62019CC0824
ĢENERĀLADVOKĀTA HENRIKA SAUGMANDSGORA ĒES[HENRIK
SAUGMANDSGAARD ØE]SECINĀJUMI,
sniegti 2021. gada 22. aprīlī (
1
)
Lieta C‑824/19
TC,
UB
pret
Komisia za zashtita ot diskriminatsia,
VA,
piedaloties
Varhovna administrativna prokuratura
(Varhoven administrativen sad (Augstākā administratīvā tiesa, Bulgārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Vienlīdzīga attieksme pret nodarbinātību un profesiju – Diskriminācija invaliditātes dēļ – Direktīva 2000/78/EK – Profesionāla tiesas piesēdētāja darbības veikšana, ko īsteno neredzīga persona saistībā ar kriminālprocesu – 4. panta 1. punkts – Īsta un izšķirīga prasība attiecībā uz tiesas piesēdētāja darbības veikšanu – Kriminālprocesa noteikumi – 5. pants – Saprātīgi pielāgojumi – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 47. pants – Tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu – Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencija par personu ar invaliditāti tiesībām – 13. pants – Tiesas pieejamība
I. Ievads
1.
Šajā lietā tiek aplūkota diskriminācija invaliditātes dēļ darba kontekstā. Tā attiecas uz tiesas piesēdētāja darbības veikšanu kriminālprocesā, proti, darbību, par kuru šajā gadījumā tiek saņemts atalgojums un kuru tātad profesionāli veic persona, kura ir neredzīga.
2.
Tiesa ir aicināta interpretēt Direktīvu 2000/78/EK (
2
), ar kuru ir aizliegta diskriminācija invaliditātes dēļ, Apvienoto Nāciju Organizācijas 2006. gada 13. decembra Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām (turpmāk tekstā – “ANO konvencija”) (
3
) gaismā un noteikt, vai neredzīgu personu kā tiesas piesēdētāju pilnīga izslēgšana no dalības kriminālprocesā saistībā ar algotu darbību var tikt attaisnota, pamatojoties uz šīs direktīvas 4. panta 1. punktu. Iesniedzējtiesa it īpaši vēlas noskaidrot, vai redze ir īsta un izšķirīga prasība attiecībā uz profesiju šīs tiesību normas izpratnē.
3.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegts tiesvedībā starp TC un UB, kas attiecīgi ir tiesas priekšsēdētājs un krimināllietu palātas tiesnese, un Komisia za zashtita ot diskriminatsia (Komisija aizsardzībai pret diskrimināciju, Bulgārija) un VA, kura ir šīs palātas tiesas piesēdētāja un kura ir neredzīga. TC un UB apstrīd šīs komisijas lēmumu, ar kuru viņiem tika piemēroti naudas sodi par diskrimināciju invaliditātes dēļ attiecībā uz VA, kurai viņi nebija ļāvuši pildīt tās pienākumus.
4.
Šajā lietā Tiesai ir jālīdzsvaro darba devējas valsts pienākums veikt atbilstošus pasākumus personu ar invaliditāti integrācijai darba vidē, šajā gadījumā, lai veiktu tiesas piesēdētāja algotu darbību krimināllietās, no vienas puses, un valsts kriminālprocesa noteikumi, kuri ir paredzēti, lai nodrošinātu lietas taisnīgu izskatīšanu, no otras puses.
5.
Savas analīzes noslēgumā es ieteikšu Tiesai nospriest, ka tad, ja runa ir par algotu darbību, dalībvalstīm savi kriminālprocesa noteikumi, cik vien iespējams, ir jāinterpretē tā, lai ļautu personām, kuras ir neredzīgas, kā tiesas piesēdētājiem piedalīties krimināllietās. Runājot konkrētāk par tādu personu kā pamatlietā, kura atbilst valsts tiesībās paredzētajiem kritērijiem, lai būtu piesēdētāja šajās lietās, un kurai ir atļauts strādāt šajā statusā, es aicināšu Tiesu nospriest, ka šīs personas pilnīga izslēgšana no dalības šādās lietās, pamatojoties uz vērtējumu par viņas iespējamo nespēju pildīt piesēdētājas pienākumus savas invaliditātes dēļ, ir nesamērīga un veido diskrimināciju, kas ir pretrunā Direktīvai 2000/78, skatot to ANO konvencijas gaismā.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Starptautiskās tiesības
6.
ANO konvencijas 5. panta 2. punktā ir aizliegta jebkāda diskriminācija invaliditātes dēļ, it īpaši saistībā ar darbu saskaņā ar tās 27. pantu, un tajā ir paredzēts, ka dalībvalstīm ir jāveic saprātīgi pielāgojumi, lai veicinātu vienlīdzību un likvidētu diskrimināciju.
7.
Šīs konvencijas 13. panta “Tiesas pieejamība” 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina efektīvu tiesas pieejamību personām ar invaliditāti vienlīdzīgi ar citiem, tostarp nodrošinot procesuālus un vecumam atbilstošus pielāgojumus, lai atvieglotu viņu kā tiešu un netiešu procesa dalībnieku, tostarp kā liecinieku, lomu visās tiesvedības stadijās, tostarp izmeklēšanas un citās pirmstiesas stadijās.”
B.
Savienības tiesības
8.
Direktīvas 2000/78 17., 20. un 23. apsvērumā ir noteikts:
“(17)
Šī direktīva neparedz pieņemt darbā, paaugstināt amatā, saglabāt darbā vai izglītot personu, kas nav kompetenta, nespēj un nevar izpildīt galvenos attiecīgā amata uzdevumus vai attiecīgi izglītoties, neierobežojot pienākumu saprātīgi nodrošināt [pielāgot] invalīdiem darba vietu.
[..]
(20)
Būtu jāparedz pienācīgi, t.i., efektīvi un praktiski pasākumi, lai darba vietu pielāgotu invalīdiem, piemēram, pielāgotu telpas un iekārtas, darba laiku, uzdevumu sadali vai izglītības un integrācijas resursu nodrošināšanu.
[..]
(23)
Atšķirīgu attieksmi var attaisnot ļoti retos gadījumos, ja no īpašībām, kas saistītas ar reliģiju, uzskatiem, invaliditāti, vecumu vai seksuālo orientāciju, izriet īsta un izšķirīga [būtiska un noteicoša] prasība attiecībā uz profesiju, ja vien mērķis ir likumīgs un prasība ir proporcionāla. Šādi gadījumi būtu jāietver informācijā, ko dalībvalstis iesniedz Komisijai.”
9.
Šīs direktīvas 2. pantā “Diskriminācijas jēdziens” ir noteikts:
“1.   Šajā direktīvā “vienlīdzīgas attieksmes princips” nozīmē to, ka nav ne tiešas, ne netiešas diskriminācijas, kuras pamatā ir jebkurš 1. pantā minēts iemesls.
2.   Šā panta 1. punktā:
a)
uzskata, ka tiešā diskriminācija notiek tad, ja salīdzināmā situācijā pret vienu personu izturas, ir izturējušies vai izturētos sliktāk nekā pret citu personu jebkura 1. punktā [pantā] minēta iemesla dēļ;
[..]
5.   Šī direktīva neierobežo attiecīgās valsts tiesību aktos noteiktos pasākumus, kuri demokrātiskā sabiedrībā vajadzīgi sabiedrības drošībai, sabiedriskās kārtības uzturēšanai un kriminālnoziegumu novēršanai, veselības aizsardzībai un citu personu tiesību un brīvību aizsardzībai.”
10.
Minētās direktīvas 3. panta “Piemērošanas joma” 1. punkts ir formulēts šādi:
“Nepārsniedzot Kopienas kompetenci, šo direktīvu piemēro visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā, tostarp valsts iestādēs, attiecībā uz:
a)
nosacījumiem darba, pašnodarbinātības un profesijas iegūšanai, to skaitā atlases kritērijiem un darbā pieņemšanas nosacījumiem, lai kāda būtu darbības nozare, un visos profesionālās hierarhijas līmeņos, ietverot paaugstināšanu amatā;
[..]
c)
nodarbinātību un darba nosacījumiem, to skaitā atlaišanu un atalgojumu;
[..].”
11.
Šīs pašas direktīvas 4. panta “Prasības attiecībā uz profesiju” 1. punktā ir noteikts:
“Neatkarīgi no 2. panta 1. un 2. punkta dalībvalstis var paredzēt, ka dažāda [atšķirīga] attieksme, kuras pamatā ir īpašība, kas saistīta ar jebkuru no 1. pantā minētajiem iemesliem, neveido diskrimināciju, ja attiecīgo profesionālo darbību būtības dēļ vai tajā sakarā, kurā tās veic, no šādas īpašības izriet īsta un izšķirīga prasība attiecībā uz profesiju ar noteikumu, ka mērķis ir likumīgs un prasība ir proporcionāla [samērīga].”
12.
Direktīvas 2000/78 5. pantā “Saprātīga darba vietas izveidošana [pielāgošana] invalīdiem” ir noteikts:
“Lai garantētu vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu pret invalīdiem, nodrošina saprātīgu darba vietas izveidošanu [pielāgošanu]. Tas nozīmē, ka darba devēji, ja tas vajadzīgs konkrētā gadījumā, veic atbilstīgus pasākumus, lai invalīds varētu dabūt darbu, strādāt vai tikt paaugstināts amatā, vai iegūt profesionālo izglītību, ja vien šādi pasākumi neuzliek neproporcionālu slogu darba devējam. Šis slogs nav neproporcionāls, ja to pietiekami izlīdzina ar pasākumiem, kas pastāv attiecīgās dalībvalsts invaliditātes politikā.”
C.
Bulgārijas tiesības
13.
Bulgārijas Republikas Konstitūcijas (1991. gada 13. jūlijaDV Nr. 56, redakcijā ar grozījumiem – 2007. gada 6. februāraDV Nr. 12) 6. panta 1. punktā ir noteikts:
“(1) Visi cilvēki piedzimst brīvi un vienlīdzīgi attiecībā uz to cieņu un tiesībām.”
14.
Saskaņā ar Konstitūcijas 48. pantu:
“(1)   Ikvienam ir tiesības uz darbu. Valsts paredz šo tiesību īstenošanas nosacījumus.
(2)   Valsts paredz tiesību uz darbu īstenošanas nosacījumus attiecībā uz cilvēkiem ar fizisku un garīga rakstura invaliditāti. [..]”
15.
Zakon za zashtita ot diskriminatsia (Likums par aizsardzību pret diskrimināciju) (2003. gada 30. septembraDV Nr. 86, redakcijā ar grozījumiem – 2015. gada 7. aprīļaDV Nr. 26; turpmāk tekstā – “Pretdiskriminācijas likums”) 4. panta 1. punktā ir aizliegta jebkāda tieša vai netieša diskriminācija, it īpaši invaliditātes dēļ.
16.
Saskaņā ar Pretdiskriminācijas likuma 7. panta 1. punkta 2. apakšpunktu:
“Diskrimināciju neveido:
atšķirīga attieksme pret personu, kuras pamatā ir īpašība, kas ir saistīta ar jebkuru no 4. panta 1. punktā minētajiem [diskriminācijas] iemesliem, ja attiecīgās profesijas vai attiecīgās darbības būtības dēļ vai tajā sakarā, kurā tās veic, no šādas īpašības izriet īsta un izšķirīga prasība attiecībā uz profesiju, ja mērķis ir likumīgs un prasība nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs mērķa sasniegšanai; [..].”
17.
Zakon za sadebnata vlast (Likums par tiesu sistēmu) (2007. gada 7. augustaDV Nr. 64, redakcijā ar grozījumiem – 2019. gada 8. aprīļaDV Nr. 29; turpmāk tekstā – “Likums par tiesu sistēmu”) 66. pantā ir paredzēts, ka likumā paredzētajos gadījumos tiesas, kas izskata lietu pirmajā instancē, sastāvā ietilpst arī “sadebni zasedateli” (tiesas piesēdētāji), kuriem ir tādas pašas tiesības un pienākumi kā tiesnešiem.
18.
Saskaņā ar Likuma par tiesu sistēmu 67. panta 1. punktu:
“Par tiesas piesēdētāju var ievēlēt ikvienu pilntiesīgu Bulgārijas pilsoni, kurš:
1.
ir vecumā no 21 līdz 68 gadiem;
2.
kuram ir pašreizēja adrese pašvaldībā, uz ko attiecas tās tiesas apgabals, kurā viņš kandidē;
3.
kuram ir vismaz vidējā izglītība;
4.
kurš nav notiesāts par tīšu noziedzīgu nodarījumu, pat reabilitācijas gadījumā;
5.
kuram nav nekādas garīga rakstura slimības.”
19.
Nakazatelno‑protsesualen kodeks (Kriminālprocesa kodekss) (2015. gada 28. oktobraDV Nr. 86, redakcijā ar grozījumiem – 2019. gada 22. februāraDV Nr. 16; turpmāk tekstā – “Kriminālprocesa kodekss”) 8. panta 1. punktā ir noteikts:
“Konkrētos gadījumos un saskaņā ar šajā kodeksā paredzētajiem noteikumiem tiesas piesēdētāji piedalās tiesu iztiesāšanas sastāvos.”
20.
Šī kodeksa 13. panta 1. punktā ir paredzēts, ka tiesai, prokuratūrai un izmeklēšanas iestādēm savas kompetences robežās ir jāveic visi pasākumi, lai noteiktu objektīvo patiesību, un tā 2. punktā ir paredzēts, ka objektīvo patiesību nosaka saskaņā ar šajā kodeksā paredzētajiem noteikumiem un līdzekļiem.
21.
Atbilstoši minētā kodeksa 14. panta 1. punktam tiesa, prokuratūra un izmeklēšanas iestādes lemj, pamatojoties uz savu iekšējo pārliecību.
22.
Saskaņā ar šī paša kodeksa 18. pantu tiesa, prokuratūra un izmeklēšanas iestādes lemj, pamatojoties uz pierādījumiem, kurus tās pašas ir savākušas un pārbaudījušas, izņemot, ja šajā likumā ir noteikts citādi.
III. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
23.
VA ir pastāvīgi ierobežotas darbspējas redzes zuduma dēļ. Viņa ir pabeigusi augstākās izglītības studijas tiesību zinātnēs, veiksmīgi nokārtojusi profesionālās kompetences pārbaudījumu un pēc tam ir bijusi nodarbināta Neredzīgo biedrībā un Eiropas Neredzīgo savienības struktūrās.
24.
2014. gadā VA tika apstiprināta par tiesas piesēdētāju Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa, Bulgārija) pēc šīs pilsētas domes uzsāktas procedūras. Viņa, tāpat kā trīs citi tiesas piesēdētāji, tika norīkota darbā Sofiyski rayonen sad (Sofijas rajona tiesa, Bulgārija) un izlozes kārtībā tika iedalīta šīs tiesas sestajā krimināllietu palātā, kurā darbojās tiesnese UB. 2015. gada 25. martā viņa šajā statusā minētajā tiesā nodeva zvērestu.
25.
Gandrīz pusotra gada laikā, no 2015. gada 25. marta līdz 2016. gada 9. augustam, VA nav piedalījusies nevienā tiesas sēdē krimināllietā. 2015. gada maijā viņa lūdza Sofiyski rayonen sad (Sofijas rajona tiesa) priekšsēdētāju, proti, TC, lai viņš norīkotu viņu darbā pie kāda cita tiesneša, bet atbildi VA nesaņēma.
26.
2015. gada 24. septembrī VA vērsās Komisijā aizsardzībai pret diskrimināciju, apgalvojot, ka pret viņu ir bijusi nelabvēlīga attieksme viņas invaliditātes dēļ no tiesneses UB puses, jo minētā tiesnese viņai neesot ļāvusi piedalīties nevienā kriminālprocesā, un no tiesas priekšsēdētāja TC puses, kurš neesot apmierinājis viņas lūgumu pārcelt viņu pie cita tiesneša, lai viņa varētu īstenot savas tiesības strādāt par tiesas piesēdētāju.
27.
Ar 2017. gada 6. marta lēmumu Komisija aizsardzībai pret diskrimināciju, uzklausījusi UB un TC, secināja, ka viņi bija diskriminējuši VA invaliditātes dēļ, konkrēti – Pretdiskriminācijas likuma 4. panta izpratnē, un katram no viņiem uzlika naudas sodu attiecīgi 500 un 250 Bulgārijas levu (BGN) (aptuveni 256 un 128 EUR) apmērā.
28.
Gan UB, gan TC pārsūdzēja šo lēmumu Administrativen sad Sofia‑grad (Sofijas pilsētas Administratīvā tiesa, Bulgārija), kas viņu prasības noraidīja. Šī tiesa, konkrēti, uzskatīja, ka ierobežojumu principiāla ieviešana attiecībā uz piekļuvi kādai konkrētai profesijai vai darbībai, piemēram, tiesas piesēdētāja darbībai, pamatojoties uz to, ka attiecīgā invaliditāte padarītu neiespējamu tās pilnvērtīgu īstenošanu, ir prettiesiska. Ir taisnība, ka ar kriminālprocesa noteikumiem tiek prasīts, lai šāds piesēdētājs atbilstu šī procesa pamatprincipiem, proti, attiecībā uz iztiesāšanas sastāvu principiem par tiešumu, objektīvas patiesības noteikšanu un iekšējās pārliecības veidošanu. Tomēr pieņēmums, ka invaliditātes esamība visos gadījumos personai atņem iespēju atbilst šiem principiem, esot diskriminācija. Minētā tiesa piebilda, ka apstāklis, ka VA ir piedalījusies virknē tiesas sēžu krimināllietās, sākot no 2016. gada 9. augusta, kad stājās spēkā tiesību aktu reforma, ar kuru tika ieviests tiesas piesēdētāju elektroniskais sadalījums, pamato šos apsvērumus.
29.
UB un TC par Administrativen sad Sofia‑grad (Sofijas pilsētas Administratīvā tiesa) nolēmumiem iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā Varhoven administrativen sad (Augstākā administratīvā tiesa, Bulgārija). Savas kasācijas sūdzības pamatojumam UB apgalvo, ka pirmās instances tiesa ir kļūdaini devusi priekšroku Pretdiskriminācijas likumam, nevis Kriminālprocesa kodeksam, kuram ir augstāks juridiskais spēks, un šajā kodeksā nostiprinātajiem principiem. Viņa uzsvēra, ka viņai kā tiesnesei krimināllietās, izskatot tiesā iesniegtās lietas, ir jāievēro Pretdiskriminācijas likums un šie principi, tāpat arī viņai ir jānodrošina, lai visi iztiesāšanas sastāva locekļi vienlīdzīgi izturētos pret pierādījumiem, kuri pievienoti lietas materiāliem, un lai tie tieši izvērtētu lietas dalībnieku rīcību. Savukārt TC apgalvo, ka šai tiesai esot bijis jāpiemēro šī likuma 7. panta 1. punkta 2. apakšpunkts saistībā ar īstas un izšķirīgas prasības attiecībā uz profesiju esamību. Ņemot vērā tiesas piesēdētāja pienākumu raksturu, tos nevarot pildīt personas, kuru invaliditāte izraisa minēto principu pārkāpumu.
30.
Šajā kontekstā, ņemot vērā kriminālprocesa noteikumus, iesniedzējtiesa norāda, ka nav skaidri pierādīts, vai nevienlīdzīga attieksme pret personu ar invaliditāti, kura ir neredzīga, tādu kā VA, veicot tiesas piesēdētāja darbību, ir likumīga attiecībā pret Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”), ANO konvencijas, kā arī Direktīvas 2000/78, kuras mērķis ir nodrošināt personu ar invaliditāti vienlīdzību nodarbinātības un profesijas jomā, tiesību normām.
31.
Līdz ar to Varhoven administrativen sad (Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [ANO konvencijas] 5. panta 2. punkta, kā arī Direktīvas [2000/78] [2]. panta 1., 2. un 3. punkta un 4. panta 1. punkta interpretācija ļauj secināt, ka ir pieļaujams, ka persona bez redzes spējām var darboties kā tiesas piesēdētājs (sadeben zasedatel) un piedalīties krimināllietās, vai arī
2)
pastāvīgi neredzīgas personas konkrētā invaliditāte ir īpašība, kas ir īsta un izšķirīga prasība attiecībā uz tiesas piesēdētāja (sadeben zasedatel) darbību, un tās esamība attaisno atšķirīgu attieksmi, neveidojot diskrimināciju, kura ir balstīta uz īpašību “invaliditāte”?”
32.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tika reģistrēts Tiesas kancelejā 2019. gada 12. novembrī. Rakstveida apsvērumus iesniedza VA, Polijas un Portugāles valdības, kā arī Eiropas Komisija. Tiesas sēde mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai netika rīkota.
IV. Analīze
33.
Iesākumā norādīšu, ka uzdotie jautājumi par Direktīvas 2000/78 interpretāciju attiecas nevis uz visiem tiesas piesēdētājiem krimināllietās, bet tikai uz tiem, kuri, kā tas ir paredzēts Bulgārijas sistēmā, kāda tā ir izklāstīta iesniedzējtiesas nolēmumā, pilda savus pienākumus saistībā ar darbību, par kuru tiek saņemts atalgojums, tātad profesionālu darbību.
34.
Tālāk uzsvēršu, ka pamatlietā aplūkotā tiesas piesēdētāja VA nav persona, kurai ir tikai redzes traucējumi, bet viņa ir neredzīga persona.
35.
Turpmākajā analīzē atbildēšu uz prejudiciālajiem jautājumiem, tos izvērtējot kopā. Vispirms bez pārmērīgām grūtībām konstatēšu, ka tādas personas kā VA situācija skaidri ietilpst Direktīvas 2000/78 piemērošanas jomā, un pēc tam pievērsīšos galvenajam jautājumam par to, vai uz atšķirīgo attieksmi pret viņu attiecas atkāpe – konkrēti, šīs direktīvas 4. panta 1. punktā paredzētā atkāpe –, kas ir saistīta ar īstas un izšķirošas prasības esamību, un vai tā samērīgi atbilst likumīgam mērķim.
A.
Par Direktīvas 2000/78 piemērošanu
36.
Atgādinu, kā izriet no Direktīvas 2000/78 nosaukuma un preambulas, ka tās mērķis ir noteikt kopēju sistēmu, lai jebkurai personai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi attiecībā uz nodarbinātību un profesiju, sniedzot tai efektīvu aizsardzību pret diskrimināciju viena no šīs direktīvas 1. pantā minētajiem iemesliem dēļ, kuru skaitā ir arī invaliditāte (
4
).
37.
Izskatāmā lieta ietilpst Direktīvas 2000/78 piemērošanas jomā.
38.
Pirmām kārtām, kā esmu norādījis savās ievada piezīmēs, tā attiecas uz tiesas piesēdētāja darbību krimināllietās saistībā ar atalgotu darbu (
5
). Proti, no iesniedzējtiesas norādēm izriet, ka par piesēdētāja darbību tiek saņemts atalgojums un tā acīmredzami bez ierobežojuma turpinās laika gaitā.
39.
Otrām kārtām, izskatāmā lieta attiecas uz invaliditāti Direktīvas 2000/78 1. panta izpratnē, kā tā ir definēta judikatūrā, proti, ierobežojumu, kurš it īpaši izriet no fiziskiem, mentāliem vai psihiskiem traucējumiem, kas mijiedarbībā ar dažādiem šķēršļiem var apgrūtināt attiecīgās personas līdzdalību profesionālajā dzīvē vienlīdzīgi ar citiem darbiniekiem (
6
). Proti, sensoro spēju, šajā gadījumā redzes, traucējumi ir fizisks traucējums šī panta izpratnē.
40.
Trešām kārtām, atšķirīgā attieksme, kura tika vērsta pret VA un par kuru, šķiet, netiek apstrīdēts, ka tā bija tieši saistīta ar viņas invaliditāti, attiecas uz darba iegūšanu Direktīvas 2000/78 3. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē, proti, tiesas piesēdētāja darba iegūšanu, un darba nosacījumu šīs direktīvas 3. panta 1. punkta c) apakšpunkta izpratnē, proti, nosacījuma par pilnīgu redzes trūkumu neesamību.
41.
No tā izriet, ka attieksme, kāda pret VA bija tiesnesei un attiecīgās tiesas priekšsēdētājam un kas ietvēra to, ka viņa nekad netika izraudzīta par piesēdētāju krimināllietā, ietilpst Direktīvas 2000/78 piemērošanas jomā. VA ir tikusi liegta iespēja veikt tiesas piesēdētājas algotu darbību krimināllietās tādēļ, ka viņa ir neredzīga, tātad īpašības dēļ, kas ir tieši saistīta ar kādu no Direktīvas 2000/78 1. pantā minētajiem iemesliem, proti, invaliditāti.
42.
Ir jāpārbauda, vai uz šo atšķirīgo attieksmi tomēr attiecas kāda no šajā direktīvā paredzētajām atkāpēm.
B.
Par atkāpes esamību no diskriminācijas invaliditātes dēļ aizlieguma
43.
Lai novērtētu, vai tomēr ir pieļaujama atšķirīga attieksme, kas tieši ir pamatota ar invaliditāti un tātad neveido diskrimināciju, kura ir aizliegta šīs direktīvas izpratnē, atbilstošas ir divas Direktīvas 2000/78 normas.
44.
Vispirms minētās direktīvas 2. panta 5. punktā ir paredzēts, ka tā neierobežo attiecīgās valsts tiesību aktos noteiktos pasākumus, kuri vajadzīgi citu personu tiesību un brīvību aizsardzībai.
45.
Šī tiesību norma varētu ietvert tiesību aktos noteiktu pasākumu, kā mērķis ir aizsargāt trešo personu, piemēram, apsūdzēto, kura tiesības uz aizstāvību kriminālprocesā varētu tikt ietekmētas. Tomēr saskaņā ar šī 2. panta 5. punktu tiek prasīts tiesību aktā noteikts pasākums. Taču nešķiet, ka pamatlietā aplūkotajās valsts tiesībās, izmantojot šādu pasākumu, būtu precizēts, ka tiesas piesēdētāja algota darbība neattiecas uz personām, kuras ir neredzīgas (
7
). Turklāt norādīšu, ka iesniedzējtiesa, kurai vajadzības gadījumā tas ir jāpārbauda, nav minējusi šādu tiesību normu. Tādējādi šķiet, ka uz neredzīgu personu izslēgšanu no tiesas piesēdētāja darba veikšanas šajā gadījumā neattiecas attaisnojums, kas ir balstīts uz šo 2. panta 5. punktu.
46.
Tālāk – atbilstoši Direktīvas 2000/78 4. pantam “Prasības attiecībā uz profesiju” dalībvalstis saskaņā ar šī panta 1. punktu var paredzēt, ka atšķirīga attieksme, kuras pamatā ir īpašība, piemēram, īpaša fiziskā spēja, kas saistīta ar jebkuru no šīs direktīvas 1. pantā minētajiem iemesliem, it īpaši invaliditāti, neveido diskrimināciju, ja no šādas īpašības izriet “īsta un izšķiroša prasība attiecībā uz profesiju” ar noteikumu, ka mērķis ir likumīgs un prasība ir proporcionāla.
47.
Iespēja attaisnot vai neattaisnot atšķirīgu attieksmi invaliditātes dēļ, pamatojoties uz šī 4. panta 1. punktu, ir šo prejudiciālo jautājumu pamatā. Atgādināšu, ka tiesnese un tiesas priekšsēdētājs apgalvo, ka kriminālprocesa noteikumi un principi, proti, tiešuma princips, pierādījumu tieša izvērtēšana, lai noteiktu objektīvo patiesību, iekšējā pārliecība un vienlīdzīga attieksme pret iztiesāšanas sastāva locekļiem pierādījumu iegūšanas jomā, nepieļauj to, ka piesēdētājs, kurš ir neredzīgs, varētu piedalīties kriminālprocesā. Viņi uzskata, ka redze ir īsta un izšķiroša prasība attiecībā uz tiesas piesēdētāja darbību, lai ievērotu šos noteikumus un principus.
48.
Tiesa jau ir nospriedusi, ka nosacījumu par īpašu fizisko spēju esamību var uzskatīt par īstu un izšķirošu prasību attiecībā uz profesiju Direktīvas 2000/78 4. panta 1. punkta izpratnē aviolīnijas pilota (
8
) vai ugunsdzēsēja profesijas veikšanai (
9
). No Tiesas judikatūras izriet, ka īpašs redzes asuma līmenis analoģiski var tikt uzskatīts par īstu un izšķirošu prasību kravas automobiļu vadītāja profesijas veikšanai (
10
).
49.
Vai tādējādi tas attiecas arī uz spēju redzēt, lai veiktu tiesas piesēdētāja algotu darbību saskaņā ar kriminālprocesa noteikumiem un principiem?
50.
Atgādināšu, ka saskaņā ar Direktīvas 2000/78 23. apsvērumu atkāpe par īstas un izšķirošas prasības attiecībā uz profesiju esamību, kas minēta šīs direktīvas 4. panta 1. punktā, ir piemērojama tikai ļoti retos gadījumos.
51.
Valsts kriminālprocesa noteikumu, uz kuriem pamatojas tiesnese un tiesas priekšsēdētājs, lai aizstāvētu savu nostāju, mērķis ir nodrošināt lietas taisnīgu izskatīšanu.
52.
Ir skaidrs, ka šis mērķis ir likumīgs. Tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu ir pamattiesības, kuras ir ietvertas 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 6. pantā un Hartas 47. pantā. Jautājums, kas rodas, ir par to, vai ir nepieciešams, lai piesēdētājs varētu redzēt, lai nodrošinātu lietas taisnīgu izskatīšanu, un, attiecīgā gadījumā, vai neredzīgas personas kā tiesas piesēdētāja izslēgšana no dalības visās krimināllietās ir piemērota atbilde, kas nepārsniedz šā mērķa sasniegšanai nepieciešamo.
53.
Savu secinājumu turpinājumā es pierādīšu, ka atbilde uz šo jautājumu ir balstīta uz delikātu līdzsvaru starp divām pamattiesībām – tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu (1. iedaļa), no vienas puses, un personas ar invaliditāti tiesībām netikt diskriminētai darba vidē (
11
) (2. iedaļa), no otras puses, un pēc tam izdarīšu secinājumus attiecībā uz tādu lietu kā pamatlieta (3. iedaļa).
1. Pamattiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu
54.
Lai saprastu noteikumus par lietas taisnīgu izskatīšanu, kuri piemērojami tiesas piesēdētājam krimināllietās, vispirms īsumā izklāstīšu tā lomu un uzsvēršu no tās izrietošās problēmas.
a) Tiesas piesēdētāja loma krimināllietās
55.
Tiesas piesēdētāji ir pilsoņi, kuri kolektīvi piedalās tiesvedībā krimināllietās, vieni paši vai kopā ar profesionāliem tiesnešiem lemjot par spriedumu attiecībā uz vainu un dažkārt – pat kopā ar pēdējiem minētajiem – par sodu (
12
).
56.
Pretēji profesionāliem tiesnešiem viņiem nav tiesneša kvalifikācijas. Viņi tiek izraudzīti no iedzīvotāju vidus parasti izlozes kārtībā, un tiek uzskatīts, ka viņi pārstāv sabiedrību tās dažādībā (
13
).
57.
Piesēdētāji darbojas vai nu tā sauktās “tradicionālās” zvērināto tiesas ietvaros, t.i., tiesvedībā, kurā profesionāli tiesneši nevar piedalīties piesēdētāju apspriedēs par spriedumu, vai arī tiesās, kurās lietas kopā izspriež gan profesionāli, gan neprofesionāli tiesneši. Pēdējā minētajā gadījumā, kas atbilst Bulgārijas Republikas izvēlētajam gadījumam, piesēdētāji izskata lietas un apspriežas kopā ar profesionāliem tiesnešiem (
14
).
58.
No iedzīvotāju vidus izraudzītu zvērināto tiesas izveide izriet no vēlmes iesaistīt pilsoņus no pilsoniskās sabiedrības tiesvedībā, it īpaši attiecībā uz vissmagākajiem noziedzīgajiem nodarījumiem (
15
). Tādējādi tie veicina objektīvas tiesas izveidi, kura ir neitrāla un bez aizspriedumiem (
16
).
59.
Ņemot vērā tiesas piesēdētāju noteicošo lomu kriminālprocesā, jo viņi dala vai vieni paši uzņemas atbildību attiecībā uz spriedumu par vainu, kam var būt ievērojama ietekme uz apsūdzēto personu attiecībā uz brīvības atņemšanu, dalībvalstis ir paredzējušas kriminālprocesa noteikumus, kuri reglamentē procesu un kuri pilnībā ir piemērojami piesēdētājiem.
b) Kriminālprocesa noteikumi un principi, kuri paredzēti, lai nodrošinātu lietas taisnīgu izskatīšanu
60.
Kriminālprocesa noteikumi un principi, uz kuriem atsaucas gan tiesnese un tiesas priekšsēdētājs, gan pirmās instances tiesa, ir tiešuma princips, pierādījumu tiešais vērtējums, kam ir jāļauj nonākt pie objektīvās patiesības, un iekšējā pārliecība.
61.
Eiropas Cilvēktiesību tiesai vairākkārt ir bijusi iespēja pievērsties tiešuma principam, kas pastāv daudzās tiesību sistēmās. Šie apsvērumi ir atspoguļoti nesen pieņemtā Tiesas spriedumā (
17
). Tiesa ir nospriedusi, ka tiešuma princips ir viens no būtiskajiem kriminālprocesa elementiem. Tas ietver to, ka tiem, kuri lemj par apsūdzētās personas vainu vai nevainīgumu, liecinieki principā ir jāuzklausa personīgi un jāizvērtē to uzticamība. Šīs uzticamības izvērtēšana saistībā ar liecinieku ir tikusi atzīta par sarežģītu uzdevumu, kas parasti nav īstenojams, izmantojot vienkāršu tā sniegto paziņojumu, kuri apstiprināti nopratināšanas protokolos, nolasīšanu (
18
). It īpaši svarīga ir iespēja apsūdzētajai personai sastapties ar lieciniekiem tā tiesneša klātbūtnē, kurš pieņems galīgo lēmumu (
19
). Šeit tiesnesis ir jāsaprot kā tāds, kas ietver visus iztiesāšanas sastāva locekļus un tātad šajā gadījumā arī piesēdētājus.
62.
Tādējādi tiešuma princips atspoguļo nepieciešamību tiesas piesēdētājiem uzklausīt lieciniekus tiesas sēdē un tieši izvērtēt pierādījumus tās laikā (
20
). Kā secinājumos lietā Baustahlgewebe (
21
) būtībā norāda ģenerāladvokāts F. Ležē [P. Léger], tiešuma jēdziens nozīmē tiešu saikni starp personu, kas spriež tiesu, un indivīdu, un tādējādi tiesnesim, kas nav piedalījies tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai, nav ļauts piedalīties lietas atrisināšanā (
22
).
63.
Iekšējā pārliecība ir saistīta ar šo pierādījumu tiešu vērtējumu tiesas sēdē (
23
).
64.
Tieši piedaloties tiesas sēdē un uzklausot lietas dalībniekus, kuri atbilstoši sacīkstes principam apspriežas to klātbūtnē, tiesas piesēdētāji iegūst tiešas zināšanas par apstākļiem, kuriem ir nozīme saistībā ar notiesāšanu vai attaisnošanu, un tādējādi viņi var izveidot iekšējo pārliecību par apsūdzētās personas vainu vai nevainīgumu.
65.
Šis iekšējās pārliecības mehānisms ir pazīstams daudzās kontinentālajās tiesībās, un to ilustrē daži norādījumi piesēdētājiem, saskaņā ar kuriem tiem ir jāuzdod sev jautājumi un jānoskaidro, kādu iespaidu saistībā ar to jēgu ir radījuši pret apsūdzēto personu iesniegtie pierādījumi un tās aizstāvības pamati (
24
).
66.
Iespēja izveidot iekšējo pārliecību pēc mutvārdu debatēm principā prasa, lai tiesneši un piesēdētāji varētu uzklausīt debates, un tas saskaņā ar iesniedzējtiesas nolēmumā norādīto ir VA gadījums.
67.
Līdz ar to jautājums, kas rodas izskatāmajā lietā, ir par to, vai ir nepieciešams, lai piesēdētājs, kurš uzklausa debates, varētu arī redzēt, lai spriestu, ievērojot lietas taisnīgu izskatīšanu, kas it īpaši ir balstīta uz tiešuma principu un noteikumu par iekšējo pārliecību, un tādējādi pilnībā pildītu savus pienākumus.
68.
Uzsveru, ka no noteikumiem un principiem, kurus nupat minēju, automātiski neizriet, ka redze ir īsta un izšķiroša prasība attiecībā uz lietas taisnīgu izskatīšanu krimināllietās, jo visi pierādījumi tiek apspriesti mutiski tiesnešu un piesēdētāju klātbūtnē.
69.
Tomēr pastāv gadījumi, kad redze ir nepieciešama spēja, lai pienācīgi pildītu piesēdētāja amatu. Runa ir par lietām, kurās noteicošie pierādījumi, lai pieņemtu spriedumu, ietver fotogrāfijas, videonovērošanas ceļā ierakstītas filmas, grafiskos attēlus vai zīmējumus un kurās to vērtējums ir pilnībā vai galvenokārt atkarīgs no to radītā vizuālā iespaida.
70.
Tā tas ir, piemēram, slepkavību lietās, lietās par apdraudējumu personas fiziskajai integritātei, it īpaši seksuāla rakstura uzbrukumiem, vai krāpšanu, izmantojot dokumentu viltošanu, kurās pierādījumi galvenokārt ir balstīti uz vizuāliem materiāliem (
25
). Fotogrāfiju vai filmu apraksts, tāpat kā debates par tām tiesas sēdes laikā, protams, ļauj piesēdētājam izveidot savu viedokli, bet tas neizriet no iespaida, ko viņam tieši rada fotogrāfijas vai filmas. Turklāt, pat ja neredzīgs piesēdētājs varētu personīgi saņemt palīdzību no neitrālas trešās personas, tās iesaistīšanās varētu ietekmēt viņa fotogrāfiju un filmu uztveri. Viņš nevarētu formulēt savu viedokli tieši no šiem pierādījumiem, bet vismaz varētu to izdarīt netieši – ar šīs trešās personas starpniecību.
71.
Izņemot šādus gadījumus, vēl ir jānosaka, vai redze var tikt uzskatīta par tādu, kas veido īstu un izšķirošu prasību attiecībā uz profesiju, lai pilnībā veiktu tiesas piesēdētāja darbību krimināllietās.
72.
Šajā ziņā ir jāuzsver – tā kā Savienības tiesībās nav reglamentēts šis jautājums, kriminālprocesa noteikumu pieņemšana galvenokārt ir tikai valsts tiesību jautājums. Konkrētāk, ne ECPAK 6. pantā, ne Hartas 47. pantā nav reglamentēta pierādījumu pieņemamība kā tāda, un šis jautājums vispirms ietilpst dalībvalstu iekšējās tiesībās (
26
). Tas pats attiecas arī uz noteikumiem par tādu pierādījumu izvērtēšanu, kuri ir iegūti kriminālprocesā, kas sākts pret personām, kuras tiek turētas aizdomās par noziedzīgu darbību veikšanu (
27
).
73.
Savienības tiesībās arī nav reglamentēti nosacījumi, kādiem jāatbilst, lai varētu būt par tiesas piesēdētāju, piemēram, vecums, dzīvesvieta, notiesāšanas par sevišķi smagu noziegumu vai smagu vai mazāk smagu noziegumu neesamība (
28
). Norādīšu, ka garīga vai fiziska invaliditāte vai veselības stāvoklis, kas var liegt personai veikt uzdevumus, kuri saistīti ar piesēdētāja amatu, ir šķērslis, lai pildītu pienākumus šajā amatā, daudzu dalībvalstu tiesībās (
29
). Aklumu bieži uzskata par šķērsli šī amata pienākumu veikšanai.
74.
Tādējādi norādīšu, ka attiecībā uz piesēdētāju Vācijā, kurš tika izslēgts no dalības krimināllietās sava akluma dēļ un bija cēlis prasību par diskriminācijas invaliditātes dēļ aizlieguma pārkāpumu, Bundesverfassungsgericht (Federālā konstitucionālā tiesa, Vācija) nosprieda, ka viņa izslēgšana, pamatojoties uz krimināltiesībās paredzēto tiešuma principu, nav pretrunā Pamatlikumam (
30
). Manuprāt, kriminālprocesa noteikumi un it īpaši principi, piemēram, tiešuma princips, var pilnīgi likumīgi izraisīt to, ka piesēdētāji, kuri ir neredzīgi, tiek izslēgti no dalības noteiktās krimināllietās. Turklāt norādīšu, ka šādas invaliditātes esamība var būt arī pamats izslēgšanai no tiesas piesēdētāju, kuri var tikt iecelti krimināllietās, saraksta saskaņā ar īpašām valsts krimināltiesību normām (
31
).
75.
Rodas jautājums, vai, pamatojoties uz tādiem krimināltiesību vispārējiem principiem, kādi ir minēti pamatlietā, neredzīgu tiesas piesēdētāju var uzskatīt par tādu, kurš nav spējīgs pildīt savus pienākumus visās krimināllietās.
76.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jāņem vērā Direktīvas 2000/78 noteikumi par diskriminācijas invaliditātes dēļ aizliegumu nodarbinātības jomā un personu ar invaliditāti aizsardzību, lai tās varētu integrēties darba vidē, skatot tos ANO konvencijas gaismā. Ir jāpārbauda, vai šie noteikumi var ietekmēt plašo rīcības brīvību, kas ir atstāta dalībvalstīm, saistībā ar tiesas piesēdētāju krimināllietās iecelšanu un saistībā ar neredzīgu piesēdētāju iespējamo izslēgšanu.
2. Personu ar invaliditāti pamattiesības netikt diskriminētām saistībā ar nodarbinātību un profesiju
77.
Kā it īpaši izriet no Direktīvas 2000/78 preambulas, Savienība ir apņēmusies cīnīties pret diskrimināciju invaliditātes dēļ, cenšoties novērst uz to balstīto nevienlīdzību. Tā it īpaši ir apstiprinājusi, cik svarīgi ir veicināt personu ar invaliditāti integrāciju darba dzīvē, pieņemot atbilstošus pasākumus (
32
), lai sekmētu viņu pilnvērtīgu līdzdalību ekonomiskajā, kultūras un sociālajā dzīvē un viņu potenciāla izmantošanu (
33
).
78.
Šī integrācija tiek nodrošināta ar to, ka gan valsts, gan privātie darba devēji saskaņā ar Direktīvas 2000/78 5. pantu veic “saprātīgus pielāgojumus” personu ar invaliditāti labā, proti, atbilstošus pasākumus atkarībā no vajadzībām konkrētā situācijā, lai ļautu personai ar invaliditāti veikt darbu, ja vien ar šādiem pasākumiem darba devējam nav uzlikts nesamērīgs slogs.
79.
Direktīvas 2000/78 20. apsvērumā ir precizēts, ka pienācīgi pasākumi ir efektīvi un praktiski pasākumi, lai pielāgotu darba vietu, ņemot vērā invaliditāti, piemēram, pielāgotu telpas un iekārtas vai uzdevumu sadali (
34
).
80.
Lai noteiktu atbilstošu pasākumu veidu tādā gadījumā kā pamatlietā, kurā ir iesaistīta neredzīga persona, kas vēlas strādāt par tiesas piesēdētāju kriminālprocesos, ir jāatsaucas uz ANO konvenciju.
81.
Proti, kā Tiesa ir nospriedusi spriedumā Glatzel (
35
), Savienības noslēgto starptautisko nolīgumu pārākums pār atvasinātajām Savienības tiesību normām liek šīs normas interpretēt, ciktāl tas ir iespējams, saskaņā ar šiem nolīgumiem. Tādējādi ir jāatsaucas uz ANO konvencijas 13. pantu, kas veltīts “tiesas pieejamībai” personām ar invaliditāti. Šajā tiesību normā ir noteikts, ka dalībvalstis, kuras ir šīs konvencijas puses, nodrošina efektīvu tiesas pieejamību personām ar invaliditāti vienlīdzīgi ar citiem, tostarp nodrošinot procesuālus un vecumam atbilstošus pielāgojumus, lai atvieglotu viņu kā tiešu un netiešu procesa dalībnieku, tostarp kā liecinieku, lomu visās tiesvedības stadijās.
82.
Šī tiesību norma ir izskaidrota nesen pieņemtā dokumentā “Starptautiskie principi un vadlīnijas par tiesu iestāžu pieejamību personām ar invaliditāti”, kuru ir publicējusi Apvienoto Nāciju Organizācija (
36
). Šī dokumenta mērķis ir sniegt pilnīgas pamatnostādnes un praktiskus norādījumus par veidu, kā jānodrošina šī tiesas pieejamība (
37
), kuri tomēr nav saistoši.
83.
Saskaņā ar šiem principiem un vadlīnijām tiesības uz vienlīdzīgu tiesas pieejamību nozīmētu to, ka personas ar invaliditāti var tieši piedalīties tiesvedības procesā, it īpaši kā tiesas piesēdētāji. Šajā nolūkā dalībvalstis ir aicinātas novērst visus šķēršļus, kuri ir saistīti ar invaliditāti, ietverot likumus, kuri traucē personām ar invaliditāti būt par tiesnešiem vai piesēdētājiem, un nodrošināt šo personu vienlīdzīgu piedalīšanos piesēdētāju sistēmā, piedāvājot viņām jebkādu nepieciešamo palīdzību, kā arī saprātīgus pielāgojumus un procesuālus pielāgojumus (
38
). Šie pielāgojumi ietver neatkarīgu starpnieku vai atbalstītāju ieviešanu, lai sniegtu palīdzību saziņā ar lietas dalībniekiem, piemēram, mutiskos tulkus, kuriem savi pienākumi ir jāpilda efektīvi, precīzi un objektīvi. Tie ietver arī tehnisku palīdzību balss telekomunikāciju produktu veidā (
39
).
84.
Attiecībā uz personu, kas ir neredzīga, šie pielāgojumi tādējādi varētu izpausties kā materiāla palīdzība, piemēram, dokumentu sagādāšana Braila rakstā, personīga palīdzība, piemēram, objektīvas un zvērinātas trešās personas palīdzība, vai arī kā organizatoriska palīdzība, neredzīgu piesēdētāju ieceļot tikai lietās, kurās nav nepieciešams pierādījumu vizuāls vērtējums.
85.
Komisija uzskata, ka šādi pielāgojumi būtu jāapsver attiecībā uz tādiem tiesas piesēdētājiem kā VA un ka personu, kuras ir neredzīgas, pilnīga izslēgšana no jebkādas dalības kā piesēdētajiem krimināllietās ir pārmērīga un pretrunā diskriminācijas invaliditātes dēļ aizliegumam.
86.
Lielā mērā piekrītot šim viedoklim tādā lietā kā pamatlieta, nākamajā 3. iedaļā es pierādīšu, ka atbilde uz uzdotajiem jautājumiem daļēji ir atkarīga no dalībvalstu izdarītās izvēles, lai aizsargātu apsūdzētās personas intereses lietas taisnīgas izskatīšanas ietvaros, un tādējādi no valsts tiesību normām, kuras ir pieņēmusi attiecīgā dalībvalsts.
3. Secinājumi, kas ir jāizdara no abām pamattiesībām attiecībā uz izskatāmo lietu
87.
No iepriekš izklāstītās analīzes izriet, ka dalībvalstis lielā mērā var brīvi noteikt kriminālprocesa noteikumus pēc savas izvēles, lai nodrošinātu lietas taisnīgu izskatīšanu un tādējādi aizsargātu apsūdzētās personas intereses.
88.
Jākonstatē, ka, lai gan dalībvalstīm turklāt ir jāveic saprātīgi pielāgojumi attiecībā uz personām ar invaliditāti, dažu kriminālprocesa noteikumu rezultātā var tikt ierobežotas iespējas veikt šādus pielāgojumus par labu piesēdētājam, ja viņš ir neredzīgs, un tikt ierobežota viņa dalība krimināllietās.
89.
Tā tas ir tādu noteikumu gadījumā, kuros ir paredzēts, ka piesēdētājam uzticētie uzdevumi ietver viņa iespējamu dalību pārkāpuma vietu pārbaudē, ietverot faktu rekonstruēšanu. Šādā gadījumā, tāpat kā lietās, kurās pierādījumi galvenokārt ir balstīti uz tādiem vizuāliem materiāliem kā fotogrāfijas (
40
), redze var tikt uzskatīta par būtisku, lai ļautu piesēdētājam izveidot savu viedokli par viņa klātbūtnē rekonstruētajiem faktiem, un nekādi pielāgojumi nevar kompensēt viņa invaliditāti.
90.
Tas pats attiecas arī uz valsts tiesību normām par pierādījumiem, ar kurām var tikt aizliegta trešās personas klātbūtne pie kāda piesēdētāja, pamatojoties uz to, ka tā izraisītu maksimālā personu skaita, kam ir atļauts piedalīties lietas izskatīšanā, pārsniegšanu vai ka ar to tiktu apdraudēts tiešuma princips, kas aplūkots šauri, proti, kā tāds, kas izslēdz, ka starpnieks, pat ja tas ir objektīvs, varētu iejaukties starp piesēdētāju un pierādījumu, kurš ir jāizvērtē šim pēdējam minētajam (
41
).
91.
Kā esmu norādījis šo secinājumu 73. un 74. punktā, citos noteikumos arī var būt paredzēts, ka personas ar fizisku invaliditāti, piemēram, neredzīgas personas, principā nevar tikt iekļautas tiesas piesēdētāju sarakstos krimināllietās. Šos noteikumus, ar kuriem ikvienam piesēdētājam, kas ir neredzīgs, iespējams, tiek liegts piedalīties šajās lietās, var izskaidrot it īpaši ar izpratni par nozīmi, kāda ir ķermeņa valodai kriminālprocesā un saskaņā ar kuru sejas izteiksme vai ķermeņa kustības parasti ir būtisks elements pierādījumu izvērtēšanā, padarot redzi par īstu un izšķirošu prasību attiecībā uz piesēdētāja amatu (
42
).
92.
Tomēr jāuzsver, ka izskatāmā lieta neattiecas uz šādām valsts tiesību aktu prasībām attiecībā uz tiesas piesēdētāja darbību vai tā atlases nosacījumiem. It īpaši Likumā par tiesu sistēmu, kurā ir reglamentēta tiesas piesēdētāju atlase, nav nedz noteikts obligāts fiziskais stāvoklis, nedz arī paredzēts izslēgšanas iemesls kāda trūkuma vai fiziskas invaliditātes dēļ vai arī citas fiziskās veselības problēmas dēļ, kas neļautu viņiem pildīt savus pienākumus.
93.
Tādējādi, lai gan VA ir neredzīga, no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka viņa atbilda kritērijiem, lai varētu pildīt tiesas piesēdētājas pienākumus. Turklāt viņa tika apstiprināta par piesēdētāju Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa) un norīkota darbā šīs pilsētas tiesas krimināllietu palātā, kur viņa ir nodevusi zvērestu.
94.
Tas, ka viņai pilnībā ir atņemta iespēja faktiski veikt tiesas piesēdētājas darbību, ir rezultāts divu personu veiktajam vērtējumam par viņas iespējamo nespēju veikt šo darbību viņas invaliditātes dēļ, ņemot vērā tādus valsts krimināltiesību principus kā tiešums un iekšējā pārliecība.
95.
Rodas jautājums par to, vai tas, ka pilnībā tiek atņemta iespēja veikt piesēdētāja darbību, pamatojoties uz šādu vērtējumu, atbilst Direktīvas 2000/78 4. panta 1. punktam.
96.
Atgādināšu, ka šī tiesību norma, kas ir atkāpe no tiesībām uz vienlīdzīgu attieksmi pret personām ar invaliditāti, ir jāinterpretē šauri un ka saskaņā ar tās formulējumu dalībvalstij ir jāparedz atšķirīga attieksme, kuras pamatā ir īsta un izšķiroša prasība attiecībā uz profesiju. Manuprāt, tieši valsts likumdevējam pirmām kārtām ir pienākums līdzsvarot pamattiesības saistībā ar lietas taisnīgu izskatīšanu un personu ar invaliditāti aizsardzība, savas valsts tiesībās vajadzības gadījumā paredzot, ka redze ir īsta un izšķiroša prasība attiecībā uz profesiju. Šai prasībai ir jābūt arī samērīgai ar izvirzīto mērķi, proti, tai ir jābūt piemērotai, lai nodrošinātu lietas taisnīgu izskatīšanu, nepārsniedzot to, kas šim nolūkam ir vajadzīgs.
97.
Tādā gadījumā kā pamatlietā, kurā no valsts tiesībām skaidri neizriet, ka likumdevējs būtu paredzējis, ka redze ir šāda prasība, es uzskatu, ka ar Direktīvu 2000/78, skatot to ANO konvencijas gaismā, ir prasīts, lai krimināltiesību noteikumi un principi tiktu interpretēti tā, lai tiesas piesēdētājs, kurš ir neredzīgs, varētu, cik vien iespējams, piedalīties kriminālprocesā.
98.
Šajā ziņā, kā to jau esmu izklāstījis, kriminālprocesa sistēmās, kurās tiesas sēdei ir galvenā loma un kurās saskaņā ar tiešuma principu visi noteicošie pierādījumi ir jāapspriež tiesas sēdē piesēdētāju klātbūtnē, apstāklis, ka kāds no piesēdētājiem ir neredzīgs, ne vienmēr ir šķērslis tam, lai viņš varētu pildīt tiesas spriešanas funkcijas. Principā, tā kā viņš var uzklausīt debates, viņam būtu jābūt spējīgam izveidot iekšējo pārliecību vienlīdzīgi ar citiem piesēdētājiem vismaz lietās, kurās nav jāveic tādu pierādījumu izvērtēšana, kas balstīti uz vizuālo iespaidu, ko rada šie pierādījumi.
99.
Uzskatu, ka tāda ir Direktīvas 2000/78 jēga, skatot to ANO konvencijas gaismā, kuras mērķis, kā esmu norādījis, ir integrēt personas ar invaliditāti sociālajā dzīvē un darba vidē. Tas it īpaši attiecas uz tādu darbību kā piesēdētāja darbība, kas ļauj ieinteresētajai personai, piedaloties tiesvedībā, pildīt būtisku lomu sabiedrībā. Šī pieeja ir vēl jo vairāk pamatota tāpēc, ka tiek uzskatīts, ka piesēdētāji pārstāv pilsoņus to dažādībā un ka tādēļ ir svarīgi neizslēgt personas ar tādu invaliditāti kā aklums.
100.
Piebildīšu, ka ir jāizvairās no tā, ka uz jautājumu, vai neredzīga persona ir spējīga uzņemties tiesas piesēdētāja pienākumus, uzreiz un principā tiek sniegta noraidoša atbilde. Personai, kurai ir šāda invaliditāte, protams, ir jābūt iespējai tikt atbrīvotai no piesēdētāja amata pildīšanas, ja tā to vēlas, bet, gluži pretēji, tā nedrīkstētu tikt automātiski noraidīta. Fakts, ka VA ir piedalījusies daudzās krimināllietās (
43
) un tas, šķiet, ir noticis bez grūtībām, kas ir jāpārbauda valsts tiesai, norāda uz to, ka viņa ir spējīga uzņemties šos pienākumus, ievērojot kriminālprocesa noteikumus. Ja tas tā ir un ja nav valsts tiesību normu par obligātu piesēdētāja fizisko stāvokli vai tā fizisko veselību kopumā, es uzskatu, ka ar to, ka personām, kuras ir neredzīgas, pilnībā tiek atņemta iespēja veikt profesionāla piesēdētāja darbību, netiek ievērots samērīguma nosacījums, kas prasīts Direktīvas 2000/78 4. panta 1. punktā, jo tas pārsniedz vismaz to, kas ir vajadzīgs šim nolūkam.
101.
Visbeidzot precizēšu, ka noteikums, uz kuru atsaucas tiesnese UB pamatlietā un saskaņā ar kuru tai ir jānodrošina, lai visi iztiesāšanas sastāva locekļi vienlīdzīgi izturētos pret pierādījumiem (
44
), kas ir sniegti lietā, nav vērsts pret to, ka tiek ņemta vērā tiesas piesēdētāja, kurš ir neredzīgs, īpašā situācija, it īpaši sniedzot viņam materiālu, personīgu vai organizatorisku palīdzību. Gluži pretēji, šāda ņemšana vērā var tikt uzskatīta par daļu no saprātīgiem pielāgojumiem, kas darba devējai valstij ir jāveic attiecībā uz personām ar invaliditāti saskaņā ar Direktīvas 2000/78 5. pantu, skatot to direktīvas 17. apsvēruma gaismā (
45
).
102.
Līdz ar to uzskatu, ka valsts tiesai, kas izskata tādu lietu kā pamatlieta, savas valsts tiesības, cik vien iespējams, ir jāinterpretē, ņemot vērā Direktīvas 2000/78 tekstu un mērķi, lai sasniegtu šajā direktīvā paredzēto rezultātu, proti, integrēt personas, kurām ir tāda invaliditāte kā aklums, darba vidē, šajā gadījumā saistībā ar tiesas piesēdētāja algotu darbību, un šīs personas no darbības veikšanas izslēgt tikai tad, ja tās nav spējīgas izpildīt uzdevumus, kuri izriet no to pienākumiem. Uzsveru, ka ir svarīgi izvairīties no aizspriedumainas attieksmes šajā ziņā, uzreiz izslēdzot šīs personas tādēļ, ka tās nevar redzēt. Ir svarīgi pārbaudīt, vai šīs personas ar īpašu palīdzību vai bez tās (
46
) ir spējīgas veikt tiesas piesēdētāja darbību, attiecībā uz kuru tās pašas nav lūgušas atbrīvojumu.
103.
Precizēšu, ka šāda pieeja neliedz to, ka tāda neredzīga persona kā VA tiek izslēgta no dalības atsevišķās krimināllietās, kurās redze ir būtiska un izšķiroša, lai izvērtētu pierādījumus, un kuras minētas šo secinājumu 69. punktā. Savukārt, ja nav valsts tiesību normu kriminālprocesa jomā attiecībā uz obligātu profesionāla tiesas piesēdētāja fizisko stāvokli vai tā fizisko veselību kopumā, šīs personas pilnīga izslēgšana no dalības šajās lietās, pamatojoties uz tās iespējamu nespēju pildīt savus pienākumus invaliditātes dēļ, manuprāt, ir nesamērīga un veido diskrimināciju, kas ir pretrunā Direktīvai 2000/78, skatot to ANO konvencijas gaismā.
V. Secinājumi
104.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Varhoven administrativen sad (Augstākā administratīvā tiesa, Bulgārija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Padomes Direktīvas 2000/78/EK, ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (2000. gada 27. novembris), 2. panta 1. un 2. punkts, 4. panta 1. punkts un 5. pants, skatot tos Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām, kas Eiropas Kopienas vārdā ir apstiprināta ar Padomes Lēmumu 2010/48/EK (2009. gada 26. novembris), 5. panta 2. punkta gaismā, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm ir jāveic atbilstoši pasākumi, lai personu ar tādu invaliditāti kā aklums integrētu darba vidē, tostarp – lai tai, cik vien iespējams, ļautu veikt algotu tiesas piesēdētāja darbību krimināllietā.
2)
Ja nav valsts tiesību normu kriminālprocesa jomā attiecībā uz obligātu profesionāla tiesas piesēdētāja fizisko stāvokli vai tā fizisko veselību kopumā, Direktīvas 2000/78 2. panta 1. un 2. punkts, 4. panta 1. punkts un 5. pants, skatot tos Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām 5. panta 2. punkta gaismā, nepieļauj to, ka saistībā ar neredzīgu personu, kura atbilst valsts tiesībās paredzētajiem kritērijiem, lai tā būtu tiesas piesēdētāja krimināllietās, veicot algotu darbību, un kurai ir bijis atļauts strādāt par piesēdētāju kādā tiesā, šī persona tiek pilnībā izslēgta no dalības šajās lietās, pamatojoties uz tās iespējamo nespēju pildīt savus pienākumus invaliditātes dēļ.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Padomes Direktīva (2000. gada 27. novembris), ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (OV 2000, L 303, 16. lpp.).
(
3
)	Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencija par personu ar invaliditāti tiesībām, kas Eiropas Kopienas vārdā ir apstiprināta ar Padomes Lēmumu 2010/48/EK (2009. gada 26. novembris) (OV 2010, L 23, 35. lpp.).
(
4
)	Šajā nozīmē attiecībā uz diskrimināciju vecuma dēļ skat. spriedumu, 2011. gada 13. septembris, Prigge u.c. (C‑447/09, EU:C:2011:573, 39. punkts).
(
5
)	Norādīšu, ka tas tā nav daudzās dalībvalstīs, kurās tiesas piesēdētāja darbība krimināllietās ir pilsonisks pienākums, par kuru tiek saņemta kompensācija, nevis atalgojums, tā tiek veikta noteiktu laikposmu un nav darbs vai profesija Direktīvas 2000/78 izpratnē. Piesēdētājs, kurš ir aicināts piedalīties krimināllietā, var tikt no jauna lūgts to darīt nākotnē, bet parasti – pēc noteikta laikposma.
(
6
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2013. gada 11. aprīlis, HK Danmark (C‑335/11 un C‑337/11, EU:C:2013:222, 38. punkts), kā arī 2014. gada 18. marts, Z. (C‑363/12, EU:C:2014:159, 77. punkts).
(
7
)	Skat. šo secinājumu 18. punktu, kurā ir precizēti nosacījumi, lai būtu par tiesas piesēdētāju, neparedzot prasību attiecībā uz fiziskajām spējām vai fizisko veselību.
(
8
)	Skat. spriedumu, 2011. gada 13. septembris, Prigge u.c. (C‑447/09, EU:C:2011:573, 67. punkts).
(
9
)	Skat. spriedumu, 2010. gada 12. janvāris, Wolf (C‑229/08, EU:C:2010:3, 40. punkts).
(
10
)	To es secinu no 2014. gada 22. maija sprieduma Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350, 49., 50. un 72. punkts).
(
11
)	Hartā ir paredzētas pamattiesības netikt diskriminētam invaliditātes dēļ un tikt integrētam it īpaši darba vidē, kuras ir ietvertas attiecīgi tās 21. un 26. pantā. Šīs tiesības ir tikušas īstenotas ar Direktīvu 2000/78, ciktāl tās attiecas uz tiesībām uz vienlīdzīgu attieksmi nodarbinātības un profesijas jomā, kā tas izriet no paša šīs direktīvas nosaukuma un tās 3. panta, kas saistīts ar tās piemērošanas jomu.
(
12
)	Daudzas dalībvalstis ir izvēlējušās izmantot tiesas piesēdētājus. Kā izriet no salīdzinošo tiesību elementiem, kas atspoguļoti ECT 2010. gada 16. novembra spriedumā Taxquet pret Beļģiju (CE:ECHR:2010:1116JUD000092605, 43. punkts), 21 no 27 dalībvalstīm ir izdarījusi šādu izvēli.
(
13
)	Skat. kvalifikācijas, kas prasītas Likumā par tiesu sistēmu, šo secinājumu 18. punkts.
(
14
)	Dalībvalstis, kurās tiek praktizēts jaukts profesionālu un neprofesionālu tiesnešu sastāvs, neietverot Bulgārijas Republiku, ir Čehijas Republika, Dānijas Karaliste, Vācijas Federatīvā Republika, Igaunijas Republika, Grieķijas Republika, Francijas Republika, Horvātijas Republika, Itālijas Republika, Ungārijas Republika, Polijas Republika, Portugāles Republika, Slovēnijas Republika, Slovākijas Republika, Somijas Republika un Zviedrijas Karaliste. Dalībvalstis, kuras ir izvēlējušās tradicionālo zvērināto tiesu, ir Beļģijas Karaliste, Īrijas Republika, Spānijas Karaliste, Maltas Republika un Austrijas Republika.
(
15
)	Skat. it īpaši ECT spriedumu, 2010. gada 16. novembris, Taxquet pret Beļģiju (CE:ECHR:2010:1116JUD000092605, 83. punkts).
(
16
)	Skat. it īpaši ECT spriedumu, 2005. gada 15. decembris, Kyprianou pret Kipru (CE:ECHR:2005:1215JUD007379701, 118. punkts).
(
17
)	Spriedums, 2019. gada 29. jūlijs, Gambino un Hyka (C‑38/18, EU:C:2019:628). Skat. arī ģenerāladvokāta Ī. Bota [Y. Bot] secinājumus lietā Gambino un Hyka (C‑38/18, EU:C:2019:208, 94. un nākamie punkti).
(
18
)	Spriedums, 2019. gada 29. jūlijs, Gambino un Hyka (C‑38/18, EU:C:2019:628, 42. punkts).
(
19
)	Skat. spriedumus, kuri minēti 2019. gada 29. jūlija spriedumā Gambino un Hyka (C‑38/18, EU:C:2019:628, 43. punkts).
(
20
)	Skat. ECT, 2017. gada 29. jūnijs, Lorefice pret Itāliju, CE:ECHR:2017:0629JUD006344613, 36. un 43. punkts.
(
21
)	Skat. ģenerāladvokāta F. Ležē secinājumus lietā Baustahlgewebe/Komisija (C‑185/95 P, EU:C:1998:37, 82. un 83. punkts).
(
22
)	Skat. ECT, 2014. gada 2. decembris, Cutean pret Rumāniju (CE:ECHR:2014:1202JUD005315012, 60.–73. punkts).
(
23
)	Kā minēts ECT 2010. gada 16. novembra spriedumā Taxquet pret Beļģiju (CE:ECHR:2010:1116JUD000092605, 95. punkts), debatēm ir jābūt iekšējās pārliecības pamatam.
(
24
)	Skat. it īpaši norādījumu piesēdētājiem, kas Francijā noteikts saskaņā ar code de procédure pénal [Kriminālprocesa kodeksa] 353. pantu. Beļģijā code d’instruction criminelle [Kriminālprocesa kodeksa] 342. pantā bija paredzēts līdzīgs norādījums. Iekšējas pārliecības jēdziens bieži tiek pretstatīts common law mehānismam, kurā pierādījumi par vainu ir jāiesniedz bez kādām pamatotām šaubām (“beyond reasonable doubt”). Tomēr, kā norāda Dominique Inchauspé, “abos gadījumos ir jāpamatojas tikai uz pierādījumiem, kuri ir izklāstīti tiesas sēdē” (L’intime conviction, Traité de psychiatrie légale, Bruylant, 2017, 603.–617. lpp.).
(
25
)	Kā piemēru minēšu bērnu pornogrāfijas lietu gadījumu, kurās piesēdētājam var nākties izvērtēt, vai no fotogrāfijām izriet, ka tajās esošās personas, viņaprāt, acīmredzami ir nepilngadīgas personas.
(
26
)	Spriedums, 2021. gada 2. marts, Prokuratuur (Piekļuves nosacījumi elektronisko komunikāciju datiem) (C‑746/18, EU:C:2021:152, 41. un 42. punkts), un ECT, 2005. gada 10. februāris, Graviano pret Itāliju, CE:ECHR:2005:0210JUD001007502, 36. punkts.
(
27
)	Šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumu, 2021. gada 2. marts, Prokuratuur (Piekļuves nosacījumi elektronisko komunikāciju datiem) (C‑746/18, EU:C:2021:152, 41. punkts).
(
28
)	Citi kritēriji ietver arī minimālo izglītības līmeni (skat. attiecībā uz Bulgārijas tiesībām šo secinājumu 18. punktu) vai to, ka tiek pildītas valsts vai likumdošanas funkcijas, vietējā ievēlētā pārstāvja mandāta esamību vai tiesas funkciju izpildi.
(
29
)	Tāds it īpaši ir Dānijas, Vācijas un Austrijas gadījums (skat. “La place des jurés populaires dans le procès pénal”, Étude de législation comparée, Nr. 285, 2018. gada jūlijs, Senāts, Francija). Bulgārijā ir minēta tikai garīga rakstura invaliditāte. Savukārt Spānija savā reformā saistībā ar Likumu par piesēdētājiem, kas stājās spēkā 2018. gada 14. februārī, skaidri ir paredzējusi, ka personas, kurām ir invaliditāte, netiek izslēgtas no piesēdētāja amata (Ley Orgánica 1/2017, de 13 de diciembre, de modificación de la Ley Orgánica 5/1995, de 22 de mayo, del Tribunal del Jurado, para garantizar la participación de las personas con discapacidad sin exclusiones (2017. gada 13. decembra Konstitutīvais likums Nr. 1/2017, ar to tiek grozīts 1995. gada 22. maija Konstitutīvais likums Nr. 5/1995 par zvērināto tiesu, lai nodrošinātu dalību bez personu ar invaliditāti izslēgšanas) 2017. gada 14. decembraBOE Nr. 303, 123527. lpp.).
(
30
)	Skat. Vācijas federālās konstitucionālās tiesas 2004. gada spriedumu (ECLI:DE:BVerfG:2004:rk20040310.2bvr057701). Tomēr norādīšu, ka savā spriedumā šī tiesa skaidri ir atstājusi atklātu jautājumu, vai Pamatlikumā ir noteikta neredzīgu piesēdētāju izslēgšana.
(
31
)	Skat. it īpaši Francijas krimināltiesības, kurās aklums var būt “būtisks iemesls”, kas ļauj izslēgt piesēdētāju, kurš ir neredzīgs (Kriminālprocesa kodeksa 258. pants un komentāri, Angevin, H., un Le Gall, H‑C., “Cour d’assises‑Composition‑Jury”, JurisClasseur Procédure pénale, 2021. gada februāris, 20-20. burtnīca).
(
32
)	Šajā nozīmē skat. Direktīvas 2000/78 6. apsvērumu, kurā ir atsauce uz Kopienas Hartu par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām, un šīs direktīvas 8. apsvērumu.
(
33
)	Skat. Direktīvas 2000/78 9. apsvērumu, kurā tādējādi ir atspoguļots Hartas 26. pants “Invalīdu integrācija”, saskaņā ar kuru “Savienība atzīst un ievēro invalīdu tiesības izmantot pasākumus, kas paredzēti, lai nodrošinātu viņu neatkarību, sociālo un profesionālo integrāciju un dalību sabiedrības dzīvē”. Skat. arī spriedumu, 2014. gada 22. maijs, Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350, 77. un 78. punkts).
(
34
)	Uzsvēršu, ka izskatāmajā lietā ir izvirzīts vairāk problēmu attiecībā uz saprātīgiem pielāgojumiem, kas var tikt veikti, nekā problēmas, kuras tika izskatītas lietā Tartu Vangla (C‑795/19, EU:C:2020:961) par cietuma uzraugu, kam ir dzirdes traucējumi. Proti, kā esmu norādījis savos secinājumos šajā lietā, dzirdes aparāts un darba vietas pielāgošana var ļaut ieinteresētajai personai pilnībā pildīt savus pienākumus.
(
35
)	C‑356/12, EU:C:2014:350, 70. punkts.
(
36
)	Šie principi un vadlīnijas, kas izstrādāti Apvienoto Nāciju Organizācijas īpašās referentes par personu ar invaliditāti tiesībām vadībā, tika publicēti 2020. gada augustā.
(
37
)	Skat. ANO augstās cilvēktiesību komisāres šo ANO principu un vadlīniju priekšvārdu.
(
38
)	Skat. “Starptautiskie principi un vadlīnijas par tiesu iestāžu pieejamību personām ar invaliditāti”, 7.2. vadlīnijas b) punkts un 7.2. vadlīnijas c) punkts.
(
39
)	Skat. “Starptautiskie principi un vadlīnijas par tiesu iestāžu pieejamību personām ar invaliditāti”, 3. vadlīnija.
(
40
)	Skat. piemērus, kuri minēti šo secinājumu 69. un 70. punktā.
(
41
)	Šādi noteikumi pastāv common law tiesībās, kurās arī kā nepieņemami tiek noraidīti pierādījumi, kam pamatā ir baumas, t.i., izteicieni, kurus liecinieks nav tieši uzklausījis, bet kuri viņam ir tikuši atstāstīti.
(
42
)	Norādīšu, ka šī koncepcija nav vienprātīga. Tāpat ir atzīts, ka personas, kuras ir neredzīgas, bieži attīsta citas sajūtas, it īpaši dzirdi, kas tām balsī ļauj atklāt zīmes, kuras nevar uztvert ar redzi.
(
43
)	Savos Tiesai iesniegtajos rakstveida apsvērumos VA precizē, ka viņa ir piedalījusies 48 iztiesāšanas sastāvos un izvērtējusi 200 lietas.
(
44
)	Skat. šo secinājumu 29. punktu.
(
45
)	Atgādināšu, ka saskaņā ar šo apsvērumu tiesas piesēdētāja spēja veikt uzdevumus, kas izriet no viņa pienākumiem, ir jāizvērtē, ņemot vērā saprātīgus pielāgojumus, kas darba devējam ir jāveic attiecībā uz viņu.
(
46
)	Šķiet, ka šajā gadījumā VA saskaņā ar viņas rakstveida apsvērumiem nav izmantojusi palīdzību, lai izpildītu savus tiesas piesēdētājas uzdevumus.