62022CJ0112_RES
Kohtuasi C‑112/22
CU
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale di Napoli (Itaalia))
Euroopa Kohtu (suurkoda) 29. juuli 2024. aasta otsus
Eelotsusetaotlus – Pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatus – Direktiiv 2003/109/EÜ – Artikli 11 lõike 1 punkt d – Võrdne kohtlemine – Sotsiaalkindlustuse, sotsiaalabi ja sotsiaalkaitse meetmed – Nõue, et riigis peab olema elatud vähemalt kümme aastat, millest kaks viimast aastat katkematult – Kaudne diskrimineerimine
Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Sisserändepoliitika – Pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatus – Direktiiv 2003/109 – Õigus võrdsele kohtlemisele sotsiaalkindlustuse, sotsiaalabi ja sotsiaalkaitse valdkonnas – Liikmesriigi õigusnormid, mis seavad sotsiaaltoetuse andmise tingimuseks nõude, et selles riigis oleks elatud vähemalt kümme aastat, millest kaks viimast aastat katkematult, ning näevad ette kriminaalkaristuse valeandmete esitamise eest – Lubamatus
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 34; nõukogu direktiiv 2003/109, põhjendused 6 ja 12, artikli 4 lõige 1 ning artikli 11 lõike 1 punkt d ja lõige 2)
(vt punktid 35, 38, 46, 50–52 ja 55–61 ning resolutsioon)
Kokkuvõte
Euroopa Kohus, kellele Tribunale di Napoli (Napoli esimese astme kohus, Itaalia) esitas eelotsusetaotluse, tegi otsuse direktiivi 2003/109 (
1
) artiklis 11 ette nähtud pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike ja liikmesriigi enda kodanike vahelise võrdse kohtlemise põhimõtte kohta ning täpsemalt küsimuse kohta, kas viidatud artikli 11 lõike 1 punkti d tähenduses sotsiaalkindlustus-, sotsiaalabi- või sotsiaalkaitsemeetme kohaldamise tingimuseks tohib seada nõude, et asjaomases riigis oleks elatud vähemalt kümme aastat, millest kaks viimast aastat katkematult.
Itaalias pikaajaliselt elavad kolmandate riikide kodanikud CU ja ND esitasid 2020. aastal taotluse saada „kodanikupalka“ ehk sotsiaaltoetust, mille eesmärk on tagada toimetulekumiinimum. Seejärel alustati nende suhtes kriminaalmenetlust, kuna nad olid taotlustes vääralt kinnitanud, et vastavad selle toetuse saamise tingimustele, sealhulgas tingimusele, et on Itaalias elanud vähemalt kümme aastat, millest kaks viimast aastat katkematult.
Selles kontekstis tekkis Napoli esimese astme kohtul küsimus, kas see toetuse andmise tingimus, mida kohaldatakse ka Itaalia kodanike suhtes, on kooskõlas liidu õigusega. Nimetatud kohus leidis, et selle nõude tõttu koheldakse kolmandate riikide kodanikke, sealhulgas neid, kellel on pikaajaline elamisluba, vähem soodsalt kui oma kodanikke.
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuletas Euroopa Kohus meelde, et kui liidu õigusnorm viitab nii nagu direktiivi 2003/109 artikli 11 lõike 1 punkt d sõnaselgelt riigisisesele õigusele, ei ole Euroopa Kohus pädev andma asjasse puutuvatele mõistetele autonoomset ja ühetaolist määratlust liidu õiguse alusel. Samas ei tähenda mõistete „sotsiaalkindlustus“, „sotsiaalabi“ ja „sotsiaalkaitse“ autonoomse ja ühetaolise määratluse puudumine liidu õiguses ning selles sättes seoses nende mõistetega tehtud viide riigisisesele õigusele seda, et liikmesriigid võiksid osutatud sättes ette nähtud võrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamisel kahjustada direktiivi 2003/109 soovitavat toimet. Ühtlasi peavad liikmesriigid nende riigisiseses õiguses määratletud sotsiaalkindlustuse, sotsiaalabi ja sotsiaalkaitse meetmete kindlaksmääramisel austama õigusi ja pidama kinni põhimõtetest, mis on tagatud Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga (edaspidi „harta“), eelkõige selle artikliga 34.
Kuna nii harta artikkel 34 kui ka direktiivi 2003/109 artikli 11 lõike 1 punkt d viitavad riigisisesele õigusele, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kindlaks tegema, kas põhikohtuasjas kõne all olev „kodanikupalk“ kujutab endast sotsiaaltoetust, mis kuulub selles direktiivis nimetatud toetuste hulka.
Seejärel rõhutas Euroopa Kohus, et direktiiviga 2003/109 kehtestatud süsteemis toimub selle direktiivi alusel antava pikaajalise elaniku staatuse omandamine erimenetluses ja lisaks peavad olema täidetud teatavad tingimused, sealhulgas nõue, et liikmesriigi territooriumil peab olema elatud seaduslikult ja pidevalt viie aasta jooksul. Kuna pikaajalise elaniku staatus vastab kolmandate riikide kodanike kõige kõrgemale integratsioonitasemele, õigustab see neile vastuvõtva liikmesriigi kodanikega võrdse kohtlemise tagamist, sealhulgas sotsiaalkindlustuse, sotsiaalabi ja sotsiaalkaitse valdkonnas.
Liikmesriigis elamise nõude kohta, mis oli põhikohtuasjas vaidluse all, leidis Euroopa Kohus, et nõue, et riigis oleks elatud vähemalt kümme aastat, millest kaks viimast aastat katkematult, on vastuolus direktiivi 2003/109 artikli 11 lõike 1 punktiga d.
Esiteks kujutab pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike ja liikmesriigi kodanike erinev kohtlemine, mis tuleneb asjaolust, et riigisisesed õigusnormid näevad ette sellise riigis elamise tingimuse, endast nimelt kaudset diskrimineerimist. See tingimus mõjutab peamiselt mittekodanikke, kelle hulka kuuluvad ka kolmandate riikide kodanikud, kuid see puudutab ka nende Itaalia kodanike huve, kes pöörduvad pärast teises liikmesriigis elamist Itaaliasse tagasi. Samas võib meedet pidada kaudselt diskrimineerivaks ka ilma, et oleks vaja, et see soodustaks kõiki liikmesriigi kodanikke või seaks vähem soodsasse olukorda üksnes pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanikud, mitte aga selle riigi kodanikud.
Teiseks on niisugune diskrimineerimine põhimõtteliselt keelatud, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud.
Direktiivi 2003/109 artikli 11 lõikes 2 on aga ammendavalt ette nähtud olukorrad, kus liikmesriigid võivad riigis elamise osas kalduda kõrvale pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike võrdsest kohtlemisest liikmesriigi kodanikega. Väljaspool neid olukordi kujutab nende kahe kodanike kategooria erinev kohtlemine endast seega iseenesest selle direktiivi artikli 11 lõike 1 punkti d rikkumist.
Täpsemalt ei saa pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike ja asjasse puutuva liikmesriigi kodanike erinevat kohtlemist õigustada asjaoluga, et nad on erinevas olukorras selle tõttu, kuidas nad on selle liikmesriigiga seotud.
Direktiivis 2003/109 pikaajalise elaniku staatuse saamiseks ette nähtud seaduslik ja pidev viieaastane elamisperiood annab nimelt tunnistust sellest, et isik „on riigiga püsivad sidemed loonud“. Seega tuleb seda perioodi pidada piisavaks, et isikul oleks pärast pikaajalise elaniku staatuse saamist õigus selle liikmesriigi kodanikega võrdsele kohtlemisele muu hulgas sotsiaalkindlustuse, sotsiaalabi ja sotsiaalkaitse valdkonnas vastavalt direktiivi artikli 11 lõike 1 punktile d.
Järelikult ei saa liikmesriik ühepoolselt pikendada elamisperioodi, mis on nõutav selleks, et niisugune pikaajaline elanik saaks kasutada selle sättega tagatud õigust.
Lõpuks, mis puudutab riigisisestes õigusnormides ette nähtud kriminaalkaristust, mida kohaldatakse valeandmete esitamise eest kõnealuse sotsiaaltoetuse saamise tingimuste kohta, siis tuletas Euroopa Kohus meelde, et liikmesriigi karistus ei ole direktiivi 2003/109 sätetega kooskõlas, kui see on kehtestatud sellise kohustuse täitmise tagamiseks, mis ise ei ole nende sätetega kooskõlas. Eeltoodut arvestades leidis Euroopa Kohus, et direktiivi 2003/109 artikli 11 lõike 1 punktiga d on harta artiklit 34 arvestades vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis seavad pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike suhtes sotsiaalkindlustuse, sotsiaalabi või sotsiaalkaitse meetme kohaldamise tingimuseks – mis kehtib ka selle liikmesriigi kodanike suhtes –, et nad oleksid elanud selles liikmesriigis vähemalt kümme aastat, millest kaks viimast aastat katkematult, ning mis näevad ette kriminaalkaristuse riigis elamise tingimuse kohta valeandmete esitamise eest.
(
1
)	Nõukogu 25. novembri 2003. aasta direktiiv 2003/109/EÜ pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta (ELT 2004, L 16, lk 44; ELT eriväljaanne 19/06, lk 272).