ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н Y. BOT
представено на 26 октомври 2010 година(1)
Съединени дела C‑201/09 P и C‑216/09 P
ArcelorMittal Luxembourg SA, по-рано Arcelor Luxembourg SA
(C‑201/09 P)
срещу
Европейска комисия
и
Европейска комисия (C‑216/09 P)
срещу
ArcelorMittal Luxembourg SA, по-рано Arcelor Luxembourg SA,
ArcelorMittal Belval & Differdange SA, по-рано Arcelor Profil Luxembourg SA,
ArcelorMittal International SA, по-рано Arcelor International SA
„Жалба — Конкуренция — Картели на пазара на греди — Отмяна на решение на Комисията — Приемане на ново решение след изтичане на срока на действие на Договора за ЕОВС — Компетентност на Комисията — Избор на правно основание — Прилагане на член 65 ВС след датата на изтичане на срока на действие на Договора за ЕОВС въз основа на Регламент (ЕО) № 1/2003 — Приемственост на общностния правен ред и последователност на договорите — Принципи относно прилагането на закона във времето — Носене на отговорност за нарушенията — Принцип на личната отговорност — Изключения — Отговорност на дружество майка за нарушенията на правото на конкуренция, извършени от неговото дъщерно дружество — Решаващо влияние, упражнявано от дружеството майка — Презумпция, която може да се обори при притежаване на целия капитала — Отговорност на дружеството, на което е прехвърлена икономическата дейност на засегнатия от картела пазар — Критерий за икономическа приемственост — Приложими правила в областта на погасяването по давност на преследването — Прекъсване на давността по отношение на предприятията „участвали в нарушението“ — Предмет на спирането на давността — Действие inter partes или erga omnes — Нарушение на правото на защита — Тежест на доказване“
1.        Предмет на настоящото дело е жалбата, подадена от ArcelorMittal Luxembourg SA(2) (C‑201/09 P), и тази, подадена от Европейската комисия (C‑216/09 P), в рамките на която ArcelorMittal Belval & Differdange SA(3) и ArcelorMittal International SA(4) подават насрещна жалба. Тези жалби са насочени срещу Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности [понастоящем Общия съд] от 31 март 2009 г. по дело ArcelorMittal Luxembourg и др./Комисия(5).
2.        В основата на това дело е Решение на Комисията от 8 ноември 2006 година относно производство съгласно член 65 от Договора за ЕОВС във връзка със споразумения и съгласувани практики, в които участват европейските производители на греди (преписка COMP/F/38.907 — Стоманени греди). С това решение Комисията установява, че посочените предприятия, принадлежащи към едно и също предприятие, от 1 юли 1988 г. до 16 януари 1991 г. са извършили нарушение на член 65, параграф 1 ЕО, като са фиксирали цените, разпределили са квоти и са извършили обмен на информация на общностния пазар на греди(6). В тази връзка Комисията осъжда солидарно ARBED, TradeARBED и ProfilARBED да заплатят глоба от 10 милиона евро.
3.        С обжалваното съдебно решение Общият съд отменя спорното решение в частта, която се отнася до TradeARBED и ProfilARBED.
4.        Най-напред следва да се посочи, че тези жалби повдигат някои въпроси, които са идентични и дори тясно свързани с тези, които се поставят в рамките на жалбата, подадена срещу Решение от 1 юли 2009 г. по дело ThyssenKrupp Stainless/Комисия(7), която понастоящем е висяща пред Съда (ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, C‑352/09 P), по което също представям заключение.
5.        Първият въпрос засяга тълкуването на правилата за давностния срок на наказателното преследване, и по-конкретно за спирането на същия. Трябва да се установи дали, когато пред съда на Съюза е подадена жалба, спирането на давността има относително действие, тоест важи единствено по отношение на предприятието жалбоподател (теза, възприета от Общия съд в обжалваното съдебно решение), или има действие erga omnes, като в този случай спирането на давността по време на производството има действие по отношение на всички предприятия, участвали в нарушението, независимо дали те са подали жалба или не (теза, поддържана от Комисията).
6.        Вторият въпрос засяга валидността на правното основание на спорното решение. Всъщност поради изтичането на срока на действие на Договора за Европейската общност за въглища и стомана на 23 юли 2002 г. Комисията се основа на разпоредбите на Регламент (ЕО) № 1/2003(8), за да установи и да санкционира извършеното нарушение на член 65, параграф 1 ВС.
7.        Третият въпрос засяга носенето на отговорност за извършеното от TradeARBED нарушение. Всъщност Комисията най-напред приема, че отговорност за това поведение носи ARBED, след като доказва, че последното действително е упражнило решаващо влияние върху поведението на своето дъщерно дружество. След това Комисията приема, че ProfilARBED носи отговорност за нарушението, за което може да се приеме, че е извършено от ARBED, като решава, че последното е икономическият правоприемник на първото в областта на производството на греди. Следователно Комисията последователно прилага двете изключения от принципа на личната отговорност, които Съдът допуска при наличие на група от дружества.
8.        Що се отнася до отговорността на ARBED, на Съда отново се задава въпросът за характера и обхвата на презумпцията, според която дружество майка, което притежава изцяло капитала на своето дъщерно дружество, действително упражнява решаващо влияние върху поведението му и поради това трябва да носи отговорност за антиконкурентното поведение на дъщерното си дружество.
9.        Що се отнася до отговорността на ProfilARBED, въпросът е дали е необходимо, и дори дали е възможно, отново да се направи изключение от принципа на личната отговорност, като се приеме, че то носи отговорност за антиконкурентното поведение на ARBED и оттам — за това на TradeARBED.
I –  Правна уредба
А – Разпоредби на Договора за ЕОВС
10.      Член 65 ВС гласи:
„1.   Забраняват се всички споразумения между предприятия, решения на сдружения на предприятия и съгласувани практики, които пряко или непряко имат за цел да предотвратят, ограничат или нарушат нормалната конкуренция на общия пазар, и по-конкретно тези, които:
a)      фиксират или определят цените;
б)      ограничават или контролират производството, технологичното развитие или инвестициите;
в)      осъществяват подялба на пазари, стоки, клиенти или доставчици.
[…]
4.     Всички споразумения или решения, които са забранени в съответствие с параграф 1 от настоящия член, са нищожни и пред никоя юрисдикция на [държавите членки] не се допуска позоваване на тях.
Без да се засягат жалбите пред Съда, само [Комисията] може да се произнася дали такива споразумения или решения са съвместими с разпоредбите на настоящия член.
5.     На предприятията, сключили нищожно споразумение или изпълнили или опитали се чрез арбитраж, неустойка, бойкот или по друг начин да изпълнят нищожно споразумение или решение или споразумение, чието одобрение е било отказано или оттеглено, или получили разрешение въз основа на умишлено представяне на неверни или изопачени данни, или участвали в практики, забранени от параграф 1, [Комисията] може да налага глоби или периодични имуществени санкции, които не превишават двукратния размер на оборота от стоките, предмет на споразумението, решението или практиката, забранени от настоящия член, като обаче ако този предмет е да се ограничат производството, технологичното развитие или инвестициите, така определеният максимален размер може да се увеличи с до 10 % от годишния оборот на съответните предприятия, когато е наложена глоба, и 20 % от дневния оборот, когато е наложено [периодично санкционно плащане].“ [неофициален превод]
11.      В съответствие с член 97 ВС срокът на действие на Договора за ЕОВС е изтекъл на 23 юли 2002 г.
Б – Разпоредби на Договора за ЕО
12.      В член 305, параграф 1 ЕО, отменен след влизането в сила на Договора от Лисабон, се посочва:
„Разпоредбите на настоящия договор не засягат разпоредбите на Договора за създаване на Европейската общност за въглища и стомана, в частност що се отнася до правата и задълженията на държавите членки, правомощията на институциите на тази Общност и разпоредбите, включени в този договор във връзка с функционирането на общия пазар за въглища и стомана.“
В – Регламент № 1/2003
13.      Припомням, че Регламент № 1/2003 се отнася до изпълнението на правилата на конкуренцията, предвидени в членове 81 и 82 ЕО.
14.      Член 7, параграф 1 от този регламент гласи:
„Когато Комисията, действайки по внесена жалба или по собствена инициатива, установи, че е налице нарушение на член 81 или 82 от Договора, тя може чрез решение да задължи съответните предприятия и сдружението на предприятия да прекратят нарушението […] В случай че Комисията има законен интерес да направи това, тя може също така да установи, че в миналото е извършено нарушение.“
15.      По силата на член 23, параграф 2, буква a) от посочения регламент Комисията с решение може да налага санкции на предприятия и на сдружения на предприятия, когато умишлено или поради небрежност нарушават член 81 ЕО или член 82 ЕО.
16.      Член 25 от Регламент № 1/2003 определя разпоредбите относно давността на наказателното преследване.
17.      Тези правила по същество са идентични с посочените в Решение № 715/78/ЕОВС на Комисията от 6 април 1978 година относно давността при налагане и изпълнение на санкции в областта на прилагане на Договора за създаване на Европейската общност за въглища и стомана(9).
18.      В приложение на член 1, параграфи 1 и 2 от Решение № 715/78 и на член 25, параграфи 1 и 2 от Регламент № 1/2003 давностният срок в областта на наказателното преследване е изтекъл, щом Комисията не е наложила глоба или санкция в петгодишен срок, считано от деня на преустановяване на нарушението.
19.      При все това по силата на член 2, параграфи 1 и 2 от Решение № 715/78 и на член 25, параграфи 3 и 4 от Регламент № 1/2003 давността се прекъсва с всяко действие, предприето от Комисията с цел извършване на проучване или производство във връзка с нарушението. Сред тези действия са исканията за предоставяне на информация, разрешенията за проверки, започването на производство или уведомяването за изложението на възраженията. Това прекъсване се прилага за всички предприятия, участвали в нарушението.
20.      Член 2, параграф 3 от Решение № 715/78 и член 25, параграф 5 от Регламент № 1/2003 определят краен срок. Те предвиждат, че с всяко прекъсване започва да тече нов давностен срок. Въпреки това давностният срок изтича най-късно в деня, в който изтича период, равен на два пъти давностния срок, без Комисията да е наложила глоба или периодично санкционно плащане. Този период се удължава със срока, през който давността е спряна.
21.      Накрая, в член 3 от Решение № 715/78 и в член 25, параграф 6 от Регламент № 1/2003 се уточнява, че давността в областта на наказателното преследване спира да тече през времето, през което решението на Комисията е предмет на производство, образувано пред Съда.
II –  Фактически контекст
22.      Както е видно от точки 16—37 от обжалваното съдебно решение, фактите могат да бъдат обобщени по следния начин:
23.      ARBED произвежда металургични продукти. TradeARBED е учредено като изцяло притежавано от ARBED дъщерно дружество и е осъществявало дейност по разпространение на произведените от последното металургични продукти. На свой ред ProfilARBED е учредено на 27 ноември 1992 г. като изцяло притежавано от ARBED дъщерно дружество с цел да осъществява, считано от тази дата, икономическата и индустриална дейност на ARBED в сектора на гредите.
24.      През 1991 г. въз основа на приетите с член 47 ВС решения Комисията извършва проверки в офисите на различни предприятия, сред които е TradeARBED. На 6 май 1992 г. тя изпраща изложение на възраженията до съответните предприятия, сред които е TradeARBED, но не и на ARBED. TradeARBED също участва в изслушване, което се провежда от 11 до 14 януари 1993 г.
25.      С Решение 94/215/ЕОВС(10) Комисията установява участието на 17 европейски металургични предприятия, сред които TradeARBED, в поредица от споразумения, решения и съгласувани практики за фиксиране на цени, подялба на пазари и обмен на поверителна информация на общностния пазар на стоманени греди в периода от 1 юли 1988 г. до 31 декември 1990 г. в нарушение на член 65, параграф 1 ВС. Вследствие на това Комисията налага глоба на всяко едно от участвалите в нарушението предприятия, сред които е ARBED, осъдено да заплати глоба в размер на 11 200 000 ECU.
26.      На 8 април 1994 г. ARBED подава жалба за отмяна на това решение.
27.      С Решение от 11 март 1999 г. по дело ARBED/Комисия(11) Общият съд в голяма част отхвърля тази жалба, като същевременно намалява на 10 милиона евро размера на глобата.
28.      С Решение от 2 октомври 2003 г. по дело ARBED/Комисия(12) Съдът отменя посоченото решение на Общия съд, както и първоначалното решение в частта му, която се отнася до ARBED, поради нарушение на неговото право на защита.
29.      Вследствие на тази отмяна Комисията решава да започне ново производство във връзка с антиконкурентното поведение, което е било предмет на първоначалното решение. На 8 март 2006 г. тя отправя до ARBED, TradeARBED и ProfilARBED изложение на възраженията, с което ги уведомява за намерението си да приеме решение, според което те носят солидарна отговорност за разглежданите нарушения и на което отговарят на 20 април 2006 г.
30.      На 8 ноември 2006 г. Комисията приема спорното решение, членове 1 и 2 от което предвиждат следното:
„Член 1
Предприятието, състоящо се от [ARBED, TradeARBED и ProfilARBED], в нарушение на член 65, параграф 1 [ВС] е участвало в поредица от споразумения и съгласувани практики, които са имали за предмет или за резултат фиксиране на цените, разпределяне на квоти и обмен в голям мащаб на информация на общностния пазар на греди. Участието на така съставеното предприятие в тези нарушения е установено от 1 юли 1988 г. до 16 януари 1991 г.
Член 2
Глоба от 10 милиона евро се налага солидарно на [ARBED, TradeARBED и на ProfilARBED] за нарушенията, посочени в член 1.“
III –  Жалбата до Общия съд и обжалваното съдебно решение
31.      На 27 декември 2006 г. ARBED, TradeARBED и ProfilARBED подават жалба в секретариата на Общия съд срещу спорното решение, на основание членове 33 ВС и 36 ВС, както и на членове 229 ЕО и 230 ЕО.
32.      Тези предприятия изтъкват четири правни основания.
33.      Общият съд отхвърля първото правно основание, с което посочените предприятия изтъкват, че спорното решение е лишено от правно основание и че Комисията е извършила злоупотреба с власт. Той постановява, че член 7, параграф 1 и член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 трябва да се тълкуват в смисъл, че позволяват на Комисията да констатира и да санкционира след 23 юли 2002 г. картелите между предприятия, осъществени в сектори, попадащи в приложното поле на Договора за ЕОВС ratione materiae и ratione temporis. В това отношение Общият съд напомня, че общностните договори установяват единен правен ред и че Договорът за ЕОВС и Договорът за ЕО преследват обща цел, а именно поддържането на режим на свободна конкуренция. Той посочва също, че в съответствие с общ принцип на правните системи на държавите членки в случай на промяна на законодателството следва да се осигури приемствеността на правните структури, освен ако законодателят на Съюза изрично не е изразил воля за противното.
34.      Общият съд отхвърля и второто правно основание, изведено от нарушението на правилата относно носенето на отговорност за нарушенията. Той постановява по-конкретно, че анализът на Комисията, целящ да се приеме, че ARBED, както и неговият икономически правоприемник — ProfilARBED, носят отговорност за извършеното от TradeARBED нарушение, не е опорочен от никаква грешка при прилагане на правото и че доказателствата потвърждават както решаващото влияние на ARBED върху поведението на TradeARBED, така и ефективната употреба на тази власт.
35.      Относно третото правно основание, изведено от нарушение на правилата в областта на погасяването по давност на преследването, Общият съд отхвърля твърдяното нарушение, що се отнася до ARBED, като преценява, че поради спирането на сроковете по време на първото производство пред Общия съд и пред Съда спорното решение е взето както в рамките на петгодишния, така и в рамките на десетгодишния давностен срок. За сметка на това, като смята, че посоченото спиране има само действие inter partes, а не erga omnes, Общият съд постановява, че по отношение на ProfilARBED и на TradeARBED десетгодишният давностен срок е изтекъл и вследствие на това отменя спорното решение в частта му, която се отнася до тях.
36.      Накрая, Общият съд отхвърля четвъртото правно основание, изведено от нарушението на правото на защита на ARBED. Той приема, че ARBED не е успяло да докаже с какво продължителността на административното производство е могла да навреди на упражняването на правото му на защита.
37.      С обжалваното съдебно решение Общият съд отменя спорното решение в частта, която се отнася до ProfilARBED и TradeARBED, и отхвърля жалбата като неоснователна в останалата ѝ част.
IV –  Производство пред Съда
38.      ARBED и Комисията подават жалба срещу обжалваното съдебно решение в секретариата на Съда съответно на 8 и 15 юни 2009 г. В рамките на писмените си отговори на подадената от Комисията жалба ProfilARBED и TradeARBED подават насрещна жалба.
39.      С определение от 10 септември 2009 г. председателят на Съда решава да съедини тези дела за целите на устната фаза на производството и на съдебното решение.
V –  Предварителни бележки
40.      За разглеждането на тези жалби е необходимо най-напред да се припомни естеството на процедурата за изпълнение на правилата на конкуренцията.
41.      Макар тази процедура да не попада в наказателноправната област в тесен смисъл, тя има почти наказателно естество. Всъщност поради естеството и размера си посочените в член 23 от Регламент № 1/2003 глоби могат да бъдат отъждествени с наказателна санкция и предвид функциите ѝ по разследване, събиране и проверка на доказателства и вземане на решение действията на Комисията по отношение на предприятията са преди всичко от наказателно естество. Следователно считам, че посочената процедура попада в „наказателноправната област“ по смисъла на член 6, параграф 1 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи(13) и в резултат на това трябва да предлага гаранциите, предвидени в наказателноправната част на тази разпоредба(14).
42.      Тази позиция е в съответствие с практиката на Европейския съд по правата на човека. Той приема три критерия, за да определи дали дадено обвинение попада в наказателноправната област, а именно правната квалификация на нарушението според националното право, наказателния характер и възпиращото действие на санкцията, както и степента на строгост на санкцията, която a priori би могла да бъде наложена на засегнатото лице(15). Първият критерий има само относителна и формална стойност, а другите два са алтернативни(16). Европейският съд по правата на човека възприема този механизъм на разсъждение за множество административни санкции(17), сред които са санкциите, налагани от националните органи в областта на конкуренцията(18). Всъщност, като се има предвид целта на правото на конкуренция (защита на икономическия обществен ред), естеството на санкциите (едновременно превантивно и наказателно действие без никаква идея за обезщетяване на вреди) и тяхната тежест (имуществена санкция с голям размер), според Европейския съд по правата на човека тези процедури трябва да бъдат предмет на предвидените в член 6 от ЕКПЧ гаранции.
43.      Практиката на Съда следва този път. Като отчита спецификата на съдебните спорове в областта на конкуренцията, той прилага елементарните принципи на наказателното право и основните гаранции, предвидени в член 6 от ЕКПЧ. В Решение по дело Комисия/Anic Partecipazioni(19) Съдът допуска прилагането на принципа на личната отговорност към правилата на конкуренцията(20). След това, в Решение по дело Hüls/Комисия(21), Съдът се позовава на принципа на презумпцията за невиновност, гарантирана в член 6, параграф 2 от ЕКПЧ. В това дело съдът на Съюза приема, че с оглед на естеството на разглежданото нарушение, както и на естеството и степента на строгост на свързаните с него санкции, принципът на презумпцията за невиновност трябва да се прилага за процедурите, свързани с нарушения на приложимите към предприятията правила на конкуренцията, които могат да доведат до налагането на глоби или периодични санкционни плащания(22).
44.      Накрая, следва да се припомни, че в точка 81 от Решение по дело Van Landewyck и др./Комисия(23) Съдът посочва, че макар да не може да се окачестви като „съд“ по смисъла на член 6 от ЕКПЧ, Комисията е задължена да спазва предвидените в правото на Съюза процесуални гаранции. Според мен е безспорно, че Хартата на основните права на Европейския съюз(24) съдържа по-специално въпросните процесуални гаранции и че те очевидно са задължителни за Комисията.
45.      Тези обстоятелства надлежно показват, че в рамките на разглеждането на тези жалби трябва да се обърне специално внимание на спазването на основните гаранции, предвидени в членове 47—49 от Хартата, както и в член 6 от ЕКПЧ.
VI –  По подадената от Комисията жалба (C‑216/09 P)
46.      Започвам анализа на настоящото дело с разглеждане на подадената от Комисията жалба. Всъщност доколкото тя се отнася до едно-единствено правно основание относно тълкуването на правилата за давността, определя условията за разглеждането на подадената от ProfilARBED и TradeARBED насрещна жалба.
47.      С жалбата си Комисията поддържа, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото в рамките на тълкуването на правилата относно спирането на давността, посочени в член 3 от Решение № 715/78 и в член 25, параграф 6 от Регламент № 1/2003.
48.      Всъщност в обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че спирането на давността, предвидено в посочените разпоредби, има действие единствено по отношение на предприятието жалбоподател, а именно — ARBED. Вследствие на това Общият съд заключава, че давностният срок е изтекъл по отношение на ProfilARBED и на TradeARBED.
А – Искания на страните
49.      Комисията приканва Съда да отмени обжалваното съдебно решение в частта, в която отменя наложените от Комисията на ProfilARBED и на TradeARBED глоби, да отхвърли подадената от посочените предприятия жалба и да ги осъди да заплатят съдебните разноски.
50.      В писмения си отговор на жалбата ProfilARBED и TradeARBED приканват Съда да потвърди обжалваното съдебно решение в частта, в която отменя наложените им от Комисията глоби. Освен това те подават насрещна жалба, в случай че Съдът уважи исканията на Комисията.
Б – По единственото правно основание, изведено от неправилно тълкуване на правилото за спирането на давността
51.      Въпросът е дали при подаването на жалба пред съда на Съюза спирането на давността има относително действие, тоест важи единствено по отношение на предприятието жалбоподател (теза, възприета от Общия съд и защитавана от ProfilARBED и TradeARBED), или има действие erga omnes, като в този случай спирането на давността по време на производството има действие по отношение на всички участвали в нарушението предприятия, независимо дали те са подали жалба или не (теза, поддържана от Комисията). Обратно на изрично предвиденото по отношение на прекъсването на давността, член 2 от Решение № 715/78 и член 25, параграф 6 от Регламент № 1/2003 мълчат по този въпрос.
52.      Въпросът е идентичен с този, който се поставя в рамките на дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, посочено по-горе, по което, припомням, също представям заключение. Съдът за първи път трябва да се произнесе по посочения въпрос.
1.     Обжалваното съдебно решение
53.      В обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че спирането на давността трябва да бъде предмет на ограничително тълкуване, тъй като представлява изключение от принципа на петгодишната давност. Освен това посочва, че вече не е необходимо да се придава действие erga omnes на това спиране, тъй като то се отнася по дефиниция до хипотеза, в която Комисията вече е приела решение. Накрая, Общият съд изтъква, че съгласно Решение по дело Комисия/AssiDomän Kraft Products и др.(25) съдебните производства имат относително действие, което по принцип не означава, че подадената от дадено предприятие жалба срещу дадено решение не оказва въздействие върху положението на другите адресати на това решение.
2.     Основни доводи на страните
54.      Комисията счита, че Общият съд се позовава на неправилно буквално и крайно ограничително тълкуване на член 2, параграф 3 и на член 3 от Решение № 715/78. Това тълкуване било в противоречие не само с телеологичния подход, възприет от Съда в Решение по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия(26), а и с подхода in rem, който Съветът на Европейския съюз изглежда е възприел в рамките на подготвителните работи по Регламент № 2988/74(27).
55.      Освен това Комисията оспорва позоваването на Решение по дело Комисия/AssiDöman Kraft Products и др., посочено по-горе, в което съдът потвърждава относителното действие на решение за отмяна. Логиката на това решение не била приложима към такива видове решения като мерките по разследване, чието оспорване прекъсва или спира давността.
56.      Противно на окончателните решения, отмяната на такива мерки можела да се отрази върху възможността на Комисията да продължи производството спрямо всички замесени в нарушението предприятия, макар и формално те да са адресирани само до едно предприятие. Поради това прилагането на посоченото решение към спирането на давността било в ущърб на правилното прилагане на правото на конкуренцията, докато тълкуване, което приема действието erga omnes, запазвало полезното му действие.
57.      Комисията уточнява, че обжалваното съдебно решение би я задължило, когато дадено дружество оспорва мярка по разследване, отправена към него, да продължи разследването си по отношение на другите замесени предприятия и в окончателното си решение да използва документи, чиято законосъобразност би била несигурна, под страх от отмяна на окончателното решение. Всъщност, тъй като давността продължава да тече по отношение на другите предприятия, тя не можела да изчака края на съдебното производство относно мярката по разследване.
58.      Освен това Комисията смята, че обжалваното съдебно решение улеснява заобикалянето на плащането на глобата. Всъщност предприятието, по отношение на което давността е спряна, можело да бъде предмет на преструктуриране или да прехвърли имуществото си на друго дружество, като по този начин позволи на групата да избегне плащането на глобата.
59.      ProfilARBED и TradeARBED считат, че разликата в текста на два члена, подредени един след друг в едно и също решение, не може да бъде тълкувана по друг начин освен като отразяваща съзнателно и доброволно решение на законодателя да разграничи последиците от прекъсването и спирането на давността.
60.      Целта на правилата за давността била да се гарантира на Комисията правото не да санкционира, а чрез прилагане на общия принцип на правна сигурност да защитава правните субекти от такива санкции след изтичането на определен срок. Поради това, доколкото се отклоняват от общ принцип на правото, прекъсването и спирането на давността, както подчертавал и Общият съд, трябвало да се тълкуват ограничително и следователно по начин, който е в полза на предприятието.
61.      В това отношение ProfilARBED и TradeARBED посочват, че първоначалното решение се отнася само до ARBED, и от това те достигат до извода, че по отношение на тях то не е обжалваем акт. От това следва, че без да е необходимо да се произнася по действието erga omnes на член 3 от Решение № 715/78 и на член 25, параграф 6 от Регламент № 1/2003, условията за прилагане на спирането на давността по отношение на тях не са изпълнени.
62.      Дори да се предположи, че по отношение на тях първоначалното решение е представлявало обжалваем акт, ProfilARBED и TradeARBED смятат, че поради действието inter partes на съдебните производства подадената от ARBED жалба не се отразява върху положението им. Освен това ProfilARBED и TradeARBED считат, че мерките по разследване са подготвителни актове, които не подлежат на обжалване, за които въпросът за спирането следователно не се поставя. Дори да се приеме, че съществуват мерки по разследване, които подлежат на обжалване, такава жалба не би довела до прекъсване на процедурата по разследване. Във всеки един момент Комисията разполагала с възможността да коригира формални пороци. Тогава, дори при такава хипотеза, нищо не можело да обоснове действие erga omnes на правилата за спиране.
63.      Що се отнася до твърдяната възможност за заобикаляне на плащането на глобата, ProfilARBED и TradeARBED припомнят съдебната практика относно носенето на отговорност за антиконкурентните практики, която позволява да се прехвърли на друго предприятие отговорността за нарушението, включително правата, свързани с давността.
64.      Накрая, ProfilARBED и TradeARBED посочват, че Регламент № 2988/74 не е приложим в настоящото дело, и смятат, че въз основа на принципа за правна сигурност подготвителните работи по този регламент са непротивопоставими, тъй като никъде не са публикувани и не се споменават в текста на Регламент № 2988/74.
3.     Съображения
65.      Преди да разгледам единственото правно основание, е необходимо да се направят няколко предварителни бележки относно естеството и обхвата на правилата за давността в рамките на съдебните спорове в областта на конкуренцията.
а)     Предварителни съображения
66.      Погасяването по давност на наказателното преследване представлява общ и основен принцип на нашето право. То може да се дефинира като причина за погасяването на възможността за преследване поради изтичането на определен период от време след деня на извършване на нарушението. По принцип се прилага за всички нарушения, дори за най-тежките, като единственото изключение са престъпленията срещу човечеството, които не могат да бъдат погасени по давност съгласно международните изисквания. С изтичане на давностния срок наказателното преследване е погасено и вече не е възможно то да бъде подновено срещу участниците в нарушението.
67.      Давността цели установяване на социален мир и отговаря на общата загриженост за правна сигурност. Така в Решението си от 24 септември 2002 г. по дело Falck и Acciaierie di Bolzano/Комисия(28) по повод на давността Съдът потвърждава, че „основното изискване за правна сигурност не допуска Комисията да отлага за неопределено време упражняването на правомощията си“ и че за да изпълни давността функцията си, трябва предварително да бъде определен давностен срок(29). Обикновено давността се обоснова по няколко начина. Най-напред, с времето наказанието губи основанието за съществуването си поради постепенното изчезване на причиненото от нарушението смущение на обществения ред. След това, в духа на защита на интересите на засегнатите лица и предприятия, доказателствата за нарушенията по-трудно се запазват или установяват след изтичането на определен срок. Накрая, и най-вече, давността позволява да се санкционира инертността, бездействието или небрежността на натоварените с наказателните преследвания органи и допринася за санкциониране на извършителите на нарушенията в разумни срокове.
68.      Що се отнася до нарушенията на правото на конкуренция, по силата на член 1 от Решение № 715/78 и на член 25, параграфи 1 и 2 от Регламент № 1/2003, давността изтича в срок от пет години, считано от деня на преустановяване на нарушението. Все пак в съответствие с член 2, параграф 1 от това решение и член 25, параграф 3 от този регламент давността се прекъсва с всяко действие, предприето от Комисията с цел извършване на проучване или производство във връзка с нарушение. Това прекъсване заличава с обратно действие вече изтеклия срок и бележи началото на нов срок. Също така съгласно член 2, параграф 2 от посоченото решение и член 25, параграф 4 от посочения регламент това прекъсване се прилага за всички предприятия „участвали в нарушението“.
69.      Освен това по силата на член 3 от Решение № 715/78 и на член 25, параграф 6 от Регламент № 1/2003 давността може да бъде спряна, когато тече съдебно производство. В този случай давностният срок временно спира да тече.
70.      Накрая, в член 2, параграф 3 от това решение и в член 25, параграф 5 от този регламент законодателят на Съюза е предвидил, че давността изтича най-много след десет години, без Комисията да е наложила санкция. Той добавя обаче, че този период се удължава със срока, през който давността е спряна.
б)     По относителното или абсолютно действие на спирането на давността
71.      Както поддържа Комисията и по същите причини като изложените в рамките на делото ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, посочено по-горе, мисля, че спирането на давността по време на съдебното производство трябва да се отнася до всички участвали в нарушението предприятия, независимо дали те са подали жалба или не.
72.      Следователно не споделям позицията на Общия съд, възприета в обжалваното съдебно решение, поради три причини.
73.      Първо, тази позиция не отчита обективния характер на давността. Всъщност давността се отнася само до фактите. Тя има реален характер, независим от засегнатите лица. Така, когато предприетите от Комисията действия могат да бъдат погасени от действието на давността, това погасяване се отнася до всички разглеждани факти и е от полза за всички участници.
74.      Що се отнася до прекъсването на давността, то е видно от член 2, параграф 2 от Решение № 715/78 и от член 25, параграф 4 от Регламент № 1/2003, тъй като е посочено, че прекъсването на давността се прилага за всички предприятия или сдружения на предприятия, които са участвали в нарушението. Текстът на член 3 от това решение и на член 25, параграф 6 от този регламент относно спирането на давността е по-общ и не уточнява този въпрос. Поради мълчанието на тези текстове обаче мисля, че породените от прекъсването и спирането на давността последици трябва да бъдат идентични. И двете представляват изключения от давността. Тъй като тя е обективна, следователно както прекъсването, така и спирането трябва да се прилагат по отношение на самите факти. Това се налага още повече когато е налице комплексно, непрекъснато и най-вече колективно нарушение.
75.      Второ, възприетото от Общия съд разрешение води до опасни последствия. Относителното действие на спирането действително може да доведе до невъзможност Комисията да предприеме действия по отношение на предприятие, което погрешно е оставено настрана, тъй като възможността да се предприеме това действие може да е погасена по давност.
76.      Трето, прилагането на това разрешение в настоящото дело подлежи на критика, доколкото се изхожда от предпоставката, че тъй като ARBED упражнява ръководни правомощия по отношение на TradeARBED, то образува заедно с него една и съща стопанска единица и следователно трябва да отговаря за извършеното от последното нарушение. Според Общия съд обаче давностният срок е изтекъл по отношение на TradeARBED, което в действителност е извършило нарушението, но не и по отношение на дружеството, което трябва да носи отговорност за това нарушение, а именно ARBED.
77.      Следователно не виждам никаква причина да се въвежда разграничение, което ми се струва изкуствено, между последиците от едното или другото по отношение на предприятия, които са участвали в нарушението.
78.      Поради това считам, че член 3 от Решение № 715/78 и член 25, параграф 6 от Регламент № 1/2003 трябва да се тълкуват в смисъл, че спирането на давността по време на съдебното производство трябва да има действие по отношение на всички предприятия, участвали в нарушението, независимо дали те са подали жалба или не.
79.      Отнесено към настоящото дело това означава, че давността не е изтекла по отношение на TradeARBED, което според мен в по-голяма степен съответства на правилата за носене на отговорност, които прилагам в настоящия случай. Това означава също така, че давностният срок не е изтекъл по отношение на ProfilARBED, при условие обаче че за това предприятие действително може да се счете, че е „участвало в нарушението“(30).
80.      Вследствие на това смятам, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че спирането на давността има действие единствено по отношение на подалото жалбата за отмяна предприятие, тоест ARBED.
81.      Предвид тези обстоятелства приканвам Съда да приеме за основателно единственото правно основание, изведено от неправилно тълкуване на правилото за спирането на давността.
в)     Заключение
82.      С оглед на всички изложени съображения предлагам на Съда да уважи жалбата на Комисията по дело C‑216/09 P и да отмени обжалваното съдебно решение в частта, в която Общият съд приема, че спирането на давността има действие единствено по отношение на ARBED.
83.      В съответствие с представените от страните писмени становища приканвам Съда да съедини подадената от ProfilARBED и TradeARBED насрещна жалба по дело C‑216/09 P с основната жалба, подадена от ARBED по дело C‑201/09 P.
VII –  По подадената от ARBED основна жалба (C‑201/09 P), както и по подадената от ProfilARBED и TradeARBED насрещна жалба (C‑216/09 P)
84.      С жалбите си ARBED, ProfilARBED и TradeARBED (наричани по-нататък „групата ARBED“) искат от Съда да отмени обжалваното съдебно решение и да осъди Комисията да заплати съдебните разноски, направени в производствата пред двете инстанции.
85.      В рамките на писмения си отговор на подадената от ARBED жалба и на писмената си реплика на подадената от ProfilARBED и TradeARBED насрещна жалба Комисията приканва Съда да отхвърли тези жалби и да осъди групата ARBED да заплати съдебните разноски.
86.      Групата ARBED посочва четири правни основания, които по същество са идентични(31). Те са изведени съответно от липсата на правно основание на спорното решение, от незачитането на правилата, уреждащи носенето на отговорност за антиконкурентните практики в рамките на група от дружества, от неправилно тълкуване на правилата за давността и накрая, от грешки при прилагане на правото при преценката на нарушаването на правото им на защита.
А – По първото правно основание, изведено от липсата на правно основание на спорното решение
87.      Групата ARBED поддържа по същество, че поради изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС на 23 юли 2002 г. Комисията е изгубила компетентността си да санкционира нарушение на член 65 ВС и не съществува нито един текст, който да дава право на тази институция да прилага тази разпоредба.
1.     Основни доводи на страните
88.      Първото правно основание се разделя на три части, изведени от нарушението, първо, на член 97 ВС, второ, на Регламент № 1/2003 и трето, на задължението за мотивиране.
а)     По първата част, изведена от нарушението на член 97 ВС
89.      Групата ARBED посочва, че член 97 ВС предвижда изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС на 23 юли 2002 г. и че спорното решение, основано на член 65 ВС, е взето на 8 ноември 2006 г. Като е приел, че разглежданите практики с право са преследвани въз основа на член 65 ВС, Общият съд е нарушил член 97 ВС и не отговаря на неговите доводи относно липсата на правно основание.
90.      Според групата ARBED Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че общностните договори установяват единен правен ред. Според член 305, параграф 1 ЕО Договорът за ЕОВС установява специален режим, дерогиращ правните норми с общ характер, установени от Договора за ЕО, и замяната на правната рамка на Договора за ЕОВС с тази на Договора за ЕО е довела, считано от 24 юли 2002 г., до промяна на приложимите правни основания, процедури и материалноправни норми. Задължението за институциите да тълкуват съгласувано различните договори можело да се изпълнява единствено при спазване на определените от самите договори ограничения и следователно не можело да накара институциите да запазят разпоредба на даден договор, предвиждаща изтичането на срока му на действие на 23 юли 2002 г., след тази дата.
91.      Решение по дело Klomp(32) и Решение по дело Lucchini(33), на които се позовава Общият съд в подкрепа на мотивите си, не можели да променят този извод. Всъщност първото решение се отнасяло до изменение на първичното общностно право в резултат на действието на Договора за сливане, а не на изтичането на срока на действие на даден договор, а второто — до решение, прието въз основа на Договора за ЕОВС преди изтичането на срока му на действие, а не след това.
92.      Комисията оспорва тези доводи. Тя подчертава по-специално единния характер на правния ред, създаден от Договора за ЕО, Договора за ЕОВС и Договора за Евратом. Този правен ред се характеризирал с общи цели, общи правни субекти, общи норми и процедури, както и общи институции. По-конкретно както член 65 ВС, така и член 81 ЕО предвиждали компетентност на Комисията под надзора на Съда. Тя посочва също, че по силата на съдебната практика разпоредбите на Договора за ЕОВС и на Договора за ЕО са неразделна част от общностно право, при прилагането на което следва да се избягва всякаква несъгласуваност и Договорът за ЕОВС и Договорът за Евратом да се тълкуват на основата на общи принципи в съответствие с Договора за ЕО. Всъщност в практиката си Съдът приемал, че материалноправните норми, забраняващи картелите в Договора за ЕОВС и Договора за ЕО, в основни линии са еквивалентни, и прилагал съдебната практика относно член 81 ЕО към член 65, параграф 1 ВС.
93.      По отношение на член 305, параграф 1 ЕО юрисдикциите на Съюза винаги са приемали, от една страна, че Договорът за ЕОВС представлява lex specialis в рамките на единния правен ред за неговата специфична област и от друга страна, че доколкото дадени въпроси не са предмет на разпоредбите на Договора за ЕОВС, Договорът за ЕО може да се прилага като lex generalis спрямо стоки, попадащи в приложното поле на Договора за ЕОВС. Така, тъй като Договорът за ЕО е съществувал като субсидиарен режим по време на целия срок на валидност на Договора за ЕОВС, при изтичането на срока на действие на последния той преминавал „на преден план“ и за тази специфична област. По-конкретно в картелното право предвидените в член 65 ВС забрани и санкции били включени без прекъсване във времето в забраните и санкциите, предвидени в член 81 ЕО.
94.      Комисията счита, че макар срокът на действие на Договора за ЕОВС да е изтекъл, без да е бил предвиден преходен режим за делата за картели, не може да се направи изводът, че държавите членки са искали да изключат приложимостта на член 65 ВС към осъществените по време на действие на Договора за ЕОВС картели с единствения мотив, че са били открити или преследвани едва след изтичането на срока му на действие. Всъщност при преход, основан на първичното право, не бил необходим преходен законодателен режим, тъй като съгласно практиката на Съда било достатъчно да се прибегне до общопризнатите принципи на тълкуване, за да се определи приложимостта ratione temporis на разпоредбите, като се отчитат техните цели и контекст.
95.      Според Комисията съгласно тези правила към посочените в дадена забрана деяния се прилага материалното право, което е в сила към момента на извършване на нарушението. Фактът, че член 65, параграф 1 ВС има предимство пред член 81 ЕО, при положение че на същото основание инкриминираното поведение представлява нарушение на член 81 CE, говорел за наличието на непрекъснатото правомощие за търсене на отговорност на Комисията. Последната смята, че санкциите, които могат да бъдат наложени понастоящем, попадат в приложното поле на член 81 ЕО и на член 23 от Регламент № 1/2003, като по отношение на член 65, параграф 5 ВС принципът за lex mitior все пак трябва да се вземе предвид.
96.      Комисията подчертава, че липсата на компетентност за провеждане на преследване и за налагане на санкции би лишило член 65, параграф 1 ВС, основна разпоредба на общностното право, която е от съществено значение за изпълнението на задачите на Общността, от полезното му действие, като амнистира неоправдано действия, които са извършени и които са били забранени по времето, когато Договорът за ЕОВС е бил в сила. Дори държавите членки не можели да водят преследване. Освен това такава пречка нарушавала основния принцип, според който след приключването на съдебното производство, производството трябва да може да бъде продължено от момента, в който е допусната процесуалната грешка. Според Комисията изобщо не може да се смята, че държавите членки са искали такава амнистия и прекъсване в област, в която винаги е съществувала обща политика.
б)     По втората част, изведена от нарушение на Регламент № 1/2003
97.      Групата ARBED смята, че като е основал компетентността на Комисията на Регламент № 1/2003, Общият съд е извършил злоупотреба с власт и не е отговорил на доводите ѝ. Тя посочва, че този регламент е приет след изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС, и счита, че предвид член 4 от него и при липса на всякакво споменаване на Договора за ЕОВС той предоставя на Комисията компетентност да преследва единствено нарушенията на членове 81 ЕО и 82 EО.
98.      Дори ако се предположи, че Регламент № 1/2003 предоставя на Комисията компетентност да санкционира нарушенията на член 65, параграф 1 ВС, той нарушавал Договора за ЕОВС, тъй като, приет единствено по силата на Договора за ЕО, той имал претенцията да внесе изменение в Договора за ЕОВС. Всъщност от съдебната практика следвало, че съгласуваното тълкуване на материалноправните разпоредби на различните договори не оказвало никакво влияние върху правомощията, предоставени на отделните институции с различните договори, тъй като в рамките на всеки договор институциите били компетентни да упражняват единствено правомощията, които са им предоставени с този договор.
99.      Според групата ARBED подходът на Общия съд води, от една страна, до това, че на Съвета се предоставя правомощието да решава кои органи са компетентни да прилагат член 65 ВС, при положение че авторите на Договора за ЕОВС са упражнили тази компетентност, и от друга страна, до това да измени естеството на признатата на Комисията с Договора за ЕОВС компетентност, която е изключителна съгласно член 65 ВС, докато съгласно Регламент № 1/2003 тя се конкурира с тази на националните органи в областта на конкуренцията и на националните юрисдикции.
100. Извършеното от Общия съд тълкуване на прилагането на закона във времето следователно засяга юридическата идентичност на всеки от договорите и правилата за йерархия на нормите. Освен това Общият съд бил допуснал смесване на процесуалноправните норми, материалноправните норми и предоставянето на компетентност. От съдебната практика следвало, от една страна, че въпросът за компетентността на дадена институция предхожда въпроса кои са приложимите материалноправни и процесуалноправни норми и от друга страна, че правното основание, което дава право на общностната институция да приема даден акт, трябва да бъде в сила към момента на приемането на този акт.
101. Комисията счита, че с право е основала спорното решение на член 65, параграф 1 ВС, тъй като нарушението е било извършено по време на действието на този договор и той е имал предимство пред Договора за ЕО. Освен това, тъй като същата тази разпоредба съдържа забрана към момента на нарушението и член 81 ЕО се отнася до същата забрана, принципът nulla poena sine lege не бил нарушен.
102. Тя уточнява, че в рамките на единния правен ред и по силата на прехвърляне на правомощия без прекъсване след изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС компетентността за санкциониране на нарушенията и приложимата процедура попадат в приложното поле на член 81 ЕО и на член 23 от Регламент № 1/2003. Последният член се прилагал към нарушенията, извършени по време на действие на Договора за ЕОВС, както на член 81 ЕО като субсидиарно приложим lex generalis, така и на член 65 ВС като lex specialis с еквивалентно съдържание. Всъщност препращането в член 23 от Регламент № 1/2003 към член 81 ЕО поради специфичната връзка включвало също член 65 от Договора за ЕОВС.
103. Освен това според Комисията този подход е в съответствие с принципа, според който процесуалноправните норми, които са в сила към настоящия момент, се прилагат към текущите дела. Според този принцип процедурата за установяване и санкциониране на нарушение в областта на стоманата след изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС се уреждала от вторичното право на Договора за ЕО, без това да засяга прилагането към текущите дела на материалноправната забрана, предвидена в член 65, параграф 1 ВС.
104. Комисията се позовава по-специално на Решение на Съда от 7 септември 1999 г. по дело De Haan(34) и на Решение на Общия съд от 19 септември 2006 г. по дело Lucchini/Комисия(35) в подкрепа на твърдението, че може и трябва да съвместява приложимите към настоящия момент процесуалноправни норми с материалното право, което е било в сила към момента на извършване на нарушението.
105. Накрая, поради всички тези обстоятелства Комисията счита, че не е било нужно държавите членки изрично да ѝ делегират компетентност за преследване на нарушенията, извършени в областта на Договора за ЕОВС след 23 юли 2002 г. и че няма доказателства, че биха се противопоставили на това. Тя подчертава, че последиците от изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС са били предмет на интензивни дискусии по време на повече от десет години в рамките на Съвета, на Европейския парламент и на Комисията и че са били въведени преходни разпоредби в случаите, когато те са се оказали необходими.
в)     По третата част, изведена от нарушение на задължението за мотивиране
106. Групата ARBED поддържа, че преценката на Общия съд относно валидността на правното основание е опорочена от липса на мотиви. Тя смята, че Общият съд изобщо не е отговорил на доводите, изложени в рамките на жалбата за отмяна.
2.     Съображения
а)     По първата и втората част, изведени съответно от нарушение на член 97 ВС и от това на Регламент № 1/2003
107. Двете първи части на първото правно основание следва да се разгледат заедно. Всъщност с тези две части групата ARBED по същество приканва Съда да се произнесе по въпроса дали след изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС Комисията може да установи и да санкционира нарушение на член 65, параграф 1 ВС, като основава компетентността си на разпоредбите на Регламент № 1/2003, който е, да припомня, регламент за прилагане на член 81 ЕО.
108. Този въпрос по същество е идентичен с поставения в рамките на жалбата, подадена срещу Решение по дело ThyssenKrupp Stainless/Комисия, посочено по-горе, което понастоящем е висящо пред Съда (C‑352/09 P) и по което също представям заключение.
109. В настоящото дело, както в дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, посочено по-горе, Комисията използва съчетание от материалното право и процесуалното право, произтичащо от Договора за ЕОВС и Договора за ЕО(36), за да санкционира нарушение на член 65, параграф 1 ВС след изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС. За да установи нарушението, Комисията се основава на член 7, параграф 1 от Регламент № 1/2003. Освен това, за да наложи глобата на съответните предприятия, тя се основава на член 23, параграф 2 от този регламент. Все пак във всяко от тези две дела Комисията определя размера на тази глоба, като използва не метода за изчисление, посочен в последната разпоредба, а метода, определен в член 65, параграф 5 ВС, и като прилага принципа на lex mitior(37).
110. Доколкото това съчетание се използва по същия начин от Комисията в тези две дела и доколкото Общият съд извършва по същество идентична проверка на законосъобразността, ще възприема същата логика като тази, предложена в заключението по дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, посочено по-горе.
111. Комисията приема посоченото съчетание, доколкото не съществува нито една преходна разпоредба, която да ѝ позволи да установи и осъди нарушение на член 65, параграф 1 ВС след изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС. Ето защо дори тя да не успее да приеме решение преди изтичането на срока на действие на посочения договор поради късното разкриване на антиконкурентните действия или, какъвто е случаят в настоящото дело, поради отмяната на първото решение, нито един текст не ѝ позволява да гарантира спазването на правата и изпълнението на задълженията, произтичащи от посочената разпоредба.
112. Освен това нито един от двата регламента за прилагане на общностните правила в областта на конкуренцията не се отнася до положенията, възникнали при действието на Договора за ЕОВС, независимо дали това е Регламент № 17 на Съвета от 6 февруари 1962 г.(38), или Регламент № 1/2003. Единствено известието на Комисията относно някои аспекти на разглеждането на делата в областта на конкуренцията в резултат от изтичане срока на действие на Договора за ЕОВС(39) съдържа това положение. Всъщност в точка 31 от това известие се предвижда следното:
„Ако Комисията, при прилагането на общностни правила в областта на конкуренцията към споразумения, установи нарушение в сфера, попадаща в приложното поле на Договора за ЕОВС, приложимото материално право, независимо кога се осъществява такова прилагане, ще бъде правото, което е в сила към момента на извършване на деянието, съставляващо нарушение. Във всички случаи в процесуалноправен аспект приложимото след изтичането срока на действие на Договора за ЕОВС право ще бъде правото на ЕО […]“ [неофициален превод]
113. Поради тази празнина Комисията най-напред възприема разрешение, което Общият съд отхвърля в Решение от 25 октомври 2007 г. по дело SP/Комисия(40), Решение по дело Riva Acciaio/Комисия (T‑45/03), Решение по дело Feralpi Siderurgica/Комисия (T‑77/03) и Решение по дело Ferriere Nord/Комисия (T‑94/03). Във всяко от тези дела Комисията основа компетентността си единствено на разпоредбите на Договора за ЕОВС въпреки изтичането на неговия срок на действие. Така в решението, прието на 17 декември 2002 г. по отношение на Ferriere Nord SpA, за да установи нарушение на член 65, параграф 1 ВС, Комисията се е основала на член 65, параграф 4 ВС, а за да наложи глоба на предприятието — на член 65, параграф 5 ВС.
114. Общият съд отменя всички тези решения поради липса на компетентност. Той припомня в частност, че съгласно практиката на Съда(41), разпоредбата, която е правното основание на даден акт и която дава право на общностната институция да приеме съответния акт, трябва да бъде в сила към момента на приемането му.
115. Комисията не е обжалвала нито едно от посочените решения.
116. Следователно в настоящото дело Комисията предлага, паралелно с посоченото по-горе дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, ново разрешение, като основава решението си на съчетание на произтичащото от Договора за ЕОВС материално право и на произтичащото от Договора за ЕО процесуално право, което е в сила към момента на приемане на спорното решение.
117. В обжалваното съдебно решение Общият съд потвърждава законосъобразността на тази връзка, като се основава на телеологично тълкуване на правилата, установени от законодателя на Съюза. За да признае на Комисията правомощието да приеме такова решение, Общият съд разделя разсъжденията си на три части като в посоченото по-горе Решение по дело ThyssenKrupp Stainless/Комисия. Най-напред, в точки 57 и 58 от обжалваното съдебно решение, той припомня естеството и обхвата на Договора за ЕОВС в правния ред на Съюза. След това, в точки 59—64 от това съдебно решение, Общият съд се основава на последователността и еднаквостта на целите, преследвани от двата договора, като прилага определените от Съда правила за тълкуване. Накрая, в точки 65—68 от посоченото решение, Общият съд проверява дали Комисията е действала при спазване на принципа на законност, и по-конкретно на принципите относно прилагането на закона във времето.
118. В настоящото заключение ще подкрепя като Общия съд валидността на това правно основание и в това отношение ще продължа в неговата посока на разсъждение.
119. В правния ред на Съюза Договорът за ЕОВС представлява специален режим за секторите на стоманата и въглищата, който дерогира правните норми с общ характер, установени от Договора за ЕО. Отношението между тези два договора е уредено в член 305 ЕО. В резултат на тази разпоредба прилагането на Договора за ЕО и на вторичното му право към стоки от секторите на стоманата и въглищата е изключено, когато повдигнатите въпроси са предмет на специална правна уредба, установена в рамките на Договора за ЕОВС(42).
120. Все пак при липса на специални разпоредби Договорът за ЕО и разпоредбите по неговото прилагане са се прилагали към стоките, които попадат в тази секторна общност(43), и след нейното изчезване на 23 юли 2002 г. в общото приложно поле на Договора за ЕО се включват и секторите, които първоначално са се уреждали от Договора за ЕОВС.
121. Тази замяна на правната рамка на Договора за ЕОВС с тази на Договора за ЕО се вписва в контекста на „функционално“ единство между двете общности(44). Много бързо Съдът признава съществуването на единен правен ред(45). Той приема също така съществуването на непрекъснат правен ред, в който, освен ако законодателят на Съюза не е посочил друго, трябва да се осигури приемствеността на правните структури в случай на промяна на законодателството(46).
122. Решение по дело Busseni(47) и Решение по дело Lucchini, посочени по-горе, показват начина, по който Съдът създава това функционално единство между двата договора. Тези две дела засягат компетентността на Съда да се произнася по тълкуването на разпоредбите на Договора за ЕОВС в рамките на преюдициално запитване.
123. Първото дело се отнася до положение, при което тази компетентност не е била изрично предвидена в член 41 ВС, за разлика от текста на член 234 ЕО. За да запълни тази празнина, Съдът излиза извън съществуващите между двете разпоредби текстови разлики и се основава на преследваните от тях общи цели, както и на крайните цели и последователността на договорите. Така той посочва, че „би било […] в противоречие с [тези] цели и [тази] последователност […], когато се разглеждат правила, произтичащи от Договора за [ЕО] и Договора за Евратом, при определянето на техния смисъл и на техния обхват, Съдът да бъде последна инстанция […], при положение че, когато разглежданите норми са свързани с Договора за ЕОВС, тази компетентност би останала единствено в ръцете на многобройните национални юрисдикции, чиито тълкувания могат да се различават, а Съдът […] не би бил в положение да гарантира еднообразно тълкуване на тези норми[(48)]“(49).
124. По-нататък Съдът прилага тези съображения в посоченото по-горе дело Lucchini. То се отнася до положение, при което поради изтичане на срока на действие на Договора за ЕОВС Съдът губи компетентността си да се произнася по преюдициални въпроси, свързани с тълкуването и прилагането на посочения договор. Като посочва, че член 41 от Договора за ЕОВС действително вече не се прилага, Съдът приема, че не само би противоречало на целта и последователността на Договорите, но би било несъвместимо с приемствеността на общностния правен ред Съдът да няма компетентност да гарантира еднообразно тълкуване на нормите, произтичащи от Договора за ЕОВС, които продължават да пораждат последици дори след изтичането на неговия срок на действие(50).
125. Според мен Общият съд признава на Комисията спорната компетентност въз основа на тази практика. Извън съществуващите между член 65, параграф 1 ВС и член 81 ЕО текстови разлики Общият съд посочва, че тези две разпоредби се тълкуват по един и същ начин от съда на Съюза и имат еднакви цели(51).
126. Всъщност текстът на член 65, параграф 1 ВС и член 81, параграф 1 ЕО е достатъчен да се установи, че държавите членки са имали намерение да възприемат едни и същи правила и една и съща област на действие на Общностите. Каквито и да са разликите във формулировката им, тези разпоредби изразяват една и съща необходимост от установяване на общ пазар със здравословна и ефективна конкуренция и за тази цел — от установяване на забрана на споразуменията, чиято цел или резултат е да се наруши на нормалната конкуренция. Както посочва Общият съд, преследването на целта за ненарушаване на конкуренцията в секторите на стоманата и въглищата не прекъсва с изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС, а просто продължава в рамките на Договора за ЕО. Освен това, членове 65, параграф 1 ВС и 81, параграф 1 ЕО защитават едни и същи правни интереси. По отношение на способите на действие тези две разпоредби се основават на сходни предпоставки(52) и прилагането им е в правомощията на един и същ орган, а именно Комисията.
127. При тези обстоятелства и при условие че се спазват принципите относно прилагането на закона във времето, считам че Общият съд основателно е достигнал до извод, че приемствеността на общностния правен ред и на целите, които ръководят действията му, изисква от Европейската общност, като правоприемник на Европейската общност за въглища и стомана, да осигури по отношение на положенията, възникнали при действието на Договора за ЕОВС, спазването на правата и задълженията, които на това основание са били наложени както на държавите членки, така и на частноправните субекти(53). Да се приеме, че след изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС Общността губи тази своя компетентност, според мен противоречи на търсените от законодателя на Съюза цели и последователност на договорите и е несъвместимо с приемствеността на общностния правен ред, призната от Съда.
128. Очевидно това тълкуване може да се приеме само ако Общността, представлявана в случая от Комисията, с действията си спазва общите принципи относно прилагането на закона във времето(54). Тези принципи, които Общия съд напомня в точка 65 от обжалваното съдебно решение, са следните:
129. Що се отнася до процесуалноправните норми, то те трябва да се прилагат спрямо всички съдебни спорове, които са висящи към момента на влизането им в сила. С други думи, Комисията трябва да преследва нарушението, извършено при действието на Договора за ЕОВС във формите и според процедурите, предвидени в разпоредбите в сила към датата на решението ѝ, тоест тези, предвидени в рамките на Регламент № 1/2003.
130. За сметка на това не такъв е случаят на материалноправните норми. Те нямат обратно действие, освен ако законодателят на Съюза не предвиди друго(55). Посоченото правило позволява да се гарантира правната сигурност на лицата, които просто трябва да могат да се запознаят с пределите на индивидуалната свобода, без впоследствие да бъдат изненадани в предвижданията си от закон с обратно действие.
131. Такова правило произтича от принципа за законоустановеност на престъплението и наказанието, закрепени в член 49, параграф 1 от Хартата, както и в член 7, параграф 1 от ЕКПЧ.
132. В член 49, параграф 1 от Хартата се уточнява следното:
„Никой не може да бъде осъден за действие или бездействие, което в момента на извършването му не е представлявало престъпление съгласно националното или международното право. По същия начин, не може да бъде налагано по-тежко наказание от това, което е било приложимо към момента на извършване на престъплението. Ако в по-късен момент след престъплението законът предвижда по-леко наказание, трябва да се приложи това наказание.“
133. Според мен извършеният от Общия съд в точка 68 анализ напълно съответства на този принцип. Всъщност член 65, параграф 1 ВС, който дефинира нарушението, съставлява приложимата материалноправна норма, действително приложена от Комисията. Спорното решение засяга правно положение, което е възникнало окончателно преди изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС, тъй като е настъпило между 1 юли 1988 г. и 16 януари 1991 г. Освен това, като се има предвид естеството му на lex specialis, Договорът за ЕОВС и разпоредбите по прилагането му са били единствените приложими към този вид положения, възникнали преди изтичането действието на договора. Накрая, както посочва Общият съд, законодателят на Съюза изобщо не е предвидил прилагане с обратна сила на член 81 ЕО след изтичането на срока на действие на Договора за ЕОВС.
134. Следователно с приемането на спорното решение Комисията действително е осъдила действие, което в момента на извършването му е представлявало нарушение. Когато това нарушение е било извършено между 1 юли 1988 г. и 16 януари 1991 г., то ясно и точно е било определено в член 65, параграф 1 ВС. Освен това посоченото нарушение е било наказуемо с ясно определената в член 65, параграф 5 ВС санкция. Следователно предприятията са били много добре запознати с последиците от действията си както в рамките на първото производство, довело да приемане на първоначалното решение, така и в тези на настоящото производство.
135. Понастоящем, що се отнася до процесуалноправните норми, знаем, че в рамките на прилагането на член 81 ЕО разпоредбите, които предоставят на Комисията право да приеме решение за осъждане и налагане на санкция на предприятия, извършили нарушение на член 81 CE след влизането в сила на 1 май 2004 г. на Регламент № 1/2003, са съответно член 7, параграф 1 и член 23, параграф 2 от този регламент. Следователно като преценява, че тези разпоредби представляват процесуалноправни норми, Общият съд потвърждава незабавното им приложение.
136. По този последен въпрос не съм съгласен с анализа на Общия съд. Всъщност член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 не само предоставя на Комисията право да налага глоба. Той също така определя размера ѝ. При тези условия смятам, че тази разпоредба представлява материалноправна норма.
137. При това, както ясно се вижда от точка 475 от съображенията на спорното решение, Комисията се е основала на посочената разпоредба, за да разполага с правомощия за налагане на санкции по отношение на групата ARBED. Що се отнася до размера на глобата, съгласно принципа за lex mitior, съдържащ се в член 49, параграф 1 от Хартата, Комисията е определила размера ѝ в съответствие с член 65, параграф 5 ВС, за да може групата ARBED да се ползва от възможно най-леката санкция.
138. С оглед на гореизложеното считам, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагането на правото, като е преценил, че в положение като разглежданото Комисията може да се основе на член 7, параграф 1 и на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, за да установи и санкционира споразумения в сектор, попадащ в приложното поле на Договора за ЕОВС.
139. Трябва обаче да отбележа, че противно на посоченото от Общия съд в точка 64 от обжалваното съдебно решение Комисията е могла да действа по този начин не след 23 юли 2002 г., датата, на която е изтекъл срокът на действие на Договора за ЕОВС, а считано от 1 май 2004 г., датата, на която Регламент № 1/2003 е влязъл в сила.
140. Тази грешка, допусната и в посоченото по-горе Решение по дело ThyssenKrupp Stainless/Комисия, обаче не оказва никакво влияние върху разрешаването на спора.
141. С оглед на всички изложени съображения предлагам на Съда да отхвърли първите две части на правното основание като неоснователни.
б)     По третата част на първото правно основание, изведено от липса на мотиви на обжалваното съдебно решение
142. Задължението за мотивиране на решенията произтича от член 36 от Статута на Съда на Европейския съюз, приложим към Общия съд по силата на член 53, първа алинея от същия статут и на член 81 от Процедурния правилник на Общия съд.
143. Съгласно постоянната съдебна практика мотивите на съдебното решение трябва да излагат по ясен и недвусмислен начин съображенията на Общия съд, така че да дадат възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетото решение, а на Съда — да упражни своя контрол(56). Когато става въпрос за жалба, основана на член 230 ЕО, изискването за мотивиране предполага Общият съд да разгледа правните доводи за отмяна, изложени от жалбоподателя, и да изложи причините, поради които правното основание е отхвърлено или обжалваният акт е отменен.
144. В Решение по дело Connolly/Комисия(57) Съдът все пак ограничава посочено задължение за произнасяне по изложените правни основания. Той приема, че мотивите на съдебното решение трябва да се преценяват с оглед на обстоятелствата по случая(58) и от Общия съд не би могло да се изисква да отговаря „в подробности на всеки изложен от жалбоподателя довод особено ако той не е достатъчно ясен и точен и не почива на обстойно изложени доказателства“(59).
145. Предвид изложеното считам, че Общият съд е отговорил надлежно на доводите, изложени от ARBED. Той правилно е изяснил причините, поради които смята, че подходът на Комисията трябва да бъде утвърден. Това не само позволява на групата ARBED да критикува определени точки от неговия анализ, а и на Съда да упражни своя контрол, както е видно от изложеното по-горе.
146. В този контекст смятам, че мотивите на Общия съд, изложени в точки 56—69 от обжалваното съдебно решение, не могат да бъдат предмет на каквато и да било критика и предлагам на Съда да отхвърли третата част на първото правно основание като неоснователна.
в)     Заключение
147. Предвид тези обстоятелства считам, че първото правно основание, изведено от липсата на правното основание на спорното решение, изложено във връзка с жалбата, подадена от ARBED (C‑201/09 P), както и с насрещната жалба, подадена от TradeARBED и ProfilARBED (C‑216/09 P), е неоснователно и трябва да бъде отхвърлено.
Б – По второто правно основание, изведено от незачитането от страна на Общия съд на правилата, уреждащи носенето на отговорност за антиконкурентните практики в рамките на група от дружества
148. С второто правно основание ARBED и ProfilARBED отказват да носят отговорност за нарушението, извършено от дъщерното дружество TradeARBED.
149. Това правно основание се състои от три части, изведени, първо, от нарушение на принципите на правна самостоятелност на юридическото лице, на свободата на стопанската инициатива и на личната отговорност, второ, от неправилно прилагане на съдебната практика относно условията, при които може да се приеме, че отговорността за извършеното от дъщерното дружество нарушение се носи от неговото дружество майка, и трето, от грешки при прилагане на правото, допуснати при констатирането на действително упражняване на решаващо влияние от страна на ARBED върху TradeARBED.
150. Макар изложените в рамките на посоченото правно основание доводи да са почти идентични по едната или другата жалба, ARBED и ProfilARBED считат, че те преследват различни цели. Следователно в рамките на разглеждането на тези доводи е уместно да се направи разграничение между съответните положения на тези предприятия.
1.     Основни доводи на страните
а)     По възражението за недопустимост, повдигнато от Комисията по дело C‑201/09 P
151. В писменото си становище Комисията поддържа, че второто правно основание, така както е изтъкнато от ARBED, е недопустимо. Всъщност с него се оспорва носенето на отговорност за нарушението от страна на ProfilARBED, докато последното не е страна в производството по дело C‑201/09 P.
152. Във всички случаи Комисията поддържа, че това правно основание е неотносимо. Всъщност в това дело ARBED оспорва само презумпцията за действителен контрол, произтичаща от съдебната практика. То няма възражения по точки 96—98 от обжалваното съдебно решение, в които Общият съд установява, че Комисията е доказала действителното упражняване на решаващо влияние от страна на дружеството майка върху неговото дъщерно дружество чрез други елементи.
б)     По първата част, изведена от нарушаване на принципите на правна самостоятелност на юридическото лице, на свободата на стопанската инициатива и на личната отговорност
153. В подкрепа на първата част на второто правно основание групата ARBED изтъква три твърдения за нарушение.
154. С първото твърдение за нарушение групата ARBED поддържа, че в настоящото дело Общият съд неправилно прилага понятието за предприятие според правото на конкуренция. Ако съгласно това понятие юридически самостоятелни предприятия можеха да представляват една и съща стопанска единица, Комисията щеше да използва само това понятие, за да изключи от обхвата на член 81 ЕО споразуменията в рамките на една група и от обхвата на режима на концентрациите — придобиванията в рамките на една и съща група.
155. С второто твърдение за нарушение групата ARBED изтъква, че като приема, че ARBED, както и ProfilARBED носят отговорност за извършеното от TradeARBED нарушение, Общият съд нарушава принципа на правната самостоятелност на юридическото лице, и по-конкретно — на дъщерно дружество на група от дружества. Съгласно този принцип, дадено дъщерно дружество, доколкото имало самостоятелна правосубектност, разполагало с пълна правоспособност и следователно трябвало да отговаря за действията си, дори да е изцяло контролирано от дружеството майка. Посоченият принцип бил един от основополагащите принципи на дружественото право.
156. По същия начин в съдебното заседание групата ARBED поддържа, че Общият съд е нарушил принципа на свобода на стопанската инициатива, заложен в член 16 от Хартата(60), като приел, че цяла група от дружества носи отговорност за действията, извършени от едно-единствено дружество от тази група. Общият съд не дължал сметка за правото, с което разполага всяко лице да осъществява икономическа дейност в рамките на едно правно образувание със собствена правосубектност и чиято отговорност е ограничена до самите действия на това дружество.
157. Поради това Общият съд нарушавал и принципа за индивидуално определяне на наказанията.
158. С третото твърдение за нарушение ARBED и ProfilARBED критикуват анализа на Общия съд, според който те носят едновременно отговорност за нарушението, извършено от трето предприятие от групата, а именно TradeARBED. Всъщност тези съображения въвеждали необоснована разлика в третирането в ущърб на ProfilARBED, тъй като то не разполагало с възможността, обратно на дружеството майка, да обори презумпцията, че упражнява решаващо влияние. Според ARBED и ProfilARBED тази непоследователност можела да се приравни на липса на мотиви.
159. Комисията оспорва тези доводи. Най-напред тя припомня какво обхваща понятието за предприятие в правото на конкуренция и след това пространно разглежда съдебната практика относно носенето на отговорност за антиконкурентните практики в рамките на група от дружества(61).
160. Освен това тя посочва, че принципът на правна самостоятелност на юридическото лице, който тя не открива в общностната съдебна практика, познава многобройни изключения (напр. случая на икономическо правоприемство между предприятия). Все пак тя посочва, че този принцип може да бъде необходим за определяне на адресата на решението за осъждане или на юридическото лице, което трябва да носи отговорност за нарушението.
в)     По втората част, изведена от неправилно прилагане на съдебната практика относно условията, при които може да се приеме, че отговорността за извършеното от дъщерното дружество нарушение може да се носи от неговото дружество майка
161. В подкрепа на втората част на второто правно основание групата ARBED критикува мотивите на Общия съд, посочени в точки 89 и 90 от обжалваното съдебно решение, според които в случаите, когато дружество майка притежава изцяло капитала на своето дъщерно дружество, се презюмира, че то упражнява решаващо влияние върху поведението на последното и поради това трябва да носи отговорност за антиконкурентното поведение, което то би могло да възприеме. В това отношение групата ARBED повдига две твърдения за нарушение.
162. С първото твърдение за нарушение тя смята, че Общият съд е нарушил „общи принципи на правото“. Най-напред групата ARBED се позовава на принципа на самостоятелността на юридическото лице, посочен в рамките на първата част. След това изтъква принципа на личната отговорност, като посочва Решение от 4 юли 2006 г. по дело Hoek Loos/Комисия(62). В това решение Общият съд приемал, че спазването на този принцип изисква Комисията да докаже, че до всяко от предприятията, адресати на изложението на възраженията, могат да се отправят конкретни твърдения за нарушения(63).
163. С второто твърдение за нарушение групата ARBED поддържа, че решенията, на които се позовава Общият съд, не подкрепят заключението му.
164. От една страна, Решение от 25 октомври 1983 г. по дело AEG-Telefunken/Комисия(64) не било релевантно, тъй като в това дело Съдът е трябвало да се произнесе не по възможността дружеството майка да носи отговорност за извършено от неговото дъщерно дружество нарушение, а по доказването на участието на дружеството майка в определено нарушение. Освен това в посоченото дело дъщерното дружество и дружеството майка са имали едни и същи уставни органи за разлика от ситуацията в настоящото дело.
165. От друга страна, в Решение от 16 ноември 2000 г. по дело Stora Kopparbergs Bergslags/Комисия(65) Съдът в никакъв случай не потвърждава, че пълният контрол на дадено дружество е достатъчен, за да се счете, че дружеството майка носи отговорност за поведението на дъщерното си дружество. За разлика от настоящото дело, по време на административното производство дружеството майка е приело да поеме отговорността за поведението на своето дъщерно дружество. Освен това в решението на Комисията, довело до постановяването на това съдебно решение, Комисията е възприела подход, който се изразява в това да адресира решението до дружеството майка, когато са били налице изрични доказателства за участието на това дружество майка в нарушението.
166. Комисията оспорва по-специално възприетото от групата ARBED тълкуване на двете съдебни решения, посочени по-горе.
г)     По третата част, изведена от грешки при прилагане на правото, допуснати при констатирането на действително упражняване на решаващо влияние от страна на ARBED върху TradeARBED
167. Групата ARBED възразява срещу точка 96 от обжалваното съдебно решение, в която Общият съд посочва, че предоставените от Комисията доказателства потвърждават „не действителното материално участие на ARBED в разглежданите нарушения, а решаващото влияние на същото върху поведението на TradeARBED и ефективната употреба на тази власт“.
168. Първо, тя счита, че Общият съд неправилно е приел, че е налице презумпция за участие, която е изрично отхвърлена от Комисията. По този начин, надхвърляйки пределите на своята компетентност, той заменял преценката на Комисията със собствената си преценка и нарушавал принципа за силата на пресъдено нещо на първоначалното и на спорното решение. Всъщност в посочените решения Комисията признавала, че това влияние не било използвано по такъв начин, че да може да се счете, че ARBED е участвало в нарушението. Следователно, каквото и да е било упражняваното от ARBED решаващо влияние върху дъщерното му дружество, то не включва никакво указание относно нарушаването на правилата на конкуренцията.
169. Второ, групата ARBED припомня, че съгласно посочените по-горе Решение по дело AEG-Telefunken/Комисия и Решение по дело Stora Kopparbergs Bergslags/Комисия отговорността на дружествата майки се основава на действителното им участие в нарушението.
170. Комисията оспорва тези доводи.
2.     Съображения по второто правно основание, така както е изтъкнато от ARBED (C‑201/09 P)
171. Що се отнася до ARBED, въпросът е дали като дружество майка на TradeARBED, то с основание може да бъде подведено под отговорност за действията на последното. Всъщност в обжалваното съдебно решение, след като установява, че ARBED притежава изцяло капитала на TradeARBED, Общият съд презюмира, че дружеството майка е упражнявало решаващо влияние върху поведението на дъщерното си дружество, така че за двете е могло да се счете, че представляват едно-единствено предприятие по смисъла на член 65, параграф 1 ВС и следователно могат да носят солидарна отговорност за поведението, в което са упрекнати и поради което може да се приеме, че отговорност за извършените от TradeARBED действия носи ARBED(66).
а)     По допустимостта на второто правно основание
172. Както посочва Комисията, това правно основание трябва да бъде отхвърлено като недопустимо, тъй като засяга ProfilARBED, което не е страна в производството по дело C‑201/09 P. Според мен обаче тази недопустимост се ограничава до третото твърдение за нарушение от първата част на второто правно основание, в което ARBED се позовава на необоснована разлика в третирането по отношение на ProfilARBED.
173. Предвид тези обстоятелства предлагам на Съда да приеме за недопустимо третото твърдение за нарушение от първата част на второто правно основание.
б)     По първата част, изведена от нарушаване на принципите на правна самостоятелност на юридическото лице, на свободата на упражняване на стопанска дейност и на личната отговорност
i)     По първото твърдение за нарушение, изведено от неправилно приложение на понятието за предприятие
174. Това твърдение за нарушение се отнася до мотивите на Общия съд, изложени в точки 87 и 88 от обжалваното съдебно решение:
„87      В това отношение следва най-напред да се напомни, че понятието за предприятие по смисъла на член 81 ЕО включва икономически образувания, всяко от които се състои от единна организация на персонални, материални и нематериални елементи, която трайно преследва определена икономическа цел, като тази организация може да допринася за извършването на посочено в тази разпоредба нарушение […]
88      Следователно не свързано с нарушението отношение на подбудителство между дружеството майка и неговото дъщерно дружество, нито — на по-силно основание — участие на първото в споменатото нарушение, а фактът, че те представляват едно предприятие в гореспоменатия смисъл, е това, което дава право на Комисията да адресира решението за налагане на глоби до дружеството майка на група от дружества. Всъщност общностното право на конкуренцията признава, че различни дружества, които принадлежат към една и съща група, представляват едно икономическо образувание и следователно едно предприятие по смисъла на членове 81 ЕО и 82 ЕО, ако съответните дружества не определят самостоятелно поведението си на пазара […]“
175. Понятието за предприятие в правото на конкуренция е самостоятелно понятие на правото на Съюза. Това понятие трябва да бъде схващано като обозначаващо една стопанска единица, макар и от юридическа гледна точка тази стопанска единица да е съставена от няколко физически или юридически лица. Това определение следователно е независимо от начина на организация, от начина на финансиране или от правната форма на посочената единица и съществуването ѝ може да бъде изведено от съвкупност от съответстващи доказателства(67).
176. В рамките на група от дружества се приема за установено, че формалното обособяване, следствие от самостоятелната правосубектност на дружеството майка и дъщерните му дружества, не е определящо. От значение е дали тези дружества имат единно пазарно поведение(68).
177. Следователно в точки 87 и 88 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема дефиниция на понятието за предприятие, която не се различава от произтичащата от постоянната и богата съдебна практика, която ARBED изглежда (умишлено) пропуска в рамките на първото си твърдение за нарушение.
178. Това тълкуване на понятието за предприятие води до изключване от приложното поле на член 101, параграф 1 ДФЕС на споразуменията, сключени между дъщерното дружество и неговото дружество майка, тъй като не става дума за споразумение „между предприятия“(69). Противно на твърдяното от ARBED в подкрепа на първото твърдение за нарушение обаче това не е единствената последица. Това тълкуване действа и в обратна посока. Отдавна е прието, още след Решение от 21 февруари 1973 г. по дело Europemballage и Continental Can/Комисия(70), че дружеството майка може да носи отговорност за поведението на дадено дъщерно дружество, когато това дъщерно дружество не определя по самостоятелен начин поведението си на пазара, а прилага главно указанията, които са му дадени от дружеството майка с оглед в частност на икономическите, организационните и юридическите връзки, които свързват тези два правни субекта(71). При тези условия Съдът приема, че дружеството майка и дъщерното му дружество са част от една и съща стопанска единица и следователно формират едно-единствено предприятие(72).
179. Следователно смятам, че първото твърдение за нарушение, изведено от неправилно приложение на понятието за предприятие в правото на конкуренция, е неоснователно.
ii)   По второто твърдение за нарушение, изведено по същество от нарушение на принципа на личната отговорност
180. Като изтъква принципите на правна самостоятелност на юридическите лица и на свободата на стопанската инициатива, ARBED защитава идеята, че TradeARBED, доколкото разполага със самостоятелна правосубектност, трябва да носи самостоятелна отговорност за действията си. То смята, че тъй като не е участвало действително в извършването на нарушението, не трябва да бъде подвеждано под отговорност за него. Поради това ARBED заключава, че е налице нарушение на принципа за индивидуално определяне на наказанията и санкциите. Следователно ще разгледам това твърдение за нарушение от гледна точка на принципа на личната отговорност, като първо припомня неговия характер и обхват.
181. Принципът на личната отговорност представлява основна гаранция от наказателното право, която ограничава упражняването на наказателните правомощия на държавните органи. Съгласно този принцип отговорност за дадено престъпление може да носи само неговият извършител, а съгласно принципа за индивидуално определяне на наказанията дадено наказание не може да бъде понесено от различно от виновното лице.
182. Поради естеството на нарушението, както и поради естеството и степента на строгост на свързаните с него санкции(73), Съдът признава приложимостта на принципа на личната отговорност в случай на нарушаване на правилата на конкуренция. По този начин, когато стопански субект нарушава правилата на конкуренцията, по принцип физическото или юридическото лице, което стопанисва този субект, трябва да носи отговорност за последиците от собствените си действия(74).
183. В област като конкуренцията обаче наказателните органи са изправени пред заплетени ситуации, изразяващи се в подмолни действия и участия в сложни организации и структури. В рамките на група от дружества дадено дъщерно дружество, което не разполага с никаква самостоятелност на пазара, може да бъде само „празна черупка“ и да прикрива самоличността на истинския подбудител на антиконкурентните споразумения. Освен това действия по преструктуриране, прехвърляне или други правни или организационни промени в групата могат да прикриват движения на капитали, които, от своя страна, биха могли да попречат на правилното изпълнение на решенията на Комисията(75).
184. Следователно, за да осигури ефикасното привеждане в действие на правилата на конкуренцията, Съдът отчита икономическата действителност на групите от дружества по два начина.
185. Така той допуска възможността дадено дружество да носи отговорност за антиконкурентно действие на друго дружество при наличието на стриктно определени условия. Съществуват две хипотези:
–        Първата хипотеза е хипотезата на дружество майка и неговото дъщерно дружество, която в настоящото дело е представена чрез съществуващите между ARBED и TradeARBED отношения;
–        Втората хипотеза е хипотезата на икономическо правоприемство между два субекта, принадлежащи към една и съща стопанска единица, която в настоящото дело е представена от връзката между ARBED и ProfilARBED(76).
186. Второто твърдение за нарушение се отнася до първата хипотеза. За да се разгледа основателността му, е необходимо предварително да се провери дали Общият съд е спазил определените от съдебната практика условия, за да приеме, че ARBED носи отговорност за нарушението, извършено от дъщерното му дружество TradeARBED.
187. Ще пристъпя към това разглеждане в рамките на преценката на втората част на второто правно основание, което се отнася изрично до този въпрос. В това отношение ще докажа, че Общият съд правилно е приложил практиката на Съда.
188. Вследствие на това му предлагам да приеме, че като е приел, че ARBED носи отговорност за нарушението, извършено от дъщерното му дружество TradeARBED, Общият съд не е нарушил принципа за личната отговорност. Следователно второто твърдение за нарушение от първата част, изведено от нарушаването на този принцип, трябва да бъде отхвърлено като неоснователно.
iii) Заключение
189. Предвид тези обстоятелства предлагам на Съда да отхвърли първата част, изведена от нарушаване на принципите на правна самостоятелност на юридическото лице, на свободата на стопанската инициатива и на личната отговорност, като частично недопустима и частично неоснователна.
в)     По втората част, изведена от неправилно прилагане на съдебната практика относно условията, при които може да се приеме, че отговорността за извършеното от дъщерното дружество нарушение се носи от неговото дружество майка
190. В подкрепа на втората част ARBED по същество оспорва характера и обхвата на презумпцията, според която дружество майка, което притежава изцяло капитала на своето дъщерно дружество, действително упражнява решаващо влияние върху поведението му и поради това трябва носи отговорност за антиконкурентното поведение на дъщерното си дружество.
191. В това отношение ARBED критикува мотивите на Общия съд, изложени в точки 89—91 от обжалваното съдебно решение:
„89      В особения случай, когато дружество майка контролира изцяло свое дъщерно дружество, което е допуснало неправомерно поведение, съществува оборима презумпция, според която посоченото дружество майка действително упражнява решаващо влияние върху поведението на своето дъщерно дружество (Решение […] AEG-Telefunken/Комисия, [посочено по-горе], точка 50 […]) и те следователно представляват едно предприятие по смисъла на член [101 ДФЕС] […]. Поради това дружеството майка, което обжалва пред общностния съд решение на Комисията, с което му се налага глоба поради поведението на негово дъщерно дружество, е длъжно да обори тази презумпция, като представи доказателства в подкрепа на самостоятелността на последното ([…] Решение по дело Stora Kopparbergs Bergslags/Комисия, посочено по-горе, точка 29).
90.      В това отношение е вярно, както изтъкват жалбоподателите, че в точки 28 и 29 от горепосоченото решение по дело Stora Kopparbergs Bergslags/Комисия Съдът посочва освен притежаването на 100 % от капитала на дъщерното дружество и други обстоятелства, каквито са неоспорването на влиянието, което дружеството майка упражнява върху търговската политика на своето дъщерно дружество, и общото представителство на двете дружества по време на административното производство. При все това посочените обстоятелства са споменати от Съда само с цел да се изложат всички елементи, на които Общият съд е основал своето съждение, за да стигне до извода, че същият не се е основал единствено на притежаването на целия капитал на дъщерното дружество от неговото дружество майка. Следователно фактът, че Съдът потвърждава преценката на Общия съд по това дело, не би могъл да доведе до изменение на принципа, изведен в точка 50 от Решение по дело AEG-Telefunken/Комисия, посочено по-горе […].
91      При тези обстоятелства е достатъчно Комисията да докаже, че целият капитал на дадено дъщерно дружество е собственост на неговото дружество майка, за да се приеме за вярна презумпцията, че последното оказва решаващо влияние върху поведението на дъщерното дружество на пазара. Впоследствие Комисията ще бъде в състояние да държи дружеството майка солидарно отговорно за плащането на наложената на дъщерното дружество глоба, дори да е установено, че посоченото дружество майка не е участвало пряко в споразуменията, освен ако това дружество докаже, че неговото дъщерно дружество има самостоятелно поведение на пазара […]“
192. Дори да смятам, че обхватът и приложението на тази презумпция по принцип остават спорни, все пак считам, че направеният от Общия съд в това отношение анализ не е опорочен от каквато и да било грешка при прилагане на правото.
193. На първо място, предлагам на Съда още в самото начало да отхвърли довода, изведен от неправилно тълкуване на Решение по дело AEG-Telefunken/Комисия, посочено по-горе. Всъщност, както поддържа Комисията, ARBED възприема очевидно неправилно тълкуване на това съдебно решение. В това дело, както и в настоящия случай, никакво действие не е било извършено от дружеството майка и въпросът е бил да се установи дали дружеството майка може да бъде подведено под отговорност за действията на своите дъщерни дружества.
194. На второ място, следва да се отбележи, че горепосоченото Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия потвърждава принципа, според който Комисията има право да приеме, че дружеството майка носи отговорност за неправомерното поведение на дадено дъщерно дружество, когато се установи, че първото изцяло притежава капитала на второто.
195. Този принцип се основава на презумпцията, че дадено дружество майка, което притежава изцяло капитала на своето дъщерно дружество, действително упражнява решаващо влияние върху поведението му. По този начин се презюмира, че дъщерното дружество не определя самостоятелно поведението си на пазара и прилага указанията, които са му дадени от дружеството майка. В този случай дружеството майка и дъщерното дружество се смятат за една и съща стопанска единица и следователно формират едно-единствено „предприятие“ по смисъла на правото на конкуренция, което позволява на Комисията да адресира решение за налагане на глоби, до дружеството майка, без да е необходимо да установява личното му участие в нарушението.
196. Съдът припомня, че това е само презумпция, като дружеството майка трябва да представи достатъчни доказателства, за да докаже, че дъщерното му дружество е действало самостоятелно на пазара. Ако тази презумпция не бъде оборена, Комисията може впоследствие да приеме, че дружеството майка носи солидарна отговорност за заплащането на глобата, наложена на неговото дъщерно дружество.
197. Накрая, Съдът потвърждава, че за да презюмира, че дружеството майка упражнява решаващо влияние върху търговската политика на своето дъщерно дружество, Комисията трябва да докаже единствено, че капиталът на това дъщерно дружество е притежаван изцяло от неговото дружество майка. Никакво друго изискване не тежи върху Комисията.
198. По този начин Съдът слага край на разликите в тълкуването, породени от посоченото по-горе Решение по дело Stora Kopparbergs Bergslags/Комисия, което ARBED използва в подкрепа на твърдението си за нарушение. В заключението по делото, по което е постановено това решение, генералният адвокат Mischo приема, че притежаването на целия капитала не е достатъчно само по себе си, за да се установи отговорността на дружеството майка(77), и в това съдебно решение Съдът действително посочва други обстоятелства, които могат да докажат действителното упражняване на решаващо влияние наред с притежаването на целия капитал на дъщерното дружество(78).
199. След посоченото по-горе Решение по дело Stora Koppargers Bergslags/Комисия следователно възниква въпросът дали притежаването на целия капитал на дъщерното дружество е достатъчно, за да послужи да обоснове презумпцията за принадлежност към същото „предприятие“, или е необходимо, както изглежда смята ARBED в настоящото дело, да се предоставят допълнителни доказателства като тези, посочени в рамките на делото, по което е постановено това решение.
200. В горепосоченото Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия Съдът слага край на тази несигурност и постановява, че другите обстоятелства, които могат да докажат действително упражняване на решаващо влияние, „са споменати от Съда само с цел да се изложат всички елементи, на които Общият съд е основал своето съждение, а не с цел прилагането на презумпцията […] да се постави в зависимост от представянето на допълнителни доказателства, свързани с действителното упражняване на влияние от дружеството майка“(79).
201. Така Съдът потвърждава тълкуването, което Общият съд е възприел в Решение по дело Stora Kopparbergs Bergslags/Комисия, посочено по-горе, в точка 90 от обжалваното съдебно решение.
202. Следователно предвид тези обстоятелства трудно могат да бъдат обосновани критиките срещу анализа, направен от Общия съд в точки 89—91 от обжалваното съдебно решение.
203. Това е така още повече при положение че Общият съд не се ограничава до това да приложи презумпцията, изведена от притежаването от дружеството майка на целия капитал на неговото дъщерно дружество, за да ангажира отговорността на ARBED. В точки 96—98 от обжалваното съдебно решение той посочва и допълнителни доказателства за това, че TradeARBED не е определяло самостоятелно поведението си на общностния пазар на греди(80).
204. Напълно съм съгласен с този подход. Всъщност, макар Съдът действително да е разрешил този въпрос в точка 61 от горепосоченото Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия, все пак оставам с убеждението, че отговорността на дружеството майка не може да се установи единствено въз основа на презумпция, изведена от притежаването на капитала. Макар наистина притежанието на целия капитала да е достатъчно, за да се установи наличието на връзка в рамките на група, не смятам, че само въз основа на него може да се презюмира действително упражняване на ръководни правомощия, представляващо съучастие в извършването на нарушението. Според мен е необходимо Комисията да представи други доказателства, които могат да докажат липсата на самостоятелност на дъщерното дружество, и то с цел да защити основните права на предприятията.
205. По-конкретно имам предвид спазването на правото на защита и това за принципа на презумпцията за невиновност, заложени в членове 47 и 48 от Хартата. Съдът многократно е постановявал, че тези основни права, гарантирани и в член 6 от ЕКПЧ, трябва да се спазват във всички производства относно нарушения на правилата на конкуренцията, които могат да доведат до налагане на санкции, като глоби или периодични имуществени санкции, дори когато става дума за производство с административен характер. В това отношение Съдът изрично се позовава на естеството на разглежданото нарушение, както и на естеството и степента на строгост на свързаните с него санкции(81). Също така е известно, че спазването на тези гаранции е от още по-голямо значение, когато е налице производство от почти наказателно естество, в което Комисията упражнява функции по разследване, събиране и проверка на доказателства и вземане на решение, и в това отношение разполага с широко право на преценка(82).
206. По самата си същност обаче презумпцията за отговорност е изключение от принципа на презумпцията за невиновност. Всъщност съгласно този принцип тежестта на доказване трябва да пада върху наказателните органи, а съмнението — да бъде в полза на обвиняемия. Посочената презумпция за отговорност обаче значително облекчава тежестта на доказване за Комисията и задължава дружествата майки да представят достатъчно доказателства, за да оборят тази презумпция. Това обръщане на тежестта на доказване несъмнено засяга правото на защита на предприятията.
207. Европейският съд по правата на човека допуска обръщането на тежестта на доказване, което води до презумпция за отговорност. В горепосоченото Решение по дело Salabiaku c/у Франция(83) той приема, че гарантираният в член 6, параграф 2 от ЕКПЧ принцип на презумпцията за невиновност допуска фактическа или правна презумпция за отговорност, ако тя е в рамките на „разумни граници, които вземат предвид сериозността на правно защитеното благо и запазват правото на защита“.
208. В горепосоченото Решение по дело Janosevic срещу Швеция Европейският съд по правата на човека извършва тест за пропорционалност относно презумпция за отговорност, включена в шведската данъчна правна уредба. Тази правна уредба предвижда, че неточностите, открити в процеса на данъчно облагане, се дължат на непростимо действие, отговорността за което се носи от данъчнозадълженото лице, и явно не е лишено от основателност налагането на данъчно увеличение за санкциониране на това действие. Шведската данъчна система следователно функционира въз основа на презумпция за отговорност, която данъчнозадълженото лице трябва да обори(84).
209. Европейският съд по правата на човека приема, че тази презумпция е в рамките на разумни граници, тъй като презумпцията може да бъде оборена (понеже приложимите в тази област правила предвиждат определени средства за защита, основани на субективни елементи) и тъй като наличието на ефективна система за данъчно облагане е от значение за защитата на финансовите интереси на държавата. Той допълва, че този извод по принцип означава, „че съдилищата […] извършват […] във всеки отделен случай нюансирана и не твърде ограничителна преценка, за да установят дали съществуват мотиви за отмяна или за разсрочване на данъчното увеличение“(85).
210. В съответствие с тази съдебна практика следователно трябва да се внимава по какъв начин се използва посочената презумпция. Макар тя да е обоснована от необходимостта за осигуряване на ефективно прилагане на правилата на конкуренцията, все пак установявам, че приложението ѝ днес надхвърля „особения случай, когато дружество майка притежава изцяло капитала на своето дъщерно дружество“, споменат в Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия, посочено по-горе(86). Всъщност в Решение по дело General Química и др./Комисия(87) тази презумпция се прилага в рамките на група с пирамидална структура, тъй като участникът в нарушението е дъщерно дружество, контролирано от дъщерно дружество, което на свой ред е изцяло притежавано от дружеството майка. След това, в Решение по дело Arkema/Комисия(88) и в Решение по дело Elf Aquitaine/Комисия(89), посочената презумпция се прилага, когато дружеството майка притежава 98 % от капитала на дъщерното си дружество.
211. Как да се гарантира, че посочената презумпция е в рамките на „разумни граници“?
212. Тя трябва да е оборима. Видяхме, че Съдът потвърждава този принцип в посоченото по-горе Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия, като подчертава, че тази презумпция може да бъде оборена, като с оглед на икономическите, юридическите и организационните връзки се докаже, че дъщерното дружество има самостоятелно поведение на пазара и заедно с дружеството майка не образува един-единствен стопански субект(90). Изглежда, че посочената презумпция много трудно може да бъде оборена извън това принципно твърдение(91). Всъщност как да се докаже в рамките на група от дружества липсата на влияние на дружеството майка върху търговските практики на дадено дъщерно дружество, освен както постъпва Комисията в случая, в рамките на осъществяването на разглежданото нарушение да се потърсят обективни елементи, които правят посочената презумпция правдоподобна.
213. Смятам, че във всеки отделен случай посочената презумпция трябва да бъде подкрепена от други фактически обстоятелства, които доказват упражняването на решаващо влияние на дружеството майка върху неговото дъщерно дружество(92). Това би позволило да се избегне подход, който води до автоматично ангажиране на отговорността на дружествата майки само на основата на притежаване на капитала. Това би подтикнало наказателните органи да извършват във всеки отделен случай нюансирана преценка на икономическите, юридическите и организационните връзки, които свързват дружеството майка и неговото дъщерно дружество. В случай на изцяло притежавано дъщерно дружество тежестта на доказване, която пада върху Комисията, действително би трябвало да бъде по-лека от тази в случай на притежавано на 70 % дъщерно дружество, но не трябва да се елиминира напълно.
214. Както вече посочих, в настоящото дело Комисията и Общият съд действително подкрепят с други доказателства(93) изведената от контрола на TradeARBED презумпция.
215. При тези условия смятам, че Общият съд не е допуснал никаква грешка при прилагане на правото, като е приел, че ARBED носи отговорност за извършеното от TradeARBED нарушение. Поради това предлагам на Съда да отхвърли като неоснователна втората част, изведена от неправилно прилагане на съдебната практика относно условията, при които може да се приеме, че отговорността за извършеното от дъщерното дружество се носи от неговото дружество майка.
г)     По третата част, изведена от грешки при прилагане на правото, допуснати при констатирането на действително упражняване на решаващо влияние на ARBED върху TradeARBED
216. Припомням, че в подкрепа на третата част групата ARBED възразява срещу точка 96 от обжалваното съдебно решение, в която Общият съд посочва, че предоставените от Комисията доказателства потвърждават „не действителното материално участие на ARBED в разглежданите нарушения, а решаващото влияние на същото върху поведението на TradeARBED и ефективната употреба на тази власт“. То счита, че Общият съд неправилно е приел, че е налице презумпция за участие, която е изрично отхвърлена от Комисията, и по този начин, надхвърляйки пределите на своята компетентност, той е заменил преценката на Комисията със собствената си преценка. То поддържа също, че Общият съд е нарушил принципа за силата на пресъдено нещо на първоначалното и на спорното решение. Накрая, ARBED припомня, че съгласно посочените по-горе Решение по дело AEG-Telefunken/Комисия и Решение по дело Stora Kopparbergs Bergslags/Комисия, отговорността на дружествата майки се основава на действителното им участие в нарушението.
217. Най-напред, следва да се посочи, че изложените от ARBED доводи почиват на неправилно тълкуване на последиците, свързани с носенето на отговорност за дадена антиконкурентна практика. Всъщност, както припомня Общият съд в точки 104 и 116 от обжалваното съдебно решение, от практиката на Съда е видно, че за дадено дружество може да се счете, че самото то е извършило нарушението, когато се приеме, че то носи отговорност за антиконкурентните действия на друг правен субект(94).
218. Поради това Общият съд не е допуснал никаква грешка при прилагане на правото и не е излязъл от пределите на своите правомощия, като е приел, че ARBED е участвало в нарушението предвид решаващото влияние, което е упражнявало върху TradeARBED.
219. След това, що се отнася до твърдението за нарушение, изведено от нарушение на принципа за силата на пресъдено нещо, считам че то е недопустимо поради същите съображения като вече изложените в рамките на разглеждането на първото правно основание. Всъщност, както посочва Комисията, това твърдение за нарушение е било отхвърлено от Общия съд като неотносимо в точка 102 от обжалваното съдебно решение.
220. Накрая, можем да отхвърлим твърдението за нарушение на ARBED, основано на посочените по-горе Решение по дело AEG-Telefunken/Комисия и Решение по дело Stora Kopparbergs Bergslags/Комисия. Както вече посочих и както поддържа Комисията, ARBED се позовава на неправилно тълкуване на посочените решения.
221. Следователно смятам, че третата част може да бъде отхвърлена като частично недопустима и частично неоснователна.
д)     Заключение
222. Предвид тези обстоятелства предлагам на Съда да отхвърли второто правно основание, изведено от незачитането от страна на Общия съд на правилата относно носенето на отговорност за антиконкурентните практики в рамките на група от дружества, като частично недопустимо и частично неоснователно.
3.     Съображения по второто правно основание, така както е изтъкнато от ProfilARBED (C‑216/09 P)
223. Въпросът, който повдига второто правно основание, е дали отговорността за антиконкурентното поведение на ARBED и на TradeARBED може да се носи от ProfilARBED в качеството му на наследник на икономическата и индустриална дейност на ARBED в сектора на гредите.
а)     По първата част, изведена от нарушаване на принципите на правна самостоятелност на юридическото лице, на свободата на упражняване на стопанска дейност и на личната отговорност
224. Според мен при разглеждането на първата част възникват особени трудности по отношение на ProfilARBED. Ако първото твърдение за нарушение, с което се цели да се постави под въпрос начинът, по който Общият съд е приложил понятието за „предприятие“, може да се отхвърли поради същите съображения като изложените във връзка с подадената от ARBED жалба, при второто и третото твърдение за нарушение според мен се налага различно заключение, що се отнася до ProfilARBED.
225. Всъщност е известно, че ProfilARBED е учредено като изцяло притежавано от ARBED дъщерно дружество на 27 ноември 1992 г., или една година след преустановяване на нарушението. Следователно предвид датата на учредяването му на практика е невъзможно да се признае, че то е участвало в извършването на нарушението по смисъла на член 1 от спорното решение.
226. До такъв извод стига Общият съд, като в точка 113 от обжалваното съдебно решение се позовава на „основната концепция за икономическо образувание“(95), а в точки 109 и 110 от посоченото съдебно решение — на съдебната практика относно критерия за икономическа приемственост.
227. Макар концепцията за икономическо образувание действително да е важна за осигуряване на ефективно прилагане на правилата на конкуренцията, не по-малко важно е, че използването на тази концепция трябва да гарантира спазването на правата и на принципите, които ръководят носенето на отговорност за антиконкурентните действия, и не трябва да лишава от смисъл принципа на личната отговорност.
228. Всъщност не трябва да се забравя, че става дума за налагане на санкция и принципът на личната отговорност представлява основен принцип от нашето право, който предполага наличието на наказуемо лично поведение. Вследствие на това концепцията за икономическо образувание може да оправдае дерогации от този принцип само в изключителни случаи и ако те са необходими за гарантиране ефективността на правилата на конкуренцията.
229. Сред допуснатите от Съда дерогации фигурира тази, при която е налице икономическо правоприемство между два субекта, принадлежащи към една и съща група от дружества. Така, при положение че тези два субекта принадлежат към една и съща стопанска единица, Комисията може да приеме, че отговорност за дадено нарушение носи не неговият извършител, а предприятието, на което е прехвърлена засегната от картела икономическа дейност. Както посочва Общият съд в точка 110 от обжалваното съдебно решение, целта на това правило е да се предотвратят измамни действия в рамките на група от дружества, който имат за цел да се избегне плащането на глобата.
230. В настоящото дело нито едно обстоятелство не доказва, че учредяването на ProfilARBED и прехвърлянето към него на икономическата дейност в сектора на гредите са резултат от такива действия. Всъщност въпреки прехвърлянето на дейността си, ARBED продължава да съществува юридически и икономически. Макар вече да не осъществява значителна икономическа дейност на пазара на греди, то все пак продължава да има положителен оборот и към собствените му активи се числи собствеността на TradeARBED и ProfilARBED. Освен това при липса на доказателства в обратния смисъл ARBED си запазва ръководните правомощия в групата ARBED, като продължава да упражнява решаващо влияние върху ProfilARBED и TradeARBED. По този начин санкцията ще има възпиращо и превантивно действие най-напред чрез дружеството майка. Плащането на глобата трябва да накара ARBED да коригира поведението си на пазара и да упражнява надзорни функции по отношение на поведението на дъщерните си дружества.
231. Предвид тези обстоятелства, и по-специално с оглед на датата на учредяване на ProfilARBED, смятам, че не съществува никакво правно основание, което да позволи на Общия съд да приеме, че ProfilARBED носи отговорност за антиконкурентните действия, извършени от ARBED и TradeARBED, и да счете, че то е допринесло за осъществяването на тези действия по смисъла на член 1 от спорното решение.
232. Това обаче не бива да пречи на Комисията да включи ProfilARBED в заплащането на глобата.
233. Всъщност, както вече посочих, ProfilARBED остава изцяло притежавано от ARBED дъщерно дружество. При това на него е прехвърлена индустриалната дейност, чиято пазарна стойност, поне отчасти, е резултат от антиконкурентните споразумения, в които са участвали ARBED и TradeARBED. Поради това смятам, че ProfilARBED не може да не е било запознато с отчасти измамния произход на наследения от него актив, тъй като е било създадено от ARBED малко след извършването на нарушението като изцяло притежавано от него дъщерно дружество. При тези обстоятелства считам, че положението на ProfilARBED може да се отъждестви с това, в което се намира „укривателят“ по вътрешното наказателно право. Според мен само този анализ може да даде на Комисията основание, като прилага правила, които обикновено и по правило се използват за налагане на наказателни санкции, в член 2 от спорното решение да го включи в плащането на глобата и при необходимост, ако допусне други нарушения, да го смята за извършител на повторно нарушение.
234. Предвид тези обстоятелства смятам, че Общият съд е нарушил принципа за личната отговорност, като е приел, че Комисията е имала правото да приеме, че ProfilARBED носи отговорност за неправомерното поведение на ARBED и TradeARBED и че то е участвало в извършването на нарушеното по смисъла на член 1 от спорното решение.
235. Поради това смятам, че второто твърдение за нарушение, изведено от нарушение на принципа за личната отговорност, е основателно.
б)     Заключение
236. Предвид всички тези обстоятелства и без да е необходимо да се разглежда третото твърдение за нарушение от първата част, предлагам на Съда да уважи второто правно основание, изведено от незачитането от страна на Общия съд на правилата, уреждащи носенето на отговорност за антиконкурентните практики в рамките на група от дружества, така както е изтъкнато в подадената от ProfilARBED насрещна жалба (C‑216/09 P).
В – По третото правно основание, изведено от неправилно тълкуване на правилата за давността
237. Третото правно основание, посочено от групата ARBED, ще бъде разгледано само доколкото е изтъкнато от ARBED, тъй като второто правно основание вече е уважено, така както е изтъкнато от ProfilARBED и TradeARBED.
238. ARBED критикува мотивите на Общия съд, според които прекъсването на давността му е противопоставимо, доколкото е „участвало в нарушението“ по смисъла на член 2, параграф 1 от Решение № 715/78 и на член 25, параграф 4 от Регламент № 1/2003.
1.     Обжалвано съдебно решение
239. В точка 143 от обжалваното съдебно решение Общият съд най-напред посочва, че „[в]същност под „предприятие, което е участвало в нарушението“ по смисъла на [член 2, параграф 1 от Решение № 715/78 и член 25, параграф 4 от Регламент № 1/2003], следва да се разбира всяко предприятие, идентифицирано като такова в решение на Комисията, с което се санкционира нарушение“. В това отношение той се позовава на Решение по дело Compagnie maritime belge/Комисия(96).
240. След това посочва следното:
„145      […] от тези разпоредби следва, че давността е прекъсната не само по отношение на предприятията, които са обект на действие по проучване или производство във връзка с нарушение, но и по отношение на тези, които, макар и да са участвали в нарушението, все още са неизвестни на Комисията и следователно не са обект на събиране на доказателства или не са адресати на нито едно процесуално действие. Както Комисията също основателно посочва, изразът „участвало в нарушението“ предполага обективен факт, а именно участието в нарушението, който се отличава от субективен и случаен елемент, какъвто е идентифицирането на подобно предприятие в хода на административното производство. По този начин предприятие би могло да е участвало в нарушението, без Комисията да знае за това към момента, в който тя е извършила действие, прекъсващо давността.
146      При всички случаи трябва да се приеме, че в конкретния случай ARBED наистина „е участвало в нарушението“, след като в съответствие с [Решение по дело Metsä-Serla и др./Комисия, посочено по-горе] неправомерното поведение на TradeARBED може да му бъде вменено по такъв начин, че да се приеме, че самото то е извършило това нарушение.“
2.     Основни доводи на страните
241. С първото твърдение за нарушение ARBED посочва, че в спорното решение то не е било определено като предприятие, „участвало в нарушението“, и че положението му коренно се различавало от това на съответното предприятие по дело Compagnie maritime belge/Комисия, посочено по-горе. Освен това Общият съд не е установил, че то действително „е участвало в нарушението“, а приемането на това, че то носи отговорност за извършеното от TradeARBED нарушение, не би могло да доведе до такъв извод. Всъщност ARBED се позовава на точка 100 от обжалваното съдебно решение, в която Общият съд разграничавал, от една страна, носенето на отговорност от дружеството майка за нарушението, което то е извършило съвместно със своето дъщерно дружество поради действителното му участие в нарушението, и от друга страна, носенето на отговорност от дружеството майка за нарушението, извършено единствено от дъщерното му дружество поради решаващото влияние, което то е упражнявало върху последното.
242. С второто твърдение за нарушение ARBED поддържа, че предвид възприетите в точка 100 от обжалваното съдебно решение съображения, мотивите на Общия съд са противоречиви.
243. С третото твърдение за нарушение то смята, че Общият съд е нарушил и принципа за силата на пресъдено нещо, тъй като в първоначалното решение се установява, че само TradeARBED е участвало в нарушението.
244. Комисията отхвърля тези доводи. Тя обяснява по-конкретно, че ARBED още веднъж основава разсъжденията си върху неправилно разграничение между „участието“ в нарушение и носенето на отговорност за това нарушение. Що се отнася до довода, изведен от нарушаването на принципа за силата на пресъдено нещо, Комисията поддържа, че е недопустим.
3.     Съображения
а)     По първото твърдение за нарушение, изведено от неправилната квалификация като предприятие, „участвало в нарушението“, по смисъла на правилата за давността
245. Противно на поддържаното от ARBED, смятам, че Общият съд с основание го е квалифицирал като предприятие, „участвало в нарушението“, по смисъла на член 2, параграф 2 от Решение № 715/78 и на член 25, параграф 4 от Регламент № 1/2003 и му е противопоставил действия, с които се прекъсва давността.
246. Съгласен съм с Общия съд не заради изложените в точка 143 от обжалваното съдебно решение съображения, които впрочем не споделям(97), а поради доводите, които той излага в следващите точки и които сами по себе си са достатъчни, за да подкрепят заключението му.
247. Всъщност, както Общият съд посочва в точка 145 от обжалваното съдебно решение, изразът „участвало в нарушението“ предполага обективен факт, а именно участие в нарушението. Както обаче посочих, било е прието, че ARBED носи отговорност за извършените от TradeARBED антиконкурентни действия поради решаващото влияние, което то е упражнявало върху това предприятие към момента на извършване на нарушението. По този начин се презюмира, че ARBED е допринесло за осъществяване на нарушението. Съгласно постоянната съдебна практика, която Общият съд припомня в точки 104 и 116 от обжалваното съдебно решение, дори може да се приеме, че самото то е извършило нарушението(98).
248. Следователно доводът на ARBED се основава на неправилно тълкуване на последствията, свързани с носенето на отговорност за антиконкурентна практика, поради което предлагам този довод да бъде отхвърлен като неоснователен.
б)     По второто твърдение за нарушение, изведено от противоречивия характер на мотивите на Общия съд
249. ARBED посочва по-конкретно точка 100 от обжалваното съдебно решение, която, както указва употребата на израза „в останалата част“, представлява мотив, изложен за изчерпателност. Следователно това твърдение за нарушение трябва да бъде отхвърлено като недопустимо.
в)     По третото твърдение за нарушение, изведено от нарушение на принципа за силата на пресъдено нещо
250. Предлагам и третото твърдение за нарушение да бъде отхвърлено като недопустимо. Всъщност това твърдение за нарушение е било отхвърлено от Общия съд като неотносимо в точка 102 от обжалваното съдебно решение. В този смисъл отбелязвам, че позоваването на принципа за силата на пресъдено нещо по отношение на решение на Комисията е ирелевантно, още повече че това решение е било отменено от съда на Съюза.
г)      Заключение
251. Предвид тези обстоятелства считам, че третото правно основание, изведено от неправилно тълкуване на правилата за давността, изтъкнато от ARBED в рамките на неговата жалба, може да бъде отхвърлено като частично недопустимо и частично неоснователно(99).
Г – По четвъртото правно основание, изведено от грешки при прилагане на правото при преценката на нарушаването на правото на защита на ARBED
252. ARBED по същество упреква Общия съд, че е допуснал грешки при прилагане на правото, когато е разглеждал съществуването на нарушение на неговите права на защита поради прекомерната продължителност на производството. То изтъква, че необходимите доказателства за оборване на презумпцията за решаващо влияние, които е могло да притежава към момента на извършване на нарушението, са изчезнали след продължаващо шестнадесет години производство.
1.     Обжалваното съдебно решение
253. Възраженията на ARBED се отнасят до точки 168—171 от обжалваното съдебно решение:
„168      В конкретния случай […] ARBED не успява да докаже с какво продължителността на административното производство — която наистина е особено голяма, ако се отчита и съдебното производство за отмяна на първоначалното решение — е могла да навреди на упражняването на неговото право на защита, и по-специално на неговата възможност „да обори презумпцията за отговорност, основана върху наличието на капиталови връзки между дружеството, участвало само в нарушението, и [самото него], което било изтъкнато за първи път след продължило шестнадесет години производство“. В това отношение ARBED се задоволява с твърдението, че „доказателствата, които [то е могло да притежава] през 1990 г., след такъв промеждутък от време са изчезнали“.
169      Следва да се добави, че противно на поддържаното от ARBED, въпросната презумпция за отговорност не е била посочена „за първи път след продължило шестнадесет години производство“, а още при стадия на първоначалното решение, прието през февруари 1994 г. (вж. съображение 322 от него и точка 101 по-горе).
170      Въпреки това ARBED не е доказало, нито дори е твърдяло в хода на първото производство пред Общия съд, че неговото дъщерно дружество TradeARBED е определяло самостоятелно своята търговска политика по такъв начин, че да не представлява заедно с него един-единствен стопански субект и следователно едно-единствено предприятие по смисъла на член 65 ВС […].
171      Накрая, тази обикновена презумпция за отговорност, принципът за която е прогласен още през 1983 г. от Съда в горепосоченото Решение AEG Telefunken/Комисия, напълно се потвърждава в конкретния случай от допълнителните доказателства, на които Комисията вече се е позовала в първоначалното решение и […] които са възприети от Общия съд в горепосоченото Решение от 11 март 1999 г. по дело ARBED/Комисия […]“
2.     Основни доводи на страните
254. Първо, ARBED счита, че в точка 168 от обжалваното съдебно решение Общият съд не е отговорил надлежно на изтъкнатото от него правно основание, което опорочавало обжалваното съдебно решение поради липсата на мотиви. Според него Общият съд не можел просто да отговори, че ARBED трябва да докаже, че доказателствата относно действителния характер на поддържаните с дъщерното му дружество отношения са изчезнали, тъй като „доказването на такъв отрицателен факт е невъзможно“.
255. Второ, в точка 169 от обжалваното съдебно решение Общият съд тълкувал неправилно първоначалното решение, тъй като в него не се засягал въпросът за носенето от ARBED на отговорност за извършеното от дъщерното му дружество нарушение.
256. Трето, Общият съд бил нарушил принципа за силата на пресъдено нещо с това, че е основал преценката си на първоначалното решение, което в частта, която се отнася до ARBED, е отменено от Съда с Решение от 2 октомври 2003 г. по дело ARBED/Комисия, посочено по-горе.
3.     Съображения
257. Спазването на правото на защита е основен принцип на правото на Съюза, заложен в член 48 от Хартата. Според вече установената съдебна практика спазването на този принцип е от основно значение в хода на административното производство, водено от Комисията относно нарушенията на правото на конкуренция(100).
258. Спазването на правото на защита изисква засегнатото предприятие да бъде в състояние в хода на административното производство да изложи надлежно своята гледна точка по отношение на действителното съществуване и релевантността на обстоятелствата, възприети от Комисията срещу него(101). Съдържанието на това право непрекъснато се доизяснява от съдебната практика и Решение по дело Technische Unie/Комисия(102), на което се позовава Общият съд в обжалваното съдебно решение, добавя нов елемент в конструкцията.
а)     По първото твърдение за нарушение, изведено от липса на мотиви
259. За да се прецени основателността на първото твърдение за нарушение, следва да се разгледа отново построяването на мотивите, възприети от Общия съд.
260. В точка 166 от обжалваното съдебно решение Общият съд започва с припомняне на приложимата съдебна практика, и по-специално на приноса на горепосоченото Решение по дело Technische Unie/Комисия.
261. В делото, по което е постановено това решение, Съдът действително разглежда последствията за спазването на правото на защита от прекомерната продължителност на административното производство, и по-конкретно на фазата на събиране на доказателства(103). На този етап по принцип изложението на възраженията още не е изпратено и правото на защита още не се упражнява формално. Както Съдът вече е отбелязал, прекомерната продължителност на фазата на събиране на доказателства може да попречи на представянето на доказателства с цел да се обори твърдението за наличие на поведение, което е от естество да ангажира отговорността на засегнатите предприятия(104) и така да накърни непоправимо бъдещите възможности за защита на засегнатите предприятия в рамките на втората фаза на производството, тоест след изпращането на изложението на възраженията. Съдът е приел също така, че преценката на източника на евентуалното отслабване на ефикасността на правото на защита трябва да обхване цялото това производство, като се има предвид общата му продължителност(105).
262. Както обаче припомня Общият съд в точка 167 от обжалваното съдебно решение, тежестта на доказване в това отношение се носи от заинтересованото лице(106).
263. В точка 168 от обжалваното съдебно решение Общият съд разглежда основателността на изтъкнатия от ARBED довод.
264. На първо място, той посочва, че производството, започнато срещу ARBED, е с особено голяма продължителност. Всъщност припомням, че изложението на възраженията е изпратено на ARBED на 8 март 2006 г., докато Комисията извършва първите си проверки през 1991 г., тоест петнадесет години по-рано. Продължителността на тази административна фаза обаче трябва да отчете съдебното производство, започнато пред юрисдикциите на Съюза, което продължава около девет години и пет месеца.
265. На второ място, Общият съд проучва дали ARBED действително е доказало, че подобна продължителност е засегнала възможностите му за защита. В това отношение той посочва, че ARBED се задоволява с твърдението, че „доказателствата, които [то е могло да притежава] през 1990 г., след такъв промеждутък от време са изчезнали“.
266. Тези мотиви са кратки. Общият съд не припомня, че съгласно постоянната съдебна практика засегнатото предприятие трябва да представи обстойно изложени и убедителни доказателства, а не да се задоволява с абстрактни и неясни доводи(107). Все пак струва ми се, че тези мотиви са достатъчни предвид особено абстрактния и общ характер на твърдението на ARBED. Всъщност това дружество не може основателно да поддържа, че само по себе си отговаря на изискванията на „тежестта на доказване“, като посочи, че „доказателствата […] [са изчезнали] след такъв промеждутък от време “.
267. Вследствие на това смятам, че заключението на Общия съд, представено в точка 168 от обжалваното съдебно решение, не страда от каквато и да било липса на мотиви. Следователно предлагам първото твърдение за нарушение да бъде отхвърлено като неоснователно.
б)     По второто и третото твърдение за нарушение, изведени от неправилно тълкуване на първоначалното решение и от нарушение на принципа за силата на пресъдено нещо
268. Според мен изразените от ARBED критики са напълно основателни.
269. От една страна, Общият съд е възприел неправилно тълкуване на първоначалното решение. Противно на посоченото от него презумпцията за отговорност не е споменавана на етапа на първоначалното решение, тъй като, както самият той посочва в точка 95 от посоченото по-горе Решение от 11 март 1999 г. по дело ARBED/Комисия, „се налага изводът, че в нито един момент в хода на административното производство Комисията не е уведомила формално [ARBED] за намерението си да приеме, че то носи отговорност за поведението на TradeARBED“. Това не се споменава и в първоначалното решение.
270. От друга страна, Общият съд основава преценката си на производство и решение, които са били отменени от Съда с Решение от 2 октомври 2003 г. по дело ARBED/Комисия, посочено по-горе(108). Следователно, като действа по този начин, Общият съд не отчита последиците, свързани с дадено съдебно решение за отмяна(109) и по този начин нарушава принципа за силата на пресъдено нещо(110).
271. Макар да считам, че тези твърдения за нарушение са напълно основателни, все пак те не са от такова естеството, че да доведат до отмяната на обжалваното съдебно решение. Всъщност посочените твърдения за нарушение са насочени срещу изложените за изчерпателност мотиви в обжалваното съдебно решение. Възприетите от Общия съд съображения в точка 168 от обжалваното съдебно решение в действителност са достатъчни, за да обосноват заключението му, както впрочем показва употребата на израза „[с]ледва да се добави“ в точка 169 от обжалваното съдебно решение. Следователно подобни твърдения за нарушение трябва да бъдат отхвърлени като неотносими.
4.     Заключение
272. Предвид тези обстоятелства предлагам на Съда да обяви четвъртото правно основание, изведено от грешки при прилагане на правото при преценката на Общия съд относно нарушаването на правото на защита на ARBED, за неоснователно и да го отхвърли.
273. С оглед на всички изложени съображения считам, че жалбата на ARBED по дело C‑201/09 P трябва да бъде отхвърлена като частично недопустима и частично неоснователна.
VIII –  По изводите, които трябва да се направят от разглеждането на жалбите по дело C‑201/09 P и по дело C‑216/09 P
274. На първо място, предлагам на Съда да отхвърли жалбата на ARBED по дело C‑201/09 P като частично недопустима и частично неоснователна.
275. На второ място, по отношение на насрещната жалба на ProfilARBED и TradeARBED по дело C‑216/09 P предлагам на Съда да отмени обжалваното съдебно решение в частта, в която Общият съд приема, че Комисията е имала право да приеме, че ProfilARBED носи отговорност за антиконкурентното поведение на ARBED и ProfilARBED.
276. На трето място, по отношение на жалбата на Комисията по дело C‑216/09 P предлагам на Съда да отмени обжалваното съдебно решение в частта, в която Общият съд приема, че спирането на давността има действие единствено по отношение на ARBED. Всъщност смятам, че спирането на давността трябва да има действие по отношение на всички предприятия, участвали в нарушението. Вследствие на това то трябва да бъде противопоставимо на TradeARBED, тъй като според мен ProfilARBED не може да се смята за такова.
277. При отмяна на обжалваното съдебно решение член 61 от Статута на Съда предвижда, че той може да върне делото на Общия съд, за да се произнесе или сам да постанови решение по делото, когато фазата на производството позволява това.
IX –  По разглеждането на спора по същество
278. Спорът в настоящото дело се отнася до преследване, възбудено от Комисията заради нарушение, извършено от TradeARBED в периода от 1 юли 1988 г. до 16 януари 1991 г.
279. Целта на спорното решение е да се приеме, че ARBED, както и ProfilARBED носят отговорност за това антиконкурентно действие, и да им се наложи глоба при условия на солидарна отговорност с TradeARBED.
А – Що се отнася до ProfilARBED
280. С оглед на приетите в точки 224—235 съображения от настоящото заключение считам, че спорното решение трябва да бъде отменено в частта, която се отнася до ProfilARBED.
Б – Що се отнася до TradeARBED
281. TradeARBED изтъква пред Общия съд три правни основания за отмяна.
282. Що се отнася до първото правно основание за отмяна, изведено от липсата на правна основа на спорното решение, то с основание е отхвърлено от Общия съд като неоснователно.
283. Що се отнася до второто правно основание за отмяна, изведено от нарушение на правилата в областта на погасяването по давност на преследването, решаващият въпрос по отношение на TradeARBED е дали подаването на жалбата пред съда на Съюза е спряло давностния срок спрямо него. Вече посочих, че в рамките на преценката на това правно основание Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че спирането на давността няма действие по отношение на TradeARBED.
284. Поради причините, изложени в точки 71—81 от настоящото заключение, смятам, че давността е била спряна по отношение на TradeARBED.
285. Сега следва да се разгледат последиците от тази констатация за определянето на петгодишния давностен срок. След приемането на първоначалното решение(111) на 16 февруари 1994 г. давностният срок продължил да тече до подаването на първата жалба пред Общия съд на 8 април 1994 г., или в продължение на седем седмици. След това бил спрян до 11 март 1999 г., когато Общият съд постановил Решение по дело ARBED/Комисия, посочено по-горе, или в продължение на около пет години. Той отново продължил да тече до 11 май 1999 г., когато ARBED подал жалба пред Съда, или в продължение на два месеца. Давностният срок отново бил спрян до 2 октомври 2003 г., когато Съдът постановил Решение по дело ARBED/Комисия, посочено по-горе, или в продължение на четири години и пет месеца. Той отново продължил да тече в продължение на около две години и четири месеца до отправянето на уведомление за новото изложение на възраженията до групата ARBED на 8 март 2006 г. — действие, прекъсващо давността. Вследствие на това спорното решение от 8 ноември 2006 г. е прието в рамките на петгодишния давностен срок.
286. Що се отнася до десетгодишния давностен срок, който тече, считано от датата, на преустановяване на нарушението, тоест 17 януари 1991 г., той трябва да бъде удължен със срока, през който производството е било спряно, тоест с около девет години и пет месеца. Следователно спорното решение от 8 ноември 2006 г., с което TradeARBED се осъжда да заплати глоба, е било прието в рамките на този срок.
287. Поради това второто правно основание за отмяна, изведено от нарушение на правилата в областта на погасяването по давност на преследването, трябва да бъде отхвърлено като неоснователно, така както е изтъкнато от TradeARBED.
288. Що се отнася до третото правно основание за отмяна, изведено от нарушение на правото на защита, Общият съд не го е разгледал в частта, която се отнася до TradeARBED.
289. Изтъкнатите от TradeARBED доводи са обобщени в точки 162 и 163 от обжалваното съдебно решение. Те са идентични с изтъкнатите от ARBED и целят отмяна на спорното решение или поне отмяна на член 2 от това решение. Като се позовава на горепосоченото Решение по дело Technische Unie/Комисия, TradeARBED поддържа, че поради особено голямата продължителност на производството доказателствата, които могат да докажат, че ARBED не е упражнявало решаващо влияние по отношение на него, са изчезнали.
290. Общият съд е разгледал основателността на третото правно основание, така както е изтъкнато от ARBED, в точки 165—172 от обжалваното съдебно решение. Поради същите причини като изложените от него в точка 168 от това съдебно решение смятам, че това правно основание трябва да бъде отхвърлено като неоснователно. Както ARBED, така и TradeARBED не доказват с какво продължителността на административното производство е могла да навреди на упражняването на правото им на защита.
291. Предвид тези обстоятелства жалбата за отмяна, подадена от TradeARBED срещу спорното решение, трябва да бъде отхвърлена.
X –  По съдебните разноски
292. Съгласно член 122, първа алинея от Процедурния правилник, когато жалбата е основателна и окончателното решение по правния спор се взема от Съда, той се произнася по съдебните разноски.
293. Съгласно член 69, параграф 2, първа алинея от Процедурния правилник, приложим по производството по обжалване по силата на член 118 от този Правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
294. Все пак в съответствие с член 69, параграф 3, първа алинея от Процедурния правилник Съдът може да разпредели разноските или да реши всяка страна да понесе направените от нея разноски, ако всяка от страните е загубила по едно или няколко от предявените основания или поради изключителни обстоятелства.
295. В дело C‑201/09 P ARBED е загубило по всичките си искания. Поради това предлагам на Съда да осъди това предприятие да заплати собствените си съдебни разноски, както и направените от Комисията съдебни разноски.
296. В дело C‑216/09 P Комисията е загубила, що се отнася до правното основание, изведено от незачитането на правилата, уреждащи носенето на отговорност за антиконкурентните практики по отношение на ProfilARBED. По същия начин ProfilARBED и TradeARBED са загубили, що се отнася до правното основание, изведено от неправилно тълкуване на правилото за спирането на давността. Вследствие на това страните трябва да понесат направените от тях съдебни разноски.
XI –  Заключение
297. С оглед на гореизложените съображения предлагам Съдът да се произнесе по следния начин:
„1)      Да отмени Решение на Общия съд на Европейските общности от 31 март 2009 г. по дело ArcelorMittal Luxembourg и др./Комисия (T‑405/06) в частта, в която Общият съд е приел, че:
–        Европейската комисия има право да приеме, че ArcelorMittal Belval & Differdange SA носи отговорност за антиконкурентното поведение на ArcelorMittal Luxembourg SA и ArcelorMittal International SA, и че
–        спирането на давността на основание член 3 от Решение № 715/78/ЕОВС на Комисията от 6 април 1978 година относно давността на преследването и изпълнението в областта на прилагане на Договора за създаване на Европейската общност за въглища и стомана и на член 25, параграф 6 от Регламент (ЕО) № 1/2003 от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 и 82 от Договора, не важи по отношение на ArcelorMittal International SA.
2)      Да отхвърли подадената от ArcelorMittal Luxembourg SA жалба по дело C‑201/09 P като частично недопустима и частично неоснователна.
3)      Да отмени член 1 от Решение на Комисията от 8 ноември 2006 година относно производство съгласно член 65 от Договора за ЕОВС във връзка със споразумения и съгласувани практики, в които участват европейските производители на греди (преписка COMP/F/38.907 — Стоманени греди), в частта, която се отнася до ArcelorMittal Belval & Differdange SA.
4)      Да отхвърли като неоснователна жалбата за отмяна, подадена от ArcelorMittal International SA срещу това решение.
5)      ArcelorMittal Luxembourg SA да заплати собствените си съдебни разноски, както и направените от Европейската комисия съдебни разноски по дело C‑201/09 P.
6)      ArcelorMittal Belval & Differdange SA, ArcelorMittal International SA и Европейската комисия да понесат направените от тях съдебни разноски по дело C‑216/09 P.“
1 – Език на оригиналния текст: френски.
2 – По-рано Arcelor Luxembourg SA, наричано по-нататък „ARBED“.
3 – По-рано Arcelor Profil Luxembourg SA, наричано по-нататък „ProfilARBED“.
4 – По-рано Arcelor International SA, наричано по-нататък „TradeARBED“.
5 –      T‑405/06, Сборник, стp. II‑771, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“.
6 – Резюме на решението е публикувано в Официален вестник на Европейския съюз (ОВ C 235, 2008 г., стp. 4, наричано по-нататък „спорното решение“).
7 –      T‑24/07, Сборник, стp. II‑2309.
8 – Регламент на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 и 82 от Договора (ОВ L 1, 2003 г., стp. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167).
9 – ОВ L 94, стр. 22. Посочените правила произхождат от Регламент (ЕИО) № 2988/74 на Съвета от 26 ноември 1974 година относно давността при налагане и изпълнение на санкции в областта на правото на транспорт и на конкуренция на Европейската икономическа общност (ОВ L 319, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 1, стр. 78), който не е приложим в настоящото дело.
10 – Решение от 16 февруари 1994 година относно производство за прилагане на член 65 от Договора за ЕОВС относно споразуменията и съгласуваните практики, в които участват европейските производители на греди (ОВ L 116, стр. 1, наричано по-нататък „първоначалното решение“).
11 – T‑137/94, Recueil, стр. II‑303.
12 –      C‑176/99 P, Recueil, стр. I‑10687.
13 – Конвенция, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“).
14 – По този въпрос вж. дело KME Germany и др./Комисия (C‑272/09 P), както и дело Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert/Комисия (C‑73/10 P), понастоящем висящо пред Съда.
15 – Вж. Решение на ЕСПЧ по дело Engel и други с/у Нидерландия от 8 юни 1976 г., серия A, № 22, параграф 82. За обобщение на практиката на Европейския съд по правата на човека по отношение на прилагането на тези критерии вж. Решение на ЕСПЧ по дело Jussila с/у Финландия от 23 ноември 2006 г., параграфи 29—39.
16 – Вж. Решение на ЕСПЧ по дело Ezeh и Connors c/у Обединено кралство от 9 октомври 2003 г., Recueil des arrêts et décisions 2003‑X, параграф 86.
17 – Напр. относно административна санкция, наложена вследствие на пътнотранспортно нарушение, вж. Решение на ЕСПЧ по дело Öztürk c/у Германия от 21 февруари 1984 г., серия A, № 73; относно санкция, наложена за митническо нарушение, вж. ЕСПЧ, Решение по дело Salabiaku c/у Франция от 7 октомври 1988 г., серия A, № 141‑A; относно санкция, наложена от Френския съвет по финансовите пазари, вж. ЕСПЧ, Решение по дело Didier c/у Франция от 27 август 2002 г., Recueil des arrêts et décisions 2002‑VII; относно увеличение на данъка, наложено в рамките на процедура за изменение на данъчното задължение, вж. ЕСПЧ, Решение по дело Jussila c/у Финландия, посочено по-горе; и относно порицание от Френската комисия за банков надзор вж. ЕСПЧ, Решение по дело Dubus S.A. c/у Франция от 11 юни 2009 г.
18 – В това отношение вж. Решение на ЕСПЧ по дело Melchers and Co. c/у Германия от 9 февруари 1990 г., Решение на ЕСПЧ по дело Société Stenuit c/у Франция от 30 май 1991 г. и Решение по дело Lilly c/у Франция от 3 декември 2002 г. Вж. също така, Решение на ЕСПЧ по дело Jussila c/у Финландия, посочено по-горе, параграф 43 и Решение на ЕСПЧ по дело Dubus S.A. c/у Франция, посочено по-горе, параграф 35, както и за изолирано тълкуване Решение на ЕСПЧ по дело OOO Neste и други c/у Русия от 3 юни 2004 г.
19 – Решение от 8 юли 1999 г. (C‑49/92 P, Recueil, стp. I‑4125).
20 – Точка 78. Тази съдебна практика е потвърдена (вж. Решение от 10 септември 2009 г. по дело Akzo Nobel и др./Комисия, C‑97/08 P, Сборник, стp. I‑8237, точка 77).
21 – Решение от 8 юли 1999 г. (C‑199/92 P, Recueil, стp. I–4287).
22 – Точка 150.
23 – Решение от 29 октомври 1980 г. (209/78‑215/78 и 218/78, Recueil, стp. 3125).
24 – ОВ C 83, 2010 г., стp. 389, наричана по-нататък „Хартата“.
25 – Решение от 14 септември 1999 г. (C‑310/97 P, Recueil, стp. I‑5363).
26 – Решение от 15 октомври 2002 г. (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P—C‑252/99 P и C‑254/99 P, Recueil, стp. I‑8375, точка 144). Комисията се позовава и на Решение от 24 юни 2004 г. по дело Handlbauer (C‑278/02, Recueil, стp. I‑6171, точка 40).
27 – Припомням, че става дума за регламента относно давността при налагане и изпълнение на санкции в областта на правото на транспорт и на конкуренция на Европейската икономическа общност (вж. бележка под линия 9).
28 – C‑74/00 P и C‑75/00 P, Recueil, стр. I‑7869.
29 – Точки 139 и 140. Вж. също Решение от 2 октомври 2003 г. по дело International Power и др./NALOO (C‑172/01 P, C‑175/01 P, C‑176/01 P и C‑180/01 P, Recueil, стp. I‑11421, точки 106 и 107).
30 – Вж. съображенията ми в точки 224—235 от настоящото заключение.
31 – Вж. точки 58, 83, 117 и 133 от подадената от ProfilARBED и TradeARBED насрещна жалба в рамките на писмения им отговор на подадената от Комисията жалба (C‑216/09 P).
32 – Решение от 25 февруари 1969 г. (23/68, Recueil, стp. 43).
33 – Решение от 18 юли 2007 г. (C‑119/05, Сборник, стp. I‑6199).
34 – C‑61/98, Recueil, стp. I‑5003, точки 14 и 48.
35 – T‑166/01, Recueil, стр. II‑2875, точка 142.
36 – Комисията действа по същия начин в решение относно отпускане на държавни помощи (вж. Решение на Общия съд от 12 септември 2007 г. по дело González y Díez/Комисия (T‑25/04, Сборник, стp. II‑3121).
37 – Вж. точки 473—479 от съображенията на спорното решение.
38 – Първи регламент за прилагане на членове [81] и [82] от Договора (ОВ 13, 1962 г., стp. 204; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 3).
39 – ОВ C 152, 2002 г., стp. 5.
40 – T‑27/03, T‑46/03, T‑58/03, T‑79/03, T‑80/03, T‑97/03 и T‑98/03, Recueil, стp. II‑4331.
41 – Вж. Решение от 4 април 2000 г. по дело Комисия/Съвет (C‑269/97, Recueil, стp. I‑2257), в което Съдът постановява, че „общностните актове трябва да се приемат в съответствие с договора, който е в сила към момента на приемането им“ (точка 45).
42 – Вж. Решение от 22 април 2008 г. по дело Комисия/Salzgitter (C‑408/04 P, Сборник, стp. I‑2767, точка 88 и цитираната съдебна практика).
43 – Вж. Решение от 2 май 1996 г. по дело Hopkins и др. (C‑18/04 P, Recueil, стp. I‑2281, точка 14, както и цитираната съдебна практика).
44 – Решение от 15 юли 1960 г. по дело Campolongo/Haute Autorité (27/59 и 39/59, Recueil, стp. 795, 824).
45 – Вж. Становище 1/91 от 14 декември 1991 г. (Recueil, стp. I‑6079, точка 21).
46 – Решение по дело Klomp, посочено по-горе (точка 13).
47 – Решение от 22 февруари 1990 г. (C‑221/88, Recueil, стp. I‑495, точки 8—16).
48 – Курсивът е мой.
49 – Решение по дело Busseni, посочено по-горе (точка 16).
50 – Решение по дело Lucchini, посочено по-горе (точка 41).
51 – Точка 61 от обжалваното съдебно решение.
52 – В това отношение е интересно да се отбележи, че съгласно насоките, установени от законодателя на Съюза през 1998 г., определянето на размера на глобата, наложена на предприятие, което е нарушило член 65, параграф 1 ВС или член 81, параграф 1 ЕО, се основава на критерии, установени в рамките на Договора за ЕО, а именно тежестта и срока на нарушението (вж. Насоки относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 65, параграф 5 от Договора за ЕОВС) (ОВ C 9, 1998 г., стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 3, стр. 69).
53 – Точка 63 от обжалваното съдебно решение.
54 – Вж. Решение от 14 февруари 2008 г. по дело Varec (C‑450/06, Сборник, стp. I‑581), в което Съдът напомня, че по правило процесуалноправните норми се считат за приложими към всички съдебни спорове, висящи към момента на тяхното влизане в сила, за разлика от материалноправните норми, които обикновено се тълкуват като по принцип неприложими към съществуващи преди влизането им в сила положения (точка 27).
55 – По изключение от това правило Съдът смята, че материалноправните норми могат да се отнасят до положения, съществуващи преди влизането им в сила, когато анализът на техните текстове цели или структура позволява да им бъде предоставено такова действие (Решение по дело Varec, посочено по-горе).
56 – Решение от 14 октомври 2010 г. по дело Deutsche Telekom/Комисия (C‑280/08 P, все още непубликувано в Сборника, точки 130—137. Вж. Също Решение от 14 май 1998 г. по дело Съвет/de Nil и Impens (C‑259/96 P, Recueil, стp. I‑2915, точки 32—34) и Решение от 17 май 2001 г. по дело IECC/Комисия (C‑449/98 P, Recueil, стp. I‑3875, точка 70), както и Определение на председателя на Съда от 19 юли 1995 г. по дело Комисия/Atlantic Container Line и др. (C‑149/95 P(R), Recueil, стp. I‑2165, точка 58), Определение на председателя на Съда от 14 октомври 1996 г. по дело SCK и FNK/Комисия (C‑268/96 P(R), Recueil, стp. I‑4971, точка 52) и Определение на председателя на Съда от 25 юни 1998 г. по дело Нидерландски Антили /Съвет (C‑159/98 P(R), Recueil, стp. I‑4147, точка 70).
57 – Решение от 6 март 2001 г. (C‑274/99 P, Recueil, стp. I‑1611).
58 – Точка 120.
59 – Точка 121. Вж. също Решение от 11 септември 2003 г. по дело Белгия/Комисия (C‑197/99 P, Recueil, стp. I‑8461, точка 81).
60 – Тази разпоредба предвижда, че „[с]вободата на стопанската инициатива се признава в съответствие с правото на Съюза и с националните законодателства и практики“. Тя включва различни свободи, сред които тази за упражняване на икономическа и търговска дейност, както и свободната конкуренция.
61 – Вж. точки 57—89 от писмения отговор на Комисията по дело C‑201/09 P и точки 52—80 от писмената ѝ реплика по дело C‑216/09 P.
62 – T‑304/02, Recueil, стp. II‑1887.
63 – Точка 118.
64 – 107/82, Recueil, стp. 3151.
65 – C‑286/98 P, Recueil, стр. I‑9925.
66 – Точка 99 от обжалваното съдебно решение.
67 – Вж. Решение от 12 юли 1984 г. по дело Hydrotherm Gerätebau (170/83, Recueil, стp. 2999, точка 11) и Решение от 1 юли 2010 г. по дело Knauf Gips/Комисия (C 407/08 P, все още непубликувано в Сборника, точки 64 и 65, както и цитираната съдебна практика).
68 – Решение на Общия съд от 12 януари 1995 г. по дело Viho/Комисия (T‑102/02, Recueil, стp. II‑17, точка 50).
69 – Вж. Решение от 14 юли 1972 г. по дело Imperial Chemical Industries/Комисия (48/69, Recueil, стp. 619, точка 134).
70 – 6/72, Recueil, стp. 215.
71 – Точка 15. Вж. също Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия, посочено по-горе (точка 58).
72 – Решение по дело Akzo Nobel и др./Комисия, посочено по-горе (точка 59).
73 – Решение по дело Комисия/Anic Partecipazioni, посочено по-горе (точка 78). Вж. също Решение от 11 декември 2007 г. по дело ETI и др. (C‑280/06, Сборник, стp. I‑10893, точка 39 и цитираната съдебна практика).
74 – Вж. в това отношение Решение от 16 ноември 2000 г. по дело KNP BT/Комисия (C‑248/98 P, Recueil, стp. I‑9641, точка 71), Решение по дело Cascades/Комисия (C‑279/98 P, Recueil, стp. I‑9693, точка 78), Решение по дело Stora Kopparbergs Bergslags/Комисия, посочено по-горе (точка 37), Решение по дело SCA Holding/Комисия (C‑297/98 P, Recueil, стp. I‑10101, точка 25), както и Решение по дело ETI и др., посочено по-горе (точка 39 и цитираната съдебна практика).
75 – Всъщност при това положение Съдът счита, че така би могла бъде компрометирана целта да се възпрепятства санкционирането на действията, които противоречат на правилата на конкуренцията, и да се предотврати тяхното възобновяване посредством възпиращи санкции (вж. Решение по дело ETI и др., посочено по-горе, точка 41, както и цитираната съдебна практика).
76 – ProfilARBED също е изцяло притежавано от ARBED дъщерно дружество.
77 – Точка 40.
78 – Точки 28 и 29.
79 – Точка 62.
80 – В случая от точки 97 и 98 от обжалваното съдебно решение, неоспорвани в рамките на обжалването по дело C‑201/09 P, е видно, че:
1) TradeARBED е представлявало дружество продавач, което е разпространявало произведените от ARBED металургични продукти, и по-конкретно гредите, действайки или в качеството на комисионер, като в този случай продажбата се е фактурирала на клиента пряко от ARBED, или в качеството на пълномощник, като в този случай продажбата се е фактурирала на клиента от TradeARBED за сметка на ARBED, като TradeARBED и в двата случая е получавало комисиона върху прихода от продажбата;
2) в хода на административното производство, довело до приемане на първоначалното решение, ARBED или TradeARBED, в зависимост от случая, са отговорили независимо едно от друго на исканията за информация, отправени от Комисията до TradeARBED; и
3) ARBED спонтанно се е възприело като адресат на изложението на възраженията, официално нотифицирано на TradeARBED, и е упълномощило адвокат за защитата на своите интереси.
81 – Що се отнася до спазването на правата на защита, вж. Решение от 3 септември 2009 г. по дело Papierfabrik August Koehler и др./Комисия (C‑322/07 P, C‑327/07 P и C‑338/07 P, Сборник, стр. I‑7191, точка 34 и цитираната съдебна практика), а що се отнася до принципа на презумпцията за невиновност — Решение по дело Hüls/Комисия, посочено по-горе (точки 149 и 150).
82 – Решение от 21 ноември 1991 г. по дело Technische Universität München (C‑269/90, Recueil, стp. I‑5469, точка 14).
83 – Точка 28. Вж. също ЕСПЧ, Решение по дело Janosevic cрещу Швеция от 23 юли 2002 г., Recueil des arrêts et décisions, 2002‑VII, в което Съдът подчертава, че договарящите се държави трябва да поддържат равновесие между важността на правно защитеното благо и правото на защита. С други думи, използваните средства трябва да са пропорционални на преследваната законна цел (§ 101).
84 – § 100.
85 – § 104.
86 – Точка 60.
87 – Решение на Общия съд от 18 декември 2008 г. (T‑85/06), срещу което е подадена жалба, понастоящем висяща пред Съда (C‑90/09 P).
88 – Решение на Общия съд от 30 септември 2009 г. (T‑168/05, Сборник). Срещу това решение е подадена жалба, която понастоящем е висяща пред Съда (C‑520/09 P).
89 – Решение на Общия съд от 30 септември 2009 г. (T‑174/05, Сборник). Срещу това решение е подадена жалба, която понастоящем е висяща пред Съда (C‑521/09 P).
90 – Точка 65.
91 – Вж. по-специално преценката на Общия съд в Решение по дело Elf Aquitaine/Комисия, посочено по-горе, относно различните доказателства, представени в тази връзка от Elf Aquitaine SA (точки 160—174).
92 – Следователно споделям логиката на заключението, представено от генералния адвокат Mischo по дело Stora Kopparbergs Bergslags/Комисия, посочено по-горе. Няколко решения на Общия съд са в същия смисъл. Вж. по-конкретно Решение от 15 септември 2005 г. по дело DaimlerChrysler/Комисия (T‑325/01, Recueil, стp. II 3319, точка 218) и Решение от 26 април 2007 г. по дело Bolloré/ Комисия (T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 и T‑136/02, Сборник, стp. II‑947, точка 132 и цитираната съдебна практика). В определен брой решения Комисията също се е постарала да подкрепи тази презумпция с други елементи, като активната роля на дружеството майка в административното производство (Решение 94/601/ЕО на Комисията от 13 юли 1994 година относно производство по прилагане на член 85 от Договора за ЕО (IV/C/33.833 — Картон) (ОВ L 243, стp. 1), идентичността на директорите на дружеството майка и на дъщерното дружество (Решение 2003/25/ЕО на Комисията от 11 декември 2001 година относно производство, образувано по член 81 от Договора за ЕО — преписка COMP/E‑1/37.919 (ex 37.391) — Банкови такси за обмен на валута в еврозоната — Германия (ОВ L 15, 2003 г., стp. 1) и Решение 2004/337/ЕО на Комисията от 20 декември 2001 година относно производство по прилагане на член 81 от Договора за ЕО и член 53 от Споразумението за ЕИП — преписка COMP/E‑1/36.212 — Самокопираща хартия (ОВ L 115, 2004 г., стp. 1), присъствие на един от членовете на правната служба на дружеството майка при проверките, предприети от Комисията в помещенията на дъщерното дружество (Решение 2003/355/ЕО на Комисията от 9 април 2003 година за изменение на Решение 2003/207/ЕО относно производство по прилагане на член 81 от Договора за ЕО (преписка COMP/E‑3/36.700 — Промишлени и медицински газове) (ОВ L 123, стp. 49), координирането на бордовете на директорите и на управителните съвети на дружеството майка с тези на дъщерните дружества (Решение 2004/421/ЕО на Комисията от 16 декември 2003 година относно производство по прилагане на член 81 от Договора за ЕО и член 53 Споразумението за ЕИП срещу Wieland Werke AG, Outokumpu Copper Products OY, Outokumpu Oyj, KM Europa Metal AG, Tréfimétaux SA и Europa Metalli SpA (преписка C.38.240 — Тръби за промишлени цели) (ОВ L 125, 2004 г., стp. 50) и паралелното участие на няколко дъщерни дружества в картела (Решение 2006/895/ЕО на Комисията от 26 май 2004 година относно производство по прилагане на член 81 от Договора за ЕО срещу The Topps Company Inc, Topps Europe Limited, Topps International Limited, Topps UK Limited и Topps Italia SRL (преписка COMP/C‑3/37.980 — Souris/Topps) (ОВ L 353, 2006 г., стp. 5).
93 – Вж. бележка под линия 80.
94 – Вж. по-специално Решение от 16 ноември 2000 г. по дело Metsä-Serla и др./Комисия (C‑294/98 P, Recueil, стp. I‑10065, точка 28).
95 – Курсивът е мой.
96 – Решение от 1 юли 2008 г. (T‑276/04, Сборник, стp. II‑1277).
97 – Припомням, че в посочената точка Общият съд е приел, че под предприятие, „участвало в нарушението“, трябва да се разбират всички предприятия, които са идентифицирани като такива в окончателното решение на Комисията. Не споделям тази гледна точка поради причините, които Общият съд сам представя в точка 145 от обжалваното съдебно решение, а именно че предприятие, „участвало в нарушението“, предполага обективен факт — участието в нарушението, който се отличава от субективен и случаен елемент, какъвто е идентифицирането на подобно предприятие в хода на административното производство. По този начин Общият съд признава, че дадено предприятие може да е участвало в нарушението, без Комисията да знае за това към момента, в който тя е извършила действие, прекъсващо давността. Подобно положение обаче не е за изключване, когато Комисията приема окончателно решение.
98 – Вж. по-специално Решение по дело Metsä-Serla и др./Комисия, посочено по-горе (точка 28).
99 – Макар да смятам, че с оглед на изтъкнатото от ARBED правно основание Общият съд не е допуснал никаква грешка при прилагане на правото, като му противопоставя действия, които прекъсват давността, все пак трябва да призная, че имам някои резерви по отношение на начина, по който е определил давностния срок по отношение на ARBED в точки 148 и 149 от обжалваното съдебно решение. Всъщност считам, че Общият съд не е отчел надлежно последиците от решението за отмяна на първоначалното решение по отношение на ARBED. Тъй като обаче този въпрос не е предмет на обсъждане при условията на състезателност между страните, само отбелязвам това във връзка с дело ThyssenKrupp Nirosta/Комисия, посочено по-горе (точки 198—212 от моето заключение, представено по това дело). Всъщност използвам за отправна точка принципа, заложен в текстовете и в съдебната практика. В това отношение се позовавам, от една страна, на текста на член 264, параграф 1 ДФЕС, който предвижда, че „[а]ко искът е обоснован, Съдът […] обявява атакувания акт за недействителен“, и от друга страна, на Решение от 31 март 1971 г. по дело Комисия/Съвет (22/70, Recueil, стp. 263, точки 59 и 60), Решение от 26 април 1988 г. по дело Asteris и др./Комисия (97/86, 99/86, 193/86 и 215/86, Recueil, стp. 2181, точка 30) и Решение от 26 април 1994 г. по дело Roquette Frères (C‑228/92, Recueil, стp. I‑1445, точка 17), съгласно които съдебно решение за отмяна води до премахване с обратно действие на спорния акт, както и до заличаване на последиците от него. Както потвърждава Съдът, това означава, че страните трябва да бъдат върнати в същото положение, в което се намирали преди отменения акт. Съгласно тези принципи и поради доводите, изложени в моето заключение, представено по посоченото дело, смятам, че отмяната на решение на Комисията след приключването на съдебното производство трябва да направи спирането на давността, както и самото решение, несъществуващо с обратна сила.
100 – Вж. по-специално Решение от 8 февруари 2007 г. по дело Groupe Danone/Комисия (C‑3/06 P, Сборник, стp. I‑1331, точка 68 и цитираната съдебна практика).
101 – Вж. по-специално Решение по дело Aalborg Portland и др./Комисия (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P и C‑219/00 P, Recueil, стp. I‑123, точка 66 и цитираната съдебна практика)
102 – Решение от 21 септември 2006 г. (C‑113/04 P, Recueil, стp. I‑8831, точка 55).
103 – Спазването на разумен срок при провеждането на административно производство в областта на конкуренцията представлява общ принцип от правото на Съюза. Спазването на този принцип се налага, първо, на Комисията, натоварена с административната фаза на производството, което е в съответствие с член 41, параграф 1 от Хартата (право на добра администрация) (вж. в това отношение Решение на Общия съд от 22 октомври 1997 г. по дело SCK и FNK/Комисия (T‑213/95 и T‑18/96, Recueil, стp. II‑1739, точки 55 и 56, както и цитираната съдебна практика). То се налага също така и на съда на Съюза, упражняващ контрола за законосъобразност на решенията на Комисията по силата на член 47, параграф 2 от Хартата. Във връзка с последното вж. Решение от 17 декември 1998 г. по дело Baustahlgewebe/Комисия (C‑185/95 P, Recueil, стp. I‑8417), в което Съдът въвежда правото да бъдеш съден в разумни срокове в рамките на производства в областта на конкуренцията, и Решение от 16 юли 2009 г. по дело Der Grüne Punkt — Duales System Deutschland/Комисия (C‑385/07 P, Сборник, стp. I‑6155), в което приема, че неспазването на това задължение дава право да се иска обезщетение, като се предяви иск срещу Общността по силата на членове 268 ДФЕС и 340, втора алинея ДФЕС.
104 – В това отношение в точка 54 от горепосоченото Решение по дело Technische Unie/Комисия Съдът изтъква, че „колкото повече време минава от действията по събиране на доказателства […] до изложението на възраженията, толкова по-малка е вероятността да бъдат събрани евентуални оневиняващи доказателства във връзка с нарушенията, в които лицето бива упрекнато в [изложението на възраженията], или такива могат само много трудно да бъдат събрани, по-конкретно що се отнася до свидетелите на защитата, по-специално поради промените, които могат да настъпят в управителните органи на засегнатите предприятия и движенията, засягащи другите членове на техния персонал“.
105 – Пак там (точка 55).
106 – Пак там (точка 61).
107 – Решение по дело Technische Unie/Комисия, посочено по-горе (точки 64—70). Вж. също Решение от 21 септември 2006 г. по дело Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Комисия (C‑105/04 P, Recueil, стp. I‑8725, точки 56—60).
108 – Припомням, че Съдът отменя първоначалното решение в частта му, отнасяща се до ARBED, поради нарушение на правото му на защита. Общият съд изрично припомня това в точка 148 от обжалваното съдебно решение.
109 – В това отношение вж. посочените в бележка под линия 99 текстове и съдебна практика.
110 – В Решение от 29 юни 2010 г. по дело Комисия/Люксембург (C‑526/08, Сборник) Съдът припомня основното значение на принципа за спазване на силата на пресъдено нещо както в правния ред на Съюза, така и в националните правни системи (точка 26 и цитираната съдебна практика). Този принцип е израз на основния принцип на правна сигурност (вж. в това отношение Решение от 1 юни 1999 г. по дело Eco Swiss (C‑126/97, Recueil, стp. I‑3055, точка 46) и Решение на ЕСПЧ по дело Brumărescu c/у Румъния от 28 октомври 1999 г., Recueil des arrêts et décisions 1999‑VII, в което Европейският съд посочва в прав текст, че правната сигурност изисква „окончателното решение на съдилищата по какъвто и да е спор да не може повече да бъде оспорено“ (точка 61).
111 – То не е отменено по отношение на TradeARBED.