62004CJ0419_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑419/04
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
ko Cour d’appel de Poitiers
(Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 21. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 30. septembrī, tiesvedībā
Conseil général de la Vienne
pret
Directeur général des douanes et droits indirects .
TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ross [ A. Rosas ], tiesneši Ž. P. Puisošē [ J. P. Puissochet ], S. fon Bārs [ S. von Bahr ], U. Lehmuss [ U. Lõhmus ] (referents) un A. O’Kīfs [ A. Ó. Caoimh ],
ģenerāladvokāts A. Ticano [ A. Tizzano ],
sekretāre L. Hjūleta [ L. Hewlett ], galvenā administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 28. septembrī,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
– Conseil général de la Vienne
vārdā – Ž. M. Salva [ J.‑M. Salva ] un R. Baraza [ R. Barazza ], avocats,
– Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [ G. de Bergues ] un A. Kolomba [ A. Colomb ], pārstāvji,
– Slovākijas valdības vārdā – R. Prohačka [ R. Procházka ], pārstāvis,
– Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – Ž. Otjo [ J. Hottiaux ] un K. Lūiss [ X. Lewis ], pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 17. novembrī,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 871. pantu Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 253, 1. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 1998. gada 29. jūlija Regulu (EK) Nr. 1677/98 (OV L 212, 18. lpp., turpmāk tekstā – “Īstenošanas regula”).
2. Šis lūgums tika iesniegts prāvas starp Conseil général de la Vienne
un Directeur général des douanes et droits indirects ietvaros par naudas summas EUR 221 286 samaksu, kas atbilst ievedmuitas nodokļu summai, ko šis pēdējais minētais lietas dalībnieks uzskatīja par tādu, kas nav tikusi nomaksāta.
Atbilstošās tiesību normas
3. Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Kopienas Muitas kodekss”) 220. panta 2. punkts ir izteikts šādi:
“Izņemot gadījumus, kas minēti 217. panta 1. punkta otrajā un trešajā ievilkumā, vēlāku [no muitas parāda izrietošo nodokļu] iegrāmatošanu nedrīkst izdarīt, ja:
[..]
b) pēc likuma apliekamā muitas nodokļa summa kļūdaini iegrāmatota muitas dienestu kļūdas dēļ, kuru attaisnojošu iemeslu dēļ nav varējusi atklāt persona, kas atbild par samaksu, ja pēdējā rīkojusies labticīgi un ievērojusi visus spēkā esošos noteikumus par muitas deklarāciju;
[..].”
4. Atbilstoši Kopienas Muitas kodeksa 235. panta noteikumiem:
“Izmantotas šādas definīcijas:
[..]
b) “atlaišana” nozīmē vai nu lēmumu pilnīgi vai daļēji atteikties no muitas parāda summas vai lēmumu anulēt iegrāmatoto ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa sumu, vai tās daļu, kas nav samaksāta.”
5. Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 1. punkta otrajā un trešajā daļā ir noteikts:
“Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus atlaiž, ja tiek konstatēts, ka iegrāmatošanas brīdī šāda muitas nodokļu summa pēc likuma nav bijusi maksājama vai ka tā iegrāmatota pretēji 220. panta 2. punktam.
Atmaksu vai atlaišanu neizdara, ja par pamatu tādas summas samaksai vai iegrāmatošanai, kura pēc likuma nav bijusi maksājama, bijusi attiecīgās personas apzināta rīcība.”
6. Īstenošanas regulas 869. pantā ir noteikts:
“Muitas dienesti paši nolemj neiegrāmatot neievāktus [neiekasētus] nodokļus šādos gadījumos:
[..]
b) kad šie dienesti uzskata par izpildītiem [Kopienas Muitas] kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā izklāstītos nosacījumus, ar noteikumu, ka summa, ko no attiecīgā pārstrādātāja [tirgus dalībnieka] neiekasē vajadzības gadījumā par vairākām ievešanas vai izvešanas darbībām, bet vienas kļūdas iznākumā, ir mazāka par [EUR] 50 000;
[..].”
7. Īstenošanas regulas 871. pants ir formulēts šādi:
“Gadījumos, kas nav 869. pantā minēti gadījumi un kuros muitas dienesti vai nu uzskata, ka [Kopienas Muitas] kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētie nosacījumi ir izpildīti, vai arī nešaubās par minētajos noteikumos iekļauto kritēriju precīzu piemērošanas jomu attiecībā uz konkrētu gadījumu, minētie dienesti attiecīgo gadījumu [lietu] iesniedz Komisijai, lai varētu tikt pieņemts lēmums saskaņā ar 872.–876. pantā izklāstīto procedūru. Komisijai iesniegtajā lietā jāiekļauj visa informācija, kas vajadzīga lietas pilnīgai izskatīšanai.
Komisija par lietas saņemšanu tūlīt informē attiecīgo dalībvalsti.
Ja tiek konstatēts, ka dalībvalsts iesniegtā informācija nav pietiekama, lai lēmumu par attiecīgo lietu varētu pieņemt, pārzinot visus faktus, tad Komisija var likt iesniegt papildu informāciju.”
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
8. Conseil général de la Vienne
kā vietējās sabiedrības ar jauktu (privātu un publisku) kapitālu, kas pārvalda Futuroscope parku (turpmāk tekstā – “ Futuroscope ”), uzraudzības padomes locekle vairākkārt iegādājās audiovizuālās iekārtas no Kanādas piegādātāja – sabiedrības IMAX Corporation
(turpmāk tekstā – “ IMAX ”). C onseil général de la Vienne ir šo iekārtu īpašniece, kuru izmantošana tika uzticēta Futuroscope .
9. 1993. gada martā un aprīlī Conseil général de la Vienne
saskaņā ar IMAX Futuroscope
vārdā noslēgto vienošanos ieveda projekcijas sistēmu, sauktu par “Solido”. Atbilstoši šīs vienošanās noteikumiem attiecīgās iekārtas pirkuma cena bija USD 3 431 650. Turklāt papildu maksu FRF 1,8 (EUR 0,27) apmērā vajadzēja samaksāt IMAX par katru maksas ieeju parkā.
10. Conseil général de la Vienne
summu USD 3 431 650 apmērā deklarēja kā ievestās iekārtas vērtību. Francijas Muitas pārvaldes (turpmāk tekstā – “Pārvalde”) veiktās pārbaudes laikā pēc atmuitošanas tika konstatēts, ka papildu maksas, kuras bija ieturētas no [maksas par] ieejas biļetēm laikā no 1993. gada līdz 1995. gadam, nebija deklarētas kā tādas, kas ir daļa no minēto iekārtu muitas vērtības. 1997. gada jūlijā izmeklēšana tika noslēgta ar protokolu, kurā bija konstatēts pārkāpums par minēto iekārtu nepatiesu muitas vērtības deklarēšanu.
11. Conseil général de la Vienne
vērsās commission de conciliation et d’expertise douanière
[Muitas strīdu izšķiršanas un ekspertu komisijā], kas 1999. gada aprīlī secināja, ka ievestās iekārtas muitas vērtība ir tikusi samazināta par papildu maksu summu FRF 5 517 281 (EUR 221 286) apmērā. Pēc tam 1999. gada septembrī tā, pamatojoties uz Kopienas Muitas kodeksa 236. un 239. pantu, nosūtīja Direction générale des douanes et droits indirects
[Galvenajai muitas un netiešo nodokļu pārvaldei] lūgumu atlaist pieprasīto muitas parādu. Šis lūgums tika noraidīts 2000. gada jūnijā.
12. Pēc tam Conseil général de la Vienne
iesniedza sūdzību augstākstāvošajai Ministre l’Économie, des Finances et de l’Industrie
[Rūpniecības, ekonomikas un finanšu ministrija]. Pēc lietas materiālu pārbaudes un ievērojot šīs ministrijas norādījumus, Galvenās muitas un netiešo nodokļu pārvaldes direktors 2001. gada 16. jūlijā informēja minēto padomi par savu lēmumu vērsties Komisijā. Ar 2001. gada 18. septembra notu Pārvalde nosūtīja Komisijai vēstuli, kurā tā izklāstīja iemeslus, kuru dēļ tā bija izdarījusi secinājumu par papildu maksu summas iekļaušanu ievestās iekārtas muitas vērtībā, un jautāja, vai Komisija bija vienisprātis ar šādu pieeju. Atbilde uz šo pieprasījumu netika saņemta.
13. 2001. gada 19. jūlijā Pārvalde cēla prasību pret Conseil général de la Vienne Tribunal d’instance de Poitiers [Puatjē rajona tiesā] un prasīja tai piespriest samaksāt tos ievedmuitas nodokļus, kas tika uzskatīti par tādiem, ko tā bija izvairījusies maksāt. Ar 2002. gada 20. decembra spriedumu šī tiesa piesprieda minētajai padomei samaksāt apstrīdēto summu.
14. Conseil général de la Vienne
iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu iesniedzējtiesā. Uzskatot, ka tajā iesniegtajā prāvā ir nepieciešama Kopienas Muitas kodeksa 871. panta interpretācija, Cour d’appel de Poitiers
[Puatjē Apelācijas tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Kopienas Muitas kodeksa 871. pants par muitas parāda summas piedziņu ir jāinterpretē kā tāds, ar ko tiek ieviesta procedūra, kas ir vajadzīga un ir obligāta, pretējā gadījumā piedziņa nav iespējama, ja valsts muitas dienesti jebkurā procedūras brīdī ir radījuši zināmas šaubas par personas, kura atbild par samaksu, labticību attiecībā uz piedziņas kritēriju piemērošanas jomu vai nodokļu atlaišanu, kas izriet no tā muitas parāda, ko [persona, kura ir atbildīga par samaksu] ir izvairījusies nomaksāt tāpēc, ka tas netika iegrāmatots datumā, kad tas varēja būt iemesls piedziņai,
kas ir parāds par Kanādas piegādātāja piegādātās audiovizuālās iekārtas pirkuma cenā iespējami iekļauto iepriekš norunātu maksu, kas ir obligāti iekļauta atpūtas parka, kurā šī iekārta ir izmantota, ieejas maksā neatkarīgi no tā, vai apmeklētājs, kurš ir samaksājis šo maksu, guva labumu no šādas izmantošanas?”
Par prejudiciālo jautājumu
Par pieņemamību
15. Francijas valdība uzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāatzīst par nepieņemamu.
16. Pirmkārt, tā norāda, ka ar dalībvalsts muitas dienestu veikto Īstenošanas regulas 871. panta piemērošanu tiek saprasts, ka tie uzskata, ka Kopienas Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētie nosacījumi ir tikuši izpildīti vai ka tie šaubās par minētajos noteikumos iekļauto kritēriju precīzu piemērošanas jomu attiecībā uz konkrēto gadījumu.
17. Tomēr saskaņā ar Francijas valdības teikto pamata prāva nav par prasību atlaist muitas nodokļus, kas tika iesniegta saskaņā ar otru gadījumu, kāds tas ir paredzēts Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 1. punkta otrajā daļā, kas ir piemērojams tad, ja ievedmuitas nodokļu summa ir tikusi iegrāmatota pretēji minētā kodeksa 220. panta 2. punktam, bet tā attiecas uz muitas parāda pamatotības apstrīdēšanu. Conseil général de la Vienne
tika prasījusi atlaist ievedmuitas nodokļus saskaņā ar pirmo, minētā 236. panta 1. punkta otrajā daļā minēto gadījumu, atbilstoši kuram šos nodokļus atlaiž, ja tiek konstatēts, ka iegrāmatošanas brīdī šāda muitas nodokļu summa atbilstoši likumam nav bijusi maksājama. Tā piebilst, ka tirgus dalībnieks nevar vienlaicīgi apstrīdēt muitas parāda summu un prasīt, lai vienu tā summas daļu neiegrāmatotu vēlāk iespējamas Pārvaldes izdarītas kļūdas dēļ.
18. Otrkārt, Francijas valdība atzīmē, ka lūgums sniegt atzinumu, ko Pārvalde iesniedza Komisijai 2001. gada 18. septembrī, bija par 1993. gadā ievestās iekārtas muitas vērtību un tā mērķis bija iegūt apstiprinājumu Pārvaldes veiktajai analīzei attiecībā uz summu, kas šajā gadījumā pēc likuma bija maksājama. Ja savukārt Pārvaldes nolūks, pamatojoties uz Īstenošanas regulas 871. pantu, būtu bijis vērsties Komisijā, kā rezultātā attiecīgā dalībvalsts nevarētu izskatīt šo jautājumu, Pārvalde nebūtu iesniegusi vienkārši notu, bet tai būtu bijis pienākums nodot lietas materiālus šai iestādei.
19. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka EKL 234. pantā noteiktā procesa ietvaros, kura pamatā ir funkciju sadale starp valsts tiesām un Tiesu, jebkurš lietas faktu vērtējums ir valsts tiesas kompetencē. Tāpat valsts tiesa, kura iztiesā prāvu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt, cik lielā mērā ir vajadzīgs prejudiciālais nolēmums, lai šī tiesa taisītu spriedumu, un cik piemēroti ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tātad, ja uzdotie jautājumi skar Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (skat. it īpaši Tiesas 2003. gada 25. februāra spriedumu lietā C‑326/00 IKA, Recueil, I‑1703. lpp., 27. punkts, un 2005. gada 12. aprīļa spriedumu lietā C‑145/03 Keller, Krājums, I‑2529. lpp., 33. punkts).
20. Tomēr tāpat Tiesa ir nospriedusi, ka, pastāvot ārkārtas apstākļiem, tai ir jāpārbauda nosacījumi, ar kādiem valsts tiesa tai ir iesniegusi lietu, lai pārliecinātos par savu kompetenci (šajā sakarā skat. Tiesas 1981. gada 16. decembra spriedumu lietā 244/80 Foglia, Recueil, 3045. lpp., 21. punkts). Atteikums lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu ir iespējams tikai tad, ja acīmredzami ir skaidrs, ka prasītajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar realitāti vai pamata prāvas priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesas rīcībā nav tādu vajadzīgo faktisko un tiesību apstākļu, lai varētu sniegt noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. it īpaši Tiesas 2001. gada 13. marta spriedumu lietā C‑379/98 PreussenElektra, Recueil, I‑2099. lpp., 39. punkts, un 2002. gada 22. janvāra spriedumu lietā C‑390/99 Canal Satélite, Recueil, I‑607. lpp., 19. punkts).
21. Tāds nav pamata prāvas gadījums.
22. Šajā gadījumā tas tā ir, ka to faktu pārbaud e, kurus iesniedza Tiesai šajā procesā, starp kuriem ir 2001. gada 18. septembra vēstule, ko Pārvalde bija adresējusi Komisijai, šķiet, norāda uz to, ka pamata prāva ir par prasību atlaist ievedmuitas nodokļus saskaņā ar pirmo Kopienas Muitas kodeksa 236. panta 1. punkta otrajā daļā paredzēto gadījumu, proti, to, kurā muitas nodokļu summa pēc likuma nebija maksājama, un nevis saskaņā ar šajā noteikumā paredzēto otro gadījumu, kas pamato valsts muitas dienestu veikto Īstenošanas regulas 871. panta piemērošanu.
23. Tomēr ir jāatzīmē, ka, it īpaši ņemot vērā šos pašus faktus, Cour d’appel de Poitiers
uzskatīja, ka, pirmkārt, minētie dienesti bija izteikuši šaubas attiecībā uz nosacījumu, kas pieļauj to, ka persona, kas atbild par samaksu, varētu gūt labumu no tā, ka vēlāk netika iegrāmatoti muitas nodokļi, kas saskaņā ar to teikto tai bija jādeklarē vairākus gadus pēc kārtas, bet kas nevarēja būt iemesls tam, ka šī persona uzskatīja, neizvirzot tās ļaunticību, ka viņa nav pieprasīto nodokļu parādniece, un, otrkārt, ka pamata prāvu nevar nepārprotami uzskatīt par muitas parāda atlaišanas procedūru, jo to tikpat labi var analizēt kā piedziņas procedūru.
24. Turklāt ir jāatgādina, ka Tiesai saskaņā ar kompetences sadalījumu starp Kopienu tiesām un valsts tiesām ir jāņem vērā faktiskais un tiesiskais konteksts, kas ir iesniedzējtiesas uzdoto prejudiciālo jautājumu pamatā (skat. it īpaši Tiesas 2001. gada 25. oktobra spriedumu lietā C‑475/99 Ambulanz Glöckner, Recueil, I‑8089. lpp., 10. punkts, un 2005. gada 2. jūnija spriedumu lietā C‑136/03 Dörr un Ünal, Krājums, I‑4759. lpp., 46. punkts).
25. Tādējādi šķiet, ka uzdotajam jautājumam ir saistība ar tādu pamata prāvas priekšmetu, kādu to ir definējusi iesniedzējtiesa, un ka atbilde uz uzdoto jautājumu šai tiesai var būt noderīga, izlemjot, vai Pārvaldei saskaņā ar Īstenošanas regulas 871. pantu vajadzēja nodot lietu Komisijai, lai tā to atrisinātu atbilstoši šai regulai.
26. No tā izriet, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
Par lietas būtību
27. Ņemot vērā pamata prāvas faktus un uzdotā jautājuma formulējumu, šī jautājuma pārbaudei ir jābūt vienīgi par Īstenošanas regulas 871. panta interpretāciju un nevis par to, vai maksas, kuras tika papildus samaksātas IMAX, bija jāiekļauj ievestās iekārtas muitas vērtībā.
28. Iesniedzējtiesa šajā ziņā nav paudusi šaubas un ir aprobežojusies ar jautājuma uzdošanu Tiesai par pienākuma, kas valsts muitas dienestiem ir noteikts ar Īstenošanas regulas 871. pantu, piemērošanas jomu, ja tie jebkurā piedziņas vai atlaišanas no muitas nodokļiem procedūras brīdī bija izteikuši šaubas par to, ka vēlāk nav tikuši iegrāmatoti tie muitas nodokļi, kas nav tikuši iekasēti skaidri noteiktos apstākļos.
29. Tādējādi ir jāuzskata, ka ar savu jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, vai Īstenošanas regulas 871. pants ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka ar to valsts muitas dienestiem tiek noteikts pienākums nodot lietu izskatīšanai Komisijai jebkurā piedziņas vai muitas parāda atlaišanas procedūras brīdī, ja minētie dienesti ir izteikuši šaubas attiecībā uz to, ka nav tikuši iegrāmatoti neiekasētie muitas nodokļi sakarā ar to, ka labticīgs importētājs nav deklarējis maksas, kurām vajadzēja būt iekļautām ievesto preču muitas vērtībā, un nav darījuši zināmu savu nodomu vērsties Komisijā.
30. Pirms atbildēt uz šādi pārformulētu jautājumu, ir jāidentificē tā Īstenošanas regulas 871. panta redakcija, kura ir piemērojama ratione temporis
pamata prāvas faktiem. Francijas valdība savos apsvērumos norāda, ka tai minētā 871. panta redakcijai, kas izriet no Komisijas 2003. gada 25. jūlija Regulas (EK) Nr. 1335/2003, ar ko groza Regulu Nr. 2454/93 (OV L 187, 16. lpp.), ir jabūt Tiesas interpretācijas priekšmetam un nevis tai, ko ir norādījusi iesniedzējtiesa, tādēļ, ka šis noteikums paredz procesuālu normu un tātad tā ir piemērojama visām tām prāvām, kuras atrodas izskatīšanā brīdī, kad šī norma stājās spēkā.
31. Šajā ziņā Francijas valdība apgalvo, ka atbilstoši Regulas Nr. 1335/2003 2. panta otrai daļai ar to ieviestās izmaiņas Īstenošanas regulā ir piemērojamas kopumā gadījumos, par kuriem lieta nav tikusi nodota Komisijai lēmuma pieņemšanai līdz 2003. gada 1. augustam. Īstenošanas regulas 869. un 871. pantā izklāstītie nosacījumi par vēršanos Komisijā tika grozīti un it īpaši no tirgus dalībnieka neiekasētā maksimālā summa tika noteikta EUR 500 000 apmērā, no tā izriet, ka Pārvalde nebija tiesīga vērsties Komisijā, jo pamata prāvas ietvaros pieprasītā summa bija EUR 221 286.
32. Šādai argumentācijai nevar piekrist.
33. Ja saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas tā ir, ka procesuālās normas parasti tiek piemērotas visām prāvām, kuras atrodas izskatīšanā brīdī, kad šīs normas stājas spēkā, atšķirībā no materiālajām normām, kuras parasti tiek interpretētas kā tādas, kas neattiecas uz situācijām, kuras ir radušās līdz to stāšanās spēkā brīdim [skat. it īpaši Tiesas 1993. gada 6. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C‑121/91 un C‑122/91 CT Control
( Rotterdam ) un JCT Benelukss /Komisija, Recueil, I‑3873. lpp., 22. punkts; 1999. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑61/98 De Haan, Recueil, I‑5003. lpp., 13. punkts, un 2002. gada 14. novembra spriedumu lietā C‑251/00 Ilumitrónica, Recueil, I‑10433. lpp., 29. punkts], tik un tā, kā to arī atzīmēja ģenerāladvokāts savu secinājumu 33. un 34. punktā, jaunais likums var tikt nekavējoties piemērots tikai attiecībā uz situācijām, kuras, lai gan tās ir radušās iepriekšējā likuma darbības laikā, turpinās [arī] laikā, kad sāk piemērot jauno likumu.
34. Tomēr ir jāatzīst, ka 2003. gada 1. augustā, kad stājās spēkā izmaiņas, kas ar Regulu Nr. 1335/2003 tika ieviestas Īstenošanas regulā, šī gadījuma attiecīgās juridiskās situācijas ietekme vairāk neturpinājās. Šajā ziņā no lietas materiālos nodotajiem dokumentiem izriet, ka 2001. gada 16. jūlijā Muitas un netiešo nodokļu pārvaldes ģenerāldirektors informēja Conseil général de la Vienne par savu lēmumu vērsties Komisijā, ka 2001. gada jūlijā Tribunal d’instance de Poitiers ir tikusi celta prasība pret Conseil Général de la Vienne
un ka Pārvalde iesniedza Komisijai lūgumu sniegt atzinumu 2001. gada 18. septembrī.
35. Tādējādi, lai sniegtu iesniedzējtiesai atbildi, kas tai ļautu izlemt to, vai tādēļ, ka jebkurā piedziņas vai atlaišanas procedūras brīdī ir izteiktas šaubas par to, ka neiekasētie muitas nodokļi vēlāk nav tikuši iegrāmatoti, Pārvaldei bija pienākums nodot lietu Komisijai, lai tā to atrisinātu atbilstoši Īstenošanas regulas 871. pantam, Tiesai ir jāinterpretē tās Īstenošanas regulas redakcijas noteikumi, kas izriet no Regulas Nr. 1677/98, kurā tostarp kā priekšnosacījums vēršanās pie Komisijas ir noteikta neiekasēto nodokļu maksimālā summa EUR 50 000 apmērā.
36. Kopienas Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir paredzēti nosacījumi, kādi ir jāizpilda, lai valsts muitas dienesti varētu vēlāk neiegrāmatot muitas parāda summu. Attiecībā uz nodokļu atlaišanas procedūru minētā kodeksa 236. pantā ir atsauce uz šiem pašiem nosacījumiem tiktāl, ciktāl tajā kā viens no gadījumiem, kad muitas dienesti var nolemt neiekasēt muitas parādu, ir paredzēts apstāklis, ka tā summa ir tikusi iegrāmatota pretēji minētā 220. panta 2. punktam.
37. Minētie nosacījumi ir trīs, proti, pašu muitas dienestu kļūda, kuru attaisnojošu iemeslu dēļ nav varējusi atklāt persona, kas atbild par samaksu; šīs personas labticība un visu spēkā esošo tiesību aktu attiecībā uz muitas deklarāciju ievērošana.
38. Šie trīs nosacījumi paši par sevi jau ir minēti Padomes 1979. gada 24. jūlija Regulā Nr. 1697/79 par to ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu vēlāku piedziņu, kuri nav prasīti no personas, kas atbild par to samaksu, par precēm, kas deklarētas atbilstoši muitas sistēmai, kas ietver pienākumu maksāt šādus nodokļus (OV L 197, 1. lpp.), 5. panta 2. punktā, ko atcēla ar Kopienas Muitas kodeksu. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru šie trīs nosacījumi ir jāizpilda kumulatīvi (skat. it īpaši Tiesas 1996. gada 14. maija spriedumu apvienotajās lietās C‑153/94 un C‑204/94 Faroe Seafood  u.c., Recueil, I‑2465. lpp., 83. punkts; 1998. gada 26. novembra spriedumu lietā C‑370/96 Covita, Recueil, I‑7711. lpp., 24. punkts; 2000. gada 19. oktobra spriedumu lietā C‑15/99 Sommer, Recueil, I‑8989. lpp., 35. punkts, un iepriekš minētā sprieduma lietā Ilumitrónica
37. punktu).
39. No Īstenošanas regulas 871. panta redakcijas, kas lasīta kopā ar minētās regulas 869. pantu, izriet, ka neiekasēto muitas nodokļu, ar maksimālo noteikto summu EUR 50 000 apmērā, piedziņas procedūras ietvaros, ja valsts muitas dienesti ir pārliecināti par to, ka minētie nosacījumi nav tikuši izpildīti, tiem tūlīt ir jāuzsāk piedziņa.
40. Tāpat no minētajiem noteikumiem izriet, ka, ja ir sasniegta minētā maksimālā summa EUR 50 000 apmērā, muitas iestādes nevar darboties vienas pašas, bet tām ir pienākums vērsties Komisijā un rīkoties saskaņā ar to abos gadījumos, proti, ja tās uzskata, ka lietas apstākļos minētie nosacījumi ir tikuši izpildīti, vai ja tās izsaka šaubas attiecībā uz Kopienas Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētajiem kritērijiem, ņemot vērā attiecīgo lietu. Tas pats attiecas uz muitas nodokļu atlaišanas procedūru, ko sākusi ieinteresētā persona saskaņā ar minētā kodeksa 236. pantu kopā ar 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu.
41. Gadījumā, kad notiek vēršanās Komisijā, ar Īstenošanas regulu ieviestā procedūra tiek izbeigta ar lēmumu, kurā ir noteikts, vai pārbaudītā situācija pieļauj attiecīgo nodokļu vēlāku neiegrāmatošanu, vai arī tie tiek atlaisti. Šīs procedūras ietvaros attiecīgo personu tiesības tikt uzklausītām patiešām tiek nodrošinātas un atbilstoši Īstenošanas regulas 873. panta noteikumiem Komisija pieņem lēmumu pēc tam, kad tā ir konsultējusies ar ekspertu grupu, ko veido pārstāvji no visām dalībvalstīm.
42. Kā to ir precizējusi Tiesa attiecībā uz Regulas Nr. 1697/79 5. pantu, piešķirot Komisijai tiesības pieņemt lēmumus muitas nodokļu vēlākas piedziņas jautājumā, tā mērķis ir nodrošināt vienveidīgu Kopienu tiesību piemērošanu. Tas var tikt apšaubīts gadījumā, ja tā rezultātā ir tapusi prasība par atteikšanos no vēlākas piedziņas, jo vērtējums, uz ko var balstīties dalībvalsts, pieņemot labvēlīgu lēmumu šajos apstākļos, var izraisīt to, ka tam sakarā ar varbūtēju jebkādas pārsūdzības neesamību netiek piemērota kontrole, kas ļauj nodrošināt vienveidīgu ar Kopienu tiesību aktiem noteikto nosacījumu piemērošanu. Gluži pretēji, tāds nav gadījums tad, kad valsts iestādes, lai kāda arī būtu attiecīgā summa, uzsāk piedziņu. Tad atbildīgajai personai ir ļauts apstrīdēt šādu lēmumu valsts tiesās. Tādējādi prejudiciālās tiesvedības ietvaros Kopienu Tiesa var nodrošināt Kopienu tiesību vienveidību (Tiesas 1990. gada 26. jūnija spriedums lietā C‑64/89 Deutsche Fernsprecher, Recueil, I‑2535. lpp., 13. punkts; 1991. gada 27. jūnija spriedums lietā C‑348/89 Mecanarte, Recueil, I‑3277. lpp., 33. punkts, un iepriekš minētā sprieduma lietā Faroe Seafood
34. punkts).
43. No tā izriet, ka attiecībā uz otro gadījumu, proti, to, kad muitas dienesti ir izteikuši šaubas, tiem lieta ir jānodod Komisijai vienīgi tad, ja šaubas attiecas uz Kopienas Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā minēto kritēriju piemērošanas jomu attiecībā uz konkrēto lietu, un vienīgi tādēļ, ka ir šāds šaubu pastāvēšanas fakts. Savukārt, ja vēlāk šādas šaubas tiek izkliedētas, pat ja nodoms par vēršanos Komisijā ir ticis darīts zināms, arī tad valsts muitas dienestiem nav pienākuma nodot lietu Komisijai un tiem, rīkojoties pašiem, ir jāuzsāk piedziņa vai jānoraida atlaišana.
44. Katrā ziņā, ja valsts muitas dienestu šaubas ir par citu jautājumu, nevis par minētā kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzēto kritēriju piemērošanas jomu attiecībā uz konkrēto lietu, tādai iespējai, kā, piemēram, vēlāk neiegrāmatot neiekasētos muitas nodokļus, kas radušies sakarā ar to, ka importētājs nav deklarējis maksas, kurām vajadzēja būt iekļautām ievesto preču muitas vērtībā pat, ja šis importētājs bija labticīgs, Īstenošanas regulas 871. pants nav piemērojams un tātad minētajiem dienestiem nav pienākuma nodot lietu atrisināšanai Komisijai.
45. Tā kā parādnieka labticība ir tikai viens no nosacījumiem, kam noteikti ir jābūt izpildītam, lai varētu tikt paredzēta muitas nodokļu vēlāka neiegrāmatošana; tikai šīs labticības dēļ valsts muitas dienestiem nav pienākuma vērsties Komisijā saskaņā ar Īstenošanas regulas 871. pantu.
46. Tādējādi uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Īstenošanas regulas 871. pants ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka valsts muitas dienestiem piedziņas vai neiekasēto muitas nodokļu atlaišanas procedūras ietvaros nav jānodod lieta Komisijai, lai tā to atrisinātu, ne tad, ja to izteiktās šaubas attiecībā uz Kopienas Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā minēto kritēriju piemērošanas jomu konkrētajā gadījumā ir izkliedētas pat pēc tam, kad minētās iestādes ir darījušas zināmu savu nodomu vērsties Komisijā, ne arī tad, ja izteiktās šaubas ir par to, ka vēlāk nav tikuši iegrāmatoti neiekasētie muitas nodokļi tādēļ, ka labticīgs importētājs nav deklarējis maksas, kurām vajadzēja būt iekļautām ievesto preču muitas vērtībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
47. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
871. pants Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kas grozīta ar Komisijas 1998. gada 29. jūlija Regulu (EK) Nr. 1677/98, ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka valsts muitas dienestiem piedziņas vai neiekasēto muitas nodokļu atlaišanas procedūras ietvaros nav jānodod lieta Komisijai, lai tā to atrisinātu, ne tad, ja to izteiktās šaubas attiecībā uz Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā minēto kritēriju piemērošanas jomu konkrētajā gadījumā ir izkliedētas pat pēc tam, kad minētās iestādes ir darījušas zināmu savu nodomu vērsties Komisijā, ne arī tad, ja izteiktās šaubas ir par to, ka vēlāk nav tikuši iegrāmatoti neiekasētie muitas nodokļi tādēļ, ka labticīgs importētājs nav deklarējis maksas, kurām vajadzēja būt iekļautām ievesto preču muitas vērtībā .