62022TJ0679_RES
Дело T‑679/22
Oy Shaman Spirits Ltd
срещу
Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост
Решение на Общия съд (трети състав) от 22 ноември 2023 година
„Марка на Европейския съюз — Производство по отмяна на решения или по заличаване на вписвания — Заличаване на вписване в регистъра, съдържащо явна грешка по вина на EUIPO — Вписване в регистъра на лицензии за фигуративните марки „LAPLANDIA Land of purity“ и др. — Условия за вписване на лицензия — Доказателства за предоставяне на лицензия от регистрирания притежател — Понятие „явна грешка по вина на EUIPO“ — Член 27, параграф 1, второ изречение от Регламент (ЕС) 2017/1001 — Член 103, параграф 1, първо изречение от Регламент 2017/1001“
Марка на Европейския съюз — Марката на ЕС като обект на собственост — Лицензия — Вписване в регистъра — Условия — Доказателства за предоставяне на лицензията от регистрирания притежател — Ирелевантност на условията, предвидени в националното право
(член 19, параграф 1, членове 20, 25 и 26 и член 27, параграф 1 от Регламент 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета; член 13 от Регламент 2018/626 на Комисията)
(вж. т. 20—27, 33, 34 и 43)
Марка на Европейския съюз — Процедурни разпоредби — Заличаване или оттегляне — Условие — Очевидна грешка — Понятие — Вписване на лицензия в регистъра без доказателства за предоставянето ѝ от регистрирания притежател — Включване
(член 103, параграф 1 от Регламент 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 40—42)
Резюме
Между 2008 г. и 2016 г. Brandavid Oy регистрира три фигуративни марки в Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO).
През 2017 г. в регистъра на марките на Европейския съюз е вписано прехвърлянето на тези марки на Global Drinks Finland Oy, встъпила страна по настоящото дело.
През 2020 г. жалбоподателят, Oy Shaman Spirits Ltd, иска от EUIPO въз основа на лицензионно споразумение, което е сключил с Brandavid Oy през 2016 г. (наричано по-нататък „лицензионното споразумение“), да впише в регистъра изключителна лицензия в негова полза за разглежданите марки. След вписването на лицензията встъпилата страна изразява несъгласието си с него.
През 2021 г. отделът, натоварен с воденето на регистъра на EUIPO, заличава вписването на лицензията в посочения регистър.
Като приема, че вписването на заявената лицензия представлява явна грешка по вина на EUIPO по смисъла на член 103, параграф 1 от Регламент 2017/1001 (
1
), което обосновава заличаването му, апелативният състав на EUIPO отхвърля жалбата на жалбоподателя. Всъщност единственото доказателство, представено със заявката за регистрация, е лицензионното споразумение, в което встъпилата страна, в качеството ѝ на регистриран притежател на разглежданите марки, никога не е участвала.
С решението си Общият съд отхвърля жалбата на жалбоподателя. Той се произнася по условията за вписване на лицензия и относно понятието „явна грешка по вина на EUIPO“.
Съображения на Общия съд
На първо място, Общият съд изтъква, че като е заличила регистрацията на лицензията, EUIPO е приложила правилно членове 25 и 26 от Регламент 2017/1001 (
2
) във връзка с разпоредбите, към които препращат тези членове (
3
). Тези правила изискват по съображения за правна сигурност регистрираният притежател активно да изрази желанието си да предостави лицензия или като подаде направо пред EUIPO заявката за регистрация на лицензията, или като подпише декларация, споразумение или типов формуляр (
4
). Лицензионното споразумение обаче не споменава встъпилата страна, която е регистриран притежател към момента на подаване на заявката и вписването на лицензията, нито носи подписа ѝ. Предишният регистриран притежател вече не е имал право да дава изискваното съгласие.
Дори да се предположи, че лицензията, предоставена от праводателя на встъпилата страна, е противопоставима по отношение на последната (
5
), доколкото тези две дружества са извършили прехвърлянето на разглежданите марки при пълна информираност за лицензията, от това все пак не следва, че лицензията може да бъде регистрирана. Макар при тези условия дадена лицензия да може да остане валидна или да предоставя права съгласно националното право, това материалноправно положение не може да окаже влияние върху правото на регистрация, което следва формализиран подход. Всъщност законосъобразността на решението на апелативния състав зависи само от формалните условия, предвидени в приложимите разпоредби, текстът на които не оставя никаква свобода на тълкуване. Все пак остава възможността жалбоподателят да предяви своите права, произтичащи от материалното право, пред националните юрисдикции.
На второ място, Общият съд отхвърля доводите на жалбоподателя, основани на приложимостта на финландското право поради това, че участващите дружества са със седалище във Финландия. Всъщност вписването в регистъра на лицензия на марка на Европейския съюз се урежда самостоятелно от правото на Съюза (
6
). Така въпросът дали финландското право съдържа изисквания за форма на лицензионния договор или при какви условия такъв договор обвързва и притежателя правоприемник на разглежданите марки, е без значение за отговора на въпроса дали вписването на лицензията в полза на жалбоподателя в регистъра е било правилно.
На трето и последно място, Общият съд отхвърля довода на жалбоподателя, че EUIPO е превишила правомощията си, като е отменила регистрацията на лицензионния договор, който е бил в съответствие с финландското право. Всъщност заличеното вписване е било опорочено от явна грешка по вина на EUIPO. Тъй като вписването на лицензия се извършва съгласно същите правила като вписването на прехвърляне, Общият съд прилага mutatis mutandis съдебната практика, съгласно която EUIPO не е длъжна да проверява валидността и правните последици на прехвърлянето на марка на Европейския съюз съгласно националното право. От това следва, че при разглеждането на заявка за вписване на лицензия компетентността на EUIPO по принцип се свежда до проверка на формалните условия, което не предполага преценка на въпросите по същество, които могат да възникнат в рамките на приложимото национално право.
(
1
)	Регламент (EC) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2017 година относно марката на Европейския съюз (ОВ L 154, 2017 г., стр. 1).
(
2
)	Съгласно член 25, параграф 5 от този регламент по искане на една от страните предоставянето или прехвърлянето на лицензия за марка на Европейския съюз се вписва в регистъра и се публикува.
(
3
)	Член 20, параграф 5 от посочения регламент предвижда, че заявката за регистрация на прехвърляне съдържа документи, надлежно установяващи прехвърлянето; параграф 3 от него предвижда, че „прехвърлянето на марка на ЕС се прави писмено и изисква подписа на страните по договора, освен ако то произтича от съдебно решение; в противен случай прехвърлянето е нищожно“. В член 13, параграф 3, букви а), в) и г) от Регламент за изпълнение (ЕС) 2018/626 на Комисията от 5 март 2018 година за определяне на подробни правила за прилагането на някои разпоредби на Регламент 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета относно марката на Европейския съюз и за отмяна на Регламент за изпълнение (ЕС) 2017/1431 (ОВ L 104, 2018 г., стр. 37) се уточнява, че подписването от или съгласието на регистрирания притежател е предварително условие за валидното предоставяне на лицензия.
(
4
)	Член 26, параграф 1, буква б) от Регламент 2017/1001 и член 13, параграф 3, букви а), б), в), г) от Регламент за изпълнение 2018/626.
(
5
)	По силата на член 27, параграф 1, второ изречение от Регламент 2017/1001.
(
6
)	Член 19, параграф 1 от Регламент 2017/1001, който препраща към правото на държавата членка, в която се намира седалището на притежателя на марката на ЕС, се прилага само „[о]свен ако членове 20—28 не предвиждат друго“. Вж. членове 25—28 от този регламент и член 13 от Регламент за изпълнение 2018/626.