62024CC0097
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
LAILA MEDINA
esitatud 10. aprillil 2025 (
1
)
Kohtuasi C‑97/24
S. A.,
R. J.
versus
The Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth,
Iirimaa,
The Attorney General,
menetluses osales:
ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Amet
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court (kõrge kohus, Iirimaa))
Eelotsusetaotlus – Liikmesriigi vastutus liidu õiguse rikkumise eest – Piisavalt selge rikkumine – Vääramatu jõu mõju – Varjupaigapoliitika – Direktiiv 2013/33/EL – Artiklid 17 ja 18 – Rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu standardid – Ajutist või rahvusvahelist kaitset vajavate isikute massiline sissevool – Materiaalsete vastuvõtutingimuste võimaldamata jätmine – Artikli 18 lõige 9 – Põhivajadused – Majutusvõimaluste ammendumine – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Artiklid 1 ja 4 – Inimväärikus ning ebainimliku või alandava kohtlemise oht
1.
Käesolev eelotsusetaotlus on esitatud seoses vaidlusega, milles osalevad ühelt poolt S. A. ja R. J., kes on kaks rahvusvahelise kaitse taotlejat (edaspidi koos „kaebajad“), ning teiselt poolt Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth (Iirimaa laste, võrdõiguslikkuse, puuetega inimeste, integratsiooni ja noorsoo minister; edaspidi „minister“), Iirimaa ja Attorney General (Iirimaa) (edaspidi koos „Iirimaa ametiasutused“) ning mis on seotud kahjuhüvitisega selle eest, et kaebajatele ei antud nende põhivajaduste rahuldamiseks toitu, vett ega võimaldatud muid materiaalseid vastuvõtutingimusi.
2.
Kaebajad nõuavad hüvitist põhjendusel, et liikmesriigi ametiasutused jätsid täitmata kohustused, mis tulenevad direktiivist 2013/33/EL, millega sätestatakse rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded. (
2
)
3.
Liidu õigusest tuleneva vastutusega seotud nõue põhineb kohtupraktikal, mis on saanud alguse põhjapanevatest kohtuotsustest Francovich jt (
3
) ning Brasserie du pêcheur ja Factortame (
4
) (koos edaspidi „Francovichi kohtupraktika“), millega kehtestati põhimõte, et riik vastutab eraõiguslikele isikutele liidu õiguse sellise rikkumisega tekitatud kahju eest, mida saab omistada riigile, ning see põhimõte on omane liidu aluseks olevate aluslepingute süsteemile. (
5
)
4.
Selle põhimõtte kohaselt on isikutel kellele on tekitatud kahju, õigus hüvitisele, kui on täidetud kolm tingimust: kui rikutud liidu õigusnormi eesmärk on anda neile õigusi, kui selle õigusnormi rikkumine on piisavalt selge ning kui rikkumise ja neile isikutele tekitatud kahju vahel on otsene põhjuslik seos (edaspidi „Brasserie du pêcheuri ja Factortame’i kriteerium“). (
6
) Põhimõtteliselt on liikmesriigi kohtu ülesanne tuvastada, kas on täidetud tingimused, mis on eelduseks vastutuse tekkimisel, kui liikmesriik on eraõiguslikule isikule liidu õiguse rikkumisega kahju tekitanud ning vastutuse tekkimise eeldusi peab kontrollima kooskõlas Euroopa Kohtu antud juhtnööridega. (
7
)
5.
Käesolevas asjas väidavad kaebajad, et selle kriteeriumi kolm osa on täidetud, Iirimaa ametiasutused aga tuginevad vääramatu jõu mõjule, et välistada piisavalt selge rikkumise olemasolu ja seega Brasserie du pêcheuri ja Factortame’i kriteeriumi teise osa nõuete täidetus. Need ametiasutused ei vaidle vastu sellele, et nad ei võimaldanud kaebajatele niisugust majutust, nagu on nõutud riigisisestes õigusnormides, millega on rakendatud direktiiv 2013/33. Sellegipoolest ei ole nad nõus, et kaebajatel on õigus kahjuhüvitisele, sest nende väitel olid kõnealused liidu õiguse rikkumised põhjustatud asjaoludest, mis esinesid vääramatu jõu mõjul, ja ei olnud seetõttu „piisavalt selged“ nimetatud kriteeriumi teise osa tähenduses.
6.
Seega on käesolevas asjas tekkinud küsimus, kas liikmesriigi ametiasutused võivad tugineda vääramatu jõu mõjule, et kaitsta end nõude vastu, millega taotletakse kahjuhüvitist selle eest, et nad on rikkunud direktiivi 2013/33.
I. Õiguslik raamistik
7.
Käesoleva ettepaneku seisukohast on olulised direktiivi 2013/33 artiklid 2, 17 ja 18. Sealhulgas on selle direktiivi artikli 18 lõikes 9 sätestatud:
„Liikmesriigid võivad nõuetekohaselt põhjendatud erandjuhtudel mõistlikuks ja võimalikult lühikeseks ajaks määrata kindlaks materiaalsete vastuvõtutingimuste üksikasjalikud eeskirjad, mis erinevad käesolevas artiklis ettenähtutest, kui:
a)
on vaja hinnata taotleja erivajadusi kooskõlas artikliga 22;
b)
tavaolukorras olemasolevad majutusvõimalused on ajutiselt ammendunud.
Kõnealused erinevad tingimused peavad igal juhul katma põhivajadused.“
8.
Direktiiv 2013/33 on Iiri õigusesse üle võetud Euroopa ühenduste (vastuvõtutingimuste) 2018. aasta määrusega (European Communities (Reception Conditions) Regulations 2018) (
8
) (edaspidi „2018. aasta määrus“).
9.
2018. aasta määruse kohaselt on määratletud materiaalsed vastuvõtutingimused niisugustena, mis „tagatakse saajale [direktiivi 2013/33] järgimise eesmärgil“ ja need hõlmavad järgmist:
„(a)
majutus, toit ja sellega seotud mitterahalised hüvitised,
(b)
päevaraha ning
(c)
rõivad, mille soetamiseks antakse rahalist toetust 2005. aasta konsolideeritud sotsiaalhoolekandeseaduse (Social Welfare Consolidation Act) artikli 201 alusel.“
10.
Päevaraha on määratletud kui „materiaalsete vastuvõtutingimuste osa, mis kujutab endast iganädalast makset, mis tehakse tööhõive- ja sotsiaalkaitseministri hallatava kava raames abisaajale tema juhuslike isiklike kulutuste katmiseks“.
11.
2018. aasta määruse artiklis 4 on ette nähtud direktiivi 2013/33 artikli 18 lõike 9 kohane erand juhuks, kui tavaolukorras olemasolevad majutusvõimalused on ajutiselt ammendunud, kuid on täpsustatud, et selline erandlik majutamine peab siiski katma „abisaaja põhivajadused“.
12.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitab, et ühes Iirimaa kohtute menetlustest, nimelt kohtuasjas SY v. Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth tehtud kohtuotsuses (
9
)otsustas High Court (kõrge kohus, Iirimaa), et kuna minister ei taganud rahvusvahelise kaitse taotlejale majutust, toitu ja sanitaartingimusi, on ta rikkunud 2018. aasta määrusest ja harta artiklist 1 tulenevaid kohustusi, ning tuvastas, et 2018. aasta määruse kohaste „materiaalsete vastuvõtutingimuste“ tagamata jätmine kaebajale ministri poolt oli õigusvastane ja sellega rikuti kaebaja õigusi, mis tulenevad harta artiklist 1. Minister seda otsust edasi ei kaevanud. SY aga ei nõudnud kahju hüvitamist.
II. Faktilised asjaolud
13.
Afganistani kodanik S. A. ja India kodanik R. J. esitasid Iirimaal rahvusvahelise kaitse taotlused vastavalt 15. veebruaril ja 20. märtsil 2023.
14.
Nad said 2018. aasta määruse alusel õiguse materiaalsetele vastuvõtutingimustele. Majutust neile aga ei võimaldatud. Kaebajad said ühe 25‑eurose vautšeri. Oma taotluste esitamise ajal ei kvalifitseerunud nad saama varjupaigataotlejate päevaraha, sest Iirimaa ametiasutused olid seisukohal, et selle saamise õigus oleneb varjupaigataotlejate vastuvõtukeskuses elamisest.
15.
Kaebajad ööbisid väljas Dublini tänavatel, kus ilm oli sageli märg ja väga külm, või vahel juhuslikes ööbimiskohtades.
16.
S. A. märgib, et teda abistas valitsusväline organisatsioon Irish Refugee Council, kes andis talle Dublinis asuvate heategevusorganisatsioonide nimekirja ning pakkus kodututele toitu ja pesemisvõimalusi. Tänavatel oli ta vägivalla tunnistajaks ja koges seda ka ise. Ta kartis, et teda rünnatakse, ja oli mures selle pärast, et tema asjad varastatakse. Olles ööbinud mõne nädala tänavatel, kolis ta parkimismajja Dublini lähedal asuvas külas nimega Skerries. Mõnel korral kutsusid teised afgaanid teda enda juurde koju ööbima. Mõnikord oli ta kaks päeva korralikult söömata, sest tal ei olnud raha, et sõita kesklinna, kus ta oleks saanud toitu heategevusorganisatsioonidelt või ise toitu osta. Sageli oli ta viis-kuus päeva duši all käimata või pesemata, sest pesemisvõimalusi oli raske leida. Ta kirjeldas, et tundis külma, nälga, alandust ja hirmu. Teel Iirimaale sai S. A. Ungaris juhtunud liiklusõnnetuses vigastusi, millega seoses osutati talle arstiabi. Talle väljastati meditsiinitõendid, milles on üksikasjalikult kirjeldatud tema saadud põrutust ja valu, mida ta kannatas, ning ta saatis need ministrile, taotledes haavatavuse tõttu eelisjärjekorras majutamist.
17.
R. J. märgib, et Dublini tänavatel ööbides sai ta heategevusorganisatsioonilt telgi, toitu ja rõivaid. Ta märkis, et oli sageli näljane, kuid sai vahetevahel toitu heategevusorganisatsioonidelt. Ta kartis igal ööl, et inimesed, kes on teisi rahvusvahelise kaitse taotlejaid rünnanud, süütavad ta telgi. Ta ei saanud rahuldada oma hügieenivajadusi. R. J‑il tekkisid tänavatel elades terviseprobleemid. Ta kinnitas, et kaotas lootuse ja oli hirmul oma tuleviku ja heaolu pärast. R. J. märgib, et tundis üksildust ja hirmu.
18.
Kaebajad palusid, et Iirimaa ametiasutused tunnustaksid nende haavatavust, kuid nende taotlusi ei rahuldatud.
19.
Pärast seda, kui päevaraha saamise tingimused muutusid, määrati mõlemale kaebajale vastavalt 5. ja 20. aprillil 2023 päevaraha suurusega 38,80 eurot nädalas tagasiulatuvalt alates rahvusvahelise kaitse taotluse esitamise kuupäevast. Samuti said nad rahalist toetust muude vajaduste katmiseks ad hoc.
20.
S. A. ja R. J. said majutuse vastavalt 27. aprillil ja 22. mail 2023. Nad olid olnud kodutud vastavalt 71 ja 64 päeva.
21.
Seejärel esitasid kaebajad Iirimaa ametiasutuste peale kaebused High Courtile (kõrge kohus), mis on eelotsusetaotluse esitanud kohus, nõudes kahju hüvitamist selle eest, et neile ei võimaldatud majutust, toitu, vett ja muid materiaalseid vastuvõtutingimusi, mis oleks vastanud nende põhivajadustele.
22.
Nimetatud kohtu menetluses ei vaidle Iirimaa ametiasutused ega Attorney General vastu sellele, et kaebajate poolt kohtumenetluses esitatud nõuded, mis puudutavad direktiivi 2013/33 rakendatavate riigisiseste õigusnormide ja harta artikli 1 rikkumist, tuleb rahuldada. Siiski ei ole nad nõus, et kaebajatel on õigus saada kahjuhüvitist, sest kõnealused liidu õiguse rikkumised olid nende arvates põhjustatud vääramatu jõu mõju asjaoludest ja ei olnud seetõttu Brasserie du pêcheuri ja Factortame’i kriteeriumi teise osa kohaselt „piisavalt selged“.
23.
Iirimaa ametiasutused ei ole väitnud, et neil on rahaliste vahendite puudus. Siiski väidavad nad, et ajutist või rahvusvahelist kaitset taotlevate kolmandate riikide kodanike enneolematu sissevool Iirimaale on ammendanud nende ametiasutuste pakutavad majutusvõimalused, mille tagajärjel jäid üksikud vallalised meessoost täiskasvanud, kes ei olnud haavatavad, neljaks ja pooleks kuuks ametiasutuste poolt pakutava majutuseta. Need ametiasutused tegid siiski kõik mõistlikud jõupingutused, et pakkuda asjaomastele isikutele majutust ja katta muud vastuvõtuvajadused. Seepärast ei olnud vaidlusalune liidu õiguse rikkumine tahtlik.
24.
Iirimaa ametiasutused väidavad, et liidu õiguse kohaselt on igal juhul võimalik tugineda vääramatu jõu mõjule kui iseseisvale kaitseargumendile.
25.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täheldab, et 2020. aastal avaldatud aruandes soovitati Iirimaal lähtuda rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtmiseks plaanide tegemisel ligikaudu 3500 uuest taotlusest aastas. Pärast Venemaa sissetungi Ukrainasse aga saabus alates veebruarist 2022 kuni maini 2023 Iirimaale ligi 100000 kolmandate riikide kodanikku, kes taotlesid ajutist või rahvusvahelist kaitset ja kellest Iirimaa ametiasutused pidid majutama enam kui 80000.
26.
Seda olukorda arvesse võttes küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus liikmesriigi võimaluse kohta tugineda vääramatu jõu mõjule, et vältida vastutust liidu õiguse rikkumise korral, eriti kui vaidlusalused kohustused tulenevad hartas ette nähtud ja direktiivis 2013/33 imperatiivselt, ilma erandivõimaluseta sõnastatud vääramatutest õigustest.
27.
Kui sellist võimalust tunnustada, oleks siis seejärel vaja kindlaks määrata, kas vääramatu jõu mõjule saab tugineda juhul, kui vaidlusaluseid asjaolusid ei olnud võimalik liigsete ohvriteta lahendada, kui võeti kõik mõistlikud meetmed või kui liidu õigust oli objektiivselt võimatu järgida. Põhikohtuasjas vaidluse all olevate õigusnormide laad võib õigustada ranget analüüsi, seda enam, et vajadus alalise lisamajutuse järele ei olnud teataval ajahetkel enam ettearvamatu. Seega oleks saanud eeldada, et Iirimaa ametiasutused, kellel oli piisavalt rahalisi vahendeid, teevad jõupingutusi, et leida asjaomastele isikutele eramajutus, pakkudes majutuskuponge või suuremas summas rahalist abi, või ehitada erakorralisi varjupaiku.
28.
Neil asjaoludel otsustas High Court (kõrge kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas juhul, kui asjaomase direktiiviga ja rakendusmäärusega ei ole vääramatut jõudu kaitseargumendina ette nähtud, võib vääramatule jõule siiski tugineda selleks, et vaidlustada kohtuotsuse Francovich kohase kahjuhüvitise nõue, mis on esitatud seoses sellise liidu õiguse kohase kohustuse rikkumisega, millega on üksikisikutele antud õigused, mis tulenevad harta artiklis 1 sätestatud põhiõigusest inimväärikusele ([Brasserie du pêcheuri ja Factortame’i kriteeriumi teise osa] või muul alusel)?
2.
Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis millised on sellise vääramatu jõu parameetrid ja asjakohane ulatus?“
III. Menetlus Euroopa Kohtus
29.
Kaebajad, minister, Itaalia valitsus, ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Amet ja Euroopa Komisjon on esitanud oma kirjalikud seisukohad. Kohtuistungil, mis peeti 5. veebruaril 2025, esitasid kaebajad, minister, Itaalia valitsus ja komisjon oma suulised seisukohad.
IV. Hinnang
30.
Sisuliselt soovib eelotsusetaotlus oma küsimustega, mida tuleks analüüsida koos, teada, kas liikmesriik võib tugineda vääramatu jõu mõjule kui kaitseargumendile kahju hüvitamise nõude vastu, mis põhineb riigi vastutusel selle eest, et on rikutud liidu õigusest, nimelt direktiivist 2013/33 tulenevaid kohustusi, mis on osa harta artiklis 1 sätestatud põhiõigusest inimväärikusele. Kui liikmesriik seda võib, palub nimetatud kohus täpsemalt selgitada mõistet „piisavalt selge“ rikkumine liidu õiguse tähenduses ja seda, millistel tingimustel võib niisugusele kaitseargumendile tugineda.
31.
Enne kui keskendun küsimusele, kas vääramatu jõu mõju saab kasutada kaitseargumendina Francovichi kohtupraktika alusel esitatud kahju hüvitamise nõude kontekstis, tuleb märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimus näib põhinevat eeldusel, et vaidlusalusele olukorrale ei kohaldu direktiivi 2013/33 artikli 18 lõike 9 punkt b, milles on sätestatud norm juhuks, kui majutusvõimalused, mis on tavaliselt olemas, on ajutiselt ammendunud. Seepärast on vaja kõigepealt analüüsida, kas see säte võib olla käesolevas olukorras kohaldatav.
32.
Kui vaidlusalune olukord kuulub direktiivi 2013/33 artikli 18 lõike 9 kohaldamisalasse, peavad liikmesriigid tegutsema selles sättes ette nähtud raamides. Sel juhul tekib vääramatu jõu mõju küsimus vaid juhul, kui seadusandja ei pidanud silmas käesoleva juhtumi asjaolusid.
33.
Selles aspektis märkis Euroopa Kohus pakettreiside direktiiviga (
10
) seotud 8. juuni 2023. aasta kohtuotsuses UFC – Que choisir ja CLCV, (
11
) et vaatamata sellele, et selles direktiivis puudub igasugune viide vääramatule jõule, täpsustab mõiste „vältimatud ja erakorralised asjaolud“ selle direktiivi raames mõistet „vääramatu jõud“ selle direktiivi tähenduses. (
12
) Teistsuguses kontekstis märkis Euroopa Kohus 26. septembri 2013. aasta kohtuotsuses ÖBB‑Personenverkehr, et rongireisijate õigusi reguleerivas määruses on tahtlikult jäetud isikud vabastamata vastutusest vältimatute ja erakorraliste asjaolude eest. (
13
) Sellest kohtupraktikast lähtudes saaks väita, et nähes direktiivi 2013/33 artikli 18 lõikes 9 ette erandi, on liidu seadusandja selle küsimuse juba reguleerinud, välistades seega vajaduse kaaluda üldist vääramatu jõu mõjul põhinevat kaitseargumenti. See muudaks selle argumendi kasutatavuse üle arutlemise Francovichi kohtupraktika alusel esitatud nõude menetlemisel tarbetuks.
34.
Sel põhjusel on käesolev ettepanek liigendatud kahte jakku. Esiteks analüüsin vääramatu jõu määratlust ja hindan, kas direktiivi 2013/33 artikli 18 lõige 9 võib kujutada endast selle konkreetset väljendust olukorras, kus majutusvõimalused on ajutiselt ammendunud rahvusvahelist kaitset vajavate isikute massilise sissevoolu tõttu Iirimaale (A jagu). Teiseks hindan vääramatu jõu mõjul põhinevat kaitseargumenti Brasserie du Pêcheuri ja Factortame’i kriteeriumi teise osa raamides, kaaludes selle tagajärgi piisavalt selge rikkumise tuvastamise suhtes (B jagu).
A. Direktiivi 2013/33 artikli 18 lõike 9 kohaldatavus
1.
Vääramatu jõu mõjul põhineva kaitseargumendi ulatus
35.
Kõigepealt tuletan meelde, et mõistele „vääramatu jõud“ on Euroopa Kohtu menetlustes varem tuginetud mitmesugustes liidu õiguse valdkondades ning kohtupraktikas käsitatakse seda kui „vääramatule jõule tugineva isiku tahtest sõltumatuid ebatavalisi ja ettenägematuid asjaolusid, mille tagajärgi ei oleks kogu rakendatavale hoolsusele vaatamata olnud võimalik vältida“. (
14
) Kuna mõistel „vääramatu jõud“ ei ole liidu õiguse eri kohaldamisalades sama sisu, tuleb selle tähendus kindlaks määrata sõltuvalt õiguslikust raamistikust, milles selle tagajärjed peavad tekkima. (
15
)
36.
Seoses liikmesriigi kohustuste rikkumise hagidega, mis on algatatud ELTL artikli 258 alusel, on Euroopa Kohus tunnistanud, et vääramatu jõu mõju võib kujutada endast võimalikku kaitseargumenti, kui liikmesriik on jätnud täitmata liidu õigusest tulenevaid kohustusi. Nimelt on tunnistatud, et kui liikmesriigil on ajutiselt ületamatud raskused, mis takistavad teda liidu õigusest tulenevaid kohustusi täitmast, võib ta tugineda vääramatule jõule. (
16
)
37.
Siiski nähtub kohtupraktikast, et vääramatu jõuna käsitatavate asjaolude esinemise tõendamise künnis on kõrge. Ka ebatavaliste ja ettenägematute asjaolude korral on liikmesriik kohustatud võtma kõik tema võimuses olevad meetmed selleks, et liidu õigust järgida. (
17
) Kohtuotsuses Vilkas kehtestati Euroopa vahistamismäärust käsitleva raamotsuse kontekstis vääramatu jõu kriteeriumiks ebatavalised ja ettenägematud asjaolud, mille tagajärgi ei oleks kogu rakendatavale hoolsusele vaatamata olnud võimalik ametiasutuste poolt vältida, (
18
) ja seda mõistet tuleb tõlgendada kitsalt. (
19
) Viimati kasutati seda sõnastust kohtuotsuses UFC – Que choisir ja CLCV. (
20
) Samuti, nagu nähtub väljendist „ajutiselt ületamatud raskused“, (
21
) tähendab kitsas vääramatu jõu tõlgendamine seda, et kui sündmus, mille tõttu ei suudeta kohustusi täita, on ajutine, võib liidu õigusest tuleneva kohustuse täitmise peatada vaid niikauaks, kui see sündmus kestab, ja võimalikult lühikeseks ajaks.
38.
Samuti on kohtupraktikas välja kujunenud, et riigisiseste raskustega ei saa õigustada liidu õigusest tulenevate kohustuste täitmata jätmist. (
22
) Peale selle ei saa vääramatu jõud tähendada riigisisest laadi raskusi, mis tulenevad liikmesriigi poliitilisest või halduskorraldusest või volituste, teadmiste, vahendite või ressursside puudumisest. (
23
)
39.
Kohtupraktikas, viimati COVID‑19 pandeemia ajal on mõned liikmesriigid tuginenud vääramatu jõu mõjule enneolematu tervishoiukriisi tõttu. (
24
) Euroopa Kohus aga on otsustanud, et pandeemia kujutas endast küll vältimatuid ja erakorralisi asjaolusid, kuid ei õigustanud automaatselt seda, et peatatakse liidu õigusest tulenevate kohustuste täitmine. Euroopa Kohus on nõudnud konkreetset tõendust selle kohta, kuidas pandeemia otseselt takistas vaidlusaluse direktiivi järgimist ja miks ei saanud võtta alternatiivseid meetmeid liidu õigusest tulenevate kohustuste täitmiseks. (
25
)
40.
Kokkuvõttes võib liikmesriik, kellel on tekkinud ajutiselt ületamatuid raskusi, mis takistavad teda täitmast liidu õigusest tulenevaid konkreetseid kohustusi, tugineda vääramatu jõu mõjule, kuid seda üksnes nende raskuste lahendamiseks vajaliku aja kestel.
2.
Kas direktiivi 2013/33 artikli 18 lõige 9 kujutab endast vääramatu jõu mõju konkreetset väljendust?
41.
Direktiivis 2013/33 on sätestatud vastuvõtu miinimumnõuded. (
26
) Selle direktiivi artiklis 17 on ette nähtud materiaalsete vastuvõtutingimuste ja tervishoiu üldised eeskirjad. (
27
) Muu hulgas peavad liikmesriigid direktiivi 2013/33 artikli 17 lõigete 1 ja 2 kohaselt tagama, et materiaalsed vastuvõtutingimused on taotlejatele nende rahvusvahelise kaitse taotluse esitamise ajal kättesaadavad. Samuti peavad liikmesriigid tagama, et nendel eesmärkidel võetud meetmed võimaldavad taotlejatele piisava elatustaseme, mis tagab neile toimetuleku ja kaitseb nende füüsilist ja vaimset tervist. Direktiivi 2013/33 artiklis 18 on ette nähtud materiaalsete vastuvõtutingimuste pakkumise viisid.
42.
Direktiivi 2013/33 artikli 18 lõike 9 punktis b on sätestatud: „Liikmesriigid võivad nõuetekohaselt põhjendatud erandjuhtudel mõistlikuks ja võimalikult lühikeseks ajaks määrata kindlaks materiaalsete vastuvõtutingimuste üksikasjalikud eeskirjad, mis erinevad käesolevas artiklis ettenähtutest, kui […] tavaolukorras olemasolevad majutusvõimalused on ajutiselt ammendunud.“ Seega võimaldab see punkt liikmesriikidel kalduda erandjuhtudel kõrvale tavapärastest materiaalsetest vastuvõtutingimustest, kui see kõrvalekaldumine on nõuetekohaselt põhjendatud ja kestab vaid mõistliku ja võimalikult lühikese aja.
43.
Erandeid käsitleva Euroopa Kohtu praktika kohaselt tuleb seda sätet kohaldada asjakohaselt, seoses täpsete nõuete ja konkreetsete olukordadega. (
28
) Samuti tuleb direktiivi 2013/33 artikli 18 lõike 9 punkti b kui erandsätet tõlgendada kitsalt ja panna otsust tegevale ametiasutusele kohustus tõendada, et iga erandi kohaldamisel on nõutavad tingimused täidetud. (
29
) Liikmesriigi kohtu ülesanne on kontrollida, kas need tingimused on käesoleval juhul täidetud.
44.
Direktiivi 2013/33 artikli 18 lõike 9 eesmärk on anda liikmesriikidele teatav paindlikkus erakorralistes olukordades tegutsemiseks. Kuigi selles sättes ei ole sõnaselgelt kasutatud terminit „vääramatu jõud“, esinevad selles väljendid „nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel […] teha erandi“ ja „mõistliku aja jooksul“. Neid võib käsitada kui ebatavalistele ja ettenägematutele asjaoludele vastava vääramatu jõu olude konkreetset väljendust niivõrd, kui majutusvõimaluste ammendumise põhjustanud sündmus on käsitatav kui ebatavaline ja ettenägematu. Seepärast saab seda sätet tõlgendada nii, et sellega on konkreetselt ja seadusandlikult tunnustatud erakorralisi asjaolusid, mis õigustavad ajutist kõrvalekaldumist selle direktiivi artiklis 18 sätestatud kohustustest. Üks nendest konkreetsetest olukordadest on tavaolukorras olemasolevate majutusvõimaluste ajutine ammendumine, kui tõendatakse, et majutusvõimaluste ammendumise põhjustanud sündmus on ettenägematu ja ebatavaline.
45.
Järelikult saab direktiivi 2013/33 artikli 18 lõiget 9 tõlgendada nii, et see käsitleb erakorralisi asjaolusid ja täpsustab seega mõistet „vääramatu jõud“. Kui majutusvõimalused on ebatavaliste ja ettenägematute asjaolude tõttu ammendunud, mistõttu on tavapäraseid vastuvõtunõudeid võimatu täita, (
30
) kuulub olukord nende raskuste lahendamiseks vajaliku aja kestel selle lõike punkti b kohaldamisalasse.
46.
Selles aspektis märkis Euroopa Kohus oma otsuses komisjon vs. Ungari (rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtmine), (
31
) et „liidu seadusandja [on direktiivi] 2013/33 vastuvõtmisel võtnud arvesse ka olukorda, kus liikmesriik peab seisma silmitsi rahvusvahelise kaitse taotluste väga olulise kasvuga“, lisades, et „direktiivi 2013/33 […] artikli 18 lõige 9 [võimaldab] selle direktiivi sätetest osaliselt kõrvale kalduda, kui […] vastuvõtukeskustesse majutamise võimalused on ammendatud“. (
32
) Sellest kohtuotsusest saab järeldada, et direktiivi 2013/33 artikli 18 lõikes 9 on ette nähtud erandlikud asjaolud, kui rahvusvahelise kaitse taotlejate majutusvõimalused on ammendunud. Muu hulgas tõstab sõnastus „rahvusvahelise kaitse taotluste väga olulise kasvuga“ selgelt esile, et see säte on mõeldud käsitlema erakorralisi olukordi, mitte tavalisi raskusi.
47.
Samuti võib analoogia alusel, juhul kui niisugust sündmust nagu COVID‑19 pandeemiat peeti selliseks, mis potentsiaalselt kuulub direktiivi, nagu pakettreiside direktiiv kohaldamisalasse, ka niisugune sündmus nagu massiline pagulaste sissevool olla seadusandja poolt reguleeritud ja kuuluda seetõttu direktiivi kohaldamisalasse. Pealegi, kui Euroopa Kohus kinnitab, et erakorralisi asjaolusid saavad pakettreiside direktiivis konkreetselt reguleerida teisese õiguse normid tarbijaõiguse valdkonnas, saab mõistlikult eeldada, et seadusandja võib reguleerida ka sotsiaalseid põhiõigusi – näiteks neid, mis on ette nähtud direktiiviga 2013/33 – äärmuslikes olukordades, nagu massiline pagulaste sissevool, mille tõttu ammenduvad olemasolevad majutusvõimalused, kui olukord oli ettenägematu, kuna selle ulatus ületas kõik mõistlikud prognoosid.
48.
Sellist massilist pagulaste sissevoolu ei saa siiski pidada erakorraliseks olukorraks tähtajatult, sest teataval hetkel lakkab see olukord kvalifitseerumast ebatavaliseks ja ettenägematuks sündmuseks. Direktiivi 2013/33 artikli 18 lõikes 9 sisalduv viide „mõistlikule ajale“ kinnitab seda tõlgendust. Samuti sisaldab see säte nõuet, et tegu peab olema „nõuetekohaselt põhjendatud“ erandiga, mis tähendab Euroopa Kohtu praktika kohaselt konkreetset tõendust, et vaidlusaluse direktiivi järgimist takistas massiline kaitsetaotlejate sissevool. Liikmesriigi kohtu ülesanne on kontrollida, kas need tingimused on käesoleval juhul täidetud.
49.
See viitab, et käesolevas asjas tuleb direktiivi 2013/33 artikli 18 lõiget 9 pidada asjakohaseks kaitseargumendiks, kui raskuste lahendamine kestab mõistliku aja. Järelikult ei saa liikmesriik siis, kui see ajavahemik on möödunud, enam sellele sättele tugineda. Samuti tuleb tähele panna, et selle direktiivi artikli 18 lõike 9 punktid a ja b käsitlevad kahte väga konkreetset stsenaariumi, s.o taotleja erivajaduste hindamist (a) ja majutusvõimaluste ajutist ammendumist (b). Sellest järeldub, et direktiivi 2013/33 artikli 18 lõige 9 ei reguleeri muid stsenaariume (nagu loodusõnnetused või sõjad, mille üle arutleti Euroopa Kohtu istungil), kui majutust ei ole või see puudub ületamatute raskuste tõttu asjaomases liikmesriigis või selle läheduses. Seega ei välista direktiivi 2013/33 artikli 18 lõike 9 tõlgendamine nii, et see on vääramatu jõu mõju konkreetne väljendus, liikmesriigi võimalust tugineda vääramatu jõu mõjule kui üldisele kaitseargumendile muudes olukordades.
50.
Kokkuvõttes, arvestades direktiivi 2013/33 artikli 18 lõike 9 selget funktsiooni erandlike asjaolude puhuks ette nähtud piiratud erandina, tuleb seda lõiget pidada vääramatu jõu mõju konkreetseks väljenduseks. Seega ei saa massiline rahvusvahelise kaitse taotlejate sissevool olla iseseisev vääramatu jõu mõjul põhinev kaitseargument, sest raamid niisuguste sissevoolujuhtude lahendamiseks on nimetatud sättes juba ette nähtud. Käesolevas asjas ei saa liikmesriigi ametiasutused tugineda vääramatu jõu mõjule kui kaitseargumendile põhjendamaks seda, et nad ei võimaldanud rahvusvahelise kaitse taotleja põhivajaduste rahuldamist väljaspool direktiivi 2013/33 artikli 18 lõike 9 kohaldamisala. (
33
)
51.
Ent kui olukord ei puuduta majutusvõimaluste ajutist ammendumist arvukate rahvusvahelise kaitse taotluste tõttu, võib vääramatu jõu mõju – kui eraldiseisev ja üldisem põhjendus – tulla Brasserie du pêcheuri ja Factortame’i kriteeriumi teise osa raames kõne alla.
52.
Järelikult kuulub olukord, kus majutusvõimalused on pagulaste massilise sissevoolu tõttu ammendunud, direktiivi 2013/33 artikli 18 lõike 9 punkti b kohaldamisalasse, kui liikmesriigi kohus tuvastab, et selle sätte kohaldamise tingimused on täidetud. Sel juhul tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused ümber sõnastada, sest Brasserie du pêcheuri ja Factortame’i kriteeriumi kohaldamise tingimusi analüüsitakse eeldusel, et vaidlusalune olukord kuulub selle direktiivi artikli 18 lõike 9 reguleerimisalasse.
3.
Eelotsuse küsimuste ümbersõnastamine
53.
Kui Euroopa Kohus on seisukohal, et direktiivi 2013/33 artikli 18 lõige 9 on kohaldatav olukorras, kus rahvusvahelise kaitse taotlejate massiline sissevool viib vastuvõtvas liikmesriigis tavapäraste majutusvõimaluste ammendumiseni, tuleb eelotsuse küsimused ümber sõnastada nii, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib Euroopa Kohtult teada, kas direktiivi 2013/33 artikli 18 lõiget 9 koostoimes harta artiklis 1 sätestatud õigusega inimväärikusele tuleb, võttes arvesse selle selgelt funktsiooni erandlike asjaolude puhuks ette nähtud piiratud erandina, tõlgendada nii, et see ei võimalda liikmesriigil tugineda kahju hüvitamise nõude kontekstis vääramatu jõu mõjule põhjusel, et majutusvõimalused on niisuguse sissevoolu tõttu ammendunud.
4.
Brasserie du pêcheuri ja Factortame’i kriteeriumi kohaldamine
a)
Liidu õigust rikkuv tegevus
54.
Kuna direktiivi 2013/33 artiklites 17 ja 18 on kehtestatud üldine kohustus võimaldada materiaalsed vastuvõtutingimused, sealhulgas majutus, kujutaks nende sätete järgimata jätmine endast harilikult rikkumist. Ent kui selle direktiivi artikli 18 lõige 9 võimaldab erandit juhtudel, kui majutusvõimalused on ajutiselt ammendunud ja seda tõlgendatakse kui vääramatu jõu mõju avaldumist, ei pruugita seda, kui liikmesriik jätab majutuse pakkumata, pidada tingimata õigusvastaseks, kui sellele sättele tuginemise tingimused on täidetud. Sel juhul ei tuleneks Brasserie du pêcheuri ja Factortame’i kriteeriumi tähenduses rikkumine otseselt direktiivi 2013/33 artiklitest 17 ja 18, vaid hoopis selle direktiivi artikli 18 lõike 9 võimalikust väärast kohaldamisest või alusetust sellele tuginemisest. Kui liikmesriik tugineb direktiivi 2013/33 artikli 18 lõike 9 alusel alusetult vääramatu jõu mõjule, ilma et selle tingimused oleksid täidetud, oleks rikkumine seotud selle sätte endaga.
55.
Seega, kui direktiivi 2013/33 artikli 18 lõiget 9 vääralt kohaldatakse – näiteks kui erandi tegemise tingimused ei ole täidetud –, võib liikmesriik siiski olla rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi. Niisugusel juhul võib tekkida riigi vastutus, kui rikkumine on liidu õiguse kohaselt piisavalt selge.
b)
Liidu õiguse piisavalt selge rikkumine
1) Kohtupraktikas kirjeldatud kriteerium
56.
Euroopa Kohus on märkinud, et kui liikmesriikidel on kaalutlusõigus, tähendab piisavalt selge rikkumine seda, et liikmesriik on ilmselgelt ja oluliselt ületanud oma kaalutlusõiguse piire. (
34
) Seepärast on öeldud, et Brasserie du pêcheuri ja Factortame’i kriteerium on „kaalutlusõigusest sõltuv“. (
35
)
57.
Kohtuotsuse Brasserie du pêcheur ja Factortame punktis 55 märkis Euroopa Kohus, et liidu õiguse rikkumise kvalifitseerimisel piisavalt selgeks rikkumiseks on otsustav kriteerium see, kas liikmesriik või liidu institutsioon eiras oma kaalutlusõiguse piire ilmselgelt ja jämedalt. Seoses hinnangu andmisega selle kohta, kas liikmesriik on ilmselgelt ja jämedalt eiranud oma kaalutlusõiguse piire, loetles Euroopa Kohus teatavad tegurid, mida võib arvesse võtta. (
36
) Sama kohtuotsuse punktis 56 märkis Euroopa Kohus, et pädev kohus võib muu hulgas arvestada rikutud õigusnormi selguse ja täpsuse astet, kaalutlusruumi ulatust, mille rikutud norm jätab liikmesriigi või liidu ametiasutustele, liikmesriigi kohustuste rikkumise või põhjustatud kahju tahtlikku või mittetahtlikku iseloomu, õigusnormi võimaliku rikkumise vabandatavust või mittevabandatavust, (
37
) asjaolu, et liidu institutsiooni võetud meetmed võisid soodustada liidu õigusega vastuolus olevate riigisiseste meetmete vastuvõtmist või säilitamist. (
38
) Igal juhul on liidu õiguse rikkumine ilmselge juhul, kui see kestis edasi, hoolimata kohtuotsusest, millega liikmesriigi kohustuste väidetav rikkumine on tuvastatud, Euroopa Kohtu eelotsusest või antud valdkonnas väljakujunenud kohtupraktikast, mille kohaselt kõnesolev käitumine on õigusvastane. (
39
)
58.
Siiski, kui liikmesriigil oli kõigest märkimisväärselt väike või isegi olematu kaalutlusruum, võib liidu õiguse lihtne rikkumine olla piisav, et tuvastada piisavalt selge rikkumise esinemine. (
40
)
2) Kas direktiivi 2013/33 artikli 18 lõige 9 jätab liikmesriikidele kaalutlusõiguse
59.
Direktiivi 2013/33 artikli 18 lõige 9 näib jätvat liikmesriikidele mõningase kaalutlusruumi selles, kuidas nad lahendavad olukordi, kus majutusvõimalused on ammendunud. Sellega seoses lubab nimetatud säte liikmesriikidel määrata erandjuhtudel kindlaks teistsuguseid eeskirju materiaalsete vastuvõtutingimuste kohta, kui majutusvõimalused on ajutiselt ammendunud. See viitab, et liikmesriikidel on mõningane paindlikkus otsustada, kuidas pakkuda materiaalseid vastuvõtutingimusi siis, kui majutust ei ole saadaval. Selles aspektis tuleb tähele panna, et direktiivi 2013/33 artikli 18 lõikes 9 ei ole täpselt kindlaks määratud, kuidas peavad liikmesriigid tulema toime võimaluste nappusega, mis tähendab, et neil on mõningane kaalutlusõigus otsustada, milliseid meetmeid konkreetselt võtta – kas erakorraliste varjupaikade, ajutise majutuse, rahalise toetuse või muude lahenduste kaudu. Seda järeldust toetab Euroopa Kohtu praktika, milles on selgitatud, et kohustus tagada materiaalsed vastuvõtutingimused on kohustuslik, kuid liikmesriikidel on mõningane kaalutlusruum selles, kuidas see saavutatakse. (
41
)
60.
Näiteks sedastas Euroopa Kohus oma otsuses Saciri, et liikmesriikidel on kaalutlusruum valida, kuidas nad materiaalseid vastuvõtutingimusi tagavad – kas otsese majutamise või rahaliste toetuste kaudu. Ent nagu komisjon kohtuistungil õigustatult märkis, kehtib see kaalutlusruum vahendite, mitte põhimõtte suhtes. Ehkki see kohtuotsus käsitles üldisi vastuvõtutingimusi, mitte direktiivi 2013/33 artikli 18 lõikega 9 ette nähtud erandeid, on põhimõte, et liikmesriikidel on liidu õigusega ette nähtud piirangute raames teatav paindlikkus, asjakohane ka käesoleval juhul.
61.
Tuleb tähele panna, et direktiivi 2013/33 artikli 18 lõikega 9 on kehtestatud nii alus kui ka piir liikmesriikide pädevusele teha erandeid artikli 18 lõigetest 1–8 – kuid mitte selle direktiiviga või liidu varjupaigaõiguse kui tervikuga ette nähtud laiematest kohustustest. Direktiivi 2013/33 artikli 18 lõige 9 annab liikmesriikidele vaid väga piiratud kaalutlusõiguse, sest selles on viidatud „[kindlaksmääratavatele] üksikasjalik[ele] eeskirjad[ele], mis erinevad“ seoses materiaalsete vastuvõtutingimustega. Samuti on direktiivi 2013/33 artikli 18 lõikes 9 ühemõtteliselt ette nähtud kohustus katta rahvusvahelise kaitse taotlejate „põhivajadused“. Järelikult, kuigi liikmesriigid saavad valida vastuvõtutingimuste võimaldamise meetodi, ei saa nad hoiduda kõrvale liidu õigusest tulenevatest kohustustest rahuldada põhivajadused, nagu piisav majutus rahvusvahelise kaitse taotlejatele, (
42
) et tagada nende taotlejate põhiõiguste austamine.
62.
Selles aspektis on oluline osutada direktiivi 2013/33 eesmärgile tagada, et järgitakse täielikult põhiõigust inimväärikusele, mis on ette nähtud harta artiklis 1, mis on tihedalt seotud harta artikliga 4. (
43
) Õigus inimväärikusele on absoluutne ja erandivõimaluseta õigus, (
44
) millel rajanevad teised põhiõigused, ja seda ei saa piirata.
63.
Sellele vastavalt on Euroopa Kohus korduvalt kinnitanud, et direktiivi 2013/33 üldise ülesehitusega, samuti harta artiklis 1 ette nähtud inimväärikuse vääramatuse austamisega on absoluutses vastuolus see, kui varjupaigataotlejale ei võimaldata isegi ajutiselt miinimumnõuete kohaseid materiaalseid vastuvõtutingimusi, mis on selle direktiiviga ette nähtud. (
45
) Selles osas, mis puudutab liikmesriikidele kehtestatud miinimumnõuete laadi, on direktiivi 2013/33 põhjenduses 11 märgitud, et rahvusvahelise kaitse taotlejatele tuleb tagada „inimväärne elatustase“. (
46
)
64.
Euroopa Kohus on muu hulgas kohtuotsuses Saciri toonitanud, et olenemata sellest, kas materiaalsed vastuvõtutingimused tagatakse loonusena või rahaliste toetuste või vautšerite kujul, peavad need olema piisavad, et „varjupaigataotlejatele oleks garanteeritud nende põhivajadused“, (
47
) mis tähendab, et neist peab piisama kindlustamaks varjupaigataotlejatele väärikas ja adekvaatne elatustase, mis tagab varjupaigataotlejatele tervise ja toimetuleku, võimaldades neil eelkõige saada majutust, vajaduse korral erasektori üüriturult. (
48
) Käesolevas asjas tuleb juhtida tähelepanu Euroopa Kohtu väljendatud konkreetsele seisukohale, et liikmesriikide ülesanne on kindlustada varjupaigataotlejate vastuvõtu miinimumnõuete järgimine nende asutuste poolt, kusjuures vastuvõtuvõrgustiku täiskoormus ei õigusta mingit kõrvalekaldumist nende miinimumnõuete järgimisest. (
49
)
65.
Samuti on Euroopa Kohus märkinud, et inimväärikuse täielik austamine harta artikli 1 tähenduses nõuab, et asjasse puutuv isik ei satuks nii äärmuslikku materiaalsesse puudusse, et tal ei oleks võimalik rahuldada oma kõige esmasemaid vajadusi, nagu eelkõige enda majutamine, toitmine, riietamine ja pesemine, ning mis kahjustaks tema füüsilist või vaimset tervist või asetaks ta alandavasse olukorda, mis rikub inimväärikust. (
50
) Peale selle on Euroopa Kohus otsustanud, et kui liikmesriigi asutuste ükskõiksuse tagajärjel satuks täielikult riigi abist sõltuv isik olenemata oma tahtest ja isiklikest valikutest nii äärmuslikku materiaalsesse puudusse, et tal ei oleks võimalik rahuldada oma kõige esmasemaid vajadusi, nagu eelkõige enda toitmine, pesemine ja majutamine, ning mis kahjustaks tema füüsilist või vaimset tervist või asetaks ta alandavasse olukorda, mis rikub inimväärikust, oleks tegu harta artikli 4 rikkumisega. (
51
)
66.
Selles aspektis on Euroopa Kohus materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamist käsitlevas kohtuasjas kinnitanud, et kui kas või ajutiselt jäetakse tagamata kõik materiaalsed vastuvõtutingimused või niisugused materiaalsed vastuvõtutingimused, mis hõlmavad majutust, toitu või rõivaid, oleks see vastuolus kohustusega tagada taotlejale inimväärne elatustase, sest see võtaks temalt võimaluse rahuldada oma kõige esmasemad vajadused, nagu enda majutamine, toitmine, riietamine ja pesemine. (
52
)
67.
Seda arvesse võttes asun seisukohale, et direktiivi 2013/33 artikli 18 lõiget 9 koostoimes harta artiklites 1 ja 4 sätestatud õigusega inimväärikusele ja kaitsega ebainimliku või alandava kohtlemise eest tuleb tõlgendada esiteks kui vääramatu jõu mõju konkreetset väljendust, võttes arvesse selle selget funktsiooni erandlike asjaolude puhuks ette nähtud piiratud erandina; teiseks nii, et see on kohaldatav rahvusvahelise kaitse taotlejate massilise sissevoolu olukorras, mille tõttu tavapärased majutusvõimalused vastuvõtvas liikmesriigis ammenduvad, ning kolmandaks nii, et see ei võimalda liikmesriigil tugineda kahju hüvitamise nõude kontekstis vääramatu jõu mõjule põhjusel, et majutusvõimalused on niisuguse sissevoolu tõttu ammendunud.
68.
Kui Euroopa Kohus leiab, et käesolevat asja ei saa lahendada direktiivi 2013/33 artikli 18 lõike 9 alusel, ja peab vajalikuks analüüsida vääramatu jõu mõju kasutatavust iseseisva kaitseargumendina, pakun teise võimalusena välja järgmised argumendid.
B. Vääramatu jõu mõju kui iseseisev kaitseargument
69.
Eeldusel, et vääramatu jõu mõjule saab tugineda kui iseseisvale kaitseargumendile liikmesriigi poolt direktiivi 2013/33 rikkumisega tekitatud kahju hüvitamise nõude vastu, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas see kaitseargument on käesoleva juhtumi asjaoludel kasutatav.
1.
Asjaomase liikmesriigi poolt rikutud õigusnormi kindlakstegemine
70.
Sissejuhatavalt tuleb märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole kindlaks teinud, millist direktiivi 2013/33 õigusnormi on asjaomane liikmesriik rikkunud. Selle asemel viitab ta sellele, et on rikutud „liidu õigusest tuleneva[id] kohustus[i]“, mille aluseks „on hartas (praegusel juhul artiklis 1) sätestatud puutumatud õigused ja mis on [selles direktiivis] sõnastatud imperatiivsetena, st erandit mittevõimaldavatena, ning mis on seotud kõige elementaarsemate minimaalseks inimväärikuseks vajalike vajaduste katmisega“.
71.
Minu arvates on enne Brasserie du pêcheuri ja Factortame’i kriteeriumi teise osa kohaldamist oluline kindlaks teha, millist sätet on asjaomane liikmesriik rikkunud.
72.
Sellega seoses nähtub Euroopa Kohtule esitatud toimikust, et kui vääramatu jõu mõjule tuginetakse kui alusele direktiivi 2013/33 järgimata jätmiseks, toimib vääramatu jõu mõju „blanketse põhjendusena“, sest selle eesmärk on põhjendada kõikide selle direktiivi sätete järgimata jätmist. Kaebajate väiteid analüüsides näib aga, et sätted, mida Iirimaa on rikkunud, on ette nähtud direktiivi 2013/33 artiklites 17 ja 18. Kuigi see, millist konkreetset õigusnormi on rikutud, on liikmesriigi kohtu tuvastada, eeldan käesolevas asjas, et vaidlusalune õigusnorm sisaldub nendes kahes direktiivi 2013/33 artiklis.
2.
Brasserie du pêcheuri ja Factortame’i kriteeriumi teine osa ja kaalutlusõiguse hindamine
73.
Minister väidab, et selles osas, mis puudutab piisavalt selge rikkumise esinemist, peab liikmesriigi kohus muu hulgas arvesse võtma, kas rikkumine oli tahtlik või tahtmatu, kas õigusnormi rikkumine oli vabandatav või vabandamatu, ning liidu institutsioonide hoiakuid. Sisuliselt väidab ta, et massiline Ukraina põgenike sissevool pärast sõja algust 2022. aastal ja rahvusvahelise kaitse taotlejate arvu kasv pärast COVID‑19 pandeemiat kujutavad endast vääramatu jõu mõju olukorda, mistõttu kaebajate õiguste rikkumine oli tahtmatu.
74.
Nagu eespool selgitatud, sõltub Brasserie du pêcheuri ja Factortame’i kriteeriumi teine osa kaalutlusõigusest. (
53
) Selles aspektis tuleb eristada ühest küljest „põhivajaduste“ rikkumist direktiivi 2013/33 artikli 18 lõike 9 tähenduses ja teisest küljest muude selle direktiivi artiklites 17 ja 18 sätestatud kohustuste rikkumist, sest liikmesriikidel ei ole nende sätete rakendamisel samasugusel määral kaalutlusõigust. Erinevalt direktiivi 2013/33 artikli 18 lõike 9 viimases lauses kasutatud mõistest „põhivajadused“ (
54
) on muude direktiivi 2013/33 artiklites 17 ja 18 sätestatud kohustuste puhul võimalik kaalutlusõigus mõningates valdkondades, nagu vahendid rahvusvahelise kaitse taotleja niisuguste materiaalsete vajaduste rahuldamiseks, mis ulatuvad kaugemale nende põhivajaduste katmisest.
75.
Nimelt on direktiivi 2013/33 artikli 18 lõike 9 lõpuosas ette nähtud erandivõimaluseta minimaalne „põhivajaduste“ standard sama direktiivi artiklite 17 ja 18 laiemas raamistikus. Selle eesmärk on tagada, et liikmesriigid jääksid seotud absoluutse nõudega kaitsta taotlejate põhivajadusi, seega sisuliselt nullides liikmesriikidele antud kaalutlusõiguse, kui nad ei kata rahvusvahelise kaitse taotleja põhivajadusi. Käsitledes nõudeid, mis tulenevad mõistest „põhivajadused“ tõlgendatult koostoimes harta artikliga 1, on selge, et liikmesriikidel ei ole kaalutlusõigust küsimuses, kas nad võivad neid põhivajadusi katta. Seega on kõigest nende põhivajaduste rahuldamata jätmine ise piisav, et kujutada endast piisavalt selget rikkumist, ilma et oleks vaja kaaluda võimalikke muid asjaolusid Brasserie du pêcheuri ja Factortame’i kriteeriumi teise osa alusel.
76.
Niisugune selle kriteeriumi tõlgendamine on samuti kooskõlas hartaga, sest mõiste „põhivajadused“ on olemuslikult seotud inimväärikusega, mis on, nagu olen eespool selgitanud, absoluutne ja erandivõimaluseta õigus, millel rajanevad teised põhiõigused ja mida ei saa piirata. (
55
) See tähendab et ka kõigest harta artikliga 1 ette nähtud kohustuse rikkumine on alati selge. Puutumatus harta artikli 1 tähenduses tähendab, et sellest kaitsest ei või kunagi loobuda, isegi mitte hädaolukordades. (
56
)
77.
Seega rikub põhivajaduste tagamise kohustuste täitmata jätmine Brasserie du pêcheuri ja Factortame’i kriteeriumi teise osa kontekstis asjaomase isiku inimväärikust, muutes rikkumise automaatselt piisavalt selgeks.
78.
Käesolevas asjas on küsimus selles, kas vääramatu jõu mõjuga saab põhjendada seda, kui ei täideta kohustust katta rahvusvahelise kaitse taotlejate „põhivajadused“, mis on olemuslikult seotud põhiõigusega inimväärikusele. Kui see rikkumine mõjutab absoluutseid õigusi, nagu õigus inimväärikusele, on minu hinnangul keeruline tugineda vääramatu jõu mõjule – just seetõttu, et nendest õigustest ei saa teha erandeid.
79.
Kuna direktiiviga 2013/33 on rakendatud põhiõigustega seotud kohustusi, tuleb seda tõlgendada kooskõlas harta artiklitega 1 ja 4, mille tõlgendamisel tuleb harta artikli 52 lõikes 3 sätestatud kohustuse kohaselt arvesse võtta Euroopa Inimõiguste Kohtu (EIK) praktikat seoses EIÕK artikliga 3. Seda kohtupraktikat tuleb arvesse võtta selle kindlakstegemisel, kas liikmesriik on jätnud katmata rahvusvahelise kaitse taotlejate „põhivajadused“ selle direktiivi artikli 18 lõike 9 tähenduses.
80.
Sellega seoses on oluline tähele panna, et EIK leidis oma 2. juuli 2020. aasta otsuses N.H. jt vs. Prantsusmaa, (
57
) et Prantsusmaa on rikkunud EIÕK artiklit 3 olukorras, kus olid jäetud rahuldamata varjupaigataotlejate põhivajadused, nagu peavari ja sanitaarvõimalused. EIK hinnang põhines mitmel olulisel kriteeriumil, mille hulka kuulusid esiteks rahvusvahelise kaitse taotlejate materiaalsed elutingimused sel ajal, kui nad ootasid oma varjupaigataotluste lahendamist; teiseks ajavahemik, mille jooksul kaebajad olid nendes tingimustes viibinud, ja piisava toetuse puudumine sel ajal; (
58
) kolmandaks riigi positiivse kohustuse olemasolu; (
59
) neljandaks kaebajate eriline haavatavus varjupaigataotlejatena, ja viiendaks see, kas riigi ametiasutused olid astunud vajalikud sammud tagamaks, et kaebajatel on juurdepääs majutusele ja muudele sotsiaalabi vormidele. Rikkumise tuvastamisele aitas kaasa õigel ajal ja tõhusalt tegutsemata jätmine. (
60
)
81.
Selles aspektis on EIK otsuses N.H. jt vs. Prantsusmaa määratud kindlaks künnis, millest allpool muutuvad materiaalsed tingimused ebainimlikuks või alandavaks. See tähendab, et liidu õigust ei saa tõlgendada viisil, mis võimaldaks liikmesriikidel rakendada madalamaid riigisiseseid standardeid. Seepärast ei saa piisava majutuse, inimväärse elatustaseme säilitamiseks piisavate vahendite ja tervishoiuteenuste kättesaadavusega seotud nõuded olla direktiivi 2013/33 tõlgendamisel madalamad harta artikli 1 kohaselt nõutust. Muidu ohustaksid need madalamad standardid varjupaigataotlejaid oludega, milles neid ebainimlikult või alandavalt koheldakse. Sellega seoses tuleb tähele panna, et kohtuotsuses Ibrahim jt ei määranud Euroopa Kohus raskusastme künnist kindlaks EIÕK artiklit 3 käsitlevale EIK praktikale viidates, vaid viitas hoopis kohtuotsuses Jawo seatud künnisele, milleks on „äärmuslik materiaalne puudus“. (
61
) Samuti näib, et rikkumise selguse määrab peamiselt isikute kannatuste määr, mida on vaja harta artikli 1 kohaldamiseks, mitte riigi tahe ega süü.
82.
Järelikult, kui liikmesriik jätab rahuldamata põhivajadused või pakkumata elatusvahendid või tervishoiuteenused, rikub ta direktiivi 2013/33 artikleid 17 ja 18 koostoimes harta artiklitega 1 ja 4. Seega ei saa liikmesriik tugineda vääramatu jõu mõjule, et põhjendada rahvusvahelise kaitse taotlejate põhivajaduste rahuldamata jätmist. Samuti, isegi kui nõustuda, et liikmesriik võib jätta teatavad direktiivi sätted järgimata vääramatu jõu mõjul, oleks tal ikkagi aktiivne kohustus kaitsta inimväärikust. (
62
)
83.
Sellest järeldub ka, et Brasserie du pêcheuri ja Factortame’i kriteeriumi teise osa seisukohast – kui Euroopa Kohus seda veel analüüsib – ei ole liikmesriikidel kaalutlusõigust alandada kaitse taset allapoole miinimumstandardeid, mis on nõutud harta artiklitega 1 ja 4, mille eesmärk on hoida ära ebainimlik või alandav kohtlemine. Ehkki liikmesriikidele on jäetud mõningane kaalutlusõigus selles, kuidas nad korraldavad ja rakendavad vastuvõtutingimusi, on nad kohustatud järgima direktiivi 2013/33 rakendamisel põhiõiguste kaitse miinimumkünnist. Kui Iirimaa seda ei teinud – mis on eelotsusetaotluse esitanud kohtu tuvastada –, ei saa Brasserie du pêcheuri ja Factortame’i kriteeriumi teise osa kohaldamisel arvesse võtta ministri argumenti, et vääramatu jõu mõjul põhinev kaitseargument on käesoleval juhul põhjendatud, kuna rikkumine ja sellest tekkinud kahju olid tahtmatud või mittetahtlikud ning vaidlusalune viga vabandatav.
84.
Lõpuks väidab minister, et liidu tasandil tehtavad jõupingutused rände‑ ja varjupaigaleppe sõlmimiseks eesmärgiga saavutada õiglasem rahvusvahelise kaitse taotlejate jaotamine, on samaväärsed „[liidu] institutsiooni suhtumisega“ Brasserie du Pêcheuri ja Factortame’i kriteeriumi alusel. Ministri sõnul kajastab see lepe Euroopa Liidu teadlikkust sellest, et praegune õigusraamistik ei võimalda varjupaigataotluste õiglast jaotamist. Selles aspektis on oluline esile tõsta, et nimetatud lepe ei asenda, muuda ega peata tagasiulatuvalt direktiivi 2013/33 sätteid. Kuni seadusandlike muudatuste vastuvõtmise ja jõustumiseni jäävad liikmesriikidele siduvaks kehtivad õigusnormid ja liikmesriigid peavad tagama nende järgimise. Järelikult ei saa minister tugineda rände‑ ja varjupaigaleppe sõlmimisele kui alusele, millega põhjendada seda, et Iirimaa ei katnud rahvusvahelise kaitse taotlejate põhivabadusi. Samuti, ehkki selles paktis sedastatakse puudusi Euroopa ühist varjupaigasüsteemi reguleerivas seadusandlikus raamistikus, ei tähenda see õigusnormi rikkumise lubamist liidu tasandil. Niisugune sedastamine ei võrdu institutsiooni suhtumisega, mis vabastab liikmesriigid vastutusest varem toime pandud põhiõiguste rikkumiste eest.
85.
Järelikult, kui liikmesriik ei rahulda rahvusvahelise kaitse taotleja põhivajadusi, rikub ta direktiivi 2013/33 artikleid 17 ja 18 koostoimes harta artiklitega 1 ja 4 ning tal ei ole õigust põhjendada seda vääramatu jõu mõjuga.
V. Ettepanek
86.
Kõikidel eespool kirjeldatud kaalutlusel teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada:
Euroopa Parlamendi 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/33/EL, millega sätestatakse rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded, artikli 18 lõiget 9 koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklites 1 ja 4 sätestatud õigusega inimväärikusele ja kaitsele ebainimliku või alandava kohtlemise eest
tuleb tõlgendada esiteks kui vääramatu jõu mõju konkreetset väljendust, võttes arvesse selle selget funktsiooni erandlike asjaolude puhuks ette nähtud piiratud erandina; teiseks nii, et see on kohaldatav rahvusvahelise kaitse taotlejate massilise sissevoolu olukorras, mille tõttu tavapärased majutusvõimalused vastuvõtvas liikmesriigis ammenduvad, ning kolmandaks nii, et see ei võimalda liikmesriigil tugineda kahju hüvitamise nõude kontekstis vääramatu jõu mõjule põhjusel, et majutusvõimalused on niisuguse sissevoolu tõttu ammendunud.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv (ELT 2013, L 180, lk 96).
(
3
)	19. novembri 1991. aasta kohtuotsus (C‑6/90 ja C‑9/90, EU:C:1991:428, punkt 35).
(
4
)	5. märtsi 1996. aasta kohtuotsus (C‑46/93 ja C‑48/93, EU:C:1996:79, punkt 31).
(
5
)	19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, punkt 54).
(
6
)	Vt samuti 28. juuli 2016. aasta kohtuotsus Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, punkt 22), 18. jaanuari 2022. aasta kohtuotsus Thelen Technopark Berlin (C‑261/20, EU:C:2022:33) ja 28. juuni 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania (liidu õiguse rikkumine seadusandja poolt) (C‑278/20, EU:C:2022:503, punkt 31). See põhimõte kehtib liidu õiguse liikmesriigipoolse rikkumise mis tahes juhul ja seda olenemata sellest, milline ametivõim täpselt rikkumise toime pani (19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Deutsche Umwelthilfe, C‑752/18, EU:C:2019:1114, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
7
)	13. märtsi 2007. aasta kohtuotsus Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, EU:C:2007:161, punkt 116).
(
8
)	SI 230/2018.
(
9
)	[2023] IEHC 187.
(
10
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2015. aasta direktiiv (EL) 2015/2302, mis käsitleb pakettreise ja seotud reisikorraldusteenuseid ning millega muudetakse määrust (EÜ) nr 2006/2004 ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2011/83/EL ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 90/314/EMÜ (ELT 2015, L 326, lk 1).
(
11
)	C‑407/21, edaspidi kohtuotsus UFC – Que choisir ja CLCV, EU:C:2023:449 (punktid 51, 60 ja 62).
(
12
)	Ibid, punkt 54. Vt samuti minu ettepanek kohtuasjas UFC – Que choisir ja CLCV (C‑407/21, EU:C:2022:690, punkt 55).
(
13
)	C‑509/11, EU:C:2013:613 (punktid 49 ja 50). Euroopa Kohus järeldas, et raudtee-ettevõtjal ei ole õigust lisada veolepingu üldtingimustesse klauslit, mille kohaselt ta vabaneb piletihinna hüvitamise kohustusest hilinemise korral juhul, kui hilinemise tingis vääramatu jõud (punkt 52).
(
14
)	Vt muu hulgas 30. septembri 2021. aasta kohtuotsus kontrollikoda vs. Pinxten (C‑130/19, EU:C:2021:782, punkt 781 ja seal viidatud kohtupraktika). Vääramatu jõu mõju doktriini on kohaldatud mitmesugustes liidu õiguse valdkondades, nagu konkurentsiõigus, tolliõigus ja riigihanked.
(
15
)	25. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Vilkas (C‑640/15, edaspidi kohtuotsus Vilkas, EU:C:2017:39, punkt 54) ja kohtuotsus UFC – Que choisir ja CLCV (punkt 53).
(
16
)	25. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa (joogivee trihalometaanisisaldus) (C‑481/22, EU:C:2024:85). Ajalise piirangu kohta vt eelotsusemenetluse kontekstis kohtuotsus UFC – Que choisir ja CLCV (punktid 67 ja 75). Vt samuti minu ettepanek nimetatud kohtuasjas (C‑407/21, EU::C:2022:690, punkt 80), kus ma väidan, et selles asjas vaidluse all olnud riigisisesed õigusnormid ei olnud ilmselgelt sõnastatud nii, et nende mõju piirduks ajaga, mida on vaja endast vääramatut jõudu kujutada võivast sündmusest põhjustatud raskuste lahendamiseks.
(
17
)	8. juuni 2023. aasta kohtuotsus komisjon vs. Slovakkia (õigus lõpetada leping lõpetamistasu maksmata) (C‑540/21, EU:C:2023:450, punktid 81–88). Üldisemalt on kohtupraktikas välja kujunenud, et erandeid liikmesriikide kohustustest, mis tulenevad liidu õigusest, tuleb tõlgendada kitsalt (vt selle kohta 17. detsembri 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari (rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtmine), C‑808/18, EU:C:2020:1029, punkt 215).
(
18
)	Kohtuotsus Vilkas (punkt 53).
(
19
)	Ibid. (punkt 56).
(
20
)	Kohtuotsus UFC – Que choisir ja CLCV (punkt 54). Rangemat standardit kohaldati seoses kasvuhoonegaaside heitkoguseid käsitleva direktiiviga 17. oktoobri 2013. aasta kohtuotsuses Billerud Karlsborg ja Billerud Skärblaca (C‑203/12, EU:C:2013:664, punkt 31), milles Euroopa Kohus viitas kohtuotsusele Ferriera Valsabbia jt vs. komisjon (liidetud kohtuasjades 154/78, 205/78, 206/78, 226/78–228/78, 263/78, 264/78, 31/79, 39/79, 83/79 ja 85/79, EU:C:1980:81, punkt 140), tuginedes välistele põhjustele, mis on takistamatud ja vältimatud, nii et see muudab asjaomase isiku kohustuste täitmise objektiivselt võimatuks.
(
21
)	Vt 19. detsembri 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia (C‑68/11, EU:C:2012:815, punkt 64).
(
22
)	Kohtuotsus UFC – Que choisir ja CLCV (punkt 72).
(
23
)	4. juuli 2000. aasta kohtuotsus Haim (C‑424/97, EU:C:2000:357, punkt 28).
(
24
)	Vt 8. juuni 2023. aasta kohtuotsus komisjon vs. Slovakkia (õigus lõpetada leping lõpetamistasu maksmata) (C‑540/21, EU:C:2023:450). See kohtuasi puudutas seda, kuidas Slovakkia oli vastu võtnud seaduse nr 136/2020, millega muudeti seniseid seadusi nii, et reisibürood saaksid pakkuda oma klientidele kehtiva pakettreisilepingu muudatust või asenduspakettreisi selle asemel, et maksta raha 14 päeva jooksul tagasi, nagu oli nõutud pakettreiside direktiivi artikliga 12.
(
25
)	Sealsamas leidis Euroopa Kohus, et Slovakkia õigusnormid, millega vabastati kõik pakettreiside korraldajad pandeemia tõttu tagasimaksekohustusest, ei vasta tingimustele, mis reguleerivad vääramatu jõu mõjule tuginemist. Euroopa Kohus märkis, et need õigusnormid ei ole kohaldatavad üksnes juhul, kui rahalised raskused on tegelikult tekkinud, vaid laienevad kõikidele pandeemiast mõjutatud lepingutele, ilma et võetaks arvesse reisikorraldajate konkreetset finantsolukorda.
(
26
)	Direktiivi 2013/33 põhjendus 1.
(
27
)	Nagu nähtub määratlustest direktiivi 2013/33 artikli 2 punktidest f ja g, tähendavad „materiaalsed vastuvõtutingimused“ nende meetmete täielikku kogumit, mida liikmesriigid selle direktiivi kohaselt taotlejatele tagavad, ning need hõlmavad majutust, toitu ja rõivaid, mida antakse loonusena või rahaliste toetuste või kupongidena või nende kolme kombinatsioonina, ning päevaraha.
(
28
)	Vt analoogia alusel 8. juuli 1987. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia (247/85, EU:C:1987:339, punkt 7), 7. märtsi 1996. aasta kohtuotsus Associazione Italiana per il WWF jt (C‑118/94, EU:C:1996:86, punkt 21) ja 11. novembri 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia (C‑164/09, EU:C:2010:672, punkt 28).
(
29
)	Vt analoogia alusel 8. juuni 2006. aasta kohtuotsus WWF Italia jt (C‑60/05, EU:C:2006:378, punkt 34) ja 23. aprilli 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Soome (isahahkade kevadjaht) (C‑217/19, EU:C:2020:291, punkt 66).
(
30
)	See on kooskõlas nõukogu 20. juuli 2001. aasta direktiiviga 2001/55/EÜ miinimumnõuete kohta ajutise kaitse andmiseks ümberasustatud isikute massilise sissevoolu korral ning meetmete kohta liikmesriikide jõupingutuste tasakaalustamiseks nende isikute vastuvõtmisel ning selle tagajärgede kandmisel (EÜT 2001, L 212, lk 12; ELT eriväljaanne 19/04, lk 162), milles on sõnaselgelt ette nähtud mehhanismid massilise sissevooluga toimetulekuks. Äärmusliku kriisi korral võib Euroopa Liit tugineda sellele direktiivile, milles on ette nähtud kollektiivne mehhanism koormuse jagamiseks. Artiklis 1 on sätestatud, et selle direktiivi eesmärk on määrata kindlaks miinimumnõuded ajutise kaitse andmiseks selliste ümberasustatud isikute massilise sissevoolu korral, kes ei saa päritoluriiki tagasi pöörduda, ning tasakaalustada liikmesriikide jõupingutusi nende isikute vastuvõtmisel ning selle tagajärgede kandmisel. Direktiivi artikli 2 punkti a kohaselt on selle kaitse rakendamise eesmärk muu hulgas hoida ära rahvusvahelise kaitse andmiseks kasutatava süsteemi ülekoormamist pagulasseisundi taotluste massilise ja üheaegse esitamisega ümberasustatud isikute ja teiste rahvusvahelise kaitse taotlejate huvides.
(
31
)	17. detsembri 2020. aasta kohtuotsus (C‑808/18, EU:C:2020:1029).
(
32
)	Vt selle kohtuotsuse punktid 222 ja 223. Seda järeldust kinnitavad arvukad viited „erandlikele asjaoludele“, mis hõlmavad „ootamatut ja massilist varjupaigataotlejate sissevoolu“, seletuskirjas nõukogu 27. jaanuari 2003. aasta direktiivile 2003/9/EÜ, millega sätestatakse varjupaigataotlejate vastuvõtu miinimumnõuded (EÜT 2003, L 31, lk 18; ELT eriväljaanne 19/06, lk 101): vt ettepanek: nõukogu direktiiv, millega sätestatakse varjupaigataotlejate vastuvõtu miinimumnõuded (KOM(2001) 181 (lõplik)) (EÜT 2001, C 213 E, lk 286). Vaidlusalune erand tuleneb selle direktiivi artikli 14 lõikest 8. Majutusvõimaluste ammendumise hüpotees kujundati välja sellele järgnenud seadusandlikus menetluses ja seetõttu ei ole selles seletuskirjas sellele viidatud.
(
33
)	Vt eespool punkt 37.
(
34
)	Vt nt seoses Euroopa Liidu lepinguvälise vastutusega 4. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Ombudsman vs. Staelen (C‑337/15 P, EU:C:2017:256, punkt 37). Samuti, mis puudutab liikmesriike, tähendab piisavalt selge rikkumine seda, et „liikmesriik on ilmselgelt ja oluliselt ületanud oma kaalutlusõiguse piire“. Vt nt 4. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Kantarev (C‑571/16, EU:C:2018:807, punkt 105).
(
35
)	Vt kohtujurist Bobeki ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Madalmaad (C‑395/17, EU:C:2019:98, punkt 59).
(
36
)	Vt samuti 26. jaanuari 2010. aasta kohtuotsus Transportes Urbanos y Servicios Generales (C‑118/08, EU:C:2010:39, punkt 30) ja 25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Balgarska Narodna Banka (C‑501/18, EU:C:2021:249, punkt 113). Vt samuti kohtujurist Ćapeta ettepanek kohtuasjas Dyson jt vs. komisjon (C‑122/22 P, EU:C:2023:552, punkt 70).
(
37
)	Vt samuti 4. detsembri 2003. aasta kohtuotsus Evans (C‑63/01, EU:C:2003:650, punkt 86 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
38
)	13. märtsi 2007. aasta kohtuotsus Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, EU:C:2007:161, punkt 119 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
39
)	Ibid. (punkt 120).
(
40
)	Vt 23. mai 1996. aasta kohtuotsus Hedley Lomas (C‑5/94, EU:C:1996:205, punkt 28) ja 25. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus Robins jt (C‑278/05, EU:C:2007:56, punkt 71).
(
41
)	Vt 12. novembri 2019. aasta kohtuotsus Haqbin (C‑233/18, EU:C:2019:956), 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Saciri jt (C‑79/13, EU:C:2014:103; edaspidi „kohtuotsus Saciri“) ja 27. septembri 2012. aasta kohtuotsus Cimade ja GISTI (C‑179/11, EU:C:2012:594). Näiteks kohtuotsuses Saciri märkis Euroopa Kohus, et liikmesriigid peavad tagama, et varjupaigataotlejatel peab olema võimalik saada majutust ka erasektori üüriturul.
(
42
)	Vt kohtuotsus Saciri (punktid 35–40 ja 46–49).
(
43
)	Minimaalseid vastuvõtutingimusi käsitlevate kohtuasjade kontekstis on harta artikleid 1 ja 4 omavahel tihedalt seostatud 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsuses Jawo (C‑163/17, edaspidi kohtuotsus Jawo, EU:C:2019:218, punkt 92). See seos esines ka 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsuses Ibrahim jt (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 ja C‑438/17, edaspidi kohtuotsus Ibrahim jt, EU:C:2019:219) ning 24. aprilli 2018. aasta kohtuotsuses MP (varasema piinamise ohvri täiendav kaitse) (C‑353/16, EU:C:2018:276, punkt 36). Euroopa Kohus on osutanud, et see harta artiklis 4 sätestatud õigus, mis on tihedalt seotud õigusega inimväärikuse austamisele, on absoluutne. Vt selle kohta 5. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Aranyosi ja Căldăraru (C‑404/15 ja C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, punkt 85) ning 6. septembri 2016. aasta kohtuotsus Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630, punkt 56). Harta artiklis 1 sätestatud õiguse absoluutsuse ja erandituse kohta vt Dupré, C., „Article 1 – Human dignity“: Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., ja Ward, A. (toim), The EU Charter of Fundamental Rights – A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021, lk 14–15; Jones, J., „Human Dignity in the EU Charter of Fundamental Rights and its Interpretation Before the European Court of Justice“, Liverpool Law Review, 33, 2012, lk 287.
(
44
)	Vt 16. veebruari 2017. aasta kohtuotsus CK jt (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, punkt 59) ja 24. aprilli 2018. aasta kohtuotsus MP (varasema piinamise ohvri täiendav kaitse) (C‑353/16, EU:C:2018:276, punkt 36). Vt samuti Dupré, C., „Article 1 – Human dignity“: Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., ja Ward, A. (toim), The EU Charter of Fundamental Rights – A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021, lk 20. Olgugi et Euroopa inimõiguste konventsioonis ei ole inimväärikust õiguste hulgas sõnaselgelt loetletud, viitab selle põhiolemus sellele, et tegu on õigusega, millest ei saa teha erandeid. Kuigi see konventsioon ei sisalda selgelt eraldi artiklit, mis oleks pühendatud üksnes inimväärikusele, on see mõiste olemuslik ja sellel rajanevad mitmed selle konventsiooni sätted, nende hulgas artikkel 3, mis keelab piinamise ja ebainimlikult või alandavalt kohtlemise ja karistamise. Selles osas, mis puudutab EIÕK alusel kohustustest erandite tegemist, on EIÕK artikli 15 lõikes 2 ette nähtud, et teatavatest õigustest, nagu õigus elule (artikkel 2) ning piinamise ja ebainimlikult või alandavalt kohtlemise või karistamise keeld (artikkel 3), ei ole lubatud teha erandeid isegi hädaolukordades.
(
45
)	1. augusti 2022. aasta kohtuotsus Ministero dell’Interno (materiaalsete vastuvõtutingimuste tühistamine) (C‑422/21, EU:C:2022:616, punkt 39); kohtuotsus Saciri (punkt 35) ja 27. septembri 2012. aasta kohtuotsus Cimade ja GISTI (C‑179/11, EU:C:2012:594, punkt 56).
(
46
)	Vt samuti direktiivi 2013/33 põhjendus 35.
(
47
)	Kohtuotsus Saciri (punkt 48).
(
48
)	Muu hulgas märkis Euroopa Kohus kohtuotsuses Saciri (punkt 42), et toetused peavad olema piisavad, et katta majutus erasektoris või toetus sotsiaalabi kaudu, kui avaliku sektori majutusvõimalused varjupaigataotlejatele on üle koormatud.
(
49
)	Kohtuotsus Saciri (punkt 50).
(
50
)	12. novembri 2019. aasta kohtuotsus Haqbin (C‑233/18, EU:C:2019:956, punkt 46), milles on viidatud kohtuotsusele Jawo (punkt 92 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
51
)	Vt selle kohta kohtuotsus Jawo (punkt 92) ja 16. juuli 2020. aasta kohtuotsus Addis (C‑517/17, EU:C:2020:579, punkt 51).
(
52
)	Vt 12. novembri 2019. aasta kohtuotsus Haqbin (C‑233/18, EU:C:2019:956, punkt 47). Muu hulgas selgitas Euroopa Kohus selle kohtuotsuse punktides 47 ja 48, et karistus, mis seisneb selles, et kas või ajutiselt tühistatakse kõik materiaalsed vastuvõtutingimused või materiaalsed vastuvõtutingimused, mis hõlmavad majutust, toitu või rõivaid, oleks vastuolus nõudega tagada taotlejale inimväärne elatustase, sest see võtaks temalt võimaluse rahuldada oma kõige esmasemad vajadused ning kujutaks endast ka proportsionaalsuse nõude täitmata jätmist, sest isegi kõige karmimad karistused ei tohi jätta taotlejat ilma võimalusest rahuldada oma kõige esmasemad vajadused.
(
53
)	Vt eespool punkt 56.
(
54
)	Direktiivi 2013/33 artikli 18 lõike 9 lõpuosas on sätestatud, et „[k]õnealused erinevad tingimused peavad igal juhul katma põhivajadused“, millega on niisiis piiratud seda, millise ulatusega on erand kohustusest tagada selle sätte alusel materiaalsed vastuvõtutingimused erandlikel asjaoludel.
(
55
)	Vt eespool punkt 62.
(
56
)	Vt Dupré, C., „Article 1 – Human dignity“: Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., ja Ward, A. (toim), The EU Charter of Fundamental Rights – A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021, lk 20.
(
57
)	CE:ECHR:2020:0702JUD002882013.
(
58
)	See hõlmas niisuguseid asjaolusid nagu kodutus, põhivajaduste (toit, peavari, hügieen) rahuldamata jäämine ja viibimine karmides ilmastikuoludes.
(
59
)	EIK leidis, et need positiivsed kohustused eksisteerivad liidu õigusest tulenevalt. Vt nt selle kohtuotsuse punkt 116.
(
60
)	Nende asjaolude põhjal järeldas EIK, et N. H-d, K. T‑d ja A. J-i on koheldud vastuolus EIÕK artikliga 3, sest nad on kannatanud äärmuslikku materiaalset puudust ja riik ei ole neid piisavalt abistanud. S. G. osas aga EIK rikkumist ei tuvastanud. Nende juhtumite erinevus näis seisnevat selles, kui kaua olid taotlejad kannatanud.
(
61
)	Vt kohtuotsus Ibrahim jt (punkt 90).
(
62
)	Vt Dupré, C., „Article 1 – Human dignity“: Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., ja Ward, A. (toim), The EU Charter of Fundamental Rights – A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021, lk 19.