Pagaidu versija
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
2026. gada 6. maijā (*)
Konkurence – Aizliegtas vienošanās – “Pierre Cardin” licencēto vīriešu, sieviešu un bērnu apģērbu un apģērba piederumu tirgus – Lēmums, ar kuru konstatēts LESD 101. panta pārkāpums – Naudas sods – Tiesību kļūda – Samērīgums – Neierobežota kompetence
Lietā T‑87/25
Westfälisches Textilwerk Adolf Ahlers Stiftung & Co. KG, Herfordā (Vācija), ko pārstāv
U. Itzen,
N. Andree,
A. Pliego Selie un
S. Prüfer, advokāti,
prasītāja,
pret
Eiropas Komisiju, ko pārstāv
M. Domecq,
A. Keidel un I. Naglis, pārstāvji,
atbildētāja,
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētāja K. Kovalika‑Baņčika [K. Kowalik‑Bańczyk], tiesneši R. Da Silva Pasošs [R. Da Silva Passos] (referents) un E. Kasaņabērs [H. Cassagnabère],
sekretāre: I. Kurme, administratore,
ņemot vērā tiesvedības rakstveida daļu,
pēc 2025. gada 11. decembra tiesas sēdes
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Ar prasību, kas pamatota ar LESD 263. pantu, prasītāja Westfälisches Textilwerk Adolf Ahlers Stiftung & Co. KG galvenokārt būtībā lūdz atcelt Komisijas Lēmuma C(2024) 8150 final (2024. gada 28. novembris) par procedūru saskaņā ar LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (AT.40642 – Pierre Cardin;  turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), 2. panta pirmās daļas b) punktu un 3. pantu un pakārtoti – samazināt tai uzlikto naudas sodu.
Tiesvedības priekšvēsture
2        Izskatījusi 2019. gada 25. martā iesniegto sūdzību, Eiropas Komisija, pamatojoties uz 7. pantu Padomes Regulā (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101. un 102.] pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), apstrīdētajā lēmumā konstatēja, ka laikposmā no 2008. gada 1. janvāra līdz 2021. gada 31. martam (turpmāk tekstā – “pārkāpuma laikposms”) Pierre Cardin Evolution un Société de Gestion Pierre Cardin (turpmāk tekstā – “Pierre Cardin sabiedrības”), kā arī prasītāja ir piedalījušās aizliegtu vienošanos vai saskaņotu darbību īstenošanā saistībā ar “Pierre Cardin” zīmola preču tirdzniecību.
3        Pārkāpuma laikposmā prasītāja bija uzņēmumu grupas (turpmāk tekstā – “Ahlers grupa”) mātesuzņēmums, un tādējādi tai netieši piederēja Ahlers AG,
kā arī tās meitasuzņēmumu balsstiesīgo kapitāldaļu vairākums (turpmāk tekstā – “Ahlers AG”). Minētajā laikposmā Ahlers AG piederēja vairāku meitasuzņēmumu kapitāldaļu vairākums.
4        Ahlers grupas pamatdarbība pārkāpuma laikposmā bija apģērbu ražošana un izplatīšana Eiropā, galvenokārt ar “Pierre Cardin”
preču zīmi.
5        2023. gada aprīļa beigās Ahlers AG
iesniedza maksātnespējas procedūras pieteikumu un tika iecelti pagaidu maksātnespējas administratori.
6        2023. gada 15. jūlijā attiecībā uz Ahlers AG
tika sākta oficiāla maksātnespējas procedūra, un tādējādi kontrole pār maksātnespējīgajām vienībām tika nodota maksātnespējas administratoriem. Tajā pašā dienā maksātnespējas administratori pārdeva Ahlers AG
darījumdarbību un neatgriezeniski nodeva to neatkarīgam trešās personas ieguldītājam.
7        Pēc informācijas apmaiņas starp maksātnespējas administratoriem un Komisijas dienestiem pēdējie minētie 2023. gada 18. jūlija vēstulē informēja administratorus par nodomu neuzlikt iespējamu naudas sodu Alhers AG
ieguvējam kā tās saimnieciskās darbības pārņēmējam. Tomēr Komisijas dienesti norādīja, ka šajā izmeklēšanas posmā šis paziņojums nav oficiāls un nav saistošs
Komisijai.
8        2024. gada 18. martā prasītāja iesniedza lūgumu samazināt naudas soda apmēru, par kuru tai iepriekš bija paziņojusi Komisija. Šā lūguma pamatojumā prasītāja atsaucās uz Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.), 35. punktu, norādīdama uz maksātnespēju.
9        Izskatījusi šo lūgumu, Komisija apstrīdētā lēmuma 508.–519. apsvērumā būtībā norādīja, ka apgrozījums, kas ņemams vērā, aprēķinot Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzēto maksimālo naudas sodu, ir prasītājas konsolidētais apgrozījums pēdējā uzņēmējdarbības gadā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, proti, laikā no 2022. gada 1. decembra līdz 2023. gada 30. novembrim. Tādējādi apgrozījumā, ko Komisija ņēma vērā, aprēķinot maksimālo apmēru, bija ietverts ne vien prasītājas apgrozījums šajā laikposmā, bet arī Ahlers AG
apgrozījums līdz 2023. gada 15. jūlijam.
10      Apstrīdētā lēmuma 531. apsvērumā Komisija turpmāk norādīja:
“Pamatojoties uz I pielikumā aprakstīto pierādījumu kopumu un lai izvairītos no tāda naudas soda uzlikšanas, kas nopietni apdraudētu Ahlers ekonomisko dzīvotspēju, [prasītājai] uzliekamā galīgā naudas soda summa būtu jāsamazina līdz 350 0000 EUR, piemērojot Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai 35. punktu. Šī summa atbilst samazinājumam par aptuveni 66,09 %.”
11      Apstrīdētā lēmuma 1. pantā Komisija secināja, ka prasītāja un Pierre Cardin sabiedrības ir pārkāpušas LESD 101. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. pantu, piedalīdamās vienotā un turpinātā pārkāpumā, kas aptvēra visu Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) un izpaudās kā aizliegtas vienošanās vai saskaņotas darbības ar mērķi izkropļot konkurenci iekšējā tirgū.
12      Apstrīdētā lēmuma 2. panta pirmās daļas b) punktā Komisija, ņemot vērā konstatēto pārkāpumu, uzlika prasītājai 3 500 000 EUR naudas sodu.
13      Apstrīdētajam lēmumam pievienotajā
vēstulē Komisija atbildēja uz lūgumu samazināt naudas sodu (skat. šā sprieduma 8. punktu). Tādējādi tā apstrīdētā lēmuma 3. pantā nolēma, ka prasītāja var samaksāt naudas sodu pa daļām, ar nosacījumu, ka 250 000 EUR tiek samaksāti trīs mēnešu laikā pēc lēmuma pieņemšanas dienas. Atlikusī summa bija jāizmaksā trīs ikgadējos maksājumos, proti, 750 000 EUR vēlākais līdz 2026. gada 30. jūnijam, 1 000 000 EUR vēlākais līdz 2027. gada 30. jūnijam un 1 500 000 EUR vēlākais līdz 2028. gada 30. jūnijam, ieskaitot procentus, kas katrai minētajai maksājuma daļai aprēķināti par nesamaksātajām summām par laiku līdz maksājuma veikšanas dienai.
14      Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 5. pantu minētā lēmuma adresātes bija tikai prasītāja un Pierre Cardin sabiedrības. Turpretī lēmums nebija adresēts Ahlers AG.
Lietas dalībnieku prasījumi
15      Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        galvenokārt, būtībā atcelt apstrīdētā lēmuma 2. panta pirmās daļas b) punktu un 3. pantu;
–        pakārtoti – samazināt prasītājai uzlikto naudas sodu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
16      Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        galvenokārt, noraidīt prasību;
–        pakārtoti, noteikt prasītājai uzlikto naudas sodu tādā apmērā, kādu tā uzskata par atbilstošu;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
17      Vispirms jāprecizē, ka ar savu prasību prasītāja nav apšaubījusi
apstrīdētajā lēmumā ietvertos Komisijas secinājumus, ka prasītājas rīcība ir Eiropas Savienības konkurences noteikumu pārkāpums. Tā arī nav apstrīdējusi Komisijas vērtējumu par tās maksātnespēju, kas ietverts apstrīdētajam lēmumam pievienotajā vēstulē (skat. šā sprieduma 8. un 13. punktu).
18      Ar šo prasību prasītāja ir lūgusi vienīgi atcelt apstrīdēto lēmumu daļā, kurā tas skar tai uzliktā naudas soda apmēru, kā paredzēts šā lēmuma 2. panta pirmās daļas b) punktā un 3. pantā. Tādējādi prasītāja ir lūgusi daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu vai, pakārtoti, ir lūgusi Vispārējai tiesai, īstenojot tās neierobežoto kompetenci, samazināt naudas soda apmēru tā, lai tas nepārsniegtu 10 % no tās apgrozījuma pēdējā pilnajā finanšu gadā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.
Par galvenokārt izvirzītajiem prasījumiem
19      Prasības pamatojumam prasītāja ir izvirzījusi vienu prasības pamatu – par to, ka Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdas un kļūdas vērtējumā, kā arī pārkāpusi Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu, jo, noteikdama naudas soda apmēru, ir kļūdaini piemērojusi ierobežojumu 10 % apmērā no gada apgrozījuma. Pirmajā iebildumā tā būtībā norāda, ka Komisija nav ņēmusi vērā, ka naudas soda maksimālais apmērs, kas atbilst 10 % no apgrozījuma, ir individuāli piemērojams atsevišķām ekonomiskām vienībām. Ar otro iebildumu tā apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī Ahlers AG
nebija tās pašas ekonomiskās vienības daļa kā prasītāja. Trešajā iebildumā tā norāda, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pieļāvusi kļūdu, jo, aprēķinādama tai uzliktā naudas soda maksimālo apmēru, ir ņēmusi vērā Ahlers AG apgrozījumu. Ar ceturto iebildumu tā apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā norādītā judikatūra nepamato Komisijas pieeju, un piektajā iebildumā tā uzsver, ka Komisijas pieeja ir izraisījusi neatbilstošu rezultātu, jo ir radījusi nesamērīgu naudas soda apmēru, ko nevar pamatot ar apsvērumiem par nepieciešamību nodrošināt konkurences jomā piemērojamo sodu efektivitāti.
Par prasības pamata pirmajiem četriem iebildumiem: Komisijas pieļautās kļūdas, pirmkārt, atzīstot, ka uzliktā naudas soda maksimālā apmēra aprēķināšanas nolūkā prasītāja un “Ahlers AG” ietilpa vienā ekonomiskā vienībā, un, otrkārt, šā maksimālā apmēra aprēķinā ņemot vērā “Ahlers AG” apgrozījumu
20      Ar prasības pamata pirmajiem četriem iebildumiem, kas jāizskata kopā, prasītāja būtībā pārmet Komisijai, ka tā, aprēķinādama tai uzliktā naudas soda maksimālo apmēru, nav ņēmusi vērā to, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī Ahlers AG
un prasītāja vairs nebija vienas ekonomiskās vienības daļa. Tādējādi Komisija esot pieļāvusi tiesību kļūdu, jo, aprēķinādama minēto maksimālo apmēru, ir ņēmusi vērā prasītājas konsolidēto apgrozījumu un attiecīgi, aprēķinādama Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā paredzēto naudas soda maksimālo apmēru, ir ņēmusi vērā Ahlers AG
apgrozījumu.
21      Vispirms prasītāja uzsver, ka no judikatūras izriet, ka naudas soda ierobežojuma 10 % apmērā no apgrozījuma noteikšanas mērķis ir izvairīties no tā, ka naudas sods ir nesamērīgs
attiecībā pret sodītā uzņēmuma lielumu, tādējādi novēršot nopietnu šī uzņēmuma, kurš varētu tikt izstumts no tirgus, ekonomiskās dzīvotspējas skārumu.
22      Turklāt, pirmkārt, no Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta formulējuma izrietot, ka naudas soda ierobežojums 10 % apmērā no apgrozījuma ir jāaprēķina individuāli katram attiecīgajam uzņēmumam, ņemot vērā tā ekonomisko vienību tādā veidā, kādā tā pastāv brīdī, kad tiek pieņemts lēmums par naudas soda uzlikšanu, un Komisijai šajā ziņā nav nekādas rīcības brīvības. Pamatojoties it īpaši uz 2013. gada 26. novembra spriedumu Kendrion/Komisija (C‑50/12 P, EU:C:2013:771) un 2020. gada 25. novembra spriedumu Komisija/GEA Group (C‑823/18 P, EU:C:2020:955), prasītāja apgalvo: ja iepriekš pastāvējusī ekonomiskā vienība pirms lēmuma par naudas soda uzlikšanu pieņemšanas ir mainījusies, naudas soda maksimālajam apmēram būtu jāattiecas uz katru ekonomisko vienību atsevišķi un tas būtu aprēķināms atbilstoši katras no tām gūtajam apgrozījumam. Tā tas esot arī šajā lietā, jo 2023. gada 15. jūlijā, proti, pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, tika sākta oficiāla maksātnespējas procedūra un tajā pašā dienā Ahlers AG
darījumdarbība tika nodota trešai personai. Tādēļ, tā kā minētais maksimālais apmērs tika noteikts, ņemot vērā kļūdainu apgrozījuma summu, ar apstrīdēto lēmumu esot pārkāpts Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkts.
23      Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka saskaņā ar Vācijas maksātnespējas tiesībām tai kā Ahlers AG
akcionārei nebija pilnvaru ietekmēt maksātnespējas procedūru un pārdošanas procesu. Prasītājas skatījumā maksātnespējas administratoriem ir jāpārdod sabiedrības aktīvi, lai apmierinātu tās kreditoru prasījumus. Šajā lietā – kā
apgalvo prasītāja –
Ahlers AG
kreditoru prasījumi netiktu pilnībā apmierināti, tāpēc nebūtu pārpalikuma, ko varētu izmaksāt tai kā Ahlers AG
akcionārei. Turklāt Komisija esot bijusi cieši iesaistīta Ahlers AG
pārdošanas procesā un esot apstiprinājusi, ka nedz uz nodotajiem aktīviem, nedz uz to ieguvēju netiks attiecināts
nekāds naudas sods.
24      Treškārt, prasītāja uzsver, ka no judikatūras izriet: tas, ka mātesuzņēmums pārdod meitasuzņēmumu, var izjaukt ekonomisko vienību, kas līdz tam pastāvēja starp tām. Šajā ziņā tā apgalvo, ka šajā lietā, pat ja pārdošana tika veikta, apvienojot aktīvus un akcijas, un lai gan Ahlers AG
kā likvidācijas procesā esoša sabiedrība juridiski turpina pastāvēt, jākonstatē, ka aktīvi un akcijas, kas prasītājai piederēja šajā sabiedrībā, kā arī tās kapitāldaļas meitasuzņēmumos, kuri nebija maksātnespējīgi, un attiecīgi
arī Ahlers AG
darījumdarbība tika galīgi nodoti ieguvējam, tādēļ
prasītāja tos neatgriezeniski zaudēja.
25      Ceturtkārt, prasītāja apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 10.3.5. punktā minētā judikatūra – it
īpaši 2020. gada 22. oktobra spriedums Silver Plastics un Johannes Reifenhäuser/Komisija (C‑702/19 P, EU:C:2020:857) – šajā lietā nav piemērojama, jo šī judikatūra attiecas tikai uz naudas soda maksimālā apmēra aprēķināšanai atbilstīgā
uzņēmējdarbības gada noteikšanu. Prasītāja uzsver, ka Komisija tādējādi ir pieļāvusi kļūdu, jo, balstoties uz minēto judikatūru, ir kļūdaini pamatojusi atsevišķas ekonomiskas vienības –
Ahlers AG – apgrozījuma ņemšanu vērā prasītājai uzliktā naudas soda maksimālā
apmēra aprēķinā. Citiem vārdiem sakot, prasītājas
ieskatā ierobežojums 10 % apmērā bija jānosaka, ņemot vērā, pirmām kārtām, attiecīgo ekonomisko vienību un, otrām kārtām, atbilstošo atsauces gadu, kas saistīts ar šo ekonomisko vienību. Judikatūrā neesot atļauta šo divu secīgo posmu apvienošana, jo tas būtu pretrunā Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta noteikumiem.
26      Komisija apstrīd šos argumentus.
27      Jākonstatē, ka ar prasības pamata pirmajiem četriem iebildumiem prasītāja būtībā apgalvo, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ierobežojumu 10 % apmērā
ir aprēķinājusi nevis no apgrozījuma, ko katra grupas sabiedrība ir guvusi atsevišķi, bet gan, pamatojoties uz tās konsolidēto apgrozījumu, kurā bija iekļauts arī Ahlers AG
apgrozījums, lai gan apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī abi šie uzņēmumi vairs nebija vienas ekonomiskās vienības daļa. Tādējādi tā uzsver, ka, atzīdama, ka atbilstošais “iepriekšējais uzņēmējdarbības gads” Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta izpratnē ir gads, kas ilga no 2022. gada 1. decembra līdz 2023. gada 30. novembrim, Komisija pieļāva kļūdu, aprēķinādama prasītājai uzliktā naudas soda maksimālo apmēru. Tai esot bijis jāņem vērā tikai prasītājas apgrozījums minētajā laikposmā, neiekļaujot tajā Ahlers AG
apgrozījumu.
28      Pirmām kārtām, saistībā ar prasītājas atbildību par LESD 101. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu, par ko apstrīdētajā lēmumā uzlikts sods, jāatgādina, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā noteikts, ka Komisija var uzlikt naudas sodus uzņēmumiem, kas pārkāpj LESD 101. pantu, ar nosacījumu, ka attiecībā uz katru uzņēmumu, kas piedalās pārkāpumā, naudas sods nepārsniedz 10 % no tā kopējā apgrozījuma iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā.
29      Tomēr nedz Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktā, nedz judikatūrā nav noteikts, kādu juridisko vai fizisko personu Komisijai ir pienākums saukt pie atbildības par pārkāpumu un sodīt, uzliekot naudas sodu (skat. spriedumu, 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija, C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
30      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru mātesuzņēmums var tikt vainots meitasuzņēmuma pārkāpjošā rīcībā
citstarp tad, ja, lai gan tas ir atsevišķa juridiska persona, šis meitasuzņēmums savu rīcību tirgū nenosaka autonomi, bet gan būtībā īsteno mātesuzņēmuma sniegtos norādījumus, it īpaši ņemot vērā ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas apvieno abas šīs juridiskās vienības. Tas tā ir tāpēc, ka šādā situācijā mātesuzņēmums un tā meitasuzņēmums veido vienu ekonomisku vienību un tādēļ – vienu
uzņēmumu Savienības konkurences tiesību izpratnē (skat. spriedumu, 2017. gada 27. aprīlis,
Akzo Nobel u.c./Komisija, C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 52. un 53. punkts un tajos minētā judikatūra).
31      Turklāt atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai
mātesuzņēmums, kurš tiek vainots meitasuzņēmuma pārkāpjošajā rīcībā, tiek personīgi sodīts par Savienības konkurences noteikumu pārkāpumu, par kuru tiek uzskatīts, ka to izdarījis pats šis uzņēmums tādēļ, ka tam ir bijusi izšķiroša ietekme uz savu meitasuzņēmumu un tas ir ļāvis noteikt šī pēdējā minētā rīcību tirgū (skat. spriedumu, 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija, C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
32      Proti, Savienības konkurences tiesības ir balstītas uz ekonomiskās vienības, kas izdarījusi pārkāpumu, personiskās atbildības principu. Tādējādi, ja mātesuzņēmums ir daļa no šīs ekonomiskās vienības, tas kopā ar citām juridiskajām personām, kas veido šo vienību, tiek uzskatīts par personīgi un solidāri atbildīgu par izdarīto pārkāpumu (skat. spriedumu, 2017. gada 27. aprīlis, Akzo Nobel u.c./Komisija, C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
33      No judikatūras arī izriet – ja ir vairākas fiziskas vai juridiskas personas, piemēram, mātesuzņēmums un meitasuzņēmums, ko var saukt pie atbildības par attiecīgā uzņēmuma pārkāpjošo rīcību, Komisija var brīvi izvēlēties attiecināt minēto rīcību uz vienu no tām vai uz visām vienlaikus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 25. oktobris, Uralita/Komisija, T‑349/08, nav publicēts, EU:T:2011:622, 58.–60. punkts un tajos minētā judikatūra).
34      Šajā lietā jāatgādina, ka apstrīdētā lēmuma 474. apsvērumā Komisija atzina –
un prasītāja nav to apstrīdējusi –, ka Ahlers AG, kā arī vēl viens cits uzņēmums patstāvīgi nelēma par savu rīcību ar “Pierre Cardin” zīmola precēm saistītajās lietās, bet visos būtiskajos aspektos īstenoja no prasītājas saņemtos norādījumus. Komisijas skatījumā šie uzņēmumi kopā ar prasītāju veidoja vienu ekonomisku vienību LESD 101. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas nolūkā.
35      Tādēļ, pirmkārt, jākonstatē, ka prasītāja ir piedalījusies LESD 101. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumā, par ko apstrīdētajā lēmumā tika uzlikts sods (skat. šā sprieduma 2. punktu), un, otrkārt, ka visā pārkāpuma laikposmā un arī daļā no tā uzņēmējdarbības gada, kuru Komisija ņēma vērā, aprēķinot prasītājai uzlikto naudas sodu, proti, no 2022. gada 1. decembra līdz 2023. gada 15. jūlijam, tā bija Ahlers grupas mātesuzņēmums un tādējādi tai netieši piederēja Ahlers AG
kapitāldaļu vairākums (skat. šā sprieduma 3. un
9. punktu).
36      Šajā ziņā prasītāja nav apstrīdējusi, ka oficiālas maksātnespējas procedūras sākšana attiecībā uz Ahlers AG
un 2023. gada 15. jūlijā notikusī tās darījumdarbības nodošana trešai personai (skat. šā sprieduma 6. punktu) neatbrīvo to no atbildības par apstrīdētajā lēmumā konstatēto pārkāpumu, par kuru šajā lēmumā tika uzlikts sods.
37      Proti, neatkarīgi no maksātnespējas procedūras sākšanas, kā arī no tai sekojošās darījumdarbības nodošanas, kā dēļ apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī prasītāja un Ahlers AG
vairs nebija vienas un tās pašas ekonomiskās vienības daļa, prasītāja nav apstrīdējusi to, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir
atzinusi prasītāju par atbildīgu par konstatēto pārkāpumu, vienlaikus neatzīdama to par solidāri atbildīgu kopā ar Ahlers AG.
38      Tā
Komisija apstrīdētā lēmuma 1. pantā secināja, ka prasītāja un vēl divas citas sabiedrības, proti, Pierre Cardin sabiedrības, ir pārkāpušas LESD 101. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. pantu, un attiecīgi atzina prasītāju par atbildīgu par pārkāpumu, tomēr neiekļaujot šajā atbildības konstatācijā arī
Ahlers AG. Tāpat šajā prasībā prasītāja nav apstrīdējusi nedz savu atbildību par attiecīgo pārkāpumu – un attiecīgi nav lūgusi atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu –, nedz arī to, ka Ahlers AG
minētajā apstrīdētā lēmuma pantā nebija
norādīta un nebija šā lēmuma adresāte (skat. šā sprieduma 17. un 18. punktu).
39      Otrām kārtām, rodas jautājumi, pirmkārt, vai Komisija apstrīdētajā lēmumā kā atbilstošo “iepriekšējo uzņēmējdarbības gadu” Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta izpratnē pamatoti ir ņēmusi vērā finanšu gadu no 2022. gada 1. decembra līdz 2023. gada 30. novembrim, un, otrkārt, vai, aprēķinot naudas soda maksimālo apmēru, Komisijai bija jāņem vērā vienīgi prasītājas apgrozījums minētajā laikposmā vai – kā
apstrīdētajā lēmumā – arī Ahlers AG
apgrozījums.
40      Šajā ziņā, pirmkārt, jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma 515. apsvērumā Komisija norādīja, ka pārkāpuma laikposmā prasītāja, Ahlers AG
un vēl viens cits uzņēmums veidoja vienu ekonomisku vienību un uzņēmējdarbības gadā no 2022. gada 1. decembra līdz 2023. gada 30. novembrim Ahlers AG
apgrozījums veidoja lielāko prasītājas apgrozījuma daļu. Komisija atzina, ka, piemērojot ierobežojumu 10 % apmērā no apgrozījuma, tā Ahlers AG
apgrozījuma ņemšana vērā, kas bija gūts līdz 2023. gada 15. jūlijam, kad tās darījumdarbība tika nodota trešai personai, nodrošināja naudas soda samērīgumu, ievērojot prasītājas ekonomisko situāciju pārkāpuma laikposmā. Šajā kontekstā Komisija turklāt norādīja, ka citu uzņēmumu, nevis Ahlers AG, proti, galvenokārt prasītājas, mazākais apgrozījums,
kas, sākot no 2023. gada 16. jūlija, tika gūts
pēc tam, kad
Ahlers AG
darījumdarbība tika nodota
trešai personai, atspoguļoja prasītājas ekonomisko situāciju atlikušajos uzņēmējdarbības gada mēnešos no 2022. gada 1. decembra līdz 2023. gada 30. novembrim, bet precīzi neatspoguļoja tās situāciju visā minētajā uzņēmējdarbības gadā vai pārkāpuma laikposmā. Komisija arī uzsvēra – ja viss Ahlers AG
2023. gada apgrozījums tiktu izslēgts no naudas soda aprēķina, tā būtu noteikusi pārmērīgi zemu naudas sodu un tādējādi tam tiktu liegta jebkāda preventīvā iedarbība.
41      Otrkārt, attiecībā uz apgrozījumu, kas jāņem vērā, aprēķinot prasītājai uzliktā naudas soda maksimālo apmēru, no judikatūras izriet, ka Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā – kura
saturs atgādināts šā sprieduma 28. punktā –
paredzētā
maksimālā naudas soda apmēra nolūks ir novērst, ka tiek uzlikti naudas sodi, kurus – kā to ir iespējams paredzēt – uzņēmumi nebūs spējīgi samaksāt, ņemot vērā to lielumu, kas – kaut arī aptuveni un neprecīzi – ir noteikts atkarībā no uzņēmuma apgrozījuma kopsummas. Tādējādi runa ir par robežu, kas vienādi ir piemērojama visiem uzņēmumiem un kas ir noteikta atkarībā no katra uzņēmuma lieluma, lai novērstu pārmērīgu un nesamērīgu naudas sodu uzlikšanu (skat. spriedumu, 2013. gada 26. novembris, Groupe Gascogne/Komisija, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
42      Šis mērķis tomēr jāsaista ar nepieciešamību nodrošināt pietiekamu naudas soda preventīvo iedarbību, kas pamato attiecīgā uzņēmuma lieluma un ekonomiskās spējas, proti, pārkāpēja uzņēmuma kopējo resursu ņemšanu vērā (skat. spriedumu, 2013. gada 26. novembris, Groupe Gascogne/Komisija, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
43      Šī attiecīgā uzņēmuma lieluma un kopējo resursu ņemšanu vērā, lai nodrošinātu pietiekamu naudas soda preventīvo iedarbību, pamato vēlamā iedarbība uz minēto uzņēmumu, jo sodam nav jābūt niecīgam, ņemot vērā it īpaši minētā uzņēmuma finansiālo spēju (skat. spriedumu, 2013. gada 26. novembris, Groupe Gascogne/Komisija, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 50. punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi tad, kad runa ir par tāda uzņēmuma finanšu resursu novērtēšanu, uz kuru attiecināts Savienības konkurences noteikumu pārkāpums, šķiet pamatoti ņemt vērā visu to sabiedrību apgrozījumu, attiecībā uz kurām aplūkotais uzņēmums var īstenot izšķirošu ietekmi (skat. spriedumu, 2013. gada 26. novembris, Groupe Gascogne/Komisija, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 51. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt, kā norādījusi Komisija, tai, nosakot naudas soda apmēru, nav pienākuma ņemt vērā uzņēmuma nestabilo finansiālo stāvokli, jo šāda pienākuma atzīšana radītu nepamatotu konkurences priekšrocību uzņēmumiem, kas ir vismazāk pielāgojušies tirgus apstākļiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija, C‑189/02 P,
C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 327. punkts un tajā minētā judikatūra).
44      Tādējādi, nosakot “iepriekšējo
uzņēmējdarbības gadu” Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta izpratnē, Komisijai
katrā konkrētajā gadījumā, ievērojot
attiecīgo kontekstu un ar Regulu Nr. 1/2003 ieviestās sodu sistēmas mērķus, ir jāizvērtē iecerētā ietekme uz attiecīgo uzņēmumu, it īpaši ņemot vērā apgrozījumu, kas atspoguļo šī uzņēmuma faktisko ekonomisko situāciju laikposmā, kad tika izdarīts pārkāpums (skat. spriedumu, 2020. gada 22. oktobris, Silver Plastics un Johannes Reifenhäuser/Komisija, C‑702/19 P, EU:C:2020:857, 102. punkts un tajā minētā judikatūra).
45      Šajā lietā, pirmkārt, par atbilstošo “iepriekšējo uzņēmējdarbības gadu” Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta izpratnē un tā noteikšanu laikposmā no 2022. gada 1. decembra līdz 2023. gada 30. novembrim (šā sprieduma 39. punktā minētais pirmais jautājums) jāuzsver, ka apstrīdētā lēmuma 827. zemsvītras piezīmē Komisija ir norādījusi, ka šis atsauces laikposms atbilst Ahlers AG
un prasītājas uzņēmējdarbības gadam;
prasītāja to arī nav apstrīdējusi.
46      Tā kā apstrīdētais lēmums tika pieņemts 2024. gada 28. novembrī, jākonstatē, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 511. apsvērumā ir pareizi norādījusi, ka “iepriekšējais uzņēmējdarbības gads” Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta izpratnē ilga no 2022. gada 1. decembra līdz 2023. gada 30. novembrim. Turklāt prasītāja pati ir apstiprinājusi, ka šajā lietā netiek apstrīdēta Komisijas izvēle ņemt vērā šo gadu kā atsauces gadu, piemērojot ierobežojumu 10 % apmērā no apgrozījuma.
47      Otrkārt, attiecībā uz to, vai, aprēķinot naudas soda maksimālo apmēru, Komisijai bija jāņem vērā tikai prasītājas apgrozījums vai – kā
apstrīdētajā lēmumā – arī
Ahlers AG
apgrozījums (šā sprieduma 39. punktā minētais otrais jautājums), jākonstatē, ka prasītāja ir apšaubījusi nevis apstrīdētajā lēmumā vērā ņemto apgrozījuma summu, bet vien to, ka, aprēķinot naudas soda maksimālo apmēru, Komisija bija ņēmusi vērā tās konsolidēto apgrozījumu, kurā bija iekļauts arī Ahlers AG
apgrozījums laikā no 2022. gada 1. decembra līdz 2023. gada 15. jūlijam, un nebija balstījusies vienīgi uz tās apgrozījumu.
48      Turklāt jāatgādina – kā Komisija norādījusi apstrīdētā lēmuma 511. un 512. apsvērumā un ko prasītāja nav apstrīdējusi –,
ka laikā no 2022. gada 1. decembra līdz 2023. gada 15. jūlijam, kad Ahlers AG
darījumdarbība tika nodota trešai personai, Ahlers AG
apgrozījums bija daļa no prasītājas konsolidētā apgrozījuma.
49      Šajā ziņā Savienības tiesībās spēkā esošo noteikumu par grāmatvedības konsolidāciju mērķis ir sniegt objektīvu priekšstatu par visu grupu veidojošo sabiedrību mantisko stāvokli, finansiālo stāvokli un rezultātiem. Tādējādi Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/34/ES (2013. gada 26. jūnijs) par noteiktu veidu uzņēmumu gada finanšu pārskatiem, konsolidētajiem finanšu pārskatiem un saistītiem ziņojumiem, ar ko groza Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2006/43/EK un atceļ Padomes Direktīvas 78/660/EEK un 83/349/EEK (OV 2013, L 182, 19. lpp.), 22. panta 1. punkta a)–c) apakšpunktā pienākums sagatavot finanšu pārskatus ir noteikts ikvienam mātesuzņēmumam, kuram tostarp ir akcionāru vai dalībnieku balsstiesību vairākums meitasuzņēmumā vai ir tiesības iecelt vai atsaukt šāda meitasuzņēmuma vadības vai uzraudzības struktūrvienību locekļu vairākumu, vai arī ir tiesības īstenot “izšķirošu ietekmi” uz šādu uzņēmumu (pēc analoģijas skat. 2013. gada 26. novembra, Groupe Gascogne/Komisija, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 54. punkts).
50      No tā izriet, ka, ja Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi, ka pārkāpums ir attiecināms uz sabiedrību, kas atrodas grupas priekšgalā – kā tas ir šajā lietā –, tā, lai novērtētu šīs sabiedrības finansiālo spēju, var ņemt vērā pēdējās minētās sabiedrības konsolidētos pārskatus, ciktāl tie var tikt uzskatīti par būtisku vērtējuma elementu (spriedums, 2013. gada 26. novembris,
Groupe Gascogne/Komisija, C‑58/12 P,
EU:C:2013:770, 55. punkts).
51      Tāpat atbilstoši judikatūrai jāatgādina – ja
tiktu pieļauts, ka uzņēmums, kas izdarījis Savienības konkurences noteikumu pārkāpumu, nododot kādu savas darbības daļu trešai personai pirms lēmuma, ar kuru tam uzlikts naudas sods, pieņemšanas, var nozīmīgi samazināt maksimālo apmēru, ko šis naudas sods nekādā ziņā nevar pārsniegt, Regulā Nr. 1/2003 paredzēto sodu efektivitāte tiktu būtiski apdraudēta (spriedums, 2020. gada 22. oktobris, Silver Plastics un Johannes Reifenhäuser/Komisija, C‑702/19 P, EU:C:2020:857, 104. punkts).
52      Tā kā, piemērojot šā sprieduma 44. punktā minēto judikatūru, iepriekšējā uzņēmējdarbības gadā gūtajam apgrozījumam Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta otrās daļas izpratnē ir jāatspoguļo uzņēmuma faktiskā ekonomiskā situācija laikposmā, kurā tika izdarīts pārkāpums, šajā lietā Komisijai nevar pārmest, ka tā ir ņēmusi vērā prasītājas kā mātesuzņēmuma konsolidēto apgrozījumu, kurā tādējādi bija iekļauts arī tās meitasuzņēmuma Ahlers AG
apgrozījums laikā no 2022. gada 1. decembra līdz 2023. gada 15. jūlijam. Prasītāja nav apstrīdējusi, ka pārkāpuma laikposmā tā līdz pēdējam minētajam datumam veidoja vienu ekonomisku vienību ar Ahlers AG, pār kuru tā īstenoja izšķirošu ietekmi.
53      Tāpat jānorāda, ka šīs lietas apstākļos un kā minēts šā sprieduma 40. punktā, ja Komisija būtu aprēķinājusi naudas sodu, pamatojoties tikai uz prasītājas apgrozījumu, tā summa būtu bijusi niecīga, ņemot vērā pārkāpuma smagumu, tā ilgumu un nelikumīgo peļņu, kas tika gūta no šā pārkāpuma visā tā izdarīšanas laikā.
54      Šajā aspektā katrā ziņā jākonstatē – kā apgalvo arī Komisija –, ka Komisija kā atsauces periodu prasītājai uzliktā naudas soda maksimālā apmēra aprēķināšanai būtu varējusi izmantot arī uzņēmējdarbības gadu, kas ilga no 2021. gada 1. decembra līdz 2022. gada 30. novembrim, un tas prasītājai būtu bijis vēl nelabvēlīgāk. Komisijai bija pamats uzskatīt – kā
minēts šā sprieduma 44. punktā –, ka
šis uzņēmējdarbības gads vislabāk atspoguļoja uzņēmuma faktisko ekonomisko situāciju pārkāpuma izdarīšanas laikposmā, jo tas bija pēdējais pilnais uzņēmējdarbības gads, kurā Ahlers AG
un prasītāja veidoja vienu ekonomisku vienību, kā tas bija arī visā pārkāpuma izdarīšanas laikā.
55      Tāpat ir jānoraida prasītājas argumenti, tostarp arī
tiesas sēdē izklāstītie argumenti, ka šajā lietā tai apstrīdētajā lēmumā uzliktā naudas soda maksimālā apmēra aprēķins ir pretrunā Tiesas judikatūrai, kas it īpaši izriet no 2013. gada 26. novembra sprieduma Kendrion/Komisija (C‑50/12 P, EU:C:2013:771) un 2020. gada 25. novembra sprieduma Komisija/GEA Group (C‑823/18 P, EU:C:2020:955).
56      Proti, 2013. gada 26. novembra sprieduma lietā Kendrion/Komisija (C‑50/12 P, EU:C:2013:771) 53., 57. un 58. punktā Tiesa pamatoti nosprieda – tad, ja mātesuzņēmums un tā meitasuzņēmums dienā, kad pieņemts lēmums, ar kuru tiem uzlikts naudas sods par konkurences noteikumu pārkāpumu, vairs neveido vienu uzņēmumu LESD
101. panta izpratnē, katrai no tām ir tiesības uz to, lai tām individuāli tiktu piemērots ierobežojums 10 % apmērā no apgrozījuma, un šādos apstākļos mātesuzņēmums nevarēja pieprasīt, lai uz to tiktu attiecināts tā bijušajam meitasuzņēmumam piemērojamais ierobežojums. Tādēļ Tiesa noraidīja argumentu, ka no solidārās atbildības jēdziena izriet, ka mātesuzņēmumam nevar uzlikt naudas sodu, kura apmērs pārsniedz tā meitasuzņēmumam uzliktā naudas soda apmēru.
57      2020. gada 25. novembra sprieduma Komisija/GEA Group (C‑823/18 P, EU:C:2020:955) 75., 77., 79. un 80. punktā Tiesa – citstarp pamatojoties uz judikatūru, kas izriet no 2013. gada 26. novembra sprieduma Kendrion/Komisija (C‑50/12 P, EU:C:2013:771), –
tāpat vispirms
atgādināja, ka tad, ja tādas divas atsevišķas juridiskās personas kā mātesuzņēmums un tā meitasuzņēmums dienā, kad tiek pieņemts lēmums, ar kuru tām uzlikts naudas sods, vairs neveido vienu uzņēmumu LESD 101. panta izpratnē, katrai no tām ir tiesības uz to, lai tām individuāli tiktu piemērots ierobežojums 10 % apmērā no apgrozījuma. Pēc tam Tiesa apstiprināja minētā ierobežojuma aprēķinu katrai no šīm divām juridiskajām personām, ko Komisija bija veikusi atsevišķi, pamatojoties uz apgrozījumu uzņēmējdarbības gadā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas šajā lietā, un no kā izrietēja, ka mātesuzņēmums atzīstams par vienīgo atbildīgo par daļu no uzliktā naudas soda.
58      Savukārt šajā lietā papildus Pierre Cardin sabiedrībām tika atzīts, ka vienīgi
mātesuzņēmums, proti, prasītāja, ir pārkāpusi LESD 101. panta 1. punktu un EEZ līguma 53. pantu (skat. šā sprieduma 11. punktu). Tādēļ naudas sods par Savienības konkurences noteikumu pārkāpumu apstrīdētajā lēmumā tika uzlikts vienīgi prasītājai kā mātesuzņēmumam, izslēdzot Ahlers AG
kā bijušo meitasuzņēmumu, un tai arī tika adresēts šis lēmums (skat. šā sprieduma 12. un 14. punktu).
59      No iepriekš minētā tādējādi izriet, ka prasītāja nevar apgalvot, ka Komisijai, aprēķinot apgrozījumu laikā no 2022. gada 1. decembra līdz 2023. gada 15. jūlijam, būtu bijis jāņem vērā vienīgi tās šajā laikposmā gūto apgrozījumu, neņemot vērā tās meitasuzņēmuma Ahlers AG
apgrozījumu.
60      Attiecīgi
Komisija nav pieļāvusi tiesību kļūdu tādēļ, ka, aprēķinādama prasītājai uzliktā naudas soda maksimālo apmēru, ir ņēmusi vērā no 2022. gada 1. decembra līdz 2023. gada 30. novembrim ilgušajā uzņēmējdarbības gadā gūto prasītājas konsolidēto apgrozījumu, kurš
atbilstoši šā sprieduma 44. punktā minētajai judikatūrai
tātad ietvēra arī Ahlers AG
apgrozījumu līdz 2023. gada 15. jūlijam, kad tās komercdarbība tika nodota trešai personai (skat. šā sprieduma 6. punktu). Proti, šis apgrozījums atspoguļoja prasītājas faktisko ekonomisko situāciju pārkāpuma laikposmā.
61      Tādējādi prasības pamata pirmais, otrais, trešais un ceturtais iebildums ir jānoraida.
Par prasības pamata piekto iebildumu: naudas soda nesamērīgais raksturs
62      Ar prasības pamata piekto iebildumu prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā izmantotā Komisijas pieeja ir izraisījusi nesamērīgu naudas soda apmēru, ko nevar pamatot ar apsvērumiem par nepieciešamību nodrošināt konkurences jomā piemērojamo sodu efektivitāti.
63      Prasītāja, pirmām kārtām,
uzsver, ka no 2022. gada 1. decembra līdz 2023. gada 30. novembrim
ilgušajā uzņēmējdarbības gadā
Komisija
ir noteikusi naudas soda maksimālo apmēru aptuveni 10,4 miljonu EUR, lai gan prasītājas apgrozījums bija aptuveni 3,7 miljoni EUR, un tas pamatojot tādu maksimālo naudas sodu, kas nepārsniedz 400 000 EUR. Tās ieskatā Komisijas noteiktais naudas soda maksimālais apmērs pārsniedz 10 % no tās apgrozījuma un nav samērīgs ar tās kā attiecīgā uzņēmuma lielumu apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī.
64      Otrām kārtām, prasītāja uzsver, ka šādu iznākumu nevar pamatot ar apsvērumiem par saistībā ar konkurenci ierobežojošu praksi piemērojamo sodu efektivitāti. Prasītāja apgalvo, ka tā judikatūras virziena, kas attiecas uz atbilstošo atsauces gadu ierobežojuma 10 % apmērā piemērošanai, mērķis it īpaši ir nodrošināt saistībā ar konkurenci ierobežojošu praksi piemērojamo sodu efektivitāti, proti, novērst to, ka attiecīgie uzņēmumi varētu patvaļīgi samazināt naudas soda maksimālo apmēru, piemēram, veicot apzinātu pārstrukturēšanu vai pārdodot aktīvus trešām personām. Prasītājas skatījumā šajā lietā šāda veida efektivitātes problēmas
nav, jo, pirmkārt, Ahlers AG
maksātnespēja bija saistīta ar dažādiem faktoriem, kuri nebija atkarīgi no šiem uzņēmumiem, kā arī
ar nelabvēlīgiem tirgus apstākļiem, un, otrkārt, Ahlers AG
darījumdarbības pārdošana un nodošana trešai personai esot parasta parādība maksātnespējas procedūras gadījumā.
65      Komisija nepiekrīt šiem argumentiem.
66      Šajā ziņā jākonstatē, ka ar piekto iebildumu prasītāja būtībā apstrīd tai uzliktā naudas soda samērīgumu, šajā kontekstā vienīgi apgalvodama, ka naudas soda maksimālais apmērs tika kļūdaini aprēķināts, balstoties uz konsolidēto apgrozījumu, kas tai kā Ahlers AG
mātesuzņēmumam līdz 2023. gada 15. jūlijam – kad
šīs sabiedrības darījumdarbība tika nodota trešai personai –
bija
no 2022. gada 1. decembra līdz 2023. gada 30. novembrim ilgušajā uzņēmējdarbības gadā.
67      Tomēr, pastāvot šādiem apstākļiem, piektais iebildums ir jānoraida, ņemot vērā šā sprieduma 27.–61. punktā nospriesto.
68      Tādējādi prasības pamata piektais iebildums un tātad šis prasības pamats kopumā ir jānoraida.
Par pakārtoti izvirzītajiem prasījumiem
69      Par prasītājas prasījumu otro daļu, kas formulēta pakārtoti (skat. šā sprieduma 15. punktu) un skar naudas soda samazināšanu,
turklāt jāatgādina, ka atbilstoši judikatūrai neierobežotā kompetence, kas Savienības tiesai
saskaņā ar LESD 261. pantu ir atzīta Regulas Nr. 1/2003 31. pantā, ļauj tiesai papildus vienkāršai soda
likumības pārbaudei aizstāt Komisijas vērtējumu ar savējo un līdz ar to atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu vai kavējuma naudu (skat. spriedumu, 2019. gada 11. jūlijs, Silver Plastics un Johannes Reifenhäuser/Komisija, T‑582/15, nav publicēts, EU:T:2019:497, 361. punkts un tajā minētā judikatūra).
70      Tāpat šīs neierobežotās kompetences īstenošana nav pielīdzināma pārbaudei pēc savas ierosmes un tiesvedība notiek, pamatojoties uz sacīkstes principu. Principā prasītājs ir tas, kuram jāizvirza pamati pret strīdīgo lēmumu un jāiesniedz pierādījumi šo pamatu atbalstam (skat. spriedumu, 2019. gada 11. jūlijs, Silver Plastics un Johannes Reifenhäuser/Komisija, T‑582/15, nav publicēts, EU:T:2019:497, 362. punkts un tajā minētā judikatūra).
71      Šajā lietā jākonstatē, ka attiecībā uz naudas soda apmēru prasītāja savā otrajā prasījumā (skat. šā sprieduma 15. punktu) pakārtoti ir lūgusi tikai samazināt naudas sodu, nesniegdama nekādus konkrētus argumentus šī lūguma pamatojumam. Šādos apstākļos neviens no iebildumiem, kas izvirzīti galveno prasījumu atbalstam, nav pamatots un prasītāja nav izpildījusi šā sprieduma 70. punktā minētajā judikatūrā atgādināto prasību izvirzīt pamatus un iesniegt pierādījumus sava lūguma pamatojumam.
72      Tādēļ prasītājas otrajā prasījumā izvirzītais lūgums samazināt naudas sodu ir jānoraida.
73      Tādējādi prasība ir noraidāma
pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
74      Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
nospriež:
1)      Prasību noraidīt.
2)      Westfälisches Textilwerk Adolf Ahlers Stiftung & Co. KG atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Kowalik‑Bańczyk       da Silva Passos      Cassagnabère
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2026. gada 6. maijā.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – angļu.