62007CC0350
ĢENERĀLADVOKĀTA JANA MAZAKA [ JÁN MAZÁK ],
SECINĀJUMI
sniegti 2008. gada 18. novembrī (
1
)
Lieta C-350/07
Kattner Stahlbau GmbH
Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft
pret
“Konkurence — EKL 81., 82. un 86. pants — Obligātā apdrošināšana pret nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām — Uzņēmuma jēdziens — Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana — Pakalpojumu sniegšanas brīvība — EKL 49. un 50. pants — Ierobežojums — Pamatojums — Būtiska apdraudējuma risks sociālā nodrošinājuma sistēmas finanšu līdzsvaram”
1.
Sächsisches Landessozialgericht (Saksijas Federālās zemes Sociālo lietu tiesa) lūdz Tiesai noteikt, vai pret tādu organizāciju kā Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft (Mašīnbūves un metāla nozares arodbiedrība, turpmāk tekstā — “MMB”), kas veic apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām, ir jāattiecas kā pret uzņēmumu EKL 81. un 82. panta izpratnē. Turklāt iesniedzējtiesa vēlas pārliecināties par to, vai obligātā konkrētu darba ņēmēju apdrošināšana tādā organizācijā kā MMB (
2
) atbilstoši Vācijas tiesību sistēmai pārkāpj Līguma normas, it īpaši normas par pakalpojumu sniegšanas un/vai saņemšanas brīvību.
I — Valsts tiesiskais regulējums
2.
Sozialgesetzbuch [Sociālā nodrošinājuma kodeksa] VII nodaļa (turpmāk tekstā — “SGB VII”) attiecas uz obligāto apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem (
3
). SGB VII 152. pantā ar nosaukumu “Atbildības sadalījums” ir noteikts:
“Iemaksas ir jānosaka tā kalendārā gada beigās, kurā, pamatojoties uz atbildības sadalījumu, principā ir radies iemaksu pienākums. Šādam sadalījumam ir jāietver prasības par iepriekšējo gadu, kā arī atbilstoša uzkrājuma radīšanai nepieciešamās iemaksas. Papildus tam iemaksas var ieturēt, tikai lai nodrošinātu finansējumu apritē esošam kapitālam.”
3.
SGB VII 153. pantā ar nosaukumu “Aprēķina pamats” ir noteikts:
“1.   Iemaksas, izņemot turpmāk minētos gadījumus, ir jāaprēķina pēc finansēšanas prasībām (atbildība atkarībā no tās sadalījuma), apdrošināto personu samaksām un algām un riska kategorijām.
2.   Apdrošināto personu samaksa un algas ir jāņem par pamatu iemaksām līdz to maksimālai ikgadējai ienākumu summai.
3.   Noteikumos ir paredzēta minimālā aprēķina bāze, ņemot vērā apdrošinātās personas, kas ir sasniegusi 18 gadu vecumu, minimālo gada samaksu vai algu. [..]
4.   Iemaksu aprēķinā pilnīgi vai daļēji var neņemt vērā negadījumu risku uzņēmumā tiktāl, ciktāl šīs izmaksas attiecībā uz pensijām, pabalstiem un kompensācijām nāves gadījumā:
1)
ir balstītas uz kaitējumu vai zaudējumu, ko radījis apdrošinātais risks šajos uzņēmumos, ja šis kaitējums vai zaudējums ir beidzis pastāvēt vai izbeidzies četru gadu laikā pirms gada, kad iemaksas ir aprēķināmas, vai
2)
ir balstītas uz kaitējumu vai zaudējumu, ko radījis apdrošinātais risks, kas pirmo reizi parādījās pirms četru gadu termiņa pirms tā gada, kad iemaksas ir aprēķināmas.
Kopējais izmaksu apmērs, kurš atbilstoši pirmajam teikumam šajā apakšpunktā tiek piešķirts uzņēmumiem, neņemot vērā to negadījumu riska līmeni, nevar pārsniegt 30% no kopējām izmaksām pensijām, pabalstiem un kompensācijām nāves gadījumā. Īstenošanas normas ir jāparedz noteikumos.”
4.
SGB VII 157. pantā ar nosaukumu “Risku pakāpes” ir noteikts:
“1.   Uzņēmumiem, kas ir atbildīgi par nelaimes gadījumu apdrošināšanas sniegšanu, neatkarīgi ir jāizveido risku pakāpes. Šajās risku pakāpēs ir jānorāda riska kategorijas, lai iemaksas varētu iekasēt pakāpeniski. [..]
2.   Risku pakāpes ir jāiedala tarifu pozīcijās, atsevišķi izdalot riskam pakļauto personu kategorijas un atsaucoties uz risku salīdzinājumu, kas pamatots ar vispārēji pieņemtiem apdrošināšanas principiem. [..]
3.   Riska kategorijas ir jāaprēķina, ņemot vērā saistību starp izmaksātajām atlīdzībām un samaksu vai algu.
[..]”
5.
SGB VII 176. pantā ar nosaukumu “Noregulēšanas pienākums” ir noteikts, ka, ja:
“1.
darba devēju atbildības apdrošināšanas apvienības pensijas apdrošināšanas izmaksas ir 4,5 reizes lielākas nekā darba devēju atbildības apdrošināšanas apvienību vidējās pensijas apdrošināšanas izmaksas,
2.
darba devēju atbildības apdrošināšanas apvienības, kura piešķir vismaz 20%, bet maksimums 30% no savām izmaksām pensiju izmaksāšanai un pabalstiem nāves gadījumā un kompensācijām atbilstoši 153. panta 4. punktam, pensijas izmaksas uzņēmumiem, nenorādot nelaimes gadījumu riska līmeni, ir vairāk kā trīs reizes lielākas nekā darba devēju atbildības apdrošināšanas apvienību vidējās pensijas apdrosināšanas izmaksas, vai
3.
darba devēju atbildības apdrošināšanas apvienības kompensācijas atbildības izmaksas ir vairāk kā piecas reizes lielākas par darba devēju atbildības apdrošināšanas apvienību vidējām kompensācijas atbildības izmaksām,
darba devēju atbildības apdrošināšanas apvienībām ir jāsadala pārpalikušās izmaksas savā starpā. Ja noregulēšanas ceļā atbilstoši 1. un 2. apakšpunktam maksājamā summa pārsniedz summu, kuru darba devēju atbildības apdrošināšanas apvienība nosaka uzņēmumiem, neņemot vērā nelaimes gadījumu riska līmeni atbilstoši 1. un 2. apakšpunktam, tā nevar pārsniegt pēdējo minēto summu.”
II — Pamata tiesvedība un rīkojums par prejudiciālā jautājuma uzdošanu
6.
Kattner Stahlbau GmbH (turpmāk tekstā — “Kattner”) ir privāta sabiedrība ar ierobežotu atbildību, kas ir nodibināta 2003. gada 13. novembrī un kas uzsāka komercdarbību . Ar paziņojumu MMB informēja Kattner, ka MMB ir likumīgā kompetentā iestāde, kas Kattner sniedz apdrošināšanu nelaimes gadījumiem. Kattner atbilstoši SGB VII 136. pantam bija reģistrēts biedrs ar Nr. 600212360. Minētajā paziņojumā bija ietverts arī lēmums par Kattner apdrošināšanu MMB.
7.
Ar 2004. gada 1. novembra vēstuli Kattner brīdināja par tās obligātās apdrošināšanas MMB atcelšanu, sākot no 2004. gada beigām. Saskaņā ar rīkojumu par prejudiciālā jautājuma uzdošanu Kattner nolūks bija pret pastāvošajiem riskiem iegādāties privātu apdrošināšanu.
8.
Ar 2004. gada 15. novembra paziņojumu MMB informēja Kattner, ka saskaņā ar SGB VII noteikumiem MMB bija likumīgā kompetentā iestāde Kattner apdrošināšanai pret nelaimes gadījumiem. Likumā nebija paredzēta iespēja neiegādāties apdrošināšanu nelaimes gadījumiem vai atcelt obligāto likumā noteikto apdrošināšanu. Tādējādi tika noraidīta Kettner pieprasītā apdrošināšanas MMB anulēšana. paziņojums tika apstiprināts ar MMB lēmumu un ar Sozialgericht Leipzig (Leipcigas Sociālo lietu tiesa) spriedumu.
9.
Saskaņā ar rīkojumu par prejudiciālā jautājuma uzdošanu Kattner savā apelācijas sūdzībā iesniedzējtiesā apgalvo, ka tam noteiktā obligātā apdrošināšana MMB pārkāpj Kopienu tiesības, jo tā pakalpojumu saņemšanas brīvība tiek ierobežota. Kattner iesniedza Dānijas apdrošināšanas uzņēmuma izstrādāto piedāvājumu, saskaņā ar kuru šis uzņēmums apdrošinās Kattner saskaņā ar Vācijas likumu par apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem darbā, arodslimību vai nelaimes gadījumu ceļā uz vai no darba risku ar tādiem pašiem nosacījumiem kā MMB. Turklāt atlīdzība tiek noteikta strikti pēc Deutsche Gesetzliche Unfallversicherung [Vācijas tiesību akti par strādājošo apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem] izstrādātā atlīdzību saraksta. Kattner apgalvo, ka MMB stāvoklis “kā vienīgajam un ekskluzīvajam pakalpojumu sniedzējam pārkāpj EKL 82. un 86. pantu un ka konkurences ierobežojums nevar būt pamatots. Tas pats attiecas uz turpmākiem ierobežojumiem pakalpojumu sniegšanas brīvībai atbilstoši EKL 49. un nākamajiem pantiem. Šķiet, ka nepastāv primārs sabiedrisko interešu pamats, lai pamatotu Vācijas apdrošinātāju pret nelaimes gadījumiem monopolu to attiecīgajās jomās”.
10.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka pastāv būtiska atšķirība starp Vācijas un Itālijas likumā noteikto apdrošināšanas kārtību attiecībā uz nelaimes gadījumiem darbā un ka tādēļ Tiesas spriedumā lietā Cisal (
4
) nav aplūkoti visi konkrētie jautājumi, kas ir būtiski iesniedzējtiesā izskatāmajā lietā. Iesniedzējtiesa norāda, ka sprieduma lietā Cisal kopsavilkuma otrajā rindkopā ir noteikts, ka “uzņēmuma jēdziens [EKL 81. un 82. panta] izpratnē neietver organizāciju, kurai ar likumu ir noteikts pienākums vadīt shēmu, kas nodrošina obligāto apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām, ja atlīdzību un iemaksu apmēru kontrolē valsts, un obligātā apdrošināšana, kas raksturo šādu apdrošināšanas shēmu, ir būtiska shēmas finanšu līdzsvaram un solidaritātes principa piemērošanai, kas nozīmē, ka apdrošinātām personām izmaksātās atlīdzības nav strikti proporcionālas to samaksātajām iemaksām. [..] Šādai organizācijai ir strikti sociāla funkcija. Attiecīgi tās darbība nav saimnieciska darbība konkurences tiesību izpratnē.”
11.
Iesniedzējtiesa norāda, ka tā šaubās par to, vai MMB ir “organizācija, kurai ar likumu ir noteikts pienākums vadīt shēmu, kas nodrošina obligāto apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām”. Turklāt iesniedzējtiesa uzskata, ka būtiska atšķirība starp Itālijas un Vācijas shēmām rodas no tā, ka Istituto nazionale per l’assicurazione contro gli infortuni sul lavoro (Valsts iestāde apdrošināšanai pret nelaimes gadījumiem darbā, turpmāk tekstā — “INAIL”), uz kuru ir atsauce spriedumā lietā Cisal, ir monopols, bet Vācijas likumā noteiktā apdrošināšanas sistēma ir strukturizēta kā oligopols. Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka MMB nav uzticēts vadīt shēmu, kas nodrošina obligāto apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām, bet tā pati tieši nodrošina šādu apdrošināšanu. Iesniedzējtiesa uzskata, ka MMB“vadības darbības” pēc struktūras līdzinās komercuzņēmumu, it īpaši apdrošināšanas sabiedrību, darbībai.
12.
Šajos apstākļos Sächsisches Landessozialgericht nolēma apturēt tiesvedību un atbilstoši EKL 234. pantam ar 2007. gada 24. jūlija rīkojumu uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“a)
Vai [MMB] ir uzņēmums EKL 81. un 82. panta izpratnē?
b)
Vai ar [Kattner] noteikto obligāto dalību [MMB] tiek pārkāptas Kopienu tiesību normas?”
III — Tiesvedība Kopienu Tiesā
13.
Kattner, MMB, Vācijas valdība un Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus. Tiesas sēde netika pieprasīta un nenotika.
IV — Pieņemamība
14.
Tiesai tikai izvirzīti vairāki iebildumi par pieņemamību attiecībā uz Sächsisches Landessozialgericht iesniegtajiem jautājumiem.
15.
Pirmkārt, MMB un Komisija uzskata, ka Tiesa varot interpretēt tikai Kopienu tiesības un tādējādi nevarot spriest par valsts tiesību vai pasākumu saderību ar Kopienu tiesībām. Šajā sakarā Komisija uzskata, ka iesniedzējtiesas pirmais jautājums esot jāpārformulē, jo ar to tiek lūgts interpretēt valsts tiesības un tajā nav norādīti apstākļi, kuros tādu organizāciju kā MMB varētu, pēc iesniedzējtiesas domām, uzskatīt par uzņēmumu atbilstoši EKL 81. un 82. pantam. Šie apstākļi tomēr esot uzskaitīti rīkojuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu motīvu daļā.
16.
Vispirms jāatgādina, ka tiesvedībā atbilstoši EKL 234. pantam Tiesai nav jurisdikcijas piemērot Kopienu tiesību normas konkrētajā lietā vai līdz ar to — klasificēt valsts tiesību normas attiecībā pret šādu normu. Tā tomēr var sniegt valsts tiesai visu attiecīgo Kopienu tiesību noteikumu interpretāciju, kas varētu būt noderīga, novērtējot šādu valsts tiesību noteikumu ietekmi (
5
).
17.
Manuprāt valsts tiesa ar savu pirmo jautājumu lūdz Tiesu piemērot EKL 81. un 82. pantu konkrētajā lietā. Tādēļ es uzskatu, ka Tiesai ir jāpārformulē pirmais tai uzdotais jautājums (
6
). Tādējādi pirmais jautājums ir jāsaprot kā tāds, ar kuru tiek jautāts, vai uzņēmuma jēdziens atbilstoši EKL 81. un 82. pantam ietver organizāciju, kas sniedz apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām, piemēram, MMB. Turklāt es uzskatu, ka iesniedzējtiesas sniegtā informācija rīkojumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu, ko pastiprina Kattner, MMB, Vācijas valdības un Komisijas sniegtie rakstveida apsvērumi, ir pietiekama, lai Tiesa varētu izvērtēt faktiskos apstākļus un tiesisko regulējumu pamata tiesvedībā un lai varētu interpretēt Kopienu konkurences tiesību normas saistībā ar aplūkojamo situāciju šajā lietā.
18.
Otrkārt, attiecībā uz otro jautājumu Komisija uzskata, ka iesniedzējtiesa neesot pienācīgā veidā norādījusi, kuras Kopienu tiesību normas Tiesai ir jāinterpretē.
19.
Lai gan otrajā jautājumā faktiski nav norādītas Kopienu tiesību normas, kuras ir jāinterpretē, no visa rīkojuma par prejudiciālo jautājumu uzdošanu ir skaidrs, ka iesniedzējtiesa lūdz novērtēt, vai EKL 49. un nākamie panti, kā arī EKL 82. un 86. pants ir jāinterpretē kā tādi, kas nepieļauj obligāto tāda uzņēmuma kā Kattner apdrošināšanu tādā organizācijā kā MMB.
20.
Treškārt, MMB uzskata, ka uz Tiesai iesniegtajiem Sächsisches Landessozialgericht jautājumiem nevarot sniegt šai tiesai “lietderīgas” atbildes, jo tā nevar izbeigt Kattner obligāto apdrošināšanu MMB. Kattner apdrošināšanu MMB var izbeigt, tikai atceļot vai grozot 2004. gada 27. janvāra lēmumu par apdrošināšanu, kas nav apstrīdēts.
21.
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka ar Līguma 234. pantu iedibinātā procedūra ir Tiesas un valsts tiesu sadarbības instruments. Šīs sadarbības ietvaros tikai valsts tiesa, kura iztiesā prāvu, kuras rīcībā ir visa nepastarpinātā informācija par lietas apstākļiem un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, vislabāk var noteikt, ņemot vērā lietas īpatnības, cik nepieciešams ir prejudiciālais nolēmums šīs tiesas sprieduma taisīšanai un cik piemēroti ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tas tomēr nemaina to, ka Tiesai, ja nepieciešams, jāpārbauda apstākļi, kādos pie tās vērsusies valsts tiesa, lai pārliecinātos par savu kompetenci un it īpaši lai noteiktu, vai lūgtajai Kopienas tiesību interpretācijai ir sakars ar pamata prāvas īstenajiem apstākļiem un priekšmetu, lai Tiesai nebūtu jāsniedz konsultatīvs viedoklis par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem. Ja izrādās, ka uzdotajam jautājumam acīmredzami nav nozīmes šīs prāvas iznākumam, Tiesai jāatzīst, ka tiesvedība jāizbeidz (
7
).
22.
No rīkojuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu ir skaidrs, ka strīds pamata tiesvedībā galvenokārt attiecas uz Kattner saskaņā ar valsts tiesību sistēmu uzlikto pienākumu būt apdrošinātam MMB un ka valsts tiesa apšauba, vai šis pienākums ir saderīgs ar Kopienu tiesībām. Tādējādi šķiet, ka Kopienu tiesību interpretācijai, ko lūdz iesniedzējtiesa, ir ietekme uz pamata strīda faktiskajiem apstākļiem un mērķi un līdz ar to, manuprāt, nevar teikt, ka tai acīmredzami nav nozīmes minētā strīda atrisināšanā.
23.
Tādējādi, manuprāt, izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.
V — Par lietas būtību
A — Par pirmo jautājumu
1) Lietas dalībnieku galvenie argumenti
24.
Kattner apgalvo, ka uz pirmo iesniegto jautājumu esot jāatbild apstiprinoši un ka tāda apdrošināšanas apvienība kā MMB esot jāuzskata par uzņēmumu atbilstoši EKL 81. un 82. pantam.
25.
Atšķirībā no Itālijas apdrošināšanas sistēmas, kas ir aplūkota spriedumā lietā Cisal, Vācijā atlīdzības un iemaksu apmērs nav noteikts likumā, bet gan saskaņā ar katras apdrošināšanas apvienības statūtiem vai noteikumiem. Lai gan aprēķina bāze ir noteikta likumā, Kattner uzskata, ka šie kritēriji sniedzot plašu brīvību apdrošināšanas apvienībām. Kattner piebilst, ka likumdevējam neesot ietekmes uz apdrošināšanas apvienības prasībām par iepriekšējo gadu atbilstoši SGB VII 152. pantam vai uz apdrošināto personu algām. Lai gan iemaksu aprēķināšanai esot noteikta maksimālā alga (
8
), šo maksimumu kompetenta apdrošināšanas apvienība varot paaugstināt saskaņā ar SGB VII 85. panta 2. punkta 2. apakšpunktu. Tiešām, visas Vācijas apdrošināšanas apvienības esot izmantojušas šo iespēju. Turklāt apdrošināšanas apvienības, aprēķinot iemaksas, varot saskaņā ar SGB VII 153. panta 3. punktu ņemt vērā vismaz viena gada minimālo algu. Tomēr pats par sevi šis noteikums ir fakultatīvs. Turklāt, tā kā likumā nav noteikts minimālais iemaksas lielums, SGB VII 161. pantā ir noteikta iespēja, kuru gandrīz visas Vācijas apdrošināšanas apvienības esot izmantojušas, proti, no visiem ieturēt vienādu minimālu iemaksu. Kattner arī apgalvo, ka no SGB VII 157. panta formulējuma esot skaidrs, ka risku pakāpes noteikšana ir tikai kompetentās apdrošināšanas apvienības kompetencē un tiesas to var kontrolēt tikai ierobežotā apmērā. Atbilstoši SGB VII 158. pantam risku pakāpes, ko sastāda apdrošināšanas apvienība, ir jāapstiprina atbilstošai pārraudzību īstenojošai iestādei. Tomēr šāda apstiprināšana esot tikai formāla darbība, kas tiek atteikta ļoti retos gadījumos. Turklāt tas, ka apdrošināšanas apvienība saskaņā ar SGB VII 162. pantu var sakrāt vai piešķirt papildu piemaksas, atlaides un bonusus, izceļot, ka uz iemaksām neattiecas valsts tiesiskais regulējums.
26.
Attiecībā uz apdrošinātajām personām izmaksājamo atlīdzību, šādu atlīdzību apmēru galvenokārt nosakot apdrošināšanas apvienības, nevis likumdevējs. Lai gan SGB VII 26. un nākamajos pantos, kā arī 81. un nākamajos pantos vispārīgi noteikta atlīdzība, kura apdrošināšanas apvienībām ir jāizmaksā, nepastāvot noteikumi, kas likumīgi noteiktu to lielumu. Piemēram, apdrošināšanas sabiedrība atbilstoši SGB VII 85. panta 2. punktam varot palielināt minimālās gada algas apmēru, kuru izmanto par pamatu konkrētas atlīdzības izmaksāšanai.
27.
Kattner uzskata, ka Vācijas sistēmā esošie solidaritātes elementi nav pietiekami, lai apdrošināšanas sabiedrības netiktu uzskatītas par uzņēmumiem atbilstoši EKL 81. un nākamajiem pantiem. Šajā sakarā Kattner piebilst, pirmkārt, ka saskaņā ar Tiesas spriedumu lietā Cisal apdrošināšanas shēmas sociālo mērķi uzsverot tas, ka atlīdzība tiek maksāta pat tad, ja kārtējās iemaksas nav samaksātas. Tomēr apdrošināšanas shēmas sociālais mērķis neesot pats par sevi pietiekams, lai neļautu aplūkojamo darbību klasificēt kā ekonomisku darbību. Pēc Kattner domām, nepastāvot skaitļiem par šādu nesamaksāto iemaksu daudzumu, šis solidaritātes elements nevarot būt izšķirošais. Turklāt šādas nesamaksātās iemaksas varot piedzīt vēlāk. Otrkārt, Kattner uzskata, ka atbilstoši SGB VII 157. pantam iemaksas lielā mērā tiekot aprēķinātas, pamatojoties uz faktisko nelaimes gadījumu riska pakāpi, nevis uz vispārējo kritēriju pamatu. Treškārt, Kattner apgalvo, ka pretēji situācijai lietā Cisal — kur atlīdzības apmērs ir noteikts Itālijas tiesībās un šāda atlīdzība tiek izmaksāta, neraugoties uz samaksātām iemaksām un apdrošināšanas apvienības veikto ieguldījumu finanšu rezultātiem, — nepastāv risks, ka izmaksātās atlīdzības, kuras nesedz iemaksas atbilstoši SGB VII 152. panta 1. punktam, tiekot noteiktas pēc sadalīšanas metodes tā kalendārā gada beigās, kura laikā radās pienākums maksāt iemaksas. Ceturtkārt, Kattner norāda, ka spriedumā lietā Cisal tiešas saiknes neesamība starp samaksātām iemaksām un piešķirtām atlīdzībām bija izšķirošais rādītājs, konstatējot solidaritātes esamību. Attiecībā uz saikni starp iemaksām un atlīdzībām Vācijas sistēmā — Kattner apalvo, ka Vācijas tiesībās netiekot paredzēts atbrīvojums no pienākuma maksāt iemaksas, ja algas ir zemākas par konkrētu līmeni. Turklāt atbilstoši SGB VII 161. pantam apdrošināšanas apvienības varot ieturēt vienādu minimālo iemaksu. Lielākā daļa apdrošināšanas apvienību esot izmantojušas šo iespēju, kas ļauj tām saskaņot minimālās iemaksas un atlīdzību. Turklāt maksimālais iemaksas apmērs varot rasties, ja iemaksas aprēķinā tiek ņemta vērā, inter alia, likumā noteiktā maksimālā gada alga. Tomēr maksimālā gada alga tiekot ņemta vērā arī aprēķinot atlīdzību, tādējādi nodrošinot proporcionālu attiecību starp iemaksām un atlīdzību. Piektkārt, Kattner arī uzskata, ka solidaritātes princips nozīmē, ka uzņēmumus ar augstāku nelaimes gadījumu risku finansējot tie uzņēmumi, kuros risks ir zemāks. Tomēr Kattner apgalvo, ka normas par riska noregulēšanu Vācijā tikai nodrošinot sistēmas saglabāšanu, nevis garantējot solidaritāti. Kattner piebilst, ka riska noregulēšana notiekot vispirms tajā pašā riska kategorijā un ka jebkura noregulēšana starp dažādām vienas un tās pašas apdrošināšanas apvienības nodaļām vai starp šādām apvienībām notiekot tikai sistēmas saglabāšanas dēļ. Sestkārt, Kattner apgalvo, ka, pieņemot, ka ir iespējams nodalīt iepriekšējos iemaksas pienākumus no jauniem, neesot jāsaglabā obligātā apdrošināšana, lai segtu šādus iepriekšējos samaksas pienākumus, kuru svarīgums samazināsies, laikam ejot.
28.
Kattner arī apgalvo, ka veids, kādā organizācija tiek finansēta, neesot nozīmīgs attiecībā uz tā kvalifikāciju par uzņēmumu atbilstoši EKL 81. un nākamajiem pantiem. Tomēr Kattner apgalvo, ka, lai gan iemaksas par obligāto apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem tiek noteiktas ar sadalīšanas metodi, Vācijas shēmā esot arī zināma kapitāla uzkrāšanas daļa. Turklāt atbilstoši SGB VII 164. pantam un lai garantētu iemaksu samaksu, apdrošināšanas apvienības varot, inter alia, jau iepriekš kalendārā gada laikā ieturēt iemaksas, lai nosegtu apdrošināšanas prasības. Tādējādi šādu apvienību finansēšana īpaši neatšķiroties no privātas apdrošināšanas sabiedrības, kura arī var ņemt vērā paredzamās gada prasības un atbilstoši aprēķināt savas iemaksas.
29.
MMB, Vācijas valdība un Komisija uzskata, ka tāda apdrošināšanas apvienība kā MMB neesot uzņēmums EKL 81. un 82. panta izpratnē. Tie uzskata, ka saskaņā ar Tiesas spriedumu lietā Cisal šādas apdrošināšanas apvienības neveicot saimniecisku darbību, bet tikai īstenojot sociālus mērķus, un tie esot daļa no Vācijas sociālās apdrošināšanas sistēmas. Turklāt darba ņēmēji varot izmantot savas tiesības saskaņā ar aplūkoto apdrošināšanas shēmu neatkarīgi no to vainas vai to darba devēja veiktajām iemaksām. MMB un Vācijas valdība uzsver, ka neviens risks neesot izslēgts no minētās apdrošināšanas. MMB un Komisija uzsver arī, ka šīs apdrošināšanas apvienības Vācijā esot bezpeļņas organizācijas.
30.
MMB, Vācijas valdība un Komisija apgalvo, ka veids, kādā tiek ieturētas iemaksas un izmaksāta atlīdzība, parādot, ka ar minēto obligātās apdrošināšanas shēmu tiek piemērots solidaritātes princips.
31.
Attiecībā uz iemaksām MMB norāda, ka atbilstoši SGB VII 150. pantam tikai darba devējs, nevis darba ņēmējs, esot atbildīgs par to samaksu. Vācijas valdība apgalvo, ka pretēji privāto apdrošināšanas sabiedrību iemaksām, kas ir balstītas uz apdrošinātās personas risku, saskaņā ar aplūkojamo Vācijas apdrošināšanas shēmu risku palielinošie rādītāji, piemēram, darba ņēmēja iepriekšējā slimību vēsture, nevarot tikt ņemta vērā iemaksu aprēķinā vai atlīdzības izmaksas noraidījumā. Pabalsti tiekot maksāti neatkarīgi no darba devēja vai cietušās personas vainas un neatkarīgi no tā, vai iemaksas ir samaksātas.
32.
MMB, Vācijas valdība un Komisija apgalvo, ka nelaimes gadījumu apdrošināšanas shēma Vācijā tiekot finansēta saskaņā ar vēlākas prasību izpildes principu. Apdrošināšanas apvienības dalībnieku iemaksas tādēļ tiekot aprēķinātas, sadalot dalībnieku starpā kopējās apvienības iepriekšējā gada vajadzības, ieskaitot jebkuras nepieciešamās nākotnes rezerves neparedzētiem gadījumiem. Vācijas valdība apgalvo, ka uzņēmuma iemaksas esot atkarīgas no apdrošinātajām personām izmaksātām algām, ņemot vērā konkrētā uzņēmuma rūpniecības jomas riska kategoriju. Atbilstoši SGB VII 153. panta 1. punktam rūpniecības individuālās daļas tiekot iedalītas riska kategorijās, kuras atspoguļo katrā daļā notiekošo nelaimes gadījumu skaitu un nopietnību.
33.
Vācijas valdība uzskata, ka ar normām par iemaksām solidaritātes princips tiekot piemērots trijos līmeņos. Pirmkārt, katrai apdrošināšanas apvienībai esot jāizveido risku pakāpes ar riska kategorijām. Rūpniecības vienas konkrētas daļas uzņēmumi tiekot sagrupēti kopā vienā riska grupā neatkarīgi no atsevišķa uzņēmuma faktiskā riska. Vācijas valdība un Komisija uzskata, ka, ņemot vērā, ka iemaksas ir balstītas uz riska asociāciju ar rūpniecības konkrētu daļu, solidaritātes princips esot piemērojams vienas nozares uzņēmumiem. Otrkārt, apdrošināšanas apvienības parasti pamatojot rūpniecības konkrētās nozares riska pakāpes ar nesen notikušiem nelaimes gadījumiem, nevis ar seniem nelaimes gadījumiem, tādējādi no konkrētās rūpniecības nozares riska novērtējuma izslēdzot daudzus rādītājus. Tādēļ solidaritātes princips darbojoties starp rūpniecības nozarēm apdrošināšanas apvienības iekšienē. Treškārt, solidaritātes princips darbojoties starp apdrošināšanas apvienībām. Atbilstoši SGB VII 176. un nākamajiem pantiem, ja konkrēta apdrošināšanas apvienības maksājuma summa pārsniedz noteiktu summu, tad citām apdrošināšanas apvienībām ir pienākums samaksāt pārlieko summu. Šajā sakarā MMB norāda, ka nesen kompensācijās tika izmaksāti no 500 līdz 600 miljoniem EUR atbilstoši SGB VII 176. un nākamajiem pantiem. Vācijas valdība un Komisija uzskata, ka solidaritātes principa izpildīšanas nolūkā neesot nepieciešams, lai viens centralizēts uzņēmums īstenotu aplūkojamo apdrošināšanas shēmu, ņemot vērā kompensāciju sistēmu starp apdrošināšanas apvienībām, kā tā ir noteikta SGB VII 176. un nākamajos pantos.
34.
Komisija un MMB uzsver aplūkojamās Vācijas apdrošināšanas shēmas lomu nelaimes gadījumu novēršanā. Komisija arī norāda, ka ar Vācijas shēmu, kā preventīvu pasākumu, tiekot noregulēts iemaksu lielums atkarībā no konkrētā uzņēmuma nelaimes gadījumu riska, tādējādi noteiktā veidā savienojot maksājamo iemaksu lielumu un apdrošināto risku. Tomēr Komisija uzsver, ka saikne starp iemaksām un risku neesot pilnīga un ka Tiesas noteiktā “striktas proporcionalitātes” prasība neesot izpildīta.
35.
Attiecībā uz jautājumu par atlīdzību MMB, Vācijas valdība un Komisija apgalvo, ka izmaksātās atlīdzības apmērs ne vienmēr esot proporcionāls apdrošinātās personas ienākumiem. Vācijas valdība un MMB uzsver, ka vairāk kā 30% atlīdzību, ko izmaksā apdrošināšanas apvienības, esot maksājamas graudā par, inter alia, nelaimes gadījumu novēršanu un medicīnisko izdevumu segšanu, kas nav saistīti ar apdrošinātās personas algu un samaksātām iemaksām. Attiecībā uz tādiem maksājumiem kā peļņas zaudējums un pensijas, kas ir atkarīgi no ienākumiem pirms nelaimes gadījuma, Vācijas valdība un Komisija apgalvo, ka minimālā un maksimālā alga, ko var ņemt vērā, esot noteikta SGB VII 85. pantā, tādējādi radot saiknes neesamību starp izmaksāto atlīdzību un apdrošinātās personas algu.
36.
MMB, Vācijas valdība un Komisija uzsver, ka aplūkojamo Vācijas sistēmu apdrošināšanai pret nelaimes gadījumiem pārraugot valsts. MMB apgalvo, ka to reglamentējot publiskās tiesības un ka tās pienākums esot veikt uzdevumus, kuri tai ir uzdoti ar likumu. Turklāt atbilstoši SGB I 31. pantam tiesības un pienākumi saistībā ar sociāliem pabalstiem atbilstoši SGB esot ieviešami, grozāmi vai atceļami tikai likumā atļautajā apjomā. Pēc MMB, Vācijas valdības un Komisijas domām, atlīdzības un nosacījumi to izmaksai esot noteikti likumā. Pēc Vācijas valdības domām, iemaksu aprēķins lielā mērā esot apdrošināšanas apvienību ziņā tāpēc, ka tās izveido risku pakāpes. Tomēr MMB un Vācijas valdība apgalvo, ka šādu pakāpju izveidei esot nepieciešama tieša valsts pārraugošās iestādes atļauja. Vācijas valdība uzskata, ka, izveidojot šādas risku pakāpes, apdrošināšanas apvienībai esot jārīkojas saskaņā ar likumu, it īpaši Pamatlikumu, un tām atbilstoši SGB VII 157. pantam esot jāizveido riska kategorijas, kas atļauj attiecīgi noteikt iemaksas. MMB apgalvo, ka iemaksas esot jāaprēķina atbilstoši SGB VII 150. pantam un izņēmumi individuālu uzņēmumu labā neesot pieļaujami. Turklāt apdrošināšanas apvienībām esot aizliegts konkurēt savā starpā.
2) Vērtējums
37.
Iesniedzējtiesa vēlas novērtēt, vai tādu organizāciju kā MMB var uzskatīt par uzņēmumu EKL 81. un 82. panta izpratnē. Ir vērts atgādināt, ka strīds iesniedzējtiesā ir par to, vai Kattner var izbeigt savu obligāto apdrošināšanu MMB. Kattner tiesvedībā iesniedzējtiesā apgalvo, ka ar MMB kā vienīgā un ekskluzīvā apdrošināšanas sniedzēja stāvokli tiek pārkāpts EKL 82. un 86. pants.
38.
No lietas materiāliem Tiesā ir skaidrs, ka darba devēju pienākums Vācijā principā ir iegādāties apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām. Rīkojumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu iesniedzējtiesa apgalvo, ka obligātā apdrošināšana cita darba devēja atbildības apdrošināšanas apvienībā Vācijā balstās uz normām, ar ko tiek noteiktas individuālo apdrošināšanas apvienību nozares un teritoriālā kompetence.
39.
Konkurences tiesību kontekstā Tiesa ir nospriedusi, ka uzņēmuma jēdziens ietver katru vienību, kas ir iesaistīta saimnieciskā darbībā, neatkarīgi no šīs vienības tiesiskā statusa un finansējuma veida (
9
).
40.
Spriedumā lietā Albany (
10
) Tiesa, apkopojot savus secinājumus spriedumā apvienotajās lietās Poucet un Pistre (
11
), nolēma, ka uzņēmuma jēdziens neietver organizācijas, kas pārvalda noteiktas obligātās sociālās nodrošināšanas shēmas, kurās tiek ievērots solidaritātes princips. Saskaņā ar slimības un maternitātes shēmu, kas bija daļa no sistēmas, kas tika aplūkota apvienotajās lietās Poucet un Pistre, visiem saņēmējiem bija vienāds pabalsts, kaut arī to iemaksas bija proporcionālas to ienākumiem; saskaņā ar pensiju sistēmu vecuma pensijas finansēja strādājošie; turklāt ar likumu noteiktās pensijas apjoms nebija proporcionāls pensiju sistēmā veiktajām iemaksām; visbeidzot, ar līdzekļiem no shēmām, kurās bija pārpalikums, tika finansētas shēmas, kurām bija strukturālas finanšu grūtības. Solidaritāte radīja nepieciešamību pēc sistēmas, kurā dažādas shēmas pārvalda viena organizācija un kurai piederība ir obligāta (
12
).
41.
Spriedumā lietā Albany Tiesa arī norādīja, ka savukārt lietā Fédération française des sociétés d’assurance u.c. (
13
) tā nolēma, ka bezpeļņas organizācija, kas pārvalda pensiju sistēmu, ar ko bija paredzēts papildināt obligāto shēmu un kas ar likumu tika izveidota kā brīvprātīga shēma un darbojās saskaņā ar kapitāla uzkrāšanas principu, ir uzņēmums Līguma 81. un nākamo pantu izpratnē. Brīvprātīga piederība, kapitāla uzkrāšanas principa piemērošana un fakts, ka pensijas lielums bija atkarīgs tikai no dalībnieku iemaksu lieluma un no pārvaldošās organizācijas veikto investīciju finanšu rezultātiem, netieši norāda, ka šī organizācija veica saimniecisko darbību, konkurējot ar dzīvības apdrošināšanas uzņēmumiem (
14
).
42.
Tiesa attiecībā uz apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām spriedumā lietā Cisal nosprieda, ka organizācija INAIL, kuras uzdevums ir pārvaldīt obligātās apdrošināšanas pret nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām shēmu, veica tikai sociālu uzdevumu un neiesaistījās saimnieciskā darbībā konkurences tiesību izpratnē. Tiesa nosprieda, ka INAIL nav uzņēmums EKL 81. un 82. panta izpratnē (
15
).
43.
Taisot spriedumu lietā Cisal, Tiesa atzīmēja, ka nelaimes gadījumu darbā un arodslimību risku nosegšana jau ilgu laiku ir bijusi sociālās aizsardzības daļa, ko dalībvalstis sniedz visām savu iedzīvotāju grupām (
16
). Tomēr Tiesa nolēma, ka apdrošināšanas shēmas sociālais mērķis pats par sevi nav pietiekams, lai neļautu minētās darbības kvalificēt par saimniecisku darbību (
17
). Tādēļ, papildus sociālā mērķa sasniegšanai, apdrošināšanas shēmai ir jāpiemēro solidaritātes princips (
18
). Tā kā INAIL tika finansēts no iemaksām, kuru likme nebija sistemātiski proporcionāla apdrošinātajam riskam, un izmaksātās atlīdzības lielums ne vienmēr bija proporcionāls apdrošinātās personas ienākumiem, Tiesa secināja, ka tiešas saiknes neesamība starp veiktām iemaksām un izmaksāto atlīdzību ietvēra solidaritāti starp darba ņēmējiem ar lielāku atalgojumu un tiem, kuru ienākumi bija zemi un kuriem netiktu sniegts pienācīgs sociāls nodrošinājums, ja šāda saikne pastāvētu (
19
). Tiesa nolēma, ka obligātā apdrošināšana, kas raksturo šādu apdrošināšanas shēmu, ir būtiska shēmas finanšu līdzsvaram un solidaritātes principa piemērošanai, kas nozīmē, ka apdrošinātajām personām izmaksātā atlīdzība nav strikti proporcionāla to veiktajām iemaksām (
20
).
44.
Tiesa spriedumā lietā Cisal papildus norādei, ka ar Itālijas aplūkojamo shēmu tiek piemērots solidaritātes princips, uzsvēra, ka valsts pārrauga divus būtiskos INAIL pārvaldītās shēmas elementus, proti, samaksāto iemaksu apmēru un apdrošinātām personām izmaksātās atlīdzības (
21
).
45.
Lai gan no Tiesas judikatūras ir acīmredzams, ka apdrošināšanas shēmas sociālais mērķis ir skaidri pats par sevi nepietiekams, lai novērstu darbības klasificēšanu par saimniecisku darbību, es uzskatu, ka šāds mērķis tomēr ir nozīmīgs rādītājs, citu starpā, lai pārliecinātos, vai minētā darbība nav saimnieciska rakstura. Tādēļ ir jāpārbauda, vai ar likumā noteikto shēmu, kas sniedz apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām, kas tiek aplūkota pamata tiesvedībā, ir iespējams sasniegt sociālo mērķi.
46.
No SGB VII 1. panta šķietami izriet, ka aplūkojamās apdrošināšanas shēmas mērķis ir, pirmkārt, ar jebkuriem atbilstošiem līdzekļiem novērst nelaimes gadījumus darbā un arodslimības, kā arī visus riskus veselībai saistībā ar darbu, un, otrkārt, ja notiek nelaimes gadījums darbā vai iestājas arodslimība, ar jebkuriem atbilstošiem līdzekļiem atjaunot apdrošinātās personas veselību un darbaspējas un sniegt finanšu kompensāciju apdrošinātai personai vai tās apgādībā esošajām personām, kas vēl ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Šķiet, ka apdrošināšana tiek sniegta saskaņā ar shēmu, kas nav atkarīga no cietušās personas vai darba devēja vainas un faktiski samaksātām darba devēja iemaksām, kas vēl ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Turklāt no rīkojuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu šķiet, ka apdrošināšanas apvienību darbu reglamentē publiskās tiesības un tās ir bezpeļņas organizācijas.
47.
Tāpat ir jāpārbauda, vai ar aplūkojamo Vācijas apdrošināšanas shēmu tiek piemērots solidaritātes princips un vai šīs shēmas būtiskos elementus pārrauga valsts.
48.
Novērtējot, vai ar konkrēto sociālās nodrošināšanas shēmu tiek piemērots solidaritātes princips, Tiesa ir vērsusi īpašu uzmanību uz samaksāto iemaksu līmeņiem un izmaksāto atlīdzību saskaņā ar šo shēmu. Solidaritātes princips nav ievērots, ja atlīdzība, ko saņēma saskaņā ar šo shēmu apdrošinātās personas, ir tieši atkarīga no to vai to labā samaksātām iemaksām. Tādējādi tādas sociālās apdrošināšanas shēmas gadījumā, kurā tiek apdrošināti riski pret nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām, šai shēmai, manuprāt, ir jāataino pārdaloši elementi, kas pārsniedz to, ko sedz privātie apdrošinātāji (
22
).
49.
Attiecībā uz iemaksu likmi saskaņā ar aplūkojamo Vācijas shēmu Tiesa spriedumā lietā Cisal piešķīra lielu nozīmi tam, ka tajā apspriežamā Itālijas apdrošināšanas shēma tika finansēta no iemaksām, kuru likme nebija sistemātiski proporcionāla apdrošinātajam riskam. No lietas materiāliem šķiet — kas jāpārbauda iesniedzējtiesai —, ka darba devēja veiktās iemaksas saskaņā ar aplūkojamo Vācijas shēmu nav aprēķinātas, pamatojoties tikai uz apdrošinātāja aprēķināto šī individuālā uzņēmuma risku (
23
), bet atbilstoši, inter alia, SGB VII 152. un 153. pantam un, ņemot vērā, pirmkārt, apdrošināšanas sabiedrības finansēšanas vajadzības iepriekšējā kalendārā gadā, otrkārt, apdrošināto personu algas un, treškārt, rūpniecības nozares riska kategoriju, kurai uzņēmums pieder.
50.
Turklāt šķiet, ka saskaņā ar aplūkojamo Vācijas apdrošināšanas shēmu rūpniecības nozares ir sadalītas riska kategorijās atkarībā no riska faktora, kāds ir to darbībai, un ka līdz ar to iemaksas tiek aprēķinātas, inter alia, uz šīs rūpniecības nozares riska pamata, nevis tikai uz konkrēta uzņēmuma riska pamata. Šādu riska kategoriju izveidošana apdrošināto uzņēmumu novērtēšanai, manuprāt, nodrošina, ka solidaritātes princips ir piemērojams vienas rūpniecības nozares uzņēmumu starpā. Turklāt šķiet — kas jāpārbauda iesniedzējtiesai —, ka SGB VII 176. pantā tiek nodrošināta Vācijas apdrošināšanas apvienību konkrētu izmaksu sadale starp šīm apvienībām. Šķiet, ka šādas sadales iespējamība nodrošina, ka aplūkojamā Vācijas apdrošināšanas sistēma rada zināmu solidaritātes pakāpi valsts līmenī visu Vācijā apdrošināto personu starpā.
51.
Saskaņā ar Vācijas apdrošināšana shēmu izmaksāto atlīdzību apmērs arī ne vienmēr ir proporcionāls apdrošinātās personas ienākumiem, jo konkrēti maksājumi ir vienādi pēc to rakstura, neatkarīgi no tā, vai ir samaksātas salīdzinoši lielas vai mazas iemaksas šīs apdrošinātās personas labā. Lai gan atbilstoši SGB VII 153. pantam apdrošinātās personas ienākumi ir viens no rādītājiem, novērtējot tās maksājamās iemaksas, iesniedzējtiesa rīkojumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu noteica, ka 2002. gadā 12,4% no visiem maksājumiem, piemēram, pacienta stacionārā un nestacionārā aprūpe, nebija atkarīgi no apdrošinātās personas ienākumiem.
52.
Šajā sakarā, kā Tiesa nosprieda lietā Cisal, “nekādas tiešas saiknes neesamība starp samaksātām iemaksām un izmaksāto atlīdzību ietver solidaritāti starp labāk atalgotiem darba ņēmējiem un tiem, kuru ienākumi ir zemi un kuriem tiktu liegts pienācīgs sociālais atbalsts, ja šāda saikne pastāvētu”  (
24
). Turklāt es uzskatu, ka, ņemot vērā, ka apdrošināšanas iemaksas nav balstītas tikai uz individuālā uzņēmuma vai rūpniecības konkrētas nozares pakļautību riskam, solidaritātes princips tiek uzturēts starp darba ņēmējiem Vācijā neatkarīgi no to darbību rakstura.
53.
Attiecībā uz jautājumu, vai aplūkojamās Vācijas apdrošināšanas shēmas būtiskos elementus pārrauga valsts, iesniedzējtiesa norāda, ka minimālo un maksimālo algu var noteikt ar apdrošināšanas apvienības iekšējām normām un ka šie cipari ir nozīmīgi ne tikai iemaksu novērtēšanai, bet arī atlīdzībai, it īpaši pensijām (
25
). Laikam ir vērts arī piebilst, ka, lai gan šis jautājums netika tieši izvirzīts rīkojumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu, Kattner apgalvo, ka risku pakāpju izstrāde esot kompetentās apdrošināšanas iestādes pienākums un to tikai ierobežoti kontrolē tiesa. MMB un Vācijas valdība tomēr apgalvo, ka šādu pakāpju izstrādei esot nepieciešama tieši valsts pārraugošās iestādes atļauja.
54.
Lai gan apdrošināšanas apvienībām Vācijā ir piešķirta brīvība noteikt iemaksas un šīs apvienības var līdz konkrētam apmēram ietekmēt atsevišķas izmaksājamās atlīdzības, šķiet — kas jāpārbauda iesniedzējtiesai —, ka minēto elastību īpaši nosaka ar likumu un ka solidaritātes elementi iepriekš aprakstītajā shēmā (
26
) tiek saglabāti šādā elastīgā sistēmā. Tādējādi šķiet, ka galvenie parametri, lai noteiktu maksājamās iemaksas saskaņā ar aplūkojamo Vācijas apdrošināšanas shēmu, un sniegtās atlīdzības raksturs atbilstoši šai shēmai, kopā ar šādas atlīdzības piešķiršanas nosacījumiem (
27
), ir noteikti likumā un apdrošināšanas apvienībām tie ir jāievēro.
55.
Tādēļ es uzskatu, ka ar aplūkojamo Vācijas apdrošināšanas shēmu tiek piemērots solidaritātes princips un ka būtiskos šīs shēmas elementus pārbauda valsts. Tomēr ir jāapskata vairākas aplūkojamās shēmas īpašas pazīmes, kuras ir uzsvērusi iesniedzējtiesa un kas to padara atšķirīgu no Tiesas jau iepriekš pārbaudītajām shēmām.
56.
Iesniedzējtiesa savā rīkojumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu norāda, ka — atšķirībā no situācijas lietā Cisal — Vācijā nepastāv normas par iemaksu lielumu saistībā ar paaugstinātiem riskiem (
28
).
57.
Manuprāt, sociālās apdrošināšanas shēmas īpašās pazīmes un solidaritātes principa ievērošana tajā ir jānovērtē individuāli, ņemot vērā visus attiecīgos rādītājus. Shēmas konkrētu pazīmju esamība, ko Tiesa iepriekšējā judikatūrā atzina par solidaritātes principa apliecinājumu, ne vienmēr būs izšķiroša citās lietās. Es uzskatu, ka iesniedzējtiesas atzinums attiecībā uz tiešas (
29
) maksimālās iemaksu robežas neesamību Vācijas apdrošināšanas shēmā nevar apšaubīt vai atcelt solidaritātes elementus, kuri ir šajā shēmā (
30
). Šāds rādītājs ir nozīmīgs tikai tad, ja tas būtiski ietekmē attiecību starp veiktām iemaksām un izmaksāto atlīdzību atbilstoši aplūkojamai shēmai, kā rezultātā solidaritātes princips faktiski tiek atmests (
31
). Šis ir jautājums, kurš ir jākonstatē iesniedzējtiesai.
58.
Iesniedzējtiesa arī uzskata, ka pastāv būtiska atšķirība starp Itālijas apdrošināšanas shēmu lietā Cisal un Vācijas aplūkojamo shēmu, jo INAIL ir monopols, bet Vācijas apdrošināšanas shēma ir strukturēta kā oligopols. Turklāt iesniedzējtiesa uzskata, ka MMB“vadības darbība” būtībā pēc struktūras ir līdzīga komercsabiedrības darbībai, it īpaši apdrošināšanas sabiedrību darbībai; MMB“nepārvalda shēmu, bet ir tās daļa”.
59.
Manuprāt, tikai tas vien, ka dalībvalsts ir izvēlējusies deleģēt sociālā nodrošinājuma sistēmas darbības vairākām atšķirīgām organizācijām uz sektoriāla un/vai ģeogrāfiska pamata, pats par sevi nevar padarīt šo organizāciju darbības par saimnieciskām pēc to rakstura, ja pastāv nepieciešamie solidaritātes un valsts pārraudzības elementi. Ja tiktu uzskatīts pretējais, tad pārmērīga nozīme tiktu piešķirta tehniskās vai organizatoriskās kārtības formai, kuru dalībvalsts ir izvēlējusies, lai īstenotu savu sociālā nodrošinājuma sistēmu, nevis aplūkojamās shēmas saturam.
60.
Patiešām, Tiesa spriedumā apvienotajās lietās Poucet un Pistre secināja, ka slimības un maternitātes apdrošināšanas shēmas un vecuma apdrošināšanas shēmas darbība Francijā, kas darbojās uz reģionāla un sektoriāla pamata, nebija saimnieciskas pēc rakstura. Turklāt spriedumā apvienotajās lietās AOK-Bundesverband u.c.  (
32
) Tiesa secināja, ka Vācijas slimokases darbībai, kas bija organizēta uz reģionāla un sektoriāla pamata, nebija saimnieciska rakstura.
61.
Tāpat, kā norādīja iesniedzējtiesa, tas, ka Vācijas apdrošināšanas apvienībām netika uzticēta shēmas, kas nodrošina obligāto apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām, pārvaldība, bet tikai šādu apdrošināšanas pakalpojumu sniegšana (
33
), pats par sevi nepadara šādas darbības par saimnieciskām, ja pastāv nepieciešamie solidaritātes un valsts pārraudzības elementi.
62.
Tādēļ es uzskatu, ka atbildei uz pirmo iesniegto jautājumu jābūt tādai, ka uzņēmuma jēdziens EKL 81. un 82. panta izpratnē neietver tādas organizācijas kā MMB, kuru pienākums ir vadīt sociālā nodrošinājuma sistēmu, balstoties uz solidaritātes principu, ja visus šīs shēmas būtiskos elementus, kas ir norādīti šajos secinājumos, pārrauga valsts, kas ir jānosaka iesniedzējtiesai.
B — Par otro jautājumu
63.
Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai, pirmkārt, EKL 82. un 86. pants un, otrkārt, EKL 49. un nākamie panti ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj pienākumu, ko uzliek atbilstoši dalībvalsts tiesību sistēmai un ar ko no tādiem darba devējiem kā Kattner tiek pieprasīts obligāti iegādāties apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām tādā organizācijā kā MMB.
64.
Attiecībā uz EKL 82. un 86. panta interpretācijas jautājumu, manuprāt, no šo noteikumu teksta ir skaidrs, ka tie attiecas uz uzņēmumu rīcību  (
34
). Tā kā es uzskatu, ka aplūkojamās Vācijas shēmas kontekstā tāda organizācija kā MMB nav uzņēmums, es neuzskatu, ka EKL 82. un 86. pantu var interpretēt kā tādu, kas neļauj noteikt obligāto darba devēja, piemēram, Kattner, apdrošināšanu šādā organizācijā.
1) Lietas dalībnieku galvenie argumenti par EKL 49. un nākamajiem pantiem
65.
Kattner uzskata, ka pakalpojumu monopols rada diskriminējošus šķēršļus pakalpojumu sniegšanas brīvībai un uzņēmējdarbības brīvībai, kurus var pamatot tikai ar primārām sabiedrības interesēm. Kattner apgalvo, ka tāda pienākuma būt apdrošinātam apdrošināšanas apvienībā dēļ privātiem apdrošinātajiem de facto nav iespējams konkurēt ar iepriekš minēto apvienību. Turklāt, tā kā ierobežojumu nepamato primārās sabiedrības intereses, tad apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem un arodslimībām var sniegt privātie apdrošinātāji.
66.
MMB apgalvo, ka Vācijas apdrošināšanas apvienības nevarot izpildīt tām ar likumu izvirzītos mērķus, ja nepastāv obligātā apdrošināšana, jo tad “labie riski” pārvietotos pie privātiem apdrošinātājiem un apdrošināšanas apvienībām vai valstij paliktu tikai “sliktie riski”. Pārvietošana ietekmētu visas shēmas finanšu līdzsvaru, jo “sliktos riskus” varēs segt ar privāto apdrošināšanu tikai pēc ļoti augstām iemaksu likmēm vai tos vispār nevarēs segt. Apgalvojumā, ka privātie apdrošinātāji var sniegt aplūkojamo apdrošināšanu, neesot ievērots, ka šādi apdrošinātāji var nebūt saimnieciski spējīgi sniegt pilnu to pakalpojumu klāstu, kas tiek piedāvāts saskaņā ar pašreizējo shēmu.
67.
Vācijas valdība apgalvo, ka, ņemot vērā, ka aplūkojamās apdrošināšanas apvienības neesot uzņēmumi to darbības tikai sociālās dabas ietvaros, kompetentā dalībvalsts arī nepārkāpj, inter alia, pakalpojumu sniegšanas brīvību, nosakot obligātu apdrošināšanu šādās sociālās apdrošināšanas organizācijās.
68.
Komisija uzskata, ka tādam uzņēmumam kā Kattner noteiktais pienākums būt apdrošinātam apdrošināšanas apvienībā, neesot ietverams pakalpojumu sniegšanas brīvības piemērošanas jomā. Tikai pati dalībvalsts ir atbildīga par tiesību normām saistībā ar obligāto apdrošināšanu šādās sociālās apdrošināšanas sistēmās.
2) Vērtējums
69.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Kopienu tiesības neietekmē dalībvalstu kompetenci organizēt to sociālā nodrošinājuma sistēmas. Nepastāvot saskaņošanai Kopienu līmenī (
35
), katras dalībvalsts tiesību aktiem ir jānosaka, no vienas puses, tiesību vai pienākumu tikt iekļautam sociālā nodrošinājuma sistēmā nosacījumi un, no otras puses, nosacījumi, kas piešķir tiesības uz atlīdzību (
36
).
70.
Manuprāt tas neietekmē sekas, kādas ir sociālā nodrošinājuma sistēmu izslēgšanai no Līguma piemērošanas jomas, jo dalībvalstīm tāpat ir jāievēro Kopienu tiesības, īstenojot šis pilnvaras (
37
). Tiesa ir nospriedusi, ka zināmu pakalpojumu sniegšanas īpašās raksturiezīmes neizraisa šo darbību izslēgšanu no brīvas pārvietošanās pamatprincipa. Tādējādi tas, ka pamata lietā izskatāmais valsts tiesiskais regulējums ir daļa no sociālā nodrošinājuma jomas, nevar principā izslēgt EKL 49. un 50. panta piemērošanu (
38
).
71.
Šķiet, ka no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka, principā, konkrēta darba devēja Vācijā pienākums ir ne tikai iegādāties apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām, bet to iegādāties no vienas konkrētas apdrošināšanas apvienības. Pienākums saskaņā ar Vācijas tiesību sistēmu būt apdrošinātam konkrētā apdrošināšanas apvienībā, lai saņemtu likumā noteikto apdrošināšanu, a priori šķiet ierobežo darba devēja izvēli apdrošinātāja izvēlē, tā kā tas nevar izvēlēties, kurā apdrošināšanas apvienībā Vācijā iegādāties apdrošināšanu, nedz arī tas var iegādāties šādu apdrošināšanu tikai no privātiem apdrošināšanas uzņēmumiem, kas ir dibināti Vācijā vai citā dalībvalstī (
39
).
72.
Tomēr, kā es esmu aprakstījis savā atbildē uz pirmo iesniegto jautājumu, es uzskatu, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, ka aplūkojamā Vācijas apdrošināšanas shēma ir balstīta uz solidaritātes principu un tā ietver pārdales elementus, kas pārsniedz privātas apdrošināšanas segumu. Tādējādi man ir pamatotas šaubas par to, vai privāti apdrošināšanas uzņēmumi piedāvātu apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām Vācijā, kas ietvertu konkrētos solidaritātes elementus (
40
). Tādēļ es principā uzskatu, ka obligātā apdrošināšana tādā apdrošināšanas apvienībā kā MMB realitātē nerada ierobežojumu pakalpojumu sniegšanas brīvībai (
41
).
73.
Tomēr gadījumā, ja Tiesa nolemtu, ka šī obligātā apdrošināšana tādā apdrošināšanas apvienībā kā MMB ir ierobežojums pakalpojumu sniegšanas brīvībai, Tiesai pirms sprieduma taisīšanas par to, vai EKL 49. un nākamie panti nepieļauj šādu pienākumu, ir jāpārbauda, vai tas ir objektīvi pamatojams. Šajā sakarā Tiesa vairākos gadījumos ir nospriedusi, ka būtisku draudu sociālā nodrošinājuma sistēmas finanšu līdzsvaram iespējamība per se var būt primārs vispārējo interešu apsvērums, kas var pamatot pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu (
42
).
74.
Iesniedzējtiesa savā rīkojumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu īsumā noteica, ka obligātā apdrošināšana nav būtiska aplūkojamās Vācijas shēmas finanšu līdzsvaram vai solidaritātes principa piemērošanai. Tomēr, manuprāt, no rīkojuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu nav skaidrs, vai iesniedzējtiesas apgalvojums attiecas uz to, ka nav nepieciešamības pēc obligātās apdrošināšanas saskaņā ar Vācijas shēmu tās pašreizējā izskatā vai ka iesniedzējtiesa uzskata, ka obligātā apdrošināšana nebūtu nepieciešama tad, ja pašreizējā shēma tiktu grozīta.
75.
Šajos apstākļos es uzskatu, ka iesniedzējtiesai ir jānosaka, pamatojoties uz visu tai pieejamo informāciju, vai pienākums būt apdrošinātam tādā apdrošināšanas apvienībā kā MMB ir nepieciešams pašreizējās Vācijas apdrošināšanas pret nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām shēmas finanšu līdzsvaram vai būtu jāīsteno mazāk ierobežojoši pasākumi.
76.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus un noteiktas pārbaudes no iesniedzējtiesas puses, es uzskatu, ka EKL 49. un nākamie panti ir jāinterpretē kā tādi, kas neaizliedz tāda darba devēja kā Kattner obligāto apdrošināšanu tādā organizācijā kā MMB, lai saņemtu apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām.
VI — Secinājumi
77.
Attiecīgi uz šajā lietā iesniegtiem jautājumiem, manuprāt, ir jāatbild šādi:
1)
uzņēmuma jēdziens EKL 81. un 82. panta nozīmē neietver tādas organizācijas kā Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft, kuras pienākums ir vadīt sociālā nodrošinājuma shēmu, kas ir balstīta uz solidaritātes principu, ja visus šajos secinājumos uzskaitītos būtiskos šīs shēmas elementus pārrauga valsts, kas ir jāsecina iesniedzējtiesai;
2)
EKL 49. un nākamie panti, kā arī EKL 82. un 86. pants ir jāinterpretē kā tādi, kas neliedz tāda darba devēja kā Kattner
Stahlbau GmbH obligāto apdrošināšanu tādā organizācijā kā Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft, lai saņemtu apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām.
(
1
)	Oriģinālvaloda — angļu.
(
2
)	Šķiet, ka tāda organizācija kā MMB tiek minēta saskaņā ar Vācijas tiesību sistēmu kā darba ņēmēja atbildību apdrošinoša asociācija. Īsuma labad es dažreiz atsaukšos uz šādām organizācijām šajos secinājumos kā uz apdrošināšanas apvienībām.
(
3
)	2007. gada 20. aprīlis, BGBl. 2007 I, 554. lpp.
(
4
)	Tiesas 2002. gada 22. janvāra spriedums lietā C-218/00 (Recueil, I-691. lpp.).
(
5
)	It īpaši skat. Tiesas 1987. gada 24. septembra spriedumu lietā 37/86 Coenen (Recueil, 3589. lpp., 8. punkts).
(
6
)	Skat. Tiesas 2008. gada 26. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C-329/06 un C-343/06 Wiedemann un Funk (Krājums, I-4635. lpp., 45. punkts).
(
7
)	Skat. 2006. gada 21. februāra spriedumu lietā C-152/03 Ritter-Coulais (Krājums, I-1711. lpp., 13.–15. punkts).
(
8
)	Piemēram, 2003. gadā tie bija EUR 57120.
(
9
)	Tiesas 1991. gada 23. aprīļa spriedums lietā C-41/90 Höfner un Elser (Recueil, I-1979. lpp., 21. punkts) un iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Cisal, 22. punkts. Konsekventi ir ticis nospriests, ka jebkura darbība, kas ir preču un pakalpojumu piedāvāšana konkrētā tirgū, ir saimnieciska darbība. Tiesas spriedums lietā 118/85 Komisija/Itālija (Recueil, 2599. lpp., 7. punkts) un spriedums lietā C-35/96 Komisija/Itālija (Recueil, I-3851. lpp., 36. punkts).
(
10
)	Tiesas 1999. gada 21. septembra spriedums lietā C-67/96 (Recueil, I-5751. lpp.).
(
11
)	Tiesas 1993. gada 17. februāra spriedums apvienotajās lietās C-159/91 un C-160/91 (Recueil, I-637. lpp.).
(
12
)	Skat. iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Albany, 78. punkts.
(
13
)	Tiesas 1995. gada 16. novembra spriedums lietā C-244/94 (Recueil, I-4013. lpp.).
(
14
)	Skat. iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Albany, 79. punkts.
(
15
)	Iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Cisal, 32. un 45. punkts.
(
16
)	Skat. iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Cisal, 32. punkts.
(
17
)	Skat. iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Cisal, 37. punkts, un iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Albany, 86. punkts, skat. arī Tiesas 2000. gada 12. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C-180/98 līdz C-184/98 Pavlov u.c. (Recueil, I-6451. lpp., 118. punkts).
(
18
)	Skat. iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Cisal, 38. punkts.
(
19
)	Turpat, 39.–42. punkts.
(
20
)	Turpat, 44. punkts.
(
21
)	Turpat, 44. punkts.
(
22
)	Skat. šajā sakarā ģenerāladvokāta Džeikobsa [Jacobs] secinājumus iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Albany, 37.–82. punkts. Skat. arī ģenerāladvokāta Džeikobsa secinājumus iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minētajā lietā Cisal, 50.–66. punkts.
(
23
)	Tomēr šķiet, ka individuālo uzņēmumu iemaksas var zināmā mērā noregulēt atkarībā no to nelaimes gadījumu rādītāja. Jāpiebilst, ka no ģenerāladvokāta Džeikobsa secinājumiem lietā Cisal šķiet, ka saskaņā ar Itālijas apdrošināšanas pret nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām shēmu darba ņēmēju vidējās iemaksas tika aprēķinātas kā konkrēts procents no to darba samaksas. Šis procents bija atkarīgs no uzņēmuma, kurā tie strādā, darbības vidējā riska. Šādi individuāliem uzņēmumiem noteiktu procentu varēja mainīt, ja šie uzņēmumi varēja pierādīt, ka, piemēram, drošības pasākumu dēļ to darbības risks bija zemāks nekā valsts vidējais rādītājs. Skat. ģenerāladvokāta Džeikobsa secinājumus iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minētajā lietā, 22. punkts.
(
24
)	42. punkts.
(
25
)	Skat. varbūt tieši pretēji — 4. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Cisal, 40. un 41. punkts.
(
26
)	Skat. iepriekš 49.–52. punktu.
(
27
)	Savukārt skat. iepriekš 17. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu apvienotajās lietās Pavlov u.c., 114. punkts, kurā Tiesa piebilda, ka aplūkojamais fonds tajā lietā “nosaka iemaksu lielumu un atlīdzības un darbojas uz kapitāla uzkrāšanas principa pamata. Tādējādi Fonda nodrošināto atlīdzību līmenis ir atkarīgs no tā ieguldījumu snieguma [..]”.
(
28
)	Šķiet, ka iesniedzējtiesa uzsver Tiesas apgalvojumu iepriekš 4. zemsvītras piezīmē minētā sprieduma lietā Cisal 39. punktā, kurā Tiesa nosprieda, ka “[Itālijas] apdrošināšanas shēma tiek finansēta no iemaksām, kuru likme ne vienmēr ir proporcionāla apdrošinātajam riskam. Piemēram, no lietas materiāliem ir skaidrs, ka likme nevar pārsniegt maksimālo likmi, pat ja veiktā darbība ietver paaugstinātu risku, finansēšanas līdzsvaru nodrošina visi vienas kategorijas uzņēmumi attiecībā uz pastāvošo risku” (izcēlums mans).
(
29
)	Šķiet, ka SGB VII 152. pants ierobežo ieturamo iemaksu apmēru un, inter alia, SGB VII 153. pantā ir norādīti faktori, kurus var ņemt vērā iemaksu aprēķinā, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
(
30
)	Skat. iepriekš 49.–52. punktu.
(
31
)	Turpat.
(
32
)	Tiesas 2004. gada 16. marta spriedums apvienotajās lietās C-264/01, C-306/01, C-354/01 un C-355/01 (Recueil, I-2493. lpp.).
(
33
)	Iesniedzējtiesa savā rīkojumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu noteica, ka MMB“darbība galvenokārt ir apdrošināšanas pakalpojumu sniegšana, izskatīšana un risināšana”.
(
34
)	Man nav pamata uzskatīt, ka EKL 86. pantā ietvertais jēdziens “uzņēmums” atšķirtos no EKL 81. un 82. pantā ietvertā jēdziena.
(
35
)	Manuprāt, noteikumi par apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem un arodslimībām kā daļa no sociālās apdrošināšanas sistēmas nav saskaņoti Kopienu tiesībās. Skat., inter alia, 2. panta 2. punktu Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvā 92/49/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, ar kuru groza Direktīvu 73/239/EEK un Direktīvu 88/357/EEK (Trešā nedzīvības apdrošināšanas direktīva) (OV L 228, 1. lpp.), kas nosaka, ka “šī direktīva neattiecas uz apdrošināšanas veidiem vai darbībām, uzņēmumiem vai iestādēm, uz kurām neattiecas Direktīva 73/239/EEK, kā arī uz minētās direktīvas 4. pantā minētajām iestādēm”. Padomes Pirmās direktīvas 73/239/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešās apdrošināšanas nozarē, kas nav dzīvības apdrošināšana (OV L 228, 3. lpp.), 2. panta 1. punktā ir noteikts: “Šī direktīva neattiecas uz [šādām operācijām]: d) kamēr nav notikusi koordinācija, ko paredzēts īstenot četros gados pēc šīs direktīvas izziņošanas, eksporta kredītapdrošināšanas operācijām uz valsts rēķina vai ar tās atbalstu”. Skat. arī 3. panta 4. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2002/83/EK par dzīvības apdrošināšanu (OV L 345, 1. lpp.). Lai gan tam nav nozīmes tiesvedībā iesniedzējtiesā, skat. tomēr Direktīvas 2002/83 2. panta 3. punktu.
(
36
)	Skat. Tiesas 1998. gada 28. aprīļa spriedumu lietā C-158/96 Kohll (Recueil, I-1931. lpp., 17. un 18. punkts un tajos minētā judikatūra.
(
37
)	Skat. Tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā C-157/99 Smits un Peerbooms (Recueil, I-5473. lpp., 45. un 46. punkts), kurā tā skaidri noteica, ka dalībvalstīm, īstenojot savas pilnvaras, lai noteiktu “nosacījumus attiecībā uz tiesībām vai pienākumiem būt apdrošinātiem sociālā nodrošinājuma shēmā”, “jāievēro Kopienu tiesības” (mans izcēlums).
(
38
)	Šajā sakarā skat. iepriekš 36. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Kohll, 20. un 21. punkts un tajos minētā judikatūra. Skat. arī Tiesas 2003. gada 22. maija spriedumu lietā C-355/00 Freskot (Recueil, I-5263. lpp., 53. punkts).
(
39
)	Jāuzsver, ka šai Tiesai nav sniegta informācija, kurā būtu norādīts, ka pienākums būt piesaistītam konkrētai apdrošināšanas apvienībai ir noteikts diskriminējošos nolūkos vai ka tam būtu diskriminējoša ietekme uz tiem, kam pienākums jāpilda. Pienākums būt piesaistītam konkrētai apdrošināšanas apvienībai tomēr, šķiet, nodrošina, ka no privātas apdrošināšanas sabiedrības saņemta apdrošināšana var būt tikai papildu tai, ko nosaka likums.
(
40
)	Iesniedzējtiesa rīkojumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu norādīja, ka Beļģijā, Dānijā, Somijā un Portugālē apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem darbā un arodslimībām nodrošina privātie apdrošināšanas sniedzēji. Tomēr šķiet, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, ka šādas privātas shēmas darbojas uz peļņas radīšanas bāzes un neietver solidaritātes elementus, kas ir klātesoši Vācijas sistēmā. Turklāt, lai gan rīkojumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu ir norādīts, ka Kattner ir iesniedzis Dānijas apdrošinātāja piedāvājumu, saskaņā ar kuru šis uzņēmums arī apdrošinās Kattner saskaņā ar Vācijas likumu par apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem darbā, arodslimībām un nelaimes gadījumiem ceļā uz vai no darba, pēc tiem pašiem nosacījumiem, kādus piedāvā MMB, un izmaksātā atlīdzība tiktu noteikta strikti atbilstoši atlīdzību sarakstam, ko sniedz Deutsche Gesetzliche Unfallversicherung (Vācijas tiesību akti par strādājošo apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem), rīkojumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu nav norādes par to, ka Dānijas apdrošinātājs nedarbosies uz peļņu radoša pamata.
(
41
)	Skat. pēc analoģijas iepriekš 38. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Freskot, 67. un 68. punkts.
(
42
)	Iepriekš 36. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Kohll, 41. punkts; iepriekš 37. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Smits un Peerbooms, 72. punkts; Tiesas 2003. gada 13. maija spriedums lietā C-385/99 Müller-Fauré un van Riet (Recueil, I-4509. lpp., 73. punkts) un Tiesas spriedums lietā C-444/05 Stamatelaki (Krājums, I-3185. lpp., 30. punkts).