62023TJ0329_RES
Lieta T‑329/23
Čehijas Republika
pret
Eiropas Komisiju
Vispārējās tiesas (desmitā palāta paplašinātā sastāvā) 2025. gada 9. aprīļa spriedums
Savienības pašu resursi – Dalībvalstu finansiālā atbildība – Dalībvalstu pienākums nodot Komisijas rīcībā pašu resursus – Neatgūtajiem pašu resursiem atbilstošo summu pārskaitīšana Komisijai – Ievedmuitas nodokļi – Tekstilizstrādājumu, apavu un saulesbriļļu imports no Āzijas – Muitas vērtība – Pārāk zema novērtējuma neesamība – Pienākuma sniegt nodrošinājumu pirms izlaišanas neesamība – Savienības nepamatota iedzīvošanās
Eiropas Savienības pašu resursi – Atzīšana un nodošana, ko īsteno dalībvalstis – Pašu resursu nodošana ar atrunām – Prasība, kas pamatota ar Kopienas nepamatotu iedzīvošanos – Pierādīšanas pienākums
(LESD 268. pants un 340. panta otrā daļa)
(skat. 38. un 39. punktu)
Muitas savienība – Kopējais muitas tarifs – Muitas vērtība – Noteikšana – Noteikšanas metodes – Noteikšana, balstoties uz tādu statistisko vērtību kā minimālā pieņemamā cena (MPC) – Muitas vērtības noteikšanas nepieļaujamība, izmantojot atlikuma metodi – Tādas statistiskās vērtības izmantošana, kas domāta, lai noteiktu importu, kas varētu būt novērtēts par zemu
(Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 2913/92 29. pants)
(skat. 82.–84. un 93. punktu)
Eiropas Savienības pašu resursi – Eiropas Savienības finanšu interešu aizsardzība – Dalībvalstu pienākums – Nodrošinājuma noteikšana importam, kura muitas vērtība, iespējams, ir novērtēta pārāk zemu – Nosacījums – Elementi, kas ļauj aprēķināt lielāku muitai maksājamo summu nekā tā, kas noteikta, balstoties uz deklarēto muitas vērtību
(Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas Nr. 2913/92 13. panta 1. punkts, 29., 30. un 31. pants; Komisijas Regulas Nr. 2454/93 248. panta 1. punkts)
(skat. 85.–87., 94. un 95. punktu)
Rezumējums
Izskatot prasību par Eiropas Savienības nepamatotu iedzīvošanos, ko Vispārējā tiesa apmierina, tā lemj par vēl iepriekš neskatītu jautājumu, kas attiecas, pirmkārt, uz tādas prasības izvērtējumu, kuru dalībvalsts ir cēlusi, pamatojoties uz apgalvoto nepamatoto iedzīvošanos saistībā ar pašu resursiem muitas jomā, un, otrkārt, uz statistiskās vērtības ņemšanu vērā kā pamatu preču muitas vērtības aprēķināšanai.
Pēc visu kvotu, kas piemērojamas tādu tekstilizstrādājumu un apģērbu importam, kuru izcelsme ir Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) dalībvalstis, atcelšanas kopš 2005. gada 1. janvāra, Savienība saskaras ar ļoti lielu tekstilizstrādājumu un apavu importa apjomu no Āzijas un it īpaši no Ķīnas, kā arī risku, ka šī importa muitas vērtība tiks novērtēta pārāk zemu. Reaģējot uz šo risku, tika veikta tā sauktā (
1
)“Discount” prioritārā pārbaudes darbība (turpmāk tekstā – “PPD Discount”), kurai bija piekritušas visas dalībvalstis; tā paredzēja detalizētāku muitas kontroli un attiecās uz noteiktu tekstilizstrādājumu, apavu un saulesbriļļu importu ar zemu muitas vērtību no Ķīnas, Taizemes un Vjetnamas. Šajā darbībā tika noteiktas riska robežvērtības. Tās ļāva dalībvalstu muitas iestādēm atklāt īpaši zemas importa deklarētās vērtības un līdz ar to importu, kas rada būtisku muitas vērtības pārāk zemas vērtības novērtējuma risku. Šim nolūkam tika izraudzīti divdesmit Eiropas Savienības integrētā tarifa kodi un katram no šiem kodiem Komisija bija noteikusi “vidējo koriģēto cenu” (turpmāk tekstā – “VKC”). Pēc tam tika aprēķināts vidējais rādītājs visā Savienībā, pamatojoties uz visās dalībvalstīs konstatēto VKC vidējo aritmētisko un izslēdzot pārmērīgi augstas vai neparasti zemas vērtības. Visbeidzot kā riska robežvērtība tika aprēķināta un izmantota “minimālā pieņemamā cena” (turpmāk tekstā – “MPC”), kas atbilst 50 % no VKC.
No 2014. gada 10. līdz 14. novembrim Komisija bija pārbaudes vizītē Čehijas Republikā saistībā ar PPD Discount īstenošanu. Pēc šīs vizītes Komisija Čehijas iestādēm nosūtīja ziņojumu, kurā tā izteica atrunas par šīs darbības īstenošanu. Konkrēti – tā secināja, ka nav veikta efektīva visu muitas deklarāciju pārbaude un ka visas preces ir izlaistas bez nodrošinājuma pieprasījuma, lai gan bija saprātīgas šaubas par minēto preču muitas vērtības pārāk zemu novērtējumu. Tās ieskatā šajā situācijā tika zaudēti tradicionālie Savienības pašu resursi, par kuriem bija atbildīgas Čehijas iestādes un kuri bija vienādi ar starpību starp muitas nodokli, kas aprēķināts, pamatojoties uz deklarēto muitas vērtību, un nodokli, kas aprēķināts, pamatojoties uz MPC. Sarunu starp Čehijas Republiku un Komisiju laikā pēdējā minētā nepieņēma dalībvalsts sniegtos pierādījumus un vairākkārt uzstāja, lai Čehijas Republika Savienības budžetā vispirms nodotu starpību starp muitas nodokli, kas aprēķināts, pamatojoties uz deklarēto muitas vērtību, un nodokli, kas aprēķināts, pamatojoties uz MPC, un pēc tam – starpību starp muitas nodokli, kas aprēķināts, pamatojoties uz deklarēto muitas vērtību, un nodokli, kas aprēķināts, pamatojoties uz VKC (nevis MPC). Lai gan Čehijas Republika pret to vairākkārt iebilda, tā ar nosacījumiem nodeva Savienības budžetam summas, kas iegūtas, aprēķinot iepriekš minētās starpības. 2020. gada 22. jūnijā Čehijas Republikai tika izmaksāta samaksātās summas daļēja kompensācija.
Šajā kontekstā Čehijas Republika cēla minēto prasību, kas balstīta uz Savienības nepamatotu iedzīvošanos.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, Vispārējā tiesa atgādina noteikumus par pierādījumiem, kas piemērojami prasībai par zaudējumu atlīdzību Savienības nepamatotas iedzīvošanās dēļ. Saskaņā ar Tiesas judikatūru saistībā ar šāda veida prasību, ko cēlusi dalībvalsts, kura Komisijas rīcībā nodevusi Savienības pašu resursu summu, paužot iebildumus par Komisijas nostājas pamatotību, Vispārējai tiesai tostarp jāizvērtē, vai dalībvalsts, kurai ir prasītājas statuss, finansiālā stāvokļa pasliktināšanos, kas atbilst šīs summas nodošanai Komisijas rīcībā, un attiecīgi Komisijas iedzīvošanos pamato pienākumi, kas minētajai dalībvalstij ir noteikti saskaņā ar Savienības tiesībām Savienības pašu resursu jomā, vai – gluži pretēji – tam nav šāda pamatojuma (
2
).
Tādējādi dalībvalstij ir jāpierāda, ka tai saskaņā ar Savienības tiesību normām, kas reglamentē pašu resursu sistēmu, nebija pienākuma Komisijas rīcībā nodot pašu resursu summu, kas ir strīda priekšmets, un ka dalībvalsts ir izpildījusi tai noteiktos pienākumus. Pierādīšanas pienākums nenozīmē, ka Komisija var aprobežoties ar to, ka tā vispārīgā veidā un bez pierādījumiem, kas to pamato, norāda, ka dalībvalsts izvirzītie pierādījumi nav pietiekami.
Otrām kārtām, attiecībā uz statistiskās vērtības kā pamata muitas vērtības noteikšanai nozīmi Vispārējā tiesa konstatē – Komisija būtībā apgalvo, ka, tā kā deklarētā muitas vērtība ir zemāka par MPC, tā nevar tikt pieņemta un līdz ar to valsts iestādēm pirms preču izlaišanas ir jāpieprasa nodrošinājums. Tomēr uzskatot, ka pieņēmums, saskaņā ar kuru jebkura muitas vērtība, kas ir zemāka par MPC, principā ir jānoraida neatkarīgi no tā, cik lielā mērā pēc muitas iestāžu veiktajām pārbaudēm un kontrolēm pastāv vai nepastāv šaubas, netiktu ievērota rīcības brīvība, kāda ir dalībvalstīm, veicot muitas kontroli, un muitas tiesiskais regulējums, kurā paredzēta īpaša procedūra deklarētās muitas vērtības apšaubīšanas gadījumā.
Tādējādi Vispārējā tiesa uzskata, ka statistisko vērtību, piemēram, MPC, var izmantot tikai kā riska analīzes rīku, proti, instrumentu, kas ļauj, pamatojoties uz riska profiliem, noteikt importu, kas, iespējams, ir novērtēts par zemu un kam ir nepieciešamas pārbaudes, nevis noteikt to muitas vērtību.
Visbeidzot, trešām kārtām, izvērtējot Čehijas muitas iestāžu faktiskās iespējas noteikt augstāku muitas vērtību, Vispārējā tiesa pārbauda, vai, piemērojot sekundārās metodes (
3
) muitas vērtības noteikšanai, šīs iestādes būtu varējušas sasniegt augstāku muitas vērtību nekā darījuma vērtība (
4
) un vai līdz ar to nodrošinājuma sniegšana pirms attiecīgo preču izlaišanas būtu veicinājusi Savienības finanšu interešu aizsardzību.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa atgādina, ka nodrošinājuma mērķis ir ļaut muitas iestādēm, pirmkārt, autorizēt preču izlaišanu, vienlaikus turpinot to un tām pievienoto dokumentu pārbaudi, un, otrkārt, nepieļaut, ka šādas pārbaudes rezultātā radies iespējamais muitas parāds vairs netiek atgūts. Tātad no tā izriet, ka tikai tad, ja dalībvalsts muitas iestāžu rīcībā ir informācija, kas tām ļauj aprēķināt muitas nodokļa summu, kura ir lielāka par to, kas iekasēta, pamatojoties uz deklarēto muitas vērtību, un līdz ar to noteikt papildu pašu resursu nodokli par labu Savienībai, nodrošinājuma sniegšana veicina Savienības finanšu interešu aizsardzību. Turklāt Vispārējā tiesa atgādina, ka tāda statistiskā vērtība kā MPC netiek izmantota, lai noteiktu preču muitas vērtību, pat ne vērtības noteikšanai saskaņā ar atlikuma metodi.
Tādējādi, ņemot vērā, ka Kopienas Muitas kodekss (
5
) un judikatūra izslēdza patvaļīgu vai fiktīvu muitas vērtību izmantošanu, Vispārējās tiesa konstatē, ka lietas materiālos nav elementu, kas ļautu secināt, ka atlikuma metodes (
6
) piemērošana izraisītu papildu muitas nodokļu un līdz ar to Savienības pašu resursu summas iekasēšanu.
Tātad Vispārējā tiesa secina, ka Čehijas Republikai saskaņā ar Savienības tiesību normām, kas reglamentē pašu resursu sistēmu, nebija pienākuma Komisijas rīcībā nodot pašu resursu summu, kas ir šī strīda priekšmets, un piespriež Komisijai to atmaksāt attiecīgajai dalībvalstij.
(
1
)	Saskaņā ar Padomes Regulas (EEK) Nr. 2913/92 (1992. gada 12. oktobris) par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV 1992, L 302, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Kopienas Muitas kodekss”) 13. panta 2. punktu.
(
2
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 9. jūlijs, Čehijas Republika/Komisija, (C‑575/18 P, EU:C:2020:530, 83. punkts).
(
3
)	Paredzētas Kopienas Muitas kodeksa 30. un 31. pantā.
(
4
)	Saskaņā ar Kopienas Muitas kodeksa 29. pantu.
(
5
)	Kopienas Muitas kodeksa 30. panta 2. punkts.
(
6
)	Kopienas Muitas kodeksa 31. panta izpratnē.