62017CC0052
ĢENERĀLADVOKĀTA MANUELA KAMPOSA SANČESA-BORDONAS [MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2018. gada 13. martā (
1
)
Lieta C‑52/17
VTB Bank (Austria) AG,
piedaloties
Österreichische Finanzmarktaufsicht
(Bundesverwaltungsgericht (Federālā Administratīvā tiesa) (Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesību aktu tuvināšana – Kredītiestāžu uzraudzība – Direktīva 2013/36/ES – Regula (ES) Nr. 575/2013 – Regula (ES) Nr. 468/14 – Uzraudzības un sankciju noteikšanas pilnvaras – Liela riska darījumu limiti – Dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēta procentu piemērošana liela riska darījumu limitu pārsnieguma gadījumā
1.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu sniedz Tiesai iespēju pirmo reizi (ja vien es nekļūdos) pieņemt nolēmumu par dažiem prudenciālo prasību uzraudzības procedūras aspektiem, kuras, kā uzskata Savienības likumdevējs, ir jāievēro kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrībām.
2.
Tiesisko regulējumu šajā jautājumā veido Direktīva 2013/36/ES (
2
) un Regula (ES) Nr. 575/2013 (
3
). Šajā saistībā tiesvedība Austrijas tiesās būtībā ir par diviem jautājumiem:
–
Pirmkārt, kāda ir procentu piemērošanas iestādēm, kas neievēro CRR noteiktos riska darījumu limitus, juridiskā būtība. Konkrētāk, būs jānoskaidro, vai runa ir par sodu vai administratīvo pasākumu un kāda rīcības brīvība ir valsts iestādēm to piemērošanā tādos gadījumos, kādi ir šajā lietā.
–
Otrkārt, ar kādiem nosacījumiem var pieņemt, ka ir uzsākta uzraudzības procedūra, lai varētu piemērot pārejas režīmu, kas ir paredzēts Regulā (ES) Nr. 468/2014 (
4
), notiekot uzraudzības kompetences pārejai no Eiropas Centrālās Bankas (ECB) uz valsts uzraudzības iestādi.
I. Tiesiskais regulējums
A.
Savienības tiesības
1. Direktīva 2013/36
3.
Preambulas 2. apsvērumā ir noteikts:
“Šajā direktīvā inter alia būtu jāiekļauj noteikumi, kuri reglamentē uzņēmējdarbības atļaušanu, būtiskas līdzdalības iegādi, uzņēmējdarbības veikšanas brīvības un pakalpojumu sniegšanas brīvības izmantošanu, piederības dalībvalsts un uzņēmējas dalībvalsts uzraudzības iestāžu pilnvaras šajā saistībā, kā arī noteikumi, kuri reglamentē sākotnējo kapitālu un kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību uzraudzības pārbaudes. Šīs direktīvas galvenais mērķis un priekšmets ir tādu valsts noteikumu koordinēšana, kuri attiecas uz piekļuvi kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību darbībai, kā arī uz to pārvaldības modalitātēm un to uzraudzības sistēmu. Direktīvas 2006/48/EK [ (
5
)] un 2006/49/EK [ (
6
)] ietvēra arī prudenciālās prasības attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām. Minētās prasības būtu jāparedz Regulā (ES) Nr. 575/2013, kas nosaka vienotas un tieši piemērojamas prudenciālās prasības attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām, jo šādas prasības ir cieši saistītas ar finanšu tirgu darbību attiecībā uz vairākiem kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību turētiem aktīviem. Tādēļ šī direktīva būtu jālasa kopā ar Regulu (ES) Nr. 575/2013, un kopā ar minēto regulu tai būtu jāveido tiesiskais regulējums, kas reglamentē banku darbības, kā arī kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību uzraudzības sistēmu un prudenciālos noteikumus.”
4.
Preambulas 35. apsvērumā ir teikts:
“Lai nodrošinātu, ka iestādes, personas, kas faktiski kontrolē iestādes uzņēmējdarbību, un iestāžu vadības struktūru locekļi pilda pienākumus, kuri izriet no šīs direktīvas un no Regulas (ES) Nr. 575/2013, un lai nodrošinātu vienādus apstākļus visā Savienībā, dalībvalstīm būtu jānosaka iedarbīgi, samērīgi un atturoši administratīvie sodi un citi administratīvie pasākumi. Tāpēc administratīvajiem sodiem un citiem administratīvajiem pasākumiem, ko nosaka dalībvalstis, būtu jāatbilst konkrētām pamatprasībām attiecībā uz adresātiem, kritērijiem, kas ņemami vērā to piemērošanā, publicēšanā, galvenajām sankciju noteikšanas pilnvarām un administratīvo naudas sodu līmeņiem.”
5.
Preambulas 41. apsvērumā ir noteikts:
“Šai direktīvai būtu jāparedz administratīvi sodi un citi administratīvi pasākumi, lai nodrošinātu iespējami lielāku darbības tvērumu attiecībā uz pārkāpumu un lai palīdzētu novērst turpmākus pārkāpumus, neatkarīgi no tā, vai valsts tiesību aktos tie kvalificēti kā administratīvs sods vai kā cits administratīvs pasākums. Dalībvalstīm vajadzētu būt iespējai noteikt citas papildu sankcijas un augstākus administratīvo naudas sodu līmeņus, nekā ir paredzēts šajā direktīvā.”
6.
64. pantā (“Uzraudzības un sankciju noteikšanas pilnvaras”) ir noteikts:
“1.   Kompetentajām iestādēm piešķir visas uzraudzības pilnvaras iejaukties iestāžu darbībā, kas ir vajadzīgas to funkciju izpildei, tostarp it īpaši tiesības atsaukt atļauju saskaņā ar 18. pantu, pilnvaras, kas nepieciešamas saskaņā ar 102. pantu, un pilnvaras, kas noteiktas 104. un 105. pantā.
2.   Kompetentās iestādes īsteno uzraudzības un sankciju noteikšanas pilnvaras saskaņā ar šo direktīvu un valsts tiesību aktiem visos šādos veidos:
a)
tieši;
b)
sadarbībā ar citām valsts iestādēm;
c)
uz savu atbildību deleģējot savas pilnvaras šādām valsts iestādēm;
d)
iesniedzot pieteikumu kompetentajām tiesas iestādēm.”
7.
65. panta (“Administratīvie sodi un citi administratīvi pasākumi”) 1. punktā ir norādīts:
“Neskarot 64. pantā minētās kompetento iestāžu uzraudzības pilnvaras un dalībvalstu tiesības paredzēt un noteikt kriminālsodus, dalībvalstis nosaka noteikumus par administratīviem sodiem un citiem administratīviem pasākumiem, kas piemērojami par valsts normu, ar kurām transponē šo direktīvu un Regulu (ES) Nr. 575/2013, pārkāpumiem, un veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu minēto noteikumu īstenošanu. Ja dalībvalstis nolemj neparedzēt noteikumus par administratīviem sodiem par pārkāpumiem, kuriem piemēro valsts krimināltiesības, tās informē Komisiju par attiecīgajiem krimināltiesību noteikumiem. Administratīvie sodi un citi administratīvi pasākumi ir iedarbīgi, samērīgi un atturoši.”
8.
Saskaņā ar 67. pantu:
“1.   Šo pantu piemēro vismaz vienā no šādiem gadījumiem:
[..]
k)
iestādei, kam rodas riska darījums, kurš pārsniedz Regulas (ES) Nr. 575/2013 395. pantā noteiktos limitus;
[..]
2.   Dalībvalstis nodrošina, ka administratīvie sodi un citi administratīvie pasākumi, ko var piemērot 1. punktā minētajos gadījumos, ietver vismaz:
[..]
g)
ja var noteikt no pārkāpuma gūto peļņu vai novērstos zaudējumus – administratīvo naudas sodu apmērs var būt līdz šīs peļņas vai zaudējumu divkāršai summai.
[..]”
2. Regula Nr. 575/2013
9.
Preambulas 5. apsvērumā ir noteikts:
“Kopā šai regulai un Direktīvai 2013/36/ES būtu jāveido tiesiskais regulējums, kas reglamentē kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību [..] piekļuvi darbībai, uzraudzības sistēmu un prudenciālos noteikumus. Tādēļ šī regula būtu jālasa kopā ar minēto direktīvu.”
10.
Preambulas 9. apsvērumā ir noteikts:
“Juridiskās noteiktības nolūkos un lai nodrošinātu vienlīdzīgus konkurences apstākļus Savienībā, viens no iekšējā tirgus darbības pamatelementiem ir vienots noteikumu kopums visiem tirgus dalībniekiem. Lai novērstu tirgus izkropļojumus un regulējuma arbitrāžu, prudenciālajām minimālajām prasībām būtu jānodrošina pēc iespējas lielāka saskaņotība. [..]”
11.
Saskaņā ar 2. pantu:
“Lai nodrošinātu atbilstību šai regulai, kompetentajām iestādēm ir piešķirtas Direktīvā 2013/36/ES noteiktās pilnvaras un tās ievēro šajā direktīvā noteiktās procedūras.”
12.
Saskaņā ar 395. pantu:
“1.   Iestāde neiesaistās riska darījumā ar klientu vai ar savstarpēji saistītu klientu grupu, ja šāda darījuma vērtība – pēc tam, kad ņemta vērā kredītriska mazināšanas ietekme saskaņā ar 399.–403. pantu, – pārsniedz 25 % no tās atbilstošā kapitāla. Ja klients ir iestāde vai ja savstarpēji saistītu klientu grupā ir viena vai vairākas iestādes, šī vērtība nepārsniedz 25 % no iestādes atbilstošā kapitāla vai EUR 150 miljonus, atkarībā no tā, kura summa ir lielāka, ar nosacījumu, ka riska darījumu vērtību summa – pēc tam, kad ņemta vērā kredītriska mazināšanas ietekme saskaņā ar 399. līdz 403. pantu, – ar visiem saistītajiem klientiem, kas nav iestādes, nepārsniedz 25 % no iestādes atbilstošā kapitāla.
Ja EUR 150 miljoni ir vairāk nekā 25 % no iestādes atbilstošā kapitāla, riska darījuma vērtība – pēc tam, kad ņemta vērā kredītriska mazināšanas ietekme saskaņā ar 399. līdz 403. pantu, – nepārsniedz saprātīgu limitu, ņemot vērā iestādes atbilstošo kapitālu. Minēto limitu nosaka iestāde saskaņā ar Direktīvas 2013/36/ES 79. pantā minētajām politikām un procedūrām, lai risinātu un kontrolētu koncentrācijas risku. Šis limits nepārsniedz 100 % no iestādes atbilstošā kapitāla.
Kompetentās iestādes var noteikt limitu, kas ir mazāks par EUR 150 miljoni, un par to informē EBI [Eiropas Banku iestādi] un Komisiju.
[..]
5.   Šajā pantā noteiktos limitus var pārsniegt iestādes tirdzniecības portfeļa riska darījumiem, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:
a)
netirdzniecības portfeļa riska darījumi ar klientu vai attiecīgo saistīto klientu grupu nepārsniedz 1. punktā noteikto limitu, kas aprēķināts ar atsauci uz atbilstošo kapitālu, tā, lai pārsniegums rodas vienīgi tirdzniecības portfelī;
b)
iestāde atbilst papildu pašu kapitāla prasībai par 1. punktā noteiktā limita pārsniegšanu, ko aprēķina saskaņā ar 397. un 398. pantu;
c)
ja kopš brīža, kad pārsniegums parādījies, pagājušas ne vairāk kā 10 dienas, tirdzniecības portfeļa riska darījumi ar klientu vai attiecīgo savstarpēji saistīto klientu grupu nedrīkst pārsniegt 500 % no iestādes atbilstošā kapitāla;
d)
visi pārsniegumi, kas pastāv ilgāk par 10 dienām, kopumā nedrīkst pārsniegt 600 % no iestādes atbilstošā kapitāla.
Par katru gadījumu, kad limits tiek pārsniegts, iestāde nekavējoties ziņo kompetentajām iestādēm par pārsnieguma apmēru un dara zināmu attiecīgā klienta nosaukumu un, attiecīgā gadījumā, attiecīgās saistīto klientu grupas nosaukumu.
[..]”
13.
396. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Ja izņēmuma gadījumā riska darījumi pārsniedz 395. panta 1. punktā noteikto limitu, iestāde par riska darījuma vērtību nekavējoties ziņo kompetentajām iestādēm, kuras, ja apstākļi to attaisno, var dot iestādei konkrētu laiku, lai panāktu atbilstību limitam.
[..]”
3. Regula (ES) Nr. 1024/2013 (
7
)
14.
33. panta 2. punktā ir paredzēts:
“ECB uzņemas tai ar šo regulu uzticētos uzdevumus 2014. gada 4. novembrī, ievērojot īstenošanas kārtību un pasākumus, kas izklāstīti šajā punktā.
[..]”
4. Regula Nr. 468/14
15.
2. pantā ir ietvertas šādas definīcijas:
“[..]
24)
“ECB uzraudzības procedūra” ir ECB darbības, kas vērstas uz ECB uzraudzības lēmuma sagatavošanu un pieņemšanu, t. sk. kopējās procedūras noteikšana un administratīvā naudas soda uzlikšana. [..]
25)
“NKI [nacionālā kompetentā iestāde] uzraudzības procedūra” ir NKI darbības, kas vērstas uz NKI uzraudzības lēmuma sagatavošanu un pieņemšanu, kas adresēts vienai vai vairākām uzraudzītām iestādēm (vai attiecīgi uzraudzītām grupām) vai vienai vai vairākām citām personām, t. sk. par administratīvā naudas soda uzlikšanu;
[..].”
16.
48. pantā (“Nenoslēgtas procedūras”) ir noteikts:
“1.   Ja paredzēta uzraudzības kompetences maiņa (no ECB uz NKI vai otrādi), iestāde, kuras kompetenci paredzēts izbeigt (tālāk tekstā – “iestāde, kuras kompetence beidzas”) informē iestādi, kas pārņem šo kompetenci (tālāk tekstā – “iestāde, kas uzņemas uzraudzību”), par jebkuru formāli uzsāktu uzraudzības procedūru, kurai nepieciešams lēmums. Iestāde, kuras kompetence beidzas, šo informāciju sniedz, tiklīdz tai kļuvis zināms par paredzēto kompetences maiņu. Iestāde, kuras kompetence beidzas, šo informāciju pastāvīgi atjaunina (parasti reizi mēnesī), iekļaujot jaunu informāciju par uzraudzības procedūrām. Iestāde, kas uzņemas uzraudzību, var atļaut, ka informācija tiek sniegta retāk (ja tam ir pienācīgs attaisnojums). 48. un 49. panta vajadzībām uzraudzības procedūra ir ECB uzraudzības procedūra vai NKI uzraudzības procedūra.
Ja pirms uzraudzības kompetences maiņas formāli tiek uzsākta jauna uzraudzības procedūra, par kuru nepieciešams attiecīgs lēmums, iestāde, kuras kompetence beidzas, pēc šādas procedūras uzsākšanas bez liekas kavēšanās sazinās un sadarbojas ar iestādi, kas uzņemas uzraudzību.
[..]
3.   Ja formāli uzsāktu uzraudzības procedūru, par kuru nepieciešams attiecīgs lēmums, nav iespējams noslēgt pirms uzraudzības kompetences maiņas dienas, iestāde, kuras kompetence beidzas, joprojām ir kompetenta, lai noslēgtu šādu vēl nenoslēgtu uzraudzības procedūru. Šajā nolūkā iestādei, kuras kompetence beidzas, līdz uzraudzības procedūras noslēgšanai paliek arī visas attiecīgās pilnvaras. Iestāde, kuras kompetence beidzas, saskaņā ar piemērojamām tiesību normām noslēdz attiecīgo vēl nenoslēgto uzraudzības procedūru, izmantojot tai palikušās pilnvaras. Pirms jebkura lēmuma pieņemšanas uzraudzības procedūrā, kas pirms kompetences maiņas vēl bija nenoslēgta, iestāde, kuras kompetence beidzas, par to informē iestādi, kas uzņemas uzraudzību. Tā iesniedz iestādei, kas uzņemas uzraudzību, pieņemtā lēmuma kopiju un jebkurus nozīmīgus ar šo lēmumu saistītus dokumentus.
[..]”
17.
149. pantā (“Pastāvošo procedūru nepārtrauktība”) ir noteikts:
“1.   Ja vien ECB nenolemj citādi, tad, ja NKI uzsākusi uzraudzības procedūru, kurā ECB uzņemas kompetenci, pamatojoties uz VUM regulu, un ja tas notiek pirms 2014. gada 4. novembra, piemēro 48. pantā izklāstītās procedūras.
2.   Atkāpjoties no 48. panta noteikumiem, šo pantu piemēro kopējām procedūrām.”
B.
Valsts tiesību akti. Bankwesengesetz (Likums par banku sistēmu) (
8
)
18.
97. panta 1. punktā bija noteikts:
“Finanzmarktaufsichtsbehörde (Finanšu tirgus uzraudzības iestāde, turpmāk tekstā – “FMA”) ir jāpiemēro kredītiestādēm procenti par šādām summām:
[..]
4.
2 % no lielu riska darījumu limita pārsnieguma atbilstoši [CRR] 395. panta 1. punktam, aprēķinot to par gadu, par 30 dienām, izņemot uzraudzības pasākumu gadījumā saskaņā ar 70. panta 2. punktu vai kredītiestādes pārmērīgu parādsaistību gadījumā.”
19.
Saskaņā ar 98. panta 5. punktu:
“Persona, kas ir atbildīga [..] par kredītiestādi, [un]
[..]
2)
iesaista iestādi kredītriska darījumos, kas pārsniedz Regulas (ES) Nr. 575/2013 395. pantā noteiktos limitus;
[..]
ja vien attiecīgais pārkāpums nav noziedzīgs nodarījums, par kuru jālemj tiesai, ir izdarījusi administratīvo pārkāpumu, un finanšu tirgus uzraudzības iestāde to soda ar naudassodu līdz EUR 5000000 vai līdz gūtā labuma divkāršai summai, ja var noteikt no pārkāpuma gūto labumu.”
II. Fakti un prejudiciālie jautājumi
20.
Piemērojot BWG 97. panta 1. punkta 4. apakšpunktu, FMA pieņēma divus lēmumus – attiecīgi 2014. gada 30. oktobrī un 2015. gada 11. maijā –, ar kuriem tā VTB Bank (Austria) AG (turpmāk tekstā – “VTB Bank”) piemēroja noteiktus procentus par iesaistīšanos riska darījumā ar klientu vai ar savstarpēji saistītu klientu grupu, pārsniedzot CRR 395. panta 1. punktā noteikto limitu.
21.
Procentu summa pirmajā lietā sasniedza EUR 94951,41 par pārsniegumu 2014. gada martā – septembrī un otrajā lietā – EUR 28278,57 par pārsniegumu 2014. gada oktobrī.
22.
VTB Bank pārsūdzēja otro FMA lēmumu Bundesverwaltungsgericht (Federālā Administratīvā tiesa), apgalvojot, ka bija jāpiemēro CRR 395. panta 5. punkts un tādēļ esot bijusi izslēgta iespēja sodīt [VTB Bank] saskaņā ar valsts tiesību normu.
23.
Šajos apstākļos tiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Savienības sekundāro tiesību normas (it īpaši [..] Direktīvas 2013/36/ES [..] 64. pants vai 65. panta 1. punkts) ir piemērojamas iestāžu īstenotai procentu piemērošanai atbilstoši dalībvalsts likumā ietvertam tiesiskajam regulējumam, saskaņā ar kuru kredītiestādei, pārsniedzot lielu riska darījumu limitu atbilstoši [CRR] 395. panta 1. punktam, par 30 dienām tiek piemēroti procenti 2 % apmērā no lielu riska darījumu limita pārsnieguma, aprēķinot to gadā?
2)
Vai Savienības tiesībām (it īpaši [CRR] 395. panta 1. un 5. punktam) ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kāds tas bija ietverts [BWG] 97. panta 1. punkta 4. apakšpunktā, ja, neraugoties uz 395. panta 5. punktā paredzētā izņēmuma piemērošanas nosacījumu izpildi, 395. panta 1. punkta pārkāpuma gadījumā tiek piemēroti (izņemšanas no apgrozības) procenti?
3)
Vai [..] (VUM pamatregulas) 48. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka “formāli uzsākta uzraudzības procedūra” var tikt saskatīta jau tajā, ka uzņēmums iesniedz uzraudzības iestādei ziņojumu, vai arī “formāli uzsākta uzraudzības procedūra” var tikt saskatīta tajā, ka paralēlā procedūrā par līdzīgiem pārkāpumiem pirms tam esošos periodos uzraudzības iestāde jau ir pieņēmusi lēmumu?”
III. Tiesvedība Tiesā
24.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā tika reģistrēts 2017. gada 1. februārī.
25.
Rakstiskajā daļā savus apsvērumus ir iesniegusi VTB Bank, FMA, ECB un Komisija. Tiesa neuzskatīja, ka ir nepieciešama tiesas sēdes sarīkošana.
IV. Analīze
26.
Manuprāt, tāpat kā uzskata Komisija, uz Bundesverwaltungsgericht (Federālā Administratīvā tiesa) pirmajiem diviem jautājumiem ir iespējama kopīga atbilde.
27.
Ar šiem jautājumiem kopsavilkumā tiek mēģināts noteikt:
–
vai procentu piemērošana, kas ir paredzēta dalībvalsts likumā gadījumā, ja kredītiestāde pārsniedz riska darījumu limitus, kas ir noteikti CRR 395. panta 1. punktā, ir “administratīvais sods” vai “cits administratīvais pasākums” Direktīvas 2013/36 65. un 67. panta izpratnē;
–
vai ar Savienības tiesībām ir saderīgs tas, ka atbilstoši valsts tiesībām tiek piemēroti attiecīgie procenti, kaut arī ir izpildīti izņēmuma piemērošanas nosacījumi, kas ir noteikti CRR 395. panta 5. punktā.
28.
Ar trešo (un pēdējo) jautājumu iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, kurā brīdī var uzskatīt, ka ir formāli uzsākta uzraudzības procedūra. No atbildes ir atkarīgs tas, kurai iestādei tā ir jāuzņemas, ja notiek kompetences maiņa no ECB uz NKI, kas attiecas uz nenoslēgtām lietām.
A.
“Administratīvie sodi vai citi administratīvie pasākumi”, kas ir piemērojami kredītriska darījumu limitu pārkāpuma gadījumā (pirmais un otrais prejudiciālais jautājums)
1. Pušu apsvērumu kopsavilkums
29.
VTB Bank uzskata, ka strīdīgais valsts tiesiskais regulējums ietilpst Direktīvas 2013/36 65. panta “administratīvo sodu” un “citu administratīvo pasākumu” jēdzienu piemērošanas jomā. CRR pārkāpumu gadījumos dalībvalstīm ir pienākums piemērot gan pirmos, gan otros.
30.
Lai arī Direktīvā 2013/36 nav precīzi definēti abi jēdzieni, VTB Bank uzskata, ka no tās 66. panta 2. punkta izriet, ka attiecīgajiem sodiem un pasākumiem būtu jāatbilst noteiktiem nosacījumiem, kas ļauj ar tiem novērst vai samazināt jebkuru CRR pārkāpumu. Ņemot vērā to iedabu, būtību un raksturu, FMA prasītie procenti būtu salīdzināmi ar sodiem vai pasākumiem, kas ir noteikti Direktīvā 2013/36.
31.
Turklāt VTB Bank atgādina, ka CRR 395. panta 5. punkta regulējums pieļauj, ka noteiktos apstākļos tiek pārsniegts šī paša panta 1. punktā noteiktais limits. Tādējādi valsts likumdevējs nevarot pieņemt lēmumu, kas atņemtu šai Savienības likumdevēja normai tās lietderīgo iedarbību.
32.
FMA uzskata, ka procenti, par kuriem ir strīds, neietilpst Direktīvas 2013/36 64. un 65. panta darbības jomā. Tā uzskata, ka atbilstoši Austrijas konstitucionālajai judikatūrai varētu būt runa par ekonomiska rakstura kontroles pasākumiem, kam nav sankciju rakstura un ar kuriem tiek atgūts faktiskais vai iespējamais labums, ko kredītiestāde ir ieguvusi, pārkāpjot prudenciālos noteikumus.
33.
FMA uzskata, ka ar Regulu Nr. 1024/2013 dalībvalstīm ir piešķirta rīcības brīvība pieņemt savu tiesisko regulējumu. Par uzraudzības uzdevumiem, kas nav uzticēti ECB, atbildīgas ir valsts iestādes, tādējādi attiecīgais pasākums esot konkrēta Austrijas tiesību norma, kuras mērķis nav Direktīvas 2013/36 transponēšana.
34.
Visbeidzot FMA uzskata, ka nepastāv nekāda tieša saikne starp piemēroto valsts tiesību normu un CRR, jo BWG 97. panta 1. punkta 4. apakšpunktā ir tikai atsauce uz CRR 395. panta 1. punktu (nevis tā 5. punktu), lai paredzētu materiālos nosacījumus izņemšanas no apgrozības procentiem. Ņemot vērā to mērķi, procentu piemērošana ir automātiska, ja tiek pārsniegti CRR 395. panta 1. punktā noteiktie limiti, tostarp tad, ja tiek ievēroti tā 5. punkta nosacījumi.
35.
Komisija uzskata, ka ar valsts tiesību normu tiek īstenots Direktīvas 2013/36 64., 65. un 67. pants, taču tā tomēr nav saderīga ar šo direktīvu, jo, neizvērtējot, vai ir izpildīti šī panta 5. punkta nosacījumi, automātiski iestājas negatīvas tiesiskās sekas par CRR 395. panta 1. punkta pārkāpumu.
36.
Šajā ziņā Komisija atgādina, ka CRR 387.–403. pants, kas attiecas uz liela riska darījumu limitiem, būtu jāklasificē kā “prudenciālo prasību pēc iespējas lielākas saskaņotības pasākums” un tādēļ dalībvalstīm netiekot atstāta “nekāda rīcības brīvība noteikt savus atkāpes pasākumus liela riska darījumu jomā”.
37.
Komisija norāda, ka Direktīvā 2013/36 gadījumos, kad tiek pārkāpts 395. panta 1. punktā noteiktais limits, dalībvalstīm ir noteikts pienākums paredzēt sodus un citus administratīvos pasākumus. Atbilstoši šīs pašas direktīvas 67. panta 2. punkta g) apakšpunktam ir jāpiemēro vismaz administratīvie naudas sodi, lai sodītu par šādu pārkāpumu.
38.
Tomēr Komisija uzskata, ka nepastāv CRR 395. panta 1. punktā noteikto limitu pārkāpums, ja ir izpildīti nosacījumi šī panta 5. punktā noteiktā izņēmuma piemērošanai. Tādēļ valsts tiesību norma, kurā ir noteikta procentu piemērošana, neizvērtējot CRR 395. pantu kopumā, pieļaujot administratīva soda vai cita administratīvā pasākuma piemērošanu, ar kuru tiek sodīta rīcība, kura ir atļauta atbilstoši Savienības tiesībām.
2. Vērtējums
39.
Direktīva 2013/36 un CRR veido tiesisko regulējumu, kas reglamentē banku darbības, kā arī kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību uzraudzības sistēmu un prudenciālos noteikumus (
9
).
40.
CRR ir noteiktas tieši prudenciālās prasības attiecībā uz kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrībām. Runa ir par minimālajām prasībām, ar kurām, runājot Savienības likumdevēja vārdiem, būtu “jānodrošina pēc iespējas lielāka saskaņotība”, lai “novērstu tirgus izkropļojumus un regulējuma arbitrāžu”.
41.
Galvenā doma ir tāda, ka “juridiskās noteiktības nolūkos un lai nodrošinātu vienlīdzīgus konkurences apstākļus Savienībā, viens no iekšējā tirgus darbības pamatelementiem ir vienots noteikumu kopums visiem tirgus dalībniekiem” (
10
).
42.
Direktīvā 2013/36 ir noteikts nepieciešamais tiesiskais regulējums kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību uzraudzības normu piemērošanai un nodrošināšanai, kā ir noteikts CRR.
43.
Starp prudenciālajām prasībām, kas ir noteiktas CRR, ciktāl tā attiecas uz šo lietu, ir tās 295. panta 1. punkta prasība, kurā noteikts, ka iestādes “neiesaistās riska darījumā ar klientu vai ar savstarpēji saistītu klientu grupu, ja šāda darījuma vērtība – pēc tam, kad ņemta vērā kredītriska mazināšanas ietekme saskaņā ar 399. līdz 403. pantu, pārsniedz 25 % no tās atbilstošā kapitāla [ (
11
)]”.
44.
Kā norāda iesniedzējtiesa, šajā lietā tika pārsniegts šāds riska darījumu limits. Tādējādi tas būtu noticis Direktīvas 2013/36 67. panta 1. punkta k) apakšpunktā norādītajā gadījumā, un tā rezultātā saskaņā ar šī panta 2. punktu būtu jāpiemēro tostarp “vismaz” administratīvais naudas sods apmērā “līdz šīs peļņas vai zaudējumu divkāršai summai”, “ja var noteikt no pārkāpuma gūto peļņu vai novērstos zaudējumus”. Attiecīgais sods faktiski ir pieskaitāms “administratīviem sodiem un citiem administratīviem pasākumiem”, kuri dalībvalstīm ir jāparedz gadījumam, ja notiek tostarp šis konkrētais pārkāpums.
45.
Neesot skaidram viedoklim šajā jautājumā, FMA uzsver, ka VTB Bank (Austria) piemērotie procenti nav bijis “administratīvais sods” vai “ierobežojošs pasākums” par CRR pārkāpumu. Tie esot tikai “izņemšanas no apgrozības procenti” (Abschöpfungszinsen), kam Austrijas tiesībās nav sodoša rakstura un kurās tas paredzēts kā “ekonomiska rakstura pasākums [..], kura mērķis [..] ir vispārēja tāda labuma izņemšana no apgrozības, kas ir iegūts vai ir iegūstams, pārkāpjot likumu, t.i., kuram ir jākompensē ekonomiska rakstura labums, kas ir iegūts, pārsniedzot lielu [kredīt]riska darījumu limitu” (
12
).
46.
Manuprāt, var apgalvot, ka procentu piemērošana, kas ir noteikta BWG 97. panta 1. punkta 4. apakšpunktā, nav viens no “administratīvajiem naudas sodiem”, kurus saskaņā ar Direktīvas 2013/36 67. panta 1. punkta k) apakšpunkta un 2. punkta g) apakšpunktu dalībvalstīm ir pienākums piemērot iestādēm, kas iesaistās riska darījumā virs CRR 395. panta 1. punktā noteiktajiem limitiem.
47.
Šķiet, ka “administratīvais naudas sods”, uz kuru ir atsauce Direktīvas 2013/36 67. panta 2. punkta g) apakšpunktā, kā norāda Komisija (
13
), drīzāk ir BWG 98. panta 5. punkta 2. apakšpunktā noteiktais pasākums. Saskaņā ar šo normu kredītiestādes atbildīgā persona, kas ir iesaistījusi iestādi kredītriska darījumos, kas pārsniedz CRR 395. pantā noteiktos limitus, tiek sodīta ar naudas sodu līdz EUR 5000000 vai līdz gūtā labuma divkāršai summai, ja var tikt noteikts no pārkāpuma gūtais labums un ja vien attiecīgais pārkāpums nav noziedzīgs nodarījums.
48.
Šī iestādes īstenotā procentu iekasēšana (nepastāvot iepriekšējam pamatparādam) drīzāk varētu tikt kvalificēta kā administratīvs pasākums. Manuprāt, nav svarīgi, vai Direktīvas 2013/36 67. panta 2. punkta g) apakšpunkts atbilst valsts BWG 97. vai 98. pantam. Papildus tam, ka šis jautājums ir jāizlemj iesniedzējtiesai, šis nav iemesls, kādēļ BWG 97. pants (un tādējādi strīdīgo procentu piemērošana) neietilptu Direktīvas 2013/36 piemērošanas jomā.
49.
Sodi un pasākumi, kas ir minēti Direktīvas 2013/36 67. panta 2. punktā, neizsmeļ valsts iejaukšanās iespējas, ar kurām ir iespējams reaģēt uz CRR pārkāpumiem. Direktīvā 2013/36 ir ļauts – un tiek pat sagaidīts –, ka dalībvalstis paredzēs sodus un papildu pasākumus, proti, veiks “visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu” gan minētās direktīvas, gan CRR (Direktīvas 2013/36 65. panta 1. punkta) (
14
) īstenošanu.
50.
Sodu un pasākumu klāstā, kurus dalībvalstis var pievienot minimālajam klāstam, ko ir paredzējis Savienības likumdevējs, katrā ziņā būtu jāiekļauj tādu procentu piemērošana, kādi ir noteikti BWG 97. panta 1. punkta 4. apakšpunktā. No šī viedokļa raugoties, nav tik svarīgi, vai FMA piemērotais [pasākums] varētu tikt kvalificēts kā “administratīvs sods” vai “cits administratīvs pasākums” Direktīvas 2013/36 65. un 67. panta izpratnē, jo tas katrā ziņā būtu pieņemams Savienības likumdevējam (
15
).
51.
Tomēr, lai gan ir skaidrs, ka dalībvalstis ir tiesīgas noteikt citus sodus vai administratīvus pasākumus, sodiem vai pasākumiem, kurus tās izlemj noteikt, ir jāatbilst tiesiskajam regulējumam, kas ir paredzēts Direktīvā 2013/36 un CRR.
52.
Ar to es gribu teikt, ka, Savienības likumdevējs, atbalstot “pēc iespējas lielāku saskaņotību” (
16
), kas būtu jānodrošina kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību uzraudzības un piemērojamo prudenciālo prasību jomā, ir izveidojis vienotu tiesisko regulējumu, kurā ietilpst Direktīva 2013/36 un CRR. Šāds vienots noteikumu kopums visiem tirgus dalībniekiem ir “viens no iekšējā tirgus darbības pamatelementiem” (
17
).
53.
Tādējādi ir izskaidrojams tas, ka, lai arī dalībvalstīm ir atļauts paredzēt citus sodus vai administratīvus pasākumus, pašā Direktīvā 2013/36 ir mēģināts nodrošināt, lai, precizējot to ietvarus un nosakot administratīvo naudas sodu līmeņus, valstu likumdevēji ievērotu vienotas pamatnostādnes (
18
). Šajā ziņā Direktīvā 2013/36 ir noteikti ne tikai minimālie sodi un administratīvie pasākumi (atstājot dalībvalstīm rīcības brīvību tos paplašināt), bet ir arī ietverts to pārkāpumu uzskaitījums, par kuriem ir paredzami sodi vai citu administratīvo pasākumu veikšana.
54.
Tādējādi es uzskatu, ka ir divu veidu sodāmas rīcības: a) tās, kas ir izsmeļoši noteiktas Direktīvas 2013/36 67. panta 1. punktā; un b) citas (
19
), kuras dalībvalstis var paredzēt kā CRR pārkāpumus, kas atšķiras no Direktīvā 2013/36 norādītajiem. Attiecībā uz pēdējiem turklāt dalībvalstīm ir jāparedz sodi vai pasākumi, kas atšķiras no Savienības likumdevēja obligāti prasītā.
55.
Jautājums ir par to, vai dalībvalstis – kuras drīkst pievienot jaunus pārkāpuma veidus – drīkst arī mainīt to pārkāpumu veidus, kas ir noteikti Direktīvā 2013/36. Es uzskatu, ka tas nevar tikt darīts, ja tādējādi tiktu grozīts vai atcelts kāds noteikums, kuru varētu dēvēt par “nepieciešamu”, proti, kas saskaņā ar direktīvu ir obligāti jāietver valsts tiesiskajā regulējumā.
56.
Konkrētajā gadījumā un saskaņā ar pieejamo informāciju šķiet, ka BWG 98. panta 5. punkta 2. apakšpunkts ir norma, ar kuru Austrijas tiesībās ir ieviests Direktīvas 2013/36 67. panta 1. punkta k) apakšpunkta un 2. punkta g) apakšpunkta saturs.
57.
Ja tā būtu – un tas ir jānoskaidro iesniedzējtiesai –, vai valsts likumdevējs būtu izpildījis pienākumu paredzēt “vismaz” vienu no Savienības likumdevēja paredzētajiem noteikumiem. Turklāt tas būtu noteicis šim tiesiskajam gadījumam Direktīvā 2013/36 paredzētās tiesiskās sekas (arī “vismaz”).
58.
Konkrētāk, BWG 98. panta 5. punkta 2. apakšpunktā ir minēta kredītiestādes atbildīgā persona, kura iesaista šo iestādi “kredītriska darījumos, kas pārsniedz [CRR] 395. pantā noteiktos limitus”. Atsaukšanās uz CRR 395. pantu pilnībā, proti, neizslēdzot nevienu no tā punktiem, nozīmē, ka tiesiskais gadījums, kas ir paredzēts BWG 98. panta 5. punkta 2. apakšpunktā, ir CRR paredzētais tiesiskais gadījums.
59.
Ir svarīgi uzsvērt, ka CRR 395. panta tiesiskais gadījums nav tikai tas, kas ir noteikts tā 1. punktā, bet gan tas, kas izveidojas, apvienojot šo punktu ar šī paša panta 5. punkta saturu.
60.
Atbilstoši CRR 395. panta 1. punktam iestādes nevar iesaistīties riska darījumā, ja šāda darījuma vērtība pārsniedz 25 % no tās atbilstošā kapitāla (
20
). Tomēr tikai šī ierobežojuma pārkāpums pats par sevi nav tiesiskais gadījums, kas ir minēts Direktīvas 2013/36 67. panta 1. punkta k) apakšpunktā, – atsaucoties uz CRR 395. pantu pilnībā, tas ietver arī tā 5. punktu, kurā ir pieļauts šī limita pārsniegums, ja ir izpildīti noteikti nosacījumi.
61.
Citiem vārdiem, Direktīvas 2013/36 67. panta 1. punkta k) apakšpunkta lasīšana kopsakarā piešķir šai tiesību normai šādu redakciju: “Šo pantu piemēro [..], ja iestādei [..] rodas riska darījums, kurš pārsniedz CRR 395. panta 1. punktā noteiktos limitus, un nav izpildīti šī paša panta 5. punktā noteiktie nosacījumi”.
62.
Tādējādi BWG 98. panta 5. punkta 2. apakšpunkts būtu precīzs Direktīvas 2013/36 67. panta 1. punkta k) apakšpunkta atspoguļojums un ar to Austrijas tiesībās būtu transponēts viens no pārkāpumiem, kuru valsts likumdevējam katrā ziņā bija pienākums uzskatīt par obligātu.
63.
Ja, kā es domāju, šī interpretācija ir pareiza, BWG 97. panta 1. punkta 4. apakšpunkts neradītu atšķirīgu noteikumu, bet gan drīzāk grozītu Direktīvas 2013/36 67. panta 1. punkta k) apakšpunktu.
64.
Faktiski valsts tiesību normā ir atsauce tikai uz CRR 395. panta 1. punktā noteiktajiem apstākļiem, neņemot vērā šīs normas 5. punktu. Tādējādi ir jāsaprot, ka ar to ir ieviests jauns tiesiskais gadījums, kas attiecas tikai uz CRR 395. panta 1. punktā noteiktā limita pārsniegumu, neatkarīgi no tā, vai pastāv 5. punktā noteiktie apstākļi.
65.
Tomēr CRR 395. pants, ciktāl tajā ir pieļauts pārsniegt riska darījumu limitus (kas ir noteikti 1. punktā), ja ir ievēroti noteikti nosacījumi (kas ir minēti 5. punktā), nozīmē, ka patiesi noteicošie limiti ir limiti, kuri izriet no šīs normas divu punktu lasīšanas kopsakarā. Tie abi ir nedalāma vienība, un galu galā to tiesiskās sekas ir robežu noteikšana riska līmenim, ko var uzņemties iestādes.
66.
Citiem vārdiem, no CRR 395. panta 1. un 5. punktā minētā tiesiskā gadījuma izriet, ka kredītiestādes var tiesiski iesaistīties riska darījumos atbilstoši limitiem, kas ir noteikti abos punktos.
67.
Ja dalībvalstīm tiktu atļauts vērsties pret iestādēm, kas tieši tādēļ, ka tās atbilst CRR 395. panta 5. punkta detalizētajiem nosacījumiem, ir iesaistījušās riska darījumos, kas tajā ir pieļaujami, es uzskatu, ka 395. pants tiktu pilnībā sagrozīts, izraisot nopietnas sekas – tiktu pārkāpta iestāžu aizsargājošā tiesiskā paļāvība, ka limiti, kuros var uzņemties riskus, izriet no CRR 395. panta 1. un 5. punkta kopīgas piemērošanas.
68.
Atbilstoši Savienības likumdevēja dalībvalstīm sniegtajai iespējai noteikt citus pārkāpumus un citus sodus vai administratīvus pasākumus papildus Direktīvā 2013/36 obligāti prasītajiem, valsts likumdevējs drīkst noteikt jaunus noteikumus, bet, atkārtošu, nedrīkst grozīt tās normas, kuras ir pieņēmis Savienības likumdevējs.
69.
Manuprāt, īsi sakot, aplūkotais valsts tiesiskais regulējums nav saderīgs ar Direktīvā 2013/36 un CRR noteikto tiesisko regulējumu.
B.
Par uzsāktu uzraudzības procedūru pastāvēšanu, notiekot kompetences maiņai starp uzraudzības iestādēm (trešais prejudiciālais jautājums)
1. Pušu apsvērumu kopsavilkums
70.
VTB Bank uzskata, ka atbilstoši VUM pamatregulas 48. panta 3. punktam un 149. panta 1. punktam FMA ir kompetenta tikai attiecībā uz uzraudzības procedūrām, kas ir formāli uzsāktas pirms 2014. gada 4. novembra.
71.
Tā kā FMA lēmums par procentu piemērošanu (saistībā ar risku pārsniegumu 2014. gada oktobrī) ir pieņemts 2015. gada 11. maijā un tā pamats bija pašas VTB Bank2014. gada 3. novembra ziņojums, šī iestāde uzskata, ka nevar uzskatīt, ka šis ziņojums ir formālas uzraudzības procedūras pamats VUM pamatregulas 2. panta 25. punkta un 48. panta 3. punkta izpratnē.
72.
Tāpēc VTB Bank uzskata, ka, formāli neuzsākot procedūru pirms 2014. gada 4. novembra, FMA nebija kompetences pieņemt 2015. gada 11. maija lēmumu.
73.
Atbildot uz iepriekšminēto, FMA savu kompetenci pamato ar to, ka Savienības tiesībās nav noteikti procenti, kas ir līdzīgi šim gadījumam, bet dalībvalstīm ir piešķirta noteikta rīcības brīvība attiecībā uz šādām valstu īpatnībām. Ja ECB nav kompetences saskaņā ar VUM pamatregulu, FMA uzskata, ka nav jāanalizē šīs regulas 48. panta 3. punktā minētie pārejas noteikumi attiecībā uz uzsāktām procedūrām.
74.
FMA arī apgalvo, ka procesuālās ekonomijas dēļ VTB Bank2014. gada 3. novembra ziņojums jau bija ņemts vērā izmeklēšanas procedūrā par iepriekšējiem pārsniegumiem, jo tā attiecās uz tiem pašiem klientiem un tiem pašiem faktiem.
75.
ECB, kuras apsvērumi ir saistīti tikai ar šo trešo jautājumu, uzskata, ka “formāli uzsāktas uzraudzības procedūras” jēdziens VUM pamatregulas 48. panta 3. punktā ir ieviests gadījumiem, kad notiek maiņa kompetences sadalījumā starp ECB un NKI. Šis jēdziens esot saistīts ar ECB uzdevumiem un pilnvarām tādējādi, ka regulas 48. pants attiecoties tikai uz procedūrām par tās kompetencē esošajiem jautājumiem.
76.
Tādējādi VUM pamatregulas 48. panta 3. punkta piemērošana būs atkarīga no tā, kā tiks klasificēti attiecīgie piemērotie procenti. Tas būs piemērojams, ja tas būs prudenciālās uzraudzības pasākums Direktīvas 2013/36 64. un 65. panta izpratnē, bet nebūs piemērojams, ja tas būs ekonomiska rakstura pasākums, kura mērķis ir atgūt labumu, kas ir iegūts vai var tikt iegūts prettiesiskas rīcības rezultātā.
77.
Komisija, kas viedokli par šo jautājumu izsaka tikai pakārtoti, uzskata, ka prudenciālās uzraudzības procedūra VUM pamatregulas 48. panta 3. punkta izpratnē netiek uzsākta ar brīdi, kad kredītiestāde iesniedz ziņojumu, kas ir paredzēts CRR 396. pantā. No otras puses, tā uzskata, ka iepriekšējas procedūras par līdzīgiem pārkāpumiem, kas jau ir noslēgtas, nevarētu būt pamats šai procedūrai jauna pārkāpuma gadījumā.
2. Vērtējums
78.
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa cenšas noskaidrot, vai atbilstoši Regulas Nr. 468/14 48. panta 3. punktam pastāv “formāli uzsākta uzraudzības procedūra” kādā no šiem gadījumiem:
–
kad kredītiestāde ir paziņojusi kompetentajām iestādēm par riska darījumu pārsniegumu, kas ir radies, pārsniedzot CRR 395. pantā noteikto;
–
kad paralēlā procedūrā par iepriekšējiem līdzīgiem pārkāpumiem uzraudzības iestāde jau ir pieņēmusi lēmumu.
79.
Šajā lietā procentu piemērošanas, par kuru FMA izlēma 2015. gada 11. maijā, pamats bija riska darījumu pārsniegums, kas bija noticis 2014. gada oktobrī un par kuru VTB Bank paziņoja šai iestādei 2014. gada 3. novembrī (proti, vienu dienu pirms tam, kad ECB uzņēmās kompetenci saskaņā ar VUM pamatregulu).
80.
Sadarbības starp ECB un valsts uzraudzības iestādēm jomā VUM pamatregulas 48. pantā ir regulētas nenoslēgtās uzraudzības procedūras brīdī, kad notiek kompetences maiņa no ECB uz kādu no šīm [valsts] iestādēm.
81.
Šādi pieņemot, saskaņā ar VUM pamatregulas 149. panta 1. punktu būtu jāpiemēro pārejas procedūra, kas ir noteikta [VUM pamatregulas] 48. pantā, “ja vien ECB nenolemj citādi, tad, ja NKI uzsākusi uzraudzības procedūru, kurā ECB uzņemas kompetenci, pamatojoties uz VUM regulu, un ja tas notiek pirms 2014. gada 4. novembra”.
82.
Iesniedzējtiesasprāt, ir svarīgi, vai pirms 2014. gada 4. novembra pastāvēja formāla uzraudzības procedūra, kuru uzņēmās FMA. Tomēr es uzskatu, ka ir viens priekšnoteikums, par kuru atgādināja ECB savos apsvērumos un kura izpildi noliedz FMA, kas ir jāizanalizē.
83.
FMA uzskata, ka ECB nekādā gadījumā nebūtu pilnvaru piemērot izņemšanas no apgrozības procentus, proti, arī no 2014. gada 4. novembra. Ja tā būtu, nebūtu jāpiemēro VUM pamatregulas 48. panta pārejas režīms.
84.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1024/2013 4. panta 1. punkta d) apakšpunktu “[..] ECB ir ekskluzīvi kompetenta prudenciālās uzraudzības vajadzībām [..] attiecībā uz visām kredītiestādēm, kas veic uzņēmējdarbību iesaistītajās dalībvalstīs”, tostarp “nodrošināt atbilstību 4. panta 3. punkta pirmajā daļā minētajiem tiesību aktiem, kas nosaka prudenciālās prasības kredītiestādēm tādās jomās kā [..] lielo riska darījumu limiti [..]”.
85.
Regulas Nr. 1024/2013 4. panta 3. punkta pirmajā daļā ir tieši noteikts, ka, lai izpildītu savus pienākumus “un ar mērķi nodrošināt augstus uzraudzības standartus, ECB piemēro visus attiecīgos Savienības tiesību aktus un gadījumos, kad Savienības tiesību akti ir direktīvas, – valsts tiesību aktus, kas transponē šīs direktīvas”. Papildus ir noteikts, ka, “ja attiecīgie Savienības tiesību akti ir regulas un ja ar šīm regulām šobrīd tiek skaidri piešķirtas iespējas dalībvalstīm, ECB piemēro arī tos valsts tiesību aktus, ar kuriem minētās iespējas īsteno” (
21
).
86.
Ja procentu piemērošana būtu spēkā esošs valsts pasākums, kuru dalībvalsts ir noteikusi, īstenojot iespēju, kas ir piešķirta Direktīvas 2013/36 un CRR tiesiskajā regulējumā, vai ja tas būtu pasākums, kas ir šajos ietvaros tieši piemērojams (kā es uzskatu), abos gadījumos tā nepārsniegtu ECB piešķirto kompetenci saskaņā ar Regulas Nr. 1024/2013 4. pantu.
87.
Tā kā ir izpildīts pirmais VUM pamatregulas 48. pantā paredzētais nosacījums (proti, ECB ir uzņēmusies kompetenci), ir jānoskaidro, vai ir izpildīts nosacījums, par kuru tieši jautā iesniedzējtiesa. Proti, vai datumā, kad ECB uzņēmās uzraudzības kompetenci, FMA bija uzsākusi procedūru.
88.
VUM pamatregulas 48. panta 3. punktā ir tieši minēta “formāli uzsākta uzraudzības procedūra”. Izmantotais apstākļa vārds neko nepaskaidro par iemesliem, kas ir bijuši par pamatu procedūras uzsākšanai, starp kuriem var būt ziņojums atbilstoši CRR 395. panta 5. punktam, kurš iestādei ir jānosūta kompetentajām iestādēm, kad ir pārsniegts darījumu limits.
89.
Manuprāt, Savienības likumdevējs ir vēlējies īpaši ņemt vērā brīdi, kurā procedūra ir uzsākta
formāli un oficiāli, proti, kad ir bijis tiešs kompetentās iestādes lēmums uzsākt procedūru, ko veic kompetentā iestāde. Lai arī kādi būtu materiālie iemesli (kā kredītiestādes ziņojums), kuru rezultātā ir formāli pieņemts šis lēmums, svarīga ir formālā uzsākšana, nevis materiālie iemesli.
90.
Tādējādi es uzskatu, ka ar VTB Bank2014. gada 3. novembra ziņojumu nevar tikt uzskatīta par uzsāktu uzraudzības procedūra, kura ir norādīta VUM pamatregulas 48. panta 3. punktā.
91.
Man arī nešķiet, ka procentu piemērošana, par kuru tika lemts pēc VTB Bank2014. gada 3. novembra ziņojuma, varētu tikt attiecināta uz procedūru, kas bija 2014. gada 30. oktobra lēmuma pamatā, ar kuru tika piemēroti procenti par iepriekšējiem pārsniegumiem.
92.
Ņemot vērā visas šīs lietas īpatnības un to, ka tas ir jautājums, kurš galīgi būs jāizlemj iesniedzējtiesai, ir jāpieņem, ka procedūra, kas bija 2014. gada 30. oktobra lēmuma pamatā, bija pabeigta, kad VTB Bank ziņoja par otro riska darījumu pārsniegumu (2014. gada 3. novembrī). Lēmums, kas tika pieņemts par šo jauno pārsniegumu, varēja tikt pieņemts tikai par jaunu “formāli uzsāktu uzraudzības procedūru”, kas tādējādi ir atšķirīga no iepriekšējās procedūras.
93.
FMA ir atsaukusies uz procesuālo ekonomiju, lai otro lēmumu kaut kā attiecinātu uz procedūru, kas ir noslēgta 2014. gada 30. oktobrī. Šajā ziņā tā apgalvo, ka šajā procedūrā jau bija ņemts vērā pārsniegums, par kuru VTB Bank paziņoja 2014. gada 3. novembrī. Negribot iesaistīties jautājumā, kas, vēlreiz atkārtošu, ir jāizlemj valsts tiesai, es uzskatu, ka VUM pamatregulas 48. panta 3. punktā minētais uzraudzības procedūras uzsākšanas formālais raksturs izslēdz FMA minētos materiālos un procesuālās ekonomijas apsvērumus.
94.
Tādējādi es uzskatu, ka uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka nevienā no iesniedzējtiesas minētajiem gadījumiem nepastāv “formāli uzsākta uzraudzības procedūra”.
V. Secinājumi
95.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ierosinu Tiesai uz Bundesverwaltungsgericht (Federālā Administratīvā tiesa, Austrija] uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2013/36/ES (2013. gada 26. jūnijs) par piekļuvi kredītiestāžu darbībai un kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību prudenciālo uzraudzību, ar ko groza Direktīvu 2002/87/EK un atceļ Direktīvas 2006/48/EK un 2006/49/EK, it īpaši tās 64., 65. un 67. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā, kurā ir paredzēta procentu piemērošana gadījumos, kad ir pārsniegti lielo riska darījumu limiti, kas ir noteikti Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 575/2013 (2013. gada 26. jūnijs) par prudenciālajām prasībām attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām, un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 648/2012, 395. panta 1. punktā, pat ja ir izpildīti Regulas Nr. 575/2013 395. panta 5. punktā noteiktie izņēmuma nosacījumi.
2)
Eiropas Centrālās bankas Regulas (ES) Nr. 468/14 (2014. gada 16. aprīlis), ar ko izveido vienotā uzraudzības mehānisma pamatstruktūru Eiropas Centrālās bankas sadarbībai ar nacionālajām kompetentajām un norīkotajām iestādēm (VUM pamatregula), 48. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka “uzraudzības procedūra” tikai tad ir uzskatāma par “formāli uzsāktu”, ja kompetentā iestāde pieņem tiešu lēmumu par tās uzsākšanu, bet par šādu lēmumu nav uzskatāms ziņojums, ko tai iesniegusi kredītiestāde.
(
1
)	Oriģinālvaloda – spāņu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2013. gada 26. jūnijs) par piekļuvi kredītiestāžu darbībai un kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību prudenciālo uzraudzību, ar ko groza Direktīvu 2002/87/EK un atceļ Direktīvas 2006/48/EK un 2006/49/EK (OV 2013, L 176, 338. lpp.).
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2013. gada 26. jūnijs) par prudenciālajām prasībām attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām, un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 648/2012 (OV 2013, L 176, 1. lpp.). Turpmāk tekstā – “CRR” atbilstoši tās nosaukumam angļu valodā (Capital Requirement Regulation).
(
4
)	Eiropas Centrālās bankas Regula (2014. gada 16. aprīlis), ar ko izveido vienotā uzraudzības mehānisma pamatstruktūru Eiropas Centrālās bankas sadarbībai ar nacionālajām kompetentajām un norīkotajām iestādēm (VUM pamatregula) (OV 2014, L 141, 1. lpp.).
(
5
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2006. gada 14. jūnijs) par kredītiestāžu darbības sākšanu un veikšanu (OV 2006, L 177, 1. lpp.).
(
6
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2006. gada 14. jūnijs) par ieguldījumu sabiedrību un kredītiestāžu kapitāla pietiekamību (OV 2006, L 177, 201. lpp.).
(
7
)	Padomes Regula (2013. gada 15. oktobris), ar ko Eiropas Centrālajai bankai uztic īpašus uzdevumus saistībā ar politikas nostādnēm, kas attiecas uz kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību (OV 2013, L 287, 63. lpp.).
(
8
)	BGBl. I Nr. 532/2014 publicētajā redakcijā, kas bija spēkā laika posmā no 2014. gada 1. marta līdz 2015. gada 14. augustam un ietvēra atsauci uz CRR 395. panta 1. punktu (turpmāk tekstā – “BWG”).
(
9
)	Direktīvas 2013/36 preambulas 2. apsvērums un CRR preambulas 5. apsvērums.
(
10
)	CRR preambulas 9. apsvērums. Tāpat Direktīvas 2013/36 preambulas 2. apsvērumā ir norādīts, ka tiek noteiktas “vienotas un tieši piemērojamas prudenciālās prasības attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām, jo šādas prasības ir cieši saistītas ar finanšu tirgu darbību”.
(
11
)	Termins “atbilstošais kapitāls” šaurākā nozīmē varētu būt pielīdzināms terminam “pašu kapitāls”. Skat. Komisijas ziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei par termina “atbilstošs kapitāls” definīcijas atbilstības pārskatīšanu saskaņā ar Regulas (ES) Nr. 575/2013 571. pantu, COM(2016) 21 final.
(
12
)	Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 6. punkts.
(
13
)	Tās apsvērumu raksta 28. punkts.
(
14
)	Šajā ziņā Direktīvas 2013/36 preambulas 41. apsvērums nevarētu būt izteikts vēl skaidrāk, nosakot, ka “dalībvalstīm vajadzētu būt iespējai noteikt citas papildu sankcijas un augstākus administratīvo naudas sodu līmeņus, nekā ir paredzēts šajā direktīvā”. Dalībvalstīm piešķirtā rīcības brīvība neattiecas tikai uz sodu jomu tās šaurā izpratnē, jo šajā pašā apsvērumā ir atsauce gan uz “administratīviem sodiem”, gan “citiem administratīviem pasākumiem”, uzsverot, ka ir svarīgi nodrošināt “iespējami lielāku darbības tvērumu attiecībā uz pārkāpumu, un lai palīdzētu novērst turpmākus pārkāpumus, neatkarīgi no tā, vai valsts tiesību aktos [valstu noteiktās tiesiskās sekas] ir kvalificēt[as] kā administratīvs sods vai kā cits administratīvs pasākums” (mans izcēlums).
(
15
)	Es atgriežos pie iepriekšējās piezīmes. Neatkarīgi no tā, kā ir norādījusi Tiesa par dalībvalstu pasākumiem Savienības finansiālo interešu aizsargāšanai, ka “pienākums atgriezt labumu, kas ir saņemts nepamatoti, izmantojot prettiesiskus paņēmienus, ir nevis sods, bet gan tikai sekas konstatācijai, ka nosacījumi, kas vajadzīgi, lai iegūtu no Savienības tiesiskā regulējuma izrietošu labumu, nav tikuši ievēroti un tas līdz ar to padara iegūto labumu par nepamatotu” (spriedums, 2016. gada 26. maijs, Județul Neamț, C‑260/14 un C‑261/14, EU:C:2016:360, 50. punkts).
(
16
)	CRR preambulas 9. apsvērums.
(
17
)	Turpat.
(
18
)	Šī iemesla dēļ Direktīvas 2013/36 70. pantā ir norādīts, ka “kompetent[ajām] iestād[ēm] [jā]ņem vērā vis[i] attiecīg[ie] apstākļ[i]”, tostarp, piemēram, “a) pārkāpuma smagum[s] un ilgum[s]; b) fiziskās vai juridiskās personas, kas ir atbildīga par pārkāpumu, atbildības pakāp[e]; c) fiziskās vai juridiskās personas, kas ir atbildīga par pārkāpumu, finansiāl[ais] stāvokli[s] [..] d) fiziskās vai juridiskās personas, kas ir atbildīga par pārkāpumu, gūtās peļņas vai novērsto zaudējumu nozīmīgum[s], ciktāl tos var noteikt; [..] [vai] f) fiziskās vai juridiskās personas, kas ir atbildīga par pārkāpumu, sadarbības līmeni[s] ar kompetento iestādi”.
(
19
)	Atgādināšu, ka atbilstoši šim pašam 67. pantam “šo pantu piemēro vismaz vienā no šādiem gadījumiem [..]” (mans izcēlums). Tāpat šīs pašas direktīvas 66. panta 1. punkts attiecas arī uz vairākiem tiesiskajiem gadījumiem, kuros būtu jāpiemēro “vismaz” valsts noteikti sodi un administratīvi pasākumi.
(
20
)	1. punktā dažiem gadījumiem ir paredzēts neprocentuāls limits, bet šis pieņēmums neattiecas uz šo lietu.
(
21
)	Mans izcēlums.