62024CJ0050
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (pátého senátu)
16. dubna 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Kontroly na hranicích, azyl a přistěhovalectví – Směrnice 2013/32/EU – Společná řízení pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany – Žádost o mezinárodní ochranu – Článek 43 – Řízení na hranicích – Kvalifikace řízení vedeného v místě zajištění, které se ze zeměpisného hlediska nachází na území členského státu, ale podle vnitrostátního práva se považuje za místo na hranicích – Právo na vstup na území tohoto členského státu po uplynutí čtyř týdnů – Článek 31 odst. 7 – Přednostní posouzení žádosti o mezinárodní ochranu – Směrnice 2013/33/EU – Normy pro přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu – Článek 8 – Zajištění v témže místě na základě dvou různých rozhodnutí“
Ve spojených věcech C‑50/24 až C‑56/24 [Danané a další] (
i
),
jejichž předmětem jsou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podané rozhodnutími Conseil du contentieux des étrangers (Rada pro spornou cizineckou agendu, Belgie) ze dne 22. ledna 2024, došlými Soudnímu dvoru dne 26. ledna 2024, v řízení
X (C‑50/24),
X (C‑51/24),
X (C‑52/24),
X (C‑53/24),
X (C‑54/24),
X (C‑55/24),
X (C‑56/24),
proti
Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides,
SOUDNÍ DVŮR (pátý senát),
ve složení: M. L. Arastey Sahún, předsedkyně senátu, J. Passer (zpravodaj), E. Regan, D. Gratsias, a B. Smulders, soudci,
generální advokát: N. Emiliou,
za soudní kancelář: G. Chiapponi, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 27. února 2025,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za X (C‑51/24) a X (C‑52/24): S. Manesse, avocat,
–
za X (C‑53/24): Z. Chihaoui, advocaat,
–
za belgickou vládu: M. Jacobs, C. Pochet a M. Van Regemorter, jako zmocněnci,
–
za českou vládu: S. Šindelková, M. Smolek a J. Vláčil, jako zmocněnci,
–
za německou vládu: J. Möller a R. Kanitz, jako zmocněnci,
–
za italskou vládu: G. Palmieri, jako zmocněnkyně, ve spolupráci s: W. Ferrante, avvocato dello Stato,
–
za Evropskou komisi: A. Azéma, F. Blanc-Simonetti a J. Hottiaux, jako zmocněnkyně,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 26. června 2025,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu čl. 31 odst. 7 a 8 a článků 43 až 46 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany (Úř. věst. 2013, L 180, s. 60) ve spojení s článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) a článku 8 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/33/EU ze dne 26. června 2013, kterou se stanoví normy pro přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu (Úř. věst. 2013, L 180, s. 96).
2
Tyto žaloby byly podány v rámci sedmi sporů mezi státními příslušníky třetích zemí, kteří přicestovali do Belgie na palubě letadel, jež přistála na letišti v Bruselu (Belgie), a Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Generální komisař pro uprchlíky a osoby bez státní příslušnosti, Belgie) (dále jen „generální komisař“) ve věci rozhodnutí přijatých posledně uvedeným, kterými byly zamítnuty jejich žádosti o mezinárodní ochranu.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2013/32
3
Body 18 a 38 odůvodnění směrnice 2013/32 uvádějí:
„(18)
Je v zájmu členských států i žadatelů o mezinárodní ochranu, aby bylo rozhodnutí o žádosti o mezinárodní ochranu přijato co možná nejdříve, aniž by tím bylo dotčeno provedení přiměřeného a úplného posouzení.
[…]
(38)
Mnoho žádostí o mezinárodní ochranu je činěno na hranicích nebo v tranzitním prostoru členského státu ještě před rozhodnutím o vstupu žadatele. Členské státy by měly mít možnost upravit řízení o přípustnosti žádosti nebo řízení o posouzení věcné stránky žádosti, která za jasně stanovených podmínek umožní rozhodovat o těchto žádostech na těchto místech.“
4
Článek 2 písm. f) této směrnice stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
[…]
f)
‚rozhodujícím orgánem‘ kvazisoudní nebo správní orgán členského státu příslušný k posuzování žádostí o mezinárodní ochranu a příslušný k přijímání rozhodnutí v prvním stupni v těchto případech“.
5
Článek 4 odst. 1 a 2 uvedené směrnice stanoví:
„1.   Členské státy určí pro všechna řízení rozhodující orgán příslušný k přiměřenému posuzování žádostí podle této směrnice. […]
2.   Členské státy mohou stanovit, že pro následující činnosti je příslušný jiný orgán, než který je uveden v odstavci 1:
[…]
b)
udělení nebo zamítnutí povolení ke vstupu v rámci řízení podle článku 43 za podmínek v něm stanovených a na základě odůvodněného stanoviska rozhodujícího orgánu.“
6
Článek 26 odst. 1 této směrnice stanoví:
„Členské státy nesmějí nikoho zadržet pouze proto, že se jedná o žadatele. Důvody a podmínky zajištění a záruky dané zajištěným žadatelům musí být v souladu se směrnici [2013/33].“
7
Článek 31 směrnice 2013/32, nadepsaný „Řízení o posouzení žádosti“, v odstavcích 1, 2, 7 a 8 stanoví:
„1.   Členské státy vyřizují žádosti o mezinárodní ochranu v řízení o posouzení žádosti v souladu se základními zásadami a zárukami uvedenými v kapitole II.
2.   Členské státy zajistí, aby řízení o posouzení žádosti bylo skončeno co nejdříve, aniž by tím byla dotčena přiměřenost a úplnost posouzení.
[…]
7.   Členské státy mohou přednostně posoudit žádost o mezinárodní ochranu v souladu se základními zásadami a zárukami stanovenými v kapitole II zejména:
a)
pokud je pravděpodobné, že je žádost opodstatněná;
b)
pokud je žadatel zranitelný ve smyslu článku 22 směrnice 2013/33/EU nebo potřebuje zvláštní procesní záruky, zejména pokud se jedná o nezletilou osobu bez doprovodu.
8.   Členské státy mohou stanovit, že se řízení o posouzení žádosti v souladu se základními zásadami a zárukami stanovenými v kapitole II urychlí nebo uskuteční na hranicích nebo v tranzitním prostoru podle článku 43, pokud:
a)
žadatel při předkládání své žádosti a jejím zdůvodňování uvedl pouze záležitosti, které nejsou důležité pro posouzení toho, zda může být uznán za osobu požívající mezinárodní ochrany podle směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 2011/95/EU [ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany (Úř. věst. 2011, L 337, s. 9)], nebo
b)
žadatel pochází z bezpečné země původu ve smyslu této směrnice nebo
c)
žadatel uvedl orgány v omyl tím, že předložil nepravdivé údaje nebo doklady nebo neposkytl důležité údaje nebo doklady ohledně své totožnosti nebo státní příslušnosti, které by mohly mít negativní dopad na rozhodnutí, nebo
d)
žadatel zničil doklady totožnosti nebo cestovní doklady, které by pomohly určit jeho totožnost nebo státní příslušnost, nebo se těchto dokladů ve zlém úmyslu pravděpodobně zbavil, nebo
e)
žadatel uvedl zjevně nesouvislé a protichůdné, zjevně nepravdivé či očividně nepravděpodobné údaje, které jsou v rozporu s dostatečně ověřenými informacemi ze země původu, a jsou tudíž zjevně nepřesvědčivé, pokud jde o jeho tvrzení v souvislosti s tím, zda ho lze uznat za osobu požívající mezinárodní ochrany podle směrnice 2011/95/EU, nebo
f)
žadatel podal následnou žádost o mezinárodní ochranu, která není podle čl. 40 odst. 5 nepřípustná, nebo
g)
žadatel podává žádost pouze proto, aby pozdržel nebo zmařil výkon dřívějšího anebo blížícího se rozhodnutí, které by vedlo k jeho vyhoštění, nebo
h)
žadatel vstoupil na území členského státu protiprávně nebo si na něm protiprávně prodloužil svůj pobyt a podle okolností svého vstupu se bez řádného zdůvodnění buď co nejdříve nedostavil k orgánům, nebo nepodal žádost o mezinárodní ochranu, nebo
i)
žadatel odmítá splnit povinnost nechat si odebrat otisky prstů podle nařízení (EU) č. 603/2013 ze dne 26. června 2013 o zřízení systému Eurodac pro porovnávání otisků prstů za účelem účinného uplatňování nařízení (EU) č. 604/2013, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států, a pro podávání žádostí orgánů pro vymáhání práva členských států a Europolu o porovnání údajů s údaji systému Eurodac pro účely vymáhání práva [a o změně nařízení (EU) č. 1077/2011, kterým se zřizuje Evropská agentura pro provozní řízení rozsáhlých informačních systémů v prostoru svobody, bezpečnosti a práva (Úř. věst. 2013, L 180, s. 1)], nebo
j)
žadatel může být ze závažných důvodů považován za hrozbu pro bezpečnost státu nebo veřejný pořádek členského státu nebo byl podle vnitrostátních právních předpisů ze závažných důvodů týkajících se veřejné bezpečnosti či veřejného pořádku vykonatelně vypovězen.“
8
Článek 33 odst. 2 této směrnice stanoví:
„Členské státy mohou považovat žádost o mezinárodní ochranu za nepřípustnou, pouze pokud:
a)
mezinárodní ochranu přiznal jiný členský stát;
b)
země, která není členským státem, je […] považována za první zemi azylu pro žadatele;
c)
země, která není členským státem, je […] považována za bezpečnou třetí zemi […];
d)
žádost je následnou žádostí, v níž se neobjevily nebo nebyly žadatelem předloženy žádné nové skutečnosti či zjištění […], nebo
e)
osoba závislá na žadateli podá žádost poté, co […] souhlasila, aby její případ byl součástí žádosti podané jejím jménem, a neexistují žádné skutečnosti týkající se situace této závislé osoby, které by odůvodňovaly samostatnou žádost.“
9
Článek 40 uvedené směrnice, nadepsaný „Následné žádosti“, v odstavci 1 stanoví:
„Pokud osoba, která v členském státě požádala o mezinárodní ochranu, v témže členském státě předloží další údaje nebo učiní následnou žádost, členský stát posoudí tyto další údaje nebo prvky následné žádosti v rámci posuzování předchozí žádosti nebo v rámci přezkumu rozhodnutí, proti kterému byl podán opravný prostředek, pokud v tomto rámci mohou příslušné orgány vzít v úvahu a posoudit všechny prvky, na nichž se zakládají další údaje nebo následná žádost.“
10
Článek 43 této směrnice, nadepsaný „Řízení na hranicích“, stanoví:
„1.   Členské státy mohou v souladu se základními zásadami a zárukami uvedenými v kapitole II stanovit řízení, kterými se na hranicích nebo v tranzitních prostorách členského státu rozhoduje o:
a)
přípustnosti žádostí podle článku 33 podaných na těchto místech nebo
b)
věcné stránce žádostí v řízení podle čl. 31 odst. 8.
2.   Členské státy zajistí, aby rozhodnutí bylo v řízení podle odstavce 1 vydáno v přiměřené době. Není-li rozhodnutí vydáno do čtyř týdnů, povolí se žadateli vstup na území členského státu, aby mohla být jeho žádost zpracována v souladu s ostatními ustanoveními této směrnice.
3.   V případě příjezdu velkého počtu státních příslušníků třetí země nebo osob bez státní příslušnosti, které podávají žádost o mezinárodní ochranu na hranici nebo v tranzitním prostoru, kdy není v praxi možné použít ustanovení odstavce 1, lze tato řízení uplatnit také v případech a po dobu, kdy jsou tito státní příslušníci třetí země nebo osoby bez státní příslušnosti běžně ubytovány v blízkosti hranice nebo tranzitního prostoru.“
11
Článek 46 směrnice 2013/32, nadepsaný „Právo na účinný opravný prostředek“, v odstavci 1 stanoví:
„Členské státy zajistí, aby měl žadatel o mezinárodní ochranu právo na účinný opravný prostředek před soudem proti:
a)
rozhodnutí o jeho žádosti o mezinárodní ochranu, včetně rozhodnutí:
[…]
iii)
vydaného na hranici nebo v tranzitním prostoru členského státu podle čl. 43 odst. 1,
[…]
[…]“
Směrnice 2013/33
12
Bod 18 odůvodnění směrnice 2013/33 uvádí:
„Se zajištěnými žadateli by mělo být zacházeno tak, aby byla plně respektována jejich lidská důstojnost, a jejich přijímání by mělo být upraveno tak, aby odpovídalo specifickým potřebám, které mají žadatelé v této situaci. […]“
13
Článek 6 této směrnice, nadepsaný „Doklady“, v odstavcích 1 a 2 stanoví:
„1.   Členské státy zajistí, aby byl žadateli do tří dnů od podání žádosti o mezinárodní ochranu vystaven doklad znějící na jeho jméno, který potvrzuje jeho postavení jakožto žadatele nebo skutečnost, že je oprávněn pobývat na území členského státu po dobu, po kterou je jeho žádost vyřizována či posuzována.
[…]
2.   Členské státy mohou vyloučit uplatňování tohoto článku, je-li žadatel zajištěn a během posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané na hranici nebo během řízení o právu žadatele na vstup na území členského státu. […]“
14
Článek 8 uvedené směrnice, nadepsaný „Zajištění“, stanoví:
„1.   Členské státy nesmějí nikoho zadržet pouze proto, že je žadatelem v souladu se směrnicí [2013/32].
2.   V případě nutnosti a na základě individuálního posouzení každého případu mohou členské státy zajistit žadatele, nelze-li účinně uplatnit jiná, mírnější donucovací opatření.
3.   Žadatel může být zajištěn pouze v těchto případech:
a)
za účelem zjištění nebo ověření jeho totožnosti nebo státní příslušnosti;
b)
za účelem určení těch skutečností, na nichž je jeho žádost o mezinárodní ochranu založena a jež by bez zajištění žadatele nebylo možné získat, zejména v případě nebezpečí skrývání se žadatele;
c)
během příslušného řízení za účelem rozhodnutí o právu žadatele na vstup na dané území;
[…]
Důvody zajištění se stanoví ve vnitrostátním právu.
[…]“
15
Článek 9 této směrnice v odstavcích 1, 3 a 5 stanoví:
„1.   Žadatel musí být zajištěn pouze po co nejkratší dobu a pokud přetrvávají důvody stanovené v čl. 8 odst. 3.
Správní řízení týkající se důvodů zajištění stanovených v čl. 8 odst. 3 musí být vedena s náležitou péčí. Zpoždění, k nimž dojde během správních řízení a jež nejsou zaviněna žadatelem, nemohou být důvodem pro to, aby byl žadatel nadále zajištěn.
[…]
3.   V případech, kdy zajištění nařizují správní orgány, zajistí členské státy, aby mohl být proveden z moci úřední nebo na žádost žadatele rychlý soudní přezkum zákonnosti zajištění.
[…]
5.   Zajištění přezkoumává v přiměřených časových odstupech soudní orgán z moci úřední nebo na žádost dotyčného žadatele a činí tak zejména vždy při jeho prodlužování, nebo jakmile to vyžadují okolnosti či jsou k dispozici nové informace, které mohou mít vliv na zákonnost zajištění.“
Nařízení (EU) 2016/399
16
Článek 2 body 1 a 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/399 ze dne 9. března 2016, kterým se stanoví kodex Unie o pravidlech upravujících přeshraniční pohyb osob (Schengenský hraniční kodex) (Úř. věst. 2016, L 77, s. 1), stanoví:
„Pro účely tohoto nařízení se rozumí:
1)
‚vnitřními hranicemi‘
a)
společné pozemní hranice členských států […];
b)
letiště členských států pro vnitřní lety;
c)
námořní, říční a jezerní přístavy členských států pro pravidelná vnitřní trajektová spojení;
2)
‚vnějšími hranicemi‘ pozemní hranice členských států, […] a jejich námořní hranice a letiště, říční […], námořní […] a jezerní přístavy, pokud nejsou vnitřními hranicemi […]“
Belgické právo
Zákon ze dne 15. prosince 1980
17
Článek 51/5 § 1 loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (zákon ze dne 15. prosince 1980 o vstupu na území, pobytu, usazování a vyhošťování cizinců, Moniteur belge ze dne 31. prosince 1980, s. 14584) ve znění použitelném na spory v původních řízeních (dále jen „zákon ze dne 15. prosince 1980“) stanoví:
„Jakmile cizinec podá na hranicích nebo na území Království první žádost o mezinárodní ochranu nebo následnou žádost o mezinárodní ochranu u jednoho z orgánů určených Králem v souladu s článkem 50 § 3 druhým pododstavcem na základě evropské právní úpravy závazné pro Belgii, ministr nebo jím pověřená osoba určí stát, který je příslušný k posouzení této žádosti.
Pokud na základě individuálního posouzení existuje nezanedbatelné riziko skrývání se dané osoby a pouze za předpokladu, že zajištění je přiměřené a nelze účinně uplatnit žádné jiné mírnější donucovací opatření, může být cizinec zajištěn v určitém místě po dobu nezbytnou k určení státu, který je příslušný k posouzení žádosti o mezinárodní ochranu, přičemž doba zajištění nesmí přesáhnout šest týdnů.
[…]“
18
Článek 57/6 § 2 tohoto zákona stanoví:
„[Generální komisař] rozhodne přednostně, pokud:
1° se žadatel nachází v určitém místě ve smyslu čl. 74/8 § 1 nebo čl. 74/9 § 2 a 3 nebo se na něj vztahuje ochranné opatření podle článku 68;
[…]“
19
Článek 57/6/4 uvedeného zákona provádí do belgického právního řádu článek 43 směrnice 2013/32 a stanoví:
„Pokud jde o cizince, který se pokouší vstoupit na území Království, aniž splňuje podmínky stanovené v článcích 2 a 3, a který podal žádost o mezinárodní ochranu na hranicích, je [generální komisař] příslušný k prohlášení žádosti za nepřípustnou na základě čl. 57/6 § 3 nebo k meritornímu rozhodnutí o žádosti v jedné ze situací uvedených v čl. 57/6/1 § 1 prvním pododstavci písm. a), b), c), d), e), f), g), i) nebo j).
Pokud nelze první pododstavec použít, [generální komisař] rozhodne, že je nutné další posouzení, po němž ministr nebo jím pověřená osoba povolí žadateli vstup na území Království v souladu s čl. 74/5 § 4 bodem 4°.
Pokud [generální komisař] nerozhodne do čtyř týdnů od obdržení žádosti o mezinárodní ochranu předané ministrem nebo jím pověřenou osobou, je žadatel ministrem nebo jím pověřenou osobou rovněž oprávněn ke vstupu na území Království v souladu s článkem 74/5 § 4 bodem 5°.“
20
Článek 74/5 § 1, 2 a 4 zákona ze dne 15. prosince 1980 zní:
„§ 1.   V určitém místě na hranicích může být do doby, než je povolen vstup na území Království nebo vydáno rozhodnutí o vyhoštění ze země, zajištěn:
1°
cizinec, kterému mohou orgány hraniční kontroly podle ustanovení tohoto zákona odepřít vstup;
2°
cizinec, který se pokusí vstoupit na území Království, aniž splňuje podmínky stanovené v článcích 2 a 3, a který na hranicích podá žádost o mezinárodní ochranu.
Žádný cizinec nesmí být zadržen pouze proto, že podal žádost o mezinárodní ochranu.
§ 2.   Král může určit jiná místa na území Království, která jsou považována za místo podle § 1. Cizinec zajištěný na jednom z těchto jiných míst se nepovažuje za osobu, které byl povolen vstup na území Království.
[…]
§ 4.   Vstup na území Království je povolen:
[…]
5°
cizinci uvedenému v § 1 bodě 2°, o němž [generální komisař] nerozhodl do čtyř týdnů od obdržení žádosti o mezinárodní ochranu předané ministrem nebo jím pověřenou osobou.“
21
Článek 74/6 tohoto zákona stanoví:
„§ 1.   Pokud se na základě individuálního posouzení ukáže, že je to nezbytné, a nelze účinně uplatnit žádné mírnější donucovací opatření, může ministr nebo jím pověřená osoba nařídit zajištění žadatele o mezinárodní ochranu v určitém místě na území Království:
1°
za účelem zjištění nebo ověření totožnosti nebo státní příslušnosti žadatele, nebo
2°
za účelem určení těch skutečností, na nichž je jeho žádost o mezinárodní ochranu založena a jež by bez zajištění žadatele nebylo možné získat, zejména v případě nebezpečí skrývání se žadatele, nebo
[…]“
22
Článek 74/8 téhož zákona stanoví:
„§ 1.   Lze přijmout nezbytná opatření k zajištění toho, aby dotyčná osoba neopustila bez požadovaného povolení místo, kde je zadržována, je k dispozici vládě nebo je zajištěna podle článků 7, 8a § 4, 27, 29 druhého pododstavce, 44f § 1, 51/5 § 1 druhého pododstavce nebo § 4 třetího pododstavce, 51/5/1 § 1 druhého pododstavce, nebo § 2 třetího pododstavce, 57/32 § 2 druhého pododstavce, 74/5 nebo 74/6.
[…]
§ 2.   Král může stanovit režim a pravidla fungování platná pro místo, kde je cizinec zadržován, je k dispozici vládě nebo je zajištěn, na základě ustanovení uvedených v § 1 prvním pododstavci.
[…]“
Ministerská vyhláška ze dne 25. října 2010
23
Arrêté ministériel du 25 octobre 2010 de désignation des lieux d’hébergement au sens de l’article 74/8 § 1er, de la loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (ministerská vyhláška ze dne 25. října 2010 o určení ubytovacích zařízení ve smyslu čl. 74/8 § 1 zákona ze dne 15. prosince 1980 o vstupu na území, pobytu, usazování a vyhošťování cizinců) (Moniteur belge ze dne 3. listopadu 2010, s. 65884) v článku 1 stanoví:
„Níže uvedená ubytovací zařízení jsou místy ve smyslu čl. 74/8 § 1 zákona ze dne 15. prosince 1980 […]:
–
Blokstraat 64–68–70–72–74, 9170 Sint-Gillis-Waas“.
Královské nařízení ze dne 17. února 2012
24
Arrêté royal du 17 février 2012 déterminant un lieu visé par l’article 74/8 § 2 de la loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (královské nařízení ze dne 17. února 2012 o určení místa podle čl. 74/8 § 2 zákona ze dne 15. prosince 1980 o vstupu na území, pobytu, usazování a vyhošťování cizinců) (Moniteur belge ze dne 15. března 2012, s. 15767) v článku 1 stanoví:
„Budova ‚Centre de Transit Caricole‘ [tranzitní středisko Caricole] na adrese chaussée de Tervuren 302, 1820 Steenokkerzeel, je místem podle čl. 74/8 § 2 zákona ze dne 15. prosince 1980 […]“
Spory v původních řízeních a předběžné otázky
25
Skutkový základ sporů v původních řízeních lze shrnout takto.
26
Žalobci v původních řízeních, státní příslušníci třetích zemí, kteří přicestovali letecky na letiště v Bruselu v období od září do října 2023, podali v tomto místě v den příletu nebo následující den žádosti o mezinárodní ochranu.
27
V návaznosti na tyto žádosti byla vůči těmto žalobcům vydána rozhodnutí o odepření vstupu z důvodu nesplnění požadavků stanovených zákonem ze dne 15. prosince 1980, po nichž následovala rozhodnutí o „zajištění v určitém místě na hranicích“, v daném případě v „tranzitním středisku Caricole“ nacházejícím se v blízkosti letiště v Bruselu nebo v ubytovacím zařízení Sint-Gillis-Waas (Belgie), přijatá ministrem vnitra na základě čl. 74/5 § 1 prvního pododstavce bodu 2° tohoto zákona, tedy na místech, která se ze zeměpisného hlediska nenacházejí na hranicích nebo v tranzitním prostoru, ale považují se podle čl. 74/5 § 2 uvedeného zákona za místa „na hranicích“.
28
V Belgii totiž v době rozhodné z hlediska skutečností relevantních pro spory v původních řízeních neexistovala zajišťovací zařízení nacházející se na hranicích nebo v tranzitních prostorech, jelikož infrastruktura v areálu belgických letišť se ukázala jako nevhodná pro přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu a dodržování jejich základních práv.
29
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že rozhodnutí o „zajištění v určitém místě na hranicích“, uvedená v bodě 27 tohoto rozsudku, představují rozhodnutí na základě čl. 8 odst. 3 písm. c) směrnice 2013/33, který umožňuje zajištění žadatele o mezinárodní ochranu za účelem rozhodnutí o jeho právu na vstup na dané území.
30
Po uplynutí čtyř týdnů byl žalobcům v původních řízeních v souladu s tím, co stanoví čl. 43 odst. 2 směrnice 2013/32, povolen vstup na belgické území, nicméně zůstali zajištěni v místech uvedených v bodě 27 tohoto rozsudku na základě rozhodnutí přijatých generálním komisařem v této lhůtě podle čl. 74/5 § 4 a 5 a čl. 74/6 § 1 prvního pododstavce bodu 2° zákona ze dne 15. prosince 1980. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že tato rozhodnutí představují v rozsahu, v němž žalobci v původních řízeních zůstávají zajištěni, rozhodnutí na základě čl. 8 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/33, který povoluje zajištění žadatele za účelem určení skutečností, na nichž je jeho žádost o mezinárodní ochranu založena a bez zajištění žadatele by je nebylo možné získat, zejména v případě nebezpečí skrývání se žadatele.
31
Ve věcech C‑51/24 a C‑53/24 byli žalobci v původních řízeních vyslechnuti generálním komisařem při osobním pohovoru před tím, než vůči nim bylo přijato rozhodnutí o trvání zajištění, uvedené v předchozím bodě. Žalobci v původních řízeních ve věcech C‑52/24 a C‑54/24 až C‑56/24 byli vyslechnuti po přijetí tohoto rozhodnutí vůči nim.
32
Po těchto pohovorech vydal generální komisař rozhodnutí o nepřiznání postavení uprchlíka a statusu doplňkové ochrany a ve věci C‑51/24 rozhodnutí o nepřípustnosti žádosti.
33
Žalobci v původních řízeních podali proti těmto rozhodnutím žaloby ke Conseil du contentieux des étrangers (Rada pro spornou cizineckou agendu, Belgie), která je předkládajícím soudem.
34
Někteří účastníci řízení se před uvedeným soudem dovolávali porušení článku 57/6/4 zákona ze dne 15. prosince 1980.
35
Daný soud uvádí, že toto ustanovení provedlo do vnitrostátního právního řádu čl. 43 odst. 1 a 2 směrnice 2013/32. Upřesňuje, že takové osoby jako žalobci v původních řízeních spadají do působnosti tohoto článku 43, pokud jde o posouzení jejich žádosti o mezinárodní ochranu v rámci řízení na hranicích, a do působnosti čl. 8 odst. 3 písm. c) směrnice 2013/33, pokud jde o jejich zajištění v zajišťovacím místě nacházejícím se na území státu, které je však podle právního předpisu považováno za místo na hranicích.
36
Conseil du contentieux des étrangers (Rada pro spornou cizineckou agendu) si klade otázku, zda jsou s unijním právem slučitelná ustanovení belgického práva, podle nichž se zaprvé na osoby zajištěné v takových místech použije řízení na hranicích a zadruhé jsou takové osoby po uplynutí čtyřtýdenní lhůty stanovené v čl. 43 odst. 2 směrnice 2013/32 nadále zajištěny na základě jiného důvodu v témže místě, které však již není kvalifikováno jako „místo na hranicích“, ale jako „místo na území státu“.
37
Za těchto okolností se Conseil du contentieux des étrangers (Rada pro spornou cizineckou agendu) rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Spadá řízení o posouzení žádosti o mezinárodní ochranu podané na hranicích nebo v tranzitním prostoru žadatelem, který je během tohoto řízení zajištěn v místě, které se geograficky nachází na území státu, ale podle právního předpisu je považováno za místo na hranicích, do působnosti článku 43 směrnice [2013/32]?
2)
Spadá posouzení takové žádosti o mezinárodní ochranu žadatele, kterému je po uplynutí čtyřtýdenní lhůty stanovené v čl. 43 odst. 2 směrnice [2013/32] podle vnitrostátního práva povolen ze zákona vstup na území státu, ale na základě nového rozhodnutí o zajištění je nadále zajištěn v témže místě zajištění, které bylo původně považováno za místo nacházející se na hranicích a nyní je orgány označeno za místo nacházející se na území státu, stále do působnosti článku 43 směrnice [2013/32]?
–
Může být totéž místo zajištění v rámci téhož řízení o mezinárodní ochraně nejprve podle právního předpisu považováno za místo nacházející se na hranicích a poté, co byl žadateli povolen vstup na území státu z důvodu uplynutí čtyřtýdenní lhůty nebo na základě rozhodnutí o pozdějším posouzení, považováno za místo nacházející se na území státu?
–
Jaké důsledky má pro časovou a věcnou příslušnost rozhodujícího orgánu skutečnost, že žadatel zůstává zajištěn na stejném místě, které se geograficky nachází na území státu, ale původně bylo považováno za místo nacházející se na hranicích a následně bylo belgickými orgány označeno jako místo zajištění na území z důvodu uplynutí čtyřtýdenní lhůty?
3)
a)
Může rozhodující orgán, který začal posuzovat žádost o mezinárodní ochranu v rámci řízení na hranicích a který nechá uplynout čtyřtýdenní lhůtu stanovenou v čl. 43 odst. 2 směrnice [2013/32] pro rozhodnutí o této žádosti, nebo který předtím přijal rozhodnutí o pozdějším posouzení, přestože všechny úkony šetření, včetně osobního pohovoru, byly provedeny před uplynutím této lhůty, pokračovat v posuzování této žádosti na základě přednostního posouzení ve smyslu čl. 31 odst. 7 této směrnice, pokud je žadatel na základě rozhodnutí jiného orgánu nadále zajištěn v témže místě zajištění, původně považovaném za místo nacházející se na hranicích, s odůvodněním, že jeho zajištění je nezbytné ‚za účelem určení těch skutečností, na nichž je jeho žádost o mezinárodní ochranu založena a jež by bez zajištění žadatele nebylo možné získat, zejména v případě nebezpečí skrývání se žadatele‘?
b)
Může rozhodující orgán, který začal posuzovat žádost o mezinárodní ochranu v rámci řízení na hranicích a který nechá uplynout čtyřtýdenní lhůtu stanovenou v čl. 43 odst. 2 směrnice [2013/32] pro rozhodnutí o této žádosti, nebo který předtím přijal rozhodnutí o pozdějším posouzení, aniž by v této lhůtě provedl osobní pohovor s žadatelem, pokračovat v posuzování této žádosti na základě přednostního posouzení ve smyslu čl. 31 odst. 7 této směrnice, pokud je žadatel na základě rozhodnutí jiného orgánu nadále zajištěn v témže místě zajištění, původně považovaném za místo nacházející se na hranicích, s odůvodněním, že jeho zajištění je nezbytné ‚za účelem určení těch skutečností, na nichž je jeho žádost o mezinárodní ochranu založena a bez zajištění žadatele by je nebylo možné získat, zejména v případě nebezpečí skrývání se žadatele‘?
4)
Je takové použití vnitrostátních právních předpisů slučitelné s výjimečnou povahou zajištění žadatele, která vyplývá z článku 8 směrnice 2013/33/EU a obecného cíle směrnice [2013/32]?
5)
Musí být ustanovení čl. 31 odst. 7 a 8 a článků 43 a 46 směrnice [2013/32] ve spojení s článkem 47 Listiny vykládána v tom smyslu, že Conseil du contentieux des étrangers (Rada pro spornou cizineckou agendu) musí při rozhodování o opravném prostředku proti rozhodnutí vydanému v rámci řízení zahájeného na hranicích, i bez návrhu zohlednit překročení čtyřtýdenní lhůty?“
38
Rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 14. března 2024 byly věci C‑50/24 až C‑56/24 spojeny pro účely písemné i ústní části řízení, jakož i pro účely rozsudku.
K předběžným otázkám
K první otázce
39
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 43 směrnice 2013/32 vykládán v tom smyslu, že řízení o posouzení žádosti o mezinárodní ochranu podané na hranicích nebo v tranzitním prostoru žadatelem, který je během tohoto řízení zajištěn v místě na území dotyčného členského státu, které se ze zeměpisného hlediska nenachází na hranicích tohoto státu, ale podle vnitrostátní právní úpravy se považuje za místo na hranicích, spadá do působnosti tohoto článku 43.
40
Článek 43 odst. 1 směrnice 2013/32 poskytuje členským státům možnost stanovit na hranicích nebo v tranzitních prostorech zvláštní řízení pro rozhodování o přípustnosti žádostí o mezinárodní ochranu podaných na těchto místech na základě článku 33 této směrnice či o jejich věcné stránce v případech stanovených v čl. 31 odst. 8 uvedené směrnice za předpokladu že jsou tato řízení v souladu se základními zásadami a zárukami uvedenými v kapitole II téže směrnice. Podle čl. 43 odst. 2 směrnice 2013/32 musí být délka trvání těchto zvláštních řízení přiměřená, přičemž není-li do čtyř týdnů vydáno rozhodnutí o zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu, musí dotyčný členský stát žadateli povolit vstup na své území a jeho žádost musí být po uplynutí této čtyřtýdenní lhůty vyřízena v obecném řízení (rozsudek ze dne 14. května 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU a C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, bod 235).
41
Podle judikatury Soudního dvora je třeba při výkladu ustanovení unijního práva vzít v úvahu jeho znění, kontext, do něhož je zasazeno, a cíle právní úpravy, jejíž je součástí (viz rozsudky ze dne 17. listopadu 1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, bod 12, a ze dne 1. srpna 2025, Alace a Canpelli, C‑758/24 a C‑759/24, EU:C:2025:591, bod 91).
42
Pokud jde o znění článku 43 směrnice 2013/32, je třeba uvést, že toto ustanovení nezmiňuje zajištění, a tedy ani místo případného zajištění v rámci řízení na hranicích.
43
Z toho vyplývá, že znění uvedeného ustanovení samo o sobě neumožňuje vyloučit ze své působnosti posouzení žádosti o mezinárodní ochranu podané na hranicích nebo v tranzitním prostoru, pokud se místo, kde je žadatel zajištěn, nenachází ze zeměpisného hlediska na hranicích dotyčného členského státu, ale podle vnitrostátní právní úpravy se pro účely řízení na hranicích za takové místo považuje.
44
Z článku 43 odst. 2 směrnice 2013/32 vyplývá, že není-li do čtyř týdnů vydáno rozhodnutí o zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu, povolí se žadateli vstup na území dotyčného členského státu. Z toho je třeba vyvodit, že dokud tato lhůta neuplyne, lze mít pro účely řízení na hranicích za to, že takový žadatel není oprávněn ke vstupu na území tohoto členského státu.
45
Jak v podstatě uvádí generální advokát v bodě 44 svého stanoviska, to svědčí o tom, že přítomnost žadatele o mezinárodní ochranu v místě zajištění nacházejícím se na území dotyčného členského státu, ze zeměpisného hlediska ovšem nikoliv na hranicích tohoto členského státu, nevylučuje použití řízení na hranicích.
46
Pokud jde o kontext článku 43 směrnice 2013/32, je třeba uvést, že žádné z ustanovení této směrnice, zejména její čl. 26 odst. 1, což je ustanovení týkající se zajištění, ani její čl. 31 odst. 8, který v jím stanovených případech umožňuje členským státům použít postupy stanovené v článku 43 této směrnice, neobsahují nic, co by umožňovalo dospět k závěru, že členské státy nejsou oprávněny v rámci řízení na hranicích ve smyslu tohoto článku 43 zajistit žadatele o mezinárodní ochranu na místě, které se ze zeměpisného hlediska nenachází na hranicích daného členského státu.
47
Pokud jde o směrnici 2013/33, i když v článcích 8 až 11 stanoví požadavky vztahující se na zajištění žadatelů o mezinárodní ochranu a v několika ustanoveních odkazuje na situaci těchto žadatelů po dobu řízení vedeného podle článku 43 směrnice 2013/32, žádné z ustanovení směrnice 2013/33 nevyžaduje, aby zajištění uvedeného žadatele v této souvislosti probíhalo na hranicích nebo v tranzitním prostoru.
48
Co se týče cílů, které sleduje článek 43 směrnice 2013/32, z bodu 38 odůvodnění této směrnice vyplývá, že řízení na hranicích má členským státům umožnit rozhodnout o mnoha žádostech o mezinárodní ochranu podaných na hranicích nebo v tranzitním prostoru „ještě před rozhodnutím o vstupu žadatele [na jejich území]“.
49
Členské státy jsou oprávněny žadatelům o mezinárodní ochranu uložit povinnost setrvat po dobu nejvýše čtyř týdnů na hranicích nebo v některém z jejich tranzitních prostorů, aby tyto státy před rozhodnutím o právu uvedených žadatelů na vstup na své území posoudily, zda jejich žádosti nejsou nepřípustné podle článku 33 směrnice 2013/32 či nemají být prohlášeny za neopodstatněné podle čl. 31 odst. 8 této směrnice (rozsudek ze dne 14. května 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU a C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, bod 237).
50
Cílem řízení na hranicích je tedy umožnit členským státům provést první třídění žádostí o mezinárodní ochranu před tím, než formálně povolí vstup na své území pouze státním příslušníkům třetích zemí, jejichž žádosti nebyly při této příležitosti zamítnuty. Jak přitom uvádí generální advokát v bodě 38 svého stanoviska, dosažení tohoto cíle není dotčeno tím, kde se tento státní příslušník v průběhu posuzování své žádosti fyzicky nachází, a nevyžaduje, aby toto posouzení probíhalo na hranicích těchto států.
51
Naopak, pokud by měl být článek 43 směrnice 2013/32 vykládán v tom smyslu, že v rámci použití řízení na hranicích musí být zajištění žadatele o mezinárodní ochranu povinně provedeno na hranicích dotyčného členského státu nebo v tranzitním prostoru, mohlo by být toto použití v určitých případech nadměrně obtížné, ne-li nemožné, nebo by případně mohlo mít negativní dopad na dodržování záruk, které žadatelům skýtají směrnice 2013/32 a 2013/33, a obecně na respektování jejich základních práv, a zejména jejich lidské důstojnosti, a to v rozporu s cílem vyjádřeným v bodě 18 odůvodnění posledně uvedené směrnice.
52
Konkrétně, jak v podstatě zdůraznil generální advokát v bodech 39 a 40 stanoviska, v závislosti na zeměpisných a s infrastrukturou souvisejících specifikách členských států by povinné zajištění žadatelů na hranicích nebo v tranzitním prostoru mohlo vést ke strukturálním a prostorovým omezením, či dokonce k využívání infrastruktur neslučitelných se základními zásadami a zárukami uvedenými v kapitole II směrnice 2013/32, jakož i se zárukami a podmínkami stanovenými v článcích 9 až 11 směrnice 2013/33 a případně s respektováním důstojnosti žadatelů.
53
Kromě toho v případě členských států, které mají rozsáhlé námořní hraniční oblasti, by mohlo být uplatňování článku 43 směrnice 2013/32 nadměrně obtížné, jak poznamenala italská vláda, ne-li nemožné, pokud by tento článek 43 měl být vykládán v tom smyslu, že členské státy musí posoudit žádost o mezinárodní ochranu na svých zeměpisných hranicích bez možnosti přemístit žadatele na místo na svém území, které je považováno za místo na hranicích.
54
S ohledem na předchozí úvahy je třeba na první otázku odpovědět tak, že článek 43 směrnice 2013/32 musí být vykládán v tom smyslu, že řízení o posouzení žádosti o mezinárodní ochranu podané na hranicích nebo v tranzitním prostoru žadatelem, který je během tohoto řízení zajištěn v místě na území dotyčného členského státu, které se ze zeměpisného hlediska nenachází na hranicích tohoto státu, ale podle vnitrostátní právní úpravy se považuje za místo na hranicích, spadá do působnosti tohoto článku 43.
K druhé otázce
55
Podstatou prvních dvou částí druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 43 směrnice 2013/32 vykládán v tom smyslu, že posouzení žádosti o mezinárodní ochranu po uplynutí čtyřtýdenní lhůty stanovené v čl. 43 odst. 2 této směrnice stále spadá do působnosti tohoto článku 43. Uvedený soud si dále klade otázku, zda je v souladu s unijním právem, že totéž místo zajištění je v rámci řízení o posouzení žádosti o mezinárodní ochranu nejprve považováno za „místo na hranicích“ a poté po uplynutí této čtyřtýdenní lhůty za „místo na území státu“.
56
Jak vyplývá z judikatury zmíněné v bodě 40 tohoto rozsudku, Soudní dvůr již konstatoval, že podle čl. 43 odst. 2 směrnice 2013/32 musí být doba trvání zvláštních řízení uvedených v odstavci 1 tohoto článku 43 přiměřená, přičemž není-li do čtyř týdnů vydáno rozhodnutí o zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu, musí dotyčný členský stát žadateli povolit vstup na své území a jeho žádost musí být po uplynutí této čtyřtýdenní lhůty zpracována v souladu s ostatními ustanoveními této směrnice.
57
Kromě toho podle čl. 43 odst. 3 směrnice 2013/32 platí, že v případě příjezdu velkého počtu státních příslušníků třetí země nebo osob bez státní příslušnosti, které podávají žádost o mezinárodní ochranu na hranici nebo v tranzitním prostoru, kdy není v praxi možné použít ustanovení odstavce 1 tohoto článku 43, lze tato řízení uplatnit také v případech a po dobu, kdy jsou tito státní příslušníci třetí země nebo osoby bez státní příslušnosti běžně ubytovány v blízkosti hranice nebo tranzitního prostoru.
58
Z toho vyplývá, že s výhradou použitelnosti čl. 43 odst. 3 této směrnice již posouzení takové žádosti nespadá po uplynutí této lhůty do působnosti řízení na hranicích podle odstavce 1 tohoto článku 43.
59
Pokud jde o otázku, zda totéž místo zajištění může být v rámci řízení o posouzení žádosti o mezinárodní ochranu nejprve považováno za „místo na hranicích“ a následně, jakmile bylo žadateli povoleno vstoupit na území z důvodu uplynutí čtyřtýdenní lhůty, být považováno za „místo na území státu“, je třeba připomenout, že z posouzení první otázky v podstatě vyplývá, že článek 43 směrnice 2013/32 nebrání tomu, aby byl žadatel při posuzování takové žádosti v rámci řízení na hranicích zajištěn na místě považovaném za místo „na hranicích“, které se nicméně nachází uvnitř státního území.
60
Pokud je tedy žadatel v souladu s čl. 43 odst. 2 směrnice 2013/32 oprávněn vstoupit na území, ale jeho další zajištění se jeví jako nezbytné, zejména s ohledem na důvod uvedený v čl. 8 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/33, nebrání tento čl. 43 odst. 2 tomu, aby toto opatření nadále trvalo v témže místě zajištění, které je nadále považováno za „místo na území státu“.
61
Kromě toho nic ve znění ostatních ustanovení této směrnice 2013/32 takové možnosti nebrání. Konkrétně článek 26 této směrnice týkající se zajištění, který v odstavci 1 uvádí, že důvody a podmínky zajištění a záruky dané zajištěným žadatelům musí být v souladu se směrnicí 2013/33, tuto možnost nijak neomezuje.
62
Z toho vyplývá, že členské státy mohou provést takovou dvojí kvalifikaci téhož místa zajištění za předpokladu, že zaručí, že v něm probíhající řízení o posouzení respektují v souladu s čl. 31 odst. 1 a čl. 43 odst. 1 směrnice 2013/32 základní zásady a záruky uvedené v kapitole II této směrnice, a za předpokladu, že tyto státy v souladu s čl. 26 odst. 1 uvedené směrnice rovněž zaručí, že důvody a podmínky zajištění a záruky stanovené za účelem ochrany práv zajištěných žadatelů jsou v souladu se směrnicí 2013/33, zejména s jejími články 8 a 9.
63
V zájmu těchto žadatelů, jejichž právní situace se po uplynutí čtyřtýdenní lhůty uvedené v čl. 43 odst. 2 směrnice 2013/32 změní, aniž by se změnila jejich faktická situace v témže místě zajištění, je však ještě třeba, aby dotyčný členský stát zajistil, aby byli uvedení žadatelé nejpozději při přijetí druhého rozhodnutí o trvání jejich zajištění na základě článku 8 směrnice 2013/33 informováni o této změně svého právního postavení, a sice že jsou v důsledku uplynutí této lhůty oprávněni vstoupit na území daného státu. Kromě toho, pokud tento členský stát v rámci řízení na hranicích provedl čl. 6 odst. 2 směrnice 2013/33, který mu umožňuje vyloučit uplatňování tohoto článku, přísluší mu případně vystavit žadateli doklad podle odstavce 1 uvedeného článku nebo rovnocenný doklad podle odstavce 2 tohoto článku.
64
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první dvě části druhé otázky odpovědět zaprvé, že článek 43 směrnice 2013/32 musí být vykládán v tom smyslu, že posouzení žádosti o mezinárodní ochranu po uplynutí čtyřtýdenní lhůty stanovené v čl. 43 odst. 2 této směrnice již nespadá do působnosti tohoto článku 43, nýbrž do působnosti ostatních ustanovení této směrnice, a zadruhé, že uvedená směrnice nebrání tomu, aby totéž místo zajištění bylo v rámci řízení o posouzení takové žádosti nejprve považováno za „místo na hranicích“ a následně, jakmile bylo žadateli povoleno vstoupit na území státu z důvodu uplynutí této lhůty, za „místo na území státu“. Dotyčný členský stát nicméně musí zajistit, aby byl tento žadatel nejpozději při přijetí rozhodnutí o trvání jeho zajištění na základě článku 8 směrnice 2013/33 informován o změně svého právního postavení, a sice že je v důsledku uplynutí uvedené lhůty oprávněn vstoupit na dané území, a aby mu případně byl vystaven doklad podle čl. 6 odst. 1 směrnice 2013/33 nebo rovnocenný doklad podle čl. 6 odst. 2 této směrnice.
65
Podstatou třetí části druhé otázky předkládajícího soudu je, jaké důsledky má trvání zajištění žadatele na témže místě, které je nejprve považováno za „místo na hranicích“ a následně kvalifikováno jako „místo na území státu“ z důvodu uplynutí čtyřtýdenní lhůty stanovené v čl. 43 odst. 2 směrnice 2013/32, na časovou a věcnou příslušnost rozhodujícího orgánu.
66
Článek 2 písm. f) této směrnice definuje rozhodují orgán jako kvazisoudní nebo správní orgán členského státu příslušný k posuzování žádostí o mezinárodní ochranu a příslušný k přijímání rozhodnutí v prvním stupni v těchto případech.
67
Dále z čl. 4 odst. 1 uvedené směrnice vyplývá, že členské státy určí pro všechna řízení rozhodující orgán příslušný k přiměřenému posuzování žádostí.
68
Za těchto podmínek je třeba uvést, podobně jako to učinil generální advokát v bodě 62 svého stanoviska, že trvání zajištění žadatele a změna právní kvalifikace místa tohoto zajištění po uplynutí čtyřtýdenní lhůty stanovené v tomto čl. 43 odst. 2 směrnice 2013/32 nemají jako takové vliv na pravomoc rozhodujícího orgánu.
69
Na rozhodovací pravomoc ve vztahu k žádostem o mezinárodní ochranu by mohlo mít vliv spíše uplynutí této lhůty, které znamená přechod od řízení na hranicích k jinému řízení o posouzení žádostí o mezinárodní ochranu, pokud dotyčný členský stát určil pro vedení těchto řízení různé rozhodující orgány. V projednávané věci však z předkládacího rozhodnutí podle všeho vyplývá, že rozhodujícím orgánem je jak v rámci řízení na hranicích, tak v rámci dalšího následného řízení tentýž orgán, a sice generální komisař.
70
Uplynutí této čtyřtýdenní lhůty má rovněž za následek, že věcná omezení stanovená v čl. 43 odst. 1 směrnice 2013/32 a časová omezení související s touto lhůtou, uvedená v odstavci 2 tohoto článku 43, jimž podléhají rozhodnutí, která lze přijmout v rámci řízení na hranicích, se již na rozhodující orgán, který nyní rozhoduje v rámci jiného řízení, nevztahují.
71
Na třetí část druhé otázky je tedy třeba odpovědět tak, že článek 43 směrnice 2013/32 musí být vykládán v tom smyslu, že trvání zajištění žadatele o mezinárodní ochranu a změna právní kvalifikace místa tohoto zajištění v souladu s vnitrostátní právní úpravou po uplynutí čtyřtýdenní lhůty stanovené v čl. 43 odst. 2 této směrnice nemají jako takové vliv na příslušnost rozhodujícího orgánu, přičemž uplynutí této lhůty má za následek odstranění věcných a časových omezení, která vyplývají z tohoto článku 43.
K třetí a čtvrté otázce
72
Podstatou třetí a čtvrté otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda žádost o mezinárodní ochranu, která byla původně vyřizována v rámci řízení na hranicích ve smyslu článku 43 směrnice 2013/32, může být po uplynutí čtyřtýdenní lhůty uvedené v odstavci 2 tohoto článku 43 posouzena přednostně v souladu s čl. 31 odst. 7 této směrnice, pokud je žadatel nadále zajištěn z důvodu uvedeného v čl. 8 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/33, a to jak v případě, že všechny úkony šetření, včetně osobního pohovoru, byly provedeny v této čtyřtýdenní lhůtě, tak v případě, že tento pohovor nebyl proveden v uvedené lhůtě. V této souvislosti má předkládající soud rovněž pochybnosti o tom, zda jsou takové okolnosti slučitelné s výjimečnou povahou zajištění podle článku 8 posledně uvedené směrnice.
73
V souvislosti s tvrzením belgické vlády, že čtvrtá otázka je nepřípustná, protože předkládající soud neuvádí důvody, proč považuje odpověď na tuto otázku za nezbytnou pro vyřešení sporů v původních řízeních, postačí na úvod konstatovat, že když uvedená otázka používá výraz „takové použití vnitrostátních právních předpisů“, je třeba chápat ji tak, že odkazuje na třetí otázku. Z předkládacího rozhodnutí tedy implicitně, ale nevyhnutelně vyplývá, že důvody, proč považuje tento soud čtvrtou otázku za nezbytnou, jsou v podstatě tytéž, které jej vedly k položení třetí otázky. Za těchto okolností a s ohledem na domněnku relevance, která se vztahuje na předběžné otázky, musí být tato čtvrtá otázka považována za přípustnou.
74
Je třeba připomenout, že v rámci řízení na hranicích má rozhodující orgán pravomoc rozhodovat pouze o přípustnosti žádosti o mezinárodní ochranu podle článku 33 směrnice 2013/32 nebo o věcné stránce této žádosti, avšak jen v některém z případů uvedených v čl. 31 odst. 8 této směrnice. Po uplynutí čtyřtýdenní lhůty, která časově vymezuje řízení na hranicích, však tento orgán znovu nabývá svou obecnou pravomoc.
75
V tomto rámci může členský stát podle čl. 31 odst. 7 uvedené směrnice v určitých situacích přednostně posoudit žádost o mezinárodní ochranu v souladu se základními zásadami a zárukami stanovenými v kapitole II této směrnice. Z použití příslovce „zejména“ v tomto ustanovení vyplývá, že se jedná pouze o demonstrativní výčet situací, v nichž mohou členské státy provést takové přednostní posouzení.
76
Je třeba dodat, že takové přednostní zpracování řízení, kdy trvá zajištění žadatele, odpovídá cíli rychlého řízení o posouzení žádostí o mezinárodní ochranu stanovenému směrnicí 2013/32, který se odráží v bodě 18 odůvodnění této směrnice a je uveden v čl. 31 odst. 2 této směrnice, přičemž tento cíl zdůrazňuje i čl. 9 odst. 1 druhý pododstavec směrnice 2013/33, pokud jde o správní řízení týkající se důvodů zajištění stanovených v čl. 8 odst. 3 posledně uvedené směrnice.
77
To, zda všechny úkony šetření byly provedeny před uplynutím čtyřtýdenní lhůty stanovené v čl. 43 odst. 2 směrnice 2013/32 či nikoliv, neomezuje možnost rozhodujícího orgánu přednostně vyřídit žádost o mezinárodní ochranu. V tomto ohledu je třeba poznamenat, jak učinila belgická vláda, že unijní normotvůrce tím, že stanovil, že posuzování žádosti o mezinárodní ochranu zahájené v rámci řízení na hranicích následně pokračuje v souladu s jinými řízeními stanovenými touto směrnicí, nutně umožnil, aby úkony šetření provedené během řízení na hranicích nebo po něm mohly platně přispět k odůvodnění rozhodnutí přijatého na základě těchto jiných řízení.
78
Jak uvedl generální advokát v bodě 71 svého stanoviska, požadovat po rozhodujícím orgánu, aby provedl nové posouzení a nepřihlížel k úkonům šetření učiněným během čtyřtýdenní lhůty uvedené v čl. 43 odst. 2 směrnice 2013/32, by bylo v rozporu s potřebou účinného a rychlého vyřizování žádostí o mezinárodní ochranu.
79
Je však třeba zdůraznit, že úkonů šetření, které neodpovídají základním zásadám a zárukám stanoveným v kapitole II směrnice 2013/32, se nelze dovolávat pro účely rozhodnutí o žádosti o mezinárodní ochranu, ať již v rámci obecného řízení nebo v rámci řízení na hranicích, jak vyplývá z čl. 31 odst. 1 a čl. 43 odst. 1 této směrnice. Kromě toho použitím takových úkonů šetření není dotčena možnost žadatele učinit nová prohlášení, zejména tím, že předloží novou skutečnost, kterou v praxi nemohl předložit příslušnému orgánu v rámci řízení na hranicích a kterou tento orgán musí posoudit v souladu s čl. 40 odst. 1 této směrnice.
80
Dále je třeba dodat, že skutečnost, zda všechny úkony šetření byly či nebyly provedeny před uplynutím čtyřtýdenní lhůty stanovené v čl. 43 odst. 2 uvedené směrnice, sama o sobě neomezuje možnost rozhodujícího orgánu nadále žadatele zajistit na základě čl. 8 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/33, který umožňuje zajištění za účelem určení skutečností, na nichž je žádost o mezinárodní ochranu založena a jež by bez tohoto zajištění nebylo možné získat, zejména v případě nebezpečí skrývání se žadatele.
81
Takové trvání zajištění však musí v souladu s čl. 26 odst. 1 směrnice 2013/32 splňovat všechny požadavky stanovené v článku 8 a následujících směrnice 2013/33.
82
Z článku 8 odst. 2 směrnice 2013/33 konkrétně vyplývá, že zajištění osoby je možné pouze v případě nutnosti na základě individuálního posouzení každého případu a nelze-li účinně uplatnit jiná, mírnější donucovací opatření. Kromě toho z čl. 9 odst. 1 této směrnice vyplývá, že žadatel může být zajištěn pouze po co nejkratší dobu a pokud přetrvávají důvody stanovené v čl. 8 odst. 3 uvedené směrnice. Z toho vyplývá, že vnitrostátní orgány mohou žadatele o mezinárodní ochranu zajistit teprve poté, co v každém jednotlivém případě ověří, zda je takové zajištění přiměřené sledovaným cílům (rozsudek ze dne 14. května 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU a C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, bod 258 a citovaná judikatura).
83
Kromě toho podle čl. 8 odst. 3 prvního pododstavce směrnice 2013/33 může být žadatel o mezinárodní ochranu zajištěn pouze z některého z taxativně vyjmenovaných důvodů, přičemž každý z těchto důvodů odpovídá specifické potřebě, a je tedy autonomní (rozsudek ze dne 14. května 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU a C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, bod 250 a citovaná judikatura).
84
Z tohoto hlediska, i když žádné ustanovení směrnice 2013/33 nestanoví určitou lhůtu, po jejímž uplynutí by členské státy byly povinny zajištění žadatelů o mezinárodní ochranu ukončit, článek 9 této směrnice vyžaduje, aby měl žadatel účinné procesní záruky, které umožňují jeho zajištění ukončit, přestane‑li být nezbytné nebo přiměřené vzhledem ke sledovanému cíli (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. května 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU a C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, body 263 a 264, jakož i citovaná judikatura). Tento článek 9 konkrétně v odstavci 3 prvním pododstavci vyžaduje rychlý soudní přezkum a v odstavci 5 stanoví, že trvání zajištění přezkoumává v přiměřených časových odstupech soudní orgán z moci úřední nebo na žádost dotyčného žadatele.
85
Pokud jde konkrétně o praxi, kdy je posuzování žádosti o mezinárodní ochranu zahájeno v rámci řízení na hranicích, přičemž žadatel je zajištěn na základě čl. 8 odst. 3 písm. c) směrnice 2013/33 a poté je po uplynutí čtyřtýdenní lhůty stanovené v čl. 43 odst. 2 směrnice 2013/32 zajištění žadatele prodlouženo z jiného důvodu, a sice z důvodu uvedeného v čl. 8 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/33, je příslušný orgán povinen v každém jednotlivém případě řádně ověřit, zda je toto prodloužení nezbytné k dosažení tohoto cíle a zda jej nelze dosáhnout stejně účinným způsobem pomocí mírnějších donucovacích opatření.
86
Z toho vyplývá, že používání praxe uvedené v předchozím bodě nemůže být automatické a systematické, jinak by bylo v rozporu s články 8 a 9 posledně uvedené směrnice.
87
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na třetí a čtvrtou otázku odpovědět tak, že čl. 31 odst. 7 a článek 43 směrnice 2013/32 musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání tomu, aby po uplynutí čtyřtýdenní lhůty stanovené v odstavci 2 tohoto článku 43 rozhodující orgán pokračoval přednostně v posuzování žádosti o mezinárodní ochranu zahájeném v rámci řízení na hranicích, a to i v případě, že žadatel zůstává zajištěn podle čl. 8 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/33, ani tomu, aby tento orgán vycházel z úkonů šetření provedených v rámci tohoto řízení za předpokladu, že v každé fázi posuzování této žádosti jsou dodrženy základní zásady a záruky uvedené v kapitole II směrnice 2013/32, a za předpokladu, že v souvislosti s tímto zajištěním jsou dodrženy všechny požadavky stanovené v článcích 8 a 9 směrnice 2013/33.
K páté otázce
88
Podstatou páté otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 31 odst. 7 a 8, jakož i články 43 a 46 směrnice 2013/32 ve spojení s článkem 47 Listiny musí být vykládány v tom smyslu, že příslušný soud musí při rozhodování o opravném prostředku proti rozhodnutí vydanému v rámci řízení o posouzení žádosti, vedeného původně jako řízení na hranicích, zohlednit i bez návrhu překročení čtyřtýdenní lhůty stanovené v čl. 43 odst. 2 této směrnice.
89
Je třeba předeslat, že i když je pravda, že řízení na hranicích podle článku 43 směrnice 2013/32 se zahajuje s cílem přijmout rozhodnutí o přípustnosti žádosti o mezinárodní ochranu podle článku 33 směrnice 2013/32 nebo o věcné stránce této žádosti v některém z případů stanovených v čl. 31 odst. 8 této směrnice ve lhůtě čtyř týdnů stanovené v čl. 43 odst. 2 uvedené směrnice, nemají členské státy povinnost přijmout rozhodnutí v této lhůtě. Článek 43 odst. 2 této směrnice totiž výslovně stanoví, že není-li v uvedené lhůtě vydáno rozhodnutí, povolí se žadateli vstup na území členského státu, aby mohla být jeho žádost o mezinárodní ochranu zpracována v souladu s ostatními ustanoveními směrnice 2013/32.
90
V projednávaném případě je nesporné, že rozhodnutí, proti nimž žalobci v původních řízeních podali žalobu, byla přijata v rámci obecného řízení.
91
Z odpovědí na ostatní předběžné otázky přitom vyplývá, že na rozdíl od předpokladu, z něhož zřejmě vychází předkládající soud, nemůže legalitu těchto rozhodnutí zpochybnit prostá okolnost, že tato čtyřtýdenní lhůta byla překročena, ani prostá okolnost, že tito žalobci byli po uvedené lhůtě nadále zajištěni.
92
Vzhledem k tomu, že odpověď na pátou otázku podle všeho není nezbytná pro vyřešení sporů v původních řízeních, není třeba na ni odpovídat.
K nákladům řízení
93
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:
1)
Článek 43 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany
musí být vykládán v tom smyslu, že
řízení o posouzení žádosti o mezinárodní ochranu podané na hranicích nebo v tranzitním prostoru žadatelem, který je během tohoto řízení zajištěn v místě na území dotyčného členského státu, které se ze zeměpisného hlediska nenachází na hranicích tohoto státu, ale podle vnitrostátní právní úpravy se považuje za místo na hranicích, spadá do působnosti tohoto článku 43.
2)
–
Článek 43 směrnice 2013/32
–
musí být vykládán v tom smyslu, že
–
posouzení žádosti o mezinárodní ochranu po uplynutí čtyřtýdenní lhůty stanovené v čl. 43 odst. 2 této směrnice již nespadá do působnosti tohoto článku 43, nýbrž do působnosti ostatních ustanovení této směrnice.
–
Směrnice 2013/32 nebrání tomu, aby totéž místo zajištění bylo v rámci řízení o posouzení žádosti o mezinárodní ochranu nejprve považováno za „místo na hranicích“ a následně, jakmile bylo žadateli povoleno vstoupit na území státu z důvodu uplynutí této čtyřtýdenní lhůty stanovené v čl. 43 odst. 2 této směrnice, za „místo na území státu“. Dotyčný členský stát nicméně musí zajistit, aby byl tento žadatel nejpozději při přijetí rozhodnutí o trvání jeho zajištění na základě článku 8 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/33/EU ze dne 26. června 2013, kterou se stanoví normy pro přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu, informován o změně svého právního postavení, a sice že je v důsledku uplynutí této lhůty oprávněn vstoupit na dané území, a aby mu případně byl vystaven doklad podle čl. 6 odst. 1 směrnice 2013/33 nebo rovnocenný doklad podle čl. 6 odst. 2 této směrnice.
–
Článek 43 směrnice 2013/32
–
musí být vykládán v tom smyslu, že
–
trvání zajištění žadatele o mezinárodní ochranu a změna právní kvalifikace místa tohoto zajištění v souladu s vnitrostátní právní úpravou po uplynutí čtyřtýdenní lhůty stanovené v čl. 43 odst. 2 této směrnice nemají jako takové vliv na příslušnost rozhodujícího orgánu, přičemž uplynutí této lhůty má za následek odstranění věcných a časových omezení, která vyplývají z tohoto článku 43.
3)
Článek 31 odst. 7 a článek 43 směrnice 2013/32
musí být vykládány v tom smyslu, že
nebrání tomu, aby po uplynutí čtyřtýdenní lhůty stanovené v odstavci 2 tohoto článku 43 rozhodující orgán pokračoval přednostně v posuzování žádosti o mezinárodní ochranu zahájeném v rámci řízení na hranicích, a to i v případě, že žadatel zůstává zajištěn podle čl. 8 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/33, ani tomu, aby tento orgán vycházel z úkonů šetření provedených v rámci tohoto řízení za předpokladu, že v každé fázi posuzování této žádosti jsou dodrženy základní zásady a záruky uvedené v kapitole II směrnice 2013/32, a za předpokladu, že v souvislosti s tímto zajištěním jsou dodrženy všechny požadavky stanovené v článcích 8 a 9 směrnice 2013/33.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.