62020TJ0727_RES
Věc T‑727/20 RENV
Nigar Kirimova
v.
Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví
Rozsudek Tribunálu (druhého rozšířeného senátu) ze dne 25. září 2024
„Vnitřní trh – Zastupování před EUIPO – Zápis na seznam kvalifikovaných zástupců – Zamítnutí žádosti – Žadatel, který není státním příslušníkem některého z členských států EHP – Výjimka z podmínky státní příslušnosti – Článek 120 odst. 4 písm. b) nařízení (EU) 2017/1001 – Pojem ‚vysoce kvalifikovaný odborník‘ – Zásada právní jistoty – Právo být vyslechnut – Změna rozhodnutí – Nedostatek pravomoci Tribunálu“
Ochranná známka Evropské unie – Procesní ustanovení – Zastupování před Úřadem – Zápis na seznam kvalifikovaných zástupců – Požadavky – Státní příslušnost některého z členských států EHP – Výjimka – Podmínka – Postavení vysoce kvalifikovaného odborníka – Pojem – Získání kvalifikace v jiném státě než v členském státě oprávnění – Přípustnost
[Nařízení Evropského parlamentu a Rady 2017/1001, čl. 120 odst. 4 písm. b)]
(viz body 30–38)
Akty orgánů – Časová působnost – Procesní pravidla – Hmotněprávní pravidla – Rozlišení – Metodické pokyny Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) – Použití metodických pokynů platných v době rozhodné z hlediska skutkového stavu – Absence – Porušení zásady právní jistoty
(viz body 46, 50, 62–66)
Shrnutí
V tomto rozsudku Tribunál poprvé vyložil pojem „vysoce kvalifikovaný odborník“, uvedený v čl. 120 odst. 4 písm. b) nařízení 2017/1001 (
1
), pro účely zápisu osoby na seznam kvalifikovaných zástupců v oblasti známkového práva.
Dne 10. října 2019 podala N. Kirimova, státní příslušnice Ázerbájdžánské republiky, u Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) žádost o zápis na seznam kvalifikovaných zástupců u tohoto úřadu, přičemž rovněž na základě čl. 120 odst. 4 písm. b) nařízení 2017/1001 požádala o udělení výjimky z požadavku být státní příslušnicí některého z členských států Evropského hospodářského prostoru (EHP).
EUIPO informoval žalobkyni dopisem, že je žádost nepřípustná. V odpovědi na tento dopis předložila žalobkyně vyjádření. Rozhodnutím ze dne 30. září 2020 (dále jen „napadené rozhodnutí“) výkonný ředitel EUIPO žádost žalobkyně zamítl.
Závěry Tribunálu
Tribunál zaprvé poznamenal, že pojem „vysoce kvalifikovaný odborník“ není definován v žádném nařízení a vyložil tento pojem s přihlédnutím ke znění ustanovení, ve kterém je použit, jeho kontextu a cílům sledovaným právní úpravou, jíž je součástí.
Pokud jde o znění a kontext dotčeného ustanovení, Tribunál nejprve uvedl, že pojem „vysoce kvalifikovaný odborník“ ve smyslu čl. 120 odst. 4 písm. b) nařízení 2017/1001 označuje odborníka, který má zvláště vysoké přednosti, schopnosti, dovednosti nebo znalosti v oblasti ochranných známek, a nejeví se, že by znamenal omezení podmínek jejich získání. Tribunál dále uvedl, že z výše uvedeného ustanovení vyplývá, že tři požadavky k zápisu osoby na seznam kvalifikovaných zástupců, jež jsou stanoveny v čl. 120 odst. 2 nařízení 2017/1001, a sice požadavky státní příslušnosti, místa a oprávnění, mají nejen kumulativní, ale i samostatnou povahu. Požadavek oprávnění totiž musí být splněn jak fyzickými osobami, které splňují požadavek státní příslušnosti, tak fyzickými osobami, které žádají o výjimku z posledně zmíněného požadavku z důvodu postavení „vysoce kvalifikovaného odborníka“. Jeví se tedy, že toto postavení je nezávislé a doplňkové ve vztahu k požadavku oprávnění a nesouvisí s podmínkami vyžadovanými pro splnění uvedeného požadavku. Přednosti, schopnosti, dovednosti nebo znalosti umožňující doložit postavení „vysoce kvalifikovaného odborníka“ tedy mohly být získány osobou, která není státním příslušníkem některého z členských států EHP, jak v členském státě EHP, tak ve třetí zemi, před nebo po získání oprávnění v EHP.
Pokud jde o cíle sledované pravidly týkajícími se zastupování před EUIPO, kterými je zajištění hladkého, efektivního a účinného fungování systému ochranných známek Evropské unie (
2
), poznamenal Tribunál, že naplňování takových cílů nepředpokládá, že by postavení „vysoce kvalifikovaného odborníka“ záviselo na určité odborné zkušenosti v daném členském státě. Naopak se jeví jako irelevantní, že zvláště vysoké přednosti, schopnosti, dovednosti nebo znalosti odborníka žádajícího o výjimku byly získány v určitém členském státě, spíše než v jiném, či dokonce ve třetí zemi, jelikož žadatel, který nemá státní příslušnost některého z členských států EHP, musí rovněž splňovat požadavky místa a oprávnění, které vyžadují vztah k některému z členských států EHP.
Požadavek týkající se nutnosti odborné praxe v členském státě oprávnění, který uplatnil výkonný ředitel v napadeném rozhodnutí, tedy vychází z příliš restriktivního a nesprávného výkladu pojmu „vysoce kvalifikovaný odborník“. Žádné z výkladových kritérií totiž neumožňuje vyvodit, že toto postavení vyžaduje jako nezbytnou podmínku odbornou praxi v členském státě oprávnění.
Zadruhé Tribunál zkoumal, zda výkonný ředitel při posuzování žádosti žalobkyně dodržel zásadu právní jistoty. Nejprve zdůraznil, že výkonný ředitel musí dodržovat pravidla chování uvedená v metodických pokynech EUIPO pro použití čl. 120 odst. 4 písm. b) nařízení 2017/1001 a dodržovat zásady upravující časovou působnost těchto pravidel v souladu se zásadou právní jistoty. Nelze však vyloučit, že se výkonný ředitel může od těchto pravidel odchýlit tím, že předloží odůvodnění zohledňující zásadu rovného zacházení a žadatel prokáže postavení „vysoce kvalifikovaného odborníka“ na základě jiných skutečností, než jsou skutečnosti uvedené v metodických pokynech EUIPO.
Tribunál dále uvedl, že metodické pokyny EUIPO z roku 2020 obsahují prvky posuzování žádostí o výjimku z podmínky státní příslušnosti, které nebyly uvedeny v metodických pokynech EUIPO z roku 2017, a představují tedy v tomto ohledu novou a restriktivnější praxi výkonného ředitele. Tyto rozdíly mohou mít značný dopad jak na posuzování žádosti o výjimku výkonným ředitelem, tak na obsah takové žádosti, jelikož údaje uvedené v metodických pokynech EUIPO žadatelům umožňují předvídat, na základě jakých skutečností bude moci být žádost o výjimku posuzována. Prokázání skutečnosti, že určitá osoba má postavení „vysoce kvalifikovaného odborníka“ s ohledem na „výjimečné okolnosti“, zahrnující splnění požadavků uvedených v metodických pokynech EUIPO z roku 2020, má zjevně odlišný dosah od prokázání téhož postavení s ohledem na „zvláštní okolnosti“ relevantní ve smyslu metodických pokynů EUIPO z roku 2017.
Konečně Tribunál poznamenal, že i když výkonný ředitel v napadeném rozhodnutí formálně neupřesnil použité metodické pokyny EUIPO, posoudil žádost žalobkyně z hlediska požadavků a okolností uvedených v metodických pokynech EUIPO z roku 2020. Podle judikatury týkající se zásady právní jistoty přitom platí, že při posuzování žádosti o výjimku musí být použita pravidla chování platná v době rozhodné z hlediska skutkového stavu, tedy ke dni podání uvedené žádosti, a nikoli pravidla platná ke dni přijetí napadeného rozhodnutí. V projednávané věci nebyly ke dni podání žádosti ještě přijaty metodické pokyny EUIPO z roku 2020, přičemž metodickými pokyny platnými v tehdejším okamžiku byly pokyny z roku 2017.
S ohledem na tyto úvahy dospěl Tribunál k závěru, že výkonný ředitel porušil zásadu právní jistoty tím, že posoudil žádost žalobkyně o výjimku z hlediska pravidel chování uvedených v metodických pokynech EUIPO z roku 2020, které nebyly ke dni podání žádosti v platnosti.
(
1
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001 ze dne 14. června 2017 o ochranné známce Evropské unie (Úř. věst. 2017, L 154, s. 1).
(
2
) – Jak to vyplývá z bodu 43 odůvodnění nařízení 2017/1001 a bodu 18 odůvodnění nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2018/625 ze dne 5. března 2018, kterým se doplňuje nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001 o ochranné známce Evropské unie a zrušuje nařízení v přenesené pravomoci (EU) 2017/1430 (Úř. věst. 2018, L 104, s. 1).