62018CC0310
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. WATHELET
представено на 7 август 2018 година (
1
)
Дело C‑310/18 PPU
Специализирана прокуратура
срещу
Емил Милев
(Преюдициално запитване, отправено от Специализирания наказателен съд (България)
„Преюдициално запитване — Спешно преюдициално производство — Директива (ЕС) 2016/343 — Членове 3, 4 и 10 — Презумпция за невиновност — Публично позоваване на вината — Членове 6, 47 и 48 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Право на свобода — Право на ефективни правни средства за защита и на справедлив съдебен процес — Презумпция за невиновност и право на защита — Производство за контрол върху законността на задържането“
I. Въведение
1.
Разглежданото тук преюдициално запитване, постъпило в секретариата на Съда на 11 май 2018 г. и отправено от Специализирания наказателен съд (България), се отнася до тълкуването на член 3, член 4, параграф 1 и член 10 от Директива (EС) 2016/343 на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно укрепването на някои аспекти на презумпцията за невиновност и на правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство (
2
), както и на членове 47 и 48 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2.
Запитването е отправено в рамките на производство, образувано по искане на г‑н Емил Милев, обвиняем за грабеж на магазин, за отмяна на мярката му за неотклонение задържане под стража.
II. Правна уредба
А.
Международното право
1. Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи
3.
Член 5 от Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“), е озаглавен „Право на свобода и сигурност“ и предвижда:
„1.   Всеки има право на свобода и сигурност. Никой не може да бъде лишен от свобода освен в следните случаи и само в съответствие с процедури, предвидени от закона:
[…]
с)
законен арест или лишаване от свобода на лице с цел да се осигури явяването му пред предвидената в закона институция при обосновано подозрение за извършване на престъпление или когато обосновано е призната необходимостта да се предотврати извършване на престъпление или укриване след извършване на престъпление;
[…]
3.   Всяко лице, арестувано или лишено от свобода в съответствие с разпоредбите на т. 1 (c) на този член, трябва своевременно да бъде изправено пред съдия или пред длъжностно лице, упълномощено от закона да изпълнява съдебни функции, и има право на гледане на неговото дело в разумен срок или на освобождаване преди гледането на неговото дело в съда. Освобождаването може да бъде обусловено от даването на гаранции за явяване в съда.
4.   Всяко арестувано или лишено от свобода лице има право да обжалва законността на неговото задържане в съда, който е задължен в кратък срок да се произнесе; в случай, че задържането е неправомерно, съдът е длъжен да нареди незабавното освобождаване на задържаното лице.
[…]“.
4.
Член 6 от ЕКПЧ е озаглавен „Право на справедлив съдебен процес“ и гласи:
„1.   Всяко лице при определянето на неговите граждански права и задължения или при наличието на каквото и да е наказателно обвинение срещу него има право на справедливо и публично гледане на неговото дело в разумен срок от независим и безпристрастен съд, създаден в съответствие със закона. […]
2.   Всяко лице, обвинено в криминално престъпление, се счита за невинно до доказване на вината му в съответствие със закона.
[…]“.
Б.
Правото на Съюза
1. Договорът за функционирането на Европейския съюз
5.
Член 82, параграф 2 ДФЕС гласи:
„Доколкото това е необходимо за улесняване на взаимното признаване на присъдите и съдебните решения, както и на полицейското и съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси с трансгранично измерение, Европейският парламент и Съветът [на Европейския съюз], като приемат директиви в съответствие с обикновената законодателна процедура, могат да установят минимални правила. Тези минимални правила отчитат различията между правните традиции и системи на държавите членки.
Те обхващат:
[…]
б)
правата на лицата в наказателното производство;
[…]“.
2. Хартата
6.
Член 6 от Хартата гласи, че „[в]секи има право на свобода и сигурност“.
7.
Член 47 от Хартата е озаглавен „Право на ефективни правни средства за защита и на справедлив съдебен процес“ и гласи:
„Всеки, чиито права и свободи, гарантирани от правото на Съюза, са били нарушени, има право на ефективни правни средства за защита пред съд в съответствие с предвидените в настоящия член условия.
Всеки има право неговото дело да бъде гледано справедливо и публично в разумен срок от независим и безпристрастен съд, предварително създаден със закон. Всеки има възможността да бъде съветван, защитаван и представляван.
[…]“.
8.
Член 48 от Хартата е озаглавен „Презумпция за невиновност и право на защита“ и гласи:
„1.   Всеки обвиняем се счита за невинен до установяване на вината му в съответствие със закона.
2.   На всеки обвиняем се гарантира зачитане на правото на защита“.
9.
Член 51 от Хартата е озаглавен „Приложно поле“ и параграф 1 от него гласи:
„Разпоредбите на настоящата харта се отнасят за институциите, органите, службите и агенциите на Съюза при зачитане на принципа на субсидиарност, както и за държавите членки, единствено когато те прилагат правото на Съюза. В този смисъл те зачитат правата, спазват принципите и насърчават тяхното прилагане в съответствие със своите компетенции и при зачитане на предоставените в Договорите компетенции на Съюза“.
10.
Член 52 от Хартата е озаглавен „Обхват и тълкуване на правата и принципите“ и параграф 3 от него гласи:
„Доколкото настоящата Харта съдържа права, съответстващи на права, гарантирани от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, техният смисъл и обхват са същите като дадените им в посочената Конвенция. Тази разпоредба не пречи правото на Съюза да предоставя по-широка защита“.
3. Директива 2016/343
11.
Съображение 16 от Директива 2016/343 гласи:
„Презумпцията за невиновност би била нарушена, ако в публични изявления на публични органи или съдебни решения, различни от решенията относно вината, заподозреният или обвиняемият бъде представен като виновен, докато вината му не бъде установена в съответствие със закона. Такива изявления и съдебни решения не следва да създават впечатлението, че това лице е виновно. Това не следва да засяга актовете на обвинението, които имат за цел да докажат вината на заподозрения или обвиняемия, като например обвинителния акт, и не засяга съдебните решения, в резултат на които влиза в сила условна присъда, при условие че е спазено правото на защита. Това също така не следва да засяга предварителните решения от процесуално естество, които са взети от съдебни или други компетентни органи и се основават на подозрения или елементи на уличаващи доказателства, като например решения за предварително задържане, при условие че тези решения не представят заподозрения или обвиняемия като виновен. Преди да бъде взето предварително решение от процесуално естество, компетентният орган трябва първо да се увери, че съществуват достатъчно елементи на уличаващи доказателства срещу заподозрения или обвиняемия, за да бъде обосновано съответното решение, а решението би могло да съдържа позоваване на тези елементи“.
12.
Съображение 48 от Директива 2016/343 гласи:
„Тъй като с настоящата директива се въвеждат минимални предписания, държавите членки следва да могат да разширят правата, установени в нея, за да осигурят по-висока степен на защита. Степента на защита, предоставена от държавите членки, никога не следва да пада под стандартите, определени в Хартата и ЕКПЧ, съгласно тълкуването им от Съда на Европейския съюз и от Европейския съд по правата на човека [наричан по-нататък „ЕСПЧ“]“.
13.
Член 2 от Директива 2016/343 е озаглавен „Приложно поле“ и предвижда:
„Настоящата директива се прилага по отношение на физическите лица, които са заподозрени или обвиняеми в наказателно производство. Тя се прилага на всички етапи на наказателното производство от момента, в който лицето е заподозряно или обвинено в извършването на престъпление или на предполагаемо престъпление, до влизането в сила на решение, с което окончателно се установява дали лицето е извършило съответното престъпление“.
14.
Член 3 от Директива 2016/343 е озаглавен „Презумпция за невиновност“ и предвижда:
„Държавите членки гарантират, че заподозрените и обвиняемите се считат за невинни до доказване на вината им в съответствие със закона“.
15.
Член 4 от Директива 2016/343 е озаглавен „Публично позоваване на вината“ и предвижда:
„1.   Държавите членки вземат необходимите мерки, за да гарантират, че докато вината на заподозрения или обвиняемия не бъде доказана в съответствие със закона, тези лица не се представят като виновни в публични изявления на публичните органи и в съдебни решения, различни от решенията относно въпроса за вината. Това не засяга актовете на обвинението, които имат за цел да докажат вината на заподозрения или обвиняемия, и предварителните решения от процесуално естество, които са взети от съдебните или други компетентни органи и се основават на подозрения или уличаващи доказателства.
2.   Държавите членки гарантират възможността за вземане на подходящи мерки при нарушение на посоченото в параграф 1 от настоящия член задължение заподозрените или обвиняемите да не бъдат представяни като виновни, в съответствие с настоящата директива, и по-специално с член 10.
[…]“.
16.
Член 10 от Директива 2016/343 е озаглавен „Правни средства за защита“ и предвижда:
„1.   Държавите членки гарантират, че заподозрените и обвиняемите разполагат с ефективни правни средства за защита, в случай че правата им по настоящата директива са нарушени.
2.   Без да се засягат националните правила и системи относно допустимостта на доказателствата, държавите членки гарантират, че при оценката на обясненията, дадени от заподозрени или обвиняеми, или на доказателствата, получени в нарушение на правото на тези лица да запазят мълчание или на правото им да не се самоуличават, се зачита правото на защита и справедливостта на производството“.
В.
Българското право
17.
Съгласно член 56, алинея 1 от Наказателно-процесуалния кодекс (наричан по-нататък „НПК“) „[с]прямо обвиняемия […] може да се вземе мярка за неотклонение, когато от доказателствата по делото може да се направи обосновано предположение, че е извършил престъплението, и е налице основание по чл. 57“.
18.
В съответствие с член 57 от НПК „[м]ерките за неотклонение се вземат с цел да се попречи на обвиняемия да се укрие, да извърши престъпление или да осуети привеждането в изпълнение на влязлата в сила присъда“.
19.
Член 58 от НПК посочва задържането под стража сред мерките за неотклонение.
20.
Съгласно член 63 от НПК „[м]ярка за неотклонение задържане под стража се взема, когато е налице обосновано предположение, че обвиняемият е извършил престъпление, което се наказва с лишаване от свобода или друго по-тежко наказание, и доказателствата по делото сочат, че съществува реална опасност обвиняемият да се укрие или да извърши престъпление“.
21.
По всяко време на досъдебното производство обвиняемият може да поиска преразглеждане на мярката за неотклонение задържане под стража, при което съгласно член 65, алинея 4 от НПК „[с]ъдът преценява всички обстоятелства, свързани със законността на задържането […]“.
III. Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
22.
Г‑н Милев е заподозрян в това, че на 30 декември 2008 г. е извършил грабеж на магазин от веригата „Била“ в София (България). По делото обаче не са събрани обвинителни доказателства срещу него и не му е повдигнато обвинение. На 31 юли 2009 г. делото е спряно, без да се установи заподозрян и без да се привлекат обвиняеми.
23.
Междувременно против г‑н Милев са водени две други наказателни дела (
3
). По първото от тях български съд отказва да задържи под стража г‑н Милев, тъй като приема, че показанията на основния свидетел BP са недостоверни. Все още не е постановен акт по същество по това дело.
24.
По второто дело г‑н Милев е задържан под стража от 24 ноември 2013 г. до 9 януари 2018 г., когато е оправдан по всички обвинения. За да постанови оправдателния си акт, съдът в частност приема, че показанията на свидетеля BP не са достоверни (
4
).
25.
По двете въпросни дела свидетелят BP дава множество показания относно различни престъпления, в които взел участие г‑н Милев. В нито едни от тези показания не се споменава грабежът на магазин на 30 декември 2008 г.
26.
На 11 януари 2018 г. е възобновено делото за грабежа през 2008 г.
27.
На същия ден е разпитан свидетелят BP. Той посочва, че заедно с г‑н Милев и трети лица са планирали да извършат този грабеж, но г‑н Милев не се е явил на уговорената дата. Впоследствие BP разбрал от медиите, че грабежът е извършен, и г‑н Милев му казал, че той го е извършил с други лица. BP посочва, че дава показания след толкова значителен период от време, тъй като се страхувал от г‑н Милев, но след като разбрал, че г‑н Милев ще бъде пуснат на свобода след оправдателната присъда по предходно дело, се притеснил и затова решил да даде тези показания. На свидетеля BP е показан видеозапис на обира, като той категорично разпознава г‑н Милев като един от нападателите.
28.
На същия ден — 11 януари 2018 г., г‑н Милев е привлечен като обвиняем за въпросния грабеж (
5
) и е задържан за довеждане пред съд, който да се произнесе относно задържането му под стража.
29.
Първата инстанция уважава искането на прокурора за задържане под стража на г‑н Милев, като приема, че „на пръв поглед“ показанията на свидетеля BP са достоверни. Втората инстанция потвърждава задържането, като се основава на подробните показания на свидетеля BP и на обстоятелството, че свидетелят носи наказателна отговорност за лъжесвидетелстване.
30.
В преюдициалното запитване запитващата юрисдикция отбелязва, че и двете съдебни инстанции обсъждат показанията на свидетеля BP, взети сами по себе си, като не ги съпоставят с други, оправдателни доказателства. Доводите на защитника на г‑н Милев в тази насока не получават отговор.
31.
Запитващата юрисдикция подчертава, че при последващия контрол върху задържането първата инстанция приема, че не се дължи подробен анализ на доказателствата, и обсъжда само показанията на BP. Първата инстанция също така приема, че за продължаване на задържането е достатъчна по-ниска степен на убедителност на обвинителните доказателства.
32.
Втората инстанция възприема този извод, като отново се основава на показанията на свидетеля BP. В акта си тя посочва, че е направила „най-общ преглед на показанията на тези свидетели“, както и че доказателствата, „макар и оскъдни […][,] обслужват обвинителната теза […][;] тъй като не са опровергани от други такива доказателства, въззивният състав не може да [ги] игнорира“.
33.
Аналогично е произнасянето във втория последващ контрол върху задържането. Втората инстанция приема, че „обоснованото предположение след 5 [ноември] 2017 г., когато са извършени промени в НПК, е налично по делото с нужния за това производство интензитет. За наличието на подозрение изводът се прави при най-общ преглед на доказателствата по делото. В никакъв случай, след цитираното изменение на НПК, не следва да се навлиза в дълбочина при анализа на доказателствения материал по делото […]. При този най-общ преглед на показанията и доказателствата […] установява обща вероятност и подозрение за евентуална съпричастност […]“.
34.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че аргументите на защитника на г‑н Милев за пристрастността и недостоверността на показанията на BP не са коментирани от съда и че изрично наведените доводи не са получили отговор.
35.
Г‑н Милев счита, че предвиденият в българското право критерий за „обосновано предположение“ като предпоставка за задържането му следва да се тълкува съобразно постановеното в решението на ЕСПЧ от 30 август 1990 г., Fox, Campbell и Hartley с/у Обединеното кралство (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486), а именно че този критерий изисква наличие на обективни данни, които да удовлетворят обективен наблюдател, че вероятно съответното лице е извършило престъплението. Г‑н Милев също така излага конкретни аргументи относно недостоверността на свидетеля BP, а защитникът му прави множество доказателствени искания, насочени към проверка на достоверността на показанията на свидетеля BP.
36.
От преюдициалното запитване следва, че преди реформата на НПК от 5 ноември 2017 г. задържането се е потвърждавало само ако у съда е налице висока степен на увереност, до степен на „обосновано предположение“, че лицето е извършило деянието. Съдебното произнасяне по наличието на обосновано предположение се е извършвало, като съдът „подробно се [е] запознава[л] с всички материали, свободно [е] коментира[л] значението на обвинителните и оправдателните доказателства и [е] дава[л] конкретен и ясен отговор на наведените доводи на защитата“.
37.
Освен това член 29, алинея 1, точка 1, буква г) от НПК (
6
) е предвиждал формална забрана съдът, произнесъл се по вземане или потвърждаване на задържането, да разглежда обвинението в съдебната фаза и да постанови присъда по това обвинение. Основанието за тази забрана е било това, че приемайки наличието или липсата на „обосновано предположение“, както и коментирайки значението на доказателствата, съдът вече е формирал становище по предмета на делото.
38.
След поредица от осъдителни решения на ЕСПЧ НПК е изменен на 5 ноември 2017 г. С тази реформа се отменя формалната забрана по член 29, алинея 1, точка 1, буква г) от НПК. Запитващата юрисдикция отбелязва, че „[п]оради това за националните съдилища, вкл[ючително] и в досъдебната фаза, възникна необходимост едновременно да обсъдят обоснованото предположение, но също така да запазят своята безпристрастност“.
39.
Според запитващата юрисдикция отмяната на член 29, алинея 1, точка 1, буква г) от НПК довежда до нова съдебна практика за произнасянето по въпроса налице ли е „обосновано предположение“, че обвиняемият е извършил престъплението. В това отношение съдът се запознава само „на пръв поглед“ с доказателствата, а не подробно. Съответно съдът „може само да изброи доказателствата — но не може да ги съпостави и коментира, като посочи на кои от тях вярва и защо; съдът може да посочи само една по-обща и неопределена възможност обвиняемият да е извършил престъплението — „състояние на подозрение“ — но не може да изрази една по-ясна увереност, че от доказателствата е налице достатъчно убедителна вероятност обвиняемият да го е извършил; на последно място съдът не може да даде ясен и конкретен отговор на аргументите на защитата, ако така ще трябва да изрази едно по-категорично становище за извършване на деянието, да обсъди твърдяно противоречие между доказателствата, респективно наличие или липса на достоверност на доказателствата“.
40.
С други думи, ограниченията са в две посоки: материално-правна — забрана за посочване в съдебния акт, че е налице висока степен на увереност престъплението да е извършено от обвиняемия, и процесуална — забрана за обсъждане на доказателствата с мотивиране на кои се дава вяра и защо.
41.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че макар целта на новата съдебна практика да е да се запази безпристрастността на съдията, когато се произнася по наличието на обосновано предположение, практически това довежда до намаляване на стандарта на защита на обвиняемите срещу задържането под стража.
42.
Тя добавя, че тази нова съдебна практика не е безспорна. Значителна част от националните съдии считат, че презумпцията за невиновност изисква установяване в по-голяма и сигурна степен на вероятността обвиняемият да е извършил деянието, за да се задържи под стража. Някои национални съдии считат, че правото на защита изисква по-подробен коментар на доказателствата и даване на конкретен отговор на възраженията на защитата.
43.
При тези условия запитващата юрисдикция решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Съответна ли е на чл. 3, чл. 4, ал. 1, изр. 2, чл. 10, съображение 16, изр. 4 и 5, и съображение 48 от Директива 2016/343, както и на чл. 47 и чл. 48 от Хартата, национална съдебна практика, която поставя като условие за продължаване на мярката за неотклонение„задържане под стража“ (четири месеца след задържането на обвиняемия) наличие на „обосновано предположение“, разбирано като установяване само на „пръв поглед“ възможността обвиняемият да е извършил деянието?
Респективно съответна ли е на горепосочените разпоредби национална съдебна практика, която разбира „обоснованото предположение“ като наличие на висока степен на вероятност обвиняемият да е извършил деянието?
2)
Съответна ли е на чл. 4, ал. 1, изр. 2, чл. 10, съображение 16, изр. 4 и 5, и съображение 48 от Директива 2016/343, както и на чл. 47 от Хартата, национална съдебна практика, която задължава съда, който се произнася по искане за изменение на вече взета мярка за неотклонение „задържане под стража“, така да мотивира своя акт, че да не съпоставя обвинителните и оправдателните доказателства, дори при наведени доводи от страна на защитата в тази насока; единственото основание за това ограничение е необходимостта съдията да запази своята безпристрастност, ако това дело му бъде разпределено за разглеждане по същество?
Респективно съответна ли е на горепосочените разпоредби национална съдебна практика, при която съдът извършва по-подробен и конкретен коментар на доказателствата и дава ясен отговор на доводите на защитата, независимо от опасността че, ако това дело му бъде разпределено за разглеждане по същество, това ще доведе до невъзможност той да го разгледа и да постанови окончателен акт относно вината — т.е. ще доведе до необходимост друг съдия да разгледа делото по същество?“.
IV. По спешното производство и по производството пред Съда
44.
Запитващата юрисдикция прави искане преюдициалното запитване да бъде разгледано по реда на спешното преюдициално производство, предвидено в член 107 от Процедурния правилник на Съда.
45.
В мотивите за искането си тя отбелязва, че г‑н Милев е задържан под стража. Тя смята, че настоящото преюдициално запитване, отнасящо се до тълкуването на Директива 2016/343, е необходимо за произнасянето по законността на задържането на г‑н Милев. Запитващата юрисдикция в частност отбелязва, че г‑н Милев ще остане задържан под стража, докато Съдът не се произнесе по отправеното преюдициално запитване.
46.
По предложение на съдията докладчик и след изслушване на моето становище по въпроса, на 5 юни 2018 г. първи състав на Съда реши да уважи искането на запитващата юрисдикция за разглеждане на преюдициалното запитване по реда на спешното преюдициално производство.
47.
Писмени становища представят г‑н Милев и Европейската комисия. Българското правителство не представя писмено становище. В проведеното на 11 юли 2018 г. съдебно заседание устните си становища излагат нидерландското правителство и Комисията.
V. Анализ
48.
С въпросите си, които според мен следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 3, член 4, параграф 1, второ изречение и член 10 от Директива 2016/343 и членове 47 и 48 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че за да се продължи задържането под стража на обвиняемия, е достатъчно съдът, който разглежда жалба против задържането, само „на пръв поглед“ (
7
) да установи възможността обвиняемият да е извършил съответното престъпление, или напротив, необходимо е този съд да установи наличие на „висока степен на вероятност“ (
8
) обвиняемият да е извършил престъплението.
49.
Запитващата юрисдикция има и въпроси във връзка с мотивирането на решенията относно задържането под стража и във връзка с доказателствата, които съдът трябва да вземе предвид, за да се спазят правото на справедлив съдебен процес, закрепено в член 47 от Хартата, и презумпцията за невиновност, закрепена в член 48 от Хартата и членове 3 и 4 от Директива 2016/343.
А.
По приложимостта на членове 6, 47 и 48 от Хартата и на Директива 2016/343 към решенията за задържане под стража
50.
От акта за преюдициално запитване и самите поставени от запитващата юрисдикция въпроси личи, че запитването ѝ до Съда се отнася до презумпцията за невиновност (
9
), до правото на свобода (
10
) и до безпристрастността на съда (
11
).
51.
Съгласно член 1 от Директива 2016/343 предмет на тази директива е установяването на общи минимални правила относно някои аспекти на презумпцията за невиновност в наказателното производство с цел да се засили взаимното доверие на държавите членки в техните системи за наказателно правосъдие и по този начин да се улесни взаимното признаване на решенията по наказателни дела (
12
).
52.
Задържането под стража на г‑н Милев — физическо лице, обвиняемо по все още висящо наказателно дело — попада в определеното в член 2 (
13
) приложно поле на Директива 2016/343, която „се прилага на всички етапи на наказателното производство от момента, в който лицето е заподозряно или обвинено в извършването на престъпление или на предполагаемо престъпление, до влизането в сила на решение, с което окончателно се установява дали лицето е извършило съответното престъпление“ (
14
).
53.
В това отношение от съображение 16 от Директива 2016/343 следва, че презумпцията за невиновност се прилага по отношение на решенията за предварително задържане и че тя би била нарушена, ако в такива решения заподозреният или обвиняемият бъде представен като виновен, докато вината му не бъде установена в съответствие със закона.
54.
Комисията смята, че при липсата на мерки за хармонизация в правото на Съюза по отношение на съответното престъпление въпросното производство не може да се счита за прилагане на правото на Съюза. Това според нея означава, че Хартата като такава не се прилага по отношение на това производство.
55.
Комисията обосновава тезата си за неприложимост на Хартата и с отсъствието в Директива 2016/343 на положителни материалноправни изисквания относно предварителното задържане.
56.
Не споделям тази теза.
57.
Смятам, че Директива 2016/343 се отнася не до съответното престъпление, а общо до наказателното производство, като установените в нея правила във връзка с презумпцията за невиновност са също толкова задължителни, колкото всяко положително изискване. Освен това, като се има предвид, че Директивата е приложима към обсъжданото наказателно производство, прилагането на съдържащите се в нея правила, и в частност на членове 3 и 4, представлява прилагане на правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата. Ето защо запитващата юрисдикция трябва да се увери в спазването на основните права, които Хартата гарантира на обвиняемите лица по делото в главното производство. Всъщност задължението за спазване на презумпцията за невиновност предполага задължението за спазване на тези права (
15
).
58.
Също така следва да се припомни, че съгласно член 52, параграф 3 от Хартата, доколкото тя съдържа права, съответстващи на права, гарантирани от ЕКПЧ, техният смисъл и обхват са същите като дадените им в посочената конвенция. С тази разпоредба от Хартата се цели да се осигури необходимата последователност между съдържащите се в Хартата права и съответстващите им права, гарантирани от ЕКПЧ, без това да засяга автономността на правото на Съюза и на Съда на Европейския съюз (
16
).
59.
Ще отбележа, че „правото на свобода“, закрепено в член 6 от Хартата, съответства на същото понятие по член 5, точка 1 от ЕКПЧ (
17
), че правото на справедлив процес, закрепено в член 47 от Хартата, съответства на член 6, точка 1 от ЕКПЧ, и че принципът на презумпцията за невиновност, закрепен в член 48, параграф 1 от Хартата, съответства на член 6, точки 2 и 3 от ЕКПЧ (
18
). Освен това, видно от съображение 48 от Директива 2016/343, „[с]тепента на защита, предоставена от държавите членки, никога не следва да пада под стандартите, определени в Хартата и ЕКПЧ, съгласно тълкуването им от Съда на Европейския съюз и от [ЕСПЧ]“.
Б.
По член 5 от ЕКПЧ и задържането под стража
60.
Съгласно практиката на ЕСПЧ по член 5 от ЕКПЧ — практика, която следва да се взема предвид при тълкуването на член 6 от Хартата — тази разпоредба защитава физическата сигурност на лицата и като такава е от първостепенно значение (
19
). Това включва целта за защита на лицата от произволно или неоправдано лишаване от свобода (
20
).
61.
Съгласно постоянната практика на ЕСПЧ от член 5 от ЕКПЧ произтича презумпция в полза на освобождаването. До осъждането му обвиненото лице трябва да се смята за невинно, а член 5, точки 3 и 4 от ЕКПЧ по същество въвежда изискване за освобождаване на лицето, ако задържането му не е законно или ако не се постанови съдебно решение в разумен срок (
21
). В точка 84 от решение от 26 юли 2001 г., Илийков с/у България (CE:ECHR:2001:0726JUD003397796), ЕСПЧ постановява, че задържането може да е оправдано само ако са налице конкретни данни за действително изискване от обществен интерес, което независимо от презумпцията за невиновност има превес над зачитането на личната свобода.
62.
Намирам за необходимо да подчертая, че в практиката на ЕСПЧ има тясна връзка между правото на свобода и презумпцията за невиновност. Всъщност двете са неразделни.
63.
Изключенията от правото на свобода са изброени изчерпателно в член 5, точка 1 от ЕКПЧ (
22
). Съгласно член 5, точка 1, буква c) от ЕКПЧ никой не може да бъде задържан, освен в рамките на наказателно производство, с цел да се осигури явяването му пред компетентния съдебен орган, в частност защото е заподозрян в извършването на престъпление (
23
).
64.
Същият текст изисква в частност (
24
) да е налице „обосновано“ (
25
) подозрение, че арестуваното и задържано лице е извършило престъпление. Тази разпоредба предполага да са налице факти или сведения, годни да убедят обективен наблюдател, че съответното лице може да е извършило престъплението. Какво може да се приеме за „обосновано“ обаче, зависи от анализа на всички обстоятелства по делото (
26
).
65.
Важно е да се подчертае, че „фактите, които пораждат обосновано подозрение, не трябва да са от същото равнище като фактите, необходими за обосноваване на осъдителна присъда, нито дори като фактите, необходими за повдигането на обвинение“ (
27
).
66.
Точка 61 от решение на ЕСПЧ от 25 март 1999 г., Николова с/у България (CE:ECHR:1999:0325JUD003119596), гласи, че „[д]окато [член 5, точка 4 от ЕКПЧ] не задължава съдията, разглеждащ жалба срещу задържане под стража, да се спира на всеки довод, съдържащ се в становището на жалбоподателя, гаранциите на същия текст биха били лишени от същината си, ако съдията, разчитайки на вътрешното право и съдебната практика, третира като ирелевантни или остави без разглеждане конкретни факти, на които се е позовал задържаният и които са годни да поставят под съмнение наличието на условията, съществени за „законността“ на лишаването му от свобода по смисъла на [ЕКПЧ]“. Оттук следва, че когато жалбоподателят посочи такива конкретни факти и те видимо не са нито неправдоподобни, нито маловажни, съдебният контрол не би отговарял на изискванията на член 5, точка 4 от ЕКПЧ, ако съдът не вземе предвид тези доводи.
67.
Освен това, когато става дума за продължаване на задържането на дадено лице под стража (
28
), продължаващото наличие на обосновано подозрение спрямо това лице за извършване на престъпление е условие sine qua non за законосъобразността на продължаването на задържането (
29
).
В.
По член 6, точка 1 от ЕКПЧ и безпристрастността на съда
68.
За целите на член 6, точка 1 от ЕКПЧ безпристрастността на съда трябва да се преценява както от субективна страна, което предполага да се определят личното убеждение и личното поведение на даден съдия по даден случай (
30
), така и от обективна страна, което означава да се провери, че съдът осигурява достатъчно гаранции, за да е изключено всяко основателно съмнение по този въпрос (
31
).
69.
Според ЕСПЧ обективната преценка се състои в обсъждане на въпроса дали независимо от личното поведение на съдията определени доказуеми факти не дават основание за съмнение в неговата безпристрастност. В това отношение дори външното впечатление може да е от значение. Тук става дума за доверието, което съдилищата във всяко демократично общество трябва да вдъхват на хората, и на първо място — в наказателните производства — на обвиняемите (
32
). Затова е длъжен да си направи отвод всеки съдия, по отношение на когото съществуват основателни опасения, че не е безпристрастен (
33
).
70.
От втория въпрос на запитващата юрисдикция следва, че запитването ѝ до Съда се отнася до обективната безпристрастност на съдилищата.
71.
В решение от 24 май 1989 г., Hauschildt с/у Дания (CE:ECHR:1989:0524JUD001048683, § 49), ЕСПЧ постановява, че съмнения у обвиняемия в безпристрастността на съда може да породи фактът, че магистратите, които участват в крайното обсъждане на делото на въззивна инстанция, вече са разглеждали това дело на предходен етап и преди процеса са вземали различни решения по отношение на жалбоподателя, в частност относно задържането му под стража. Според ЕСПЧ обаче съмненията на жалбоподателя в безпристрастността на съда не бива все пак да се смятат „за обективно обосновани във всички случаи: отговорът варира според обстоятелствата по случая“.
72.
Според ЕСПЧ „[п]одозрението не бива да се приравнява на формална констатация за вина [и фактът, че] съдия на първа или въззивна инстанция […] вече е вземал решения преди процеса, в частност по въпроса за задържането под стража, съответно не може да се приеме за обосноваващ сам по себе си съмненията в неговата безпристрастност. […] Някои обстоятелства обаче могат по конкретно дело да наложат друг извод“ (
34
).
73.
В това отношение ЕСПЧ приема, че когато съдът, произнасящ се по задържането под стража, трябва да се увери в наличието на „особено основателни подозрения“, че заподозреният е извършил престъпление, нарушение на член 6, точка 1 от ЕКПЧ е налице, ако съдът трябва да се произнесе по вината на заподозрения. Всъщност ЕСПЧ постановява, че разликата между наличието на „особено основателни подозрения“ и въпроса, който следва да се реши в процеса (
35
), е нищожна (
36
).
Г.
По член 6, точка 2 от ЕКПЧ и презумпцията за невиновност
74.
Презумпцията за невиновност, закрепена в член 6, точка 2 от ЕКПЧ, в частност изисква при изпълнението на функциите си членовете на съда да не се ръководят от предварително формираната представа, че обвиняемият е извършил престъплението, за което е обвинен; обвинението носи тежестта на доказване, а съмненията се тълкуват в полза на обвиняемия (
37
). Всъщност тази презумпция за невиновност е сред задължителните характеристики на справедливия наказателен процес съгласно член 6, точка 1 от ЕКПЧ (
38
). Налице е нарушение на тази презумпция, когато отнасящ се до обвиняемия съдебен акт създава впечатлението, че той е виновен, въпреки че вината му не е доказана преди това в съответствие със закона. Дори да няма формална констатация, достатъчно е изложените мотиви да навеждат на мисълта, че съдията приема съответното лице за виновно (
39
). Съгласно практиката на ЕСПЧ „трябва да се прави разграничение между изявленията, които отстояват впечатлението, че лицето е виновно, и тези, които само описват състояние на подозрение. Първите нарушават презумпцията за невиновност, докато вторите се считат за съответстващи на същността на член 6 от [ЕКПЧ]“ (
40
).
Д.
Прилагане към конкретния случай
75.
Най-напред ще припомня, че държавите членки са обвързани от всички разпоредби на Хартата, когато прилагат Директива 2016/343, и трябва да съвместяват наложените с тези разпоредби изисквания, въпреки че при определени обстоятелства, както в случая в главното производство, задължението за спазване на всички разпоредби на Хартата може да налага деликатен подход за намиране на справедливо равновесие между съответните права (
41
).
76.
Като се има предвид, че задържането под стража (
42
) на обвиняем в наказателно производство като г‑н Милев попада в приложното поле на Директива 2016/343 (
43
), от членове 3 и 4 и съображение 16 от тази директива ясно следва, че когато националният съд взема решение относно задържането под стража, трябва да се спазва презумпцията за невиновност. Оттук следва, че този съд не трябва да представя обвиняемия като виновен, докато вината му не бъде доказана в съответствие със закона (
44
).
77.
За сметка на това член 4, параграф 1 от Директива 2016/343 допуска предварителните решения от процесуално естество — каквито са решенията относно задържането под стража (
45
) — които са взети от съдебни органи и се основават на подозрения или уличаващи доказателства. Освен това член 4, параграф 2 от Директива 2016/343 гласи, че държавите членки трябва да предвидят подходящи мерки при неизпълнение на задължението, посочено в параграф 1 от този член (
46
).
78.
Смятам обаче, че ако съдът, който разглежда жалба против задържането под стража, направи констатация за наличието на „висока степен на вероятност“ (
47
) обвиняемият да е извършил престъпление, това безспорно ще остави впечатлението, че обвиняемият е виновен за това престъпление, въпреки че вината му не е доказана в съответствие със закона. Всъщност тази констатация не се свежда до „описание на състояние на подозрение“ (
48
).
79.
Подобен подход може да осигурява засилена защита на правото на свобода, закрепено в член 6 от Хартата (
49
), но накърнява презумпцията за невиновност, закрепена в член 48 от Хартата и членове 3 и 4 от Директива 2016/343.
80.
Същевременно, ако съдът, който разглежда жалба против задържането под стража, установява само „на пръв поглед“ (
50
) възможността обвиняемият да е извършил съответното престъпление, тоест без да претегля обвинителните и оправдателните доказателства, това наистина не е в противоречие, поне не пряко (
51
), с презумпцията за невиновност, но нарушава правото на свобода, закрепено в член 6 от Хартата, тъй като съдът не проверява наличието на обосновано подозрение, че това лице е извършило престъплението (
52
).
81.
Член 5, точка 1, буква c) от ЕКПЧ и постоянната практика на ЕСПЧ по тази разпоредба всъщност изискват да не е възможно някой да бъде задържан, без да е налице основателно подозрение, че е извършил престъпление (
53
).
82.
От решение на ЕСПЧ от 25 март 1999 г., Николова с/у България (CE:ECHR:1999:0325JUD003119596, § 61), следва, че съдът, разглеждащ жалба срещу задържане под стража, трябва да вземе предвид конкретните факти, на които се е позовал задържаният, годни да поставят под съмнение законността на лишаването от свобода. Оттук следва, че когато обвиняемият посочи такива конкретни факти и те видимо не са нито неправдоподобни, нито маловажни, съдът трябва да ги вземе предвид при разглеждането на жалбата против задържането му под стража.
83.
По-точно, когато при обжалване на задържането под стража обвиняемият представи оправдателни доказателства и те видимо не са нито неправдоподобни, нито маловажни, съдът, който разглежда жалбата, трябва да ги вземе предвид заедно с обвинителните доказателства, за да прецени дали спрямо обвиняемия е налице обосновано подозрение за извършване на престъпление (
54
). Така този съд не нарушава нито правото на свобода, закрепено в член 6 от Хартата, нито презумпцията за невиновност, закрепена в член 48 от Хартата и членове 3 и 4 от Директива 2016/343.
84.
Освен това от практиката на ЕСПЧ следва, че самото произнасяне на даден съдия относно задържането под стража на обвиняемия не създава непременно съмнения в неговата безпристрастност, а при някои строго специфични обстоятелства той дори може след това да се произнесе по вината на това лице. Всъщност важното е въз основа на мотивите за решението относно задържането под стража да се установи дали съдията има или пък няма предварително формирана представа за вината на обвиняемия (
55
).
85.
Ако от мотивите за дадено решение относно задържането на обвиняемия под стража личи, че съдията е формирал представа за вината на това лице, същият съдия не може да се произнася по съществото на делото, доколкото в противен случай нарушава член 47, параграф 2 от Хартата относно правото на справедлив процес.
86.
Нещо повече, излагането на мотиви, в които обвиняемият е представен като виновен, въпреки че вината му не е доказана в съответствие със закона, би било нарушение на член 48 от Хартата и членове 3 и 4 от Директива 2016/343, независимо от това дали същият съдия впоследствие ще се произнася по вината на лицето.
87.
За сметка на това, ако съдията, който се произнася по задържането на обвиняемия под стража, се ограничи с проверка налице ли е обосновано подозрение, че обвиняемият е извършил съответното престъпление, този съдия може да участва в решаването на делото по същество и съответно в произнасянето по вината на лицето. Както следва от точка 83 от настоящото заключение, когато обвиняемият представи оправдателни доказателства и те видимо не са нито неправдоподобни, нито маловажни, съдът, който разглежда жалбата против задържането му под стража, следва да ги вземе предвид заедно с обвинителните доказателства, за да прецени дали спрямо обвиняемия е налице обосновано подозрение за извършване на престъпление.
VI. Заключение
88.
По изложените съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси на Специализирания наказателен съд (България), както следва:
„1)
Членове 6 и 48 от Хартата на основните права на Европейския съюз и членове 3 и 4 от Директива (EС) 2016/343 на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно укрепването на някои аспекти на презумпцията за невиновност и на правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство трябва да се тълкуват в смисъл, че когато обвиняемият представи оправдателни доказателства и те видимо не са нито неправдоподобни, нито маловажни, съдът, който разглежда жалбата против задържането му под стража, следва да ги вземе предвид заедно с обвинителните доказателства, за да прецени дали е налице обосновано подозрение, че обвиняемият е извършил съответното престъпление.
2)
Ако от мотивите за дадено решение относно задържането на обвиняемия под стража личи, че съдията е формирал представа за вината на това лице, същият съдия не може да се произнася по съществото на делото, доколкото в противен случай нарушава член 47, параграф 2 от Хартата на основните права. Излагането на мотиви, в които обвиняемият е представен като виновен, въпреки че вината му не е доказана в съответствие със закона, би било и нарушение на член 48 от Хартата на основните права и членове 3 и 4 от Директива 2016/343, независимо от това дали същият съдия впоследствие ще се произнася по вината на лицето.
3)
Ако съдията, който се произнася по задържането на обвиняемия под стража, се ограничи с проверка налице ли е обосновано подозрение, че обвиняемият е извършил съответното престъпление, този съдия може да участва в решаването на делото по същество и съответно в произнасянето по вината на лицето“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	OB L 65, 2016 г., стр. 1.
(
3
)	Дело „за участие в грабеж на банка“ и друго дело „за ръководене на организирана престъпна група за извършване на грабежи, както и за серия грабежи“.
(
4
)	В рамките на това наказателно дело с акт от 28 юли 2016 г., постъпил в Съда на 5 август 2016 г., Специализираният наказателен съд спира производството и отправя преюдициален въпрос до Съда. По преюдициалното запитване е образувано дело C‑439/16 PPU, Милев. С преюдициалния си въпрос Специализираният наказателен съд иска по същество да установи дали членове 3 и 6 от Директива 2016/343 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат дадените от Върховния касационен съд (България) на 7 април 2016 г., тоест в началото на срока за транспониране на тази директива, указания, с които на националните съдилища, компетентни да се произнасят по жалбите срещу определения за задържане под стража, се дава възможността да решават дали в рамките на осъществявания в съдебната фаза на наказателното производство съдебен контрол по отношение на продължаването на задържането под стража на подсъдимия трябва да се разглежда въпросът дали продължава да е налице обосновано предположение, че той е извършил престъплението, за което е обвинен (вж. решение от 27 октомври 2016 г., Милев, C‑439/16 PPU, EU:C:2016:818, т. 28). Съдът постановява, че указанията, дадени от Върховния касационен съд на 7 април 2016 г., не могат да застрашат сериозно осъществяването на залегналите в Директива 2016/343 цели след изтичане на срока за нейното транспониране (вж. решение от 27 октомври 2016 г., Милев, C‑439/16 PPU, EU:C:2016:818, т. 36).
(
5
)	Този грабеж съставлява престъпление по член 199, алинея 2, точка 3 от Наказателния кодекс (наричан по-нататък „НК“), което се наказва с лишаване от свобода от 15 до 20 години, доживотен затвор или доживотен затвор без замяна.
(
6
)	Преди реформата от 2017 г. член 29, алинея 1, точка 1, буква г) от НПК е гласял:
„Не може да участва в състава на съда съдия […][,] който е участвал в състава на съда, постановил […] определение, c което се взема, потвърждава, изменя или отменя мярка за неотклонение задържане под стража в досъдебното производство“.
(
7
)	Вж. по-специално точка 39 от настоящото заключение.
(
8
)	Вж. по-специално точка 43 от настоящото заключение.
(
9
)	Вж. по-специално член 48 от Хартата и Директива 2016/343.
(
10
)	Вж. член 6 от Хартата.
(
11
)	Вж. по-специално член 47 от Хартата.
(
12
)	Вж. съображение 10 от Директива 2016/343. Според Комисията Директива 2016/343 „установява минимални правила относно някои процесуални гаранции за заподозрени или обвиняеми лица в рамките на наказателното производство. Тя се занимава с някои аспекти на презумпцията за невиновност […]. Следователно Директивата не представлява нито подробен, нито изчерпателен инструмент, що се отнася до защитата на основните права на заподозрян, който е предварително задържан“ (т. 11 от становището на Комисията). В точка 26 от становището си Комисията поддържа, че член 4 от Директива 2016/343 съдържа само отрицателно изискване за законосъобразността на решението за предварително задържане, а именно при вземането на решение относно предварителното задържане заподозряното лице да не бъде представяно като виновно.
(
13
)	Вж. в този смисъл заключението на генералния адвокат Bobek по дело Милев (C‑439/16 PPU, EU:C:2016:760, т. 59—63).
(
14
)	Вж. също съображение 12 от Директива 2016/343.
(
15
)	Вж. по аналогия решение от 5 юни 2018 г., Колев и др. (C‑612/15, EU:C:2018:392, т. 68 и цитираната съдебна практика). Вж. по аналогия и заключението на генералния адвокат Bobek по дело Милев (C‑439/16 PPU, EU:C:2016:760, т. 69—76), който опира анализа си на едновременното прилагане на няколко разпоредби на ЕКПЧ към наказателното производство.
(
16
)	Вж. решение от 28 юли 2016 г., JZ (C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, т. 48—50).
(
17
)	Вж. решение от 15 март 2017 г., Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, т. 37).
(
18
)	Вж. решение от 10 юли 2014 г., Nikolaou/Сметна палата (C‑220/13 P, EU:C:2014:2057, т. 35). Според мен единствено член 6, точка 2 от ЕКПЧ се отнася конкретно до презумпцията за невиновност.
(
19
)	Вж. ЕСПЧ, решение от 5 юли 2016 г., Buzadji с/у Република Молдова (CE:ECHR:2016:0705JUD002375507, § 84). Според ЕСПЧ „[н]аред с членове 2, 3 и 4 член 5 от [ЕКПЧ] се числи към най-важните разпоредби, гарантиращи основните права, които защитават физическата сигурност на лицата […], и като такъв е от първостепенно значение“.
(
20
)	Вж. по-специално правните средства за защита, предвидени в член 5, точки 3 и 4 от ЕКПЧ.
(
21
)	Вж. в този смисъл ЕСПЧ, решение от 10 март 2009 г., Биков с/у Русия (CE:ECHR:2009:0310JUD000437802, § 61). Член 5, точка 3 от ЕКПЧ предоставя гаранции срещу произволно или неоправдано лишаване от свобода на лицата, които са арестувани или задържани по подозрение в извършването на престъпление (вж. ЕСПЧ, решение от 29 април 1999 г., Aquilina с/у Малта, CE:ECHR:1999:0429JUD002564294, § 47). Член 5, точка 4 от ЕКПЧ гарантира на арестуваните и задържаните лица право на обжалване и закрепва правото им да изискат от съд да се произнесе по законността на задържането им в кратък срок от подаването на жалбата и да сложи край на лишаването им от свобода, ако установи, че то е незаконно (вж. ЕСПЧ, решение от 9 юли 2009 г., Mooren с/у Германия, CE:ECHR:2009:0719JUD00136403, § 106).
(
22
)	Съгласно практиката на ЕСПЧ само стеснително тълкуване е съвместимо с целта на тази разпоредба, а именно да се гарантира, че никой няма да бъде произволно лишен от свобода (вж. ЕСПЧ, решение от 6 април 2000 г., Labita с/у Италия, CE:ECHR:2000:0406JUD002677295, § 170). Освен това властите трябва да докажат убедително, че всеки период на задържане, колкото и да е кратък, е оправдан (вж. ЕСПЧ, решение от 22 май 2012 г., Идалов с/у Русия, CE:ECHR:2012:0522JUD000582603, § 140).
(
23
)	Вж. ЕСПЧ, решения от 1 юли 1961 г., Lawless с/у Ирландия (CE:ECHR:1961:0701JUD000033257, p. 51—53, § 14), и от 22 февруари 1989 г., Ciulla с/у Италия (CE:ECHR:1989:0222JUD001115284, p. 16—18, §§ 38—41).
(
24
)	Въпреки че текстът на член 5, точка 1, буква c) от ЕКПЧ изисква да е налице обосновано подозрение спрямо съответното лице „за извършване на престъпление“или (курсивът е мой) „обосновано [да] е призната необходимостта да се предотврати извършване на престъпление или укриване след извършване на престъпление“, според мен в по-новата си практика ЕСПЧ трансформира тази алтернативна формулировка в кумулативни изисквания. Всъщност в решение от 5 юли 2016 г., Buzadji с/у Република Молдова (CE:ECHR:2016:0705JUD002375507), ЕСПЧ (голямо отделение) приема, че е необходимо да развие практиката си по член 5 от ЕКПЧ. В точки 92—102 от това решение ЕСПЧ постановява, че наличието на обосновано подозрение, че арестуваното лице е извършило престъпление, не може само по себе си да е законно основание за задържането под стража, което съответно трябва да е мотивирано с допълнителни съображения. Тези други съображения включват опасността от укриване, опасността от натиск върху свидетелите или от въздействие върху доказателствата, опасността от тайно уговаряне с друго лице, опасността от извършване на ново престъпление, опасността от нарушаване на обществения ред или произтичащата от това необходимост от защита на лицето, спрямо което се взема мярката, водеща до лишаване от свобода. Важно е да се подчертае, че в точка 102 от същото решение ЕСПЧ отбелязва, че „задължението на магистрата да изложи релевантни и достатъчни съображения за лишаването от свобода — извън това, че спрямо арестуваното лице продължава да има обосновано подозрение за извършване на престъпление — се прилага още от първото решение за задържане на лицето под стража, тоест „своевременно“ след арестуването му“. Освен това наличието на тези опасности трябва да е надлежно установено и съображенията на властите в това отношение не бива да са абстрактни, общи или шаблонни (вж. ЕСПЧ, решение от 28 ноември 2017 г., Merabishvili с/у Грузия, CE:ECHR:2017:1128JUD007250813, § 222). Ще отбележа, че в разглеждания в главното производство случай видимо не става дума за опасността от укриване, опасността от натиск върху свидетелите или от въздействие върху доказателствата, опасността от тайно уговаряне с друго лице, опасността от извършване на ново престъпление, опасността от нарушаване на обществения ред или произтичащата от това необходимост от защита на лицето, спрямо което се взема мярката, водеща до лишаване от свобода. Следва да се подчертае, че тази практика на ЕСПЧ води до значително укрепване на правото на свобода, а вследствие от това — и на презумпцията за невиновност.
(
25
)	ЕСПЧ постановява, че „ако не е налице обосновано подозрение, че арестуваното лице е извършило престъпление, тоест ако задържането не попада в обхвата на допустимите изключения, изброени в член 5, точка 1, буква c) от ЕКПЧ, задържането е незаконно и магистратът трябва да има правомощието да разпореди освобождаване“ (вж. ЕСПЧ, решение от 3 октомври 2006 г., McKay с/у Обединеното кралство, CE:ECHR:2006:1003JUD000054403, § 40).
(
26
)	Вж. ЕСПЧ, решение от 30 август 1990 г., Fox, Campbell и Hartley с/у Обединеното кралство (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, § 32).
(
27
)	Вж. ЕСПЧ, решение от 28 ноември 2017 г., Merabishvili с/у Грузия (CE:ECHR:2017:1128JUD007250813, § 184).
(
28
)	Към 11 юли 2018 г., когато се провежда съдебното заседание, г‑н Милев вече от шест месеца е задържан под стража.
(
29
)	Вж. ЕСПЧ, решение от 28 ноември 2017 г., Merabishvili с/у Грузия (CE:ECHR:2017:1128JUD007250813, § 222).
(
30
)	Личната безпристрастност на магистрата се презюмира до доказване на противното. В решение от 15 декември 2005 г., Kyprianou с/у Кипър (CE:ECHR:2005:1215JUD0007379701, § 119), ЕСПЧ признава трудността да се установи наличието на нарушение на член 6 от ЕКПЧ при субективна пристрастност.
(
31
)	Вж. ЕСПЧ, решение от 24 май 1989 г., Hauschildt с/у Дания (CE:ECHR:1989:0524JUD001048683, § 46).
(
32
)	[Бележката под линия е без значение за текста на български език.]
(
33
)	Вж. ЕСПЧ, решение от 24 май 1989 г., Hauschildt с/у Дания (CE:ECHR:1989:0524JUD001048683, § 48).
(
34
)	Курсивът е мой. Вж. ЕСПЧ, решение от 24 май 1989 г., Hauschildt с/у Дания (CE:ECHR:1989:0524JUD001048683, § 50 и 51). Вж. също ЕСПЧ, решения от 27 февруари 2007 г., Nestak с/у Словакия (CE:ECHR:2007:0227JUD006555901, § 100), и от 22 април 2010 г., Chesne с/у Франция (CE:ECHR:2010:0422JUD002980806, § 36—39). В последно посоченото решение ЕСПЧ приема, че мотивите, изложени от съда при потвърждаването на задържането и продължаването на задържането на жалбоподателя под стража, отразяват по-скоро предварително формирана представа за неговата вина, отколкото просто описание на състояние на подозрение. Поради това обстоятелството, че същите магистрати участват и в състава, произнасящ се по съществото на делото, може да изглежда нередно и съответно да представлява нарушение на член 6, точка 1 от ЕКПЧ. ЕСПЧ отбелязва, че магистратите не са се ограничили с обобщена преценка на фактите относно деянието, за да обосноват необходимостта от продължаване на задържането под стража, а всъщност са се произнесли по наличието на аспекти на вина у жалбоподателя.
(
35
)	А именно въпросът за вината, когато става дума за произнасяне по съществото на делото.
(
36
)	Вж. ЕСПЧ, решение от 24 май 1989 г., Hauschildt с/у Дания (CE:ECHR:1989:0524JUD001048683, § 52).
(
37
)	Вж. също член 6 от Директива 2016/343.
(
38
)	Вж. ЕСПЧ, решение от 28 ноември 2012 г., Lavents с/у Латвия (CE:ECHR:2012:112JUD005844200, § 125).
(
39
)	Вж. ЕСПЧ, решение от 10 февруари 1995 г., Allenet de Ribemont с/у Франция (CE:ECHR:1995:0210JUD00151789, § 35).
(
40
)	ЕСПЧ, решение от 31 март 2016 г., Петров и Иванова с/у България (CE:ECHR:2016:0331JUD004577310, § 44).
(
41
)	Случаят в главното производство е пример за това, че при определени обстоятелства възниква „напрежение“ между отделни закрепени в Хартата права, включително в пределите на презумпцията за невиновност. Тъй като между тези права няма йерархия, задача на националните съдилища и съдилищата на Съюза е да намерят справедливо равновесие между тези понякога конкурентни права.
(
42
)	Няма никакво съмнение, че решението относно задържането под стража на обвиняемия не е съдебно решение относно въпроса за вината.
(
43
)	Вж. точка 52 от настоящото заключение.
(
44
)	От преюдициалното запитване ясно личи, че вината на г‑н Милев за грабежа на магазин на 30 декември 2008 г. не е доказана в съответствие със закона и воденото срещу него наказателно дело все още е в ход.
(
45
)	Вж. съображение 16 от Директива 2016/343.
(
46
)	Член 10, параграф 1 от Директива 2016/343 изисква държавите членки да предвидят ефективни правни средства за защита на заподозрените и обвиняемите в случай на нарушение в частност на гарантираната с Директивата презумпция за невиновност.
(
47
)	Вж. по-специално точка 43 от настоящото заключение.
(
48
)	Вж. точка 74 от настоящото заключение.
(
49
)	Доколкото изискването за „висока степен на вероятност“ затруднява доказването на необходимостта от задържане под стража.
(
50
)	Вж. точки 29 и 39 от настоящото заключение.
(
51
)	Вж. точка 62 от настоящото заключение.
(
52
)	Вж. точки 63 и 64 от настоящото заключение. Подобен подход може да осигурява спазването на презумпцията за невиновност, закрепена в член 48 от Хартата и членове 3 и 4 от Директива 2016/343, но всъщност е в противоречие с член 6 от Хартата.
(
53
)	Вж. точки 63 и 64 от настоящото заключение.
(
54
)	Изглежда обаче — освен ако запитващата юрисдикция не констатира друго — че вследствие от измененията на НПК част от българската съдебна практика забранява на съдиите при упражняване на контрол върху законността на задържането под стража да съпоставят доказателствата и да посочват на кои вярват и защо. Вж. точка 39 от настоящото заключение. Както обаче отбелязва Комисията, по този въпрос „съществува разнородна съдебна практика“.
(
55
)	В този смисъл вж. ЕСПЧ, решение от 24 май 1989 г., Hauschildt с/у Дания (CE:ECHR:1989:0524JUD001048683, § 50 и 51).