62003CC0109_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šis College van Beroep voor het bedrijfsleven
[Tirdzniecības un rūpniecības administratīvās tiesas] (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz jautājumu par telekomunikāciju pakalpojumu tirgus liberalizāciju. Iesniedzējtiesa apšauba balss telefonijas pakalpojumu sniedzēju pienākumu sniegt informāciju par vispārējām telefonu uzziņām. Tiesu lūdz interpretēt Direktīvas 98/10/EK (2) 6. panta 3. punktu. Tomēr iesniedzējtiesas jautājumi un pamata prāvas apstākļi liek apsvērt iespējamo EK līguma 82. panta piemērošanu.
I – EK tiesību normas par uzziņu pakalpojumiem prāvas rašanās laikā
2. Trīs direktīvas satur īpašus noteikumus telefonu uzziņu dienestiem tajā laika posmā, kas attiecas uz šo prāvu: Direktīva 98/10/EK, Direktīva 97/66/EK (3) un Direktīva 96/19/EK (4) .
3. Direktīva 98/10/EK ir balstīta uz agrāko EK līguma 100.A pantu, un tā attiecas uz noteikumu saskaņošanu par atklātu un efektīvu piekļuvi fiksētajiem publiskajiem telefonu tīkliem un fiksētajiem publisko telefona sakaru pakalpojumiem un to izmantošanu atvērtos un konkurētspējīgos tirgos, ievērojot atvērtā tīkla noteikumu ( ONP ) principus (5) . Tās mērķis ir “definēt pakalpojumu kopumu, kuri kā vispārējie pakalpojumi, ņemot vērā valstu īpašos nosacījumus, par pieejamu cenu būtu pieejami visiem lietotājiem, ieskaitot patērētājus” (6) .
4. Vispārējie pakalpojumi ir definēti 2. panta 2. punkta f) apakšpunktā kā noteikts konkrētas kvalitātes pakalpojumu minimālais kopums, kas ir pieejams visiem lietotājiem, neatkarīgi no to ģeogrāfiskās atrašanās vietas un ņemot vērā īpašus valsts nosacījumus, par pieejamu cenu.
5. Direktīva iekļauj visaptverošu uzziņu pakalpojumus definētajā pakalpojumu kopumā, kurus var finansēt kopā ar vispārējiem pakalpojumiem. Preambulas 7. apsvērums to skaidro šādi: “[t]ā kā uzziņu pakalpojumu sniegšana ir konkurējoša darbība; [..] tā kā lietotāji un patērētāji vēlas saņemt visaptverošus sarakstus un uzziņu pakalpojumus par visiem telefona abonentiem un viņu tālruņu numuriem (ieskaitot fiksētā tīkla, mobilā telefona un personisko tālruņa numurus); tā kā šī Direktīva neskar situāciju, kad atsevišķi abonentu saraksti un izziņu pakalpojumi tiek sniegti tādā veidā, kas tiek uztverts kā lietotājam bezmaksas”.
6. Direktīvas 98/10/EK 6. pants paredz:
“1. Šā panta noteikumi attiecas uz attiecīgo tiesību aktu, piemēram, Direktīvas 95/46/EK un Direktīvas 97/66/EK prasībām par personas datu un privātās dzīves aizsardzību.
2. Dalībvalstis nodrošina, ka:
a) abonentiem ir tiesības tikt ierakstītiem publiski pieejamos abonentu sarakstos, ir tiesības šādu ierakstu labot vai pieprasīt tā izņemšanu no saraksta;
b) visu to abonentu saraksti, kuri nav izteikuši iebildumus pret viņu iekļaušanu sarakstos, kuros ir norādīti fiksētā, mobilā un personiskā tālruņa numuri, ir pieejami formātā, kuru apstiprinājusi valsts regulatīvā iestāde, iespiestā vai elektroniskā veidā, un tie tiek regulāri precizēti;
c) visiem lietotājiem, tostarp arī publisko taksofonu lietotājiem, ir pieejams vismaz viens telefonu uzziņu dienests par visiem sarakstā ietvertajiem abonentiem.
3. Lai nodrošinātu 2. punkta b) un c) apakšpunktā minēto pakalpojumu sniegšanu, dalībvalstis nodrošina, ka visas organizācijas, kas piešķir numurus abonentiem, ievēro visus pamatotos lūgumus sniegt attiecīgo informāciju noteiktā formātā un pēc noteikumiem, kas ir godīgi, uz izmaksām vērsti un nediskriminējoši.
4. Dalībvalstis nodrošina, ka organizācijas, kas sniedz 2. punkta b) un c) apakšpunktā minētos pakalpojumus, savā rīcībā un informācijas sniegšanas veidā ievēro [nediskriminācijas] principu.”
7. Direktīva 97/66/EK attiecas uz personas datu un privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē. Tās 11. pants attiecas uz “abonentu sarakstiem”. 1. punkts nosaka:
“Publiski pieejamiem vai caur uzziņu dienestiem iegūstamiem personas datiem iespiestos vai elektroniskos abonentu sarakstos ir jāsatur tikai tik daudz, cik ir nepieciešams, lai identificētu atsevišķu abonentu, ja vien abonents nav sniedzis viennozīmīgu piekrišanu papildu personīgo datu publicēšanai. Abonents drīkst bez maksas pieprasīt to izslēgt no iespiestiem vai elektroniskiem sarakstiem, norādīt, ka tā personas datus nedrīkst izmantot tiešās tirdzniecības nolūkiem, daļēji izslēgt adresi un nenorādīt dzimumu, kur tas ir iespējams no valodnieciskā viedokļa.”
8. Komisijas Direktīvas 96/19/EK (kas groza Direktīvas 90/338/EEK (7) 4. pantu) 6. panta 1. punkts cita starpā nosaka:
“Dalībvalstīm jānodrošina, ka to teritorijā ir atceltas jebkādas ekskluzīvās tiesības attiecībā uz uzziņu pakalpojumu izveidošanu un sniegšanu, ieskaitot gan sarakstu publicēšanu, gan izziņu pakalpojumus.”
9. Iepriekš minētās Direktīvas, lai gan tās bija piemērojamas to apstākļu laikā, kuri noveda pie pamata prāvas strīda, pašreiz vairs nav spēkā. Direktīvas 97/66/EK par abonentu sarakstiem un personas datu aizsardzību 11. pantam aptuveni atbilstoša norma tika iekļauta Direktīvā 2002/58/EK, bet noteikumi par telefona uzziņu pakalpojumiem tika iekļauti kopējos reglamentējošos noteikumos attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (8) . Saskaņā ar Direktīvas 2002/22/EK (9) 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu, dalībvalstīm jānodrošina, ka vismaz viens visaptverošs saraksts ir pieejams lietotājiem attiecīgās iestādes apstiprinātā formā, iespiestā vai elektroniskā, vai abās, un tas tiek regulāri atjaunināts vismaz reizi gadā. Direktīvas 25. panta 2. punkts nosaka:
“2. Dalībvalstis nodrošina to, ka visi uzņēmumi, kas piešķir telefonu numurus abonentiem, pilda visus pamatotos pieprasījumus publiski pieejamu uzziņu dienestu un sarakstu nodrošināšanas nolūkā, lai padarītu pieejamu attiecīgo informāciju norunātā formātā un ar noteikumiem, kas ir godīgi, objektīvi, uz izmaksām vērsti un nediskriminējoši.”
II – Fakti, valsts tiesību akti un prejudiciālie jautājumi
10. KPN Telecom BV
(turpmāk tekstā – “ KPN ”) ir vispārējo balss telefonijas pakalpojumu sniedzējs Nīderlandē. Telekomunikāciju likumā [ Telecommunicatiewet ] ir noteikts tā pienākums izdot vispārējo telefonu katalogu. KPN
izmanto Telefoongids Media BV
pakalpojumus šī kataloga faktiskai izdošanai un izplatīšanai.
11. Nolūkā izdot konkurenta telefonu sarakstu CD-ROM formā un Internetā Denda Multimedia BV
(turpmāk tekstā – “ Denda ”), kas ir iestājusies šajā tiesvedībā, un Topware CD-Service AG
(turpmāk tekstā – “ Topware ”) pieprasīja KPN
sniegt visu KPN
abonentu pamatdatus (proti, uzvārdu, adresi, pilsētu un pasta indeksu, kā arī norādi uz to, vai numurs tiek lietots tikai kā telefaksa numurs), kā arī visu papildu informāciju, kas nav reklāma un ko KPN
ir publicējis “baltajās lapās” (proti, mobilā telefona numuru, profesiju, uzskaiti ar citu uzvārdu vai citā pašvaldībā).
12. KPN
atteicās sniegt šo papildu informāciju. Tāpat tas atteicās paziņot pamata datus par cenu, kas ir zemāka par NLG 0,85 (EUR 0,39) par vienību.
13. 1997. gadā Denda
un Topware
iesniedza Onafhankelijke Post en Telecommunicatie Autoriteit
[Neatkarīgajai pastu un telekomunikāciju pārvaldei] (turpmāk tekstā – “ OPTA ”) sūdzību par KPN, lūdzot konstatēt, ka KPN
atteikums sniegt papildu informāciju un tā noteiktā pamata cena par vienību ir pretēja Telekomunikāciju likumam un jo īpaši Noteikumu par iznomātām līnijām un ATP telefonizāciju [ Besluit ONP huurlijnen en telefonie ] (turpmāk tekstā – “ BOHT ”) (10) 43. pantam.
14. BOHT
43. pants nosaka, ka jebkurš, kas dara zināmu informāciju par fiksēto publisko telefonu numuriem, mobilā telefona numuriem un personāliem numuriem, “sniedz ziņas par šādiem numuriem un ar tiem saistīto informāciju saskaņotā formātā, pamatojoties uz godīgiem, uz izmaksām vērstiem un nediskriminējošiem nosacījumiem”, ar mērķi nodrošināt telefona abonentu sarakstu un abonentu uzziņu pakalpojumu, uz ko ir norāde Rīkojumā par vispārējo pakalpojumu sniegšanu [ Besluit universele dienstverlening ]. BOHT
43. pants transponē Direktīvas 98/10/EK 6. panta 3. punktu Nīderlandē.
15. 1999. gada 29. septembrī OPTA
nolēma, ka KPN
bija jāsniedz tikai savu abonentu pamata dati. Tomēr KPN
pieprasītai cenai nevajadzētu pārsniegt pamata datu faktiskās sniegšanas robežizmaksas, ko var paaugstināt saprātīgas peļņas uzrēķins. Konkrētāk – KPN
bija jāpieprasa mazāk par NLG 0,005 (EUR 0,0023) par vienību. KPN, Denda
un Topware
pārsūdzēja šo lēmumu.
16. Ar 2000. gada 4. decembra lēmumu OPTA
grozīja savu 1999. gada septembra lēmumu un nolēma, ka KPN
bija pienākums sniegt arī tos datus, ko tā no abonentiem saņem gatavus lietošanai (“ kant en klaar ”). Šie dati ietver telefona numuru, uzvārdu un vārda iniciāli, pēc iespējas uzņēmuma nosaukumu, pilnu adresi ar pasta indeksu, pēc iespējas papildu ziņas par telefona numuru, kas ir reģistrēts ar citu uzvārdu, informāciju par to, vai telefona numurs tiek lietots (tikai) kā telefaksa numurs, papildu informāciju par mobilā telefona numuriem, papildu informāciju par profesiju un citām pašvaldībām. Tā apstiprināja agrāko nolēmumu attiecībā uz pieļaujamām cenām par vienību.
17. KPN
pārsūdzēja šo OPTA
lēmumu Arrondissementsrechtbank te Rotterdam
[Roterdamas rajona tiesā]. Šī apelācija ar 2001. gada 21. jūnija spriedumu tika noraidīta kā nepamatota. Tad KPN
to pārsūdzēja College van Beroep voor het bedrijfsleven . Ņemot vērā to, ka BOHT
43. pants transponē Direktīvas 98/10/EK 6. panta 3. punktu, College nolēma uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai vārdi “attiecīgā informācija” Direktīvas 98/10/EK [..] 6. panta 3. punktā jāinterpretē tādējādi, ka tie nozīmē tikai attiecīgo organizāciju piešķirtos telefona numurus ar personas, kurai numurs ir piešķirts, uzvārdu, adresi, pilsētu un pasta indeksu, kā arī iespējamo norādi uz to, ka numurs tiek lietots (tikai) kā telefaksa numurs, vai šie vārdi nozīmē arī citus datus, kas ir minētās organizācijas rīcībā, tādus kā papildu norāde uz profesiju, uz citu uzvārdu, citu pašvaldību vai mobilā telefona numuriem?
2) Vai izteiciens “ievēro visus pamatotos lūgumus [..] pēc noteikumiem, kas ir godīgi, uz izmaksām vērsti un nediskriminējoši”, kas ir iekļauts pirmajā jautājumā minētajā normā, ir jāinterpretē tādējādi, ka:
a) personas, kurai numurs ir piešķirts, numurus kopā ar uzvārdu, adresi, pilsētu un pasta indeksu izsniedz pret atlīdzību, kuras apmērs nosedz robežizmaksas, ko radījusi faktiska datu publiskošana,
b) dati, izņemot tos, kas ir iekļauti a) apakšpunktā, ir jāpublisko par samaksu, kas ir paredzēta, lai segtu izmaksas, kuras šo datu sniedzējs deklarē kā tādas, kas radušās šo datu iegūšanas vai sniegšanas rezultātā?”
III – Vērtējums
A – Kura informācija ir “attiecīga” Direktīvas 98/10/EK 6. panta 3. punkta nozīmē?
18. Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, kuri ir tie dati, uz kuriem attiecas Direktīvas 6. panta 3. punkta termins “attiecīgā informācija”.
19. Direktīvas 98/10/EK 6. panta 3. punkta burtiskā redakcija nepiedāvā termina “attiecīgā informācija” konkrētu paskaidrojumu. Lai sniegtu atbildi uz pirmo iesniedzējtiesas jautājumu, ir jāizskata šīs normas konteksts un Direktīvas mērķis (11) .
20. Kā tas ir norādīts iepriekš, Direktīvas mērķis ir visā Kopienā nodrošināt kvalitatīvu fiksēto publisko telefona sakaru pakalpojumu pieejamību un definēt pakalpojumu kopumu, kuri kā vispārējie pakalpojumi, ņemot vērā valstu īpašos nosacījumus, par pieejamu cenu būtu pieejami visiem lietotājiem, ieskaitot patērētājus. Protams, ka centieni definēt un harmonizēt vispārējos telefona pakalpojumus, jo īpaši uzziņu pakalpojumus, ir balss telefonijas tirgus liberalizēšanas sekas. Patērētājiem nebūtu praktiski, ja vairāku balss telefonijas pakalpojuma sniedzēju pastāvēšanas dēļ uzziņu informācija būtu izkaisīta pa vairākiem telefona sarakstiem. Līdzīgi – mainīt pakalpojuma sniedzēju nebūtu tik izdevīgi, ja tas nozīmētu personas izslēgšanu no saraksta bez iepriekšēja brīdinājuma. Šis lietotājiem neizdevīgais stāvoklis varētu pat ietekmēt konkurenci balss telefonijas pakalpojumu tirgū, radot zaudējumus. Tādēļ Direktīvas 6. pants garantē vispārējos uzziņu pakalpojumus, ja vien tie jau nav nodrošināti tirgū. Tas veicina to, ka dalībvalsts veido vispārējo uzziņu sarakstus nolūkā nodrošināt, lai visi telefona pakalpojumu sniedzēji padara pieejamu uzziņu informāciju. Šīs normas sastāvdaļa, termins “attiecīgā informācija”, ir jāizskata kopā ar Direktīvas mērķiem, kuri galvenokārt ir vērsti uz lietotāju.
21. Principā Tiesai tika iesniegtas trīs pieejas termina “attiecīgā informācija” interpretācijai. KPN
interpretācija attiecina vārdu “attiecīgs” uz to, kas ir vajadzīgs balss telefonijas sakaru izveidei un uzturēšanai. KPN
uzskata, ka “attiecīgā informācija” ietver tikai to informāciju, ko abonenti sniedz nolūkā to ierakstīt uzziņu sarakstos, un tādēļ tā ir nesaraujami saistīta ar fiksēto telefonu pakalpojuma sniegšanu.
22. Otrā interpretācija, ko atbalsta OPTA
un Denda, attiecina vārdu “attiecīgs” uz to, kas vajadzīgs konkurencei uzziņu pakalpojumu tirgū. OPTA
un Denda
uzskata, ka “attiecīgā informācija” ietver visu informāciju, ko KPN
publicē savos telefonu sarakstos. Šo interpretāciju apstiprina vēlme līdzsvarot KPN
gūtās priekšrocības telefonu uzziņu tirgū, jo tas ir galvenais un līdz pat nesenam laikam vienīgais balss telefonijas pakalpojuma sniedzējs un telefonu sarakstu izdevējs Nīderlandē. Lai izdotu tādu telefonu sarakstu, kas atbilstoši konkurētu ar KPN
katalogu, konkurentu rīcībā noteikti ir jābūt visai šajā katalogā minētajai informācijai.
23. Trešā – Komisijas atbalstītā – iespēja attiecina vārdu “attiecīgs” uz to, kas vajadzīgs vispārējo uzziņu pakalpojumu sniegšanai.
24. Tikai trešā pieeja ir saderīga ar Direktīvas 98/10/EK mērķi. Komisija pareizi norāda, ka “attiecīgs” Direktīvas izpratnē nenozīmē informāciju, kas ļauj konkurēt vispārējo uzziņu pakalpojumu tirgū, bet informāciju, kas ļauj nodrošināt šo pakalpojumu sniegšanu. Šī Direktīva kopā ar Komisijas Direktīvas 96/19/EK 6. pantu atzīst, ka uzziņu pakalpojumu sniegšana ir konkurējoša darbība un ka tādēļ tā veicina vairāku
visaptverošu telefonu katalogu izveidi situācijā, kad pastāv vismaz viens katalogs, bet tas nenozīmē, ka tās mērķis ir konkurences veicināšana uzziņu pakalpojumu tirgū, nevis noteiktas kvalitātes vispārējo pakalpojumu saglabāšana.
25. No Direktīvas 98/10/EK mērķa izriet arī KPN
apgalvotajam pretējais, proti, ka “attiecīgā informācija” nevar būt tikai tāda informācija, kas ir nesaraujami saistīta ar balss telefonijas pakalpojumu sniegšanu. Balss telefonijas pakalpojumu sniedzēju pienākums sniegt “attiecīgu informāciju” vispārīgajos sarakstos ietver arī pienākumu vākt šo informāciju pat tad, ja tas nav obligāti nepieciešams balss telefonijas pakalpojumu sniegšanai (12) . Acīmredzot, pakalpojuma sniedzēju pienākums vākt attiecīgo informāciju nekaitē abonentu tiesībām nesniegt personīgu informāciju vai aizliegt to publicēt vispārējos telefonu sarakstos.
26. Pieņemot, ka Direktīva 98/10/EK nepiedāvā pilnu definīciju un ka tirgus attīstība ietekmē vispārējā pakalpojuma koncepciju un valstu atšķirības lietotāju pieprasījumos, katrai dalībvalstij pašai jādefinē tieša termina “attiecīgā informācija” darbības joma, ņemot vērā valstu īpašos nosacījumus (13) . Taču jebkurai interpretācijai ir jāņem vērā šādi aspekti.
27. Pirmkārt, “attiecīgajai informācijai” ir jāietver vismaz fiksēto, mobilo un personīgo numuru uzskaitījums ar uzvārdu, adresi un pilsētu, kas ir saistīti ar šo numuru. Šie ir minimālie dati, ko telefona uzziņu lietotājiem ir jāzina, lai identificētu meklējamo numura abonentu. Tādējādi šī informācija ir jāuzskata par “attiecīgu” Direktīvas 98/10/EK 6. panta 3. punkta izpratnē.
28. Otrkārt, kā tas tika noskaidrots iepriekš, “attiecīgs” 6. panta 3. punkta izpratnē nozīmē informāciju, kas ļauj nodrošināt vispārējo pakalpojumu sniegšanu. Nosakot, kas ir attiecīgā informācija arī papildus minimālajiem datiem, dalībvalstīm jāņem vērā tas, ko tipisks lietotājs sagaida no telefonu saraksta, kas dažādās dalībvalstīs var būt atšķirīgi. Šajā sakarā valstis var ņemt vērā to, ko lietotāji parasti cer ieraudzīt telefonu katalogā, piemēram, profesiju, nosaukumu u.c., un, bez šaubām, ka ilgstošs ekskluzīvs telefonu katalogu izdevējs lielā mērā ir veidojis lietotāju cerības un vēlmes, kā to norādīja OPTA
savos rakstveida apsvērumos. Protams, automātiski nevar pieņemt, ka tādēļ jebkura šī izdevēja sarakstos jau publicēta vai nākotnē publicējama informācija ir jāuzskata par attiecīgo informāciju saskaņā ar Direktīvu. Nīderlandes apstākļos tas pakļautu vispārējo uzziņu pakalpojumu standartu un jebkura balss telefonijas pakalpojumu sniedzēja pienākumu vākt un sniegt attiecīgu informāciju tam, ko KPN
nolemj publicēt savos telefonu katalogos. Nedz 6. panta redakcija, nedz tā mērķis neatbalsta šādu nosacītu interpretāciju (14) .
29. OPTA
uzskata, ka BOHT
43. pants uzliek KPN
par pienākumu sniegt visu tā rīcībā esošo uzziņu informāciju, pat ja KPN
nebija pienākuma vākt šo informāciju. Tomēr pati Direktīva neatbalsta šo interpretāciju. 6. panta 3. punkts ievieš jebkura balss telefonijas sniedzēja pienākumu vākt un sniegt uzziņu informāciju, nešķirojot pēc tirgus struktūras vai pēc likumā noteikta pienākuma publicēt visaptverošu abonentu sarakstu. Tādēļ, vienkārši atsaucoties uz Direktīvas 6. panta 3. punktu, no KPN
nevar pieprasīt nedz informācijas vākšanu, nedz tās sniegšanu lielākā apmērā, nekā to veic citi balss telefonijas pakalpojumu sniedzēji.
30. Turklāt, kā tas ir norādīts Direktīvas septītajā apsvērumā, uzziņu pakalpojumu sniegšana ir konkurējoša darbība. Konkurence starp uzziņu pakalpojuma sniedzējiem var izsaukt arī konkurenci attiecībā uz sarakstu saturu. Balss telefonijas pakalpojumu sniedzēji var iegūt plašāku informāciju par to, kas vajadzīga saskaņā ar Direktīvas 6. panta 3. punkta mērķiem, ja vien tas nav pretēji privātās dzīves un datu aizsardzības prasībām. Viņi var arī publicēt vai nodot publicēšanai sarakstu ar plašāku informāciju nekā “attiecīgā” informācija. Iespēja, ka daži telefonu saraksti var piedāvāt vairāk informācijas nekā citi, neiespaido vispārējo uzziņu pakalpojumu pieejamību, ja vien lietotāji var atrast to informāciju, ko tie parasti uzskata par attiecīgu.
31. Varētu apstrīdēt, ka konkurence attiecībā uz sarakstu saturu ir pārbaudāma, ja KPN
aizliedz pieeju būtiskai informācijai, kas ir nepieciešama konkurencei. Šajā ziņā ir jāatzīmē, ka vispārējos konkurences noteikumus var piemērot kopā ar īpašiem nozaru noteikumiem Direktīvā 98/10/EK un Direktīvā 96/19/EK. Ja KPN
ir pienākums sniegt plašāku informāciju par to, kas tiek uzskatīta par vajadzīgu, lai sniegtu vispārējā uzziņu dienesta pakalpojumus, tad tas neizriet no Direktīvas 98/10/EK 6. panta 3. punkta, bet, iespējams, no EK līguma 82. panta piemērošanas.
EK līguma 82. panta piemērošana
32. OPTA
un Denda
uzskata, ka KPN
katalogos publicētā abonentu informācija ir neaizvietojams ieguldījums personām, kuras vēlas izdot ar šo katalogu konkurētspējīgus telefonu sarakstus. No Tiesas judikatūras attiecībā uz EK līguma 82. pantu izriet, ka atteikums sniegt informāciju var būt dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, ja tas neļauj precei ienākt sekundārā tirgū un konkurēt ar dominējošā uzņēmuma preci šajā tirgū (15) . Papildus manis sniegtai Direktīvas analīzei izskatīšu iespējamo šīs judikatūras piemērošanu (kas bieži tiek saukta par “būtisko iespēju doktrīnu” [ essential facilities doctrine ]) (16) attiecībā uz valsts tiesā izskatāmo lietu. Es neiztirzāšu visus EK līguma 82. panta piemērošanas nosacījumus, bet koncentrēšos uz jautājumu, vai balss telefonijas [pakalpojumu] sniedzēja atteikumu sniegt pieprasīto informāciju par abonentiem var uzskatīt par ļaunprātīgu tā stāvokļa izmantošanu (17) .
33. Magill (18) lietā Tiesa nosprieda, ka īpašnieka ekskluzīvu tiesību izmantošana var ietvert ļaunprātīgu darbību. Šajā lietā trīs raidorganizācijas, atsaucoties uz savām ekskluzīvām tiesībām, atteica izdevējam, kurš vēlējās izdot iknedēļas televīzijas katalogu, sniegt informāciju par savām televīzijas programmām. Nesniedzot pieeju pamata informācijai, kas ir vajadzīgā izejviela šāda kataloga izveidei, šīs organizācijas rezervēja sev sekundāro iknedēļas televīzijas programmu tirgu, izslēdzot jebkādu konkurenci šajā tirgū. Šādos lietas apstākļos atteikums tika atzīts par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu un EK līguma 86. panta (jaunajā redakcijā – EKL 82. panta) pārkāpumu (19) .
34. Magill
lietas pamatojumu Tiesa apstiprināja Bronner
spriedumā, lai gan pēdējā lietā Tiesa atzina, ka atteikums sniegt pieeju ikdienas laikrakstu izplatītāju sistēmai nebija dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana EK līguma 86. panta izpratnē (20) .
35. 2004. gada 29. aprīļa prejudiciālā nolēmuma lietā IMS Health (21) Tiesa, balstoties uz Magill
un Bronner
spriedumiem, rezumēja kopīgos nosacījumus, kas kā ļaunprātīgu atteikumu kvalificē tādu atteikumu, ko veicis uzņēmums, kam pieder atsevišķas uzņēmējdarbības turpināšanai nepieciešamo preču vai pakalpojumu pieejas īpašumtiesības, proti: a) atteikums ir tik plašs, ka tas izslēdz jebkura veida konkurenci sekundārā tirgū, b) tas novērš jauna produkta rašanos, kam ir iespējams patērētāju pieprasījums, un c) atteikums nav pamatots ar objektīviem apsvērumiem (22) .
36. Sākumā, lai atteikums sniegt informāciju atbilstu EK līguma 82. pantam, ir jākonstatē dominējošais stāvoklis, kas ļauj dominējošam uzņēmumam aizkavēt konkurenci sekundārā tirgū. Tādēļ ir jānosaka datu primārais tirgus un sekundārais tirgus, kurā šie dati ir būtiski (23) .
37. Magill
lietā tika konstatēts, ka iknedēļas programmu informācijas tirgus ir īpašs, ko nevar vispārīgā veidā pielīdzināt televīzijas programmu informācijas tirgum (24) . Šī šaurā preces tirgus definīcija izrietēja no tā, ka raidorganizāciju rīcībā esošo informāciju nevarēja nomainīt ar citu televīzijas programmu informāciju. Sagadīšanās dēļ raidorganizācijas bija vienīgais televīzijas programmu informācijas avots un tādēļ raidorganizācijām bija faktiskais šīs informācijas monopols (25) . Līdzīgā veidā var uzskatīt, ka balss telefonijas pakalpojumu sniedzējiem ir faktisks to abonētāju informācijas monopols, jo šī informācija ir neaizvietojama un būtiska sekundārā tirgus darbībai.
38. Šajos apstākļos ir jāizvērtē, vai KPN
ir spējīgs aizkavēt efektīvu konkurenci attiecībā uz saviem telefonu sarakstiem, aizturot informāciju par abonentiem, kas neietilpst Direktīvas 98/10/EK 6. panta 3. punkta jomā. Šī vērtējuma ietvaros ir jāatzīst, ka konkurents praktiski vai saprātīgi nevar vākt un atjaunot sarakstus bez pieprasītās informācijas un ka ievākt šo informāciju ar citiem līdzekļiem nav ekonomiskas dzīvotspējas (26) .
39. Tomēr dominējošā uzņēmuma pienākums saskaņā ar EK līguma 82. pantu – palīdzēt tā konkurentiem – nav jāuztver pārāk viegli, un atteikums sniegt informāciju konkurentam nav automātiski jāuzskata par ļaunprātīgu tikai tāpēc, ka šie dati ir vajadzīgi veiksmīgai konkurencei sekundārā tirgū. Jāuztur līdzsvars starp vēlmi saglabāt vai veidot brīvu konkurenci atsevišķā tirgū un vēlmi neaizbaidīt ieguldījumus un jauninājumus, adresējot uzņēmumiem pieprasījumu dalīties savas finansiālās veiksmes augļos ar konkurentiem.
40. Piemēram, gadījumā, kad atteikumam sniegt informāciju vai pakalpojumus, kas ir nepieciešami konkurētspējai sekundārā tirgū ar dominējošā uzņēmuma preci šajā tirgū, nav objektīva pamatojuma, to var uzskatīt par ļaunprātīgu, ja tas ietver piegāžu pārtraukšanu esošiem klientiem (27), preces saistīto piegādi (28), ja uzņēmums ar likumīgu monopola stāvokli diskriminē ārvalstu konkurentus (29), vai, intelektuālā īpašuma nozarē, ja atteikums novērš jauna produkta rašanos, kam ir iespējams patērētāju pieprasījums (30) .
41. Dominējoša uzņēmuma atteikums var būt dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana nesen izjukušā rūpniecībā, kurā atvasinātajam tirgum vajadzīgos datus uzņēmums ir ieguvis, izmantojot agrāko likumīgo monopola stāvokli, un pieeja šiem datiem netika regulēta īpašajā nozares likumdošanā. Apstākļos, kad datu sniedzējam ir priekšroka sekundārā tirgū, pateicoties tam, ka agrāk konkurence nepastāvēja, iespējamā aizbaidošā ietekme uz ieguldījumiem un jauninājumiem, kas izriet no informācijas sniegšanas pienākuma, ir minimāla un vēlme veicināt konkurenci to pārspēj. Kā to ir norādījis kāds komentētājs, “nebūtu lielas nozīmes tam, ja attiecīgie uzņēmumi, lielākā daļa no kuriem dominē savā nozarē, varētu turpmāk brīvi integrēties un diskriminēt par labu savām atvasinātajām darbībām” (31) .
42. Šajā ziņā ir jānorāda, ka atbilstošu atalgojumu par ieguldījumu un jauninājumu var sasniegt, pieprasot no vajadzīgo datu pircēja godīgu konkurenci. Pat tad, ja šo datu sniegšanas atteikums ir jāuzskata par ļaunprātīgu, informācijas sniegšanas nosacījumu definēšana ir jāveic ar iepriekš minēto līdzsvaru, kas nozīmē, ka šiem nosacījumiem jābūt godīgiem un nediskriminējošiem, ņemot vērā, no vienas puses, saprātīgu ienākumu, kas ir vajadzīgs, lai atlīdzinātu ieguldījumus un jauninājumus šajā atsevišķajā lietā, un, no otras puses, vēlmi veicināt konkurenci šajā sekundārajā tirgū.
43. Tas, vai KPN
situācija atbilst kritērijam, kas atteikumu sniegt to abonentu informāciju, kura nav ietverta Direktīvas 98/10/EK 6. panta 3. punktā, kvalificētu kā ļaunprātīgu stāvokļa izmantošanu EK līguma 82. panta nozīmē, ir jāizvērtē saskaņā ar iepriekš minēto.
44. Līdz ar to papildus minimālajiem datiem, kas ir ietverami terminā “attiecīgā informācija”, dalībvalstīm, ņemot vērā īpašos valsts apstākļus, būtu jānosaka, kura informācija ir attiecīga vispārīgo uzziņu pakalpojumu sniegšanai. Katra balss telefonijas pakalpojuma sniedzēja pienākums, ko ierobežo tikai abonentu tiesības, ir ievākt šo informāciju no saviem abonentiem un izpildīt jebkuru vispārējo telefonu sarakstu izdevēju saprātīgu lūgumu par pieeju šai informācijai. KPN
pienākums sniegt plašāku informāciju par to, ko var uzskatīt par attiecīgo informāciju vispārīgo uzziņu pakalpojumu sniegšanai, izriet nevis no Direktīvas 98/10/EK 6. panta 3. punkta, bet, iespējams, no EK līguma 82. panta piemērošanas. Ir jāaizvērtē, vai KPN,
nesniedzot informāciju par abonentiem, kura nav ietverama Direktīvas 98/10/EK 6. panta 3. punkta darbības jomā, ir spējīga aizkavēt faktisku konkurenci ar saviem telefonu sarakstiem.
B – Informācijas par telefona abonentiem cenas aprēķins
45. Ar savu otro jautājumu, kas attiecas uz to pašu Direktīvas 98/10 noteikumu, iesniedzējtiesa lūdz interpretēt vārdus “[..] ievēro visus pamatotos lūgumus [..] saskaņā ar noteikumiem, kas ir godīgi, uz izmaksām vērsti un nediskriminējoši”, lai noteiktu, kā aprēķināt KPN
cenu, ko tā var iekasēt par iepriekš minētiem datiem. Vēl jo vairāk – iesniedzējtiesa vēlas zināt, kuras no tām izmaksām, kas ir radušās sakarā ar informācijas vākšanas, uzturēšanas un sniegšanas darbībām, var ietvert cenā.
46. Neapšaubāmi, balss telefonijas pakalpojumu sniedzējiem rodas izmaksas, kas ir saistītas ar informācijas par abonentiem vākšanu, uzturēšanu un sniegšanu. Tas pats attiecas uz bijušo sarakstu informāciju, proti, informāciju, kuru kāda persona nevēlas ierakstīt telefonu sarakstos. Pat tad, ja šī informācija patiešām nav vajadzīga balss telefonijai, no Direktīvas 98/10/EK 6. panta 2. un 3.  punkta izriet, ka jebkura pakalpojuma sniedzēja pienākums ir uzturēt to savu abonentu sarakstu, kas nevēlas, lai tos uzskaita sarakstā.
47. Ar bijušo sarakstu uzturēšanu saistīto izmaksu segšana bija viens no jautājumiem, ko Tiesa izskatīja savā 2001. gada 6. decembra spriedumā lietā Komisija/Francija (32) . Šī lieta cita starpā attiecās arī uz tīro izmaksu, kas rodas no pienākuma sniegt fiksētās balss telefonijas vispārējos pakalpojumus, valsts sadales struktūru. Šī struktūra daļēji ietvēra bijušo sarakstu uzturēšanas izmaksas visaptverošo abonentu sarakstu vispārīgajās izmaksās. Tomēr Tiesa nosprieda, ka bijušo sarakstu uzturēšana drīzāk ir informācijas sniedzēja abonentu rēķinu administrēšana, nevis vispārējo visaptverošo abonentu sarakstu izveides pakalpojums (33) . Uzskatu, ka tas pats ir jāsecina arī attiecībā uz informāciju par abonentiem.
48. Izdevumu segšanas nolūkā datu bāzes uzturēšana kopā ar attiecīgo informācijas sarakstu un bijušo sarakstu vispirms ir jāuzskata par darbību, kas ir saistīta ar balss telefonijas pakalpojumu sniegšanu, nevis par atsevišķu darbību, kuru veicot, rodas vispārējo telefona sarakstu izdošanas papildu izmaksas. Visbeidzot, vissvarīgākais balss telefonijas pakalpojumu sniedzējiem ir savu abonentu pieminēšana telefonu sarakstos, jo tas veicina viņu pakalpojumu izmantošanu.
49. Ja 6. panta 3. punkts atsaucas uz “attiecīgo informāciju”, pamatojot to ar izmaksām, tas nozīmē, ka izmaksas par šo informāciju saturošo datu bāzu vākšanu un uzturēšanu nevar kompensēt, tās iekļaujot šajās izmaksās. Šīs izmaksas rodas katram balss telefonijas pakalpojumu sniedzējam, un tās jau ir iekļautas normālu balss telefonijas pakalpojumu izmaksās un ieņēmumos. Šo izmaksu novirzīšana uz personām, kas pieprasa informāciju no sarakstiem, neatkarīgi no tā, vai tā ir izplatīšana ar atpakaļejošu datumu vai cita veida izplatīšana, novestu pie to pārāk lielas kompensēšanas, kas nav saderīga ar 6. panta 3. punkta prasībām un mērķi.
50. KPN
priekšlikumu attiecināt tarifus par “attiecīgo informāciju” uz telefona sarakstu lietotājiem nevar uzskatīt par vērstu uz izmaksām Direktīvas 6. panta 3. punkta izpratnē. Izmaksas par šīs informācijas vākšanu un uzturēšanu ir saistītas ar balss telefonijas abonentu skaitu, nevis ar šo vispārīgo telefona sarakstu vai to lietotāju skaitu.
51. Situācija būtu atšķirīga tikai tad, ja telefona pakalpojumu sniedzējs varētu pierādīt, ka tā īpašās papildu izmaksas radās, vācot un sniedzot attiecīgo sarakstu informāciju visaptverošu telefona sarakstu izdevējiem, un ka šīs izmaksas tam nebūtu radušās, administrējot tikai savu abonentu rēķinus. Acīmredzams piemērs ir izmaksas par informācijas pārsūtīšanu citiem izdevējiem. Jēdzieni “uz izmaksām vērsts” un “godīgs” 6. panta 3. punktā pieprasa, lai šīs izmaksas segtu telefona sarakstu izdevēji.
52. Klasiskas 6. panta 3. punkta sekas būtu tādas, ka balss telefonijas lietotāji segtu ar sarakstu informācijas vākšanu un uzturēšanu saistītās izmaksas (34), bet telefona sarakstu lietotāji segtu ar šīs informācijas sniegšanu “viņu” sarakstu izdevējiem saistās izmaksas (35) .
53. Ir jāsecina, ka jēdziens “vērsts uz izmaksām” pieprasa, lai vispārējo telefonu saraksta izdevējs atlīdzina balss telefonijas pakalpojumu sniedzējam faktiskās izmaksas, kas radušās, pārsūtot attiecīgo sarakstu informāciju šim konkrētajam izdevējam. Atlikušās izmaksas var ņemt vērā tikai tad, ja telefona pakalpojumu sniedzējs var pierādīt, ka šīs izmaksas radušās, vācot un sniedzot attiecīgo sarakstu informāciju visaptverošu telefona sarakstu izdevējiem, un ka šīs izmaksas tam nebūtu radušās, administrējot tikai savu abonentu rēķinus.
54. Turpretī tie noteikumi, kas attiecas uz abonentu informācijas sniegšanu un kas nav ietverti Direktīvas 6. panta 3. punkta darbības jomā, būtu jāsniedz saskaņā ar EK līguma 82. pantu, un tie atļauj saprātīgu peļņu no ieguldījumiem, kas ir veikti, lai vāktu un uzturētu šo informāciju.
55. Tomēr gan Direktīvas 6. panta 3. punkts, gan EK līguma 82. punkts pieprasa, lai informācijas sniegšanas noteikumi būtu nediskriminējoši. Tādējādi šie sniegšanas noteikumi nevar bez objektīva pamatojuma nostādīt konkurējošus telefona sarakstu izdevējus neizdevīgākā situācijā nekā konkurents, kas ir saistīts ar balss telefonijas pakalpojumu sniedzēju – abonentu informācijas sniedzēju.
IV – Secinājumi
56. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, piedāvāju Tiesai atbildēt uz College van Beroep voor het Bedrijfsleven
jautājumiem šādi:
1) Attiecīgā informācija 1998. gada 26. februāra Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 98/10/EK par atvērtā tīkla noteikuma ( ONP ) attiecināšanu uz balss telefonijas un vispārējo sakaru pakalpojumu sniegšanu konkurences apstākļos 6. panta 3. punkta nozīmē ir tāda informācija, kuras iekļaušana telefonu sarakstos ir nepieciešama vispārēju sarakstu pakalpojumu apstākļos, ņemot vērā valstu īpašos nosacījumus. Tas noteikti ietver minimālos datus, kas parasti ir vajadzīgi telefonu sarakstu lietotājiem, lai identificētu meklēto numuru abonentus.
2) Attiecībā uz “attiecīgās informācijas” noteikumiem, kas pamatojas uz “godīgiem, uz ienākumiem vērstiem un nediskriminējošiem nosacījumiem” Direktīvas 98/10/EK 6. panta 3. punkta izpratnē, ir jāņem vērā tikai izmaksas par faktisko šīs informācijas sniegšanu un citas izmaksas, par kurām balss telefonijas pakalpojumu sniedzējs var pierādīt, ka tās ir radušās, vācot un sniedzot attiecīgo sarakstu informāciju visaptverošu telefona sarakstu izdevējiem, un ka šīs izmaksas tam nebūtu radušās, administrējot tikai savu abonentu rēķinus.
(1) .
(2)
–	Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 26. februāra Direktīva 98/10/EK par atvērtā tīkla noteikuma ( ONP ) attiecināšanu uz balss telefonijas un vispārējo sakaru pakalpojumu sniegšanu konkurences apstākļos (OV L 101, 24. lpp.). Šī Direktīva aizvietoja Eiropas Parlamenta un Padomes 1995. gada 13. decembra Direktīvu 95/62/EK par atvērtā tīkla noteikuma ( ONP ) attiecināšanu uz balss telefoniju (OV L 321, 6. lpp.).
(3)
–	Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīva 97/66 par personas datu un privātās dzīves aizsardzību telekomunikāciju nozarē (OV 1998, L 24, 1. lpp.).
(4) –	Komisijas 1996. gada 13. marta Direktīva 96/19/EK, ar ko groza Direktīvu 90/388/EEK par pilnas konkurences ieviešanu telekomunikāciju tirgū (OV L 74, 13. lpp.).
(5)
–	Skat. arī 1995. gada Direktīvu par balss telefoniju, piemērojot ONP
principus attiecībā uz balss telefoniju, minēta 2. zemsvītras piezīmē.
(6)
–	1. panta 1. punkts.
(7)
–	Komisijas 1990. gada 28. jūnija Direktīva 90/388/EEK par konkurenci telekomunikāciju pakalpojumu tirgū (OV L 192, 10. lpp.).
(8)
–	Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 12. jūlija Direktīva 2002/58/EK par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē (Direktīva par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju) (OV L 201, 37. lpp.) un Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV L 108, 33. lpp.).
(9)
–	Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (Universālā pakalpojuma direktīva) (OV L 108, 51. lpp.).
(10)
–	Staatsblad 1998, 639. lpp.
(11)
–	Skat., piemēram, Tiesas 2003. gada 6. februāra spriedumu lietā C‑245/00 SENA
( Recueil, I‑1251. lpp., 23. punkts); Tiesas 2000. gada 19. septembra spriedumu lietā C‑287/98 Linster
( Recueil, I‑6917. lpp., 43. punkts) un Tiesas 1984. gada 18. janvāra spriedumu lietā 327/82 Ekro
( Recueil, 107. lpp., 11. punkts).
(12)
–	Līdzīga situācija pastāv attiecībā uz bijušo sarakstu informāciju, proti, informāciju, ko kāds nevēlas pieminēt telefonu sarakstos. Pat tad, ja šī informācija nav tieši nepieciešama balss telefonijas pakalpojumu sniegšanai, telefonijas sniedzēju pienākums ir uzturēt savu patērētāju sarakstus, kuri nevēlas būt uzskaitīti sarakstā.
(13)
–	Skat. Direktīvas 98/10/EK 1. panta 1. punktu.
(14)
–	Cits jautājums ir – vai Direktīva nepieļauj, ka dalībvalsts uzliek par pienākumu balss telefonijas pakalpojumu sniedzējiem sniegt abonentu datus papildus tiem datiem, kas ir vajadzīgi, lai nodrošinātu vispārējo uzziņu pakalpojumus. Lai gan šādiem pasākumiem, protams, jābūt saderīgiem ar Kopienu tiesībām, es secinu, ka Direktīva pati par sevi neaizliedz noteikt dalībvalstīm šādus turpmākus pienākumus.
(15)
–	Šajā sakarā skat. Tiesas 1974. gada 6. marta spriedumu apvienotajās lietās 6/73 un 7/73 Instituto Chemioterapico Italiano un Commercial Solvents /Komisija ( Recueil, 223. lpp.); Tiesas 1985. gada 3. oktobra spriedumu lietā 311/84 CBEM/CLT un IPB
( Recueil, 3261. lpp.); Tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑241/91 P un C‑242/91 P RTE
un ITP /Komisija (saukta “Magill”) ( Recueil, I‑743. lpp.) un 43. punktu ģenerāladvokāta F. Džeikobsa [ F. Jacobs ] 1998. gada 28. maija secinājumos lietā C‑7/97 BronnerMadiaprint
(1998. gada 26. novembra spriedums, Recueil, I‑7791. lpp.). “Sekundārais tirgus” dažreiz tiek dēvēts par “kaimiņu tirgu” vai “atvasināto tirgu”.
(16)
–	Tā ir doma, saskaņā ar kuru konkurenci sekundārajā tirgū var atcelt, nesniedzot būtiskus datus vai pieeju būtiskām iespējām. Šī doktrīna tiek saukta arī par “mazāk doktrīnu, bet vairāk epitetu, kas norāda uz atsevišķu izņēmumu no tiesībām paturēt sev savus veidojumus, bet nepaskaidro, kas ir šie izņēmumi” (Areeda, P. Essential Facilities: An Epithet in Need of Limiting Principles. Antitrust Law Journal . Volume 58, 1990, 841. lpp.). Tiesas nesenā judikatūra par šo jautājumu ir detalizēti izpētīta ģenerāladvokāta A. Ticano [ A. Tizzano ] 2003. gada 2. oktobra secinājumos lietā C‑418/01 IMS Health
(2004. gada 29. aprīļa spriedums, Recueil, I‑5039. lpp.). Ģenerāladvokāts F. Džeikobss sniedza attiecīgās judikatūras un prakses ES un Amerikas Savienoto Valstu pārskatu savu 1998. gada 28. maija secinājumu iepriekš minētās lietas Bronner/Madiaprint
35.–53. punktā. Šajā lietā attiecībā uz būtisko iespēju doktrīnu saskaņā ar Amerikas Savienoto Valstu tiesību aktiem skat. neseno Amerikas Savienoto Valstu Augstākās tiesas 2004. gada 13. janvāra spriedumu lietā Verizon Communications Inc./Law Offices of Curtis V. Trinko . 540 U.S. (2004). ASV Augstākā tiesa neatzīst un arī nenoraida būtisko iespēju doktrīnu, ko ir “radījušas atsevišķas zemāka līmeņa tiesas”.
(17)
–	Tiesai iesniegtā informācija nav pietiekama, lai iesaistītos detalizētākā izpētē saskaņā ar EK līguma 82. pantu, kas parasti ietver to, ka ir jāņem vērā ietekme uz starpvalstu tirdzniecību un dominējošā stāvokļa nosacījumi kopējā tirgus būtiskā daļā.
(18)
–	1995. gada 6. aprīļa spriedums apvienotajās lietās C‑241/91 P un C‑242/91 P RTE
un ITP /Komisija ( Recueil, I‑743. lpp.).
(19)
–	Šī sprieduma 46.–57. pants.
(20)
–	Tiesas 1998. gada 26. novembra spriedums lietā C‑7/79 Bronner/Madiaprint
( Recueil, I‑7791. lpp., 41.–47. punkts).
(21)
–	Tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑418/01 IMS Health GmbH & Co. OHG/NDC Health GmbH & Co. KG
( Recueil, I‑5039. lpp.).
(22)
–	Iepriekš minētais spriedums lietā IMS Health, 38. punkts.
(23)
–	Pat tad, ja šis tirgus var tikai iespējami pastāvēt. Skat. 57. un 59. punktu ģenerāladvokāta Ticano secinājumos lietā IMS Health,
iepriekš minēts 16. zemsvītras piezīmē.
(24)
–	Pirmās instances tiesas 1991. gada 10. jūlija spriedums lietā T‑69/89 RTE /Komisija ( Recueil, II‑485. lpp., 61. punkts).
(25)
–	Sprieduma lietā Magill 47. punkts, minēts iepriekš 18. zemsvītras piezīmē. Skat. arī 20. zemsvītras piezīmē minētā sprieduma lietā Bronner
33.–35. punktu.
(26)
–	Lai definētu ekonomisku dzīvotspēju, nevar vienkārši pieņemt, ka iespējamie konkurenti sekundārajā tirgū ir vai būs spējīgi gūt finansiālu varu, ilgtermiņa ieguldījumu atbalstīti, kuru rezultātā tie iegūtu līdzīgu stāvokli kā uzņēmējs ar dominējošo stāvokli primārajā tirgū.
(27)
–	1974. gada 6. marta Tiesas spriedums apvienotajās lietās 6/73 un 7/73 Commercial Solvents/ Komisija ( Recueil, 25. punkts).
(28)
–	Tiesas 1985. gada 3. oktobra spriedums lietā C‑311/84 CBE/CLT un IPB
( Recueil, 3261. lpp., 26. punkts); Tiesas 1991. gada 13. decembra spriedums lietā C‑18/88 GB-Inno-BM
( Recueil, I‑5941. lpp., 18.–19. punkts).
(29)
–	Tiesas 1991. gada 18. jūnija spriedums lietā C‑260/89 ERT
( Recueil, I‑2925. lpp., 37. punkts).
(30)
–	18. zemsvītras piezīmē minētais spriedums RTE u n ITP/ Komisija, 54. punkts, un 21. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā IMS Health, 38. punkts.
(31)
–	Temple Lang, J. Defining legitimate competition: companies’ duties to supply competitors and access to essential facilities. [Aizsargājot likumīgu konkurenci: uzņēmuma pienākumi sniegt konkurentiem pieeju būtiskām iespējām.] Fordham International Law Journal . Vol. 18 (1994), 437.–524. lpp., 483. lpp.
(32)
–	2001. gada 6. decembra spriedums lietā C‑146/00 Komisija/Francija ( Recueil, I‑9767.lpp.).
(33)
–	68. punkts.
(34)
–	Līdzīgā veidā balss telefonijas sarakstu lietotāji sedz izmaksas, kas saistītas ar bijušā saraksta informācijas vākšanu un uzturēšanu. Direktīvas 97/66/EK 11. panta 1. punkts nosaka, ka abonentiem ir iespēja bez maksas pieprasīt tos neiekļaut sarakstā. Tas nozīmē, ka izmaksas par bijušo sarakstu informācijas vākšanu un uzturēšanu ir aizliegts attiecināt uz vienu konkrētu abonentu, kas netiek iekļauts sarakstā. Tomēr var pieņemt, ka izmaksas par bijušo sarakstu informācijas uzturēšanu ir novirzītas uz balss telefonijas lietotājiem, nevis uz telefona sarakstu lietotājiem.
(35)
–	Ir jāpiekrīt, ka realitātē izmaksu segšana var būt daudz sarežģītāka, piemēram, ja pastāv citi šīs izmaksas sedzoši ienākumu avoti (piem., ienākumi no reklāmas) vai tāpēc, ka uzņēmums ir gan balss telefonijas pakalpojuma nodrošinātājs, gan vispārējā telefona saraksta izdevējs. Pēdējā situācijā pakalpojumu sniedzējam vajadzētu – ja vien konkurences noteikumi to ļautu – izlemt segt izmaksas atšķirīgā veidā attiecībā uz divām lietotāju kategorijām. Tomēr iespēja, ka uzņēmums var atkārtoti finansēt savas darbības, neietekmē godīgu un uz izmaksām vērstu nosacījumu vērtējumu, kas veikts nolūkā sniegt attiecīgu sarakstu informāciju citam uzņēmumam.