Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA NILSA VĀLA [NILS WAHL]
SECINĀJUMI,
sniegti 2017. gada 14. septembrī(1)
Lieta C‑627/15
Dumitru Gavrilescu,
Liana Gavrilescu
pret
SC Banca Transilvania SA, iepriekš – SC Volksbank România SA,
SC Volksbank România SA – sucursala Câmpulung
(Judecătoria Câmpulung (Kimpulungas Pirmās instances tiesa, Rumānija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas kompetence – Strīda esamība lietā, ko izskata iesniedzējtiesa – Valsts tiesību normas, kas ļauj atsaukt prasību pēc tam, kad Tiesai ir lūgts sniegt prejudiciālu nolēmumu – Valsts tiesību normas, kas ļauj apelācijas tiesai pārskatīt nolēmumu par tiesvedības apturēšanu pirmajā instancē līdz brīdim, kad Tiesa būs pieņēmusi nolēmumu saistībā ar tai uzdotajiem jautājumiem – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – Direktīvas 93/13/EEK 4. panta 2. punkts – Aizdevuma līgumi, kas izteikti ārvalstu valūtā – Noteikumi, kuru godīgums nav jāizvērtē
1.        Dumitru un Liana Gavrilescu (turpmāk tekstā – “Gavrilescu kungs un kundze”) Rumānijā noslēdza līgumu ar SC Volksbank România SA (turpmāk tekstā – “Volksbank” vai “banka”) par aizdevuma piešķiršanu Šveices frankos ar nosacījumu, ka aizdevums jāatmaksā tajā pašā valūtā. Tomēr aizdevuma darbības laikā vietējās valūtas (Rumānijas lejas) vērtība pret Šveices franku būtiski kritās. Tas negatīvi ietekmēja ikmēneša maksājumu summu, kas Gavrilescu kungam un kundzei bija jāmaksā bankai, jo atalgojumu viņi saņēma Rumānijas lejās.
2.        Gavrilescu kungs un kundze nolēma vērsties Judecătoria Câmpulung (Kimpulungas Pirmās instances tiesa, Rumānija) ar prasību pret Volksbank, galvenokārt pamatojoties uz to aizdevuma atmaksas noteikumu iespējamo negodīgumu, saskaņā ar kuriem aizdevums bija jāatmaksā ārvalstu valūtā. Viņuprāt, minēto noteikumu dēļ viņiem bija jāuzņemas risks, kas saistīts ar iespējamām valūtas maiņas kursa svārstībām.
3.        Minētā procesa ietvaros Judecătoria Câmpulung (Kimpulungas Pirmās instances tiesa) nolēma uzdot Tiesai vairākus jautājumus par Direktīvas 93/13/EEK (2) interpretāciju. Tomēr vēlāk Gavrilescu kungs un kundze panāca izlīgumu ar Volksbank un nolēma atbilstoši piemērojamajiem valsts noteikumiem atsaukt prasību, ko tie bija cēluši iesniedzējtiesā.
4.        Lai gan prasība tika atsaukta, iesniedzējtiesa informēja Tiesu, ka tā vēlas, pirmkārt, saņemt atbildi uz uzdotajiem jautājumiem un, otrkārt, uzdot Tiesai vēl divus jautājumus par Tiesas kompetenci saskaņā ar LESD 267. pantu.
5.        Tātad šī lieta ļauj Tiesai precizēt judikatūru attiecībā uz LESD 267. pantā noteikto prasību, saskaņā ar kuru Tiesas nolēmumam par uzdotajiem jautājumiem ir jābūt vajadzīgam, lai iesniedzējtiesa varētu taisīt spriedumu pamatlietā.
I.      Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
6.        Saskaņā ar Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktu:
“Līguma noteikumu, par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, uzskata par negodīgu, ja, pretēji prasībai pēc godprātības, tas rada ievērojamu nelīdzsvarotību pušu tiesībās un pienākumos, kas izriet no līguma, un tas notiek par sliktu patērētājam.”
7.        Direktīvas 93/13 4. pantā ir noteikts:
“1. Neskarot 7. pantu, līguma noteikuma negodīgumu novērtē, ņemot vērā preču vai pakalpojumu raksturu, attiecībā uz ko līgums noslēgts, un atsaucoties uz visiem apstākļiem līguma slēgšanas brīdī, kas ar to bijuši saistīti, kā arī visiem pārējiem līguma noteikumiem vai citu līgumu, no kā tas ir atkarīgs.
2. Noteikumu negodīguma novērtējums neattiecas ne uz līguma galvenā priekšmeta definīciju, ne arī ar [uz] cenas un atlīdzības atbilstīgumu pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas, ciktāl šie noteikumi ir vienkāršā, skaidri saprotamā valodā.”
B.      Rumānijas tiesības
1.      Likums Nr. 193/2000
8.        2000. gada 10. novembra Legea nr. 193/2000 privind clauzele abuzive din contractele încheiate între comercianţi şi consumatori (Likums Nr. 193/2000 par negodīgiem noteikumiem līgumos starp pārdevējiem vai pakalpojumu sniedzējiem un patērētājiem) tā pārpublicētajā redakcijā (3) (turpmāk tekstā – “Likums Nr. 193/2000”) mērķis ir transponēt Direktīvas 93/13 noteikumus.
2.      Civilprocesa kodekss
9.        Codul de procedură civilă (Rumānijas Civilprocesa kodekss) 406. pantā ir noteikts:
“1.      Prasītājs var jebkurā laikā pilnībā vai daļēji atsaukt savu prasību, tiesas sēdē mutiski paziņojot par šādu lēmumu vai iesniedzot attiecīgu rakstisku lūgumu.
2.      Minēto lūgumu iesniedz prasītājs personīgi vai prasītāja īpaši pilnvarots pārstāvis.
3. Ja prasība tiek atsaukta pēc prasības pieteikuma izsniegšanas, tiesa pēc atbildētāja lūguma piespriež prasītājam segt atbildētāja izdevumus.
4. Ja prasītājs savu prasību atsauc pirmajā tiesas sēdē, uz kuru lietas dalībnieki ir pienācīgi uzaicināti, vai vēlāk, prasību var atsaukt tikai tad, ja tam skaidri vai klusējot piekrīt otrs lietas dalībnieks. Ja atbildētājs nav ieradies uz tiesas sēdi, kurā prasītājs atsauc savu prasību, tiesa nosaka termiņu, līdz kuram atbildētājam ir jāpauž sava nostāja attiecībā uz lūgumu par prasības atsaukšanu. Ja līdz minētā termiņa beigām netiek saņemta nekāda atbilde, tiek uzskatīts, ka atbildētājs ir klusējot piekritis tam, ka prasība tiek atsaukta. [..]”
10.      Civilprocesa kodeksa 414. pantā ir noteikts:
“1. Tiesvedība tiek apturēta, pieņemot attiecīgu nolēmumu, ko var atsevišķi pārsūdzēt augstākā tiesā. [..]
2. Kamēr tiesvedība ir apturēta, var pārsūdzēt gan nolēmumu, ar kuru tiesvedība ir apturēta, gan nolēmumu, ar kuru ir noraidīts pieteikums par tiesvedības atjaunošanu.”
II.    Fakti, tiesvedība un prejudiciālie jautājumi
11.      No iesniedzējtiesas izklāstītajiem pamatlietas faktiem izriet, ka 2008. gada 5. septembrī Gavrilescu kungs un kundze ar Volksbank noslēdza aizdevuma līgumu par summu 45 000 Šveices franku (CHF) apmērā. Aizdevuma termiņš bija 276 mēneši, bet gada procentu likme – 3,99 %. Līgums vēlāk tika grozīts ar 2010. gada 20. augusta papildvienošanos Nr. 1 un 2013. gada 25. jūnija papildvienošanos Nr. 2.
12.      Aizdevuma līgumā bija noteikts, ka visi maksājumi principā ir jāveic aizdevuma valūtā. Kā norāda iesniedzējtiesa, saskaņā ar aizdevuma līguma noteikumiem valūtas kursa starpība bija pilnībā jāsedz aizdevuma ņēmējam.
13.      Vispārīgo noteikumu 4.2. punktā bija noteikts, ka aizdevuma ņēmējs atzīst, ka gadījumā, ja aizdevuma darbības laikā aizdevuma valūtas kurss svārstību dēļ pieaug, par vairāk nekā 10 % pārsniedzot šā kursa vērtību līguma parakstīšanas dienā, lai novērstu to, ka turpina pieaugt pakļautība valūtas riskam, bankai ir tiesības, bet ne pienākums vienpusēji konvertēt aizdevumu Rumānijas lejās, izmantojot Šveices franku/Rumānijas leju kursu, ko banka piemēro konvertācijas dienā. Tādā gadījumā aizdevuma vērtība no tā brīža būtu šā aizdevuma vērtība Rumānijas lejās, kas aprēķināta pēc konvertācijas. Saistībā ar to aizdevuma ņēmēji apņēmās segt arī visus izdevumus, kas varētu būt saistīti ar minēto konvertāciju.
14.      Saskaņā ar vispārīgo noteikumu 4.3. punktu aizdevuma ņēmēji aizdevuma darbības laikā varēja lūgt bankai konvertēt aizdevumu Rumānijas lejās, taču bankai nebija pienākuma apmierināt šo lūgumu.
15.      Uzskatot, ka noteikumi, saskaņā ar kuriem aizdevums ir jāatmaksā Šveices frankos un aizdevuma ņēmējiem ir jāuzņemas ārvalstu valūtas risks, ir negodīgi, Gavrilescu kungs un kundze vērsās Judecătoria Câmpulung (Kimpulungas Pirmās instances tiesa) ar prasību pret Volksbank. Šauboties par Direktīvas 93/13 noteikumu pareizu interpretāciju, minētā tiesa ar 2015. gada 22. oktobra nolēmumu izlēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)      Vai [Direktīvas 93/13] 4. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka vārdkopu “līguma galvenais priekšmets” un “cenas un atlīdzības atbilstīgums pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas” ietvarā ietilpst noteikums, kurš iekļauts starp komersantu un patērētāju ārvalstu valūtā noslēgtā aizdevuma līgumā un par kuru nebija atsevišķas apspriešanās, un saskaņā ar kuru, lai atdotu aizdevuma daļas, parādniekam vienam pašam ir jāuzņemas “valūtas risks”, kas sastāv no potenciālas negatīvas ietekmes, kuru veido valūtas kursa svārstību rezultātā radies ikmēneša maksājuma saistības pieaugums, kas viņam būtu jāsedz līdz ar līguma noslēgšanu un tādēļ, ka uz aizdevuma līguma pamata izmaksātās summas ir jāatmaksā valūtā, kas nav Rumānijas valsts valūta?
2)      Vai atbilstīgi [Direktīvas 93/13] 4. panta 2. punktam ir jāsaprot, ka patērētāja saistība aizdevuma atdošanas laikā segt starpību, kas rodas, pieaugot tās valūtas kursam, kurā aizdevums tika piešķirts [Šveices frankos], ir atlīdzība, kuras atbilstīgumu saistībā ar sniegto pakalpojumu nevar pārbaudīt, lai novērtētu tās negodīgumu?
3)      Ja atbilde uz iepriekšējo jautājumu ir tāda, ka minētais noteikums nav atbrīvots no tā negodīguma pārbaudes, vai var uzskatīt, ka šāds noteikums atbilst [Direktīvā 93/13] paredzētajām labas ticības [godprātības], līdzsvarotības un pārredzamības prasībām, dodot patērētājam iespēju uz skaidru un saprotamu kritēriju pamata paredzēt sekas, kas attiecībā uz viņu izriet no šāda noteikuma?
4)      Vai tāds līguma noteikums, kurš ir iekļauts līguma vispārīgo noteikumu 4.2. [punktā] un atbilstīgi kuram bankai attiecībā uz [Šveices frankos] piešķirtu aizdevumu apstākļos, kad valūtas kurss svārstību rezultātā pieaug, pārsniedzot 10 % salīdzinājumā ar tā vērtību līguma parakstīšanas dienā, ir tiesības – lai novērstu, ka turpina palielināties pakļautība valūtas riskam –konvertēt aizdevumu valsts valūtā, nepiešķirot analogas tiesības patērētājam, ietilpst Direktīvas 93/13 aizsardzības jomā vai tomēr par to nevar veikt negodīguma vērtējumu?”
16.      Savā 2016. gada 18. marta vēstulē iesniedzējtiesa informēja Tiesu par to, ka prasītāji pamatlietā ir iesnieguši lūgumu par prasības atsaukšanu. Šis fakts rosināja iesniedzējtiesu paust šaubas par to, vai tāda valsts tiesību norma kā Rumānijas Civilprocesa kodeksa 406. pants nav pretrunā LESD 267. panta noteikumiem. Šajā situācijā iesniedzējtiesa nolēma uzdot Tiesai vēl vienu – piekto – prejudiciālo jautājumu:
“Vai [LESD] 267. pantam, saskaņā ar kuru valsts tiesas var vērsties [Tiesā] ar jautājumiem, ir pretrunā tāda tiesību norma kā Civilprocesa kodeksa 406. pants, kurā nav nepārprotami aizliegts atsaukt prasību pēc vēršanās [Tiesā], lai gan prasības atsaukšana liedz valsts tiesai iespēju lemt par līguma noteikumu iespējamo negodīgumu?”
17.      Vēlāk iesniedzējtiesa ar 2016. gada 2. jūnija rīkojumu informēja Tiesu par to, ka saistībā ar Volksbank iesniegto apelācijas sūdzību par iesniedzējtiesas 2015. gada 22. oktobra nolēmumu Tribunalul Argeş (Ardžešas apgabaltiesa, Rumānija) ar 2016. gada 17. marta lēmumu ir atcēlusi minēto rīkojumu un nodevusi lietu atpakaļ iesniedzējtiesai tiesvedības turpināšanai.
18.      Es saprotu, ka Tribunalul Argeş (Ardžešas apgabaltiesa) savā lēmumā aizrādīja iesniedzējtiesai, ka saskaņā ar valsts tiesību normām tā nav izdarījusi pareizus secinājumus no Gavrilescu kunga un kundzes iesniegtā lūguma par prasības atsaukšanu. Saskaņā ar valsts tiesību normām iesniedzējtiesai būtu vajadzējis izbeigt tiesvedību, un Tiesai iesniegtais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecīgi būtu zaudējis jēgu. Ņemot to vērā, iesniedzējtiesa nolēma uzdot Tiesai arī sesto prejudiciālo jautājumu:
“Vai [LESD] 267. pants nepieļauj tādus valsts tiesību noteikumus, kādi ir paredzēti Rumānijas Civilprocesa kodeksa 414. pantā, ar kuriem apelācijas tiesai apelācijas ietvaros tiek atļauts pārbaudīt rīkojumu par tiesvedības apturēšanu, ja ar šo rīkojumu zemākas instances tiesa ir nolēmusi iesniegt Eiropas Savienības Tiesā prejudiciālos jautājumus?”
19.      Rakstveida apsvērumus iesniedza Volksbank, Polijas un Rumānijas valdības un Komisija. Volksbank, Rumānijas valdība un Komisija arī sniedza mutiskos apsvērumus 2017. gada 8. jūnija tiesas sēdē.
III. Analīze
20.      Jau pašā sākumā jāsaka, ka piekrītu Volksbank, Rumānijas valdībai un Komisijai, ka lielā mērā šī lieta tiešām neietilpst Tiesas kompetencē, kas noteikta LESD 267. pantā.
21.      Tomēr piektais un sestais prejudiciālais jautājums, ko Judecătoria Câmpulung (Kimpulungas Pirmās instances tiesa) vēlāk pievienoja sākotnējiem četriem jautājumiem, attiecas tieši uz Tiesas kompetenci saskaņā ar LESD 267. pantu, tāpēc bez liekas kavēšanās pievērsīšos šiem jautājumiem. Ņemot vērā atbildes uz šiem jautājumiem, kļūs pilnīgi skaidrs, ka tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, Tiesa nedrīkst – vai arī vairs nedrīkst – sniegt nolēmumu par pirmo līdz ceturto jautājumu.
A.      Piektais un sestais jautājums
22.      Ar savu piekto un sesto jautājumu iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai LESD 267. pantam ir pretrunā i) valsts procesuālo tiesību normas, kas ļauj atsaukt prasību pēc vēršanās Tiesā, tādējādi liedzot valsts tiesai iespēju lemt par līguma noteikumu iespējamo negodīgumu, un ii) valsts procesuālo tiesību normas, kas ļauj apelācijas tiesai apelācijas ietvaros pārskatīt rīkojumu par tiesvedības apturēšanu lietā, kurā zemākas instances tiesa ar minēto rīkojumu ir apņēmusies uzdot Tiesai prejudiciālus jautājumus.
23.      Būtībā šo jautājumu mērķis ir noskaidrot, vai valsts tiesību normas, saskaņā ar kurām iesniedzējtiesai ir jāizbeidz pamattiesvedība pēc tam, kad prasītāji ir atsaukuši savu prasību, atbilst ES tiesībām. Raugoties no cita skatupunkta, šie jautājumi liek aizdomāties par to, vai LESD 267. panta nolūkā joprojām var uzskatīt, ka strīds pamatlietā vēl aizvien tiek izskatīts.
1.      Tiesas kompetence saskaņā ar LESD 267. pantu
24.      Lietā Gullotta (4) man bija izdevība īpaši uzsvērt to, ka Tiesas, tāpat kā visu pārējo Eiropas Savienības iestāžu, loma un funkcijas ir noteiktas saskaņā ar kompetences piešķiršanas principu. Šajā ziņā LES 13. panta 2. punktā ir paredzēts, ka “katra iestāde darbojas saskaņā ar Līgumos noteiktajām pilnvarām un atbilstīgi tajos izklāstītajām procedūrām, nosacījumiem un mērķiem”. Tādējādi Tiesas kompetenci veido Līgumos paredzēto tiesiskās aizsardzības līdzekļu sistēma, kas ir pieejama tikai tad, kad ir izpildīti attiecīgās normās paredzētie nosacījumi.
25.      Attiecībā uz prejudiciālā nolēmuma tiesvedību LESD 267. pantā ir skaidri noteikti vairāki nosacījumi, kas attiecas uz Tiesas kompetenci šajā ziņā. Konkrētāk, šā panta pirmajā daļā ir noteikts, ka uzdotajiem jautājumiem ir jāattiecas uz ES tiesību normām, kuru interpretācija vai spēkā esamība ir apšaubīta pamatlietā. Turklāt šā panta otrajā daļā ir noteikts, ka iestādei, kas var iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir jābūt dalībvalsts tiesai un ka Tiesas nolēmumam par šo jautājumu ir jābūt vajadzīgam, lai šī tiesa varētu pieņemt nolēmumu pamatlietā.
26.      Šie nosacījumi ir jāievēro ne tikai brīdī, kad valsts tiesa vēršas Tiesā, bet arī visas tiesvedības laikā. Ja šie nosacījumi nav izpildīti vai vairs netiek izpildīti, Tiesai ir jāatsakās izskatīt lietu, turklāt tā to var darīt jebkurā tiesvedības brīdī (5).
27.      Šajā tiesvedībā būtiska nozīme ir nosacījumam, ka Tiesas nolēmumam par uzdotajiem jautājumiem ir jābūt vajadzīgam, lai iesniedzējtiesa varētu taisīt spriedumu pamatlietā. Minētais nosacījums it īpaši nozīmē to, ka ir jāpastāv faktiskam strīdam, kas tiek izskatīts iesniedzējtiesā, un ka Tiesas sniegtajai atbildei ir jābūt nozīmīgai, lai šo strīdu atrisinātu. Tiesa ir konsekventi norādījusi, ka no LESD 267. panta formulējuma un sistēmas vienlaicīgi izriet, ka prejudiciālā nolēmuma procedūras priekšnoteikums ir strīda faktiskā izskatīšana valstu tiesās, kā ietvaros tām ir jāpieņem nolēmums, kurā var tikt ņemts vērā prejudiciālais nolēmums (6).
28.      Būtībā tas ir saistīts ar uzdevumu, kas Tiesai ir uzticēts saskaņā ar LESD 267. pantu, proti, atvieglot tiesu spriešanu dalībvalstīs (7), palīdzot efektīvi risināt strīdus, kas ir saistīti ar Savienības tiesībām, nevis izklāstīt konsultatīvus atzinumus par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem (8).
29.      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, turpinājumā sīkāk analizēšu Judecătoria Câmpulung (Kimpulungas Pirmās instances tiesa) piekto un sesto jautājumu.
2.      Valsts tiesību normas, kas ļauj atsaukt prasību pēc vēršanās Tiesā
30.      Iesniedzējtiesa ir paudusi šaubas par to, vai tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, valsts tiesību normas, piemēram, Rumānijas Civilprocesa kodeksa 406. pants, kas ļauj atsaukt prasību pēc vēršanās Tiesā, atbilst Savienības tiesībām. Kā šaubu iemeslu iesniedzējtiesa min to, ka prasības atsaukšanas gadījumā valsts tiesa vairs nedrīkstētu lemt par prasījumiem, kas attiecas uz negodīgu noteikumu esamību patērētāju līgumos.
31.      Es nepiekrītu šīm šaubām. Turpinājumā izklāstīto iemeslu dēļ neredzu pamatu uzskatīt, ka valsts procesuālo tiesību norma, kas ļauj atsaukt prasību pēc vēršanās Tiesā, tādējādi atņemot prejudiciālā nolēmuma tiesvedībai tās priekšmetu, varētu būt pretrunā LESD 267. panta noteikumiem. Gluži otrādi – šķiet, ka šāda valsts tiesību norma pat ļoti lielā mērā atbilst LESD 267. panta būtībai.
a)      Privātautonomijas un pareizas tiesvedības princips
32.      Vispirms jāpatur prātā, ka tiesību normas, kas ļauj prasītājiem pilnībā vai daļēji atteikties no celtās prasības vai to atsaukt, jo īpaši civillietās un komerclietās, ir absolūti nepieciešamas pareizai tiesvedībai. Minētās tiesību normas ir privātautonomijas principa izpausme (dažās jurisdikcijās tas ir pazīstams arī kā dispozitivitātes princips) – jautājums par to, vai un kādā mērā persona nolemj tiesās aizstāvēt savas tiesības, galu galā ir atkarīgs no šīs personas vēlmēm (9).
33.      Ir taisnība, ka daudzās jurisdikcijās, tostarp tiesvedībās Eiropas Savienības tiesās (10), prasītājs var vienpusēji izmantot tiesības atsaukt prasību un atbildētājs pret to nevar iebilst. Nebūtu lietderīgi noteikt, ka tiesai ir pienākums (vai arī tikai iespēja) turpināt procesu, ja vairs nav strīda, kas tiesai būtu jāizskata – tādā gadījumā nav prasījumu, par kuriem tiesnešiem būtu jālemj. Faktiski tas tikai palielinātu neizskatīto lietu skaitu (tā ir būtiska problēma daudzās tiesās) un valsts izdevumus.
34.      Turklāt tiesvedības “piespiedu” turpināšana var atturēt lietas dalībniekus no mierizlīguma noslēgšanas tiesas zālē vai ārpus tās, kas daudzās tiesību sistēmās ir viens no izvirzītajiem mērķiem (11). Šajā ziņā vēlos norādīt, ka atbilstoši Tiesas Reglamenta 147. panta 1. punktam, ja vien nav norādīts citādi, “ja, pirms Tiesa ir pieņēmusi nolēmumu, puses vienojas par strīda risinājumu un paziņo Tiesai, ka tās atsakās no savstarpējiem prasījumiem, priekšsēdētājs izdod rīkojumu par lietas izslēgšanu no reģistra un saskaņā ar 141. pantu, ņemot vērā pušu priekšlikumus šajā sakarā, ja tādi ir, lemj par tiesāšanās izdevumiem”.
35.      Iesniedzējtiesas piedāvātā LESD 267. panta interpretācija neatbilst iepriekš minētajiem principiem.
b)      Nav jāatbild uz hipotētiskiem jautājumiem
36.      Vēl svarīgāk – Tiesa ir konsekventi norādījusi, ka tā nevar atbildēt uz prejudiciāliem jautājumiem, ja attiecīgā tiesvedība iesniedzējtiesā jau ir izbeigta (12). Tas pats princips attiecas uz gadījumiem, kuros pat tad, ja tiesvedība valsts līmenī vēl nav oficiāli izbeigta, Savienības tiesību aktu interpretācijai, kuru Tiesa ir lūgta sniegt, vairs nebūtu praktiskas nozīmes, jo pamattiesvedība ir de facto zaudējusi jēgu (13).
37.      Piemēram, Tiesa ir secinājusi, ka tai nav jāatbild uz atsevišķiem prejudiciāliem jautājumiem, ja prasītāja izvirzītie prasījumi pamatlietā ir pilnībā apmierināti, kaut arī iesniedzējtiesa joprojām patur spēkā lūgumu, ko tā ir iesniegusi saskaņā ar LESD 267. pantu (14). Tiesa ir atzinusi arī to, ka principā prasītājs pamatlietā lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu var padarīt bezjēdzīgu, vienkārši atsakoties no prasības, ko tas ir cēlis iesniedzējtiesā (15).
38.      Visos šajos gadījumos prejudiciālie jautājumi kļuva hipotētiski, jo ES tiesību normas, kuras valsts tiesa lūdza interpretēt, vairs nebija iespējams piemērot pamatlietā. Tam vien, ka iesniedzējtiesa vēlas saņemt atbildi uz vienu vai vairākiem jautājumiem, lai gan pamattiesvedība ir zaudējusi jēgu, šajā ziņā nevarētu būt nekāda nozīme (16). Domāju, nav jāatgādina, ka valsts tiesas vēlme saņemt atbildi uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu nevar paplašināt Tiesas kompetenci, pārsniedzot LESD 267. pantā noteiktās robežas. Tāpat nav nozīmes tam, ka Tiesas atbilde iesniedzējtiesai (vai citām valsts tiesām) varētu noderēt citās, vēl neizskatītās lietās, kurās ir jārisina līdzīgi jautājumi (17), vai arī turpmākajās lietās, kas varētu būt saistītas ar pamatlietu (18).
39.      Ir taisnība, ka Tiesas sniegtajai atbildei ir jābūt piemērojamai un neapšaubāmi juridiski saistošai (19)tajā pašā tiesvedībā, saistībā ar kuru ir uzdoti attiecīgie jautājumi (20). Arī tad, ja Tiesas atbilde uz lūgumu, kas ir iesniegts saskaņā ar LESD 267. pantu, ir formulēta abstrakti, tās pamatā vienmēr ir konkrētās, iesniedzējtiesā izskatāmās lietas faktiskie un juridiskie apstākļi. Starp dažādām lietām, kaut gan tās ir līdzīgas, tomēr var pastāvēt zināmas atšķirības, kas var ietekmēt Tiesas sniegto atbildi.
40.      Šī iemesla dēļ “Ieteikumos valsts tiesām saistībā ar prejudiciālās tiesvedības ierosināšanu” Tiesa ir norādījusi, ka, “ja vairāku tajā [iesniedzējtiesā] izskatāmu lietu iznākums ir atkarīgs no Tiesas sniegtās atbildes uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem, var būt lietderīgi lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu apvienot šīs lietas, lai ļautu Tiesai atbildēt uz jautājumiem, neraugoties uz iespējamu vienas vai vairāku lietu atsaukšanu” (21).
c)      Ietekme uz tiesvedību Tiesā
41.      Iesniedzējtiesas piedāvātā LESD 267. panta interpretācija būtiski ietekmētu arī tiesvedību Tiesā.
42.      Pirmkārt, paredzams, ka tādā gadījumā pamatlietas puses bieži vien nemaz neiesniegtu Tiesai savus apsvērumus (viņi nebūtu ieinteresēti tā rīkoties) vai arī iesniegtu apsvērumus, bet tikai tālab, lai norādītu, ka pamatlieta ir zaudējusi jēgu. Šajā ziņā konkrētā tiesvedība ir labs piemērs: prasītāji pamatlietā (Gavrilescu kungs un kundze) nav nedz iesnieguši rakstveida apsvērumus, nedz piedalījušies mutvārdu uzklausīšanā, savukārt atbildētāja pamatlietā (Volksbank Romania) ir sniegusi gan rakstveida, gan mutvārdu apsvērumus, galvenokārt pievēršot uzmanību Tiesas kompetencei. Šādā gadījumā Tiesa lemtu par iesniedzējtiesas uzdotajiem saturiskajiem jautājumiem, vispār neuzklausījusi vai tikai daļēji uzklausījusi pamatlietas pušu argumentus saistībā ar šiem jautājumiem. Manuprāt, var godīgi teikt, ka tas nav ideāls risinājums.
43.      Otrkārt un galvenokārt, to tiesvedību dalībniekiem, kurās (iesniedzējtiesa vai citas tiesas) piemērotu attiecīgo Tiesas spriedumu, būtībā tiktu liegta iespēja piedalīties tiesvedībā Tiesā. Manuprāt, šādi LESD 267. pantā paredzētā procedūra tiktu izmantota nepareizi vai vismaz ļoti neierasti. Līdz brīdim, kad līdzīgās vai turpmākās lietas tiks nodotas izskatīšanai Tiesā, minētās lietas, no Tiesas skatupunkta raugoties, nav “gatavas” iztiesāšanai (22).
d)      Procesuālās autonomijas princips
44.      Šeit piedāvātā LESD 267. panta interpretācija vairāk atbilst procesuālās autonomijas principam. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja attiecīgajā jomā nav ES tiesību normu, katras dalībvalsts tiesību sistēmā ir jāparedz procesuālās normas prasību iesniegšanai tiesā, kuru mērķis ir nodrošināt privātpersonu tiesību aizsardzību, tomēr ar nosacījumu, ka šīs procesuālās normas nav mazāk labvēlīgas par noteikumiem, kas reglamentē līdzīgas situācijas, uz kurām attiecas valsts tiesības (līdzvērtības princips), un ka tās nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina to tiesību īstenošanu, kas ir piešķirtas ar ES tiesībām (efektivitātes princips) (23).
45.      Manuprāt, šajā gadījumā ir ievēroti abi principi. Ja pareizi saprotu, Civilprocesa kodeksa 406. pants ir vienādi piemērojams gan prasībām, kas attiecas uz iespējamiem Savienības tiesību aktu pārkāpumiem, gan līdzīgām prasībām, kas attiecas uz iespējamiem valsts tiesību aktu pārkāpumiem (24). Turklāt diez vai minēto tiesību normu var uzskatīt par tādu, kas padara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtina Savienības tiesību aktos paredzēto tiesību īstenošanu, – personām, kuras apgalvo, ka ir pārkāpti Direktīvas 93/13 noteikumi, atliek tikai turpināt jau iesākto tiesvedību, lai viņu prasījumu izskatītu kompetentās valsts tiesas.
46.      Patērētāju tiesību aizsardzības jomā Tiesa tiešām ir noteikusi vairākus procesuālās autonomijas principa ierobežojumus, lai pienācīgi aizsargātu patērētāju tiesības, jo patērētāji parasti ir vājākā pozīcijā nekā pārdevēji vai pakalpojumu sniedzēji (25). Tomēr minētie izņēmumi attiecās uz gadījumiem, kad valsts procesuālie noteikumi esošo tiesas procedūru kontekstā apgrūtināja patērētāju tiesību aizsardzību vai padarīja to par neiespējamu. Tas jo īpaši bija saistīts ar to, ka patērētājs nebija informēts par savām tiesībām vai varēja saskarties ar grūtībām, mēģinot šīs tiesības īstenot (26) (piemēram, patērētājs netika uzklausīts vai nedrīkstēja atsaukties uz Direktīvas 93/13 noteikumiem, vai arī tiesnesis nevarēja ex officio izvirzīt jautājumus saskaņā ar minēto direktīvu) (27). Šajos gadījumos valsts tiesas pozitīvā rīcība “atsvēra” patērētāja nespēju pienācīgi aizsargāt savas tiesības, izmantojot esošās tiesas procedūras.
47.      Turpretī šajā gadījumā Gavrilescu kungs un kundze labi zināja, kādas tiesības patērētājiem ir piešķirtas Direktīvā 93/13, jo viņi uzsāka tiesvedību, lai īstenotu savas norādītās tiesības saskaņā ar šo direktīvu. Vēlāk viņi tomēr apzināti nolēma atsaukt savu prasību, jo – kā var secināt – viņus apmierināja bankas izlīguma piedāvājums. Tātad šajā gadījumā nav runa par nezināšanu vai grūtībām, ar kurām patērētājs varētu saskarties, īstenojot savas tiesības, kas valsts tiesas pozitīvajai rīcībai būtu “jāatsver”.
48.      Turklāt, ja valsts tiesa aktīvi iejauktos pamatlietā, patērētāja skaidri paustā griba tiktu ignorēta un turpmākā tiesvedība notiktu pretēji patērētāja vēlmēm. Tomēr Tiesa ir konsekventi norādījusi, ka valsts tiesas rīcība šajā kontekstā nedrīkst būt pretrunā tam, ko nepārprotami vēlas attiecīgie patērētāji (28).
49.      Šajā ziņā būtu jānorāda, ka tas, kas ir noticis pamatlietā, nav nekas ārkārtējs vai neparasts – prasītāji bieži vien uzsāk tiesvedību tieši tādēļ, lai piespiestu atbildētājus apmierināt viņu prasības vai vismaz pamudinātu viņus uzsākt sarunas par iespējamo izlīgumu. Attiecīgi prasības pieteikums bieži vien tiek atsaukts tāpēc, ka prasītāja izvirzītās prasības ir pilnībā vai vismaz pietiekamā mērā apmierinātas, pusēm panākot ārpustiesas izlīgumu. Prasība var tikt atsaukta arī tāpēc, ka prasītājs ir novērtējis tiesāšanās izmaksas, salīdzinot tās ar potenciālo ieguvumu un ņemot vērā izredzes panākt labvēlīgu iznākumu.
50.      Skaidrs, ka atsevišķos gadījumos patērētājs tiesvedības gaitā var saprast, ka viņš visdrīzāk pilnībā vai lielā mērā zaudēs konkrēto tiesas prāvu. Šādos apstākļos tiesvedības “piespiedu” turpināšana tāpēc, ka valsts tiesa atsakās ņemt vērā lietas dalībnieku vēlmes, varētu radīt pavisam “aplamas” sekas – ja patērētājs prāvu tiešām zaudētu, bankai būtu tiesības atsaukt savu sākotnējo piedāvājumu un, iespējams, arī piedzīt no patērētāja tiesāšanās izdevumus (tostarp papildu tiesāšanās izdevumus, kas radušies saistībā ar tiesvedības “piespiedu” turpināšanu).
51.      Patiesībā ir ļoti iespējams, ka šajā tiesvedībā ir izveidojusies tieši šāda situācija. Iepazīstoties ar lietas materiālos iekļautajiem dokumentiem, tiešām nekādi nekļūst skaidrs, ka abas līguma noteikumu grupas, ko prasītāji pamatlietā apstrīd kā negodīgas, patiešām ir pretrunā Direktīvas 93/13 noteikumiem. Runājot par līguma noteikumiem, saskaņā ar kuriem aizdevums ir jāatmaksā tajā pašā valūtā, kādā tas ir saņemts, un kuru dēļ patērētāji ir pakļauti zināmam “ārvalstu valūtas riskam”, vairāki apstākļi liecina par to, ka uz šiem noteikumiem negodīguma novērtējums varētu arī neattiekties, jo tie ir saistīti ar “līguma galveno priekšmetu” Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta nozīmē (29). Turklāt līguma noteikums, saskaņā ar kuru bankai konkrētos apstākļos ir tiesības konvertēt aizdevumu vietējā valūtā, visdrīzāk neietilpst Direktīvas 93/13 4. panta 2. punkta piemērošanas jomā (30), taču šā noteikuma iespējamais negodīgums nebūt nav tik acīmredzams (31).
52.      Saskaņā ar iesniedzējtiesas sniegto informāciju banka, sarunu rezultātā panākot izlīgumu ar Gavrilescu kungu un kundzi, lielākoties akceptēja viņu prasības, tāpēc var tikai minēt, vai no viņu viedokļa būtu bijis prātīgi turpināt tiesas procesu. Lai gan Tiesa nevar izteikt viedokli par šo jautājumu, nav noliedzams, ka daudzos gadījumos valsts tiesas ex officio iejaukšanās būtu pretrunā lietas dalībnieku vēlmēm un galu galā varētu nevis palīdzēt aizsargāt vājākās puses intereses, bet gan kavēt šā mērķa sasniegšanu.
53.      Tātad iesniedzējtiesas piedāvātā LESD 267. panta interpretācija ne tikai ir pretrunā šīs tiesību normas formulējumam un mērķim, bet, šķiet, arī neatbilst dažiem vispārējiem Savienības tiesību principiem. Turklāt valsts tiesas tiesneša pozitīva rīcība ne tikai nemazina nelīdzsvarotību starp patērētāju un pārdevēju vai pakalpojumu sniedzēju, bet vismaz atsevišķos gadījumos var pat nākt patērētājam par sliktu.
e)      Šī lieta būtu jānošķir no “Matei”
54.      Visbeidzot, vēlos norādīt, ka būtu jāievēro atšķirība starp šo lietu un Matei (32), kas vairākkārt pieminēta lēmumā par prejudiciālo jautājumu uzdošanu. Minētajā lietā iesniedzējtiesa informēja Tiesu, ka, lai gan lietas dalībnieki ir panākuši izlīgumu, tiesa šo izlīgumu nevar apstiprināt, jo tas neatbilst valsts tiesību aktu prasībām. Līdz ar to tika uzskatīts, ka minētā lieta joprojām tiek izskatīta iesniedzējtiesā. Turpretī šajā lietā prasītājs ir atsaucis savas prasības atbilstoši valsts tiesību aktiem, kā to savās vēstulēs Tiesai ir apliecinājusi iesniedzējtiesa.
55.      Turklāt Matei gadījumā lietas dalībnieku panāktā vienošanās tiktu skaidri formulēta valsts tiesas nolēmumā (iespējams, tādējādi iegūstot res judicata spēku), savukārt šajā lietā Gavrilescu kungs un kundze var uzsākt jaunu tiesvedību, ja viņi uzskata, ka līguma noteikumi, par kuriem panākta vienošanās, izlīgstot ar Volksbank, ir pretrunā Direktīvas 93/13 noteikumiem.
f)      Starpsecinājumi
56.      Šajos apstākļos, šķiet, Tiesai nav nekādu iemeslu šaubīties par to, ka tāda valsts procesuālo tiesību norma, par kādu ir runa šajā lietā, atbilst Savienības tiesībām. Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka LESD 267. pants neaizliedz tādas valsts procesuālo tiesību normas, kas ļauj atsaukt prasību pēc vēršanās Tiesā, pat ja valsts tiesai līdz ar to tiek liegta iespēja lemt par līguma noteikumu iespējamo negodīgumu.
57.      Šķiet, ka ar manis piedāvāto atbildi uz piekto prejudiciālo jautājumu varētu pietikt, lai atrisinātu šo lietu, – vairs nav strīda, kas Judecătoria Câmpulung (Kimpulungas Pirmās instances tiesa) būtu jāizskata, tāpēc nav nekādas vajadzības atbildēt uz citiem minētās tiesas uzdotajiem jautājumiem. Tomēr piektais un sestais jautājums ir cieši saistīti, tāpēc, lai atbilde būtu pilnīga, tagad pievērsīšos sestā jautājuma problemātikai.
3.      Valsts tiesību normas, kas ļauj apelācijas tiesai pārskatīt nolēmumu par tiesvedības apturēšanu
58.      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantam nav pretrunā tas, ka uz tādas tiesas nolēmumiem, kuras nolēmumi saskaņā ar valsts tiesībām ir pārsūdzami tiesā un kura vēršas Tiesā prejudiciālā kārtībā, tāpat attiecas valsts tiesībās paredzētie parastie tiesību aizsardzības līdzekļi, kas ļauj augstākas instances tiesai pašai izskatīt strīdu, kurš ir lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmets, un tādējādi uzņemties atbildību nodrošināt Savienības tiesību ievērošanu (33).
59.      Saskaņā ar šo principu Tiesa jau iepriekš ir secinājusi, piemēram, lietās Pohotovosť (34) un BNP Paribas Personal Finance un Facet (35), ka tiesvedība var zaudēt jēgu, ja apelācijas tiesa atbilstoši piemērojamajām valsts procesuālajām normām nolemj atcelt iesniedzējtiesas atteikumu ņemt vērā prasības atsaukumu, ko ir iesniedzis prasītājs pamatlietā, un izdot rīkojumu, saskaņā ar kuru ir jāatsauc iesniedzējtiesas lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.
60.      Lai gan spriedums lietā Pohotovost’ (36) ir formulēts tā, ka iesākumā var šķist, ka Tiesai ir zināma rīcības brīvība izlemt, vai tādā situācijā tomēr turpināt tiesvedību, šāda sprieduma interpretācija ir acīmredzami kļūdaina.
61.      Rīcības brīvība, kas Tiesai šajā ziņā ir dota un par ko ir runa spriedumā lietā Pohotovost’, var attiekties tikai un vienīgi uz tās informācijas nozīmīguma, ietekmes un ticamības novērtēšanu, kuru Tiesa saņem no lietas dalībniekiem vai no citām tiesām, kas nav iesniedzējtiesa, par to, ka pamattiesvedība ir izbeigta vai zaudējusi jēgu.
62.      Patiešām, ciktāl runa ir par Tiesas kompetenci saskaņā ar LESD 267. pantu, mēs nonākam pilnīgi duālistiskā situācijā – ar Līgumu Tiesai vai nu tiek, vai netiek piešķirtas tiesības (un pienākums) izskatīt attiecīgo lietu. No vienas puses, ja konkrētā lieta ietilpst Tiesas kompetencē un ja attiecīgais lūgums ir pieņemams, Tiesai ir pienākums izskatīt visas lietas, kas tai tiek nodotas saskaņā ar LESD 267. pantu (37). No otras puses, Tiesa nevar nolemt izskatīt lietu, ja tā neietilpst Tiesas kompetencē.
63.      Tātad, ja Tiesas saņemtā informācija nepārprotami liecina par to, ka pamattiesvedība ir zaudējusi jēgu, Tiesai ir pienākums atteikties no jurisdikcijas. Šī tiesvedība ir tieši tāds gadījums, jo iesniedzējtiesa pati ir informējusi Tiesu par to, ka prasītāji ir atbilstoši valsts tiesību aktiem likumīgi atsaukuši savu prasību.
64.      Būtiski, ka apelācijas tiesa pret iesniedzējtiesas nolēmumu par tiesvedības apturēšanu iebilda tāpēc, ka [iesniedzējtiesa] bija atteikusies izdarīt atbilstošus secinājumus no tā, ka prasītāji atsauca savu prasību. Kā norādīja Rumānijas valdība, apelācijas tiesas nolēmums neattiecās uz tiem iesniedzējtiesas nolēmuma aspektiem, kas bija saistīti ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. pantu.
65.      Tātad situācija pamatlietā ir līdzīga tai, ko Tiesa ir analizējusi, piemēram, lietā Nationale Loterij (38) un Cloet un Cloet (39) – apelācijas tiesa ir interpretējusi un piemērojusi strīdīgo valsts tiesību normu, lai pati izšķirtu strīdu, pamatojoties uz noteikumiem, kas nav saistīti ar Savienības tiesību normu interpretēšanu. Atšķirībā no situācijas, kas tika analizēta lietā Cartesio (40), strīdīgā valsts procesuālo tiesību norma, par kuru ir runa pamatlietā, netika interpretēta vai piemērota tā, lai iesniedzējtiesa nevarētu lūgt Tiesu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
66.      Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka LESD 267. pants neaizliedz tādas valsts procesuālo tiesību normas, kas ļauj apelācijas tiesai, izskatot apelācijas sūdzību, pārskatīt nolēmumu par tiesvedības apturēšanu, lai noskaidrotu, vai attiecīgā lieta joprojām atrodas izskatīšanā, pat tad, ja zemākas instances tiesa ar minēto nolēmumu ir apņēmusies uzdot Tiesai prejudiciālus jautājumus.
4.      Nobeiguma piezīmes
67.      Nobeigumā es ierosinu Tiesai uz piekto un sesto prejudiciālo jautājumu atbildēt tādējādi, ka LESD 267. pants neaizliedz tādas valsts procesuālo tiesību normas, kas ļauj atsaukt prasību pēc vēršanās Tiesā, pat ja valsts tiesai līdz ar to tiek liegta iespēja lemt par līguma noteikumu iespējamo negodīgumu. Šī norma neaizliedz arī valsts procesuālo tiesību normas, kas ļauj apelācijas tiesai, izskatot apelācijas sūdzību, pārskatīt nolēmumu par tiesvedības apturēšanu, lai noskaidrotu, vai attiecīgā lieta joprojām atrodas izskatīšanā, pat tad, ja zemākas instances tiesa ar minēto nolēmumu ir apņēmusies uzdot Tiesai prejudiciālus jautājumus.
68.      No iepriekš minētā izriet, ka atbildes sniegšana uz pirmo līdz ceturto prejudiciālo jautājumu vairs neietilpst Tiesas kompetencē. Tā kā valsts tiesību normas, kas ļauj atsaukt prasību, nav pretrunā Savienības tiesību aktiem, strīds, kas tiktu izskatīts iesniedzējtiesā LESD 267. panta nozīmē, vairs nepastāv. Līdz ar to minētie jautājumi ir kļuvuši hipotētiski. Tāpēc es ierosinu Tiesai atbilstoši Reglamenta 100. panta 2. punktam atzīt, ka uz pirmo, otro, trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu nav jāatbild.
IV.    Secinājumi
69.      Nobeigumā ierosinu Tiesai uz Judecătoria Câmpulung (Kimpulungas Pirmās instances tiesa, Rumānija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
–        LESD 267. pants neaizliedz tādas valsts procesuālo tiesību normas, kas ļauj atsaukt prasību pēc vēršanās Tiesā, pat ja valsts tiesai līdz ar to tiek liegta iespēja lemt par līguma noteikumu iespējamo negodīgumu;
–        LESD 267. pants neaizliedz tādas valsts procesuālo tiesību normas, kas ļauj apelācijas tiesai, izskatot apelācijas sūdzību, pārskatīt nolēmumu par tiesvedības apturēšanu, lai noskaidrotu, vai attiecīgā lieta joprojām atrodas izskatīšanā, ja zemākas instances tiesa ar minēto nolēmumu ir apņēmusies uzdot Tiesai prejudiciālus jautājumus.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīva par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.).
3      Jaunākā redakcija publicēta 2012. gada 3. augusta Monitorul Oficial al României, I daļa, Nr. 543.
4      Secinājumi lietā Gullotta un Farmacia di Gullotta Davide & C., C‑497/12, EU:C:2015:168, 16.–19. punkts un turpmākās atsauces.
5      Skat. Tiesas Reglamenta 100. panta 2. punktu.
6      Skat. jo īpaši rīkojumu, 2014. gada 5. jūnijs, Antonio Gramsci Shipping u.c., C‑350/13, EU:C:2014:1516, 10. punkts un tajā minētā judikatūra.
7      Tostarp skat. spriedumu, 2011. gada 15. septembris, Unió de Pagesos de Catalunya, C‑197/10, EU:C:2011:590, 18. punkts un tajā minētā judikatūra.
8      Tostarp skat. spriedumu, 2014. gada 27. februāris, Pohotovosť, C‑470/12, EU:C:2014:101, 29. punkts un tajā minētā judikatūra.
9      Sal. ar nesenajiem ģenerāladvokāta P. Mengoci [P. Mengozzi] secinājumiem lietā British Airways/Komisija, C‑122/16 P, EU:C:2017:406, 84. un 85. punkts un turpmākās atsauces. Vispārīgas norādes par šā principa nozīmi skat. arī ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumos lietā Belov, C‑394/11, EU:C:2012:585, 45. punkts, 39. zemsvītras piezīme: “Dispozīcijas [dispozitivitātes] princips, atbilstoši kuram par tiesvedības uzsākšanu, pārtraukšanu un organizēšanu ir atbildīgi lietas dalībnieki, ir atzīts daudzu dalībvalstu (civilprocesuālajā) kārtībā, un tas ļauj lietas dalībniekiem, piemēram, izbeigt tiesvedību pirms nolēmuma pieņemšanas, noslēdzot mierizlīgumu.”
10      Skat. jo īpaši Tiesas Reglamenta 148. pantu. Runājot par šīs normas piemērošanu, skat. Tiesas priekšsēdētāja 1996. gada 19. marta rīkojumu lietā Komisija/Grieķija, C‑120/94, EU:C:1996:116, 5.–13. punkts.
11      Minēšu tikai vienu piemēru – Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) noteikumos ir norādīts, ka: “ir skaidri saprotams, ka visvairāk vēlams [salīdzinājumā ar lietas ierosināšanu, izmantojot strīdu noregulēšanas mehānismu] ir abām pusēm pieņemams strīdus atrisinājums saskaņā ar [PTO] līgumiem” (mans izcēlums) (skat. Vienošanās par noteikumiem un kārtību, kas nosaka strīdu noregulēšanu, 3. panta 7. punktu).
12      Skat. jo īpaši spriedumus, 1988. gada 21. aprīlis, Pardini, 338/85, EU:C:1988:194, 10. un 11. punkts, un 1992. gada 16. jūlijs, Lourenço Dias, C‑343/90, EU:C:1992:327, 18. punkts.
13      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 1995. gada 15. jūnijs, Zabala Erasun u.c., no C‑422/93 līdz C‑424/93, EU:C:1995:183, 30. punkts.
14      Skat. spriedumus, 1998. gada 12. marts, Djabali, C‑314/96, EU:C:1998:104, 15.–23. punkts, un 2005. gada 20. janvāris, García Blanco, C‑225/02, EU:C:2005:34, 29.–32. punkts.
15      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2001. gada 17. maijs, TNT Traco, C‑340/99, EU:C:2001:281, 34. punkts.
16      Šajā nozīmē skat. rīkojumus, 2011. gada 10. jūnijs, Mohammad Imran, C‑155/11 PPU, EU:C:2011:387, 16.–22. punkts, un 2012. gada 22. oktobris, Šujetová, nav publicēts, C‑252/11, EU:C:2012:653, 10. un nākamie punkti.
17      Skat. spriedumu, 2005. gada 20. janvāris, García Blanco, C‑225/02, EU:C:2005:34, 22.–24. punkts un 30.–32. punkts. Skat. arī ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus minētajā lietā, EU:C:2004:669, 34. punkts.
18      Skat. jo īpaši rīkojumu, 2011. gada 10. jūnijs, Mohammad Imran, C‑155/11 PPU, EU:C:2011:387, 19. un 20. punkts.
19      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c., C‑62/14, EU:C:2015:400, 12. punkts un tajā minētā judikatūra.
20      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 3. jūlijs, Da Silva, C‑189/13, nav publicēts, EU:C:2014:2043, 34. punkts.
21      25. punkts (mans izcēlums) (OV 2016, C 439, 1. lpp.).
22      Esmu aizņēmies jēdzienu, ko bieži izmanto ASV tiesībās. Amerikas Savienoto Valstu Otrā iecirkņa apelācijas tiesa [US Court of Appeal for the Second Circuit] spriedumā ir norādījusi, ka “konstitucionālā gatavība (constitutional ripeness) ir doktrīna, kas [..] ierobežo tiesu iestāžu pilnvaras. Tā neļauj tiesām vakuumā nākt klajā ar paziņojumiem par likumu nozīmi un noteikt vispārīgas tiesību normas, ja tas nav nepieciešams konkrēta strīda izšķiršanai. [..] Savukārt piesardzīgā gatavība (prudential ripeness) ir instruments, ko tiesas var izmantot, lai uzlabotu savu lēmumu precizitāti un izvairītos no iesaistīšanās procesos, kuri vēlāk var izrādīties nevajadzīgi vai kuru gaitā tiesām var nākties pāragri izskatīt jautājumus, jo īpaši konstitucionālus jautājumus, ko izskatīt pēc zināma laika varētu būt vienkāršāk vai kas raisītu mazāk diskusiju” (skat. Simmonds pret Immigration and Naturalization Service, 326 F.3d 351, 357 (2d Cir. 2003). Manuprāt, minētie apsvērumi mutatis mutandis ir piemērojami arī šajā gadījumā.
23      Tostarp skat. spriedumu, 2016. gada 17. marts, Bensada Benallal, C‑161/15, EU:C:2016:175, 24. punkts un tajā minētā judikatūra.
24      Līdzīgi, skat. spriedumu, 2016. gada 20. oktobris, Danqua, C‑429/15, EU:C:2016:789, 30. punkts.
25      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Gutiérrez Naranjo u.c., C‑154/15, C‑307/15 un C‑308/15, EU:C:2016:980, 56. punkts.
26      Skat. spriedumu, 2006. gada 26. oktobris, Mostaza Claro, C‑168/05, EU:C:2006:675, 28. punkts un tajā minētā judikatūra.
27      Skat., piemēram, spriedumus, 2013. gada 14. marts, Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164; 2012. gada 14. jūnijs, Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, un 2010. gada 9. novembris, VB Pénzügyi Lízing, C‑137/08, EU:C:2010:659.
28      Skat., piemēram, spriedumus, 2009. gada 4. jūnijs, Pannon GSM, C‑243/08, EU:C:2009:350, 33. punkts un rezolutīvā daļa, un 2013. gada 21. februāris, Banif Plus Bank, C‑472/11, EU:C:2013:88, 35. punkts. Skat. arī ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus lietā Duarte Hueros, C‑32/12, EU:C:2013:128, 53. punkts, un ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumus apvienotajās lietās Sales Sinués un Drame Ba, C‑381/14 un C‑385/14, EU:C:2016:15, 69. un 70. punkts.
29      Par to skat. manus secinājumus lietā Andriciuc u.c., C‑186/16, EU:C:2017:313, 34.–59. punkts.
30      Pirmkārt, šķiet, ka līguma noteikums, par kuru ir runa šajā gadījumā, attiecas nevis uz bankas un patērētāja līgumattiecību būtību, bet gan uz mazāk svarīgu šo attiecību aspektu. Minētais noteikums, šķiet, tikai papildina vispārējo līguma noteikumu sistēmu – ar to aizdevējam vienkārši tiek piešķirtas tiesības konvertēt aizdoto naudas summu no vienas valūtas citā. Turklāt šķiet, ka šis noteikums ir atdalāms no pārējiem līguma noteikumiem – ja šā noteikuma nebūtu, aizdevuma līguma būtiskākie nosacījumi nemainītos. Otrkārt, strīdīgais noteikums, šķiet, neattiecas uz cenas un atlīdzības atbilstīgumu pakalpojumiem vai precēm, kas par to saņemtas. Šajā noteikumā nav paredzēti pakalpojumi, kas bankai būtu jāsniedz apmaiņā pret saistībām, ko ir uzņēmušies patērētāji. Tāpēc bankai piešķirtās tiesības, ko tā var izmantot vienpusēji pēc saviem ieskatiem un kam atbilstošas tiesības patērētājiem nav piešķirtas, nevar uzskatīt par “atlīdzību”, kuras atbilstīgumu aizdevēja sniegtajiem pakalpojumiem varētu novērtēt. Par to skat. vispārīgi spriedumus, 2014. gada 30. aprīlis, Kásler un Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, 36.–59. punkts, un 2015. gada 23. aprīlis, Van Hove, C‑96/14, EU:C:2015:262, 33.–39. punkts.
31      Šajā ziņā valsts tiesai tostarp būtu jāpārbauda, vai iespējamā nelīdzsvarotība pušu starpā, ko rada attiecīgais noteikums, ir “par sliktu patērētājam”, kā teikts Direktīvas 93/13 3. panta 1. punktā. Tas nav acīmredzams – šajā lietā aplūkojamā aizdevuma līguma vispārīgo noteikumu 4.2. punkta mērķis bija “nodrošināt, ka pakļautība valūtas riskam neturpina pieaugt”. Tātad vismaz netieši minētā noteikuma iedarbība ir arī aizsargāt patērētāja intereses. Lai gan apstrīdami, tomēr tas ir arī bankas interesēs, lai patērētājs izvairītos no maksātnespējas gadījumā, ja būtiski samazinātos vietējās valūtas vērtība pret ārvalstu valūtu, kurā ir saņemts aizdevums.
32      Spriedums, 2015. gada 26. februāris, Matei, C‑143/13, EU:C:2015:127, 37.–42. punkts.
33      Skat. spriedumu, 2015. gada 9. septembris, X un van Dijk, C‑72/14 un C‑197/14, EU:C:2015:564, 62. punkts un tajā minētā judikatūra.
34      Spriedums, 2014. gada 27. februāris, Pohotovosť, C‑470/12, EU:C:2014:101, 33. punkts.
35      Tiesas priekšsēdētāja rīkojums, 2013. gada 25. septembris, BNP Paribas Personal Finance un Facet, C‑564/12, EU:C:2013:642.
36      Minētā sprieduma 33. punktā ir noteikts, ka “tikai, ja apelācijas tiesa nolemtu atbilstīgi piemērojamajām valsts procesuālajām normām atcelt iesniedzējtiesas atteikumu ņemt vērā prasītājas pamatlietā atteikšanos no prasības un liktu atsaukt šīs tiesas iesniegto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, Tiesa varētu ņemt vērā apelācijas tiesas nolēmuma sekas, eventuāli svītrojot lietu no Tiesas reģistra, pirms tam, ja nepieciešams, saņemot iesniedzējtiesas apsvērumus šajā jautājumā” (izcēlums mans).
37      Skat. spriedumus, 1968. gada 19. decembris, De Cicco, 19/68, EU:C:1968:56, 478. punkts, un 2017. gada 26. janvāris, Banco Primus, C‑421/14, EU:C:2017:60, 29. punkts.
38      Spriedums, 2016. gada 15. decembris, Nationale Loterij, C‑667/15, EU:C:2016:958.
39      Rīkojums, 2009. gada 4. jūnijs, Cloet un Cloet, C‑129/08, EU:C:2009:347.
40      Spriedums, 2008. gada 16. decembris, Cartesio, C‑210/06, EU:C:2008:723.