62022CO0530
TIESAS RĪKOJUMS (sestā palāta)
2023. gada 16. februārī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesas Reglamenta 99. pants – Dzelzceļa transports – Pasažieru tiesības un pienākumi – Regula (EK) Nr. 1371/2007 – 3. panta 8. punkts – Pārvadājuma līgums – Jēdziens – Pasažieris, kuram nav biļetes, iekāpjot vilcienā – Patērētāju tiesību aizsardzība
Lietā C‑530/22
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Sąd Rejonowy dla Warszawy-Śródmieścia w Warszawie (Varšavas Centra rajona tiesa Varšavā, Polija) iesniegusi ar lēmumu, kas pieņemts 2022. gada 20. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2022. gada 9. augustā, tiesvedībā
Dunaj‑Finanse sp. z o.o.
pret
KG,
TIESA (sestā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Dž. Švīrebs [P. G. Xuereb], tiesneši T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents) un A. Kumins [A. Kumin],
ģenerāladvokāts: Dž. Pitrucella [G. Pitruzzella],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu lemt, izdodot motivētu rīkojumu saskaņā ar Tiesas Reglamenta 99. pantu,
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1371/2007 (2007. gada 23. oktobris) par dzelzceļa pasažieru tiesībām un pienākumiem (OV 2007, L 315, 14. lpp.) 3. panta 8. punktu, kā arī šīs regulas I pielikumā ietvertā A papildinājuma 6. panta 1. un 2. punktu.
2
Šis lūgums tika iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Dunaj‑Finanse sp. z o.o. un KG par tarifu piemaksām, kas KG tiek prasītas par ceļošanu ar vilcienu bez biļetes.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Regulas Nr. 1371/2007 1.–3. apsvērumā ir noteikts:
“(1)
Īstenojot kopējo transporta politiku, ir svarīgi nodrošināt dzelzceļa pasažieru tiesības un uzlabot kvalitāti un efektivitāti dzelzceļa pasažieru pārvadājumiem starp dalībvalstīm, lai palīdzētu palielināt dzelzceļa pārvadājumu daļu attiecībā pret citiem pārvadājumu veidiem.
(2)
Komisijas paziņojumā “Patērētāju aizsardzības politikas stratēģija 2002.–2006. gadam” [OV 2002, C 137, 2. lpp.] ir noteikts mērķis sasniegt augstu patērētāju aizsardzības līmeni transporta jomā saskaņā ar Līguma 153. panta 2. punktu.
(3)
Ņemot vērā to, ka dzelzceļa pasažieris ir pārvadājuma līguma vājākā puse, pasažieru tiesības šajā ziņā būtu jāaizsargā.”
4
Šīs regulas 1. panta a) punktā ir paredzēts:
“Ar šo regulu paredz noteikumus par:
a)
informāciju, kas jāsniedz dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumiem, transporta līgumu noslēgšanu, biļešu pārdošanu un datorizētu dzelzceļa pārvadājumu informācijas un rezervācijas sistēmu.”
5
Minētās regulas 3. pantā ir noteikts:
“Šajā regulā piemēro šādas definīcijas:
[..]
2)
“pārvadātājs” ir dzelzceļa pārvadājumu uzņēmums, ar ko pasažieris ir noslēdzis pārvadājuma līgumu, vai vairāki secīgi dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumi, kas ir atbildīgi, pamatojoties uz minēto līgumu;
[..]
8)
“pārvadājuma līgums” ir līgums par pārvadājuma veikšanu pret atlīdzību vai par brīvu, kuru dzelzceļa pārvadājumu uzņēmums vai biļešu pārdevējs un pasažieris noslēdz par viena vai vairāku pārvadājumu pakalpojumu sniegšanu;
[..]
16)
“vispārēji pārvadāšanas nosacījumi” ir pārvadātāja nosacījumi, kas ir vispārēju nosacījumu vai tarifu formā, kuri juridiski ir spēkā katrā dalībvalstī un kuri pēc pārvadājuma līguma noslēgšanas ir kļuvuši par tā sastāvdaļu;
[..].”
6
Regulas Nr. 1371/2007 II nodaļā “Pārvadājuma līgums, informācija un biļetes” ir ietverts tās 4.–10. pants. Šīs regulas 4. pantā “Pārvadājuma līgums” ir paredzēts:
“Ņemot vērā šo nodaļu, pārvadājuma līguma noslēgšanu un izpildi un informācijas un biļešu nodrošināšanu reglamentē I pielikuma II un III sadaļa.”
7
Regulas Nr. 1371/2007 I pielikums ar nosaukumu “Izvilkums no Vienotajiem noteikumiem attiecībā uz pasažieru un bagāžas starptautisko dzelzceļa pārvadājuma līgumu (CIV)” sastāv no 1980. gada 9. maija Konvencijas par starptautiskajiem dzelzceļa pārvadājumiem (COTIF), kurā grozījumi izdarīti ar 1999. gada 3. jūnija Viļņas protokolu (turpmāk tekstā – “COTIF”), A papildinājuma II–VII sadaļas. Tādējādi I pielikumā ir šī papildinājuma II sadaļa “Pārvadājuma līguma noslēgšana un izpilde”, kurā ietverts minētā papildinājuma 6.–11. pants.
8
Atbilstoši COTIF A papildinājuma 6. panta “Pārvadājuma līgums” nosacījumiem:
“1.   Saskaņā ar pārvadājuma līgumu pārvadātājs uzņemas pārvest pasažieri, kā arī, ja nepieciešams, bagāžu un transportlīdzekļus uz galastaciju un nogādāt bagāžu un transportlīdzekļus galastacijā.
2.   Pārvadājuma līgumu apstiprina ar vienu vai vairākām pasažierim izdotām biļetēm. Tomēr saskaņā ar 9. pantu biļetes neesamība, nepareizums vai nozaudēšana neietekmē līguma esamību vai derīgumu, [kuram joprojām piemērojami šie vienotie noteikumi].
3.   Biļete kalpo kā ticams pierādījums pārvadājuma līguma noslēgšanai un saturam.”
9
A papildinājuma 9. panta “Tiesības tikt pārvadātam. Pārvadāšanas atteikums” 1. punktā ir paredzēts:
“Pasažierim no viņa brauciena sākuma jābūt derīgai biļetei un pēc pieprasījuma tā jāuzrāda biļešu kontrolierim. Vispārējie pārvadāšanas noteikumi var paredzēt:
a)
ka pasažieris, kurš nevar uzrādīt derīgu biļeti, papildus braukšanas maksai maksā soda naudu;
b)
ka pasažierim, kurš atsakās maksāt braukšanas maksu vai soda naudu, var pieprasīt pārtraukt braucienu;
c)
vai un kādos apstākļos var tikt atmaksāta soda nauda.”
Polijas tiesības
Civilkodekss
10
1964. gada 23. aprīļaustawa – Kodeks cywilny (Civilkodekss; 1964. gada Dz. U., Nr. 16, 93. poz.) redakcijas, kas piemērojama pamatlietā, 117. panta 2. un 2.1 punktā ir paredzēts:
“§ 2.   Beidzoties noilguma termiņam, parādnieks var izvairīties no savām saistībām, ja vien viņš neatsakās no tiesībām piemērot noilgumu. [..]
§ 21.   Pēc noilguma termiņa beigām vairs nav iespējams celt prasību pret patērētāju.”
Pārvadājumu likums
11
1984. gada 15. novembraustawa Prawo przewozowe (Pārvadājumu likums) (1984. gada Dz. U., Nr. 53, 272. poz.) 16. panta 1. punkts, redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Pārvadājumu likums”), ir formulēts šādi:
“Pārvadājuma līgums tiek noslēgts, iegādājoties biļeti pirms brauciena sākšanas vai izpildot citus pārvadātāja vai sabiedriskā transporta pakalpojumu sniedzēja noteiktos nosacījumus par piekļūšanu transportlīdzeklim, bet, ja tādi nav noteikti, ieņemot vietu transportlīdzeklī.”
12
Pārvadājumu likuma 33.a panta 3. punktā ir noteikts:
“Ja tiek konstatēts, ka ceļotājam nav derīgas biļetes, pārvadātājs vai sabiedriskā transporta pakalpojumu sniedzējs vai tā pilnvarota persona iekasē attiecīgo pārvadājuma maksu, kā arī papildu maksu vai izsniedz maksājuma pieprasījumu.”
13
Šā likuma 77. panta 1. punktā un 3. punkta 4. apakšpunktā ir paredzēts:
“1.   Neskarot 2. punktu un 78. pantu, prasībām, kas balstītas uz šo likumu vai tā īstenošanas noteikumiem, piemērojams viena gada noilguma termiņš.
[..]
3.   Noilguma termiņš sākas:
[..]
4)
maksājuma vai atmaksas pieprasījumiem – maksājuma dienā vai, ja maksājums nav bijis, dienā, kurā maksājums bija jāveic.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
14
2016. gada 10. septembrī KG brauca ar dzelzceļa pārvadātāja uzņēmuma Koleje Mazowieckie – KM sp. z o.o. vilcienu bez derīgas biļetes. Saskaņā ar dzelzceļa pārvadātāja tarifu no viņa tika pieprasīta summa 191,82 Polijas zloti (PLN) (aptuveni 40,50 EUR), kas atbilst biļetes cenai 6,82 PLN (aptuveni 1,50 EUR), kurai pieskaitīta papildu maksa 185 PLN (aptuveni 39 EUR).
15
Ar 2019. gada 2. janvāra cesijas līgumu Dunaj‑Finanse pārņēma pārvadātāja prasījumu pret KG.
16
Ar 2021. gada 16. jūnija apelācijas sūdzību Dunaj‑Finanse iesniedza Sąd Rejonowy dla Warszawy-Śródmieścia w Warszawie (Varšavas Centra rajona tiesa Varšavā, Polija) prasību un lūdza piespriest KG samaksāt minēto summu, kurai pieskaitīti nokavējuma procenti, kas aprēķināti pēc likumā noteiktās likmes līdz maksājuma dienai saskaņā ar Pārvadājumu likuma 33.a panta 3. punktu. Pārvadātāja uzņēmums apgalvoja, ka atbilstoši šā likuma 16. panta 1. punktam starp dzelzceļa pārvadātāju un KG nebija noslēgts pārvadājuma līgums, tāpēc KG nevarēja uzskatīt par pārvadājuma līguma pusi, nedz arī par patērētāju. Uzņēmums piebilda – valsts tiesību norma, kas paredz, ka tiesa pēc pašas iniciatīvas nosaka noilguma termiņu prasībai, kas celta pret patērētāju, tādējādi neesot piemērojama pamatlietā.
17
Iesniedzējtiesa paskaidro, ka no minētā likuma 77. panta izriet, ka prasības iesniegšanas dienā 2021. gada 16. jūnijā bija iestājies noilgums, bet saskaņā ar Civilkodeksa likuma 117. panta 2.1 punktu, tā redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, iesniedzējtiesa var noteikt šo noilgumu pēc pašas iniciatīvas un līdz ar to noraidīt prasību tikai tādā gadījumā, ja KG var tikt uzskatīts par patērētāju, no kā izriet, ka KG ir noslēdzis pārvadājuma līgumu ar dzelzceļa pārvadātāju. Savukārt, ja tiek konstatēts, ka līgums nav noslēgts un ka tāpēc KG nevar uzskatīt par patērētāju, prasības noilgumu var ņemt vērā tikai tad, ja KG uz to atsaucas, ko viņš nav izdarījis, lai prasība būtu jāapmierina.
18
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka, lai gan saskaņā ar valsts tiesību vispārīgajām normām pārvadājuma līgumu var noslēgt klusējot, Pārvadājumu likuma 16. panta 1. punkts, kā to tostarp interpretējusi Sąd Okręgowy w Kielcach (Kelces apgabaltiesa, Polija) 2019. gada 1. septembra spriedumā, neļauj secināt, ka šāds līgums pastāvēja situācijā, kad pasažieris ieņēma vietu vilcienā, neiegādājies biļeti, savukārt attiecīgie pārvadājumu vispārīgie nosacījumi paredzēja, ka līguma noslēgšanas nosacījums ir biļetes iegāde un tās legalizēšana vai aktivizēšana.
19
Tātad iesniedzējtiesa jautā, vai šāds valsts tiesiskais regulējums atbilst Regulai Nr. 1371/2007, konkrēti šīs regulas 3. panta 8. punktam, kurā definēts jēdziens “pārvadājuma līgums”, kā to interpretējusi Tiesa 2019. gada 7. novembra spriedumā Kanyeba u.c. (no C‑349/18 līdz C‑351/18, EU:C:2019:936).
20
Iesniedzējtiesa piebilst, ka esot jāuzskata, ka minētās regulas noteikumi aizliedz šādu valsts tiesisko regulējumu, turklāt šāds risinājumu jo īpaši atbilstot efektivitātes principam. Šī tiesa norāda, ka Regulas Nr. 1371/2007 galvenais mērķis esot nodrošināt augsta līmeņa aizsardzību un drošību pasažieriem, kuri ir pārvadājuma līgumu vājākā puse. Tomēr šis mērķis tiktu daļēji atcelts, ja pat tikai daži no šīs regulas noteikumiem nebūtu piemērojami noteiktai pasažieru kategorijai. Turklāt pasažieri, kurš ceļo bez pārvadājuma dokumenta, nevarot uzskatīt par “patērētāju” saskaņā ar citiem Savienības tiesību aktiem, piemēram, Padomes Direktīvu 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.), tādējādi šī pasažiera tiesiskais stāvoklis tiktu vēl vairāk vājināts.
21
Šādos apstākļos Sąd Rejonowy dla Warszawy-Śródmieścia w Warszawie (Varšavas Centra rajona tiesa Varšavā) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Regulas [Nr. 1371/2007] 3. panta 8. punkts, Regulas Nr. 1371/2007 I pielikumā ietvertā A papildinājuma 6. panta 1. un 2. punkts, [LESD] 169. panta 1. punkts, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 38. pants, kā arī efektivitātes, vienlīdzības likuma priekšā un Savienības tiesību sistēmas saskaņotības principi ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru pārvadājuma līgums netiek noslēgts starp pārvadātāju un pasažieri, kas ieņem vietu vilcienā bez nodoma iegādāties biļeti?”
Par prejudiciālo jautājumu
22
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 99. pantu, ja atbilde uz prejudiciālu jautājumu skaidri iziet no judikatūras vai ja atbilde uz jautājumu nerada nekādas pamatotas šaubas, Tiesa pēc tiesneša referenta priekšlikuma un pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas jebkurā brīdī var lemt, izdodot motivētu rīkojumu.
23
Šī tiesību norma ir jāpiemēro šajā lietā.
24
Vispirms jānorāda, ka iesniedzējtiesa savā jautājumā atsaucas uz Regulu Nr. 1371/2007, kā arī uz LESD 169. panta 1. punktu, uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 38. pantu, kā arī efektivitātes, vienlīdzības likuma priekšā un Savienības tiesību sistēmas saskaņotības principiem. Tomēr no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka vienīgais jautājums šajā lietā ir par jēdzienu “pārvadājuma līgums” šīs regulas izpratnē.
25
Šajā ziņā no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka LESD 267. pantā noteiktās sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu procedūras ietvaros Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas tai ļauj atrisināt izskatāmo strīdu. Ņemot vērā minēto, Tiesai attiecīgā gadījumā ir jāpārformulē tai iesniegtie jautājumi (spriedumi, 2017. gada 8. jūnijs, Freitag, C‑541/15, EU:C:2017:432, 29. punkts, un 2021. gada 18. novembris, A. S.A., C‑212/20, EU:C:2021:934, 36. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
26
Tādēļ jāuzskata, ka ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 1371/2007 3. panta 8. punkts kopsakarā ar šīs regulas I pielikuma A papildinājuma 6. panta 1. un 2. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru starp pārvadātāju un pasažieri, kas ieņem vietu vilcienā bez nodoma iegādāties biļeti, pārvadājuma līgums netiek noslēgts.
27
Svarīgi atgādināt, ka, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ir ietverta, mērķi (spriedums, 2019. gada 7. novembris, Kanyeba u.c., no C‑349/18 līdz C‑351/18, EU:C:2019:936, 35. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
28
Vispirms – attiecībā uz Regulas Nr. 1371/2007 3. panta 8. punkta formulējumu, no vienas puses, jēdziens “līgums” tā ierastajā nozīmē apzīmē saskaņotu gribas izteikumu, kura mērķis ir radīt tiesiskas sekas. No otras puses, jomā, ko reglamentē šī regula, un, ņemot vērā šīs normas formulējumu, tiesiskās sekas galvenokārt veido dzelzceļa pārvadājumu uzņēmuma pienākums sniegt pasažierim vienu vai vairākus pārvadājumu pakalpojumus un pasažiera pienākums samaksāt cenu, ja vien pārvadājumu pakalpojumi netiek sniegti bez maksas (spriedums, 2019. gada 7. novembris, Kanyeba u.c., no C‑349/18 līdz C‑351/18, EU:C:2019:936, 36. punkts).
29
Tādējādi, no vienas puses, ļaujot brīvi piekļūt vilcienam un, no otras puses, iekāpjot tajā, lai tajā brauktu, gan dzelzceļa pārvadājumu uzņēmums, gan pasažieris pauž saskaņotu gribu stāties līgumattiecībās, un no tā izriet, ka pārvadājuma līguma esamības konstatēšanai nepieciešamie nosacījumi principā ir izpildīti. Tomēr Regulas Nr. 1371/2007 3. panta 8. punkta formulējums neļauj noteikt, vai fakts, ka pasažierim ir biļete, ir obligāts elements, lai uzskatītu, ka pastāv “pārvadājuma līgums” šīs tiesību normas izpratnē (spriedums, 2019. gada 7. novembris, Kanyeba u.c., no C‑349/18 līdz C‑351/18, EU:C:2019:936, 37. punkts).
30
Turpinot – no minētā 3. panta 8. punkta konteksta skaidri izriet, ka biļete, kas šīs regulas I pielikuma A papildinājumā ir apzīmēta ar terminu “biļete”, ir tikai instruments, kas materializē pārvadājuma līgumu minētās regulas izpratnē (spriedums, 2019. gada 7. novembris, Kanyeba u.c., no C‑349/18 līdz C‑351/18, EU:C:2019:936, 48. punkts).
31
Šajā ziņā formulējums “pārvadājuma līgums” ir ietverts vairākās citās šīs pašas regulas normās, jo īpaši tās 4. pantā, kas paredz, ka “ņemot vērā [Regulas Nr. 1371/2007 II nodaļu] pārvadājuma līguma noslēgšanu un izpildi un informācijas un biļešu nodrošināšanu reglamentē [šīs regulas] I pielikuma II un III sadaļa”. Tomēr I pielikumā konkrēti ir citēta COTIF A papildinājuma II sadaļa par pārvadājuma līguma noslēgšanu un izpildi, kuras 6. panta 1. punktā ir norādīts, ka “ar pārvadājuma līgumu pārvadātājs uzņemas pārvest pasažieri [..] uz galastaciju [..]”, šī panta 2. punktā precizējot, ka pārvadājuma līgums ir jāapstiprina ar vienu vai vairākām pasažierim izdotām biļetēm, un ka, neskarot minētā papildinājuma 9. pantu, biļetes neesamība, nepareizums vai nozaudēšana neietekmē nedz līguma pastāvēšanu, nedz tā spēkā esamību, kam joprojām piemērojami COTIF izdotie vienotie noteikumi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 7. novembris, Kanyeba u.c., no C‑349/18 līdz C‑351/18, EU:C:2019:936, 38., 40. un 41. punkts).
32
Attiecībā uz A papildinājuma 9. pantu norādāms, ka, lai gan tā 1. punkta pirmajā teikumā ir paredzēts, ka pasažierim no viņa brauciena sākuma jābūt derīgai biļetei, minētā 9. panta 1. punkta otrā teikuma a) un b) apakšpunktā ir precizēts, ka vispārējos pārvadāšanas nosacījumos var paredzēt, ka pasažierim, kurš nevar uzrādīt derīgu biļeti, papildus braukšanas maksai ir jāmaksā soda nauda, un ka pasažierim, kurš atsakās maksāt braukšanas maksu vai soda naudu, var pieprasīt pārtraukt braucienu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 7. novembris, Kanyeba u.c., no C‑349/18 līdz C‑351/18, EU:C:2019:936, 45. punkts).
33
Tādējādi, tā kā pret pasažieri, kam nav derīgas biļetes vai kas atsakās tūlīt samaksāt par šo biļeti, atbilstoši 9. pantam var atsaukties uz vispārējiem pārvadāšanas nosacījumiem un tā kā tie saskaņā ar šīs regulas 3. panta 16. punktu kopsakarā ar šīs regulas 3. panta 2. punktu minētās regulas izpratnē kļūst par dzelzceļa pārvadājumu uzņēmuma un pasažiera noslēgtā līguma sastāvdaļu, no tā izriet, ka šāds uzņēmums, kas ļauj brīvi piekļūt tā vilcieniem un pasažieris, kurš šādā vilcienā iekāpj nolūkā ar to braukt, ir uzskatāmi par “pārvadājuma līguma” pusēm šīs pašas regulas izpratnē no brīža, kad šis pasažieris atrodas vilcienā. Proti, pretējā gadījumā pret minēto pasažieri, pamatojoties uz Regulu Nr. 1371/2007, nevarētu atsaukties uz vispārējiem pārvadāšanas nosacījumiem (spriedums, 2019. gada 7. novembris, Kanyeba u.c., no C‑349/18 līdz C‑351/18, EU:C:2019:936, 47. punkts).
34
Tāpēc Regulas Nr. 1371/2007 3. panta 8. punkta formulējums un šīs tiesību normas konteksts liek uzskatīt, ka jēdziens “pārvadājuma līgums” minētās normas izpratnē šajā regulā ir jāsaprot tādējādi, ka tas nav atkarīgs no tā, vai pasažierim ir biļete, un ka tas aptver situāciju, kurā pasažieris, neiegādājoties biļeti, iekāpj brīvi pieejamā vilcienā, lai ar to brauktu (spriedums, 2019. gada 7. novembris, Kanyeba u.c., no C‑349/18 līdz C‑351/18, EU:C:2019:936, 49. punkts).
35
Šo secinājumu apstiprina Regulas Nr. 1371/2007 mērķi. Pirmkārt, saskaņā ar šīs regulas 1. panta a) punktu tās mērķis tostarp ir paredzēt noteikumus par pārvadājuma līgumu noslēgšanu. Otrkārt, minētās regulas 1. apsvērumā it īpaši ir uzsvērts, ka kopējās transporta politikas ietvaros ir svarīgi nodrošināt dzelzceļa pasažieru tiesības. Turklāt no šīs pašas regulas 2. apsvēruma izriet, ka ir jāsasniedz augsta līmeņa patērētāju aizsardzība transporta jomā un atbilstoši tās 3. apsvērumam dzelzceļa pasažieris ir pārvadājuma līguma vājākā puse, kura tiesībām šajā ziņā jābūt aizsargātām (spriedums, 2019. gada 7. novembris, Kanyeba u.c., no C‑349/18 līdz C‑351/18, EU:C:2019:936, 50. punkts).
36
Pretēji šiem mērķiem būtu uzskatīt, ka jēdziens “pārvadājuma līgums” Regulas Nr. 1371/2007 izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neietver tādu situāciju, ka pasažieris, kam nav biļetes, iekāpj brīvi pieejamā vilcienā, lai ar to brauktu. Faktiski, ja uzskatītu, ka šādu pasažieri tikai tādēļ, ka viņam, iekāpjot vilcienā, nav biļetes, nevar atzīt par pusi līgumiskās attiecībās ar dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumu, kurš ļauj brīvi piekļūt saviem vilcieniem, šim pasažierim no viņa neatkarīgu apstākļu dēļ varētu tikt liegtas tiesības, kas šajā regulā tiek saistītas ar pārvadājuma līguma slēgšanu, un tas savukārt būtu pretrunā minētajā regulā noteiktajam dzelzceļa pasažieru aizsardzības mērķim, kā atgādināts tās 1.–3. apsvērumā (spriedums, 2019. gada 7. novembris, Kanyeba u.c., no C‑349/18 līdz C‑351/18, EU:C:2019:936, 51. punkts).
37
No tā izriet, ka jēdziens “pārvadājuma līgums” Regulas Nr. 1371/2007 3. panta 8. punkta izpratnē, kas ir autonoms Savienības tiesību jēdziens, kurš visās dalībvalstīs ir jāinterpretē vienādi, ietver situāciju, ka pasažieris iekāpj brīvi pieejamā vilcienā, lai ar to brauktu, neiegādājoties biļeti, neatkarīgi no tā, vai pasažierim ir nolūks iegādāties šādu biļeti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 7. novembris, Kanyeba u.c., no C‑349/18 līdz C‑351/18, EU:C:2019:936, 53. punkts).
38
Tāpēc dalībvalsts var paredzēt, ka tāda situācija, ka pasažieris iekāpj brīvi pieejamā vilcienā, lai ar to brauktu, neiegādājoties biļeti un bez nodoma to iegādāties, neietilpst “pārvadājuma līguma” jēdzienā.
39
Turklāt jāņem vērā, ka šā rīkojuma 37. punktā minētā interpretācija – tā kā Regulā Nr. 1371/2007 šajā ziņā nav noteikumu – neietekmē līguma spēkā esamību vai sekas, kādas var iestāties, ja kāda no pusēm nepilda savus līgumiskos pienākumus, kuri, tā kā regulā tas nav reglamentēts, joprojām ir noteikti valsts tiesību normās (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 7. novembris, Kanyeba u.c., no C‑349/18 līdz C‑351/18, EU:C:2019:936, 52. punkts).
40
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1371/2007 3. panta 8. punkts kopsakarā ar šīs regulas I pielikuma A papildinājuma 6. panta 1. un 2. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru starp pārvadātāju un pasažieri, kas ieņem vietu brīvi pieejamā vilcienā bez nodoma iegādāties biļeti, pārvadājuma līgums netiek noslēgts.
Par tiesāšanās izdevumiem
41
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1371/2007 (2007. gada 23. oktobris) par dzelzceļa pasažieru tiesībām un pienākumiem 3. panta 8. punkts kopsakarā ar šīs regulas I pielikuma A papildinājuma 6. panta 1. un 2. punktu
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tas nepieļauj tādu valsts tiesību normu, saskaņā ar kuru starp pārvadātāju un pasažieri, kas ieņem vietu brīvi pieejamā vilcienā bez nodoma iegādāties biļeti, pārvadājuma līgums netiek noslēgts.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – poļu.