62009CO0112
TIESAS RĪKOJUMS (astotā palāta)
2010. gada 14. janvārī (
*1
)
Lieta C-112/09 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam, ko 2009. gada 20. martā iesniedza
Sociedad General de Autores y Editores (SGAE), Madride (Spānija), ko pārstāv R. Aljendesalasars Korčo [R. Allendesalazar Corcho] un R. Valjina Osets [R. Vallina Hoset], abogados,
apelācijas sūdzības iesniedzēja,
otra lietas dalībniece —
Eiropas Komisija,
atbildētāja pirmajā instancē.
TIESA (astotā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja K. Toadere [C. Toader], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann] (referents) un L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen],
ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott],
sekretārs R. Grass [R. Grass],
uzklausījusi ģenerāladvokāti,
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
1
Ar savu apelācijas sūdzību Sociedad General de Autores y Editores (SGAE) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2009. gada 13. janvāra rīkojumu lietā T-456/08 SGAE/Komisija (turpmāk tekstā — “pārsūdzētais rīkojums”), ar kuru Pirmās instances tiesa [tagad — Vispārējā tiesa] kā acīmredzami nepieņemamu noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas prasību daļēji atcelt Komisijas lēmumu C(2008) 3435, galīgā redakcija, par EKL 81. pantā un EEZ līguma 53. pantā paredzētās procedūras piemērošanu (lieta COMP/C2/38.698 — CISAC, turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”), pamatojoties uz to, ka šī prasība tika iesniegta pēc termiņa beigām.
Prāvas priekšvēsture un tiesvedība Pirmās instances tiesā
2
Apelācijas sūdzības iesniedzēja ir Spānijā dibināta autortiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācija.
3
Ar 2008. gada 23. jūlija vēstuli tā tika informēta par apstrīdēto lēmumu, kas attiecās uz aizliegtu vienošanos par mūzikas darbu publiskā atskaņojuma tiesību pārvaldīšanas nosacījumiem, kā arī par kolektīvā pārvaldījuma organizāciju veiktu attiecīgo licenču piešķiršanu, par Starptautiskās autoru un komponistu biedrību konfederācijas tipveida līgumā ietverto uzņemšanas ierobežojumu izmantošanu līgumos par savstarpēju pārstāvēšanu un par uzņemšanas ierobežojumu faktisku izmantošanu.
4
Prasītāja ar telefaksu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā saņemts 2008. gada 6. oktobrī, iesniedza pret apstrīdēto lēmumu vērstu prasības pieteikumu. Prasības pieteikuma oriģināls Pirmās instances tiesas kancelejā tika iesniegts .
5
Pēc tam, kad ar sekretāra 2008. gada 15. oktobra vēstuli prasītāja tika informēta, ka tās prasība par apstrīdēto lēmumu nav tikusi iesniegta EKL 230. pantā paredzētajā termiņā, prasītāja savā vēstulē atsaucās uz atvainojamu maldību, kas pamatojot atkāpi no attiecīgajiem noteikumiem par termiņiem.
6
Konkrētāk, prasītāja apgalvoja, ka tā ir rēķinājusi termiņa sākumu, sākot ar 2008. gada 24. jūliju, kas ir nākamā diena pēc apstrīdētā lēmuma saņemšanas, un tādējādi bija secinājusi, ka termiņš beidzas . Turklāt, tā kā 4. oktobris bija sestdiena, prasītāja uzskatīja, ka atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 101. panta 2. punktam šis termiņš beidzas nākamajā darba dienā, proti, pirmdienā, .
7
Tādēļ prasītāja Pirmās instances tiesas Reglamenta 101. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu esot interpretējusi, paļaudamās uz Eiropas Kopienas Komisijas procedūrā, kurā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, norādītajiem termiņiem un Padomes 1971. gada 3. jūnija Regulas (EEK, Euratom) Nr. 1182/71, ar ko nosaka laikposmiem, datumiem un termiņiem piemērojamus noteikumus (OV L 124, 1. lpp.), 3. panta 1. un 2. punktu. Tā kā šo divu noteikumu saturs lielākoties ir vienāds, Komisijas norādītā metode tādējādi esot likusi prasītājai izdarīt kļūdainu secinājumu, ka Kopienu tiesībās termiņi vienmēr tiek aprēķināti tādā pašā veidā, proti, termiņam pieskaitot papildu dienu, ņemot vērā, ka paziņojuma saņemšanas diena netiek ierēķināta. Šī kļūda esot pamatā prasības novēlotai iesniegšanai Pirmās instances tiesā.
8
Turklāt prasītāja esot centusies pārliecināties par sava aprēķina pareizību, vēršoties Komisijā, lai saņemtu rakstveida apstiprinājumu par apstrīdētā lēmuma paziņošanas datumu. Pēc šī rakstveida apstiprinājuma saņemšanas prasītāja esot sazinājusies arī ar Pirmās instances tiesas kanceleju, lai pārliecinātos par tās veiktā termiņa aprēķina pareizību. Kanceleja prasītājai esot atbildējusi, ka uz tās lūgumu nav iespējams atbildēt.
Pārsūdzētais rīkojums
9
Ar pārsūdzēto rīkojumu Pirmās instances tiesa prasību noraidīja kā nepieņemamu, pamatojot, ka tā nav iesniegta šai nolūkā paredzētajā termiņā.
10
Pirmās instances tiesa vispirms konstatēja, ka prasība iesniegta novēloti, precizējot, ka saskaņā ar EKL 230. panta piekto daļu, kā arī Pirmās instances tiesas Reglamenta 101. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu, kā arī 102. panta 2. punktu termiņš šīs prasības celšanai ir sācies 2008. gada 24. jūlijā un beidzies, ieskaitot termiņu, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu.
11
Atgādinājusi Kopienu judikatūru par atvainojamas maldības jēdzienu, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā rīkojuma 19.–21. punktā šādi noraidīja prasītājas argumentāciju par šādas kļūdas pastāvēšanu:
“19
Tomēr nevar atzīt, ka šajā lietā pastāvētu atvainojama maldība, jo, pirmkārt, prasības termiņa aprēķināšanai prasītāja nav piemērojusi Reglamenta 101. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu atbilstoši to skaidrajam formulējumam, bet gan saskaņā ar interpretāciju, ko cita iestāde sniegusi citai normai, kuras formulējums ir citāds un kas ietverta citā tiesiskajā regulējumā, kas piemērojams procedūrai šajā citā iestādē. Jāatzīst — lai gan prasītāja to nav apgalvojusi —, ka attiecīgās iestādes, proti, Pirmās instances tiesas, rīcība to nav mudinājusi šādi rīkoties.
20
Otrkārt, tiesiskais regulējums par šai lietā piemērojamajiem termiņiem ir skaidrs un nerada sevišķas interpretācijas grūtības [..].
21
Treškārt, prasītāja nav izrādījusi rūpību, tostarp mēģinādama saņemt apstiprinājumu no Pirmās instances tiesas kancelejas par tās veikto aprēķinu prasības pieteikuma iesniegšanai paredzētajā termiņā pareizību. Kancelejas darbinieku pienākumos un kompetencē neietilpst izteikt viedokli par termiņa prasības celšanai aprēķina pareizību [..].”
Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi
12
Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Tiesai ir šādi:
—
šo apelācijas sūdzību atzīt par pieņemamu un pamatotu un atcelt pārsūdzēto rīkojumu;
—
atzīt par pieņemamu Pirmās instances tiesā celto prasību un nodot lietu Pirmās instances tiesai lietas izskatīšanai pēc būtības, un
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies apelācijas tiesvedībā.
Par apelācijas sūdzību
13
Saskaņā ar Reglamenta 119. pantu, ja apelācija ir acīmredzami nepieņemama vai nepamatota, Tiesa jebkurā laikā, rīkojoties pēc tiesneša referenta ziņojuma un ģenerāladvokāta uzklausīšanas, ar motivētu rīkojumu var to noraidīt, neuzsākot mutvārdu procesu, nedz arī — vajadzības gadījumā — par prasības pieteikumu paziņojot atbildētājam.
14
Šajā lietā Tiesa uzskata, ka lietas materiāli atklāj situāciju pietiekami skaidri, lai noraidītu apelācijas sūdzību kā acīmredzami nepamatotu ar šāda rīkojumu palīdzību.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti
15
Savas apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza trīs pamatus.
16
Ar savu pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Pirmās instances tiesai, ka pārsūdzētā rīkojuma 19. punktā tā par “attiecīgo iestādi” judikatūras par atvainojamu maldību izpratnē, proti, par iestādi, kuras rīcībai ir bijusi jārada attiecīgā kļūda, ir uzskatījusi sevi. Taču no šīs judikatūras skaidri izrietot, ka šai attiecīgajai iestādei vienmēr ir jābūt iestādei, kas pieņēmusi apstrīdēto tiesību aktu, šajā gadījumā — Komisijai.
17
Ar savu otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav ņēmusi vērā, ka Pirmās instances tiesas Reglamenta 101. panta 1. punkts un Regulas Nr. 1182/71 3. pants ir jāinterpretē vienādi. Pārsūdzētā rīkojuma 19. punktā Pirmās instances tiesa kļūdaini ir uzskatījusi, ka nav nozīmes Komisijas veiktajai minētā 3. panta interpretācijai, to apzīmējot par “interpretāciju, ko cita iestāde sniegusi citai normai, kuras formulējums ir citāds un kas ietverta citā tiesiskajā regulējumā, kas piemērojams procedūrai šajā citā iestādē”. Taču, pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas domām, termiņi jāaprēķina tādā pašā veidā neatkarīgi no tā, vai ir runa par Regulas Nr. 1182/71, vai — par Pirmās instances tiesas Reglamenta piemērošanu.
18
Ar savu trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir pārkāpusi judikatūru par atvainojamu maldību, to piemērodama kļūdaini un pārmērīgi šauri. Šajā lietā esot izpildīti nosacījumi, lai atzītu, ka pastāv atvainojama maldība. Konkrēti, pirmkārt, pastāv ārkārtēji apstākļi, kas noteicošā mērā varēja attiecīgās personas prātā radīt pieļaujamu apjukumu, un, otrkārt, prasītāja ir izrādījusi rūpību, kādai jāpiemīt informētai personai.
Tiesas vērtējums
19
Visi apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītie pamati jāskata kopā, jo tie visi attiecas uz Pirmās instances tiesas atteikumu atzīt, ka šajā lietā pastāvētu atvainojama maldība.
20
Jāatgādina, ka attiecībā uz Kopienu noteikumiem par procesuālajiem termiņiem prasības celšanai atvainojamas maldības jēdziens, kas ļauj to tiem atkāpties, paredz vienīgi ārkārtējus apstākļus, kuros attiecīgā iestāde ir rīkojusies veidā, kas pats par sevi vai noteicošā mērā var radīt pieļaujamu apjukumu labticīgas attiecīgās personas prātā, kura izrādījusi rūpību, kādai jāpiemīt normāli informētai personai (skat. it īpaši 1994. gada 15. decembra spriedumu lietā C-195/91 P Bayer/Komisija, Recueil, I-5619. lpp., 26. punkts). Šo noteikumu šaura piemērošana atbilst tiesiskās drošības prasībai un nepieciešamībai novērst jebkādu diskrimināciju vai patvaļīgu tiesvedību (šajā ziņā skat. spriedumu lietā 42/85 Cockerill-Sambre/Komisija, Recueil, 3749. lpp., 10. punkts, kā arī rīkojumu lietā C-239/97 Īrija/Komisija, Recueil, I-2655. lpp., 7. punkts, un rīkojumu lietā C-242/07 P Beļģija/Komisija, Krājums, I-9757. lpp., 16. punkts).
21
Jāatzīst, ka Pirmās instances tiesa šo judikatūru nav piemērojusi ne kļūdaini, ne pārmērīgi šauri. Pirmās instances tiesa pamatoti ir secinājusi, ka šajā lietā atvainojama maldība nav jāatzīst.
22
Ir taisnība, ka šajā judikatūrā paredzētā “attiecīgā iestāde”, kā apelācijas sūdzības iesniedzēja to pamatoti uzsvērusi savā apelācijas sūdzībā, ir iestāde, kura ir pieņēmusi apstrīdēto tiesību aktu, šajā gadījumā — Komisija.
23
Tomēr jāatzīst, ka Komisija nav izvēlējusies tāda veida rīcību, kas pati par sevi vai noteicošā mērā var radīt pieļaujamu apjukumu labticīgas attiecīgās personas prātā, kura izrādījusi rūpību, kādai jāpiemīt normāli informētai personai.
24
Kā Pirmās instances tiesa pamatoti atzinusi pārsūdzētā rīkojuma 19. un 20. punktā, Pirmās instances tiesas Reglamenta 101. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkta formulējums ir skaidrs un nerada sevišķas interpretācijas grūtības. Tādējādi šīs normas piemērošanai informētai personai nebija nekādas vajadzības izmantot jebkādu Komisijas veiktu citas līdzīgas normas, tādas kā Regulas Nr. 1182/71 3. pants, interpretāciju.
25
Jautājums par to, vai Pirmās instances tiesas Reglamenta 101. pants un Regulas Nr. 1182/71 3. pants jāinterpretē vienādi, tādējādi nav būtisks prasības, par kuru ir runa šajā lietā, celšanas termiņa noteikšanai. Tādējādi jāatzīst, ka Pirmās instances tiesa, neaplūkodama šo jautājumu, nav pieļāvusi kļūdu.
26
Katrā ziņā informēta persona nebūtu izvēlējusies Pirmās instances tiesas Reglamenta interpretāciju, kas acīmredzami ir contra legem un ir secināta no interpretācijas, ko Komisija sniegusi citam dokumentam, vismaz nepārbaudīdama no šīs interpretācijas izrietošā termiņu aprēķina pareizumu.
27
Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēja nevar lietderīgi apgalvot, ka, veltīgi mēģinādama saņemt sava aprēķina apstiprinājumu no Pirmās instances tiesas kancelejas, tā ir izrādījusi rūpību, kādai jāpiemīt normāli informētai personai. Kā Pirmās instances tiesa pareizi atzinusi pārsūdzētā rīkojuma 21. punktā, kancelejas darbinieku pienākumos un kompetencē neietilpst izteikt viedokli par termiņa prasības celšanai aprēķina pareizību.
28
Turklāt jāuzskata, ka Pirmās instances tiesa nav arī pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētā rīkojuma 19. punktā uzskatīdama, ka tās rīcība nav varējusi likt apelācijas sūdzības iesniedzējai maldīties, aprēķinot termiņu prasības celšanai.
29
Pat ja Pirmās instances tiesa nav šī sprieduma 20. punktā minētajā judikatūrā paredzētā “attiecīgā iestāde”, ir jāuzsver, ka atvainojama maldība var rasties visa veida ārkārtēju apstākļu rezultātā. Tādējādi atvainojamu maldību var radīt pašas tiesas rīcība, radot apjukumu attiecīgās personas prātā. Pirmās instances tiesa līdz ar to nav pieļāvusi nekādu kļūdu, īsumā aplūkodama šādu hipotēzi.
30
Ņemot vērā iepriekš minēto, apelācijas sūdzības iesniedzējas trīs izvirzītie argumenti ir jānoraida, un līdz ar to apelācijas sūdzība ir noraidāma pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
31
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 69. panta 1. punktu, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lēmumu par tiesāšanās izdevumiem ietver galīgajā rīkojumā par tiesvedības izbeigšanu.
32
Tā kā šis rīkojums ir ticis izdots pirms apelācijas sūdzības paziņošanas pretējai pusei un, pirms tai ir radušies izdevumi, ir pietiekami nolemt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) izdod rīkojumu:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt;
2)
Sociedad General de Autores y Editores (SGAE) sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — spāņu.