62011CC0077
ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2013. gada 28. maijā (
1
)
Lieta C‑77/11
Eiropas Savienības Padome
pret
Eiropas Parlamentu
“Prasība atcelt tiesību aktu — Eiropas Parlamenta priekšsēdētāja akts saistībā ar Eiropas Savienības 2011. finanšu gada budžetu — Šī akta neatbilstība jaunajai budžeta procedūrai, kas izveidota ar LESD — Institucionālā līdzsvara neievērošana — Pilnvaru piešķiršanas principa un lojālas sadarbības pienākuma pārkāpums — Būtisku formas prasību pārkāpums — Budžeta pagaidu atstāšana spēkā”
I – Ievads
1.
Šajā lietā celtajā prasībā par to, kā tikusi īstenota Eiropas Savienības 2011. finanšu gada vispārējā budžeta pieņemšanas procedūra, puses ir Eiropas Savienības Padome un Eiropas Parlaments. Šī procedūra pirmo reizi pilnībā tika īstenota saskaņā ar LESD 314. pantu.
2.
Savā prasībā Padome lūdz Tiesu atcelt Parlamenta priekšsēdētāja aktu, ar kuru tiek paziņots par Eiropas Savienības 2011. finanšu gada vispārējā budžeta pieņemšanu galīgajā variantā (
2
). Tā vispirms apgalvo, ka LESD 314. pantā noteiktās tās prerogatīvas ir pārkāptas, jo saistībā ar 2011. finanšu gada budžeta pieņemšanu – pretēji tam, kas ir noteikts minētajā pantā, – netika pieņemts Parlamenta un Padomes leģislatīvs akts, kuru būtu parakstījušas abas iestādes. Tā arī apgalvo, ka nav ticis ievērots institucionālais līdzsvars, ir pieļauts pilnvaru piešķiršanas principa un iestāžu lojālas sadarbības pienākuma pārkāpums, un, pakārtoti, norāda uz būtisku formas prasību pārkāpumu.
3.
Šajos secinājumos es izklāstīšu iemeslus, kāpēc es uzskatu, ka Savienības 2011. gada budžeta pieņemšanas procedūra tika īstenota saskaņā ar LESD 314. pantā paredzētajiem noteikumiem. Konkrētāk, es ierosinu Tiesai noraidīt dažādos Padomes argumentus, ar kuriem tā mēģina pierādīt, ka papildus Parlamenta priekšsēdētāja aktam, ar kuru tiek paziņots, ka budžets ir pieņemts galīgajā variantā, ir jāpieņem Parlamenta un Padomes leģislatīvs akts, kuru paraksta abas iestādes, lai formalizētu faktu, ka minētās iestādes ir pieņēmušas budžetu.
II – Atbilstošās tiesību normas
4.
Saskaņā ar LES 13. panta 2. punktu “katra iestāde darbojas saskaņā ar Līgumos noteiktajām pilnvarām un atbilstīgi tajos izklāstītajām procedūrām, nosacījumiem un mērķiem. Iestādes īsteno pilnīgu savstarpēju sadarbību”.
5.
Saskaņā ar LES 14. panta 1. punktu “Eiropas Parlaments kopīgi ar Padomi veic likumdošanas un budžeta pieņemšanas funkcijas”. Simetriski LES 16. panta 1. punktā ir noteikts, ka “Padome kopā ar Eiropas Parlamentu veic likumdošanas un budžeta pieņemšanas funkcijas”.
6.
No LESD 288. panta pirmās daļas izriet, ka, “īstenojot Savienības pilnvaras, iestādes pieņem regulas, direktīvas un lēmumus, kā arī sniedz ieteikumus vai atzinumus”.
7.
Saskaņā ar LESD 289. panta 2. punktu “īpašos Līgumos noteiktos gadījumos Eiropas Parlamenta ar Padomes līdzdalību vai Padomes ar Eiropas Parlamenta līdzdalību pieņemta regula, direktīva vai lēmums ir īpaša likumdošanas procedūra”. Šī paša panta 3. punktā ir noteikts, ka “tiesību akti, kas pieņemti saskaņā ar īpašo likumdošanas procedūru, ir leģislatīvi akti”.
8.
Saskaņā ar LESD 296. panta pirmo daļu, “ja Līgumos nav noteikts, kāda veida akti ir jāpieņem, iestādes pašas to nolemj atkarībā no katra attiecīgā gadījuma, atbilstīgi piemērojamām procedūrām un ievērojot proporcionalitātes principu”. Šī paša panta trešajā daļā ir noteikts, ka, “izskatot leģislatīvo aktu projektus, Eiropas Parlaments un Padome atturas pieņemt aktus, kuri attiecīgajā jomā nav paredzēti ar atbilstīgu likumdošanas procedūru”.
9.
LESD 297. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“Leģislatīvos aktus, kas pieņemti saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru, paraksta Eiropas Parlamenta priekšsēdētājs un Padomes priekšsēdētājs.
Leģislatīvos aktus, kas pieņemti saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru, paraksta tās iestādes priekšsēdētājs, kura šos aktus pieņem.
[..]”
10.
LESD 314. pantā ir aprakstīta budžeta pieņemšanas procedūras norise. Saistībā ar izskatāmo prasību īpaša nozīme ir minētā panta pirmās daļas un 9. punkta noteikumiem.
11.
Saskaņā ar LESD 314. panta pirmo daļu:
“Eiropas Parlaments un Padome saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru nosaka Savienības gada budžetu saskaņā ar šādiem noteikumiem.”
12.
Savukārt LESD 314. panta 9. punkta teksts ir šāds:
“Kad šajā pantā paredzētā procedūra ir beigusies, Eiropas Parlamenta priekšsēdētājs paziņo, ka budžets ir pieņemts galīgajā variantā.”
III – Tiesvedības priekšvēsture
13.
Pēc sarakstes starp Padomi un Parlamentu, kas notikusi 2010. gada budžeta pieņemšanas procedūras laikā attiecībā uz ar Lisabonas līgumu ieviesto budžeta pieņemšanas procedūras grozījumu tvērumu, Padomes priekšsēdētājs 2010. gada 12. novembrī nosūtīja Parlamenta priekšsēdētājam vēstuli, kurā atgādināja, ka pēc minētā līguma stāšanās spēkā Padomes priekšsēdētājam un Parlamenta priekšsēdētājam būtu abiem jāparaksta tiesību akts, ar kuru nosaka Savienības gada budžetu, jo abas šīs iestādes ir minētā tiesību akta līdzautori. Minētais tiesību akts būtu jānošķir no Parlamenta priekšsēdētāja akta, ar ko saskaņā ar LESD 314. panta 9. punktu paziņo, ka budžets ir pieņemts galīgajā variantā.
14.
Padome 2010. gada 10. decembrī pieņēma savu nostāju par jauno Savienības 2011. finanšu gada budžeta projektu. Šai nostājai tā pievienoja Parlamenta un Padomes lēmuma par Eiropas Savienības 2011. finanšu gada vispārējo budžetu projektu. Minētajā lēmuma projektā bija tikai viens pants, kurā bija norādīts, ka šis budžets ir noteikts saskaņā ar minētā lēmuma pielikumu un tas ir jāparaksta abu iestāžu priekšsēdētājiem.
15.
Parlamenta priekšsēdētājs 2010. gada 14. decembrī atbildēja uz Padomes priekšsēdētāja 2010. gada 12. novembra vēstuli. Viņš īpaši norādīja, ka, viņaprāt, Lisabonas līgums nekādi nav mainījis to, ka tieši Parlamenta priekšsēdētājs paziņo par budžeta pieņemšanu galīgajā variantā un, to darot, paraksta budžetu. Parlamenta priekšsēdētājs līdz ar to norādīja Padomes priekšsēdētājam, ka viņš nepiekrīt viņa viedoklim par to, ka Savienības budžets ir jāparaksta abu šo iestāžu priekšsēdētājiem.
16.
Parlaments 2010. gada 15. decembra plenārsēdē apstiprināja Padomes nostāju bez grozījumiem. Pēc minētā Parlamenta balsojuma amatā esošais Padomes priekšsēdētājs paziņoja: “Parlaments tātad ir apstiprinājis Padomes nostāju attiecībā uz 2011. gada budžeta projektu bez grozījumiem. Acīmredzami, ka Padomes vārdā es varu tikai atzinīgi novērtēt mūsu kopīgo vienošanos par 2011. gada budžetu”. Tajā pašā dienā Parlamenta priekšsēdētājs parakstīja aktu, ar kuru paziņoja, ka LESD 314. pantā noteiktā procedūra ir izpildīta un ka Savienības 2011. finanšu gada vispārējais budžets ir pieņemts galīgajā variantā.
17.
Tāpat 2010. gada 15. decembrī Padomes priekšsēdētājs nosūtīja Parlamenta priekšsēdētājam vēstuli, kurā atzinīgi novērtēja pozitīvo Parlamenta pozitīvo balsojumu par 2011. gada budžeta projektu un atgādināja, ka Līgumā par Eiropas Savienības darbību ir paredzēts, ka budžetu nosaka Parlaments un Padome. Tāpēc šai vēstulei viņš pievienoja Eiropas Parlamenta un Padomes lēmuma, ar ko nosaka Eiropas Savienības 2011. finanšu gada vispārējo budžetu, projektu, kuru pats parakstīja, un bija paredzēts, ka to parakstīs arī Parlamenta priekšsēdētājs. Tomēr tas netika izdarīts.
18.
Tāpēc Padome nolēma celt šo prasību, lai tiktu atcelts akts, ar kuru 2010. gada 15. decembrī Parlamenta priekšsēdētājs paziņoja, ka LESD 314. pantā noteiktā procedūra ir izpildīta un ka Savienības 2011. finanšu gada vispārējais budžets ir pieņemts galīgajā variantā.
19.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2011. gada 29. jūnija rīkojumu Spānijas Karalistei tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.
IV – Par prasību
A – Divas izvirzītās tēzes
20.
Divas tēzes, kuras aizstāv attiecīgi Padome un Parlaments, galvenokārt balstās uz viedokļu atšķirībām par to, kā jāsaskaņo divi LESD 314. panta noteikumi, proti, šī panta pirmā daļa un 9. punkts.
21.
Padome balstās uz LESD 314. panta pirmo daļu, skatot to kopā ar vairākām citām Līgumu normām, apgalvojot, ka, lai tiktu noteikts budžets, Parlamentam un Padomei ir kopīgi jāpieņem leģislatīvs akts, ko paraksta abi šo iestāžu priekšsēdētāji. LESD 314. panta 9. punktā paredzēto Parlamenta priekšsēdētāja aktu, ar kuru tiek paziņots, ka budžets ir pieņemts galīgajā variantā, nevarot pielīdzināt tiesību aktam par budžeta pieņemšanu. Tas esot vienīgi Parlamenta priekšsēdētāja deklaratīvs dokuments, kas tiekot izdots pēc tam, kad abas iestādes ir parakstījušas leģislatīvu aktu par budžeta pieņemšanu.
22.
Turpretī Parlaments atsaucas uz minētā 314. panta 9. punktu un Tiesas interpretāciju attiecībā uz EK līgumā ietverto tiesību normu, kas šajā ziņā būtībā bija identiska, lai aizstāvētu domu, ka, kaut arī patiešām ir jāpanāk abu iestāžu vienošanās, LESD 314. pantā tomēr nav noteikts pienākums šo vienošanos formalizēt ar Parlamenta un Padomes leģislatīvu aktu. Tikai Parlamenta priekšsēdētāja akts, kas izdots saskaņā ar LESD 314. panta 9. punktu, varot pēc procedūras likumības pārbaudes apstiprināt budžeta pieņemšanu galīgajā variantā un radīt tam tiesiskas sekas.
23.
Aplūkosim sīkāk Padomes un Parlamenta savu tēžu pamatojumam izvirzītos argumentus.
1) Padomes argumenti
24.
Savas prasības atbalstam Padome izvirza četrus pamatus, proti, LESD 314. panta, to aplūkojot kopsakarā ar vairākām citām Līgumu normām, pārkāpumu, jo nav pieņemts Parlamenta un Padomes leģislatīvs akts, kuru būtu kopīgi parakstījušas abas iestādes, ar minēto pantu izveidotā institucionālā līdzsvara neievērošanu, LES 13. panta 2. punktā paredzētā pilnvaru piešķiršanas principa un iestāžu lojālas sadarbības pienākuma pārkāpumu, kā arī, pakārtoti, būtisku formas prasību pārkāpumu. Tā kā minēto prasības pamatu atbalstam izvirzītie argumenti lielā mērā pārklājas, tad, lai izvairītos no atkārtošanās, būtu lietderīgi tos visus izklāstīt vienlaicīgi. Tāpat es rīkošos savā novērtējumā, lai mākslīgi nesadalītu minēto argumentu pamatotības izvērtējumu.
25.
Padome uzskata, ka Eiropas Savienības gada budžets un budžeta grozījumi tagad ir jānosaka, abām iestādēm kopīgi pieņemot leģislatīvu aktu, kuram abas iestādes ir autori. Šis akts saskaņā ar LESD 297. panta 1. punkta otro daļu esot jāparaksta to priekšsēdētājiem. Tā kā LESD 314. pantā paredzētajā īpašajā likumdošanas procedūrā iesaistītie autori atbilstoši šim pantam esot gan Parlaments, gan Padome, akts, ar kuru noteikts budžets, esot jāparaksta abu šo iestāžu priekšsēdētājiem.
26.
Tāpēc akts, ar kuru ir noteikts 2011. gada budžets, esot nelikumīgs, jo tas esot netipisks un neleģislatīvs akts, kuru izdevis un parakstījis tikai Parlamenta priekšsēdētājs, pārkāpjot LESD 314. un 288. pantu, 289. panta 2. un 3. punktu, 296. panta pirmo un trešo daļu un 297. panta 1. punkta otro daļu, kā arī LES 13. panta 2. punktu.
27.
Padome uzskata, ka saskaņā ar LESD 314. pantu ir jāpieņem leģislatīvs akts un ka šāds akts var būt tikai regula, direktīva vai lēmums, kā tas ir norādīts LESD 289. panta 2. punktā. Lisabonas līgumā neesot paredzēti nekādi izņēmumi attiecībā uz tiesību aktu, kas var būt pieņemti īpašajā likumdošanas procedūrā, juridiskajām formām un neesot ļauts pieņemt sui generis leģislatīvu aktu vai arī vienkārši sui generis tiesību aktu. Turklāt no LESD 289. panta 3. punkta izrietot, ka LESD 314. pantā paredzētajā īpašajā likumdošanas procedūrā jāpieņem leģislatīvs akts.
28.
Padome uzsver, ka no LESD 314. panta pirmās daļas, it īpaši no vārda “nosaka” [“établissent” franču valodā] lietošanas daudzskaitlī, izriet, ka šajā pantā paredzētā īpašā likumdošanas procedūra no citām LESD paredzētajām īpašajām likumdošanas procedūrām atšķiras ar to, ka tajā ir iesaistīti divi galvenie subjekti. Nevienam no tiem neesot priekšrocības attiecībā uz otru. Norādot uz šīs procedūras līdzībām un īpatnībām salīdzinājumā ar parasto likumdošanas procedūru, Padome kvalificē LESD 314. pantā paredzēto procedūru kā “vienkāršota koplēmuma” procedūru.
29.
Sajaucot aktu, ar kuru Parlamenta priekšsēdētājs paziņo, ka budžets ir pieņemts galīgajā variantā, un leģislatīvo aktu, ar ko nosaka budžetu, Padomei tiekot liegts īstenot Līgumā tai piešķirtās prerogatīvas un tāpēc tiekot pārkāpts LESD 314. pants. Lai gan Padome atzīst, ka Parlamenta priekšsēdētājam saskaņā ar LESD 314. panta 9. punktu ir jāpaziņo, ka budžets ir pieņemts galīgajā variantā, šāds konstatējums vai paziņojums, pēc Padomes domām, nevarot tikt pielīdzināts pieņemšanai.
30.
Padome uzskata, ka Parlamenta priekšsēdētāja akts, ar kuru tiek oficiāli paziņots, ka abi Eiropas Savienības gada budžeta līdzautori to ir kopīgi noteikuši, ir būtiska budžeta pieņemšanas procedūras formalitāte un nosacījums, lai leģislatīvais akts stātos spēkā. Tomēr runa esot par Parlamenta priekšsēdētāja saistošo kompetenci tādā ziņā, ka pēc tam, kad abi līdzautori ir pieņēmuši un parakstījuši leģislatīvo aktu, paziņojums par budžeta pieņemšanu galīgajā variantā esot dokuments, kas obligāti jāpieņem.
31.
Saistībā ar Tiesas 1986. gada 3. jūlija spriedumu lietā Padome/Parlaments (
3
), it īpaši tā daļu, kurā noteikts, ka “tieši Parlamenta priekšsēdētājs oficiāli paziņo, ka budžeta pieņemšanas procedūra ir beigusies, pieņemot budžetu galīgajā variantā, un tādējādi padara budžetu saistošu gan iestādēm, gan dalībvalstīm”, Padome norāda, ka minētais apgalvojums iekļāvās konkrētajā kontekstā un ka turklāt līdz ar secīgiem Līgumu grozījumiem minētā judikatūra ir novecojusi. Īpaši Lisabonas līgums piedāvājot jaunu skatījumu uz aktu, ar kuru pieņem budžetu, tā autoriem un tādējādi arī tā parakstīšanu.
32.
Padome atsaucas arī uz LESD 296. panta pirmo daļu, lai pamatotu savu argumentu par to, ka saskaņā ar šo normu aktam, ar kuru nosaka budžetu, ir jābūt kopīgam lēmumam, ko pieņem abas iestādes. Tādējādi minētā tiesību norma, ko nevarot nepiemērot, motivējot ar to, ka LESD 314. pants ir lex specialis, neesot tikusi ievērota.
33.
Runājot par institucionālā līdzsvara principu, Padome uzsver, ka, tā kā obligātie izdevumi vairs netiek nošķirti no neobligātajiem izdevumiem, abas budžeta lēmējinstitūcijas daļas tagad ir vienlīdzīgas un tām ir vienādas pilnvaras, kuras tās īsteno saskaņā ar koplēmuma procedūru, lai laikus panāktu savstarpēju vienošanos par Savienības finansējumu nākamajā finanšu gadā. Ar LESD 314. pantu Līgumā ne tikai esot iekļauta līdzšinējā prakse, bet arī esot ieviests jauns līdzsvars starp abām budžeta lēmējinstitūcijas daļām. Nevienai no iestādēm nevarot būt galavārds par kopīgi pieņemamu tiesību aktu.
34.
Prasība izdot oficiālu aktu ar saistošu spēku, pamatojoties uz Līgumiem, nenozīmējot tikai LESD 288. panta un 289. panta 2. punkta ievērošanu, bet arī atspoguļojot jaunu līdzsvaru, kas iestādēm un to struktūrvienībām ir jāievēro. Apstākļi, kādos Parlamenta priekšsēdētājs paziņoja, ka galīgajā variantā ir pieņemts 2011. finanšu gada budžets, liecina, ka minētais priekšsēdētājs, būdams savas iestādes struktūrvienība, nav izpildījis šo pienākumu. Tādējādi minētā priekšsēdētāja izdotais akts esot jāatceļ.
35.
Runājot par pilnvaru piešķiršanas principa un lojālas sadarbības pienākuma, kas ir noteikti LES 13. panta 2. punktā, pārkāpumu, Padome apgalvo, ka Parlamenta priekšsēdētāja izdotais akts pārsniedz pilnvaras, kādas viņam ir piešķirtas grozītajos Līgumos, un tajā nav ievērotas Līgumos paredzētās procedūras, nosacījumi un mērķi. LESD 314. panta ietvaros šī panta 9. punktā paredzēto oficiālo formalitāti nevarot pārvērst par vienpusēju tiesību aktu, ar kuru pieņem budžetu.
36.
Padome arī uzskata, ka Parlaments nav izpildījis pienākumu nodrošināt lojālo sadarbību, kādai ir jāvalda attiecībās starp iestādēm. Tā it īpaši apgalvo, ka Parlaments neatbalstīja tās centienus rast Līgumiem atbilstošu, abpusēji pieņemamu risinājumu, kurā būtu ievērotas gan iestāžu pilnvaras, gan Parlamenta priekšsēdētāja prerogatīvas. Tā arī norāda, ka Parlamenta priekšsēdētājs neinformēja Padomes priekšsēdētāju par viņa 2010. gada 14. decembra vēstules saturu dienā, proti, 2010. gada 15. decembrī, kad notika balsojums par budžetu plenārsēdē, kurā viņš arī piedalījās. Padome arī norāda, ka šo Parlamenta priekšsēdētāja vēstuli Padomes priekšsēdētājs saņēma tikai 2010. gada 17. decembrī, t.i., divas dienas pēc paziņojuma par to, ka galīgā variantā ticis pieņemts 2011. finanšu gada budžets.
37.
Gadījumā, ja Tiesa noraidītu Padomes pamattēzi, tā pakārtoti apgalvo, ka Parlamenta priekšsēdētāja izdotais akts būtu jāatceļ būtisku formas prasību pārkāpuma dēļ. Padome it īpaši uzskata, ka no brīža, kad viņš tika pilnībā informēts par Parlamenta un Padomes domstarpībām par to, kāda veida akts ir jāizdod, pieņemot budžetu, un par tā parakstīšanu, Parlamenta priekšsēdētājs nevarēja paziņot, ka 2011. finanšu gada budžeta pieņemšanas procedūra ir beigusies. Padome norāda, ka Parlamenta priekšsēdētājs plenārsēdē neinformēja savu iestādi ne par Padomes nostāju, kuru tā atgādināja savā 2010. gada 12. novembra vēstulē, ne arī par Padomes priekšsēdētāja pēdējo iniciatīvu, kas tika izteikta tajā pašā dienā, kad Parlaments balsoja par budžeta projektu, un kas bija vērsta uz to, lai rastu risinājumu strīdā. Tā kā Padomes nostāja par budžeta projektu ietvēra lēmuma, ar kuru abas iestādes pieņemtu budžetu, projektu, Padome norāda, ka Parlamenta priekšsēdētājs izdeva savu aktu laikā, kad budžeta pieņemšanas procedūra vēl nebija pabeigta, jo vēl nebija panākta abu iestāžu vienošanās par akta, ar kuru pieņem budžetu, veidu un par tā parakstīšanu. Šī iemesla dēļ Parlamenta priekšsēdētāja akts esot prettiesisks.
38.
Visbeidzot, tā kā Padomes un Parlamenta strīds neattiecas uz 2011. gada budžeta saturu, Padome gadījumā, ja Tiesa nolemtu atcelt Parlamenta priekšsēdētāja aktu, lūdz Tiesu atstāt spēkā 2011. gada budžetu līdz brīdim, kad tiks novērsts konstatētais prettiesiskums, piemērojot LESD 264. panta otro daļu.
2) Parlamenta argumenti
39.
Parlaments apstrīd tēzi, ka vienošanās starp Parlamentu un Padomi rezultātā būtu bijis jāpieņem leģislatīvs akts, ko kopīgi būtu parakstījuši abu šo iestāžu priekšsēdētāji un kas varētu būt tikai regula, direktīva vai lēmums saskaņā ar LESD 289. panta 2. punktu.
40.
Tas uzskata, ka budžeta pieņemšanas procedūra ir sui generis. LESD 314. panta 9. punktā paredzētais Parlamenta priekšsēdētāja akts ir vienīgais akts, ar kuru budžetam tiekot piešķirts saistošs spēks “gan [attiecībā uz] iestādēm, gan dalībvalstīm”, kā to uzsvērusi Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā Padome/Parlaments (
4
), kas, pēc Parlamenta domām, ir aktuāls arī pēc Lisabonas līguma stāšanās spēkā. Parlamenta priekšsēdētāja aktam tātad esot konstitutīvs raksturs. Ja Līguma autori būtu vēlējušies mainīt Parlamenta pilnvaras attiecībā uz budžeta pieņemšanu galīgajā variantā, viņi LESD 314. panta 9. punktā nebūtu atstājuši normu, kas ir analoga bijušajam EKL 272. panta 7. punktam.
41.
Parlaments uzskata, ka tā priekšsēdētāja akts nozīmē budžeta pieņemšanu, jo bez šī pēdējā akta budžets nebūtu “pieņemts galīgajā variantā” LESD 314. panta 9. punkta izpratnē. Tas norāda, ka Parlamenta priekšsēdētāja akts ir pieņemts, viņam pildot savas pilnvaras, proti, pilnvaras paziņot, ka budžets ir pieņemts galīgajā variantā. Tas nozīmē, ka Parlamenta priekšsēdētājs pārbauda procedūras likumību un budžeta atbilstību Līgumam. Šīs pilnvaras neesot tikai simboliskas, turklāt Tiesa to atzinusi par “patstāvīgu tiesību aktu” (
5
).
42.
Parlaments turklāt uzskata, ka, lai gan LESD 314. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka Eiropas Parlaments un Padome lemj saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru, tajā nav paredzēts, ka ir jāpieņem regula, direktīva vai lēmums. Ja tas tā būtu, tad Līguma autori būtu to skaidri norādījuši.
43.
Runājot par apgalvoto LESD 296. panta pirmās daļas pārkāpumu, Parlaments uzskata, ka šī norma nav piemērojama attiecībā uz budžetu, jo attiecībā pret minēto normu LESD 314. pants ir lex specialis. Tas, ka Līguma autori nav paredzējuši leģislatīva akta veidu, esot apzināta izvēle. Proti, lai gan Konventā par Eiropas nākotni un Līgumā par Konstitūciju Eiropai bija paredzēts “eirolikums” par Savienības budžetu, 2007. gada starpvaldību konference šajā jautājumā esot vēlējusies atstāt bijušajā EKL 272. pantā ietverto pieeju. Parlaments piebilst, ka tas būtu ļoti pārsteidzoši vai pat neticami, ka Līguma autori būtu vēlējušies atstāt iestādēm iespēju izvēlēties katrā atsevišķā gadījumā tiesību akta veidu, it īpaši tad, ja runa ir par tādu politiskas un institucionālas nozīmes aktu kā Savienības budžets, kurš tiek pieņemts katru gadu. Turklāt esot jāņem vērā budžeta būtība, kas galvenokārt ir grāmatvedības dokuments ar tāmēm par visiem ieņēmumiem un izdevumiem, kuri ir veicami noteiktā laika posmā. Pēc Parlamenta priekšsēdētāja veiktās pārbaudes par procedūras atbilstību Līgumam šis dokuments tiekot pievienots aktam, ar kuru tas tiek pieņemts, proti, aktam, ar kuru Parlamenta priekšsēdētājs paziņo, ka budžets ir pieņemts galīgajā variantā.
44.
Parlaments uzskata, ka regulas, direktīvas vai lēmuma jēdzieni, kādi tie izriet no LESD 288. panta, neatbilst budžeta specifiskumam. Šajā ziņā Parlaments norāda, ka atšķirībā no jebkura cita veida tiesību aktiem budžetā ir ietvertas tikai tāmes par ieņēmumiem un izdevumiem. Pamatakts esot iepriekš jāpieņem tikai tālab, lai izpildītu budžetā paredzētās apropriācijas. Tas liecinot par likumdošanas procesa nodalīšanu no budžeta pieņemšanas procedūras. Šajā ziņā Eiropas Parlaments norāda, ka budžets tiek pieņemts saskaņā ar sui generis procedūru, kas ir īpaši pielāgota minētā instrumenta būtībai un lomai. Šajā procedūrā īpaši tiekot ņemts vērā, ka izstrādājamais dokuments pēc būtības ir grāmatvedības dokuments, kā arī nepieciešamība nodrošināt instrumenta pieņemšanu līdz gada beigām.
45.
Runājot par apgalvoto prasību, ka akts, ar kuru tiek pieņemts budžets, būtu jāparaksta abu iestāžu priekšsēdētājiem, Parlaments uzsver, ka saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru pieņemto leģislatīvo aktu īpatnība ir tāda, ka tos neparaksta Parlamenta un Padomes priekšsēdētāji, jo atbilstoši LESD 297. panta 1. punktam minētā prasība attiecas tikai uz aktiem, kas pieņemti saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru. Turklāt LESD 314. pantā nekur neesot paredzēts, ka Padomes priekšsēdētājam ir tiesības kopīgi parakstīt budžetu. Esot arī jāsaglabā LESD 314. panta 9. punkta lietderīgā iedarbība, jo attiecībā pret LESD 297. pantu šī norma ir lex specialis.
46.
Tā kā budžeta pieņemšanas procedūru nevar pielīdzināt parastajai likumdošanas procedūrai, būtu kļūdaini apgalvot – kā to dara Padome –, ka nevienai iestādei nav galavārda par kopīgi pieņemamu aktu. Parlaments šajā ziņā norāda, ka LESD 314. panta 7. punkta d) apakšpunktā ir paredzēts gadījums, kad Parlamenta priekšsēdētājs var paziņot, ka budžets ir pieņemts, lai gan tikai Parlaments apstiprina kopīgo dokumentu, bet Padome to noraida. Šāds gadījums pierādot, ka budžets var tikt pieņemts un to var parakstīt Parlamenta priekšsēdētājs, nepastāvot prasībai par Padomes piekrišanu.
47.
Tas, ka Parlaments un Padome kopīgi parakstītu lēmumu, nebūtu loģiski procedūrā, kurā ir paredzēta iespēja pieņemt budžetu pat tad, ja Padome noraida kopīgo dokumentu. LESD 314. panta 7. punkta d) apakšpunkts esot atbilde uz vienkāršu prasību, proti, ka budžets ir jāpieņem līdz gada beigām, lai nebūtu jāizmanto tā sauktā “provizorisko divpadsmitdaļu” sistēma. Tā vietā, lai ieviestu divas dažādas procedūras – vienu gadījumam, ja Parlaments un Padome ir panākuši vienošanos, un otru gadījumam, kad ir jāpiemēro LESD 314. panta 7. punkta d) apakšpunkts – Līguma autori esot izvēlējušies vienu procedūru, proti, procedūru, kurā Parlamenta priekšsēdētājs paziņo, ka budžets ir pieņemts galīgajā variantā, izdodot īpašu, objektīvu tiesību aktu, lai gan šajā procedūrā kopīgi darbojas abas šīs iestādes.
48.
Parlaments arī uzskata, ka tas nav pārkāpis pilnvaru piešķiršanas principu, bet rīkojies saskaņā ar LESD 314. panta 9. punktu, kad paziņoja, ka budžeta pieņemšanas procedūra ir beigusies, un parakstīja budžetu. Tas uzskata, ka, ja tas būtu akceptējis, ka abu iestāžu priekšsēdētāji oficiāli pieņem un paraksta autonomu leģislatīvu aktu, tādu kā regula, direktīva vai lēmums, kā tas ir gadījumā, kad tiek pieņemts akts parastajā procedūrā, tas būtu rīkojies ultra vires un būtu pārkāpis LESD 314. pantu, tādējādi atņemot šī panta 9. punktam jēgu.
49.
Turklāt Parlaments uzskata, ka Padomes arguments par to, ka tas esot pārkāpis LES 13. panta 2. punktā paredzēto lojālas sadarbības principu, ir acīmredzami nepamatots. Parlaments un tā priekšsēdētājs esot tikai vēlējušies ievērot LESD 314. pantu. Turklāt Parlaments norāda, ka tā priekšsēdētājs ir izskaidrojis savu nostāju, atbildot uz Padomes izteikto lūgumu, savā 2010. gada 14. decembra vēstulē. Parlaments arī norāda, ka 2010. gada 15. decembrī, kad notika balsojums par 2011. gada budžetu, Padomes priekšsēdētājs neizvirzīja jautājumu par leģislatīva akta pieņemšanu vai par parakstīšanu. Viņš tikai atzinīgi novērtēja abu iestāžu panākto vienošanos. Tikai pēc tam, ka plenārsēdes laikā budžets tika parakstīts, Padomes priekšsēdētājs nosūtīja Parlamenta priekšsēdētājam vēstuli, pielikumā pievienojot Parlamenta un Padomes lēmumu ar savu parakstu, lai gan viņam bija zināms Parlamenta priekšsēdētāja viedoklis par budžeta parakstīšanu.
50.
Visbeidzot, attiecībā uz apgalvoto būtisku formas prasību pārkāpumu Parlaments apgalvo, ka tas ir izpildījis savu uzdevumu, kas ir paredzēts LESD 314. panta 9. punktā, paziņojot, ka abas iestādes ir panākušas vienošanos un ka pieņemšanas procedūra ir bijusi pareiza.
B – Mans vērtējums
51.
Kā minēju iepriekš, Padomes un Parlamenta strīda pamatā galvenokārt ir grūtības, kas sākotnēji šķietami var rasties, saskaņojot divas LESD 314. panta normas. Pirmā norma ir ietverta LESD 314. panta pirmajā daļā, kurā – atgādināšu – ir paredzēts, ka “Eiropas Parlaments un Padome saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru nosaka Savienības gada budžetu saskaņā ar šādiem noteikumiem”. Otrā norma ir atrodama LESD 314. panta 9. punktā, kurā ir noteikts, ka, “kad šajā pantā paredzētā procedūra ir beigusies, Eiropas Parlamenta priekšsēdētājs paziņo, ka budžets ir pieņemts galīgajā variantā”.
52.
Pirmajā no šīm divām normām ir no jauna formulēta Parlamenta un Padomes loma Savienības gada budžeta noteikšanā, savukārt otrā norma atbilst bijušajam EKL 272. panta 7. punktam, kura teksts tajā ir pārņemts, izņemot vienu atšķirību – kura, manuprāt, nav būtiska –, proti, darbības vārda “arrêté” [pieņemts] vietā tiek lietots darbības vārds “adopté” [pieņemts] (
6
). Tātad pilnvarām paziņot, ka budžets ir pieņemts galīgajā variantā, kuras Parlamenta priekšsēdētājs saglabā, ir jābūt saskaņā ar apgalvojumu, ka Parlaments un Padome tagad ir uzskatāmi par Eiropas Savienības gada budžeta, to aplūkojot kopumā, līdzautoriem, jo obligāto un neobligāto izdevumu nošķiršana tikusi atcelta. Viens no šīs prasības mērķiem tātad ir nodrošināt LESD 314. panta 9. punkta lietderīgo iedarbību, vienlaikus ievērojot, ka Padome un Parlaments ir budžeta līdzautori.
53.
Es uzreiz norādīšu, ka, manuprāt, apgalvojums, ka Parlaments un Padome kopīgi nosaka budžetu, nenozīmē, ka, lai to pieņemtu, ir jāpieņem tāds leģislatīvs akts kā regula, direktīva vai lēmums LESD 288. panta izpratnē, kas būtu jāparaksta abu šo iestāžu priekšsēdētājiem.
54.
Proti, es uzskatu, ka šai Padomes tēzei nav nekāda skaidri noteikta pamatojuma LESD 314. panta tekstā. Tādējādi Līguma autori nav izvēlējušies skaidri norādīt, ka Parlaments un Padome, lemjot saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru, Savienības gada budžetu nosaka ar regulu, direktīvu vai lēmumu.
55.
Tas, ka nav norādīts tāda akta veids, ar kuru Eiropas Parlaments un Padome nosaka Savienības gada budžetu, ir arī būtiska atšķirība no Līguma par Konstitūciju Eiropai, kura I‑56. pantā un III‑404. panta pirmajā daļā bija paredzēts, ka “eirolikumā nosaka Savienības gada budžetu”.
56.
Tā kā LESD 314. pantā nav skaidri norādīts, ka, lai formalizētu budžeta pieņemšanu, ir jāpieņem leģislatīvs akts, kuru kopīgi paraksta Parlamenta un Padomes priekšsēdētāji, ir jāpārbauda, vai – kā to ierosina Eiropas Padome – norāde šī panta pirmajā daļā par to, ka budžetu nosaka saskaņā ar “īpašu likumdošanas procedūru”, var apstiprināt Padomes tēzi.
57.
Ja šī norāde tiek salīdzināta ar LES 14. panta 1. punktu un LES 16. panta 1. punktu, sākotnēji tā var radīt neizpratni. Proti, kaut arī šajās divās normās ir nošķirtas likumdošanas un budžeta pieņemšanas funkcijas, LESD 314. panta pirmās daļas formulējums liek domāt, ka budžeta pieņemšanas procedūra jāiekļauj likumdošanas procedūru kategorijā. Padome no šīs budžeta pieņemšanas procedūras pielīdzināšanas likumdošanas procedūrai secina, ka, tai beidzoties, ir jāpieņem leģislatīvs akts, kas jāizvēlas no aktiem, kuri ietverti LESD 288. pantā minētajā sarakstā, un kopīgi jāparaksta Parlamenta un Padomes priekšsēdētājiem. Es nepiekrītu šim viedoklim.
58.
Ja ņem vērā LESD 289. panta 3. punkta formulējumu, kurā noteikts, ka “tiesību akti, kas pieņemti saskaņā ar īpašo likumdošanas procedūru, ir leģislatīvi akti”, šķiet, būtu pareizi apgalvot, ka, tā kā budžeta pieņemšanas procedūra pieder likumdošanas procedūru kategorijai, tai beidzoties, ir jāpieņem leģislatīvs akts.
59.
Tomēr es neuzskatu, ka tam ir jābūt leģislatīvam aktam, kuru kopīgi paraksta Parlamenta un Padomes priekšsēdētāji.
60.
Šajā ziņā es uzsveru, ka no LESD 297. panta 1. punkta pirmās un otrās daļas var tikt secināts, ka, lai gan kopīga parakstīšana patiešām ir norma, kas piemērojama parastajā likumdošanas procedūrā, tas tā nav gadījumā, kad leģislatīvi akti tiek pieņemti saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru. Šis konstatējums atbilst LESD 289. panta 2. punkta loģikai, proti, ka atšķirībā no parastās likumdošanas procedūras, kas ietver Parlamenta un Padomes kopīgu leģislatīva akta pieņemšanu, īpašai likumdošanas procedūrai ir raksturīgs tas, ka tikai viena no minētajām iestādēm, bet otrai piedaloties, pieņem leģislatīvu aktu. Ja Līguma autori tiešām būtu vēlējušies noteikt koplēmuma procedūru, kas ietvertu Parlamenta un Padomes kopīgi parakstītu leģislatīvu aktu, tie būtu paredzējuši, ka parastās likumdošanas procedūras noteikumi ir piemērojami budžeta pieņemšanas procedūrai.
61.
Norāde, ka Savienības gada budžetu nosaka saskaņā ar īpašu likumdošanas procedūru, ir paredzēta tieši tāpēc, lai uzsvērtu, ka budžeta pieņemšanas procedūra, pat ja tā balstās uz LESD 294. pantā noteikto parastās likumdošanas procedūras norisi, piemēram, attiecībā uz Samierināšanas komitejas sasaukšanu gadījumā, ja Parlaments un Padome nevar vienoties, tomēr no tās ir nošķirama.
62.
Ir taisnība, ka runa ir par likumdošanas procedūru tādā nozīmē, ka tajā piedalās divas likumdevējas institūcijas daļas, kas ir arī divas budžeta lēmējinstitūcijas daļas, un ka, procedūrai beidzoties, ir jāpieņem leģislatīvs akts. Tomēr šī procedūra tiek saukta par “īpašu” tādā nozīmē, ka tā ir pielāgota īpašām prasībām, kas raksturīgas budžeta funkcijai, un tāda instrumenta, kādu veido budžets, specifiskumam.
63.
Līguma autori tādējādi ir noteikuši īpašu procedūru, kuras dažādie posmi atbilst budžeta, kas ir paredzēšanas un apstiprināšanas akts (
7
), specifikai, prasībai īstenot procedūru ātri, lai tiktu nodrošināts, ka balsojums par budžetu notiek pirms nākamā finanšu gada sākuma, kā arī nepieciešamībai panākt rezultātu, pārvarot iespējamās nesaskaņas starp Parlamentu un Padomi.
64.
Šīs procedūras īstenošanai ir saspringts grafiks, un tā ir organizēta tā, lai laikus panāktu Parlamenta un Padomes vienošanos, pēc iespējas nepieļaujot provizorisko divpadsmitdaļu sistēmas izmantošanu nākamajā finanšu gadā (
8
).
65.
Parlaments un Padome var panākt vienošanos dažādos posmos. Labākajā gadījumā tas notiek tad, kad Parlaments apstiprina Padomes nostāju pirmā posma beigās saskaņā ar LESD 314. panta 4. punkta a) apakšpunktu (
9
). Ja Parlaments pieņem grozījumus ar tā locekļu balsu vairākumu, tiek sasaukta Samierināšanas komitejas sēde, izņemot gadījumus, kad Padome informē Parlamentu, ka tā ir pieņēmusi visus tā grozījumus (
10
).
66.
Kad sanāk Samierināšanas komiteja, sākas otrais posms; tajā tiek mēģināts panākt vienošanos par kopīgu dokumentu starp Padomes locekļiem vai to pārstāvjiem un locekļiem, kas pārstāv Parlamentu (
11
). Ja Samierināšanas komiteja 21 dienas laikā pēc tās sasaukšanas panāk vienošanos par kopīgu dokumentu, Parlamentam un Padomei pēc vienošanās katram ir četrpadsmit dienas, lai pieņemtu apspriežamo tiesību aktu saskaņā ar kopīgo dokumentu (
12
).
67.
Tad var rasties dažādas situācijas.
68.
Ja gan Parlaments, gan Padome apstiprina kopīgo dokumentu vai nepieņem lēmumu vai ja viena no šīm iestādēm apstiprina kopīgo dokumentu, bet otra nepieņem lēmumu, budžets tiek uzskatīts par galīgi pieņemtu saskaņā ar kopīgo dokumentu (
13
).
69.
Turpretī, ja Parlaments ar visu tā locekļu vairākumu un Padome noraida kopīgo dokumentu vai ja viena no šīm iestādēm noraida kopīgo dokumentu, bet otra nepieņem lēmumu, budžetu nevar uzskatīt par galīgi pieņemtu un Komisijai jāiesniedz jauns budžeta projekts (
14
). Tas pats notiek, ja Parlaments ar visu tā locekļu vairākumu noraida kopīgo dokumentu, bet Padome to apstiprina (
15
).
70.
Turpretī, ja Padome noraida kopīgo dokumentu, bet Parlaments to apstiprina, tas ne vienmēr liedz pieņemt budžetu. Proti, ja Padome noraida kopīgo dokumentu, šo noraidījumu var pārvarēt, izpildot zināmus nosacījumus. Piemēram, LESD 314. panta 7. punkta d) apakšpunktā ir paredzēts, ka Parlaments ar visu tā locekļu vairākumu un trijām piektdaļām nodoto balsu var nolemt apstiprināt visus šī paša panta 4. punkta c) apakšpunktā minētos grozījumus vai dažus no tiem. LESD 314. panta 7. punkta d) apakšpunktā ir arī precizēts, ka, ja kāds no Parlamenta grozījumiem netiek apstiprināts, attiecībā uz budžeta pozīciju, ko skar šis grozījums, par pieņemtu tiek uzskatīta Samierināšanas komitejas nostāja. Budžetu uzskata par galīgi pieņemtu uz šā pamata.
71.
Visbeidzot, ja LESD 314. panta 5. punktā minētās divdesmit vienas dienas laikā Samierināšanas komiteja nevienojas par kopīgu dokumentu, Komisija iesniedz jaunu budžeta projektu (
16
).
72.
No šā budžeta pieņemšanas procedūras apraksta, kāda tā tagad ir noteikta LESD 314. pantā, es secinu, ka budžetu var pieņemt tikai tad, ja ir panākta Parlamenta un Padomes vienošanās. Pat īpašajā gadījumā, kurš minēts LESD 314. panta 7. punkta d) apakšpunktā, kurā ir paredzētas Parlamenta pilnvaras neņemt vērā, ka Padome ir noraidījusi kopīgo dokumentu, budžets tiek uzskatīts par pieņemtu, pamatojoties uz Samierināšanas komitejā panākto vienošanos. Tieši šī vienošanās, kas tiek panākta procedūrā, kurā priekšroka ir dota Parlamenta un Padomes sadarbībai un nostāju saskaņošanai (
17
), ļauj uzskatīt, ka budžetu nosaka abas šīs iestādes saskaņā ar LESD 314. panta pirmās daļas prasībām.
73.
Neatkarīgi no paredzētā gadījuma – lai budžetu varētu uzskatīt par pieņemtu, šādi panāktā Parlamenta un Padomes vienošanās, pretēji tam, ko apgalvo Padome, nav jāformalizē, pieņemot leģislatīvu aktu, ko paraksta abu šo iestāžu priekšsēdētāji.
74.
Turklāt, runājot par gadījumu, kas minēts LESD 314. panta 7. punkta d) apakšpunktā, manuprāt, grūti ir apgalvot, ka Līguma autori būtu paredzējuši, ka budžeta pieņemšanai ir nepieciešams Padomes priekšsēdētāja paraksts arī tad, ja šī iestāde ir noraidījusi kopīgo dokumentu.
75.
Turklāt LESD 314. pantā nav noteikts – nedz tieši, nedz netieši –, ka ir jāpieņem leģislatīvs akts, ko kopīgi paraksta Parlamenta un Padomes priekšsēdētāji, lai budžets varētu radīt tiesiskas sekas.
76.
Pretējā gadījumā, kā to apgalvo Parlaments, tiktu liegta LESD 314. panta 9. punktā paredzētā Parlamenta priekšsēdētāja akta lietderīgā iedarbība.
77.
Tomēr ir jākonstatē, ka Lisabonas līguma autori nolēma atstāt praktiski negrozītu formulējumu par šo pēdējo budžeta pieņemšanas procedūras posmu, kurā Parlamenta priekšsēdētājs paziņo, ka budžets ir pieņemts galīgajā variantā. Turklāt nav nekādas norādes uz to, ka viņi būtu vēlējušies liegt šim Parlamenta priekšsēdētāja aktam tiesiskās sekas, kuras ir atzītas Tiesas judikatūrā.
78.
Šādos apstākļos es uzskatu, ka aktam, ar kuru Parlamenta priekšsēdētājs paziņo, ka budžets ir pieņemts galīgajā variantā, ir tāda pati funkcija un tādas pašas tiesiskās sekas, kādas tam bija pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā.
79.
Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izriet, ka ar šo aktu “Parlamenta priekšsēdētājs oficiāli paziņo, ka budžeta pieņemšanas procedūra ir beigusies, pieņemot budžetu galīgajā variantā, un tādējādi padara budžetu saistošu gan iestādēm, gan dalībvalstīm. Īstenojot šo funkciju, Parlamenta priekšsēdētājs izdod īpašu, objektīvu tiesību aktu tādas procedūras beigās, kurā kopīgi darbojas dažādas iestādes” (
18
).
80.
Citiem vārdiem sakot, šajā pēdējā procedūras posmā Parlamenta priekšsēdētāja izdotā akta uzdevums ir apstiprināt, ka budžeta pieņemšanas procedūra ir pienācīgi īstenota un pabeigta. Tāpat tieši šis Parlamenta priekšsēdētāja akts ļauj budžetam radīt tiesiskas sekas attiecībā uz iestādēm un dalībvalstīm.
81.
Tātad Parlamenta priekšsēdētāja akts ir leģislatīvs akts, kurš ir pielīdzināms lēmumam, kas rada saistošas sekas LESD 288. panta ceturtās daļas izpratnē, un ar kuru tiek pabeigta LESD 314. pantā paredzētā īpašā likumdošanas procedūra (
19
). Kopumā runa ir par budžeta lēmumu, bez kura budžets paliktu instruments, kas nerada tiesiskas sekas (
20
).
82.
Šis budžeta lēmums, protams, ir apstrīdams akts, kā par to liecina šī tiesvedība. Šāds lēmums var tikt atcelts, tostarp gadījumā, ja tas ir pieņemts, lai gan nav panākta Parlamenta un Padomes vienošanās par budžeta saturu saskaņā ar LESD 314. pantā paredzētajiem nosacījumiem.
83.
Tomēr tas tā nav šajā lietā. No lietas materiāliem skaidri izriet, ka jau bija panākta Parlamenta un Padomes nepārprotama vienošanās par 2011. finanšu gada budžeta saturu. Tas, ka abu iestāžu starpā pastāvēja strīds par šīs vienošanās formalizēšanu, netraucēja Parlamenta priekšsēdētājam 2010. gada 15. decembrī pieņemt aktu, ar kuru viņš paziņoja, ka LESD 314. pantā paredzētā procedūra ir beigusies un ka Savienības 2011. finanšu gada vispārējais budžets ir pieņemts galīgajā variantā.
84.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, es ierosinu Tiesai noraidīt kā nepamatotu Padomes galveno prasības pamatu par to, ka ir pārkāpts LESD 314. pants, jo nav ticis pieņemts leģislatīvs akts, kuru kopīgi būtu parakstījuši Parlamenta un Padomes priekšsēdētāji.
85.
Turklāt, tā kā es uzskatu, ka Parlaments rīkojās atbilstoši LESD 314. pantam, nevar tikt apgalvots, ka tas nav ievērojis ar LESD 314. pantu izveidoto institucionālo līdzsvaru, ka tas ir pārkāpis pilnvaru piešķiršanas principu un lojālas sadarbības pienākumu vai arī ka tas nav ievērojis būtiskas formas prasības.
V – Secinājumi
86.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai:
—
noraidīt prasību un
—
piespriest Eiropas Savienības Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un Spānijas Karalistei – segt savus tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	OV 2011, L 68, I/1. lpp.
(
3
)	34/86, Recueil, 2155. lpp.
(
4
)	8. punkts.
(
5
)	Spriedums lietā Padome/Parlaments (minēts iepriekš, 8. punkts).
(
6
)	Turklāt es uzsveru, ka līguma angļu valodas versijā termins “adopted” nav ticis mainīts.
(
7
)	Skat. spriedumu lietā Padome/Parlaments (minēts iepriekš, 6. punkts), kurā ir norādīts, ka budžets ir “akts, ar kuru katru gadu paredz un iepriekš apstiprina ieņēmumus un izdevumus”.
(
8
)	Skat. LESD 315. pantu.
(
9
)	LESD 314. panta 4. punkta b) apakšpunktā ir arī noteikts, ka, ja Parlaments nav pieņēmis lēmumu, budžets tiek uzskatīts par pieņemtu.
(
10
)	LESD 314. panta 4. punkta c) apakšpunkts.
(
11
)	Skat. LESD 314. panta 5. punktu.
(
12
)	Skat. LESD 314. panta 6. punktu.
(
13
)	Skat. LESD 314. panta 7. punkta a) apakšpunktu.
(
14
)	Skat. LESD 314. panta 7. punkta b) apakšpunktu.
(
15
)	Skat. LESD 314. panta 7. punkta c) apakšpunktu.
(
16
)	Skat. LESD 314. panta 8. punktu.
(
17
)	Tātad LESD 314. pantā formalizēta un konsolidēta dialoga, par ko ir noslēgtas starpiestāžu vienošanās, pieredze.
(
18
)	Spriedums lietā Padome/Parlaments (minēts iepriekš, 8. punkts).
(
19
)	Tā kā šāds dokuments ir skaidri paredzēts LESD 314. panta 9. punktā attiecībā uz konkrēto īpašo likumdošanas procedūru, LESD 296. panta pirmajai un trešajai daļai nav nozīmes.
(
20
)	Tiesisko seku noteikšana budžetam principā neatbrīvo Savienības iestādes, ja tās vēlas īstenot budžetā atspoguļotos izdevumus, no pienākuma pieņemt juridiski saistošu tiesību aktu, kas noteiktu juridisko pamatu Savienības rīcībai, saskaņā ar LESD 310. panta 3. punktu.