62007CC0016
ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT] SECINĀJUMI,
sniegti 2008. gada 12. jūnijā (
1
)
Lieta C-16/07 P
Marguerite Chetcuti
pret
Eiropas Kopienu Komisiju
“Apelācija — Civildienests — Iestādes iekšējs konkurss — Kandidatūras noraidīšana — Pielaišanas nosacījumi”
1.
Šīs lietas pamatā ir apelācijas sūdzība, kuru iesniegusi Četkuti [Chetcuti], palīgdarbiniece, par Pirmās instances tiesas 2006. gada 8. novembra spriedumu (
2
), ar kuru tā noraidīja Četkuti prasību atcelt Eiropas Kopienu Komisijas lēmumu, ar ko tika noraidīta viņas kandidatūra konkursā pāriešanai no B kategorijas uz A kategoriju.
2.
Četkuti savas apelācijas pamatojumam izvirza trīs pamatus, kas balstās uz to, ka Pirmās instances tiesa nepareizi interpretējusi iestādes iekšējā konkursa jēdzienu, ka pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips un pārkāpts pienākums norādīt spriedumu pamatojumu.
3.
Šajos secinājumos es izsaku nostāju, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, lemjot, ka Komisijai bija tiesības attiecīgo konkursu rīkot tikai ierēdņiem un pagaidu darbiniekiem, izslēdzot palīgdarbiniekus, un ka tā savu spriedumu no tiesību viedokļa ir pamatojusi pietiekami.
I — Atbilstošās tiesību normas
4.
4. pantā Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumos tajā redakcijā, kas bija spēkā līdz 2004. gada 30. aprīlim un kas piemērojama šīs lietas faktiem (turpmāk tekstā — “Civildienesta noteikumi”), ir paredzēts:
“Amatā neieceļ un nepaaugstina cita iemesla dēļ, kā tikai, lai ieņemtu vakantu amatu, kā paredzēts šajos Civildienesta noteikumos.
Par vakantajiem amatiem iestādē paziņo šīs iestādes personālam tad, ja iecēlējinstitūcija nolemj, ka vakance ir jāaizpilda.
Ja vakanci nevar aizpildīt, pārceļot citā amatā, paaugstinot amatā vai rīkojot iekšējo konkursu, par to paziņo triju Eiropas Kopienu personālam.”
5.
Civildienesta noteikumu 27. panta pirmajā daļā ir noteikts:
“Iecelšana amatā ir virzīta uz to, lai iestāde saņemtu pakalpojumus, ko sniedz visspējīgākie, visefektīvākie un visgodīgākie ierēdņi, kas iecelti amatā, ņemot vērā pēc iespējas plašāku ģeogrāfisko teritoriju, un izraudzīti no Kopienu dalībvalstu pilsoņiem.”
6.
Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Pirms iecelšanas vakantajā amatā iestādē iecēlējinstitūcija vispirms ņem vērā:
a)
vai amatu var aizpildīt, izmantojot paaugstināšanu vai pārcelšanu amatā iestāžu robežās;
b)
vai var rīkot iestādes iekšējos konkursus;
c)
kādus pieteikumus pārcelšanai amatā ir iesnieguši trīs Eiropas Kopienu iestāžu ierēdņi;
un pēc tam ievēro konkursu kārtību, pamatojoties uz kvalifikāciju vai pārbaudījumiem, vai gan uz kvalifikāciju, gan pārbaudījumiem. Konkursa kārtība noteikta III pielikumā.
Līdzīgu kārtību var ievērot, lai veidotu rezervi turpmākai iecelšanai amatā.”
7.
Civildienesta noteikumu III pielikuma “Konkursi” 1. panta 1. punktā ir noteikts:
“Paziņojumu par konkursiem sagatavo iecēlējinstitūcija pēc apspriešanās ar Apvienoto komiteju.
Tajā jānorāda:
a)
konkursa veids (attiecīgās iestādes slēgts [iekšējais] konkurss, visu iestāžu slēgts [iekšējais] konkurss, atklāts konkurss, kas vajadzības gadījumā kopīgs divām vai [vairākām] iestādēm);
b)
konkursa procedūra (balstoties uz kvalifikāciju vai pārbaudījumiem[,] vai kvalifikāciju un pārbaudījumiem);
c)
ar ieņemamo amatu saistīto pienākumu un uzdevumu veids;
d)
ieņemamajiem amatiem nepieciešamie diplomi un citi dokumentāri pierādījumi par kvalifikāciju vai pieredzi;
[..].”
8.
Eiropas Kopienu pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtībā tajā redakcijā, kas bija spēkā līdz 2004. gada 30. aprīlim un kas piemērojama šīs lietas faktiem (turpmāk tekstā — “PDNK”), 12. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts:
“Pagaidu darbinieka pieņemšana darbā ir virzīta uz to, lai iestādei nodrošinātu pakalpojumus, ko sniedz visspējīgākie, visefektīvākie un visgodīgākie cilvēki, kas pieņemti darbā, ņemot vērā pēc iespējas plašāku ģeogrāfisko teritoriju, un izraudzīti no Eiropas Kopienu dalībvalstu pilsoņiem.”
9.
Turpretī attiecībā uz palīgdarbinieku pieņemšanu darbā PDNK nav ietvertas nekādas prasības par viņu spējām un efektivitāti.
II — Prāvas rašanās fakti
10.
Četkuti vietējās darbinieces statusā strādāja par sekretāri Komisijas delegācijā Maltā no 1991. gada 1. novembra līdz 2004. gada 30. aprīlim. Viņas līguma darbība beidzās 2004. gada 1. maijā, kad Maltas Republika iestājās Eiropas Kopienā.
11.
Pēc tam, 2004. gada 27. aprīlī, apelācijas sūdzības iesniedzēja parakstīja B kategorijas palīgdarbinieka līgumu par laikposmu no 2004. gada 1. maija līdz 2004. gada 31. decembrim. Viņas līguma 2. punktā bija noteikts, ka viņa ir “darbinieks, kas veic kompleksus tekstu sagatavošanas, rediģēšanas, grāmatvedības vai tehniskus uzdevumus”.
12.
Komisija 2004. gada 6. aprīlī publicēja “iekšēja konkursa paziņojumu pāriešanai no B kategorijas uz A kategoriju” (COM/PA/04), kas attiecās uz konkursu ar pārbaudījumu procedūru, lai izveidotu rezervi administratoru (A 7/A 6) iecelšanai amatā (turpmāk tekstā — “konkursa paziņojums”).
13.
Saskaņā ar konkursa paziņojuma III punktu konkursā varēja piedalīties ierēdņi un pagaidu darbinieki, kam ir kāda no B kategorijas pakāpēm vai kāda no augstākās kategorijas pakāpēm un kuri brīdī, kad beidzās pieteikumu iesniegšanas termiņš, strādāja Komisijas dienestos, bija pārcelti dienesta interesēs vai atradās militārā dienesta atvaļinājumā. Turklāt šīm personām bija jāstrādā amatā, kuru finansē no darbības vai pētniecības apropriācijām.
14.
Papildus tam saskaņā ar to pašu punktu kandidātiem bija jābūt vismaz 5 gadu darba stāžam B vai augstākā kategorijā, strādājot kā ierēdnim, pagaidu darbiniekam vai palīgdarbiniekam I–V grupā Komisijā vai daļu laika — citās iestādēs vai aģentūrās, uz kuru darbiniekiem attiecas Civildienesta noteikumi vai PDNK.
15.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja, kas bija pieteikusies šajā konkursā, ar 2004. gada 22. jūnija vēstuli saņēma savas kandidatūras noraidījumu, pamatojoties uz to, ka viņai nav prasītā piecu gadu darba stāža un ka viņa neatbilst pielaišanas nosacījumiem viņas administratīvā stāvokļa dēļ, jo atbilstoši konkrētajam konkursa paziņojumam konkursā piedalīties varēja tikai ierēdņi un pagaidu darbinieki.
III — Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
16.
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 31. augustā, prasītāja minētajā tiesā cēla prasību atcelt atlases komisijas lēmumu, ar kuru tika noraidīta viņas kandidatūra iekšējā konkursā pāriešanai no B kategorijas uz A kategoriju (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”), kā arī atcelt turpmākos konkursa procedūras aktus un it īpaši kandidātu, kas atbilst konkursa paziņojumā noteiktajiem nosacījumiem, sarakstu, ko izveidojusi atlases komisija, Komisijas lēmumu, kurā uz šā pamata ir noteikts vakanču skaits, piemēroto kandidātu sarakstu, ko izveidojusi atlases komisija sava darba beigās, un lēmumus par iecelšanu amatā, ko pieņēmusi iecēlējinstitūcija.
17.
Prasītāja arī prasīja piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
18.
Prasītāja savas prasības pamatojumam izvirzīja divus pamatus, kuri balstās uz iebildēm par konkursa paziņojuma prettiesiskumu.
19.
Ar pirmo pamatu viņa apgalvoja, ka, konkursā ļaujot piedalīties tikai ierēdņiem un pagaidu darbiniekiem un tādējādi izslēdzot palīgdarbiniekus, konkursa paziņojuma III.1 punkta pirmā un otrā daļa, kā arī trešās daļas a) punkts ir pretrunā Civildienesta noteikumu 4. pantam, 27. pantam un 29. panta 1. punkta b) apakšpunktam un vienlīdzīgas attieksmes principam. Līdz ar to apstrīdētais lēmums esot prettiesisks.
20.
Ar otro pamatu prasītāja apgalvoja, ka konkursa paziņojuma III.1. punkta trešās daļas b) punkts, III.2. un III.3. punkts, prasot piecu gadu darba stāžu B vai augstākā kategorijā, strādājot kā ierēdnim, pagaidu darbiniekam vai palīgdarbiniekam I–V grupā, un tādējādi izslēdzot darba stāžu, kas iegūts, strādājot kā vietējam darbiniekam, ir pretrunā Civildienesta noteikumu 27. un 29. pantam, kā arī dienesta interesēm un vienlīdzīgas attieksmes principam. Šo iemeslu dēļ apstrīdētais lēmums esot prettiesisks.
21.
Ar pārsūdzēto spriedumu prasītājas prasība tika noraidīta, un Pirmās instances tiesa nolēma, ka katram lietas dalībniekam pašam jāmaksā savi tiesāšanās izdevumi.
22.
Pirmās instances tiesa pirmo pamatu noraidīja kā nepamatotu turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ.
23.
Pirmām kārtām tā norādīja, ka Civildienesta noteikumi iestādēm attiecībā uz amatā iecelšanas procedūrām paredz lielu diskrecionāro varu un ka Kopienu tiesu pārskatīšanā izskatāms tikai jautājums par to, vai attiecīgā iestāde savu diskrecionāro varu nav izmantojusi acīmredzami nepareizi.
24.
Tālāk Pirmās instances tiesa norādīja, ka katra no dažādajām Kopienu nodarbināto personu kategorijām atbilst konkrētām Kopienu administrācijas likumīgajām vajadzībām. Tā piemetināja, ka pamatprasības, kādas noteiktas ierēdņu un pagaidu darbinieku pieņemšanai darbā, atšķiras no palīgdarbiniekiem noteiktajām.
25.
Pēc tam Pirmās instances tiesas konstatēja, ka no konkursa paziņojuma nepārprotami izriet, ka konkursa mērķis galvenokārt ir radīt iespēju ierēdņiem un pagaidu darbiniekiem pāriet no B kategorijas uz A kategoriju. Līdz ar to Pirmās instances tiesa lēma, ka Komisija nav nepareizi izmantojusi savu diskrecionāro varu, konkursa paziņojuma III.1. punktā paredzot pielaišanas nosacījumu attiecībā uz ierēdņa vai pagaidu darbinieka statusu un izslēdzot palīgdarbinieka statusu.
26.
Turklāt Pirmās instances tiesa lēma, ka nav ņemams vērā prasītājas arguments, ka attiecīgais konkurss esot bijis ne vien konkurss pāriešanai no B kategorijas uz A kategoriju, bet arī cita veida iekšējs konkurss, jo tajā varēja piedalīties, pirmkārt, B vai A kategorijas pagaidu darbinieki un, otrkārt, A kategorijas ierēdņi. Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka šim argumentam nav nozīmes, jo pretēji palīgdarbiniekiem ierēdņi un pagaidu darbinieki, kas varēja piedalīties konkursā, jau bija pierādījuši savas spējas viņu sākotnējā amatā iecelšanas vai darbā pieņemšanas procedūrā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 27. pantu un PDNK 12. pantu.
27.
Līdz ar to Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, tā kā šie divi minētie noteikumi jau bija tikuši piemēroti pirmajā reizē, kad ierēdņi iecelti amatā un pagaidu darbinieki pieņemti darbā, prasītājas arguments, ka Komisija esot ignorējusi minētajos noteikumos noteikto jebkuras amatā iecelšanas un darbā pieņemšanas mērķi, nav pamatots.
28.
Pirmās instances tiesa papildus arī norādīja, ka fakts, ka palīgdarbinieki iestādē var veikt jebkāda veida pienākumus, nav pietiekams, lai amatā paaugstināšanas konkursa kontekstā viņus pielīdzinātu ierēdņiem vai pagaidu darbiniekiem. Līdz ar to Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisijai bija tiesības attiecīgo konkursu paaugstināšanai amatā no B kategorijas uz A kategoriju rīkot tikai ierēdņiem un pagaidu darbiniekiem, kas jau ir pierādījuši atbilstību prasībām viņu sākotnējā amatā iecelšanas vai darbā pieņemšanas procedūrā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 27. pantu un PDNK 12. pantu.
29.
Visbeidzot, Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka prasītāja nepamatoti atsaukusies uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, jo ierēdņi un pagaidu darbinieki, no vienas puses, un palīgdarbinieki, no otras puses, neatrodas salīdzināmās tiesiskajās situācijās viņu atšķirīgo amatā iecelšanas un darbā pieņemšanas nosacījumu dēļ.
30.
Ņemot vērā visus minētos apsvērumus, Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka tai nav jālemj par otro pamatu, un noraidīja prasījumus attiecībā uz turpmākajiem konkursa procedūras aktiem.
IV — Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
31.
Šo apelāciju Četkuti ierosināja ar apelācijas sūdzību, kas Tiesas kancelejā iesniegta 2007. gada 18. janvārī.
32.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas prasījumi Tiesai ir šādi: atcelt pārsūdzēto spriedumu, apstrīdēto lēmumu, turpmākos konkursa procedūras aktus un it īpaši kandidātu, kas atbilst konkursa paziņojumā noteiktajiem nosacījumiem, sarakstu, ko izveidojusi atlases komisija, Komisijas lēmumu, kurā uz šā pamata ir noteikts vakanču skaits, piemēroto kandidātu sarakstu, ko izveidojusi atlases komisija sava darba beigās, un lēmumus par iecelšanu amatā, ko uz šā pamata pieņēmusi iecēlējinstitūcija.
33.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja arī lūdz piespriest Komisijai atlīdzināt pirmās instances tiesāšanās izdevumus un tiesāšanās izdevumus Tiesā.
34.
Komisija lūdz noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
V — Vērtējums
35.
Es uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja savas apelācijas pamatojumam izvirza trīs pamatus.
36.
Ar savu pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nepareizi interpretējusi iekšējā konkursa jēdzienu un līdz ar to noteikusi nepareizas tiesiskās sekas.
37.
Ar savu otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka ar pārsūdzēto spriedumu tiek pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips.
38.
Visbeidzot, ar savu trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Pirmās instances tiesa nav no tiesību viedokļa pietiekami pamatojusi tās spriedumu.
39.
Es pēc kārtas izvērtēšu katru no šiem trim pamatiem.
A — Pirmais pamats par iekšējā konkursa jēdziena nepareizu interpretāciju
40.
Vispirms ir jāizvērtē pirmā pamata pieņemamība.
41.
Komisija uzskata, ka pirmais pamats ir nepieņemams, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd Pirmās instances tiesas sniegto attiecīgā konkursa kvalifikāciju. Komisija norāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienīgi Pirmās instances tiesa ir kompetenta konstatēt un izvērtēt faktus.
42.
Saskaņā ar šo judikatūru no EKL 225. panta un Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka vienīgi Pirmās instances tiesas kompetencē ir, pirmkārt, konstatēt faktus, izņemot gadījumus, kad izdarīto konstatējumu būtiska neprecizitāte izriet no tai nodotajiem lietas materiāliem, un, otrkārt, izvērtēt šos faktus (
3
).
43.
Tiesa ir papildus norādījusi, ka, ja Pirmās instances tiesa ir konstatējusi vai novērtējusi faktus, Tiesas kompetencē saskaņā ar EKL 225. pantu ir pārbaudīt šo faktu juridisko kvalifikāciju un tiesiskās sekas, ko noteikusi Pirmās instances tiesa (
4
).
44.
No apelācijas sūdzības skaidri izriet, ka Četkuti apstrīd Pirmās instances tiesas secinājumu, ko tā izdarījusi pārsūdzētā sprieduma 56. punktā, saskaņā ar kuru attiecīgā konkursa “mērķis galvenokārt ir radīt iespēju pāriešanai no B kategorijas uz A kategoriju”. Lai pamatotu šā secinājuma apstrīdēšanu, apelācijas sūdzības iesniedzēja min vairākus argumentus, kuru nolūks ir pierādīt, ka Pirmās instances tiesa ir juridiski nepareizi kvalificējusi iekšējā konkursa jēdzienu un ka tā līdz ar to ir izdarījusi nepareizus tiesiskos secinājumus.
45.
Tā kā Pirmās instances tiesas veikta kāda fakta vai tiesību akta juridiskā kvalifikācija ir tiesību jautājums, kuru var izvirzīt apelācijas sūdzības ietvaros (
5
), es uzskatu, ka šis pamats ir pieņemams.
46.
Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Pirmās instances tiesa nav ievērojusi “iestādes iekšējā konkursa” jēdzienu Civildienesta noteikumu 4. panta un 29. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē un ka tā līdz ar to ir noteikusi nepareizas tiesiskās sekas.
47.
Lai pamatotu šo pamatu, viņa min vairākus argumentus.
48.
Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Pirmās instances tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 56. punktā, nosakot konkursa būtību, tā pamatojusies uz subjektīvu kritēriju, t.i., konkursa mērķi, kas norādīts konkursa paziņojuma nosaukumā. Pamatodamās uz šādu kvalifikāciju, Pirmās instances tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, vērtējot kandidātu kategorijas, kuras likumīgi varēja pielaist konkursam. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka attiecīgā konkursa būtība bija jānosaka, ņemot vērā pašā konkursa paziņojumā noteiktos objektīvos pielaišanas nosacījumus, kuri savukārt tiek noteikti atkarībā no attiecīgajiem vakantajiem amatiem izvirzāmajām prasībām.
49.
Pakārtoti viņa norāda, ka, pat pieņemot, ka attiecīgā konkursa mērķis galvenokārt bijis radīt iespēju pāriešanai no B kategorijas uz A kategoriju, tas jebkurā gadījumā ir bijis konkurss uz pastāvīgajām darbavietām un bija jākvalificē kā iekšējs konkurss. Līdz ar to saskaņā ar Rauch/Komisija (
6
) un Van Huffel/Komisija (
7
) judikatūru nebija likumīgu tiesību izslēgt palīgdarbiniekus no dalības šajā konkursā.
50.
Es uzskatu, ka šis arguments nav pamatots.
51.
Pirmām kārtām jānorāda, ka Pirmās instances tiesa sākumā ir atgādinājusi principus, kādi jāievēro jebkurā amatā iecelšanas procedūrā.
52.
Tādējādi Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 48. punktā ir atgādinājusi, ka, “lai būtu ievērots Civildienesta noteikumu 27. pantā noteiktais jebkuras amatā iecelšanas procedūras mērķis, t.i., “lai iestāde saņemtu pakalpojumus, ko sniedz visspējīgākie, visefektīvākie un visgodīgākie ierēdņi”, amatā ieceļamie ierēdņi jāizvēlas no visplašākā iespējamā loka. Tādējādi formulējums “iestādes iekšējais konkurss” principā attiecas uz visām personām, kas strādā iestādē neatkarīgi no to attiecīgā statusa”.
53.
Tālāk, pārsūdzētā sprieduma 49. punktā, Pirmās instances tiesa atgādināja: “tomēr Civildienesta noteikumi iestādēm paredz lielu diskrecionāro varu, nosakot vakantajiem amatiem nepieciešamo spēju kritērijus un atkarībā no šiem kritērijiem un vispārīgāk — dienesta interesēm — nosakot konkursa organizēšanas nosacījumus un kārtību” (
8
). Pēc tam Pirmās instances tiesa ir precizējusi, ka šī vara var tikt izmantota it īpaši tad, kad iecēlējinstitūcija lemj par konkursa paziņojumu un nosaka attiecīgā konkursa pielaišanas nosacījumus (
9
).
54.
Kā Pirmās instances tiesa to pareizi atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 50. punktā, iecēlējinstitūcijai piešķirtās diskrecionārās varas izmantošanai ir jābūt saderīgai jo īpaši ar Civildienesta noteikumu 27. panta pirmās daļas un 29. panta 1. punkta obligātajiem noteikumiem.
55.
Ņemot vērā šos principus, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 56. punktā ir secinājusi, ka no konkursa paziņojuma nepārprotami izriet, ka tas bija iekšējs konkurss pāriešanai no B kategorijas uz A kategoriju un ka tā mērķis bija radīt iespēju ierēdņiem un pagaidu darbiniekiem, kuri pretēji palīgdarbiniekiem jau ir pierādījuši, ka ir visspējīgākie, visefektīvākie un visgodīgākie, pāriet no B kategorijas uz A kategoriju.
56.
Es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa iestādes iekšējā konkursa jēdzienu ir kvalificējusi pareizi.
57.
Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punkta formulējums pierāda, ka iecēlējinstitūcijai ir plašas pilnvaras, nosakot konkursa organizēšanas kārtību. Saskaņā ar minēto noteikumu iecēlējinstitūcija, vispirms ņēmusi vērā, vai amatu var aizpildīt, izmantojot paaugstināšanu vai pārcelšanu amatā iestāžu robežās, vai var rīkot iestādes iekšējos konkursus un to, kādus pieteikumus pārcelšanai amatā ir iesnieguši triju Eiropas Kopienu iestāžu ierēdņi, ievēro konkursu kārtību, pamatojoties uz kvalifikāciju vai pārbaudījumiem vai gan uz kvalifikāciju, gan pārbaudījumiem. Turklāt ir norādīts, ka līdzīgu kārtību var ievērot, lai veidotu rezervi turpmākai iecelšanai amatā.
58.
No Tiesas judikatūras izriet, ka vārdu “vai var” lietojums skaidri norāda, ka iecēlējinstitūcijai nav pienākuma izvēlēties kādu konkrētu procedūru, bet ka tā var no vairākām procedūrām izvēlēties to, kura ļaus atlasīt labākās kandidatūras (
10
), un galvenais ir tas, lai izvēlētās procedūras rezultātā katrā gadījumā amatā tiktu iecelti visspējīgākie, visefektīvākie un visgodīgākie cilvēki (
11
).
59.
Turklāt Tiesa attiecībā uz konkursu pāriešanai citā kategorijā ir lēmusi, ka Komisijai ir liela diskrecionārā vara, nosakot no jauna radītajām darbavietām nepieciešamo spēju kritērijus un tādējādi atkarībā no šiem kritērijiem un dienesta interesēm nosakot konkursa nosacījumus (
12
).
60.
Bez tam es atgādinu, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru iecēlējinstitūcijai ir liela diskrecionārā vara, meklējot visspējīgākos, visefektīvākos un visgodīgākos kandidātus (
13
).
61.
Šajā konkrētajā lietā attiecīgā konkursa nosaukums ir skaidrs, jo runa bija par iestādes iekšējo konkursu pāriešanai no B kategorijas uz A kategoriju.
62.
Turklāt, kā Pirmās instances tiesa norādījusi pārsūdzētā sprieduma 56. punktā, attiecīgajā konkursā varēja piedalīties ierēdņi un pagaidu darbinieki, jo atbilstoši Civildienesta noteikumu 27. pantam un PDNK 12. pantam viņi jau savā sākotnējā amatā iecelšanas vai darbā pieņemšanas procedūrā bija pierādījuši, ka ir visspējīgākie, visefektīvākie un visgodīgākie atšķirībā no palīgdarbiniekiem, kuru pieņemšanai darbā nav nepieciešama neviena no šīm īpašībām.
63.
Ņemot vērā šos apstākļus, es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 56. un 57. punktā ir pamatoti atzinusi, ka attiecīgais konkurss ir iekšējs konkurss ierēdņu un pagaidu darbinieku pāriešanai no B kategorijas uz A kategoriju, un līdz ar to Komisija nav nepareizi izmantojusi savu diskrecionāro varu, paredzot, ka piedalīties minētajā konkursā tiek atļauts tikai šo divu kategoriju personām.
64.
Papildus vēlos norādīt, ka, lai sagatavotu administratoru rezerves sarakstu, Komisija varēja izvēlēties arī paaugstināšanu amatā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 45. pantu, tādējādi iecelšanu amatā attiecinot tikai uz ierēdņiem, jo PDNK nav līdzvērtīgas procedūras attiecībā uz pagaidu darbiniekiem.
65.
Izvēloties rīkot iekšēju konkursu pāriešanai citā kategorijā un dodot iespēju tajā piedalīties ierēdņiem un pagaidu darbiniekiem, Komisija iestādei nodrošināja vislabākās kandidatūras, tās izvēloties no visplašākā iespējamā loka.
66.
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, atzīstot, ka palīgdarbinieku izslēgšana no dalības attiecīgajā konkursā bijusi pamatota, ņemot vērā, ka viņiem pretēji ierēdņiem un pagaidu darbiniekiem savā sākotnējā amatā iecelšanas un darbā pieņemšanas procedūrā nav bijis jāpierāda, ka viņi ir visspējīgākie, visefektīvākie un visgodīgākie. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd to, ka nosacījums par šīm īpašībām izriet no vakantajiem amatiem izvirzāmajām prasībām un vispārīgāk — no dienesta interesēm. Viņa uzskata, ka B kategorijas ierēdņi un pagaidu darbinieki šīs īpašības ir pierādījuši tikai attiecībā uz piemērotību B kategorijas amatiem. Par pierādījumu tam, ka kandidāts ir visspējīgākais, visefektīvākais un visgodīgākais, būtu jāuzskata iepriekšējās atlases un atlases pārbaudījumu izturēšana.
67.
Es šim viedoklim nepiekrītu.
68.
Es uzskatu, ka Pirmās instances tiesai bija pamats pārsūdzētā sprieduma 59. un 60. punktā atzīt, ka Komisija nav ignorējusi Civildienesta noteikumu 27. pantā un PDNK 12. pantā noteikto jebkuras amatā iecelšanas un darbā pieņemšanas mērķi.
69.
Atgādinu, ka saskaņā ar šiem abiem noteikumiem ierēdņu iecelšanai amatā un pagaidu darbinieku pieņemšanai darbā jābūt virzītai uz to, lai iestādei nodrošinātu pakalpojumus, ko sniedz visspējīgākie, visefektīvākie un visgodīgākie cilvēki.
70.
Taču, lai gan saskaņā ar PDNK 55. panta 1. punkta c) apakšpunktu palīgdarbiniekiem, lai viņus varētu pieņemt darbā, ir jāuzrāda atbilstīgas rekomendācijas par piemērotību savu pienākumu veikšanai, PDNK nekur nav minēts, ka šiem darbiniekiem ir jābūt tādām pašām īpašībām.
71.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka kritērijs saistībā ar sākotnējo iecelšanu amatā vai pieņemšanu darbā nav pamatots, jo no vakantajiem amatiem izvirzāmajām prasībām un vispārīgāk — no dienesta interesēm — neizriet, ka kandidātiem jābūt visspējīgākajiem, visefektīvākajiem un visgodīgākajiem.
72.
Jāatgādina, ka iecēlējinstitūcijai ir liela diskrecionārā vara, vērtējot dienesta intereses. Līdz ar to Pirmās instances tiesas kontrolei ir jāaprobežojas ar to, ka jānoskaidro, vai iecēlējinstitūcija nav pārkāpusi savu pilnvaru robežas un nav izmantojusi savu diskrecionāro varu acīmredzami nepareizā veidā (
14
).
73.
Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 15. punkta, attiecīgais konkurss ir konkurss ar mērķi sagatavot rezerves sarakstu, nevis aizpildīt kādu konkrētu darbavietu. Šajā sakarā vēršu uzmanību uz to, ka konkursa paziņojumā nav prasību par diplomiem vai konkrētām spējām. Veidojot rezerves sarakstu, pielaišanas nosacījumi aprobežojas ar to, ka no kandidātiem tiek prasītas vispārīgas spējas (
15
). Līdzīgi Komisijai es uzskatu, ka prasības saistībā ar sākotnējo iecelšanu amatā un pieņemšanu darbā, proti, pierādījumi, ka kandidāti ir visspējīgākie, visefektīvākie un visgodīgākie, ir atbilstīgs kandidātu pielaišanas kritērijs.
74.
Līdz ar to es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa pamatoti atzinusi, ka Komisija nav ignorējusi Civildienesta noteikumu 27. panta un PDNK 12. panta mērķi.
75.
Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Pirmās instances tiesa nepamatoti noraidījusi viņas argumentu, ka, tā kā palīgdarbinieki saskaņā ar PDNK 3. pantu var veikt jebkādus pienākumus, ja vien viņu pieņemšana darbā nav ar mērķi aizstāt kādu ierēdni, viņus var pielīdzināt ierēdņiem un pagaidu darbiniekiem. Šajā sakarā apelācijas sūdzības iesniedzēja konstatē, ka B kategorijas ierēdņi un pagaidu darbinieki nav pierādījuši, ka ir visspējīgākie, visefektīvākie un visgodīgākie attiecībā uz piemērotību A kategorijas pienākumiem, taču viņiem tik un tā bija atļauts piedalīties attiecīgajā konkursā.
76.
Vēlos vērst uzmanību uz to, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 61. punktā ir noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, pamatojoties uz to, ka “fakts, ka palīgdarbinieki iestādē var veikt jebkāda veida pienākumus, nav pietiekams, lai amatā paaugstināšanas konkursa kontekstā viņus pielīdzinātu ierēdņiem vai pagaidu darbiniekiem. Tādējādi Komisijai bija likumīgas tiesības attiecīgo konkursu paaugstināšanai amatā uz A kategoriju rīkot tikai ierēdņiem un pagaidu darbiniekiem, kas jau ir pierādījuši atbilstību prasībām viņu sākotnējā darbā pieņemšanas procedūrā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 27. pantu un PDNK 12. pantu neatkarīgi no viņu veiktajiem pienākumiem”.
77.
Papildus tam es atgādinu, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 49. un 56. punktā ir atgādinājusi, ka Civildienesta noteikumi iecēlējinstitūcijai paredz lielu diskrecionāro varu, nosakot vakantajiem amatiem nepieciešamo spēju kritērijus, un ka palīgdarbiniekiem pretēji ierēdņiem un pagaidu darbiniekiem darbā pieņemšanas procedūrā nav bijis jāpierāda, ka viņi ir visspējīgākie, visefektīvākie un visgodīgākie.
78.
Turklāt Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 52. punktā pamatoti ir atgādinājusi, ka katra no Kopienu nodarbināto personu kategorijām atbilst konkrētām Kopienu administrācijas likumīgajām vajadzībām un tai veicamo attiecīgi pastāvīgo vai pagaidu uzdevumu veidam.
79.
Līdz ar to es uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments nav pamatots.
80.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, es uzskatu, ka pirmais pamats ir pieņemams, bet nav pamatots.
B — Otrais pamats par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
81.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 62. punktā nepamatoti ir lēmusi, ka ierēdņu un pagaidu darbinieku tiesiskā situācija nav salīdzināma ar palīgdarbinieku situāciju viņu atšķirīgo amatā iecelšanas un darbā pieņemšanas nosacījumu dēļ, un tādējādi tā ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.
82.
Tiesa ir lēmusi, ka, lai gan vienlīdzīgas attieksmes princips ir vispārīgs Kopienu civildienesta tiesībām piemērojams noteikums, lai atzītu, ka notikusi diskriminācija, ir jāpierāda, ka identiskās vai salīdzināmās situācijās piemērota nevienlīdzīga attieksme (
16
).
83.
Vienlīdzīgas attieksmes princips ir pārkāpts tad, ja amatā iecelšanas vai darbā pieņemšanas procesā divu kategoriju personām, kuru faktiskajā un tiesiskajā situācijā nav būtisku atšķirību, tiek piemērota atšķirīga attieksme (
17
).
84.
Tādējādi ir jānoskaidro, vai ierēdņi un pagaidu darbinieki, no vienas puses, un palīgdarbinieki, no otras puses, atrodas identiskās vai salīdzināmās tiesiskajās situācijās.
85.
Es tā nedomāju.
86.
Kā Pirmās instances tiesa to pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 53. punktā, no Civildienesta noteikumu 27. panta un PDNK 12. panta izriet, ka pamatprasības, kādas noteiktas ierēdņu iecelšanai amatā un pagaidu darbinieku pieņemšanai darbā, atšķiras no palīgdarbiniekiem noteiktajām, jo palīgdarbiniekiem pretēji pārējām divām kategorijām darbā pieņemšanas procedūrā nav jāpierāda, ka viņi ir visspējīgākie, visefektīvākie un visgodīgākie.
87.
Kā norādīts iepriekš, saskaņā ar PDNK 55. panta 1. punkta c) apakšpunktu palīgdarbiniekiem, lai viņus varētu pieņemt darbā, ir vienīgi jāuzrāda atbilstīgas rekomendācijas par piemērotību savu pienākumu veikšanai.
88.
Turklāt vēlos norādīt, ka pastāv būtiskas atšķirības starp ierēdņu un pagaidu darbinieku statusu, no vienas puses, un palīgdarbinieku statusu, no otras puses.
89.
No Civildienesta noteikumu 6. panta un PDNK 9. panta izriet, ka ierēdņu un pagaidu darbinieku amati ir reģistrēti amatu sarakstā, taču palīgdarbinieki tajā reģistrēti netiek. Turklāt Tiesa ir lēmusi, ka atbilstoši PDNK 3. pantam palīgdarbinieki ir darbinieki, kas pieņemti darbā, lai veiktu pienākumus iestādē, bet kas nav iecelti amatā, kurš iekļauts šīs iestādes budžeta iedaļai pievienotajā amatu sarakstā (
18
).
90.
Tiesa papildus ir norādījusi, ka saskaņā ar PDNK 52. pantu palīgdarbinieku faktiskais nodarbinātības laiks, ja darbinieks ir pieņemts darbā, lai aizstātu ierēdni vai pagaidu darbinieku, kurš pašlaik nespēj pildīt savus pienākumus, nedrīkst pārsniegt darbā norīkošanas laiku šim nolūkam, bet visos pārējos gadījumos — vienu gadu (
19
).
91.
Tiesa no tā secināja, ka palīgdarbinieka līgumam raksturīgais tādējādi ir šā līguma pagaidu raksturs, jo to var izmantot vienīgi, lai īslaicīgi aizstātu kādu vai lai nodrošinātu īslaicīgu vai steidzamu vajadzību radītu, vai skaidri nedefinētu administratīvo uzdevumu izpildi (
20
).
92.
Jānorāda arī, ka atšķirības starp palīgdarbinieku statusu, no vienas puses, un ierēdņu un pagaidu darbinieku statusu, no otras puses, pastāv attiecībā uz ziņojumiem, paaugstināšanu augstākā līmenī un pensiju tiesībām. Par ierēdņiem un pagaidu darbiniekiem tiek sagatavoti ziņojumi, viņus var paaugstināt augstākā līmenī un viņiem ir tiesības uz izdienas pensiju (
21
), savukārt attiecībā uz palīgdarbiniekiem PDNK nekas tamlīdzīgs nav paredzēts.
93.
Palīgdarbinieku statuss tika izveidots, lai apmierinātu konkrētas Kopienu iestāžu vajadzības, un šo darbinieku nodarbinātība nav paredzēta ilgstoša.
94.
Tāpēc es uzskatu, ka ierēdņi un pagaidu darbinieki salīdzinājumā ar palīgdarbiniekiem ir atšķirīgā tiesiskajā situācijā.
95.
Šo iemeslu dēļ es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 62. punktā lemjot, ka ierēdņu un pagaidu darbinieku tiesiskā situācija nav salīdzināma ar palīgdarbinieku situāciju viņu atšķirīgo amatā iecelšanas un darbā pieņemšanas nosacījumu dēļ.
96.
Tādējādi, ņemot vērā minētos apsvērumus, es uzskatu, ka otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
C — Trešais pamats par pārsūdzētā sprieduma pamatojuma trūkumu
97.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas trešo pamatu es izprotu tā, ka viņa apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav atbildējusi uz viņas argumentiem, kuru nolūks ir atspēkot Komisijas viedokli, ka tas, ka konkursa paziņojumā nav iekļauti nosacījumi par vispārīgajām spējām, piemēram, akadēmisko kvalifikāciju, skaidrojams ar to, ka ierēdņi un pagaidu darbinieki jau ir pierādījuši nepieciešamās spējas viņu sākotnējā amatā iecelšanas vai darbā pieņemšanas procedūrā.
98.
Pirmajā instancē apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskatīja, ka ir kļūdains Komisijas arguments, ka šo nosacījumu neiekļaušana skaidrojama ar to, ka ierēdņi un pagaidu darbinieki jau savā sākotnējā amatā iecelšanas vai darbā pieņemšanas procedūrā bija pierādījuši, ka ir visspējīgākie, visefektīvākie un visgodīgākie.
99.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja Pirmās instances tiesā apgalvoja, ka šo nosacījumu neiekļaušana neesot skaidrojama ar to, ka ierēdņi un pagaidu darbinieki jau savā sākotnējā amatā iecelšanas vai darbā pieņemšanas procedūrā pierādījuši minētās īpašības, jo konkursā varēja piedalīties B kategorijas ierēdņi un darbā pieņemšanai šajā kategorijā nav vajadzīgs diploms.
100.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka šie nosacījumi nebija iekļauti tāpēc, ka Komisija uzskatījusi, ka piecu gadu stāžs ierēdņa, pagaidu darbinieka vai palīgdarbinieka darbā ir uzskatāms par ekvivalentu profesionālo pieredzi Civildienesta noteikumu 5. panta nozīmē. Apelācijas sūdzības iesniedzēja arī uzskatīja, ka konkrētu nosacījumu neiekļaušana skaidrojama ar to, ka Komisijas mērķis nebija tiešā veidā aizpildīt vakantus amatus, bet gan izveidot rezerves sarakstu, attiecībā uz ko pielaišanas nosacījumi aprobežojas ar prasību par vispārīgām spējām.
101.
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvoja, ka, tā kā runa bija par konkursu ar mērķi iecelt amatā ierēdņus, tam obligāti bija jāatbilst Civildienesta noteikumu 27. pantā noteiktajam mērķim. Līdz ar to nebija nozīmes tam, ka atbilstība šim mērķim jau bija pārbaudīta ierēdņiem un pagaidu darbiniekiem, bet nebija pārbaudīta palīgdarbiniekiem, jo to varēja pārbaudīt tieši attiecīgā iekšējā konkursa rezultātā.
102.
Vispirms ir jāatgādina, ka tas, vai Pirmās instances tiesas sprieduma pamatojums ir nepietiekams, ir tiesību jautājums, ko var izvirzīt apelācijas tiesvedībā (
22
).
103.
Atgādinu arī, ka saskaņā ar Tiesas Statūtu 36. pantu, kas Pirmās instances tiesai piemērojami atbilstoši to 53. pantam, “Tiesas spriedumos norāda pamatojumu, kāpēc tie pieņemti”.
104.
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sprieduma pamatojumā Pirmās instances tiesai skaidri un nepārprotami jāsniedz sava argumentācija, lai ieinteresētās personas zinātu pieņemtā lēmuma pamatojumu un lai Tiesa varētu veikt tiesas kontroli (
23
).
105.
Ņemot vērā šos atgādinātos principus, ir jāizvērtē, vai Pirmās instances tiesa tiešām nav atbildējusi uz apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu.
106.
Pēc tam, kad Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 48. panta punktā bija atgādinājusi, ka, lai būtu ievērots Civildienesta noteikumu 27. pantā noteiktais mērķis, iestādei amatā ieceļamie ierēdņi jāizvēlas no visplašākā iespējamā loka, tā sava sprieduma 53. punktā ir atzinusi, ka “no Civildienesta noteikumu 27. panta un PDNK 12. panta izriet, ka pamatprasības, kādas noteiktas ierēdņu iecelšanai amatā un pagaidu darbinieku pieņemšanai darbā, atšķiras no palīgdarbiniekiem noteiktajām. Pretēji palīgdarbiniekiem, attiecībā uz kuriem šādas prasības nav noteiktas, abi minētie noteikumi paredz, ka ierēdņu iecelšanai amatā un pagaidu darbinieku pieņemšanai darbā jābūt virzītai uz to, lai iestādei nodrošinātu pakalpojumus, ko sniedz visspējīgākie, visefektīvākie un visgodīgākie cilvēki”.
107.
Kvalificējusi attiecīgo konkursu kā “iekšēju konkursu pāriešanai no B kategorijas uz A kategoriju”, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 59. un 60. punktā ir paudusi viedokli, ka šis konkurss ticis rīkots tikai ierēdņiem un pagaidu darbiniekiem tieši tāpēc, ka atbilstoši Civildienesta noteikumu 27. pantam un PDNK 12. pantam šo divu kategoriju personas jau savā sākotnējā amatā iecelšanas vai darbā pieņemšanas procedūrā bija pierādījušas, ka ir visspējīgākās, visefektīvākās un visgodīgākās.
108.
Pirmās instances tiesas pienākums norādīt pamatojumu nenozīmē, ka tai būtu jāsniedz izklāsts, kurā izsmeļoši pēc kārtas izskatīts katrs no lietas dalībnieku izteiktajiem argumentiem. Tādējādi Pirmās instances tiesas sniegtais pamatojums var būt netiešs ar nosacījumu, ka tas ieinteresētajām personām ļauj uzzināt iemeslus, kuru dēļ tikuši veikti attiecīgie pasākumi, un kompetentajai tiesai — gūt pietiekamu informāciju kontroles veikšanai (
24
).
109.
Pirmās instances tiesa patiešām detalizēti nav atbildējusi uz katru Četkuti izteikto argumentu. Tomēr pietiek ar konstatējumu, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 59. un 60. punktā ir nepārprotami piekritusi Komisijas viedoklim. Pirmās instances tiesa ir paskaidrojusi, ka pretēji palīgdarbiniekiem ierēdņiem un pagaidu darbiniekiem atbilstoši Civildienesta noteikumu 27. pantam un PDNK 12. pantam savā sākotnējā amatā iecelšanas vai darbā pieņemšanas procedūrā jāpierāda, ka viņi ir visspējīgākie, visefektīvākie un visgodīgākie.
110.
Mans konstatējums ir tāds, ka Pirmās instances tiesa savā analīzē ir izskaidrojusi iemeslus, kāpēc attiecīgajā konkursā varēja piedalīties tikai ierēdņi un pagaidu darbinieki, un pierādījusi, ka gan amatā iecelšanas, gan darba pieņemšanas mērķis ir ievērots, vienlaikus atgādinot, ka iecēlējinstitūcijai ir liela diskrecionārā vara, nosakot konkursa organizēšanas kārtību.
111.
No tā Pirmās instances tiesa varēja secināt, ka Komisijai bija tiesības attiecīgo konkursu rīkot tikai ierēdņiem un pagaidu darbiniekiem un ka ir sasniegts jebkuras amatā iecelšanas un darbā pieņemšanas mērķis, proti, ka jābūt minētajām īpašībām.
112.
Papildus tam apelācijas sūdzības iesniedzēja Pirmās instances tiesai pārmet, ka tā nav atbildējusi uz viņas argumentu par to, ka konkursa paziņojums sevī ietvēris zināmas pretrunas, jo tā pirmajā pielaišanas nosacījumā palīgdarbinieki bija izslēgti no dalības, taču šo darbinieku pieredzi bija ļauts ņemt vērā, nosakot profesionālās pieredzes ilgumu.
113.
Es uzskatu, ka šis arguments nav pamatots.
114.
Kā norādīts iepriekš, visu Pirmās instances tiesas analīzi caurvij norādes attiecībā uz iemesliem, kāpēc Komisija nav pārkāpusi savas pilnvaras, pielaižot tikai ierēdņu un pagaidu darbinieku kandidatūras, kam pamatojums, atgādinu, bija tas, ka šo divu kategoriju personas jau bija pierādījušas, ka ir visspējīgākās, visefektīvākās un visgodīgākās.
115.
Palīgdarbinieka statusā gūtās profesionālās pieredzes ņemšana vērā, nosakot ierēdņa vai pagaidu darbinieka darba stāžu, nekādā veidā nemaina faktu, ka pretēji palīgdarbiniekiem šo divu kategoriju personas atbilstoši Civildienesta noteikumu 27. pantam un PDNK 12. pantam jau savā laikā ir pierādījušas, ka tām ir attiecīgi amatā iecelšanai vai darbā pieņemšanai nepieciešamās īpašības.
116.
Turklāt saskaņā ar PDNK darbā pieņemta darbinieka stāža ņemšana vērā ir atbilstīgs veids, kā nodrošināt dienesta intereses (
25
).
117.
Līdz ar to šie divi nosacījumi nav pretrunā, bet viens otru papildina. Tādējādi Pirmās instances tiesai bija pamats pārsūdzētā sprieduma 61. punktā lemt, ka, lai gan palīgdarbinieki tiešām var veikt jebkāda veida pienākumus, ar to nepietiek, lai viņus pielīdzinātu ierēdņiem vai pagaidu darbiniekiem, jo pretēji palīgdarbiniekiem šo divu kategoriju personas jau viņu sākotnējā amatā iecelšanas vai darbā pieņemšanas procedūrā ir pierādījušas, ka ir visspējīgākās, visefektīvākās un visgodīgākās.
118.
Līdz ar to es ierosinu Tiesai noraidīt šo pamatu kā nepamatotu.
VI — Par tiesāšanās izdevumiem
119.
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 122. panta pirmo daļu apelācijas gadījumā Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
120.
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
121.
Atbilstoši Reglamenta 70. pantam tiesvedībā, kurā lietas dalībnieki ir Kopienas un to darbinieki, iestādes sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
122.
Tomēr, pamatojoties uz Reglamenta 122. panta otro daļu, Reglamenta 70. pants nav piemērojams apelācijām, ko pret iestādi ir iesnieguši tās ierēdņi vai pārējie darbinieki.
123.
Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Četkuti atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā viņai, kā es uzskatu, spriedums nav labvēlīgs, uzskatu, ka viņai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
VII — Secinājums
124.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es Tiesai ierosinu lemt šādi:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt;
2)
Četkuti atlīdzina apelācijas tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda — franču.
(
2
)	Spriedums lietā T-357/04 Chetcuti/Komisija (Krājums-CDL, I-A-2-255. un II-A-2-1323. lpp.; turpmāk tekstā — “pārsūdzētais spriedums”).
(
3
)	Skat. it īpaši 2006. gada 21. septembra spriedumu lietā C-167/04 P JCB Service/Komisija (Krājums, I-8935. lpp., 106. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
4
)	Turpat.
(
5
)	Skat. 2000. gada 29. jūnija spriedumu lietā C-154/99 P Politi/Fondation européenne pour la formation (Recueil, I-5019. lpp., 11. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
6
)	1965. gada 31. marta spriedums lietā 16/64 (Recueil, 179. lpp.)
(
7
)	Pirmās instances tiesas 2001. gada 15. novembra spriedums lietā T-142/00 (Recueil FP, I-A-219. un II-1011. lpp.).
(
8
)	Pirmās instances tiesas 1990. gada 8. novembra spriedums lietā T-56/89 Bataille u.c./Parlaments (Recueil, II-597. lpp., 42. punkts), 1997. gada 5. februāra spriedums lietā T-207/95 Ibarra Gil/Komisija (Recueil FP, I-A-13. un II-31. lpp., 66. punkts) un 2005. gada 15. februāra spriedums lietā T-256/01 Pyres/Komisija (Krājums-CDL, I-A-23. un II-99. lpp., 36. punkts).
(
9
)	Pirmās instances tiesas 2000. gada 21. novembra spriedums lietā T-214/99 Carrasco Benítez/Komisija (Recueil FP, I-A-257. un II-1169. lpp., 52. punkts) un iepriekš minētais spriedums lietā Van Huffel/Komisija (51. punkts).
(
10
)	Skat. it īpaši 2000. gada 13. jūlija spriedumu lietā C-174/99 P Parlaments/Richard (Recueil, I-6189. lpp., 38. punkts). Skat. arī Pirmās instances tiesas 2002. gada 23. aprīļa spriedumu lietā T-372/00 Campolargo/Komisija (Recueil FP, I-A-49. un II-223. lpp., 93. un 98. punkts).
(
11
)	Skat. 1965. gada 31. marta spriedumu apvienotajās lietās 12/64 un 29/64 Ley/Komisija (Recueil, 143. lpp., 161. punkts), 1983. gada 14. jūlija spriedumu lietā 10/82 Mogensen u.c./Komisija (Recueil, 2397. lpp., 9. punkts) un 1988. gada 8. jūnija spriedumu lietā 135/87 Vlachou/Revīzijas palāta (Recueil, 2901. lpp., 23. punkts).
(
12
)	Skat. 1975. gada 16. oktobra spriedumu lietā 90/74 Deboeck/Komisija (Recueil, 1123. lpp., 29. punkts).
(
13
)	Pirmās instances tiesas 2003. gada 11. novembra spriedums lietā T-248/02 Faita/ESK (Recueil FP, I-A-281. un II-1365. lpp., 45. punkts).
(
14
)	Skat. Pirmās instances tiesas 1997. gada 12. jūnija spriedumu lietā T-237/95 Carbajo Ferrero/Parlaments (Recueil FP, I-A-141. un II-429. lpp., 99. punkts) un 2005. gada 1. marta spriedumu lietā T-258/03 Mausolf/Eiropols (Krājums-CDL, I-A-45. un II-189. lpp., 49. punkts).
(
15
)	1997. gada 6. marta spriedums apvienotajās lietās T-40/96 un T-55/96 de Kerros un Kohn-Bergé/Komisija (Recueil FP, I-A-47. un II-135. lpp., 43. punkts).
(
16
)	1982. gada 2. decembra spriedums apvienotajās lietās no 198/81 līdz 202/81 Micheli u.c./Komisija (Recueil, 4145. lpp., 5. punkts).
(
17
)	1985. gada 11. jūlija spriedums apvienotajās lietās no 66/83 līdz 68/83 un no 136/83 līdz 140/83 Hattet u.c./Komisija (Recueil, 2459. lpp., 24. punkts). Skat. arī Pirmās instances tiesas 1991. gada 7. februāra spriedumu apvienotajās lietās T-18/89 un T-24/89 Tagaras/Tiesa (Recueil, II-53. lpp., 68. punkts), 1997. gada 17. decembra spriedumu lietā T-159/95 Dricot u.c./Komisija (Recueil FP, I-A-385. un II-1035. lpp., 83. un 98. punkts), 1997. gada 17. decembra spriedumu lietā T-225/95 Chiou/Komisija (Recueil FP, I-A-423. un II-1135. lpp., 48. un 66. punkts) un 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā T-381/00 Wasmeier/Komisija (Recueil FP, I-A-125. un II-677. lpp., 122. punkts).
(
18
)	1979. gada 1. februāra spriedums lietā 17/78 Deshormes/Komisija (Recueil, 189. lpp., 35. punkts).
(
19
)	Turpat, 36. punkts. Jānorāda, ka atbilstoši PDNK maksimālais palīgdarbinieku nodarbinātības periods gadījumos, kad netiek aizstāts ierēdnis vai pagaidu darbinieks, ir ticis pagarināts līdz trim gadiem [PDNK 52. panta b) punkts].
(
20
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Deshormes/Komisija (37. punkts).
(
21
)	Attiecībā uz ierēdņiem skat. Civildienesta noteikumu 43., 44. un 77. pantu, bet attiecībā uz pagaidu darbiniekiem — PDNK 15., 20. un 39. pantu.
(
22
)	Skat. 2007. gada 8. februāra spriedumu lietā C-3/06 P Groupe Danone/Komisija (Krājums, I-1331. lpp., 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
23
)	Šajā sakarā skat. 1998. gada 14. maija spriedumu lietā C-259/96 P Padome/de Nil un Impens (Recueil, I-2915. lpp., 32.–34. punkts) un 2001. gada 17. maija spriedumu lietā C-449/98 P IECC/Komisija (Recueil, I-3875. lpp., 70. punkts), kā arī Tiesas priekšsēdētāja 1995. gada 19. jūlija rīkojumu lietā C-149/95 P(R) Komisija/Atlantic Container Line u.c. (Recueil, I-2165. lpp., 58. punkts), 1996. gada 14. oktobra rīkojumu lietā C-268/96 P(R) SCK un FNK/Komisija (Recueil, I-4971. lpp., 52. punkts) un 1998. gada 25. jūnija rīkojumu lietā C-159/98 P(R) Nīderlandes Antiļas/Padome (Recueil, I-4147. lpp., 70. punkts).
(
24
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Groupe Danone/Komisija (46. punkts). Skat. arī 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P un C-219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija (Recueil, I-123. lpp., 372. punkts).
(
25
)	Iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās de Kerros un Kohn-Bergé/Komisija (47. punkts).