62024CJ0564
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
5 март 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Защита на потребителите — Директива 2011/83/ЕС — Договор от разстояние, сключен между потребител и търговец — Понятие за потребител — Установяване на контакт между потребителя и търговеца от друг търговец, нает от потребителя — Член 2, параграф 7 — Право на отказ на потребителя — Член 9, параграф 1 — Злоупотреба с право“
По дело C‑564/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Kammergericht Берлин (Висш областен съд Берлин, Германия) с акт от 9 април 2024 г., постъпил в Съда на 20 август 2024 г., в рамките на производството по дело
Eisenberger Gerüstbau GmbH
срещу
JK,
СЪДЪТ (пети състав),
състоящ се от: M. L. Arastey Sahún (докладчик), председател на състава, J. Passer, E. Regan, D. Gratsias и B. Smulders, съдии,
генерален адвокат: A. Biondi,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за чешкото правителство, от M. Smolek, S. Šindelková, и J. Vláčil, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от P. Kienapfel и I. Rubene, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 18 септември 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 2, точка 7, член 9, параграф 1 и член 14, параграф 4, буква а) и параграф 5 от Директива 2011/83/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 25 октомври 2011 година относно правата на потребителите, за изменение на Директива 93/13/ЕИО на Съвета и Директива 1999/44/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 85/577/ЕИО на Съвета и Директива 97/7/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (ОВ L 304, 2011 г., стр. 64).
2
Запитването е отправено в рамките на спор, воден от Eisenberger Gerüstbau GmbH, предприятие по германското право, с JK относно заплащането на възнаграждение за предоставянето на разположение и монтирането на скелета от това предприятие.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Съображения 4, 5, 7, 14, 17, 20 и 57 от Директива 2011/83 гласят:
„(4)
[…] Хармонизацията на някои аспекти на потребителските договори от разстояние или извън търговския обект е необходима с цел утвърждаването на истински вътрешен пазар за потребителите, който предлага справедлив баланс между високо равнище на защита на потребителите и конкурентоспособност на предприятията, при спазване на принципа на субсидиарността.
(5)
[…] [П]ълната хармонизация на информацията за потребителите и правото на отказ при договорите от разстояние и тези извън търговския обект ще допринесат за високо равнище на защита на потребителите и за по-добро функциониране на вътрешния пазар между търговците и потребителите.
[…]
(7)
Пълната хармонизация на някои съществени нормативни аспекти следва да увеличи значително правната сигурност както за потребителите, така и за търговците. […] Същевременно потребителите следва да се ползват от общо високо равнище на защита в целия [Европейски съюз].
[…]
(14)
Настоящата директива не следва да засяга националното право в областта на договорното право по отношение на аспектите на договорното право, които не са уредени от настоящата директива. Поради това настоящата директива не следва да засяга националното право, което урежда например материята относно сключването или действителността на договора (например при липсата на съгласие за сключване на договора). Настоящата директива не следва да засяга също така и националното право относно общите правни средства за защита в областта на договорното право, правилата относно обществения икономически ред, например правилата относно прекалено високите или прекомерните цени и правилата относно правните сделки, противоречащи на етиката.
[…]
(17)
Определението за „потребител“ следва да включва физическите лица, които действат извън своята търговска дейност, стопанска дейност, занаят или професия. Независимо от това, в случай на договори с двойна цел, когато договорът е сключен за цели отчасти в рамките на търговската дейност на лицето и отчасти извън нея и когато търговската цел е толкова ограничена, че не е преобладаваща в общия контекст на договора, това лице следва също да се счита за потребител.
[…]
(20)
[…] Понятието за организирана система за продажби от разстояние или за предоставяне на услуги от разстояние следва да включва системите, предлагани от трети лица, различни от търговеца, но използвани от търговеца, като например онлайн платформа. То обаче не следва да обхваща случаи, при които уебсайтове предлагат информация само за търговеца, неговите стоки и/или услуги и неговите данни за контакт.
[…]
(57)
Необходимо е държавите членки да определят санкции за нарушения на настоящата директива и да гарантират тяхното изпълнение. Санкциите следва да бъдат ефективни, пропорционални и възпиращи“.
4
Член 1 от посочената директива има следното съдържание:
„Целта на настоящата директива е чрез постигането на високо равнище на защита на потребителите да допринесе за правилното функциониране на вътрешния пазар, като сближи някои аспекти на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки относно договорите, сключени между потребители и търговци“.
5
Член 2 от Директивата предвижда:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
1)
„потребител“ означава всяко физическо лице, което като страна по договори, попадащи в приложното поле на настоящата директива, действа извън рамките на своята търговска или стопанска дейност, занаят или професия;
2)
„търговец“ означава всяко физическо лице или юридическо лице, независимо дали е частна или държавна собственост, което действа, включително чрез посредничеството на друго лице, действащо от негово име или за негова сметка, за цели, които влизат в рамките на неговата търговска или стопанска дейност, занаят или професия във връзка с договори, попадащи в приложното поле на настоящата директива;
[…]
6)
„договор за услуга“ означава всеки договор, различен от договор за продажба, по силата на който търговецът предоставя или се задължава да предостави услуга на потребителя, а потребителят заплаща или се задължава да заплати цената за нея;
7)
„договор от разстояние“ означава всеки договор, сключен между търговеца и потребителя в рамките на организирана система за продажби от разстояние или предоставяне на услуги от разстояние без едновременното физическо присъствие на търговеца и потребителя, чрез изключителното използване на едно или повече средства за комуникация от разстояние до сключването на договора, включително и момента на сключване на договора;
8)
„договор извън търговския обект“ означава всеки договор между търговеца и потребителя:
a)
сключен при едновременното физическо присъствие на търговеца и на потребителя на място, което е различно от търговския обект на търговеца;
б)
за който при същите обстоятелства като посочените в буква а) е направено предложение за сключване на договор от потребителя;
в)
сключен в търговския обект на търговеца или чрез използването на средство за комуникация от разстояние непосредствено след като е осъществен личен и индивидуален контакт с потребителя на място, което е различно от търговския обект на търговеца, при едновременното физическо присъствие на търговеца и потребителя; или
г)
сключен по време на пътуване, организирано от търговеца с цел или резултат насърчаване продажбата на стоки или услуги на потребителя;
[…]
15)
„допълнителен договор“ означава договор, по силата на който потребителят придобива стоки или услуги във връзка с договор от разстояние или с договор извън търговския обект, като тези стоки и услуги се предоставят от търговеца или от трето лице въз основа на договореност между третото лице и търговеца“.
6
Член 3, параграф 5 от същата директива гласи:
„Настоящата директива не засяга националното общо договорно право, като правилата относно действителността, сключването или действието на договора, доколкото аспектите на общото договорно право не са уредени в настоящата директива“.
7
Съгласно член 4 от Директива 2011/83:
„Държавите членки не могат да запазват или въвеждат в своето национално право разпоредби, отклоняващи се от предвидените в настоящата директива, включително повече или по-малко строги разпоредби, с които да гарантират различно равнище на защита на потребителите, освен ако в настоящата директива не е предвидено друго“.
8
Член 6, параграф 1 от тази директива има следния текст:
„Преди потребителят да се обвърже с договор от разстояние или договор извън търговския обект, или от съответно предложение за сключване на договор, търговецът предоставя на потребителя по ясен и разбираем начин следната информация:
[…]
з)
когато съществува право на отказ, условията, срока и начина за неговото упражняване в съответствие с член 11, параграф 1, както и стандартния формуляр за отказ, предвиден в приложение I, част Б;
[…]“.
9
Съгласно член 9 от посочената директива:
„1.   Освен когато са приложими изключенията, предвидени в член 16, потребителят разполага със срок от 14 дни за отказ от договор от разстояние или от договор извън търговския обект, без да посочва причини за това и без да заплаща никакви разходи, с изключение на разходите, предвидени в член 13, параграф 2 и член 14.
2.   Без да се засяга член 10, срокът за отказ, посочен в параграф 1 от настоящия член, изтича 14 дни, считано от:
a)
при договори за услуга — деня на сключване на договора;
[…]
3.   Държавите членки не забраняват на страните по договора да изпълняват договорните си задължения по време на срока за отказ. […]“.
10
Член 10 от същата директива предвижда:
„1.   Ако търговецът не е информирал потребителя за правото му на отказ, както се изисква съгласно член 6, параграф 1, буква з), срокът за отказ изтича 12 месеца след края на първоначалния срок за отказ, определен съгласно член 9, параграф 2.
2.   Ако търговецът предостави на потребителя информацията, предвидена в параграф 1 от настоящия член, в срок от 12 месеца, считано от деня, посочен в член 9, параграф 2, срокът за отказ изтича 14 дни след деня, в който потребителят е получил информацията“.
11
Съгласно член 11, параграф 1 от Директива 2011/83:
„Потребителят информира търговеца преди изтичането на срока за отказ за решението си да се откаже от договора. За тази цел потребителят може:
a)
да използва стандартния формуляр за отказ, предвиден в приложение I, част Б; или
б)
да заяви по друг начин недвусмислено решението си да се откаже от договора.
Държавите членки не могат да предвиждат никакви изисквания за формата на стандартния формуляр за отказ освен предвидените в приложение I, част Б“.
12
Член 12 от тази директива предвижда:
„Упражняването на правото на отказ прекратява задълженията на страните:
a)
да изпълнят договора от разстояние или договора извън търговския обект; или
б)
да сключат договор от разстояние или договор извън търговския обект в случаите, когато потребителят е направил предложение“.
13
Член 13, параграф 1, първа алинея от посочената директива има следното съдържание:
„Търговецът възстановява всички суми, получени от потребителя, включително, ако е приложимо, разходите за доставка, без неоправдано забавяне и във всички случаи не по-късно от 14 дни от деня, в който е бил уведомен за решението на потребителя да се откаже от договора в съответствие с член 11“.
14
Съгласно член 14 от същата директива:
„[…]
4. Потребителят не дължи разходи за:
a)
предоставяне на услуги или доставка на вода, газ или електрическа енергия, когато те не се предлагат за продажба, опаковани в ограничен обем или определено количество, или за централно отопление, изцяло или отчасти, извършени по време на срока за отказ, когато:
i)
търговецът не е предоставил информация съгласно член 6, параграф 1, буква з) или й); или
ii)
потребителят не е поискал изрично изпълнението да започне по време на срока за отказ в съответствие с член 7, параграф 3 и член 8, параграф 8;
[…]
5. С изключение на предвиденото в член 13, параграф 2 и в настоящия член, потребителят не носи никаква отговорност за упражняване на правото на отказ“.
15
Член 15 от Директива 2011/83 предвижда:
„1.   Без да се засяга член 15 от Директива 2008/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 г. относно договорите за потребителски кредити [и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета (ОВ L 133, 2008 г., стр. 66)], ако потребителят упражни правото си на отказ от договор от разстояние или от договор извън търговския обект в съответствие с членове 9—14 от настоящата директива, всички допълнителни договори се прекратяват автоматично без разходи за потребителя, с изключение на предвиденото в член 13, параграф 2 и член 14 от настоящата директива.
2.   Държавите членки определят начина за прекратяване на тези договори“.
16
Член 24, параграф 1 от тази директива има следния текст:
„Държавите членки установяват правила относно санкциите, приложими при нарушения на националните разпоредби, приети съгласно настоящата директива, и предприемат всички необходими мерки за гарантиране на тяхното изпълнение. Предвидените санкции трябва да бъдат ефективни, пропорционални и възпиращи“.
Германското право
17
Член 242 от Bürgerliches Gesetzbuch (Граждански кодекс, наричан по-нататък „BGB“) предвижда:
„Длъжникът трябва да изпълнява задълженията си добросъвестно, съобразно изискванията на добрите нрави и обичаите в практиката“.
18
Член 312c от BGB гласи:
„1.   Договори от разстояние са договори, при които търговецът или лице, действащо от негово име или за негова сметка, и потребителят използват само средства за комуникация от разстояние за договаряне и сключване на договора, освен ако сключването на договора не се извършва в рамките на организирана система за дистрибуция или предоставяне на услуги от разстояние.
2.   Средства за комуникация от разстояние по смисъла на този закон са всички средства за комуникация, които могат да се използват при подготвянето или сключването на договор, без едновременното физическо присъствие на страните по договора, като например писма, каталози, телефонни обаждания, факс, електронна поща, съобщения, изпратени чрез мобилна телефонна услуга (SMS), както и чрез радио- и телевизионни излъчвания и електронни медии“.
19
Член 357 от BGB има следното съдържание:
„(1)   Получените престации трябва да се върнат най-късно в 14‑дневен срок.
[…]
8.   Когато се отказва от договор за предоставяне на услуги […], потребителят дължи на търговеца компенсаторно обезщетение за доставеното до момента на отказа, ако изрично е поискал от търговеца да започне да извършва доставката преди изтичането на срока за отказ. Правото по изречение първо е налице само когато търговецът е уведомил надлежно потребителя съгласно член 246a, параграф 1, алинея 2, първо изречение, точки 1 и 3 от Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch (Въвеждащ закон към Гражданския кодекс). […] При изчисляването на компенсаторното обезщетение следва да се изходи от уговорената обща цена. Ако уговорената обща цена е прекомерно висока, компенсаторното обезщетение следва да се изчисли въз основа на пазарната стойност на извършената доставка.
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
20
Eisenberger Gerüstbau по занятие отдава под наем скелета, които монтира и след това демонтира за сметка на своите клиенти. JK, която е федерална служителка в Германия, е собственица на недвижим имот в Берлин, върху който е построена многоетажна многофамилна жилищна сграда.
21
През 2020 г. JK решава да надстрои таванския етаж на сградата за лични жилищни нужди, като добави два нови етажа, които обхващат общо четири жилищни обекта. За тази цел тя възлага проектирането и надзора на строителството на архитект, който освен това трябва да изготви количествени сметки за необходимите за това строително-ремонтни дейности, да поиска оферти от специализирани предприятия и впоследствие да участва в сключването на договорите, като изготви проекти на договори (наричан по-нататък „архитектът“). В рамките на тези функции архитектът по-специално изпраща на Eisenberger Gerüstbau спецификация относно предоставянето и монтажа на скелета, като го приканва въз основа на това да представи оферта. Посоченото предприятие приема спецификацията, като посочва единични цени и прогнозна обща брутна цена в размер на 45663,18 евро, подписва спецификацията на 24 април 2020 г. и я изпраща обратно на архитекта.
22
Архитектът избира Eisenberger Gerüstbau като специализирано предприятие за дейностите по предоставяне и монтаж на скелето. Вследствие на това той изготвя проект на договор, който се основава на офертата от 24 април 2020 г., и с електронно писмо от 14 декември 2020 г. изпраща този проект на двете страни, а именно Eisenberger Gerüstbau и JK. В посочения проект не се съдържа никакво указание, че JK има право да се откаже от договора. Eisenberger Gerüstbau подписва проекта на договора на 14 декември 2020 г., без да направи изменения, и го изпраща на JK. На 15 декември 2020 г. JK го подписва и изпраща на Eisenberger Gerüstbau по пощата подписания от двете страни екземпляр (наричан по-нататък „разглежданият договор“).
23
На 1 януари 2021 г. Eisenberger Gerüstbau предоставя на JK по електронна поща допълнителна оферта към разглеждания договор за още две временни скелета на обща стойност 7730,00 евро бруто за монтирането, демонтирането и поддръжката на тези съоръжения в продължение на четири седмици и за допълнителен наем, считано от петата седмица от предоставянето им, в общ размер на 517,65 евро бруто седмично. JK подписва от своя страна тази допълнителна оферта и на 22 януари 2021 г. я изпраща обратно на Eisenberger Gerüstbau по електронна поща. През януари 2021 г. Eisenberger Gerüstbau започва да монтира скелето.
24
На 26 януари 2021 г. Eisenberger Gerüstbau предоставя скелето на JK за извършване на строителните работи, предвидени в разглежданата сграда. До края на май 2021 г. JK плаща на Eisenberger Gerüstbau общо 95937,84 евро по междинни фактури.
25
С писмо от 7 декември 2021 г. JK уведомява Eisenberger Gerüstbau, за своя отказ от волеизявленията си за сключване на разглеждания договор, както и на допълнителното споразумение и за отказа си да извърши други плащания на това основание, като иска възстановяване на извършените авансови плащания в посочения размер. През декември 2021 г. са завършени всички планирани от JK строителни работи, за които скелето е било необходимо. По искане на JK скелето е демонтирано на 20 декември 2021 г.
26
Eisenberger Gerüstbau предявява иск срещу JK пред Landgericht Berlin (Областен съд Берлин, Германия) за плащането на считаното от него за неплатено към момента на предявяването на иска възнаграждение, а именно сума в размер на 101000,25 евро, дължима по договора за монтиране на скелетата. В рамките на това производство JK предявява насрещен иск за възстановяване на извършените авансови плащания в размер на 95937,84 евро.
27
С решение от 19 май 2023 г. Landgericht Berlin (Областен съд Берлин) отхвърля иска и уважава изцяло насрещния иск.
28
Eisenberger Gerüstbau обжалва това решение пред запитващата юрисдикция Kammergericht Berlin (Висш областен съд Берлин, Германия).
29
Тази юрисдикция счита, че разглежданият договор, сключен с участието на архитекта като посредник при преговорите, не попада в приложното поле на член 312c, параграф 1 от BGB, с който се транспонира член 2, точка 7 от Директива 2011/83 в германското право.
30
В това отношение посочената юрисдикция уточнява, че до сключването на този договор Eisenberger Gerüstbau, от една страна, и JK и архитектът, от друга страна, безспорно общуват само чрез средства за комуникация от разстояние, а именно по пощата или по електронна поща. Обстоятелството, че за изготвянето на договора JK е наел архитекта, който е търговец, обаче изключвало приложимостта на защитата по член 312c от BGB.
31
Съгласно подготвителните работи по член 312c от BGB и практиката на Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия) целта на тази разпоредба, която се основава и на съображение 37 от Директива 2011/83, е да се защити потребителят, който не може да провери съответната стока или услуга преди сключването на договора и който не може да получи допълнителна информация в това отношение.
32
Нямало обаче пропуски в информацията за потребителя в случай като този, с който е сезирана запитващата юрисдикция, при който потребителят използва търговец като посредник при преговорите, който притежава достатъчна квалификация по отношение на услугите, предмет на договора, и е на разположение на потребителя, за да отговори на евентуални въпроси в това отношение.
33
Във всеки случай потребителят няма право да се откаже от договор, когато търговец, действащ като посредник при преговорите, определя предмета на услугата и влиза в контакт с търговеца, който е другата страна по договора с този потребител, само за да изясни някои условия по договора.
34
Ако потребителят няма право да се откаже от волеизявлението си за сключване на основния договор, това право не може да бъде признато и по отношение на допълнителни или последващи споразумения във връзка с този договор.
35
Ако в случая все пак бъде признато правото на JK да се откаже от разглеждания договор, запитващата юрисдикция счита, че Eisenberger Gerüstbau няма право да получи възнаграждение за предоставената услуга и съгласно член 357, параграф 8 от BGB и член 14, параграф 4, буква а) и параграф 5 от Директива 2011/83 няма право и на компенсаторно обезщетение.
36
Тази юрисдикция счита, че обстоятелството, че потребител, който се е отказал от договор при обстоятелства като тези по делото, с което е сезирана, отказва да плати на търговеца, с когото е бил обвързан от този договор, компенсаторно обезщетение, може да се квалифицира като противоречащо на изискването за добросъвестност.
37
Посочената юрисдикция обаче иска да установи дали тази преценка е в съответствие с решение от 17 май 2023 г., DC (Отказ след изпълнение на договор) (C‑97/22, EU:C:2023:413), в което Съдът постановява, че член 14, параграф 4, буква а) и параграф 5 от Директива 2011/83 трябва да се тълкува в смисъл, че освобождава потребител от всяко задължение за плащане на услуги, доставени му в изпълнение на договор извън търговския обект, ако съответният търговец не му е предоставил информацията по член 14, параграф 4, буква а), подточка i) от Директивата и ако потребителят е упражнил правото си на отказ, след като договорът вече е бил изпълнен.
38
При тези обстоятелства Kammergericht Berlin (Висш областен съд Берлин) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Налице ли е договор от разстояние съгласно член 2, точка 7 от Директива [2011/83], от който е възможен отказ съгласно член 9, параграф 1 от Директива 2011/83/ЕС, дори ако преди или при сключването на договора потребителят ползва помощ от търговец, който наема независимо от доставчика?
2)
При утвърдителен отговор на първия въпрос от страна на Съда:
Налице ли е договор от разстояние съгласно член 2, точка 7 от Директива 2011/83, от който е възможен отказ съгласно член 9, параграф 1 от Директива 2011/83, дори ако е налице някое от следните допълнителни условия:
a)
контактът между потребителя и доставчика е иницииран от търговеца, подпомагащ потребителя;
б)
търговецът, подпомагащ потребителя, оказва влияние върху съществени части от съдържанието на договора преди сключването му (напр.: изготвяне на количествена сметка или предоставяне на проект на договор)?
3)
Ако според Съда в случаите по първия въпрос и по втория въпрос, букви а) и б) не е налице договор от разстояние, от който е възможен отказ:
При условие че след сключването на този договор и отново чрез изключителното използване на средства за комуникация от разстояние страните сключат друго споразумение за допълнителни услуги от страна на доставчика, които са от второстепенно значение в сравнение с първия договор:
Представлява ли това допълнително споразумение само по себе си договор от разстояние съгласно член 2, точка 7 от Директива 2011/83, от който е възможен отказ съгласно член 9, параграф 1 от Директива 2011/83, или както основния договор, който то допълва, не е възможен отказ от него?
4)
Ако в случай на договор от разстояние, от който е възможен отказ, потребителят упражни правото си на отказ, след като съдоговорителят му вече е предоставил услуги:
Може ли въпреки член 14, параграф 4, буква а) и параграф 5 от Директива 2011/83 потребителят да бъде задължен да възстанови на търговеца стойността на услугата му в подходящ размер, ако различно заключение би представлявало злоупотреба с право или би било недобросъвестно с оглед на всички обстоятелства в отделния случай?“.
По преюдициалните въпроси
По първия и втория въпрос
39
С първия и втория си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 2, точка 7 от Директива 2011/83 трябва да се тълкува в смисъл, че за да се квалифицира договор между потребител и търговец като „договор от разстояние“ по смисъла на тази разпоредба, е от значение фактът, че преди и при сключването на посочения договор потребителят е подпомаган от друг търговец по свой избор, който е инициирал контакта между потребителя и първия търговец и който е оказал влияние върху съществени елементи от съдържанието на този договор.
40
В самото начало следва да се припомни, че съгласно посочената разпоредба, за да може даден договор да се квалифицира като договор от разстояние, трябва да са изпълнени кумулативно три условия. Първо, този договор трябва да бъде сключен между потребител и търговец по смисъла на определенията, предвидени съответно в член 2, точки 1 и 2 от Директива 2011/83. Второ, той трябва да бъде сключен в рамките на организирана система за продажби от разстояние или за предоставяне на услуги от разстояние. Трето, сключването на посочения договор трябва да се извършва без едновременното физическо присъствие на търговеца и на потребителя, а договорното отношение между страните трябва да се установи само чрез използването на едно или повече средства за комуникация от разстояние до момента, включително момента на сключване на същия договор.
41
Вярно е, че от акта за преюдициално запитване не следва по несъмнен начин във връзка с кои от тези условия запитващата юрисдикция изпитва съмнения. Посочената юрисдикция обаче уточнява, че до сключването на договора JK и архитектът, от една страна, и Eisenberger Gerüstbau, от друга страна, са общували само чрез средства за комуникация от разстояние, а именно по пощата или по електронна поща, от което следва, че счита третото от посочените условия за изпълнено. Ето защо е необходимо да се разгледат само първите две условия.
42
На първо място, важно е да се провери дали във връзка с разглеждания договор трябва да се квалифицира като „потребител“ лице като JK, която е собственик на терен, върху който е построена многоетажна многофамилна жилищна сграда, и която е наела търговец, а именно Eisenberger Gerüstbau, за да построи два нови етажа, обхващащи общо четири жилищни обекта.
43
В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 2, точка 1 от Директива 2011/83/ЕС „потребител“ означава всяко физическо лице, което като страна по договори, попадащи в приложното поле на тази директива, действа извън рамките на своята търговска или стопанска дейност, занаят или професия.
44
Съгласно постоянната съдебна практика Директива 2011/83 има за цел да осигури високо равнище на защита на потребителите, които са в положение на по-слаба страна спрямо търговците, доколкото трябва да се счита, че са по-малко информирани, икономически по-слаби и с по-малко юридически опит в сравнение със съдоговорителите си (вж. в този смисъл решения от 27 март 2019 г., slewo, C‑681/17, EU:C:2019:255 5, т. 32), и от 14 май 2020 г., NK (Проект за еднофамилна къща), C‑208/19, EU:C:2020:382, т. 39).
45
Понятието „потребител“ по смисъла на член 2, буква б) от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, глава 15, том 2, стр. 273), което съответства на понятието „потребител“ по смисъла на член 2, точка 1 от Директива 2011/83, е обективно и не зависи от конкретните познания, които съответното лице може да има, или от информацията, с която то действително разполага (вж. в този смисъл решения от 3 септември 2015 г., Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, т. 21, и от 8 май 2025 г., Pielatak, C‑410/23, EU:C:2025:325, т. 36).
46
За да провери дали съответното лице може да бъде квалифицирано като „потребител“ по смисъла на посочената директива, националният съд трябва да вземе предвид всички обстоятелства по делото, и в частност естеството на представляващата предмет на разглеждания договор стока или услуга, за да установи целта на придобиването или съответно на получаването ѝ (решение от 8 юни 2023 г., YYY. (Понятие за потребител) (C‑570/21, EU:C:2023:456, т. 55 и цитираната съдебна практика).
47
От предоставените от запитващата юрисдикция разяснения е видно, че тя иска да се установи дали за квалифицирането на JK като потребител е от значение фактът, че тя е била подпомагана от друг избран от нея търговец, в случая архитект, който е оказал влияние върху съществени елементи от съдържанието на разглеждания договор.
48
В това отношение, от една страна, както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 29 от заключението си, фактът, че потребителят е подпомаган от търговец, в случая архитект, в рамките на преговорите и сключването на договор между този потребител и друг търговец, какъвто е случаят в главното производство, не може да постави под въпрос посоченото в точка 44 от настоящото решение положение на този потребител на по-слаба страна спрямо последния търговец, и то въпреки че търговецът, подпомагал посочения потребител, е инициирал контакта между него и другия търговец и че е оказал влияние върху съдържанието на този договор.
49
От друга страна, както бе припомнено в точка 45 от настоящото решение, следва да се възприеме тълкуване на понятието „потребител“ по смисъла на член 2, точка 1 от Директива 2011/83, което е обективно и не зависи от конкретните познания, които съответното лице може да има, или от информацията, с която това лице действително разполага. Ето защо фактът, че такова лице е подпомагано от търговец, не може да постави под въпрос качеството му на потребител, нито впрочем означава, че съответният договор има стопанска цел (вж. в този смисъл решение от 3 септември 2015 г., Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, т. 21 и 25—27).
50
В случай че запитващата юрисдикция приеме, че JK трябва да се квалифицира като потребител за целите на разглеждания в главното производство договор, на второ място, следва да се провери дали с оглед на фактическите обстоятелства, изложени от тази юрисдикция в акта за преюдициално запитване относно условията за сключване на договора между JK и Eisenberger Gerüstbau и оказването на съдействие в този контекст от наетия от JK архитект, такъв договор трябва да се счита за сключен в рамките на организирана система за продажби от разстояние или предоставяне на услуги от разстояние по смисъла на член 2, точка 7 от Директива 2011/83.
51
В това отношение съображение 20 от тази директива гласи, че понятието за организирана система за продажби от разстояние или за предоставяне на услуги от разстояние следва да включва системите, предлагани от трети лица, различни от търговеца, но използвани от търговеца, като например онлайн платформа, но не следва да обхваща случаи, при които уебсайтове предлагат информация само за търговеца, неговите стоки и/или услуги и неговите данни за контакт.
52
В случая се налага изводът, както отбелязва и генералният адвокат в точка 33 от заключението си, че преписката, с която разполага Съдът, не съдържа никакви данни относно въведена от Eisenberger Gerüstbau организирана система за продажби от разстояние или за предоставяне на услуги от разстояние. Изложените от запитващата юрисдикция фактически обстоятелства обаче сочат, че разглежданият договор не е сключен в рамките на такава система. Всъщност от тези обстоятелства следва, че този договор е сключен въз основа на проектодоговор, за чието изготвяне отговорност носи само JK и в който се уточняват конкретните услуги, които тя е възнамерявала да възложи на Eisenberger Gerüstbau, като този проект е изпратен по електронна поща на посоченото предприятие за подпис и е подписан от него без изменение. При това положение, дори да се предположи, че посоченото предприятие е разполагало с организирана система за продажби от разстояние или за предоставяне на услуги от разстояние, не изглежда разглежданият в главното производство договор да е бил сключен чрез такава система, като това обстоятелство обаче следва да се провери от запитващата юрисдикция.
53
С оглед на всички изложени съображения на първия и втория въпрос следва да се отговори, че член 2, точка 7 от Директива 2011/83 трябва да се тълкува в смисъл, че за да се квалифицира договор между потребител и търговец като „договор от разстояние“ по смисъла на тази разпоредба, не е от значение фактът, че преди и при сключването на посочения договор потребителят е подпомаган от друг търговец по свой избор, който е инициирал контакта между потребителя и първия търговец и който е оказал влияние върху съществени елементи от съдържанието на този договор.
По третия въпрос
54
С третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 2, точка 7 от Директива 2011/83 трябва да се тълкува в смисъл, че когато страните по договор, който не може да се квалифицира като „договор от разстояние“ по смисъла на тази разпоредба, използвайки само средства за комуникация от разстояние, сключат допълнително споразумение към този договор, отнасящо се до допълнителни услуги, които имат второстепенно значение в сравнение с предвидените в посочения договор услуги, това допълнително споразумение представлява „договор от разстояние“ по смисъла на посочената разпоредба.
55
За да се отговори на този въпрос, в самото начало следва да се припомни, че съгласно този член 2, точка 15 от Директива 2011/83 „допълнителен договор“ означава договор, по силата на който потребителят придобива стоки или услуги във връзка с договор от разстояние или с договор извън търговския обект, като тези стоки и услуги се предоставят от търговеца или от трето лице въз основа на договореност между третото лице и търговеца.
56
В това отношение член 15 от тази директива установява последиците от упражняването на правото на отказ от договор от разстояние или от договор извън търговския обект върху допълнителните договори.
57
Посочената директива обаче не предвижда специални правила относно правната квалификация като договор от разстояние на споразумение за изменение на друг договор, чиято правна квалификация като договор от разстояние е била изключена.
58
При тези условия, за да провери дали договорът за изменение на друг договор трябва да се счита за „договор от разстояние“ по смисъла на член 2, точка 7 от Директива 2011/83, запитващата юрисдикция ще трябва да провери дали условията, посочени в точка 40 от настоящото решение, са изпълнени по отношение на договора за изменение, в случая на това допълнително споразумение към разглеждания договор.
59
Ето защо на третия въпрос следва да се отговори, че член 2, точка 7 от Директива 2011/83 трябва да се тълкува в смисъл, че когато страните по договор, който не може да се квалифицира като „договор от разстояние“ по смисъла на тази разпоредба, използвайки само средства за комуникация от разстояние, сключат допълнително споразумение към този договор, отнасящо се до допълнителни услуги, които имат второстепенно значение в сравнение с предвидените в посочения договор услуги, това допълнително споразумение представлява „договор от разстояние“ по смисъла на посочената разпоредба, стига да са изпълнени предвидените в нея условия.
По четвъртия въпрос
60
С четвъртия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали Директива 2011/83 трябва да се тълкува в смисъл, че когато потребител се е отказал от договор от разстояние в края на удължения съгласно член 10, параграф 1 от посочената директива срок за отказ и в момент, в който услугите, които са предмет на този договор и не подлежат на връщане, вече са били предоставени, търговецът може основателно да твърди, че упражняването на правото на отказ от страна на потребителя представлява злоупотреба.
61
В това отношение член 6, параграф 1, буква з) от Директива 2011/83/ЕС предвижда, че преди потребителят да се обвърже с договор от разстояние, търговецът предоставя на потребителя по ясен и разбираем начин информация относно условията, срока и начина за упражняване на правото на отказ в съответствие с член 11, параграф 1 от тази директива, както и стандартния формуляр за отказ, предвиден в част Б от приложение I към Директивата.
62
Впрочем съгласно член 9, параграф 1 от Директива 2011/83, освен когато са приложими изключенията, предвидени в член 16, потребителят разполага със срок от 14 дни за отказ от договор от разстояние или от договор извън търговския обект, без да посочва причини за това и без да заплаща никакви разходи, с изключение на разходите, предвидени в член 13, параграф 2 и член 14.
63
Освен това съгласно член 9, параграф 2, буква а) от Директива 2011/83, без да се засяга член 10 от нея, по отношение на договорите за услуги срокът за отказ, посочен в параграф 1 от този член 9, изтича след четиринадесет дни, считано от деня на сключване на договора.
64
При това положение съгласно член 10, параграф 1 от Директивата непредоставянето на информацията по член 6, параграф 1, буква з) от нея води до удължаване на срока за отказ с дванадесет месеца, считано от края на първоначалния срок за отказ.
65
Член 14, параграф 4, буква а), подточка i) от посочената директива също така предвижда, че потребителят не дължи разходи за предоставянето на услуги, когато търговецът не е предоставил информация съгласно член 6, параграф 1, буква з) или й) от същата директива.
66
Освен това съгласно член 14, параграф 5 от Директива 2011/83, освен ако в член 13, параграф 2 и член 14 от нея не е предвидено друго, потребителят не носи никаква отговорност за упражняването на правото на отказ.
67
В самото начало следва да се констатира, че поставеният въпрос се основава на схващането, че JK отговаря на условията за упражняване на правото на отказ, предвидено в член 9 във връзка с член 10, параграф 1 от Директива 2011/83.
68
Ето защо следва да се провери дали, в случай че потребителят се откаже, както JK, от договор от разстояние по време на срока за отказ, удължен съгласно член 10, параграф 1 от Директива 2011/83, когато търговецът вече е предоставил въз основа на този договор услуги, които не подлежат на връщане, търговецът може да се позове на обстоятелството, че упражняването на правото на отказ от страна на потребителя представлява злоупотреба.
69
В това отношение Съдът е постановил, че правната уредба на Съюза не може да се прилага дотолкова широко, че да обхване сделките, които се извършват с цел да се ползват чрез измама или злоупотреба предимствата, предвидени в правото на Съюза (решение от 21 декември 2023 г., BMW и др., C‑38/21, C‑47/21 и C‑232/21, EU:C:2023:1014, т. 282).
70
За да се докаже наличието на злоупотреба, са необходими, от една страна, съвкупност от обективни обстоятелства, от които следва, че въпреки формалното спазване на предвидените в правната уредба на Съюза условия целта, преследвана с тази правна уредба, не е постигната, и от друга страна, субективен елемент, изразяващ се в намерението да се получи предимство от правната уредба, като изкуствено се създадат условията, необходими за получаването му (решение от 21 декември 2023 г., BMW Bank и др., C‑38/21, C‑47/21 и C‑232/21, EU:C:2023:1014, т. 285).
71
Проверката дали е налице злоупотреба, изисква запитващата юрисдикция да вземе под внимание всички факти и обстоятелства по случая, включително тези, настъпили след сделката, за която се твърди, че представлява злоупотреба (решение на Съда от 21 декември 2023 г., BMW Bank и др., C‑38/21, C‑47/21 и C‑232/21, EU:C:2023:1014, т. 286).
72
Следователно запитващата юрисдикция трябва да провери, съгласно правилата за доказване по националното право и без да се накърнява действието на правото на Съюза, дали в рамките на спора по главното производство, е налице фактическият състав на злоупотребата, припомнен в точка 70 от настоящото решение. Когато обаче се произнася по преюдициалното запитване, Съдът може евентуално да направи уточнения, които имат за цел да направляват националния съд при извършваното от него тълкуване (вж. решение от 21 декември 2023 г., BMW Bank и др., C‑38/21, C‑47/21 и C‑232/21, EU:C:2023:1014, т. 287).
73
Що се отнася до наличието на посочения в точка 70 от настоящото решение обективен елемент, разкриващ злоупотреба, следва да се отбележи, че както е видно от член 1 от Директива 2011/83, в светлината на съображения 4, 5 и 7 от нея, посочената директива има за цел постигането на високо равнище на защита на потребителите, като гарантира тяхната информираност и сигурност в сделките с търговците. Така същата директива има за цел да даде възможност на потребителите да се ползват с разширена защита, като им предоставя определени права в областта на договорите, сключвани от разстояние, сред които е правото на отказ. Целта на законодателя на Съюза е да не се допусне използването на средства за комуникация от разстояние да доведе до намаляване на информацията, предоставяна на потребителя (вж. в този смисъл решение от 23 януари 2019 г., Walbusch Walter Busch, C‑430/17, EU:C:2019:47, т. 34 и 35).
74
По-специално член 9 от Директива 2011/83 има за цел да се позволи на потребителя да избере отговарящия най-добре на потребностите му договор, а следователно и да се откаже от договор, за който установи — след сключването му, но в предвидения за упражняването на правото на отказ срок за размисъл — че не съответства на потребностите на този потребител. В този контекст целта на член 10, параграф 1 от Директивата е да се гарантира, че потребителят получава информация относно условията, срока и начина за упражняване на правото на отказ, както и стандартния формуляр за отказ, и да се санкционира търговецът, който не му предоставя тази информация (вж. решение от 21 декември 2023 г., BMW Bank и др., C‑38/21, C‑47/21 и C‑232/21, EU:C:2023:1014, т. 288).
75
Както по същество отбелязва генералният адвокат в точки 54—56 от заключението си, същите цели се преследват и с член 14, параграф 4, буква а), подточка i) от Директива 2011/83 във връзка с член 14, параграф 5 от нея, който изключва възможността потребителят, който не е получил информацията, посочена в член 6, параграф 1, буква з) от тази директива, да понася разходи поради упражняването на правото си на отказ.
76
В това отношение Съдът несъмнено е постановил, що се отнася до правото на отказ, предвидено в член 14, параграф 1 от Директива 2008/48, че за да бъде възпрян търговецът от нарушаване задълженията, които има спрямо потребителя в съответствие с Директивата, когато търговецът не е предоставил информацията, предвидена в член 10 от посочената директива, и потребителят реши да се откаже от договора за кредит, след като е изтекъл 14‑дневният срок от сключването му, посоченият търговец не може да упреква потребителя, че е злоупотребил с правото си на отказ, дори между момента на сключване на въпросния договор и на отказа от страна на потребителя да е изминало значително време (решения от 9 септември 2021 г., Volkswagen Bank и др., C‑33/20, C‑155/20 и C‑187/20, EU:C:2021:736, т. 126 и 127, и от 21 декември 2023 г., BMW Bank и др., C‑38/21, C‑47/21 и C‑232/21, EU:C:2023:1014, т. 289 и 290).
77
По аналогични причини не може да се приеме, че сам по себе си фактът, че потребителят е упражнил правото си на отказ, предвидено в член 9, параграф 1 от Директива 2011/83, към края на срока за отказ, удължен съгласно член 10, параграф 1 от тази директива, е достатъчен, за да се докаже наличието на такъв обективен елемент.
78
В случая обаче потребителят не само е упражнил правото си на отказ към края на така удължения с дванадесет месеца срок, считано от края на първоначалния срок за отказ, но и — както бе посочено в точка 52 от настоящото решение и както по същество подчертава и генералният адвокат в точка 61 от заключението си — договорът е сключен въз основа на проект, изготвен единствено на отговорност на потребителя от посредник по негов избор и в съответствие с указанията на последния относно конкретните очаквани от търговеца услуги — проект, който този търговец впоследствие е подписал без изменения.
79
В подобна хипотеза обаче не е изключено, че фактът, че потребителят е упражнил правото си на отказ, не съответства на целите, посочени в точка 73 от настоящото решение.
80
Тези обстоятелства подкрепят констатацията, която в крайна сметка следва да направи запитващата юрисдикция, че е налице обективен елемент, разкриващ злоупотреба от страна на потребителя, който се отказва от договора от разстояние, в случая JK.
81
Ако това е така, запитващата юрисдикция трябва да провери наличието у потребителя на субективен елемент, който въпреки изразените от тази юрисдикция съмнения е необходимо условие, за да се приеме, че е налице злоупотреба по смисъла на съдебната практика, припомнена в точки 69 и 70 от настоящото решение. В това отношение от значение могат да бъдат обстоятелства, сочещи, че моментът на упражняване на това право е бил изрично избран от потребителя с единствената цел да може да напълно да се възползва от изцяло или почти изцяло извършената от търговеца услуга, без да дължи каквото и да било възнаграждение за тази услуга.
82
С оглед на всички изложени по-горе съображения на четвъртия въпрос следва да се отговори, че Директива 2011/83 трябва да се тълкува в смисъл, че когато потребител се е отказал от договор от разстояние в края на удължения съгласно член 10, параграф 1 от посочената директива срок за отказ и в момент, в който услугите, които са предмет на този договор и не подлежат на връщане, вече са били предоставени, търговецът може основателно да твърди, че поради поведението на потребителя упражняването на правото на отказ от страна на последния представлява злоупотреба, ако от всички обстоятелства следва, от една страна, че упражняването от потребителя на правото му на отказ не съответства на преследваните с посочената директива цели относно информираността на потребителя и сигурността в сделките с търговеца, и от друга страна, че с поведението си потребителят цели чрез злоупотреба да получи предимство в ущърб на търговеца.
По съдебните разноски
83
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:
1)
Член 2, точка 7 от Директива 2011/83/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 25 октомври 2011 година относно правата на потребителите, за изменение на Директива 93/13/ЕИО на Съвета и Директива 1999/44/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 85/577/ЕИО на Съвета и Директива 97/7/ЕО на Европейския парламент и на Съвета
трябва да се тълкува в смисъл, че
за да се квалифицира договор между потребител и търговец като „договор от разстояние“ по смисъла на тази разпоредба, не е от значение фактът, че преди и при сключването на посочения договор потребителят е подпомаган от друг търговец по свой избор, който е инициирал контакта между потребителя и първия търговец и който е оказал влияние върху съществени елементи от съдържанието на този договор.
2)
Член 2, точка 7 от Директива 2011/83
трябва да се тълкува в смисъл, че
когато страните по договор, който не може да се квалифицира като „договор от разстояние“ по смисъла на тази разпоредба, използвайки само средства за комуникация от разстояние, сключат допълнително споразумение към този договор, отнасящо се до допълнителни услуги, които имат второстепенно значение в сравнение с предвидените в посочения договор услуги, това допълнително споразумение представлява „договор от разстояние“ по смисъла на посочената разпоредба, стига да са изпълнени предвидените в нея условия.
3)
Директива 2011/83
трябва да се тълкува в смисъл, че
когато потребител се е отказал от договор от разстояние в края на удължения съгласно член 10, параграф 1 от посочената директива срок за отказ и в момент, в който услугите, които са предмет на този договор и не подлежат на връщане, вече са били предоставени, търговецът може основателно да твърди, че поради поведението на потребителя упражняването на правото на отказ от страна на последния представлява злоупотреба, ако от всички обстоятелства следва, от една страна, че упражняването от потребителя на правото му на отказ не съответства на преследваните с посочената директива цели относно информираността на потребителя и сигурността в сделките с търговеца, и от друга страна, че с поведението си потребителят цели чрез злоупотреба да получи предимство в ущърб на търговеца.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.