62024CJ0477
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
2026. gada 12. martā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Savienības pilsonība – Tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā – Direktīva 2004/38/EK – 7. panta 3. punkta b) apakšpunkts – Atvasinātas uzturēšanās tiesības – Trešās valsts valstspiederīgais, kas šķīries no Savienības pilsones, kura, sākoties laulības šķiršanas procesam, vairs nebija darba ņēmēja vai pašnodarbināta persona – Jēdziens “pienācīgi reģistrēts(‑a) kā piespiedu bezdarbnieks, bet iepriekš ir bijis(‑usi) nodarbināts(‑a) ilgāk nekā vienu gadu” – Nepārtraukts viena gada periods – Persona, kas saņēmusi sociālās palīdzības pabalstus – Pierādījumi – Pieteikuma iesniedzēja tiesības piekļūt bijušās sievas sociālās lietas dokumentācijai – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants – Labas pārvaldības princips un tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā
Lietā C‑477/24 [Deldwyn] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Court of Appeal (Apelācijas tiesa, Īrija) iesniegusi ar 2024. gada 28. jūnija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 9. jūlijā, tiesvedībā
Minister for Justice
pret
I.T.,
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs F. Biltšens [F. Biltgen] (referents), tiesneši I. Ziemele, A. Kumins [A. Kumin], S. Žervazonī [S. Gervasoni] un M. Bošņaks [M. Bošnjak],
ģenerāladvokāts: R. Norkus [R. Norkus],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
I.T. vārdā – M. Conlon, SC, G. Keogh, BL, un I. Khan, solicitor,
–
Īrijas vārdā – M. Browne, Chief State Solicitor, un S. Finnegan, A. Joyce un R. O’Donnell, pārstāvji, kam palīdz D. Conlan Smyth, SC, un S. J. Hillery, BL,
–
Vācijas valdības vārdā – J. Möller un N. Scheffel, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – E. Montaguti un J. Tomkin, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 25. septembra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 7. panta 3. punkta b) apakšpunktu un 13. un 14. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp.), kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. pantu.
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp trešās valsts valstspiederīgo I.T. (turpmāk tekstā – “pieteikuma iesniedzējs”), kurš ir šķīries no Savienības pilsones, kam ir nevis Īrijas, bet citas dalībvalsts pilsonība, un Minister for Justice (tieslietu ministrs, Īrija; turpmāk tekstā – “ministrs”) par tā pieņemto galīgo lēmumu, ar kuru atteikts saglabāt spēkā pieteikuma iesniedzēja uzturēšanās atļauju, kas viņam būtu devusi iespēju palikt Īrijā nenoteiktu laiku.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Harta
3
Hartas 47. pants “Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu” formulēts šādi:
“Ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, tikušas pārkāptas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, ievērojot nosacījumus, kuri paredzēti šajā pantā.
Ikvienai personai ir tiesības uz taisnīgu, atklātu un laikus veiktu lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā. Ikvienai personai ir iespējas saņemt konsultāciju, aizstāvību un pārstāvību.
[..]”
Direktīva 2004/38
4
Direktīvas 2004/38 11. apsvērumā noteikts:
“Savienības pilsoņiem ar Līgumu ir tieši piešķirtas viņu pamattiesības un personiskās tiesības uzturēties citā dalībvalstī, un tās nav atkarīgas no tā, vai viņi ir ievērojuši administratīvās procedūras.”
5
Šīs direktīvas 7. pantā “Tiesības uzturēties ilgāk nekā trīs mēnešus” paredzēts:
“1.   Visiem Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā ilgāk nekā trīs mēnešus, ja:
a)
viņi ir darba ņēmēji vai pašnodarbinātas personas uzņēmējā dalībvalstī; vai arī
[..].
2.   Uzturēšanās tiesības, kas noteiktas 1. punktā, tiek attiecinātas arī uz ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts pilsoņi, bet pavada Savienības pilsoni uzņēmējā dalībvalstī vai ieceļo kopā ar viņu, ja šis Savienības pilsonis atbilst 1. punkta a), b) vai c) apakšpunktā minētajiem nosacījumiem.
3.   Šā panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē Savienības pilsonis, kas vairs nav darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona, saglabā darba ņēmēja vai pašnodarbinātas personas statusu šādos apstākļos:
[..]
b)
viņš/viņa ir pienācīgi reģistrēts(‑a) kā piespiedu bezdarbnieks, bet iepriekš ir bijis(‑usi) nodarbināts(‑a) ilgāk nekā vienu gadu, turklāt ir reģistrējies(‑usies) attiecīgajā nodarbinātības dienestā kā darba meklētājs;
c)
viņš/viņa ir pienācīgi reģistrēts(‑a) kā piespiedu bezdarbnieks pēc tam, kad ir beidzies viņa/viņas darba līgums uz noteiktu laiku, kas ir bijis mazāk nekā gads, vai ja viņš/viņa ir kļuvis par piespiedu bezdarbnieku pirmo divpadsmit mēnešu laikā un ir reģistrējies(‑usies) attiecīgajā nodarbinātības dienestā kā darba meklētājs. Šādā gadījumā darba ņēmēja statuss saglabājas ne mazāk kā sešus mēnešus;
d)
viņš/viņa sāk arodmācības. Ja vien viņš/viņa nav piespiedu bezdarbnieks, darba ņēmēja statuss saglabājas tikai tad, ja apmācība ir saistīta ar iepriekšējo nodarbinātību.”
6
Minētās direktīvas 10. pants “Uzturēšanās atļauju izsniegšana” formulēts šādi:
“1.   To Savienības pilsoņa ģimenes locekļu uzturēšanās tiesības, kuri nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie, apstiprina, ne vēlāk kā sešus mēnešus no pieteikuma saņemšanas dienas izsniedzot dokumentu, ko sauc par “Savienības pilsoņa ģimenes locekļa uzturēšanās atļauju”. Apstiprinājumu par pieteikšanos uzturēšanās atļaujas saņemšanai izsniedz uzreiz.
2.   Lai izsniegtu uzturēšanās atļauju, dalībvalstis pieprasa uzrādīt šādus dokumentus:
a)
derīgu pasi;
b)
dokumentu, ar ko apliecina ģimenes attiecības vai reģistrētas partnerattiecības;
c)
reģistrācijas apliecību vai, ja nav reģistrācijas sistēmas, citus pierādījumus par tā Savienības pilsoņa uzturēšanos uzņēmējā dalībvalstī, kuru viņi pavada vai [ar] kuru kopā viņi ieceļo;
d)
gadījumos, uz kuriem attiecas 2. panta 2. punkta c) un d) apakšpunkts, – dokumentārus pierādījumus par to, ka ir ievēroti minētajā apakšpunktā paredzētie nosacījumi;
e)
gadījumos, uz kuriem attiecas 3. panta 2. punkta a) apakšpunkts, – dokumentu, ko izsniegusi izcelsmes valsts vai ceļojuma sākuma valsts atbildīgā iestāde un ar ko apstiprina, ka viņi ir Savienības pilsoņa apgādājamie vai mājsaimniecības locekļi, vai pierādījumus par nopietniem veselības traucējumiem, kuru dēļ Savienības pilsoņa ģimenes loceklim noteikti vajadzīga personiska aprūpe;
f)
gadījumos, uz kuriem attiecas 3. panta 2. punkta b) apakšpunkts, – pierādījumus par ilgstošām attiecībām ar Savienības pilsoni.”
7
Šīs direktīvas 13. panta “Ģimenes locekļu uzturēšanās tiesību saglabāšana šķiršanās, laulības atzīšanas par spēkā neesošu vai reģistrētu partnerattiecību izbeigšanas gadījumā” 2. punktā paredzēts:
“Neskarot šā punkta otro daļu, [..] šķiršanās [..] gadījumā Savienības pilsoņa ģimenes locekļi, kuri nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie, nezaudē uzturēšanās tiesības:
a)
ja pirms šķiršanās pieteikuma iesniegšanas [..] laulība vai reģistrētās partnerattiecības ir ilgušas vismaz trīs gadus, tostarp vienu gadu uzņēmējā dalībvalstī [..];
[..].
Pirms pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanas attiecīgajām personām ir jāpierāda, ka viņas ir darba ņēmēji vai pašnodarbinātas personas vai ka viņām ir iztikas līdzekļi, kas ir pietiekami pašiem un viņu ģimenes locekļiem, lai nekļūtu par slogu uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai, vai ka viņām ir visaptverošs veselības apdrošināšanas segums uzņēmējā dalībvalstī, vai ka viņas ir šīm prasībām atbilstīgas personas ģimenes locekļi, kuri jau apmetušies uzņēmējā dalībvalstī. Jēdziens “pietiekami līdzekļi” ir definēts 8. panta 4. punktā.
Šādi ģimenes locekļi saglabā savas uzturēšanās tiesības vienīgi personisku iemeslu dēļ.”
8
Direktīvas 2004/38 14. panta “Uzturēšanās tiesību saglabāšana” 2. un 4. punktā noteikts:
“2.   Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem 7., 12. un 13. pantā paredzētās uzturēšanās tiesības ir tikmēr, kamēr viņi atbilst minētajos pantos paredzētajiem nosacījumiem.
Īpašos gadījumos, kad ir pamatotas šaubas par to, vai Savienības pilsonis vai viņa/viņas ģimenes locekļi atbilst 7., 12. un 13. pantā paredzētajiem nosacījumiem, dalībvalstis var pārbaudīt, vai šie nosacījumi ir ievēroti. Šo pārbaudi neveic sistemātiski.
[..]
4.   Atkāpjoties no 1. un 2. punkta un neskarot VI nodaļas noteikumus, Savienības pilsoņus vai viņu ģimenes locekļus nekādā gadījumā nedrīkst izraidīt, ja:
a)
Savienības pilsoņi ir darba ņēmēji vai pašnodarbinātas personas; vai
b)
Savienības pilsoņi ir ieceļojuši uzņēmējas dalībvalsts teritorijā, lai meklētu darbu. Šādā gadījumā Savienības pilsoņus un viņu ģimenes locekļus nedrīkst izraidīt, kamēr Savienības pilsoņi var pierādīt, ka viņi turpina meklēt darbu un ka viņiem ir reālas izredzes tikt pieņemtiem darbā.”
Īrijas tiesības
9
Tiesiskais regulējums, ar kuru Īrijas tiesībās transponēta Direktīva 2004/38, ir ietverts European Communities (Free Movement of Persons) Regulations 2015 (2015. gada Eiropas Kopienu noteikumi (personu brīva pārvietošanās); turpmāk tekstā – “2015. gada noteikumi”).
10
Tiesības uzturēties Īrijā regulē 2015. gada noteikumu 6. pants, kura 3. punkta a) apakšpunktā noteikts:
“[..] Savienības pilsonis var uzturēties valstī ilgāk nekā trīs mēnešus:
i)
ja viņš ir darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona valstī;
[..].”
11
Atbilstoši 2015. gada noteikumu 6. panta 3. punkta b) apakšpunktam ģimenes loceklis, kas nav nevienas dalībvalsts pilsonis, var uzturēties Īrijā ilgāk nekā trīs mēnešus, ja attiecīgais Savienības pilsonis šajā valstī strādā algotu darbu vai veic darbību pašnodarbinātas personas statusā.
12
2015. gada noteikumu 6. panta 3. punkta c) apakšpunktā būtībā paredzēts, ka tad, ja persona, uz kuru attiecas šo noteikumu 6. panta 3. punkta a) apakšpunkta i) punkts, ir pārtraukusi strādāt algotu darbu vai veikt darbību pašnodarbinātas personas statusā, tiek uzskatīts, ka šī tiesību norma tai joprojām ir piemērojama, it īpaši, ja šī persona i) ir pienācīgi reģistrēta kā piespiedu bezdarbnieks, bet iepriekš ir bijusi nodarbināta ilgāk nekā vienu gadu un ir reģistrējusies attiecīgajā nodarbinātības un sociālās aizsardzības departamentā kā darba meklētājs, vai ii) ir pienācīgi reģistrēta kā piespiedu bezdarbnieks pēc tam, kad beidzies uz laiku līdz vienam gadam noslēgts darba līgums, vai pēc tam, kad persona kļuvusi par piespiedu bezdarbnieku pirmajā gadā un ir reģistrējusies attiecīgajā nodarbinātības un sociālās aizsardzības departamentā kā darba meklētājs.
13
2015. gada noteikumu 10. panta “Ģimenes locekļu uzturēšanās tiesību saglabāšana šķiršanās, laulības atzīšanas par spēkā neesošu vai reģistrētu partnerattiecību atzīšanas par spēkā neesošām vai to izbeigšanas gadījumā” 2. punkts formulēts šādi:
“a)
Neskarot b) apakšpunktā noteikto, ja Savienības pilsoņa laulība vai reģistrētās partnerattiecības tiek izbeigtas vai atzītas par spēkā neesošām un ja laulības vai reģistrēto partnerattiecību izbeigšanas vai atzīšanas par spēkā neesošām laikā Savienības pilsonim bija tiesības uzturēties valsts teritorijā saskaņā ar šiem noteikumiem, ģimenes loceklis, kurš nav dalībvalsts pilsonis, var saglabāt tiesības uzturēties valsts teritorijā uz individuāla un personīga pamata.
b)
Lēmumu par a) apakšpunktā minētā ģimenes locekļa uzturēšanās tiesībām pieņem ministrs, pārliecinoties, ka –
i) laulība vai reģistrētās partnerattiecības pirms šķiršanās vai atzīšanas par spēkā neesošām procesa uzsākšanas ir ilgušas vismaz trīs gadus, tostarp vismaz vienu gadu šajā valstī,
[..].”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
14
Pieteikuma iesniedzējs ieceļoja Īrijā pēc studenta vīzas iegūšanas 2002. gada oktobrī. 2009. gada jūlijā viņš Īrijā stājās laulībā ar Savienības pilsoni, kura nav šīs dalībvalsts pilsone, un pēc tam vairākkārt lūdza izsniegt uzturēšanās atļauju saskaņā ar Direktīvu 2004/38 un 2015. gada noteikumiem, balstoties uz to, ka ir Savienības pilsones vīrs. Pirmie divi pieteikumi tika noraidīti, pamatojoties uz to, ka to izvērtēšanas laikā viņa sieva vairs nebija darba attiecībās ar šajos pieteikumos norādīto darba devēju. Trešais 2013. gada martā iesniegtais uzturēšanās atļaujas pieteikums tika apmierināts, un pieteikuma iesniedzējam tika piešķirta uzturēšanās atļauja uz pieciem gadiem, kas bija derīga līdz 2018. gada septembrim.
15
2014. gada jūnijā Savienības pilsones izcelsmes dalībvalstī tika sākts laulības šķiršanas process, un 2014. gada jūlijā tika pasludināts spriedums par laulības šķiršanu. Laulības šķiršanas brīdī tā bija ilgusi piecus gadus. Pieteikuma iesniedzēja uzturēšanās atļauja pēc laulības šķiršanas netika atcelta. Pieteikuma iesniedzējs turpināja strādāt, un viņa bijusī sieva, kura joprojām uzturējās Īrijā, atbilstoši Department of Employment Affairs and Social Protection (Nodarbinātības un sociālās aizsardzības departaments, Īrija; turpmāk tekstā – “DEASP”) sniegtajai informācijai saņēma darba meklētāja pabalstu (jobseeker’s allowance) un bērnu pabalstu (child benefit).
16
2018. gada augustā pieteikuma iesniedzējs lūdza saglabāt viņa uzturēšanās tiesības uz personīga pamata. Šis lūgums bija pamatots ar 2015. gada noteikumu 10. panta 2. punktu, kurā laulības šķiršanas gadījumā noteiktos apstākļos ļauts saglabāt atvasinātās uzturēšanās tiesības, ja laulība ir ilgusi trīs vai vairāk gadu un no tiem vismaz vienu gadu laulātie ir nodzīvojuši Īrijā. Šim lūgumam bija pievienoti vairāki dokumenti, to vidū arī vairāki pieteikuma iesniedzēja bijušās sievas algas aprēķini par pārtrauktiem laikposmiem no 2011. līdz 2013. gadam, kā arī viņas nodokļu deklarācijas par 2010. un 2012. gadu.
17
Ar ministra 2019. gada 7. oktobra lēmumu šis lūgums tika noraidīts, citstarp pamatojoties uz to, ka pieteikuma iesniedzējs laulības šķiršanas procesa sākšanas laikā, proti, 2014. gada jūnijā, nebija iesniedzis pierādījumus par bijušās sievas nodarbinātību, ņemot vērā, ka viņa atvasinātās tiesības bija atkarīgas no tā, vai viņa bijusī sieva, Savienības pilsone, minētajā laikā Īrijā turpināja izmantot Savienības Līgumos paredzētās tiesības. Pieteikuma iesniedzējs arī tika informēts, ka šis lēmums ir pieņemts, citstarp ievērojot DEASP sniegto informāciju, no kuras redzams, ka no 2013. gada 13. septembra līdz 2017. gada 23. septembrim viņa bijusī sieva nebija kā Savienības pilsone izmantojusi šīs tiesības, saskaņā ar 2015. gada noteikumu 6. panta 3. punktu veikdama algotu darbu vai darbību pašnodarbinātas personas statusā, apmeklēdama studiju programmu, būdama piespiedu bezdarbniece vai pierādīdama pietiekamu līdzekļu esību. Ministrs secināja – tā kā nav pierādīts, ka laulības šķiršanas procesa sākšanas laikā pieteikuma iesniedzēja bijušās sievas uzturēšanās Īrijā atbildusi 2015. gada noteikumu normām, pieteikuma iesniedzējs nav tiesīgs saglabāt uzturēšanās tiesības saskaņā ar 2015. gada noteikumu 10. panta 2. punktu.
18
Pieteikuma iesniedzējs lūdza pārskatīt minēto lēmumu un šajā ziņā izsniegt tās informācijas kopiju, kuru DEASP bija nosūtījusi ministram. Pārskatīšanas lūguma pamatojumā pieteikuma iesniedzējs apgalvoja, ka viņam un viņa bijušajai sievai, Savienības pilsonei, vairs nav pastāvīgu attiecību, bet viņš ir lūdzis bijušo sievu sniegt informāciju par viņas nodarbošanos Īrijā ministra minētajos periodos, un atkārtoti uzsvēra, ka attiecīgajā periodā viņa vismaz daļēji ir saņēmusi sociālās palīdzības pabalstus. Tā kā pieteikuma iesniedzēja bijusī sieva uz šo lūgumu neatbildēja, pieteikuma iesniedzējs informēja ministru, ka bijušās sievas nesadarbošanās dēļ viņš nevar iesniegt visu informāciju un dokumentus, kas apliecinātu, ka laulības šķiršanas procesa sākšanas laikā viņa bijusī sieva likumīgi uzturējās Īrijā un izmantoja LESD paredzētās tiesības. Tādēļ pieteikuma iesniedzējs lūdza ministru darīt viņam zināmu DEASP sniegto informāciju.
19
Pārskatīšanas lūgums tika noraidīts ar jaunu ministra lēmumu, kas pieņemts 2021. gada novembrī. Šī lēmuma pamatojumā ministrs norādīja, ka laulības šķiršanas procesa sākšanas laikā pieteikuma iesniedzēja bijusī sieva nebija izmantojusi LESD paredzētas tiesības, jo attiecīgajā laikā viņa pirms piespiedu bezdarba perioda nebija nostrādājusi divpadsmit mēnešus. Minētajā lēmumā ministrs citstarp norādīja, pirmkārt, ka no 2009. līdz 2013. gadam, kad tika iesniegti pieteikumi uzturēšanās atļaujas saņemšanai, pieteikuma iesniedzēja bijusī sieva bija strādājusi vairākās darbavietās, otrkārt, ka no 2013. gada septembra līdz 2017. gada septembrim viņa bija saņēmusi darba meklētāja pabalstu, treškārt, ka lietas materiālos nav nekādas informācijas par apstākļiem, kādos pieteikuma iesniedzēja bijusī sieva pārtraukusi iepriekšējās darba attiecības – pēc pašas vēlēšanās vai piespiedu kārtā, un, ceturtkārt, ka nekas lietas materiālos neliecina par to, ka pirms reģistrēšanās DEASP viņa būtu bijusi nodarbināta ilgāk nekā vienu gadu vai ka viņai būtu bijis noslēgts darba līgums uz noteiktu laiku, kas nepārsniedz vienu gadu, ņemot vērā, ka lietas materiālos ietvertā DEASP informācija apliecināja vien to, ka 2013. gadā viņa bija nostrādājusi 37 nedēļas un 2014. gadā – divas nedēļas, un tas ir mazāk nekā 2015. gada noteikumos paredzētais viens gads. Minētajā lēmumā turklāt bija precizēts: “Atzīstot, ka Savienības pilsone 2014. gadā ir saņēmusi sociālās palīdzības pabalsta maksājumus, jānorāda, ka ministram [DEASP] lēmumi nav saistoši un turpinātā sociālās palīdzības pabalstu izmaksa Savienības pilsonei nav noteicošais faktors, ministram izskatot jautājumu par Savienības Līgumos paredzētajām tiesībām.”
20
Pēc tam, kad High Court (Augstā tiesa, Īrija) apmierināja pieteikuma iesniedzēja par šo lēmumu iesniegto pārsūdzību, ministrs iesniedza apelācijas sūdzību par attiecīgo nolēmumu Court of Appeal (Apelācijas tiesa, Īrija), kas ir iesniedzējtiesa.
21
Iesniedzējtiesai galvenokārt ir jānoskaidro vispirms, vai ministram, nosakot, vai pieteikuma iesniedzēja bijusī sieva bija “pienācīgi reģistrēta” kā piespiedu bezdarbniece, bija jāņem vērā tas, ka DEASP viņai bija piešķīris darba meklētāja pabalstu, kā nākamais – vai Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tajā lietotais formulējums “ilgāk nekā vienu gadu” ir attiecināms uz nepārtrauktu viena gada laikposmu, un, visbeidzot, vai ministram, it īpaši – ievērojot Hartas 41. panta noteikumus, bija jāizsniedz pieteikuma iesniedzējam visi ar viņa bijušo sievu saistītie lietas materiāli.
22
Iesniedzējtiesas ieskatā pirmie divi aspekti raisa ar Direktīvas 2004/38 interpretāciju saistītus jautājumus, par kuriem šobrīd vēl nav Tiesas judikatūras. Saistībā ar trešo aspektu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tiesības piekļūt lietas materiāliem un tiesības uz labu pārvaldību, kas citstarp prasa iestādes sadarbību, un kā tās interpretējusi Tiesa it īpaši 2012. gada 22. novembra spriedumā M. (C‑277/11, EU:C:2012:744), 2014. gada 8. maija spriedumā N. (C‑604/12, EU:C:2014:302), 2018. gada 8. maija spriedumā, K. A. u.c. (Ģimenes atkalapvienošanās Beļģijā) (C‑82/16, EU:C:2018:308), kā arī 2018. gada 12. jūlija spriedumā Banger (C‑89/17, EU:C:2018:570), ir pietiekams pamats, lai apmierinātu pieteikuma iesniedzēja lūgumu izpaust lietas materiālos iekļauto informāciju par viņa bijušo sievu.
23
Šādos apstākļos Court of Appeal (Apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
a)
Vai ar Direktīvas [2004/38] 7. panta 3. punkta b) apakšpunktā lietoto vārdkopu “vienu gadu” ir paredzēts vai prasīts, lai attiecīgais gads būtu viens nepārtraukts periods?
b)
Ja atbilde uz pirmā jautājuma a) daļā ietverto jautājumu ir [noliedzoša], vai tas, ka nodarbinātības periodi, kas veido attiecīgo gadu, ir uzkrāti vai summēti četru vai piecu gadu laikā, nozīmē, ka uz Savienības pilsoni neattiecas [šīs direktīvas] 7. panta 3. punkta b) apakšpunkta piemērošanas joma?
2)
Vai tas, ka Savienības pilsonis ir saņēmis Īrijas [DEASP] piešķirtu darba meklētāja pabalstu, nozīmē, ka viņš ir “pienācīgi reģistrēts(‑a) kā piespiedu bezdarbnieks” valstī [Direktīvas 2004/38] 7. panta 3. punkta b) apakšpunkta izpratnē?
3)
Vai Savienības tiesību vispārējais princips, kas atspoguļots Hartas 41. pantā, vai – pakārtoti – [Direktīva 2004/38], interpretējot to šī vispārējā principa gaismā, uzliek atbildētājam pienākumu izsniegt pieteikuma iesniedzējam lietas materiālus (ja nepieciešams, pienācīgi rediģētā veidā):
a)
pirms lēmuma pieņemšanas par uzturēšanās tiesību / uzturēšanās atļaujas saglabāšanu saskaņā ar [Direktīvas 2004/38] 14. pantu attiecībā uz [šīs direktīvas] 13. pantu un/vai 7. panta 3. punktu; un/vai
b)
kad pieteikuma iesniedzējs cenšas apstrīdēt šādu lēmumu izskatīšanas tiesā procedūrā?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
24
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka ar tajā lietoto vārdkopu “ilgāk nekā vienu gadu” ir saprotams viens nepārtraukts periods darba ņēmēja vai pašnodarbinātas personas statusā, kurš ir ilgāks par vienu gadu, vai arī periods, kurš ilgāks par vienu gadu un kuru var veidot vairāki īsāki šādas darbības periodi, kas uzkrāti vairāku gadu laikā.
25
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punkta b) apakšpunktu Savienības pilsonis, kas vairs nav darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona, saglabā darba ņēmēja vai pašnodarbinātas personas statusu, ja viņš ir pienācīgi reģistrēts kā piespiedu bezdarbnieks, bet iepriekš ir bijis nodarbināts ilgāk nekā vienu gadu un turklāt ir reģistrējies attiecīgajā nodarbinātības dienestā kā darba meklētājs.
26
Šajā tiesību normā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu vārdkopas “ilgāk nekā vienu gadu” jēgu un tvērumu. Direktīvā 2004/38 nav arī sniegta šīs vārdkopas definīcija. Šādos apstākļos gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas prasības, gan no vienlīdzības principa izriet, ka šī tiesību norma visā Savienībā ir interpretējama autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā ne vien tās teksta parasto nozīmi, bet arī kontekstu, kādā tā iekļaujas, un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķus (spriedums, 2022. gada 15. septembris, Minister for Justice and Equality (Trešās valsts valstspiederīgais, kas ir Savienības pilsoņa brālēns), C‑22/21, EU:C:2022:683, 19. punkts un tajā minētā judikatūra).
27
Pirmām kārtām, par Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punkta b) apakšpunkta formulējumu jānorāda, ka atbilstoši tās parastajai nozīmei ikdienas valodā ar vārdkopu “viens gads” ir saprotams divpadsmit mēnešu laikposms, kas ne vienmēr atbilst kalendārajam gadam un ir balstīts uz Zemes apgrieziena ap Sauli ilgumu. Tomēr nedz no šīs tiesību normas formulējuma, nedz no citu Direktīvas 2004/38 normu formulējuma neizriet, ka šis “viena gada” laikposms noteikti ir attiecināms uz divpadsmit secīgiem mēnešiem vai ka tam jābūt nepārtrauktam.
28
Kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 27. punktā, tā kā Direktīvas 2004/38 formulējumā nav papildus precizēts, kas ir jāsaprot ar vārdkopu “ilgāk nekā vienu gadu”, otrām kārtām, ir jāveic minētā jēdziena kontekstuālā interpretācija.
29
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punkts ikvienam Savienības pilsonim, kas pagaidu kārtā nav nodarbināts, garantē, ka tiek saglabāts darba ņēmēja statuss un secīgi viņa tiesības uzturēties uzņēmējā dalībvalstī, paredzot arī šī statusa saglabāšanas nosacījumu gradāciju, kas ir atkarīga, pirmkārt, no nodarbinātības neesības iemesla, šajā gadījumā no tā, vai viņš ir bijis darbnespējīgs slimības vai nelaimes gadījuma dēļ, ir bijis piespiedu bezdarbnieks vai ir uzsācis arodmācības, un, otrkārt, no sākotnējā nodarbinātības ilguma uzņēmējā dalībvalstī, proti, atkarībā no tā, vai nodarbinātība ir ilgusi ilgāk vai mazāk nekā vienu gadu (spriedums, 2019. gada 11. aprīlis, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, 43. punkts).
30
Tādējādi Savienības pilsonis, kas uzņēmējā dalībvalstī ir bijis darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona, saglabā darba ņēmēja statusu bez ierobežojumiem laikā, pirmkārt, ja viņš uz laiku ir bijis darbnespējīgs slimības vai nelaimes gadījuma dēļ saskaņā ar Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punkta a) apakšpunktu, otrkārt, ja viņš uzņēmējā dalībvalstī ir bijis darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona ilgāk nekā vienu gadu, pirms kļuvis par piespiedu bezdarbnieku saskaņā ar minētās direktīvas 7. panta 3. punkta b) apakšpunktu, vai, treškārt, ja viņš ir izgājis arodmācības saskaņā ar šīs direktīvas 7. panta 3. punkta d) apakšpunktu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 11. aprīlis, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, 44. punkts).
31
Savukārt atbilstoši Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punkta c) apakšpunktam Savienības pilsonis, kas uzņēmējā dalībvalstī ir bijis darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona mazāk nekā vienu gadu, darba ņēmēja statusu saglabā tikai tik ilgu laikposmu, ko minētā dalībvalsts drīkst noteikt, ciktāl tas nav īsāks par sešiem mēnešiem (spriedums, 2019. gada 11. aprīlis, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, 45. punkts).
32
Šī sprieduma 29. punktā atgādinātais konstatējums, ka Savienības pilsonim garantētā darba ņēmēja statusa saglabāšanas nosacījumu gradācija, kas paredzēta Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punktā, tiek veikta, pamatojoties uz nodarbinātības perioda “sākotnējo ilgumu” uzņēmējā dalībvalstī, it īpaši izriet no tā, ka šīs tiesību normas b) apakšpunktā ir atsauce uz profesionālo darbību, ko Savienības pilsonis veic “ilgāk nekā vienu gadu”, un c) apakšpunktā ir atsauce uz darba līgumiem, kuru ilgums ir “mazāks nekā gads”, vai uz situāciju, kad Savienības pilsonis ir kļuvis par piespiedu bezdarbnieku “pirmo divpadsmit mēnešu” laikā pēc darba ņēmēja vai pašnodarbinātas personas darbības uzsākšanas uzņēmējā dalībvalstī.
33
Šī atsauce uz “pirmajiem divpadsmit mēnešiem” liecina par labu tādai Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punkta interpretācijai, saskaņā ar kuru tajā minētajiem nodarbinātības vai pašnodarbinātības periodiem jābūt vienotiem un nepārtrauktiem periodiem darba ņēmēja vai pašnodarbinātas personas statusā, tādēļ šīs tiesību normas b) apakšpunktā minēto laikposmu, kas “ilgāks nekā viens gads”, nevar veidot vairāki īsāki nodarbinātības periodi, kas uzkrāti vairāku gadu laikā.
34
Šī interpretācija atbilst arī Tiesas judikatūrai, saskaņā ar kuru otrais Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzētais gadījums aptver visas situācijas, kad darbinieks no viņa gribas neatkarīgu iemeslu dēļ ir bijis spiests izbeigt savu darbību uzņēmējā dalībvalstī, “pirms ir pagājis viens gads”, neatkarīgi no veiktās darbības rakstura un šajā ziņā noslēgtā darba līguma veida (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 11. aprīlis, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, 48. punkts). Proti, vārdkopa “pirms ir pagājis viens gads” noteikti attiecas uz divpadsmit secīgu un nepārtrauktu mēnešu laikposmu.
35
Trešām kārtām, par Direktīvas 2004/38 mērķiem jāatgādina, ka, no vienas puses, šīs direktīvas galvenais mērķis ir nostiprināt visu Savienības pilsoņu brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības un, no otras puses, tās 7. panta 3. punktā konkrēti izvirzītais mērķis ir, nosakot darba ņēmēja statusa saglabāšanu, nodrošināt uzturēšanās tiesības personām, kuras ir izbeigušas savu profesionālo darbību darba trūkuma dēļ, ko ir izraisījuši no viņu gribas neatkarīgi apstākļi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 11. aprīlis, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
36
Jāpiebilst, ka Direktīvas 2004/38 mērķis ir arī panākt taisnīgu līdzsvaru starp Savienības pilsoņu pārvietošanās brīvības aizsardzību, no vienas puses, un garantiju, ka uzņēmējas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmas neuzņemas pārmērīgu slogu, no otras puses (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 11. aprīlis, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, 50. punkts).
37
Kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 32. un 33. punktā, jākonstatē, ka tāda vārdkopas “ilgāk nekā vienu gadu” interpretācija, saskaņā ar kuru tā ir attiecināma nevis uz vienu nepārtrauktu laikposmu, bet gan uz kopējo viena gada laikposmu, ko var veidot vairāki periodi darba ņēmēja vai pašnodarbinātas personas statusā, kas uzkrāti vairāku gadu laikā un ir īsāki par vienu gadu, liktu apšaubīt Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punktā paredzēto darba ņēmēja statusa saglabāšanas nosacījumu pakāpeniskumu, kā minēts šī sprieduma 29. punktā, un apdraudētu arī šī sprieduma 36. punktā atgādināto līdzsvaru.
38
It īpaši, kā ģenerāladvokāts uzsvēris secinājumu 33. punktā, šāda interpretācija varētu nebūt saderīga attiecīgi ar Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punkta b) un c) apakšpunktā paredzēto nošķīrumu attiecībā uz laikposmu, kurā darba ņēmējs vai pašnodarbināta persona saglabā šādu statusu, proti, nošķīrumu atkarībā no tā, vai attiecīgās personas sākotnējais darbības periods uzņēmējā dalībvalstī ir ilgāks vai īsāks par vienu gadu.
39
Tādēļ jāsecina, ka Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punkta b) apakšpunktā lietotā vārdkopa “ilgāk nekā vienu gadu” jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir saprotams viens nepārtraukts periods darba ņēmēja vai pašnodarbinātas personas statusā, kurš ir ilgāks par vienu gadu.
40
Šāda interpretācija turklāt personām, kuras uzņēmējā dalībvalstī piespiedu kārtā ir pārtraukušas darbību darba ņēmēja vai pašnodarbinātas personas statusā pirms sākotnējā viena gada laikposma beigām, neliedz iespēju izmantot aizsardzību, kas izriet no darba ņēmēja statusa saglabāšanas, jo šīs personas tad, ja uz tām nav attiecināmi Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punkta b) apakšpunkta noteikumi, var izmantot šīs direktīvas 7. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzētos noteikumus, ja tās ir kādā no šī sprieduma 34. punktā minētajām situācijām.
41
Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka citstarp Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzētais kritērijs, kas ļauj ieinteresētajām personām skaidri zināt savas tiesības un pienākumus, tādējādi var nodrošināt augstu tiesiskās drošības un pārskatāmības līmeni, piešķirot pamata nodrošinājuma sociālo palīdzību, un atbilst samērīguma principam (spriedums, 2015. gada 15. septembris, Alimanovic, C‑67/14, EU:C:2015:597, 61. punkts).
42
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka ar tajā lietoto vārdkopu “ilgāk nekā vienu gadu” ir saprotams viens nepārtraukts periods darba ņēmēja vai pašnodarbinātas personas statusā, kurš ir ilgāks par vienu gadu.
Par otro jautājumu
43
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tas, ka Savienības pilsonis, kurš uzturas citas dalībvalsts, nevis savas pilsonības dalībvalsts teritorijā, saņem bezdarbnieka pabalstu no minētās dalībvalsts, šīs dalībvalsts iestādei, kuras kompetencē ir uzturēšanās atļauju izsniegšana, ir jāatzīst par pierādījumu tam, ka šis Savienības pilsonis ir “pienācīgi reģistrēts” kā piespiedu bezdarbnieks šīs tiesību normas izpratnē.
44
Vispirms jānorāda – no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesas šaubas ir saistītas vien ar to, vai tas, ka šāds Savienības pilsonis saņem valsts atbildīgās iestādes izmaksātu bezdarbnieka pabalstu, ir pietiekams pamats uzskatīt, ka bezdarba piespiedu raksturs ir “pienācīgi reģistrēts” minētās tiesību normas izpratnē, un tās neskar abus pārējos šajā normā minētos kumulatīvos nosacījumus, proti, pirmkārt, būt nodarbinātam ilgāk nekā vienu gadu un, otrkārt, būt reģistrētam attiecīgajā nodarbinātības dienestā kā darba meklētājam.
45
Šajā ziņā, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 50. punktā, pirmkārt, jākonstatē, ka vārdkopa “pienācīgi reģistrēts” Direktīvā 2004/38 nav definēta un tajā nav arī noteikti kritēriji vai kārtība, atbilstoši kuriem būtu “pienācīgi jāreģistrē” personas piespiedu bezdarbs. Tad, ja attiecīgajā jomā nav Savienības normu, šādi kritēriji un kārtība ir jānosaka katras dalībvalsts tiesību sistēmā saskaņā ar procesuālās autonomijas principu, tomēr ar nosacījumu, ka šie noteikumi nav mazāk labvēlīgi par tiem, kas reglamentē līdzīgas situācijas, uz kurām attiecas valsts tiesības (līdzvērtības princips), un ka tie nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina to tiesību īstenošanu, kas piešķirtas Savienības tiesībās (efektivitātes princips) (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 27. jūnijs, Diallo, C‑246/17, EU:C:2018:499, 45. un 59. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
46
Otrkārt, no Direktīvas 2004/38 1.–4. apsvēruma izriet, ka tās mērķis ir atvieglot to pamattiesību un individuālo tiesību brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā īstenošanu, kuras Savienības pilsoņiem ir tieši piešķirtas LESD 21. panta 1. punktā, kā arī citstarp nostiprināt šīs tiesības (spriedums, 2019. gada 11. aprīlis, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, 23. punkts un tajā minētā judikatūra). Kā izriet no šī sprieduma 36. punktā atgādinātās judikatūras, tās mērķis ir arī panākt taisnīgu līdzsvaru starp Savienības pilsoņu pārvietošanās brīvības aizsardzību un garantiju, ka uzņēmējas dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmas neuzņemas pārmērīgu slogu.
47
Tomēr gan no Direktīvas 2004/38 preambulas, gan tās normu lasījuma ir skaidrs, ka tās mērķis nav saskaņot bezdarbnieka pabalstu piešķiršanu, šo pabalstu piešķiršanas kārtību vai kritērijus, atbilstoši kuriem jānosaka, vai Savienības pilsoņa bezdarbs ir piespiedu rakstura. Šādā situācijā jāizvērtē, vai attiecīgie valsts tiesību akti nav pretrunā Direktīvas 2004/38 mērķiem vai var atņemt tās normu lietderīgo iedarbību.
48
Lai gan – kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 52. un 53. punktā – no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā lietā nav skaidrs, atbilstoši kādiem kritērijiem valsts iestāde, kuras kompetencē ir piešķirt pamatlietā aplūkotos bezdarbnieka pabalstus, proti, darba meklētāja pabalstu, piešķir šo pabalstu, pietiek ar konstatējumu, ka Īrija savos apsvērumos – tāpat kā ministrs High Court (Augstā tiesa) – ir norādījusi, ka saskaņā ar piemērojamām valsts tiesību normām DEASP, kas ir valsts iestāde, kuras kompetencē ir piešķirt šo darba meklētāja pabalstu, nav pienākuma noskaidrot iemeslus, kuru dēļ persona, kas ir bezdarbnieks, ir pārtraukusi savu darbu, un attiecīgi tai nav arī jāizvērtē, vai šis bezdarbs ir “piespiedu” vai ne.
49
Tomēr, ja tiktu konstatēts – un tas jāpārbauda iesniedzējtiesai –, ka DEASP faktiski nav pienākuma noskaidrot iemeslus, kuru dēļ persona ir kļuvusi par bezdarbnieku, un tā var piešķirt darba meklētāja pabalstu, nekonstatēdama, ka runa ir par “piespiedu” bezdarbu Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punkta izpratnē, būtu jāsecina, ka šī darba meklētāja pabalsta piešķiršanai nav nekādas saiknes ar to, vai attiecīgās personas bezdarbs ir piespiedu vai ne, un tas katrā ziņā nevarētu būt pierādījums tam, ka personas darba zaudēšana ir bijusi piespiedu vai ne. Šādā situācijā tas, ka valsts iestāde, kuras kompetencē ir uzturēšanās atļauju izsniegšana, nav ņēmusi vērā lēmumu par attiecīgā pabalsta piešķiršanu kā pierādījumu tam, ka minētā persona ir “pienācīgi reģistrēta” kā piespiedu bezdarbnieks šīs tiesību normas izpratnē, acīmredzami nevar likt apšaubīt Direktīvas 2004/38 mērķus vai tās normu lietderīgo iedarbību.
50
Ja iesniedzējtiesa pēc pārbaudēm konstatētu, ka valsts iestāde, kuras kompetencē ir piešķirt darba meklētāja pabalstu, šo pabalstu piešķir ar nosacījumu, ka attiecīgās personas ir “piespiedu bezdarbnieki” Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punkta izpratnē, proti, ka attiecīgo personu darbība darba ņēmēja vai pašnodarbinātas personas statusā ir izbeigta tādu iemeslu vai apstākļu dēļ, kas nav atkarīgi no šo personu gribas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 11. aprīlis, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, 46.–49. punkts un tajos minētā judikatūra), un minētā iestāde faktiski pārliecinās, ka šie iemesli vai apstākļi nav atkarīgi no attiecīgo personu gribas, valsts iestādei, kuras kompetencē ir uzturēšanās atļauju izsniegšana, lēmums par darba meklētāja pabalsta piešķiršanu būtu jāņem vērā vismaz kā pierādījums tam, ka attiecīgā persona ir “pienācīgi reģistrēta” kā piespiedu bezdarbnieks šīs tiesību normas izpratnē.
51
Tāpēc, tā kā iesniedzējtiesa nav precizējusi, vai saskaņā ar atbilstošajām valsts tiesību normām valsts iestādei, kuras kompetencē ir uzturēšanās atļauju izsniegšana, ir pienākums atbilstoši ņemt vērā lēmumu par darba meklētāja pabalsta piešķiršanu kā pierādījumu tam, ka attiecīgā persona ir “pienācīgi reģistrēta” kā piespiedu bezdarbnieks, iesniedzējtiesai, kurai vienīgajai ir kompetence interpretēt un piemērot valsts tiesības, ir jāizvērtē, vai šo valsts tiesību normu piemērošana atbilst Savienības tiesību līdzvērtības un efektivitātes principiem un tātad nevar apdraudēt Direktīvas 2004/38 mērķi vai tās normu lietderīgo iedarbību.
52
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka tas, ka Savienības pilsonis, kurš uzturas citas dalībvalsts, nevis savas pilsonības dalībvalsts teritorijā, saņem bezdarbnieka pabalstu no minētās dalībvalsts, šīs dalībvalsts iestādei, kuras kompetencē ir uzturēšanās atļauju izsniegšana, pats par sevi nav jāatzīst par pietiekamu pierādījumu tam, ka šī persona ir “pienācīgi reģistrēta” kā piespiedu bezdarbnieks šīs tiesību normas izpratnē.
Par trešo jautājumu
53
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīva 2004/38, lasot to kopsakarā ar vispārējo labas pārvaldības principu, jāinterpretē tādējādi, ka valsts iestādei, kuras kompetencē ir uzturēšanās atļauju izsniegšana, ir pienākums pieteikuma iesniedzējam, trešās valsts valstspiederīgajam, izsniegt lietas materiālus – ja nepieciešams, pienācīgi rediģētā veidā –, vai nu pirms tiek pieņemts lēmums par viņa uzturēšanās tiesību vai uzturēšanās atļaujas saglabāšanu saskaņā ar šīs direktīvas 14. pantu, lasot to kopsakarā ar 7. un 13. pantu, vai tikai šī lēmuma pārbaudes tiesā posmā, ja attiecīgajos lietas materiālos, uz kuriem valsts kompetentā iestāde balstījusies, lai atteiktu uzturēšanās atļauju, un kurus šis trešās valsts valstspiederīgais lūdzis izsniegt, citstarp ir ietverta informācija par viņa bijušās sievas, Savienības pilsones, nodarbinātības periodiem un ja viņa bijusī sieva, neraugoties uz viņa lūgumu, atteikusies sniegt viņam šo informāciju.
54
Šajā ziņā, pirmkārt, jānorāda, ka Direktīvā 2004/38, it īpaši 7. pantā par tiesībām uzturēties ilgāk nekā trīs mēnešus, 10. pantā par uzturēšanās atļaujas izsniegšanu, 13. pantā par ģimenes locekļu uzturēšanās tiesību saglabāšanu laulības šķiršanas, laulības atzīšanas par spēkā neesošu vai reģistrētu partnerattiecību izbeigšanas gadījumā un 14. pantā par uzturēšanās tiesību saglabāšanu, būtībā paredzēts, ka pieteikuma iesniedzējiem jāiesniedz nepieciešamā informācija, lai pierādītu, ka tie atbilst šajos pantos atzīto tiesību izmantošanas nosacījumiem, un valsts iestādēm direktīvā nav skaidri noteikts pienākums sniegt pieteikuma iesniedzējiem šo iestāžu rīcībā jau esošo informāciju, kas tiem varētu būt nepieciešama, lai pierādītu atbilstību minētajiem nosacījumiem.
55
Tādēļ jākonstatē, ka Direktīvā 2004/38 nav skaidri paredzēts dalībvalstu iestāžu “pienākums sadarboties”, nosakot uzturēšanās atļaujas pieteikuma attiecīgās sastāvdaļas, un šajā ziņā tā atšķiras no tādas direktīvas kā Padomes Direktīva 2004/83/EK (2004. gada 29. aprīlis) par obligātajiem standartiem, lai kvalificētu trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kā bēgļus vai kā personas, kam citādi nepieciešama starptautiska aizsardzība, šādu personu statusu un piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2004, L 304, 12. lpp.), kuras 4. panta 1. punktā šāds sadarbošanās pienākums ir paredzēts (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 29. jūnijs, International Protection Appeals Tribunal u.c. (Atentāts Pakistānā), C‑756/21, EU:C:2023:523, 48. punkts).
56
Otrkārt, jāatgādina, ka Hartas 41. pants – kurā nostiprinātas tiesības uz labu pārvaldību un kura 2. punktā paredzēts, ka šīs tiesības ietver ikvienas personas tiesības tikt uzklausītai, pirms tiek veikts kāds individuāls pasākums, kas to varētu nelabvēlīgi ietekmēt (minētā punkta a) apakšpunkts); ikvienas personas tiesības piekļūt lietas materiāliem, kas uz to attiecas, ievērojot konfidencialitātes, kā arī profesionālā noslēpuma un komercnoslēpuma likumīgas aizsardzības apsvērumus (minētā punkta b) apakšpunkts); kā arī pārvaldes pienākumu pamatot savus lēmumus (minētā punkta c) apakšpunkts), – ir vērsts nevis uz dalībvalstīm, bet tikai uz Savienības iestādēm, struktūrām, birojiem un aģentūrām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 5. novembris, Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
57
Tādējādi uzturēšanās atļaujas pieprasītājam no Hartas 41. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkta nevar tieši izrietēt nedz tiesības tikt uzklausītam visās procedūrās attiecībā uz tā pieteikumu, nedz tiesības piekļūt valsts procedūras materiāliem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 17. jūlijs, YS u.c., C‑141/12 un C‑372/12, EU:C:2014:2081, 67. punkts, un 2014. gada 5. novembris, Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, 44. punkts).
58
Savukārt Hartas 41. pantā nostiprinātās tiesības uz labu pārvaldību atspoguļo Savienības tiesību vispārējo principu, kas ir piemērojams dalībvalstīm, tām īstenojot šīs tiesības (skat. spriedumu, 2023. gada 13. jūlijs, Azienda Ospedale‑Università di Padova, C‑765/21, EU:C:2023:566, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
59
Pirmkārt, jāņem vērā arī tas, ka tiesības piekļūt lietas materiāliem it īpaši ir tiesību uz aizstāvību faktiskas izmantošanas obligātas sekas (spriedums, 2018. gada 13. septembris, UBS Europe u.c., C‑358/16, EU:C:2018:715, 61. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra) un ka, veicot pasākumus, kas ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, dalībvalstu iestādēm ir pienākums ievērot tādu lēmumu adresātu, kuri būtiski skar viņu intereses, tiesības uz aizstāvību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 5. novembris, Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
60
Otrkārt, tiesvedības kontekstā Hartas 47. pantā nostiprināto tiesību uz aizstāvību ievērošana nozīmē, ka prasītājs var piekļūt ne tikai attiecībā uz viņu pieņemtā lēmuma pamatojumam, bet arī visiem lietas materiāliem, uz kuriem ir balstījusies iestāde, lai varētu efektīvi paust savu nostāju par šiem elementiem (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, NW un PQ (Klasificēta informācija), C‑420/22 un C‑528/22, EU:C:2024:344, 92. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
61
Šajā lietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pamatlietā aplūkotais lēmums ir pieņemts, piemērojot 2015. gada noteikumus, ar kuriem Īrijas tiesībās transponēta Direktīva 2004/38. Tā kā ar 2015. gada noteikumiem ir īstenotas Savienības tiesības, pamatlietā ir piemērojamas prasības, kas izriet no tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, tiesībām uz aizstāvību un tiesībām uz labu pārvaldību, to vidū arī no tiesībām piekļūt lietas materiāliem, kas garantētas Savienības tiesību aktos.
62
Jānorāda, ka pamatlietā aplūkotajai situācijai ir raksturīgi, pirmkārt, ka pieteikuma iesniedzējs vēlas iegūt atvasinātas uzturēšanās tiesības, balstoties uz informāciju, kas nav viņa rīcībā, jo skar citu personu, proti, viņa bijušo sievu, kura viņam nav devusi piekļuvi šai informācijai, un, otrkārt, ka šī informācija jau ir to valsts iestāžu rīcībā, kuru kompetencē ir izsniegt uzturēšanās atļauju pieteikuma iesniedzējam, un šīs iestādes ir balstījušās uz šo informāciju, lai atteiktos pagarināt pieteikuma iesniedzēja uzturēšanās atļauju.
63
Ja – kā šķietami uzskata iesniedzējtiesa – pieteikuma iesniedzējam nav neviena cita veida, kā iegūt šo informāciju, kā vien lūgt piekļuvi ar viņu saistītajiem lietas materiāliem, būtu jāatzīst, ka valsts procesuālie noteikumi – kas faktiski pieteikuma iesniedzēju nostāda situācijā, ka viņš nevar pierādīt, ka laulības šķiršanas procesa sākšanas laikā viņa bijusī sieva atbildusi Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem un ka viņam tādējādi ir atvasinātas uzturēšanās tiesības saskaņā ar šīs direktīvas normām, – apdraud to tiesību lietderīgo iedarbību, kas pieteikuma iesniedzējam var izrietēt no šīs direktīvas, un neļauj nodrošināt viņa pamattiesību, it īpaši tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un tiesību uz aizstāvību, ievērošanu.
64
Attiecīgā informācija, kas jau ir ietverta pieteikuma iesniedzēja lietas materiālos, šajā lietā, nenoliedzami, nav tieši saistīta ar viņu pašu, bet skar viņa bijušo sievu, tāpēc varētu tikt apdraudēta šādas informācijas konfidencialitātes aizsardzība.
65
Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka pamattiesības nav absolūta priekšrocība, bet var tikt ierobežotas – taču ar nosacījumu, ka šie ierobežojumi patiesi atbilst vispārējo interešu mērķiem, uz ko ir vērsts konkrētais pasākums, un attiecībā uz sasniedzamo mērķi tie nav saistīti ar pārmērīgu un nepieņemamu iejaukšanos, kas aizskartu šādi garantēto tiesību būtību (spriedums, 2018. gada 13. septembris, UBS Europe u.c., C‑358/16, EU:C:2018:715, 62. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
66
Šādi ierobežojumi citstarp var būt paredzēti, lai aizsargātu konfidencialitātes vai dienesta noslēpuma prasības, kuras var tikt aizskartas ar piekļuvi noteiktai informācijai vai noteiktiem dokumentiem (skat. spriedumu, 2018. gada 13. septembris, UBS Europe u.c., C‑358/16, EU:C:2018:715, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
67
Tādējādi tiesības piekļūt lietas materiāliem var ierobežot, pamatojoties uz līdzsvaru, no vienas puses, starp vispārējo labas pārvaldības principu un attiecīgās personas tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību un, no otras puses, – interesēm, kas attaisno lietas materiālu neizpaušanu šai personai (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, NW un PQ (Klasificēta informācija), C‑420/22 un C‑528/22, EU:C:2024:344, 94. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
68
Tomēr šāda līdzsvarošana nevar izraisīt to, ka attiecīgās personas tiesībām uz aizstāvību tiek atņemta jebkāda efektivitāte un tiek liegta jēga tās pārsūdzības tiesībām, kas izriet no Hartas 47. panta, it īpaši – nepaziņojot šai personai vai attiecīgā gadījumā tās pārstāvim vismaz tās informācijas būtību, kura saistīta ar šīs personas bijušās sievas nodarbinātības periodiem un uz kuru ir balstīts pret viņu pieņemtais lēmums (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 25. aprīlis, NW un PQ (Klasificēta informācija), C‑420/22 un C‑528/22, EU:C:2024:344, 95. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
69
Tādā situācijā kā pamatlietā valsts iestādei, kuras kompetencē ir uzturēšanās atļauju izsniegšana, vai attiecīgā gadījumā valsts tiesai, kura izskata saistībā ar uzturēšanās atļaujas izsniegšanu iesniegto pārsūdzību, attiecīgi ir jāievēro konkrēto personu atšķirīgās intereses un jālīdzsvaro iesaistītās intereses, ņemot vērā katras konkrētās situācijas apstākļus un attiecīgās procedūras veidu, un, pilnībā atspoguļojot saturu vai rediģētā veidā, jāizsniedz pieteikuma iesniedzējam lietas materiāli, kuriem viņš nekā citādi nevar piekļūt un kuriem ir izšķiroša nozīme, lemjot par viņa uzturēšanās tiesību saglabāšanu.
70
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu jāatbild, ka Direktīva 2004/38, lasot to kopsakarā ar vispārējo labas pārvaldības principu un Hartas 47. pantā nostiprinātajām tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, jāinterpretē tādējādi, ka valsts iestādei, kuras kompetencē ir uzturēšanās atļauju izsniegšana, ir pienākums pieteikuma iesniedzējam, trešās valsts valstspiederīgajam, vai viņa pārstāvim izsniegt lietas materiālus – ja nepieciešams, pienācīgi rediģētā veidā –, pirms tiek pieņemts lēmums par viņa uzturēšanās tiesību saglabāšanu vai uzturēšanās atļaujas piešķiršanu saskaņā ar šīs direktīvas 14. pantu, lasot to kopsakarā ar 7. un 13. pantu, ja attiecīgajos lietas materiālos, uz kuriem valsts kompetentā iestāde balstījusies, lai atteiktu uzturēšanās atļauju, un kurus šis trešās valsts valstspiederīgais lūdzis izsniegt, citstarp ir ietverta informācija par viņa bijušās sievas, Savienības pilsones, nodarbinātības periodiem un ja viņa bijusī sieva, neraugoties uz viņa lūgumu, atteikusies sniegt viņam šo informāciju.
Par tiesāšanās izdevumiem
71
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, 7. panta 3. punkta b) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
ar tajā lietoto vārdkopu “ilgāk nekā vienu gadu” ir saprotams viens nepārtraukts periods darba ņēmēja vai pašnodarbinātas personas statusā, kurš ir ilgāks par vienu gadu.
2)
Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punkta b) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
tas, ka Savienības pilsonis, kurš uzturas citas dalībvalsts, nevis savas pilsonības dalībvalsts teritorijā, saņem bezdarbnieka pabalstu no minētās dalībvalsts, šīs dalībvalsts iestādei, kuras kompetencē ir uzturēšanās atļauju izsniegšana, pats par sevi nav jāatzīst par pietiekamu pierādījumu tam, ka šī persona ir “pienācīgi reģistrēta” kā piespiedu bezdarbnieks šīs tiesību normas izpratnē.
3)
Direktīva 2004/38, lasot to kopsakarā ar vispārējo labas pārvaldības principu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā nostiprinātajām tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā,
jāinterpretē tādējādi, ka
valsts iestādei, kuras kompetencē ir uzturēšanās atļauju izsniegšana, ir pienākums pieteikuma iesniedzējam, trešās valsts valstspiederīgajam, vai viņa pārstāvim izsniegt lietas materiālus – ja nepieciešams, pienācīgi rediģētā veidā –, pirms tiek pieņemts lēmums par viņa uzturēšanās tiesību saglabāšanu vai uzturēšanās atļaujas piešķiršanu saskaņā ar šīs direktīvas 14. pantu, lasot to kopsakarā ar 7. un 13. pantu, ja attiecīgajos lietas materiālos, uz kuriem valsts kompetentā iestāde balstījusies, lai atteiktu uzturēšanās atļauju, un kurus šis trešās valsts valstspiederīgais lūdzis izsniegt, citstarp ir ietverta informācija par viņa bijušās sievas, Savienības pilsones, nodarbinātības periodiem un ja viņa bijusī sieva, neraugoties uz viņa lūgumu, atteikusies sniegt viņam šo informāciju.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.