62016TJ0573_RES
Lieta T‑573/16
PT
pret
Eiropas Investīciju banku
Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2019. gada 3. jūlija spriedums
Civildienests – EIB personāls – Dienestu organizēšana – Atbrīvojums no dienesta – Piekļuve elektroniskajam pastam un informātikas pieslēgumiem – Pirmstiesas procedūra – Pieņemamība – Tiesiskā drošība – Tiesības tikt uzklausītam – Nevainīguma prezumpcija – OLAF gala ziņojums – Pienākums norādīt pamatojumu – Atbildība – Mantiskais kaitējums – Morālais kaitējums
Eiropas Savienības tiesības – Principi – Tiesiskā drošība – Savienības tiesiskais regulējums – Skaidrības un paredzamības prasība
(skat. 233.–237. punktu)
Ierēdņi – Eiropas Investīciju bankas darbinieki – Dienestu organizēšana – Darbinieka atbrīvojums no dienesta – Lēmumi, ar ko darbinieku atbrīvo no viņa profesionālajiem pienākumiem, neprecizējot piemērojamo juridisko pamatu vai neļaujot darbiniekam saprast to piemērojamību laikā – Nepieļaujamība – Tiesiskās drošības principa pārkāpums
(Eiropas Investīciju bankas personāla reglamenta 16., 22., 23. un 39. pants)
(skat. 238.–258. punktu)
Rezumējums
Spriedumā PT/EIB (T‑573/16), kas tika pasludināts 2019. gada 3. jūlijā, Vispārējā tiesa apmierināja Eiropas Investīciju bankas (EIB) darbinieka prasību pret lēmumiem, ar ko EIB viņu “atbrīvoja no dienesta” kopumā uz vairāk nekā divarpus gadu ilgu laikposmu un bloķēja piekļuvi viņa elektroniskajam pastam un EIB informātikas pieslēgumiem. Savā lēmumā Vispārējā tiesa atcēla apstrīdētos lēmumus un piesprieda EIB atlīdzināt zaudējumus 25000 EUR apmērā par nodarīto morālo kaitējumu šo lēmumu dēļ.
Attiecībā uz prasītāju tika pieņemti vairāki lēmumi, ar kuriem viņam uz samērā ilgu laikposmu tika liegta iespēja veikt profesionālos pienākumus, vienlaikus turpinot algas izmaksu. Šo lēmumu mērķis bija, pirmkārt, atvieglot atgriešanos normālā situācijā, kurā pastāvēja spriedze, kas kaitēja pareizai dienesta darbībai, kurā strādāja prasītājs, un, otrkārt, nodrošināt netraucētu izmeklēšanu norisi saistībā ar apgalvojumiem par šantāžu un pret prasītāju izteiktiem šantāžas mēģinājumiem vai ļaut administrācijai izdarīt secinājumus, kādi izrietēja no izmeklēšanas ziņojumiem. Savā prasībā prasītājs atsaucās uz tiesiskās drošības principa un pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, jo viņš nevarēja saprast četru no šiem lēmumiem ietekmi uz tiesībām un pienākumiem, par kuriem prasītājs apgalvoja, ka tajos esot ietverti jēdzieni un izteikumi, kuru apmēru vai precīzo nozīmi viņam nebija iespējas novērtēt un attiecībā uz pirmajiem diviem no šiem lēmumiem – tajos nebija norādīts izmantotais juridiskais pamats.
Vispirms attiecībā uz saderību ar tiesiskās drošības principu un pienākumu norādīt pamatojumu pirmajos divos lēmumos izmantotā juridiskā pamata nenorādīšanas dēļ Vispārējā tiesa norādīja, ka pēdējos minētajos nebija norādes ne uz vienu tiesību normu, ne arī atsauces uz elementiem, kuri ļautu prasītājam identificēt šādu juridisko pamatu. Šajā ziņā Vispārējā tiesa norādīja, ka jēdziens “atbrīvojums no dienesta” pats par sevi nav atrodams nevienā Eiropas Savienības tiesību normā un nav pierādīts, ka tas atbilst plaši izmantotai vai zināmai praksei konkrēti EIB vai Savienības iestādēs vispār. Vispārējā tiesa arī konstatēja, ka EIB ilgu laiku nesniedza atbildes uz prasītāja lūgumiem sniegt paskaidrojumus par izmantoto juridisko pamatu, tai vienīgi aprobežojoties ar viņa informēšanu, ka viņš nav atcelts no amata. Vispārējā tiesa no tā secināja, ka pirmajos divos lēmumos bija pieļauts tiesiskās drošības principa pārkāpums un nebija norādīts pamatojums.
Tālāk attiecībā uz jautājumu par to, kādā mērā ar tiesiskās drošības principu iestādei vai Savienības struktūrai tiek noteikts pienākums precizēt tāda individuāla pasākuma ilgumu, kāds ir atbrīvojums no dienesta, kas tika piemērots prasītājam, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka EIB bija pienākums ļaut prasītājam veikt pietiekami precīzu novērtējumu par ilgumu, uz kādu viņu bija paredzēts atbrīvot no dienesta. Šī prasība ir jāievēro vēl jo vairāk tādēļ, ka ilgs atbrīvojums no dienesta, kā prasītājam piemērotais, ne tikai ir pielīdzināms lēmumam par atstādināšanu no amata, jo ar to tiek liegta iespēja pildīt amata pienākumus, bet tam var būt arī ievērojamas negatīvas sekas attiecībā uz viņa profesionālo, administratīvo un finansiālo situāciju. Ciktāl ar šādu atbrīvojumu no dienesta ieinteresētajai personai tiek liegts strādāt, ar šo lēmumu tiek liegta arī iespēja viņu lietderīgi novērtēt un tātad arī liegts saņemt iespēju uz piemaksu izmaksu vai arī paaugstināšanu amatā pēc nopelniem. Tā kā ieinteresētajai personai netika uzdoti nekāda veida uzdevumi, tā var turklāt atsaukties uz savu morālo interešu un principa par atbilstību starp pakāpi un ieņemamo amatu aizskārumu. Taču atšķirībā no lēmuma par atstādināšanu no amata, kura maksimālais ilgums ir trīs mēneši, izņemot kriminālvajāšanas gadījumā, trešajā un ceturtajā lēmumā nebija ietverts nekāda veida skaitliski izteikts laika ierobežojums. Protams, šajos lēmumos tika atgādināts atbrīvojuma no dienesta pagaidu raksturs un būtībā tajos bija precizēts, ka to termiņš ir pakļauts nākotnē sagaidāmam notikumam, proti, Eiropas Biroja krāpšanas apkarošanai izmeklēšanas ziņojuma pieņemšanai. Tomēr šāda minētā notikuma iestāšanās datumu nevarēja pietiekami precīzi noteikt. Vispārējā tiesa no tā secināja, ka trešajā un ceturtajā lēmumā bija pieļauts tiesiskās drošības principa pārkāpums.