62023CJ0529
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2025. gada 3. jūlijā (
*1
)
Apelācija – Institucionālās tiesības – Eiropas Parlaments – Noteikumi par Parlamenta deputātu izdevumiem un piemaksām – Parlamentārās palīdzības piemaksa – Nepamatoti izmaksāto summu atgūšana – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 2. punkts – Tiesības tikt uzklausītam – Tiesības piekļūt lietas materiāliem – Regula (ES) 2018/1725 – Fizisko personu aizsardzība attiecībā uz personas datu apstrādi Eiropas Savienības iestādēs, struktūrās, birojos un aģentūrās, un šo datu brīva aprite – 9. pants – Personas datu nosūtīšana saņēmējiem Savienībā, kas nav Savienības iestādes un struktūras – Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu 26. pants
Lietā C‑529/23 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2023. gada 17. augustā iesniedzis
Eiropas Parlaments, ko pārstāv M. Ecker, N. Görlitz, J.‑C. Puffer un S. Toliušis, pārstāvji,
apelācijas sūdzības iesniedzējs,
otrs lietas dalībnieks –
TC, ko pārstāv D. Aukštuolytė‑Kapp, advokatė,
prasītājs pirmajā instancē,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún], tiesneši D. Gracijs [D. Gratsias] (referents), J. Regans [E. Regan], J. Pasers [J. Passer] un B. Smulderss [B. Smulders],
ģenerāladvokāte: L. Medina,
sekretārs: M. Aleksejevs [M. Aleksejev], nodaļas vadītājs,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2024. gada 28. novembra tiesas sēdi,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2025. gada 30. janvāra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar apelācijas sūdzību Eiropas Parlaments lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2023. gada 7. jūnija spriedumu TC/Parlaments (T‑309/21, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2023:315), ar kuru tā daļēji apmierināja TC prasību un atcēla Eiropas Parlamenta ģenerālsekretāra 2021. gada 16. marta lēmumu, ar kuru konstatēts parāds pret TC par summu, kas nepamatoti izmaksāta kā parlamentārās palīdzības izdevumi un ar ko uzdots atgūt šo summu (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”), un 2021. gada 31. marta paziņojumu par parādu Nr. 7010000523 (turpmāk tekstā – “paziņojums par parādu”), ciktāl ar tiem tika uzdots atgūt no TC atalgojumu, sociālās iemaksas un ceļa izdevumus 50754,54 EUR saistībā ar viņa reģistrētā deputāta palīga A nodarbināšanu laikposmā no 2015. gada 22. maija līdz 2016. gada 31. martam.
Atbilstošās tiesību normas
Vēlēšanu akts
2
Akta par Eiropas Parlamenta deputātu ievēlēšanu vispārējās tiešās vēlēšanās, kas pievienots Lēmumam 76/787/EOTK, EEK, Euratom (OV 1976, L 278, 5. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2002. gada 25. jūnija un 2002. gada 23. septembra Lēmumu 2002/772/EK, Euratom (OV 2002, L 283, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Vēlēšanu akts”), 6. panta 1. punktā ir noteikts:
“Eiropas Parlamenta deputāti balso katrs atsevišķi un dara to personīgi. Viņiem nav saistoši nekādi norādījumi, un viņi nepilda saistošus uzdevumus.”
Deputātu nolikums
3
Eiropas Parlamenta Lēmuma 2005/684/EK, Euratom (2005. gada 28. septembris), ar ko pieņem Eiropas Parlamenta deputātu nolikumu (OV 2005, L 262, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Deputātu nolikums”), 2. panta 1. punktā ir noteikts:
“Deputāti ir brīvi un neatkarīgi.”
4
Saskaņā ar Deputātu nolikuma 4. pantu “dokumenti un pieraksti elektroniskā formā, kurus ir saņēmis, sagatavojis vai izsūtījis kāds deputāts, nav pielīdzināmi Parlamenta dokumentiem, ja vien tie nav iesniegti saskaņā ar Reglamentu”.
5
Deputātu nolikuma 21. pantā ir noteikts:
“1.   Deputātiem ir tiesības saņemt tādu personīgu līdzstrādnieku palīdzību, kurus viņi brīvi izvēlas.
2.   Parlaments sedz ar šo personīg[o] līdzstrādnieku nodarbināšanu faktiski saistītos izdevumus.
3.   Parlaments nosaka šo tiesību īstenošanas nosacījumus.”
Īstenošanas pasākumi
6
Eiropas Parlamenta Prezidija Lēmuma (2008. gada 19. maijs un 9. jūlijs) attiecībā uz Eiropas Parlamenta deputātu nolikuma īstenošanas pasākumiem (OV 2009, C 159, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Īstenošanas pasākumi”) 33. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Deputātiem ir tiesības uz brīvi izvēlētu personīgu palīgu pakalpojumiem. Parlaments sedz faktiskās izmaksas, kas radušās pilnībā un vienīgi pieņemot darbā vienu vai vairākus palīgus vai izmantojot pakalpojumus saskaņā ar šiem īstenošanas noteikumiem un ievērojot Prezidija paredzētos noteikumus.
2.   Sedz tikai tos izdevumus, kas atbilst nepieciešamajai palīdzībai, kura tieši saistīta ar deputāta parlamentāro pilnvaru īstenošanu. Tie nekādā gadījumā nedrīkst ietvert ar deputātu privāto dzīvi saistītus izdevumus.”
7
Īstenošanas pasākumu 68. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“1.   Saistībā ar šiem īstenošanas noteikumiem nepareizi izmaksātos līdzekļus atgūst. Ģenerālsekretārs attiecīgajam deputātam sniedz norādījumus par šo summu atmaksu.
2.   Visus lēmumus saistībā ar atgūšanu pieņem tā, lai tas netraucētu deputāta pilnvaru īstenošanu un Parlamenta darbību, tāpēc attiecīgo deputātu vispirms uzklausa ģenerālsekretārs.
3.   Šo pantu piemēro arī bijušajiem deputātiem un trešajām personām.”
Regula (ES) 2016/679
8
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (OV 2016, L 119, 1. lpp.), 4. apsvērumā teikts šādi:
“Personas datu apstrāde būtu jāveido tā, lai tā kalpotu cilvēkam. Tiesības uz personas datu aizsardzību nav absolūta prerogatīva; tās ir jāņem vērā saistībā ar to funkciju sabiedrībā un jālīdzsvaro ar citām pamattiesībām saskaņā ar proporcionalitātes principu. [..]”
9
Šīs regulas 6. panta 1. punktā ir noteikts:
“Apstrāde ir likumīga tikai tādā apmērā un tikai tad, ja ir piemērojams vismaz viens no turpmāk minētajiem pamatojumiem:
[..]
f)
apstrāde ir vajadzīga pārziņa vai trešās personas leģitīmo interešu ievērošanai, izņemot, ja datu subjekta intereses vai pamattiesības un pamatbrīvības, kurām nepieciešama personas datu aizsardzība, ir svarīgākas par šādām interesēm, jo īpaši, ja datu subjekts ir bērns.
Pirmās daļas f) apakšpunktu nepiemēro apstrādei, ko veic publiskas iestādes, pildot savus uzdevumus.”
Regula (ES) 2018/1725
10
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2018/1725 (2018. gada 23. oktobris) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Savienības iestādēs, struktūrās, birojos un aģentūrās un par šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Regulu (EK) Nr. 45/2001 un Lēmumu Nr. 1247/2002/EK (OV 2018, L 295, 39. lpp.), 5. un 22. apsvērums ir šādi:
“(5)
Saskaņotai pieejai personas datu aizsardzības jomā un personas datu brīvai apritei visā Savienībā ir svarīgi nodrošināt, lai [Eiropas] Savienības iestāžu, struktūru, biroju un aģentūru datu aizsardzības noteikumi ir pēc iespējas vairāk saskaņoti ar tiem datu aizsardzības noteikumiem, kas publiskā sektora jomā pieņemti attiecībā uz dalībvalstīm. Ja šīs regulas un Regulas [679/679] noteikumi ievēro vienus un tos pašus principus, tad abi šie noteikumu kopumi saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas [..] judikatūru būtu jāinterpretē viendabīgi, jo īpaši tāpēc, ka šīs regulas sistēma būtu jāuzskata par ekvivalentu Regulas [2016/679] sistēmai.
[..]
(22)
Lai apstrāde būtu likumīga, personas dati būtu jāapstrādā, pamatojoties uz nepieciešamību pildīt uzdevumus, ko Savienības iestādes un struktūras veic sabiedrības interesēs vai īstenojot tām piešķirtas oficiālas pilnvaras, nepieciešamību izpildīt uz pārzini attiecināmu juridisku pienākumu vai uz cita leģitīma pamata, kas noteikts šajā regulā, ieskaitot attiecīgā datu subjekta piekrišanu vai nepieciešamību izpildīt līgumu, kurā datu subjekts ir līgumslēdzēja puse, vai lai veiktu pasākumus pēc datu subjekta pieprasījuma pirms līguma noslēgšanas. [..]”
11
Šīs regulas 4. panta “Personas datu apstrādes principi” 1. punktā ir paredzēts, ka:
“Personas dati:
[..]
c)
ir adekvāti, atbilstīgi un ietver tikai to, kas nepieciešams to apstrādes nolūkos (“datu minimizēšana”);
[..]
e)
tiek glabāti veidā, kas pieļauj datu subjektu identifikāciju, ne ilgāk kā nepieciešams nolūkiem, kādos attiecīgos personas datus apstrādā; personas datus var glabāt ilgāk, ciktāl personas datus apstrādās tikai arhivēšanas nolūkos sabiedrības interesēs, zinātniskās vai vēstures pētniecības nolūkos vai statistikas nolūkos saskaņā ar 13. pantu, ar noteikumu, ka tiek īstenoti atbilstoši tehniski un organizatoriski pasākumi, kas šajā regulā paredzēti, lai aizsargātu datu subjekta tiesības un brīvības (“glabāšanas ierobežojums”);
[..].”
12
Minētās regulas 9. pantā “Personas datu nosūtīšana saņēmējiem, kas nav Savienības iestādes un struktūras un kas veic uzņēmējdarbību Savienībā” ir paredzēts:
“1.   Neskarot 4., 5., 6. un 10. pantu, personas datus saņēmējiem, kas nav Savienības iestādes un struktūras un kas veic uzņēmējdarbību Savienībā, nosūta tikai tad, ja:
a)
saņēmējs konstatē, ka dati ir vajadzīgi, lai izpildītu uzdevumu, ko veic sabiedrības interesēs vai īstenojot saņēmējam likumīgi piešķirtās oficiālās pilnvaras;
b)
saņēmējs konstatē, ka nosūtīšana ir vajadzīga konkrētam mērķim sabiedrības interesēs, un pārzinis, ja ir kāds iemesls uzskatīt, ka varētu tikt kaitēts datu subjekta likumīgajām interesēm, apliecināmi izvērtē dažādās konkurējošās intereses un pēc tam nosaka, ka personas datu pārsūtīšana ir samērīga ar minēto konkrēto mērķi.
2.   Ja pārzinis ierosina datu nosūtīšanu saskaņā ar šo pantu, tas uzskatāmi parāda, ka personas datu nosūtīšana ir nepieciešama un samērīga nosūtīšanas mērķiem, piemērojot kritērijus, kas noteikti 1. punkta a) vai b) apakšpunktā.
3.   Savienības iestādes un struktūras līdzsvaro tiesības uz personas datu aizsardzību un tiesības piekļūt dokumentiem saskaņā ar Savienības tiesību aktiem.”
Civildienesta noteikumi
13
Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu 26. pantā, redakcijā, kas piemērojama šajā lietā (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”), ir noteikts:
“Ierēdņa personīgajā lietā jābūt:
a)
visiem dokumentiem, kas apliecina tā administratīvo statusu un visiem ziņojumiem, kas attiecas uz tā spējām, efektivitāti un rīcību;
b)
ierēdņa atsauksmēm par minētajiem dokumentiem.
Dokumentiem jābūt reģistrētiem, numurētiem un iešūtiem lietā kārtas numuru secībā; a) apakšpunktā minētos dokumentus iestāde nedrīkst izmantot vai citēt [atsaukties uz tiem] pret ierēdni, ja par tiem ierēdnim nav zināms pirms reģistrēšanas.
Paziņojumu ierēdnim par jebkuru dokumentu apstiprina ar tā parakstu vai, ja tā nav, ar ierakstītu vēstuli uz pēdējo adresi, kuru ierēdnis darījis zināmu.
Ierēdņa personīgajā lietā nedrīkst ietvert norādi uz ierēdņa politiskajām, arodbiedrības, filozofiskajām vai reliģiskajām darbībām un uzskatiem, vai viņa rases piederību vai seksuālo orientāciju.
Tomēr, ar iepriekšējo punktu neaizliedz ierēdnim zināmu administratīvu aktu un dokumentu ievietošanu lietā, kas nepieciešami šo Civildienestu noteikumu piemērošanai.
Katram ierēdnim var būt tikai viena personīgā lieta.
Ierēdnim ir tiesības, arī pēc aiziešanas no dienesta, iepazīties ar visiem savā personīgajā lietā esošajiem dokumentiem un iegūt to kopijas.
Personīgā lieta ir konfidenciāla un ar to var iepazīties tikai administrācijas birojā vai drošos elektroniskajos saziņas līdzekļos. Tomēr to var nosūtīt Eiropas Savienības Tiesai, ja pret ierēdni iesniegta prasība.”
PDNK
14
Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības, redakcijā, kas piemērojama šajā lietā (turpmāk tekstā – “PDNK”), 1. pantā ir paredzēts:
“Šī nodarbināšanas kārtība attiecas uz darbiniekiem, kurus Savienība pieņēmusi darbā saskaņā ar līgumu. Šādi darbinieki ir:
[..]
–
reģistrēti deputātu palīgi,
[..].”
15
PDNK 5.a pantā ir noteikts:
“Šajā nodarbināšanas kārtībā “reģistrēti deputātu palīgi” ir personas, kurus viens vai vairāki deputāti ir pieņēmuši darbā un kuriem ir tiešs līgums ar Eiropas Parlamentu, lai deputātam vai deputātiem sniegtu palīdzību Eiropas Parlamenta telpās vienā no trijām Parlamenta darba vietām viņu kā Eiropas Parlamenta deputātu pienākumu izpildē, viņu vadībā un pakļautībā un savstarpējas uzticības gaisotnē, saskaņā ar izvēles brīvību, kas paredzēta [Deputātu nolikuma] 21. pantā.”
16
No PDNK 127. panta pirmā teikuma izriet, ka Civildienesta noteikumu 11.–26.a pants pēc analoģijas piemērojams reģistrētiem deputātu palīgiem.
Tiesvedības priekšvēsture
17
Lietas priekšvēsture ir izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 2.–26. punktā, un to var rezumēt šādi.
18
2015. gada 22. maijā Parlaments, pamatojoties uz PDNK 5.a pantu, noslēdza ar A līgumu par reģistrētu pilna laika deputāta palīga darbu Briselē (Beļģija), lai palīdzētu Parlamenta deputātam TC līdz septītā sasaukuma beigām.
19
2016. gada 25. februārī TC lūdza Parlamenta institūcijai, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus (turpmāk tekstā – “IPNL”), izbeigt šo līgumu dažādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar uzticības zaudēšanu, tostarp darba kavējumu bez pamatota iemesla un noteikumu par atļaujām veikt ārējas darbības neievērošanu.
20
Pēc nesekmīgas samierināšanas procedūras 2016. gada 24. jūnijā IPNL paziņoja A savu lēmumu izbeigt līgumu savstarpējās uzticēšanās zuduma dēļ, jo viņš nebija ievērojis noteikumus par atļaujām veikt ārējas darbības.
21
2017. gada 14. aprīlī A cēla Vispārējā tiesā prasību atcelt 2016. gada 24. jūnija lēmumu.
22
Ar 2019. gada 7. marta spriedumu L/Parlaments (T‑59/17, turpmāk tekstā – spriedums L/Parlaments, EU:T:2019:140) Vispārējā tiesa minēto lēmumu atcēla. Šajā spriedumā Vispārējā tiesa konstatēja, ka no lietas materiāliem izriet, ka TC zināja par A ārējām darbībām un bija to tiešais iniciators. Līdz ar to Vispārējā tiesa uzskatīja, ka iemesls, ko IPNL bija norādījusi, lai pamatotu minēto lēmumu, proti, savstarpējās uzticēšanās zudums, nešķita ticams. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka IPNL tādējādi bija pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, apmierinot TC lūgumu izbeigt A līgumu šā iemesla dēļ. TC nebija lietas dalībnieks lietā, kurā tika pasludināts minētais spriedums.
23
Ar 2020. gada 8. jūnija vēstuli, kas sagatavota angļu valodā un nosūtīta TC ar 2020. gada 30. jūlija elektronisko pastu, Parlamenta ģenerālsekretārs informēja TC par nepamatoti izmaksāto summu atgūšanas procedūras uzsākšanu saskaņā ar Īstenošanas pasākumu 68. pantu par kopējo summu 78838,21 EUR saistībā ar parlamentāro palīdzību, ko TC saņēmis no A. Parlamenta ģenerālsekretārs aicināja TC divu mēnešu laikā iesniegt apsvērumus un pierādījumus, lai atspēkotu Parlamenta sākotnējos secinājumus par ārējām darbībām, ko A bija veicis, viņam zinot un viņa vadībā, no 2015. gada 22. maija līdz 2016. gada 22. novembrim, un lai pierādītu, ka šajā laikposmā A faktiski pildīja reģistrēta deputāta palīga pienākumus.
24
No pārsūdzētā sprieduma 13. punkta izriet, ka ar 2020. gada 4. augusta elektroniskā pasta vēstuli TC lūdza Parlamentu viņam nosūtīt:
–
A personas lietu Parlamentā (visus dokumentus, kas saistīti ar viņa pieņemšanu darbā un darbu), tostarp informāciju par to, cik reižu Parlamenta aizsardzība tika pieprasīta attiecībā uz A, un datus par A darba vietas apmeklējumu (dati no viņa Parlamenta caurlaides);
–
viņa sarakstes starp Parlamenta pārstāvjiem par A darbu kopijas, un
–
visus lietas, kurā tika pasludināts spriedums L/Parlaments, materiālus.
25
2020. gada 4. septembrī Parlamenta ģenerālsekretārs nosūtīja TC vēstuli lietuviešu valodā, kas datēta ar 2020. gada 3. septembri, būtībā ar tādu pašu saturu kā šī sprieduma 23. punktā minētā 2020. gada 8. jūnija vēstule. Šīs 2023. gada 3. septembra vēstules pielikumā bija ietverta sprieduma L/Parlaments kopija, kā arī Parlamenta A izmaksāto summu aprēķins.
26
2020. gada 22. septembrī TC atgādināja Parlamentam par šī sprieduma 24. punktā minēto pieprasījumu un turklāt lūdza viņam izsniegt viņa un A samierināšanas procedūras protokolu lietuviešu valodā, kā arī “visu 2015., 2016. un 2019. gada elektroniskā pasta vēstuļu” kopijas.
27
Ar 2020. gada 29. oktobra elektroniskā pasta vēstuli TC nosūtīja Parlamentam savus sākotnējos apsvērumus, kā arī vairākus dokumentus, vienlaikus lūdzot atļauju vēlāk iesniegt papildu informāciju un pierādījumus.
28
Ar 2020. gada 20. novembra elektroniskā pasta vēstuli TC vēlreiz lūdza Parlamentam informāciju, ko viņš bija lūdzis savās 2020. gada 4. augusta un 22. septembra elektroniskā pasta vēstulēs, it īpaši datus par A Parlamenta apmeklējumu un 2015., 2016. un 2019. gada elektroniskā pasta vēstuļu kopijas.
29
Ar 2020. gada 24. novembra elektroniskā pasta vēstuli TC nosūtīja Parlamentam apsvērumus un pierādījumus papildus 2020. gada 29. oktobra elektroniskā pasta vēstulē ietvertajiem.
30
Ar 2020. gada 27. novembra elektroniskā pasta vēstuli Parlamenta finanšu ģenerāldirektors informēja TC, ka termiņš, kāds viņam bija noteikts apsvērumu un pierādījumu iesniegšanai saistībā ar Īstenošanas pasākumu 68. pantā paredzēto atgūšanas procedūru, bija beidzies 2020. gada 4. novembrī, bet, ja tas vēlas iepazīties ar informāciju par A, viņš var vērsties pie divām personām, kuru elektroniskā pasta adreses Parlamenta finanšu ģenerāldirektors norādīja, taču šie pieprasījumi nevar ietekmēt minēto procedūru.
31
2020. gada 1. decembrī Parlamentam nosūtītā vēstulē TC apstrīdēja 2020. gada 27. novembra elektroniskā pasta vēstules saturu. Turklāt viņš nosūtīja dokumentu pieprasījumus šajā elektroniskā pasta vēstulē minētajām personām.
32
Ar 2021. gada 8. janvāra vēstuli (turpmāk tekstā – “2021. gada 8. janvāra vēstule”) finanšu ģenerāldirektors nosūtīja TC šī sprieduma 26. punktā minēto protokolu, bet atteica viņam piekļuvi pārējiem pieprasītajiem dokumentiem. Turklāt viņš piešķīra TC 15 dienu termiņu papildu apsvērumu iesniegšanai, ko TC izdarīja 2021. gada 21. janvārī.
33
Strīdīgajā lēmumā Parlamenta ģenerālsekretārs uzskatīja, ka šī iestāde nepamatoti ir segusi summu 78838,21 EUR saistībā ar A nodarbināšanu laikposmā no 2015. gada 22. maija līdz 2016. gada 22. novembrim un ka tā ir jāatgūst no TC, piemērojot Īstenošanas pasākumu 68. panta 1. punktu. Līdz ar to 2021. gada 31. martā finanšu ģenerāldirektors kā deleģētais kredītrīkotājs izdeva paziņojumu par parādu, uzdeva atgūt šo summu no TC un aicināja viņu samaksāt minēto summu vēlākais līdz 2021. gada 30. maijam. 2021. gada 31. martā finanšu ģenerāldirektors tajā pašā dienā paziņoja TC apstrīdēto lēmumu un paziņojumu par parādu.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
34
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2021. gada 24. maijā, TC cēla prasību atcelt strīdīgo lēmumu un paziņojumu par parādu. Šīs prasības pamatojumam viņš izvirzīja piecus pamatus.
35
Pirmkārt, no pārsūdzētā sprieduma 27. un 28. punkta izriet, ka pēc pārbaudes, kas tika veikta lietā, kurā tika pasludināts šis spriedums, Parlaments konstatēja, ka 2016. gada martā tas bija nolēmis apturēt A atalgojuma un ceļa izdevumu izmaksu no 2016. gada 1. aprīļa. Līdz ar to 2022. gada 8. novembrī Parlamenta ģenerālsekretārs veica daļēju strīdīgā lēmuma atsaukšanu ex tunc, ciktāl tas attiecās uz kopējo summu 28083,67 EUR. 2022. gada 15. novembrī tika izdots paziņojums par parādu par identisku summu.
36
No pārsūdzētā sprieduma motīvu daļas 32. un 36.–42. punkta un rezolutīvās daļas 1. punkta arī izriet, ka šādos apstākļos pēc Parlamenta lūguma un pēc TC uzklausīšanas savos apsvērumos Vispārējā tiesa konstatēja, ka prasībai ir zudis priekšmets un ka nav jālemj par strīdīgā lēmuma un paziņojuma par parādu tiesiskumu, ciktāl tie attiecas uz atalgojumu, sociālajām iemaksām un ceļa izdevumiem saistībā ar A nodarbināšanu laikposmā no 2016. gada 1. aprīļa līdz 22. novembrim par šo summu 28083,67 EUR.
37
Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 45.–53. punktā atgādinājusi noteikumus par parlamentārās palīdzības izdevumu segšanu un šajā ziņā nepamatoti izmaksāto summu atgūšanu, kā arī ar to saistīto judikatūru, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 54.–66. punktā izvērtēja pirmo prasības pamatu par saprātīga termiņa ievērošanas principa pārkāpumu un to noraidīja kā nepamatotu.
38
Treškārt un visbeidzot, Vispārējā tiesa izvērtēja prasības otro pamatu par Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. panta 2. punktā paredzēto tiesību tikt uzklausītam, tiesību piekļūt lietas materiāliem un pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu. Šajā kontekstā tā izvērtēja arī dažus argumentus, kas apkopoti pārsūdzētā sprieduma 70. un 71. punktā un ko TC bija izvirzījis savas prasības pirmajā pamatā.
39
Pārsūdzētā sprieduma 74.–79. punktā Vispārējā tiesa izvērtēja Parlamenta argumentu, kas apkopots minētā sprieduma 73. punktā un saskaņā ar kuru TC nevarēja apšaubīt atbildi, kuru tam 2021. gada 8. janvāra vēstulē bija sniedzis finanšu ģenerāldirektors, jo bija beidzies LESD 263. panta sestajā daļā paredzētais divu mēnešu termiņš, lai celtu prasību par šajā vēstulē ietverto lēmumu.
40
Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 78.–80. punkta, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šajā vēstulē bija ietverta Parlamenta atbilde uz TC lūgumu iesniegt dokumentus, kurus viņš uzskatīja par nepieciešamiem, lai pierādītu, ka A patiešām bija pildījis reģistrēta deputāta palīga pienākumus laikposmā no 2015. gada 22. maija līdz 2016. gada 22. novembrim. Vispārējā tiesa arī uzskatīja, ka šī atbilde ietilpst nepamatoti izmaksāto summu atgūšanas procedūrā. Līdz ar to tā uzskatīja, ka TC savā prasībā par apstrīdēto lēmumu un paziņojumu par parādu varēja atsaukties uz pārkāpumiem, kuri, pēc tās domām, ietekmēja minētās vēstules saturu, un līdz ar to TC argumentācija par šo pašu vēstuli bija pieņemama.
41
Izskatot pēc būtības prasības otro pamatu un dažus argumentus, kas bija izvirzīti saistībā ar pirmo pamatu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 87. punktā konstatēja, ka 2020. gada 4. augusta, 22. septembra un 20. novembra elektroniskā pasta vēstulēs TC bija lūdzis Parlamentu viņam nosūtīt vairākus dokumentus, proti:
–
viņa un A samierināšanas procedūras protokolu lietuviešu valodā;
–
“visu 2015., 2016. un 2019. gada elektroniskā pasta vēstuļu” kopijas;
–
viņa sarakstes ar Parlamenta pārstāvjiem par A darbu kopijas;
–
visus lietas, kurā tika pasludināts spriedums L/Parlaments, materiālus, un
–
A personas lietu Parlamentā (“visus dokumentus, kas saistīti ar viņa pieņemšanu darbā un darbu”), tostarp informāciju par to cik reizes A ir lūdzis Parlamenta aizsardzību, un datus par viņa klātbūtni Parlamentā, kurus var iegūt no viņa Parlamenta caurlaides.
42
Pārsūdzētā sprieduma 88. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka Parlaments bija nosūtījis TC šo protokolu, kā arī dokumentus par A līguma izbeigšanu. Savukārt, Vispārējās tiesas ieskatā, ar 2021. gada 8. janvāra vēstuli Parlaments atteicās nodot TC pārējos šī sprieduma iepriekšējā punktā minētos dokumentus.
43
Pārsūdzētā sprieduma 90. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tad, ja deputāts tiek aicināts iesniegt Parlamentam pierādījumus, ka reģistrēts deputāta palīgs ir strādājis pie viņa saistībā ar šī deputāta pilnvaru īstenošanu, minētais deputāts, pamatojoties uz tiesībām tikt uzklausītam, var lūgt Savienības iestādēm, struktūrām un aģentūrām paziņot to rīcībā esošo informāciju, kas viņam šķiet atbilstoša. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Parlaments, kad tas saņem šādu lūgumu, nevar atteikties sniegt pieprasītos datus, nepārkāpjot tiesības tikt uzklausītam, ja vien šī atteikuma nolūkā tas neatsaucas uz iemesliem, kurus var uzskatīt par pamatotiem, ņemot vērā, pirmām kārtām, lietas apstākļus un, otrām kārtām, piemērojamos noteikumus.
44
Līdz ar to, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 91. punkta, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tai ir jāpārbauda, vai Parlamenta 2021. gada 8. janvāra vēstulē norādītie iemesli tam, ka TC nav paziņoti viņa pieprasītie dati, ir pamatoti.
45
Pirmkārt, Vispārējā izskatīja iemeslus, ko Parlaments bija izvirzījis, lai noraidītu TC pieprasījumu nosūtīt “visas 2015., 2016. un 2019. gada elektroniskā pasta vēstules” un viņa saraksti ar Parlamenta kompetentajiem dienestiem saistībā ar A darbu.
46
Pārsūdzētā sprieduma 92. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka Parlaments šo pieprasījumu bija noraidījis tādēļ, ka saskaņā ar iestādes politiku elektroniskā pasta vēstules tiek glabātas 90 dienas un izņēmuma gadījumos – vienu gadu. Parlaments bija piebildis, ka pēc 2019. gada datētās elektroniskā pasta vēstules varētu nosūtīt, taču tās nav būtiskas, jo neattiecas uz laikposmu, kurā A esot strādājis TC labā.
47
Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 95. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka kopš 2016. gada sākuma Parlaments zināja par TC un A konfliktsituāciju saistībā ar to, ka pēdējais minētais veica – vai neveica – savu darbību, ievērojot noteikumus, kas reglamentē parlamentāro palīdzību. Līdz ar to Vispārējā tiesa uzskatīja, ka no šī brīža Parlamentam bija jānodrošina to elektroniskā pasta vēstuļu saglabāšana, kuras varētu pierādīt precīzu A darbību raksturu atlaišanas procedūras norises laikā un, ja tā būtu saistīta ar citām tiesvedībām vai administratīvām procedūrām, piemēram, atgūšanas procedūru, – tik ilgi, kamēr šīs citas procedūras vēl nav pabeigtas.
48
Pārsūdzētā sprieduma 100. un 101. punktā Vispārējā tiesa noraidīja Parlamenta argumentu, ka parlamenta deputātiem ir jāsaglabā savas elektroniskā pasta vēstules, izveidojot personīgās mapes, kas ļauj tās arhivēt uz nenoteiktu laiku, kā Parlaments to esot aicinājis darīt trīs paziņojumos, kuri bija nosūtīti 2014. gada 14. jūnijā, 13. oktobrī un 2015. gada 30. martā. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka iespēja veikt arhivēšanu nevar atbrīvot Parlamentu no pienākuma nodrošināt visu atbilstošo elektroniskā pasta vēstuļu glabāšanu un nodot šādi saglabātās elektroniskā pasta vēstules, ja, piemērojot tiesības tikt uzklausītam, attiecīgais Parlamenta deputāts, attiecībā uz kuru tiek īstenota atgūšanas procedūra par parlamentārās palīdzības izdevumu nelikumīgu izmantošanu, lūdz Parlamentu to darīt.
49
Vispārējā tiesa, pirmām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 102. punktā turklāt piebilda, ka Parlamentam nav izdevies pierādīt, ka šie paziņojumi būtu tikuši darīti zināmi TC. It īpaši attiecībā uz 2014. gada 14. jūnija paziņojumu Vispārējā tiesa norādīja, k tas ir adresēts “jaunpienācējiem”, kuru vidū TC neietilpa, jo viņš parlamenta deputāta uzdevumus bija sācis pildīt vēl pirms šī datuma.
50
Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 103. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka Parlaments nav norādījis nevienu iemeslu, kas ļautu pamatot atteikumu nosūtīt TC viņa saraksti ar Parlamenta kompetentajiem dienestiem.
51
Balstoties uz šiem apsvērumiem, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 104. punktā konstatēja, ka Parlamenta norādītie iemesli, lai noraidītu TC lūgumu nosūtīt “visas 2015., 2016. un 2019. gada elektroniskā pasta vēstules”, kā arī saraksti starp TC un Parlamenta kompetentajiem dienestiem par A darbu, nav pamatoti.
52
Otrām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 105.–124. punktā Vispārējā tiesa analizēja iemeslus, kurus Parlaments bija izvirzījis, lai pamatotu TC pieteikuma par A personas lietas izsniegšanu, tostarp visu dokumentu, kas saistīti ar viņa pieņemšanu darbā un darbu, kā arī informācijas par to, cik reižu attiecībā uz A tika lūgta Parlamenta aizsardzība, un informācijas par viņa darba vietas apmeklējumiem, ko var iegūt no viņa Parlamenta caurlaides, izsniegšanu.
53
Pārsūdzētā sprieduma 105. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka Parlaments atteikumu izsniegt šos lietas materiālus, šos dokumentus, šo informāciju un datus, ir pamatojis, apgalvojot, ka to izsniegšana ir pretrunā, pirmkārt, Regulai 2018/1725 un, otrkārt, Civildienesta noteikumu 26. pantam. Turklāt minētā sprieduma 106. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka finanšu ģenerāldirektors bija norādījis TC, ka Parlamenta drošības darbinieku iejaukšanās netiek oficiāli reģistrēta un ka dati par Parlamenta caurlaižu izmantošanu tiek glabāti ne ilgāk kā četrus mēnešus.
54
Vispirms pārsūdzētā sprieduma 107.–118. punktā Vispārējā tiesa izvērtēja pamatojumu, kas balstīts uz Regulu 2018/1725. Šajā ziņā tā minētā sprieduma 110. un 111. punktā norādīja, ka, tā kā TC pieprasītos datus ir paredzēts izmantot viņa aizstāvībai atgūšanas procedūrā, tos nevar uzskatīt par tādiem, uz kuriem attiecas šīs regulas 9. panta 1. punkta a) vai b) apakšpunkts. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 113. punktā tomēr uzskatīja, ka, “ņemot vērā nozīmi, kāda Savienības tiesību sistēmā ir atzīta tiesībām tikt uzklausītam, apstāklis, ka šāda informācija var atrasties [A] “personas lietā”, pats par sevi nevar būt šķērslis šīs informācijas paziņošanai [TC], lai viņš varētu lietderīgi un efektīvi formulēt savus apsvērumus, īstenojot minētās tiesības, kā tas ir prasīts judikatūrā”.
55
Šī paša sprieduma 114.–116. punktā tā piebilda, ka tiesības uz personas datu aizsardzību nav absolūtas tiesības, bet ir jāaplūko saistībā ar to funkciju sabiedrībā un šajā ziņā ir jālīdzsvaro ar citām pamattiesībām saistībā ar procedūru, kas katrai no iesaistītajām tiesībām piešķir vietu, kāda tām, ņemot vērā lietas faktus, ir Savienības tiesību sistēmā saskaņā ar samērīguma principu. Vispārējās tiesas ieskatā nepieciešamību nodrošināt šādu līdzsvarošanu ir uzsvēris Savienības likumdevējs Regulas 2016/679, kurai Regula 2018/1725 ir “līdzvērtīga” attiecībā uz personas datu aizsardzību Savienības iestādēs, struktūrās, birojos un aģentūrās, 4. apsvērumā, kā norādīts pēdējās minētās regulas 5. apsvērumā.
56
Pārsūdzētā sprieduma 117. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka nevar atzīt, ka Parlaments var aicināt TC lietderīgi un efektīvi izteikties par informāciju, kas attiecīgā gadījumā ir ietverta A lietas materiālos, nedodot viņam piekļuvi šai informācijai, pēc tam, kad ir līdzsvarotas, no vienas puses, šīs A intereses, lai viņa dati netiktu nodoti trešajām personām, un, no otras puses, TC interese iesniegt savus apsvērumus lietderīgi un efektīvi pret viņu uzsāktās atgūšanas procedūras ietvaros. Minētā sprieduma 118. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka TC gadījumā Parlaments nav šādi rīkojies.
57
Turpinājumā attiecībā uz pamatojumu saistībā ar Civildienesta noteikumu 26. pantu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 121. punktā norādīja, ka, ciktāl tas ir nepieciešams, lai TC varētu īstenot savas tiesības tikt uzklausītam, uz A personas lietā esošo dokumentu konfidencialitāti nevar atsaukties attiecībā pret TC, kurš turklāt kā A priekšnieks bija atsevišķu attiecīgo dokumentu autors. Minētā sprieduma 122. punktā Vispārējā tiesa piebilda, ka, pamatojoties uz šo 26. pantu, Parlaments kļūdaini nav ņēmis vērā TC interesi piekļūt noteiktiem A personas lietas materiāliem, lai formulētu lietderīgus apsvērumus pret viņu uzsāktajā atgūšanas procedūrā.
58
Visbeidzot, attiecībā uz pamatojumu par datiem, kas saistīti ar A Parlamenta caurlaides izmantošanu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 123. punktā norādīja, ka tādu iemeslu dēļ, kas ir līdzīgi tiem, kuri izklāstīti minētā sprieduma 100. un 101. punktā un apkopoti šī sprieduma 48. punktā, Parlamentam bija jāveic nepieciešamie pasākumi, lai šie dati tiktu glabāti ilgāk nekā četrus mēnešus, jo A atlaišana bija pamatā tiesvedībai un pret deputātu, kura vajadzībām Parlaments bija pieņēmis darbā A, tika uzsākta parlamentārās palīdzības izdevumu atgūšanas procedūra.
59
Līdz ar to pārsūdzētā sprieduma 124. punktā Vispārējā tiesa apstiprināja, ka Parlamenta norādītie iemesli, lai noraidītu TC pieteikumu attiecībā uz “[A] “personas lietu” (visi dokumenti, kas saistīti ar viņa pieņemšanu darbā un darbu)”, tostarp informāciju par to, cik reižu viņam ir lūgta Parlamenta aizsardzība, un viņa darba apmeklējuma datus, kurus var iegūt no viņa Parlamenta caurlaides, nevar tikt uzskatīti par pamatotiem.
60
Treškārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 126.–128. punktā izvērtēja iemeslus, kurus Parlaments bija norādījis, lai noraidītu TC lūgumu izsniegt lietas materiālus lietā, kurā tika pasludināts spriedums L/Parlaments. Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 125. punktā konstatēja, ka Parlaments šo lūgumu ir noraidījis, pamatojoties uz to, ka šis paziņojums esot pretrunā Regulas 2018/1725 9. pantam un ka tiesvedībā Vispārējā tiesā A ir ticis anonimizēts.
61
Attiecībā uz pamatojumu saistībā ar Regulas 2018/1725 9. pantu Vispārējā tiesa atsaucās uz pārsūdzētā sprieduma 112.–118. punktu, kas apkopoti šī sprieduma 54.–56. punktā. Turklāt Vispārējā tiesa norādīja, ka anonimitāte, kāda tika piešķirta A lietā, kurā tika pasludināts spriedums L/Parlaments, ir vērsta uz to, lai neminētu kāda lietas dalībnieka personvārdu vai citu attiecīgajā tiesvedībā minēto personu personvārdus vai arī citus datus ar lietu saistītajos dokumentos, kuri ir pieejami sabiedrībai un neattiecas uz to pierādījumu konfidencialitāti, kas pievienoti šīs tiesvedības lietas materiāliem ārpus tās, saistībā ar attiecībām starp lietas dalībniekiem un trešajām personām. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 129. punktā no tā secināja, ka Vispārējās tiesas lēmums par anonimitāti tiesvedībā, kurā tika pasludināts spriedums L/Parlaments, neliedza Parlamentam nosūtīt TC dokumentus, ar kuriem notikusi apmaiņa pēdējā minētajā tiesvedībā un kuriem varētu būt nozīme, lai TC varētu īstenot savas tiesības tikt uzklausītam.
62
Noslēgumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 130. un 131. punktā norādīja, ka Parlamenta 2021. gada 8. janvāra vēstulē norādītie iemesli nav pamatoti vai ir nepietiekami un ka, tā kā Parlaments nav pareizi pamatojis savu atteikumu izsniegt TC dokumentus, kas varētu viņam ļaut lietderīgi un efektīvi īstenot Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā garantētās tiesības tikt uzklausītam pret viņu uzsāktajā parlamentārās palīdzības izdevumu atgūšanas procedūrā, nevarēja izslēgt, ka viņam tika liegta iespēja labāk nodrošināt savu aizstāvību. Līdz ar to Vispārējā tiesa apmierināja otro pamatu, ciktāl tas attiecās uz tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu, un, nepārbaudot pārējos TC izvirzītos pamatus un argumentus, atcēla strīdīgo lēmumu un paziņojumu par parādu, ciktāl tie attiecās uz atalgojumu, sociālajām iemaksām un ceļa izdevumiem saistībā ar A nodarbinātību laikposmā no 2015. gada 22. maija līdz 2016. gada 31. martam.
Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas tiesvedībā
63
Parlaments lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
taisīt galīgo spriedumu Vispārējā tiesā izskatītajā strīdā, apmierinot viņa pirmajā instancē izvirzītos prasījumus, un
–
piespriest TC atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā.
64
TC lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
65
Apelācijas sūdzības pamatojumam Parlaments izvirza piecus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz pirmajā instancē izskatītā strīda priekšmeta un 2021. gada 8. janvāra vēstules sagatavojošā rakstura neievērošanu, tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu, kā arī judikatūras par procesuālo pārkāpumu sekām neievērošanu. Otrais pamats, kam ir trīs daļas, attiecas uz Vispārējās tiesas apsvērumiem par TC 2015., 2016. un 2019. gada elektroniskā pasta vēstulēm, kā arī TC saraksti ar Parlamenta dienestiem, kā rezultātā tika konstatēts tiesību tikt uzklausītam pārkāpums. Trešais pamats, kam ir četras daļas, attiecas uz Vispārējās tiesas apsvērumiem par A personas lietu, datiem par viņa Parlamenta caurlaides izmantošanu un informāciju par to, cik reižu tika lūgta drošības dienestu iejaukšanās saistībā ar viņu. Ceturtais pamats attiecas uz Vispārējās tiesas apsvērumiem par lietas materiāliem lietā, kurā tika pasludināts spriedums L/Parlaments un kurā tika konstatēts tiesību tikt uzklausītam pārkāpums. Piektais pamats attiecas uz Vispārējās tiesas apsvērumiem par TC tiesībām – pamatojoties tikai uz tiesībām tikt uzklausītam – pieprasīt, lai Parlaments sniedz informāciju, kas tam ļautu formulēt apsvērumus.
66
Vispirms un kopā ir jāizvērtē otrā pamata pirmā daļa, kā arī trešais un piektais pamats.
Par otrā pamata pirmo daļu, kā arī trešo un piekto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
67
Ar otrā pamata pirmo daļu Parlaments apstrīd pārsūdzētā sprieduma 2., 92.–104., 130. un 131. punktā izklāstīto pamatojumu, ar kuru Vispārējā tiesa nosprieda, ka tas ir pārkāpis TC tiesības tikt uzklausītam, nesaglabājot viņa 2015. un 2016. gada elektroniskā pasta vēstules. Parlaments uzskata, ka Vispārējā tiesa ir balstījusies uz tiesību tikt uzklausītam pārmērīgi plašu koncepciju un ir pārkāpusi deputātu brīvā mandāta principu, kas izriet no Vēlēšanu akta 6. panta 1. punkta un Deputātu nolikuma 2. panta, proti, principu, kas nepieļauj nekādu Parlamenta dienestu iejaukšanos vai traucējumus deputātu aizsargātajā sfērā. Turklāt Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā datu minimizēšanas principu, kas nostiprināts Regulas 2018/1725 4. panta 1. punkta c) apakšpunktā.
68
Parlaments piebilst, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 95. punktā nospriežot, ka, tiklīdz Parlaments 2016. gada sākumā uzzināja par konfliktsituāciju starp TC un A, tam bija jāsaglabā elektroniskā pasta vēstules, ar kurām var tikt pierādīts precīzs A darbību raksturs. Parlaments apstrīd arī Vispārējās tiesas konstatējumu, ka pārsūdzētā sprieduma 98. un 102. punktā minētais 2014. gada 14. jūnija paziņojums bija adresēts “jaunpienācējiem”, kuru vidū nebija TC.
69
Ar trešo pamatu Parlaments apstrīd pārsūdzētā sprieduma 105.–124., 130. un 131. punktu. Šī pamata pirmajā daļā viņš apgalvo, ka minētā sprieduma 107.–118. punktā izklāstītais pamatojums attiecībā uz Regulas 2018/1725 9. pantu ir nesaskanīgs. No vienas puses, Vispārējā tiesa esot konstatējusi, ka Regulas 2018/1725 9. panta 1. punktam būtu pretrunā TC nodot A datus, taču, no otras puses, nospriedusi, ka Parlamentam bija jāvar šos datus nodot TC. Tādējādi Parlaments esot nonācis situācijā, kad nav iespējams izpildīt pārsūdzēto spriedumu, kā tas prasīts LESD 266. pantā.
70
Ar trešā pamata otro daļu Parlaments apstrīd pārsūdzētā sprieduma 119.–122., 124., 130. un 131. punktā izklāstīto pamatojumu par Parlamenta atteikumu nodot TC A personas lietu. Tas apgalvo, ka Civildienesta noteikumu 26. panta pēdējās daļas pirmais teikums nepieļauj nekādu A personas lietā ietvertās informācijas nodošanu, jo ar šo lietu var iepazīties tikai administrācijas birojos vai drošā informācijas nesējā. Katrā ziņā minētajos lietas materiālos nedrīkstēja ietvert dokumentus, kas ļautu pierādīt A veiktā darba patiesumu un saikni starp šo darbu un TC pilnvaru īstenošanu.
71
Ar trešā pamata trešo daļu Parlaments apstrīd pārsūdzētā sprieduma 123., 124., 130. un 131. punktā izklāstītos iemeslus, ar kuriem Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka tiesības tikt uzklausītam uzliek Parlamentam pienākumu veikt nepieciešamos pasākumus, lai saglabātu datus par A Parlamenta caurlaides izmantošanu. Parlaments pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir balstījusies uz tiesību tikt uzklausītam pārmērīgi plašu koncepciju un nav ievērojusi Regulas 2018/1725 4. panta 1. punkta e) apakšpunktu.
72
Ar trešā pamata ceturto daļu Parlaments apstrīd pārsūdzētā sprieduma 124., 130. un 131. punktā izklāstītos motīvus Vispārējās tiesas secinājumam, ka Parlaments ir pārkāpis TC tiesības tikt uzklausītam, nesniedzot viņam informāciju par to, cik reižu attiecībā uz A tikusi lūgta Parlamenta aizsardzība. Parlaments pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav ņēmusi vērā faktu – kā paskaidrots 2021. gada 8. janvāra vēstulē –, ka Parlamenta “Drošības un drošuma” ģenerāldirektorāts šādu informāciju nebija reģistrējis. Katrā ziņā šādai informācijai neesot nozīmes.
73
Ar piekto pamatu Parlaments apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 90. un 91. punktā ir pieļauta tiesību kļūda, jo Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka TC, pamatojoties tikai uz tiesībām tikt uzklausītam saskaņā ar Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktu, varēja lūgt darīt viņam zināmu informāciju, kas šķita atbilstoša, lai pierādītu attiecīgo parlamentārās palīdzības izdevumu izmantošanas likumību.
74
Parlaments uzskata, ka šis Vispārējās tiesas apsvērums rada jaunas tiesības piekļūt Parlamenta rīcībā esošajai informācijai, pārsniedzot Hartas 41. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētās tiesības piekļūt lietas materiāliem. Šajā ziņā Vispārējā tiesa neesot izklāstījusi iemeslus, kas pamatotu šādu tiesību atzīšanu, kurai neesot nekāda pamatojuma Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā. Turklāt tas būtu pretrunā šī 41. panta 2. punkta vispārējai sistēmai, kura b) apakšpunktā esot ietverta skaidri definēta un aptveroša procedūra, kas ļautu ieinteresētajai personai piekļūt visiem lietas materiālu elementiem, kuri uz to attiecas.
75
TC uz otrā pamata pirmo daļu, kas attiecas uz piekļuvi 2015. un 2016. gada elektroniskā pasta vēstulēm, atbild, ka no pārsūdzētā sprieduma 94.–102. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa ir ņēmusi vērā šīs lietas īpašos apstākļus, kurus raksturo fakts, ka kopš 2016. gada sākuma Parlaments zināja par konfliktsituāciju starp TC un A, kā arī par to, ka pēdējais minētais nav ievērojis noteikumus, kas reglamentē tā darbību. TC uzskata, ka tieši šī konfliktsituācija bija iemesls atgūšanas procedūras uzsākšanai pret viņu. TC pārmet Parlamentam, ka tas viņu nav informējis par nodomu dzēst viņa elektroniskā pasta vēstules, kurās esot ietverti pierādījumi par A veikto darbu. Turklāt TC uzskata, ka Parlamenta argumenti saistībā ar Vēlēšanu akta 6. panta 1. punktu un Deputātu nolikuma 2. pantu ir jauni, jo tie nav tikuši izvirzīti Vispārējā tiesā. Katrā ziņā šiem argumentiem nevar piekrist, jo, pirmkārt, vienkāršu deputāta elektroniskā pasta vēstuļu glabāšanu, ko veic Parlaments, kurš pārvalda savu elektroniskās saziņas sistēmu, nevar kvalificēt kā “iejaukšanos” un, otrkārt, Parlaments deputātu elektroniskā pasta vēstules glabājot 90 dienas.
76
Attiecībā uz Parlamenta argumentiem par Regulu 2018/1725 TC apgalvo, ka Parlaments nav sniedzis sīkāku informāciju par veidu, kādā tas apstrādā personas datus, ne arī paskaidrojis, kā garāki elektroniskā pasta vēstuļu glabāšanas laikposmi varētu būt nesaderīgi ar sistēmu, kas ieviesta ar šo regulu. Turklāt datu minimizēšanas princips, kas paredzēts minētās regulas 4. panta 1. punkta c) apakšpunktā, attiecoties uz apstrādāto datu apjomu, nevis uz to glabāšanas ilgumu.
77
Turklāt, neraugoties uz Vispārējās tiesas aicinājumu to darīt, Parlaments neesot lietas materiāliem pirmajā instancē pievienojis nekādu informāciju, kas ļautu konstatēt, ka TC ir iepazinies ar paziņojumiem par elektroniskā pasta vēstuļu glabāšanas politiku un kuri turklāt esot bijuši valodās, kuras TC nepārvalda. Tādējādi apstāklim, vai 2014. gadā viņš bija uzskatāms par deputātu “jaunpienācēju”, neesot nozīmes.
78
Atbildot uz trešā pamata pirmo daļu, TC apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 115. un 116. punktā ir skaidri norādījusi, ka Parlamentam bija jāievēro Regulas 2016/679 un 2018/1725, kā arī jāapstrādā personas dati veidā, kas ļautu viņam īstenot savas tiesības tikt uzklausītam. Attiecībā uz šī pamata otro līdz ceturto daļu TC norāda, ka visa informācija, ko viņš bija lūdzis un ko Parlaments atteicās sniegt, varēja tieši vai netieši kalpot A veiktā darba pierādīšanai.
79
Atbildot uz piekto pamatu, TC norāda, ka Parlaments nedz 2021. gada 8. janvāra vēstulē, nedz tiesvedībā Vispārējā tiesā nav apstrīdējis viņa tiesības saņemt informāciju un ka tas ir vienīgi atsaucies uz Regulas 2018/1725 9. pantu. TC uzskata, ka no tā izriet, ka ar šo pamatu Parlaments izvirza jaunus argumentus, par kuriem Vispārējai tiesai nav bijusi iespēja izteikties.
80
Katrā ziņā TC uzskata, ka nav jānošķir “tiesības uz informāciju” un “tiesības tikt uzklausītam”. Šīs tiesības būtībā esot tikai Hartas 41. pantā nostiprināto vispārējo tiesību uz labu pārvaldību sastāvdaļas. Parlaments esot uzskatījis, ka tam nav nekādu pienākumu parlamentārās palīdzības izdevumu atgūšanas procedūrā. Viņš iznīcinot tā rīcībā esošos atbilstošos pierādījumus un pēc tam lūdzot deputātus iesniegt tos pašus pierādījumus, pamatojoties uz to, ka viņiem esot pierādīšanas pienākums.
81
TC turklāt uzsver, ka no Vispārējās tiesas judikatūras izriet, ka piekļuve administratīvās lietas materiāliem nevar tikt pakārtota attiecīgās personas pieprasījumam. Viņš uzskata, ka šajā lietā Parlaments ir būtiski ierobežojis viņa tiesības piekļūt lietas materiāliem un efektīvi formulēt savus apsvērumus. Tiesību tikt uzklausītam lietderīga īstenošana nozīmējot iespēju izteikt pamatotus apsvērumus par pierādījumiem, no kuriem vismaz daži esot Parlamenta rīcībā. TC uzskata, ka pēdējais minētais nevar tikai aicināt viņu iesniegt savus apsvērumus, tādējādi formāli ievērojot viņa tiesības tikt uzklausītam, nesniedzot viņam līdzekļus to efektīvai īstenošanai.
Tiesas vērtējums
82
Vispirms, ciktāl TC apgalvo, ka Parlaments, pirmkārt, sava otrā pamata pirmajā daļā un, otrkārt, piektajā pamatā izvirza jaunus argumentus, kas nav izvirzīti Vispārējā tiesā, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apelācijas sūdzības iesniedzējs ir tiesīgs iesniegt apelācijas sūdzību, izvirzot pamatus, kuru avots ir pats pārsūdzētais spriedums un kuru mērķis ir kritizēt tā pamatotību no tiesību viedokļa (spriedums, 2018. gada 6. septembris, Čehijas Republika/Komisija, C‑4/17 P, EU:C:2018:678, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
83
Ar otrā pamata pirmo daļu Parlaments apstrīd iemeslus, kas pārsūdzētajā spriedumā ir minēti, lai pamatotu tā 131. punktā ietverto konstatējumu, ka Parlaments nav pareizi pamatojis savu atteikumu nodot TC citastarp viņa 2015. un 2016. gada elektroniskā pasta vēstules.
84
Turklāt ar piekto pamatu Parlaments būtībā apstrīd pārsūdzētā sprieduma 90. punktā izklāstītā iemesla pamatotību, saskaņā ar kuru, ja deputāts, kuram ir jāpamato viņa palīga veiktais darbs, lūdz Parlamentu viņam nodot tā rīcībā esošu informāciju, kas šķiet atbilstoša, Parlaments nevar noraidīt šo lūgumu, nepārkāpjot attiecīgā deputāta tiesības tikt uzklausītam, ja vien šī atteikuma pamatojumam netiek norādīti iemesli, kas var tikt uzskatīti par pamatotiem, ņemot vērā, pirmkārt, lietas apstākļus un, otrkārt, piemērojamos noteikumus.
85
Abos gadījumos runa ir par pamatiem un argumentiem, kas izriet no paša pārsūdzētā sprieduma un kas saskaņā ar šī sprieduma 82. punktā minēto judikatūru ir pieņemami.
86
Pēc būtības, pirmkārt, attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 90. punktā izklāstīto pamatojumu, ko Parlaments apstrīd piektajā pamatā, ir jāatgādina, ka Hartas 41. panta 2. punktā nostiprināto tiesību uz aizstāvību ievērošana ir pamattiesības, kas ir Savienības tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa. Šīs tiesības citastarp ietver ikvienas personas tiesības tikt uzklausītai, pirms tiek veikts kāds individuāls pasākums, kas to varētu nelabvēlīgi ietekmēt, un tiesības piekļūt lietas materiāliem, ievērojot konfidencialitātes likumīgas aizsardzības apsvērumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 18. jūlijs, Komisija u.c./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 98. un 99. punkts).
87
It īpaši no Tiesas judikatūras izriet, ka Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā nostiprinātās tiesības tikt uzklausītam ir jāievēro visās procedūrās, kuru rezultātā var tikt pieņemts nelabvēlīgs akts, un tās ikvienai personai garantē iespēju lietderīgi un efektīvi paust savu viedokli administratīvajā procesā un pirms jebkura lēmuma, kas var nelabvēlīgi skart viņas intereses, pieņemšanas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 18. jūnijs, Komisija/RQ, C‑831/18 P, EU:C:2020:481, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).
88
Hartas 41. panta 2. punkta b) apakšpunktā nostiprinātās tiesības piekļūt lietas materiāliem nozīmē, ka ieinteresētajai personai ir jādod iespēja pārbaudīt visus izmeklēšanas lietas materiālos iekļautos dokumentus, kas varētu būt nozīmīgi tās aizstāvībai. Šie dokumenti ietver gan apsūdzošus, gan attaisnojošus dokumentus, izņemot komercnoslēpumus, attiecīgās iestādes iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 25. oktobris, Solvay/Komisija, C‑110/10 P, EU:C:2011:687, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
89
Tādējādi no Hartas 41. panta 2. punkta un šī sprieduma 86.–88. punktā minētās judikatūras izriet, ka pirms apsvērumu izteikšanas, īstenojot savas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā nostiprinātās tiesības tikt uzklausītam, ieinteresētā persona, īstenojot tai minētajā 41. panta 2. punkta b) apakšpunktā atzītās tiesības, var, ievērojot konfidencialitātes, kā arī profesionālā noslēpuma un komercnoslēpuma likumīgas aizsardzības apsvērumus, lūgt un saņemt piekļuvi visai informācijai, kas ietverta attiecīgās administrācijas sagatavotajos lietas materiālos.
90
Taču tiesības tikt uzklausītam ir jānošķir no tiesībām lūgt un saņemt piekļuvi jebkuram dokumentam, kas, lai gan nav ietverts šajos lietas materiālos, ir attiecīgās iestādes rīcībā un kuru ieinteresētā persona uzskata par būtisku savai aizstāvībai. Šī iemesla dēļ Hartas 41. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir paredzētas īpašas tiesības, kas garantē ieinteresētajai personai piekļuvi lietas materiāliem, kuri uz to attiecas.
91
Tāda deputāta situācijas īpatnības, kuram ir jāpamato parlamentārās palīdzības izdevumi, kas attiecībā uz viņu radušies Parlamentam, nevar pamatot atšķirīgu viņa tiesību uz aizstāvību, kas nostiprinātas Hartas 41. pantā, interpretāciju.
92
Kā Vispārējā tiesa ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 89. punktā, no Īstenošanas pasākumu 33. panta 1. un 2. punkta izriet, ka deputātiem, kuri lūdz, lai Parlaments segtu izdevumus par personīgo līdzstrādnieku palīdzību, ir jāpierāda, ka šie izdevumi faktiski ir radušies un atbilst nepieciešamajai palīdzībai, kas ir tieši saistīta ar viņu pilnvaru īstenošanu (spriedums, 2024. gada 4. jūlijs, SN/Parlaments, C‑430/23 P, EU:C:2024:576, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
93
Tomēr nevar izslēgt, ka informācija, kas vajadzīga, lai sniegtu šos pierādījumus, ir nevis attiecīgā deputāta, bet Parlamenta rīcībā. Šādā gadījumā ir iespējams, ka šis deputāts nevarēs iegūt šādu informāciju, pamatojoties tikai uz savām tiesībām saskaņā ar Hartas 41. panta 2. punkta b) apakšpunktu saņemt piekļuvi Parlamenta rīcībā esošajiem lietas materiāliem, kas attiecas uz viņu.
94
Proti, kā ģenerāladvokāte būtībā ir norādījusi secinājumu 67. punktā, tā kā attiecīgajam deputātam būs jāsniedz minētie pierādījumi, Parlamenta lietas materiālos vismaz sākotnēji būs iekļauta tikai tā informācija, kas ir pamatā šim deputātam adresētajam pieprasījumam, tostarp Parlamentam attiecībā uz viņu radušos parlamentārās palīdzības izdevumu izraksts.
95
Tomēr katram deputātam ir zināms sava palīga veiktais darbs un līdz ar to viņš var to aprakstīt, pat ja viņa rīcībā nav visu nepieciešamo pierādījumu, lai pamatotu savus apgalvojumus.
96
Līdz ar to, kā secinājumu 69. punktā ir norādījusi arī ģenerāladvokāte, deputāts, kuram jāizpilda lūgums pamatot attiecībā uz viņu radušos parlamentārās palīdzības izdevumus un kuram nav visu šim nolūkam nepieciešamo pierādījumu, kas būtu Parlamenta rīcībā, sākotnēji savos Parlamentam atbildē uz šo lūgumu sniegtajos apsvērumos var aprobežoties ar to, ka viņš izklāsta savu palīga veikto darbu, iesniedzot viņa rīcībā esošos pierādījumus un atsaucoties uz pierādījumiem, kas varētu būt Parlamenta rīcībā.
97
Jāuzsver, kā ģenerāladvokāte to ir darījusi secinājumu 70. punktā, ka, to darot, ir pietiekami precīzi jānorāda gan attiecīgie pierādījumi, gan fakti, kas attiecas uz attiecīgā palīga darba faktiskumu, kā arī saikni starp šo darbu un deputāta pilnvarām, par ko šie pierādījumi varētu liecināt. Proti, šādas norādes ir nosacījums, lai Parlaments varētu identificēt minēto informāciju un to pārbaudīt, lai pārliecinātos, vai tā patiešām sniedz šim deputātam prasītos pierādījumus.
98
Ja Parlaments pēc attiecīgo elementu pārbaudes uzskata, ka tie nepierāda konkrētā deputāta palīga veiktā darba faktiskumu vai saikni starp šo darbu un šī deputāta pilnvaru īstenošanu, tam, lai nodrošinātu pilnīgu šī deputāta tiesību uz aizstāvību ievērošanu, būs jāpievieno lietas materiāliem šī informācija, jāpiešķir minētajam deputātam piekļuve šiem lietas materiāliem, ievērojot tostarp konfidencialitātes prasības, un jādod viņam iespēja, ja viņš to vēlas, papildināt savus apsvērumus.
99
Līdz ar to, ņemot vērā šī sprieduma 86.–98. punktā izklāstītos apsvērumus, ir jākonstatē, ka pārsūdzētā sprieduma 90. punktā ir pieļauta tiesību kļūda, jo Vispārējā tiesa tajā ir nospriedusi, ka, ja vien netiek norādīti iemesli, kurus var uzskatīt par pamatotiem, ņemot vērā lietas apstākļus un piemērojamās tiesību normas, ja to lūdz deputāts, kuram ir jāpierāda sava palīga darba faktiskums, kā arī saikne starp šo darbu un viņa pilnvaru īstenošanu, Parlamentam ir jāsniedz šim deputātam visa tā rīcībā esošā informācija, kas “šķiet būtiska”, neprasot, lai šādā informācijas pieprasījumā saskaņā ar šī sprieduma 96. un 97. punktā minētajiem nosacījumiem pietiekami precīzi tiktu norādīti gan pierādījumi, kas varētu būt Parlamenta rīcībā, gan informācija, kura attiecas uz šī palīga darba faktiskumu, kā arī uz saikni starp šo darbu un deputāta mandātu, par ko šī informācija varētu liecināt, lai Parlaments to varētu identificēt pārbaudes nolūkā.
100
No tā izriet, ka piektais pamats ir jāapmierina.
101
Otrkārt, attiecībā uz otrā pamata pirmo daļu, kā arī trešā pamata trešo un ceturto daļu, ar kurām Parlaments apstrīd pārsūdzētā sprieduma pamatojumu attiecībā uz TC tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, jo viņam netika nodotas 2015. un 2016. gada elektroniskā pasta vēstules, dati par A Parlamenta caurlaides izmantošanu, kā arī informācija par to, cik reižu attiecībā uz A tika lūgta Parlamenta aizsardzība, jānorāda, ka no iestādes nevar prasīt, lai tā pievienotu lietas materiāliem saistībā ar uzsākto administratīvo procedūru informāciju, kura nepastāv vai kura šī procesa uzsākšanas datumā vairs nepastāv.
102
Šis apsvērums nenozīmē, ka noteiktas informācijas nereģistrēšana vai noteiktu tās daļu neuzglabāšana nevar ietekmēt attiecīgās procedūras iznākumu. Tomēr šis jautājums neattiecas uz Hartas 41. panta 2. punkta b) apakšpunktā nostiprinātajām tiesībām piekļūt lietas materiāliem. Tam ir nozīme, izvērtējot pieejamos pierādījumus un attiecīgās iestādes pieņemtā akta faktisko pamatotību konkrētās procedūras beigās.
103
It īpaši gadījumā, kad – kā tas ir šajā lietā – administrācijai pakļautajai personai, šajā gadījumā Parlamenta deputātam vai bijušajam deputātam, ir jāpierāda atsevišķu faktu patiesums, un pretējā gadījumā attiecīgajai iestādei, šajā gadījumā Parlamentam, ir tiesības pieņemt lēmumu konkrētā virzienā, būtu iespējams uzskatīt, ka šī persona ir izpildījusi tai uzlikto pierādīšanas pienākumu, lai gan tās sniegtie pierādījumi sākotnēji šķiet nepietiekami, ja izrādās, ka šī iestāde kļūdas pēc nav saglabājusi dažus citus informācijas elementus, kas būtu varējuši veidot pilnīgākus pierādījumus.
104
Savukārt varētu uzskatīt, ka minētā administrācijai pakļautā persona nav izpildījusi šo pienākumu, ja tās iesniegtie pierādījumi ir nepietiekami un ja tā nav iesniegusi pierādījumus, kas tai bija jāsaglabā un jāiesniedz pēc pieprasījuma.
105
Šajā lietā no pārsūdzētā sprieduma 85., 86., 92. un 96. punkta izriet, ka 2020. gada 8. jūnijā, dienā, kad tika uzsākta atgūšanas procedūra pret TC, viņa 2015. un 2016. gada elektroniskā pasta vēstules jau bija izdzēstas no Parlamenta sistēmas saskaņā ar šīs iestādes elektroniskā pasta vēstuļu glabāšanas politiku, atbilstoši kurai elektroniskā pasta vēstules principā tika dzēstas pēc 90 dienām vai izņēmuma kārtā – pēc gada.
106
Turklāt no pārsūdzētā sprieduma 106. punkta izriet, ka dati par Parlamenta caurlaižu izmantošanu tika glabāti ne ilgāk kā četrus mēnešus un ka Parlamenta drošības darbinieku iejaukšanās netika oficiāli reģistrēta.
107
Pārsūdzētā sprieduma 130. un 131. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka iemesli, kurus Parlaments ir norādījis 2021. gada 8. janvāra vēstulē, lai pamatotu tostarp TC 2015. un 2016. gada elektroniskā pasta vēstuļu, datu par A Parlamenta caurlaides izmantošanu, kā arī informācijas par to, cik reižu attiecībā uz A tika lūgta Parlamenta aizsardzība, nenodošanu TC, nebija pamatoti vai bija nepietiekami, un ka līdz ar to nevarēja izslēgt, ka TC tika liegta iespēja labāk nodrošināt savu aizstāvību, lietderīgi un efektīvi īstenojot savas Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā garantētās tiesības tikt uzklausītam.
108
Pirmām kārtām, no šī sprieduma 101.–104. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet – būtībā nospriežot, ka, lai aizsargātu TC tiesības uz aizstāvību, Parlamentam bija jāsniedz viņam piekļuve informācijai, kas nekad nebija pastāvējusi vai kas vairs nepastāvēja datumā, kad tas uzsāka procedūru, kuras rezultātā tika pieņemts strīdīgais lēmums, un kas ietilpa šīs procedūras materiālos, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu.
109
Otrām kārtām, tā kā nav nepieciešams noteikt, vai tas, ka Parlaments glabā deputātu elektroniskā pasta vēstules nenoteiktu laiku vai ilgāk nekā 90 dienas, kā paredzēts Parlamenta elektroniskā pasta vēstuļu glabāšanas politikā, kura bija spēkā šīs lietas faktu norises laikā, kā apgalvo Parlaments, varētu apdraudēt deputātu brīvību un neatkarību, pietiek norādīt, kā to ir darījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 93. punktā, ka nekas neliedza Parlamentam paredzēt, ka pēc šī laikposma beigām elektroniskā pasta vēstules, kuras deputāti un citi Parlamenta elektroniskās saziņas sistēmas lietotāji nav paši saglabājuši, automātiski tiks izdzēstas.
110
Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 95. punktā nospriežot, ka, tā kā kopš 2016. gada sākuma Parlaments zināja par “konflikta situāciju starp [TC] un [A] saistībā ar to, ka viņš veica – vai neveica – savu darbību [TC] labā, ievērojot noteikumus, kas reglamentē parlamentāro palīdzību”, Parlamentam bija jānodrošina “elektroniskā pasta vēstuļu saglabāšanu, kas varētu pierādīt precīzu [A] darbību raksturu atlaišanas procedūras norises laikā un, ja tā būtu saistīta ar citām tiesvedībām vai administratīvām procedūrām, piemēram, atgūšanas procedūru, tik ilgi, kamēr šīs citas procedūras vēl nav pabeigtas”.
111
Proti, no pārsūdzētā sprieduma 86., 92. un 96.–98. punkta izriet, ka Parlaments bija apņēmies ievērot elektroniskā pasta vēstuļu glabāšanas politiku, saskaņā ar kuru principā pēc 90 dienu glabāšanas termiņa elektroniskā pasta vēstules tiek automātiski izdzēstas, ja vien ieinteresētās personas pašas tās nav saglabājušas. Tas, ka Parlaments zināja par “konfliktsituāciju” starp deputātu un viņa palīgu, nevar pamatot Parlamenta atkāpšanos no šīs apņemšanās.
112
Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka, lai varētu glabāt elektroniskā pasta vēstules, kurām varētu būt nozīme saistībā ar konfliktu starp TC un A, Parlamentam būtu bijis jāveic viņu elektroniskā pasta vēstuļu šķirošana, un tā būtu būtiska un nepamatota iejaukšanās šī deputāta un viņa palīga privātajās jomās. Šajā ziņā turklāt jānorāda, kā ģenerāladvokāte to ir darījusi secinājumu 87. punktā, ka saskaņā ar Deputātu nolikuma 4. pantu deputāta nosūtītās vai saņemtās elektroniskā pasta vēstules nav Parlamenta dokumenti un tātad pieder pašam deputātam.
113
Turklāt, lai lemtu par procedūrām, kas, iespējams, radušās šīs konflikta situācijas dēļ, nekādi nebija nepieciešams, lai Parlaments preventīvi un pēc savas iniciatīvas saglabātu elektroniskā pasta vēstules, ar kurām apmainījušies TC un A. Parlaments šajā ziņā varēja balstīties uz ieinteresēto personu paziņojumiem un viņu iesniegtajiem pierādījumiem, tostarp attiecīgā gadījumā uz elektroniskā pasta vēstulēm, kuras viens vai otrs no viņiem būtu saglabājis un iesniedzis.
114
Šajā kontekstā ir jāatgādina, kā tas ir precizēts šī sprieduma 92. punktā, ka personīgo līdzstrādnieku sniegtās palīdzības izdevumu pierādīšanas pienākums ir deputātiem.
115
Trešām kārtām, šī sprieduma 112.–114. punktā izklāstītajiem iemesliem analoģisku iemeslu dēļ ir jāuzskata, ka pretēji tam, ko būtībā ir norādījusi Vispārējā tiesa, Parlamentam nebija arī pienākuma saglabāt datus par A Parlamenta caurlaides izmantošanu pēc to parastā glabāšanas termiņa, ne arī uzturēt reģistru par iestādes drošības darbinieku darbībām, kas lūgtas attiecībā uz A.
116
No šī sprieduma 101.–115. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka otrā pamata pirmā daļa, kā arī trešā pamata trešā un ceturtā daļa arī ir jāapmierina.
117
Treškārt, attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 109.–118. punktā izklāstīto pamatojumu – ko Parlaments apstrīd trešā pamata pirmajā daļā, – par to, ka Parlaments 2021. gada 8. janvāra vēstulē ir atsaucies uz Regulu 2018/1725, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 110. punktā pamatoti ir norādījusi, ka TC pieprasītos datus nevar uzskatīt par “vajadzīgiem, lai izpildītu uzdevumu, ko veic sabiedrības interesēs vai īstenojot adresātam likumīgi piešķirtās oficiālās pilnvaras” šīs regulas 9. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
118
Savukārt, kā ģenerāladvokāte ir norādījusi secinājumu 97. un 98. punktā, parlamentārās palīdzības izdevumu, kas Parlamentam nepamatoti radušies saistībā ar deputātu, atgūšanas procedūras turpināšana, ievērojot šī deputāta tiesības uz aizstāvību, ir jāuzskata par atbilstošu “konkrētam mērķim sabiedrības interesēs” Regulas 2018/1725 9. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
119
Līdz ar to, ja personas dati ir ietverti attiecīgās atgūšanas procedūras lietas materiālos, šai regulai nav pretrunā tas, ka, lai izpildītu savu pienākumu, kas izriet no Hartas 41. panta 2. punkta b) apakšpunkta, Parlaments piešķir attiecīgajam deputātam piekļuvi šiem datiem, ievērojot nosacījumus, kuri minētās regulas 9. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir izvirzīti šādai piekļuvei, ņemot vērā, ka saskaņā ar 41. panta 2. punkta b) apakšpunktu piekļuve lietas materiāliem ir jāpiešķir, ievērojot citustarp “konfidencialitātes [..] likumīgas aizsardzības apsvērumus”.
120
No tā izriet, ka Parlamenta apgalvotais pārsūdzētā sprieduma pamatojuma nesaskanīgums izriet no tiesību kļūdas, jo Vispārējā tiesa šī sprieduma 111. punktā ir kļūdaini nospriedusi, ka šādu datu nosūtīšana neatbilst “konkrētam mērķim sabiedrības interesēs” Regulas 2018/1725 9. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
121
Tomēr, lai gan pārsūdzētā sprieduma 110. un 111. punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka Regulas 2018/1725 9. panta 1. punkts nevar pamatot personas datu nosūtīšanu deputātam, kuram jāizpilda lūgums pamatot saistībā ar viņa darbību radušos parlamentārās palīdzības izdevumus, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 117. punktā uzskatīja, ka šajā lietā Parlamentam bija jāsniedz TC piekļuve A lietā esošajiem personas datiem “pēc tam, kad ir līdzsvarotas, pirmkārt, šī [deputāta palīga] intereses, lai viņa dati netiktu nodoti trešajām personām, un, otrkārt, [TC] interese iesniegt savus apsvērumus lietderīgi un efektīvi pret viņu uzsāktajā atgūšanas procedūrā”.
122
Šādi rīkodamās, Vispārējā tiesa galu galā ir atzinusi, ka Parlamentam bija jāpiešķir TC piekļuve minētā deputāta palīga personas datiem, ievērojot nosacījumus, kas būtībā ir tādi paši kā Regulas 2018/1725 9. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētie.
123
Līdz ar to trešā pamata pirmā daļa katrā ziņā nevar būt iemesls pārsūdzētā sprieduma atcelšanai un tā ir jānoraida kā neefektīva.
124
Ceturtkārt un visbeidzot, attiecībā uz A personas lietu, kā Parlaments apgalvo trešā pamata otrajā daļā, no Civildienesta noteikumu 26. panta pēdējās daļas, kas ir piemērojama reģistrētajiem deputātu palīgiem saskaņā ar PDNK 127. panta pirmo teikumu, izriet, ka ar šāda palīga personas lietu var iepazīties tikai Parlamenta birojos vai drošā informācijas nesējā un to var nosūtīt tikai Eiropas Savienības Tiesai, ja ir celta prasība saistībā ar attiecīgo palīgu.
125
Šajā lietā no pārsūdzētā sprieduma 87. punkta pēdējā ievilkuma izriet, ka TC bija lūdzis Parlamentam nevis iespēju tā birojos vai drošā informācijas nesējā iepazīties ar A personas lietu, bet gan saņemt šo lietu. Šāda nodošana būtu pretrunā Civildienesta noteikumu 26. pantam.
126
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 121. un 122. punktā būtībā nospriežot, ka Parlaments nevarēja pamatoti balstīties uz Civildienesta noteikumu 26. pantu, lai noraidītu šo TC lūgumu, pamatojoties uz to, ka uz šajos lietas materiālos esošo dokumentu konfidencialitāti nevarot atsaukties pret TC, ciktāl tas ir nepieciešams, lai viņš varētu īstenot savas tiesības tikt uzklausītam, un turklāt TC kā A tiešais priekšnieks esot atsevišķu minētajos lietas materiālos esošo dokumentu autors.
127
Tāpēc trešā pamata otrā daļa arī ir jāapmierina.
128
No visa iepriekš minētā izriet, ka apelācijas sūdzība ir jāapmierina un pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2. un 3. punkts jāatceļ.
129
Šādos apstākļos nav jāizvērtē nedz pirmais un ceturtais pamats, nedz otrā pamata otrā un trešā daļa, jo ar tiem tiek apstrīdēts pārsūdzētā sprieduma pamatojums, kas ir balstīts uz pieņēmumu, par kuru, izvērtējot piekto pamatu, ir konstatēts, ka tajā ir pieļauta tiesību kļūda.
130
Savukārt rezolutīvās daļas 1. punkts, kurā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka atcelšanas prasībai ir zudis priekšmets un ka nav jālemj par strīdīgā lēmuma un paziņojuma par parādu tiesiskumu, ciktāl tie attiecas uz atalgojumu, sociālajām iemaksām un ceļa izdevumiem saistībā ar A nodarbinātību laikposmā no 2016. gada 1. aprīļa līdz 22. novembrim par summu 28083,67 EUR, nav jāuzskata par tādu, uz kuru attiecas apelācijas sūdzība, jo attiecībā uz šo pārsūdzētā sprieduma daļu Parlamentam spriedums nav nelabvēlīgs.
Par prasību Vispārējā tiesā
131
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmo daļu, ja Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu, tā var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā.
132
Šajā lietā tiesvedības stadija ļauj taisīt galīgo spriedumu attiecībā uz pirmo un otro prasības pamatu.
133
Pirmais pamats formāli attiecas uz Hartas 41. panta 1. punktā paredzētā saprātīgā termiņa ievērošanas principa pārkāpumu. Argumenti, kurus TC ir izvirzījis šī pamata atbalstam, ir apkopoti pārsūdzētā sprieduma 54. un 55. punktā, un Vispārējā tiesa tos noraidīja šī sprieduma 57.–66. punktā izklāstīto iemeslu dēļ, kuri nav apstrīdami, jo TC nav iesniedzis pretapelācijas sūdzību par šo minētā sprieduma daļu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2021. gada 23. novembris, Padome/Hamas, C‑833/19 P, EU:C:2021:950, 81. punkts un tajā minētā judikatūra).
134
Tomēr minētajā pamatā TC arī izvirzīja argumentus par Parlamenta 2021. gada 8. janvāra vēstulē izteikto atteikumu viņam nosūtīt pieprasīto informāciju. Šos argumentus, kas ir apkopoti pārsūdzētā sprieduma 70. un 71. punktā, Vispārējā tiesa izvērtēja kopā ar prasības otro pamatu, kas attiecas uz Hartas 41. panta 2. punktā paredzēto tiesību tikt uzklausītam, tiesību piekļūt lietas materiāliem un pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, un to Vispārējā tiesa apmierināja. Tā kā pārsūdzētais spriedums ir atcelts, minētie argumenti un otrais pamats ir jāizskata kopā.
135
TC apgalvo, ka Parlaments ir pārkāpis viņa tiesības tikt uzklausītam un viņa tiesības piekļūt lietas materiāliem, kas ir paredzētas Hartas 41. panta 2. punktā, jo tas strīdīgajā lēmumā ir atsaucies uz sprieduma L/Parlaments secinājumiem, viņam nedarot zināmus pierādījumus, it īpaši A 2016. gada 9. maija paziņojumu, kas pamatoja šos secinājumus. Turklāt viņš uzskata, ka, ņemot vērā Parlamenta politiku attiecībā uz elektroniskā pasta vēstuļu glabāšanu, kuru viņš uzskata par nesavienojamu ar Regulas 2018/1725 22. apsvērumu un par kuru, kā viņš apgalvo, viņš nav zinājis, viņam tika liegta iespēja iesniegt pierādījumus pret Parlamenta apgalvojumiem. Turklāt viņš pārmet šai iestādei, ka tā ir kļūdaini atsaukusies uz šīs regulas 9. pantu, lai viņam atteiktu piekļuvi pieprasītajiem pierādījumiem.
136
No šī sprieduma 86.–116. un 124.–126. punktā izklāstītā pamatojuma izriet, ka Parlamenta 2021. gada 8. janvāra vēstulē izteiktais atteikums nodot TC pieprasīto informāciju nevar tikt uzskatīts par viņa tiesību uz aizstāvību, it īpaši viņa tiesību tikt uzklausītam, pārkāpumu.
137
Pirmkārt, savos 2020. gada 4. augusta un 22. septembra pieteikumos, kas minēti attiecīgi šī sprieduma 24. un 26. punktā, TC vienīgi lūdza izsniegt virkni vispārīgi formulētas informācijas, neidentificējot nedz pierādāmos faktus, nedz pierādījumus, kas varētu liecināt par šiem faktiem. It īpaši TC nav norādījis, kāds bija A veiktais darbs, kāda bija saikne starp šo darbu un viņa parlamentāro pilnvaru īstenošanu un kā pieprasītā informācija, kas esot Parlamenta rīcībā, varētu būt pierādījums par šo darbu un šo saikni.
138
Otrkārt, atsevišķa pieprasītā informācija, proti, TC 2015. un 2016. gada elektroniskā pasta vēstules, dati par A Parlamenta caurlaides izmantošanu, kā arī informācija par to, cik reižu attiecībā uz A tika lūgta Parlamenta aizsardzība, vispār nepastāvēja vai katrā ziņā nepastāvēja brīdī, kad tika uzsākta attiecīgā procedūra un līdz ar to – kad TC iesniedza pieprasījumu.
139
Treškārt, A personas lietas nodošana TC bija aizliegta saskaņā ar Civildienesta noteikumu 26. pantu.
140
Attiecībā uz TC argumentu, ka strīdīgajā lēmumā Parlaments esot atsaucies uz spriedumā L/Parlaments izdarītajiem secinājumiem, pietiek ar atgādinājumu, kā tas izriet no šī sprieduma 25. punkta, ka Parlaments ir nosūtījis TC sprieduma L/Parlaments kopiju, līdz ar to tam nevar pārmest, ka tas strīdīgajā lēmumā ir ņēmis vērā apstākļus, kuriem TC nebija piekļuves.
141
Līdz ar to Vispārējā tiesā celtās prasības pirmais un otrais pamats ir jānoraida.
142
Pārējā daļā tiesvedības stadija neļauj spriest par TC prasības atbalstam izvirzīto trešo, ceturto un piekto pamatu, jo Vispārējā tiesa tos nav izskatījusi.
143
Līdz ar to lieta ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par šiem pamatiem.
Par tiesāšanās izdevumiem
144
Tā kā lieta ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem, kas radušies šajā apelācijas tiesvedībā, pieņemšana ir jāatliek.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2023. gada 7. jūnija sprieduma TC/Parlaments (T‑309/21, EU:T:2023:315) rezolutīvās daļas 2. un 3. punktu.
2)
Noraidīt Eiropas Savienības Vispārējā tiesā celtās prasības pirmo un otro pamatu.
3)
Nodot lietu atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai nolēmuma par trešo, ceturto un piekto pamatu pieņemšanai.
4)
Lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – lietuviešu.