62021CC0559
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 20. aprīlī (
1
)
Lieta C‑559/21 P
Global Silicones Council u.c.
pret
Eiropas Ķimikāliju aģentūru (ECHA)
Apelācijas sūdzība – Saraksta izveidošana, lai atbilstošās vielas iekļautu Regulas (EK) Nr. 1907/2006 (REACH) XIV pielikumā (kandidātvielu saraksts) – Oktametilciklotetrasiloksāna (D4), dekametilciklopentasiloksāna (D5) un dodekametilcikloheksasiloksāna (D6) iekļaušana kandidātvielu sarakstā – Noturīgas, bioakumulatīvas un toksiskas vielas (PBT vielas) – Ļoti noturīgas un ļoti bioakumulatīvas vielas (vPvB vielas) – Bioakumulācija – Biokoncentrēšanās koeficients – Metālorganiski savienojumi – Faktu juridiskā kvalifikācija – Acīmredzama kļūda vērtējumā – Toksicitāte
I. Ievads
1.
Atbilstoši REACH regulai (
2
) Savienība var ierobežot vielu, kas rada ļoti lielas bažas, ražošanu, lietošanu un laišanu tirgū. Komisija šādu vielu lietošanai var noteikt licencēšanas prasību. Lai sagatavotu šo pasākumu, Eiropas Ķimikāliju aģentūrai (ECHA) attiecīgās vielas vispirms ir jāiekļauj tā sauktajā “kandidātvielu sarakstā”, kas jau ir saistīts ar noteiktām prasībām.
2.
Ļoti lielas bažas tostarp rada vielas, kas ir noturīgas, bioakumulatīvas un toksiskas (“PBT vielas”) vai ļoti noturīgas un ļoti bioakumulatīvas (“vPvB vielas”, t.i., very persistant and very bioaccumulative) (
3
). Šīs vielas noārdās tikai ļoti lēnām vai nenoārdās vispār un tādēļ tās var uzkrāties apkārtējā vidē. Nevar paredzēt šādas uzkrāšanās radītās sekas ilgtermiņā. Arī praktiski ir sarežģīti padarīt šādu uzkrāšanos par nebijušu. Turklāt PBT vielas vai vPvB vielas var piesārņot nomaļākus reģionus, kas būtu jāaizsargā no turpmāka piesārņojuma ar cilvēka darbības rezultātā radītām bīstamām vielām (
4
).
3.
Izskatāmā apelācijas sūdzība ir balstīta uz to, ka ECHA strīdīgās vielas – oktametilciklotetrasiloksānu (“D4”), dekametilciklopentasiloksānu (“D5”) un dodekametilcikloheksasiloksānu (“D6”) – uzskata par PBT/vPvB vielām. Tādēļ tā ar pārsūdzēto lēmumu (
5
) ir iekļāvusi šīs trīs vielas kandidātvielu sarakstā licencēšanas prasības noteikšanai.
4.
Izskatāmā apelācijas sūdzība primāri skar tiesisko regulējumu par bioakumulācijas novērtēšanas metodi, kā arī zinātniskus faktiskus iebildumus par attiecīgā tiesiskā regulējuma piemērošanu.
II. Atbilstošās tiesību normas
5.
REACH regulas 13. pantā ir ietvertas vispārējas prasības, lai iegūtu informāciju par būtiskām vielu īpašībām. Testēšanas metodes tiek minētas 3. punktā:
“Ja vielas ir jātestē, lai iegūtu informāciju par būtiskām vielu īpašībām, testēšanu veic ar testēšanas metodēm, kas izklāstītas Komisijas regulā vai saskaņā ar citām starptautiskām testēšanas metodēm, ko Komisija vai Aģentūra atzinusi par līdzvērtīgām.”
6.
REACH regula piešķir Komisijai pilnvaras dažu vielu lietošanu pakļaut licencēšanas prasībai (VII sadaļa).
7.
Saskaņā ar REACH regulas 57. panta d) un e) punktu licencēšanas prasība īpaši attiecas uz PBT vielām un vPvB vielām:
“Šādas vielas var iekļaut XIV pielikumā saskaņā ar 58. pantā paredzēto procedūru:
[..]
d)
vielas, kas ir noturīgas, bioakumulatīvas un toksiskas saskaņā ar šīs regulas XIII pielikumā konkretizētajiem kritērijiem;
e)
vielas, kas ir ļoti noturīgas un ļoti bioakumulatīvas saskaņā ar šīs regulas XIII pielikumā konkretizētajiem kritērijiem;
f)
[..].”
8.
REACH regulas 59. pantā ir ietverta procedūra, kuru piemēro, lai apzinātu 57. pantā minētās vielas, un tajā ir paredzēts, ka ECHA sagatavo sarakstu ar šādā veidā apzinātām vielām, ko ar laiku iekļaut XIV pielikumā, tā saukto kandidātvielu sarakstu.
9.
REACH regulas XIII pielikumā ir iekļauti PBT vielu un vPvB vielu apzināšanas kritēriji.
10.
REACH regulas XIII pielikuma ievada otrajā daļā ir raksturota kritēriju piemērošanas metode:
“PBT vielu un vPvB vielu identificēšanai jāizmanto apliecinājumu nozīmīguma noteikšana pēc ekspertmetodes, salīdzinot visu 3.2. iedaļā minēto atbilstošo un pieejamo informāciju ar 1. iedaļā noteiktajiem kritērijiem. Šāds princips jāizmanto jo īpaši tad, kad attiecībā uz pieejamo informāciju 1. iedaļā noteiktie kritēriji nav tieši piemērojami.”
11.
REACH regulas XIII pielikuma ievada ceturtajā daļā ir paredzēts, ka “PBT/vPvB īpašību novērtēšanas pamatā jābūt informācijai, kura pamatojas uz datiem, kas iegūti atbilstošos apstākļos”.
12.
Saskaņā ar XIII pielikuma ievada piekto daļu “identificēšanai ņem vērā arī vielas attiecīgo sastāvdaļu, kā arī tās pārveidošanās un/vai noārdīšanās produktu PBT/vPvB īpašības”.
13.
Saskaņā ar REACH regulas XIII pielikuma ievada sesto daļu šis pielikums attiecas uz “visām organiskajām vielām, arī metālorganiskajiem savienojumiem”.
14.
Bioakumulācija ir definēta REACH regulas XIII pielikuma 1.1.2. un 1.2.2. punktā, atsaucoties uz biokoncentrēšanās koeficientu:
“1.1.2. Bioakumulācija
Viela atbilst bioakumulācijas kritērijiem (B), ja tās biokoncentrēšanās koeficients (bioconcentration factor, BCF) ūdens vidē dzīvojošos organismos ir lielāks par 2000.
[..]
1.2.2. Bioakumulācija
Viela atbilst ‘ļoti bioakumulatīvas’ vielas kritērijiem (vB), ja tās biokoncentrēšanās koeficients (bioconcentration factor, BCF) ūdens vidē dzīvojošos organismos ir lielāks par 5000.”
15.
Līdztekus REACH regulas XIII pielikuma 3.2. punkts attiecas uz izmantojamo informāciju:
“3.2. Novērtēšanai izmantojamā informācija
P, vP, B, vB un T īpašību novērtēšanai izmanto šādu informāciju, piemērojot apliecinājuma nozīmīguma kritēriju:
3.2.1. [..].
3.2.2. B vai vB īpašību novērtēšana:
a)
pētījums par biokoncentrāciju vai bioakumulāciju ūdens vidē dzīvojošos organismos;
b)
cita informācija par bioakumulācijas potenciālu, kuras piemērotību un ticamību var pietiekami pamatot, piemēram:
—
bioakumulācija sauszemes vidē dzīvojošajos organismos,
—
tādu cilvēka ķermeņa šķidrumu un audu kā asinis, piens vai taukaudi zinātniskas analīzes dati,
—
paaugstināts līmenis biotā, jo īpaši apdraudēto sugu dzīvnieku vai neaizsargātāko iedzīvotāju grupu organismā salīdzinājumā ar to apkārtējo vidi,
—
izmēģinājumos ar dzīvniekiem noteikta hroniska toksicitāte,
—
vielas toksikokinētisko īpašību novērtējums;
c)
informācija par vielas bioloģiskās uzkrāšanās spēju barošanās ķēdēs, kas, ja iespējams, jāizsaka bioloģiskās uzkrāšanās koeficientu vai trofiskās uzkrāšanās koeficientu veidā.”
16.
Pamatojoties uz REACH regulas 13. panta 3. punktu, Komisija pieņēma Regulu (EK) Nr. 440/2008 (
6
), kuras pielikuma C.13. nodaļā ir aplūkota bioakumulācija zivju organismā – ūdensekspozīcija un uzturekspozīcija.
17.
C.13. nodaļas ievada pirmajā daļā ir sniegts testēšanas metodes skaidrojums:
“Šī testēšanas metode (TM) ir ekvivalenta ESAO testēšanas vadlīnijai (TG) Nr. 305 (2012). Šai testēšanas metodes pārskatīšanai ir divējāds galvenais mērķis. Pirmkārt, tajā paredzēts iekļaut uzturiskās bioakumulācijas [..] testu, kas ir piemērots tam, lai noteiktu ūdenī ļoti slikti šķīstošu vielu bioakumulācijas potenciālu.”
18.
C.13. nodaļas ievada otrajā daļā ir sniegts uzturiskās testēšanas metodes ieviešanas pamatojums:
“[..] Turklāt ir atzīts, ka var nebūt tehniski iespējams testēt ūdenī ļoti slikti šķīstošas vielas. Turklāt attiecībā uz vielām, kuras ūdensvidē ļoti slikti šķīst ūdenī, ūdenseksponētība var nebūt tik svarīga kā uztureksponētība. Rezultātā ir izstrādāta testēšanas metode, kurā zivis tiek eksponētas ar uzturu.”
19.
C.13. nodaļas ievada sestajā daļā ir sniegts skaidrojums par nosacījumiem ūdenseksponētības testa veikšanai:
“[..] Ūdensekspozīcijas testu vislabāk izmantot stabilām organiskām vielām, kuru log K
OW vērtības ir no 1,5 līdz 6,0 (13), bet to var izmantot arī ļoti hidrofobām vielām (log K
OW > 6,0), ja iespējams pierādīt, ka testējamās ķimikālijas koncentrācija ūdenī ir stabila un ka ķimikālija pilnīgi izšķīdusi. Ja nav iespējams pierādīt, ka testējamās ķimikālijas koncentrācija ūdenī ir stabila, ūdensekspozīcijas pētījums nav piemērots un tāpēc vielas testēšanai ar zivīm būtu jāizmanto uzturpieeja (kaut arī uzturtesta rezultātu interpretācija un izmantošana var būt atkarīga no tiesiskā regulējuma).”
20.
C.13. nodaļas ievada astotajā daļā ir aplūkota izvēle starp dažādām testēšanas metodēm:
“Lēmums par to, vai veikt ūdensekspozīcijas vai uzturekspozīcijas testu un kāda būs tā struktūra, jābalsta uz 3. [punktā] minētajiem faktoriem, kas ņemti vērā kopā ar attiecīgo tiesisko regulējumu. Piemēram, attiecībā uz vielām, kurām ir liels log K
OW, bet kurām attiecībā uz pieejamo analītisko paņēmienu jutību joprojām vērojama vērā ņemama šķīdība ūdenī, vispirms jāapsver, vai neveikt ūdensekspozīcijas testu. Tomēr pastāv iespēja, ka informācija par šo hidrofobo vielu šķīdību ūdenī nav galīga, tādēļ, pirms lemj, kuru testēšanas metodi izmantot, jāizpēta iespēja sagatavot ūdensekspozīcijas pētījumā izmantojamas stabilas, mērāmas koncentrācijas ūdens šķīdumā (stabilas emulsijas nav atļautas) [..]. Spriežot pēc tādiem kritērijiem kā šķīdība ūdenī un oktanola–ūdens sadalījuma koeficienta ‘robeža’, konkrētus preskriptīvus norādījumus par izmantojamo metodi sniegt nav iespējams, jo iepriekš norādīto iemeslu dēļ metodes izmantojamību var būtiski ietekmēt citi faktori (analītiskie paņēmieni, noārdīšanās, adsorbcija, u.c.). Tomēr par 5 augstāks log K
OW un šķīdība ūdenī, kas mazāka par ~0,01 – 0,1 mg/l, iezīmē tādu vielu diapazonu, kuras testēt ar ūdensekspozīciju var būt arvien grūtāk.”
21.
C.13. nodaļas I daļas iedaļas “Testa princips” piektā daļa attiecas uz koriģēšanu ar augšanu, veicot ūdenseksponētības testu:
“Zivs masas pieaugums testa laikā samazinās testējamās vielas koncentrāciju augošās zivīs (tā saucamais “augšanas izraisīts atšķaidījums”), tāpēc kinētiskais [biokoncentrēšanās koeficients] atbilstoši augšanai jākoriģē, jo pretējā gadījumā tas tiks novērtēts par zemu [..]”.
III. Fakti un tiesvedība
22.
2014. gada 14. oktobrīECHA direktors lūdza ECHA sastāvā esošajai Dalībvalstu komitejai sniegt atzinumu par D4 un D5 noturību un bioakumulāciju, ņemot vērā REACH regulas XIII pielikuma kritērijus. 2015. gada 22. aprīlī komiteja pieņēma atzinumu, atbilstoši kuram D4 un D5 atbilda vPvB vielām noteiktajiem kritērijiem un D4 turklāt atbilda PTB vielām noteiktajiem kritērijiem (
7
).
23.
2017. gada 1. martā Vācijas Federatīvās Republikas kompetentā iestāde, pamatojoties uz REACH regulas 59. panta 3. punktu, iesniedza dokumentāciju saskaņā ar XV pielikumu un ierosināja identificēt D4 un D5 to PTB un vPvB īpašību dēļ kā vielas, kas rada ļoti lielas bažas. 2017. gada 21. decembrī Komisija atbilstoši 59. panta 2. punktam turklāt aicināja ECHA sagatavot dokumentāciju atbilstoši XV pielikumam, lai identificētu D6 kā vielu, kas rada ļoti lielas bažas. ECHA šajā dokumentācijā secināja, ka D6 atbilst PBT un vPvB kritērijiem.
24.
2018. gada 13. jūnijā Dalībvalstu komiteja iesniedza papildu dokumentus attiecībā uz visām trim strīdīgajām vielām, kuros tā konstatēja, ka šīs vielas atbilst PBT vielām un vPvB vielām izvirzītajiem nosacījumiem.
25.
2018. gada 27. jūnijāECHA saskaņā ar REACH regulas 59. panta 8. punktu pieņēma pārsūdzēto lēmumu ED/61/2018 par D4, D5 un D6 iekļaušanu kandidātvielu sarakstā, lai šīs vielas, iespējams, iekļautu XIV pielikumā, jo tās tika identificētas kā PBT vielas un vPvB vielas 57. panta d) un e) punkta nozīmē. ECHA vienlaicīgi arī aktualizēja kandidātvielu sarakstu, lai iekļautu tajā ierakstus par D4, D5 un D6. Piezīmes par attiecīgajiem ierakstiem kandidātvielu sarakstā liecina, ka D5 un D6 atbilst kritērijiem, kas atbilstoši 57. panta d) punktam ir noteikti PBT vielai, ja tie satur vismaz 0,1 % D4.
26.
Pirmais apelācijas sūdzības iesniedzējs, Global Silicones Council pārstāv uzņēmumus, kuri visā pasaulē ražo un pārdod silikona izstrādājumus. Pārējie apelācijas sūdzības iesniedzēji ir uzņēmumi, kuri ražo, pārdod un piegādā silikona izstrādājumus, jo īpaši strīdīgās vielas. Tie cēla prasību par pārsūdzēto lēmumu, kuru Vispārējā tiesa noraidīja ar pārsūdzēto 2021. gada 30. jūnija spriedumu Global Silicones Council u.c./ECHA (T‑519/18, nav publicēts, EU:T:2021:404).
27.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji 2021. gada 8. septembrī iesniedza izskatāmo apelācijas sūdzību. Viņi lūdz:
1)
atcelt pārsūdzēto spriedumu,
2)
atcelt pārsūdzēto lēmumu vai – pakārtoti – nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējai tiesai, un
3)
piespriest ECHA atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp izdevumus, kas radušies tiesvedībā Vispārējā tiesā un personu, kas iestājušās lietā, tiesāšanās izdevumus.
28.
American Chemicals Council (ACC) bija iestājusies lietā apelācijas sūdzības iesniedzēju atbalstam tiesvedībā Vispārējā tiesā un atbalsta to prasījumus.
29.
ECHA lūdz:
1)
noraidīt apelācijas sūdzību un
2)
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
30.
Vācija un Komisija bija iestājušās lietā ECHA atbalstam tiesvedībā Vispārējā tiesā. Tās atbalsta ECHA un lūdz piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
31.
Lietas dalībnieki ir iesnieguši rakstveida apsvērumus. Tiesa atteicās no tiesas sēdes rīkošanas, jo, ņemot vērā rakstveida procesu, tai nebija vajadzīga papildu informācija.
IV. Juridiskā analīze
32.
Pārsūdzētais lēmums tostarp ir balstīts uz secinājumu, ka strīdīgās vielas esot toksiskas un bioakumulatīvas vai attiecīgi ļoti bioakumulatīvas.
33.
Turklāt tikai ceturtā apelācijas pamata pirmā daļa attiecas uz secinājumu, ka D5 un D6 esot toksiski, jo tie saturot D4 piemaisījumu (šajā ziņā skat. B daļu). Turpretim apelācijas sūdzība pamatā balstās uz secinājumu par strīdīgo vielu bioakumulāciju (šajā ziņā skat. A daļu).
A.
Bioakumulācija
34.
Par bioakumulāciju vispārīgi sauc procesu, kura rezultātā kādas vielas ķīmiskā koncentrācija organismā sasniedz līmeni, kas pārsniedz tās koncentrāciju apkārtējā vidē (piem., zivīm – ūdenī, zīdītājiem – gaisā), pārtikā vai abos (
8
). Bioakumulatīvas vielas ir problemātiskas tādēļ, ka arī neliels vides piesārņojums ar šīm vielām var izraisīt to uzkrāšanos attiecīgajos organismos un tādējādi radīt augstu attiecīgās vides piesārņojuma līmeni.
35.
Bioakumulācijas jautājumā pārsūdzētais lēmums galvenokārt balstās uz pētījumiem par strīdīgo vielu tā saukto biokoncentrēšanās koeficientu (
9
). Ar to saprot pārbaudāmās vielas koncentrāciju zivs organismā vai uz tā vai arī uz noteiktiem audiem attiecībā pret pārbaudāmās vielas koncentrāciju apkārtējā vidē (
10
). Vācija piemēroto testēšanas metodi, tā saukto “ūdenseksponētību”, raksturo tādējādi, ka akvārijā, kurā nav nogulšņu, tiek radīta attiecīgās vielas nemainīga koncentrācija, kā rezultātā akvārijā esošās zivis to uzņem tieši no ūdens, it īpaši – caur žaunām.
36.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji šo metodi un attiecīgos pētījumus uzskata par neatbilstošiem, lai novērtētu strīdīgo vielu faktisko bioakumulāciju. Vispārējā tiesā tie argumentēja, ka šīs vielas, ja tās nonāk ūdenī, to vājās šķīdības ūdenī un sadalīšanās īpašību (“partitioning properties”) dēļ vai nu savienotos ar daļiņām, kuras veido nogulsnējumu, vai arī izkliedētos gaisā. Tādēļ laboratorijas testos iegūtais biokoncentrēšanās koeficients – vielu uzņemšana tieši no ūdens – neesot balstīts datos, kas gūti reālos apstākļos. Gluži pretēji, pamatā būtu jāizmanto pētījumi par uzkrāšanos, lietojot uzturu – zinātniski izmanto bioloģiskās uzkrāšanās (
11
) un trofiskās uzkrāšanās (
12
) jēdzienus. Daļā šo pētījumu tiek secināts, ka bioakumulācija nav konstatējama.
37.
Tādējādi pirmajos trīs apelācijas pamatos, kā arī noteiktās ceturtā apelācijas pamata daļās iebildumi par atbilstošo tiesisko regulējumu – kas galvenokārt ir izklāstīti REACH regulas XIII pielikumā – interpretāciju (šajā ziņā skat. 1. punktu) sajaucas ar faktiskiem argumentiem saistībā ar zinātnisko informāciju par strīdīgajām vielām (šajā ziņā skat. 2. punktu).
1. REACH regulas XIII pielikuma interpretācija
38.
Strīds saistībā ar REACH regulas XIII pielikumu ir par bioakumulācijas novērtēšanas juridisko kritēriju. Attiecīgā XIII pielikuma 1.1.2. un 1.2.2. punktā šajā ziņā ir ietverti skaidri robežlielumi, pamatojoties uz biokoncentrāciju, tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēji un ACC grib panākt, lai tā vietā pilnībā tiktu atzīti visi esošie pētījumi un it īpaši lai lielāka nozīme tiktu piešķirta konkrētiem bioakumulācijas pētījumiem, pamatojoties uz barību (it īpaši pirmais apelācijas pamats, šajā ziņā skat. a) apakšpunktu). Šādā nolūkā tie ar trešo apelācijas pamatu mēģina pierādīt, ka laboratorijas testi biokoncentrēšanās koeficienta noteikšanai nerezultējas datos, kas iegūti “atbilstošos apstākļos” (šajā ziņā skat. b) apakšpunktu). Ceturtā apelācijas pamata trešās daļas pirmajā iebildumā viņi ar tādu pašu nolūku pieprasa atbilstoši piemērot Marķēšanas regulas (
13
) normu (šajā ziņā skat. c) apakšpunktu). Ar otro apelācijas pamatu tie vēršas pret to, ka Vispārējā tiesa esot sagrozījusi daļu viņu izvirzīto argumentu (šajā ziņā skat. d) apakšpunktu). Tomēr šie iebildumi nevar pamatot pārsūdzētā sprieduma pārskatīšanu.
a) Pirmais apelācijas pamats – biokoncentrēšanās koeficienta prioritāte
39.
Izvirzot pirmo apelācijas pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzēji un ACC vēršas it īpaši pret pārsūdzētā sprieduma 68.–71. punktu, kur Vispārējā tiesa ir lēmusi, ka bioakumulāciju galvenokārt konstatē, nosakot biokoncentrēšanās koeficientu. Konkrēti D6 kontekstā apelācijas sūdzības iesniedzēji šo viedokli atkārto ceturtā apelācijas pamata trešās daļas trešajā iebildumā, lai vērstos pret pārsūdzētā sprieduma 226. punktu, kurā Vispārējā tiesa tiem atkārtoti norāda uz šo konstatējumu.
40.
Pārsūdzētā sprieduma 68. punktā Vispārējā tiesa norāda, ka REACH regulas XIII pielikuma 1.1.2. un 1.2.2. punktā likumdevējs esot noteicis, ka bioakumulācija esot jāvērtē, pamatojoties uz biokoncentrēšanās koeficientu ūdens vidē dzīvojošos organismos.
41.
Šis secinājums izriet no attiecīgo noteikumu formulējuma, kas paredz, ka “bioakumulācijas” kritērijs bez jebkādiem ierobežojumiem ir izpildīts, ja biokoncentrēšanās koeficients ir lielāks par 2000, un “ļoti bioakumulatīvas” vielas kritērijs ir izpildīts, ja koeficients ir lielāks par 5000.
42.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji un ACC pamatoti uzsver, ka saskaņā ar REACH regulas XIII pielikuma ievada otro daļu visu atbilstošo un pieejamo informāciju ņem vērā, izmantojot “apliecinājumu nozīmīguma noteikšanai”, un salīdzina ar 1. iedaļā – konkrēti 1.1.2. un 1.2.2. punktā – noteiktajiem kritērijiem. No iepriekš minētā tie secina, ka ECHA līdztekus biokoncentrēšanās koeficientam lielāka nozīme būtu bijusi jāpiešķir bioakumulācijai, uzņemot barību, tātad īpaši bioloģiskās uzkrāšanās koeficientam un trofiskās uzkrāšanās koeficientam.
43.
Saskaņā ar REACH regulas XIII pielikuma 3.2.2. punkta c) apakšpunktu abi koeficienti patiešām ir jāņem vērā, novērtējot bioakumulāciju.
44.
Kā Vispārējā tiesa to pamatoti precizē pārsūdzētā sprieduma 69. un 70. punktā, šī informācija tomēr ir tikai palīglīdzeklis, ko izmanto, ja nevar ticami noteikt biokoncentrēšanās koeficientu. Tas izriet no Regulas Nr. 253/2011 (
14
) sestā apsvēruma un REACH regulas XIII pielikuma ievada otrās daļas otrā teikuma. Tajos ir paredzēts, ka apliecinājumu nozīmīguma novērtēšanai un salīdzinājumam ar XIII pielikuma 3.2. iedaļā minēto informāciju ir īpaša nozīme gadījumos, kad pieejamo informāciju nevar novērtēt, to tieši salīdzinot ar XIII pielikuma 1. iedaļā noteiktajiem kritērijiem, te tātad – 1.1.2. un 1.2.2. punktā minētajiem robežlielumiem. A contrario no tā izriet, ka apliecinājumu nozīmīguma noteikšanai vispirms ir jāprecizē, vai pieejamo pētījumu rezultātā ir ticami noskaidrots biokoncentrēšanās koeficients.
45.
Ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēji atsaucas uz ECHA vadlīnijā izteiktiem apsvērumiem (
15
), ka esot jāņem vērā ne tikai biokoncentrēšanās koeficients, tie attiecīgo tekstu citē ļoti selektīvi. Gluži pretēji – no tā konteksta arī skaidri izriet, ka biokoncentrēšanās koeficienta noteikšana ir prioritārā metode un par pārējo informāciju interese galvenokārt ir tad, ja informācija par biokoncentrēšanās koeficientu ir pretrunīga vai rada šaubas citu iemeslu dēļ (
16
).
46.
REACH regulas 13. panta 3. punkta pirmais teikums noved pie tāda paša rezultāta. Atbilstoši tam testus, lai iegūtu informāciju par būtiskām vielu īpašībām, veic ar testēšanas metodēm, kas izklāstītas Komisijas regulā vai saskaņā ar citām starptautiskām testēšanas metodēm, ko Komisija vai Aģentūra atzinusi par līdzvērtīgām.
47.
Kad Dalībvalstu komiteja 2015. gadā pieņēma atzinumus par D4 un D5 bioakumulāciju, Komisija konkrētajā lietā piemēroto ūdenseksponētības testu biokoncentrācijas noteikšanai pilnībā atzina Regulas (EK) Nr. 440/2008 pielikuma C.13. nodaļā.
48.
Tomēr 2018. gadā, kad Dalībvalstu komiteja iesniedza pamatojuma dokumentus pārsūdzētajam lēmumam, attiecīgais ieraksts, ar ko tika atzīta testēšanas metode, vairs nebija spēkā. Komisija to bija grozījusi, pamatojoties uz pārstrādātajām ESAO vadlīnijām (
17
).
49.
Komisija iekļāva jaunu uzturiskās bioakumulācijas testu (t.i., bioloģiskās uzkrāšanās vai trofiskās uzkrāšanās rezultātā), kas ir piemērots vielām, kuras ļoti slikti šķīst ūdenī (
18
). Lēmumu par testa struktūru pieņem, ņemot vērā šķīdību ūdenī un oktanola–ūdens sadalījuma koeficientu (
19
). Būtiska nozīme šajā ziņā, no vienas puses, ir attiecīgam tiesiskam regulējumam un, no otras puses, metodes praktiskai piemērojamībai, jo, iespējams, ka testēt noteiktas vielu īpašības ar ūdenseksponētību var kļūt arvien grūtāk (
20
).
50.
Arī pēc šiem grozījumiem biokoncentrēšanās koeficienta tests ar ūdenseksponētību tomēr ir un paliek primārā metode bioakumulācijas noteikšanai. Tikai tad, ja šī metode rada sarežģījumus, ir jāizmanto uz barības uzņemšanu balstītās testēšanas metodes.
51.
Tādēļ Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 71. punktā pamatoti konstatē, ka Savienības likumdevējs, konkrētā gadījumā – Komisija (pamatojoties uz ESAO vadlīnijām), ir izlēmis piešķirt zināmu prioritāti uzticamu pētījumu rezultātiem par vielas biokoncentrēšanās koeficientu ūdens vidē dzīvojošos organismos. Trešā apelācijas pamata izskatīšana ļauj analizēt, vai šāds lēmums bija pamatots.
52.
Tādējādi Vispārējā tiesa arī 73. un 74. punktā ir pamatoti nospriedusi, ka no biokoncentrācijas pētījumu rezultātiem atšķirīgai informācijai būtu jānoraida attiecīgie rezultāti vai tie jāatspēko, lai apšaubītu konstatēto bioakumulāciju. Pret to vērstie apelācijas sūdzības iesniedzēju un ACC iebildumi tāpēc arī ir jānoraida.
53.
Līdz ar to pirmais apelācijas pamats un ceturtā apelācijas pamata trešās daļas trešais iebildums nav pamatoti, ciktāl tie vēršas pret konstatējumiem par piemērojamo juridisko kritēriju bioakumulācijas novērtēšanai.
b) Trešais apelācijas pamats – datu ieguve atbilstošos apstākļos
54.
Arī izvirzot trešo apelācijas pamatu, apelācijas sūdzības iesniedzēji vēršas pret bioakumulācijas novērtēšanu, pamatojoties uz biokoncentrēšanās koeficientu. Tālab tie atsaucas uz REACH regulas XIII pielikuma ievada ceturto daļu, kurā ir paredzēts, ka PBT/vPvB īpašību novērtēšanas pamatā jābūt informācijai, kura balstīta uz datiem, kas iegūti atbilstošos apstākļos. Viņi apstrīd to, ka izmantotie laboratorijas testi ir “atbilstoši apstākļi”, lai iegūtu svarīgos datus, jo strīdīgās vielas savu īpašību dēļ vidē praktiski nav sastopamas šādā veidā.
55.
Komisija šim argumentam iebilst, norādot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji attiecīgo argumentu neesot savlaicīgi izvirzījuši un tādēļ tas neesot pieņemams. Apelācijas sūdzības iesniedzēji savā prasības pieteikumā Vispārējai tiesai gan vairākkārt ir minējuši “atbilstošu apstākļu” jēdzienu, tomēr no tā faktiski ir tikai secinājuši, ka dažādie kritēriji ir jāvērtē vienā un tai pašā apkārtējā vidē (vides sektorā) (
21
). Kā Vispārējā tiesa konstatē pārsūdzētā sprieduma 105. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzēji iebildumu par realitātei neatbilstošiem laboratorijas testiem esot izvirzījuši tikai savā replikā saistībā ar “atbilstošiem apstākļiem”. Tomēr Vispārējā tiesa 132. punktā atstāj neatbildētu jautājumu, vai attiecīgais arguments ir izvirzīts novēloti.
56.
Līdzīgi kā Vispārējā tiesa arī es neuzskatu par lietderīgu atsevišķi noraidīt šo argumentu kā nepamatotu. Proti, strīdīgo vielu īpašību juridiskā kvalifikācija, ko apelācijas sūdzības iesniedzēji pieņemamā veidā (
22
) apšauba, ir saistīta ar prasību precizēt attiecīgi piemērojamo juridisko kritēriju. Šajā kontekstā ir jāņem vērā “atbilstošu apstākļu” jēdziens.
57.
Kas attiecas uz šo juridisko kritēriju, no attiecīgā apelācijas pamata izriet, ka bioakumulācijas skaidrai definīcijai, pamatojoties uz biokoncentrēšanās koeficientu, kā noteikts REACH regulas XIII pielikuma 1.1.2. un 1.2.2. punktā, nav jābūt noteicošai, ja testēšanas apstākļi minētā koeficienta noteikšanai dabā faktiski nevar pastāvēt. Tas tā ir tādēļ, ka šādā gadījumā testa rezultāti nebūtu iegūti “atbilstošos apstākļos”.
58.
Ja šis arguments būtu pamatots, no tā – pretēji līdzšinējiem apsvērumiem – izrietētu attiecīgā kritērija piemērošanas un ar to saistītās testēšanas metodes papildu ierobežošana. Nozīme būtu ne tikai grūtībām, piemērojot attiecīgo metodi, bet svarīgi būtu arī tas, vai, ņemot vērā attiecīgo vielu faktiskās ekoloģiskās īpašības, iegūtie rezultāti ir reāli.
59.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 88. un 89. punktā, 116.–119. punktam un 133. punktā pamatā iebilst šim argumentam, norādot, ka pārsūdzētais lēmums balstoties uz bīstamības novērtējumu, ko nosaka attiecīgo vielu īpašības, nevis uz risku novērtējumu, kas saistīti ar vielas lietošanu.
60.
Pirmajā brīdī šī bīstamības un risku nošķiršana šķiet ļoti samākslota, pret ko arī iebilst apelācijas sūdzības iesniedzēji. Tomēr Tiesa to vairākkārt pamatoti ir atzinusi (
23
), jo nošķiršanas mērķis ir dažādas novērtējuma procedūras. Riska novērtējums ir nostiprināts REACH regulas I pielikuma 6. iedaļā (
24
), savukārt bīstamības novērtējums izriet no XIII pielikuma. Riska novērtējums attiecīgi ir balstīts uz iedarbības scenārijiem, tātad uz vielas attiecīgi paredzētās lietošanas un ar to konkrēti saistītu risku tuvāku aplūkošanu. Turpretim bīstamības novērtējumā ir jāidentificē vielas būtiskas īpašības, neatkarīgi no tās lietošanas.
61.
Līdz ar to no Vispārējās tiesas argumentācijas izriet, ka “atbilstoši apstākļi” saskaņā ar REACH regulas XIII pielikuma ievada ceturto daļu neattiecas uz to, kāda ir attiecīgās vielas izpausme, to lietojot faktiski eksistējošos vides apstākļos, bet gan tikai uz to, vai testēšanas metodes ir piemērotas, lai identificētu bīstamās attiecīgo vielu būtiskās īpašības.
62.
Lai šāda testēšanas metode sniegtu ne tikai teorētiski interesantus rezultātus, bet būtu arī praktiski lietderīga, tai ir jāatbilst diviem nosacījumiem. Pirmkārt, dažādu vielu būtisko īpašību testēšanas rezultātiem jābūt savstarpēji salīdzināmiem. Otrkārt, testēšanai jābūt strukturētai tādējādi, lai tā pieļautu secinājumus par riskiem, kas saistīti ar dažādiem pielietojuma veidiem. Tādēļ testiem būtu jābalstās uz standartizētiem eksperimenta plāniem, kas sniedz salīdzināmus rezultātus un ļauj izdarīt secinājumus par riskiem, kas izriet no dažādiem pielietojuma veidiem (
25
).
63.
Tādēļ ECHA un Komisija pārliecinoši argumentē, ka ar atbilstošiem apstākļiem ir domātas tikai vispārēji atzītas eksperimentālas bīstamības novērtējuma procedūras (
26
). Tas atbilst jau pieminētajam REACH regulas 13. panta 3. punkta pirmajam teikumam, kurā noteikts, ka testus, lai iegūtu informāciju par būtiskām vielu īpašībām, veic ar testēšanas metodēm, kas izklāstītas Komisijas regulā vai saskaņā ar citām starptautiskām testēšanas metodēm, kuras Komisija vai Aģentūra atzinusi par līdzvērtīgām.
64.
Komisija sistemātiski aktualizē šīs testēšanas metodes, lai ņemtu vērā tehnikas progresu. Šī iemesla dēļ tā 2011. gadā ir grozījusi REACH regulas XIII pielikumu (
27
) un 2017. gadā – attiecīgo Regulas (EK) Nr. 440/2008 pielikuma C.13 nodaļu (
28
). Īstenojot šos pielāgojumus, Komisija bioakumulācijas novērtēšanai, pamatojoties uz barības uzņemšanu, ir piešķīrusi lielāku nozīmi. Tomēr tā nav konstatējusi, ka šī metode ir prioritāri piemērojama, ja biokoncentrācijas noteikšana ir balstīta uz apstākļiem, kuri dabā praktiski nepastāv. Kā jau iepriekš minēts (
29
), Komisija šo metodi drīzāk neparedz tiem gadījumiem, kad tā saistībā ar sarežģījumiem testēšanas procesā nesniedz ticamus rezultātus.
65.
Tādējādi likumdevējs, konkrētajā gadījumā – Komisija, jau pamatojoties uz attiecīgām zinātnes atziņām, ir noteicis atbilstošas būtisko īpašību apzināšanas metodes, kuras jāpiemēro, lai novērtētu strīdīgo vielu bioakumulāciju. Jāuzskata, ka Komisija attiecīgi ir pietiekami ņēmusi vērā, kāda ir šo vielu faktiskā izpausme vidē.
66.
Šo noteikšanu pieļauj apstāklis, ka zinātniskā līmenī tiek pausti arī citi viedokļi par to, kā būtu jāvērtē bioakumulācija. Ņemot vērā, ka šādu metožu noteikšanu raksturo liela zinātniskā sarežģītība, Komisijai šajā ziņā ir plašas izvērtēšanas pilnvaras (
30
), kas tai ļauj izšķirties starp dažādiem zinātniskiem viedokļiem un izvēlēties vienu no tiem.
67.
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēji šos tiesiskos regulējumus nav apstrīdējuši nedz Vispārējā tiesā, nedz apelācijas tiesvedībā.
68.
Ņemot vērā iepriekš minēto, pārsūdzētajā spriedumā nav pieļauta tiesību kļūda tādēļ, ka Vispārējā tiesa ir atteikusies “atbilstošu apstākļu” jēdzienu interpretēt tādējādi, ka testēšanas metodēm bioakumulācijas novērtēšanai ir jāatbilst attiecīgo vielu faktiskai pastāvēšanai apkārtējā vidē.
69.
Šādā apjomā arī trešais apelācijas pamats nav pamatots.
c) Ceturtā apelācijas pamata trešās daļas pirmais iebildums – Marķēšanas regula
70.
Izvirzot ceturtā apelācijas pamata trešās daļas pirmo iebildumu saistībā ar D6 bioakumulācijas noteikšanu, apelācijas sūdzības iesniedzējas kā vēl vienu argumentu pret biokoncentrācijas attiecīgu vērā ņemšanu izmanto atsauci uz Marķēšanas regulu (
31
). Tie iebilst, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 96. un 225. punktā ir atteikusies izmantot minētās regulas I pielikuma 1.1.1.3. punktu.
71.
Katrā ziņā nav saprotams, kādu papildus labumu apelācijas sūdzības iesniedzēji cer iegūt no attiecīgā noteikuma vērā ņemšanas, jo tajā ir ietverts tikai abstrakts noteikšanas pēc pierādījumu daudzuma skaidrojums, kas gandrīz pilnībā atbilst REACH regulas XIII pielikuma ievada otrajā un trešajā daļā ietvertajam skaidrojumam. Tomēr, pat ja šie – bezierunu piemērojamie – noteikumi nevar apšaubīt skaidros robežlielumus bioakumulācijas noteikšanai, pamatojoties uz biokoncentrēšanās koeficientu, tādā gadījumā citu rezultātu nevar panākt arī tad, ja atbilstoši piemēro Marķēšanas regulā ietvertu līdzīgu noteikumu.
72.
Līdz ar to šis arguments nav efektīvs (inopérant) un jau tādēļ vien tas ir jānoraida.
d) Otrais apelācijas pamats – strīdīgo vielu hibrīdais raksturs
73.
Otrais apelācijas pamats, virspusēji aplūkojot, skar tiesiskos regulējumus par bioakumulācijas novērtēšanu, tomēr faktiski apelācijas sūdzības iesniedzējas un ACC interesē strīdīgo vielu īpašību juridiskā kvalifikācija. Vispārējā tiesa attiecīgos argumentus tomēr kļūdaini ir izskatījusi kā argumentus pret šo tiesisko regulējumu piemērojamību.
74.
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēji vēršas pret pārsūdzētā sprieduma 141. un 150. punktu. Tajā Vispārējā tiesa atsaucas uz REACH regulas XIII pielikuma ievada sesto daļu, kas nosaka, ka šis pielikums attiecas uz visām organiskajām vielām, arī metālorganiskajiem savienojumiem.
75.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji Vispārējā tiesā ir argumentējuši, ka, novērtējot bioakumulāciju, esot jāņem vērā strīdīgo vielu “hibrīdraksturs”. Šajā ziņā tie atsaucas uz strīdīgo vielu organiski–neorganisko vai “pārsvarā neorganisko” struktūru (
32
).
76.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 141. punktā uz to atbild, ka viela ar “hibrīdu” struktūru nebūtu obligāti izslēgta no REACH regulas XIII pielikuma piemērošanas jomas. Turklāt 150. punktā Vispārējā tiesa secina, ka XIII pielikums esot piemērojams strīdīgajām vielām, jo tās esot organiskās vielas.
77.
Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēji pamatoti norāda, ka Vispārējā tiesa ar šiem secinājumiem nav atbildējusi uz viņu attiecīgajiem argumentiem. Proti, tie nav pauduši viedokli, ka REACH regulas XIII pielikums nav piemērojams strīdīgajām vielām. Lasot prasības pieteikumu Vispārējā tiesā, var secināt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji drīzāk kritizē attiecīgā pielikuma piemērošanas veidu (
33
). It īpaši tie izteica šaubas par biokoncentrēšanās koeficienta piemērotību, nosakot bioakumulāciju, savas šaubas balstot uz apsvērumu, ka strīdīgajām vielām ir hibrīda organiski–neorganiska struktūra (
34
).
78.
Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 141. un 150. punktā izdarītie konstatējumi nesniedz atbildes uz apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītajiem argumentiem un ir balstīti uz to argumentu sagrozīšanu (
35
).
79.
Ja Vispārējā tiesa arī pārējā daļā būtu ignorējusi iebildumus, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēji ir balstījuši uz strīdīgo vielu hibrīdraksturu, pārsūdzētais spriedums nebūtu pietiekami pamatots un būtu jāatceļ.
80.
Tomēr paši apelācijas sūdzības iesniedzēji pareizi atzīst, ka Vispārējā tiesa ir izskatījusi šos iebildumus. Šo jautājumu aplūkošu saistībā ar zinātniskās informācijas par strīdīgajām vielām juridisko kvalifikāciju.
81.
Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzīto argumentu sagrozīšana, kas ir pārsūdzētā sprieduma 141. un 150. punkta pamatā, nav radījusi apelācijas sūdzības iesniedzējiem nelabvēlīgas sekas. Tādēļ šajā ziņā otrais apelācijas pamats nav efektīvs (inopérant) un arī ir jānoraida.
e) Starpsecinājumi
82.
Kopumā jāsecina, ka atbilstoši REACH regulas XIII pielikumam biokoncentrēšanās koeficienta testēšana ar ūdenseksponētību ir prioritāra metode bioakumulācijas noteikšanai. Tomēr, ja šī metode rada sarežģījumus, var izmantot arī uz barības uzņemšanu balstītas testēšanas metodes. Apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītie argumenti pret šo XIII pielikuma interpretāciju nav pamatoti.
2. Zinātniskās informācijas par strīdīgajām vielām juridiskā kvalifikācija
83.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji saistībā ar visiem apelācijas pamatiem izvirza arī faktiskus argumentus par to, ka strīdīgo vielu specifiskās īpašības nepieļauj izmantot biokoncentrēšanās koeficientu, lai noteiktu bioakumulāciju. Šajā ziņā vispirms jāizskata jautājums par šo argumentu pieņemamību un jāprecizē pārbaudes kritēriji apelācijas tiesvedībā (šajā ziņā skat. a) apakšpunktu), pēc tam jāanalizē iebildumi attiecībā uz faktu noskaidrošanu (šajā ziņā skat. b) apakšpunktu) un, visbeidzot, jānovērtē atbilstošā informācija (šajā ziņā skat. c) apakšpunktu).
a) Pieņemamība un pārbaudes kritēriji
84.
Komisija – kā arī daļēji ECHA un Vācija – uzskata, ka apelācijas tiesvedībā Tiesa nevarot veikt atbilstošās informācijas novērtējuma pārbaudi, jo šāda pārbaude esot saistīta ar vajadzību no jauna sniegt faktu vērtējumu. Šajā ziņā apelācijas sūdzība neesot pieņemama.
85.
Jāpiekrīt tām, ka apelācijas tiesvedībā nevar prasīt izvērtēt atsevišķus pētījumus. Tas tādēļ, ka faktu un pierādījumu vērtējums, ja vien tie nav tikuši sagrozīti, nav tiesību jautājums, kuru kā tādu pārbauda Tiesa apelācijā (
36
).
86.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji mēģina noraidīt šo argumentu, norādot, ka tie Vispārējai tiesai pārmet faktu sagrozīšanu, tomēr praktiski primāri vēršas pret secinājumiem, kurus Vispārējā tiesa izdara, pamatojoties uz šiem faktiem.
87.
Tomēr tas nenozīmē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācija faktu aspektā ir nepieņemama. Gluži pretēji – saskaņā ar LESD 256. pantu Tiesas kompetencē ir pārbaudīt faktu juridisko
kvalifikāciju un no tās izrietošās tiesiskās sekas, ja Vispārējā tiesa ir konstatējusi vai vērtējusi faktus (
37
). Tādējādi Tiesa jau ir nospriedusi, ka jautājums par to, vai viela vāji šķīst, var tikt uzskatīts par nozīmīgu un tādēļ ir jāņem vērā, klasificējot to pēc bīstamības ūdens videi, ir faktu juridiskās kvalifikācijas jautājums, kas ir Tiesas kompetencē, kad tā veic pārbaudi apelācijas tiesvedībā (
38
).
88.
Tādēļ izskatāmajā lietā jāpārbauda – pamatā neapstrīdamas – zinātniskās informācijas par strīdīgajām vielām kvalifikācija, pamatojoties uz iepriekš izstrādāto juridisko kritēriju bioakumulācijas noteikšanai.
89.
Tomēr strīdīgo vielu īpašību novērtēšana, lai izlemtu, vai šo vielu bioakumulāciju nosaka, pamatojoties uz biokoncentrēšanās koeficientu vai citām testēšanas metodēm, primāri ir ECHA uzdevums. Ņemot vērā, ka tas ir zinātniski un tehniski ļoti sarežģīts jautājums, ECHA šajā ziņā ir plašas izvērtēšanas pilnvaras. Šādu pasākumu gadījumā Savienības tiesa var vienīgi pārbaudīt, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, kā arī – vai nav acīmredzami pārsniegtas izvērtēšanas pilnvaras. Šādā kontekstā Savienības tiesa ar savu vērtējumu par zinātniskiem un tehniskiem faktiem nevar aizstāt tādu Savienības iestāžu vērtējumu, kurām vienīgajām likumdevējs ir uzticējis šo uzdevumu (
39
).
90.
It īpaši tad, ja lietas dalībnieks atsaucas uz kompetentās iestādes, iespējams, pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, Savienības tiesai tomēr ir jāpārbauda, vai šī iestāde ir rūpīgi un objektīvi izvērtējusi visus būtiskos attiecīgā gadījuma faktus, ar kuriem šis vērtējums ir pamatots (
40
). Lai gan arī attiecībā uz pamata datu konstatēšanu pastāv plašas izvērtēšanas pilnvaras, tomēr kompetentajai iestādei ir jāspēj Savienības tiesai pierādīt, ka tā ir ņēmusi vērā visus nozīmīgos elementus un apstākļus (
41
).
91.
Tiesvedībā tiesā tas parasti nozīmē, ka lietas dalībniekam, kurš izvirza iebildumu par nozīmīgu apstākļu nepietiekamu izvērtējumu vai acīmredzamu kļūdu vērtējumā, vispirms ir jānorāda apstākļi, kas var pamatot nopietnas šaubas par Savienības iestādes veiktā vērtējuma ticamību (
42
). Tikai pēc tam attiecīgajai iestādei vajadzības gadījumā ir jāatspēko šīs šaubas. Pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju viedoklim, tas nenozīmē pierādīšanas pienākuma maiņu, bet gan – gluži pretēji – tas ir Savienības procesuālo tiesību pamatprincips. Tā kā parasti Savienības tiesa pēc savas ierosmes nevāc pierādījumus, pierādīšanas pienākums gandrīz vienmēr gulstas uz lietas dalībnieku, kurš atsaucas uz kādu noteiktu apstākli.
92.
Izskatāmajā lietā šķērslis, kas apelācijas sūdzības iesniedzējiem jāpārvar, lai to apelācijas sūdzība tiktu apmierināta, ir pat vēl augstāks, jo bioakumulācijas noteikšana nav balstīta uz pieejamās informācijas par attiecīgo vielu īpašībām brīvu, tīri zinātnisku vērtējumu. Gluži pretēji – atbilstoši līdzšinējiem apsvērumiem no REACH regulas XIII pielikuma izriet, ka bioakumulāciju parasti nosaka, pamatojoties uz biokoncentrēšanās koeficienta testēšanu ar ūdenseksponētību. Tikai tad, ja šīs metodes piemērošanā rodas īpaši sarežģījumi, izņēmuma kārtā var izmantot citas testēšanas metodes, it īpaši uz barības uzņemšanu balstītas testēšanas metodes.
93.
Tādēļ iebildums, kuru apelācijas sūdzības iesniedzēji pirmajā un otrajā apelācijas pamatā ir izvirzījuši par to, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 74. un 156. punktā esot apvērsusi pierādīšanas pienākumu, nepārliecina. Izsakot attiecīgos apsvērumus, Vispārējā tiesa tikai ir paudusi viedokli, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācija nepamato pietiekamas šaubas par ECHA sniegtā vērtējuma ticamību.
b) Faktu noskaidrošana
94.
Saistībā ar faktu noskaidrošanu apelācijas sūdzības iesniedzēji, izvirzot ceturtā apelācijas pamata otro iebildumu, pamatā apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot pietiekami pamatojusi attiecīgā iebilduma noraidīšanu. Tie esot izvirzījuši argumentu, ka ECHA neesot pietiekami ņēmusi vērā pētījumus, kas publicēti periodā starp abiem Dalībvalstu komitejas atzinumiem 2015. un 2018. gadā.
95.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 170. un 171. punktā noraida šo iebildumu, uzskaitot šos pētījumus, un konstatē, ka tie esot ņemti vērā.
96.
Atsevišķi aplūkojot, tas patiešām šķiet ļoti vājš pamatojums.
97.
Kā apgalvo ECHA, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 169. punktā katrā ziņā norāda arī uz to, ka attiecīgo pētījumu vērā ņemšana izriet no 2018. gadā Dalībvalstu komitejas iesniegtajiem pamatojuma dokumentiem. Nebūtu atbilstīgi pieprasīt Vispārējai tiesai savā ziņā “atstāstīt” šajos dokumentos sniegto pētījumu vērtējumu, lai tādējādi pierādītu, ka pētījumi ne tikai ir pieminēti, bet arī pēc būtības ir ņemti vērā.
98.
Turklāt Vispārējā tiesa dažādās pārsūdzētā sprieduma vietās, it īpaši 185.–188. punktā, kā arī 196.–200. punktā, aplūko jautājumu par veidu, kādā ECHA un attiecīgi Dalībvalstu komiteja ir ņēmušas vērā noteiktus pētījumus. Pārsūdzētā sprieduma 73.–77. punktā Vispārējā tiesa izskata jautājumu par Dalībvalstu komitejas rīcību saistībā ar pētījumiem par bioakumulāciju, uzņemot barību.
99.
Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments, ka šo pētījumu nepietiekama vērā ņemšana izriet no fakta, ka ECHA ir konstatējusi strīdīgo vielu bioakumulāciju, šajā jautājumā nav atbilstīgs. Tas neattiecas uz nozīmīgu apstākļu izvērtējumu, bet gan uz secinājumiem, kas izdarīti, pamatojoties uz šo informāciju, tātad – uz faktu juridisko kvalifikāciju, kas tiks izskatīta turpinājumā.
100.
No iepriekš minētā izriet, ka Vispārējā tiesa ir pamatoti noraidījusi iebildumu par faktu nepietiekamu noskaidrošanu un ka pret to vērstais apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments ir nepamatots.
c) Pieejamās informācijas juridiskā kvalifikācija
101.
Attiecībā uz pieejamās informācijas juridisko kvalifikāciju – no apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācijas izriet, ka strīdīgajām vielām to hibrīdrakstura dēļ (otrais apelācijas pamats) piemīt noteiktas īpašības, kuru dēļ biokoncentrācijas testēšana ar ūdenseksponētību noved pie nereāliem rezultātiem (trešais apelācijas pamats). To būtu bijis jāatzīst, apliecinot pierādījuma spēku esošiem pētījumiem, un tam būtu bijis jānoved pie tādu pētījumu izmantošanas, kuru pamatā ir barības uzņemšana (pirmais apelācijas pamats).
102.
It īpaši atsauce uz vajadzību pēc pierādījuma spēka apliecināšanas gan balstās uz jau noraidītu REACH regulas XIII pielikuma interpretāciju, jo bioakumulācija primāri jāvērtē, pamatojoties uz biokoncentrāciju (
43
). Tomēr tas neizslēdz, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju faktiskā argumentācija sniedz pierādījumus par sarežģījumiem, kas liedz piemērot šo testēšanas metodi.
103.
Strīdīgo vielu “hibrīdais” raksturs ir balstīts uz to, ka šo vielu struktūras būtiska pazīme ir neorganisks aplis no silīcija un skābekļa, kam ir piesaistītas organiskās grupas, tā sauktās alkilgrupas, kas sastāv no oglekļa un ūdeņraža. Piemēram, D4 struktūrformulu ECHA (
44
) atspoguļo šādi:
104.
Strīdīgo vielu specifiskās īpašības balstās šajā struktūrā. Īpaši jānorāda, ka tās slikti šķīst ūdenī un tām ir augsts oktanola–ūdens sadalījuma koeficients. Šis sadalījuma koeficients kalpo par mēru attiecībai starp vielas lipofiliju (šķīdība taukos) un hidrofiliju (šķīdība ūdenī). Rādītājs ir lielāks par vienu, ja viela labāk šķīst taukiem līdzīgas konsistences šķīdinātājos, kāds ir n–oktanols; un rādītājs ir mazāks par vienu, ja viela labāk šķīst ūdenī (
45
). ECHA norāda, ka D4 šķīdības ūdenī rādītājs ir 56 μg/[l] un sadalījuma koeficienta rādītājs ir 6,98 (
46
). D5 gadījumā attiecīgie rādītāji ir 17 μg/[l] un 8,07 (
47
) un D6 gadījumā – 5,1 μg/[l] un 8,87 (
48
).
105.
Uz šīm īpašībām balstās ECHA un Komisijas neapstrīdētais apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments, ka strīdīgās vielas dabiskos apstākļos ūdenī praktiski nemaz neesot sastopamas, bet tās vai nu veidojot nogulsnējumu ūdeņos vai arī izkliedējoties gaisā. Tādēļ viņi uzskata, ka ECHA nedrīkstēja bioakumulācijas novērtēšanu balstīt uz biokoncentrēšanās koeficientu, pamatojoties uz ūdenseksponētību, bet gan tai šī novērtēšana būtu bijusi jābalsta uz pētījumiem par strīdīgo vielu uzņemšanu ar barību.
106.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 117. punktā iebilst šim argumentam, norādot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji neesot paskaidrojuši, kā strīdīgās vielas varētu tikt atrastas noteiktos organismos, ja tās neesot sastopamas ūdenī. Šajā ziņā Vispārējā tiesa balstās uz Dalībvalstu komitejas pamatojošiem dokumentiem, kuros līdztekus laboratoriskiem pētījumiem ir minēti arī pētījumi, atbilstoši kuriem strīdīgās vielas ir atrodamas noteiktos dabā esošos organismos. Tomēr Vispārējās tiesas argumentācija nepārliecina, jo šie organismi varētu attiecīgās vielas tieši vai netieši uzņemt ar barību no nogulsnēm, ko apelācijas sūdzības iesniedzēji arī ir norādījuši.
107.
Vēl viens pamatojums apelācijas sūdzības iesniedzēju paustajam viedoklim ir rodams Regulas (EK) Nr. 440/2008 pielikuma C.13. nodaļas ievada otrajā daļā. Tajā norādīts, ka biokoncentrēšanās koeficienta noteikšana ar ūdenseksponētību vielām, kuras ļoti slikti šķīst ūdenī, tehniski var nebūt iespējama. Turklāt attiecībā uz vielām, kuras ūdensvidē ļoti slikti šķīst ūdenī, ūdenseksponētība var nebūt tik svarīga kā uztureksponētība. Saskaņā ar [C.13. nodaļas ievada] astoto daļu vielām, kuru sadalījuma koeficients ir virs 5 un šķīdība ūdenī ir robežās no 10 līdz 100 μg/l, veikt ūdenseksponētības testu, iespējams, var būt arvien grūtāk.
108.
Tomēr Vispārējās tiesas lēmums noraidīt attiecīgo apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu izrādās likumīgs citu iemeslu dēļ.
109.
It īpaši Regulas (EK) Nr. 440/2008 pielikuma C.13. nodaļas [ievada] sestajā daļā tiek konstatēts, ka noteiktos apstākļos ūdenseksponētību var piemērot arī vielām, kuru sadalījuma koeficients ir virs 6. Astotajā daļā ir precizēts, ka spriežot tikai pēc šķīdības ūdenī un sadalījuma koeficienta, konkrētus precīzus norādījumus par izmantojamo metodi sniegt nav iespējams, jo metodes izmantojamību var būtiski ietekmēt citi faktori (analītiskie paņēmieni, noārdīšanās, adsorbcija, u.c.).
110.
Tādējādi likumdevējs, ņemot vērā 107. punktā minētos iespējamos sarežģījumus, tomēr ir izlēmis, ka priekšroka parasti ir dodama biokoncentrēšanās koeficienta noteikšanai ar ūdenseksponētības testa metodi. Tikai tad, ja šī metode praktiski nav īstenojama, būtisku nozīmi iegūst bioakumulācijas, uzņemot barību, tests.
111.
Atbilstoši Dalībvalstu komitejas 2015. un 2018. gada atzinumiem pastāv ticami pētījumi par strīdīgo vielu biokoncentrāciju.
112.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji ar ceturtā apelācijas pamata trešās daļas ceturto iebildumu vēršas pret to, kā pārsūdzētā sprieduma 231., 234. un 237. punktā ir izskatīti iebildumi par CERI 2010. gada pētījumā piemēroto koriģēšanu ar augšanu (
49
). Ar šīm korekcijām ņem vērā izmēģinājuma dzīvnieku augšanas ietekmi uz rezultātiem (
50
).
113.
Iebildumu, kas tika celts pret CERI pētījumu, Vispārējā tiesa 237. punktā tomēr galarezultātā pamatoti noraidīja kā novēlotu, jo tas netika izvirzīts jau prasības pieteikumā, kā to Vispārējā tiesa ir norādījusi arī pārsūdzētā sprieduma 200. un 201. punktā. Saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 84. panta 1. punktu tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem tiesiskiem vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā.
114.
Turklāt šis iebildums faktiski vairs neattiecas uz faktu juridisko kvalifikāciju, bet gan uz minēto pētījumu, kā arī izvirzīto iebildumu vērtējumu. Tādēļ tas nav pieņemams apelācijas sūdzības priekšmets.
115.
Pārējā daļā ECHA pamatoti norāda, ka šis (divkārši nepieņemamais) iebildums attiecībā uz koriģēšanu ar augšanu neliecina par acīmredzamu kļūdu vērtējumā, bet gan tikai par atšķirīgiem zinātniskiem viedokļiem par šo korekciju nozīmi rezultātu uzticamības kontekstā.
116.
Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzēji ar ceturtā apelācijas pamata trešās daļas piekto iebildumu norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 241. punktā esot nepamatoti konstatējusi, ka lietas materiālos neesot rodami pētījumi, kuri atspēkotu biokoncentrēšanās koeficienta noteikšanu. Tomēr tādējādi Vispārējā tiesa nav konstatējusi, ka vispār nav nekādu pētījumu, kuri noraidītu biokoncentrēšanās koeficienta izmantošanu. Ir skaidrs, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji ir minējuši pētījumus, kuros ir izvirzīti metodiski iebildumi pret ECHA izmantotajiem pētījumiem. Tomēr apstrīdētais Vispārējās tiesas konstatējums attiecās tikai uz to, ka apelācijas sūdzības iesniedzēji nav minējuši nevienu pētījumu, kurā būtu pētīta biokoncentrēšanās koeficienta noteikšana tām pašām sugām.
117.
It īpaši, ņemot vērā tiesisko regulējumu par atbilstošo testēšanas metodi bioakumulācijas novērtēšanai, kas izriet no REACH regulas XIII pielikuma 1.1.2. un 1.2.2. punkta un Regulas (EK) Nr. 440/2008 pielikuma C.13. nodaļas, ECHA uz biokoncentrēšanās koeficienta pamata izdarītajā atzinumā, ka strīdīgās vielas esot bioakumulatīvas un ļoti bioakumulatīvas, tādējādi ne tikai nav pieļautas acīmredzamas kļūdas vērtējumā, bet gan šis atzinums pat vairāk atbilst piemērojamiem tiesiskiem kritērijiem nekā apelācijas sūdzības iesniedzēju pārstāvētais viedoklis.
118.
Tādēļ pārsūdzētā lēmuma pamatojumam nebija vajadzīgs, lai ECHA izteiktu savus apsvērumus vēl arī par bioakumulāciju, uzņemot barību (bioloģiskā uzkrāšanās un trofiskā uzkrāšanās). Līdz ar to vairs nav nozīmes apelācijas sūdzības iesniedzēju iebildumiem, kuri attiecas uz šo papildus pamatojumu.
119.
Tādējādi Vispārējās tiesas secinājumi ir pareizi, pat ja to pamatojums dažos punktos pilnībā nepārliecina.
d) Starpsecinājumi
120.
Līdz ar to arī iebildumi par strīdīgo vielu īpašību juridisko kvalifikāciju bioakumulācijas kontekstā nav pamatoti.
B.
Ceturtā apelācijas pamata pirmā daļa – D5 un D6 toksiskās īpašības
121.
Visbeidzot, izvirzot ceturtā apelācijas pamata pirmo daļu, apelācijas sūdzības iesniedzēji apstrīd pārsūdzētā sprieduma 256., kā arī 270.–272. punktu, kuros Vispārējā tiesa ir piekritusi tam, ka D5 un D6 toksisko īpašību noteikšana ir balstīta tikai uz šo vielu sastāvā esošo D4 piemaisījumu, kura toksiskās īpašības ir noteiktas.
122.
Šis konstatējums balstās uz REACH regulas XIII pielikuma ievada piekto daļu, atbilstoši kurai vērā ņem arī vielas attiecīgo sastāvdaļu
PBT/vPvB īpašības.
123.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji atzīst, ka D4 piemaisījums tiek ņemts vērā, novērtējot D5 un D6 PBT īpašības, tomēr kritizē to, ka Vispārējā tiesa 256. punktā ir piekritusi nevērtēt abu minēto vielu pašu toksiskās īpašības.
124.
Tomēr Vispārējā tiesa tajā pašā 256. punktā pārliecinoši pamato savu nostāju, norādot, ka D5 un D6 toksicitāte nav jātestē, ja šī īpašība jau izriet no D4 piemaisījuma un dati turklāt ir nepilnīgi. Turklāt pārsūdzētā sprieduma 257. punktā, kas nav ticis apstrīdēts, Vispārējā tiesa pamatoti argumentē, ka ar augsta līmeņa aizsardzības mērķi nebūtu saderīgi šādā situācijā atteikties no toksicitātes noteikšanas.
125.
Apelācijas sūdzības iesniedzēji vēl arī vēršas pret to, ka Vispārējā tiesa 271. punktā kā nepārliecinošu ir noraidījusi viņu argumentāciju, ka D4 kā D5 un D6 piemaisījums izdaloties vien tik nelielos daudzumos, ka tas nesasniedzot toksicitātes slieksni. Ņemot vērā par bioakumulāciju izteiktos apsvērumus, tomēr pārliecina Vispārējās tiesas paustais viedoklis, ka arī nelielos daudzumos izdalīts D4 varot tik nopietni uzkrāties (organismos), radot toksisku ietekmi.
126.
Tādējādi arī ceturtā apelācijas pamata pirmā daļa nav pamatota un apelācijas sūdzība ir kopumā jānoraida.
V. Par tiesāšanās izdevumiem
127.
Saskaņā ar Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
128.
Atbilstoši šī Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
129.
Tā kā ECHA ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tiem spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
130.
Vācijai un Komisijai, kas ir iestājušās lietā pirmajā instancē, saskaņā ar Reglamenta 140. panta 1. punktu un jāpiespriež savus izdevumus segt pašām (
51
).
131.
Turklāt no Reglamenta 184. panta 4. punkta izriet, ka tad, ja persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, pati nav iesniegusi apelācijas sūdzību, tai var piespriest atlīdzināt apelācijas tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus vienīgi tad, ja tā piedalījusies Tiesā notiekošās tiesvedības rakstveida vai mutvārdu daļā. Tā kā ACC piedalījās tiesvedībā un tai spriedums ir nelabvēlīgs, tā savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
VI. Secinājumi
132.
Tādēļ ierosinu Tiesai nospriest šādi:
1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.
2)
Global Silicones Council un pārējie apelācijas sūdzības iesniedzēji savus tiesāšanās izdevumus sedz paši, ka arī atlīdzina Eiropas Ķimikāliju aģentūras (ECHA) tiesāšanas izdevumus apelācijas tiesvedībā.
3)
Vācijas Federatīvā Republika, Eiropas Komisija un American Chemistry Council, Inc. (ACC) savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.
(
1
)	Oriģinālvaloda – vācu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1907/2006 (2006. gada 18. decembris), kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (REACH), un ar kuru izveido Eiropas Ķimikāliju aģentūru, groza Direktīvu 1999/45/EK un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 793/93 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 1488/94, kā arī Padomes Direktīvu 76/769/EEK un Komisijas Direktīvu 91/155/EEK, Direktīvu 93/67/EEK, Direktīvu 93/105/EK un Direktīvu 2000/21/EK (OV 2006, L 396, 1. lpp.); būtiska ir Komisijas Regulas (ES) 2017/1510 (2017. gada 30. augusts) redakcija (OV 2017, L 224, 110. lpp.).
(
3
)	Komisijas Regulas (ES) Nr. 253/2011 (2011. gada 15. marts), ar ko groza XIII pielikumu Regulā (EK) Nr. 1907/2006 (OV 2011, L 69, 7. lpp.), trešais apsvērums.
(
4
)	ECHA, Guidance on Information Requirements and Chemical Safety Assessment, PBT Assessment (Chapter R.11) (28.6.2017.), 11. lpp.
(
5
)	ECHA2018. gada 20. jūnija Lēmums ED/61/2018.
(
6
)	Regula (2008. gada 30. maijs) par testēšanas metožu noteikšanu saskaņā ar REACH regulu (OV 2008, L 142, 1. lpp.).
(
7
)	Member State Committee (MSC) Opinion on persistency and bioaccumulation of Octamethylcyclotetrasiloxane (D4) and Decamethylcyclopentasiloxane (D5) (https://echa.europa.eu/documents/10162/17233/art77-3c_msc_opinion_on_d4_and_d5_20150422_en.pdf/57c2de97-0420-4cc2-bd32–021006bab026?t=1430751180565).
(
8
)	ESAO testēšanas vadlīnijas Nr. 305 (2012), Bioaccumulation in Fish: Aqueous and Dietary Exposure, 1. pielikums.
(
9
)	Dalībvalstu komitejas atzinums, citēts 7. zemsvītras piezīmē, 12.–14. lpp.
(
10
)	ECHA, Guidance on Information Requirements and Chemical Safety Assessment, PBT Assessment (Chapter R.11) (28.6.2017.), 69. lpp.
(
11
)	Ar bioloģiskās uzkrāšanās koeficientu saprot vielas koncentrāciju organismā salīdzinājumā ar koncentrāciju tā uzturā (ECHA, Guidance on Information Requirements and Chemical Safety Assessment, PBT Assessment (Chapter R.11) (28.6.2017.), 72. lpp.).
(
12
)	Trofiskās uzkrāšanās koeficienti raksturo uzkrāšanos pārtikas ķēdē kopumā (ECHA, Guidance on Information Requirements and Chemical Safety Assessment, PBT Assessment
(Chapter R.11) (28.6.2017.), 77. lpp.).
(
13
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1272/2008 (2008. gada 16. decembris) par vielu un maisījumu klasificēšanu, marķēšanu un iepakošanu un ar ko groza un atceļ Direktīvas 67/548/EEK un 1999/45/EK un groza Regulu (EK) Nr. 1907/2006 (OV 2008, L 353, 1. lpp.).
(
14
)	Minēts 3. zemsvītras piezīmē.
(
15
)	ECHA, Guidance on Information Requirements and Chemical Safety Assessment, PBT Assessment (Chapter R.11) (28.6.2017.), 66. un 69. lpp.
(
16
)	Skat. līdztekus Guidance 69. lpp. arī 71. lpp.
(
17
)	Komisijas 2017. gada 14. februāra Regula (ES) 2017/735 (OV 2017, L 112, 402. lpp.). Tā atsaucas uz ESAO testēšanas vadlīnijām Nr. 305 (2012).
(
18
)	C.13. nodaļas ievada pirmā daļa.
(
19
)	C.13. nodaļas ievada astotā daļa.
(
20
)	C.13. nodaļas ievada astotā daļa; līdzīgi arī ESAO testēšanas vadlīniju Nr. 305 11. punkts (2012).
(
21
)	Prasības pieteikuma lietā T‑519/18 71. un 79. punkts.
(
22
)	Šajā ziņā skat. tālāk 84. un nākamos punktus.
(
23
)	Spriedumi, 2011. gada 21. jūlijs, Etimine (C‑15/10, EU:C:2011:504, 75. punkts), 2017. gada 15. marts, Polynt/ECHA (C‑323/15 P, EU:C:2017:207, 24. un 25. punkts), un 2021. gada 21. decembris, PlasticsEurope/ECHA (C‑876/19 P, nav publicēts, EU:C:2021:1047, 89. un 90. punkts).
(
24
)	Spriedums, 2017. gada 15. marts, Polynt/ECHA (C‑323/15 P, EU:C:2017:207, 25. punkts).
(
25
)	Tā, pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju un ACC argumentācijai, galarezultātā arī viņu minētais ECHA Apelācijas padomes 2016. gada 7. decembra lēmums (BASF, lieta A-013-2014, 112. un 113. punkts).
(
26
)	Līdzīgi arī lietā C‑558/21 P pārsūdzētais Vispārējās tiesas spriedums, 2021. gada 30. jūnijs, Global Silicones Council u.c./Komisija (T‑226/18, nav publicēts, EU:T:2021:403, 120. punkts), kuru apelācijas sūdzības iesniedzēji šajā punktā neapstrīd.
(
27
)	Regulas (ES) Nr. 253/2011 trešais apsvērums (minēta 3. zemsvītras piezīmē).
(
28
)	Regulas (ES) 2017/735 otrais un trešais apsvērums (minēta 17. zemsvītras piezīmē).
(
29
)	Skat. iepriekš 48. un 50. punktu.
(
30
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2009. gada 15. oktobris, Enviro Tech (Europe) (C‑425/08, EU:C:2009:635, 47. punkts), un 2011. gada 21. jūlijs, Etimine (C‑15/10, EU:C:2011:504, 60. punkts).
(
31
)	Minēta 13. zemsvītras piezīmē.
(
32
)	Par šo struktūru skat. tālāk 103. punktu.
(
33
)	Prasības pieteikuma lietā T‑519/18 82. punkts.
(
34
)	Prasības pieteikuma lietā T‑519/18 84.–87. punkts.
(
35
)	Par līdzīgu kļūdu skat. manus secinājumus lietā Bayer CropScience un Bayer/Komisija (C‑499/18 P, EU:C:2020:735, 89. punkts), un spriedumu, 2021. gada 6. maijs, Bayer CropScience un Bayer/Komisija (C‑499/18 P, EU:C:2021:367, 61. punkts).
(
36
)	Rīkojumi, 2010. gada 15. aprīlis, Makhteshim-Agan Holding u.c./Komisija (C‑517/08 P, nav publicēts, EU:C:2010:190, 62. punkts), un 2013. gada 7. maijs, Dow AgroSciences u.c./Komisija (C‑584/11 P, nav publicēts, EU:C:2013:281, 73. punkts).
(
37
)	Spriedumi, 2006. gada 21. septembris, JCB Service/Komisija (C‑167/04 P, EU:C:2006:594, 106. punkts), un 2018. gada 28. jūnijs, Andres (Insolvenz Heitkamp BauHolding)/Komisija (C‑203/16 P, EU:C:2018:505, 77. punkts).
(
38
)	Spriedums, 2017. gada 22. novembris, Komisija/Bilbaína de Alquitranes u.c. (C‑691/15 P, EU:C:2017:882, 49. punkts).
(
39
)	Spriedumi, 2009. gada 15. oktobris, Enviro Tech (Europe) (C‑425/08, EU:C:2009:635, 47. punkts), un 2011. gada 21. jūlijs, Etimine (C‑15/10, EU:C:2011:504, 60. punkts), kā arī īpaši attiecībā uz REACH regulu rīkojumi, 2014. gada 27. marts, Polyelectrolyte Producers Group u.c./Komisija (C‑199/13 P, nav publicēts, EU:C:2014:205, 26. punkts), 2014. gada 22. maijs, Bilbaína de Alquitranes u.c./ECHA (C‑287/13 P, nav publicēts, EU:C:2014:599, 19. punkts), un 2014. gada 4. septembris, Rütgers Germany u.c./ECHA (C‑290/13 P, nav publicēts, EU:C:2014:2174, 25. punkts).
(
40
)	Spriedumi, 1991. gada 21. novembris, Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, 14. punkts), un 2017. gada 22. novembris, Komisija/Bilbaína de Alquitranes u.c. (C‑691/15 P, EU:C:2017:882, 35. punkts).
(
41
)	Spriedumi, 2010. gada 8. jūlijs, Afton Chemical (C‑343/09, EU:C:2010:419, 33. un 34. punkts), un 2020. gada 8. decembris, Ungārija/Parlaments un Padome (C‑620/18, EU:C:2020:1001, 114. un 116. punkts), kā arī rīkojumi, 2014. gada 22. maijs, Bilbaína de Alquitranes u.c./ECHA (C‑287/13 P, nav publicēts, EU:C:2014:599, 20. punkts), un 2014. gada 4. septembris, Rütgers Germany u.c./ECHA (C‑290/13 P, nav publicēts, EU:C:2014:2174, 26. punkts).
(
42
)	Šādā nozīmē spriedums, 2019. gada 12. septembris, TestBioTech u.c./Komisija (C‑82/17 P, EU:C:2019:719, 69. punkts). Skat. arī spriedumus, 2011. gada 8. decembris, Chalkor/Komisija (C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 65. punkts), un 2020. gada 7. maijs, BTB Holding Investments un Duferco Participations Holding/Komisija (C‑148/19 P, EU:C:2020:354, 71. punkts), kā arī ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumus lietā PlasticsEurope/ECHA (C‑119/21 P, EU:C:2022:655, 57. punkts).
(
43
)	Skat. iepriekš 38. un nākamos punktus.
(
44
)	ECHA, Substance Infocard Octamethylcyclotetrasiloxane, pieejams https://echa.europa.eu/de/substance-information/-/substanceinfo/100.008.307.
(
45
)	Wikipedia, Octanol-Wasser-Verteilungskoeffizient, https://de.wikipedia.org/wiki/Octanol-Wasser-Verteilungskoeffizient, skatīts 2023. gada 16. februārī.
(
46
)	ECHA, Brief Profile Octamethylcyclotetrasiloxane, pieejams https://echa.europa.eu/de/brief-profile/-/briefprofile/100.008.307.
(
47
)	ECHA, Brief Profile Decamethylcyclopentasiloxane, pieejams https://echa.europa.eu/de/brief-profile/-/briefprofile/100.007.969.
(
48
)	ECHA, Brief Profile Dodecamethylcyclohexasiloxane, pieejams https://echa.europa.eu/brief-profile/-/briefprofile/100.007.967.
(
49
)	Šajā kontekstā gan apelācijas sūdzības iesniedzējiem, gan Vispārējai tiesai ir jāizsaka pārmetums par pārrakstīšanās kļūdām. Apelācijas sūdzības iesniedzēji ceturtā apelācijas pamata otrajā daļā izvirza iebildumu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 200. punktā esot sajaukusi 2015. gada pētījumus ar 2018. gada pētījumu, tomēr Vispārējā tiesa šajā punktā tikai atsaucas uz pētījumiem, kurus apelācijas sūdzības iesniedzēji faktiski ir minējuši savā prasības pieteikumā un replikā. Patiesībā Vispārējā tiesa šos pētījumus ir sajaukusi 234., 236. un 237. punktā. Tomēr galarezultātā sajaukšana nav būtiska, jo Vispārējā tiesa ir izvērtējusi attiecīgo pētījumu saturu.
(
50
)	Skat. Regulas (EK) Nr. 440/2008 pielikuma C.13. nodaļas I daļas iedaļas “Testa princips” piekto daļu.
(
51
)	Spriedums, 2017. gada 25. oktobris, PPG un SNF/ECHA (C‑650/15 P, EU:C:2017:802, 86. punkts).