriekš paredzēt šādu šī likuma interpretāciju, pie kādas Slovākijas Republikas Augstākā tiesa nonākusi piecus gadus pēc aplūkotās izsoles.
Sabiedrības interešu, kas ir ar Direktīvu 93/13 patērētājiem piešķirtās aizsardzības pamatā, nozīmīgums un nepieciešamība nodrošināt tiesību subjektiem no šīs direktīvas izrietošo tiesību efektivitāti pamato to, lai, nepastāvot efektīviem tiesību aizsardzības līdzekļiem, kas ļautu tiem aizstāvēt savas no šīs direktīvas izrietošās tiesības pirms īpašuma iegūšanas izsolē dienas, atbildētājiem netiktu liegts apstrīdēt piespiedu piedziņu, kuras rezultātā notika šī izsole.
Tiesa arī precizē – tā kā iesniedzējtiesai varētu nākties konstatēt aplūkotās izsoles spēkā neesību un tādēļ atjaunot tiesiskās attiecības, kas pastāvēja starp atbildētājiem un banku pirms šīs izsoles, tai, ņemot vērā piemērojamās valsts tiesības, būtu jāizvērtē iespēja ļaut bankai piedalīties procedūrā ar jebkādiem atbilstošiem procesuālajiem līdzekļiem.
(
1
)	Padomes Direktīva 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.).
(
2
)	Tiesības uz mājokli ir garantētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 7. pantā par privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību, savukārt tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ir paredzētas Hartas 47. pantā.
(
3
)	It īpaši, vai ir piemērojams Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts.
(
4
)	Spriedums, 2017. gada 7. decembris, Banco Santander (C‑598/15, EU:C:2017:945), 44. un 47. punkts.
(
5
)	Spriedums, 2022. gada 17. maijs, Ibercaja Banco (C‑600/19, EU:C:2022:394), 57. punkts.
(
6
)	Šī prasība paredzēta Hartas 47. pantā un Direktīvas 93/13 7. panta 1. punktā.
(
7
)	Spriedums, 2017. gada 7. decembris, Banco Santander (C‑598/15, EU:C:2017:945).
(
8
)	Spriedums, 2017. gada 7. decembris, Banco Santander (C‑598/15, EU:C:2017:945).
(
9
)	Tiesa uz to ir norādījusi spriedumos, 2017. gada 7. decembris, Banco Santander (C‑598/15, EU:C:2017:945), 45. punkts, un 2022. gada 17. maijs, Ibercaja Banco (C‑600/19, EU:C:2022:394), 57. punkts.
(
10
)	It īpaši Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts.
(
11
)	Hartas 7. un 47. pants.
(
12
)	Zákon č. 527/2002 Z. z. o dobrovoľných dražbách a o doplnení zákona Slovenskej národnej rady č. 323/1992 Zb. o notároch a notárskej činnosti (Notársky poriadok) v znení neskorších predpisov (Likums Nr. 527/2002 par labprātīgām izsolēm un papildinājumiem Slovākijas Nacionālās padomes Likumā Nr. 323/1992 par notāriem un notāru darbību (Notariāta kodekss) (turpmāk tekstā – “Likums par labprātīgām izsolēm”).
(
13
)	Hartas 7. pants.
(
14
)	Likuma par labprātīgām izsolēm 21. panta 2. punktā ir paredzētas tiesības trīs mēnešu laikā no izsoles dienas lūgt atzīt izsoli par spēkā neesošu, ja tiek apstrīdēta attiecīgā nodrošinājuma līguma spēkā esība vai ir pārkāptas šī likuma normas.
(
15
)	Rakstveida apsvērumos Slovākijas valdība apgalvo, ka Slovākijas Republikas Augstākā tiesa 2022. gada judikatūrā, kas apstiprināta 2023. gadā, Likuma par labprātīgām izsolēm 21. panta 2. punktu esot interpretējusi tādējādi, ka negodīgu noteikumu esība līgumā, uz ko balstīta ārpustiesas piespiedu piedziņa, ir pamats, kas ļauj atzīt par spēkā neesošu šīs piedziņas ietvaros notikušo pārdošanu.
(
16
)	It īpaši Likuma par labprātīgām izsolēm 21. panta 2. punkts.