62022CJ0035
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
2023. gada 13. jūlijā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 93/13/EEK – Negodīgi noteikumi patērētāju līgumos – 6. panta 1. punkts – Hipotekārā aizdevuma līguma vispārīgie noteikumi, kurus valsts tiesas ir atzinušas par spēkā neesošiem – Vēršanās tiesā – Prasības atzīšana pirms iebildumu raksta iesniegšanas – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru patērētājam tiek prasīts spert pirmstiesas soļus attiecībā pret konkrētu pārdevēju vai piegādātāju, lai patērētājam netiktu piespriests atlīdzināt tiesāšanās izdevumus – Pareizas tiesvedības princips – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā
Lietā C‑35/22
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Audiencia Provincial de Málaga (Malagas provinces tiesa, Spānija) iesniegusi ar 2021. gada 14. decembra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2022. gada 17. janvārī, tiesvedībā
CAJASUR Banco SA
pret
JO,
IM,
TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Likurgs [C. Lycourgos], Tiesas priekšsēdētāja vietnieks L. Bejs Larsens [L. Bay Larsen], kas pilda ceturtās palātas tiesneša pienākumus, tiesneši L. S. Rosi [L. S. Rossi], S. Rodins [S. Rodin] (referents) un O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei],
ģenerāladvokāts: E. M. Kolinss [A. M. Collins],
sekretāre: L. Karasko Marko [L. Carrasco Marco], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2023. gada 11. janvāra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
CAJASUR Banco SA vārdā – V. Rodríguez de Vera Casado,
–
Spānijas valdības vārdā – A. Pérez‑Zurita Gutiérrez, M. J. Ruiz Sánchez un J. Rodríguez de la Rúa Puig, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – J. Baquero Cruz un N. Ruiz García, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2023. gada 2. marta tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.) 6. panta 1. punktu.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesību strīdā starp CAJASUR Banco SA, no vienas puses, un JO un IM, no otras puses, par tiesāšanās izdevumiem, kas radušies pēdējo minēto uzsāktā tiesvedībā ar mērķi konstatēt hipotekārā aizdevuma līguma vispārīgo noteikumu konkrēta noteikuma spēkā neesamību tā negodīguma dēļ.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nosaka, ka negodīgi noteikumi, kas izmantoti pārdevēja vai piegādātāja ar patērētāju noslēgtā līgumā, atbilstoši savas valsts tiesību aktiem nav saistoši patērētājam un ka līgums pie tādiem pašiem noteikumiem turpina pusēm būt saistošs, ja tas var pastāvēt bez negodīgajiem noteikumiem.”
4
Šīs direktīvas 7. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka patērētāju un konkurentu interesēs pastāv adekvāti un efektīvi līdzekļi, lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu [lai tiktu izbeigta negodīgu noteikumu izmantošana] pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos.”
Spānijas tiesības
5
Saskaņā ar Código Civil (Civilkodekss) 1303. pantu:
“Ja līgumā paredzēts pienākums tiek atzīts par spēkā neesošu, līgumslēdzēji viens otram atdod lietas, kas ir šī līguma priekšmets, ar to augļiem un cenu, kas samaksāta kā atlīdzība par šīm lietām, kopā ar procentiem, izņemot nākamajos pantos paredzētos gadījumus.”
6
2000. gada 7. janvāraLey 1/2000, de Enjuiciamiento Civil (Likums 1/2000 par Civilprocesa kodeksu; 2000. gada 8. janvāraBOE Nr. 7, 575. lpp.), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “LEC”), 395. pantā ir paredzēts:
“1.   Ja atbildētājs atzīst prasību pirms iebildumu raksta iesniegšanas, nevienai no pusēm nav jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja vien tiesa, pienācīgi pamatojot, nekonstatē atbildētāja ļaunticību.
Tiek uzskatīts, ka atbildētāja ļaunticība pastāv, ja pirms prasības celšanas prasītājs tam ir nosūtījis uz pierādījumiem balstītu un pamatotu brīdinājumu par maksājuma veikšanu, ja ir uzsākts mediācijas process vai atbildētājs ir aicināts panākt mierizlīgumu.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
7
Pamatlietas puses noslēdza hipotekārā aizdevuma līgumu. 2018. gadā JO un IM cēla prasību Juzgado de Primera Instancia no 18 bis de Málaga (Malagas pirmās instances tiesa Nr. 18 bis, Spānija), lūdzot atcelt šī līguma vispārīgo noteikumu konkrētu noteikumu par hipotēkas maksām un saskaņā ar šo noteikumu samaksātās summas atmaksu tā negodīguma dēļ. Pēc šīs prasības celšanas CAJASUR Banco atzina minētā noteikuma negodīgumu, bet, uzskatot, ka šajā ziņā pieprasītā summa ir pārmērīga, piekrita atmaksāt tikai daļu no šīs summas.
8
Ar 2020. gada 2. marta spriedumu Juzgado de Primera Instancia no 18 bis de Málaga (Malagas pirmās instances tiesa Nr. 18 bis) šo noteikumu atzina par spēkā neesošu ipso iure tā negodīguma dēļ un šajā ziņā piesprieda CAJASUR Banco, pirmkārt, atmaksāt JO un IM daļu no prasītās summas, kā arī, otrkārt, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
9
CAJASUR Banco iesniedza apelācijas sūdzību Audiencia Provincial de Málaga (Malagas provinces tiesa, Spānija), kas ir iesniedzējtiesa, tikai par sprieduma daļu, ar kuru tai tika piespriests atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā norāda, ka, tā kā tā atzina prasību pirms iebildumu raksta iesniegšanas, tas, ka tai tika piespriests atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ir pretrunā LEC 395. pantam, jo šajā pantā ir paredzēts, ka šādu pienākumu var piespriest tikai tad, ja ir konstatēta atbildētāja ļaunticība. Šajā ziņā tā atgādina, ka saskaņā ar minēto pantu tiek uzskatīts, ka ļaunticība pastāv tikai tad, ja pirms prasības celšanas atbildētājam ir nosūtīts uz pierādījumiem balstīts un pamatots brīdinājums par maksājuma veikšanu, ja ir uzsākts mediācijas process vai atbildētājs ir aicināts panākt mierizlīgumu.
10
Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, šī nostāja atbilst Tribunal Supremo (Augstākā tiesa, Spānija) konsolidētajai judikatūrai par šī panta piemērošanu.
11
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet arī, ka JO un IM nav spēruši pirmstiesas soļus attiecībā pret CAJASUR Banco.
12
Šādos apstākļos Audiencia Provincial de Málaga (Malagas provinces tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantam ir pretrunā patērētājam izvirzīta prasība, ka pirms tiesvedības uzsākšanas tam ir jāizsaka ārpustiesas brīdinājums, lai noteikta līguma vispārīgā noteikuma atzīšanai par spēkā neesošu negodīguma dēļ būtu tādas sekas, ka tiek saņemts atlīdzinājums pilnā apmērā (ieskaitot tiesvedības izdevumus) saistībā ar iepriekš minēto spēkā neesamību atbilstoši Direktīvas [93/13] 6. panta 1. punktam?
2)
Vai tiesībām uz pilnīgu atlīdzinājumu, Eiropas Savienības tiesību efektivitātei un Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktam ir atbilstoši paredzēt tādu kritēriju visu tiesāšanās izdevumu piespriešanai (ieskaitot tiesvedības izdevumus), kas ir atkarīgs no tā, vai patērētājs finanšu iestādei ir izteicis iepriekšēju ārpustiesas brīdinājumu, aicinot izslēgt šādu līguma noteikumu?”
Par pieņemamību
13
Spānijas valdība uzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāatzīst par nepieņemamu, jo iesniedzējtiesa tajā nav pareizi izklāstījusi pamatlietas tiesiskos un faktiskos apstākļus. Proti, pēdējā minētā neesot sniegusi Tiesai faktiskos un tiesiskos apstākļus, kas nepieciešami, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz uzdotajiem jautājumiem, kuri esot hipotētiski, jo saskaņā ar valsts tiesībām šī tiesa varot izskatīt pamatlietu, šajā ziņā nevēršoties Tiesā ar prejudiciālu jautājumu.
14
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā paredzētajā procedūrā, kas balstīta uz skaidru funkciju sadali starp valsts tiesām un Tiesu, tikai valsts tiesas kompetencē ir konstatēt un vērtēt pamatlietas faktus, kā arī interpretēt un piemērot valsts tiesības. Tāpat vienīgi valsts tiesai, kura iztiesā šo lietu un kurai jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir jāizvērtē, ņemot vērā lietas īpatnības, gan Tiesai uzdodamo jautājumu nepieciešamība, gan to nozīmīgums. Tāpēc, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jāpieņem nolēmums (spriedumi, 2012. gada 14. jūnijs, Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, 76. punkts, kā arī 2022. gada 22. septembris, Servicios Prescriptor y Medios de Pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, 26. punkts).
15
Tātad Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas iesniegtu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu vienīgi tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesas rīcībā nav faktisko un tiesisko apstākļu, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedumi, 2012. gada 14. jūnijs, Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, 77. punkts, kā arī 2022. gada 22. septembris, Servicios Prescriptor y Medios de Pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, 27. punkts).
16
Tomēr šajā lietā tas tā nav.
17
Proti, ir jākonstatē, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas it īpaši uz Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkta interpretāciju un tā mērķis ir noteikt, vai šī tiesību norma nepieļauj tādu valsts tiesību normu kā LEC 395. pants par tiesāšanās izdevumu sadali tiesvedībās, ko patērētāji uzsāk, lai īstenotu tiem no šīs direktīvas izrietošās tiesības.
18
Turklāt no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka, piemērojot LEC 395. pantu, kā tas ir interpretēts valsts judikatūrā, pastāv risks, ka patērētājam Direktīvas 93/13 izpratnē tiks piespriests atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar prasību tiesā, ko viņš ir cēlis attiecībā uz līguma, kas noslēgts ar pārdevēju vai piegādātāju, noteikumiem, lai gan kompetentā tiesa ir konstatējusi kāda no šiem noteikumiem negodīgumu.
19
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir uzskatāms, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
Par lietas būtību
20
Lai gan ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa atsaucas tostarp uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu, no iesniedzējtiesas nolēmuma pamatojuma izriet, ka šī tiesa būtībā jautā par Direktīvas 93/13 6. panta interpretāciju, ņemot vērā otrajā jautājumā minētā efektivitātes principa piemērošanas jomu.
21
Tātad ir jāuzskata, ka ar abiem jautājumiem, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts, lasot to efektivitātes principa kontekstā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, ja patērētājs nav spēris pirmstiesas soļus attiecībā pret pārdevēju vai piegādātāju, ar ko viņš ir noslēdzis līgumu, kurā ietverts negodīgs noteikums, patērētājam pašam jāsedz savi tiesāšanās izdevumi saistībā ar tiesvedību, ko viņš ir sācis pret pārdevēju vai piegādātāju, lai īstenotu savas Direktīvā 93/13 paredzētās tiesības, ja pārdevējs vai piegādātājs ir atzinis patērētāja prasību pirms iebildumu raksta iesniegšanas, lai gan ir konstatēts šī noteikuma negodīgums.
22
Vispirms jāatgādina, ka, ņemot vērā sabiedrības interešu, ko rada patērētāju aizsardzība, jo viņi ir vājākā pozīcijā attiecībā pret pārdevējiem vai piegādātājiem, raksturu un nozīmi, Direktīvā 93/13, kā izriet no tās 7. panta 1. punkta, lasot to kopā ar divdesmit ceturto apsvērumu, dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt adekvātus un efektīvus līdzekļus, “lai novērstu negodīgu noteikumu ilgstošu izmantošanu [lai tiktu izbeigta negodīgu noteikumu izmantošana] pārdevēju vai piegādātāju ar patērētājiem noslēgtos līgumos” (spriedums, 2014. gada 30. aprīlis, Kásler un Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, 78. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
23
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, tā kā šajā jautājumā nav īpaša Savienības tiesiskā regulējuma, Direktīvā 93/13 paredzētā patērētāju aizsardzības īstenošanas kārtība saskaņā ar dalībvalstu procesuālās autonomijas principu ir attiecināma uz to iekšējo tiesību sistēmu. Tomēr šī kārtība nedrīkst būt mazāk labvēlīga par to, kura reglamentē līdzīgas valsts tiesībām pakļautas situācijas (līdzvērtības princips), un tā nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt to tiesību īstenošanu, kas izriet no Savienības tiesību sistēmas (efektivitātes princips) (spriedums, 2021. gada 10. jūnijs, BNP Paribas Personal Finance, no C‑776/19 līdz C‑782/19, EU:C:2021:470, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
24
Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka uz tiesāšanās izdevumu sadali tiesvedībā valsts tiesās attiecas dalībvalstu procesuālā autonomija ar nosacījumu, ka tiek ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Caixabank un Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 un C‑259/19, EU:C:2020:578, 95. punkts).
25
Attiecībā uz efektivitātes principu, kas ir vienīgais no šiem principiem, uz kuru ir norādīts lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, jāatzīmē – katrs gadījums, kad rodas jautājums, vai valsts procesuālo tiesību norma nepadara neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina Savienības tiesību piemērošanu, ir jāizvērtē, ņemot vērā šīs tiesību normas vietu visā procedūrā, kā arī procedūras norisi un īpatnības dažādās valsts tiesu instancēs. Šādā perspektīvā attiecīgā gadījumā ir jāņem vērā principi, kas ir valsts tiesu sistēmas pamatā, piemēram, tiesību uz aizstāvību aizsardzība, tiesiskās drošības princips un pienācīga tiesvedības norise (skat. it īpaši spriedumu, 2021. gada 10. jūnijs, BNP Paribas Personal Finance, no C‑776/19 līdz C‑782/19, EU:C:2021:470, 28. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
26
Direktīva 93/13 dod patērētājam tiesības vērsties tiesā, lai konstatētu līguma, ko ar viņu noslēdzis pārdevējs vai piegādātājs, noteikuma negodīgumu un novērstu tā piemērošanu. Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka tad, ja šādā tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumu sadales nolēmums būtu atkarīgs tikai no nepamatoti samaksātām summām, kuru atmaksa ir noteikta, tas, ņemot vērā izdevumus, kas rodas, ceļot prasību tiesā, varētu atturēt patērētāju no šo tiesību izmantošanas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs, Caixabank un Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 un C‑259/19, EU:C:2020:578, 98. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
27
Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts, kā arī efektivitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts tāds tiesiskais regulējums, kas ļauj piespriest patērētājam segt daļu no procesuālajiem izdevumiem atbilstoši to nepamatoti samaksāto summu apmēram, kuras viņam ir atmaksātas pēc līguma noteikuma spēkā neesamības konstatēšanas tā negodīguma dēļ, ņemot vērā, ka šāds regulējums rada būtisku šķērsli, kas var atturēt patērētāju īstenot ar Direktīvu 93/13 piešķirtās tiesības uz līguma noteikumu potenciāla negodīguma efektīvu pārbaudi tiesā (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Caixabank un Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 un C‑259/19, EU:C:2020:578, 99. punkts).
28
Jānorāda arī, ka, lai gan efektivitātes principa ievērošana nevar sniegties tiktāl, lai pilnībā kompensētu patērētāja absolūto pasivitāti, tomēr ir jāizvērtē, vai, ņemot vērā attiecīgās valsts tiesvedības īpatnības, pastāv ievērojams risks, ka pēdējais minētais varētu tikt atturēts izmantot tiesības, kas tam izriet no Direktīvas 93/13 (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, Vicente (Prasība par advokāta honorāru samaksu), C‑335/21, EU:C:2022:720, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
29
Šajā lietā iesniedzējtiesa norāda, ka LEC 395. pantā, kā to ir interpretējusi Tribunal Supremo (Augstākā tiesa), ir paredzēts, ka atbildētājam tiek piespriests atlīdzināt tiesāšanās izdevumus tikai tad, ja ir pierādīta tā ļaunticība, un tiek uzskatīts, ka tā pastāv gadījumā, ja pirms prasības celšanas tiesā prasītājs atbildētājam bez rezultātiem ir nosūtījis uz pierādījumiem balstītu un pamatotu brīdinājumu par maksājuma veikšanu, ja prasītājs ir uzsācis mediācijas procesu vai ja prasītājs ir uzaicinājis atbildētāju panākt mierizlīgumu.
30
Šajā ziņā jānorāda, ka tipiskajās tiesvedībās, kas sāktas, piemērojot Direktīvas 93/13 6. panta 1. punktu, “patērētājs” šīs direktīvas izpratnē lielākoties ir prasītājs un “pārdevējs vai piegādātājs” minētās direktīvas izpratnē lielākoties ir atbildētājs, un tas nozīmē, ka ar LEC 395. pantu, kā to ir interpretējusi Tribunal Supremo (Augstākā tiesa), faktiski tiek prasīts, lai patērētājs pirms prasības celšanas tiesā attiecīgajam pārdevējam vai piegādātājam nosūtītu uz pierādījumiem balstītu un pamatotu brīdinājumu par maksājuma veikšanu, uzsāktu ar pārdevēju vai piegādātāju mediācijas procesu vai ja aicinātu to panākt mierizlīgumu. Pretējā gadījumā, ja pārdevējs vai piegādātājs atzīst prasību pirms iebildumu raksta iesniegšanas, tas tiek uzskatīts par labticīgu un tam nevar piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pat tad, ja šādi uzsāktā tiesvedība ir ļāvusi konstatēt attiecīgajā līgumā ietverta noteikuma negodīgumu.
31
Lai gan, kā ir norādījusi Spānijas valdība, 395. panta mērķi, proti, valsts tiesu sistēmas pārslogotības novēršana un pareiza tiesvedība, ir jāuzskata par leģitīmiem un, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 48. punktā, šķiet, ka viena no šajā tiesību normā paredzētajiem pirmstiesas pasākumiem veikšana attiecībā uz patērētāju ir uzskatāma par saprātīgu procesuālo prasību, tomēr pienākums spert pirmstiesas soļus galu galā gulstas tikai uz patērētāju.
32
Negodīgu noteikumu jomā līgumos, ko pārdevējs vai piegādātājs noslēdzis ar patērētāju un kas ir plašas valsts judikatūras priekšmets, šādam pienākumam būtu vienādi jāattiecas uz abām līgumslēdzējām pusēm. Proti, ja pastāvīgajā valsts judikatūrā ir konstatēts atsevišķu standarta noteikumu negodīgums, var arī tikt sagaidīts, ka banku iestādes uzņemas iniciatīvu, lai vērstos pie saviem klientiem, kuru līgumos ir ietverti šādi noteikumi, lai atceltu šo noteikumu iedarbību, pirms klienti ceļ prasību tiesā.
33
Turklāt, pat ja nav izslēgts, ka vispārējās intereses attiecībā uz pareizu tiesvedību pašas par sevi var prevalēt pār patērētāju īpašajām interesēm, tomēr procesuālie noteikumi, kuru mērķis ir īstenot šīs vispārējās intereses, nedrīkst padarīt neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt to tiesību īstenošanu, kas patērētājiem izriet no Direktīvas 93/13 (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 12. februāris, Baczó un Vizsnyiczai, C‑567/13, EU:C:2015:88, 51. un 52. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
34
Turklāt tāds valsts tiesiskais regulējums kā LEC 395. pants, saskaņā ar kuru vienīgi attiecīgais patērētājs ir atbildīgs par pirmstiesas soļu speršanas iniciatīvu, nevar mudināt pārdevējus vai piegādātājus brīvprātīgi un spontāni izdarīt visus secinājumus no judikatūras par negodīgiem līguma noteikumiem un tādējādi veicina šo noteikumu iedarbības turpināšanos. Visbeidzot, uzliekot papildu finansiālu risku patērētājam, šāds tiesiskais regulējums varētu radīt šķērsli, kas var atturēt patērētāju izmantot savas tiesības uz efektīvu pārbaudi tiesā attiecībā uz līgumā, kas viņu saista ar pārdevēju vai piegādātāju, ietverto noteikumu iespējami negodīgo raksturu.
35
Galu galā patērētājam, kas ir noslēdzis līgumu, kurā ietverts negodīgs noteikums, nevar pārmest, ka viņš ir vērsies kompetentajā valsts tiesā, lai īstenotu viņam Direktīvā 93/13 garantētās tiesības, ja attiecīgais pārdevējs vai piegādātājs nerīkojas, lai gan pastāvīgajā valsts judikatūrā ir konstatēts analoģisku noteikumu negodīgais raksturs, kam būtu bijis jāmudina pārdevējs vai piegādātājs pēc savas iniciatīvas vērsties pie patērētāja un pēc iespējas ātrāk izbeigt negodīgā noteikuma iedarbību.
36
Iesniedzējtiesa norāda, ka pastāv Tribunal Supremo (Augstākā tiesa) konsolidēta judikatūra, kurā ir konstatēts tāda paša veida līguma noteikumu negodīgais raksturs kā tas, kāds tiek aplūkots pamatlietā. Šajā ziņā tā norāda, ka banku iestādēm tā vietā, lai informētu patērētājus par sekām, kas izriet no valsts judikatūras par negodīgiem līguma noteikumiem, ir tendence gaidīt, kamēr tām tiek adresēts pirmstiesas lūgums, kuru tās apmierina, vai tiek sākta tiesvedība, un šajā gadījumā tās nekavējoties atzīst prasību pirms jebkāda iebildumu raksta iesniegšanas, lai izvairītos no tiesāšanās izdevumu atlīdzināšanas.
37
Kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 50. punktā, ņemot vērā zināšanas, kuras, kā tiek uzskatīts, šīm iestādēm ir šajā jomā, un patērētāju vājāku pozīciju attiecībā pret minētajām iestādēm, šī sprieduma 36. punktā minētā rīcība var būt nopietna norāde uz šo iestāžu ļaunticību. Tādējādi ir svarīgi, lai kompetentā tiesa šajā ziņā varētu veikt nepieciešamās pārbaudes un vajadzības gadījumā izdarīt no tā izrietošos secinājumus.
38
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, Direktīvas 93/13 6. panta 1. punkts, lasot to efektivitātes principa kontekstā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, ja patērētājs nav spēris pirmstiesas soļus attiecībā pret pārdevēju vai piegādātāju, ar ko viņš ir noslēdzis līgumu, kurā ietverts negodīgs noteikums, patērētājam pašam jāsedz savi tiesāšanās izdevumi saistībā ar tiesvedību, ko viņš ir sācis pret pārdevēju vai piegādātāju, lai īstenotu savas Direktīvā 93/13 paredzētās tiesības, ja pārdevējs vai piegādātājs ir atzinis patērētāja prasību pirms iebildumu raksta iesniegšanas, lai gan ir konstatēts šī noteikuma negodīgums, ar nosacījumu, ka kompetentā valsts tiesa var ņemt vērā iedibinātu valsts judikatūru, kurā konstatēts analoģisku noteikumu negodīgums, un pārdevēja vai piegādātāja attieksmi, lai secinātu, ka pēdējais minētais ir rīkojies ļaunticīgi, un attiecīgajā gadījumā piespriestu tam atlīdzināt minētos tiesāšanās izdevumus.
Par tiesāšanās izdevumiem
39
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 6. panta 1. punkts, aplūkojot to efektivitātes principa kontekstā,
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, ja patērētājs nav spēris pirmstiesas soļus attiecībā pret pārdevēju vai piegādātāju, ar ko viņš ir noslēdzis līgumu, kurā ietverts negodīgs noteikums, patērētājam pašam jāsedz savi tiesāšanās izdevumi saistībā ar tiesvedību, ko viņš ir sācis pret pārdevēju vai piegādātāju, lai īstenotu savas Direktīvā 93/13 paredzētās tiesības, ja pārdevējs vai piegādātājs ir atzinis patērētāja prasību pirms iebildumu raksta iesniegšanas, lai gan ir konstatēts šī noteikuma negodīgums, ar nosacījumu, ka kompetentā valsts tiesa var ņemt vērā iedibinātu valsts judikatūru, kurā konstatēts analoģisku noteikumu negodīgums, un pārdevēja vai piegādātāja attieksmi, lai secinātu, ka pēdējais minētais ir rīkojies ļaunticīgi, un attiecīgajā gadījumā piespriestu tam atlīdzināt minētos tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.