Pagaidu versija
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2026. gada 23. aprīlī (*)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Direktīva 2008/115/EK – Tāda trešās valsts valstspiederīgā repatriācija, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi – 11. panta 2. punkts – Ieceļošanas aizliegums – Ilgums – Dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā konkrētiem gadījumiem principā ir paredzēts ieceļošanas un uzturēšanās aizliegums uz neierobežotu laiku – Teroristisks apdraudējums
Lietā C‑446/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Oberverwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Brēmenes Augstākā administratīvā tiesa, Vācija) iesniegusi ar 2024. gada 17. jūnija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 25. jūnijā, tiesvedībā
Freie Hansestadt Bremen
pret
DT,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún], tiesneši J. Pasers [J. Passer], J. Regans [E. Regan] (referents), D. Gracijs [D. Gratsias] un B. Smulderss [B. Smulders],
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretārs: M. Sekežiņska [M. Siekierzyńska], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 19. jūnija tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–        Freie Hansestadt Bremen vārdā – F. Müller, pārstāve,
–        DT vārdā – C. Graebsch, profesore,
–        Vācijas valdības vārdā – J. Möller un R. Kanitz, pārstāvji,
–        Dānijas valdības vārdā – D. Elkan, M. Jespersen un C. A.‑S. Maertens, pārstāvji,
–        Zviedrijas valdības vārdā – J. Olsson, pārstāvis,
–        Eiropas Komisijas vārdā – A. Katsimerou un M. Wasmeier, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 2. oktobra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu [repatriāciju], kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (OV 2008, L 348, 98. lpp.), 3. panta 6. punktu un 11. panta 2. punktu.
2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Freie Hansestadt Bremen (Brēmenes pavalsts, Vācija; turpmāk tekstā – “Brēmene”) un DT par viņam piemēroto aizliegumu ieceļot un uzturēties Vācijā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3        Direktīvas 2008/115 2., 6. un 14. apsvērumā teikts:
“(2)      Briseles Eiropadome 2004. gada 4. un 5. novembrī aicināja izstrādāt ar kopīgiem standartiem pamatotu efektīvu izraidīšanas un atgriešanas politiku, lai personas atgriešana notiktu humānā veidā un pilnībā ievērojot viņu cilvēktiesības un cieņas neaizskaramību.
[..]
(6)      Dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka trešo valstu valstspiederīgo nelikumīgu uzturēšanos pārtrauc, izmantojot taisnīgu un pārskatāmu procedūru. Saskaņā ar ES tiesību aktu pamatprincipiem lēmumi atbilstīgi šai direktīvai būtu jāpieņem, katru gadījumu izskatot atsevišķi un pamatojoties uz objektīviem kritērijiem, norādot, ka būtu jāņem vērā ne tikai tie apsvērumi, kas saistīti ar nelegālu uzturēšanos. Izmantojot standarta veidlapas lēmumiem par atgriešanu, proti, atgriešanas un, ja tādi izsniegti, ieceļošanas aizlieguma lēmumiem un izraidīšanas lēmumiem, dalībvalstīm būtu jāievēro minētais princips un pilnībā jāievēro visi šajā direktīvā paredzētie piemērojamie nosacījumi.
[..]
(14)      Būtu jānodrošina Eiropas mērogs valstu īstenoto atgriešanas pasākumu ietekmei, ieviešot ieceļošanas aizliegumu, kas aizliedz ieceļot un uzturēties ikvienas dalībvalsts teritorijā. Ieceļošanas aizlieguma ilgums būtu jānosaka, pienācīgi apsverot visus atsevišķa gadījuma attiecīgos apstākļus, un tas nedrīkstētu pārsniegt piecus gadus. [..]”
4        Šīs direktīvas 1. pantā “Priekšmets” paredzēts:
“Šajā direktīvā ir noteikti kopēji standarti un procedūras, kas dalībvalstīs ir jāpiemēro attiecībā uz nelikumīgi uzturošos trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, ievērojot pamattiesības kā galvenos Kopienas tiesību, kā arī starptautisko tiesību principus, tostarp pienākumu nodrošināt bēgļu aizsardzību un cilvēktiesības.”
5        Minētās direktīvas 3. pantā “Definīcijas” noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro turpmāk minētās definīcijas:
[..]
4)      “atgriešanas lēmums” ir administratīvs vai tiesas lēmums vai akts, kurā norādīts vai konstatēts, ka trešās valsts valstspiederīgā uzturēšanās ir nelikumīga, un noteikts vai konstatēts atgriešanās pienākums;
[..]
6)      “ieceļošanas aizliegums” ir administratīvs vai tiesas lēmums vai akts, kas uz noteiktu laika posmu aizliedz ieceļot un uzturēties dalībvalsts teritorijā un kas pievienots atgriešanas lēmumam;
[..].”
6        Saskaņā ar šīs direktīvas 11. pantu “Ieceļošanas aizliegums”:
“1.      Atgriešanas lēmumiem pievieno ieceļošanas aizliegumu:
a)      ja nav noteikts brīvprātīgas izceļošanas laika posms vai
b)      ja nav ievērot[s] atgriešanās pienākum[s] [..].
Citos gadījumos atgriešanas lēmumu var papildināt ar ieceļošanas aizliegumu.
2.      Ieceļošanas aizlieguma ilgumu nosaka, pienācīgi ņemot vērā katra konkrēta gadījuma visus attiecīgos apstākļus, un tas principā nepārsniedz 5 gadus. Tomēr tas var pārsniegt piecus gadus, ja trešās valsts valstspiederīgais rada nopietnus draudus sabiedriskajai kārtībai, sabiedrības drošībai vai valsts drošībai.
3.      Dalībvalstis apsver ieceļošanas aizlieguma atsaukšanu vai pārtraukšanu, ja trešās valsts valstspiederīgais, kam piemēro ieceļošanas aizliegumu, kas izdots saskaņā ar 1. punkta otro daļu, var pierādīt, ka viņš/viņa ir atstājis/‑usi dalībvalsts teritoriju, pilnībā ievērojot atgriešanas lēmumu.
[..]
Atsevišķos gadījumos dalībvalstis var atturēties izdot, atsaukt vai pārtraukt ieceļošanas aizliegumu humānu apsvērumu dēļ.
Atsevišķos gadījumos vai konkrētām kategorijām dalībvalstis var atsaukt vai apturēt ieceļošanas aizliegumu citu iemeslu dēļ.
[..]”
Vācijas tiesības
7        2004. gada 30. jūlija Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (Likums par ārvalstnieku uzturēšanos, nodarbinātību un integrāciju Vācijas Federatīvajā Republikā; BGBl. 2004 I, 1950. lpp.) – redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, – (turpmāk tekstā – “AufenthG”) 11. pantā “Ieceļošanas un uzturēšanās aizliegums” noteikts:
“[..]
(4)      Ieceļošanas un uzturēšanās aizliegumu var atcelt vai tā termiņu var saīsināt, lai nodrošinātu aizsargājamu ārvalstnieka interešu ievērošanu vai, ciktāl tas vairs nav nepieciešams ieceļošanas un uzturēšanās aizlieguma vajadzībām. [..]
[..]
(5a)      [..] Ieceļošanas un uzturēšanās aizlieguma termiņa saīsināšana vai atcelšana principā ir izslēgta. Pavalsts augstākā iestāde katrā atsevišķā gadījumā var pieļaut izņēmumus no šā principa.
(5b)      Ja ārvalstnieks tiek izraidīts no federācijas teritorijas, pamatojoties uz 58.a pantā paredzēto lēmumu par izraidīšanu, principā piemēro ieceļošanas un uzturēšanās aizliegumu uz neierobežotu laiku. [..] 5.a punktā minētajās situācijās vai tad, ja ārvalstnieks ir ticis izraidīts kāda 54. panta 1. punkta 1., 2. vai 2.a apakšpunktā minētā iemesla dēļ, katru gadījumu vērtējot atsevišķi, var piemērot ieceļošanas un uzturēšanās aizliegumu uz neierobežotu laiku. 5.a punkta trešais un ceturtais teikums ir piemērojams mutatis mutandis.
[..]”
8        AufenthG 58.a panta “Lēmums par izraidīšanu” 1. punktā paredzēts:
“Pavalsts augstākā iestāde, balstoties uz prognozi, kas izriet no faktiem, lai novērstu īpašu Vācijas Federatīvās Republikas drošības apdraudējumu vai teroristisku apdraudējumu, attiecībā uz ārvalstnieku var pieņemt lēmumu par izraidīšanu bez iepriekšēja izraidīšanas rīkojuma. Lēmums par izraidīšanu ir izpildāms nekavējoties; brīdinājums par plānoto izraidīšanu nav nepieciešams.”
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
9        Pieteicējs pamatlietā ir Krievijas valstspiederīgais, kurš dzīvoja Brēmenē (Vācija) uz viņam izsniegtas uzturēšanās atļaujas pamata.
10      2017. gada 13. martā Senator für Inneresder Freien Hansestadt Bremen (Brēmenes iekšlietu ministrs; turpmāk tekstā – “iekšlietu ministrs”), pamatojoties uz AufenthG 58.a pantu, attiecībā uz pieteicēju pamatlietā izdeva rīkojumu par izraidīšanu uz Krievijas Federāciju – ar tādu pamatojumu, ka attiecīgie drošības dienesti bija konstatējuši, ka pastāv risks, ka viņš Vācijā varētu izdarīt teroristisku uzbrukumu.
11      Pēc nesekmīgas vēršanās pie Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa, Vācija) un Bundesverfassungsgericht (Federālā konstitucionālā tiesa, Vācija), kā arī Eiropas Cilvēktiesību tiesā pieteicējs pamatlietā 2017. gada 4. septembrī tika izraidīts uz Krievijas Federāciju. Viņš joprojām dzīvo šajā trešā valstī.
12      Ar 2017. gada 1. decembra lēmumu kommunale Ausländerbehörde der Stadtgemeinde Bremen (Brēmenes pilsētas pašvaldības Ārvalstnieku dienests, Vācija) atzina, ka uz AufenthG 58.a panta pamata uzdotas izraidīšanas iedarbība nav ierobežota uz konkrētu laiku.
13      Ar 2021. gada 3. decembra spriedumu, kas ir stājies spēkā, Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Brēmenes Administratīvā tiesa, Vācija) šo lēmumu atcēla ar tādu pamatojumu, ka attiecībā uz pieteicēju pamatlietā vēl nebija piemērots aizliegums ieceļot un uzturēties dalībvalstīs.
14      Ar 2022. gada 1. februāra administratīvo lēmumu iekšlietu ministrs attiecībā uz pieteicēju pamatlietā piemēroja laika ziņā neierobežotu aizliegumu ieceļot un uzturēties Vācijā. Lēmuma pamatojumā būtībā bija norādīts, ka šāds aizliegums uz neierobežotu laiku AufenthG 11. panta 5.b punkta pirmā teikuma izpratnē principā ir piemērojams personām, kuras tiek izraidītas uz tāda izraidīšanas rīkojuma pamata, kas izdots atbilstoši šā likuma 58.a pantam. Iekšlietu ministrs norādīja, ka pieteicēja gadījumā nav iemesla atkāpties no šā principa un pieļaut izņēmumu, ņemot vērā atbildīgo drošības dienestu konstatējumus par viņa rīcību pēc minētās izraidīšanas, kā arī viņa sabiedriskās un ģimenes saites ar Vāciju. Iekšlietu ministrs pauda uzskatu, ka joprojām pastāv bažas, ka tad, ja pieteicējs ierastos Vācijas Federatīvajā Republikā, viņš tās teritorijā izdarītu teroristisku atentātu.
15      Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Brēmenes Administratīvā tiesa), kurai pieteicējs pamatlietā iesniedza pieteikumu par 2022. gada 1. februāra lēmumu, šo lēmumu atcēla ar tādu pamatojumu, ka AufenthG 11. panta 5.b punkta pirmo teikumu nevarēja piemērot, jo laika ziņā neierobežota aizlieguma ieceļot un uzturēties dalībvalstīs piemērošana neesot saderīga ar Direktīvas 2008/115 3. panta 6. punktu un 11. panta 2. punktu.
16      Brēmene Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Brēmenes Administratīvā tiesa) spriedumu pārsūdzēja iesniedzējtiesā – Oberverwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Brēmenes Augstākā administratīvā tiesa, Vācija).
17      Iesniedzējtiesa norāda, ka pieteicējam pamatlietā tika piemērots AufenthG 11. panta 5.b punkta pirmajā teikumā paredzētais laika ziņā neierobežotais aizliegums ieceļot un uzturēties Vācijā. Taču Direktīvas 2008/115 3. panta 6. punktā “ieceļošanas aizliegums” ir definēts kā administratīvs vai tiesas lēmums vai akts, kas “uz noteiktu laika posmu aizliedz” ieceļot un uzturēties dalībvalstu teritorijā, un saskaņā ar šīs direktīvas 11. panta 2. punktu ieceļošanas aizliegumam nosaka “ilgumu”. Līdz ar to rodoties jautājums, vai minētās direktīvas normas ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu laika ziņā neierobežotu aizliegumu ieceļot dalībvalstīs, kāds AufenthG 11. panta 5.b punkta pirmajā teikumā principā paredzēts attiecībā uz ārvalstniekiem, kuru uzturēšanās tiek izbeigta uz AufenthG 58.a panta pamata, lai novērstu teroristisku apdraudējumu.
18      Iesniedzējtiesa uzskata, ka ir jāuzdod prejudiciāls jautājums, jo Tiesa līdz šim par to nav spriedusi, turklāt dalībvalsts judikatūrā, Vācijas valdības apsvērumos un vācu juridiskajā doktrīnā uz šo jautājumu tiek atbildēts atšķirīgi.
19      Konkrētāk, daļa vācu doktrīnas piekrītot Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Brēmenes Administratīvā tiesa) spriedumam. Šajā doktrīnas daļā ir norādīts, ka Tiesa jau 2013. gada 19. septembra spriedumā Filev un Osmani (C‑297/12, EU:C:2013:569, 27. punkts) ir nospriedusi, ka Direktīvas 2008/115 11. panta 2. punkta frāze “ieceļošanas aizlieguma ilgumu nosaka” nepārprotami liecina, ka dalībvalstīm ir pienākums ierobežot jebkura ieceļošanas aizlieguma iedarbību laika ziņā – neatkarīgi no attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā šajā nolūkā iesniegta pieteikuma. Šāda interpretācija atbilstot šīs direktīvas 3. panta 6. punktā definētajam terminam “ieceļošanas aizliegums”. Turklāt Komisijas Ieteikums (ES) 2017/2338 (2017. gada 16. novembris), ar kuru izveido kopīgu “Rokasgrāmatu atgriešanas jautājumos” dalībvalstu kompetentajām iestādēm izmantošanai ar atgriešanu saistītu uzdevumu veikšanā (OV 2017, L 339, 83. lpp.), neietver informāciju, kas liktu izdarīt pretēju secinājumu; tajā citastarp ir teikts: “Ieceļošanas aizliegumi, kuru ilgums nav neierobežots. Ieceļošanas aizlieguma ilgums ir lēmuma par ieceļošanas aizliegumu pamatelements.”
20      Tomēr vācu doktrīnā tiek pausts arī tāds viedoklis, ka AufenthG 11. panta 5.b punkta pirmajā teikumā paredzētais ieceļošanas un uzturēšanās aizliegums ir saderīgs ar Direktīvas 2008/115 3. panta 6. punktu un 11. panta 2. punktu. Vairāki autori, kuri atbalsta šo interpretāciju, uzskatot, ka “Rokasgrāmatā atgriešanas jautājumos”, kas ieviesta ar minēto ieteikumu, Eiropas Komisija ir atzinusi, ka “sistemātiska ieceļošanas aizlieguma noteikšana uz mūžu [..], neņemot vērā atsevišķā gadījuma apstākļus”, ir pretrunā šai direktīvai. Viņuprāt, AufenthG 11. panta 5.b punkta pirmais teikums ir saderīgs ar minēto direktīvu, ciktāl tajā runa ir tikai par šā likuma 58.a pantā minētajām situācijām, tostarp situācijām saistībā ar personām, kas rada teroristisku apdraudējumu. Visbeidzot – 2013. gada 19. septembra sprieduma Filev un Osmani (C‑297/12, EU:C:2013:569) 27. punkts esot jāaplūko tādā kontekstā, kādā lietā, kurā taisīts šis spriedums, Tiesai tika uzdots prejudiciālais jautājums. Iesniedzējtiesa atgādina, ka tajā uzdotais jautājums attiecās tikai uz to, vai dalībvalsts tiesību norma, saskaņā ar kuru ieceļošanas aizlieguma ilguma ierobežošana ir atkarīga no tā, vai attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais ir lūdzis viņam piemērot šādu ierobežojumu, ir saderīga ar Savienības tiesību aktiem.
21      Šādos apstākļos Oberverwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Brēmenes Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas [2008/115] 3. panta 6. punkts un 11. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru ieceļošanas aizliegumu uz [neierobežotu] laiku parasti nosaka attiecībā uz personu, [kurai ir atņemtas] uzturēšanās tiesības [..] un attiecībā uz kuru ir pieņemts atgriešanās lēmums, jo tā rada terorisma draudus?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ievadapsvērumi
22      Pieteicējs pamatlietā apgalvo, ka, ņemot vērā laiku, kas pagājis no pamatlietā aplūkojamā atgriešanās lēmuma pieņemšanas 2017. gada 13. martā līdz ieceļošanas aizlieguma noteikšanai attiecībā uz viņu 2022. gada 1. februārī, šo aizliegumu nevar uzskatīt par tādu, kas būtu saistīts ar šo atgriešanās lēmumu, kā paredzēts Direktīvā 2008/115. Tādējādi pieteicējs pamatlietā ar savu argumentāciju apšauba šīs direktīvas piemērojamību tādā situācijā kā pamatlietā aplūkojamā.
23      Šajā ziņā jānorāda, ka Direktīvas 2008/115 3. panta 6. punktā “ieceļošanas aizliegums” ir definēts kā administratīvs vai tiesas lēmums vai akts, kas uz noteiktu laika posmu aizliedz ieceļot un uzturēties dalībvalsts teritorijā un kas “pievienots atgriešanās lēmumam”, savukārt pēdējais minētais lēmums ir definēts – šīs direktīvas 3. panta 4. punktā – kā administratīvs vai tiesas lēmums vai akts, kurā norādīts vai konstatēts, ka trešās valsts valstspiederīgā uzturēšanās ir nelikumīga, un noteikts vai konstatēts atgriešanās pienākums.
24      Turklāt saskaņā ar Direktīvas 2008/115 11. panta 1. punktu atgriešanās lēmumam “pievieno” ieceļošanas aizliegumu, ja nav noteikts laikposms brīvprātīgai izceļošanai vai ja nav ievērots atgriešanās pienākums. Citos gadījumos atgriešanās lēmumu var “papildināt” ar “ieceļošanas aizliegumu”.
25      No šā sprieduma 23. un 24. punktā izklāstītā ir izsecināms, ka “ieceļošanas aizlieguma” – Direktīvas 2008/115 izpratnē – nolūks ir papildināt atgriešanās lēmumu, aizliedzot attiecīgajai personai uz noteiktu laiku pēc šīs direktīvas 3. panta 3. punktā definētās atgriešanās un tātad pēc izceļošanas no dalībvalstu teritorijas atkal ieceļot šajā teritorijā un tajā uzturēties. Tātad ieceļošanas aizlieguma sekas rodas tikai tad, kad attiecīgā persona faktiski atstāj dalībvalstu teritoriju (spriedums, 2021. gada 3. jūnijs, Westerwaldkreis, C‑546/19, EU:C:2021:432, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
26      Tomēr, kā liecina judikatūra, ieceļošanas aizliegums ne vienmēr ir piesaistīts vienlaikus pieņemtam atgriešanās lēmumam vai pat tiek pieņemts neilgi pēc šāda lēmuma pieņemšanas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Al Hoceima un Boghni, C‑636/23 un C‑637/23, EU:C:2025:603, 66. punkts). Tādēļ pietiek ar to, ka šāds “ieceļošanas aizliegums” papildina lēmumu, ar kuru uzņemošā dalībvalsts ar identisku pamatojumu atņem attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā tiesības uzturēties šajā dalībvalstī (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 27. aprīlis, M. D. (Aizliegums ieceļot Ungārijā), C‑528/21, EU:C:2023:341, 80. punkts).
27      Šajā gadījumā lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu liecina par to, ka lēmums aizliegt pieteicējam pamatlietā ieceļot Vācijā ir “piesaistīts” lēmumam atņemt viņa tiesības uzturēties Vācijā un viņu izraidīt, kas pieņemts ar identisku pamatojumu, proti, ar tādu pamatojumu, ka atbildīgo drošības dienestu sniegtā informācija liecināja par risku, ka pieteicējs pamatlietā Vācijā izdarīs teroristisku atentātu.
28      Turklāt šķiet – tomēr par to vēl būtu jāpārliecinās iesniedzējtiesai –, ka pamatlietā aplūkojamais atgriešanās lēmums tika pieņemts, lai gan nebija noteikts termiņš brīvprātīgai aizbraukšanai, un līdz ar to – kā izklāstīts šā sprieduma 24. punktā – Vācijas atbildīgajai iestādei attiecībā uz pieteicēju pamatlietā bija jāpiemēro ieceļošanas aizliegums atbilstoši Direktīvas 2008/115 11. panta 1. punktam.
29      Šādos apstākļos nav uzskatāms, ka no atgriešanās lēmuma pieņemšanas līdz pamatlietā aplūkojamajam ieceļošanas aizliegumam pagājušais laiks radītu tādas sekas, ka šis aizliegums neietilptu Direktīvas 2008/115 piemērošanas jomā.
Par lietas būtību
30      Ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2008/115 3. panta 6. punkts un 11. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar ko trešās valsts valstspiederīgajam, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi un attiecībā uz kuru pieņemts atgriešanās lēmums – ja šis lēmums pieņemts teroristiska apdraudējuma dēļ –, principā uz neierobežotu laiku ir piemērojams aizliegums ieceļot dalībvalstīs.
31      Pastāvīgās judikatūras atziņa ir tāda, ka, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (spriedums, 2025. gada 13. februāris, Latvijas Sabiedriskais Autobuss, C‑684/23, EU:C:2025:90, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
32      Vispirms – attiecībā uz Direktīvas 2008/115 3. panta 6. punkta un 11. panta 2. punkta formulējumu jāatgādina, ka pirmajā minētajā normā “ieceļošanas aizliegums” ir definēts kā administratīvs vai tiesas lēmums vai akts, kas “pievienots atgriešanās lēmumam” un kas aizliedz ieceļot un uzturēties dalībvalsts teritorijā “uz noteiktu laika posmu”. Savukārt šīs direktīvas 11. panta 2. punkta pirmajā teikumā ir noteikts, ka ieceļošanas aizlieguma ilgumu nosaka, pienācīgi ņemot vērā “katra konkrēta gadījuma visus attiecīgos apstākļus”, un tas principā nepārsniedz piecus gadus, savukārt tā otrajā teikumā ir precizēts, ka ieceļošanas aizlieguma ilgums tomēr “var pārsniegt piecus gadus”, ja trešās valsts valstspiederīgais rada nopietnu apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai, plašas sabiedrības drošībai vai valsts drošībai.
33      Pirmām kārtām, jau 11. panta 2. punkta pirmā teikuma formulējumā ir konstatējams, ka ieceļošanas aizlieguma ilgums principā nepārsniedz piecus gadus.
34      Turpretī nekāds tieši formulēts ilguma ierobežojuma maksimums nav piemērojams situācijā, kad trešās valsts valstspiederīgais rada nopietnu apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai, plašas sabiedrības drošībai vai valsts drošībai, proti, Direktīvas 2008/115 11. panta 2. punkta otrajā teikumā ir tikai paredzēts, ka šādā gadījumā ieceļošanas aizlieguma ilgums tomēr “var pārsniegt piecus gadus”. Minētā punkta pirmajā teikumā tieši formulētā norāde, ka “principā” maksimālais paredzētais ilgums nepārsniedz piecus gadus, vedina domāt, ka tad, ja Savienības likumdevējam būtu bijis nodoms maksimālo ilgumu piemērot arī situācijā, kad trešās valsts valstspiederīgais rada nopietnu apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai, plašas sabiedrības drošībai vai valsts drošībai, tas to būtu formulējis tieši (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2013. gada 19. septembris, Filev un Osmani, C‑297/12, EU:C:2013:569, 30. punkts).
35      Šādā ziņā Direktīvas 2008/115 3. panta 6. punktā iekļautā norāde, ka ieceļošanas aizliegums nozīmē aizliegumu ieceļot un uzturēties dalībvalstīs uz “noteiktu” laiku, ne vienmēr ir jāsaprot tādējādi, ka dalībvalsts iestādēm ikvienā gadījumā būtu jāparedz, ka piemērotā ieceļošanas aizlieguma ilgums ir ierobežots laika ziņā, bet gan – kā apgalvo Dānijas un Zviedrijas valdības un kā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 25. punktā – to var interpretēt arī tādējādi, ka ikvienā gadījumā tas nozīmē, ka dalībvalsts atbildīgajai iestādei ir pienākums lēmumā par šādu aizliegumu konkrēti un argumentēti “noteikt” tā ilgumu – neatkarīgi no tā, vai tas būtu vai nebūtu ierobežots.
36      Otrām kārtām, jau pats Direktīvas 2008/115 11. panta 2. punkta pirmā teikuma teksts liecina, ka, nosakot ieceļošanas aizlieguma ilgumu, ir pienācīgi jāņem vērā visi konkrētā gadījuma apstākļi. Kā izklāstīts šā sprieduma 34. punktā, minētā punkta otrajā teikumā dalībvalstīm ir paredzēta iespēja nepiemērot tā pirmajā teikumā ietverto principu par pieciem gadiem, proti, situācijā, kad nopietni tiek apdraudēta sabiedriskā kārtība, plašas sabiedrības drošība vai valsts drošība, turpretī otrajā teikumā – pat šādā situācijā – nav paredzēts izņēmums no dalībvalstu pienākuma pienācīgi ņemt vērā visus attiecīgā gadījuma apstākļus.
37      Vēl – attiecībā uz Direktīvas 2008/115 3. panta 6. punkta un 11. panta 2. punkta kontekstu – jāatgādina, ka, pirmām kārtām, Direktīvas 2008/115 11. panta 3. punktā ir minēti apstākļi, kādos dalībvalstij, no vienas puses, ir pienākums apsvērt iespējas atsaukt vai apturēt ieceļošanas aizliegumu un, no otras puses, tā var atturēties šādu aizliegumu piemērot, atsaukt vai apturēt. Šie pienākumi un iespējas attiecīgā gadījumā dod iespēju nodrošināt šajā direktīvā paredzēto materiāltiesisko un procesuālo garantiju ievērošanu, kā arī to, ka aizliegums uz neierobežotu laiku neturpina radīt sekas arī pēc tam, kad aizliegums vairs nebūtu uzskatāms par nepieciešamu un samērīgu ar tā mērķi.
38      Otrām kārtām, Direktīvas 2008/115 6. apsvērumā ir teikts, ka lēmumi uz tās pamata būtu jāpieņem, “katru gadījumu izskatot atsevišķi”, savukārt minētās direktīvas 14. apsvērumā, uz kuru balstīts tās 11. panta 2. punkta pirmais teikums, ir teikts, ka ieceļošanas aizlieguma ilgums būtu jānosaka, “pienācīgi apsverot visus atsevišķa gadījuma attiecīgos apstākļus”, un tātad ir atbalstīta pēdējās minētās normas interpretāciju, saskaņā ar kuru pat teroristiska apdraudējuma apstākļos lēmumā par ieceļošanas aizlieguma ilgumu – tāpat kā jebkurā citā uz šīs direktīvas pamata pieņemtā lēmumā – ir jāņem vērā visi konkrētā gadījuma apstākļi.
39      Visbeidzot – attiecībā uz Direktīvas 2008/115 3. panta 6. punktu un 11. panta 2. punktu un – vispārīgāk – uz šīs direktīvas mērķiem jāatgādina, ka 11. panta 2. punkta mērķis ir citastarp nodrošināt, ka ieceļošanas aizlieguma ilgums nepārsniedz piecus gadus, ja vien attiecīgā persona nerada nopietnus draudus [apdraudējumu] sabiedriskajai kārtībai, sabiedrības drošībai vai valsts drošībai (spriedums, 2013. gada 19. septembris, Filev un Osmani, C‑297/12, EU:C:2013:569, 32. punkts).
40      Turklāt Tiesa jau ir nospriedusi, ka ieceļošanas aizliegums ir uzskatāms par līdzekli, ar kura palīdzību iespējams palielināt Eiropas Savienības politikas iedarbīgumu repatriācijas jomā, proti, tādējādi, ka tiek nodrošināts, ka konkrētā laikposmā pēc tāda trešās valsts valstspiederīgā izraidīšanas, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, viņš vairs nevarēs likumīgi atgriezties nevienā dalībvalstī. Tātad šis instruments ir cieši saistīts ar minētās direktīvas 2. apsvērumā konstatējamā mērķa sasniegšanu, proti, mērķa izstrādāt uz kopīgiem standartiem pamatotu, iedarbīgu izraidīšanas un repatriācijas politiku, lai attiecīgās personas tiktu nosūtītas atpakaļ humānā veidā un pilnībā ievērojot viņu pamattiesības un cieņas neaizskaramību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 27. aprīlis, M. D. (Aizliegums ieceļot Ungārijā), C‑528/21, EU:C:2023:341, 72. un 77. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
41      Proti, kā izriet no Direktīvas 2008/115 1. panta, tās nolūks ir noteikt kopīgus standartus un procedūras, kas dalībvalstīs jāpiemēro attiecībā uz nelikumīgi uzturošos trešo valstu valstspiederīgo [piespiedu] atgriešanos, ievērojot pamattiesības kā vispārīgos Savienības tiesību principus, kā arī starptautiskās tiesības, tostarp saistības bēgļu aizsardzības un cilvēktiesību jomās.
42      Tāda Direktīvas 2008/115 3. panta 6. punkta un 11. panta 2. punkta interpretācija, ka ar tiem dalībvalstu atbildīgajām iestādēm ir ļauts lemt, pienācīgi ņemot vērā konkrētā gadījuma faktisko apstākļu kopumu, vai teroristisks apdraudējums attaisno ieceļošanas aizlieguma uz neierobežotu laiku piemērošanu attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam, neapdraud šo normu mērķa sasniegšanu, kas atgādināta šā sprieduma 39. punktā. Gluži pretēji – šāda interpretācija dod iespēju nodrošināt, ka dalībvalstis var pilnīgi izmantot tādu iedarbīgu instrumentu kā ieceļošanas aizliegums, lai garantētu attiecīgās valsts teritorijas drošību, vienlaikus paredzot, ka, ņemot vērā konkrētā gadījuma faktiskos apstākļus un attiecīgo personu pamattiesības, šā instrumenta piemērojamības ilgums ir attaisnojams.
43      Minēto interpretāciju atbalsta Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra, saskaņā ar kuru apstāklis, ka trešās valsts valstspiederīgais rada tādu nopietnu apdraudējumu sabiedriskajai kārtībai kā teroristisks apdraudējums pats par sevi var būt pietiekams, lai atzītu, ka dalībvalsts atbildīgās iestādes ir pilnvarotas, ņemot vērā šīs personas stāvoklim raksturīgo, nozīmīgo apstākļu kopuma izvērtējumu, pret šo valstspiederīgo veikt ne tikai tādu pasākumu kā izraidīšana no valsts, bet arī piemērot viņam atkārtotas ieceļošanas aizliegumu uz neierobežotu laiku, un tām nevar pārmest, ka tādējādi tās būtu pārkāpušas 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 8. pantu par tiesībām uz privātumu un ģimenes dzīves neaizskaramību (šajā nozīmē skat. ECT spriedumus, 2010. gada 25. marts_Mutlagpret Vāciju, CE:ECHR:2010:0325JUD004060105, 60.–63. punkts; 2021. gada 30. novembris, Avci pret Dāniju, CE:ECHR:2021:1130JUD004024019, 35.–39. punkts; 2022. gada 22. marts, Laraba pret Dāniju, CE:ECHR:2022:0322DEC002678119, 32.–35. punkts, 2023. gada 5. septembris, Al‑Masudi pret Dāniju, CE:ECHR:2023:0905JUD003574021, 33.–36. punkts).
44      Šajā gadījumā Brēmene un Vācijas valdība uzsver, ka, pirmkārt, pamatlietā aplūkojamais princips pats par sevi dod iespēju ņemt vērā konkrētā gadījuma nozīmīgos apstākļus, jo līdz ar nošķīrumu atkarībā no pārkāpumu smaguma, kā arī novēršamo risku būtības un smaguma, dalībvalsts likumdevējs ir ieviesis standartizētus noteikumus attiecībā uz konkrētām situāciju kategorijām, tomēr neparedzot, ka ikvienā gadījumā būtu jāpiemēro ieceļošanas aizliegums uz neierobežotu laiku.
45      Otrkārt, Tiesai iesniegtā informācija liecina, ka pamatlietā aplūkojamajam “principiālajam” noteikumam ir arī izņēmumi: konkrētos ārkārtējos un neparastos apstākļos, kas katrā gadījumā izvērtējami atsevišķi, no šā principa var atkāpties. Konkrētāk, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šajā gadījumā iekšlietu ministrs ir norādījis, ka pieteicēja pamatlietā gadījumā nebija iemesla atkāpties no minētā principa, ņemot vērā atbildīgo drošības dienestu konstatējumus par viņa rīcību pēc izraidīšanas, kā arī viņa sabiedriskās un ģimenes saites ar Vāciju. Līdz ar to jānorāda, ka, lai gan pastāv vispārīgs noteikums, kas piemērojams tādās situācijās kā pamatlietā aplūkojamā, iespēja no tā atkāpties nozīmē, ka vismaz ir jāņem vērā konkrētā gadījuma faktiskie apstākļi.
46      Treškārt, Brēmene un Vācijas valdība uzsver iespēju pārliecināties, vai konkrētie apstākļi, kuru dēļ tika piemērots ieceļošanas aizliegums uz neierobežotu laiku, joprojām pastāv. Gadījumam, ja trešās valsts valstspiederīgā rīcībā būtu konstatējamas ilgstošas pārmaiņas, AufenthG 11. panta 4. un 5.b punktā ar tiešu formulējumu esot noteikts, ka pēc tam var atsaukt ieceļošanas un uzturēšanās aizliegumu vai saīsināt tā termiņu.
47      Galu galā iesniedzējtiesai vēl būtu jāpārliecinās, vai pamatlietā aplūkojamais Vācijas regulējums faktiski ļauj ņemt vērā katra konkrētā gadījuma nozīmīgo apstākļu kopumu, lai pierādītu ne tikai to, ka ir konstatējams teroristisks apdraudējums, bet arī tā principa piemērojamību, ka uz neierobežotu laiku ir piemērojams aizliegums ieceļot dalībvalstu teritorijā, jo šāda apdraudējuma dēļ tika pieņemts atgriešanās lēmums.
48      Ņemot vērā izklāstīto apsvērumu kopumu, atbilde uz uzdoto jautājumu ir šāda: Direktīvas 2008/115 3. panta 6. punkts un 11. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru uz neierobežotu laiku noteikts aizliegums ieceļot dalībvalstu teritorijā tādam trešās valsts valstspiederīgajam, kurš attiecīgajā dalībvalstī uzturas nelikumīgi un attiecībā uz kuru pieņemts atgriešanās lēmums, principā ir piemērojams tad, ja iemesls minētā lēmuma pieņemšanai ir teroristisks apdraudējums, ja vien dalībvalsts atbildīgā iestāde pamatojumā par to, ka ir konstatējams šāds apdraudējums un ka šis regulējums ir piemērojams arī konkrētajā gadījumā, pienācīgi ņem vērā visus konkrētā gadījuma nozīmīgos apstākļus.
Par tiesāšanās izdevumiem
49      Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, 3. panta 6. punkts un 11. panta 2. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tie pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru uz neierobežotu laiku noteikts aizliegums ieceļot dalībvalstu teritorijā tādam trešās valsts valstspiederīgajam, kurš attiecīgajā dalībvalstī uzturas nelikumīgi un attiecībā uz kuru pieņemts atgriešanās lēmums, principā ir piemērojams tad, ja iemesls minētā lēmuma pieņemšanai ir teroristisks apdraudējums, ja vien dalībvalsts atbildīgā iestāde pamatojumā par to, ka ir konstatējams šāds apdraudējums un ka šis regulējums ir piemērojams arī konkrētajā gadījumā, pienācīgi ņem vērā visus konkrētā gadījuma nozīmīgos apstākļus.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – vācu.