Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA
DĪNA ŠPĪLMANA [DEAN SPIELMANN]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 26. februārī (1)
Lieta C‑809/24
Trenitalia SpA
pret
Regione Liguria
(Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Transports – Reģionālo dzelzceļa pārvadājumu sabiedriskais pakalpojums – Regula (EK) Nr. 1370/2007 – Samērīgas peļņas nepiešķiršana sabiedrisko pakalpojumu sniedzējam – Īstermiņa sabiedrisko pakalpojumu līgums – Pilnīga riska neesamība šim pakalpojumu sniedzējam – 6. pants – Regulas Nr. 1370/2007 pielikuma 5. punkts – Pienākums veikt atsevišķu grāmatvedības uzskaiti
Ievads
1.        Šajā lietā Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) vēršas Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par dažu Regulas (EK) Nr. 1370/2007 par sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumiem, izmantojot dzelzceļu un autoceļus (2) normu interpretāciju.
2.        It īpaši Tiesai pirmo reizi tiek uzdots jautājums, kas rada būtisku ekonomisku ietekmi, proti, vai kompetentajām valsts iestādēm ir pienākums saistībā ar sabiedrisko pakalpojumu līgumu atlīdzībā, kas pienākas pakalpojumu sniedzējam, kuram jāpilda pienākumi saistībā ar šajā līgumā paredzēto sabiedrisko pakalpojumu, iekļaut “samērīgas peļņas” summu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3.        Regulas Nr. 1370/2007 1. panta “Mērķis un piemērošanas joma” 1. punktā noteikts:
“Šīs regulas mērķis ir saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem noteikt, kā kompetentās iestādes var rīkoties sabiedriskā pasažieru transporta jomā, nodrošinot vispārējas nozīmes pakalpojumus, lai, cita starpā, to būtu vairāk, lai tie būtu drošāki, kvalitatīvāki vai ar mazākām izmaksām, nekā tas būtu panākams ar tirgus spēkiem vien.
Lai to nodrošinātu, šajā regulā ir definēti nosacījumi, saskaņā ar kuriem kompetentās iestādes, kad tās uzliek saistības sniegt sabiedriskos pakalpojumus vai slēdz attiecīgus līgumus par šādiem pakalpojumiem, sabiedrisko pakalpojumu sniedzējiem kompensē radušās izmaksas un/vai kā atlīdzību par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistību izpildi piešķir ekskluzīvas tiesības.”
4.        Šīs regulas 3. panta “Pakalpojumu valsts līgumi un vispārēji noteikumi” 1. punktā paredzēts:
“Ja kompetentā iestāde nolemj izvēlētajam pakalpojumu sniedzējam par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistību izpildi piešķirt ekskluzīvas tiesības un/vai kompensāciju, tā to dara saskaņā ar pakalpojumu valsts līgumu.”
5.        Minētās regulas 5. panta “Pakalpojumu valsts līgumu piešķiršana” 6. punktā noteikts:
“Ja tas nav aizliegts ar attiecīgās valsts tiesību aktiem, kompetentās iestādes var pieņemt lēmumu piešķirt pakalpojumu valsts līgumus tieši, ja tie attiecas uz pārvadājumiem pa dzelzceļu, izņemot pārvadājumus pa citu tipu sliežu ceļiem, piemēram, metro vai tramvajus. Atkāpjoties no 4. panta 3. punkta, šādu līgumu termiņš nepārsniedz 10 gadus, izņemot gadījumus, kad piemēro 4. panta 4. punktu.”
6.        Šīs pašas regulas 6. panta “Kompensācija par sabiedriskiem pakalpojumiem” 1. punktā paredzēts:
“Visas kompensācijas, kas ir saistītas ar kādiem vispārējiem noteikumiem vai kādu pakalpojumu valsts līgumu, atbilst 4. pantā ietvertajiem noteikumiem neatkarīgi no tā, kā līgums piešķirts. Visas kompensācijas neatkarīgi no to būtības, kuras ir saistītas ar kādu valsts līgumu, kas tieši piešķirts saskaņā ar 5. panta 2., 4., 5. vai 6. punktu, vai ar kādiem vispārējiem noteikumiem, atbilst arī pielikumā ietvertajiem noteikumiem.”
7.        Regulas Nr. 1370/2007 pielikums “Kompensācijai piemērojamās prasības 6. panta 1. punktā minētajos gadījumos” formulēts šādi:
“1.      Kompensācija saistībā ar pakalpojumu valsts līgumiem, kas ir piešķirti tieši saskaņā ar 5. panta 2., 4., 5. un 6. punktu vai saskaņā ar kādu vispārēju noteikumu, ir jāaprēķina saskaņā ar šajā pielikumā paredzētajiem noteikumiem.
2.      Kompensācija nevar būt lielāka par summu, kas atbilst neto finanšu ietekmei, kura ir vienāda ar kopējo ietekmi – pozitīvu vai negatīvu –, kāda sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistību ievērošanai ir uz sabiedrisko pakalpojumu sniedzēja ieņēmumiem un izmaksām. Ietekm[i] novērtē, salīdzinot stāvokli, kādā sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības ir izpildītas, ar tādu stāvokli, kas rastos, ja saistības nebūtu pildītas. Lai aprēķinātu neto finanšu ietekmi, kompetentā iestāde izmanto šādu shēmu:
izmaksas, kas rodas saistībā ar kompetentās iestādes/iestāžu uzliktām sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām, kuras iekļautas pakalpojumu valsts līgumā un/vai vispārējos noteikumos, vai ar šādu sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistību kopumu,
mīnus jebkura pozitīva finansiāla ietekme, kas radusies tīklā, kurā sniedz pakalpojumus saskaņā ar attiecīgajām sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām,
mīnus tarifu ieņēmumi vai jebkuri citi ieņēmumi, kas rodas, izpildot attiecīgās sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības,
plus samērīga peļņa
ir neto finanšu ietekme.
[..]
5.      Lai palielinātu pārredzamību un nepieļautu savstarpējas subsīdijas, ja sabiedrisko pakalpojumu sniedzējs veic ne tikai kompensētus pakalpojumus, uz ko attiecas sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanas saistības, bet veic arī citas darbības, minēto sabiedrisko pakalpojumu grāmatvedības un uzskaites konti ir jānošķir, lai tie atbilstu vismaz šādiem nosacījumiem:
–        operatīvajiem kontiem, kas attiecas uz katru no minētajām darbībām, ir jābūt nošķirtiem, un saskaņā ar spēkā esošiem grāmatvedības un nodokļu noteikumiem proporcionāli ir jāsadala attiecīgās aktīvu un pastāvīgo izmaksu daļas,
[..].
6.      Ar “samērīgu peļņu” jāsaprot kapitāla rentabilitātes koeficients, kas ir normāls attiecīgajā nozarē konkrētā dalībvalstī un kurā ņem vērā risku vai riska neesamību, kas valsts iestādes piedalīšanās dēļ rodas sabiedrisko pakalpojumu sniedzējam.
7.      Kompensācijas metodei jāveicina šādu faktoru saglabāšana vai attīstība:
–        sabiedrisko pakalpojumu sniedzēja veikta efektīva apsaimniekošana, ko var objektīvi novērtēt, un
–        pietiekami augstas kvalitātes pasažieru transporta pakalpojumu sniegšana.”
Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
8.        2010. gada 10. martā Regione Liguria (Ligūrijas reģions, Itālija) un Trenitalia saistībā ar tiešu līguma piešķiršanu noslēdza līgumu par pasažieru dzelzceļa pārvadājumu sabiedriskā pakalpojuma sniegšanu no 2009. līdz 2014. gadam (turpmāk tekstā – “2009.–2014. gada līgums”), kas pagarināms uz sešiem gadiem.
9.        Pēc šā līguma beigām Ligūrijas reģions noraidīja Trenitalia iesniegto priekšlikumu pagarināt līgumu, pamatojoties uz nepietiekamām investīcijām ritošā sastāva atjaunošanā. Ligūrijas reģiona ieskatā šī modernizācija bija būtisks nosacījums jauna sešu gadu līguma noslēgšanai un noteicošs faktors pakalpojuma kvalitātes un uzticamības uzlabošanai.
10.      2016. gada 10. decembrī, lai nodrošinātu 2009.–2014. gada līgumā paredzēto sabiedriskā transporta pakalpojumu nepārtrauktību, Ligūrijas reģions un Trenitalia, joprojām saistībā ar tiešu līguma piešķiršanu, noslēdza trīs gadu “pārejas” līgumu (turpmāk tekstā – “2015.–2017. gada līgums”) uz pārejas periodu no 2009.–2014. gada līguma beigām līdz jauna līguma pakalpojumu noslēgšanai uz piecpadsmit gadu termiņu, sākot no 2018. gada.
11.      2015.–2017. gada līgumā tika saglabāti 2009.–2014. gada perioda līguma nosacījumi, izņemot Trenitalia piešķirtās atlīdzības aprēķina metodi, kas bija noteikta šim līgumam pievienotā trīsgadu kopsavilkuma dokumentā. Šis dokuments paredzēja, ka kopējam neto rezultātam, kas aprēķināts kā katra gada rezultāta matemātiska summa, būtu jābūt vienādam ar nulli, šādi nodrošinot ekonomisku un finansiālu līdzsvaru (ieņēmumi = izmaksas + finansiālie izdevumi) un visu Trenitalia radušos izmaksu segšanu trīs gadu periodā. Jebkurai izmaksu samazināšanai vai ieņēmumu palielināšanai būtu obligāti jāizraisa valsts atlīdzības, ko maksā Ligūrijas reģions, samazināšanās, lai nodrošinātu ekonomisku un finansiālu līdzsvaru (kopējais neto rezultāts vienāds ar nulli).
12.      2018. gadā starp pusēm radās domstarpības par elementiem, kas jāiekļauj kopējā neto rezultātā 2015.–2017. gada periodā. It īpaši Ligūrijas reģions iebilst pret ieguldītā neto kapitāla atmaksas ņemšanu vērā par labu Trenitalia.
13.      2021. gada 25. maijā tika pieņemts Deliberazione della Giunta regionale n
o 444/2021 (Reģionālais izpildlēmums Nr. 444/2021) (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 444/2021”), kurā, neņemot vērā ieguldītā neto kapitāla atmaksu, bija noteikts, ka 2015.–2017. gada perioda grāmatvedības bilance bija 10 702 543,18 euro. Pēc 3 955 613,73 euro atskaitīšanas, kas vēl bija jāveic Ligūrijas reģionam, šajā lēmumā Trenitalia bija uzlikts pienākums samaksāt 6 746 929,45 euro, pamatojoties uz to, ka tai nebija tiesību paturēt 2015.–2017. gada perioda pozitīvo bilanci, jo tā neuzņēmās iespējamas negatīvas bilances risku.
14.      Trenitalia apstrīdēja Lēmuma Nr. 444/2021 tiesiskumu Tribunale Amministrativo Regionale per la Liguria (Ligūrijas Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija). Ar 2022. gada 27. jūnija spriedumu tā noraidīja prasību, nospriežot, ka Trenitalia atteikšanās no samērīgas peļņas bija pamatota, pirmkārt, ar 2015.–2017. gada līguma pārejošo raksturu, otrkārt, ar to, ka tā neuzņēmās iespējamu zaudējumu risku, un, treškārt, ar jaunu aplūkoto transporta pakalpojumu tiešu piešķiršanu uz piecpadsmit gadu periodu.
15.      Šī tiesa arī secināja, ka Trenitalia saņemtie pozitīvie ieņēmumi radās no “Cinque Terre Express” komercpakalpojuma sniegšanas, un noraidīja interpretāciju, atbilstoši kurai Trenitalia būtu tiesības saglabāt šo peļņu, jo tas nozīmētu, ka kompensācija, kas izmaksāta par sabiedriskā pakalpojuma saistību izpildi, tiktu izmantota, lai subsidētu augstas rentabilitātes komerciālu darbību.
16.      Trenitalia pārsūdzēja šo spriedumu iesniedzējtiesā –
Consiglio di Stato (Valsts padome).
17.      Šī tiesa secina, ka 2015.–2017. gada līgums garantē Trenitalia visu izmaksu segšanu, tomēr nepiešķir tai tiesības uz samērīgu peļņu. Tādēļ izmaksu samazināšanās vai ieņēmumu palielināšanās attiecībā pret sākotnējām aplēsēm samazinātu atlīdzību, kas jāmaksā Ligūrijas reģionam, lai trīs gadu perioda beigās saglabātu nulles ekonomisku un finansiālu līdzsvaru, kā noteikts līgumā.
18.      Minētā tiesa jautā par 2015.–2017. gada līguma saderību ar Regulu Nr. 1370/2007, ciktāl šajā līgumā, no vienas puses, transporta pakalpojumu sniedzējam bija paredzēts atteikties no samērīgas peļņas un, no otras puses, nebija prasīta izmaksu un ieņēmumu, kas saistīti ar daļēji komerciālo pakalpojumu “Cinque Terre Express”, atsevišķa grāmatvedības uzskaite.
19.      Šādos apstākļos Consiglio di Stato (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [Regulai Nr. 1370/2007] – un it īpaši tās 27. apsvēruma otrajai daļai, 1. panta 2. punktam, 4. panta 1. punktam, 6. panta 1. punktam, regulas pielikuma 2. un 6. punktam –, kā arī atbilstošajās LESD tiesību normās (it īpaši 14., 93. un 106. pantā) noteiktajiem Eiropas Savienības tiesību principiem un mērķiem ir pretrunā, padarot šīs tiesību normas par neefektīvām, tāds pakalpojumu līgums, par kādu ir šis strīds un kas komersanta risku pilnīgas neesamības situācijā izraisa brīvi un apzināti pieņemtu atteikšanos no samērīgas peļņas, ja minētā atteikšanās attiecas uz ierobežotu laikposmu (trim gadiem), līdz tieši tiks piešķirtas turpmāka pakalpojumu līguma slēgšanas tiesības uz maksimālo laikposmu, kas noteikts [Regulas Nr. 1370/2007] 5. panta 6. punktā, lasot to kopsakarā ar 4. panta 4. punktu?
2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai [Regulai Nr. 1370/2007] – un it īpaši 27. apsvēruma pirmajai daļai, 28. apsvērumam, 4. panta 1. punktam, 6. panta 1. punktam, regulas pielikuma 5. punktam –, kā arī atbilstošajās LESD tiesību normās (it īpaši 14., 93. un 106. pantā) noteiktajiem Eiropas Savienības tiesību principiem un mērķiem ir pretrunā, padarot šos līguma noteikumus par neefektīviem un neiedarbīgiem, tāds pakalpojumu līgums, par kādu ir šis strīds un kas neparedz daļēji komerciāla rakstura pakalpojuma izmaksu un ieņēmumu atsevišķu grāmatvedības uzskaiti, jo to raksturo palielināti tarifi, lai izvairītos no pārmērīgu kompensāciju riska?”
20.      Rakstveida apsvērumus iesniedza Trenitalia, Ligūrijas reģions un Eiropas Komisija. Šie paši lietas dalībnieki sniedza mutvārdu apsvērumus tiesas sēdē, kas notika 2025. gada 27. novembrī.
Juridiskā analīze
Par pirmo jautājumu
21.      Pirmajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regula Nr. 1370/2007 ir jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tāda dzelzceļa pārvadājumu pakalpojumu līguma noslēgšanu, kurā, ņemot vērā, ka pakalpojumu sniedzējs, kuram jāpilda sabiedriskā pakalpojuma saistības, neuzņemas risku, ir paredzēts, ka kompensācijas, kas jāmaksā šim pakalpojumu sniedzējam, apmērs ietver visas tam radušās izmaksas, taču neiekļauj samērīgu peļņu, un tas attiecas uz pārejas periodu pirms jauna ilgtermiņa līguma noslēgšanas, kas attiecas uz šīm pašām sabiedriskā pakalpojuma saistībām (3).
22.      Vispirms jāatgādina, ka Regula Nr. 1370/2007, kuras interpretāciju lūdz iesniedzējtiesa, tika pieņemta, balstoties gan uz Līguma normām par valsts atbalstu, gan uz tām, kas attiecas uz kopējo transporta politiku.
23.      Regulas Nr. 1370/2007
4. apsvērumā norādīts, ka šīs regulas mērķis ir likvidēt atšķirības starp dažādu dalībvalstu transporta uzņēmumiem. Kā izriet no minētās regulas 1. panta 1. punkta pirmās daļas un 4. apsvēruma, šim mērķim ir pievienots mērķis, pateicoties regulētai konkurencei, nodrošināt vispārējas nozīmes pasažieru pārvadājumu pakalpojumus, lai, cita starpā, to būtu vairāk, lai tie būtu drošāki, kvalitatīvāki vai ar mazākām izmaksām, nekā tas būtu panākams ar tirgus spēkiem vien (4).
24.      Regulā Nr. 1370/2007 saskaņā ar tās 1. panta 1. punkta otro daļu ir noteikti nosacījumi, saskaņā ar kuriem kompetentās iestādes, kad tās uzliek saistības sniegt sabiedriskos pakalpojumus vai slēdz attiecīgus līgumus par šādiem pakalpojumiem, sabiedrisko pakalpojumu sniedzējiem kompensē radušās izmaksas un/vai kā atlīdzību par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistību izpildi piešķir ekskluzīvas tiesības.
25.      Savukārt jēdziens “kompensācija par sabiedriskajiem pakalpojumiem” šīs regulas 2. panta g) punktā ir definēts kā “jebkura priekšrocība, jo īpaši finansiāla, ko valsts iestāde tieši vai netieši piešķir no valsts resursu līdzekļiem sabiedrisko pakalpojumu saistību īstenošanas laikā, vai priekšrocība, kas saistīta ar šo laikposmu”.
26.      Saskaņā ar Regulas Nr. 1370/2007 6. panta 1. punkta pirmo teikumu visām kompensācijām, kas saistītas ar pakalpojumu valsts līgumu, neatkarīgi no tā, kādi ir līguma piešķiršanas nosacījumi, jāatbilst tās 4. pantā ietvertajām prasībām. Ja līgums tiek piešķirts tieši – kā šajā gadījumā –, šai kompensācijai, neatkarīgi no tās būtības, jāatbilst arī minētās regulas pielikumā ietvertajiem noteikumiem.
27.      Regulas Nr. 1370/2007 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta i) punktā paredzēts, ka pakalpojumu valsts līgumos ir, pirmkārt, iepriekš objektīvi un pārredzami jānosaka parametri kompensācijas maksājumu, ja tādi ir, aprēķināšanai, un, otrkārt, atbilstoši šīs normas c) punktam jāparedz kārtība ar pakalpojumu sniegšanu saistītu izmaksu sadalei. Šīs izmaksas tostarp var ietvert izmaksas, kas saistītas ar personālu, enerģiju, maksājumiem par infrastruktūru, sabiedrisko transportlīdzekļu, ritošā sastāva un instalāciju, kas vajadzīgas, lai sniegtu pasažieru transporta pakalpojumus, profilaksi un remontu, kā arī pastāvīgās izmaksas un pietiekamu kapitāla rentabilitāti.
28.      Atbilstoši Tiesas nesenajai judikatūrai no šīs tiesību normas formulējuma izriet, ka atbildīgajām iestādēm sabiedrisko pakalpojumu līguma ietvaros ir zināma rīcības brīvība kompensācijas, kas pienākas sabiedrisko pakalpojumu sniedzējam, mehānisma izveidošanā (5). Taču šo brīvību stingri ierobežo Regulas Nr. 1370/2007 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā un šīs regulas pielikuma 2. punktā noteiktā prasība novērst pārmērīgu kompensāciju (“kompensācijas pārmaksu”) (6). Sabiedrisko pakalpojumu līguma tiešas piešķiršanas gadījumā parametri, uz kuru pamata jāaprēķina kompensācija, ir jānosaka tādā veidā, lai neviena kompensācija nevarētu pārsniegt apmēru, kas nepieciešams, lai segtu neto finanšu ietekmi uz izmaksām un ieņēmumiem, ko rada sabiedriskā pakalpojuma saistību izpilde, ņemot vērā ar to saistītos ieņēmumus, ko saglabā sabiedriskā pakalpojuma sniedzējs, kā arī “samērīgu peļņu” (7). Šī pēdējā ir definēta Regulas Nr. 1370/2007 pielikuma 6. punktā kā “kapitāla rentabilitātes koeficients, kas ir normāls attiecīgajā nozarē konkrētā dalībvalstī un kurā ņem vērā risku vai riska neesamību, kas valsts iestādes piedalīšanās dēļ rodas sabiedrisko pakalpojumu sniedzējam”.
29.      Citiem vārdiem sakot, sabiedrisko pakalpojumu līgumos ir jāparedz mehānisms, kas garantē, ka kompensācija saglabājas mazāka vai vienāda ar maksimālo apmēru, kas atbilst neto finanšu ietekmei, lai izvairītos no jebkādiem nepamatotiem konkurences izkropļojumiem, kā izriet no Regulas Nr. 1370/2007 34. apsvēruma (8).
30.      Šīs regulas 4. panta 1. punktā ir noteikts pienākums šādas finanšu ietekmes aprēķinā ņemt vērā samērīgu peļņu, ja tā ir minēta sabiedrisko pakalpojumu līgumā.
31.      Interpretāciju, saskaņā ar kuru samērīga peļņa ir Regulā Nr. 1370/2007 noteikto pienākumu priekšmets vienīgi tad, ja šāda peļņa ir paredzēta sabiedrisko pakalpojumu līgumā, pamato divi kontekstuāli elementi.
32.      Pirmkārt, Regulas Nr. 1370/2007 4. panta 1. punkta c) apakšpunktā ir noteikts, ka ar pakalpojumu sniegšanu saistītās izmaksas, kuru sadales veids ir jānosaka sabiedrisko pakalpojumu līgumos, “var ietvert” tostarp “pietiekamu kapitāla rentabilitāti” (vai, citiem vārdiem sakot, samērīgu peļņu). Šis formulējums norāda, ka Savienības likumdevējs nav vēlējies norādīt, kādām izmaksām ir obligāti jābūt minētām sabiedrisko pakalpojumu līgumā.
33.      Otrkārt, Regulas Nr. 1370/2007 pielikuma 2. punktā ir minēta shēma, saskaņā ar kuru neto finanšu ietekmes apmērs atbilst radītajām izmaksām, no kurām atskaita ieņēmumus, ko rada sabiedriskā pakalpojuma darbības, un potenciālos ieņēmumus, kas radušies tīklā, visam pieskaitot samērīgu peļņu. Atbilstoši šim punktam kompetentā iestāde “izmanto” šādu shēmu (angļu versijā “shall be guided by the following scheme”, spāņu versijā “se guiará por el siguiente esquema” un portugāļu versijā “deve tomar como referencial as seguintes regras”). Manuprāt, šā darbības vārda lietojumu izskaidro tieši tas, ka neto finanšu ietekme, uz kuras pamata tiek aprēķināts kompensācijas maksimālais apmērs, ietver potenciālos ieņēmumus, kas radušies tīklā, ja tādi pastāv, un samērīgu peļņu, ja to paredz sabiedrisko pakalpojumu līgums (9).
34.      Tādējādi kompetento iestāžu pienākumu piešķirt sabiedrisko pakalpojumu sniedzējam kompensāciju, kas ietver samērīgu peļņu, nevar secināt no līdz šim izvērtētajām Regulas Nr. 1370/2007 normām.
35.      Pretēji Trenitalia apgalvotajam gan rakstveida apsvērumos, gan tiesas sēdē, Regulas Nr. 1370/2007 1. panta 1. punktu un tās pielikuma 7. punktu, lasot kopsakarā ar šīs regulas 27. apsvērumu, nevar interpretēt arī tādējādi, ka tie uzliek atbildīgajām iestādēm šādu pienākumu.
36.      Atgādināšu šo tiesību normu saturu. Minētās regulas 1. panta 1. punkta pirmajā daļā ir noteikts mērķis “nodrošin[āt] vispārējas nozīmes pakalpojumus, lai, cita starpā, to būtu vairāk, lai tie būtu drošāki, kvalitatīvāki vai ar mazākām izmaksām” (10). Šīs regulas 27. apsvērumā ir norādīts, ka, ja kompetentā iestāde paredz piešķirt pakalpojumu valsts līgumu, neizsludinot konkursu, tai būtu jāievēro arī sīki izstrādāti noteikumi, nodrošinot, lai kompensāciju summa būtu atbilstīga, un atspoguļojot vēlmi nodrošināt pakalpojumu efektivitāti un kvalitāti. Pielikuma 7. punktā ir precizēts, ka kompensācijas metodei jāveicina sabiedrisko pakalpojumu sniedzēja veiktas efektīvas apsaimniekošanas, ko var objektīvi novērtēt, un pietiekami augstas kvalitātes pasažieru transporta pakalpojumu sniegšanas saglabāšana vai attīstība.
37.      2014. gada vadlīniju (11) attiecībā uz Regulas Nr. 1370/2007 versiju, kas ratione temporis piemērojama lietas apstākļiem, 2.4.8. punktā Komisija ir norādījusi, ka atbilstoši 1. pantam un pielikuma 7. punktam šīs regulas normu “mērķis ir ne tikai novērst jebkādu iespējamu pārmērīgu kompensāciju par sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistībām, bet arī nodrošināt, lai sabiedrisko pakalpojumu līgumā paredzētais sabiedrisko pakalpojumu piedāvājums būtu finansiāli ilgtspējīgs nolūkā sasniegt un uzturēt pakalpojumu kvalitātes augstu līmeni”. Komisijas ieskatā no tā izriet, ka “sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības ir atbilstīgi jākompensē, lai pakalpojumu sniedzēja paša līdzekļi ilgtermiņā netiktu samazināti sabiedrisko pakalpojumu līguma izpildes dēļ, tādējādi kavējot efektīvi pildīt līgumsaistības un saglabāt pasažieru transporta pakalpojumu augstus kvalitātes standartus” (12). Tātad, “ja kompetentā iestāde nemaksā atbilstīgu kompensāciju, tā riskē [..] radīt nopietnas finansiālas problēmas pakalpojumu sniedzējam, ja sabiedrisko pakalpojumu līguma slēgšanas tiesības piešķirtas tieši, un/vai samazināt līguma termiņa laikā sniegto sabiedrisko pakalpojumu vispārējo līmeni un kvalitāti” (13).
38.      No tā var secināt sekojošo.
39.      Regulas Nr. 1370/2007 1. pantā un pielikuma 7. punktā nav noteikti minimālie kompensācijas sliekšņi (14) un nav skaidri noteikts pienākums kompetentajām iestādēm atzīt kompensācijas līmeni, kas būtu lielāks par sabiedriskā pakalpojuma saistību neto finanšu ietekmi, tādējādi iekļaujot samērīgu peļņu. Tādēļ [šīs tiesību normas] nevar saprast kā tādas, kas uzliek atbildīgajām iestādēm principiālu pienākumu piešķirt sabiedrisko pakalpojumu sniedzējiem šādu peļņu.
40.      Tomēr tās ataino vispārēju ierobežojumu atbildīgo iestāžu līgumslēgšanas brīvībai. Precīzāk, šo iestāžu novērtējuma brīvību, nosakot kompensācijas aprēķina parametrus, ierobežo arī mērķis nodrošināt reizē efektīva un finansiāli rentabla pasažieru pārvadājumu pakalpojuma sniegšanu, lai sniegtu šo pakalpojumu augstā kvalitātē. Kā Tiesa nospriedusi spriedumā DOBELES AUTOBUSU PARKS, kompetentās valsts iestādes transporta pakalpojumu sniedzējiem, kuriem ir uzticēta šo saistību izpilde, nedrīkst noteikt tādus nosacījumus, piemēram, attiecībā uz kompensācijas piešķiršanas kārtību, kas būtu pārmērīgi vai nepamatoti (15). Tā it īpaši būtu tādas līguma klauzulas gadījumā, kurā ir iekļauti noteikumi, kas acīmredzami negarantētu šim pakalpojumu sniedzējam pietiekamu kompensāciju un tādēļ varētu apdraudēt sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas ilgtermiņa saglabāšanu pietiekamā kvalitātes līmenī.
41.      Tādēļ nav izslēgts, ka samērīgas peļņas un līdz ar to ieguldītā kapitāla atmaksas nepiešķiršana var radīt situāciju, ka sabiedrisko pakalpojumu sniedzējs saņem acīmredzami nepietiekamu kompensāciju. Šādā gadījumā runa būtu par “pārmērīgu un nepamatotu” nosacījumu iepriekšējā punktā minētajā nozīmē, un tas būtu pretrunā Regulai Nr. 1370/2007 (16).
42.      Šāds vērtējums, kas jāveic iesniedzējtiesai, izriet no samērīguma principa (17). Lai pārbaudītu, vai šis princips ir ievērots, ir jāņem vērā visi atbilstošie elementi, kas saistīti ar pamatlietā aplūkoto sabiedrisko pakalpojumu līgumu, proti, 2015.–2017. gada līgumu. Man nāk prātā it īpaši divi šīs tiesas minēti elementi, proti, šā līguma pārejas raksturs un jebkāda ekonomiska vai finansiāla riska neesamība Trenitalia, sniedzot sabiedrisko pakalpojumu, par kuru ir šis līgums.
43.      Lai sniegtu lietderīgu atbildi iesniedzējtiesai, uzskatu, ka nepieciešams formulēt dažus apsvērumus tostarp par šiem diviem elementiem.
44.      Attiecībā uz pirmo elementu vispirms atgādināšu, ka šis līgums tika noslēgts situācijā, kurā Ligūrijas reģions uzskatīja par nepieciešamu nodrošināt aplūkotā pasažieru dzelzceļa pārvadājumu sabiedriskā pakalpojuma sniegšanas nepārtrauktību. Tādēļ tā ierobežoto ilgumu (trīs gadi) var izskaidrot ar vajadzību noregulēt pārejas situāciju, lai vēlāk noslēgtu līgumu uz ievērojami garāku termiņu. Ir skaidrs, ka īstermiņa līguma noteikumiem, salīdzinot ar ilgtermiņa līgumu, parasti ir mazāka iespēja radīt negatīvu ietekmi uz pakalpojuma finansiālo dzīvotspēju ilgtermiņā.
45.      Attiecībā uz otro elementu man šķiet, ka, lai saglabātu sabiedriskā pakalpojuma finansiālo dzīvotspēju, kompensācijas apmēram jābūt atšķirīgam atkarībā no riska, kādu sabiedriskā pakalpojuma sniedzējs ir gatavs uzņemties (18). Kā Komisija norāda rakstveida apsvērumos, samērīgas peļņas nepiešķiršana varētu būt Regulas Nr. 1370/2007 pārkāpums, ja attiecīgajam pakalpojumu sniedzējam ir jāsaskaras ar lieliem investīciju riskiem vai operacionāliem riskiem. Taču no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka 2015.–2017. gada līgumā Trenitalia nebija paredzēts nekāds investīciju pienākums, jo investīcijas ritošā sastāva modernizācijai tika pārnestas uz vēlāko līgumu. Turklāt līguma noteikumi paredzēja segt visus operacionālos riskus, kas var apdraudēt aplūkotā Trenitalia sabiedriskā pakalpojuma sniegšanu. Tādēļ šķiet, ka atbilstoši aplūkotajam līgumam šī sabiedrība bija aizsargāta pret jebkādiem riskiem, kas saistīti ar sniegtā sabiedriskā pakalpojuma sniegšanu.
46.      Šajā ziņā arī jānorāda, ka tāds kompensācijas mehānisms kā šajā gadījumā, kas balstīts uz visu sabiedrisko pakalpojumu izdevumu segšanu, nemudina sabiedrisko pakalpojumu sniedzēju uz efektīvu apsaimniekošanu, kā prasīts Regulas Nr. 1370/2007 pielikuma 7. punkta pirmajā ievilkumā. Kā Komisija precizējusi 2014. gada vadlīniju 2.4.3. punktā, “kompensācijas shēmas, kuras vienkārši sedz faktiskās radušās izmaksas, vāji motivē pārvadājumu uzņēmumu ierobežot izmaksas vai laika gaitā uzlabot efektivitāti” un “tāpēc šādu shēmu izmantošana labāk jāatstāj gadījumiem, kad ir liela neskaidrība par izmaksām un transporta pakalpojumu sniedzējam nepieciešama labāka aizsardzība pret nejaušībām”. Lai arī šis elements ir jāņem vērā, izvērtējot samērīgumu, tomēr tas ir jāpārliek kontekstā, kurā atbildīgā iestāde ir nolēmusi, pirmkārt, noslēgt sabiedrisko pakalpojumu līgumu, kas paredz segt visas attiecīgā pakalpojumu sniedzēja faktiskās izmaksas, lai sekmētu šā pakalpojuma piedāvājuma saglabāšanos, un, otrkārt, uzsākt piecpadsmit gadu termiņa līguma tiešas piešķiršanas procedūru šim pašam pakalpojumu sniedzējam.
47.      Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu Tiesai uz pirmo jautājumu atbildēt, ka Regula Nr. 1370/2007 jāinterpretē tādējādi, ka tai nav pretrunā dzelzceļa pārvadājumu pakalpojuma līguma noslēgšana, kurā, ņemot vērā, ka pakalpojumu sniedzējs, kuram jāpilda sabiedriskā pakalpojuma saistības, neuzņemas risku, ir paredzēts, ka kompensācijas, kas pienākas šim pakalpojumu sniedzējam, apmērs ietver visus viņa izdevumus, taču neiekļauj sapratīgu peļņu, pārejas periodā pirms jauna ilgtermiņa līguma noslēgšanas attiecībā uz šīm pašām sabiedriskā pakalpojuma saistībām, ar nosacījumu, ka samērīgas peļņas nepiešķiršana nerada nepietiekamu kompensāciju, kavējot līgumā paredzēto saistību atbilstīgu izpildi un pasažieru pārvadājumu pakalpojuma sniegšanas saglabāšanu pietiekamā kvalitātes līmenī, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Par otro jautājumu
48.      Otrajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1370/2007 6. panta 1. punkts un šīs regulas pielikuma 5. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tāda pakalpojumu līguma slēgšanu, kurā nav paredzēta atsevišķa grāmatvedības uzskaite šajā līgumā iekļauto transporta pakalpojumu izmaksām un ieņēmumiem un kura tarifu nosacījumi garantē komerciālu rentabilitāti (19).
49.      Šis jautājums ir uzdots tikai gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, proti, ja iestādei saskaņā ar Regulu Nr. 1370/2007 ir jāpiešķir sabiedrisko pakalpojumu sniedzējam samērīga peļņa. Kā izskaidroju iepriekš šajos secinājumos, esmu pārliecināts, ka tas tā nav. Tādēļ ierosinu Tiesai neatbildēt uz otro jautājumu. Tomēr, ja Tiesa nepiekristu manam viedoklim, tālāk izvērtēšu jautājumu pēc būtības.
50.      Sākumā jāatgādina, ka pirmajā jautājumā minētais pakalpojums ar nosaukumu “Cinque Terre Express” ļāva Trenitalia gūt tarifu ieņēmumus, kas augstāki par ierasti saņemtajiem parastā sabiedriskā pakalpojumā, pateicoties pasažieriem piemērojamiem paaugstinātiem tarifiem.
51.      Pamatlietā Trenitalia apgalvoja, ka tai bija tiesības paturēt kā samērīgu peļņu ieņēmumu pārpalikumu, ko rada šā pakalpojuma sniegšana. Ligūrijas reģions tam iebilda, uzskatot, ka Trenitalia aizstāvētā juridiskā interpretācija nozīmētu, ka šī sabiedrība izmantotu par sabiedriskā pakalpojuma saistībām saņemto kompensāciju, lai subsidētu komerciālu darbību, proti, “Cinque Terre Express” pakalpojuma sniegšanu.
52.      Atbilstoši Regulas Nr. 1370/2007 6. panta 1. punkta otrajam teikumam visām kompensācijām, kuras ir saistītas ar valsts līgumu, kas tieši piešķirts saskaņā ar šīs regulas 5. panta 6. punktu, jāatbilst minētās regulas pielikumā ietvertajiem noteikumiem. Pamatlieta precīzi attiecas uz līguma par dzelzceļa pārvadājumu sabiedrisko pakalpojumu tiešu piešķiršanu.
53.      Atgādinājumam, saskaņā ar šā pielikuma 5. punktu, “lai palielinātu pārredzamību un nepieļautu savstarpējas subsīdijas, ja sabiedrisko pakalpojumu sniedzējs veic ne tikai kompensētus pakalpojumus, uz ko attiecas sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanas saistības, bet veic arī citas darbības, minēto sabiedrisko pakalpojumu grāmatvedības un uzskaites konti ir jānošķir”. Šajā ziņā 2014. gada vadlīniju 2.4.4. punktā ir norādīts, ka šāda grāmatvedības uzskaites nošķiršanas pienākuma mērķis ir izvairīties no tā, ka sabiedrisko pakalpojumu sniedzēja saņemtā kompensācija tiktu izmantota, lai stiprinātu savas komercdarbības konkurētspēju, un tas nozīmētu šo pēdējo darbību šķērssubsidēšanu.
54.      Tātad Regula Nr. 1370/2007 prasa nošķirt uzskaiti starp transporta pakalpojumiem, uz kuriem attiecas sabiedriskā pakalpojuma saistību kompensācija, un tiem, uz kuriem tā neattiecas (20).
55.      Kā izriet no “pakalpojumu valsts līguma” definīcijas Regulas Nr. 1370/2007 2. panta i) punktā (21), uz šajā līgumā minētajiem pakalpojumiem attiecas tajā paredzētās sabiedrisko pakalpojumu saistības.
56.      Manuprāt, no tā izriet, ka 2015.–2017. gada līgumā skaidri paredzētais dzelzceļa transporta pakalpojums “Cinque Terre Express” ietilpst “kompensēt[os] pakalpojum[os], uz ko attiecas sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanas saistības” Regulas Nr. 1370/2007 pielikuma 5. punkta izpratnē. Tādēļ man šķiet, ka pamatlietas apstākļos nav piemērojams nošķirtas grāmatvedības uzskaties pienākums.
57.      Šo secinājumu nevar atcelt tas, ka dzelzceļa transporta pakalpojums “Cinque Terre Express” ir komerciāli rentabls, pateicoties 2015.–2017. gada līgumā paredzētajai iespējai piemērot palielinātu tarifu pasažieriem. Patiesībā no Regulas Nr. 1370/2007 pielikuma 5. punkta nekādi neizriet, ka kāda no “kompensēt[iem] pakalpojum[iem], uz ko attiecas sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanas saistības”, komerciālā rentabilitāte rada pienākumu grāmatvedībā uzskaitīt atsevišķi izmaksas un ieņēmumus, kas saistīti ar attiecīgo transporta pakalpojumu. Turklāt ir svarīgi uzsvērt, kā savos rakstveida apsvērumos dara Trenitalia, ka 2014. gada vadlīniju 2.2.5. punktā ir norādīts, ka sabiedrisko pakalpojumu līgumu ģeogrāfiskajai darbības jomai jāļauj kompetentajām iestādēm izmantot sabiedriskā transporta pakalpojumu vietējā, reģionālā un subnacionālā līmeņa tīkla ietekmi. Šim nolūkam šajā punktā ir skaidri paredzēta iespēja sniegt rentablus pakalpojumus, pateicoties šķērsfinansējumam starp rentabliem pakalpojumiem un citiem, kas rada zaudējumus, bet uz kuriem attiecas tas pats publisko pakalpojumu līgums.
58.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai atbildēt uz otro jautājumu, ka Regulas Nr. 1370/2007 6. panta 1. punkts kopsakarā ar šīs regulas pielikuma 5. punktu jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tāda pakalpojumu līguma slēgšanu, kurā nav paredzēta atsevišķa uzskaite šajā līgumā iekļauto transporta pakalpojumu izmaksām un ieņēmumiem un kura tarifu nosacījumi garantē komerciālu rentabilitāti.
Secinājumi
59.      Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu Tiesai atbildēt uz Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem šādi:
1)      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1370/2007 (2007. gada 23. oktobris) par sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumiem, izmantojot dzelzceļu un autoceļus, un ar ko atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 1191/69 un Padomes Regulu (EEK) Nr. 1107/70,
jāinterpretē tādējādi, ka
tai nav pretrunā dzelzceļa pārvadājumu pakalpojuma līguma noslēgšana, kurā, ņemot vērā, ka pakalpojumu sniedzējs, kuram jāpilda sabiedriskā pakalpojuma saistības, neuzņemas risku, ir paredzēts, ka kompensācijas, kas pienākas šim pakalpojumu sniedzējam, apmērs ietver visus viņa izdevumus, taču neiekļauj saprātīgu peļņu, pārejas periodā pirms jauna ilgtermiņa līguma noslēgšanas attiecībā uz šīm pašām sabiedriskā pakalpojuma saistībām, ar nosacījumu, ka samērīgas peļņas nepiešķiršana nerada nepietiekamu kompensāciju, kavējot līgumā paredzēto saistību atbilstīgu izpildi un pasažieru pārvadājumu pakalpojuma sniegšanas saglabāšanu pietiekamā kvalitātes līmenī, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
2)      Regulas Nr. 1370/2007 6. panta 1. punkts kopsakarā ar šīs regulas pielikuma 5. punktu
jāinterpretē tādējādi, ka
tas pieļauj tāda pakalpojumu līguma slēgšanu, kurā nav paredzēta atsevišķa uzskaite šajā līgumā iekļauto transporta pakalpojumu izmaksām un ieņēmumiem un kura tarifu nosacījumi garantē komerciālu rentabilitāti.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1370/2007 (2007. gada 23. oktobris) par sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumiem, izmantojot dzelzceļu un autoceļus, un ar ko atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 1191/69 un Padomes Regulu (EEK) Nr. 1107/70 (OV 2007, L 315, 1. lpp.).
3      Papildus virknei Regulas Nr. 1370/2007 normu iesniedzējtiesa savā jautājumā min LESD 14., 93. un 106. pantu, taču nenorāda iemeslus, kādēļ tā uzskata, ka šie panti šajā lietā ir nozīmīgi. Uzskatu, ka Tiesai būtu jāpārformulē šis jautājums, izlaižot šīs tiesību normas. Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesa var pārformulēt tai iesniegtos jautājumus, attiecīgā gadījumā ierobežojot savu interpretāciju tikai ar nozīmīgajām lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu minētajām tiesību normām (skat. spriedumu, 2023. gada 26. janvāris, Ministerstvo na vatreshnite raboti (Policijas veikta biometrisko un ģenētisko datu reģistrācija) (C‑205/21, EU:C:2023:49, 77. punkts), kurā Tiesa pārformulē trešo iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu).
4      Skat. arī spriedumu, 2022. gada 8. septembris, Lux Express Estonia (C‑614/20, EU:C:2022:641, 67.–69. punkts).
5      Spriedums, 2023. gada 21. decembris, DOBELES AUTOBUSU PARKS u.c. (C‑421/22, EU:C:2023:1028, 42. punkts).
6      Skat. spriedumu, 2024. gada 25. janvāris, Obshtina Pomorie (C‑390/22, EU:C:2024:75, 39. punkts).
7      Šī norma kodificē trešo nosacījumu, kas jāizpilda atbilstoši spriedumam Altmark, lai sabiedrisko pakalpojumu kompensāciju varētu nekvalificēt kā “valsts atbalstu” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (skat. spriedumu, 2003. gada 24. jūlijs, Altmark Trans un Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, 92. punkts)). Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1370/2007 9. panta 1. punktu sabiedrisko pakalpojumu kompensācijas, ko saskaņā ar šo regulu izmaksā par sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu sniegšanu vai par vispārējos noteikumos paredzēto tarifu saistību ievērošanu, ir saderīgas ar kopējo tirgu, un tādas kompensācijas ir atbrīvotas no EKL 88. panta 3. punktā [(tagad LESD 108. panta 3. punktā)] paredzētās iepriekšējas paziņošanas prasības.
8      Saskaņā ar minētās regulas 34. apsvērumu “kompensācija par sabiedriskajiem pakalpojumiem [..] var būt saderīga ar Līgumu atbilstīgi tā 73. pantam, ievērojot konkrētus nosacījumus. Pirmkārt, tā ir jāpiešķir, lai nodrošinātu tādu pakalpojumu sniegšanu, kas ir vispārējas nozīmes pakalpojumi Līguma nozīmē. Otrkārt, lai izvairītos no nepamatotiem konkurences izkropļojumiem, tai nevajadzētu būt lielākai par apjomu, kas vajadzīgs, lai segtu sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistību radītās tīrās izmaksas, ņemot vērā ar to radītos ieņēmumus un samērīgu peļņu”.
9      Savukārt itāļu valodas versijas formulējums (“segue il seguente schema”) varētu likt domāt, ka šī shēma atbildīgajām iestādēm ir saistoša. Taču šķiet, ka tāds formulējums kā šajā valodā nav izmantots citu valodu versijās, kuras es pārvaldu.
10      Mans izcēlums.
11      Komisijas Paziņojums par interpretējošām vadlīnijām attiecībā uz Regulu (EK) Nr. 1370/2007 (OV 2014, C 92, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “2014. gada vadlīnijas”). Šā teksta 1. punktā (“Ievads”) ir precizēts, ka “[šajā paziņojumā] Komisija, iedvesmojoties no paraugprakses, skaidro savu izpratni par vairākiem regulas noteikumiem nolūkā palīdzēt dalībvalstīm pilnībā izmantot iekšējā tirgus priekšrocības”.
12      Mans izcēlums.
13      Mans izcēlums.
14      Skat. Eiropas Parlamenta normatīvās rezolūcijas projektu par priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes regulai, ar ko groza Regulu (EK) Nr. 1370/2007 attiecībā uz iekšzemes dzelzceļa pasažieru pārvadājumu tirgus atvēršanu (COM(2013)0028 – C7‑0024/2013 – 2013/0028(COD)), 2014. gada 16. janvāra dokuments A7‑0034/2014, 10. un 40. grozījums; pieejams šeit: https://www.europarl.europa.eu/doceo/document/A-7-2014-0034_FR.html#_section5.
15      Spriedums DOBELES AUTOBUSU PARKS (54. punkts).
16      Atgādināšu, ka dalībvalstīm, īstenojot tām ar regulu piešķirto novērtējuma brīvību, jāizmanto šī novērtējuma brīvība šīs regulas normu robežās, lai neapdraudētu tās saturu un mērķus (attiecībā uz Regulu Nr. 1370/2007 skat. spriedumu, 2024. gada 25. janvāris, Obshtina Pomorie (C‑390/22, EU:C:2024:75, 40. punkts))
17      Protams, šis princips ir nostiprināts tikai Regulas Nr. 1370/2007 konsolidētajā versijā, nevis tajā, kas piemērojama pamatlietas faktiem. Taču runa ir par vispārēju Savienības tiesību principu, kas ir piemērojams neatkarīgi no tā formālas iekļaušanas atvasinātā tiesību aktā.
18      Skat. spriedumu DOBELES AUTOBUSU PARKS (55. punkts).
19      Atbilstoši šo secinājumu 3. zemsvītras piezīmē minētajai judikatūrai ierosinu Tiesai pārformulēt šo jautājumu, izlaižot Regulas Nr. 1370/2007 27. un 28. apsvērumu, kā arī 4. panta 1. punktu.
20      Skat. spriedumu, 2017. gada 28. jūnijs, Komisija/Vācija (C‑482/14, EU:C:2017:499, 127.–129. punkts), kurā Tiesa uzskatīja, ka no Regulas Nr. 1370/2007 6. panta 1. punkta kopsakarā ar šīs regulas pielikuma 5. punktu neizriet, ka “dzelzceļa pasažieru pārvadājumu pakalpojumu sniedzējiem, kas veic gan kompensētas darbības, uz kurām ir attiecināmas sabiedriskā pakalpojuma sniegšanas saistības, gan citas darbības, būtu pienākums savos gada pārskatos atbilstoši katram atsevišķajam līgumam individualizēti norādīt valsts līdzekļus, kas saņemti par to sabiedriskā pakalpojuma sniegšanas darbību”. Turpretim Tiesas ieskatā šajās tiesību normās minētajiem pakalpojumu sniedzējiem “ir paredzēts vienīgi pienākums grāmatvedībā nodalīt to dažādos darbības blokus”.
21      Atbilstoši šai tiesību normai runa ir par “vien[u] vai vairāk[iem] akt[iem], kas uzliek juridiskas saistības un kuros ir apliecināta kādas kompetentās iestādes vienošanās ar sabiedrisko pakalpojumu sniedzēju, uzticot šim sabiedrisko pakalpojumu sniedzējam tādu sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumu apsaimniekošanu un sniegšanu, uz kuriem attiecas sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas saistības”.