62024CC0338
ĢENERĀLADVOKĀTES LAILAS MEDINAS
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 19. jūnijā (
1
)
Lieta C‑338/24
LF
pret
Sanofi Pasteur SA
(cour d’appel de Rouen (Ruānas apelācijas tiesa, Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 85/374/EEK – Patērētāju tiesību aizsardzība – Atbildība par produktiem ar trūkumiem – 13. pants – Saistība ar vispārējo atbildības vainas dēļ sistēmu – Rūpības pienākuma neizpilde attiecībā uz riskiem, kas saistīti ar produktu – 11. pants – 10 gadu noilguma termiņš – Noilguma termiņa beigas – Kompleksa un progresējoša patoloģija – Tiesības vērsties tiesā – 10. pants – Trīs gadu noilguma termiņš – Noilguma termiņa sākšanās brīdis – Stabilizēšanās datuma noteikšana
I. Ievads
1.
Ir pagājuši 40 gadi, kopš ar Direktīvu 85/374/EEK (
2
) tika ieviesta atbildības neatkarīgi no vainas par produktiem ar trūkumiem sistēma. Šī direktīva iezīmē vienu no agrākajiem un, iespējams, ilgtspējīgākajiem (
3
) saskaņošanas mēģinājumiem Eiropas privāttiesību jomā, īpaši saistībā ar atbildību par neatļautu darbību (
4
). Joma, kas tiek reglamentēta ar šo direktīvu, ir “saistību tiesību pamats” (
5
). Šādas reglamentēšanas sensitīvo raksturu pastiprina tas, ka Direktīvas 85/374 mērķis ir panākt pilnīgu saskaņošanu tās reglamentētajās jomās (
6
), tādējādi ierobežojot dalībvalstīm piešķirto rīcības brīvību. Tāpēc nav pārsteidzoši, ka liela daļa Tiesai uzdoto jautājumu par šo direktīvu skar jomu, kas precīzi raksturota kā “Eiropas saskaņošanas slēptie trūkumi” (
7
).
2.
Direktīvas 85/374 mērķis ir panākt sarežģīto līdzsvaru starp dažādām iesaistītajām interesēm: patērētāju un ražotāju interesēm, tehnoloģiju attīstību un produktu drošumu. Lai gan tās mērķis ir tirgus integrācija, direktīva būtiski ietekmē cilvēkus, ja defektīva produkta dēļ patērētājiem tiek nodarīti miesas bojājumi. Šī lieta konkrētāk attiecas uz ārkārtas situāciju, kad cietušajām personām ir vakcinācijas izraisīta progresējoša slimība. Tiesai attiecībā uz šīm personām tiek lūgts izvērtēt, vai minētajā direktīvā paredzētā 10 gadu noilguma termiņa piemērošana prasības par zaudējumu atlīdzību celšanai ir saderīga ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu.
II. Atbilstošās tiesību normas
3.
Direktīvas 85/374 10. panta 1. punktā paredzēts:
“Dalībvalstis savos tiesību aktos paredz, ka šajā direktīvā paredzētās kaitējumu atlīdzības saņemšanas procedūrām piemēro trīs gadu noilgumu. Noilgums sākas dienā, kad prasītājs uzzinājis vai kad tam vajadzēja uzzināt par kaitējumu, trūkumu un ražotāja identitāti.”
4.
Direktīvas 85/374 11. pantā noteikts:
“Dalībvalstis savos tiesību aktos paredz, ka tiesības, kas aizskartajai personai piešķirtas saskaņā ar šo direktīvu, beidzas tāda 10 gadu termiņa beigās, kuru skaita no dienas, kad ražotājs laidis apritē produktu, kas izraisījis kaitējumu, ja vien aizskartā persona pa to laiku nav iesniegusi prasību pret ražotāju.”
III. Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi
5.
2003. gada 20. martā LF ar Sanofi Pasteur laboratorijā ražoto Revaxis vakcīnu tika vakcinēta pret difteriju, stingumkrampjiem un poliomielītu.
6.
LF apgalvo, ka kopš 2004. gada viņa cieš no dažādiem simptomiem, infekcijām un sāpēm (gremošanas traktā, rīklē, plecos, rokās, plaukstās un kakla daļā, kā arī urīnceļu infekcijām, sāpēm muguras lejasdaļā un matu izkrišanas) un ka kopš 2005. gada decembra viņa atkārtoti izmantojusi slimības atvaļinājumus.
7.
LF tika veikti dažādi medicīniskie izmeklējumi, tostarp kreisā deltveida muskuļa biopsija 2008. gada 31. martā, konstatējot makrofāgu miofascītu, kas liecina par alumīnija hidroksīda – dažās vakcīnās izmantotā adjuvanta – noturīgu klātbūtni. Makrofāgu miofascīta dēļ laikā no 2013. gada 2. līdz 5. aprīlim viņa tika hospitalizēta.
8.
2015. gada 2. jūnijā LF vērsās Commission de Conciliation et d’Indemnisation des Accidents Médicaux (Medicīnisko negadījumu izlīgšanas un atlīdzināšanas komisija; turpmāk tekstā – “CCI”), kas lika sagatavot eksperta ziņojumu.
9.
Tajā tika konstatēts, ka 2016. gada 20. septembrī LF stāvoklis bija stabilizējies un ka nav iespējams secināt, ka viņas slimību būtu izraisījusi Revaxis vakcīna. CCI viņas lietu izbeidza 2017. gada 11. janvārī.
10.
2020. gada 17. un 23. jūnijā LF uzsāka tiesvedību Tribunal judiciaire d’Alençon (Alansonas tiesa, Francija) pret trim dažādiem atbildētājiem, tostarp Sanofi Pasteur, pieprasot atlīdzību par kaitējumu, ko tai izraisījusi šī vakcīna. Prasījumi tika pamatoti gan ar atbildību par defektīviem produktiem, gan ar atbildību vainas dēļ.
11.
Ar 2021. gada 10. jūnija rīkojumu Tribunal judiciaire d’Alençon (Alansonas tiesa) pirmstiesas izmeklēšanas tiesnesis konstatēja, ka LF prasībai pret Sanofi Pasteur ir iestājies noilgums, un viņas prasījumus noraidīja.
12.
2021. gada 30. jūnijā LF šo rīkojumu pārsūdzēja. Ar 2022. gada 31. maija spriedumu cour d’appel de Caen (Kānas apelācijas tiesa, Francija) lielākoties apstiprināja apstrīdēto rīkojumu un atzina par nepieņemamiem LF prasījumus, kas balstīti uz atbildību par defektīviem produktiem un atbildību vainas dēļ.
13.
Ar 2023. gada 5. jūlija spriedumu Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) būtībā atcēla cour d’appel de Caen (Kānas apelācijas tiesa) spriedumu un nosūtīja lietu izskatīšanai cour d’appel de Rouen (Ruānas apelācijas tiesa), kas ir iesniedzējtiesa.
14.
Cour de cassation (Kasācijas tiesa) būtībā nosprieda, ka Civilkodeksa 1245.‑16. pants (ar kuru transponēts Direktīvas 85/374 10. pants) jāinterpretē tādējādi, ka miesas bojājumu gadījumā datums, kurā prasītājs ir uzzinājis par kaitējumu, ir tā stabilizācijas diena. Vienīgi kaitējuma stabilizācijas dienā prasītājs var izvērtēt tam nodarītā kaitējuma apmēru. Progresējošas patoloģijas gadījumā, kad nav iespējams noteikt stabilizācijas dienu, šajā tiesību normā noteiktais trīs gadu noilguma termiņš nesākas.
15.
2023. gada 18. septembrī LF vērsās iesniedzējtiesā.
16.
Iesniedzējtiesa norāda, ka šajā lietā ir radušies vairāki interpretācijas jautājumi saistībā ar Direktīvu 85/374. Pirmkārt – par saistību starp atbildības par defektīviem produktiem noteikumu sistēmu un atbildības vainas dēļ sistēmu. Konkrētāk, tas ir saistīts ar to, vai prasītājai ir tiesības celt prasību, pamatojoties uz atbildību vainas dēļ un balstoties uz kādu no šiem pamatiem: to, ka ražotājs ļāva defektīvo produktu saglabāt apritē vai to, ka ražotājs neievēroja rūpību attiecībā uz riskiem, kas saistīti ar produktu, vai vispārīgi – šī produkta drošības trūkumu.
17.
Otrkārt, attiecībā uz atbildības par defektīviem produktiem sistēmu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 85/374 11. pantā paredzētais 10 gadu noilguma termiņš prasības celšanai pārkāpj tiesības vērsties tiesā situācijā, kurā cietušajai personai ir progresējoša patoloģija.
18.
Treškārt, iesniedzējtiesa šaubās par Direktīvas 85/374 10. pantā paredzētā trīs gadu noilguma termiņa prasības celšanai interpretāciju. Konkrētāk, tā vaicā, vai tādas kompleksas progresējošas pataloģijas gadījumā, kāda ir LF, šī termiņa sākuma datums var būt attiecīgās patoloģijas stabilizācijas datums.
19.
Šādos apstākļos cour d’appel de Rouen (Ruānas apelācijas tiesa, Francija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Direktīvas 85/374] 13. pants interpretācijā, kas izriet no 2002. gada 25. aprīļa sprieduma [Gonzalez Sanchez, C‑183/00, EU:C:2002:255 (turpmāk tekstā – “spriedums Gonzalez Sanchez”)], saskaņā ar kuru cietusī persona var atsaukties uz līgumiskās vai ārpuslīgumiskās atbildības sistēmām, kas balstītas uz citiem pamatiem, nevis direktīvā noteiktajiem, jāinterpretē tādējādi, ka persona, kas cietusi no defektīva produkta, var pieprasīt atlīdzību par kaitējumu no ražotāja, pamatojoties uz vispārējo atbildības vainas dēļ sistēmu un – it īpaši – atsaucoties uz produkta saglabāšanu apritē, rūpības pienākuma neizpildi attiecībā uz riskiem, kas saistīti ar produktu, vai vispārīgi – uz šī produkta drošības trūkumu?
2)
Vai [Direktīvas 85/374] 11. pants, saskaņā ar kuru tiesības, ko direktīva piešķir cietušajai personai, beidzas pēc tam, kad ir pagājis 10 gadu termiņš no dienas, kurā produkts, kas radījis kaitējumu, tika laists apritē, ir pretrunā [Hartas] 47. panta noteikumiem, jo tas liedz personai, kura cieš no progresējoša defektīvā produkta izraisīta kaitējuma, izmantot tiesības vērsties tiesā?
3)
Vai [Direktīvas 85/374] 10. pantu, kurā trīs gadu noilguma termiņa sākums noteikts “dienā, kad prasītājs uzzinājis vai kad tam vajadzēja uzzināt par kaitējumu”, var interpretēt tādējādi, ka noilguma termiņš var sākties tikai dienā, kad iegūta informācija par visu kaitējumu, konkrētāk, nosakot stabilizācijas dienu un to definējot kā brīdi, kopš kura personas, kurai radīti miesas bojājumi, stāvoklis vairs nemainās – ar to saprotot, ka progresējošas patoloģijas gadījumā noilgums nesākas –, nevis kā brīdi, kad kaitējums ir nepārprotami radies un to var saistīt ar defektīvo produktu neatkarīgi no tā turpmākās attīstības?”
20.
Rakstveida apsvērumus iesniedza LF, Sanofi Pasteur, Francijas, Vācijas un Nīderlandes valdības, Eiropas Komisija un Eiropas Savienības Padome. Šie lietas dalībnieki un ieinteresētās personas piedalījās tiesas sēdē, kas notika 2025. gada 27. martā, un atbildēja uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem mutvārdu atbildes sniegšanai.
IV. Izvērtējums
A.
Par pirmo jautājumu
21.
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 85/374 13. pants, lasot saistībā ar spriedumu González Sánchez, jāinterpretē tādējādi, ka persona, kurai nodarīts kaitējums ar defektīvu produktu, var pieprasīt atlīdzību par kaitējumu no ražotāja, pamatojoties uz vispārējo atbildības vainas dēļ sistēmu un – it īpaši – atsaucoties uz produkta saglabāšanu apritē, rūpības pienākuma neizpildi attiecībā uz riskiem, kas saistīti ar produktu, vai vispārīgi – uz šī produkta drošības trūkumu.
22.
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesa uzdod šo jautājumu, lai noskaidrotu, vai prasītājai pamatlietā LF, kura apgalvo, ka tai nodarīts kaitējums ar Sanofi Pasteur tirgotu vakcīnu, ir tiesības celt prasību pret Sanofi Pasteur, pamatojoties uz atbildību vainas dēļ. Konkrētāk, LF iesniedzējtiesā apgalvoja, ka vaina izpaužas tādējādi, ka Sanofi Pasteur nav nekādi reaģējusi, lai arī tai tika ziņots par alumīniju saturošas vakcīnas sekām. Sanofi Pasteur apgalvoja, ka vaina, kuru LF uz to attiecina, neatšķiras no apgalvotā drošuma trūkuma.
23.
Iesniedzējtiesa uzsver, ka Cour de cassation (Kasācijas tiesa) vairākos spriedumos (
8
) ir nospriedusi, ka personai, kura cietusi no defektīva produkta izraisīta kaitējuma, ir tiesības celt prasību, pamatojoties uz ražotāja vainu. Šāda vaina var izpausties kā tāda produkta saglabāšana apgrozībā, kuram ir trūkums, par ko ražotājs zinājis, vai kā rūpības pienākuma neizpilde attiecībā uz riskiem, kas saistīti ar produktu.
24.
Ņemot vērā šo judikatūru, iesniedzējtiesas jautājums jāsaprot kā tāds, kura mērķis būtībā ir noskaidrot, vai Direktīva 85/374 liedz cietušajai personai saukt pie atbildības ražotāju, apgalvojot, ka tas vainojams kādā no minētajā judikatūrā aprakstītajiem pārkāpumiem (
9
).
25.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms jāatgādina ar Direktīvu 85/374 ieviestās atbildības sistēmas raksturs un būtiskās iezīmes, kā arī attiecības starp šo sistēmu un valstīs piemērotajām līgumiskās un ārpuslīgumiskās atbildības sistēmām.
1. Atbildība neatkarīgi no vainas, pamatojoties uz produkta trūkumiem
26.
Direktīvas 85/374 1. pantā, saskaņā ar kuru “ražotājs ir atbildīgs par kaitējumu, ko izraisījis viņa produkta trūkums”, lasot to kopā ar pirmo un otro apsvērumu, ir noteikts princips par atbildību bez ražotāja vainas jeb atbildību neatkarīgi no vainas par kaitējumu, ko izraisījuši tā produktu trūkumi (
10
).
27.
No Direktīvas 85/374 4. panta izriet – lai pieprasītu atlīdzību, cietušajai personai jāpierāda kaitējuma un trūkuma esība un cēloņsakarība starp tiem. Šie trīs nosacījumi ir pietiekami, lai noteiktu atbildību.
28.
Turpretim ražotāja vainai nav nozīmes. Produktatbildības sistēma ir objektīva, un tās pamatā ir produkta trūkumi. Citiem vārdiem – kā izriet no doktrīnas, atbildība ir “balstīta uz trūkumiem”, nevis uz “vainu” (
11
).
29.
Trūkumu nosaka objektīvi apsvērumi. Saskaņā ar Direktīvas 85/374 6. pantu produktam ir trūkumi, ja tā drošums nav tāds, kādu personai ir tiesības gaidīt, ņemot vērā visus apstākļus, tostarp produkta noformējumu, lietojumu, kādā, kā varētu gaidīt, lietos produktu, un laiku, kad produkts laists apritē. Turklāt saskaņā ar šīs direktīvas sesto apsvērumu šis vērtējums jāveic, ņemot vērā sabiedrības pamatotās gaidas (
12
).
30.
Attiecībā uz farmaceitiskiem produktiem, tostarp vakcīnām, ņemot vērā to funkcijas, ar cilvēku veselību saistīto nolūku, kā arī īpašās prasības lietotāju grupai, kurai produkts paredzēts, proti, pacientiem, šo produktu drošuma prasības, ko šie pacienti ir tiesīgi sagaidīt, ir īpaši augstas (
13
).
31.
Subjektīvo apsvērumu par produkta trūkumu izslēgšana izriet arī no Direktīvas 85/374 7. pantā paredzētajiem aizsargpasākumiem, uz kuriem balstoties ražotājs var tikt atbrīvots no atbildības. Konkrētāk, neviens no šiem aizsargpasākumiem neļauj piemērot “subjektīvu” pārbaudi, balstoties uz to, ko ražotājs zināja vai kas tam bija jāzina attiecībā uz produktu. Tiesa to ir apstiprinājusi saistībā ar jēdzienu, ko ierasts dēvēt par “attīstības riska aizsargpasākumu” un kas paredzēts šīs direktīvas 7. panta e) punktā. Šis aizsargpasākums ļauj atbrīvot ražotāju no atbildības neatkarīgi no vainas, ja tas pierāda, ka “zināšanas zinātnē un tehnikā laikā, kad viņš produktu laida apritē, nebija tād[as], lai būtu iespējams konstatēt trūkumu”. Tiesa konstatēja, ka attiecīgais aizsargpasākums neattiecas uz “zināšanu līmeni, kāds attiecīgajam ražotājam faktiski vai subjektīvi bija vai varēja būt” (
14
).
32.
Tādēļ apsvērumi saistībā ar to, ko ražotājs faktiski zināja vai kas tam bija jāzina, vai tas varēja novērst trūkumu un vai tas tam bija jādara, neietilpst produktatbildības jomā, pamatojoties uz Direktīvu 85/374 (
15
). Līdz ar to šie apsvērumi var būt pamats valstī piemērotajai atbildības vainas dēļ sistēmai. Tāpēc man jāizskata saistība starp Direktīvā 85/374 noteikto produktatbildības sistēmu un vispārējām valstīs piemērotajām atbildības sistēmām.
2. Attiecības starp Direktīvā 85/374 noteikto atbilstības neatkarīgi no vainas sistēmu un valstīs piemērotajām atbildības sistēmām
33.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Direktīvas 85/374 mērķis jomās, ko tā reglamentē, ir panākt pilnīgu dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu saskaņošanu (
16
).
34.
Tomēr no Direktīvas 85/374 astoņpadsmitā apsvēruma izriet, ka tās mērķis nav panākt pilnīgu saskaņošanu atbildības par defektīviem produktiem jomā ārpus tajā reglamentētajiem jautājumiem (
17
).
35.
Direktīvas 85/374 13. pantā ir noteikta pamatnorma, kas regulē attiecības starp šajā direktīvā noteikto atbildības neatkarīgi no vainas sistēmu un valstīs piemērotajām atbildības sistēmām: šī direktīva “neietekmē nekādas tiesības, kuras aizskartajai personai var būt saskaņā ar tiesību normām par līgumisko un ārpuslīgumisko atbildību vai saskaņā ar īpašu atbildības sistēmu, kas pastāv laikā, kad paziņota [minētā] direktīva”.
36.
Spriedumā González Sánchez Tiesa nosprieda, ka Direktīvas 85/374 13. pantu nevar interpretēt tādējādi, ka tas sniegtu dalībvalstīm iespēju saglabāt vispārēju produktatbildības sistēmu, kas atšķiras no direktīvā paredzētās (
18
).
37.
Tādēļ Direktīvas 85/374 13. pantā ietvertā atsauce uz tiesībām, uz kurām cietusī persona var atsaukties saskaņā ar līgumiskās vai ārpuslīgumiskās atbildības noteikumiem, jāinterpretē tādējādi, ka ar minēto direktīvu ieviestā sistēma “neizslēdz citu līgumiskās vai ārpuslīgumiskās atbildības sistēmu piemērošanu, balstoties uz dažādiem pamatiem, piemēram, uz garantiju attiecībā uz slēptu defektu vai vainu” (
19
).
38.
Lai gan ir skaidrs, ka Direktīvā 85/374 noteiktā atbildības neatkarīgi no vainas sistēma pastāv līdzās valstīs piemērotajām atbildības vainas dēļ sistēmām, jāpārbauda, vai vaina var attiekties uz produkta trūkumiem.
3. Vai vaina var attiekties uz produkta trūkumiem?
39.
Kā jau iepriekš norādīju, Direktīvā 85/374 paredzētā atbildības sistēma ir nošķirta no jebkādām ražotāja vainas prasībām attiecībā uz defektīvo produktu (
20
). Ja saistībā ar defektīvo produktu ir noteikta vaina, tad atbildība atšķiras no tās, kas noteikta direktīvā. Tātad šī direktīva neliedz dalībvalstij paredzēt, ka ražotāju var saukt pie atbildības par vainojamu rīcību saistībā ar defektīvu produktu. Šāda rīcība var izpausties kā tāda produkta saglabāšana apritē, kuram ir trūkums, par ko ražotājs zinājis, vai pienācīgas rūpības neievērošana, veicot preventīvus pasākumus, lai palielinātu ieguldījumus testēšanā un pētniecībā attiecībā uz riskiem, kas saistīti ar produktu, par kuru ražotājs ir informēts.
40.
Atbildības vainas dēļ atzīšana šādās situācijās nav pretrunā Direktīvā 85/374 paredzētajai atbildības sistēmai. Tas tā ir tādēļ, ka rīcība, kas ir atbildības vainas dēļ pamatā attiecīgajās situācijās, lai arī neapšaubāmi ir saistīta ar produkta trūkumu un drošību, tomēr nav atkarīga tikai no trūkuma. Tieši pierādījums par ražotāja konkrētu prettiesisku rīcību nošķir vispārējo atbildību no Direktīvā 85/374 paredzētās atbildības neatkarīgi no vainas.
41.
Jānorāda, ka ražotāja rūpības pienākuma trūkums, lai gan viņš ticis informēts par iespējamiem ar produktu saistītajiem kaitējuma riskiem, atšķiras arī no situācijas, par kuru Tiesa lēma spriedumā Komisija/Francija (
21
). Saskaņā ar šo spriedumu Francijas Republika nebija izpildījusi Direktīvā 85/374 paredzētos pienākums, tostarp tādēļ, ka tā nebija pareizi transponējusi Direktīvas 85/374 7. pantu. Konkrētāk, Francijas tiesību aktos bija paredzēts, ka ražotājs tostarp nevar paļauties uz attīstības riska aizsargpasākumu, ja vien tas nevar pierādīt, ka ir veicis atbilstošus pasākumus, lai izvairītos no defektīva produkta sekām (tā sauktais produkta “uzraudzības” pienākums (
22
)). Tiesa konstatēja – lai gan dalībvalstīm ir atļauts pilnībā atcelt Direktīvas 85/374 7. panta e) punktā paredzēto pamatu atbrīvošanai no atbildības, saskaņā ar tās 15. pantu tās nevar grozīt atbrīvojuma piemērošanas nosacījumus (
23
).
42.
Vispārēja produkta uzraudzības pienākuma ieviešana kā nosacījums, lai ražotājs varētu atsaukties uz attīstības riska aizsargpasākumu, kas bija sprieduma lietā Komisija/Francija (
24
) priekšmets, atšķiras no šajā lietā izvirzītā jautājuma. Iesniedzējtiesa apraksta situāciju, kurā ražotājs, būdams informēts par iespējamiem riskiem, kas izriet no produkta trūkumiem, tomēr nav izrādījis pienācīgu rūpību un nav veicis atbilstošus pasākumus, lai novērstu defektīvā produkta kaitīgās sekas. Tādējādi noteiktā atbildība attiecas ne tikai uz produkta trūkumu, bet arī uz ražotāja vainu.
43.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka Direktīvas 85/374 13. pants, lasot saistībā ar Tiesas spriedumu González Sánchez, jāinterpretē tādējādi, ka persona, kurai nodarīts kaitējums ar defektīvu produktu, var pieprasīt atlīdzību par kaitējumu no ražotāja, pamatojoties uz valstī piemēroto vispārējo atbildības vainas dēļ sistēmu, ciktāl šādas sistēmas pamatā nav vienīgi produkta trūkumi. Vaina it īpaši var izpausties kā produkta saglabāšana apritē, lai gan ražotājs zina, ka tam ir trūkumi, vai rūpības pienākuma neizpilde attiecībā uz riskiem, kas saistīti ar produktu, lai gan ražotājs ir informēts par šādiem riskiem.
B.
Par otro jautājumu
44.
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 85/374 11. pants, saskaņā ar kuru tiesības, ko direktīva piešķir cietušajai personai, zūd pēc tam, kad ir pagājis 10 gadu termiņš no dienas, kurā produkts, kas radījis kaitējumu, tika laists apritē, ir pretrunā Hartas 47. pantā paredzētajām tiesībām vērsties tiesā, jo tas liedz cietušajai personai, kurai ir progresējoša defektīvā produkta izraisīta slimība, izmantot tiesības vērsties tiesā.
45.
Direktīvas 85/374 11. pantā ir veikta noteikumu par cietušajai personai saskaņā ar šo direktīvu piešķirto tiesību ierobežošanu pilnīga saskaņošana (
25
). Tajā paredzēts vienots 10 gadu termiņš, pēc kura šīs tiesības beidzas (turpmāk tekstā – “noilguma termiņš”) un ražotājs tiek atbrīvots no atbildības atbilstoši šajā direktīvā ieviestajai sistēmai. Šajā pantā par minētā termiņa sākumu saistošā veidā noteikts datums, kurā ražotājs laidis apritē produktu, kas izraisījis kaitējumu. Tajā konkretizēts, ka vienīgais šī termiņa pārtraukšanas iemesls ir tiesvedības uzsākšana pret minēto ražotāju (
26
).
46.
Spriedumā Aventis Pasteur Tiesa uzsvēra, kā izriet no Direktīvas 85/374 desmitā apsvēruma, ka Savienības likumdevējs šajā direktīvā paredzēto noteikumu par noilgumu saskaņošanu vēlējies veikt gan cietušās personas, gan ražotāja interesēs (
27
).
47.
Noilguma noteikumu saskaņošana, pirmkārt, ir daļa no kopējā mērķa, kas izteikts Direktīvas 85/374 pirmajā apsvērumā, proti, izbeigt atšķirības valsts tiesībās, kas var izraisīt atšķirīgu patērētāja aizsardzības līmeni Eiropas Savienībā (
28
).
48.
Otrkārt, atbilstoši Direktīvas 85/374 vienpadsmitajam apsvērumam saskaņošana Savienības līmenī ir vērsta uz ražotāja atbildības ierobežošanu saprātīgā laika posmā, ievērojot to, ka produkti laika gaitā noveco, tiek izstrādātas stingrākas drošuma normas un zinātne un tehnoloģija nepārtraukti attīstās (
29
).
49.
Tiesa ir arī noteikusi, ka Savienības likumdevēja griba Direktīvā 85/374 noteikto atbildību neatkarīgi no vainas ierobežot laikā nozīmē arī, ka tiek ņemts vērā tas, ka, lai nekavētu tehnisko progresu un lai saglabātu iespēju apdrošināt šīs īpašās atbildības risku, šī atbildība ražotājam nozīmē lielāku slogu nekā atbildība atbilstoši parastajiem atbildības noteikumiem (
30
).
50.
Tādējādi Direktīvas 85/374 11. panta mērķis ir sniegt ražotājam tiesisko drošību attiecībā uz precīzu datumu, kurā tas jāatbrīvo no atbildības saskaņā ar šo direktīvu (
31
).
51.
Šīs lietas kontekstā iesniedzējtiesas šaubas ir par to, vai Direktīvas 85/374 11. pants ir saderīgs ar Hartas 47. pantu, ciktāl tajā paredzētais noilguma termiņš tiek piemērots cietušajām personām, kurām ir progresējoša slimība.
52.
Direktīvā 85/374 nav definēts, kas ir “progresējoša slimība”. Tās 9. panta a) punktā jēdziens “kaitējums” ir definēts kā tāds, kas radies nāves vai miesas bojājumu dēļ. No sprieduma Veedfald izriet, ka šī kaitējuma precīzs saturs jānosaka valsts likumdevējiem – ar nosacījumu, ka personām, kurām defektīvais produkts izraisījis kaitējumu, pieejama pilnīga un atbilstoša atlīdzība (
32
).
53.
Ņemot vērā jēdziena “kaitējums” plašo definīciju, tas var ietvert progresējošu slimību, kas tiek saprasta kā pataloģija, kura attīstās ilgstoši.
54.
Lai atbildētu uz jautājumu par Direktīvas 85/374 11. panta saderību ar Hartas 47. pantu, vispirms jānosaka, vai termiņš prasības celšanai apdraud Savienības tiesībās garantētās tiesības.
55.
Nīderlandes valdība, Komisija un Padome rakstveida apsvērumos apgalvo, ka noilguma termiņa noteikšana nav Savienības tiesībās garantēto tiesību ierobežojums. Tās apgalvo, ka tas tā ir tādēļ, ka, beidzoties attiecīgajam laikposmam, zūd cietušās personas tiesības pieprasīt zaudējumu atlīdzību. Tā kā tiesību nav, cietusī persona vairs nevar atsaukties uz Savienības tiesībās garantētajām tiesībām un brīvībām un līdz ar to nevar tikt pārkāpts Hartas 47. pants. Atbilstoši šim viedoklim noilguma termiņš jāsaprot tikai kā cietušajām personām saskaņā ar Direktīvu 85/374 piešķirto tiesību ierobežojums laikā un pēc tā beigām Harta nav piemērojama.
56.
Nevaru piekrist šādai Hartas 47. panta interpretācijas pieejai.
57.
Hartas 51. panta 1. punktā ir apstiprināta Tiesas pastāvīgā judikatūra, kurā noteikts, ka Eiropas Savienības tiesību sistēmā garantētās pamattiesības jāpiemēro visās situācijās, kas reglamentētas Savienības tiesībās (
33
).
58.
Hartas 47. panta pirmajā daļā noteikts, ka ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, ir tikušas pārkāptas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, ievērojot nosacījumus, kuri paredzēti šajā pantā.
59.
No Tiesas pastāvīgās judikatūras arī izriet, ka Hartas 47. pants ir pietiekams pamats, lai atsauktos uz tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, un tā saturs nav jāprecizē ar citām Savienības tiesību normām vai dalībvalstu iekšējo tiesību normām. Tomēr šo tiesību atzīšana izskatāmajā lietā paredz – kā izriet no Hartas 47. panta pirmās daļas –, ka persona, kas uz tām atsaucas, balstās uz Savienības tiesībās garantētajām tiesībām vai brīvībām (
34
).
60.
Tādas personas situāciju, kurai defektīvais produkts radījis kaitējumu un kura pieprasa atlīdzību no ražotāja, pamatojoties uz Direktīvā 85/374 noteikto atbildību neatkarīgi no vainas, nepārprotami reglamentē Savienības tiesības. Atsaucoties uz šajā direktīvā paredzētajām tiesībām uz atlīdzību, cietusī persona atsaucas uz tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību saskaņā ar Hartas 47. pantu.
61.
Tas, ka Direktīvas 85/374 11. pantā noteikts noilguma termiņš, pēc kura vairs nav tiesību uz atlīdzību, nenozīmē, ka šim noteikumam nav piemērojama nekāda pārbaude par tā saderību ar Hartas 47. pantu. Proti, materiālo tiesību izbeigšanās ir tikai šajā direktīvā paredzētā noilguma termiņa piemērošanas sekas. Direktīvas 85/374 11. panta spēkā esības pārbaude, ņemot vērā Hartas 47. pantu, būtu jākoncentrē uz pašu faktu, ka ir noteikts šāds noilguma termiņš, un tā iezīmēm, tostarp tā ilgumu, sākšanās brīdi un notikumiem, kas to var apturēt vai pārtraukt.
62.
Ja tas tā nebūtu, jebkurš laika ierobežojums prasības celšanai ar mērķi īstenot Savienības sekundārajās tiesībās (vai dalībvalstu, tām rīkojoties Savienības tiesību jomā) paredzētās Savienības tiesības, tam izpaužoties kā termiņam, kuram izbeidzoties, zūd arī tiesības, varētu izvairīties no spēkā esības pārbaudes primāro tiesību kontekstā, atkarībā no tā, vai ir beidzies attiecīgais noilguma termiņš (
35
).
63.
Šāds risinājums būtu pretrunā tiesiskas valsts principam, saskaņā ar kuru nedz dalībvalstis, nedz Eiropas Savienības iestādes nav atbrīvotas no to tiesību aktu saderības ar Līgumiem kontroles (
36
).
64.
Tādējādi noilguma termiņa prasības celšanai noteikšana Direktīvas 85/374 11. pantā jāuzskata par tādu, kas ierobežo cietušās personas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību. Turpinājumā jāpārbauda, vai šāds ierobežojums var tikt attaisnots.
65.
Tiesa jau ir nospriedusi, ka Hartas 47. pantā noteikto efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu veido dažādi elementi, tostarp tiesības vērsties tiesā (
37
).
66.
Ar Hartas 47. pantu tiek nodrošināta Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 6. panta 1. punktā paredzētā aizsardzība (
38
).
67.
Saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu, ciktāl tajā ietvertas tiesības, kuras atbilst ECPAK garantētajām tiesībām, šo tiesību nozīme un apjoms ir tāds pats kā šajā konvencijā noteiktajām tiesībām, tomēr tās neliedz Savienības tiesībās paredzēt plašāku aizsardzību. Tādēļ, interpretējot Hartas 47. pantu, Tiesai kā minimālais aizsardzības līmenis jāņem vērā atbilstošās tiesības, kas garantētas ECPAK 6. panta 1. punktā un kā tās interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa (
39
).
68.
No Tiesas judikatūras izriet, ka tiesības vērsties tiesā nav absolūtas tiesības un ka līdz ar to tām var būt samērīgi ierobežojumi, kas paredzēti kāda leģitīma mērķa sasniegšanai un neapdraud šo tiesību pašu būtību (
40
). Kā izriet no Hartas 52. panta 1. punkta, šī tiesību norma pieļauj noteikt ierobežojumus šo tiesību īstenošanai, ja vien tie ir paredzēti tiesību aktos, ar tiem tiek respektēta minēto tiesību būtība un, ievērojot samērīguma principu, tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējo interešu mērķiem, ko atzinusi Eiropas Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības (
41
).
69.
Pirmām kārtām, attiecībā uz prasību, ka visiem pamattiesību izmantošanas ierobežojumiem jābūt noteiktiem tiesību aktos, Direktīvas 85/374 11. pantā ir skaidri paredzēts noteikums par noilguma termiņu. Tātad likumības princips ir ievērots.
70.
Otrām kārtām, attiecībā uz tiesību vērsties tiesā būtības ievērošanu Tiesa ir nospriedusi, ka viena no Hartas 47. panta nostiprināto tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību būtības sastāvdaļām ir prasība, ka šo tiesību īpašniekam jābūt iespējai vērsties tiesā, kuras kompetencē ir nodrošināt tiesību, ko tam garantē Savienības tiesības, ievērošanu un šim mērķim izvērtēt visus tiesību un faktiskos apstākļus, kuriem ir nozīme tajā izskatāmā strīda risinājumam (
42
).
71.
Šajā ziņā jānorāda, ka no Direktīvas 85/374 11. panta izriet, ka vienīgās tiesības, kas zūd pēc noilguma termiņa beigām, ir tās, kuras piešķirtas ar Direktīvu 85/374. Šīs direktīvas 11. pants, lasot saistībā ar tās 13. pantu (
43
), neliedz cietušajai personai celt prasību, pamatojoties uz valsts tiesībām par līgumisko vai ārpuslīgumisko atbildību, ciktāl attiecīgā valstī piemērojamā atbildības sistēma, uz kuru šī persona pamatojas, atšķiras no minētajā direktīvā noteiktās (
44
).
72.
Nīderlandes valdība, Komisija un Padome apgalvo, ka, ņemot vērā to tiesību un tiesiskās aizsardzības līdzekļu papildinošo raksturu, kas cietušai personai pieejami atlīdzības pieprasīšanai atbilstoši Savienības un valsts tiesībām, Direktīvas 85/374 11. pantā ir ievērota tiesību vērsties tiesā būtība. Konkrētāk, Komisija tiesas sēdē norādīja, ka pastāv daudzas “atbildības pakāpes”, kas var tikt aktivizētas, un, tās ievērojot, tiesības vērsties tiesā nevar tikt pārkāptas.
73.
Grūtības, ko saskatu šajā nostājā, ir tajā, ka šādi Savienības tiesību normas pārbaude kļūst atkarīga no tiesībām un tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, kas var būt pieejami saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Kā norādīts iepriekš, Hartas 47. pantā nostiprināto tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību būtība tostarp ir iespēja šo tiesību īpašniekam vērsties tiesā, kuras kompetencē ir nodrošināt to tiesību ievērošanu, ko šai personai garantē Savienības tiesības. Šajā ziņā, kā tiesas sēdē norādīja Vācijas valdība, šī iespēja nav atkarīga no tiesībām, kas personai garantētas valsts tiesībās par atbildību par neatļautu darbību. Turklāt, ņemot vērā ar Direktīvu 85/374 ieviesto pilnīgo saskaņošanu, tiesības pieprasīt kaitējuma atlīdzību saskaņā ar minētajā direktīvā noteikto produktatbildības sistēmu ikvienai cietušai personai zūd pēc noilguma termiņa beigām. Ja dalībvalstis paredz citas tiesības pieprasīt zaudējumu atlīdzību pēc šī termiņa, tām nevar būt tāds pats pamats kā tas, kas paredzēts šajā direktīvā. Attiecīgās personas saistībā ar defektīvo produktu vairs nevar izmantot atbildības neatkarīgi no vainas sistēmu, it īpaši noteikumus par pierādīšanas pienākumu.
74.
Tāpēc jautājums, vai Direktīvas 85/374 11. pantā paredzētais noilguma termiņš atbilst tiesību vērsties tiesā būtībai, lai ievērotu šajā direktīvā garantētās tiesības prasīt kaitējuma atlīdzību, nevar būt atkarīgs no tā, vai valsts tiesībās, iespējams, pastāv citas tiesības un tiesiskie aizsardzības līdzekļi, kuru pamats atšķiras no minētajā direktīvā paredzētā.
75.
Katrā ziņā dalībvalstīm nav pienākuma savā vispārējā atbildības sistēmā paredzēt ilgāku noilguma termiņu, kas cietušajām personām ļautu celt prasību, pamatojoties uz citu pamatu, nevis uz Direktīvā 85/374 paredzēto.
76.
Tāpēc šķiet, ka tiesību un tiesisko aizsardzības līdzekļu ar atšķirīgu juridisko pamatu līdzāspastāvēšana nevar pierādīt, ka nav aizskarta tiesību vērsties tiesā būtība.
77.
Direktīvas 85/374 11. pantā paredzētais noilguma termiņš pēc savas iedabas ir “absolūts termiņš” (
45
). Vienīgais apstāklis, kas var kavēt tiesību beigšanos, ir tas, ka cietusī persona starplaikā uzsākusi tiesvedību pret ražotāju. Noilguma termiņa piemērošana ir beznosacījuma (
46
) tādā nozīmē, ka tas tiek sistemātiski piemērots visām cietušajām personām bez izņēmumiem, individuāli neizvērtējot ciestā kaitējuma raksturu, kā arī cietušo spējas novērtēt nodarīto kaitējumu.
78.
Eiropas Cilvēktiesību tiesa spriedumā lietā Howald Moor u.c. pret Šveici (
47
) pārbaudīja beznosacījumu noilguma termiņu saderību ar tiesībām vērsties tiesā. Minētajā lietā cietušajām personām bija latenta slimība, kas saistīta ar pakļaušanu azbesta iedarbībai un kas izpaudās pēc valsts tiesību aktos paredzētā 10 gadu noilguma termiņa beigām. Ņemot vērā, ka ar azbestu saistīto slimību latentuma periods var ilgt vairākas desmitgades, Eiropas Cilvēktiesību tiesa nosprieda, ka noteiktais 10 gadu noilguma termiņš, kas sākās dienā, kad attiecīgā persona tika pakļauta azbesta putekļu iedarbībai, nenoliedzami būtu jau beidzies (
48
). Ja ir zinātniski pierādīts, ka personai nav iespējams uzzināt, ka tā cieš no noteiktas slimības, šāds apstāklis jāņem vērā, aprēķinot noilguma termiņu (
49
). Ievērojot šīs lietas ārkārtas apstākļus, Eiropas Cilvēktiesību tiesa nosprieda, ka aplūkotā noilguma termiņa piemērošana ierobežoja piekļuvi tiesai tik lielā mērā, ka tika aizskarta prasītāju tiesību būtība kā tāda (
50
).
79.
Jautājums par beznosacījuma noilguma termiņu saderību ar tiesībām vērsties tiesā attiecībā uz personām, kurām ir progresējoša slimība, kas radusies vakcīnas ievadīšanas dēļ, tika aplūkots Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumā Sanofi Pasteur pret Franciju (
51
). Valsts (Francijas) tiesas būtībā bija konstatējušas, ka noilguma termiņš cietušās personas prasības celšanai sākās dienā, kad nodarītais kaitējums bija stabilizējies. Farmācijas uzņēmums apgalvoja, ka ar šādu noilguma termiņa sākuma noteikšanas metodi tiek pārkāpts ECPAK 6. panta 1. punktā atzītais tiesiskās drošības princips un tā tiesības uz īpašumu, kas garantētas 1. protokola 1. pantā.
80.
Eiropas Cilvēktiesību tiesa atzīst, ka pastāv atšķirības starp personām, kuras cieš no latentas slimības, kā tas ir lietā Howald Moor u.c. pret Šveici, un personām, kuras cieš no progresējošas slimības, kā tas ir lietā Sanofi Pasteur pret Franciju. Pirmās minētās personas par savu slimību uzzināja tikai pēc prasības celšanas termiņa beigām, bet otro minēto cietušo personu gadījumā slimības diagnostikas brīdī prasība par zaudējumu atlīdzību vēl nebija noilgusi (
52
). Tomēr šai atšķirībai nebija izšķirošas nozīmes, lai Eiropas Cilvēktiesību tiesa personu, kurām ir progresējoša slimība, tiesības vērsties tiesā vērtētu atšķirīgi.
81.
Eiropas Cilvēktiesību tiesa patiešām nosprieda, ka tiesības uz lietas izskatīšanu tiesā tiek aizskartas, ja prasībai par zaudējumu atlīdzību, ko cēlusi persona, kuras fiziskā neaizskaramība ir tikusi pārkāpta, noilgums iestājas, pirms šī persona faktiski ir varējusi novērtēt tai nodarīto kaitējumu (
53
). Tā konstatēja – ņemot vērā cietušās personas slimības mainīgo raksturu un to, ka slimība nav stabilizējusies, cietusī persona nevarēja “pilnīgi novērtēt savu kaitējumu” un tādējādi celt prasību pret uzņēmumu, kas ražojis vakcīnu, nolūkā saņemt pilnu atlīdzību, pirms šādas stabilizācijas (
54
).
82.
No šīs Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka beznosacījumu noilguma termiņa piemērošana personām, kurām ir progresējoša slimība, var apdraudēt tiesības vērsties tiesā, ja cietušajai personai ir liegts celt prasību par kaitējuma atlīdzību, pirms tā var novērtēt radītā kaitējuma apmēru.
83.
Saskaņā ar šo argumentāciju Direktīvas 85/374 11. pantā paredzētā noilguma termiņa beznosacījumu piemērošana visām cietušajām personām, it īpaši tām, kurām ir progresējoša slimība un kuras, pamatojoties uz medicīniskajiem pierādījumiem, nevarēja zināt pilnu kaitējuma apmēru, šķiet, var apdraudēt viņu Hartas 47. pantā garantēto tiesību vērsties tiesā pašu būtību.
84.
Nīderlandes valdība tomēr apgalvo, ka Direktīvas 85/374 11. pants neietekmē cietušo personu, kurām ir progresējoša slimība, tiesību vērsties tiesā būtību. Tas tā ir tāpēc, ka esot skaidrs, ka kaitējums pastāv, pat ja tā apmērs var palielināties. Tādējādi persona, kurai ir progresējoša slimība, atšķirībā no personas, kurai ir latenta slimība, var celt prasību par kaitējuma atlīdzību pirms noilguma termiņa beigām.
85.
Šo viedokli atbalsta arī Vācijas valdība, kas uzskata, ka dalībvalstīm jāļauj cietušajām personām celt prasību, pirms iestājies noilgums. Rakstveida apsvērumos un tiesas sēdē tā plaši skaidroja, ka saskaņā ar Vācijas tiesību aktiem cietusī persona var celt prasību par fakta konstatēšanu (Festellungsklagge) (
55
). Šādas prasības mērķis ir noteikt ražotāja atbildību par zaudējumu atlīdzību, lai arī tie ir mainīgi un to apmērs vēl nav aprēķināms. Turklāt ar to tiek pārtraukts Direktīvas 85/374 11. pantā paredzētais noilguma termiņš.
86.
Tādējādi varētu apgalvot, ka cietušo personu, kurām ir progresējoša slimība, situācija jāregulē valsts procesuālajās tiesībās, tajās paredzot piemērotus mehānismus, lai izvairītos no tā, ka šo personu celtajām prasībām iestājas noilgums. Pamatojoties uz šādu pieeju, tad, ja šo personu situācija netiktu ņemta vērā, tiesības vērsties tiesā tiktu pārkāptas nevis ar Direktīvas 85/374 11. pantu, bet gan ar valsts procesuālajām tiesībām.
87.
Šāda pieeja tomēr neiztur rūpīgu pārbaudi. Pirmkārt, tā neatbilst šajā tiesību normā paredzētajai noilguma termiņa pilnīgai saskaņošanai un var izraisīt personu, kurām ir progresējoša slimība, tiesību vērsties tiesā aizsardzības sadrumstalotību. Šajā ziņā jāatgādina, ka pretēji Direktīvas 85/374 10. panta 2. punktā paredzētajam noilguma termiņam, kas neietekmē dalībvalstu tiesību aktus, kuri reglamentē noilguma apturēšanu vai pārtraukšanu, šīs direktīvas 11. pantā paredzētajā noilguma periodā nav atsauces uz šādiem tiesību aktiem. Atbildot uz jautājumu, ko Tiesa uzdeva Komisijai tiesas sēdē saistībā ar šī minētā termiņa iezīmēm, Komisija apstiprināja, ka neviens valsts procesuālais mehānisms, kas varētu tikt piemērots progresējošas slimības situācijā, nevar apdraudēt ar noilguma termiņu īstenoto pilnīgo saskaņošanu.
88.
Otrkārt, nešķiet, ka pieeja, saskaņā ar kuru jautājums tiek atstāts valsts procesuālās autonomijas ziņā, novērstu risku, ka beznosacījuma noilguma termiņa noteikšana Savienības tiesībās varētu izraisīt nesekmīgas prasības. Ja cietušajām personām ir pienākums celt prasību priekšlaicīgi, pirms tās var novērtēt slimību, pastāv risks, ka tām nebūs piekļuves visai informācijai (
56
). Tiesas sēdē LF pārstāvis apgalvoja, ka, negūstot visu informāciju, cietusī persona saņemtu nelabvēlīgu eksperta atzinumu. Tādējādi cietušās personas prasība beigtos ar nepilnīgu atlīdzības saņemšanu vai, sliktākajā gadījumā, tā vispār netiktu apmierināta. Šāds iznākums būtu pretrunā Hartas 47. pantam, kurā tiesību subjektam tiek garantēta iespēja sagatavot un celt efektīvu prasību tiesā. Saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā izmantoto formulējumu tiesībām vērsties tiesā jābūt “konkrētām un efektīvām”, nevis “teorētiskām vai iluzorām” (
57
).
89.
Šo iemeslu dēļ uzskatu, ka Direktīvas 85/374 11. pantā paredzētā noilguma termiņa beznosacījumu piemērošana visām cietušajām personām, neņemot vērā to personu īpašos apstākļus, kurām ir progresējoša slimība, kas nav stabilizējusies pirms šī termiņa beigām, neatbilst Hartas 47. pantā garantēto tiesību vērsties tiesā būtībai.
90.
Treškārt, ja Tiesa nepiekristu manam vērtējumam par tiesību vērsties tiesā būtību, būs jāpārbauda, vai Direktīvas 85/374 11. pantā paredzētais noilguma termiņš atbilst samērīguma principam, ciktāl tas attiecas uz cietušajām personām, kurām ir progresējoša slimība.
91.
Samērīguma princips prasa, lai ierobežojumi, kurus it īpaši ar Savienības tiesību aktiem var noteikt Hartā paredzētajām tiesībām un brīvībām, nepārsniegtu to, kas ir piemērots un nepieciešams, lai sasniegtu leģitīmos mērķus vai vajadzību aizsargāt citu personu tiesības un brīvības. Ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais. Turklāt vispārējo interešu mērķi nevar sasniegt, neņemot vērā faktu, ka tas jāsaskaņo ar pamattiesībām, uz kurām attiecas pasākums, līdzsvaroti sabalansējot vispārējo interešu mērķi ar attiecīgajām tiesībām, lai nodrošinātu, ka šī pasākuma radītās neērtības nav nesamērīgas ar sasniedzamajiem mērķiem (
58
).
92.
Attiecībā uz to, vai noilguma termiņš atbilst vispārējo interešu mērķim, jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru saprātīgu termiņu noteikšana prasības celšanai, kuru neievērošanas gadījumā prasības celšanas tiesības tiek zaudētas tiesiskās drošības interesēs, ir saderīga ar Eiropas Savienības tiesībām (
59
). Direktīvas 11. panta mērķis ir tieši nodrošināt ražotājam tiesisko drošību šajā direktīvā paredzētās atbildības neatkarīgi no vainas sistēmas kontekstā (
60
).
93.
Arī Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir konsekventi atzinusi, ka likumā noteiktie noilguma termiņi, kas ir viens no leģitīmiem tiesību uz tiesu ierobežojumiem, kalpo svarīgiem mērķiem, proti, nodrošināt tiesisko drošību un tiesu nolēmumu galīgumu, aizsargāt potenciālos atbildētājus no prasībām, kuras varētu būt grūti apstrīdēt, un novērst jebkādu netaisnību, kas varētu rasties, ja tiesām būtu jāpieņem lēmums par notikumiem, kas notikuši tālā pagātnē, pamatojoties uz pierādījumiem, kuri laika gaitā varētu būt kļuvuši neuzticami un nepilnīgi (
61
).
94.
Turklāt Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir uzsvērusi, ka tiesiskās drošības princips ir viens no tiesiskuma pamatelementiem (
62
).
95.
Tādēļ tiesiskā drošība un laba tiesu pārvaldība ir Eiropas Savienības atzīti vispārējas nozīmes mērķi Hartas 52. panta 1. punkta izpratnē, un tas attaisno Hartas 47. pantā garantēto tiesību īstenošanas ierobežošanu.
96.
Attiecībā uz to, vai aplūkotais noilguma termiņš pārsniedz to, kas ir piemērots un nepieciešams šo mērķu sasniegšanai, jānorāda, ka Direktīvā 85/374 paredzētā atbildības neatkarīgi no vainas sistēma ir dažādu interešu sarežģītas izsvēršanas rezultāts (
63
). No iepriekš minētās judikatūras (
64
) izriet, ka noteikumi par noilgumu nodrošina tiesisko drošību un ņem vērā to, ka atbildība neatkarīgi no vainas rada lielāku slogu ražotājiem nekā atbildība atbilstoši vispārējai valstī piemērotajai sistēmai, kas izpaužas arī kā nepieciešamība apdrošināties pret riskiem, kuri saistīti ar šo īpašo atbildību (
65
).
97.
Ņemot vērā Eiropas Savienības likumdevējam piemītošo plašo rīcības brīvību izsvērt dažādas iesaistītās intereses, 10 gadu noilguma termiņš pēc defektīva produkta laišanas tirgū “parasti” un “lielākajā daļā gadījumu”, kā rakstveida apsvērumos norādījusi Komisija, šķiet pietiekami ilgs, lai cietušās personas varētu celt prasību pret ražotāju.
98.
Tomēr, kā izteiksmīgi norādīts doktrīnā, neviens “universāls” noilguma termiņš nav piemērots, lai pienācīgi līdzsvarotu personu, kas guvušas miesas bojājumus, un ražotāju intereses (
66
). Lai gan, abstrakti runājot, noilguma termiņš cietušajām personām, šķiet, ir pietiekami ilgs, tas, kā rādās, nav piemērots vairākiem izņēmuma gadījumiem, kad miesas bojājumi rodas nevis uzreiz vai neilgu laiku pēc notikuma, kas rada kaitējumu, bet gan pakāpeniski. Neapsverot šo īpašo situāciju, netiktu ņemts vērā fakts, ka šo cietušo personu tiesību beigšanās izriet nevis no to bezdarbības, bet gan no tā, ka tās diemžēl cieš no progresējošas slimības.
99.
Komisija rakstveida apsvērumos un tiesas sēdē būtībā apgalvoja, ka cietušās personas, kurām ir progresējoša slimība, var celt prasību noilguma termiņa ietvaros, tiklīdz tās uzzina par kādu no tās simptomiem, un saņemt zināmu atlīdzību (“un certain dédommagement”). Šāda atlīdzība noteikti būs daļēja, ja defektīva produkta sekas nav pilnībā nosakāmas prasības celšanas brīdī. Turklāt Komisija norāda – ja tas ir paredzēts valsts tiesību normās, cietusī persona varētu lūgt apturēt tiesvedību līdz brīdim, kad kaitējums ir pilnībā zināms, lai tā savu sākotnējo prasību varētu papildināt un saņemt pilnīgu kaitējuma atlīdzību.
100.
Iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ (
67
) iespēja saņemt daļēju kaitējuma atlīdzību nešķiet apmierinoša no cietušās personas tiesību celt efektīvu prasību viedokļa. Turklāt fakts, ka valsts procesuālajās tiesībās var paredzēt iespēju lūgt apturēt tiesvedību līdz brīdim, kad ir zināms viss kaitējuma apmērs, ne tikai ir hipotētisks, bet arī atkarībā no konkrētajām valsts tiesību normām varētu neatbilst ar Direktīvā 85/374 paredzēto noilguma termiņu ieviestajai pilnīgajai saskaņošanai.
101.
Nepieciešamību novērst nesamērīgās sekas, kas rodas, piemērojot absolūtu noilguma termiņu konkrētām kaitējuma kategorijām, apstiprina ar Direktīvu (ES) 2024/2853 (
68
) izdarītie grozījumi. Šīs direktīvas 17. panta 2. punktā ir ieviesta atkāpe attiecībā uz cietušajām personām, kuras noilguma termiņa laikā nav varējušas celt prasību personiska aizskāruma latentuma dēļ. Šādām cietušajām personām noilguma termiņš ir pagarināts līdz 25 gadiem. No šīs direktīvas 57. apsvēruma izriet, ka Savienības likumdevējs pagarināja noilguma termiņu, “lai nepieļautu, ka tiek nepamatoti ierobežota iespēja prasīt atlīdzību par kaitējumu, ko radījis defektīvs produkts, gadījumos, kad atbilstoši medicīniskiem pierādījumiem personiska aizskāruma simptomi parādās lēnām”.
102.
Lai gan Direktīva 2024/2853 pamatlietā nav piemērojama (
69
), iemesli, kas ir pamatā noilguma termiņa grozīšanai, pierāda – tas, ka vispār netiek ņemtas vērā konkrētu kaitējuma kategoriju īpatnības, var ietekmēt attiecīgo cietušo personu tiesības vērsties tiesā.
103.
Šo iemeslu dēļ uzskatu, ka Direktīvas 85/374 11. pantā paredzētā noilguma termiņa piemērošana nesamērīgi ietekmē to cietušo personu tiesības vērsties tiesā, kuras cieš no progresējošas slimības un kuras tās mainīgā rakstura dēļ nevar pilnībā novērtēt savu stāvokli un tādēļ nav varējušas šajā laikposmā uzsākt tiesvedību pret ražotāju.
104.
Kārtība, kādā noilguma termiņš tiek pielāgots to cietušo personu izņēmuma gadījumiem, kuras cieš no progresējošas slimības, un visu iesaistīto interešu izsvēršana ir Savienības likumdevēja ziņā.
105.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka Direktīvas 85/374 11. pants, saskaņā ar kuru cietušajai personai ar šo direktīvu piešķirtās tiesības zūd pēc 10 gadu noilguma termiņa, sākot no dienas, kad defektīvais produkts laists apritē, nav spēkā esošs, ņemot vērā Hartas 47. pantu, ciktāl tā piemērošana izraisa cietušo personu, kurām ir progresējoša slimība un kuras atbilstoši medicīniskiem pierādījumiem, ņemot vērā viņu patoloģijas mainīgo raksturu, nevar pilnībā novērtēt tām nodarīto kaitējumu un līdz ar to nav varējušas uzsākt tiesvedību pret ražotāju aplūkotajā termiņā, tiesības pieprasīt atlīdzību, tādējādi liedzot šim personām tiesības vērsties tiesā.
C.
Par trešo jautājumu
106.
Uzdodot trešo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 85/374 10. pants jāinterpretē tādējādi, ka progresējošas slimības gadījumā trīs gadu noilguma termiņš kaitējuma atlīdzināšanai sākas dienā, kad uzzināts kaitējuma pilnais apmērs, it īpaši, nosakot stabilizācijas datumu kā brīdi, no kura cietušās personas stāvoklis vairs nemainās. Iesniedzējtiesa arī vaicā, vai – pakārtoti – šis noilguma termiņš jāsaprot kā tāds, kas sākas no dienas, kad kaitējums ir skaidri parādījies un var tikt saistīts ar defektīvo produktu – neatkarīgi no tā turpmākās attīstības.
107.
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Cour de cassation (Kasācijas tiesa) pamatlietu nodeva iesniedzējtiesai, pamatojoties uz to, ka cour d’appel de Caen (Kānas apelācijas tiesa) bija nospriedusi, ka LF prasība bija nepieņemama, neapsverot, vai viņas veselības stāvoklis ir stabilizējies (
70
).
108.
Jāatgādina, ka Direktīvas 85/374 10. panta 1. punktā kā trīs gadu noilguma termiņa sākums ir norādīts datums, kad prasītājs “uzzināja vai kad tam vajadzēja uzzināt par kaitējumu, trūkumu un ražotāja identitāti”. Iesniedzējtiesas uzdotais jautājums ir vērsts uz to, lai noteiktu datumu, kurā prasītājs – cietusī persona, kurai ir progresējoša slimība, – uzzināja par kaitējumu.
109.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa prasībām izriet, ka Savienības tiesību normas formulējums, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās saturu un piemērošanas jomu, visā Savienībā parasti ir interpretējams autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā ne vien šīs tiesību normas formulējumu, bet arī tiesību normas kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (
71
).
110.
Direktīvas 85/374 10. panta 1. punktā nav skaidras atsauces uz dalībvalstu tiesību aktiem, lai noteiktu noilguma termiņa sākuma datumu. 10. panta 2. punktā ir atsauce uz valstu tiesību aktiem tikai attiecībā uz noilguma termiņa apturēšanas vai pārtraukšanas regulējumu, nevis uz dies a quo. Turklāt noilguma termiņa sākuma autonoma un vienveidīga interpretācija, kā izriet no direktīvas desmitā apsvēruma, atbilst tās mērķim noteikt vienotu noilguma termiņu prasības par zaudējumu atlīdzību celšanai.
111.
Attiecībā uz Direktīvas 85/374 10. panta 1. punkta formulējumu šajā tiesību normā noilguma termiņa sākums ir saistīts ar kaitējuma apzināšanos (vai šķietamu apzināšanos). Nešķiet, ka tikai no šī formulējuma vien varētu secināt, vai apzināšanās jāsaprot kā tāda, kas iegūta tikai cietušās personas veselības stāvokļa stabilizācijas dienā, vai arī dienā, kad kaitējums ir skaidri parādījies, neatkarīgi no tā pasliktināšanās nākotnē.
112.
Par Direktīvas 85/374 10. panta 1. punkta kontekstu jāatgādina, ka saskaņā ar tās 4. pantu cietušajai personai jāpierāda kaitējuma un trūkuma esība un cēloņsakarība starp tiem. No Direktīvas 85/374 9. panta a) punkta skaidri izriet, ka “kaitējums” aptver nāves vai miesas bojājumu izraisītu kaitējumu.
113.
No Tiesas judikatūras izriet, ka pilnīga un pienācīga kaitējuma atlīdzināšana personām, kas cietušas no defektīva produkta, jānodrošina saistībā ar kaitējumu, kurš paredzēts šo secinājumu iepriekšējā punktā (
72
).
114.
Noilguma termiņa sākuma datums saskaņā ar Direktīvas 85/374 10. panta 1. punktu jānosaka tā, lai cietusī persona varētu pierādīt, ka ir izpildīti visi nosacījumi, lai ražotāju varētu saukt pie atbildības. Tādējādi, kā būtībā norādījusi Komisija, cietušajai personai jābūt pietiekami vispusīgām zināšanām par apstākļiem, kas attiecas uz visiem šiem nosacījumiem, tostarp pietiekami vispusīgām zināšanām par kaitējumu. Pietiekami vispusīgas zināšanas par kaitējumu cietušajai personai ļauj saņemt pilnīgu un pienācīgu atlīdzību.
115.
Kopumā zināšanas par to, kad kaitējums nepārprotami radies, var tikt uzskatītas par piemērotu prasību, lai cietušās personas varētu celt prasību tiesā. Kā Komisija būtībā norādīja tiesas sēdē, ir tādi miesas bojājumu gadījumi, kad nav nepieciešams gaidīt kaitējuma nostiprināšanos, jo ir pietiekamas zināšanas par šo kaitējumu un – atkarībā no apstākļiem – arī par tā turpmāko attīstību. Tomēr progresējošas slimības gadījumā, ja nav stabilizācijas, cietusī persona nevar novērtēt nodarītā kaitējuma būtību. Stabilizācijas datums jānosaka, pamatojoties uz medicīniskajiem pierādījumiem; tas nav atkarīgs no cietušās personas personiskā novērtējuma (
73
). Tādējādi šīm cietušajām personām noilguma termiņš nedrīkst sākties pirms stabilizācijas dienas, ar ko saprot dienu, kad viņu veselības stāvoklis vairs nemainās.
116.
Iesniedzējtiesas ierosinātais alternatīvais datums, proti, datums, kad kaitējums neapšaubāmi radies, ja ar to progresējošas slimības gadījumā saprot datumu, kad izpaudušies pirmie simptomi, varētu nopietni apdraudēt cietušās personas iespējas celt efektīvu prasību par kaitējuma atlīdzību. Kā Komisija norādīja rakstveida apsvērumos, situācijā, kad kaitējums vēl nav pietiekami skaidri redzams, cietusī persona var nevēlēties uzsākt dārgu tiesvedību, savukārt pēc vairākiem mēnešiem vai gadiem tā kaitējuma apmēru varētu noteikt labāk. Turklāt, ja cietusī persona ceļ prasību, kamēr kaitējums vēl ir ierobežots un tās veselības stāvoklis ir mainīgs, tā riskē saņemt daļēju atlīdzību (
74
).
117.
Attiecībā uz tiesiskā regulējuma, kurā ietilpst Direktīvas 85/374 10. pants, mērķi no šīs direktīvas devītā apsvēruma izriet, ka patērētāju tiesību aizsardzība prasa atlīdzību nāves un miesas bojājumu gadījumā. Cietušajai personai jābūt iespējai efektīvi īstenot tiesības pieprasīt pilnīgu un pienācīgu atlīdzību par nodarīto kaitējumu.
118.
Vācijas valdība apgalvo, ka trīs gadu noilguma termiņu jāsāk skaitīt no dienas, kad kaitējums kļūst acīmredzams un cietusī persona, tostarp persona, kura cieš no progresējoša kaitējuma, uzzina par kaitējuma izpausmēm. Kā jau iepriekš minēts, Vācijas tiesiskajā regulējumā progresējoša kaitējuma situācija tiek risināta ar iespēju celt prasību par fakta konstatēšanu (
75
). Vācijas valdība apgalvo, ka šis risinājums ir piemērojams arī tāda turpmāka kaitējuma gadījumā, kas “parasti” ir sagaidāms. Tomēr neparedzama “netipiska” kaitējuma gadījumā jauns noilguma termiņš sākas brīdī, kad prasītājs uzzinājis par kaitējumu.
119.
Komisija rakstveida apsvērumos apgalvoja – nav izslēgts, ka dažās valstu tiesību sistēmās cietušajām personām varētu būt iespējams lūgt tiesvedības atlikšanu līdz brīdim, kad kaitējums ir pietiekami skaidri zināms. Tomēr Komisija atzīst, ka šāda iespēja nepastāv visās dalībvalstīs.
120.
Dažādās pieejas, kas var pastāvēt valstu tiesībās, parāda, ka cietušo personu spējas pieprasīt kaitējuma atlīdzību aizsardzības pakāpes var atšķirties atkarībā no valsts procesuālajām tiesībām, tomēr paredzētais noilguma termiņš ir vienots. Turklāt prasība cietušajai personai pakāpeniski palielināt pieprasītās atlīdzības apjomu, pamatojoties uz papildu kaitējumu, kas izriet no notikuma, kurš rada kaitējumu, var prasīt lielus līdzekļus un būt laikietilpīga un tādēļ var apdraudēt tiesību uz atlīdzību pilnīgu efektivitāti (
76
).
121.
Lai nodrošinātu noilguma termiņa sākuma datuma vienveidīgu interpretāciju un cietušās personas, kurai ir progresējoša slimība, tiesību prasīt atlīdzinājumu efektivitāti, nevar uzskatīt, ka šis datums sākas pirms nodarītā kaitējuma stabilizācijas. Stabilizācijas datumu nosaka, pamatojoties uz medicīniskajiem pierādījumiem.
122.
Pamatojoties uz šādu Direktīvas 85/374 10. panta 1. punkta interpretāciju, jāatzīst, ka progresējošas slimības gadījumā trīs gadu noilguma termiņš sākas tikai kaitējuma stabilizēšanās dienā, pat ja pats kaitējums parādījies agrāk.
123.
Direktīvas 85/374 10. panta interpretācija jāsaprot manas atbildes uz šajos secinājumos aplūkoto otro jautājumu gaismā. Proti, lai saglabātu 10. panta lietderīgo iedarbību attiecībā uz personām, kurām ir progresējoša slimība, 11. pantā paredzētais noilguma termiņš jānosaka tā, lai tiktu ņemta vērā to īpašā situācija un viņu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību saskaņā ar Hartas 47. pantu.
124.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka Direktīvas 85/374 10. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka progresējošas slimības gadījumā šajā tiesību normā paredzētais trīs gadu noilguma termiņš sākas dienā, kad kaitējums ir stabilizējies, to nosakot kā brīdi, no kura atbilstoši medicīniskiem pierādījumiem cietušās personas stāvoklis vairs nemainās.
V. Secinājumi
125.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu Tiesai uz cour d’appel de Rouen (Ruānas apelācijas tiesa, Francija) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Padomes Direktīvas 85/374/EEK (1985. gada 25. jūlijs) par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem 13. pants, lasot saistībā ar Tiesas 2002. gada 25. aprīļa spriedumu González Sánchez (C‑183/00, EU:C:2002:255),
jāinterpretē tādējādi, ka persona, kurai nodarīts kaitējums ar defektīvu produktu, var pieprasīt atlīdzību par kaitējumu no ražotāja, pamatojoties uz valstī piemēroto vispārējo atbildības vainas dēļ sistēmu, ciktāl šādas sistēmas pamatā nav vienīgi produkta trūkumi. Vaina it īpaši var izpausties kā produkta saglabāšana apritē, lai gan ražotājs zina, ka tam ir trūkumi, vai rūpības pienākuma neizpilde attiecībā uz riskiem, kas saistīti ar produktu, lai gan ražotājs ir informēts par šādiem riskiem.
2)
Direktīvas 85/374 11. pants, saskaņā ar kuru cietušajai personai ar šo direktīvu piešķirtās tiesības beidzas pēc 10 gadu noilguma termiņa, sākot no dienas, kad defektīvais produkts laists apritē,
nav spēkā esošs, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu, ciktāl tā piemērošana izraisa cietušo personu, kurām ir progresējoša slimība un kuras atbilstoši medicīniskiem pierādījumiem, ņemot vērā viņu patoloģijas mainīgo raksturu, nevar pilnībā novērtēt tām nodarīto kaitējumu un līdz ar to nav varējušas uzsākt tiesvedību pret ražotāju aplūkotajā termiņā, tiesības pieprasīt atlīdzību, tādējādi liedzot šim personām tiesības vērsties tiesā.
3)
Direktīvas 85/374 10. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka progresējošas slimības gadījumā šajā tiesību normā paredzētais trīs gadu noilguma termiņš sākas dienā, kad kaitējums ir stabilizējies, to nosakot kā brīdi, no kura atbilstoši medicīniskiem pierādījumiem cietušās personas stāvoklis vairs nemainās.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Padomes Direktīva (1985. gada 25. jūlijs) par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem (OV 1985, L 210, 29. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 10. maija Direktīvu 1999/34/EK (OV 1999, L 141, 20. lpp.) (turpmāk tekstā – “Direktīva 85/374”).
(
3
)	Pirms tika pieņemta Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2024/2853 (2024. gada 23. oktobris) par atbildību par defektīviem produktiem un Padomes Direktīvas 85/374 atcelšanu (OV L 2024/2853).
(
4
)	White, F., “Directive 85/374/EEC concerning liability for defective products: In the name of the harmonisation, the internal market and consumer protection”, no: Giliker, P. (red.), Research Handbook on EU Tort Law, Edward Elgar, Cheltenham, Northemptona, 2017.
(
5
)	Cousy, H., “Chapter 3. Consumer protection through product liability. Theme I. Level and scope of harmonisation of the directive – Survival of national product liability regimes”, no: Terryn, E., Straetmans, G. un Colaert, V. (red.), Landmark Cases of EU Consumer Law, In Honour of Jules Stuyck, Intersentia, Kembridža, Antverpene, Portlande, 2013, 291.–306. lpp., 296. lpp.
(
6
)	Spriedums, 2011. gada 21. decembris, Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, 20. punkts).
(
7
)	Binon, J.-M., “La responsabilité du fait des produits défectueux: Les vices cachés de l’harmonisation européenne”, no: Van Schoubroeck, C., Devroe, W., Geens, K. un Stuyck, J. (red.), Over Grenzen, Liber Amicorum Herman Cousy, Intersentia, Antverpene, Kembridža, 2011, 591.–603. lpp.
(
8
)	2023. gada 15. novembra spriedumi, Nr. 22-21.174., 22-21.178., 22-21.179. un 22-21.180. Šie spriedumi tika pasludināti saistībā ar apelācijas sūdzībām, ko iesniegušas personas, kuras cietušas no zālēm “Médiator”.
(
9
)	To, vai apgalvoto vainu faktiski var konstatēt šīs lietas apstākļos, jānoskaidro iesniedzējtiesai.
(
10
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 10. jūnijs, KRONE – Verlag (C‑65/20, EU:C:2021:471, 31. punkts). Jēdziens “ražotāja” definēts Direktīvas 85/374 3. pantā.
(
11
)	Taschner, H., C., “Product liability: Basic problems in a comparative law perspective” no: Fairgrieve, D. (red.), Product Liability in Comparative Perspective, Cambridge University Press, Kembridža, 2005, 155.–166. lpp., 161. lpp. (mans izcēlums).
(
12
)	Spriedums, 2021. gada 10. jūnijs, KRONE–Verlag (C‑65/20, EU:C:2021:471, 33. punkts).
(
13
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 5. marts, Boston Scientific Medizintechnik (C‑503/13 un C‑504/13, EU:C:2015:148, 39. punkts).
(
14
)	Spriedums, 1997. gada 29. maijs, Komisija/Apvienotā Karaliste (C‑300/95, EU:C:1997:255, 27. punkts).
(
15
)	Šajā nozīmē skat. Van Dam, C. C., “Dutch case law on the EU Product Liability Directive”, no: Fairgrieve, D. (red.), 126.–137. lpp., 128. lpp.
(
16
)	Spriedumi, 2002. gada 25. aprīlis, Komisija/Francija (C‑52/00, EU:C:2002:252, 24. punkts), un 2011. gada 21. decembris, Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, 20. punkts).
(
17
)	Spriedums, 2011. gada 21. decembris, Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, 21. punkts).
(
18
)	Spriedums González Sánchez, 30. punkts.
(
19
)	Spriedums González Sánchez, 31. punkts.
(
20
)	Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta Dž. Tezauro [G. Tesauro] secinājumus lietā Komisija/Apvienotā Karaliste (C‑300/95, EU:C:1997:35, 16. punkts).
(
21
)	Spriedums, 2002. gada 25. aprīlis, Komisija/Francija (C‑52/00, EU:C:2002:252).
(
22
)	Franču valodā “obligation de suivi”.
(
23
)	Spriedums, 2002. gada 25. aprīlis, Komisija/Francija (C‑52/00, EU:C:2002:252, 47. punkts).
(
24
)	Spriedums, 2002. gada 25. aprīlis (C‑52/00, EU:C:2002:252).
(
25
)	Spriedums, 2009. gada 2. decembris, Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, 37. punkts).
(
26
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 2. decembris, Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, 38. un 43. punkts).
(
27
)	Turpat, 39. punkts.
(
28
)	Turpat, 40. punkts.
(
29
)	Turpat, 41. punkts.
(
30
)	Turpat, 42. punkts.
(
31
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 2. decembris, Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, 46. punkts).
(
32
)	Spriedums, 2001. gada 10. maijs, Veedfald (C‑203/99, EU:C:2001:258, 27. punkts).
(
33
)	Spriedums, 2024. gada 10. septembris, KS u.c./Padome u.c. (C‑29/22 P un C‑44/22 P, EU:C:2024:725, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
34
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2020. gada 6. oktobris, État luxembourgeois (Tiesības apstrīdēt tiesā informācijas sniegšanas pieprasījumu nodokļu jomā) (C‑245/19 un C‑246/19, EU:C:2020:795, 55. un 56. punkts), un 2022. gada 17. novembris, Harman International Industries (C‑175/21, EU:C:2022:895, 32. punkts).
(
35
)	Attiecībā uz vērtējumu valsts tiesību aktos noteiktajam noilguma termiņam patērētāju tiesību aizsardzības tiesvedībās skat. spriedumus, 2021. gada 10. jūnijs, BNP Paribas Personal Finance (no C‑776/19 līdz C‑782/19, EU:C:2021:470, 30. punkts), un 2022. gada 8. septembris, D.B.P. u.c. (Ārvalsts valūtā izteikts hipotekārais kredīts) (no C‑80/21 līdz C‑82/21, EU:C:2022:646, 99. punkts).
(
36
)	Spriedums, 2022. gada 14. jūlijs, Parlaments/Padome (Eiropas Darba iestādes atrašanās vieta) (C‑743/19, EU:C:2022:569, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
37
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2022. gada 24. februāris, SC Cridar Cons (C‑582/20, EU:C:2022:114, 50. punkts), un 2022. gada 8. decembris, Orde van Vlaamse Balies u.c. (C‑694/20, EU:C:2022:963, 60. punkts).
(
38
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 29. marts, Getin Noble Bank (C‑132/20, EU:C:2022:235, 116. punkts).
(
39
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 2. februāris, Consob (C‑481/19, EU:C:2021:84, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
40
)	Spriedums, 2022. gada 24. februāris, SC Cridar Cons (C‑582/20, EU:C:2022:114, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
41
)	Spriedums, 2022. gada 8. decembris, Orde van Vlaamse Balies u.c. (C‑694/20, EU:C:2022:963, 34. punkts).
(
42
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 6. oktobris, État luxembourgeois (Tiesības apstrīdēt tiesā informācijas sniegšanas pieprasījumu nodokļu jomā) (C‑245/19 un C‑246/19, EU:C:2020:795, 66. punkts).
(
43
)	Skat. šo secinājumu 33. un nākamos punktus.
(
44
)	Skat. manu analīzi saistībā ar pirmo prejudiciālo jautājumu.
(
45
)	Fairgrieve, D., et al., “Product Liability Directive”, no: Machnikowski, P. (red.), European Product Liability: An Analysis of the State of the Art in the Era of New Technologies, Intersentia, Kembridža, 2016, 90. lpp.
(
46
)	Skat. Havu, K., un Havu, T., ‘The “long-stop’ extinguishment rule in EU product liability”, Journal of European Consumer and Market Law, 13. sēj., Nr. 4., 2024, 162.–170. lpp., 163. lpp.
(
47
)	ECT spriedums, 2014. gada 11. marts, CE:ECHR:2014:0311JUD005206710. Skat. arī ECT, 2024. gada 13. februāris, Jann-Zwicker un Jann pret Šveici, CE:ECHR:2024:0213JUD000497620.
(
48
)	ECT spriedums lietā Howald Moor u.c. pret Šveici, 74. punkts.
(
49
)	Turpat, 78. punkts.
(
50
)	Turpat, 79. punkts.
(
51
)	ECT spriedums, 2020. gada 13. februāris, CE:ECHR:2020:0213JUD002513716.
(
52
)	Turpat, 55. punkts.
(
53
)	Turpat, 55. punkts.
(
54
)	Turpat, 55. punkts.
(
55
)	Paredzēts Zivilprozessordnung (Vācijas Civilprocesa kodekss) 256. punktā.
(
56
)	Skat. Havu, K., un Havu, T., minēts šo secinājumu 46. zemsvītras piezīmē, 162. lpp., kurā norādīts, ka “beznosacījumu [dzēšanas noteikuma] pastāvēšana var radīt neparedzētas sekas, mudinot prasītājus celt prasību, pirms tie ir ieguvuši visu nepieciešamo informāciju, [..] kas var izraisīt neefektivitāti un mazināt lietu iznākuma paredzamību”.
(
57
)	Skat. ECT spriedumu, 2024. gada 13. maijs, Jann-Zwicker un Jann pret Šveici, 65. punkts un tajā minētās atsauces.
(
58
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2022. gada 8. decembris, Orde van Vlaamse Balies u.c. (C‑694/20, EU:C:2022:963, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
59
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 22. aprīlis, Profi Credit Slovakia (C‑485/19, EU:C:2021:313, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
60
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 2. decembris, Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, 46. punkts).
(
61
)	ECT spriedums, 2020. gada 13. februāris, Sanofi Pasteur pret Franciju, CE:ECHR:2020:0213JUD002513716, 50. punkts.
(
62
)	Turpat, 52. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
63
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 25. aprīlis, Komisija/Francija (C‑52/00, EU:C:2002:252, 29. punkts).
(
64
)	Skat. šo secinājumu 48.–50. punktu.
(
65
)	Spriedums, 2009. gada 2. decembris, Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, 42. punkts).
(
66
)	Havu, K. un Havu, T, minēts šo secinājumu 46. zemsvītras piezīmē, 167. lpp. Skat. arī Howells, G. G., “Product liability – A history of harmonisation”, no: Fairgrieve, D. (red.), Product Liability in Comparative Perspective, minēts šo secinājumu 11. zemsvītras piezīmē, 202.–217. lpp., 210. lpp., kurā norādīts, ka 10 gadu noilguma termiņu “varētu [..] uzskatīt par potenciālu netaisnības avotu”.
(
67
)	Skat. šo secinājumu 88. punktu.
(
68
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2024. gada 23. oktobris) par atbildību par defektīviem produktiem un Padomes Direktīvas 85/374/EEK atcelšanu (OV L 2024/2853).
(
69
)	Saskaņā ar Direktīvas 2024/2853 21. panta pirmo teikumu: “Direktīvu [85/374] atceļ no 2026. gada 9. decembra. Tomēr to turpina piemērot produktiem, kas laisti tirgū vai nodoti ekspluatācijā pirms minētā datuma.” No šīs tiesību normas izriet, ka Direktīva 2024/2853 nav piemērojama pamatlietā aplūkotajai vakcīnai, kas tika ievadīta vairāk nekā pirms 20 gadiem.
(
70
)	Cour de cassation, Première Chambre Civile (Kasācijas tiesa, Pirmā Civillietu palāta) 2023. gada 5. jūlija spriedums Nr. 22-18.914. Šajā spriedumā atspoguļota pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru datums, kurā cietusī persona uzzināja vai tai vajadzēja uzzināt par kaitējumu, ir tā stabilizācijas datums. Piemēram, skat. Cour de cassation, Première Chambre Civile (Kasācijas tiesa, Pirmā Civillietu palāta) 2016. gada 15. jūnija spriedumu Nr. 15-20.022.
(
71
)	Spriedums, 2025. gada 8. aprīlis, Eiropas Prokuratūra (Procesuālo aktu tiesiskuma pārbaude) (C‑292/23, EU:C:2025:255, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
72
)	Spriedums, 2001. gada 10. maijs, Veedfald (C‑203/99, EU:C:2001:258, 27. punkts).
(
73
)	Jourdain, P., “Le point de départ de la prescription en présence d’un dommage corporel évolutif”, RTD Civ. Revue trimestrielle de droit civil, 2023, 908. lpp., ar atsauci uz Cour de Cassation, Première Chambre Civile (Kasācijas tiesa, Pirmā Civillietu palāta) 2018. gada 17. janvāra spriedumu Nr. 14-13.351.
(
74
)	Skat. šo secinājumu 88. punktu.
(
75
)	Skat. šo secinājumu 85. punktu.
(
76
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 18. aprīlis, Heureka Group (Cenu salīdzināšanas vietnes) (C‑605/21, EU:C:2024:324, 60. punkts).