TIESAS SPRIEDUMS1982. gada 6. oktobrī (*)Pienākums iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumuLieta 283/81par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EEK līguma 177. pantam iesniegusi Corte suprema di cassazione pirmā palāta, lai tiesvedībā starpSrl CILFIT, kas ir likvidācijas procesā, un 54 citiem uzņēmumiem, Romā, unMinistero della sanita, ko pārstāv tās ministrs, Romā_un starpLanificio di Gavardo SpA, Milānā_unMinistero della sanita, ko pārstāv tās ministrs, Romā_saņemtu prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt EEK līguma 177. panta trešo daļu.TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs Ž. Mertenss de Vilmarss [J. Mertens de Wilmars], palātu priekšsēdētāji Dž. Bosko [G. Bosco], Ā. Tufē [A. Touffait] un O. Dūe [O. Due], tiesneši P. Peskatore [P. Pescatore], Makenzijs Stjuarts [Mackenzie Stuart], A. O’Kīfs [A. O’Keeffe], T. Kopmanss [T. Koopmans], U. Everlings [U. Everling], A. Hlors [A. Chloros] un F. Greviss [F. Grévisse], ģenerāladvokāts F. Kapotorti [F. Capotorti], sekretārs P. Heims [P. Heim]_pasludina šo spriedumu. Spriedums1        Ar
1981. gada 27. marta rīkojumu, ko Tiesa saņēmusi
1981. gada 31. oktobrī, Corte suprema di cassazione
[Augstākā kasācijas instances tiesa] atbilstoši EEK līguma
177. pantam uzdeva prejudiciālu jautājumu par to, kā interpretēt
EEK līguma 177. panta trešo daļu.2        Šis
jautājums ir ierosināts tiesvedībā, kas tiek izskatīta starp vilnas
importētājiem uzņēmumiem un Itālijas Veselības aizsardzības ministriju
par nemainīgu veterinārās ekspertīzes nodevu, ko piemēro vilnai, kas
tiek ievesta no valstīm, kuras nav Kopienas dalībvalstis. Šie uzņēmumi
ir atsaukušies uz 1968. gada 28. jūnija Regulu Nr. 827/68
par tirgus kopīgo organizāciju dažiem produktiem, kas uzskaitīti Līguma
II pielikumā (OV L 151, 16. lpp.), kuras 2. panta
2. punktā dalībvalstīm ir aizliegts noteikt jebkādu muitas nodevai
līdzvērtīgu maksājumu ievestiem “dzīvnieku produktiem”, kas nav
pieminēti vai iekļauti citur un kas ir klasificēti Kopējā muitas tarifa
pozīcijā Nr. 05.15. Veselības aizsardzības ministrija šo argumentu
ir noraidījusi, norādot, ka vilna nav iekļauta Līguma II pielikumā.
Tādējādi lauksaimniecības tirgu kopīgā organizācija uz to neattiecas.3        Veselības
aizsardzības ministrija no šiem apstākļiem secina, ka atbilde uz
jautājumu par to, kā risināt jautājumu attiecībā uz Kopienas iestāžu
tiesību akta interpretāciju, ir tik acīmredzama, ka nav iespējams šo
interpretāciju apšaubīt un nav vajadzības vērsties Tiesā ar lūgumu
sniegt prejudiciālu nolēmumu. Turpretim ieinteresētie uzņēmumi uzskata,
ka, tā kā jautājums par regulas interpretāciju ir ierosināts Corte suprema di cassazione,
kuras lēmumus saskaņā ar valsts tiesību aktiem nevar pārsūdzēt, šī
tiesa atbilstoši 177. panta trešajai daļai nevar atteikties no
pienākuma vērsties Tiesā.4        Saistībā ar šiem savstarpēji pretējiem viedokļiem Corte suprema di cassazione ir Tiesai uzdevusi šādu jautājumu:“Ņemot
vērā, ka Līguma 177. panta trešajā daļā ir noteikts, ka gadījumos,
kad kādu no šā paša panta pirmajā daļā minētajiem jautājumiem ierosina
par lietu, ko izskata valsts tiesa, kuras lēmumus saskaņā ar attiecīgās
valsts tiesību aktiem nevar pārsūdzēt, šai valsts tiesai jāvēršas Tiesā –
vai tas nozīmē pienākumu iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu,
kas valsts tiesai vispār neļauj izvērtēt ierosinātā jautājuma
pamatotību, vai tomēr šis pienākums pastāv tikai tad – un, ja pastāv,
tad kādā mērā – ja attiecībā uz interpretāciju ir pamatotas šaubas?”5        Lai
atbildētu uz šo jautājumu, ir jāņem vērā 177. pantā noteiktā
sistēma, kas Tiesai piešķir kompetenci spriest cita starpā par Līguma un
Kopienas un tās iestāžu tiesību aktu interpretāciju.6        Saskaņā
ar šī panta otro daļu jebkura kādas dalībvalsts tiesa, kas uzskata, ka
sprieduma pieņemšanai ir vajadzīgs lēmums par normas interpretāciju,
“var” lūgt, lai Tiesa sniedz nolēmumu par šo jautājumu. Trešā daļa
paredz, ka tad, ja šādu jautājumu ierosina par lietu, ko izskata valsts
tiesa, kuras lēmumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem nevar
pārsūdzēt, tad šai tiesai “jāvēršas” Tiesā.7        Pienākums
vērsties Tiesā ir saistīts ar sadarbību, kas starp valstu tiesām kā
iestādēm, kurām jāpiemēro Kopienu tiesības, un Tiesu ir nodibināta, lai
nodrošinātu pareizu Kopienu tiesību piemērošanu un vienveidīgu
interpretāciju visās dalībvalstīs. Līguma 177. panta trešās daļas
tiešais mērķis ir novērst atšķirības, kas Kopienas teritorijā judikatūrā
varētu rasties attiecībā uz Kopienu tiesībām. Tāpēc gadījumos, kad tiek
ierosināts jautājums par interpretāciju 177. panta nozīmē, šī
pienākuma jēga ir jāvērtē atbilstoši šiem mērķiem un, ņemot vērā valsts
tiesu un Tiesas attiecīgo kompetenci.8        Šajā
ziņā, lai varētu noteikt, kādos apstākļos Tiesā ir jāvēršas valsts
tiesai, kuras lēmumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem nevar
pārsūdzēt, jāprecizē, kāda jēga Kopienu tiesību nozīmē ir frāzei “ja
šādu jautājumu ierosina”.9        Pirmkārt,
jānorāda, ka 177. pants nav tiesību aizsardzības līdzeklis pusēm
lietā, ko izskata valsts tiesa. Tas vien, ka, pēc kādas puses domām,
tiesvedība rosina jautājumu par Kopienu tiesību interpretāciju, nebūt
nenozīmē, ka attiecīgajai tiesai būtu jāuzskata, ka ir ierosināts
jautājums 177. panta nozīmē. No otras puses, valsts tiesa
vajadzības gadījumā var vērsties Kopienu Tiesā pēc savas ierosmes. 10      Otrkārt,
no 177. panta otrās un trešās daļas savstarpējās saiknes izriet,
ka tiesām, kas minētas trešajā daļā, ir tādas pašas tiesības lemt par
to, vai sprieduma pieņemšanai ir nepieciešams lēmums par kādu Kopienu
tiesību jautājumu, kā jebkurai citai valsts tiesai. Šīm tiesām tāpēc nav
pienākuma vērsties Tiesā, lai noskaidrotu jautājumu, kas ierosināts
saistībā ar Kopienu tiesību interpretāciju, ja šis jautājums nav
būtisks, t.i., ja atbilde uz šo jautājumu, lai kāda tā arī būtu, nekādi
nevarētu ietekmēt lietas atrisinājumu.11      Ja
tomēr šīs tiesas uzskata, ka konkrētajā lietā tās var pieņemt lēmumu,
tikai atsaucoties uz Kopienu tiesībām, 177. pants tām uzliek
pienākumu vērsties Tiesā ikreiz, kad tiek ierosināts jautājums par
interpretāciju.12      Ar uzdoto jautājumu Corte di cassazione vēlas noskaidrot, vai pienākums, kas formulēts 177. panta trešajā daļā, noteiktos apstākļos var tikt ierobežots.13      Šajā
ziņā jāatgādina, ka Tiesa 1963. gada 27. marta spriedumā
(apvienotās lietas no 28/62 līdz 30/62 Da Costa, Recueil,
75. lpp.) nolēma, ka: “lai gan 177. panta pēdējā daļa valstu
tiesām, kuru lēmumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem nevar
pārsūdzēt, liek bez atrunām vērsties Tiesā ikreiz, kad izskatāmajā lietā
tiek ierosināts jautājums par interpretāciju, gadījumos, kad saskaņā ar
177. pantu Tiesa jau ir sniegusi autoritatīvu interpretāciju, šis
pienākums zaudē pamatojumu un līdz ar to arī saturu. Tas tā ir it
sevišķi tajos gadījumos, kad ierosinātais jautājums ir pēc būtības
idents kādam citam jautājumam, attiecībā uz kuru analoģiskā lietā jau ir
sniegts prejudiciāls nolēmums”.14      Tādas
pašas sekas attiecībā uz ierobežojumiem pienākumam, kas noteikts
177. panta trešajā daļā, var būt pastāvīgai Tiesas judikatūrai, kas
saistīta ar kāda tiesiska jautājuma atrisināšanu, neatkarīgi no
procesa, kādā šī Tiesas judikatūra pieņemta, un pat tad, ja ierosinātie
jautājumi nav bijuši pilnīgi identi.15      Tomēr
jebkurā no šiem gadījumiem valsts tiesām, ieskaitot tās, kas minētas
177. panta trešajā daļā, saglabājas visas tiesības vērsties Tiesā,
ja tās uzskata, ka tas ir nepieciešams.16      Visbeidzot,
tas, kā pareizi piemērot Kopienu tiesības, var būt tik acīmredzams, ka
attiecībā uz ierosinātā jautājuma risinājumu nevar būt nekādu pamatotu
šaubu. Pirms secināšanas, ka tas tā ir, valsts tiesai jābūt
pārliecinātai, ka arī visu citu dalībvalstu tiesām, kā arī Tiesai tas ir
tikpat acīmredzams. Tikai tad, ja tiek ievēroti šie nosacījumi, valsts
tiesa drīkst nevērsties ar šo jautājumu Tiesā un drīkst pati uzņemties
atbildību to atrisināt.17      Šādas
iespējas pastāvēšana tomēr ir jāizvērtē, ņemot vērā Kopienu tiesību
būtību un īpašās grūtības, kādas saistītas ar to interpretāciju.18      Vispirms
jāņem vērā, ka Kopienu tiesību akti tiek rakstīti vairākās valodās un
ka versijas dažādās valodās ir vienlīdz autentiskas; tāpēc, lai
interpretētu kādu Kopienu tiesību normu, ir jāsalīdzina versijas dažādās
valodās.19      Jāpiebilst,
ka pat gadījumā, kad versijas dažādās valodās pilnīgi sakrīt, Kopienu
tiesībās tiek izmantota sava īpaša terminoloģija. Turklāt jāuzsver, ka
juridiskiem jēdzieniem Kopienu tiesībās un dažādajās valstu tiesībās var
būt atšķirīgs saturs.20      Visbeidzot,
katra Kopienu tiesību norma ir jāskata kontekstā un jāinterpretē
saskaņā ar visām Kopienu tiesību normām un to mērķiem, ņemot vērā
Kopienu tiesību attīstību un stāvokli laikā, kad izskatāmā tiesību norma
jāpiemēro.21      Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uz Corte suprema di cassazione
jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka 177. panta trešā daļa ir
jāinterpretē tādā nozīmē, ka tiesai, kuras lēmumus saskaņā ar attiecīgās
valsts tiesību aktiem nevar pārsūdzēt, gadījumos, kad izskatāmajā lietā
tiek ierosināts jautājums saistībā ar Kopienu tiesībām, ir pienākums
vērsties Tiesā, ja vien šī tiesa nekonstatē, ka ierosinātais jautājums
nav būtisks vai ka Tiesa jau ir interpretējusi izskatāmo Kopienu tiesību
normu, vai ka tas, kā pareizi piemērot Kopienu tiesības, ir tik
acīmredzams, ka nevar būt nekādu pamatotu šaubu; šādas iespējas
pastāvēšana ir jāizvērtē, ņemot vērā Kopienu tiesību būtību, īpašās
grūtības, kas saistītas ar to interpretāciju, un risku, ka Kopienas
teritorijā judikatūrā varētu rasties atšķirības. Par tiesāšanās izdevumiem22      Tiesāšanās
izdevumi, kas radušies Itālijas Republikas valdībai, Nīderlandes
Karalistes valdībai un Eiropas Kopienu Komisijai, kuras Tiesā
iesniegušas apsvērumus, nav atlīdzināmi.Tā kā šī tiesvedība attiecībā uz pusēm pamata lietā ir stadija procesā, ko izskata Corte suprema di cassazione, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.Ar šādu pamatojumu TIESA_atbildot uz jautājumu, ko tai ar 1981. gada 27. marta rīkojumu iesniegusi Corte suprema di cassazione, nospriež:EEK
līguma 177. panta trešā daļa ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka
tiesa, kuras lēmumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem nevar
pārsūdzēt, gadījumos, kad izskatāmajā lietā tiek ierosināts jautājums
saistībā ar Kopienu tiesībām, ir pienākums vērsties Tiesā, ja vien šī
tiesa nekonstatē, ka ierosinātais jautājums nav būtisks vai ka Tiesa jau
ir interpretējusi izskatāmo Kopienu tiesību normu, vai ka tas, kā
pareizi piemērot Kopienu tiesības, ir tik acīmredzams, ka nevar būt
nekādu pamatotu šaubu; šādas iespējas pastāvēšana ir jāizvērtē, ņemot
vērā Kopienu tiesību būtību, īpašās grūtības, kas saistītas ar to
interpretāciju, un risku, ka Kopienas teritorijā judikatūrā varētu
rasties atšķirības.Mertens de WilmarsBoscoTouffaitDuePescatore      Mackenzie StuartO’KeeffeKoopmansEverling      ChlorosGrévissePasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1982. gada 6. oktobrī.Sekretārs       PriekšsēdētājsP. Heim       J. Mertens de Wilmars* Tiesvedības valoda – itāļu.