62023CC0798
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
JEANA RICHARDA DE LA TOUR
přednesené dne 10. dubna 2025 (
1
)
Věc C‑798/23 [Abbottly] (
i
)
Minister for Justice
proti
SH
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Supreme Court (Nejvyšší soud, Irsko)]
„Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV – Evropský zatýkací rozkaz – Článek 4a odst. 1 – Důvody pro odmítnutí výkonu evropského zatýkacího rozkazu – Pojem ‚soudní jednání, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí‘ – Přeměna doplňujícího trestu policejního dohledu na trest odnětí svobody“
I. Úvod
1.
Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (
2
) ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009 (
3
).
2.
Tato žádost byla předložena v rámci řízení o výkonu evropského zatýkacího rozkazu v Irsku vydaného na SH za účelem výkonu trestu odnětí svobody v Lotyšsku.
3.
Z článku 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 vyplývá, že vykonávající justiční orgán může odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu vydaného za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody, pokud se osoba nezúčastnila osobně soudního jednání, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí, ledaže nastaly určité okolnosti uvedené v tomto ustanovení.
4.
Supreme Court (Nejvyšší soud, Irsko) se Soudního dvora v podstatě táže, zda se pojem „soudní jednání, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí“, uvedený v tomto ustanovení, vztahuje na řízení, v jehož rámci může soud z důvodu nedodržení podmínek spojených s dříve uloženým doplňujícím trestem policejního dohledu nařídit přeměnu tohoto trestu na trest odnětí svobody v délce rovnající se polovině doby trvání nevykonaného trestu policejního dohledu.
5.
V tomto stanovisku uvedu důvody, proč mám za to, že na tuto otázku je třeba odpovědět kladně.
II. Skutkové okolnosti sporu v původním řízení a předběžné otázky
6.
SH byl v roce 2014 odsouzen Valmieras rajona tiesa (okresní soud ve Valmieře, Lotyšsko) a Jēkabpils rajona tiesa (okresní soud v Jēkabpilsu, Lotyšsko) za dva trestné činy, za které mu byl v obou případech uložen trest odnětí svobody a policejní dohled na určitou dobu. Dne 27. října 2015 byly tyto tresty sloučeny, což vedlo k uložení souhrnného trestu odnětí svobody v délce čtyř let a devíti měsíců a k doplňujícímu trestu spočívajícímu v policejním dohledu na dobu tří let. Podle lotyšského práva byl výkon tohoto doplňujícího trestu zahájen v okamžiku, kdy SH vykonal trest odnětí svobody.
7.
SH nesplnil povinnost, která mu byla uložena v rámci policejního dohledu, dostavit se do tří pracovních dnů po propuštění na policejní stanici, ačkoli byl předem upozorněn na to, že nedostavení se na příslušnou policejní stanici může vést k uložení správního trestu. V důsledku toho byl SH ze strany Zemgales rajona tiesa (okresní soud v Zemgale, Lotyšsko) ve dnech 11. a 27. května 2020 uznán vinným ze spáchání správního deliktu, a z tohoto důvodu mu byly uloženy dvě pokuty.
8.
V případě dvou odsouzení za nedodržení pravidel policejního dohledu v témže roce stanoví lotyšské právo možnost příslušného soudu nahradit doplňující trest, který nebyl vykonán, trestem odnětí svobody, přičemž dva dny policejního dohledu se počítají jako jeden den odnětí svobody. Tato přeměna trestu se tedy provádí na základě pevného a předem stanoveného poměru.
9.
V červnu 2020 podal policejní komisariát v Jēkabpilsu (Lotyšsko) u Zemgales rajona tiesa (okresní soudu v Zemgale) návrh na přeměnu zbývající doby policejního dohledu vůči SH na trest odnětí svobody.
10.
Dne 25. června 2020 bylo doporučenou poštou zasláno předvolání k soudu do místa oznámeného pobytu SH v Jēkabpilsu. Toto předvolání nebylo převzato a bylo vráceno dne 31. července 2020.
11.
Dne 19. srpna 2020 se u Zemgales rajona tiesa (okresní soud v Zemgale) konalo jednání v nepřítomnosti SH. Téhož dne vydal tento soud rozhodnutí, kterým nařídil přeměnu nevykonaného trestu policejního dohledu vůči SH, tj. dvou let a dvou dnů, na trest odnětí svobody v trvání jednoho roku a jednoho dne v souladu s poměrem stanoveným v čl. 45 odst. 5 Krimināllikums (trestní zákon) (dále jen „lotyšský trestní zákon“). Toto rozhodnutí bylo zasláno SH, ale bylo vráceno jako nepřevzaté. Proti uvedenému rozhodnutí SH nepodal ani odvolání.
12.
Dne 26. února 2021 byl vůči SH vydán evropský zatýkací rozkaz za účelem výkonu trestu odnětí svobody, který dne 19. srpna 2020 uložil Zemgales rajona tiesa (okresní soud v Zemgale).
13.
Rozsudkem ze dne 27. července 2022 High Court (Vrchní soud, Irsko) odmítl předání SH na základě provedení čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 do irského práva.
14.
Vzhledem k tomu, že High Court (Vrchní soud) odmítl možnost, aby Minister for Justice and Equality (ministr pro spravedlnost a rovnost, Irsko) (dále jen „Minister for Justice“) podal proti tomuto rozsudku odvolání ke Court of Appeal (Odvolací soud, Irsko), požádal Minister for Justice o možnost podat proti uvedenému rozsudku opravný prostředek k Supreme Court (Nejvyšší soud), čemuž bylo dne 19. ledna 2023 vyhověno.
15.
Tento soud se přiklání k názoru, že řízení v Lotyšsku vedoucí k přeměně doplňujícího trestu policejního dohledu na trest odnětí svobody se podobá odvolání odkladu výkonu trestu, které jak vyplývá z rozsudku ze dne 22. prosince 2017, Ardic (
4
), nespadá do působnosti čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584. Povinnou povahu policejního dohledu lze přirovnat k podmínkám, které bývají pravidelně ukládány v souvislosti s podmíněným odkladem výkonu trestu.
16.
V této souvislosti předkládající soud uvádí, že z uvedeného rozsudku vyplývá, že pojem „rozhodnutí“ ve smyslu tohoto ustanovení se nevztahuje na rozhodnutí o výkonu či uplatnění původně uloženého trestu odnětí svobody, jako je odvolání odkladu výkonu trestu, ledaže cílem a důsledkem tohoto rozhodnutí je změnit povahu nebo výši tohoto trestu a orgán, který jej vydal, měl v tomto ohledu prostor pro uvážení (
5
).
17.
Předkládající soud uvádí, že v projednávané věci začala doba policejního dohledu běžet od okamžiku, kdy SH vykonal trest odnětí svobody. Nebylo přijato žádné nové soudní rozhodnutí, které by měnilo povahu a výši dříve uloženého trestu odnětí svobody, vzhledem k tomu, že v případě nedodržení podmínek policejního dohledu se délka trestu odnětí svobody, který může být uložen, určuje aritmetickým výpočtem stanoveným lotyšským právem. Zemgales rajona tiesa (okresní soud v Zemgale) měl tedy pouze rozhodnout, zda se má uložit další trest odnětí svobody, jehož délka je stanovena zákonem.
18.
Z tohoto důvodu měl předkládající soud předběžně za to, že není namístě odmítnout předání z důvodu, že trest odnětí svobody, o němž bylo rozhodnuto dne 19. srpna 2020, nepředstavuje nový trest. Podmínky a způsoby odnětí svobody v důsledku porušení, jichž se dopustil SH, byly totiž jasné a ověřitelné a nezahrnovaly nové rozhodnutí nebo změnu povahy nebo výše původního trestu.
19.
Předkládající soud má však o tomto řešení určité pochybnosti.
20.
Uvádí, že se trest dotčený ve věci v původním řízení liší od trestu, o který se jednalo v rozsudku Ardic. Ačkoli možnost nového trestu odnětí svobody byla neodmyslitelně spjata s trestem uloženým v roce 2015 rozsudkem vydaným Zemgales rajona tiesa (okresní soud v Zemgale), nebyla odpůrci uložena pouze povinnost „vykonat část, resp. celý trest odnětí svobody, který mu byl původně uložen“ (
6
).
21.
Předkládající soud v této souvislosti uvádí, že odpůrce původně uložený trest odnětí svobody vykonal. Lze se tedy domnívat, že trest, který mu uložil Zemgales rajona tiesa (okresní soud v Zemgale), zahrnoval změnu povahy nebo výše dříve uloženého trestu, přičemž tato změna spočívala v přeměně trestu policejního dohledu na další trest odnětí svobody.
22.
Kromě toho měl Zemgales rajona tiesa (okresní soud v Zemgale) prostor pro uvážení, zda SH takový trest uloží, i když neměl žádný prostor pro uvážení, pokud jde o délku jeho trvání. Předkládající soud proto uvádí, že nemůže dospět k závěru, že odpověď na položenou otázku týkající se výkladu a použití čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 je za okolností opravného prostředku, který k němu byl podán, natolik zřejmá, že neponechává prostor pro rozumné pochybnosti.
23.
Za těchto okolností se Supreme Court (Nejvyšší soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Pokud se žádá o předání vyžádané osoby za účelem výkonu trestu odnětí svobody uloženého této osobě v důsledku porušení podmínek trestu policejního dohledu, který jí byl dříve uložen, za okolností, kdy soud, který tento trest odnětí svobody uložil, měl možnost uvážení, zda trest odnětí svobody uloží (avšak bez možnosti uvážení, pokud jde o délku trestu, pokud by byl uložen), je řízení o uložení [uvedeného] trestu odnětí svobody součástí ‚soudního jednání, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí‘ pro účely čl. 4a odst. 1) rámcového rozhodnutí [2002/584]?
2)
Bylo rozhodnutí o přeměně trestu policejního dohledu na trest odnětí svobody za okolností uvedených v první otázce rozhodnutím, jehož cílem či důsledkem byla změna povahy nebo výše trestu dříve uloženého vyžádané osobě, a zejména trestu policejního dohledu, který byl součástí jejího předchozího trestu, takže se na toto rozhodnutí vztahuje výjimka uvedená v bodě 77 rozhodnutí ve věci Ardic?“
24.
Minister for Justice, SH, rumunská vláda a Evropská komise předložili písemná vyjádření a zúčastnili se jednání, které se konalo dne 9. ledna 2025.
25.
Vzhledem k tomu, že právní zástupce SH informoval kancelář Soudního dvora o tom, že se SH nachází ve vězení v Lotyšsku, zaslal Soudní dvůr rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 26. dubna 2024 předkládajícímu soudu žádost o informace s cílem zjistit, zda je odpověď Soudního dvora na žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nadále užitečná pro účely vyřešení sporu v původním řízení.
26.
V odpovědi ze dne 10. května 2024 předkládající soud potvrdil, že SH je ve vězení v Lotyšsku a byl předán lotyšským orgánům v rámci výkonu evropského zatýkacího rozkazu ze dne 17. února 2021, avšak uvedl, že jelikož SH nebyl předán na základě evropského zatýkacího rozkazu dotčeného ve věci v původním řízení, a nelze tedy vyloučit, že lotyšské orgány uplatní za účelem výkonu trestu odnětí svobody uloženého SH mechanismus stanovený v článku 27 rámcového rozhodnutí 2002/584, zůstává odpověď na žádost o rozhodnutí o předběžné otázce užitečná pro řešení sporu v původním řízení.
III. Analýza
27.
Podstatou obou předběžných otázek předkládajícího soudu, které je podle mého názoru třeba zkoumat společně, je, zda čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 musí být vykládán v tom smyslu, že se pojem „soudní jednání, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí“, uvedený v tomto ustanovení, vztahuje na řízení, v jehož rámci může soud z důvodu nedodržení podmínek spojených s dříve uloženým doplňujícím trestem policejního dohledu nařídit přeměnu tohoto trestu na trest odnětí svobody v délce rovnající se polovině doby nevykonaného trestu policejního dohledu.
28.
Minister for Justice a rumunská vláda navrhují odpovědět na tuto otázku záporně, přičemž v podstatě rozvíjejí úvahy, které se opírají o rozsudek Ardic, zatímco SH a Komise navrhují odchýlit se od tohoto rozsudku a odpovědět na uvedenou otázku kladně.
29.
Souhlasím se stanoviskem zastávaným SH a Komisí.
30.
Než vysvětlím důvody, proč mám za to, že řízení, které vedlo k vydání soudního rozhodnutí, jímž byl přeměněn trest policejního dohledu na trest odnětí svobody, představuje „soudní jednání, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí“ ve smyslu čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584, je třeba správně určit, v čem spočívá tento první trest a za jakých podmínek může být uložen příslušným soudem.
31.
V této souvislosti je třeba odkázat na článek 45 lotyšského trestního zákona, nadepsaný „Policejní dohled“, který zněl následovně (
7
):
„(1) Policejní dohled je doplňujícím trestem, který může soud uložit jako povinné opatření za účelem dohledu nad chováním osoby propuštěné z výkonu trestu odnětí svobody a za účelem, aby jí byla uložena omezení stanovená policejním orgánem. […]
(2) Trest policejního dohledu se uloží pouze tehdy, je-li trest odnětí svobody uložen v případech stanovených ve zvláštní části tohoto zákona, a to na dobu nejméně jednoho roku a nejvýše tří let.
[…]
(4) Pokud odsouzená osoba během výkonu doplňujícího trestu spáchala nový trestný čin, nahradí soud nevykonanou délku doplňujícího trestu odnětím svobody a určí konečný trest v souladu s ustanoveními článků 51 a 52 tohoto zákona.
(5) Pokud osoba, o jejímž policejním dohledu bylo rozhodnuto rozhodnutím soudu, poruší ustanovení tohoto opatření o dohledu ve zlé víře, může soud na návrh policejního orgánu nahradit nevykonanou část doplňujícího trestu trestem odnětí svobody, přičemž dva dny policejního dohledu se počítají jako jeden den odnětí svobody.
(6) Porušení ustanovení o policejním dohledu je spácháno ve zlé víře, pokud byla osobě za takové porušení uložena dvakrát v průběhu jednoho roku sankce ve správním řízení.“
32.
V rámci projednávané věci je relevantní zejména čl. 45 odst. 5 lotyšského trestního zákona, který stanoví možnost, že příslušný soud na návrh příslušného policejního orgánu přemění trest policejního dohledu na trest odnětí svobody v případě, že odsouzená osoba ve zlé víře nesplní podmínky spojené s prvním trestem. Tato přeměna se pak provádí ve vztahu k době výkonu trestu policejního dohledu, kterou ještě zbývá vykonat, na základě pevného zákonného poměru jednoho dne odnětí svobody za každé dva zbývající dny policejního dohledu.
33.
Za účelem prokázání, že takové rozhodnutí o přeměně trestu spadá do působnosti čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584, je třeba nejprve připomenout, že podle ustálené judikatury toto rámcové rozhodnutí zavedením zjednodušeného a efektivnějšího systému předávání osob odsouzených pro porušení trestněprávních předpisů nebo podezřelých z jejich porušení usiluje o usnadnění a urychlení soudní spolupráce s cílem přispět k uskutečnění cíle, který byl Unii vytčen, a sice stát se prostorem svobody, bezpečnosti a práva založeným na vysoké úrovni důvěry, která musí existovat mezi členskými státy (
8
).
34.
Zásada vzájemného uznávání, která podle bodu 6 odůvodnění rámcového rozhodnutí 2002/584 nachází první konkrétní vyjádření v evropském zatýkacím rozkazu, představuje „úhelný kámen“ soudní spolupráce v trestních věcech. Tato zásada je vyjádřena v čl. 1 odst. 2 uvedeného rámcového rozhodnutí, který zakotvuje pravidlo, podle něhož jsou členské státy povinny vykonat evropský zatýkací rozkaz na základě této zásady a v souladu s ustanoveními téhož rámcového rozhodnutí (
9
).
35.
Z toho plyne, že vykonávající justiční orgány mohou odmítnout vykonat evropský zatýkací rozkaz pouze z důvodů vycházejících z rámcového rozhodnutí 2002/584, jak jej vykládá Soudní dvůr. A dále, zatímco výkon evropského zatýkacího rozkazu představuje pravidlo, odmítnutí jeho výkonu je pojato jako výjimka, která musí být vykládána restriktivně (
10
).
36.
Konkrétně čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 představuje výjimku z pravidla, podle kterého je vykonávající justiční orgán povinen předat vyžádanou osobu vystavujícímu členskému státu, a musí být tudíž vykládán restriktivně (
11
).
37.
Ze samotného znění čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 vyplývá, že vykonávající justiční orgán má možnost odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu vydaného za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody, pokud se dotyčná osoba nezúčastnila osobně soudního jednání, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí, pokud evropský zatýkací rozkaz neuvádí, že jsou splněny podmínky vyjmenované v písm. a) až d) tohoto ustanovení (
12
).
38.
V této souvislosti je třeba uvést, že uvedené ustanovení omezuje možnost odmítnout výkon evropského zatýkacího rozkazu, když přesně a jednotně vymezuje podmínky, za kterých nelze odmítnout uznání a výkon rozhodnutí vydaného v soudním jednání, kterého se dotyčná osoba osobně nezúčastnila (
13
).
39.
Proto je vykonávající justiční orgán povinen bez ohledu na nepřítomnost dotyčné osoby na jednání soudu, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí, evropský zatýkací rozkaz vykonat, je-li ověřeno, že nastala jedna z okolností uvedených v čl. 4a odst. 1 písm. a) až d) rámcového rozhodnutí 2002/584 (
14
).
40.
V žádném z případů uvedených v čl. 4a odst. 1 písm. a) až d) rámcového rozhodnutí 2002/584 totiž výkon evropského zatýkacího rozkazu nezasahuje do práva dotyčné osoby na obhajobu ani do práva na účinnou právní ochranu a spravedlivý proces, jak jsou zakotvena v článku 47 a čl. 48 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie (
15
).
41.
Než vykonávající justiční orgán ověří existenci některé z okolností uvedených v čl. 4a odst. 1 písm. a), b), c) nebo d) rámcového rozhodnutí 2002/584, musí nicméně určit, zda se nachází v situaci, kdy se vyžádaná osoba osobně nezúčastnila „soudního jednání, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí“ ve smyslu tohoto ustanovení.
42.
Podle ustálené judikatury Soudního dvora musí být pojem „soudní jednání, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí“, obsažený v uvedeném ustanovení, chápán jako autonomní pojem unijního práva a na území Unie je třeba jej vykládat jednotně bez ohledu na způsob jeho kvalifikace v členských státech (
16
). Tento pojem musí být chápán tak, že se jím označuje řízení, které vedlo k přijetí soudního rozhodnutí, jímž byla osoba, jejíž předání je v rámci výkonu evropského zatýkacího rozkazu požadováno, pravomocně odsouzena (
17
).
43.
Soudní dvůr uvedl, že pokud řízení probíhalo v několika stupních, v nichž byla vydána po sobě následující rozhodnutí, z nichž alespoň jedno bylo vydáno v nepřítomnosti dotyčné osoby, spadá pod uvedený pojem stupeň řízení, v němž bylo vydáno poslední z těchto rozhodnutí, pod podmínkou, že daný soud pravomocně rozhodl o vině dotyčné osoby a odsoudil ji k takovému trestu, jako je opatření spojené s odnětím osobní svobody, poté, co ze skutkového i právního hlediska posoudil skutečnosti svědčící ve prospěch i v neprospěch, což případně zahrnuje i zohlednění osobní situace dotyčné osoby (
18
).
44.
Soudní dvůr rovněž upřesnil, že i když řízení, v němž je vydán rozsudek, kterým se ukládá souhrnný trest a v němž je znovu stanovena výměra dříve uložených trestů odnětí svobody, nemá vliv na rozhodnutí o vině učiněné v předchozích rozhodnutích, je třeba mít za to, že spadá do působnosti čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584, pokud za tímto účelem přiznává příslušnému orgánu určitý prostor pro uvážení a je v něm pravomocně rozhodnuto o trestu (
19
).
45.
Naproti tomu, jak Soudní dvůr zdůraznil v rozsudku Ardic, rozhodnutí o výkonu či uplatnění původně uloženého trestu odnětí svobody nepředstavuje „rozhodnutí“ ve smyslu tohoto čl. 4a odst. 1, ledaže je jím dotčeno rozhodnutí o vině nebo je jeho cílem či důsledkem změnit povahu nebo výši tohoto trestu a orgán, který jej vydal, měl v tomto ohledu prostor pro uvážení (
20
).
46.
Z toho plyne, že rozhodnutí, kterým byl zrušen podmíněný odklad výkonu trestu odnětí svobody z důvodu, že dotyčná osoba porušila objektivní podmínku spojenou s tímto odkladem, a to spácháním nového trestného činu během zkušební doby, nespadá do působnosti uvedeného čl. 4a odst. 1, neboť ponechává tento trest beze změny, pokud jde o jeho povahu i výši (
21
).
47.
Soudní dvůr upřesnil, že vzhledem k tomu, že orgán pověřený rozhodnutím o takovém zrušení nemá opětovně přezkoumávat meritum věci, která vedla k odsouzení v trestním řízení, okolnost, že tento orgán má určitý prostor pro uvážení, není relevantní, pokud mu neumožňuje změnit výši nebo povahu trestu odnětí svobody, jak byly stanoveny v rozhodnutí, kterým byla vyžádaná osoba pravomocně odsouzena (
22
).
48.
Soudní dvůr tedy použil restriktivní výklad pojmu „soudní jednání, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí“ ve smyslu čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584. V této souvislosti uvedl, že takový výklad tohoto ustanovení je v souladu s judikaturou Evropského soudu pro lidská práva (
23
). Na základě této judikatury totiž jednak řízení týkající se způsobů výkonu trestů nespadají do působnosti článku 6 Evropské úmluvy o ochraně základních práv a svobod (
24
) a jednak opatření přijatá soudem po uložení pravomocného trestu nebo během jeho výkonu lze považovat za „tresty“ ve smyslu této úmluvy pouze tehdy, pokud mohou vést k novému vymezení nebo změně rozsahu původně uloženého trestu (
25
).
49.
Jak Minister for Justice, tak rumunská vláda zastávali názor, že situaci dotčenou ve věci v původním řízení je třeba považovat za rovnocennou situaci dotčené ve věci, v níž byl vydán rozsudek Ardic. Jiný přístup by se podle jejich názoru rovnal upřednostnění formy před obsahem, neboť rozhodnutí o zrušení podmíněného odkladu výkonu trestu odnětí svobody a rozhodnutí o přeměně trestu policejního dohledu na trest odnětí svobody mají rovnocenný účinek.
50.
Tento názor nesdílím. Stejně jako SH a Komise mám totiž za to, že situace dotčená ve věci v původním řízení musí být odlišena od situace, ve které byl vydán uvedený rozsudek, a to z následujících důvodů.
51.
Zaprvé, pokud jde o ochranu takového základního práva, jako je právo na spravedlivý proces, k argumentům podporujícím rozšíření restriktivního výkladu uplatněného Soudním dvorem na opatření, která sice mají srovnatelné účinky, avšak mají odlišnou povahu, je třeba přistupovat opatrně.
52.
Považuji totiž za důležité zdůraznit, že restriktivní výklad čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584, který je třeba použít, nemůže zakrýt skutečnost, že právo obviněného být přítomen na jednání představuje základní prvek práva na obhajobu a obecně má zásadní význam při dodržování práva na spravedlivý trestní proces, které je zakotveno v čl. 47 druhém a třetím pododstavci a v článku 48 Listiny (
26
).
53.
Jak Soudní dvůr zdůraznil, ESLP v této souvislosti rozhodl, že odsuzující rozsudek vydaný v nepřítomnosti osoby, v jejímž případě nebylo prokázáno, že se vzdala práva zúčastnit se soudního jednání a hájit se nebo že měla v úmyslu vyhnout se spravedlnosti, aniž měla možnost dosáhnout obnovy řízení poté, co byla vyslechnuta ohledně opodstatněnosti obžaloby, která proti ní byla vznesena, ze skutkového i právního hlediska, představuje zjevné odepření spravedlnosti (
27
).
54.
Kromě toho, pokud jde o historii vzniku a cíle článku 4a rámcového rozhodnutí 2002/584, Soudní dvůr již uvedl, že toto ustanovení má zajistit vysokou úroveň ochrany a umožnit vykonávajícímu orgánu uskutečnit předání dotyčné osoby navzdory její nepřítomnosti při jednání soudu, ve kterém byla odsouzena, při plném dodržení jejího práva na obhajobu. Konkrétně z článku 1 rámcového rozhodnutí 2009/299, ve spojení s body 1, 4, 8 a 15 jeho odůvodnění, výslovně vyplývá, že tento článek 4a byl do rámcového rozhodnutí 2002/584 vložen s cílem chránit právo obžalovaného osobně se účastnit trestního řízení, které je proti němu vedeno, a zlepšit vzájemné uznávání soudních rozhodnutí mezi členskými státy (
28
). Jak Soudní dvůr uvedl, unijní normotvůrce se proto rozhodl přiznat tomuto právu zvláštní význam (
29
).
55.
Účinnost mechanismu evropského zatýkacího rozkazu proto nesmí zastínit potřebu posílit procesní práva osob v trestním řízení.
56.
Z tohoto hlediska musí být článek 4a rámcového rozhodnutí 2002/584 vykládán a uplatňován v souladu s čl. 47 druhým a třetím pododstavcem, jakož i článkem 48 Listiny, které jak upřesňují vysvětlení k Listině základních práv (
30
), odpovídají článku 6 EÚLP. Soudní dvůr musí proto usilovat o to, aby jím podaný výklad čl. 47 druhého a třetího pododstavce a článku 48 Listiny zajišťoval úroveň ochrany, která bude v souladu s úrovní, jež je zaručena článkem 6 EÚLP, tak jak jej vykládá ESLP (
31
).
57.
Na rozdíl od otázek týkajících se způsobů výkonu nebo uplatnění trestu spadá soudní rozhodnutí o odsouzení dotyčné osoby do trestní složky článku 6 EÚLP (
32
).
58.
Z judikatury ESLP v této souvislosti vyplývá, že záruky stanovené v článku 6 EÚLP se uplatní nejen na rozhodnutí o vině, ale také na rozhodnutí o trestu. Z práva na spravedlivý proces v této souvislosti vyplývá právo dotyčné osoby být přítomna na jednání, jelikož jednání může mít značný dopad na výši trestu, který jí bude uložen (
33
).
59.
S ohledem na tuto judikaturu je třeba ověřit, zda rozhodnutí, které by mohlo být na první pohled považováno za rozhodnutí týkající se výkonu nebo uplatnění trestu, nelze ve skutečnosti považovat za rozhodnutí, kterým se rozhoduje o vině nebo o trestu, přičemž v takovém případě by se měly uplatnit záruky článku 6 EÚLP.
60.
Zadruhé je třeba uvést, že rozhodnutí dotčené v projednávané věci se týká doplňujícího trestu a nepředstavuje rozhodnutí týkající se výkonu nebo uplatnění dříve uloženého trestu odnětí svobody, na rozdíl od rozhodnutí dotčeného ve věci, ve které byl vydán rozsudek Ardic. Situace dotčená ve věci v původním řízení tedy není situací, kdy se jedná o způsob výkonu trestu odnětí svobody, který umožňuje odsouzené osobě vykonat tento trest mimo věznici s povinností dodržovat řadu podmínek.
61.
Zatřetí řízení, v jehož rámci se policejní orgán obrátí na příslušný soud na základě čl. 45 odst. 5 lotyšského trestního zákona, spadá do fáze výkonu doplňujícího trestu policejního dohledu, přičemž tato fáze začíná poté, co byl vykonán trest odnětí svobody.
62.
V rámci tohoto řízení má příslušný soud rozhodnout, zda z důvodu, že odsouzená osoba nesplnila podmínky, s nimiž je spojen trest policejního dohledu, musí být nevykonaná délka tohoto trestu nahrazena trestem odnětí svobody v délce jednoho dne odnětí svobody za každé dva zbývající dny policejního dohledu.
63.
Na rozdíl od závěru, k němuž dospěl Soudní dvůr v rozsudku Ardic, nelze podle mého názoru takové rozhodnutí omezit na rozhodnutí týkající se výkonu nebo uplatnění trestu policejního dohledu, které by v takovém případě bylo vyloučeno z působnosti čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584.
64.
Řízení, v jehož rámci může příslušný soud rozhodnout o nahrazení trestu policejního dohledu trestem odnětí svobody, se totiž rovná uložení nového trestu, jehož povaha se liší od původně stanoveného trestu.
65.
Tento nový trest může soud uložit, pokud má za to, že je odůvodněn neplněním podmínek spojených s trestem policejního dohledu odsouzenou osobou. Účelem případně uloženého trestu odnětí svobody tedy není potrestat původní trestný čin, za který byl jako doplňující trest uložen trest policejního dohledu, ale konkrétní porušení podmínek spojených s tímto posledně uvedeným trestem. Uvedený soud tedy musí po posouzení situace této osoby rozhodnout, zda tato porušení odůvodňují přeměnu pouhého policejního dohledu na odnětí svobody, či nikoli.
66.
Mám tedy za to, že rozhodnutí o přeměně trestu dotčené ve věci v původním řízení spadá spíše do kategorie rozhodnutí o vině nebo stanovení trestu než do kategorie rozhodnutí týkajících se způsobů výkonu trestu. Takové rozhodnutí by tedy mělo spadat do působnosti čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584.
67.
Podle mého názoru je tedy nutno konstatovat, že řízení, v němž byl trest policejního dohledu přeměněn příslušným soudem na trest odnětí svobody podle čl. 45 odst. 5 lotyšského trestního zákona, je třeba považovat za řízení, které vedlo k přijetí soudního rozhodnutí, jímž byla osoba, jejíž předání je v rámci výkonu evropského zatýkacího rozkazu požadováno, pravomocně odsouzena (
34
). Z toho vyplývá, že pojem „soudní jednání, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí“, uvedený v čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 zahrnuje takové řízení, jako je řízení, které vedlo k vydání rozhodnutí o přeměně trestu dotčeného v původním řízení.
68.
Je pravda, že jak ESLP několikrát upozornil, rozdíl mezi opatřením, které představuje trest, a opatřením týkajícím se výkonu nebo uplatnění trestu, není v praxi vždy jasný (
35
). Situace dotčená ve věci v původním řízení to dobře ilustruje, neboť jak jsem již uvedl, rozhodnutí příslušného soudu bylo přijato v rámci fáze výkonu doplňujícího trestu policejního dohledu.
69.
I když však posoudíme rozhodnutí o přeměně trestu dotčené ve věci v původním řízení z důvodu jeho hybridní povahy jako způsob výkonu trestu policejního dohledu, je nutno konstatovat, že toto rozhodnutí má za následek změnu samotné povahy tohoto trestu a soud, který jej vydal, měl při rozhodování o této změně prostor pro uvážení. V souladu s judikaturou Soudního dvora lze mít za to, že jsou-li tyto dvě podmínky splněny, čelí vykonávající justiční orgán „rozhodnutí“ ve smyslu čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 (
36
). Toto zjištění podle mého názoru posiluje názor, že analogické použití závěru, k němuž dospěl Soudní dvůr v rozsudku Ardic, by mělo být v každém případě vyloučeno.
70.
V této souvislosti je třeba zdůraznit, že nedodržení určitých podmínek má sice za následek návrat do vězení jak v situaci dotčené v tomto rozsudku, tak v situaci dotčené v původním řízení, avšak mezi těmito dvěma situacemi existuje několik rozdílů.
71.
V situaci, o kterou se jedná ve věci, v níž byl vydán rozsudek Ardic, se jedná o původně uložený trest odnětí svobody, který musí být vykonán v důsledku odvolání odkladu (
37
), přičemž tento trest zůstává nezměněn co do své povahy i výše (
38
). Tímto zrušením se tedy znovu aktivuje trest, který byl pravomocně uložen při odsouzení, ačkoli byl jeho výkon poté podmíněně odložen (
39
). Naproti tomu v situaci dotčené ve věci v původním řízení má nedodržení podmínek spojených s doplňujícím trestem policejního dohledu za následek, pokud tak rozhodne příslušný soud, uložení nového trestu odnětí svobody, který nahrazuje původně uložený doplňující trest. Nejedná se tedy o opětovnou aktivaci původního trestu odnětí svobody, který byl v plném rozsahu vykonán. Důvodem odnětí svobody není tedy původní trestný čin, ale opakované nedodržení podmínek policejního dohledu, přičemž toto nedodržení představuje podle lotyšského práva správní delikt.
72.
Je nesporné, že povaha doplňujícího trestu, o němž bylo původně rozhodnuto, se poté mění. Zejména považuji za důležité zdůraznit, že přeměna trestu policejního dohledu na trest odnětí svobody znamená přeměnu opatření, jehož účel se jeví jako primárně preventivní (
40
), na opatření s represivním cílem. Policejní dohled po propuštění z výkonu trestu odnětí svobody totiž takový cíl nesleduje, ale jeho cílem je zabránit riziku opakování trestné činnosti a podpořit opětovné začlenění propuštěné osoby tím, že se zajistí, aby se chovala řádně.
73.
V této souvislosti již ESLP rozhodl, že zvláštní policejní opatření dohledu „nelze srovnávat s trestem, protože jeho účelem je zabránit páchání trestné činnosti; řízení týkající se tohoto opatření se proto netýká ‚oprávněnosti‘‚trestního obvinění‘ ve smyslu čl. 6 odst. 1 EÚLP“ (
41
).
74.
Kromě toho ESLP v souvislosti s opatřením spočívajícím v uložení správního dohledu nad určitou osobou v souvislosti s odsouzením v trestním řízení a v návaznosti na něj rozhodl, že takové opatření nepředstavuje „trest“ ve smyslu čl. 7 odst. 1 EÚLP, jelikož hlavním cílem tohoto opatření je zabránit opakování trestné činnosti, což mu dává spíše preventivní než represivní povahu (
42
).
75.
Dodávám, že uložení policejního dohledu je sice v lotyšském právu kvalifikováno jako „doplňující trest“, avšak nijak nevylučuje, aby byl považován za ochranné opatření. V této souvislosti již ESLP uvedl, že „stejný typ opatření může být v jednom státě kvalifikován jako další trest a v jiném jako ochranné opatření“ (
43
).
76.
Je také nutno zdůraznit, že v projednávané věci má příslušný soud v rámci jiného soudního řízení, než je řízení, které vedlo k původnímu odsouzení, prostor pro uvážení, pokud jde o případnou přeměnu trestu policejního dohledu na trest odnětí svobody. Na rozdíl od věci, ve které byl vydán rozsudek Ardic, v níž pravomoc soudu odvolat odklad výkonu trestu nesouvisela s určením trestu, ale s jeho výkonem (
44
), se prostor pro uvážení, který má příslušný soud v projednávané věci, týká toho, zda je nedodržení podmínek spojených s trestem policejního dohledu dostatečně závažné na to, aby odůvodnilo přeměnu tohoto trestu na odnětí svobody. To odpovídá určení, zda má být uložen nový trest jiné povahy. Tento prostor pro uvážení může tomuto soudu zejména umožnit, aby zohlednil situaci nebo osobnost dotyčné osoby nebo okolnosti, které vysvětlují, proč osoba nedodržela podmínky spojené s trestem policejního dohledu (
45
).
77.
Je pravda, že tato možnost přeměny trestu je upravena zákonem, jenž stanoví výši trestu odnětí svobody, který může příslušný soud uložit, na základě pevného zákonného poměru jednoho dne odnětí svobody za každé dva zbývající dny policejního dohledu. To však nemění nic na tom, že tento soud má prostor pro uvážení, pokud jde o samotné rozhodnutí o této přeměně.
78.
Pokud jde o prostor pro uvážení příslušného soudu, připomínám, že Soudní dvůr v rozsudku ve věci Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsouzení v nepřítomnosti) rozhodl, že pod pojem „soudní jednání, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí“, uvedený v čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584, spadá i rozsudek ukládající souhrnný trest, pokud řízení, ve kterém byl tento rozsudek vydán, zahrnuje při stanovení výměry tohoto souhrnného trestu určitý prostor pro uvážení (
46
). Jak správně uvedl SH na jednání, bylo by paradoxní použít jiné řešení, pokud se, jako v projednávané věci, prostor pro uvážení příslušného soudu týká samotné povahy trestu, který bude muset dotyčná osoba vykonat po ukončení daného řízení, a to buď pokračování policejního dohledu po zbývající dobu, nebo přeměna tohoto dohledu na nový trest odnětí svobody na základě zákonem stanovené výše.
79.
Jedna poslední skutečnost odlišuje situaci dotčenou v původním řízení od situace dotčené ve věci, ve které byl vydán rozsudek Ardic. V posledně uvedeném rozsudku je totiž vykonatelným rozsudkem, na jehož základě byl vydán evropský zatýkací rozkaz, původní odsuzující rozsudek. Odvolání odkladu tedy nevyžaduje nové rozhodnutí o určení trestu, které by tvořilo základ evropského zatýkacího rozkazu (
47
). Jiná je situace v původním řízení, kde je to právě nové rozhodnutí o uložení trestu odnětí svobody namísto trestu policejního dohledu, které bylo rozhodující pro vydání evropského zatýkacího rozkazu a které tvoří jeho základ (
48
).
80.
S ohledem na všechny tyto skutečnosti se domnívám, že pokud se soudní rozhodnutí neomezuje na výkon nebo uplatnění dříve uloženého trestu, ale mění povahu nebo výši tohoto trestu, přičemž příslušný soud má v tomto ohledu prostor pro uvážení, je nezbytné zahrnout takové rozhodnutí do působnosti čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584, aby vykonávající justiční orgán mohl ověřit, zda existuje některá z okolností uvedených v písmenech a), b), c) nebo d) tohoto ustanovení. V projednávané věci je tedy jednání, které vedlo k rozhodnutí o změně trestu ze dne 19. srpna 2020, „soudním jednáním, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí“ ve smyslu tohoto čl. 4a odst. 1 a ve kterém byl uložen trest odnětí svobody.
81.
Dotyčná osoba proto musí mít ve fázi řízení, jehož předmětem je rozhodnout o případné přeměně trestu policejního dohledu na trest odnětí svobody, možnost plně využít svého práva na obhajobu, aby mohla účinně uplatnit své stanovisko a mít vliv na konečné rozhodnutí, které může vést k odnětí osobní svobody (
49
). Tato osoba musí být zejména schopna osobně uvést skutkové a právní okolnosti, které by mohly vést příslušný soud k rozhodnutí, že k takové přeměně trestu nepřistoupí.
82.
Skutečnost, že podle čl. 45 odst. 5 a 6 lotyšského trestního zákona je rozhodnutí o přeměně trestu předvídatelné od okamžiku uložení doplňujícího trestu policejního dohledu v případě nedodržení podmínek spojených s tímto trestem, je podle mého názoru pro účely kvalifikace jako „soudního jednání, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí“ ve smyslu čl. 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí 2002/584 irelevantní. Taková předvídatelnost je totiž v souladu se zásadou zákonnosti trestných činů a trestů. K povaze každého trestu založeného na právním základu patří, že je předvídatelný v případě spáchání trestného činu. Osoba, která má být odsouzena k takovému trestu, musí mít nicméně možnost ovlivnit rozhodnutí soudu tím, že se osobně dostaví k soudnímu jednání.
83.
Pro účely této kvalifikace je podstatné, že řízení o přeměně trestu může vést k odnětí svobody, které sice bylo předvídatelné v případě nedodržení podmínek, s nimiž je spojen trest policejního dohledu, avšak nebylo jako takové součástí původního odsouzení, a vyžaduje tedy nové odsouzení, které nahrazuje to původní.
IV. Závěry
84.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky položené Supreme Court (Nejvyšší soud, Irsko) odpověděl následovně:
„Článek 4a odst. 1 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009 ve spojení s články 47 a 48 Listiny základních práv Evropské unie,
musí být vykládán v tom smyslu, že
pojem ‚soudní jednání, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí‘, uvedený v tomto ustanovení, se vztahuje na řízení, v jehož rámci může soud z důvodu nedodržení podmínek spojených s dříve uloženým doplňujícím trestem policejního dohledu nařídit přeměnu tohoto trestu na trest odnětí svobody v délce rovnající se polovině doby trvání nevykonaného trestu policejního dohledu.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
(
2
) – Úř. věst. 2002, L 190, s. 1., Zvl. vyd. 19/06 s. 34.
(
3
) – Úř. věst. 2009, L 81, s. 24, dále jen „rámcové rozhodnutí 2002/584“.
(
4
) – C‑571/17 PPU, dále jen rozsudek Ardic, EU:C:2017:1026.
(
5
) – Viz rozsudek Ardic (bod 77).
(
6
) – Viz rozsudek Ardic (bod 80).
(
7
) – Tento článek byl zrušen zákonem ze dne 8. července 2011, který v souladu s přechodnými ustanoveními tohoto zákona nabyl účinnosti dne 1. ledna 2015. Trest policejního dohledu byl nahrazen trestem probačního dohledu.
(
8
) – Viz zejména rozsudek ze dne 21. prosince 2023, GN (Důvod odmítnutí založený na nejvlastnějším zájmu dítěte) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, bod 35 a citovaná judikatura).
(
9
) – Viz zejména rozsudek ze dne 21. prosince 2023, GN (Důvod odmítnutí založený na nejvlastnějším zájmu dítěte) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, bod 36 a citovaná judikatura), jakož i rozsudek ze dne 21. prosince 2023, G. K. a další (Úřad evropského veřejného žalobce) (C‑281/22, EU:C:2023:1018, bod 59 a citovaná judikatura).
(
10
) – Viz zejména rozsudky ze dne 21. prosince 2023, GN (Důvod odmítnutí založený na nejvlastnějším zájmu dítěte) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, bod 37 a citovaná judikatura), jakož i ze dne 21. prosince 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsouzení v nepřítomnosti) [C‑396/22, dále jen „rozsudek Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsouzení v nepřítomnosti), EU:C:2023:1029, bod 36 a citovaná judikatura].
(
11
) – Viz rozsudek ze dne 23. března 2023, Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu) [C‑514/21 a C‑515/21, dále jen „rozsudek Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu), EU:C:2023:235, bod 55], jakož i usnesení ze dne 20. září 2024, Anacco (C‑504/24 PPU, dále jen usnesení Anacco, EU:C:2024:779, bod 42).
(
12
) – Viz zejména rozsudek Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu) (bod 48 a citovaná judikatura), jakož i usnesení Anacco (bod 43).
(
13
) – Viz zejména rozsudky Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu) (body 49 a 71, jakož i citovaná judikatura) a Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsouzení v nepřítomnosti) (bod 37 a citovaná judikatura), jakož i usnesení Anacco (bod 44).
(
14
) – Viz zejména rozsudky ze dne 17. prosince 2020, Generalstaatsanwaltschaft Hamburg (C‑416/20 PPU, EU:C:2020:1042, bod 41) a Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsouzení v nepřítomnosti) (bod 40 a citovaná judikatura), jakož i usnesení Anacco (bod 45).
(
15
) – Dále jen „Listina“. Viz zejména rozsudek Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu) (bod 73 a citovaná judikatura). Soudní dvůr konstatoval, že cílem přijetí rámcového rozhodnutí 2009/299, kterým byl vložen čl. 4a odst. 1 do rámcového rozhodnutí 2002/584, bylo odstranit nedostatky spojené se vzájemným uznáváním rozhodnutí vydaných v soudním jednání, kterého se dotyčná osoba nezúčastnila osobně, jež vyplývají z rozdílné ochrany základních práv v členských státech. Toto rámcové rozhodnutí provádí za tímto účelem harmonizaci podmínek výkonu evropského zatýkacího rozkazu v případě odsuzujících rozhodnutí vynesených v nepřítomnosti, jež odráží shodu na rozsahu, jejž mají mít v unijním právu procesní práva osob odsouzených v nepřítomnosti, na něž se vztahuje evropský zatýkací rozkaz, které všechny členské státy dosáhly: viz zejména rozsudek ze dne 26. února 2013, Melloni, (C‑399/11, EU:C:2013:107, bod 62), jakož i usnesení Anacco (bod 58).
(
16
) – Viz zejména rozsudek Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsouzení v nepřítomnosti) (bod 26 a citovaná judikatura), jakož i rozsudek ze dne 21. prosince 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsouzení v nepřítomnosti) (C‑397/22, dále jen rozsudek LM, EU:C:2023:1030, bod 43 a citovaná judikatura).
(
17
) – Viz zejména rozsudky Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsouzení v nepřítomnosti) (bod 27 a citovaná judikatura), jakož i LM (bod 44 a citovaná judikatura).
(
18
) – Viz zejména rozsudek Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsouzení v nepřítomnosti) (bod 28 a citovaná judikatura).
(
19
) – Viz zejména rozsudek Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsouzení v nepřítomnosti) (body 29 a 32, jakož i citovaná judikatura).
(
20
) – Viz rozsudek Ardic (body 77 a 88). Viz rovněž rozsudek Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu) (bod 53).
(
21
) – Viz zejména rozsudek Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu) (bod 53 a citovaná judikatura). V tomto rozsudku Soudní dvůr upřesnil, že pokud je podmíněný odklad výkonu trestu odnětí svobody zrušen v důsledku nového odsouzení v trestním řízení a za účelem výkonu tohoto trestu je vydán evropský zatýkací rozkaz, toto odsouzení v trestním řízení, o kterém bylo rozhodnuto v nepřítomnosti dané osoby, představuje „rozhodnutí“ ve smyslu tohoto ustanovení. Tak tomu není v případě rozhodnutí, kterým je zrušen podmíněný odklad výkonu uvedeného trestu (bod 68).
(
22
) – Viz zejména rozsudek Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu) (bod 54 a citovaná judikatura).
(
23
) – Dále jen „ESLP“.
(
24
) – Podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950, dále jen „EÚLP“.
(
25
) – Viz rozsudek Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu) (bod 58 a citovaná judikatura ESLP).
(
26
) – Viz zejména rozsudek Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu) (bod 60 a citovaná judikatura).
(
27
) – Viz rozsudek Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu) (bod 61 a citovaná judikatura ESLP).
(
28
) – Viz zejména rozsudek Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu) (bod 50 a citovaná judikatura), jakož i usnesení Anacco (bod 48).
(
29
) – Viz rozsudek Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu) (bod 64).
(
30
) – Úř. věst. 2007, C 303, s. 17.
(
31
) – Viz zejména rozsudek Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu) (bod 51 a citovaná judikatura), jakož i usnesení Anacco (bod 56).
(
32
) – Viz zejména rozsudek Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu) (bod 59 a citovaná judikatura).
(
33
) – Viz rozsudek ze dne 10. srpna 2017, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, bod 87 a citovaná judikatura ESLP).
(
34
) – Viz zejména rozsudky Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsouzení v nepřítomnosti) (bod 27 a citovaná judikatura), jakož i LM (bod 44 a citovaná judikatura).
(
35
) – Viz zejména rozsudek ESLP ze dne 10. listopadu 2022, Kupinskyj v. Ukrajina (CE:ECHR:2022:1110JUD000508418, bod 49 a citovaná judikatura). Odkazuji rovněž na rozsudek ze dne 3. dubna 2025, Alchaster II (C 743/24, EU:C:2025:230), v němž Soudní dvůr v souvislosti se změnami režimu podmíněného propuštění, k nimž došlo po údajném spáchání trestného činu, pro který je stíhána osoba, jíž se žádost týká, a za účelem výkladu čl. 49 odst. 1 druhé věty Listiny uvedl, že pro rozhodnutí, zda se opatření týká výlučně způsobu výkonu trestu nebo má naopak vliv na jeho rozsah, je třeba v každém jednotlivém případě zjistit, co „trest“, který je uložen nebo který lze uložit, ve vnitrostátním právu v dané době ve skutečnosti znamenal, nebo jinými slovy, jaká byla jeho vnitřní povaha (bod 26 a citovaná judikatura).
(
36
) – Viz zejména rozsudky Ardic (bod 77) a Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu) (bod 53).
(
37
) – Viz rozsudek Ardic, ve kterém Soudní dvůr uvedl, že jediným účinkem rozhodnutí o odvolání odkladu je, že dotčená osoba musí maximálně vykonat zbytek trestu, který jí byl původně uložen. Je-li odvolán v celém rozsahu, odsouzení znovu vyvolává všechny účinky a určení výše zbývajícího trestu je čistě otázkou vyčíslení dní strávených ve výkonu trestu, které jsou poté jednoduše odečteny z celkové délky trestu uloženého pravomocným odsuzujícím rozsudkem (bod 81).
(
38
) – Viz rozsudek Ardic (bod 82).
(
39
) – Viz stanovisko generálního advokáta M. Bobka ve věci Ardic (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1013, bod 71). V této situaci byl již trest odnětí svobody uložen a poté byl podmíněně odložen na zbývající dobu, takže odvolání tohoto odkladu pouze obnovuje dříve uložený trest odnětí svobody.
(
40
) – Tento preventivní rozměr policejního dohledu byl zdůrazněn SH a Komisí na jednání.
(
41
) – Viz rozsudek ESLP ze dne 22. února 1994, Raimondo v. Itálie (CE:ECHR:1994:0222JUD001295487, bod 43). Viz rovněž rozsudek ESLP ze dne 23. února 2017, De Tommaso v. Itálie (CE:ECHR:2017:0223JUD004339509, bod 143).
(
42
) – Viz rozsudek ESLP ze dne 19. ledna 2021, Timofejev a Postupkin v. Rusko (CE:ECHR:2021:0119JUD004543114, body 70 až 82).
(
43
) – Viz rozsudky ESLP ze dne 17. prosince 2009, M. v. Německo (EC:ECHR:2009:1217JUD001935904, bod 74), a ze dne 19. ledna 2021, Timofejev a Postupkin v. Rusko (EC:ECHR:2021:0119JUD004543114, bod 75). Jak ESLP v těchto dvou rozsudcích uvedl, „dohled nad chováním jednotlivce po propuštění je například považován za další trest v článcích 131-36-1 a následujících francouzského trestního zákoníku a za ochranné opatření v článcích 215 a 228 italského trestního zákoníku“.
(
44
) – Viz rozsudek Ardic, ve kterém Soudní dvůr uvedl, že příslušný soud může pouze určit, zda je skutečnost, že odsouzený nedodržel podmínky spojené s odkladem výkonu trestu odnětí svobody, důvodem k tomu, aby byl odsouzený povinen vykonat část, resp. celý trest odnětí svobody, který mu byl původně uložen a jehož výkon byl později zčásti odložen. V důsledku toho má tento soud sice v tomto ohledu prostor pro uvážení, avšak nikoli v otázce výše či povahy trestu uloženého dotyčnému, nýbrž pouze stran toho, zda a případně za jakých dalších podmínek má být odklad odvolán či nikoli (bod 80).
(
45
) – Viz zejména rozsudek Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Odsouzení v nepřítomnosti) (bod 31 a citovaná judikatura). K článku 6 EÚLP viz rovněž rozsudek ESLP ze dne 28. listopadu 2013, Aleksandr Dementjev v. Rusko (CE:ECHR:2013:1128JUD004309505, bod 26), a k článku 7 EÚLP rozsudek ESLP ze dne 19. ledna 2021, Timofejev a Postupkin v. Rusko (CE:ECHR:2021:0119JUD004543114, bod 79).
(
46
) – Viz body 33 a 34 tohoto rozsudku.
(
47
) – Viz rozsudek Ardic, v němž Soudní dvůr zdůraznil, že rozhodnutí o odvolání odkladu původně uloženého trestu odnětí svobody, jako jsou rozhodnutí dotčená v řízení, které vedlo k vydání tohoto rozsudku, nemají vliv na povahu ani na výši trestů odnětí svobody uložených původními rozsudky, kterými byl dotčený pravomocně odsouzen a které byly základem pro vystavení evropského zatýkacího rozkazu, jehož výkonu se německé orgány domáhají v Nizozemsku (bod 78).
(
48
) – Viz rozsudek Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu) (bod 67).
(
49
) – Viz zejména rozsudek LM (bod 46 a citovaná judikatura). Soudní dvůr uvedl, že výsledek tohoto řízení je v této souvislosti irelevantní.