62024CJ0137
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
27 ноември 2025 година (
*1
)
„Обжалване — Публична служба — Правилник за длъжностните лица на Европейския съюз — Досъдебна процедура — Член 90 — Понятие за увреждащ акт — Данък в полза на Европейския съюз — Регламент (ЕИО, ЕВРАТОМ, ЕОВС) № 260/68 — Член 3 — Данъчно облекчение за дете на издръжка — Условия за предоставяне — Понятие за дете на издръжка — Приложение VII към Правилника — Член 2 — Надбавка за дете на издръжка“
По дело C‑137/24 P
с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадена на 20 февруари 2024 г.,
Michael Heßler, с местожителство в Манебах (Германия), представляван от I. Steuer-Lutz, Rechtsanwältin,
жалбоподател,
като другата страна в производството е:
Европейска комисия, представлявана от T. S. Bohr и M. Brauhoff,
ответник в първоинстанционното производство,
СЪДЪТ (първи състав),
състоящ се от: F. Biltgen, председател на състава, T. von Danwitz, заместник-председател Съда, изпълняващ функциите на съдия от първи състав, I. Ziemele, A. Kumin (докладчик) и S. Gervasoni, съдии,
генерален адвокат: T. Ćapeta,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 12 юни 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
С жалбата си г‑н Michael Heßler иска отмяната на решение на Общия съд на Европейския съюз от 20 декември 2023 г., Heßler/Комисия (T‑369/22, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“, EU:T:2023:855), с което Общият съд отхвърля жалбата му, която е имала за цел, първо, отмяна на решенията на Европейската комисия за отхвърляне на исканията му за данъчно облекчение за дете на издръжка (наричано по-нататък „данъчното облекчение“), второ, Комисията да бъде задължена да му предостави с обратна сила, считано от 1 август 2021 г., и докато са налице условията за това, ползването на това данъчно облекчение, и трето, да се осъди Комисията да плати лихви върху неплатените суми.
Правна уредба
Правилникът за длъжностните лица
2
Съгласно член 72, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз в редакцията му, приложима към спора (наричан по-нататък „Правилникът“):
„Длъжностното лице, неговият съпруг, когато последният не може да се ползва с осигуряване от същото естество и в същия размер по силата на други законови или подзаконови разпоредби, както и неговите деца и други лица на негова издръжка по смисъла на член 2 от приложение VII, са здравно осигурени до 80 % от направените разноски в съответствие с правилата, приети по споразумение между органите по назначаването на институциите на Съюза след консултации с Комитета по правилника […]“.
3
Член 80, първа алинея от този правилник предвижда:
„Ако длъжностно лице или лице с право на пенсия за осигурителен стаж или обезщетения за инвалидност почине, без да остави съпруг/а с право на наследствена пенсия, децата на издръжка на починалия по смисъла на член 2 от приложение VII към момента на неговата смърт имат право на пенсия за сираци […]“.
4
Член 90 от посочения правилник гласи:
„1.   Всяко лице, за което се прилага настоящия правилник, може да сезира органа по назначаването [наричан по-нататък „ОН“] с искане да вземе решение, което се отнася до него. Органът уведомява заинтересованото лице за взетото от него решение, както и за мотивите за него, в срок от четири месеца от датата на искането. Непроизнасянето в този срок се счита за мълчалив отказ, срещу който може да бъде подадена жалба по реда на следващия параграф.
2.   Всяко лице, за което се прилага настоящият правилник, може да отнесе до [ОН] жалба срещу всеки акт, който нарушава неговите интереси, бил той под формата на решение на [ОН] или неприемането от негова страна на мярка, предвидена от настоящия правилник. Срокът за подаване на жалбата е три месеца. […]
[…]
[ОН] уведомява заинтересованото лице за взетото от него мотивирано решение в срок от четири месеца от датата на подаване на жалбата. Липсата на отговор след изтичане на този срок се счита за мълчалив отказ, който подлежи на обжалване по реда на член 91“.
5
Съгласно член 91, параграф 1 от същия правилник:
„Съдът на Европейския съюз е компетентен да се произнесе по всеки възникнал спор между Съюза и лице, за което се прилага настоящият правилник, относно законосъобразността на акт, който засяга интересите на това лице по смисъла на член 90, параграф 2. […]“.
6
Правилникът съдържа приложение VII, озаглавено „Заплата и възстановяване на разноски“, член 2 от което предвижда:
„1.   Длъжностно лице, което има едно или повече деца на своя издръжка, получава в съответствие с параграфи 2 и 3 по-долу месечна надбавка […] за всяко дете на издръжка.
2.   „Дете на издръжка“ означава брачно, извънбрачно или осиновено дете на длъжностното лице или неговия съпруг, което то действително издържа.
Същото важи за дете, за което е подадена молба и е започнала процедура за осиновяване.
Всяко дете, за чиято издръжка длъжностното лице отговаря по силата на съдебно решение, основано на законодателството на държавите членки относно закрилата на детето, се счита за дете на издръжка.
3.   Надбавката се отпуска:
a)
служебно за деца ненавършили 18‑годишна възраст;
б)
по заявление на длъжностното лице, придружено от оправдателни документи, за деца между 18 и 26 години, които продължават образованието си или посещават професионален курс на обучение.
4.   Всяко лице, което длъжностното лице е правно задължено да издържа и чиято издръжка налага значителни разходи, може по изключение да се третира като дете на издръжка, със специално мотивирано решение на [ОН], основано на оправдателни документи.
5.   Изплащането на обезщетение за дете, възпрепятствано поради тежко заболяване или инвалидност да се издържа само, продължава през целия период на болестта или инвалидността, независимо от възрастта.
6.   За всяко дете на издръжка по смисъла на настоящия член се изплаща само една надбавка за дете на издръжка, дори ако родителите са на служба в две различни институции на Европейския съюз.
7.   Ако родителските права върху детето на издръжка по смисъла на параграфи 2 и 3 са възложени по закон или с решение на съда или на компетентния административен орган на трето лице, надбавката за дете на издръжка се изплаща на това лице от името и за сметка на длъжностното лице“.
Регламент (ЕИО, ЕВРАТОМ, ЕОВС) № 260/68
7
Съгласно член 3 от Регламент (EИО, EВРАТОМ, EОВС) № 260/68 на Съвета от 29 февруари 1968 година относно определяне на условията и процедурата за прилагане на данъка в полза на [Съюза] (ОВ L 56, 1968 г., стр. 8; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 8, стр. 165):
„1.   Данъкът се заплаща всеки месец върху заплати, надници и възнаграждения, изплатени от [Съюза] на всяко данъчно задължено лице.
[…]
3.   Семейните надбавки и социалните придобивки, изброени по-долу се изваждат от основната сума, облагаема с данък:
a)
семейни надбавки:
[…]
–
надбавка за дете на издръжка;
[…]
[…]
4.   При спазване на условията на член 5, от получената сума се прави намаление от 10 % за професионални и лични разходи като се прилагат предшестващите разпоредби.
Допълнително намаление, равно на два пъти сумата на добавката за дете на издръжка се прави за всяко дете на издръжка на данъчно задълженото лице, както и за всяко лице третирано като дете на издръжка по смисъла на член 2, параграф 4 от приложение VII към Правилника […].
[…]“.
Обстоятелствата по спора
8
Обстоятелствата по спора, са изложени в точки 2—11 от обжалваното съдебно решение, както следва:
„2
Жалбоподателят е длъжностно лице на Комисията. Той е баща на две дъщери, родени съответно през 1993 г. и 1994 г.
3
За всяка от дъщерите си той е получавал надбавка за дете на издръжка до навършването на 26‑годишна възраст от всяка от тях съответно през 2019 г. и 2020 г.
4
В допълнение към надбавката за дете на издръжка жалбоподателят е ползвал и данъчното облекчение по член 3, параграф 4, втора алинея от Регламент [№ 260/68] до 31 юли 2021 г. за всяка от двете си дъщери, които към тази дата са били все още студентки.
5
На 28 юни 2021 г. жалбоподателят изпраща удостоверение за обучение на първата си дъщеря до Службата за управление и плащане по индивидуални права (наричана по-нататък „PMO“) с цел продължаване на ползваното от него данъчно облекчение за тази дъщеря.
6
С първо електронно писмо от 29 юни 2021 г. служител на отдел „Права и задължения“ на PMO отговаря на жалбоподателя, че „въз основа на решение […] от 12 март 2020 г.[, XB/ЕЦБ (T‑484/18 […] EU:T:2020:90) (наричано по-нататък „решение XB/ЕЦБ“)] се преустановява разглеждането на всички искания за отпускане или за продължаване на данъчното облекчение, ако не се получава надбавката за дете на издръжка, изплащана по член 2 от приложение VII към Правилника за длъжностните лица“. След това, в отговор на въпрос на жалбоподателя, отправен вследствие на това електронно писмо, служителят добавя във второ електронно писмо от същия ден, че „[д]анъчното облекчение вече не може да се предоставя[, тъй като] въз основа на решение [XB/ЕЦБ] то е [било] отменено“ (наричани по-нататък заедно „електронните писма от 29 юни 2021 г.“). Освен това в края на всяко от тези електронни писма, под подписа на служителя, който отговаря за преписките, се съдържа бележка, че въпросното електронно писмо е изпратено за сведение и не представлява решение на „ОН/ООСД [органа, оправомощен да сключва договори за наемане на работа]“, срещу което може да бъде подадена жалба по административен ред на основание член 90 от [Правилника].
7
На 15 юли 2021 г. жалбоподателят изпраща писмо до ръководителя на отдел „Права и задължения“ на PMO, с което оспорва информацията, съдържаща се в електронните писма от 29 юни 2021 г., и иска от PMO да му предостави данъчното облекчение за дъщеря му. Жалбоподателят не получава изричен отговор на това писмо.
8
На 18 август 2021 г. жалбоподателят иска от PMO да продължи данъчното облекчение за втората му дъщеря.
9
С електронно писмо от 27 август 2021 г. служителят на отдел „Права и задължения“ на PMO отговаря на жалбоподателя, че „със съжаление [го] уведомява[т], че въз основа на точка 103 от решение [XB/ЕЦБ] вече не могат да се приемат никакви искания за предоставяне или продължаване на данъчно облекчение, ако не съществува право на надбавка за дете на издръжка съгласно член 2 от приложение VII към Правилника, тъй като [данъчното облекчение] е било отменено“ (наричано по-нататък „електронното писмо от 27 август 2021 г.“). Също както в електронните писма от 29 юни 2021 г., под подписа на служителя, който отговаря за преписките, това електронно писмо съдържа бележка, че въпросното електронно писмо е изпратено за сведение и не представлява решение на „ОН/ООСД“, срещу което може да бъде подадена жалба по административен ред на основание член 90 от Правилника.
10
На 24 ноември 2021 г. жалбоподателят подава жалба по административен ред срещу произтичащия от „липсата на отговор“ отказ на PMO да предостави исканото продължаване на данъчното облекчение за двете му дъщери (наричана по-нататък „жалбата по административен ред“).
11
На 25 март 2022 г. директорът на Дирекция „Финансови и правни въпроси и сътрудничество“ в генерална дирекция (ГД) „Човешки ресурси и сигурност“ на Комисията, в качеството си на [ОН], отхвърля подадената по административен ред жалба (наричано по-нататък „решението за отхвърляне на подадената по административен ред жалба“)“.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
9
С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 24 юни 2022 г., жалбоподателят иска, първо, да се отмени решението за отхвърляне на подадената по административен ред жалба, второ, Комисията да бъде задължена да му предостави данъчното облекчение „с обратна сила, считано от 1 август 2021 г., и докато са налице условията за това“ и трето, Комисията да бъде осъдена да плати лихви върху неплатените суми.
10
Що се отнася до искането за отмяна, в точка 24 от обжалваното съдебно решение Общият съд отбелязва, че в случая подадената по административен ред жалба на жалбоподателя има за предмет „липсата на отговор“ от страна на Комисията на исканията му за предоставяне или продължаване на данъчното облекчение. Освен това според Общия съд в решението за отхвърляне на подадената по административен ред жалба не се посочва точно датата, на която са били приети решенията за отказ да се предостави това облекчение, и не се посочва дали тези решения са били приети изрично в електронните писма от 29 юни 2021 г. и в електронното писмо от 27 август 2021 г. или имплицитно. При тези условия, за да определи предмета на тези искания, в точки 25—39 от посоченото съдебно решение Общият съд, на първо място, идентифицира първоначалния увреждащ акт, срещу който евентуално трябва да се счита, че са насочени тези искания, доколкото те се отнасят до решението за отхвърляне на подадената по административен ред жалба.
11
В това отношение Общият съд най-напред приема в точка 35 от посоченото съдебно решение, че при обстоятелствата в случая електронните писма от 29 юни 2021 г. и електронното писмо от 27 август 2021 г. не могат да се разглеждат като окончателни решения на ОН, с които той е отказал да предостави данъчното облекчение на жалбоподателя. Ето защо според Общия съд те не представляват първоначалните увреждащи жалбоподателя актове.
12
По-нататък, в точка 37 от същото решение Общият съд отбелязва, че при липсата на отговор на ОН в срок от четири месеца след подаване на исканията на жалбоподателя, съдържащи се в електронните му писма от 28 юни и 18 август 2021 г., следва да се приеме, че мълчаливите откази по тези искания са били постановени съответно на 28 октомври и 18 декември 2021 г. (наричани по-нататък „мълчаливите откази“). Така в точка 39 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че мълчаливите откази представляват първоначалните увреждащи жалбоподателя актове.
13
Накрая, в точка 40 от това съдебно решение Общият съд констатира, че решението за отхвърляне на подадената по административен ред жалба само потвърждава мълчаливите откази и не преразглежда положението на жалбоподателя в зависимост от нови правни или фактически обстоятелства.
14
Вследствие на това в точка 41 от посоченото съдебно решение Общият съд стига до извода, че при тези условия искането за отмяна, макар и формално насочено само срещу решението за отхвърляне на административната жалба, има за последица сезирането му във връзка с мълчаливите откази, чиято законосъобразност трябва да се разгледа, като се вземат предвид мотивите, съдържащи се в решението за отхвърляне на подадената по административен ред жалба.
15
На второ място, в точки 42—45 от същото решение Общият съд се произнася по спазването в случая на сроковете на досъдебната процедура.
16
В това отношение той посочва, че тримесечният срок за подаване на жалба по административен ред срещу първия мълчалив отказ от 28 октомври 2021 г. е изтекъл на 28 януари 2022 г. в съответствие с член 90, параграф 2 от Правилника. След като жалбоподателят е подал жалбата си по административен ред срещу „решенията за отказ“ на Комисията на 24 ноември 2021 г., предвиденият в тази разпоредба срок за обжалване по административен ред действително е бил спазен по отношение на първото решение.
17
Според Общия съд обаче жалбоподателят е подал жалба по административен ред срещу втория мълчалив отказ преди датата на неговото постановяване, а именно 18 декември 2021 г. Освен това той констатира, че след тази дата жалбоподателят не е подал жалба по административен ред срещу този мълчалив отказ, на която ОН да е отговорил в решението за отхвърляне на подадената по административен ред жалба. Поради това Общият съд приема, че досъдебната процедура във връзка с посочения мълчалив отказ не е била проведена редовно.
18
Вследствие на това в точка 45 от обжалваното съдебно решение Общият съд стига до извода, че искането за отмяна трябва да се обяви за недопустимо, доколкото се отнася по същество до мълчаливия отказ от 18 декември 2021 г.
19
На трето място, в точки 46—96 от това съдебно решение Общият съд разглежда основателността на двете изтъкнати от жалбоподателя основания, изведени, първото, от липсата на изрично решение, с което да е уведомен за правото си да подаде жалба по административен ред, както и от нарушение на задължението за мотивиране, и второто — от нарушение на правото му да получава заплата, предвидено в член 62 от Правилника. Общият съд отхвърля тези две основания като отчасти недопустими и отчасти неоснователни.
20
На последно място, в точки 97—105 от посоченото съдебно решение Общият съд отхвърля второто и третото искане, с които е сезиран и които по същество са насочени към това Комисията да бъде задължена да предостави данъчното облекчение на жалбоподателя и да бъде осъдена да плати лихви върху неплатените суми.
21
Така с обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля жалбата в нейната цялост.
Исканията на страните
22
Жалбоподателят иска от Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да отмени решението за отхвърляне на подадената по административен ред жалба,
–
да осъди Комисията да заплати с обратна сила, а именно считано от 1 август 2021 г., и докато условията за това са изпълнени, данъчното облекчение по член 3, параграф 4, втора алинея от Регламент № 260/68, както е определено в Заключение № 222/04 на административните ръководители (SEC(2004) 411) от 7 април 2004 г. (наричано по-нататък „Заключение № 222/04 на административните ръководители“),
–
да начисли лихви върху дължимите суми в съответствие с Финансовия регламент в редакцията му, приложима към датата на подаване на исканията на жалбоподателя за ползване на данъчното облекчение, и
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
23
Комисията иска от Съда:
–
да отхвърли жалбата и
–
да осъди жалбоподателя в производството по обжалване да заплати всички съдебни разноски.
По жалбата
24
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква три основания, изведени, първото, от нарушение на понятието „увреждащ акт“ по смисъла на член 90 от Правилника, второто, от нарушение на задължението за мотивиране и на правото му на изслушване, гарантирани в член 41, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), и третото, от нарушение на член 3 от Регламент № 260/68 във връзка с член 2 от приложение VII към Правилника, както и от незачитане на задължителния характер на вътрешните актове на Комисията.
По първото основание
Доводи на страните
25
В първото си основание жалбоподателят поддържа, че в точки 44 и 45 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно е приел, че искането му за отмяна е недопустимо в частта, която се отнася до втората му дъщеря. Той счита, че изричният отказ на PMO в електронното писмо от 27 август 2021 г. да уважи каквото и да е искане за ползване на данъчно облекчение в положения, сходни на неговото, представлява увреждащ го акт. Така след това електронно писмо, с което посоченото облекчение, от което се е ползвал дотогава за издръжката на двете си деца, de facto му било отказано, жалбоподателят нямал никаква причина да очаква мълчалив отказ от страна на ОН. Освен това той счита, че посоченото електронно писмо трябвало да се разбира в смисъл, че той няма да получи и положително решение от ОН по искането си за предоставяне на посоченото облекчение.
26
Поради това жалбоподателят поддържа, че не е бил длъжен да изчака изтичането на предвидения в член 90, параграф 1 от Правилника четиримесечен срок, след чийто край липсата на отговор от страна на администрацията се счита за мълчалив отказ. Всъщност с получаването на електронното писмо от 27 август 2021 г. започва да тече тримесечният срок за подаване на жалба по административен ред, посочен в член 90, параграф 2 от този правилник. Ето защо, като подал жалбата си по административен ред на 24 ноември 2021 г., той спазил сроковете на досъдебната процедура.
27
Според Комисията жалбоподателят не оспорвал точки 33, 37 и 39 от обжалваното съдебно решение, отнасящи се до определянето на увреждащия акт в случая. Доколкото обаче това определяне представлявало съществен предварителен въпрос за това дали досъдебната процедура е протекла редовно, първото основание трябвало да се отхвърли като неотносимо. Във всеки случай Комисията счита, че доводите на жалбоподателя са неоснователни.
Съображения на Съда
28
В самото начало следва да се отбележи, че макар с първото си основание жалбоподателят да оспорва точки 44 и 45 от обжалваното съдебно решение, с които искането му за отмяна на решението за отказ да се продължи данъчното облекчение, от което той се е ползвал за втората си дъщеря, е обявено за недопустимо, това обявяване на недопустимостта се основава на съображенията на Общия съд в точки 33—39 от посоченото съдебно решение, според които електронното писмо от 27 август 2021 г. не представлява решение на ОН, с което на жалбоподателя се отказва данъчното облекчение, така че първоначалният увреждащ го акт се състои в мълчалив отказ от 18 декември 2021 г. От изложените от него доводи в подкрепа на първото основание, обобщени в точки 25 и 26 от настоящото решение, обаче недвусмислено следва, че жалбоподателят оспорва изключително съображенията на Общия съд относно определянето на първоначалния увреждащ акт, на които Общият съд е основал констатацията си за недопустимост.
29
При тези обстоятелства първото основание не може да бъде отхвърлено като неотносимо. Ето защо следва да се анализира неговата основателност.
30
В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 90, параграф 2 от Правилника всяко лице, което попада в персоналния обхват на Правилника, може да отнесе до ОН жалба срещу увреждащ го акт. Член 91, параграф 1 от този правилник уточнява, че Съдът е компетентен да се произнесе по всеки възникнал спор между Съюза и едно от тези лица относно законосъобразността на акт, увреждащ това лице по смисъла на член 90, параграф 2. Тези разпоредби са приложими по аналогия към жалбите на другите служители по силата на член 117 от Условията за работа на другите служители на Европейския съюз (решение от 12 декември 2024 г., DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, т. 71 и цитираната съдебна практика).
31
Както отбелязва Общият съд в точка 29 от обжалваното съдебно решение, съгласно практиката на Съда увреждащи актове или мерки по смисъла на член 90, параграф 2 от Правилника са само тези, пораждащи задължителни правни последици, които могат да засегнат пряко и непосредствено интересите на жалбоподателя, като изменят съществено правното му положение (решение от 12 декември 2024 г., DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, т. 72 и цитираната съдебна практика).
32
Освен това Съдът вече е постановил, че понятието „увреждащ акт“ по смисъла на член 90, параграф 2 от Правилника трябва да се тълкува широко и да се разбира като всеки акт, който може да засегне пряко определено правно положение (решение от 12 декември 2024 г., DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, т. 74 и цитираната съдебна практика).
33
Както припомня Общият съд в точка 30 от обжалваното съдебно решение, за да се определи дали даден акт поражда такива последици, следва да се съобрази същността на акта и неговите последици да се преценят с оглед на обективни критерии, като съдържанието на акта, като евентуално се държи сметка и за контекста на приемането му и за правомощията на издалата го институция (решение от 12 декември 2024 г., DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, т. 73 и цитираната съдебна практика).
34
Така възможността даден акт пряко да поражда последици за правното положение на физическо или юридическо лице, не може да се преценява само с оглед на факта, че този акт е под формата на електронно писмо, доколкото това би означавало да се даде предимство на формата на обжалвания акт пред самата същност на този акт (решение от 15 декември 2022 г., Picard/Комисия, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, т. 97 и цитираната съдебна практика).
35
Ето защо в съответствие със съдебната практика, припомнена в точка 33 от настоящото решение, следва да се провери дали с оглед на съдържанието на електронното писмо от 27 август 2021 г., на контекста, в който то се вписва, както и на правомощията на институцията, от която произхожда, Общият съд е могъл с основание да приеме в точки 33 и 35 от обжалваното съдебно решение, че това електронно писмо не може да се квалифицира като „увреждащ акт“ по смисъла на член 90, параграф 2 от Правилника.
36
В това отношение е важно да се припомни, че както е посочено в точка 8 от обжалваното съдебно решение, на 18 август 2021 г. жалбоподателят е поискал от компетентната служба на PMO продължаване на данъчното облекчение за втората му дъщеря. В точка 9 от това съдебно решение се посочва, че с електронно писмо от 27 август 2021 г. служителят на отдел „Права и задължения“ на PMO е отговорил на жалбоподателя, че „със съжаление [го] уведомява[т], че въз основа на точка 103 от решение [XB/ЕЦБ] вече не могат да се приемат никакви искания за предоставяне или продължаване на данъчно облекчение, ако не съществува право на надбавка за дете на издръжка съгласно член 2 от приложение VII към Правилника, тъй като [данъчното облекчение] е било отменено“. Освен това, както в електронните писма от 29 юни 2021 г., под подписа на служителя, който отговаря за преписките, това електронно писмо съдържа бележка, че е изпратено за сведение и не представлява решение на „ОН/ООСД“, срещу което може да бъде подадена жалба по административен ред на основание член 90 от Правилника.
37
Въпреки че електронното писмо от 27 август 2021 г. съдържа индикации, че компетентната служба на PMO е искала да му придаде чисто информативен характер, то съдържа и данни, които могат да оставят у жалбоподателя впечатлението, че няма да се ползва от данъчното облекчение. Всъщност, както следва от предходната точка, в това писмо служителят на отдел „Права и задължения“ на PMO е посочил по същество, че в съответствие с решение XВ/ЕЦБ вече не могат да се приемат никакви искания за предоставяне или продължаване на данъчното облекчение, ако не съществува право на надбавка за дете на издръжка. Освен това, що се отнася до контекста, в който това електронно писмо е изпратено на жалбоподателя, следва да се подчертае, че то повтаря позицията, изразена от администрацията в същия смисъл с електронните писма от 29 юни 2021 г. в отговор на искането на жалбоподателя във връзка с правото му на данъчно облекчение за първата му дъщеря.
38
Така, посочвайки в електронното писмо от 27 август 2021 г., че вече не могат да се приемат „никакви искания“, по-специално за продължаване на данъчното облекчение, отказът на PMO да удовлетвори такива искания неизбежно включва и отказа на искането на жалбоподателя. Следователно това електронно писмо не предоставя само информация на жалбоподателя, а му посочва, че въз основа на точка 103 от решение XB/ЕЦБ не следва да му се предоставя продължаване на данъчното облекчение.
39
Освен това, както отбелязва Общият съд в точка 32 от обжалваното съдебно решение, от точки 100—105 от решение от 15 декември 2022 г., Picard/Комисия (C‑366/21 P, EU:C:2022:984), следва, че указание, съдържащо се в електронни писма на PMO, като електронното писмо от 27 август 2021 г., че даденият от тази служба отговор представлява само информация, а не решение на „ОН/ООСД“, което може да бъде обжалвано по административен ред на основание член 90 от Правилника, не е пречка тези електронни писма да бъдат квалифицирани като „увреждащи актове“.
40
От изложените по-горе съображения следва, че тъй като съдържащият се в електронното писмо от 27 август 2021 г. отговор е могъл да засегне пряко и непосредствено интересите на жалбоподателя, като измени съществено правното му положение, що се отнася до определянето на размера на дължимия върху месечното му възнаграждение данък, този отговор е трябвало да бъде квалифициран от Общия съд като „увреждащ акт“ по смисъла на член 90, параграф 2 от Правилника.
41
От това следва също, че тримесечният срок, с който е разполагал жалбоподателят, за да подаде жалба по административен ред в съответствие с член 90, параграф 2 от Правилника, е започнал да тече от датата на съобщаване на решението, което се съдържа в електронното писмо от 27 август 2021 г. и с което PMO е отказала да предостави поисканото от жалбоподателя за втората му дъщеря продължаване на данъчното облекчение. Ето защо, като е подал жалбата си по административен ред на 24 ноември 2021 г., жалбоподателят е спазил тримесечния срок по посочения член 90, параграф 2.
42
От това следва, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точки 33, 35, 37 и 39 от обжалваното съдебно решение по същество е приел, че електронното писмо от 27 август 2021 г. не представлява увреждащ акт и че мълчаливият отказ от 18 декември 2021 г. представлява първоначалният увреждащ жалбоподателя акт, от което той неправилно е заключил в точка 45 от това съдебно решение, че искането за отмяна е недопустимо, доколкото се отнася до този мълчалив отказ.
43
Ето защо първото основание трябва да бъде уважено.
44
Допуснатата от Общия съд грешка при прилагане на правото, посочена в точка 42 от настоящото решение, се отнася до предмета и допустимостта на исканията за отмяна, които според Общия съд жалбоподателят е направил срещу мълчаливия отказ от 18 декември 2021 г.
45
Второто и третото основание за обжалване обаче се отнасят до отхвърлянето по същество на жалбата, подадена от жалбоподателя пред Общия съд, доколкото тази жалба е била счетена за насочена срещу мълчаливия отказ от 28 октомври 2021 г. Ето защо тези основания следва да се разгледат.
По второто основание
46
Второто основание се състои от две части.
По първата част от второто основание
– Доводи на страните
47
В първата част от второто основание, насочена срещу точка 50 от обжалваното съдебно решение, жалбоподателят поддържа, че Общият съд не е взел предвид задължението на администрацията по член 41, параграф 2, буква в) от Хартата да мотивира решенията си.
48
Според жалбоподателя от разпоредбите на член 90 от Правилника във връзка с член 41 от Хартата следвало, че Комисията е била длъжна да приеме решение по отношение на него. Според него бездействието на администрацията представлявало нарушение на принципа на добра администрация, на който той можел да се позове.
49
Според Комисията тази първа част от второто основание трябвало да се отхвърли като неоснователна.
– Съображения на Съда
50
Следва да се припомни, че съгласно постоянната практика в производството по обжалване оплакванията, насочени срещу изложени за изчерпателност мотиви на решение на Общия съд, не могат да доведат до отмяната на това решение и трябва следователно да се отхвърлят като неотносими (решение от 22 юни 2023 г., DI/ЕЦБ, C‑513/21 P, EU:C:2023:500, т. 47 и цитираната съдебна практика).
51
Критикуваният мотив на обжалваното съдебно решение, съдържащ се в точка 50 от него, обаче е изложен за изчерпателност. Всъщност доводите на жалбоподателя, изведени от това, че Комисията не е приела изрично решение за отказ, с което той да бъде уведомен за правото си да подаде жалба по административен ред, са отхвърлени в точка 49 от обжалваното съдебно решение като неотносими, преди в частност в посочената точка 50 Общият съд да отхвърли тези доводи от съображения за изчерпателност като „във всеки случай“ неоснователни.
52
Поради това първата част от второто основание трябва да се отхвърли като неотносима.
По втората част от второто основание
– Доводи на страните
53
Във втората част от второто основание жалбоподателят твърди, че Комисията е нарушила правото му на изслушване, закрепено в член 41, параграф 2, буква а) от Хартата, тъй като тази институция напълно е пренебрегнала, дори на етапа на производството по обжалване по административен ред, писмото, посочено в точка 7 от обжалваното съдебно решение, което е изпратил на 15 юли 2021 г. до началника на отдел „Права и задължения“ на PMO и на което не е получил никакъв отговор.
54
Според Комисията тази втора част от второто основание трябвало да се отхвърли като недопустима и във всички случаи като неоснователна.
– Съображения на Съда
55
Следва да се припомни, че доводите на жалба, с които се критикува не съдебното решение, постановено от Общия съд в резултат на искане за отмяна на решение, а решението, чиято отмяна е била поискана пред Общия съд, са недопустими (решение от 27 април 2023 г., PL/Комисия, C‑537/21 P, EU:C:2023:363, т. 108 и цитираната съдебна практика).
56
С доводите си, развити в подкрепа на втората част от второто основание, жалбоподателят, вместо да критикува мотивите на обжалваното съдебно решение, обаче упреква Комисията, че е нарушила правото му на изслушване, закрепено в член 41, параграф 2, буква а) от Хартата, като същевременно се позовава на писмото, посочено в точка 7 от това решение.
57
Ето защо в съответствие със съдебната практика, посочена в точка 55 от настоящото решение, тази втора част от второто основание трябва да се отхвърли като недопустима.
58
Поради това второто основание трябва да се отхвърли като отчасти неотносимо и отчасти недопустимо.
По третото основание
59
Третото основание се състои от четири части.
По първата, втората и третата част от третото основание
– Доводи на страните
60
С първата, втората и третата част от третото основание, които следва да се разгледат заедно, жалбоподателят поддържа, на първо място, че като в точка 93 от обжалваното съдебно решение е приел, че предвиденото в член 3, параграф 4 от Регламент № 260/68 данъчно облекчение допълва надбавката за дете на издръжка и че само действителното изплащане на тази надбавка от институциите на Съюза може да породи право на това облекчение, Общият съд възприел неправилно тълкуване на посочения член 3 и пренебрегнал действителния правен характер на посоченото облекчение. Според жалбоподателя не съществувала връзка между предоставянето на данъчното облекчение и правото на надбавка за дете на издръжка.
61
Жалбоподателят изтъква, че от текста на член 3 от Регламент № 260/68 и от историческия контекст, в който се вписва този член, следва, че данъчното облекчение не трябва да се предоставя в допълнение към надбавката за дете на издръжка, а в допълнение към намалението за професионални разходи, посочено в член 3, параграф 4, първа алинея от този регламент, така че предоставянето на това облекчение не било обусловено от ползването на надбавката за дете на издръжка.
62
Според жалбоподателя неправилната преценка на Общия съд във връзка с тълкуването на член 3, параграф 4 от Регламент № 260/68 произтича по-специално от прилагането на неговата съдебна практика, и по-специално на решение XB/ЕЦБ, посочено в точки 81 и 82 от обжалваното съдебно решение, което само по себе си било неправилно от правна гледна точка.
63
На второ място, жалбоподателят счита за неправилна преценката на Общия съд в точки 74 и 93 от обжалваното съдебно решение, че трябва да бъдат изпълнени всички критерии, предвидени в член 2 от приложение VII към Правилника, включително критерият за възрастовата граница на съответното дете, предвиден в параграф 3 от този член 2, за да може детето да бъде признато за дете на издръжка и да дава право на изплащане на данъчното облекчение.
64
В това отношение жалбоподателят отбелязва, че от посоченото в тази точка 74 решение от 14 декември 1990 г., Brems/Съвет (T‑75/89, EU:T:1990:88), следва, че определението на понятието „дете на издръжка“ трябва да се преценява единствено с оглед на член 2, параграф 2 от приложение VII към Правилника. Подобно тълкуване се потвърждавало от заключение № 222/04 на административните ръководители, което се позовавало само на този параграф 2, но не и на останалите разпоредби на член 2 от приложение VII към Правилника.
65
От това следвало също, че преценката на Общия съд, изложена в точка 77 от обжалваното съдебно решение, че жалбоподателят трябвало да посочи, че дъщерите му трябва да се третират съгласно член 2, параграф 4 от приложение VII към Правилника като деца на издръжка със специално решение на ОН, е неправилна от правна страна. Подобна преценка била в противоречие с опростяването на административните процедури, което се целяло с приемането на заключение № 222/04 на административните ръководители.
66
Освен това, първо, от предходната практика на Комисията в продължение на около шестдесет години следвало, че не е било необходимо жалбоподателят да предприема действия на основание член 2, параграф 4 от приложение VII към Правилника, като се имат предвид условията, установени в това заключение на административните ръководители. Второ, самата Комисия уведомила жалбоподателя, че вече няма право на надбавка за дете на издръжка за двете си деца, но че може да се ползва от данъчно облекчение, ако поиска това. Така Общият съд трябвало при всички положения да му предостави това облекчение по силата на правилата на обичайното право и на принципа на защита на оправданите правни очаквания.
67
На трето и последно място, жалбоподателят счита, че в точка 100 от обжалваното съдебно решение Общият съд е пренебрегнал действителното правно естество на данъчното облекчение. Така жалбоподателят не поискал нито „да продължат да му се изплащат данъчни облекчения“, нито, за разлика от посоченото в точка 100, „възстановяване на сумите, които според него е трябвало да бъдат приспаднати от облагаемата основа на възнаграждението му“.
68
В това отношение жалбоподателят отбелязва, че данъчното облекчение не е предмет на плащане, а води до намаляване на облагаемия доход. Едва на следващ етап то намалявало размера на данъка в зависимост от приложимата данъчна ставка. Така жалбоподателят поискал възстановяване на данъка въз основа на ново изчисляване на дължимия данък, извършено след приспадане на приложимите облекчения.
69
Освен това жалбоподателят поддържа, че когато вече няма да получава възнаграждение, например след смъртта си, той вече нямало да плаща и данъци, и следователно нямало да се ползва и от данъчни облекчения. Така, за разлика от посоченото в точки 72 и 73 от обжалваното съдебно решение, нямало никаква опасност децата на жалбоподателя да представляват тежест за бюджета на Съюза след смъртта му. Следователно съображенията на Общия съд в тези точки 72 и 73 били напълно ирелевантни.
70
Накрая, жалбоподателят отбелязва, че не претендира надбавка за дете на издръжка, тъй като е безспорно, че не може да има право на такава. Освен това издръжката на децата му се поемала изцяло от него, а не от бюджета на Съюза. Не било възможно обаче той да поеме вместо публичните органи и чрез вече обложените си доходи престации, като например надбавката за жилищни разходи, помощта за отопление, социалната помощ или пък помощта за обучение, които по принцип би трябвало да се финансират с данъчни приходи, без в замяна на това да се ползва от данъчно облекчение.
71
Комисията счита, че първата, втората и третата част от третото основание следва да бъдат отхвърлени като неоснователни.
– Съображения на Съда
72
Следва да се припомни, че съгласно член 3, параграф 1 от Регламент № 260/68 данъкът в полза на Съюза се заплаща всеки месец върху заплати, надници и възнаграждения, изплатени от Съюза на всяко данъчнозадължено лице.
73
Член 3, параграф 3 от този регламент изброява семейните надбавки и социалните придобивки, които трябва да се извадят от основната сума, облагаема с данък. Сред тези надбавки и придобивки фигурира надбавката за дете на издръжка. Ето защо, както приема Общият съд в точка 67 от обжалваното съдебно решение, от текста на посочения член 3, параграф 3 следва, че за да се изчисли размерът на дължимия от длъжностно лице като жалбоподателя данък върху месечното му възнаграждение, от облагаемата основа следва да се приспадне по-специално тази надбавка.
74
Освен това съгласно член 3, параграф 4, първа алинея от посочения регламент от сумата, получена след прилагане на предшестващите разпоредби на член 3 от същия регламент, се прави намаление от 10 % за професионални и лични разходи.
75
Накрая, съгласно член 3, параграф 4, втора алинея от Регламент № 260/68 „[д]опълнително намаление, равно на два пъти сумата на добавката за дете на издръжка се прави за всяко дете на издръжка на данъчно задълженото лице, както и за всяко лице третирано като дете на издръжка по смисъла на член 2, параграф 4 от приложение VII към Правилника […]“.
76
От текста на този член 3, параграф 4, втора алинея следва, както посочва Общият съд в точка 69 от обжалваното съдебно решение, че за да може да се ползва от предвиденото в тази разпоредба допълнително данъчно облекчение, данъчнозадълженото лице трябва да има едно или повече деца на негова издръжка или едно или повече лица, които се третират като дете на издръжка, по смисъла на член 2, параграф 4 от приложение VII към Правилника.
77
За сметка на това, както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 26 от заключението си, член 3, параграф 4, втора алинея от Регламент № 260/68 не поставя ползването на данъчното облекчение в зависимост от условието надбавката за дете на издръжка действително да се изплаща на заинтересованото лице на основание член 2, параграф 3 от това приложение, противно на постановеното от Общия съд в точки 81 и 93 от обжалваното съдебно решение.
78
При все това, макар ползването на данъчното облекчение да не зависи от действителното изплащане на надбавката за дете на издръжка, не може да се поддържа, както прави жалбоподателят, че не съществува никаква връзка между това облекчение и тази надбавка.
79
Всъщност, от една страна, от практиката на Съда следва, че както данъчното облекчение, така и надбавката за дете на издръжка отговарят на цел от социален характер и че тяхното плащане се обосновава от разходите, произтичащи от актуална и сигурна необходимост, свързана със съществуването на детето и действителната му издръжка (вж. решения от 28 ноември 1991 г., Schwedler/Парламент, C‑132/90 P, EU:C:1991:452, т. 18 и 26, от 7 май 1992 г., Съвет/Brems, C‑70/91 P, EU:C:1992:201, т. 9 и цитираната съдебна практика, и от 30 ноември 2023 г., MG/ЕИБ, C‑173/22 P, EU:C:2023:932, т. 47).
80
От друга страна, както бе посочено в точка 76 от настоящото решение, ползването на данъчно облекчение и на надбавка за дете на издръжка зависи от наличието на „дете на издръжка“ или на лице, което се третира като такова дете, както тези понятия са определени в член 2 от приложение VII към Правилника.
81
Що се отнася до понятието „дете на издръжка“, член 2, параграф 2 от това приложение предвижда, че „[д]ете на издръжка“ означава брачно, извънбрачно или осиновено дете на длъжностното лице или неговия съпруг, което то действително издържа“.
82
Както по същество отбелязва Общият съд в точка 71 от обжалваното съдебно решение, макар в тази разпоредба да не се споменава никаква възрастова граница за определяне на понятието „дете на издръжка“, от съвместния прочит на всички разпоредби на член 2 от посоченото приложение следва, че това понятие не трябва да се разбира само по смисъла на параграф 2 от този член 2, а в по-широк смисъл.
83
В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 2, параграф 1 от приложение VII към Правилника „[д]лъжностно лице, което има едно или повече деца на своя издръжка, получава в съответствие с параграфи 2 и 3 по-долу месечна надбавка […] за всяко дете на издръжка“. От този текст следва, че само лицата, които отговарят на условията, предвидени в тези два параграфа, могат да се считат за „деца на издръжка“ за целите на прилагането на посочения член 2.
84
Това тълкуване се потвърждава от член 2, параграф 6 от същото приложение, който изрично се позовава на „дете на издръжка по смисъла на настоящия член“, и от параграф 7 от посочения член 2, в който се прави позоваване на „детето на издръжка по смисъла на параграфи 2 и 3“.
85
Освен това член 2, параграф 4 от приложение VII предвижда, че „[в]сяко лице, което длъжностното лице е правно задължено да издържа и чиято издръжка налага значителни разходи“, може по изключение да се третира като дете на издръжка. Съдът вече е постановил, че целта на тази разпоредба е именно да гарантира, че лице, което не отговаря на условията, предвидени в параграф 3 от този член, тъй като не е нито ненавършило пълнолетие дете на длъжностното лице, нито негово пълнолетно дете, което продължава образованието си или посещава професионален курс на обучение, може да се третира като дете на издръжка, когато длъжностното лице трябва да поеме действителната издръжка на това лице. По-специално той уточнява, че изключителният характер на това третиране като дете на издръжка не означава, че детето на длъжностното лице непременно е изключено от приложното поле на член 2, параграф 4 от това приложение (вж. в този смисъл решение от 7 май 1992 г., Съвет/Brems, C‑70/91 P, EU:C:1992:201, т. 7 и 10). Произтичащата от това решение съдебна практика обаче не допуска всяко дете, издържано от длъжностното лице, да се счита за негово дете на издръжка, независимо от условията, предвидени в член 2, параграф 3 от посоченото приложение.
86
Освен това следва да се отбележи, че други разпоредби от Правилника, а именно по-специално член 72 от него, който се отнася до здравното осигуряване, или пък член 80, който се отнася до пенсията за сираци, препращат, що се отнася до определението на понятието „дете на издръжка“, към целия член 2 от приложение VII към посочения правилник, а не само към параграф 2 от него. При това положение, по-специално по съображения за съгласуваност на правната уредба в Правилника, при определянето на това понятие следва да се вземат предвид всички разпоредби на посочения член 2.
87
Така Съдът вече е постановил по същество, че понятието „дете на издръжка“ трябва да се тълкува, като се вземе предвид член 2 от приложение VII към Правилника в неговата цялост (решение от 20 ноември 1980 г., Gerin/Комисия, 806/79, EU:C:1980:264, т. 15).
88
От гореизложеното следва, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точки 74, 75 и 93 от обжалваното съдебно решение по същество е приел, че понятието „дете на издръжка“ по смисъла на член 2 от приложение VII към Правилника трябва да се тълкува, като се вземат предвид възрастовите ограничения, предвидени в параграф 3 от посочения член 2.
89
Тъй като, както бе посочено в точка 80 от настоящото решение, ползването на данъчното облекчение зависи от наличието на „дете на издръжка“ по смисъла на член 2 от приложение VII към Правилника, следва да се приеме, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 80 от обжалваното съдебно решение е приел, че член 3, параграф 4 от Регламент № 260/68 се прилага само в случаите, в които заинтересованото лице отговаря и на условията за наличие на право на надбавка за дете на издръжка по силата на посочения член 2.
90
Изложената по-горе преценка произтича от самия текст на член 3, параграф 4, втора алинея от Регламент № 260/68 и на член 2 от приложение VII към Правилника, както са тълкувани от Съда. Тази преценка не може да бъде оборена нито от доводите на жалбоподателя, изведени от практиката на Общия съд и от заключение № 222/04 на административните ръководители, обобщени в точки 64 и 65 от настоящото решение, нито от посочените в точки 67—70 от настоящото решение негови доводи, основани на твърдяното правно естество на данъчното облекчение.
91
Що се отнася до довода на жалбоподателя, посочен в точка 66 от настоящото решение, че Общият съд във всички случаи е трябвало да му предостави данъчно облекчение по силата на правилата на обичайното право и на принципа на защита на оправданите правни очаквания, следва да се припомни, че съгласно член 58 от Статута на Съда на Европейския съюз основанията за обжалване трябва да се основават на доводи, изведени от производството пред Общия съд. Освен това съгласно член 170, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда с жалбата не може да се изменя предметът на спора пред Общия съд. Правомощията на Съда в производството по обжалване пред него се свеждат до преценка на правното решение, дадено във връзка с изложените и разискваните в първоинстанционното производство основания и доводи (решение от 19 септември 2024 г., Coppo Gavazzi и др./Парламент, C‑725/20 P, EU:C:2024:766, т. 149 и цитираната съдебна практика).
92
Тъй като обаче доводът, припомнен в предходната точка от настоящото решение, не е бил изтъкнат от жалбоподателя пред Общия съд, той следва да се отхвърли като недопустим.
93
С оглед на всички изложени по-горе съображения първата, втората и третата част от третото основание следва да се отхвърлят като частично недопустими и частично неоснователни.
По четвъртата част от третото основание
– Доводи на страните
94
В четвъртата част от третото основание жалбоподателят счита, че в точка 94 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно е приел за неприложимо в случая заключение № 222/04 на административните ръководители, въз основа на което той е трябвало да се ползва от данъчното облекчение.
95
Според жалбоподателя вътрешно указание № 36–2004 на Комисията от 24 май 2004 г. (наричано по-нататък „вътрешното указание“), с което се транспонира заключение № 222/04 на административните ръководители, не е вътрешно решение с общ характер, прието въз основа на Правилника, а решение, прието на основание член 10 от Регламент № 260/68 с цел да се гарантира еднакво тълкуване на този регламент.
96
Освен това жалбоподателят поддържа, че това заключение на административните ръководители представлява lex specialis, така че предвидените в него условия, и по-специално условието относно възрастовата граница за децата на издръжка, били приложими.
97
Според Комисията четвъртата част от третото основание трябва да се отхвърли като неоснователна.
– Съображения на Съда
98
Следва да се отбележи, както е констатирал Общият съд в точка 90 от обжалваното съдебно решение, че вътрешното указание транспонира заключение № 222/04 на административните ръководители. Последното предвижда, че за деца на издръжка на възраст над 26 години данъчното облекчение, предвидено в член 3, параграф 4 от Регламент № 260/68, се предоставя само ако детето е започнало обучение на нормалната възраст за същото обучение преди да навърши 26‑годишна възраст, и го продължава редовно. В него се предвижда също, че във всички случаи данъчното облекчение отпада, считано от датата, на която детето започне да получава доход, надхвърлящ 40 % от възнаграждението на длъжностно лице от степен 1, стъпка 1, или когато детето навърши 30‑годишна възраст.
99
Съгласно практиката на Съда вътрешните актове, приети от институция на Съюза, като например вътрешно указание на Комисията, трябва да се считат за правило за поведение с указателен характер, което администрацията сама си е наложила и от което не може да се отклонява, без да уточни причините за това (вж. решение от 1 декември 1983 г., Blomefield/Испания, 190/82, EU:C:1983:358, т. 20 и цитираната съдебна практика).
100
Такива вътрешни актове обаче в никакъв случай не могат да се отклоняват от стоящи по-високо в йерархията обвързващи актове, каквито в настоящия случай са разпоредбите на Правилника или на Регламент № 260/68 (вж. в този смисъл решение от 1 декември 1983 г., Blomefield/Испания, 190/82, EU:C:1983:358, т. 21).
101
От това следва, че в точка 92 от обжалваното съдебно решение Общият съд правилно е припомнил, че приетото от институция на Съюза вътрешно указание е норма с по-нисък ранг от Правилника, и в по-общ план, от регламентите, преди да постанови, че такова вътрешно указание не може законосъобразно да установява правила, които се отклоняват от разпоредбите на Правилника или на регламентите.
102
От съображенията, свързани с първата, втората и третата част от третото основание, обаче следва, че без да се засяга третирането по изключение като деца на издръжка на основание член 2, параграф 4 от приложение VII към Правилника, данъчното облекчение, предвидено в член 3, параграф 4 от Регламент № 260/68, не може да се прилага за деца на длъжностно лице на възраст над 26 години, доколкото тези деца надвишават възрастовата граница, определена в член 2, параграф 3 от това приложение, над която дадено лице вече не може да се счита за „дете на издръжка“ по смисъла на този член 2.
103
От гореизложеното следва, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 94 от обжалваното съдебно решение е приел, че Вътрешното указание не може да се приложи в случая, тъй като такова прилагане би било в противоречие с член 3, параграф 4 от Регламент № 260/68 във връзка с член 2 от приложение VII към Правилника, като следва да се уточни, че предвиденото в параграф 4 от посочения член 2 третиране по изключение като деца на издръжка не е предмет на разглеждане в настоящото дело.
104
Що се отнася до довода, посочен в точка 95 от настоящото решение, следва да се отбележи, както прави генералният адвокат в точка 55 от заключението си, че преписката, с която разполага Съдът, не позволява да се установи правното основание, на което Комисията е приела вътрешното указание. При все това, независимо от основанието, на което тази институция е приела вътрешното указание, в съответствие със съдебната практика, посочена в точка 100 от настоящото решение, такъв вътрешен акт във всички случаи не може да намери приложение, ако противоречи на стоящ по-високо в йерархията обвързващ акт на Съюза.
105
С оглед на всички изложени по-горе съображения четвъртата част от третото основание следва да се отхвърли като неоснователна.
106
Поради това третото основание следва да бъде отхвърлено като частично недопустимо и частично неоснователно.
107
Както следва от точка 42 от настоящото решение, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 45 от обжалваното съдебно решение е приел, че искането за отмяна на жалбоподателя е недопустимо, доколкото се отнася до мълчаливия отказ от 18 декември 2021 г. От това следва, че обжалваното съдебно решение трябва да бъде отменено в тази му част. Тъй като второто и третото основание за обжалване трябва да се отхвърлят, жалбата следва да се отхвърли в останалата ѝ част.
По жалбата пред Общия съд
108
Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, ако жалбата е основателна и Съдът отмени решението на Общия съд, той може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това, или да върне делото на Общия съд за постановяване на решение.
109
В случая, като се има предвид частичната отмяна на обжалваното съдебно решение, жалбата пред Общия съд остава за разглеждане само в частта ѝ, в която се иска отмяна на решението за отказ, което е постановено по искането за предоставяне на данъчното облекчение, подадено от жалбоподателя на 18 август 2021 г.
110
Пред Общия съд жалбоподателят изтъква две основания.
111
Първото основание е изведено от липсата на изрично решение, с което той да бъде информиран за правото си да подаде жалба по административен ред, и от липсата на мотиви. Така според жалбоподателя „решенията“, съдържащи се в електронните писма от 29 юни 2021 г. и в електронното писмо от 27 август 2021 г., е трябвало да бъдат придружени от информация относно правото му да подаде жалба по административен ред и да бъдат мотивирани. Второто основание е изведено от нарушение от страна на Комисията на правото да получава възнаграждението си. Тъй като тези две основания са били предмет на обсъждане при условията на състезателност пред Общия съд, трябва да се приеме, че фазата на производството позволява да се постанови окончателно решение по жалбата.
По второто основание на жалбата пред Общия съд
112
Що се отнася до второто основание, което следва да се разгледа на първо място, от съображенията във връзка с третото основание за обжалване, изложени в точки 72—93 и 98—107 от настоящото решение, следва, че Комисията правилно е отказала да предостави данъчното облекчение.
113
Всъщност от тези съображения следва, че без да се засяга третирането по изключение на някои лица като деца на издръжка на основание член 2, параграф 4 от приложение VII към Правилника, данъчното облекчение, предвидено в член 3, параграф 4 от Регламент № 260/68, не може да се прилага за деца на длъжностно лице на възраст над 26 години, доколкото тези деца надвишават възрастовата граница, определена в член 2, параграф 3 от това приложение, над която дадено лице вече не може да се счита за „дете на издръжка“ по смисъла на този член 2.
114
Освен това в съответствие с посочените съображения вътрешното указание, което транспонира заключение № 222/04 на административните ръководители — доколкото предвижда възможността да се предостави данъчно облекчение за деца, които не отговарят на критериите на Правилника, за да се считат за деца на издръжка и така да дадат право на надбавка за дете на издръжка — не може да се приложи по отношение на жалбоподателя, тъй като подобно прилагане би било в противоречие с член 3, параграф 4 от Регламент № 260/68 във връзка с член 2 от приложение VII към Правилника, като следва да се уточни, че предвиденото в параграф 4 от посочения член 2 третиране по изключение на някои лица като деца на издръжка не е предмет на разглеждане в настоящото дело.
115
От това следва, че второто основание на жалбата е неоснователно.
По първото основание на жалбата пред Общия съд
116
Що се отнася до първото основание, което следва да се разгледа на второ място, от точки 30—42 от настоящото решение следва, че електронното писмо от 27 август 2021 г. трябва да се квалифицира като „увреждащ акт“ по смисъла на член 90, параграф 2 от Правилника и следователно като „решение“, срещу което в съответствие с тази разпоредба жалбоподателят може да подаде жалба по административен ред в срок от три месеца, считано от съобщаването му.
117
Макар да е вярно, както поддържа жалбоподателят, че Комисията е трябвало да квалифицира електронното писмо от 27 август 2021 г. като „решение“ и да го уведоми за правото му да подаде жалба по административен ред, това не променя факта, че при обстоятелствата в конкретния случай жалбоподателят е могъл да подаде жалба по административен ред на 24 ноември 2021 г., по-специално срещу това решение, оспорвайки отказа на PMO да му предостави допълнителното данъчно облекчение за двете му дъщери. Следователно при всички положения жалбоподателят не е бил лишен от гаранцията, която представлява правото да подаде жалба по административен ред срещу увреждащите го актове на администрацията.
118
Що се отнася до довода, че PMO не е мотивирала в достатъчна степен решението за отказ да се предостави данъчното облекчение, следва да се припомни, че изискваните от член 296 ДФЕС мотиви на актовете на институциите на Европейския съюз — което изискване е възпроизведено в член 25, втора алинея от Правилника — трябва да са съобразени с естеството на съответния акт и по ясен и недвусмислен начин да излагат съображенията на институцията, която издава акта, така че да дадат възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетата мярка, а на компетентната юрисдикция — да упражни своя контрол. Изискването за мотивиране следва да се преценява в зависимост от всички обстоятелства по конкретния случай, по-специално в зависимост от съдържанието на акта, от естеството на изложените мотиви и от интереса, който адресатите или други лица, засегнати пряко и лично от акта, могат да имат от получаване на разяснения. Не се изисква мотивите да уточняват всички относими фактически и правни обстоятелства, доколкото въпросът дали мотивите на определен акт отговарят на изискванията на член 296 ДФЕС, следва да се преценява с оглед не само на текста, но и на контекста, както и на съвкупността от правни норми, уреждащи съответната материя (решение от 11 юни 2020 г., Комисия/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, т. 29 и цитираната съдебна практика).
119
В случая електронното писмо от 27 август 2021 г. недвусмислено излага причините, поради които жалбоподателят няма право на данъчното облекчение. В това отношение PMO се основава на решение XB/ЕЦБ, като същевременно уточнява, че в съответствие с това решение данъчно облекчение вече не може да се предостави или продължи при липсата на право на надбавка за дете на издръжка съгласно член 2 от приложение VII към Правилника. Освен това в решението, с което се отхвърля подадената по административен ред жалба, Комисията е изложила подробно причините за отказа на поисканото от жалбоподателя данъчно облекчение.
120
Следователно жалбоподателят е бил в състояние да се запознае с основанията за отказа да се предостави данъчното облекчение.
121
Ето защо първото основание на жалбата трябва да се отхвърли.
122
От това следва, че исканията срещу решението за отказ, което е постановено по подаденото на 18 август 2021 г. искане за предоставяне на данъчното облекчение, трябва да бъдат отхвърлени.
По съдебните разноски
123
На основание член 184, параграф 2 от Процедурния правилник, когато жалбата е неоснователна или когато е основателна и Съдът се произнася окончателно по спора, той се произнася по съдебните разноски.
124
Съгласно член 138, параграф 1 от този правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
125
Съгласно член 138, параграф 2 от този правилник, също приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия, когато има няколко загубили делото страни, Съдът взема решение по разпределянето на съдебните разноски. Също така съгласно член 138, параграф 3 от този правилник, приложим към производството по обжалване по силата на посочения член 184, параграф 1, ако всяка от страните е загубила по едно или няколко от предявените основания, всяка страна понася направените от нея съдебни разноски.
126
Тъй като жалбоподателят и Комисията са поискали другата страна да бъде осъдена да заплати съдебните разноски и всеки от тях е загубил по едно или няколко от своите основания, те следва да бъдат осъдени да понесат съответно собствените си съдебни разноски.
По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
1)
Отменя решение на Общия съд на Европейския съюз от 20 декември 2023 г., Heßler/Комисия (T‑369/22, EU:T:2023:855), в частта му, в която отхвърля като недопустимо искането за отмяна на г‑н Michael Heßler срещу мълчаливия отказ от 18 декември 2021 г. по неговото искане за продължаване на данъчно облекчение за дете на издръжка.
2)
Отхвърля жалбата в останалата ѝ част.
3)
Отхвърля исканията, подадени пред Общия съд срещу решението за отказ, което е постановено по подаденото от г‑н Heßler на 18 август 2021 г. искане за предоставяне на данъчното облекчение за дете на издръжка.
4)
Г‑н Heßler и Европейската комисия понасят собствените си съдебни разноски.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.