62024CC0151
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JEAN RICHARD DE LA TOUR
esitatud 10. juulil 2025 (
1
)
Kohtuasi C‑151/24 [Luevi] (
i
)
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
versus
V. M.
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Corte costituzionale (Itaalia konstitutsioonikohus))
Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2011/98/EL – Kolmandatest riikidest pärit ühtse loaga töötajate õigused – Artikkel 12 – Õigus võrdsele kohtlemisele – Sotsiaalkindlustus – Määrus (EÜ) nr 883/2004 – Artikkel 3 – Sotsiaalkindlustusliigid – Artikkel 70 – Mitteosamakselised rahalised erihüvitised – Sotsiaaltoetus – Liikmesriigi õigusnormid, mis ei luba sotsiaaltoetust anda ühtse loa omanikest kolmandate riikide kodanikele
I. Sissejuhatus
1.
Eelotsusetaotlus puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/98/EL, milles käsitletakse kolmandate riikide kodanikele liikmesriigis elamist ja töötamist võimaldava ühtse loa taotlemise ühtset menetlust ning liikmesriigis seaduslikult elavate kolmandatest riikidest pärit töötajate ühiseid õigusi, artikli 12 lõike 1 punkti e tõlgendamist (
2
).
2.
See taotlus puudutab vaidlust Itaalias elava Albaania kodaniku V. M. ja Istituto nazionale della previdenza sociale (riiklik hoolekandeamet, Itaalia, edaspidi „INPS“) vahel seoses sellega, et kõnealune amet keeldus maksmast V. M-le rahalist toetust, mis on ette nähtud ebakindlas majanduslikus olukorras olevatele üle 67aastastele isikutele.
3.
See taotlus pakub Euroopa Kohtule võimalust selgitada direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e, millega antakse kolmandate riikide ühtset luba omavatele kodanikele õigus vastuvõtva liikmesriigi kodanikega võrdsele kohtlemisele sotsiaalkindlustuses, sisulist kohaldamisala. Toon välja asjaolud, mis minu arvates õigustavad põhikohtuasjas kõne all oleva sotsiaaltoetuse maksmisest keeldumist.
II. Õiguslik raamistik
A.
Liidu õigus
4.
Käesolevas ettepanekus on viidatud direktiivi 2011/98 põhjendustele 19 ja 20 ning selle direktiivi artikli 2 punktidele b ja c, artikli 3 lõike 1 punktidele b ja c ning artiklile 12.
5.
Samuti on viidatud määruse (EÜ) nr 883/2004 (
3
) põhjendusele 1, artiklitele 3 ja 70 ning X lisale.
B.
Itaalia õigus
6.
8. augusti 1995. aasta seaduse nr 335, millega reformitakse kohustuslikku ja täiendavat pensionisüsteemi (legge n. 335 – Reforma del sistema pensionistico obbligatorio e complementare) (
4
), artikli 3 lõikes 6 on sätestatud, et sotsiaalpensioni ja selle suurendamise asemel saavad Itaalias elavad Itaalia kodanikud, kes on saanud 65aastaseks (alates 2019. aasta 1. jaanuarist 67aastaseks) ja kes vastavad käesolevas lõikes sätestatud sissetulekutingimustele, sotsiaaltoetust. Kui isikul on oma sissetulek, antakse toetust põhimõtteliselt vähendatud määraga kuni seaduses sätestatud aastase netosumma ulatuses. Kui sissetulek hiljem suureneb üle maksimaalse piirmäära, toob see kaasa sotsiaaltoetuse maksmise peatamise (
5
).
7.
23. detsembri 2000. aasta seaduse nr 388, millega kehtestatakse sätted iga‑aastase ja mitmeaastase riigieelarve koostamiseks (2001. aasta rahandusseadus) (legge n. 388 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2001)) (
6
) artikli 80 lõikes 19 on sätestatud, et sotsiaaltoetusi ja rahalisi hüvitisi, mis on kehtivate sotsiaalteenuseid käsitlevate õigusaktide alusel subjektiivsed õigused, antakse nendes õigusaktides sätestatud tingimustel elamisluba (
7
) omavatele välisriikide kodanikele; muude sotsiaaltoetuste ja -teenuste puhul võrdsustatakse Itaalia kodanikega välisriikide kodanikud, kellel on elamisluba kehtivusega vähemalt üks aasta.
8.
25. juuni 2008. aasta dekreetseaduse nr 112, mis käsitleb majanduse arengut, lihtsustamist, konkurentsivõimet, riigi rahanduse stabiliseerimist ja maksude võrdsustamist käsitlevaid kiireloomulisi sätteid (decreto-legge n. 112 – Disposizioni urgenti per lo sviluppo economico, la semplificazione, la competitività, la stabilizzazione della finanza pubblica e la perequazione tributaria) (
8
) mis võeti muudatustega vastu 6. augusti 2008. aasta seaduse nr 133 (legge n. 133) (
9
) alusel, artikli 20 lõikes 10 on sätestatud:
„Alates 1. jaanuarist 2009 makstakse [seaduse nr 335/95] artikli 3 lõikes 6 osutatud sotsiaaltoetust selleks õigustatud isikutele, tingimusel et nad on elanud riigis seaduslikult ja pidevalt vähemalt kümme aastat.“
III. Põhikohtuasja asjaolud ja eelotsuse küsimus
9.
Nagu nähtub Euroopa Kohtule edastatud toimikust, on Albaania kodanik V. M. alates 2006. aastast elanud seaduslikult Itaalias, omades perekondlikel põhjustel antud elamisluba (
10
), millega kaasnes luba töötada selles liikmesriigis.
10.
INPS keeldus talle maksmast seaduse nr 335/95 artikli 3 lõikes 6 sätestatud sotsiaaltoetust põhjendusega, et tal puudus pikaajalise elaniku ELi elamisluba.
11.
Pärast selle otsuse peale esitatud kaebuse rahuldamata jätmist esimeses kohtuastmes rahuldas Corte d’appello di Firenze (Firenze apellatsioonikohus, Itaalia) tema nõude, kuna kõnealuse sotsiaaltoetuse maksmise tingimuseks on üksnes vähemalt kümneaastane elamine Itaalias.
12.
Pärast INPSi esitatud kassatsioonkaebust selle otsuse peale esitas Corte suprema di cassazione (Itaalia kassatsioonikohus) 8. märtsi 2023. aasta kohtumäärusega eelotsusetaotluse esitanud kohtule, Corte costituzionalele (Itaalia konstitutsioonikohus) küsimusi, mis tulenevad põhiseaduse (Costituzione) erinevatest sätetest koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta (
11
) artikliga 34 ja direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punktiga e, ja on seotud seaduse nr 388/2000 artikli 80 lõike 9 põhiseadusele vastavusega osas, milles see seadus seab kõnealuse toetuse andmise sõltuvusse lisatingimusest, et välismaalastel peab olema pikaajalise elaniku ELi elamisluba.
13.
Viidates Corte costituzionale (konstitutsioonikohus) varasemale kohtupraktikale, leidis Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus), et on olemas põhiseaduslik kohustus anda kõnealust sotsiaaltoetust välismaalasele, kellel ei ole pikaajalise elaniku ELi elamisluba, lähtuvalt põhiseaduse artiklist 3 ja harta artiklist 34 tulenevate väärtuste läbipõimumise tunnustamisest ning Euroopa Kohtu antud erinevast direktiivi 2011/98 artikli 12 tõlgendusest (
12
).
14.
Lisaks sellele otsustas Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus), et seaduse nr 335/95 artikli 3 lõige 6 on vastuolus põhiseaduse artikli 38 esimese lõiguga, „kuna ei saa kahelda selle tihedas seoses harta artikliga 34, mis sätestab õiguse sotsiaal- ja eluasemetoetusele, mille eesmärk on „tagada rahuldav elu kõigile neile, kellel puuduvad piisavad elatusvahendid“ (24. aprilli 2012. aasta kohtuotsus Kamberaj (C‑571/10, EU:C:2012:233)“.
15.
Corte costituzionale (konstitutsioonikohus) rõhutas, et talle esitatud uued põhiseaduslikkuse küsimused põhinevad harta sätetel ja et ta on kohustatud neile vastama tema käsutuses olevate õigusinstrumentide abil (
13
). Selle kohtu arvates on need küsimused seotud peamiselt selle kindlaksmääramisega, kas kõnealune sotsiaaltoetus kuulub selliste sotsiaalkindlustushüvitiste hulka, mille puhul on kolmandate riikide kodanikel, kellele on töötamise eesmärgil väljastatud või kellel on vähemalt töötamist võimaldav elamisluba, õigus võrdsele kohtlemisele direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e kohaselt.
16.
Sellega seoses märgib Corte costituzionale (konstitutsioonikohus), et kõnealune sotsiaaltoetus on rahaline hüvitis, mida INPS annab taotluse esitamisel üle 65aastastele (alates 1. jaanuarist 2019 üle 67aastastele) isikutele, kes on ebakindlas majanduslikus olukorras, kuivõrd neil puudub sissetulek või nende sissetulek jääb alla selle toetuse maksimumsumma jaoks seadusega igal aastal kehtestatud piirmäära.
17.
Corte costituzionale (konstitutsioonikohus) tuletab meelde oma kohtupraktikat, mille kohaselt ühelt poolt antakse kõnealust sotsiaaltoetust sõltumata sellest, kas selle saaja on olnud töötaja ja tegemist on „puhtakujuliselt abirahaga“ (
14
). Selle ainus eesmärk on rahuldada selliste isikute vajadusi, kellel puuduvad piisavad majanduslikud vahendid ja kelle töövõime on vanaduse tõttu vähenenud.
18.
Teiselt poolt leidis Corte costituzionale (konstitutsioonikohus) 4. detsembri 2018. aasta otsuses nr 50/2019, et „seadusandja kaalutlusõiguse raames on võimalik anda rahalist hüvitist puudustkannatavale välismaalasele, kellel puudub pension, ainult juhul, kui tema integreerumine ühiskonda on teinud ta vääriliseks saama samasugust abi, nagu antakse Itaalia kodanikule“. Kõnealune kohus oli seisukohal, et Itaalia või liidu kodanike ja kolmandate riikide kodanike võrdne juurdepääs sotsiaalabile peaks piirduma teenuste ja hüvitistega, mis rahuldavad „üksikisiku esmavajadust, mille puhul ei ole lubatav territoriaalse päritoluga seotud vahetegemine“ ning mis annavad üksikisikutele praktilise võimaluse kasutada põhiõigusi. Sellisel juhul ei saa pidada lubatavaks piiratud rahaliste vahenditega seotud piiranguid. Teisalt võib seadusandja lubada muude hüvitiste andmist vaid isikutele, kes on pikaajalise elaniku ELi elamisloa saamisega näidanud oma stabiilset ja aktiivset integreerumist Itaalia ühiskonda. See eeldab, erinevalt üksnes seaduslikust elukohast Itaalias ka sissetuleku teenimist, eluaseme olemasolu ja itaalia keele oskust, st tegureid, mis kõik on „mõistuspärased tunnused [nende] osalemise kohta“ ühiskonna elus ja aitavad kaasa selle arengule.
19.
Seoses liidu õigusega märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus esiteks, et kõnealune sotsiaaltoetus on sõnaselgelt liigitatud määruse nr 883/2004 artiklis 70 määratletud ja selle X lisas loetletud mitteosamakselise rahalise erihüvitisena, mida nimetatakse ka „segahüvitiseks“. Seejärel analüüsib kohus direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e sõnastust ja selliseid „segahüvitisi“ reguleerivat õiguskorda. Eelkõige tuletatakse meelde Euroopa Kohtu täpsustatud tingimusi nende hüvitiste andmiseks nii liidu kodanike (
15
) kui ka seaduslikult liidu territooriumil elavate kolmandate riikide kodanike (
16
) puhul, enne kui liidu seadusandja võttis vastu neid puudutavad õigusaktid. Kohus järeldab sellest, et liidu territooriumil liikuvad kolmandate riikide kodanikud peavad sarnaselt liikmesriikide kodanikele tegema osamakseid selle riigi sotsiaalkindlustussüsteemi, kus nad seda hüvitist taotlevad.
20.
Lõpuks leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punktis e sätestatud võrdse kohtlemise põhimõte ei saa anda sama direktiivi artikli 3 lõike 1 punktides b ja c nimetatud elamislube omavatele kolmandate riikide kodanikele laiemat kaitset kui see, mis on ette nähtud määruses nr 883/2004 sätestatud sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise süsteemiga, millele see esimene artikkel viitab.
21.
Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohus seisukohal, et kolmandate riikide kodanikke, kelle suhtes kohaldatakse direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e, võib kohelda samamoodi nagu selle liikmesriigi kodanikke, kus nad viibivad, üksnes juhul, kui nad on töötajad, ja üksnes artikli 3 lõikes 1 loetletud sotsiaalkindlustusliikide alla kuuluvate hüvitiste osas, samas kui määruse nr 883/2004 artiklis 70 nimetatud erihüvitiste saamiseks, millega kõnealune sotsiaaltoetus on seotud, peavad nad tingimata vastama tingimustele, mis on sõnaselgelt ette nähtud koordineerimissüsteemis ja vastuvõtva liikmesriigi õigusaktides.
22.
Seega on kaheldav, kas ainuüksi elamisloa omamine, mis lubab neil töötada liikmesriigis direktiivi 2011/98 tähenduses, annab kolmandate riikide kodanikele õiguse saada „segahüvitisi“ samadel tingimustel kui selle liikmesriigi kodanikud, kus nad viibivad.
23.
Neil asjaoludel otsustas Corte costituzionale (konstitutsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas direktiivi [2011/98] artikli 12 lõike 1 punkti e, mis väljendab konkreetselt harta artikli 34 lõigetes 1 ja 2 tunnustatud õigust sotsiaalkindlustushüvitistele, tuleb tõlgendada nii, et selle kohaldamisala hõlmab sellist meedet nagu seaduse nr 335/95 artikli 3 lõikes 6 ette nähtud sotsiaaltoetus, ning kas liikmesriigi õigusnormid, mis ei laienda seda abimeedet välismaalastele, kellel on [sama] direktiivi kohane ühtne luba, kuigi seda abi juba antakse pikaajalise elaniku ELi elamisloaga välismaalastele, on seega liidu õigusega vastuolus?“
24.
V. M., INPS, Itaalia valitsus ja komisjon esitasid kirjalikud märkused ja osalesid 7. mai 2025. aasta kohtuistungil, kus nad vastasid Euroopa Kohtu suuliselt vastamiseks esitatud küsimustele.
IV. Analüüs
25.
Eelotsuse küsimus nõuab minu arvates kahte eelmärkust.
26.
Esiteks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punktis e täpsustatakse harta artikli 34 lõigetes 1 ja 2 ette nähtud õigust saada sotsiaalkindlustushüvitisi.
27.
Seejuures kordab ta seda, mida Euroopa Kohus leidis kohtuotsuses INPS C‑350/20, tuginedes kõnealuse direktiivi artikli 12 lõike 1 punktis e sisalduvale viitele määrusele nr 883/2004, mida tuleb lugeda, arvestades põhjendusega 31, milles on eelkõige sätestatud, et direktiiv järgib hartas tunnustatud põhimõtteid (
17
).
28.
Teiseks viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus „ühtse elamisloaga välismaalaste“ olukorrale. Arvestades Euroopa Kohtu järeldust direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 isikulise kohaldamisala kohta oma otsuses INPS C‑350/20 (
18
), tuleb selgitada, et selle sätte tõlgendamine, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus taotleb, ei piirdu olukordadega, kus kolmandate riikide kodanikud on liikmesriiki lubatud töö eesmärgil liidu või riigisisese õiguse alusel (
19
). Nagu kõnealuses direktiivis on sõnaselgelt sätestatud, kohaldatakse selle direktiivi artikli 12 lõiget 1 ka kolmandate riikide kodanike suhtes, kes on liikmesriiki lubatud liidu või riigisisese õiguse alusel muul eesmärgil kui töö, kellel lubatakse töötada ja kellel on elamisluba määruse (EÜ) nr 1030/2002 kohaselt (
20
).
29.
Seega, võttes arvesse kohtuotsuses INPS C‑350/20 (
21
) tehtud lahendit, teen Euroopa Kohtule analoogia alusel selles kohtuotsuses vastuvõetud eelotsuse küsimuse ümbersõnastusega (
22
) ettepaneku otsustada, et oma ainsa küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis välistavad selle direktiivi artikli 3 lõike 1 punktides b ja c nimetatud kolmandate riikide kodanike puhul toetuse saamise, mis on nende õigusnormide alusel määratud üle 65aastastele isikutele (alates 1. jaanuarist 2019 üle 67aastastele isikutele), kes on ebakindlas majanduslikus olukorras ja kelle töövõime on vanuse tõttu piiratud (
23
).
30.
Direktiivi 2011/98 artikli 12 lõikes 1 on sätestatud põhimõte, mille kohaselt tuleb
kolmandatest riikidest pärit töötajaid (
24
), kellele on osutatud selle direktiivi artikli 3 lõike 1 punktides b ja c, kohelda võrdselt selle liikmesriigi kodanikega, kus nad elavad, eri valdkondades, näiteks töötingimused, haridus ja koolitus ning maksusoodustused. Eelkõige on direktiivi artikli 12 lõike 1 punktis e sotsiaalkindlustuse valdkonnas välja toodud „sotsiaalkindlustusliigid, mis on kindlaks määratud määrusega […] nr 883/2004“ (
25
).
31.
Direktiivi 2011/98 põhjendusest 19 nähtub selgelt, et tegemist on minimaalse ühtlustamisega, kuna selle direktiivi eesmärk on täpsustada valdkondi, kus on tagatud võrdne kohtlemine.
32.
Teised direktiivid sisaldavad samasugust viidet (
26
). Seda kooskõla tuleks laiendada direktiivile 2003/109/EÜ (
27
), kui komisjoni ettepanek lisada kõnealuse direktiivi uuesti sõnastamise raames viide määrusele nr 883/2004 on edukas (
28
).
33.
Seoses direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 isikulise kohaldamisalaga, nagu seda on meelde tuletatud käesoleva ettepaneku punktis 28, tuleb lisada esiteks, et puudub nõue, et kolmandate riikide kodanikud peavad pidevalt tegema reaalset tööd (
29
).
34.
Järelikult ei saa väita, nagu seda teeb INPS, et „selleks, et tunnustataks õigust võrdsele kohtlemisele sotsiaalkindlustuse valdkonnas, ei piisa sellest, et välismaalasel on elamisluba, vaid ta peab ka panustama vastuvõtva liikmesriigi majandusse, osaledes kutsetegevuses ja tasudes asjakohaseid makse“.
35.
Teiseks, direktiivi 2011/98 põhjenduses 20, mis puudutab direktiivi artiklis 12 sätestatud õigust võrdsele kohtlemisele, viidatakse ka „kolmandatest riikidest pärit töötajate pereliikmetele, kes on liikmesriiki lubatud nõukogu 22. septembri 2003. aasta direktiivi 2003/86/EÜ (perekonna taasühinemise õiguse kohta)[ (
30
)] kohaselt“. Seoses olukorraga, kus ühtse loa saanud kolmanda riigi töötaja pereliikmetele laieneb vahetult õigus võrdsele kohtlemisele, millele on selles põhjenduses eelkõige viidatud, otsustas Euroopa Kohus, et „see õigus [antakse] neile isikutele kui töötajatele, kuigi nende vastuvõtvasse liikmesriiki saabumise tingis asjaolu, et nad olid kolmandast riigist pärit töötaja pereliikmed“ (
31
).
36.
Käesoleval juhul väideti kohtuistungil, et V. M. ei ole kunagi Itaalias töötanud ja et ta elab koos oma pojaga, kellel on ELi pikaajalise elaniku staatus. Kuna tal on luba töötada (
32
), näib ta seega kuuluvat direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 isikulise kohaldamisala alla.
37.
Direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punktis e sätestatud võrdse kohtlemise õiguse sisuline kohaldamisala on määratletud määrusega nr 883/2004, millele see viitab (
33
). Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud küsimus puudutab mõiste „sotsiaalkindlustusliigid, mis on kindlaks määratud määrusega (EÜ) nr 883/2004“ tähendust ja ulatust.
38.
Sotsiaalkindlustusliikidele on viidatud määruse artiklis 3 „Reguleerimisala“.
39.
Kõnealuse määruse artikli 3 lõikes 1 on sätestatud põhimõte, et seda „kohaldatakse kõigi õigusaktide suhtes, mis reguleerivad […] sotsiaalkindlustusliike“ üheksas ammendavalt loetletud hüvitiste kategoorias ja ühte toetust.
40.
Määruse nr 883/2004 artikli 3 lõikes 5 on määratletud erandid. Selle sätte punkti a kohaselt seda „määrust ei kohaldata […] sotsiaal‑ ja arstiabi suhtes“ (
34
).
41.
Määruse nr 883/2004 artikli 3 lõikes 3 on sätestatud, et seda määrust „kohaldatakse ka artikliga 70 hõlmatud mitteosamakseliste rahaliste erihüvitiste suhtes“.
42.
Kahtlusi võib tekitada ühelt poolt lõike 3 sõnastus ja teiselt poolt kriteeriumid, mida liidu seadusandja on kasutanud artiklis 70, mille alusel määratletakse mitteosamakselised rahalised erihüvitised.
43.
Mis puudutab asjaolu, et määruse nr 883/2004 artikli 3 lõikes 3 on kasutatud määrsõna „ka“, olen seisukohal, et seda tuleb tõlgendada määruse eesmärgi kontekstis, milleks on töötajate vaba liikumise edendamine (
35
), kehtestades liikmesriikide sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise eeskirjad (
36
). Seetõttu hõlmab määruse sisuline kohaldamisala ka mitteosamakselisi hüvitisi vastavalt määruse põhjenduses 37 sätestatud piirangutele.
44.
Mitteosamakseliste rahaliste erihüvitiste määratlemise kriteeriumid on järgmised:
–
neid hüvitisi makstakse „nende õigusaktide alusel, millel oma ulatuse, eesmärkide ja/või kohaldamistingimuste tõttu on nii [määruse nr 883/2004] artikli 3 lõikes 1 osutatud sotsiaalkindlustust kui ka sotsiaalabi reguleerivate õigusaktide iseloom (
37
), ja
–
need on kavandatud „andma […] täiendavat, asendavat või alternatiivset kaitset riskide vastu, mis on hõlmatud [selle määruse] artikli 3 lõikes 1 osutatud sotsiaalkindlustusliikidega ja mis tagavad asjaomastele isikutele minimaalse toimetulekutulu, võttes arvesse majandus- ja sotsiaalolukorda asjaomases liikmesriigis“ (
38
).
45.
Lisaks sellele on määruse nr 883/2004 artikli 1 punkti l esimeses lõigus mõiste „õigusaktid“ määratletud kui „iga liikmesriigi puhul õigus- ja haldusnormid ning muud rakendusmeetmed, mis on seotud [selle määruse] artikli 3 lõikes 1 käsitletud sotsiaalkindlustusliikidega“ (
39
).
46.
Kuivõrd need mitteosamakselised rahalised erihüvitised on kavandatud osaliselt või isegi täielikult pakkuma kaitset „riskide vastu, mis on hõlmatud [määruse nr 883/2004] artikli 3 lõikes 1 osutatud sotsiaalkindlustusliikidega“, siis kas sellest tulenevalt võiksid need hüvitised kuuluda direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punktis e sätestatud võrdse kohtlemise kohaldamisalasse kolmandate riikide kodanike suhtes, kellel on lubatud liikmesriigis töötada?
47.
Esiteks tuleb rõhutada, et käesoleva ettepaneku punktides 44 ja 45 viidatud väljendid ei tohi vähendada määruse nr 883/2004 artikli 70 lõikes 1 sätestatud teise tunnuse, nimelt selle artikli lõike 2 punkti a alapunktis i täpsustatud „sotsiaalabi“ tähtsust (
40
).
48.
Selle kohta on Euroopa Kohus otsustanud, et selle määruse artikli 70 lõikes 2 nimetatud „mitteosamakselised rahalised erihüvitised“ kuuluvad direktiivi 2004/38/EÜ artikli 24 lõike 2 tähenduses mõiste „sotsiaalabi“ alla (
41
). Euroopa Kohus täpsustas, et see mõiste viitab kõigile abiskeemidele, mille avalik võim on kehtestanud kas riiklikul, piirkondlikul või kohalikul tasandil ja mille kohaldamist võib taotleda isik, kellel ei ole piisavalt vahendeid, et rahuldada iseenda ja oma perekonna põhivajadusi (
42
).
49.
Lisaks sellele tuleneb kohtuotsusest Alimanovic, et selleks, et kaaluda toetuse kvalifitseerimist „mitteosamakselisteks rahalisteks erihüvitisteks“, tuleb kindlaks teha, et kõnealusel toetusel on kaalukam eesmärk. Sellise olukorraga on tegemist juhul, kui see toetus tagab inimväärse elu jaoks vajalikud elatusvahendid (
43
).
50.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt saab hüvitist käsitada sotsiaalkindlustushüvitisena siis, kui seda antakse hüvitisesaajatele seaduses määratletud olukorra alusel, isiku vajadusi individuaalselt ja kaalutlusõiguse alusel hindamata, ning kui see on seotud ühega riskidest, mis on otseselt loetletud määruse nr 883/2004 artikli 3 lõikes 1 (
44
).
51.
Teiseks tuleb märkida, et kaks määruses nr 883/2004 sätestatud lisakriteeriumi võimaldavad eristada selle määruse artiklis 70 nimetatud hüvitisi sotsiaalkindlustusliikide alla kuuluvatest hüvitistest:
–
nende „rahastamise allikaks on eranditult üldiseloomuga avalike kulude katmiseks kavandatud kohustuslikud maksud ning hüvitiste andmise ja arvutamise tingimused ei sõltu hüvitisesaaja osamaksetest“ (
45
), ja
–
need on loetletud X lisas (
46
).
52.
Kolmandaks tuleb rõhutada asjaolu, et selliste hüvitiste suhtes kehtib eriline õiguskord. Määruse nr 883/2004 artikli 70 lõike 4 kohaselt antakse neid hüvitisi eranditult asjaomase isiku elukohajärgses liikmesriigis kooskõlas selle riigi õigusaktidega. Neid annab elukohajärgne asutus oma kulul.
53.
Neil asjaoludel märgin esiteks, et väljend „sotsiaalkindlustusliigid, mis on
kindlaks määratud määrusega […] nr 883/2004“ (
47
), mida on kasutatud direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punktis e, on piisavalt täpne, et järeldada, et see viitab selle määruse artikli 3 lõikes 1 ammendavalt loetletud sotsiaalkindlustusliikidele (
48
).
54.
Selle analüüsi toetuseks tuleb siiski esitada muid kaalutlusi, sest Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei tule liidu õigusnormi tõlgendamisel arvesse võtta mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on (
49
).
55.
Selleks et selgitada konteksti, märgin teiseks, et määruse nr 883/2004 artikli 3 lõikes 1 loetletud sotsiaalkindlusliikidele viitamise põhjenduseks on direktiivi 2011/98 artikli 12 lõikes 1 sätestatud võrdse kohtlemise õiguse isikuline kohaldamisala (
50
). See on piiratud töötajatega, kes oma staatuse tõttu saavad töötasu, mille suhtes kehtib kohustus teha sotsiaalkindlustusmakseid tööga seotud riskide katteks (
51
). Määruste nr 883/2004 ja nr 987/2009 (
52
) kohaselt on palgatöötajad või füüsilisest isikust ettevõtjad ja nende pereliikmed põhimõtteliselt hõlmatud selle liikmesriigi sotsiaalkindlustussüsteemiga, kus nad töötavad või tegutsevad füüsilisest isikust ettevõtjana, samadel tingimustel kui kodanikud. Järelikult ei ole vastuvõtva liikmesriigiga seotusel põhinev kriteerium asjakohane (
53
).
56.
Seega otsustas liidu seadusandja sõnaselgelt mitte laiendada direktiivi 2011/98 artikli 12 lõikes 1 sätestatud õigust võrdsele kohtlemisele seoses hüvitistega, mida ei saa liigitada „sotsiaalkindlustushüvitisteks“ määruse nr 883/2004 artikli 3 tähenduses, seega ka seoses selle määruse artiklis 70 nimetatud hüvitistega, kuna need on oma omaduste poolest seotud peamiselt selliste hüvitisesaajate, kes ei ole üksnes töötajad, vajaduste individuaalse ja kaalutlusõigusel põhineva hindamisega (
54
).
57.
Teisalt on kehtestatud võrdsed õigused sotsiaalabile kolmandate riikide kodanikele, kes on pikaajalised elanikud (
55
), kuna neile on nende integratsioonitaseme tõttu direktiivi 2011/98 põhjenduses 8 esitatud väljenduse kohaselt antud „rohkem õigusi“ (
56
).
58.
See võrdsete õiguste erinevus sotsiaalabihüvitiste osas, mida asjaomaste isikute integratsioonikriteeriumina õigustab elamisperioodi pikkus, ilma et see piiraks nende endi ja nende pereliikmete vajaduste rahuldamiseks piisavate vahendite olemust, välja arvatud asjaomase liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi kasutamise puudumine (
57
), on võrreldav liidu „liikuvate“ kodanike jaoks ette nähtud erinevusega (
58
).
59.
See kehtib liidu kodanike puhul, kes on omandanud alalise elamisõiguse pärast seda, kui nad on elanud vastuvõtvas liikmesriigis seaduslikult ja pidevalt viis aastat (
59
). Varasema perioodi kohta otsustas liidu seadusandja sama integratsiooniloogikat järgides ka sotsiaalabihüvitise saamise õiguse puhul, arvestades mitteaktiivsete kodanike lühiajalist elamist, sätestada direktiivi 2004/38 artikli 24 lõikes 2 erandi mittediskrimineerimise põhimõttest, mida on seoses nende liidu kodanikega, kelle elamise staatus vastab selles direktiivis sätestatud tingimustele, meelde tuletatud kõnealuse artikli lõikes 1 (
60
). Lisaks jäetakse kolme kuu kuni viie aasta jooksul liidu kodanikud, kes vastavad oma sissetulekute taseme poolest elamisõiguse andmise tingimustele, sisuliselt ilma juurdepääsust sotsiaalabihüvitistele vastuvõtvas liikmesriigis (
61
).
60.
Sellest hoolimata jääb üks oluline erinevus alles. Direktiiviga 2011/98 hõlmatud kolmandate riikide kodanikel ei ole sotsiaalabi osas võrdseid õigusi, samas kui liidu kodanikel, kes on samuti töötajad või füüsilisest isikust ettevõtjad või kes säilitavad selle staatuse (
62
), ja nende pereliikmetel on alates nende riigis viibimise algusest õigus samadele sotsiaalabihüvitistele, mis on riigi kodanikel (
63
).
61.
Seetõttu on kolmandaks asjakohane tuletada meelde liidu seadusandja eesmärki, mis on väljendatud direktiivi 2011/98 põhjenduses 19, millest lähtudes tuleb lugeda selle direktiivi artikli 12 lõike 1 punkti e (
64
).
62.
Märgin, et selles põhjenduses määratletakse järjekindlalt võrdse kohtlemise aste.
63.
Arvestades, et liidu horisontaalsete õigusaktide puudumisel olid liikmesriikides kolmandate riikide kodanikele antud õigused erinevad, otsustati eelkõige täpsustada, millistes valdkondades tagatakse liikmesriigi kodanike ja kolmandate riikide kodanike, kellel ei ole veel pikaajalise elaniku staatust, võrdne kohtlemine.
64.
Täpsemalt on selle põhjenduse eesmärk „kehtestada liidus ühtsed miinimumtingimused, tunnustada panust, mille kolmandate riikide kodanikud annavad liidu majandusse oma töö ja maksude maksmisega, ning vähendada kolmandate riikide kodanike võimalikust ekspluateerimisest tulenevat ebaõiglast konkurentsi liikmesriigi kodanike ja kolmandate riikide kodanike vahel“ (
65
).
65.
Seega, arvestades liidu seadusandja väljendatud kavatsust, on loogiline ühelt poolt sätestada oma pädevuse piires teatud kestusega riigis viibimise puhul sotsiaalkindlustuse valdkonnas range raamistik ühiste õiguste miinimumkogumi jaoks, nagu on meelde tuletatud direktiivi 2011/98 põhjenduses 26 (
66
), ning teiselt poolt tagada võrdsed õigused hüvitistele, mis on reguleeritud selle liikmesriigi õigusega, kus kolmanda riigi kodanikule on antud luba töötada (
67
) või kus ta on pärast minimaalset töötamise perioodi registreeritud töötuna (
68
).
66.
Seega nähtub direktiivi 2011/98 põhjendusest 19, et direktiivi eesmärk on saavutada minimaalne ühtlustamine, mitte range võrdväärsus kolmandate riikide kodanike ja nende elukohaliikmesriigi kodanike olukorra vahel.
67.
See eesmärk on peaaegu samasuguses sõnastuses (
69
) väljendatud ka direktiivis 2024/1233 (
70
).
68.
Seega leiab kinnitust, et liikmesriikide üksmeel võrdsete õiguste põhimõtte osas nii direktiivi 2011/98 artiklis 12 kui ka direktiivi 2003/109 artiklis 11 põhineb nende valdkondade piiritlemisel, kus see põhimõte on tagatud, ja võimalusel teha sellest põhimõttest teatud tingimustel erandeid (
71
).
69.
Kõik need kontekstuaalsed ja teleoloogilised selgitused kinnitavad Euroopa Kohtu tõlgendusraamistikku, mis on kehtestatud direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punktis e esitatud viitega „sotsiaalkindlustusliigid, mis on kindlaks määratud määrusega […] nr 883/2004“ (
72
). Seega ei kohaldata käesoleva direktiiviga hõlmatud isikute õigust võrdsele kohtlemisele käesoleva määruse artiklis 70 määratletud mitteosamakseliste rahaliste erihüvitiste suhtes.
70.
Käesolevas asjas ei vaidlusta V. M. küll asjaolu, et kõnealune toetus on „segahüvitis“ (
73
), mis on loetletud määruse nr 883/2004 X lisa Itaalia jao punktis g, kuid ta väidab, et „eakatele isikutele antav toimetulekuhüvitis on igal juhul seotud „vanadusriskiga“ ja vastab seega kindlasti ühele [selle määruse artikli 3 lõikes 1] nimetatud liigile“. Seega on põhjendatud, et kõnealune toetus kuulub direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e kohaldamisalasse.
71.
Ma leian, et selline lähenemine tähendab määruse nr 883/2004 artikli 3 lõigetes 1 ja 3 osutatud hüvitiste eristamise kahtluse alla seadmist (
74
).
72.
Tuleb märkida, et Euroopa Kohus on leidnud, et määruse nr 883/2004 artikli 3 lõike 1 punktis d nimetatud vanadushüvitiste andmine ei tohi sõltuda taotleja isiklike vajaduste individuaalsest hindamisest, mis on sotsiaalabihüvitise saamise kriteeriumiks, ja et neid hüvitisi iseloomustab peamiselt asjaolu, et nende eesmärk on tagada elatusvahendid isikutele, kes teatavasse ikka jõudes lõpetavad töötamise ega ole enam kohustatud end arvele võtma tööhõiveametis (
75
). Järelikult ei piisa pelgalt asjaolust, et hüvitisi makstakse teatud vanuse saavutanud isikute elatusvahendite täiendamiseks, et kvalifitseerida neid vanadushüvitisteks (
76
).
73.
Seega piisab Euroopa Kohtu praktika kohaselt sellest, et määruse nr 883/2004 X lisas loetletud kõnealuse toetuse erilist ja mitteosamakselist laadi ei ole vaidlustatud (
77
). Lisaks sellele märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kõnealuse toetuse näol on tegemist abirahaga, kuna see on ette nähtud üksnes selliste isikute vaesusest tulenevate vajaduste rahuldamiseks, kellel puuduvad piisavad majanduslikud vahendid ja kellel on vanaduse tõttu vähenenud töövõime (
78
).
74.
Seega tuleb järeldada, et kõnealune sotsiaaltoetus ei kuulu direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punkti e kohaldamisalasse, kuigi see rahuldab esmavajadusi pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike suhtes kohaldatavat võrdse kohtlemise põhimõtet käsitleva direktiivi 2003/109 artikli 11 lõiget 4 tõlgendava Euroopa Kohtu praktika tähenduses.
75.
Euroopa Kohus määratles selliste „esmavajadustena“ toidu, eluaseme ja tervise. Ta otsustas, et need kuuluvad sotsiaalabi ja sotsiaalkaitse valdkonnas „põhihüvitiste“ mõiste alla ja liikmesriigid ei tohi nende andmist direktiivi 2003/109 artikli 11 lõike 4 alusel välistada (
79
).
76.
Konkreetselt on ühtse loa omanikest kolmandate riikide kodanike puhul õiguspärane arvata, et sellise töötamise ja piisavate vahendite nõudega seotud loa andmise ja uuendamise tingimused muudavad selliste põhihüvitiste taotlemise vähetõenäoliseks. Komisjon tõi kohtuistungil põhjendatult siiski välja võimaluse, et selliste isikute olukord võib enne kõnealuse loa uuendamist muutuda. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu analüüsi kohaselt on aga kõnealuse toetuse eesmärk tagada inimväärne elu neile, kellel ei ole piisavalt vahendeid.
77.
Selles kontekstis tundub mulle asjakohane märkida ühest küljest, et Corte costituzionale (konstitutsioonikohus) on leidnud, et hüvitisi makstakse selleks, et rahuldada „üksikisiku esmavajadust, mille puhul ei ole lubatav territoriaalse päritoluga seotud vahetegemine“ (
80
). Itaalia valitsus selgitas kohtuistungil, et need eri liiki hüvitised on mõeldud selleks, et hoolitseda inimeste eest, kelle tervis või turvalisus on ohus. Valitsus võttis üle eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgituse, mille kohaselt „[a]ntud juhul ei ole hüvitis mitte niivõrd osa sotsiaalabist (mis põhiseaduse artikli 38 esimese lõike kohaselt on ette nähtud „kodanikule“), vaid vajalik vahend üksikisiku põhiõiguse tagamiseks (põhiseaduse artikkel 2)“ (
81
).
78.
Teisest küljest näib mulle, et kaalumist vajavad ka muud, vähem tõsised üksikjuhtumid, kuid mis puudutavad ühtse loa saanud kolmanda riigi kodaniku väärikust. Kui selline kodanik elab seaduslikult liikmesriigi territooriumil, peaksid sotsiaalabihüvitiste eest vastutavad liikmesriigi asutused kontrollima, et talle elamisloa alusel selliste hüvitiste andmisest keeldumine ei sea asjaomast kodanikku, kellel puuduvad vahendid oma vajaduste rahuldamiseks, konkreetsesse ja reaalsesse ohtu, et rikutakse tema põhiõigusi, eelkõige harta artiklis 1 sätestatud õigusi (
82
).
79.
Seega jagan ma seisukohta, mida väljendas kohtuistungil komisjon. Minu arvates on teatud üksikjuhtumite puhul õigustatud „turvavõrgu“ rakendamine (
83
).
80.
Kokkuvõttes olen seisukohal, et direktiivi 2011/98 artikli 3 lõike 1 punktides b ja c osutatud kolmandate riikide töötajate ja nende elukohaliikmesriigi kodanike võrdse kohtlemise puudumine sotsiaalabi valdkonnas tuleneb selle direktiivi artikli 12 lõike 1 punktis e osutatud mõiste „sotsiaalkindlustusliigid“ tõlgendamisest. See tõlgendus ei välista siiski seda, et vastuvõtva liikmesriigi pädevad asutused annavad eriti kriitilistes olukordades üldhinnangu põhiõiguste austamise seisukohast, ootamata seda, et nad peaksid võtma vastutuse eluohtliku riski eest.
V. Ettepanek
81.
Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Corte costituzionale (konstitutsioonikohus, Itaalia) eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiivi 2011/98/EL kolmandate riikide kodanikele liikmesriigis elamist ja töötamist võimaldava ühtse loa taotlemise ühtse menetluse ning liikmesriigis seaduslikult elavate kolmandatest riikidest pärit töötajate ühiste õiguste kohta artikli 12 lõike 1 punkti e
tuleb tõlgendada nii, et
sellega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis välistavad selle direktiivi artikli 3 lõike 1 punktides b ja c nimetatud kolmandate riikide kodanikele nende õigusnormide alusel üle 65aastastele isikutele (alates 1. jaanuarist 2019 üle 67aastastele isikutele), kes on ebakindlas majanduslikus olukorras ja kelle töövõime on vanuse tõttu piiratud, ette nähtud toetuse maksmise.
Sotsiaalhüvitiste eest vastutavad liikmesriigi asutused peavad siiski kontrollima, et selliste hüvitiste andmisest keeldumine ei sea neid kodanikke, kellel ei ole vahendeid oma esmavajaduste rahuldamiseks, konkreetsesse ja reaalsesse ohtu, et rikutakse nende põhiõigusi, eelkõige Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 1 sätestatud põhiõigusi.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
i
)	Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
(
2
)	ELT 2011, L 343, lk 1.
(
3
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrus sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta (ELT 2004, L 166, lk 1; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 988/2009 (ELT 2009, L 284, lk 43) (edaspidi „määrus nr 883/2004“).
(
4
)	GURI nr 190, 16.8.1995, lk 3 – GURI nr 101 regulaarne lisa, edaspidi „seadus nr 335/95“.
(
5
)	Itaalia puhul on see toetus sätestatud määruse nr 883/2004 X lisas.
(
6
)	GURI nr 302, 29.12.2000, lk 5 – GURI nr 219 regulaarne lisa, edaspidi „seadus nr 388/2000“.
(
7
)	Alates 2007. aastast on Itaalia õiguse alusel väljastatud elamisluba asendatud „pikaajalise elaniku ELi elamisloaga välismaalastele“, nagu seda on nimetatud eelotsusetaotluses. Käesolevas ettepanekus kasutan ma liidu seadusandja valitud terminit, st „pikaajalise elaniku ELi elamisluba“.
(
8
)	GURI nr 147, 25.6.2008, lk 5 – GURI nr 152 regulaarne lisa.
(
9
)	GURI nr 195, 21.8.2008, lk 3 – GURI nr 196 regulaarne lisa.
(
10
)	Kohtuistungil kinnitati, et V. M. oli saanud elamisloa perekonna taasühinemise raames, kuna ta on taasühinemist taotlenud isiku ema.
(
11
)	Edaspidi „harta“.
(
12
)	Kõnealune kohus viitab eelkõige 2. septembri 2021. aasta kohtuotsusele INPS (sünnitoetus ning rasedus- ja sünnitustoetus ühtse loa omanikele) (C‑350/20, edaspidi „kohtuotsus INPS C‑350/20“, EU:C:2021:659).
(
13
)	Ta viitab eelkõige kohtuotsusele INPS C‑350/20. Vt selle kohta eelkõige selle kohtuotsuse punkt 23.
(
14
)	Kohus viitab 25. mai 2021. aasta kohtuotsusele nr 137/2021.
(
15
)	Corte costituzionale (konstitutsioonikohus) viitab eelkõige 11. novembri 2014. aasta kohtuotsusele Dano (C‑333/13, edaspidi „kohtuotsus Dano, EU:C:2014:2358, punkt 83), 15. septembri 2015. aasta kohtuotsusele Alimanovic (C‑67/14, edaspidi „kohtuotsus Alimanovic, EU:C:2015:597) ja 25. veebruari 2016. aasta kohtuotsusele García-Nieto jt (C‑299/14, EU:C:2016:114).
(
16
)	Corte costituzionale (konstitutsioonikohus) viitab 12. oktoobri 1978. aasta kohtuotsusele Belbouab (10/78, EU:C:1978:181).
(
17
)	Vt kohtuotsus INPS C‑350/20 (punktid 44–46).
(
18
)	Vt kohtuotsus INPS C‑350/20 (punktid 48 ja 49).
(
19
)	Vt direktiivi 2011/98 artikli 3 lõike 1 punktis c esitatud määratlus.
(
20
)	Nõukogu 13. juuni 2002. aasta määrus, millega kehtestatakse ühtne elamisloavorm kolmandate riikide kodanike jaoks (EÜT 2002, L 157, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 3). Vt direktiivi 2011/98 artikli 3 lõike 1 punktis b ja põhjenduses 20 esitatud määratlus.
(
21
)	Vt kohtuotsus INPS C‑350/20 (punkt 47).
(
22
)	Vt kohtuotsus INPS C‑350/20 (punkt 50).
(
23
)	Tingimuse kohta, mis on seotud Itaalia õigusaktides ette nähtud vähemalt kümneaastase riigis elamisega (vt käesoleva ettepaneku punkt 11), esitati kohtuistungil mitmeid seisukohti. Juhin tähelepanu sellele, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud küsimus ei puuduta seda tingimust. Lisaks sellele vt pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanikele seatava sarnase sotsiaalkindlustuse, sotsiaalabi või sotsiaalkaitse meetme kättesaadavust hõlmava tingimuse kohta 29. juuli 2024. aasta kohtuotsus CU ja ND (sotsiaalabi, kaudne diskrimineerimine) (C‑112/22 ja C‑223/22, EU:C:2024:636).
(
24
)	Vt ka direktiivi 2011/98 artikli 2 punkt b, mis käsitleb mõiste „kolmandast riigist pärit töötaja“ määratlust.
(
25
)	See väljend esineb samas tähenduses Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. aprilli 2024. aasta direktiivi (EL) 2024/1233, mis käsitleb kolmanda riigi kodanikele liikmesriigis elamist ja töötamist võimaldava ühtse loa ühtse taotluse menetlust ning liikmesriigis seaduslikult elavate kolmandast riigist pärit töötajate ühetaolisi õigusi (ELT L, 2024/1233), artikli 12 lõike 1 punktis e. Sellega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2011/98 ja seda hakatakse kohaldama alates 22. maist 2026. Vt direktiivi 2024/1233 artikkel 19 ja artikli 20 teine lõik.
(
26
)	Vt tavaliselt „sinise kaardi direktiiviks“ nimetatava Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. oktoobri 2021. aasta direktiivi (EL) 2021/1883, mis käsitleb kolmandate riikide kodanike kõrget kvalifikatsiooni nõudva töö eesmärgil riiki sisenemist ja seal elamise tingimusi ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 2009/50/EÜ (ELT 2021, L 382, lk 1), artikli 16 lõike 1 punkt e; Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta direktiivi 2014/66/EL kolmandate riikide kodanike liikmesriiki sisenemise ja seal elamise tingimuste kohta ettevõtjasisese üleviimise korral (ELT 2014, L 157, lk 1) artikli 18 lõike 2 punkt c; ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiivi 2014/36/EL kolmandate riikide kodanike hooajatöötajatena riiki sisenemise ja seal viibimise tingimuste kohta (ELT 2014, L 94, lk 375) artikli 23 lõike 1 punkt d; Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2016. aasta direktiiv (EL) 2016/801 kolmandate riikide kodanike teadustegevuse, õpingute, praktika, vabatahtliku teenistuse, õpilasvahetusprogrammides või haridusprojektides osalemise ja au pair᾽ina töötamise eesmärgil riiki sisenemise ja seal elamise tingimuste kohta (ELT 2016, L 132, lk 21), mille artikli 22 lõike 2 punktis b viidatakse direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 1 punktile e.
(
27
)	25. novembri 2003. aasta direktiiv pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta (ELT 2004, L 16, lk 44; ELT eriväljaanne 19/06, lk 272). Vt selle direktiivi artikli 11 lõike 1 punkt d.
(
28
)	Vt 27. aprillil 2022 esitatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi ettepaneku pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta artikli 12 lõike 1 punkt d (COM(2022) 650 (final)) ja kommentaari, mille esitas Melin, P., „Social security rights of third-country citizens coming from outside the EU: the scope and meaning of equal treatment“, Research Handbook on European Social Security Law, Edward Elgar Publishing, Northampton, 2023, lk 353–378, eriti lk 363. Seda ettepanekut ei ole muudetud nõukogu peasekretariaadi 28. novembri 2023. aasta dokumendis delegatsioonidele ettepaneku kohta võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta (dokument 16000/23). Eri staatusega kolmandate riikide kodanike võrdset kohtlemist sotsiaalkindlustuse, sotsiaalabi ning avalikkusele pakutavate kaupade ja teenuste kättesaadavuse ja osutamise küsimustes käsitlevate sätete kohaldamisala kohta vt 28. oktoobri 2021. aasta otsus kohtuasjas ASGI jt (C‑462/20, edaspidi „kohtuotsus ASGI, EU:C:2021:894).
(
29
)	Vt selle kohta direktiivi 2011/98 artikli 12 lõike 2 punkti b esimene lõik, milles nähakse ette teatud tagatised kolmandatest riikidest pärit töötajatele, kes on töötanud vähemalt kuus kuud ja on registreeritud töötuna. Vt selle kohta 25. novembri 2020. aasta kohtuotsus Istituto nazionale della previdenza sociale (perehüvitised ühtse loa omanikele) (C‑302/19, edaspidi „kohtuotsus INPS C‑302/19“, EU:C:2020:957, punkt 25).
(
30
)	ELT 2003, L 251, lk 12; ELT eriväljaanne 19/06, lk 224.
(
31
)	Vt kohtuotsus INPS C‑302/19 (punkt 30). Vt ka 19. detsembri 2024. aasta kohtuotsus Caisse d’allocations familiales des Hauts-de-Seine (C‑664/23, EU:C:2024:1046, punkt 38).
(
32
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 9.
(
33
)	Vt ka käesoleva ettepaneku punkt 27.
(
34
)	Vt 15. juuli 2021. aasta kohtuotsus A (riiklik tervishoiuteenus) (C‑535/19, EU:C:2021:595, punktid 32 ja 33). Vt ka 18. oktoobril 1961 Torinos allkirjastatud Euroopa sotsiaalharta artiklid 12 ja 13, milles tehakse vahet õiguste määratlemisel ühelt poolt sotsiaalkindlustuse ning teiselt poolt sotsiaal- ja arstiabi osas.
(
35
)	Vt määruse nr 883/2004 põhjendused 1 ja 3.
(
36
)	Vt määruse nr 883/2004 põhjendused 4 ja 45. Vt ka eelkõige 2. aprilli 2020. aasta kohtuotsus Caisse pour l’avenir des enfants (piirialatöötaja abikaasa laps) (C‑802/18, EU:C:2020:269, punkt 68).
(
37
)	Vt määruse nr 883/2004 artikli 70 lõige 1. Kohtujuristi kursiiv.
(
38
)	Vt määruse nr 883/2004 artikli 70 lõike 2 punkti a alapunkt i. Kohtujuristi kursiiv. Teise olukorra kohta vt kõnealuse määruse artikli 70 lõike 2 punkti a alapunkt ii.
(
39
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
40
)	Seda tuleb lugeda koostoimes Euroopa sotsiaalharta artikli 13 lõikega 1. Vt märkusi, mille on esitanud Eleveld, A., ja Katrougalos, G., „The right to social security and social assistance in the „case law“ and conclusions of the Social Rights Committee“, Research Handbook on European Social Security Law, op. cit. lk 64–83, eriti lk 70.
(
41
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT 2004, L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46).
(
42
)	Vt kohtuotsus Dano (punkt 63) ja viide analoogia alusel sellele kohtuotsusele kohtuotsuses ASGI (punkt 34).
(
43
)	Vt kohtuotsus Alimanovic (punktid 43, 45 ja 46 ning seal viidatud kohtupraktika). Seevastu rahaliste hüvitiste puhul, mille eesmärk on hõlbustada juurdepääsu liikmesriigi tööturule, olenemata nende kvalifitseerimisest liikmesriigi õiguses, vt 4. juuni 2009. aasta kohtuotsus Vatsouras ja Koupatantze (C‑22/08 ja C‑23/08, EU:C:2009:344, punkt 45). Selle kohta, et ei ole oluline, kas hüvitis on liikmesriigi õigusaktides kvalifitseeritud sotsiaalkindlustushüvitiseks või mitte, vt ka kohtuotsus INPS C‑350/20 (punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
44
)	Vt kohtuotsus ASGI (punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
45
)	Vt määruse nr 883/2004 artikli 70 lõike 2 punkti b esimene lause.
(
46
)	Vt määruse nr 883/2004 artikli 70 lõike 2 punkt c.
(
47
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
48
)	Õiguskirjanduses esitatud arvamused, mida mul on olnud võimalik kasutada, on selles mõttes üksmeelsed. Vt eelkõige Thym, D., European Migration Law, Oxford University Press, Oxford, 2023, eriti peatükk 15, „Integration and Settlement“, lk 469–504, eriti punkt 15.3.3.1 (lk 482).
(
49
)	Vt 17. novembri 1983. aasta kohtuotsus Merck (292/82, EU:C:1983:335, punkt 12); 16. juuli 2020. aasta kohtuotsus AFMB jt (C‑610/18, EU:C:2020:565, punkt 50) ja 8. mai 2025. aasta kohtuotsus Pielatak (C‑410/23, EU:C:2025:325, punkt 54).
(
50
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 28.
(
51
)	Avaliku sektori panusega seotud tingimuse kohta perehüvitiste puhul vt kohtuotsus ASGI (punkt 28). Vt ka selle seost sotsiaalkindlustusskeemide rahastamisega: Beduschi, A., „An Empty Shell? The Protection of Social Rights of Third-Country Workers in the EU after the Single Permit Directive“, European Journal of Migration and Law, vol. 17, nr 2–3, Wolters Kluwer, La Haye, 2015, lk 210–238, eriti lk 223. Vt selle kohta ka Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiiv 2011/95/EL, mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule (ELT 2011, L 337, lk 9), artikkel 26.
(
52
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määrus, milles sätestatakse määruse (EÜ) nr 883/2004 (sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta) rakendamise kord (ELT 2009, L 284, lk 1).
(
53
)	Vt kohtuotsus INPS C‑302/19 (punkt 43).
(
54
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 48–50.
(
55
)	Vt direktiivi 2003/109 artikli 11 lõike 1 punkt d, milles viidatakse valdkondadele „sotsiaalkindlustus, sotsiaalabi ja sotsiaalkaitse, nagu see on määratletud siseriiklikus õiguses“. Vt võrdluseks direktiivi 2011/95 artikkel 29. Selle kohta vt kohtuotsus ASGI (punktid 33 ja 34).
(
56
)	Vt 29. juuli 2024. aasta kohtuotsus CU ja ND (sotsiaalabi – kaudne diskrimineerimine) (C‑112/22 ja C‑223/22, EU:C:2024:636, punktid 45 ja 46). Siiski tuleb märkida, et direktiiviga 2003/109 tagatud õigused ei ole alati sama soodsad kui direktiiviga 2011/98 tagatud õigused, kui asjaomane liikmesriik piirab võrdset kohtlemist sotsiaalküsimustes vastavalt direktiivi 2003/109 artikli 11 lõikele 4, vt Verschueren, H., „Employment and Social Security Rights of Third-Country Labour Migrants under EU Law: An Incomplete Patchwork of Legal Protection“, European Journal of Migration and Law, op. cit., vol 18, nr 4, 2016, lk 373–408, eriti lk 387 ja 388. Võrdluse kohta „liikuvate“ ELi kodanikega vt ka Weingerl, P., ja Tratnik, M., „Climbing the Wall around EU Citizenship: Has the Time Come to Align Third-Country Nationals with Intra-EU Migrants?“, European Journal of International Law, European University Institute, Florence, vol. 33, nr 1, 2022, lk 15–38.
(
57
)	Vt direktiivi 2003/109 artikli 5 lõike 1, punkt a ja Thym, D., „Article 5 – Conditions for acquiring long-term resident status“, teoses Hailbronner, K., ja Thym, D., EU Immigration and Asylum Law: a Commentary, 2e éd., Beck, Munich, 2016, lk 453–460, eriti punkt 7 (lk 456).
(
58
)	Direktiivi 2004/38 artikli 3 lõike 1 kohaselt kuuluvad selle direktiivi kohaldamisalasse liidu kodanikud, kes liiguvad liikmesriiki või elavad liikmesriigis, mille kodanikud nad ei ole, ja nende artikli 2 punktis 2 määratletud pereliikmed, kes on nendega kaasas või ühinevad nendega.
(
59
)	Vt direktiivi 2004/38 artikli 16 lõige 1 ja kohtuotsus Dano (punkt 72).
(
60
)	Tegemist on elamisperioodiga esimese kolme kuu jooksul (kõnealuse direktiivi artikkel 6) või pikema tööotsimise perioodiga (kõnealuse direktiivi artikli 14 lõike 4 punkt b). Vt kohtuotsus Dano (punktid 64 ja 65) ning 25. veebruari 2016. aasta kohtuotsus García-Nieto jt (C‑299/14, EU:C:2016:114, punkt 44). Võrdse kohtlemise õiguse kohta vt ka 15. juuli 2021. aasta kohtuotsus The Department for Communities in Northern Ireland (C‑709/20, edaspidi „kohtuotsus CG, EU:C:2021:602, punkt 75 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
61
)	Kõnealuse elamisõiguse tingimuste kohta vt kohtuotsus CG (punkt 76 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt ka komisjoni teatis „Suunised ELi kodanike ja nende pereliikmete vaba liikumise õiguse kohta“ (ELT C/2023/1392), punktid 11.1.2 ja 11.1.3 (lk 50). Vt lisaks Martin, D., „Article 24 – Égalité de traitement“, Directive 2004/38 relative au droit de séjour des citoyens de l’Union européenne et des membres de leur famille, Bruylant, Bruxelles, 2020, lk 373–396, eriti lk 383, punkt 24.
(
62
)	Vt kohtuotsus Alimanovic (punktid 53 ja 54).
(
63
)	Vt direktiivi 2004/38 artikkel 24 ja 25. veebruari 2016. aasta kohtuotsus García-Nieto jt (C‑299/14, EU:C:2016:114, punkt 44). Lisaks sellele tuleb meelde tuletada, et liikmesriikide ja kolmandate riikide kodanike võimaliku erineva kohtlemise korral ei kohaldata ELTL artiklit 18. Vt 4. juuni 2009. aasta kohtuotsus Vatsouras ja Koupatantze (C‑22/08 ja C‑23/08, EU:C:2009:344, punkt 52); 30. aprilli 2019. aasta arvamus 1/17 (ELi ja Kanada vabakaubandusleping) (EU:C:2019:341, punkt 169) ja 2. septembri 2021. aasta kohtuotsus État belge (elamisõigus koduvägivalla korral) (C‑930/19, EU:C:2021:657, punkt 51).
(
64
)	Direktiivi 2011/98 artikli 12 koostamise ajaloo kohta vt eelkõige Iglesias Sánchez, S, „Article 12 – Right to equal treatment“, teoses Hailbronner, K. ja Thym, D., EU Immigration and Asylum Law: a Commentary, op. cit., punktid 7–9 (lk 919) ning punktid 29 ja 30 (lk 922 ja 923).
(
65
)	Kohtujuristi kursiiv. Vt eelkõige kohtuotsus INPS C‑302/19 (punkt 34). Poliitilise kompromissi kohta vt eelkõige Beduschi, A., op. cit., eriti punkt 2.2 (lk 218 ja 219). Vt ka Euroopa Ülemkogu 15. ja 16. oktoobri 1999. aasta Tampere kohtumise järelduste järgse arengu kohta Tsourdi, E., ja Philippe De Bruycker, P., Research Handbook on EU Migration and Asylum Law, Edward Elgar Publishing, Northampton, 2022, eriti peatükk 1, „The evolving EU asylum and migration law“, lk 1–55, eriti punkt 2.1.6.1, teine lõige (lk 20 ja 21).
(
66
)	Vt ka 19. detsembri 2024. aasta kohtuotsus Caisse d’allocations familiales des Hauts-de-Seine (C‑664/23, EU:C:2024:1046, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
67
)	Vt võrdluseks 16. juuni 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. Austria (perehüvitiste indekseerimine) (C‑328/20, EU:C:2022:468, punkt 108).
(
68
)	Selle kohta, et kõik teised seaduslikku rännet käsitlevad direktiivid ei hõlma „sotsiaalabi“ minimaalse sissetulekutoetuse kujul, mis on mõeldud eluks vajalike kulude katmiseks, vt Thym, D., European Migration Law, op. cit. eriti lk 483.
(
69
)	Vt direktiivide 2011/98 ja 2024/1233 põhjendus 2. Seoses uues direktiivis 2024/1233 taotletava õiguste võrdsusega on selle direktiivi põhjenduste 28, 30, 31 ja 34 sõnastus praktiliselt identne direktiivi 2011/98 põhjenduste 19, 20, 21 ja 24 sõnastusega. Sotsiaalkindlustust puudutavad põhjendused on märgitud kursiiviga.
(
70
)	Vt käesoleva ettepaneku joonealune märkus 25.
(
71
)	Vt direktiivi 2011/98 artikli 12 lõige 2 ja direktiivi 2003/109 artikli 11 lõiked 2, 3 ja 4. Vt ka kohtuotsus INPS C‑302/19 (punktid 38 ja 39). Vt soodsamate sätete võimaluse kohta ka direktiivi 2011/98 artikli 13 lõige 2 ja direktiivi 2003/109 artikli 11 lõige 5.
(
72
)	Vt eelkõige Euroopa Kohtu kohtuliku kontrolli teostamise raamistiku kohta kohtuotsus Alimanovic (punktid 60 ja 61). Vt ka Muir, E., EU Equality Law: The First Fundamental Rights Policy of the EU, Oxford University Press, Oxford, 2018, eelkõige peatükk 3, „EU Equality Law at a Constitutional Crossroads“, lk 58–109, eriti lk 103.
(
73
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 19.
(
74
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 46 ja 47.
(
75
)	Vt eelkõige 16. septembri 2015. aasta kohtuotsus komisjon vs. Slovakkia (C‑361/13, EU:C:2015:601, punktid 47, 52 ja 55 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
76
)	Vt 16. septembri 2015. aasta kohtuotsus komisjon vs. Slovakkia (C‑361/13, EU:C:2015:601, punkt 60).
(
77
)	Vt selle kohta 8. märtsi 2001. aasta kohtuotsus Jauch (C‑215/99, EU:C:2001:139, punkt 17).
(
78
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 17.
(
79
)	Vt 24. aprilli 2012. aasta kohtuotsus Kamberaj (C‑571/10, EU:C:2012:233, punkt 91).
(
80
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 18.
(
81
)	Viitan eelotsusetaotlusele (lk 11 ja 12).
(
82
)	Vrd. kohtuotsus CG (punkt 92). See kohtuotsus käsitleb olukorda, kus „liikuv“ liidu kodanik ei saa tugineda direktiivi 2004/38 artikli 24 lõikes 1 sätestatud diskrimineerimiskeelu põhimõttele (vt kõnealuse kohtuotsuse punkt 80).
(
83
)	Vt selle väljendi kohta seoses kohtuotsusega CG järgmist kommentaari: De Becker, E., „Social security in the fundamental rights case law of the Court of Justice“, Research Handbook on European Social Security Law, op. cit., lk 2–29, eelkõige lk 7 ning lk 16 jj, eriti lk 17. Autori arvates oli Euroopa Kohus selles kohtuotsuses osutanud liikmesriikidele selgelt vajadusele tagada kaitse, isegi kui aluslepingute või liidu teisese õiguse sätted ei täpsusta, kuidas seda kaitset tuleks tagada. Vt ka tähelepanekud teatavate harta õiguste kohaldamise kohta olukorras, kus liidu kodanikul on liikmesriigis elamisõigus direktiivis 2004/38 sätestatud tingimustest soodsamatel tingimustel, mis on esitatud artiklis Lenaerts, K., The broadening of EU competences through the case law of the Court of Justice: myth or reality?, ERA Forum, Journal of the Academy of European Law, ERA, Trèves, 2023, nr 4, lk 589–598, eelkõige joonealune märkus 40 (lk 596).