62010FJ0104_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta F‑104/10
par prasību, kura celta atbilstoši LESD 270. pantam, kas piemērojams EAEK līgumam saskaņā ar tā 106.a pantu,
Mario Alberto de Pretis Cagnodo, bijušais Eiropas Komisijas ierēdnis,
Serena Trampuz de Pretis Cagnodo, viņa laulātā,
ar dzīvesvietu Triestē (Itālija), ko pārstāv C. Falagiani, advokāts,
prasītāji,
pret
Eiropas Komisiju, ko pārstāv J. Currall
un D. Martin, pārstāvji, kuriem palīdz A. Dal Ferro, advokāts,
atbildētāja.
CIVILDIENESTA TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētāja M. I. Rofesa i Puhola [ M. I. Rofes i Pujol ] (referente), tiesneši I. Boruta [ I. Boruta ] un K. Brādlijs [ K. Bradley ],
sekretārs J. Tomaks [ J. Tomac ], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 21. jūnija tiesas sēdi,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada 21. oktobrī, M. A de Pretis Cagnodo
k‑gs un viņa laulātā S. Trampuz de Pretis Cagnodo
k‑dze, cēla šo prasību atcelt Ispras (Itālija) Vienotās veselības apdrošināšanas shēmas (turpmāk tekstā – “VVAS”) Norēķinu biroja (turpmāk tekstā – “Norēķinu birojs”) lēmumus, kuri izriet no 2009. gada 1. oktobra maksājumu detalizētā uzskaitījuma Nr. 10 un ar kuriem atteikta tādu izdevumu atlīdzināšana pilnā apmērā, kas saistīti ar prasītājas hospitalizāciju no 2009. gada 13. februāra līdz 25. martam, un ar kuriem prasītājam uzlikts pienākums samaksāt ar hospitalizāciju saistītās izmitināšanas izmaksas EUR 28 800 apmērā, kuras uzskatītas par pārmērīgām.
Atbilstošās tiesību normas
2. Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu – pamatlietā piemērojamajā redakcijā (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) – 72. pantā ir noteikts:
“1. Ierēdnis, tā laulātais gadījumos, ja tam nav tiesību saņemt tāda paša veida un apmēra pabalstus pēc citām tiesību aktu normām vai noteikumiem, tā bērni un citi apgādājamie VII pielikuma 2. panta nozīmē ir apdrošināti slimības gadījumiem līdz 80 % no radušos izdevumu, ievērojot noteikumus, kas izstrādāti [Savienības] iestādēm vienojoties pēc apspriešanās ar Civildienesta noteikumu komiteju. Minēto likmi palielina līdz 85 % par šādiem pakalpojumiem – konsultācijas un vizītes, ķirurģiskās operācijas, hospitalizēšana, zāles, rentgenogrammas, analīzes, laboratorijas testi un protēzes, ko izrakstījis ārsts, izņemot zobu protēzes. Tuberkulozes, poliomielīta, vēža, psihisku slimību un citu šādu slimību gadījumā, kuras iecēlējinstitūcija atzinusi par tikpat smagām, to agrīnas atklāšanas izmeklēšanai, kā arī dzemdību gadījumā to palielina līdz pilnam apmēram. Tomēr atlīdzinājums pilnā apmērā neattiecas uz arodslimības vai nelaimes gadījumu, ja jāpiemēro 73. pants.
[..]
2. Ierēdnim, kas [Savienības] dienestā palicis līdz 63 gadiem vai kurš saņem invaliditātes pabalstu, pēc darba tiesisko attiecību izbeigšanas ar dienestu ir tiesības saņemt 1. punktā noteiktos pabalstus. Iemaksu summu aprēķina, ņemot vērā pensijas vai pabalsta apmēru.
[..]
2.a Šīs personas tāpat ir tiesīgas saņemt 1. punktā paredzētos pabalstus ar nosacījumu, ka tās nestrādā algotu darbu:
i) bijušie ierēdņi, kuri ir tiesīgi saņemt izdienas pensijas un kuri atstāj dienestu [Savienībā] pirms 63 gadu vecuma sasniegšanas;
[..].”
3. Saskaņā ar Padomes 2002. gada 25. jūnija Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (OV L 248, 1. lpp.), 27. pantu:
“1. Budžeta apropriācijas izlieto saskaņā ar pareizas finanšu vadības principu, tas ir, ievērojot saimnieciskuma, lietderības un efektivitātes principus.
2. Saimnieciskuma princips prasa, lai resursi, ko iestādes lieto savas darbības veikšanai, būtu pieejami noliktajā laikā, pienācīgā apjomā un kvalitātē un par labāko cenu.
Lietderības princips saistīts ar labāko attiecību starp izmantotajiem resursiem un sasniegto rezultātu.
Efektivitātes princips ir saistīts ar konkrētu nosprausto mērķu un paredzēto rezultātu sasniegšanu.
[..]”
4. Regulas 36. pantā ir noteikts:
“Ja prasības pieteikums neatbilst 35. panta 1. punkta a), b) un c) apakšpunktā, 2. vai 5. punktā noteiktajām prasībām, sekretārs nosaka pieņemamu termiņu, kurā prasītājam ir jānovērš trūkumi. Ja prasītājs noteiktajā termiņā nenovērš trūkumus, Civildienesta tiesa lemj par to, vai neatbilstība minētajiem nosacījumiem prasības pieteikumu padara [par] formāli nepieņemamu.”
5. Vispārējo noteikumu par Eiropas Savienības ierēdņu apdrošināšanu slimības gadījumiem (turpmāk tekstā – “Vispārējie noteikumi”), kas minēti Civildienesta noteikumu 72. pantā, 1. pants ir formulēts šādi:
“Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 72. pantu tiek izveidota [VVAS]. Šī shēma garantē labumguvējiem, ievērojot ierobežojumus un nosacījumus, kas paredzēti šajos noteikumos un Vispārīgajos īstenošanas noteikumos, kas pieņemti saskaņā ar 52. pantu, slimības, nelaimes gadījuma, grūtniecības un dzemdību rezultātā radušos izdevumu atlīdzību, kā arī apbedīšanas izdevumu kompensāciju.
Labumguvēji ir shēmā apdrošinātie un personas, kas ir līdzapdrošinātās personas.
[..]”
6. Vispārējo noteikumu 2. pantā ir noteikts:
“[..]
3. [VVAS] ir apdrošināti:
– bijušie ierēdņi, pagaidu darbinieki, personas, kas ir tiesīgas saņemt izdienas pensiju,
– [..].”
7. Vispārējo noteikumu 12. pantā noteikts:
“Saskaņā ar 13. un 14. pantā paredzētajiem nosacījumiem līdzapdrošinātās personas ir:
– apdrošinātās personas laulātais, ja viņš nav apdrošināts [VVAS];
– [..].”
8. Saskaņā ar Vispārējo noteikumu 20. pantu, kurā ir noteikta atmaksas parastā kārtība:
“1. Lai aizsargātu [VVAS] finanšu līdzsvaru un lai ievērotu sociālās apdrošināšanas principu, kas ir Civildienesta noteikumu 72. panta pamatā, dažiem pakalpojumiem var noteikt atlīdzības ierobežojumus saskaņā ar Vispārīgajiem īstenošanas noteikumiem.
Ja apdrošinātā izdevumi ir mazāki par ierobežoto summu, atlīdzību aprēķina pēc faktiskās izdevumu summas.
2. Attiecībā uz pakalpojumiem, kam nav noteikti nekādi ierobežojumi, neatlīdzina to izdevumu daļu, kas tiek uzskatīta par pārmērīgu, salīdzinot ar normālajām izmaksām valstī, kur izdevumi radušies. Pārmērīgo izdevumu daļu [VVAS] Norēķinu birojs katrā gadījumā nosaka atsevišķi, pēc apspriešanās ar iestādes ārstu.
[..]
6. Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 72. panta 1. punktu izdevumi ir kompensējami pilnā apmērā tuberkulozes, poliomielīta, vēža, psihisku slimību un citu šādu slimību gadījumā, kuras iecēlējinstitūcija, saņemot atzinumu no [VVAS] Norēķinu birojs ārsta, ir atzinusi par tikpat smagām.
Šo atzinumu izsniedz, izmantojot vispārīgus kritērijus, kas noteikti Vispārīgajos īstenošanas noteikumos, apspriežoties ar [VVAS] medicīnisko padomi.
[..]”
9. Vispārējo noteikumu 30. pantā paredzēts:
“1. Apdrošinātajiem var piešķirt avansus, lai viņi varētu segt lielus izdevumus. Tos galvenokārt piešķir tā, ka tiek segti hospitalizācijas izdevumi.
2. Medicīnisko izdevumu avansus atgūst, vai nu atvelkot no ikvienas apdrošinātajam izmaksājamas summas sakarā ar dalību [VVAS], vai arī atvelkot no atalgojuma vai pensijas, vai arī no ikvienas summas, kas iestādei ir jāizmaksā apdrošinātajam, vai arī no apgādnieka zaudējuma pensijas pēc apdrošinātā nāves. [..]”
10. Saskaņā ar Vispārējo noteikumu 35. pantu:
“[..]
2. Pirms lēmuma pieņemšanas par sūdzību, kas ir iesniegta saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu, iecēlējinstitūcijai vai attiecīgi [VVAS] valdei ir jālūdz [VVAS] vadības komitejas atzinums.
[..]”
11. Vispārējo noteikumu 36. pantā ir noteikts:
“Šīs shēmas darbību nodrošina vadības komiteja, centrālais birojs, Norēķinu birojs un medicīniskā padome.”
12. Vispārējo noteikumu 41. pantā ir noteikts:
“Vadības komitejai palīdz medicīniskā padome, kurā darbojas viens iestādes ārsts no katras iestādes un katra Norēķinu biroja iestādes ārsti.
Vadības komiteja vai centrālais birojs var apspriesties ar medicīnisko padomi jebkurā medicīniskas dabas jautājumā, kas varētu rasties saistībā ar [VVAS]. Tā sapulcējas pēc vadības komitejas vai centrālā biroja pieprasījuma vai pēc norēķinu biroju iestādes ārsta pieprasījuma, un tai noteiktajā termiņā sniedz atzinumu.
13. Vispārējo noteikumu 43. pantā saistībā ar maksājumu rīkojumiem un kontroli noteikts:
“1. [VVAS] ieņēmumu un izdevumu izpildi veic, pēc analoģijas piemērojot Regulā [Nr. 1605/2002] un it īpaši tās 60. pantā paredzētos noteikumus.
2. [..]
3. Centrālais birojs kontrolē vai liek veikt ex post
kontroli, lai:
– nodrošinātu norēķinu biroju veikto darbību likumību un pareizību, kā arī labas finanšu pārvaldības principu ievērošanu,
– [..].”
14. Saskaņā ar Vispārējo noteikumu 52. pantu:
“1. Atbilstīgi Civildienesta noteikumu 72. panta 1. punkta trešajai daļai iestādes deleģē [Eiropas] Komisijai kompetenci ar Vispārīgajiem īstenošanas noteikumiem izstrādāt noteikumus, kas reglamentē izdevumu atlīdzību, lai garantētu [VVAS] finanšu līdzsvaru un ievērojot sociālās apdrošināšanas principu, kas ir Civildienesta noteikumu 72. panta 1. punkta pirmās daļas pamatā.
[..]”
15. II sadaļas 2. nodaļas 1.3. punktā Vispārīgajos īstenošanas noteikumos, kurus Komisija pieņēma saskaņā ar Vispārējo noteikumu 52. pantu (turpmāk tekstā – “VĪN”), kur ir runa par atlīdzināšanas kārtību hospitalizācijas gadījumā, saistībā ar atlīdzības likmi ir noteikts šādi:
“Uzturēšanos, ko uzskata par hospitalizāciju, atlīdzina 85 % apjomā, ja tiek veikta ķirurģiska operācija vai ir notikusi medicīniska hospitalizācija.
Šo likmi palielina līdz 100 % [pilnam apmēram]:
– smagas slimības gadījumā;
– [..]
– ja hospitalizācija ir ilgstoša, uzturēšanās izmaksām, kas pārsniedz [trīsdesmit] dienas pēc kārtas, saņemot iestādes ārsta atzinumu.”
16. Minētajā VĪN 1.3. punktā attiecībā uz atlīdzināšanas nosacījumiem ir noteikts šādi:
“Lai saņemtu atlīdzību, par hospitalizāciju ir jāsastāda ārsta ziņojums, kuru nosūta Norēķinu biroja iestādes ārstam.
– Izmitināšanas izmaksas:
Uzturēšanās izmaksas saistībā ar dzīvošanu un ēdināšanu, pakalpojumiem un nodokļiem atlīdzina uz faktisko izdevumu pamata un, ievērojot attiecīgās rēķinu izrakstīšanas normas, kas attiecīgi ir spēkā hospitalizācijas valstī. Ja tās ir iekļautas kopējā cenā par vienu hospitalizācijas dienu, tad atlīdzību veic pēc šīs kopējās summas.
Izmaksas atlīdzina pēc likmes, kas atbilst tādas individuālās palātas izvēlei, kura attiecīgajā slimnīcā ir vislētākā.
Izmaksas atlīdzina tikai par tik ilgu laiku, kamēr hospitalizācija ir medicīniski nepieciešama, lai varētu veikt operācijas vai nodrošināt aprūpi hospitalizācijas valstī.
[..]”
17. VĪN III sadaļas 4. nodaļā, kas reglamentē izdevumu segšanu un avansus, ir precizēts:
“Atbilstoši Vispārējo noteikumu 30. pantam, avansus var piešķirt apdrošinātajiem, lai viņi varētu segt lielus izdevumus. Tos principā piešķir, sedzot izdevumus, un tikai izņēmuma kārtā avansa formā.
[..]
1. Izdevumu segšana
Izņemot steidzamus vai nepārvaramas varas gadījumus, izdevumu segšanu apdrošinātais lūdz jau iepriekš.
Izdevumus sedz šādos gadījumos:
– Hospitalizācijas gadījumā sedz galvenos rēķinus un ķirurga rēķinu.
[..]
Kad tiek segti izdevumi, to daļu, kas paliek apdrošinātā ziņā, pēc aprēķina principā ietur no turpmākajām atlīdzībām, eventuāli no atalgojuma, pensijas vai jebkādas citas summas, kura iestādei viņam ir jāsamaksā. Pēc Norēķinu biroja pieprasījuma atlikumu var atlīdzināt, veicot bankas pārskaitījumu uz VVAS bankas rēķinu.
[..]”
18. VĪN III sadaļas 5. nodaļā, kas attiecas uz smagas slimības statusa atzīšanu, ir noteikts šādi:
“1. Definīcija
Par smagām slimībām atzīst tuberkulozes, poliomielīta, vēža, psihisku slimību un citu šādu slimību gadījumus, kuras iecēlējinstitūcija atzinusi par tikpat smagiem.
Pēdējie minētie skar saslimšanas, kas mainīgās pakāpēs atbilst četriem tālāk norādītājiem kritērijiem:
– nelabvēlīga izdzīvošanas prognoze;
– hroniska attīstība;
– nepieciešamība veikt smagus diagnosticējošus un/vai terapeitiskus pasākumus;
– smaga invaliditāte vai tās risks.
[..]”
Tiesvedības rašanās fakti
19. Prasītājs, bijušais Komisijas ierēdnis, saņem izdienas pensiju un kā tāds ir apdrošināts VVAS. Viņa laulātā, kas arī ir prasītāja šajā lietā, ir primāri apdrošināta VVAS kā apdrošinātā laulātā, proti, ir apdrošināta līdz ar viņu.
20. 2009. gada 22. janvārī prasītāja kā apdrošinātā laulātā un viņa pārstāve iesniedza lūgumu segt izmaksas saskaņā ar VĪN III sadaļas 4. nodaļas 1. punktu Norēķinu birojam saistībā ar viņas hospitalizāciju, kas 2009. gada 12. februārī bija paredzēta klīnikā Anthea
Bari (Itālijā). 2009. gada 5. februārī Norēķinu birojs apmierināja šo lūgumu un nosūtīja vēstuli klīnikai, informējot to, ka segs prasītājas hospitalizācijas izmaksas, un norādīja, ka nekāds provizorisks rēķins vai lūgums veikt avansa iemaksu apdrošinātajām personām nav sūtāms.
21. Hospitalizācija notika 2009. gada 13. februārī. Prasītājai 2009. gada 14. februārī tika veikta operācija, kam sekoja komplikācijas, kuru dēļ bija jāveic vēl viena ķirurģiska operācija 2009. gada 25. februārī. Prasītājas uzturēšanās klīnikā Anthea
ilga līdz 2009. gada 25. martam, respektīvi, kopā 40 dienas.
22. 2009. gada 13. aprīlī pēc lēmuma pieņemšanas par izmaksu segšanu Norēķinu birojs sazinājās ar klīniku Anthea un lūdza tieši nosūtīt tam, nevis pacientei pamatrēķinu apmaksai. Klīnika Anthea
nosūtīja uz Norēķinu biroju 2009. gada 16. aprīļa rēķinu Nr. 4080 par kopējo summu EUR 83 893,20, ieskaitot pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”), tostarp EUR 57 600 par izmitināšanu jeb EUR 1440 dienā, ieskaitot PVN, un EUR 26 293,20 par medicīnas un slimnīcas pakalpojumiem. Norēķinu birojs pilnībā apmaksāja šo rēķinu, kurā bija detalizēta informācija par šo pakalpojumu izmaksām, bet nebija norāžu par to, kādā palātā ir atradusies prasītāja, un iepriekš neinformēja prasītājus par rēķinā norādīto summu.
23. Norēķinu birojs nosūtīja prasītājam 2009. gada 1. oktobra maksājumu detalizētu uzskaitījumu Nr. 10, kurā norādīts, ka i) par hospitalizāciju samaksātā kopsumma ir EUR 83 893,20; ii) ka Norēķinu birojs ir uzskatījis par pārmērīgām izmitināšanas izmaksas EUR 57 600; iii) ka šo pēdējo minēto izmaksu atlīdzība aprobežosies ar EUR 28 800 jeb EUR 720 dienā, ieskaitot PVN, tādējādi EUR 28 800 samaksu atstājot apdrošinātā ziņā, un iv) ka atlīdzināmās hospitalizācijas izmaksas, tas ir, EUR 55 093,20, no kurām medicīniskās izmaksas ir EUR 26 293,20 un EUR 28 800, kas atbilst izmitināšanai, prasītājam tiks atlīdzinātas 85 % apmērā, proti, EUR 46 829,22 sedz Norēķinu birojs, bet EUR 8263,98 paliek uz prasītāja rēķina. No šiem aprēķiniem izriet, ka par 40 hospitalizācijas dienām, ņemot kopā gan medicīniskās, gan izmitināšanas izmaksas, Norēķinu birojs uzskatīja par atlīdzinājumu summu EUR 1377,30 par hospitalizācijas dienu.
24. Prasītāja iesniedza apsvērumus par maksājumu detalizēto uzskaitījumu Nr. 10 un uzsvēra, ka ir iespēja sazināties ar klīniku Anthea
un iegūt vairāk informācijas par izmitināšanu. Kā izriet no Komisijas 2010. gada 23. jūlija lēmuma, kas tika pieņemts, atbildot uz sūdzību, ko prasītāja iesniedza saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu (turpmāk tekstā – “lēmums par sūdzības noraidīšanu”), prasītājai 2009. gada 13. novembrī ir darīts zināms, ka viņas lieta ir nodota VVAS medicīniskajai padomei (turpmāk tekstā – “medicīniskā padome”) atzinuma saņemšanai. No lēmuma par sūdzības noraidīšanu tāpat izriet, ka ar 2009. gada 26. novembra e‑pastu prasītāja ir vērsusies slimokasē, lai tā sazinās ar klīniku Anthea, lūdzot to eventuāli pārskatīt 2009. gada 16. aprīļa rēķinu.
25. No lēmuma par sūdzības noraidīšanu turklāt izriet, ka ar 2009. gada 27. novembra elektroniskā pasta vēstuli Norēķinu birojs paziņoja prasītājai telefona sarunas, kas notika starp tās pārstāvi un kādu klīnikas Anthea
darbinieku, saturu. Šajā sarunā darbinieks esot norādījis, ka prasītāja ir ievietota ārkārtīgi greznā luksusa palātā ar misiņa gultu un individuālu ēdienkarti. Norēķinu birojs nosūtīja rakstisku pieprasījumu uz klīniku Anthea, cenšoties noskaidrot, kāda ir lētākās individuālās palātas cena šajā klīnikā, bet nekādu atbildi nesaņēma.
26. No 2009. gada 10. decembra Briselē (Beļģija) notikušās medicīniskās padomes sanāksmes protokola, kas nosūtīts prasītājam ar Norēķinu biroja 2010. gada 26. janvāra vēstuli, izriet, ka medicīniskā padome ir apstiprinājusi, ka izmitināšanas izdevumi EUR 57 600 apmērā ir pārmērīgi, balstoties uz ziņām, ko snieguši Itālijas ārsti, saskaņā ar kurām šāda veida izmaksas Itālijā parasti sasniedz EUR 400 līdz EUR 600 dienā, neskaitot PVN (turpmāk tekstā – “2010. gada 26. janvāra lēmums”).
27. Prasītāja iesniedza sūdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu, kas ir datēta ar 2010. gada 16. aprīli un kas tika reģistrēta Komisijā 2010. gada 22. aprīlī. Sūdzībā prasītāja norāda, no vienas puses, ka Norēķinu birojam, kas bija klīnikas Anthea sūtītā rēķina saņēmējs, būtu vajadzējis savlaicīgi celt iebildumus par izmitināšanas izdevumiem prasītās summas pārmērību, nevis apmaksāt šo rēķinu. No otras puses, prasītāja uzskata, ka ar hospitalizāciju saistītie izdevumi būtu atlīdzināmi pilnā apmērā, jo slimība, kuras dēļ viņa tika hospitalizēta, ir “smaga” Civildienesta noteikumu 72. panta 1. punkta pirmās daļas izpratnē. Prasītāja vēl beigās norāda, ka, tā kā hospitalizācija, kuras ilgums pārsniedza 30 dienas, bija pamatota, izmaksas par pēdējām desmit dienām būtu jāatlīdzina pilnā apmērā. Runājot par izmitināšanas izmaksu pārmērīgo raksturu, prasītāja sūdzas par to, ka klīnika Anthea
ir nevis aprēķinājusi šīs izmaksas EUR 300 apmērā par dienu par individuālo palātu – šāda summa viņai mutiski nosaukta divas reizes pirms hospitalizācijas –, bet gan “uzpūtusi” šīs izmitināšanas izmaksas līdz pat EUR 1440 par dienu, aizbildinoties ar viņas izvietošanu greznā luksusa palātā, kas nav tiesa, jo minētajai klīnikai nemaz neesot šādu pacientu luksusa palātu.
28. Sakarā ar šo sūdzību iecēlējinstitūcija lūdza Norēķinu biroja iestādes ārsta (turpmāk tekstā – “iestādes ārsts”) atzinumu par to, vai, pirmkārt, hospitalizācijas izmaksas par laiku, kas pārsniedz 30 dienas pēc kārtas, ir pamatotas un, otrkārt, vai patoloģija, kuras rezultātā prasītājai bija jāveic ķirurģiska operācija, var tikt atzīta par smagu slimību VĪN III sadaļas 5. nodaļas 1. punkta izpratnē. Iestādes ārsts 2010. gada 18. maijā sniegtajā atzinumā norāda, ka attiecībā uz pirmo jautājumu paciente būtu varējusi izrakstīties no klīnikas Anthea
jau 2009. gada 8. martā, jo vēlāk nozīmēto terapiju un analīzes būtu bijis iespējams veikt viņas dzīvesvietā vai ārpus slimnīcas. Par otro jautājumu viņš nosprieda, ka nav izpildīti vismaz divi smagas slimības statusa atzīšanas pamatkritēriji, proti, nelabvēlīga izdzīvošanas prognoze un smagas invaliditātes esamība vai risks.
29. Saskaņā ar Vispārējo noteikumu 35. panta 2. punktu iecēlējinstitūcija lūdza arī VVAS vadības komitejas (turpmāk tekstā – “vadības komiteja”) atzinumu. Šī komiteja 2010. gada 9. un 10. jūnija sēdē apsprieda sūdzībā izvirzītos jautājumus un vērstās medicīniskajā padomē, lai uzzinātu, vai tik ilga hospitalizācija bija medicīniski nepieciešama. Medicīniskā padome 2010. gada 24. jūnijā atbildēja, ka tās rīcībā šajā lietā nav pietiekami daudz informācijas par hospitalizāciju, kuras ilgums pārsniedz 30 dienas, un tā uzskatīja, ka prasītājai varētu piemērot VĪN II sadaļas 2. nodaļas 1.3. punkta noteikumus par uzturēšanās izmaksu atlīdzināšanu pēc pilnas likmes par laiku, kas pārsniedz 30 dienas pēc kārtas. Ņemot vērā medicīniskās padomes atbildi, vadības komiteja izšķīrās par labu tam, lai tiktu apstiprināts Norēķinu biroja lēmums nepiemērot prasītājai pilnas atlīdzības likmi smagas slimības gadījumā.
30. Ar lēmumu par sūdzības noraidīšanu tika atteikts to apmierināt saistībā gan ar izmitināšanas izmaksu pārmērīgumu, tām pārsniedzot EUR 720 dienā, ieskaitot PVN, gan ar smagas slimības neesamību VĪN III sadaļas 5. nodaļas 1. punkta izpratnē. Kas attiecas uz jautājumu, vai prasītājas hospitalizācija uz laiku, kas pārsniedz 30 dienas, bija nepieciešama, iecēlējinstitūcija uzskatīja, ka lieta ir nosūtāma Norēķinu birojam, lai tas pieprasītu ārēju medicīnisku ekspertīzi.
31. No lēmuma par sūdzības noraidīšanu izriet arī tas, ka pēc vadības komitejas 2010. gada 9. un 10. jūnija sēdes sniegtajā atzinumā tā ir pieprasījusi, lai centrālais birojs un/vai Norēķinu birojs sniedz prasītājai palīdzību, lai atgūtu no klīnikas Anthea
pārmaksātos izmitināšanas izdevumus. No lietas materiāliem nevar secināt, ka minētie norēķinu biroji būtu reaģējuši uz šo vadības komitejas lūgumu.
Lietas dalībnieku prasījumi
32. Prasītāju prasības pieteikumā izteiktie prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
– apturēt vai provizoriski aizliegt attiecīgo summu piespiedu piedziņas procedūru un provizoriski aizliegt automātisku atvilkšanu no prasītāja pensijas (pirmais prasījums);
– konstatēt un paziņot, ka pret prasītāju nevar izvirzīt nekādus pārmetumus vai pretenzijas par klīnikas, kurā viņai veikta operācija, pieprasīto izmitināšanas izmaksu summu un samaksu (otrais prasījums);
– kvalificēt kā “smagu” gan slimību, kas izraisīja prasītājas hospitalizāciju, gan viņai veiktās operācijas (trešais prasījums);
– uzskatīt hospitalizācijas ilgumu par nenovēršamu un terapeitiski pareizu (ceturtais prasījums);
– paziņot, ka prasītājiem nav jāatmaksā nekādi maksājumi, kurus tiem izmaksāja Norēķinu birojs (piektais prasījums);
– likt Komisijai atcelt atmaksas prasījumu par summu EUR 41 833 vai jebkādu citu summu, kas varētu tikt eventuāli noteikta (sestais prasījums);
– likt Komisijai neveikt nekādus automātiskus atvilkumus no prasītāja pensijas, lai iekasētu summu EUR 41 833 vai jebkādu citu summu, kas varētu tikt noteikta (septītais prasījums);
– veikt citus pierādījumu savākšanas pasākumus (astotais prasījums);
– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus (devītais prasījums).
33. Prasītāji 2010. gada 16. novembrī precizēja un papildināja savus prasījumus, novēršot trūkumus prasības pieteikumā, tāpēc viņu prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
– atcelt Komisijas lēmumu, kas izriet no 2009. gada 1. oktobra maksājumu detalizēta uzskaitījuma Nr. 10;
– atcelt 2010. gada 26. janvāra lēmumu;
– atcelt lēmumu par sūdzības noraidīšanu.
34. Komisijas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
– noraidīt prasību kā nepieņemamu un/vai kā nepamatotu;
– piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Tiesvedība
35. 2010. gada 5. novembrī Civildienesta tiesas kanceleja vērsās pie prasītāju pārstāvja saskaņā ar Reglamenta 36. pantu, lai tiktu novērsti trūkumi prasības pieteikumā, kuram nebija pievienots ne akts, kura atcelšana tika pieprasīta, nedz prasītāju pārstāvja pilnvarojuma dokuments, nedz strīda kopsavilkums, šajā ziņā nosakot viņam termiņu līdz 2010. gada 15. novembrim. Tā kā trūkumi prasībā tika novērsti tikai 2010. gada 16. novembrī, Civildienesta tiesas otrā palāta, kurai tika nodota lieta, izmantojot Reglamenta 36. pantā tai atzīto rīcības brīvību, 2011. gada 24. oktobra sanāksmē nolēma, ka šajā gadījumā trūkumu novēršanas termiņa neievērošana neizraisa prasības nepieņemamību.
36. Ar atsevišķu aktu, kas Civildienesta tiesas kancelejā tika iesniegts 2010. gada 15. novembrī, prasītāji iesniedza prasību, ar kuru viņi lūdza pagaidu noregulējuma tiesnesim izdot rīkojumu apturēt piespiedu piedziņas procedūras izpildi, kas paredzētu automātiski no prasītāja pensijas atvilkt ar prasītājas hospitalizāciju saistītās neatlīdzinātās summas. Šis prasības pieteikums tika reģistrēts ar numuru F‑104/10 R.
37. Ar 2011. gada 15. februāra rīkojumu lietā F‑104/10 R de Pretis Cagnodo
un Trampuz de Pretis Cagnodo /Komisija Civildienesta tiesas priekšsēdētājs noraidīja lūgumu apturēt [piedziņas] izpildi, jo prasītāji nav pierādījuši, ka šajā lietā ir izpildīts steidzamības nosacījums.
38. 2011. gada 11. aprīlī prasītāji nosūtīja Civildienesta tiesai ārējas medicīniskas ekspertīzes slēdzienu, ko bija lūdzis Norēķinu birojs, reaģējot uz lēmumu par sūdzības noraidīšanu, kuru Norēķinu birojs viņiem nosūtīja 2011. gada 30. martā. Šajā dokumentā konsultējošais ārsts speciālists norādīja, ka lietas materiāli ļauj uzskatīt prasītājas hospitalizāciju, kas pārsniedz 30 dienas, par pamatotu. Norēķinu birojs pēc šī atzinuma 2011. gada 18. martā izdeva maksājumu detalizētu uzskaitījumu Nr. 11, atvelkot prasītājam par labu summu EUR 2066 apmērā, kas tika atskatīta no viņam pieprasītās atlikušās kopsummas. Pēc šīs darbības, neskaitot EUR 28 800 saistībā ar izmitināšanas izmaksām, ko Norēķinu birojs uzskatīja par pārmērīgām, prasītājam vēl bija jāsedz summa EUR 6197,98 apmērā.
39. 2011. gada 26. oktobrī Civildienesta tiesas kanceleja paziņoja lietas dalībniekiem saskaņā ar Reglamenta 56. pantu Civildienesta tiesas nolemtos tiesvedības organizatoriskos pasākumus, ar kuriem bija jāprecizē daži aspekti un jāuzklausa prasītāji saistībā ar Komisijas iebildumu rakstā norādīto prasības nepieņemamību.
40. Šajā pašā paziņojumā Civildienesta tiesas kanceleja informēja lietas dalībniekus, ka Civildienesta tiesa saskaņā ar Reglamenta 77. pantu gatavojas pēc savas iniciatīvas celt iebildi par nepieņemamību, kas balstīta uz to, ka prasītājai nav intereses celt prasību, jo maksājumu detalizētais uzskaitījums Nr. 10 izvirza pretenzijas prasītājam, bet sūdzību ir iesniegusi tikai prasītāja viena pati, un sākotnēji šķietami viņa nevar gūt tiešu labumu minētā uzskaitījuma eventuālas atcelšanas gadījumā, jo viņa nav nedz tā adresāts, ne labumguvējs.
41. Lietas dalībniekiem tika dotas trīs nedēļas, lai tie rīkotos saistībā ar tiesvedības organizatoriskajiem pasākumiem, kā arī iesniegtu savus apsvērumus par iebildi par nepieņemamību, kas tika celta pēc Civildienesta tiesas iniciatīvas, un tie ievēroj a noteikto termiņu.
42. Civildienesta tiesas norīkotais tiesnesis referents saskaņā ar Reglamenta 68. pantu izskatīja iespēju panākt mierizlīgumu starp prasītājiem un Komisiju, 2012. gada martā piedāvājot risinājumu, ar kuru tiktu izbeigtas domstarpības, bet lietas dalībnieki nespēja vienoties par šo risinājumu. Palātas, kas izskata lietu, 2012. gada 26. aprīļa sanāksmē tika konstatēts, ka mēģinājums panākt mierizlīgumu ir cietis neveiksmi, un tika nolemts sākt mutvārdu procesu.
43. 2012. gada 21. jūnija tiesas sēdē prasītāju pārstāvis informēja Civildienesta tiesu, ka viņš atsakās no ceturtā prasījuma par maksājumu detalizētā uzskaitījuma Nr. 10 atcelšanu, jo tajā nebija atzīta vajadzība pēc pagarinātas hospitalizācijas, ciktāl, ņemot vērā Norēķinu biroja lūgtās ārējās ekspertīzes ietvaros konsultējošā speciālista sniegtos secinājumus, šis birojs ir izlēmis pilnā apmērā atlīdzināt prasītājas hospitalizācijas izdevumus par laiku, kas pārsniedz 30 dienas.
Par pieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
44. Pirmkārt, iebildumu rakstā Komisija, tieši neprasot, lai prasība tiktu pasludināta par nepieņemamu, pauda šaubas par pieņemamību, ņemot vērā, ka pirmstiesas procedūras virzītāja bija tikai prasītāja, kas nav apdrošināta VVAS, bet tikai apdrošinātais, proti, prasītājs, ir tiesīgs saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. un nākamajiem pantiem uzsākt administratīvu procedūru. Šo jautājumu Komisija atstāj Civildienesta tiesas vērtējumam.
45. Pēc tam, atbildot uz procesa organizatoriskajiem pasākumiem, Komisija pārņēma iebildi par nepieņemamību, ko pēc savas iniciatīvas bija cēlusi Civildienesta tiesa saistībā ar to, ka iesniedzējai nav intereses celt prasību, un oficiāli lūdza Civildienesta tiesu atzīt prasību par nepieņemamu, jo prasītājs pirms prasības nav iepriekš iesniedzis sūdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu, lai gan viņš bija vienīgais Norēķinu biroja izdotā maksājumu detalizētā uzskaitījuma Nr. 10 adresāts, jo viņa laulātā formāli nebija klīnikas Anthea
rēķina adresāte.
46. Otrkārt, iebildumu rakstā Komisija norāda uz prasības nepieņemamību tāpēc, ka tā neatbilstot Reglamenta 35. panta prasībām, proti, tajā neesot uzrādīti ne prasības pamati, ne juridiski argumenti, kas izmantoti prasītāju prasījumu atbalstam.
47. Treškārt, Komisija uzskata, ka prasība ir nepieņemama, jo, lūdzot Civildienesta tiesu kvalificēt prasītājas slimību kā “smagu”, prasītāji lūdzot šai tiesai spriest par medicīniskas dabas jautājumiem, kuri neietilpst tās kompetencē.
48. Ceturtkārt, Komisija lūdz prasību pasludināt par nepieņemamu tāpēc, ka prasītāji ar dažiem prasījumiem lūdz tai adresēt Komisijai rīkojumus.
49. Prasītāji savukārt norāda, ka iebilde par nepieņemamību prasītājas intereses celt prasību trūkuma dēļ neesot pamatota. Faktiski Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkts attiecas uz visiem tiem, kam ir interese tā piemērošanā. Šajā lietā sūdzību iesniedza prasītāja, kurai nav nekādu savu ienākumu, viņas iztikšana pilnībā ir atkarīga no vīra saņemtās izdienas pensijas. Līdz ar to jebkāds notikums, kas var negatīvi ietekmēt no šā ienākumu avota saņemto summu, piemēram, eventuāli to summu ieturējumi no laulātā pensijas, kas ir jāsedz saistībā ar medicīniskajām izmaksām, skar viņu tieši un individuāli. Tas, ka sūdzību iesniedza tikai prasītāja, ir izskaidrojams ar apstākli, ka tieši viņa ir iesaistīta ar slimnīcu saistītajos notikumos un pārzina situācijas nianses labāk nekā prasītājs. Prasītāji piebilst, ka, ciktāl prasītāja ir iesniegusi sūdzību kā prasītāja laulātā, viņa to ir darījusi ne tikai savā vārdā, bet arī prasītāja vārdā un uzdevumā, un viņi secina, ka jebkurā gadījumā prasību ir iesnieguši abi laulātie, kam vajadzētu kliedēt jebkādas šaubas kā par intereses celt prasību esamību attiecībā uz viņu personām, tā arī par pirmstiesas procedūras atbilstību prasībām. Prasītāji nav pauduši nostāju par citām Komisijas izvirzītajām iebildēm par nepieņemamību.
Civildienesta tiesas vērtējums
50. Iesākumā jāprecizē, ka Komisija kļūdaini apgalvo, ka pirmstiesas procedūra neesot veikta pareizi.
51. Faktiski saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 1. un 2. punktu jebkura persona, kas ir minēta Civildienesta noteikumos, var vērsties iecēlējinstitūcijā vai nu ar lūgumu attiecībā uz viņu pieņemt lēmumu, vai ar sūdzību par kādu aktu, kas ir viņai nelabvēlīgs. Turklāt no Civildienesta noteikumu 72. panta 1. punkta pirmās daļas izriet, ka prasītāja, būdama bijušā ierēdņa laulātā, ir apdrošināta pret slimību risku. No tā izriet, ka prasītāja ir “Civildienesta noteikumos minēta persona” šī akta 90. panta izpratnē.
52. Šo vērtējumu apstiprina arī Vispārējo noteikumu normas, proti, 12.–14. pants, saskaņā ar kuriem apdrošinātā laulātais ir līdzapdrošināta persona primāri vai komplementāri atkarībā no tā, vai viņam ir vai attiecīgi nav ienākumu no profesionālas darbības.
53. Ir taisnība, ka Vispārējo noteikumu 27., 28. un 30. pants ļauj apdrošinātajiem iesniegt iepriekšējas atļaujas lūgumus, atlīdzības lūgumus un lūgumus izmaksāt avansus, lai viņi varētu segt lielus izdevumus.
54. Tomēr tas negroza faktu, ka Vispārējo noteikumu 1. pantā VVAS labumguvēju kategorijā ir iekļautas kā savā vārdā apdrošinātas personas, tā arī līdzapdrošinātās personas, un līdzapdrošinātās personas saskaņā ar Vispārējo noteikumu 26. pantu tāpat kā pats apdrošinātais ir reģistrētas VVAS Norēķinu birojā un centrālajā birojā. Kas attiecas uz apstākli, ka maksājumu detalizētais uzskaitījums Nr. 10 bija adresēts tikai prasītājam, tas izriet tikai no tā, ka saskaņā ar Vispārējo noteikumu 30. pantu un VĪN III sadaļas 4. nodaļas 1. punktu apdrošinātais ir VVAS Norēķinu biroja kontaktpersona, kad tiek iesniegts lūgums segt izdevumus. Pat ja šajā gadījumā lūgumu segt izdevumus iesniedza prasītāja, viņa to darīja sava laulātā vārdā, un šādu iespēju paredz arī pati veidlapa.
55. Šajā lietā uz rēķiniem, kurus klīnika sūtīja Norēķinu birojam un kurus tas apmaksāja, bija prasītājas vārds, un no dienas, kad tika nosūtīts maksājumu detalizētais uzskaitījums Nr. 10, tieši prasītāja, būdama kompetentāka par savu laulāto spriest par klīnikas sniegto pakalpojumu patiesajiem apstākļiem, uzsāka procedūras Norēķinu birojā, kurš atzina viņu par kontaktpersonu un vērsās medicīniskajā padomē. Tāpat notika arī tad, kad prasītāja pret Norēķinu biroja lēmumu iesniedza sūdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu. Pēc šīs sūdzības iecēlējinstitūcija lūdza iestādes ārsta un vadības komitejas atzinumu, un tika lūgts arī medicīniskās padomes viedoklis, un pēc tam tā pieņēma lēmumu par sūdzības noraidīšanu, kas tika prasītājai paziņots ar vēstuli uz viņas vārda, kurā viņa tika informēta, ka minēto lēmumu viņa no savas puses var pārsūdzēt Civildienesta tiesā trīs mēnešu laikā no saņemšanas dienas.
56. Šajos apstākļos, ņemot vērā, ka pati Komisija uzskatīja prasītāju par likumīgu kontaktpersonu pirmstiesas procedūras ietvaros, un saskaņā ar principu nemo potest venire contra factum proprium
[neviens nevar noliegt paša darbus], saskaņā ar kuru administrācijai ir jāievēro pašas akti, Civildienesta tiesa uzskata, ka Komisija nevar šajā tiesvedības stadijā pamatoti apgalvot, ka prasītajai nav bijusi interese rīkoties, proti, pašai, pārzinot lietas situāciju, iesniegt apsvērumus par aprēķinu, kas norādīts maksājumu detalizētajā uzskaitījumā Nr. 10, vai pat iesniegt sūdzību saistībā ar šo aprēķinu. Ir jāpiebilst, ka, tā kā prasību Civildienesta tiesā iesniedza abi laulātie prasītāji, ir jāsaprot, ka gan brīdī, kad tika iesniegts lūgums segt izdevumus, gan arī pirmstiesas procedūras laikā, pat ja darbības veica tikai pati prasītāja un savā vārdā, laulātie prasītāji rīkojās pēc kopējas vienošanās. No tā izriet, ka prasība nav nepieņemama tāpēc, ka pirmstiesas procedūrā būtu bijuši apgalvotie pārkāpumi.
57. Attiecībā uz to, ka prasība eventuāli pārkāpj Reglamenta 35. panta 1. punkta e) apakšpunktu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar šo normu prasībā ir jānorāda strīda priekšmets un prasījumi, kā arī izvirzītie faktiskie un tiesību pamati un argumenti. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka šiem elementiem ir jābūt pietiekami skaidriem un precīziem, lai atbildētājs varētu sagatavot aizstāvību, bet Civildienesta tiesa varētu lemt par prasību, attiecīgajā gadījumā neizmantojot citu informāciju (Civildienesta tiesas 2010. gada 1. decembra spriedums lietā F‑89/09 Gagalis /Padome, 36. un 37. punkts).
58. Civildienesta tiesa konstatē, ka šajā lietā izvirzītie pamati un faktiskie un tiesiskie argumenti nav numurēti. Tomēr jāatzīmē, ka uzmanīgs lasījums ļauj prasības tekstā tos pamanīt.
59. Ciktāl paraugu, kas atrodas Curia, Eiropas Savienības Tiesas interneta vietnē, daļā, kas rezervēta Civildienesta tiesai, sadaļā “[..] noderīga informācija”, lietas dalībniekiem lietot nav obligāti, Civildienesta tiesai, pārbaudot, vai ir izpildīti Reglamenta 35. panta 1. punkta e) apakšpunktā minētie nosacījumi un ciktāl var noteikt izvirzītos pamatus un faktiskos un tiesiskos argumentus, šī norma ir jāinterpretē pietiekami elastīgi, lai ievērotu tiesības, ko prasītājiem piešķir Eiropas Savienības Tiesas statūtu 19. panta ceturtā daļa, ko piemēro arī tiesvedībai Civildienesta tiesā saskaņā ar šo pašu Statūtu I pielikuma 7. panta 1. punktu, brīvi izvēlēties savu advokātu neatkarīgi no tā, kādā dalībvalstī šis advokāts ir pilnvarots strādāt šajā profesijā.
60. Šajos apstākļos un ņemot vērā to, ka atbilstoši Komisijas apgalvojumam iespējami nepilnīgais prasības saturs šajā lietā nav liedzis Komisijai aizstāvēties, ciktāl tā spēja iesniegt iebildumu rakstu, kurā ir runa gan par lietas pieņemamību, gan arī lietas būtību, nav nepieciešams atzīt prasību par nepieņemamu Reglamenta 35. panta 1. punkta e) apakšpunkta pārkāpuma dēļ.
61. Kas attiecas uz Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību saistībā ar prasības trešo prasījumu, kurā Civildienesta tiesa tiek lūgta kvalificēt kā “smagu” prasītājas slimību, kuras rezultātā viņa tika hospitalizēta un viņai tika izdarītas operācijas, ir jāatgādina, ka no pastāvīgās judikatūras izriet – lai arī Civildienesta noteikumos paredzētos pārsūdzību mehānismus principā nevar izmantot, lai apstrīdētu tīri medicīniskas dabas vērtējumus, kuri, ja tie ir veikti likumīgos apstākļos, ir jāuzskata par galīgiem, – ka tomēr Civildienesta tiesai, neapšaubot apstrīdētā lēmuma pamatā esošos medicīniskos vērtējumus, šajā gadījumā atteikumu atzīt prasītājas kaites smago raksturu, ir jāpārbauda, vai iecēlējinstitūcija, pieņemdama apstrīdēto lēmumu, ir pareizi izvērtējusi faktus un precīzi piemērojusi attiecīgos tiesību aktus (Civildienesta tiesas 2007. gada 18. septembra spriedums lietā F‑10/07 Botos /Komisija, 39. un 40. punkts). No tā izriet, ka prasības trešais prasījums uz Komisijas izvirzīto argumentu pamata nav atzīstams par nepieņemamu.
62. Komisija izvirza ceturto iebildi par nepieņemamību pret diviem prasības prasījumiem, proti, sesto, kurā Civildienesta tiesai lūgts likt Komisijai atcelt atmaksāšanas pieprasījumu par summu EUR 41 833 vai jebkādu citu summu, kas varētu tikt eventuāli noteikta kā tāda, ko neatlīdzina VVAS, un septīto prasījumu, kurā Civildienesta tiesai lūgts likt Komisijai neveikt nekādus automātiskus atvilkumus no prasītāja pensijas, lai iekasētu šo summu vai citu summu, kas varētu tikt noteikta. Turklāt Civildienesta tiesa atzīmē, ka ar otro prasības prasījumu prasītāji lūdz Civildienesta tiesu konstatēt un paziņot, ka pret prasītāju nevar izvirzīt nekādus pārmetumus vai pretenzijas par klīnikas Anthea
aprēķināto izmitināšanas izmaksu summu un samaksu.
63. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka Savienības tiesai nav jāizdod rīkojumi administrācijai vai jānāk klajā ar juridiskiem paziņojumiem, veicot likumības pārbaudi uz Civildienesta noteikumu 91. panta pamata (Civildienesta tiesas 2012. gada 12. decembra spriedums lietā F‑90/11 BS /Komisija, 100. punkts un tajā minētā judikatūra, kas patlaban pārsūdzēts un tiek izskatīts Eiropas Savienības Vispārējā tiesā, lieta T‑83/13 P). No tā izriet, ka šie trīs iepriekš minētie prasījumi ir jānoraida kā nepieņemami.
64. Visbeidzot ar pirmo prasījumu prasītāji lūdz Civildienesta tiesu provizoriski apturēt VVAS neatlīdzināto summu piespiedu piedziņas procedūru un provizoriski aizliegt Komisijai veikt automātiskus atvilkumus no prasītāja pensijas.
65. Šie prasījumi bija atsevišķas prasības priekšmets, kuru prasītāji iesniedza 2010. gada 15. novembrī un sakarā ar kuru tika izdots iepriekš minētais rīkojums lietā de Pretis Cagnodo
un Trampuz de Pretis Cagnodo /Komisija, ar kuru šie prasījumi tika noraidīti.
66. Tā kā šie prasījumi jau ir tikuši noraidīti, tos nevar iesniegt Civildienesta tiesā un tā nevar tos izskatīt šīs tiesvedības ietvaros.
67. Novēršot trūkumus prasības pieteikumā, prasītāji centās precizēt savus prasījumus, papildu dokumentā pievienojot trīs jaunus prasījumus.
68. Tātad, ja arī papildu dokumenta pirmā prasījuma pieņemamība, proti, par maksājumu detalizētā uzskaitījuma Nr. 10 atcelšanu, nerada šaubas, jo tas sakrīt ar prasības trešo, ceturto un piekto prasījumu, to nevar teikt par papildu dokumenta otro un trešo prasījumu, ar kuriem prasītāji lūdz attiecīgi atcelt 2010. gada 26. janvāra lēmumu un atcelt lēmumu par sūdzības noraidīšanu, jo šie abi prasījumi nav norādīti prasības tekstā.
69. Saskaņā ar Reglamenta 36. pantu trūkumu novēršana prasības pieteikumā var attiekties tikai uz nosacījumiem, kas ir uzskaitīti Reglamenta 35. panta 1. punkta a), b) un c) apakšpunktā, 2. punktā un 5. punktā, līdz ar to šajā stadijā nav pieļaujama prasības priekšmeta paplašināšana, pievienojot tai jaunus prasījumus.
70. No tā izriet, ka papildu dokumentā norādītais otrais un trešais prasījums ir nepieņemami.
Par lietas būtību
71. Tā kā prasības pirmais, otrais, sestais un septītais prasījums, kā arī papildu dokumentā norādītais otrais un trešais prasījums tika atzīti par nepieņemamiem un prasītāji tiesas sēdē atteicās no prasības ceturtā prasījuma, ir atlicis izskatīt vien prasības trešo un piekto prasījumu, kas precizēti papildu dokumenta pirmajā prasījumā. Civildienesta tiesa vispirms izskatīs trešo prasījumu un pēc tam piekto, kuri abi attiecas uz 2009. gada 1. oktobra maksājumu detalizētā uzskaitījuma Nr. 10 atcelšanu, kurš tika grozīts ar 2011. gada 18. martā izdoto maksājumu detalizētu uzskaitījumu Nr. 11 (turpmāk tekstā – “apstrīdētais maksājumu detalizētais uzskaitījums”).
Par trešo prasījumu, kas precizēts papildu dokumenta pirmajā prasījumā, kurš vērsts pret Norēķinu biroja lēmumu, kas izriet no apstrīdētā maksājumu detalizētā uzskaitījuma, proti, ierobežot hospitalizācijas izdevumu atlīdzību 85 % apmērā, jo prasītājas slimība netiek uzskatīta par “smagu”
72. Atcelšanas prasījumu atbalstam prasītāji izvirza vienu pamatu, kas balstās uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Lietas dalībnieku argumenti
73. Prasītāji apgalvo, ka administrācija, atteikdamās atzīt, ka slimība, kuras rezultātā prasītāju nācās hospitalizēt, ir smaga slimība, ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Ņemot vērā hospitalizācijas laikā veiktās operācijas veidu un to, ka prasītājai nācās steidzami veikt vēl vienu operāciju, kā arī laikposmu, kurā viņa saņēma rehabilitējošu terapiju citā klīnikā, kā arī to, ka viņai pārvietojoties ir nemitīgi jāizmanto kruķis, viņas slimība atbilst VĪN III sadaļas 5. nodaļas 1. punkta nosacījumiem, lai to varētu uzskatīt par “smagu slimību” šīs normas izpratnē. Šīs kvalifikācijas rezultātā prasītājas hospitalizācijas atlīdzības likmei būtu jāsasniedz pilns apmērs. Šīs tēzes atbalstam prasītāji iesniedz divu ārstu speciālistu atzinumus un apliecinājumu, ko ir izsniedzis vietējās valsts medicīnas iestādes ārsts speciālists.
74. Komisija apgalvo, ka lēmums par prasītājas slimības smaguma neesamību tika pieņemts, ievērojot piemērojamos tiesību aktus. Tā atsaucas uz Norēķinu biroja iestādes ārsta 2010. gada 18. maija atzinumu, kurā viņš secina, ka nav izpildīti divi no četriem VĪN noteiktajiem pamatkritērijiem.
Civildienesta tiesas vērtējums
75. Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 72. panta 1. punkta pirmo daļu slimības izdevumi ir atlīdzināmi pilnā apmērā tuberkulozes, poliomielīta, vēža, psihisku slimību un citu slimību gadījumā, kuras iecēlējinstitūcija ir atzinusi par vienlīdz smagām. VĪN III sadaļas 5. nodaļas 1. punktā ir noteikti kritēriji, kas ļauj slimību uzskatīt par smagu slimību. Saskaņā ar šo normu par smagām slimībām atzīst tās pašas slimības, kas ir uzskaitītas Civildienesta noteikumu 72. panta 1. punkta pirmajā daļā, precizējot, ka slimības, kuras “iecēlējinstitūcija ir atzinusi par vienlīdz smagām”, skar saslimšanas, kam mainīgās pakāpēs atbilst četri kritēriji, proti, nelabvēlīga izdzīvošanas prognoze, hroniska attīstība, nepieciešamība veikt smagus diagnosticējošus un/vai terapeitiskus pasākumus un smagas invaliditāte esamība vai tās risks.
76. Šajā ziņā ir jāpiebilst, ka Civildienesta tiesa jau ir nospriedusi, ka iepriekšējā punktā minētie kritēriji ir kumulatīvi (iepriekš minētais spriedums lietā Botos /Komisija, 42. un nākamie punkti). Līdz ar to tas, ka nav izpildīts kaut tikai viens no šiem kritērijiem, attaisno tāda lēmuma pieņemšanu, ar kuru tiek liegts atzīt smagas slimības esamību. Attiecībā uz šiem pašiem kritērijiem Civildienesta tiesa tāpat ir nospriedusi, ka tie nešķiet acīmredzami nepiemēroti vai kļūdaini saistībā ar sasniedzamo mērķi, proti, noteikt slimības, kas ir “vienlīdz smagas”, salīdzinot ar Civildienesta noteikumu 72. pantā tieši norādītājām (skat. Civildienesta tiesas 2011. gada 28. septembra spriedumu lietā F‑23/10 Allen /Komisija, 49. punkts).
77. Civildienesta noteikumu 72. pantā tieši minētās četras slimības noteiktos gadījumos var būt ar sevišķi smagām fiziskām vai psihiskām sekām, tām piemīt ilgstošs vai hronisks raksturs un to ārstēšana prasa smagas terapeitiskas procedūras, līdz ar to ir nepieciešama iepriekšēja skaidri noteikta diagnoze, kas savukārt nozīmē, ka ir jāveic specifiskas analīzes vai izmeklēšana. Šīs slimības tāpat var radīt to skartajām personām smagas invaliditātes risku (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Allen /Komisija, 50. punkts).
78. Turklāt no paša Civildienesta noteikumu 72. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka pat gadījumi, kas atbilst vienai no četrām šajā pantā tieši norādītajām slimībām, tikai tad, ja tie ir īpaši smagi, var tikt kvalificēti kā smaga slimība un tādējādi var ļaut attiecīgajai personai izmantot labvēlīgāku režīmu, ko piemēro gadījumos, kad šāda slimība tiek atzīta (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Allen /Komisija, 51. punkts)
79. Attiecībā uz pārbaudi, vai atteikums atzīt prasītājas slimības smago raksturu varētu būt kļūdains, ir jāatgādina šā sprieduma 61. punktā minētā pastāvīgā judikatūra, saskaņā ar kuru Civildienesta noteikumos paredzētos pārsūdzību mehānismus principā nevar izmantot, lai apstrīdētu tīri medicīniskas dabas vērtējumus, kuri, ja tie ir veikti likumīgos apstākļos, ir jāuzskata par galīgiem (šajā ziņā skat. Tiesas 1988. gada 19. janvāra spriedumu lietā 2/87 Biedermann /Revīzijas palāta, 8. punkts; Vispārējās tiesas 1993. gada 16. marta spriedumu apvienotajās lietās T‑33/89 un T‑74/89 Blackman /Parlaments, 44. punkts).
80. Neapšaubot lēmuma, kas ierobežo hospitalizācijas izdevumu atlīdzību līdz 85 %, pamatā esošos medicīniskos vērtējumus, Civildienesta tiesai tomēr ir jāpārbauda, vai iecēlējinstitūcija, atteikdamās atzīt prasītājas kaiti kā smagu slimību, ir pareizi izvērtējusi faktus un precīzi piemērojusi attiecīgos tiesību aktus (šajā ziņā skat. Vispārējās tiesas 2002. gada 7. novembra spriedumu lietā T‑199/01 G /Komisija, 59. punkts, un 2004. gada 12. maija spriedumu lietā T‑191/01 Hecq /Komisija, 63. punkts).
81. Līdz ar to Civildienesta tiesai, īstenojot medicīnas jomā ierobežoto pārbaudi tiesā, jāpārbauda, vai iecēlējinstitūcija, atteikdamās kā smagu kvalificēt slimību, kas izraisīja prasītājas hospitalizāciju, nav pieļāvusi klaju kļūdu, no tai paziņotajiem medicīniskajiem slēdzieniem, par kuriem Civildienesta tiesa nevar spriest, izņemot gadījumus, kad administrācija ir sagrozījusi to būtību, izsecinot, ka šie kritēriji nav kumulatīvi izpildīti (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Botos /Komisija, 41. punkts).
82. Šajā lietā iecēlējinstitūcija savā lēmumā par sūdzības noraidīšanu balstījās uz Norēķinu biroja iestādes ārsta 2010. gada 18. maija atzinumu, kurš secināja, ka “nav izpildīti vismaz divi smagas slimības statusa atzīšanas pamatkritēriji [, norādīti VĪN III sadaļas 5. nodaļas 1. punktā], proti, nelabvēlīga izdzīvošanas prognoze un pašreizēja smaga invaliditāte vai tās risks”, un apstiprināja Norēķinu biroja lēmumu nepiemērot slimībai pilna atlīdzinājuma likmi kā smagai slimībai, bet parasto 85 % likmi. Tādējādi iecēlējinstitūcija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu, no tai paziņotajiem medicīniskajiem slēdzieniem izsecinot, ka nav izpildīti VĪN paredzētie nosacījumi attiecībā uz slimības kvalificēšanu par smagu slimību, lai varētu piemērot atlīdzinājuma likmi pilnā apmērā.
83. Vēl jāpārbauda, vai, sekodams iestādes ārsta atzinumam, Norēķinu birojs patiešām ir balstījies uz šā sprieduma 75. punktā uzskatītajiem kritērijiem, kas ir jāievēro, kvalificējot kādu slimību par “smagu”.
84. Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet – salīdzinot ar tīri medicīniskas dabas vērtējumiem, kurus ir sniegusi medicīniska komisija vai pat invaliditātes komisija, proti, komisijas, kuru darbības noteikumi nodrošina līdzsvara garantijas starp pusēm un objektivitāti, vienpusīgie iestādēs strādājošo ārstu atzinumi nenodrošina tādu pašu garantiju līmeni attiecībā uz līdzsvaru starp pusēm (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Allen /Komisija, 68.–70. punkts).
85. Līdz ar to Civildienesta tiesai, lemjot par smagas slimības atzīšanas atteikumu, ir jāīsteno padziļinātāka kontrole nekā tad, kad tā pārbauda uz Civildienesta noteikumu 73. vai 78. panta pamata pieņemtos lēmumus, kuros ir saņemts medicīniskās komisijas vai invaliditātes komisijas slēdziens. Tomēr ir skaidrs, ka tiesnesim nav vajadzīgo zināšanu medicīnas jomā, lai apstiprinātu vai atspēkotu ārsta slēdzienu vai pat izspriestu, kurš no vairākiem pretrunīgiem ārstu slēdzieniem ir pareizāks (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Allen /Komisija, 70. un 71. punkts).
86. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka smagas slimības kritēriji (nelabvēlīga izdzīvošanas prognoze, hroniska attīstība, nepieciešamība veikt smagus diagnosticējošus un/vai terapeitiskus pasākumus un smaga invaliditāte vai tās risks) ir medicīnisku vērtējumu kategorijas kritēriji, jo, noskaidrojot, vai tāds vai cits kritērijs ir izpildīts, VVAS iestādes ārsts vai medicīniskā padome neaprobežojas tikai ar faktu konstatāciju, bet šos faktus patiešām izvērtē, un šādai vērtēšanai ir nepieciešamas zināšanas medicīnas jomā (iepriekš minētais spriedums lietā Allen /Komisija, 75. punkts).
87. Tomēr, pat ja tiesas pārbaude neietver tīri medicīniskus vērtējumus, kas ir saistīti ar slimības smagumu, gadījumos, kad – kā tas ir šajā lietā – prasītājs apstrīd viņa situācijas izvērtējumu no administrācijas puses, kritizējot iestādes ārsta atzinumu, uz kuru tā balstās, tiesai ir jāpārliecinās, ka iestādes ārsts ir konkrēti un detalizēti pārbaudījis situāciju, par kuru no viņa ir ticis lūgts atzinums. Jānorāda, ka šajā ziņā administrācijai ir jāpierāda, ka ārsts ir veicis šādu pārbaudi (iepriekš minētais spriedums lietā Allen /Komisija, 76. punkts).
88. Saskaņā ar iestādes ārsta 2010. gada 18. maija atzinumu, kuram iecēlējinstitūcija bija lūgusi pateikt, vai patoloģiju, kuras rezultātā prasītājai tika veikta ķirurģiska operācija, var atzīt par smagu slimību VĪN III sadaļas 5. nodaļas 1. punkta izpratnē:
“[..]
2) [prasītājas] patoloģija, kam bija nepieciešama ķirurģiska operācija, nav atzīstama par smagu slimību saskaņā ar VĪN ([III] sadaļas 5. nodaļas 1. punktā noteiktajiem) kritērijiem.
Faktiski ir runa par ortopēdisku patoloģiju [..].
Šī patoloģija pēc sava rakstura nevar būt pamatā nelabvēlīgai izdzīvošanas prognozei; turklāt pacientes dzīvībai nekad nav draudējušas briesmas, arī hospitalizācijas laikā ne.
Patlaban saskaņā ar pacienti ārstējošā ārsta ortopēda norādēm (2010. gada 22. [marta] ziņojums) pacientes stāvoklis ir pilnīgi apmierinošs.
“Teicamas klīniskās un radioloģiskās analīzes” [..].
Nav izpildīti vismaz divi smagas slimības statusa atzīšanas pamatkritēriji, proti, nelabvēlīga izdzīvošanas prognoze un pašreizēja smaga invaliditāte vai tās risks.”
89. Jāpiebilst, ka šajā konkrētajā gadījumā prasītāja neveica VĪN III sadaļas 5. nodaļas 3. punktā noteikto procedūru saistībā ar lūgumiem par smagas slimības atzīšanu, kurā šāda statusa iegūšanas gadījumā tiek piešķirts smagās slimības radīto izdevumu pilns atlīdzinājums, sākot no medicīniskās izziņas, kas pievienota lūgumam par atzīšanu, izsniegšanas datuma un uz laiku, kas nevar pārsniegt piecus gadus, bet tikai lūdza, iesniedzot apsvērumus par maksājumu detalizēto uzskaitījumu Nr. 10 un arī savu sūdzību, lai tikai hospitalizācijas izdevumu pilnas atlīdzināšanas nolūkos šo hospitalizāciju izraisījusī slimība tiktu uzskatīta par smagu. Šajos apstākļos VĪN III sadaļas 5. nodaļas 1. punktā uzskaitīto četru kritēriju izvērtējums ir jāveic, ņemot par pamatu prasītājas medicīnisko stāvokli, kurā viņa atradās tieši pirms hospitalizācijas.
90. No iestādes ārsta 2010. gada 18. maija atzinuma formulējuma izriet, ka saistībā ar smagas invaliditātes esamību vai risku, no vienas puses, minētais ārsts balstījās uz medicīniskiem datiem, kas parādījās prasītāju ārstējošā ārsta ortopēda 2010. gada 23. marta ziņojumā, proti, vairāk nekā gadu pēc pacientei izdarītajām ķirurģiskajām operācijām, un, no otras puses, šis kritērijs tika izvērtēts saistībā ar prasītājas veselības stāvokli 2010. gada maijā, nevis tieši pirms hospitalizācijas, proti, 2009. gada februārī.
91. No tā izriet, ka netika pareizi pārbaudīta invaliditātes riska rašanās iespēja tieši pirms pacientes hospitalizācijas.
92. Šī piemērojamo tiesību aktu piemērošanas kļūda tomēr nevar izraisīt Norēķinu biroja lēmuma, ar kuru tiek noraidīta smagas slimības kvalifikācija, atcelšanu. Faktiski no iestādes ārsta 2010. gada 18. maija atzinuma formulējuma arī izriet, ka iestādes ārsts nav aprobežojies tikai ar pārbaudi, vai ir vai nav izpildīts viens no četriem VĪN III sadaļas 5. nodaļas 1. punktā norādītajiem kritērijiem, bet ir paudis viedokli arī par otro kritēriju, proti, nelabvēlīgu izdzīvošanas prognozi. Šajā ziņā viņš minētajā atzinumā ir norādījis, ka ortopēdiska patoloģija, kas ir izraisījusi prasītājas hospitalizāciju, pēc sava rakstura nevar būt nelabvēlīgas izdzīvošanas prognozes pamats un ka prasītājas dzīvībai nekad nav draudējušas briesmas, arī hospitalizācijas laikā ne.
93. Šajos apstākļos, tā kā četri smagas slimības atzīšanas kritēriji ir kumulatīvi un ir obligāti jāizpilda vienlaikus, pat ja to pakāpes ir dažādas, tas, ka šajā lietā viens no tiem nav izpildīts, ir pietiekami, lai noraidītu prasītājas hospitalizāciju izraisījušās kaites atzīšanu par smagu slimību. Līdz ar to Norēķinu birojs nav pieļāvis acīmredzamu kļūdu vērtējuma, atsakoties uzskatīt prasītājas slimību par smagu, balstoties uz iestādes ārsta 2010. gada 18. maija atzinumu, kurā attiecībā uz prasītāju bija secināts, ka nepastāv nelabvēlīga izdzīvošanas prognoze.
94. Tā kā trešā prasījuma atbalstam izvirzītais vienīgais pamats ir nepamatots, nav jāatceļ Norēķinu biroja lēmums, kas izriet no apstrīdētā maksājumu detalizētā uzskaitījuma, proti, ierobežot hospitalizācijas izdevumu atlīdzību 85 % apmērā, jo prasītājas slimība netiek uzskatīta par “smagu”.
Par piekto prasījumu, kas precizēts papildu dokumenta pirmajā prasījumā, kurš vērsts pret Norēķinu biroja lēmumu, kas izriet no apstrīdētā maksājumu detalizētā uzskaitījuma, noteikt prasītājiem pienākumu samaksāt EUR 28 800 par izmitināšanas izmaksām, kuras uzskatītas par pārmērīgām
95. Sava prasījuma atbalstam prasītāji izvirza vienu pamatu, kas balstās uz labas pārvaldības un rūpības pienākuma principa pārkāpumu.
Lietas dalībnieku argumenti
96. Prasītāji piekrīt Norēķinu biroja vērtējumam, ka klīnikas Anthea
piestādītais rēķins par izmitināšanas izmaksām ir pārmērīgi liels. Summa EUR 1440 dienā, ieskaitot PVN, patiešām esot pilnīgi pārspīlēta, ņemot vērā sniegtos pakalpojumus, proti, no vienas puses, vienkāršu normāla izmēra palātu ar standarta mēbelēm – slimnīcas gultu un vienu krēslu, kas ir identiska visām citām klīnikas palātām, un, no otras puses, ēdināšanu, kas prasītājas skatījumā bijusi pliekana un visādā ziņā viduvēja.
97. Attiecībā uz jautājumu, kam jāmaksā EUR 28 800 par izmitināšanu, ko Norēķinu birojs uzskata par pārmērīgu summu, prasītāji norāda, ka, pirmkārt, ņemot vērā apstākli, ka šī lielā summa ir aprēķināta tieši par izmitināšanu, Norēķinu birojam nevajadzējis šo summu maksāt klīnikai Anthea, iepriekš viņus nebrīdinot. Šī informācija viņiem būtu ļāvusi iebilst pret maksāšanu, jo pirms hospitalizācijas klīnika Anthea
bija prasītāju informējusi, ka izmitināšanas izdevumi sasniegs EUR 300 dienā. Norēķinu biroja rīcība ir liegusi prasītājiem laikus reaģēt, nostādot viņus fakta priekšā, ka viņiem jāsedz summa, kuru Norēķinu birojs uzskata par pārmērīgu.
98. Otrkārt, prasītāji norāda, ka administrācija nevienā brīdī nav viņiem norādījusi, ka būtu lietderīgi iesniegt Norēķinu birojam izmitināšanas izdevumu tāmi.
99. Treškārt, viņi uzskata, ka Norēķinu birojs rīkojies nepieļaujami un nodarījis smagu kaitējumu ne vien viņiem, bet it īpaši VVAS, tās ietvaros veicot nepamatotu maksājumu. Šajos apstākļos, tā kā tikai Komisija var vērsties pret klīniku Anthea, lai atgūtu pārmaksāto summu, tai neesot jāpiedzen šī summa no prasītājiem.
100. Ceturtkārt, prasītāji norāda, ka jebkurā gadījumā viņus nevar vainot kaitējumā, kas ir nodarīts Norēķinu biroja neuzmanības, neapdomības un nepiesardzības dēļ.
101. Komisija uzskata, ka šie prasītāju apgalvojumi ir nepamatoti.
102. Pirmkārt, Komisija apgalvo, ka tas, ka Norēķinu birojs, saņēmis medicīniskās padomes atzinumu, vēršas pie prasītājiem, lai atgūtu daļu no izmitināšanas izdevumiem, kas uzskatīti par pārmērīgiem, salīdzinot ar parastajiem izdevumiem valstī, kurā tie radušies, balstījies uz Vispārējo noteikumu 20. panta 2. punktu. Šajā ziņā Komisijas atgādina, ka prasītājs ir saņēmis 2009. gada 5. februāra vēstules kopiju, kurā Norēķinu birojs paziņoja klīnikai, ka segs prasītājas hospitalizācijas izdevumus, kam bija pievienota informācijas lapa no Biroja “Atsevišķo prasījumu pārvaldīšana un samaksa” ( PMO, turpmāk tekstā – “informācijas lapa”) saistībā ar atlīdzinājumu ierobežojumiem un avansa summu atgūšanu, kurā bija tostarp atgādināts, ka VVAS samaksātās summas ne vienmēr ir atlīdzinājumi saskaņā ar Civildienesta noteikumu 72. pantu, bet tās vēlāk var piedzīt no apdrošinātās personas.
103. Otrkārt, kad prasītāja apstrīdēja maksājumu detalizēto uzskaitījumu Nr. 10, Komisija pierādīja, ka pilda rūpības pienākumu, pārbaudot izmitināšanas apstākļus un sniedzot viņai pietiekamus paskaidrojumus. Turklāt saskaņā ar Vispārējo noteikumu 41. pantu iestādes ārsts nodeva lietu medicīniskajai padomei, kura sniedza savu atzinumu 2009. gada 10. decembra sanāksmē. Komisijas skatījumā no šīs sanāksmes protokola izriet, ka atlīdzināmo izdevumu aprēķins ir veikts uz spēkā esošo tiesību aktu pamata, kā atskaites vērtību izmantojot parastās izmaksas par tāda paša veida izmitināšanu izdevumu rašanās valstī.
Civildienesta tiesas vērtējums
104. Nav strīda par to, ka saskaņā ar Vispārējo noteikumu 20. panta 2. punktu pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem nav noteikti nekādi atlīdzināšanas ierobežojumi, piemēram, ar hospitalizāciju saistītiem izmitināšanas izdevumiem, neatlīdzina to izdevumu daļu, kas tiek uzskatīta par pārmērīgu, salīdzinot ar normālajām izmaksām valstī, kurā izdevumi radušies. Saskaņā ar šo pašu normu tāpat nav strīda par to, ka pārmērīgo izdevumu daļu VVAS Norēķinu birojs katrā gadījumā nosaka atsevišķi.
105. Šajā gadījumā lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka klīnikas Anthea
piestādītais aprēķins EUR 1440 dienā ir pārmērīgs, salīdzinot ar caurmēra parastajām izmaksām Itālijā par šāda veida pakalpojumu un it īpaši salīdzinot ar tarifu EUR 300 dienā, ieskaitot PVN, ko kāda klīnikas Anthea
darbiniece prasītājai mutiski norādījusi pirms viņas hospitalizācijas. Šajā ziņā prasītāja pievienoja lietas materiāliem liecinieka paziņojumu, kurš 2009. gada 13. janvārī atradies viņai līdzās, kad viņa ir guvusi no klīnikas Anthea
informāciju par izmitināšanas maksu. No prasītāju iesniegtās liecības izriet, ka pēc iepriekš minētās darbinieces mutiski sniegtās informācijas tolaik klīnikā Anthea
par gultasvietu bija jāmaksā EUR 216 dienā, ja pacients atrodas kolektīvā palātā un viņam ir sociālās apdrošināšanas polise, un EUR 300 dienā, ja pacients ir individuālā palātā un viņam ir privātā veselības apdrošināšana.
106. Lietas dalībniekiem tomēr ir domstarpības par to, vai – kā apgalvo prasītāji – šie Norēķinu biroja par pārmērīgiem uzskatītie izmitināšanas izdevumi, respektīvi, EUR 28 800, ir jāsedz Norēķinu birojam, jo tas nav sazinājies ar prasītājiem, pirms samaksājis klīnikas Anthea
iesniegto rēķinu, vai – kā to norāda Komisija – šī summa ir jāliek segt prasītājam un jāatvelk no viņa izdienas pensijas.
107. Vispirms jākonstatē, ka tas, ka apdrošinātie saskaņā ar Vispārējo noteikumu 30. pantu var saņemt avansu, lai spētu segt lielus izdevumus, viņiem sedzot hospitalizācijas izdevumus, rada viņiem neapstrīdamas priekšrocības. Sistemātiski sūtot VVAS labumguvējiem informācijas lapu, kad viņi iesniedz lūgumu segt izdevumus, viņus var motivēt gūt informāciju tostarp slimnīcas iestādē par eventuālajām izmaksām, kādas viņiem var rasties, un salīdzināt tās ar spēkā esošajiem VĪN, lai izvairītos no ievērojamu summu atmaksas, kuras var izrādīties neatlīdzināmas no VVAS un tādējādi var palikt uz viņu rēķina. Šajā ziņā der piebilst, ka attiecībā uz izmitināšanas izdevumiem saistībā ar hospitalizāciju VĪN nav paredzēti apjoma ierobežojumi.
108. Lai arī prasītāja šajā gadījumā ir guvusi informāciju no klīnikas Anthea
par to, cik lieli izmitināšanas izdevumi viņai radīsies, viņa saņēma tikai mutisku informāciju, nevis rakstisku dokumentu, kam būtu pierādījuma spēks. Tomēr ir jāpiebilst, ka, pat ja apdrošinātajiem ir vēlams nodrošināties ar šādu dokumentu, nedz Vispārējos noteikumos, nedz VĪN nav nekādu normu, kas liktu viņiem sagādāt pienācīgi noformētu tāmi un iesniegt to Norēķinu birojā kopā ar lūgumu segt izdevumus.
109. Šajos apstākļos nevar pārmest prasītājiem, ka viņi nebūtu izpildījuši kādu pienākumu vai būtu pārkāpuši kādu tiesību normu. No vienas puses, tas, ka VĪN nav paredzēti apjoma ierobežojumi izmitināšanas izdevumiem saistībā ar hospitalizāciju, faktiski neļāva viņiem salīdzināt izdevumu summu, ko viņiem paziņoja klīnika Anthea, ar eventuāli atlīdzināmo summu. No otras puses, pa ja viņi būtu sazinājušies ar Norēķinu biroju un pavaicājuši, vai tiks kompensēti izmitināšanas izdevumi EUR 300 apmērā par dienu, atbilde jebkurā gadījumā būtu bijusi apstiprinoša, ņemot vērā apstākli, ka maksājumu detalizētajā uzskaitījumā Nr. 10 minētais birojs atlīdzina šos izdevumus līdz summai EUR 720 par dienu.
110. Attiecībā uz Komisiju jāteic, ka tā pilda dubultu lomu hospitalizācijas izdevumu segšanā.
111. No vienas puses, saskaņā ar Regulas Nr. 1605/2002 27. pantu, ko pēc analoģijas piemēro arī VVAS pārvaldībai saskaņā ar Vispārējo noteikumu 43. pantu, Komisijai ir jārīkojas ar ieņēmumiem un izdevumiem saskaņā ar pareizas finanšu vadības principu, tas ir, ievērojot saimnieciskuma, lietderības un efektivitātes principus.
112. Šajā ziņā no Vispārējo noteikumu 52. panta izriet, ka citas iestādes deleģē Komisijai kompetenci pārvaldīt VVAS, uzticot tai pienākumu izstrādāt noteikumus, kas reglamentē medicīnisko izdevumu atlīdzību, lai garantētu shēmas izdevumu un ieņēmumu līdzsvaru. Saskaņā ar labas pārvaldības principu Komisijai un attiecīgi arī VVAS norēķinu birojiem, kuru izveide ir viens no tās pārvaldības uzdevumiem un kuru kontroli attiecībā uz pareizas finanšu vadības principu ievērošanu veic centrālais birojs, ir jābūt modriem, lai nepieļautu VVAS līdzekļu izmantošanu tādu hospitalizācijas rēķinu apmaksai, par kuriem uzreiz rodas pārliecība, ka tie ir pārmērīgi, salīdzinot ar vidējām izmaksām par tāda paša veida pakalpojumiem izdevumu rašanās valstī. Šajā gadījumā Norēķinu birojs savas atrašanās vietas dēļ bija izdevīgā stāvoklī, lai uzzinātu vidējās izmitināšanas izdevumu summas, ko aprēķina slimnīcu iestādes Itālijā, un reaģētu, konstatējot, ka klīnika Anthea ir aprēķinājusi EUR 57 600 par prasītājas izmitināšanu 40 dienu laikā.
113. Hospitalizācijas izdevumu segšanai Komisijai, no otras puses, ir jāievēro rūpības pienākums pret Savienības iestāžu personālu, kas ir VVAS labumguvējs.
114. Šis rūpības pienākums liek Komisijai un attiecīgi arī VVAS norēķinu birojiem gadījumos, kad tie saņem tādu rēķinu, kādu Norēķinu birojam atsūtīja klīnika Anthea, proti, rēķinu ar ļoti augstu summu, kurā uzskaitīti un aprakstīti medicīniskie pakalpojumi, bet izmitināšana vienkārši aprēķināta par 40 dienām pēc tarifa EUR 1440 dienā, nenorādot nekādas citas ziņas par palātas veidu vai papildu pakalpojumiem, kas varētu attaisnot tik lielu summu, nevis tūlīt apmaksāt šādu rēķinu – pat ja ir panākta vienošanās par izdevumu segšanu –, bet gan iegūt rakstiskus paskaidrojumus no rēķina sūtītājas slimnīcas iestādes un informēt arī apdrošināto, kuram Norēķinu birojs galu galā vairākumā gadījumu uzliks pienākumu segt vismaz daļu no aprēķinātajiem hospitalizācijas izdevumiem un eventuāli, kā tas ir noticis šajā gadījumā, segt visas par pārmērīgām uzskatītās izmaksas.
115. Ja šajā lietā Norēķinu birojs būtu sazinājies ar prasītājiem pirms klīnikas Anthea
piesūtītā rēķina apmaksas, viņi būtu laikus varējuši norādīt, ka viņiem tikusi norādīta izmitināšanas cena EUR 300 par dienu.
116. Turpretim Norēķinu biroja rīcības dēļ, proti, tādēļ, ka tas samaksāja visu rēķinu, neuzdodot nevienu jautājumu, no vienas puses, nepamatoti palielinājās VVAS izdevumi, ciktāl tā vietā, lai atlīdzinātu 85 % no izmitināšanas izdevumiem par 30 dienām EUR 300 apmērā par dienu, Norēķinu birojs piešķīra atlīdzinājumu EUR 720 par dienu.
117. No otras puses, izrādījās, ka prasītāji ir parādā ne tikai EUR 28 800 saistībā ar izmitināšanas izdevumiem, ko Norēķinu birojs uzskatīja par pārmērīgiem, bet arī 15 % no summas, kas atbilst 30 izmitināšanas dienām ar tarifu EUR 720 dienā, lai gan gadījumā, ja par izmitināšanu tiktu piestādīts tāds rēķins, kāds tika paziņots prasītājai, tad viņiem būtu jāsedz ievērojami mazāka summa.
118. Tātad ir jākonstatē, ka, pirms rēķina apmaksas neprasot paskaidrojumus no klīnikas Anthea
par summu, kas aprēķināta saistībā ar izmitināšanu, un neinformējot prasītājus par šo summu, Norēķinu birojs un attiecīgi arī Komisija nav ievērojuši ne labas pārvaldības principu, ne rūpības principu attiecībā uz prasītājiem.
119. Tā kā piektajā prasījumā izvirzītais pamats ir pamatots, ir jāatceļ Norēķinu biroja lēmums, kas izriet no apstrīdētā maksājumu detalizētā uzskaitījuma, proti, noteikt prasītājiem pienākumu samaksāt summu EUR 28 800 apmērā par izmitināšanas izmaksām, kuras uzskatītas par pārmērīgām.
120. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, nav jāapmierina prasītāju lūgums veikt viņu piedāvātos pierādījumu savākšanas pasākumus, kas ir astotā prasījuma priekšmets.
Par tiesāšanās izdevumiem
121. Atbilstoši Reglamenta 87. panta 1. punktam, ievērojot citas šī reglamenta II sadaļas 8. nodaļas tiesību normas, dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tomēr saskaņā ar minētā Reglamenta 88. pantu “lietas dalībniekam – pat tad, ja tam spriedums ir labvēlīgs – var piespriest daļēji vai pat pilnībā atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to pamato tā rīcība, tostarp pirms tiesvedības ierosināšanas, it īpaši, ja tā pretējai pusei ir radījusi izdevumus, kuri atzīti par nepamatotiem vai apzinātiem”.
122. Lai gan šajā lietā no iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka prasītāji ir apmierināti tikai daļēji attiecībā uz prasījumiem saistībā ar apstrīdēto maksājumu detalizēto uzskaitījumu, kas nozīmē, ka Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs tikai daļēji, ciktāl ir runa par minētajiem prasījumiem, no tiem arī izriet, ka Norēķinu biroja rīcība, kas atzīta par pretlikumīgu, ir radījusi prasītājiem papildu izdevumus, ciktāl izmitināšanas izdevumi, kas atlīdzināti 85 % apmērā, ir ievērojami lielāki, nekā prasītāji būtu varējuši sagaidīt.
123. Ņemot vērā šīs lietas īpašos apstākļus un precizējot, ka Reglamenta 88. panta piemērošanas gadījumi neaprobežojas tikai ar situācijām, kad administrācija rada prasītājiem nepamatotus vai apzinātus izdevumus, Komisijai jāsedz pašas izdevumi, kā arī tie, kuri tai radās pagaidu noregulējuma tiesvedībā, un tai ir jāatlīdzina arī prasītāju izdevumi, tostarp arī tie, kas viņiem radās pagaidu noregulējuma tiesvedībā.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu
CIVILDIENESTA TIESA (otrā palāta)
nospriež:
1) atcelt Ispras (Itālija) Norēķinu biroja lēmumu, kas izriet no 2009. gada 1. oktobra maksājumu detalizēta uzskaitījuma Nr. 10 un ar kuru M. A. de Pretis Cagnodo
uzlikts pienākums samaksāt EUR 28 800 par S. Trampuz de Pretis Cagnodo
izmitināšanas izmaksām, kuras uzskatītas par pārmērīgām;
2) pārējā daļā prasību noraidīt;
3) Eiropas Komisija sedz visus savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina visus M. A. de Pretis Cagnodo
un S. Trampuz de Pretis Cagnodo
tiesāšanās izdevumus.