Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA
M. ŠPUNARA [M. SZPUNAR]
SECINĀJUMI
sniegti 2026. gada 23. aprīlī (1)
Lieta C‑164/25
T‑2  družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme d.o.o.
pret
TELEKOM SLOVENIJE, d.d.
(Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Slovēnija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2014/61/ES par pasākumiem ātrdarbīgu elektronisko sakaru tīklu izvēršanas izmaksu samazināšanai – Piekļuve esošai fiziskajai infrastruktūrai – Pienākums nodrošināt, ka jebkurai no pusēm ir tiesības lūgt, lai strīdu izšķir kompetentā valsts strīdu izšķiršanas struktūra – Prasība izbeigt tiesvedību valsts strīdu izšķiršanas struktūrā, ja prasība celta tiesā – Efektivitātes princips – Tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību
I.      Ievads
1.        Direktīvas 2014/61/ES (2) mērķis ir atvieglot un veicināt ātrdarbīgu elektronisko sakaru tīklu ātru izvēršanu, it īpaši sekmējot esošās fiziskās infrastruktūras koplietošanu.
2.        Šajā nolūkā dalībvalstīm jāizveido ārpustiesas strīdu izšķiršanas mehānisms, ko abas strīdā iesaistītās puses var izmantot, ja tiek atteikta piekļuve fiziskajai infrastruktūrai vai ja tās nespēj vienoties par šādas piekļuves noteikumiem un nosacījumiem.
3.        Kas notiek, ja viena puse pirmā uzsāk tiesvedību valsts strīdu izšķiršanas struktūrā (turpmāk – “SIS”), lai pieprasītu piekļuvi fiziskajai infrastruktūrai, un otra puse vēlāk vēršas tiesā, lai panāktu, ka šāda piekļuve nav jāpiešķir?
4.        Tāds ir konteksts, kurā radies šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu. Pirmkārt, iesniedzējtiesa jautā, vai Direktīva 2014/61 uzliek pienākumu vispirms vērsties SIS (secīga sistēma) vai arī puses var izvēlēties starp strīdu izšķiršanas procedūru un tiesvedību (paralēla sistēma). Otrkārt, ja minētajai direktīvai atbilst paralēla sistēma, iesniedzējtiesa jautā, kā interpretēt efektivitātes principu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu, ņemot vērā valsts procesuālo tiesību normu, kas paredz, ka ārpustiesas procedūra tiek izbeigta, ja tā pati lieta vēlāk tiek iesniegta tiesā.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
5.        Direktīvas 2014/61 2., 9., 11., 13., 14., 19., 34. un 39. apsvērumā paredzēts:
“(2)      Atzīstot, ka ir svarīgi izvērst ātrdarbīgu platjoslas infrastruktūru, dalībvalstis ir apstiprinājušas vērienīgos mērķus [..] visiem Eiropas iedzīvotājiem darīt pieejamus platjoslas pamatpakalpojumus un līdz 2020. gadam nodrošināt, ka visiem Eiropas iedzīvotājiem ir pieejams būtiski lielāks interneta ātrums, kas pārsniedz 30 Mb/s, un ka 50 % vai lielākai daļai Savienības mājsaimniecību ir interneta pieslēgums ar ātrumu vairāk nekā 100 Mb/s.
(9)      Pasākumiem, kuru mērķis ir efektīvāk izmantot esošo infrastruktūru [..], būtu ievērojami jāveicina tas, ka tiek nodrošināta ātrdarbīgu elektronisko sakaru tīklu ātra un plaša izvēršana [..].
[..]
(11)      Šīs direktīvas mērķis ir noteikt dažu tiesību un pienākumu minimumu, kas visā Savienībā piemērojams [..] Nodrošinot vienlīdzīgu konkurences apstākļu minimālo līmeni, saskaņā ar subsidiaritātes principu ar šo procesu nebūtu jāskar valsts un vietējā līmenī ieviesto labāko praksi un pasākumus, kuri ietver sīkāk izstrādātus noteikumus un nosacījumus, kā arī pasākumus, kas papildina minētās tiesības un pienākumus.
(13)      Lai izvērstu elektronisko sakaru tīklus, elektronisko sakaru tīklu operatori, jo īpaši jaunienācēji, daudz lielāku efektivitāti varētu panākt, atkārtoti izmantojot esošo fizisko infrastruktūru, tostarp citu komunālo pakalpojumu infrastruktūru [..].
(14)      Lai uzlabotu ātrdarbīgu elektronisko sakaru tīklu izvēršanu iekšējā tirgū, ar šo direktīvu publisko sakaru tīklu nodrošinātājiem būtu jāparedz tiesības atbilstoši taisnīgiem un saprātīgiem nosacījumiem [..] piekļūt fiziskai infrastruktūrai neatkarīgi no tās atrašanās vietas. [..].
[..]
(19)      Ja komerciālo sarunu laikā rodas domstarpības [..], jebkurai no pusēm vajadzētu būt iespējai valsts līmenī vērsties pie [SIS], kura pusēm var noteikt risinājumu, tādējādi ļaujot izvairīties no nepamatotiem atteikumiem vai nesamērīgiem nosacījumiem [..].
[..]
(34)      Saskaņā ar subsidiaritātes principu ar šo direktīvu nebūtu jāskar dalībvalstu tiesības tajā paredzētās regulatīvās funkcijas piešķirt iestādēm, kas ir vispiemērotākās to izpildei atbilstīgi attiecīgās valsts konstitucionālajai sistēmai, saskaņā ar kuru paredzēts kompetenču un pilnvaru sadalījums, un šajā direktīvā paredzētajām prasībām.
[..]
(39)      Šajā direktīvā ir ievērotas pamattiesības un principi, kas jo īpaši atzīti [Hartā], jo īpaši [..] un tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību. [..]”
6.        Minētās direktīvas 1. panta 1.–3. punktā paredzēts:
“1.      Šīs direktīvas mērķis ir atvieglot un stimulēt ātrdarbīgu elektronisko sakaru tīklu izvēršanu, veicinot esošās fiziskās infrastruktūras koplietošanu [..].
2.      Ar šo direktīvu tiek noteiktas minimālās prasības attiecībā uz inženiertehniskajiem darbiem un fizisko infrastruktūru, lai tuvinātu dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu konkrētus aspektus minētajās jomās.
3.      Dalībvalstis var saglabāt vai ieviest pasākumus saskaņā ar Savienības tiesību aktiem, kuri pārsniedz šajā direktīvā noteiktās minimālās prasības, lai labāk īstenotu 1. punktā minēto mērķi.”
7.        Saskaņā ar minētās direktīvas 3. panta 2.–5. punktu:
“2.      Dalībvalstis nodrošina, ka, saņemot rakstisku pieprasījumu no uzņēmuma, kas nodrošina vai kuram atļauts nodrošināt publiskos sakaru tīklus, jebkuram tīkla operatoram ir pienākums izpildīt visus pamatotus pieprasījumus par piekļuvi tā fiziskajai infrastruktūrai saskaņā ar taisnīgiem un saprātīgiem noteikumiem, tostarp attiecībā uz cenu, nolūkā izvērst ātrdarbīgu elektronisko sakaru tīklu elementus. [..]
3.      Dalībvalstis nosaka prasību, ka jebkuru atteikumu piešķirt piekļuvi pamato ar objektīviem, pārredzamiem un samērīgiem kritērijiem [..].
4.      Ja divu mēnešu laikā pēc dienas, kurā saņemts pieprasījums piešķirt piekļuvi, piekļuve ir atteikta vai nav panākta vienošanās par konkrētiem noteikumiem, tostarp cenu, dalībvalstis nodrošina, ka jebkura no pusēm ir tiesīga lūgt, lai jautājumu izskata kompetentā valsts [SIS].
5.      Dalībvalstis nosaka prasību, lai šā panta 4. punktā minētā [SIS], pilnībā ievērojot proporcionalitātes principu, izdod saistošu lēmumu, lai atrisinātu strīdu, kas sākts atbilstīgi 4. punktam, tostarp nosakot taisnīgus un saprātīgus noteikumus, ieskaitot vajadzības gadījumā cenu.
Valsts [SIS] izšķir strīdu iespējami īsā termiņā un katrā ziņā četru mēnešu laikā pēc pilna pieprasījuma saņemšanas dienas, izņemot ārkārtējos apstākļos, neskarot nevienas puses iespējas ierosināt lietu tiesā.”
8.        Tās pašas direktīvas 10. panta 6. punktā noteikts, ka “visus lēmumus, ko pieņēmusi jebkura no šajā pantā minētajām kompetentajām struktūrām, var pārsūdzēt tiesā saskaņā ar valsts tiesību aktiem”.
B.      Slovēnijas tiesības
9.        Direktīva 2014/61 tika transponēta Slovēnijas tiesībās ar Zakon o elektronskih komunikacijah (Likums par elektronisko sakaru pakalpojumiem; turpmāk tekstā – “ZEKom‑1”). Likuma 93. panta 3.–5. punkts un 7. punkts, 217. panta 3. punkts, 218. panta 6. punkts un 220.a panta 5. punkts pēc būtības atbilst minētās direktīvas 3. panta 2.–5. punktam. Tāpat, ZEKom‑1 192. panta 1. punkts pēc būtības atbilst Direktīvas 2014/61 10. panta 6. punktam.
10.      Turklāt saskaņā ar ZEKom‑1 218. panta 4. punktu, “ja strīda izšķiršanas procedūras laikā, kas uzsākta [Agencija za komunikacijska omrežja in storitve Republike Slovenije (Slovēnijas Republikas Komunikāciju tīklu un pakalpojumu aģentūra, turpmāk tekstā – “Aģentūra”)], kāds no lietas dalībniekiem par to pašu priekšmetu vēršas kompetentajā tiesā vai atsauc strīda izšķiršanas prasību, strīdu izšķiršanas procedūra Aģentūrā tiek izbeigta”.
III. Fakti, tiesvedība un uzdotie jautājumi
11.      2020. gada 19. novembrī Telekom Slovenije (turpmāk tekstā – “Telekom”) lūdza piekļuvi T‑2
družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme d.o.o. (turpmāk tekstā – “T‑2”) piederošā telekomunikāciju tīkla fiziskajai infrastruktūrai, ko T‑2 2021. gada 21. janvāra vēstulē atteica.
12.      2021. gada 29. aprīlī Telekom iesniedza Aģentūrai strīda izšķiršanas pieprasījumu, lūdzot uzlikt T‑2 pienākumu piešķirt piekļuvi tās infrastruktūrai.
13.      2021. gada 6. septembrī T‑2  cēla prasību par faktu konstatēšanu Okrožno sodišče v Ljubljani (Ļubļanas apgabaltiesa, turpmāk – “apgabaltiesa”), lūdzot atzīt, ka Telekom nav tiesību piekļūt tās fiziskajai infrastruktūrai.
14.      Telekom apgalvoja, ka minētajai tiesai neesot pietiekamas kompetences, jo lieta ir administratīva un neietilpst civillietu tiesu jurisdikcijā.
15.      2021. gada 2. novembrī Aģentūra izbeidza tajā ierosināto procedūru, pamatojoties uz to, ka lieta pēc būtības bija identiska tai, ko T‑2 cēlusi Okrožno sodišče v Ljubljani (Apgabaltiesa, Ļubļana), un ka strīdu izskatīšana Aģentūrā neskar tiesu jurisdikciju.
16.      Telekom šo lēmumu pārsūdzēja Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Slovēnijas Republikas Administratīvā tiesa).
17.      Minētā tiesa ar 2023. gada 12. septembra spriedumu noraidīja apelācijas sūdzību. Tā konstatēja, ka Direktīvas 2014/61 3. panta 5. punkta otrajā daļā frāze “neskarot nevienas puses iespējas ierosināt lietu tiesā” (turpmāk – “klauzula “neskarot””) nepieļauj, ka tiek pārkāptas tiesības vērsties tiesā.
18.      Okrožno sodišče v Ljubljani (Apgabaltiesa, Ļubļana) ar 2022. gada 25. februāra rīkojumu noraidīja Telekom izvirzītos iebildumus par kompetences neesību (3). Tiesa atzina, ka lēmums šajā strīdā ietekmē saistību rašanos starp pusēm un tādējādi ietilpst civillietu tiesu jurisdikcijā.
19.      Telekom pārsūdzēja minēto rīkojumu Višje sodišče v Ljubljani (Apelācijas tiesa, Ļubļana).
20.      Ar 2022. gada 9. jūnija rīkojumu minētā tiesa apmierināja Telekom prasību, pieņemot iebildumu par kompetences neesību. Višje sodišče v Ljubljani (Apelācijas tiesa, Ļubļana) nosprieda, ka Direktīvas 2014/61 teleoloģiskā un sistēmiskā interpretācija liecina par nodomu samazināt ātrdarbīgu elektronisko sakaru tīklu izvēršanas izmaksas, ka tīkla operatoru tiesības piekļūt fiziskajai infrastruktūrai ir paredzētas, lai paātrinātu šādu tīklu izvēršanu, un ka piekļuves paātrināšanai ir izveidota īpaša valsts strīdu izšķiršanas struktūra, kurai jāpieņem lēmums noteiktā termiņā. Šajā kontekstā šaura gramatiskā interpretācija, kas dod priekšroku strīda izšķiršanai tiesā un neparedz termiņu nolēmuma pieņemšanai, būtu pretrunā Savienības likumdevēja nodomam. Turklāt, šī tiesa, piekrītot, ka Aģentūra strīda izskatīšanā starp operatoriem attiecībā uz piekļuvi fiziskajai infrastruktūrai rīkojas kā valsts iestāde, secināja, ka attiecīgā lieta ir administratīva lieta un neietilpst civillietu tiesu jurisdikcijā.
21.      T‑2 pārsūdzēja šo rīkojumu Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Slovēnijas Republikas Augstākā tiesa), kas ir iesniedzējtiesa. 2022. gada 14. septembrī
minētā tiesa piešķīra T‑2 atļauju iesniegt apelācijas sūdzību.
22.      Iesniedzējtiesa uzskata, ka Direktīvas 2014/61 3. panta 5. punkta otrajā daļā ietverto klauzulu “neskarot” nav iespējams interpretēt, balstoties vienīgi uz tās formulējumu. Šīī tiesa uzskata arī, ka, ņemot vērā minētās direktīvas mērķus, ir iespējamas vairākas interpretācijas.
23.      Šādos apstākļos iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)      Vai Direktīva [2014/61] – un it īpaši minētās direktīvas 3. panta 5. punkta otrajā daļā ietvertā frāze “neskarot nevienas puses iespējas ierosināt lietu tiesā” – jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tīkla operatoram ir tiesības iesniegt pieprasījumu strīda izšķiršanai par piekļuvi esošai fiziskajai infrastruktūrai vai nu [SIS] vai vispārējās jurisdikcijas tiesā?
2)      Vai Direktīvas [2014/61] 3. panta 5. punkta otrā daļa, ievērojot līdzvērtības un efektivitātes principus, kā arī [Hartas] 47. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā tāda valsts procesuālā tiesību norma, saskaņā ar kuru strīda izšķiršanas procedūra valsts [SIS] tiek izbeigta, ja kāda no pusēm šīs struktūras strīda izšķiršanas procedūras gaitā par to pašu priekšmetu vēršas [kompetentajā tiesā]?”
24.      Rakstveida apsvērumus Tiesai iesniedza Telekom, T‑2, Itālijas un Slovēnijas valdības, kā arī Eiropas Komisija. Tie paši lietas dalībnieki, izņemot Itālijas valdību, piedalījās tiesas sēdē, kas notika 2026. gada 29. janvārī.
IV.    Izvērtējums
A.      Par pirmo prejudiciālo jautājumu
1.      Procesa apsvērumi
25.      Pirmais jautājums vispārīgi attiecas uz Direktīvu 2014/61 un it īpaši uz minētās direktīvas 3. panta 5. punkta otrā daļā ietverto klauzulu “neskarot”. Lai iesniedzējtiesai sniegtu lietderīgu atbildi, uzskatu par nepieciešamu interpretēt arī minētās tiesību normas 4. punktu (4).
26.      Tālab ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2014/61 3. panta 4. punkts un 3. panta 5. punkta otrā daļa jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru sistēmas operatoram ir tiesības iesniegt pieprasījumu strīda izšķiršanai par piekļuvi esošai fiziskajai infrastruktūrai SIS vai tiesā.
27.      Visas ieinteresētās personas, izņemot Telekom, piedāvā atbildēt uz šo jautājumu noraidoši.
28.      Savukārt Telekom būtībā apgalvo, ka vienīgais veids, kā sasniegt Direktīvas 2014/61 mērķus, ir piešķirt SIS ekskluzīvu kompetenci strīdu izšķiršanai par piekļuvi esošai fiziskajai infrastruktūrai, ar nosacījumu, ka pastāv iespēja pārsūdzēt SIS lēmumu administratīvajās tiesās.
29.      Lai atbildētu uz šo jautājumu, atsaukšos uz Tiesas ierasto interpretācijas metodi, ņemot vērā ne tikai Direktīvas 2014/61 3. panta 4. punkta un 3. panta 5. punkta otrās daļas tekstu, bet arī tās kontekstu un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (5).
2.      Direktīvas 2014/61 3. panta 4. punkta un 3. panta 5. punkta otrās daļas formulējums
30.      Saskaņā ar Direktīvas 2014/61 3. panta 4. punktu jebkura no pusēm ir tiesīga lūgt, lai strīdu par piekļuvi esošai fiziskajai infrastruktūrai izšķir kompetentā SIS.
31.      Minētās direktīvas 3. panta 5. punktā ir noteikti kritēriji un principi, kas SIS jāievēro, pildot uzdevumus, tomēr tā otrajā daļā ir piebilde “neskarot nevienas puses iespējas ierosināt lietu tiesā”.
32.      Manuprāt, no šo abu 3. panta daļu lasījuma kopsakarā izriet, ka puses var izvēlēties vērsties vai nu SIS, vai tiesā.
33.      Šo interpretāciju pastiprina tas, ka, salīdzinot Direktīvas 2014/61 3. panta 4. punkta un 3. panta 5. punkta otrās daļas formulējumu ar citu Savienības tiesību normu formulējumu, redzams, ka šīs citas tiesību normas, kā tās interpretējusi Tiesa, attiecīgi pieļauj paralēlu sistēmu un pieprasa secīgu sistēmu.
34.      Pirmkārt, Regulā (ES) 2016/679 (6) ir piedāvāti dažādi tiesiskās aizsardzības līdzekļi personām, kas apgalvo, ka minētā regula ir pārkāpta. Šajā ziņā minētās regulas 77. panta 1. punktā paredzēts, ka tiesības iesniegt sūdzību uzraudzības iestādē katram datu subjektam ir, “neskarot jebkādus citus administratīvos tiesību aizsardzības līdzekļus vai tiesību aizsardzību tiesā”. Arī minētās regulas 78. panta 1. punkta formulējumā teikts, ka katrai fiziskai vai juridiskai personai ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pret uzraudzības iestādes pieņemtu juridiski saistošu lēmumu, kas skar minētās personas, “neskarot jebkādus citus administratīvos vai ārpustiesas tiesību aizsardzības līdzekļus”. Visbeidzot, šīs pašas regulas 79. panta 1. punkts ikvienam datu subjektam garantē tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, “neskarot pieejamos administratīvos vai ārpustiesas tiesību aizsardzības līdzekļus, tai skaitā tiesības iesniegt sūdzību uzraudzības iestādē, ievērojot 77. pantu (7).
35.      Tiesa ir uzsvērusi, ka katrs no tiesiskās aizsardzības līdzekļiem ir izmantojams, “neskarot” pārējos līdzekļus. Tādējādi, ievērojot arī Regulas 2016/679 kontekstu un mērķus, tiesa secināja, ka minētās tiesību normas neparedz nedz prioritāru vai ekskluzīvu kompetenci vai jurisdikciju, nedz kādu noteikumu par to, ka tajā minētās iestādes vai tiesas veiktais vērtējums jautājumā par minētajā regulā piešķirto tiesību pārkāpuma esību būtu pārāks par kādu citu (8).
36.      Otrkārt, saskaņā ar Direktīvu 2001/14/EK (9) dzelzceļa infrastruktūras izmantošanas maksas iekasēšanas sistēmā cita starpā ir jāievēro princips par vienlīdzīgu attieksmi pret dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumiem (10). Šajā kontekstā saskaņā ar minētās direktīvas 30. panta 2. punktu “pretendentam ir tiesības iesniegt apelāciju regulatīvajā iestādē, ja tas uzskata, ka notikusi netaisnība, diskriminācija vai pretendents ir cietis jebkādā citā veidā, un jo īpaši var pārsūdzēt lēmumus, ko pieņēmis infrastruktūras pārvaldītājs vai, attiecīgā gadījumā, dzelzceļa pārvadājumu uzņēmums [..]”. Turklāt saskaņā ar minētā panta 6. punktu “dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka regulatīvās iestādes pieņemtie lēmumi ir pakļauti tiesu iestāžu uzraudzībai”.
37.      Tiesa, ievērojot arī Direktīvas 2001/14 kontekstu un mērķus, secināja, ka ar minētās direktīvas 30. pantu regulatīvajai iestādei ir piešķirta ekskluzīva kompetence izšķirt strīdus par dzelzceļa infrastruktūras maksas iekasēšanas sistēmu (11).
38.      Manuprāt, Direktīvā 2014/61 izmantotais formulējums un tādējādi paredzētā sistēma līdzinās Regulas 2016/679 formulējumam un atšķiras no Direktīvas 2001/14 formulējuma. Tas ļauj secināt, ka paralēla sistēma nav pretrunā Direktīvai 2014/61.
39.      Tomēr jāatzīst arī, ka Direktīvas 2014/61 3. panta 5. punkta otro daļu var interpretēt dažādi. Konkrēti, pirms klauzulas “neskarot” ir atsauce uz termiņu, kurā SIS jāizšķir strīds. Turklāt šīs tiesību normas pirmajā daļā noteikta SIS pieņemtā lēmuma piemērošanas joma. Tādējādi klauzulu “neskarot” varētu interpretēt kā tādu, kura attiecas uz tiesībām pārsūdzēt minēto lēmumu administratīvajā tiesā.
40.      Dažas ieinteresētās personas ir apgalvojušas, ka Direktīvas 2014/61 10. panta 6. punkts ir pretrunā šādai interpretācijai tieši tādēļ, ka šī tiesību norma paredz pārsūdzības tiesības. Tas liek aplūkot kontekstu, kādā aplūkojams Direktīvas 2014/61 3. panta 4. punkts un 5. punkts.
3.      Konteksts
a)      Direktīvas 2014/61 10. panta 6. punkts
41.      Direktīvas 2014/61 10. panta 6. punktā noteikts, ka jebkuru SIS lēmumu “var pārsūdzēt tiesā saskaņā ar valsts tiesību aktiem”. Tādējādi tā formulējums atšķiras no minētās direktīvas 3. panta 5. punkta otrās daļas formulējuma, kurā minēta “iespēja ierosināt lietu tiesā”.
42.      Tas liecina, ka pēdējā minētā tiesību norma piešķir iespēju ierosināt lietu (civillietu) tiesā, savukārt pirmā tiesību norma nodrošina tiesības pārsūdzēt SIS lēmumu, kas pieņemts, pamatojoties uz Direktīvas 2014/61 3. panta 4. un 5. punktu.
43.      Taisnība, ka, Direktīvas 2014/61 10. panta 6. punktā ir garantētas tiesības pārsūdzēt jebkuru SIS lēmumu, tādējādi ietverot arī citus lēmumus, ne tikai tos, kas attiecas uz piekļuvi esošai fiziskajai infrastruktūrai. Patiešām, minētās direktīvas 4. panta 6. punktā, 5. panta 4. punktā, 6. panta 4. punktā un 9. panta 3. punkta otrajā daļā ir paredzēta iespēja vērsties SIS ar strīdu par citiem jautājumiem, kas ietilpst minētās direktīvas piemērošanas jomā.
44.      Tādējādi Direktīvas 2014/61 3. panta 5. punkta otro daļu un 10. panta 6. punktu joprojām varētu interpretēt kā tiesību normas ar atšķirīgu, lai gan daļēji pārklājošos, darbības jomu. No vienas puses, pirmā no tām attiektos tikai uz pārsūdzībām par SIS lēmumu par piekļuvi esošai fiziskajai infrastruktūrai. No otras puses, otrā attiektos uz jebkuru pārsūdzību par jebkuru SIS lēmumu.
45.      Tomēr katrā šo secinājumu 43. punktā minētajā normā ir iekļauta klauzula “neskarot”, kas ir līdzīga Direktīvas 2014/61 3. panta 5. punkta otrajā daļā iekļautajai klauzulai (12).
46.      Pieņemot, ka likumdevējs nav pieņēmis nevajadzīgas tiesību normas, atgādinu, ka Direktīvas 2014/61 3. panta 5. punkta otrajā daļā ir paredzēta iespēja ierosināt lietu (civillietu) tiesā, savukārt minētās direktīvas 10. panta 6. punktā ir garantētas tiesības pārsūdzēt SIS lēmumu, kas pieņemts, pamatojoties uz minētās direktīvas 3. panta 4. un 5. punktu.
b)      Citi tiesību akti telekomunikāciju nozarē
47.      Šādus secinājumus apstiprina, pirmkārt, Regula 2024/1309, ar kuru tika atcelta Direktīva 2014/61 (13). Proti, kā uzsvērusi iesniedzējtiesa, minētās regulas 13. panta 1. punkta a) apakšpunktā un 5. punktā, šķiet, ir skaidri norādīts, ka paralēla sistēma atbilst Savienības tiesībām.
48.      Regulas 2024/1309 13. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēts, ka “neskarot iespēju nodot lietu izskatīšanai tiesā, ikviena puse ir tiesīga ierosināt lietu [SIS][..], ja strīds radies, kad piekļuve esošajai infrastruktūrai ir atteikta vai nav panākta vienošanās par konkrētiem noteikumiem, tostarp attiecībā uz cenu [..]”.
49.      Attiecīgi iespēja vērsties tiesā vairs nav nostiprināta tajā pašā tiesību normā, kurā noteiktas prasības, kas piemērojamas SIS lēmumiem (14). Tādējādi šķiet, ir kliedētas jebkādas iespējamās šaubas par to, vai šāda iespēja vērsties tiesā būtu jāinterpretē kā tiesības pārsūdzēt attiecīgo lēmumu.
50.      Turklāt Regulas 2024/1309 13. panta 5. punktā noteikts, ka “šis pants papildina un neskar tiesiskās aizsardzības līdzekļus un procedūras, kas ir saskaņā ar [Hartas] 47. pantu”.
51.      Saskaņā ar minētās regulas 14. panta 10. punkta pirmo daļu “visus lēmumus, ko pieņēmusi kāda kompetentā struktūra, var saskaņā ar valsts tiesību aktiem pārsūdzēt pilnīgi neatkarīgā apelācijas iestādē, kas var būt tiesu iestāde”. Saskaņā ar minētās normas otro daļu “apelācijas tiesības saskaņā ar pirmo daļu neskar pušu tiesības panākt strīda izšķiršanu valsts kompetentajā tiesā”.
52.      Tādējādi, manuprāt, Regula 2024/1309 neizslēdz tādu paralēlu sistēmu, kā šajā lietā aplūkotā.
53.      Tiesa, Regula 2024/1309 nav piemērojama šajā lietā ratione temporis. Tomēr normatīvā akta izstrādes vēsturē nekas neliecina par to, ka būtu paredzēta pieejas maiņa. Tādējādi ir pamatoti secināt, ka likumdevējs vienkārši vēlējies precizēt no Direktīvas 2014/61 izrietošo kārtību strīdu izšķiršanai attiecībā uz piekļuvi esošai fiziskajai infrastruktūrai.
54.      Otrkārt, saskaņā ar Direktīvas (ES) 2018/1972 26. panta 5. punktu (15) ārpustiesas strīdu izšķiršana starp uzņēmumiem “neliedz pusēm celt prasību tiesā”.
55.      Treškārt, saskaņā ar Direktīvas 2002/22/EK 34. panta 1. punktu (16) “dalībvalstis nodrošina to, ka ir pieejamas pārskatāmas, vienkāršas un lētas ārpustiesas procedūras neatrisinātu strīdu izšķiršanai, iesaistot patērētājus, attiecībā uz jautājumiem, kas iekļauti [šajā direktīvā].” Saskaņā ar minētā panta 4. punktu “šis punkts neierobežo valsts tiesas procedūras”.
56.      Tiesa interpretējusi minētās direktīvas 34. pantu tādējādi, ka tam nav pretrunā – bet arī nav obligāta – secīga sistēma (17).
57.      Tādējādi jomā, kas ir līdzīga tai, uz kuru attiecas Direktīva 2014/61, tāda paralēla sistēma kā pamatlietā aplūkotā, nav pretrunā Savienības tiesībām.
4.      Direktīvas 2014/61 mērķi
58.      Jāvērtē, vai šo interpretāciju apstiprina mērķi, kas bija par pamatu Direktīvas 2014/61 pieņemšanai.
59.      Šajā ziņā, it īpaši, kā izriet no Direktīvas 2014/61 1. panta 1. punkta
kopsakarā ar 2., 9., 13. un 14. apsvērumu minētās direktīvas mērķis ir atvieglot un stimulēt ātrdarbīgu elektronisko sakaru tīklu ātru izvēršanu, jo īpaši veicinot esošās fiziskās infrastruktūras koplietošanu.
60.      Jāatzīst, kā uzsvēris Telekom un iesniedzējtiesa, šo mērķi varētu labāk sasniegt, ja Direktīvā 2014/61 dalībvalstīm būtu noteikts pienākums ieviest secīgu sistēmu. Proti, ārpustiesas procedūru mērķis ir ātrāk atrisināt strīdus un samazināt izmaksas, tādējādi atvieglojot piekļuvi fiziskajai infrastruktūrai un līdz ar to šajā direktīvā paredzēto ātro izvēršanu (18).
61.      Tomēr turpmāk minēto iemeslu dēļ neuzskatu, ka paralēla sistēma būtu pretrunā Direktīvas 2014/61 mērķiem.
62.      Pirmkārt, saskaņā ar Direktīvas 2014/61 1. panta 2. un 3. punktukopsakarā ar 11. apsvērumu šī direktīva nosaka minimālās prasības attiecībā uz piekļuvi fiziskajai infrastruktūrai. No tā izriet, ka ar minēto direktīvu īstenotā saskaņošana, šķiet, nav tik plaša, lai prasītu secīgas sistēmas izveidi, par sliktu tiesvedībai. Lai gan dalībvalstis var ieviest šādu sistēmu, tām tas nav jādara obligāti. Manuprāt, lai sasniegtu minētās direktīvas mērķus, būtībā ir pietiekami padarīt ārpustiesas procedūras pieejamas un nav nepieciešams tās padarīt obligātas.
63.      Šajā kontekstā jāuzsver, ka administratīvo iestāžu un tiesu darbība un efektivitāte dažādās dalībvalstīs var atšķirties. Tādējādi šķiet saprātīgi tām šajā jautājumā piešķirt zināmu rīcības brīvību. Lai gan dažas dalībvalstis var uzskatīt par lietderīgu izveidot secīgu sistēmu, lai mazinātu slogu tiesu sistēmai, citas var izvēlēties tā nerīkoties (19).
64.      Otrkārt, kā apgalvo Telekom, strīdiem par piekļuvi esošajai fiziskajai infrastruktūrai telekomunikāciju jomā var būt nepieciešamas noteikta līmeņa speciālās zināšanas. Tomēr neuzskatu, ka valsts pirmās instances tiesa nevarētu veikt šādu uzdevumu, kas būtībā prasa noteikt taisnīgus un saprātīgus piekļuves nosacījumus (Direktīvas 2014/61 3. panta 5. punkta pirmā un trešā daļa). Katrā ziņā nešķiet, ka maksas par piekļuvi telekomunikāciju jomas fiziskajai infrastruktūrai noteikšanai būtu nepieciešama centralizēta uzraudzība, ko veic regulatīvā iestāde, atšķirībā no maksu par dzelzceļa infrastruktūras izmantošanu, kas tika apspriesta lietā, kurā tika pieņemts spriedums CTL Logistics (20).
65.      Secinu, ka tāds paralēls režīms, kāds aplūkots šajā lietā, atbilst Direktīvas 2014/61 mērķiem.
66.      Ierosinu uz pirmo jautājumu atbildēt, ka Direktīvas 2014/61 3. panta 4. punkts un 3. panta 5. punkta otrā daļa jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru sistēmas operatoram ir tiesības iesniegt pieprasījumu strīda izšķiršanai par piekļuvi esošai fiziskajai infrastruktūrai SIS vai vispārējās jurisdikcijas tiesā.
B.      Par otro prejudiciālo jautājumu
1.      Procesa apsvērumi
67.      Otrais jautājums attiecas uz Direktīvas 2014/61 3. panta 5. punkta otro daļu, to interpretējot atbilstoši līdzvērtības un efektivitātes principam, kā arī Hartas 47. pantam. Šajā ziņā, šķiet, nepieciešamas divas piezīmes.
68.      Pirmkārt, tā kā iesniedzējtiesa nav sniegusi nekādu informāciju, kas ļautu Tiesai izvērtēt līdzvērtības principa ievērošanu, šajā lietā tiek aplūkots tikai efektivitātes princips.
69.      Otrkārt, iesniedzējtiesa efektivitātes principu un Hartas 47. pantu izvirza vienā līmenī. Tas rada jautājumu, vai ir nepieciešama abu principu analīze, vai arī šī lieta jāizvērtē, ņemot vērā tikai vienu no tiem (21).
70.      Tomēr, ņemot vērā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu izklāstīto pamatojumu, šķiet, ka iesniedzējtiesa, pirmkārt, vēlas noskaidrot, vai efektivitātes principam ir pretrunā tāda valsts procesuālo tiesību norma, saskaņā ar kuru ārpustiesas procedūra tiek izbeigta, ja kāda no pusēm vēlāk ar to pašu jautājumu vēršas tiesā. Otrkārt, šķiet, iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai šāda procesuālo tiesību norma tomēr varētu būt nepieciešama, ievērojot tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību, jo īpaši, lai izvairītos no pretrunīgiem lēmumiem un nodrošinātu tiesisko drošību.
71.      Būtībā, vismaz iesniedzējtiesas ieskatā, var pastāvēt acīmredzama pretruna starp tiesību, kas izriet no Direktīvas 2014/61, efektivitātes nodrošināšanu un tiesību uz efektīvu tiesisko aizsardzību garantēšanu.  (22) Tas nozīmē, ka attiecīgā valsts procesuālā tiesību norma jāanalizē, ņemot vērā gan efektivitātes principu, gan tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību, lai rastu līdzsvarotu risinājumu, kas novērstu šķietamo iesniedzējtiesas
apgalvoto konfliktu.
72.      Tādējādi ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2014/61 3. panta 5. punkta otrā daļa un efektivitātes princips jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāda valsts procesuālo tiesību normu, saskaņā ar kuru strīda izšķiršanas procedūra kompetentajā valsts SIS tiek izbeigta, ja kāda no pusēm šīs struktūras strīda izšķiršanas procedūras gaitā par to pašu priekšmetu vēršas kompetentajā tiesā. Apstiprinošas atbildes gadījumā minētā tiesa jautā, vai šāda valsts procesuālā norma tomēr ir nepieciešama saskaņā ar Hartas 47. pantu.
2.      Par efektivitātes principu
73.      Kopš sprieduma lietā Rewe‑Zentralfinanz un
Rewe‑Zentral (23) Tiesa ir konsekventi lēmusi, ka, ja attiecīgajā jautājumā nav Savienības normu, katra dalībvalsts savā tiesību sistēmā nosaka kompetentās tiesas vai administratīvās struktūras un paredz detalizētas procesuālo tiesību normas prasībām, ar kurām tiek aizsargātas no Savienības tiesībām izrietošas attiecīgo personu tiesības. Tomēr šīs tiesību normas nedrīkst būt mazāk labvēlīgas par noteikumiem, kas reglamentē līdzīgas valsts iekšējās prasības (līdzvērtības princips), un tās nedrīkst padarīt praksē neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt Savienības tiesībās noteikto tiesību īstenošanu (efektivitātes princips).
74.      Tādējādi, lai tiktu realizēts efektivitātes princips, nedrīkst pastāvēt Savienības procesuālo tiesību normas, kas reglamentē prasības, ar kurām tiek aizsargātas no Savienības tiesībām izrietošas personu tiesības.
75.      Šajā ziņā, kas attiecas uz Direktīvu 2014/61, no pirmā jautājuma analīzes izriet, ka i) dalībvalstīm jāizveido ārpustiesas procedūra strīdu izšķiršanai par piekļuvi fiziskajai infrastruktūrai (3. panta 4. punkts); ii) jebkurai no pusēm jābūt tiesībām pārsūdzēt SIS lēmumu tiesā (10. panta 6. punkts); un iii) jebkurai no pusēm ir jābūt iespējai vērsties tiesā (3. panta 5. punkta otrā daļa).
76.      Tomēr Direktīvā 2014/61 nav paredzēti prioritātes noteikumi attiecībā uz iepriekš apakšpunktā i) un iii) minētajiem tiesiskās aizsardzības līdzekļiem. Tas nozīmē, ka uz jebkuru valsts procesuālo tiesību normu, kas nosaka šādu prioritāti, attiecas procesuālās autonomijas princips ar nosacījumu, ka tiek ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi.
77.      Šajā ziņā, kā Tiesa konsekventi lēmusi, katrs gadījums, kurā rodas jautājums par to, vai valsts procesuālā tiesību norma padara Savienības tiesību akta piemērošanu neiespējamu vai pārmērīgi to apgrūtina, jāizvērtē, ņemot vērā attiecīgās tiesību normas lomu procesā, procesa norisi un tā īpašās pazīmes kopumā visās valsts iestādēs. Šajā analīzē attiecīgā gadījumā jāņem vērā arī valsts tiesu sistēmas pamatprincipi, piemēram, tiesību uz aizstāvību aizsardzība, tiesiskās drošības princips un procesa pienācīga norise (24).
78.      Šīs lietas apstākļos jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2014/61 9. apsvērumu pasākumiem, kuru mērķis ir efektīvāk izmantot esošo infrastruktūru, būtu ievērojami jāveicina tas, ka tiek nodrošināta ātrdarbīgu elektronisko sakaru tīklu ātra un plaša izvēršana, kas ir minētās direktīvas mērķis.
79.      Tādējādi jebkuram tīkla operatoram ir tiesības piekļūt cita operatora fiziskajai infrastruktūrai, ja vien ir izpildīti Direktīvas 2014/61 3. panta 2. punktā paredzētie nosacījumi un ja saskaņā ar minētās tiesību normas 3. punktu minētais cits operators nav norādījis nevienu objektīvu, pārredzamu un samērīgu pamatojumu piekļuves liegšanai.
80.      Strīdu izšķiršanas procedūras izveide attiecībā uz piekļuvi fiziskajai infrastruktūrai, kas paredz, ka SIS principā jāpieņem lēmums iespējami īsā termiņā un katrā ziņā četru mēnešu laikā (25), acīmredzami atvieglo piekļuvi esošai fiziskajai infrastruktūrai, tādējādi veicinot Direktīvas 2014/61 mērķa sasniegšanu.
81.      Šajā lietā Telekom izmantoja minēto procedūru, lai pieprasītu piekļuvi T‑2 fiziskajai infrastruktūrai. Pēc tam T‑2 vērsās tiesā, lūdzot atzīt, ka Telekom nebija tiesību piekļūt tās fiziskajai infrastruktūrai. Saskaņā ar valsts tiesībām šādos apstākļos procedūra, kas ierosināta SIS, automātiski jāizbeidz.
82.      Manuprāt, tas pārmērīgi apgrūtina vai padara praktiski neiespējamu Telekom tiesību savlaicīgi piekļūt T‑2 fiziskajai infrastruktūrai īstenošanu, kā to garantē Direktīvas 2014/61 3. panta 2. punktskopsakarā ar 9. apsvērumu. Turklāt tas apdraud Direktīvas 2014/61 3. panta 4. punktā paredzētās ārpustiesas strīdu izšķiršanas procedūras pilnīgu efektivitāti (efektivitātes princips) (26).
83.      Proti, iespēja vērsties SIS un tādējādi ātri izšķirt strīdu par piekļuvi fiziskajai infrastruktūrai vai šādas piekļuves noteikumiem un nosacījumiem ir paredzēta, lai nodrošinātu piekļuves tiesību efektivitāti. Situācijā, kad operators de facto ir izvēlējies vērsties SIS, nevis civillietu tiesā, automātiska pirmās instances procedūras izbeigšana pēc tam, kad otra puse par to pašu jautājumu ir vērsusies tiesā, ir pretrunā efektivitātes principam un Direktīvas 2014/61 3. panta 4. punkta un pilnīgas efektivitātes nodrošināšanai.
84.      Šajā lietā no Tiesas lietas materiāliem izriet, ka lietas izskatīšana SIS un civillietu tiesā ir saistīta ar vienu un to pašu priekšmetu. Turklāt neviena no ieinteresētajām personām nav apstrīdējusi šo pieņēmumu. Patiesībā prasību, kurā tiek lūgts atzīt, ka tīkla operatoram nav piekļuves tiesību fiziskajai infrastruktūrai, var pat uzskatīt vienkārši par aizstāvību pret pirmo prasību, kas tiek izskatīta SIS un ir celta neatkarīgas tiesvedības veidā tiesā (27). Katrā ziņā iesniedzējtiesai ir pienākums nodrošināt, ka abas izskatīšanā esošās lietas attiecas uz vienu un to pašu priekšmetu un ka nav papildu prasījumu, kas pamatotu turpmāku prasības celšanu tiesā (28).
3.      Tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību
85.      Kā konstatēts šo secinājumu 76. punktā, Direktīvā 2014/61 nav paredzēti noteikumi par prioritāti starp strīdu izšķiršanas procedūrām un tiesvedības procedūrām, kas attiecas uz vienu un to pašu priekšmetu.
86.      Tādējādi principā dalībvalstīm, kas izvēlas īstenot Direktīvas 2014/61 3. pantu, izveidojot paralēlu sistēmu, jāparedz noteikumi, kas reglamentē minētajā tiesību normā noteikto tiesisko aizsardzības līdzekļu izmantošanas kārtību.
87.      Šajā lietā valsts likumdevējs patiešām ir pieņēmis attiecīgus noteikumus. Tomēr, kā izriet no iepriekšējā sadaļā veiktās analīzes, šādi noteikumi var pārmērīgi apgrūtināt vai padarīt praktiski neiespējamu to tīkla operatoru tiesību īstenošanu saskaņā ar Direktīvu 2014/61, kuri vēlas piekļūt esošai fiziskajai infrastruktūrai. Šādos apstākļos principā valsts iestādēm, tostarp tiesām un kompetentajām strīdu izšķiršanas struktūrām, jānodrošina, lai Direktīvā 2014/61 paredzētās tiesības tiktu efektīvi aizsargātas, nepiemērojot valsts tiesību normu, kas nosaka strīdu izskatīšanas procedūras SIS apturēšanu.
88.      Tomēr no šādas nepiemērošanas un līdz ar to no nepieciešamības nodrošināt Direktīvas 2014/61 pilnīgu efektivitāti var rasties iespējama problēma: ja nav noteikumu par prioritāti, divu paralēlu procesu norise attiecībā uz vienu un to pašu priekšmetu rada pretrunīgu nolēmumu risku, radot tiesisko nedrošību. To var interpretēt kā Hartas 47. pantā garantēto tiesību uz efektīvu tiesisko aizsardzību ierobežojumu (29).
89.      Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamattiesības nav neierobežoti prerogatīvas, un tās var tikt ierobežotas. Tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā Hartas 47. panta izpratnē ierobežojums atbilstoši Hartas 52. panta 1. punktam var būt attaisnojams tikai tad, ja tas ir paredzēts tiesību aktos, ja ar to tiek ievērota minēto tiesību būtība un, ievērojot samērīguma principu, ja tas ir nepieciešams un patiešām atbilst vispārējo interešu mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības (30).
90.      Šajā lietā, pirmkārt, Direktīvas 2014/61 3. panta 2. punktā garantēto tiesību uz piekļuvi esošai fiziskajai infrastruktūrai efektivitātes nodrošināšana, jo īpaši, sniedzot iespēju operatoram ātri izšķirt strīdu par šādu piekļuvi, kā tas garantēts minētās direktīvas 3. panta 4. punktā, neapšaubāmi ir Savienības atzīts vispārējo interešu mērķis.
91.      Otrkārt, šī mērķa sasniegšanai, šķiet, ir nepieciešama abu procedūru paralēla norise. Varētu apgalvot, ka, nosakot prioritātes principu attiecībā uz pirmās instances iestādēm, kas šajā gadījumā ir SIS, tiktu gan nodrošināta tiesību uz piekļuvi fiziskajai infrastruktūrai efektivitāte, gan samazināts pretrunīgu lēmumu risks (31). Tomēr tādējādi tiktu arī ierobežotas otras puses tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību, jo tas nozīmētu tiesvedības apturēšanu vai izbeigšanu. Turklāt, tā kā Direktīva 2014/61 neparedz prioritātes noteikumus, neuzskatu, ka dalībvalstīm būtu noteikti jāpiemēro prioritātes princips attiecībā uz pirmās instances iestādi.
92.      Treškārt, turpmāk minētie aspekti, manuprāt, samazina pretrunīgu lēmumu risku.
93.      Ja SIS lēmums tiek pieņemts pirms tiesas sprieduma pasludināšanas, šis lēmums būs saistošs un tādējādi izpildāms operatoram, kas vēlas piekļūt fiziskajai infrastruktūrai (32). Tas atbilst Direktīvas 2014/61 mērķim.
94.      Tāpat, kā tiesas sēdē apgalvoja Komisija, šis lēmums noteikti būs noderīgs tiesai, kas lemj par to pašu jautājumu (33). Patiešām, ņemot vērā SIS ekspertīzi, tās lēmums var atbrīvot valsts tiesu no pienākuma lūgt eksperta atzinumu, tādējādi paātrinot tiesvedību. Turklāt, neskarot sīkākus valsts noteikumus, kas nosaka administratīvo lēmumu efektivitāti civillietu tiesas procesā, valsts tiesa, pamatojot savu lēmumu, var atsaukties uz SIS lēmumu (34).
95.      Turklāt var tikt piemērota jebkura cita valsts procesuālo tiesību norma, kas var samazināt pretrunīgu lēmumu risku, proti, ja SIS lēmums tiek pārsūdzēts administratīvajā tiesā, ar nosacījumu, ka tiek ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi (35).
96.      Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, secinu, ka Direktīvas 2014/61 3. panta 5. punkta otrā daļa, ņemot vērā efektivitātes principu, jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā tāda valsts procesuālo tiesību norma, saskaņā ar kuru strīda izšķiršanas procedūra kompetentajā valsts SIS tiek izbeigta, ja kāda no pusēm šīs struktūras strīda izšķiršanas procedūras gaitā par to pašu priekšmetu vēršas kompetentajā tiesā. Turklāt šāda valsts procesuālo tiesību norma nav prasība, kas izrietētu no Hartas 47. pantā nostiprinātajām tiesībām uz efektīvu tiesisko aizsardzību.
97.      Ja, pretēji manam ierosinājumam, Tiesa uzskata, ka šāda procesuālo tiesību norma nav pretrunā efektivitātes principam vai ka šāda tiesību norma ir prasīta Hartas 47. pantā, iesniedzējtiesai tomēr būtu jānodrošina, ka tiesvedības, kas ierosināta laikā, kamēr nav pabeigta ārpustiesas procedūra attiecībā uz to pašu priekšmetu, vienīgais mērķis nav liegt pusei, kura lūdz piekļuvi fiziskajai infrastruktūrai, ātru strīda izšķiršanu. Šajā ziņā it īpaši būtu jāņem vērā šo secinājumu 84. punktā minētie jautājumi.
98.      Ja iesniedzējtiesai ir pretējs secinājums, tai jāpiemēro visas tās rīcībā esošās valsts procesuālo tiesību normas, lai aizliegtu procedūras ļaunprātīgu izmantošanu (36).
V.      Secinājumi
99.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Slovēnijas Republikas Augstākā tiesa) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
(1)      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/61/ES (2014. gada 15. maijs) par pasākumiem ātrdarbīgu elektronisko sakaru tīklu izvēršanas izmaksu samazināšanai 3. panta 4. punkts un 3. panta 5. punkta otrā daļa
jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru sistēmas operatoram ir tiesības iesniegt pieprasījumu strīda izšķiršanai par piekļuvi esošai fiziskajai infrastruktūrai vai nu kompetentajā valsts strīdu izšķiršanas struktūrā, vai vispārējās jurisdikcijas tiesā.
(2)      Direktīvas 2014/61 3. panta 5. punkta otrā daļa, ņemot vērā efektivitātes principu,
jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā tāda valsts procesuālo tiesību norma, saskaņā ar kuru strīdu izšķiršanas procedūra kompetentajā valsts strīdu izšķiršanas struktūrā tiek izbeigta, ja kāda no pusēm šīs struktūras strīda izšķiršanas procedūras gaitā par to pašu priekšmetu vēršas kompetentajā tiesā. Šāda valsts procesuālo tiesību norma nav prasība, kas izrietētu no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā nostiprinātajām tiesībām uz efektīvu tiesisko aizsardzību.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2014. gada 15. maijs) par pasākumiem ātrdarbīgu elektronisko sakaru tīklu izvēršanas izmaksu samazināšanai (OV 2014, L 155, 1. lpp.).
3      Skat. šo secinājumu 14. punktu.
4      Šajā nozīmē
skat. spriedumus, 1986. gada 20. marts, Tissier (35/85, EU:C:1986:143, 9. punkts), un 2026. gada 5. marts, Daraa (C‑458/24, EU:C:2026:146, 40. punkts).
5      Spriedumi, 1983. gada 17. novembris, Merck (292/82, EU:C:1983:335, 12. punkts), un 2026. gada 5. marts, ErdrichUmformtechnik (C‑828/24, EU:C:2026:154, 24. punkts).
6      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (OV 2016, L 119, 1. lpp.).
7      Spriedums, 2023. gada 12. janvāris, Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (C‑132/21, EU:C:2023:2, 33. punkts; turpmāk tekstā – “spriedums Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság”).
8      Spriedums Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (34. un 35. punkts). Attiecībā uz Regulas 2016/679 kontekstu un mērķiem skat. minētā sprieduma 36.‑44. punktu.
9      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2001. gada 26. februāris) par dzelzceļa infrastruktūras jaudas iedalīšanu un maksas iekasēšanu par dzelzceļa infrastruktūras lietošanu un drošības sertifikāciju (OV 2001, L 75, 29. lpp.). Minētā direktīva tika atcelta un no 2015. gada 17. jūnija aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2012/34/ES (2012. gada 21. novembris), ar ko izveido vienotu Eiropas dzelzceļa telpu (OV 2012, L 343, 32. lpp.).
10      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 9. novembris, CTL Logistics (C-489/15, EU:C:2017:834, 45. punkts).
11      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 9. novembris, CTL Logistics (C-489/15, EU:C:2017:834, 86. punkts).
12      Turklāt vēlos norādīt, ka visas Direktīvas 2014/61 normas, kas paredz iespēju nodot strīdu izšķiršanai SIS, tagad ir apvienotas Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2024/1309 (2024. gada 29. aprīlis) par gigabitisku elektronisko sakaru tīklu ierīkošanas izmaksu samazināšanas pasākumiem, Regulas (ES) 2015/2120 grozīšanu un Direktīvas 2014/61/ES atcelšanu (Gigabitiskās infrastruktūras akts) (OV L, 2024/1309) 13. pantā. Šajā nozīmē
skat. minētās regulas pielikumā iekļauto atbilstības tabulu.
13      Saskaņā ar Regulas 2024/1309
18. panta 1. punktu un ar nosacījumu, ka tiek piemērota 2. punktā paredzētā atkāpe, Direktīva 2014/61 tika atcelta no 2025. gada 12. novembra.
14      Skat. šo secinājumu 39. punktu.
15      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2018. gada 11. decembris) par Eiropas Elektronisko sakaru kodeksa izveidi (OV 2018, L 321, 36. lpp.).
16      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2002. gada 7. marts) par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) (OV 2002, L 108, 51. lpp.). Minētā direktīva tika atcelta ar Direktīvu 2018/1972. Direktīvas 2002/22 34. pants pēc būtības atbilst Direktīvas 2018/1972 25. pantam.
17      Spriedums, 2010. gada 18. marts, Alassini u.c., (no C‑317/08 līdz C‑320/08, EU:C:2010:146, 42.–44. punkts; turpmāk tekstā – “spriedums Alassini u.c.”).
18      Pēc analoģijas skat. spriedumu Alassini u.c. (45. un 65. punkts).
19      Pēc analoģijas skat. spriedumu Alassini u.c. (64. punkts).
20      Spriedums, 2017. gada 9. novembris (C‑489/15, EU:C:2017:834, 57. un 58. punkts).
21      Tiesai vēl nav bijusi iespēja pilnībā noskaidrot saistību starp efektivitātes principu un tiesībām uz efektīvu tiesisko aizsardzību situācijās, kas ietilpst valsts procesuālās autonomijas darbības jomā (skat. manus secinājumus lietā Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2015:746, 85. punkts). Šim jautājumam savukārt ir pievērsuši vairāki ģenerāladvokāti (kā minēts manos secinājumos lietā Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2015:746, 28. zemsvītras piezīme), un tie ir plaši apspriesti juridiskajā literatūrā (skat. cita starpā: Prechal, S. un Widdershoven, R., “Redefining the Relationship between “Rewe‑Effective judicial Protection” and Effective Judicial Protection”, Review of European Administrative Law, 4. sēj., Nr. 2, 2011, 31.–50. lpp., un Krommendijk, J., “Is there light on the horizon? The distinction between “Rewe effectiveness” and the principle of effective judicial protection in Article 47 of the Charter after Orizzonte”, Common Market Law Review, 53. sēj., Nr. 5, 2016, 1395.–1418. lpp.). Šajā kontekstā, no vienas puses, Tiesa ir uzskatījusi, ka efektivitātes prasība būtībā ietver dalībvalstu vispārēju pienākumu nodrošināt tādu attiecīgo personu tiesību aizsardzību tiesā, kuras izriet no Savienības tiesībām (skat. cita starpā spriedumu Alassini u.c., 49. punkts). Turklāt, piemēram, spriedumā, 2010. gada 22. decembris, DEB (C‑279/09, EU:C:2010:811, 27.–29. punkts), Tiesa galvenokārt pamatojās uz efektīvas tiesiskās aizsardzības principu, lai gan iesniedzējtiesa jautājumu bija formulējusi, atsaucoties vienīgi uz efektivitātes principu. No otras puses, lietu var izvērtēt, ņemot vērā tikai efektivitātes principu, ja cita starpā attiecīgā valsts norma attiecas uz administratīvo procedūru (šajā nozīmē
skat. spriedumu, 2018. gada 27. jūnijs, Diallo, C‑246/17, EU:C:2018:499, 45. punkts). Turklāt efektivitātes prasībai neatbilstoša valsts procesuālo tiesību norma, kas var šķist mazāk ierobežojoša, principā ir pretrunā arī Hartas 47. pantam
kopsakarā ar Hartas 52. panta 1. punktu (šajā nozīmē
skat spriedumu, 2025. gada 3. aprīlis, Barouk, C‑283/24, EU:C:2025:236, 41. un 42. punkts). Tādējādi attiecīgās valsts procesuālo tiesību normas turpmāka analīze, ņemot vērā Hartas 47. pantu, šķiet lieka. Tomēr noteiktās jomās, piemēram, patērētāju aizsardzības jomā, ar efektivitātes principu piešķirtā aizsardzība var aizstāt Hartas 47. pantā paredzēto aizsardzību (šajā nozīmē
skat. manus secinājumus lietā Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2015:746, 89.–92. punkts).
22      Attiecībā uz situācijām, kurās efektivitātes princips un tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību šķietami ir pretrunā un var būt nepieciešams tos saskaņot, skat. Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., un Ward, A. (redaktori), “The EU Charter of Fundamental Rights, A Commentary, Hart Publishing”, 2021, 1258. lpp.
23      Spriedums, 1976. gada 16. decembris (33/76, EU:C:1976:188).
24      Spriedums, 1995. gada 14. decembris, vanSchijndelun vanVeen (C-430/93 un C‑431/93, EU:C:1995:441, 19. punkts).
25      Direktīvas 2014/61 3. panta 5. punkta otrā daļa.
26      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 14. aprīlis, SalesSinuésun Drame Ba (C‑381/14 un C‑385/14, EU:C:2016:252, 36. punkts).
27      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 1987. gada 8. decembris, GubischMaschinenfabrik (144/86, EU:C:1987:528, 16. punkts). Lai gan minētais spriedums attiecas uz lietas izskatīšanas procesa jēdzienu 1968. gada 27. septembra Konvencijas par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (Briseles konvencija) kontekstā, tas ilustrē situāciju, kad tiek celta prasība, lai apturētu otras puses uzsākto tiesvedību.
28      Attiecībā uz jēdzienu “viens un tas pats priekšmets” pašreizējās Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.) 29. panta 1. punkta un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 (2017. gada 14. jūnijs) par Eiropas Savienības preču zīmi (OV 2017, L 154, 1. lpp.) 136. panta 1. punkta kontekstā skat. spriedumu, 2017. gada 19. oktobris, Merck (C‑231/16, EU:C:2017:771, 39. un 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
29      Šajā nozīmē
sk. spriedumu Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (51., 53. un 56. punkts) un spriedumu, 2023. gada 13. jūlijs, Ferrovienord (C‑363/21 un C‑364/21, EU:C:2023:563, 98. punkts). Eiropas Cilvēktiesību (ECT) tiesas praksē pretrunīgi tiesu nolēmumi līdzīgās lietās, kuras gan neattiecas uz vienām un tām pašām pusēm vai vieniem un tiem pašiem faktiem, vienmēr ir tikuši izvērtēti, pamatojoties uz tiesiskās drošības
principu, kas nostiprināts 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 1. punktā. Šajā nozīmē
skat. ECT spriedumu, 2011. gada 20. oktobris, Nejdet Şahin un Perihan Şahin pret Turciju, CE:ECHR:2011:1020JUD001327905, 56.–58. punkts; ECT spriedumu, 2016. gada 29. novembris, Lupeni Greek Catholic Parish u.c. pret Rumāniju, CE:ECHR:2016:1129JUD007694311, 116. punkts, un ECT spriedumu, 2023. gada 8. jūnijs, Aydin u.c. pret Turciju, CE:ECHR:2023:0516DEC002372111, 60. punkts.
30      Spriedums, 2017. gada 27. septembris, Puškár (C‑73/16, EU:C:2017:725, 62. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī spriedumus Alassiniu.c. (63. punkts) un Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (51. punkts).
31      Šāda nostāja tiek pausta Regulas 2017/1001 132. pantā, kurā paredzēts, ka, “ja vien nav īpaša iemesla turpināt izskatīšanu”, jurisdikcija šajā jomā ir pirmajai instancei, kas izskata strīdu par Eiropas Savienības preču zīmes spēkā esamību (skat. spriedumu, 2023. gada 8. jūnijs, LM (Pretprasība par spēkā neesamības atzīšanu), C‑654/21, EU:C:2023:462, 53. punkts). Vispārīgi attiecībā uz prioritātes noteikumiem skat. ģenerāladvokāta Ž. Rišāra Delatūra [J. Riichard de la Tour] secinājumus lietā Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (C‑132/21, EU:C:2022:661, 68. un 69. punkts).
32      Skat. Direktīvas 2014/61 3. panta 5. punkta pirmo daļu.
33      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 27. septembris, Puškár (C‑73/16, EU:C:2017:725, 66. punkts).
34      Spriedums, 2022. gada 27. oktobris, DB Station & Service (C‑721/20, EU:C:2022:832, 83. punkts).
35      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 13. jūlijs, Ferrovienord (C‑363/21 un C‑364/21, EU:C:2023:563, 98. punkts).
36      Salīdzinošam pētījumam par procesuālo tiesību ļaunprātīgu izmantošanu skat. Taruffo, M., “Abuse of Procedural Rights: Comparative Standards of Procedural Fairness”, Kluwer Law International, 1999.