null
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
přednesené dne 21. května 2026(1)
Věc C‑203/25
„NEO GROUP“ UAB
proti
Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podala Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės [Komise pro daňové spory při vládě Litevské republiky])
„ Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Daňové právní předpisy – Společná pravidla zdanění mateřských a dceřiných z různých členských státech – Osvobození dividend, které vyplácí dceřiná společnost-rezident mateřské společnosti-nerezidentovi – Obecné pravidlo pro osvobození od srážkové daně – Výjimka z tohoto pravidla v případě zneužívání daňových předpisů nebo daňových úniků – Podmínky existence zneužití
směrnice o mateřských a dceřiných společnostech“
I.      Úvod
1.        Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podala Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Komise pro daňové spory při vládě Litevské republiky, dále jen „komise pro daňové spory“) poskytuje Soudnímu
dvoru příležitost upřesnit podmínky existence zneužití
daňových předpisů podle čl. 1 odst. 2 a 3 směrnice 2011/96/EU(2).
2.        Společnost Neo Group UAB (dále jen „Neo“) napadá v původním řízení rozhodnutí litevské daňové inspekce (dále jen „vnitrostátní daňový orgán“), kterým bylo společnosti Neo odmítnuto přiznání osvobození od srážkové daně v Litvě s odůvodněním, že jej společnost Neo získala zneužívajícím způsobem. Společnost Neo své zisky sice rozdělila kyperské mateřské společnosti, která vykonává hospodářskou činnost. Ta však tyto zisky následně prostřednictvím kyperské hlavní mateřské společnosti rozdělila
fyzické osobě stojící za touto skupinou podniků, a to prostřednictvím řetězce transakcí, který nelze považovat za skutečnou operaci.
3.        V žádosti vyvstávají zejména dvě otázky. Zaprvé je třeba vyjasnit, zda se může jednat o zneužití osvobození od srážkové daně i v případě, kdy je mateřská společnost příjemkyní rozděleného zisku nejen formálně, ale i z ekonomického hlediska, to znamená, že s ním může skutečně nakládat. Zadruhé je nezbytné posoudit, zda zneužití daňových předpisů jiného členského státu při výplatě dividend fyzické osobě může současně zakládat zneužití směrnice 2011/96/EU.
II.    Právní rámec
A.      Unijní právo
4.        Unijní právní rámec této věci určuje směrnice 2011/96/EU.
5.        Body
3, 4 a 6 odůvodnění konkretizují cíle směrnice 2011/96/EU.
„(3) Cílem této směrnice je osvobodit dividendy a jiné formy rozdělování zisku vyplácené dceřinými společnostmi jejich mateřským společnostem od srážkových daní a zamezit dvojímu zdanění takových příjmů na úrovni mateřské společnosti.
(4) Seskupování společností různých členských států mohou být nezbytná k tomu, aby byly v Unii
vytvořeny podmínky obdobné podmínkám vnitřního trhu a aby tím bylo zajištěno
řádné fungování tohoto vnitřního trhu. Těmto operacím by neměly být kladeny překážky v podobě omezení, znevýhodnění nebo zvláštních narušení, které by vyplývaly z daňových předpisů členských států. Je proto důležité stanovit pro tato seskupování daňová pravidla neutrální z hlediska hospodářské soutěže, aby se podniky mohly přizpůsobit požadavkům vnitřního trhu, zvýšit svou produktivitu a zlepšit svou konkurenceschopnost na mezinárodní úrovni.
[…]
(6) Před nabytím účinnosti směrnice 90/435/EHS daňové předpisy upravující vztahy mezi mateřskými a dceřinými společnostmi různých členských států se mezi jednotlivými členskými státy citelně lišily a byly obecně nepříznivější než předpisy týkající se vztahů mezi mateřskými a dceřinými společnostmi téhož členského státu. Spolupráce mezi společnostmi různých členských států tím byla znevýhodňována oproti spolupráci společností téhož členského státu. Bylo vhodné zamezit tomuto znevýhodnění zavedením společného režimu, a tím i usnadnit seskupování společností na úrovni Unie.“
6.        Osmý bod odůvodnění pozměňovací směrnice(3) 2015/121 uvádí:
„(8) Ačkoli by členské státy měly ustanovení proti zneužívání používat k potírání operací, které nejsou skutečné jako celek, mohou se vyskytnout i případy, kdy nejsou skutečné jednotlivé kroky nebo části operace samy o sobě. Členské státy by měly mít možnost využít pravidlo proti zneužívání i na tyto konkrétní kroky a části, aniž jsou dotčeny ostatní skutečné kroky a části operace. […]“
7.        Článek 1 odst. 1 směrnice 2011/96/EU stanoví oblasti její působnosti:
„Každý členský stát použije tuto směrnici
b)      na rozdělování zisku vytvořeného společnostmi tohoto členského státu společnostem ostatních členských států, jichž jsou dceřinými společnostmi“.
8.        Článek 1 odst. 2 a 3 směrnice 2011/96/EU obsahuje následující obecné ustanovení o předcházení zneužívání:
„2.
Členské státy nepřiznají výhody vyplývající z této směrnice operaci nebo sledu operací, které s přihlédnutím ke všem příslušným skutečnostem a okolnostem nejsou skutečné, neboť hlavním důvodem nebo jedním z hlavních důvodů jejich uskutečnění bylo získání daňové výhody, která maří předmět nebo účel této směrnice.
Operace se může skládat z více kroků nebo částí.
3. Pro účely odstavce 2 se operace nebo sled operací nepovažují za skutečné do té míry, v jaké nebyly uskutečněny z platných hospodářských důvodů, které odrážejí ekonomickou realitu.“
9.        Článek 3 odst. 1 směrnice 2011/96/EU definuje pojmy „mateřská společnost“ a „dceřiná společnost“:
„Pro účely této směrnice se:
a)      postavení mateřské společnosti přiznává:
i)      přinejmenším každé společnosti členského státu, která splňuje podmínky stanovené v článku 2 a která drží na základním kapitálu některé společnosti jiného členského státu splňující stejné podmínky podíl nejméně 10 %, […]
b)      ‚dceřinou společností‘ rozumí společnost, na jejímž základním kapitálu je držen podíl uvedený v písmenu a).“
10.      Článek 5 směrnice 2011/96/EU upravuje osvobození od srážkové daně:
„Zisk rozdělovaný dceřinou společností její mateřské společnosti je osvobozen od srážkové daně.“
B.      Litevské právo
11.      Lietuvos Respublikos pelno mokesčio įstatymas (zákon Litevské republiky o korporační dani
č. IX-675 ze dne 20. prosince 2001, ve znění zákona č. XII‑2262 ze dne 22. března 2016 (dále jen „litevský zákon o korporační dani“) stanoví následující:
12.      Článek 3 odst. 1 zákona o korporační dani stanoví, že poplatníkem korporační daně jsou litevské a zahraniční subjekty.
13.      Podle čl. 4 odst. 3 bodu 2 litevského zákona o korporační dani je základem daně zahraniční subjektu „příjem pocházející z Litevské republiky, kterého zahraniční subjekt dosáhl jinak než prostřednictvím stálých provozoven nacházejících se na území Litevské republiky“.
14.      Článek 4 odst. 4 bod 2 litevského zákona o korporační dani stanoví, že „příjem pocházející z Litevské republiky, kterého zahraniční subjekt dosáhl jinak než prostřednictvím stálých provozoven nacházejících se na území Litevské republiky, zahrnuje příjem z rozdělovaných zisků“.
15.      Článek 34 odst. 1 litevského zákona o korporační dani stanoví, že „dividendy přijaté zahraničními subjekty z akcií, podílů na kapitálu či jiných práv držených v litevském subjektu podléhají sazbě korporační daně ve výši 15 %. Tato daň bude vypočtena, sražena a odvedena do rozpočtu litevským subjektem, který tyto dividendy vyplácí, a to nejpozději do [desátého] dne měsíce následujícího po měsíci, v němž byly dividendy vyplaceny“.
16.      Článek 34 odst. 2 litevského zákona o korporační dani provádí článek 5 směrnice 2011/96/EU:
„Dividendy vyplacené litevským subjektem zahraničnímu subjektu, který je po nepřetržitou dobu nejméně 12 měsíců, včetně okamžiku výplaty dividend, držitelem alespoň 10 % akcií (obchodních podílů, družstevních podílů) litevského subjektu s hlasovacím právem, nebudou podléhat zdanění, s výjimkou případů, kdy byl zahraniční subjekt, který je příjemcem těchto dividend, zapsán nebo jinak zřízen na cílových územích“.
17.      Článek 32 odst. 6 litevského zákona o korporační dani provádí článek 1 odst. 2 a 3 směrnice 2011/96/EU (dále jen „vnitrostátní pravidlo proti zneužívání“). Ten stanoví, že „[u]stanovení čl. 34 odst. 2 […] této kapitoly […] týkající se osvobození dividend se nepoužijí na operaci nebo sled operací, které nejsou s ohledem na všechny relevantní skutečnosti a okolnosti skutečné, neboť hlavním důvodem nebo jedním z hlavních důvodů jejich uskutečnění bylo získání
daňové výhody, která maří předmět nebo účel [směrnice 2011/96]. Operace se může skládat z více kroků nebo částí. Operace nebo sled operací se nepovažují za skutečné do té míry, v níž nebyly uskutečněny z platných hospodářských důvodů, které odrážejí ekonomickou realitu“.
III. Skutkový stav a žádost o rozhodnutí o předběžné otázce
18.      Společnost Neo je právnická osoba založená v Litevské republice, ve které 100 %
podíl drží od dne 10. srpna 2005 do dnešního dne kyperská společnost Retal Industries Ltd.
19.      V letech 2016 a 2017 vyplatila společnost Neo společnosti Retal Industries dividendy ve výši 15 000 000 eur. Rovněž další litevská společnost, Retal Lithuania UAB, v níž drží společnost Retal Industries rovněž 100 % podíl, vyplatila v tomto období společnosti Real Industries dividendy ve výši 13 485 032 eur.
20.      Na základě
čl. 34 odst. 2 litevského zákona o korporační dani vycházela společnost Neo z toho, že zisky rozdělené společnosti Real Industries jsou osvobozeny od daně, a proto v Litvě nesrazila srážkovou daň.
21.      Podle zjištění vnitrostátního daňového orgánu tvořily převážnou část (vždy více než 90 %) provozních příjmů společnosti Retal Industries v letech 2016 a 2017 příjmy z dividend, které byly opět z větší části (88 % v roce 2016 a 74 % v roce 2017) tvořeny dividendami, které společnosti Retal Industries vyplatily společnosti Neo a Retal Lithuania.
22.      V rámci daňové kontroly za roky 2016 a 2017 vnitrostátní daňový orgán konstatoval, že dividendy, které společnost Neo vyplatila v letech 2016 a 2017 společnosti Retal Industries (celkem 15 000 000 eur), měly být v Litvě zdaněny litevskou korporační daní ve výši 15 %, protože naplňovaly podmínky použití vnitrostátního pravidla proti zneužívání.
23.      Použití vnitrostátního pravidla proti zneužívání založil vnitrostátní daňový orgán na tom, že z ekonomického pohledu byly dividendy společnosti Neo prostřednictvím řetězce transakcí v konečném důsledku vyplaceny fyzické osobě PG, která není usazena v Litvě. Vnitrostátní daňový orgán zakládá tuto domněnku na zjištění následujících skutečností.
24.      Celková částka dividend vyplacených společnosti Retal Industries společnostmi Neo a Retal Lithuania v letech 2016 a 2017 (28 485 032 eur) v podstatě odpovídala částce dividend, kterou společnost Retal Industries v letech 2017 a 2018 vyplatila svému jedinému společníkovi, kyperské společnosti Polymer Products Holding Ltd. (dále jen „PPH“) (28 880 865 eur).
25.      O několik měsíců dříve nabyla nově založená společnost PPH podíly ve společnosti Retal Industries od belizské společnosti Clendon Holdings Inc. (dále jen „Clendon“). Jediným vlastníkem podílů v obou společnostech (jak společnosti Clendon, tak i společnosti PPH) je PG. Tento převod podniku proto nic nezměnil na ovládající fyzické osobě.
26.      Společnost PPH nezaměstnává žádné zaměstnance. Od jejího založení na konci roku 2016 do 31. prosince 2018 byly její příjmy z 99 % tvořeny dividendami.
27.      Ke dni 31. prosince
2017 měla společnost PPH vůči PG závazky ve výši odpovídající kupní ceně (310 400 000 eur) za nabytí podílů ve společnosti Retal Industries. Vnitrostátní daňový orgán z toho dovodil, že společnost Clendon převedla svůj nárok na zaplacení kupní ceny na PG. V letech 2017 a 2018 poskytla společnost PPH zápůjčky PG a postoupila pohledávky (v celkové výši 28 915 328 eur), které byly následně započteny oproti pohledávce PG vůči společnosti PPH. V tomto období společnost PPH nerozdělila žádné zisky.
28.      Vzhledem k těmto skutečnostem dospěl vnitrostátní daňový orgán k závěru, že tyto operace byly uměle vytvořené. Nákup podílů ve společnosti Retal Industries a zadlužení vůči PG byly ze strany společnosti PPH pouze formální. Cílem bylo vyvolat dojem, že dividendy vyplacené litevskými společnostmi Neo a Retal Lithuania byly použity na pokrytí těchto dluhů.
29.      Ve skutečnosti však bylo
účelem transakcí společnosti Neo vyhnout se zaplacení daní z dividend. Společnost Neo se tak vyhnula korporační dani, když využila osvobození od srážkové daně stanovené v čl. 34 odst. 2 litevského zákona o korporační dani (uplatněním sazby korporační daně ve výši 0 %).
30.      Společnost Neo napadá kvalifikaci
provedených transakcí jako operaci, kterou
nelze považovat za skutečnou. Tvrdí, že vnitrostátní daňové orgány nekonstatovaly, že společnost Retal Industries je pouze účelově založenou společností. Má za to, že i ostatní operace odpovídají ekonomické realitě. Jejich cílem je vyjmout ze struktury skupiny společnosti, které sídlí na offshorových územích a přemístit vedení mateřské společnosti skupiny do Unie.
31.      Předkládající komise pro daňové spory má pochybnosti o slučitelnosti výkladu vnitrostátního pravidla proti zneužívání ze strany vnitrostátního daňového orgánu s cíli směrnice 2011/96/EU, a proto žádá Soudní dvůr o vyjasnění uplatnění
ustanovení proti zneužívání obsaženého ve směrnici 2011/96/EU, které je pro právní spor relevantní.
32.      Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Komise pro daňové spory při vládě Litevské republiky) předkládá Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
1)      Je za takových okolností, jako jsou okolnosti dané ve věci v původním řízení, slučitelné s cíli ustanovení proti zneužívání stanoveného ve směrnici 2011/96/EU, aby vnitrostátní praxe ve státě plátce dividend vylučovala možnost osvobození od srážkové daně z dividend, pokud jsou dividendy vypláceny mateřské společnosti skutečně působící v jiném členském státě EU, která jako taková není účelově založenou společností, neboť vykonává podnikatelskou činnost a dividendy jsou jí vypláceny jako skutečnému vlastníkovi těchto dividend, ale daňová správa má za to, že uvedená společnost je účastníkem řetězce transakcí, které nejsou skutečné, a to z důvodu vyplacení/převodu dividend prostřednictvím uvedené společnosti skutečnému vlastníkovi celé skupiny společností?
2)      Pokud bude odpověď na první otázku kladná: Může být převod dividend v rámci řetězce vyvozen z toho, že částky dividend převáděné v rámci řetězce transakcí jsou si podobné nebo si vzájemně odpovídají?
3)      Jsou za takových okolností, jako jsou okolnosti dané ve věci v původním řízení, cíle ustanovení proti zneužívání stanoveného ve směrnici 2011/96/EU, včetně zásady proporcionality zmíněné v bodech odůvodnění směrnice 2015/121/EU, slučitelné s vnitrostátní praxí, podle které daňová správa uplatňuje pravidlo proti zneužívání ve státě, ve kterém jsou dividendy vypláceny, i když transakce, které vedly ke kvalifikaci řetězce transakcí jako operace, kterou daňová správa nepovažuje za skutečnou, byly provedeny v jiném členském státě Unie jeho daňovými rezidenty?
4)      Zakládá pravidlo proti zneužívání ve státě plátce dividend právo na srážkovou daň z dividend, pokud daňová výhoda vznikne v kterékoli fázi řetězce transakcí? Lze mít za to, že navrhovatelka získala daňovou výhodu, která je v rozporu s předmětem nebo účelem směrnice 2011/96/EU, pokud je v důsledku vytvoření takového řetězce transakcí získána daňová výhoda konečným příjemcem, který použije dividendy vyplacené navrhovatelkou k získání takové výhody?
5)      Lze za takových okolností, jako jsou okolnosti dané ve věci v původním řízení, vykládat ustanovení čl. 1 odst. 2 směrnice 2011/96/EU v tom smyslu, že uplatnění pravidla „osvobození majetkového podílu“, kterým se do vnitrostátního práva provádí článek 5 směrnice 2011/96/EU, je možné vyloučit z důvodu zneužití práva v důsledku využití přijatých dividend, pokud k přijímání a využívání dividend (následnému rozdělení zisků) docházelo v průběhu období, které určitou dobu trvalo?
6)      Je za takových okolností, jako jsou okolnosti dané ve věci v původním řízení, s cíli ustanovení proti zneužívání stanoveného směrnicí 2011/96/EU slučitelná vnitrostátní praxe, podle níž se na plátce dividend uplatní pravidlo proti zneužívání, aniž by se posuzovalo, zda tento plátce dividend věděl nebo mohl vědět o existenci řetězce transakcí, které nejsou skutečné?
33.      Písemná vyjádření předložila společnost Neo, litevská, španělská a nizozemská vláda a Evropská komise. Jednání, které se konalo dne 25. února 2026, se zúčastnily společnost Neo, litevská a španělská vláda a Evropská komise.
IV.    Právní analýza
34.      Podstatou otázek předkládající komise pro daňové spory(4) je konstatování, zda okolnosti sporu v původním řízení naplňují podmínky použití
čl. 1 odst. 2 směrnice 2011/96/EU. Žádost rozčleňuje tyto okolnosti na základě několika otázek.
35.      Na základě těchto otázek nejprve vysvětlím, že se o zneužití osvobození od srážkové daně může výjimečně jednat i tehdy, když je mateřská společnost přijímající dividendy jejich skutečným vlastníkem, tyto dividendy však převádí konečnému příjemci (myšlena je fyzická osoba stojící v pozadí skupiny podniků) prostřednictvím operace, která není skutečná (první otázka, k tomu část A.). Tak tomu může být i v případě, kdy je transakce, která má být kvalifikována jako
operace, která není skutečná, uskutečněna v rámci členského státu, pokud existuje celkový plán zneužití, jehož cílem je nezdanění konečného příjemce v rozporu s právem (třetí a čtvrtá otázka, k tomu část B.).
36.      Pouhá shoda ve výši vyplacených dividend, stejně jako úzká časová souvislost mezi jejich výplatou a dalším rozdělením nepředstavují indicii ani podmínku takového zneužití (druhá a pátá otázka, k tomu část C.). Je-li s ohledem na „účel“ daňové optimalizace zapotřebí přihlédnout k subjektivním okolnostem, pak je v první řadě relevantní vědomost osoby, která o této optimalizaci rozhoduje (šestá otázka, k tomu část D.).
A.      První otázka: existence zneužití navzdory postavení skutečného vlastníka
37.      Svou první otázkou se komise pro daňové spory v podstatě táže, zda se o zneužití ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2011/96/EU může jednat rovněž tehdy, když je mateřská společnost přijímající dividendy jejich skutečným vlastníkem, tyto dividendy však převede konečnému příjemci prostřednictvím operace, která není skutečná.
38.      Podle čl. 1 odst. 2 směrnice 2011/96/EU členské státy nepřiznají výhody vyplývající z této směrnice operaci, která není skutečná, neboť hlavním důvodem jejího uskutečnění bylo získání daňové výhody, která maří předmět nebo účel této směrnice.
39.      Normotvůrce tak uplatnil zásadu, která je uznávána i v judikatuře, a sice, že použití unijní právní úpravy totiž nemůže být rozšířeno až do té míry, že by zahrnovalo i úkony prováděné s cílem získat podvodně nebo zneužívajícím způsobem výhody stanovené unijním právem(5).
40.      Článek 1 odst. 2 směrnice 2011/96/EU v souladu s tím stanoví pro odmítnutí přiznat osvobození od daně dvě podmínky: zaprvé se musí jednat o operaci, která není skutečná. Zadruhé musí být jejím důvodem získání daňové výhody, která maří předmět směrnice(6). Článek 1 odst. 3 směrnice 2011/96/EU definuje podmínky, za nichž operace není ve smyslu první podmínky skutečná. Podle tohoto ustanovení se operace nepovažuje za skutečnou do té míry, v jaké nebyla uskutečněna z „platných hospodářských důvodů“, které odrážejí ekonomickou realitu.
41.      Cílem je přitom zdanění odpovídající skutečným hospodářským transakcím, tedy nakládání s dotčenou operací z hlediska právních předpisů, tak aby bylo přiměřené
účelu právní normy.
42.      Podstatné znaky zneužití podle čl. 1 odst. 2 směrnice 2011/96/EU tudíž vymezuje druhá podmínka, totiž zda je důvodem operace, která není skutečná, získání daňové výhody, která maří předmět nebo účel této směrnice. Tato podmínka je totiž referenčním bodem operace, která není skutečná. Cílem ustanovení proti zneužívání obsaženém ve směrnici 2011/96/EU není zabránit každé myslitelné daňové operaci, která potenciálně není skutečná, ale pouze takové operaci, jejímž důvodem je získání daňové výhody, která maří předmět nebo účel této směrnice.
43.      Pro konkretizaci tohoto ustanovení proti zneužívání je proto rozhodující předmět a účel směrnice 2011/96/EU.
44.      Pro účely odpovědi na první otázku se tedy budu nejprve věnovat předmětu a účelu směrnice 2011/96/EU (k tomu část 1.). Následně vysvětlím, že o zneužití osvobození od srážkové daně se jedná vždy tehdy, když
jsou obcházeny podmínky jeho použití
(k tomu část 2.). Naopak v případě splnění podmínek použití
je nutné obecně vycházet ze zásady nezdanění v souladu s účelem normy (k tomu část 3. a 4.). Avšak i v takových případech přichází zneužití výjimečně do úvahy (k tomu část 5.).
1.      Předmět a účel směrnice 2011/96/EU
45.      Jak vyplývá z bodů odůvodnění směrnice 2011/96/EU, jejím cílem je usnadnit seskupování společností na úrovni Unie tím, že se zamezí znevýhodnění přeshraniční spolupráce mezi společnostmi oproti spolupráci společností téhož členského státu(7). Ve výsledku tak směrnice 2011/96/EU slouží podpoře přeshraniční hospodářské činnosti a vnitřního trhu(8).
46.      Směrnice tedy za tímto účelem
usiluje o zajištění daňové neutrality při rozdělování zisku dceřinou společností se sídlem v jednom z členských států její mateřské společnosti usazené v jiném členském státě(9). Státu sídla mateřské společnosti proto směrnice ukládá povinnost osvobodit rozdělený zisk od korporační daně (článek 4) na straně jedné a státu sídla dceřiné společnosti zakazuje zdanění rozdělovaného zisku srážkovou daní (článek 5) na straně druhé.
47.      Směrnice 2011/96/EU tím zamezuje tomu, aby zisky, které dceřiná společnost rozdělí mateřské společnosti, byly korporační daní zdaněny dvakrát, totiž nejprve u dceřiné společnosti ve státě jejího sídla a poté u mateřské společnosti ve státě jejího sídla (článek 4).
48.      Dále směrnice 2011/96/EU zamezuje
zákazem zdanění srážkovou daní tomu, aby stát sídla dceřiné společnosti zatížil rozdělené zisky na straně mateřské společnosti formou srážky daně u zdroje. Důvodem srážkové daně je zájem členského státu dceřiné společnosti zdanit zisky vytvořené na jeho území a rozdělené mateřské společnosti(10). Tento zájem nechává
článek 5 směrnice 2011/96/EU ustoupit do pozadí ve prospěch fungování vnitřního trhu.
49.      Podle koncepce směrnice o 2011/96/EU se tedy zisky skupiny podniků v zásadě zdaňují korporační daní pouze při jejich dosažení u dceřiné společnosti a teprve „poslední“ rozdělení zisku mateřskou společností jejímu vlastníkovi podílu, který je fyzickou osobou, se zdaňuje daní z příjmů jako jeho příjmy z kapitálového majetku.
50.      Zamýšlená
daňová neutralita rozdělování zisku v rámci skupiny podniků spočívá tedy na předpokladu, že stát (nebo státy), ve kterém dochází k „poslednímu“ rozdělení zisku mateřskou společností jejím vlastníkům podílů, jej zdaní při výkonu své daňové autonomie. Směrnice 2011/96/EU však nestanoví, zda a jak se toto „poslední“ rozdělení zisku zdaňuje.
2.      Zneužití, které spočívá v obcházení podmínek použití osvobození
51.      Vychází-li se z toho, že smyslem a účelem ustanovení proti zneužívání je zajistit zdanění v souladu s cílem normy (viz bod 41 výše), pak se o zneužití směrnice 2011/96/EU jedná vždy v případě, kdy jsou její podmínky použití naplňovány čistě formálně s cílem získat daňovou výhodu vyplývající ze směrnice(11).
52.      V těchto případech si totiž osoba, která není oprávněná podle směrnice opatřuje výhody poskytované směrnicí prostřednictvím čistě formální konstrukce(12). Zdanění proto není v souladu s účelem normy, protože k němu nedochází na základě skutečných hospodářských transakcí.
53.      Primárním referenčním bodem zneužití je proto podmínka použití normy, která stanoví zamýšlený právní účinek. Pro účely osvobození od srážkové daně dotčeného v projednávané věci článek 5 směrnice 2011/96/EU předpokládá
rozdělení zisku dceřinou společností mateřské společnosti(13). Z toho vyplývá, že o zneužití se jedná v případě, kdy je dceřiná nebo mateřská společnost založena nebo zisk rozdělen pouze formálně.
54.      Soudní dvůr měl tedy správně za to, že o operaci, která není skutečná ve smyslu směrnice 2011/96/EU, se jedná tehdy, když je mezi společností, která vyplácí dividendy, a společností, která je jejich skutečným vlastníkem, začleněna konduitní entita(14). Podle judikatury Soudního dvora se o takovou konduitní společnost jedná v případě, když
její jedinou činností je přijímání dividend a jejich převádění na jiný subjekt(15). Totéž by mohlo platit, pokud společnost není oprávněna k hospodářskému nakládání s přijatými dividendami například proto, že je na základě smlouvy povinna převést tyto dividendy na třetí osobu(16). Z ekonomického pohledu tedy není skutečným příjemcem výplaty (tedy skutečným vlastníkem) tato společnost, nýbrž ten, na koho jsou tato aktiva v konečném důsledku převedena.
55.      Případ takové konduitní společnosti není samozřejmě nutnou podmínkou
operace, která není skutečná(17).
56.      Je třeba upřesnit, že posouzení, zda jsou z ekonomického pohledu splněny podmínky použití příslušného osvobození od daně, musí být samozřejmě provedeno s přihlédnutím ke všem relevantním okolnostem(18).
Součástí tohoto posouzení jsou také okolnosti, které nastaly
– případně v jiném státě – před nebo po rozdělení zisku, které je relevantní pro
splnění
podmínek použití. V opačném případě nelze vůbec zjistit, zda je společnost skutečným vlastníkem získaných dividend, nebo je pouze převádí. Při tomto posouzení je však třeba vycházet z podmínek použití osvobození od daně stanovených ve
směrnici 2011/96/EU.
3.      Domněnka zdanění v souladu s účelem normy při splnění podmínek použití osvobození
57.      Naopak lze ze skutečnosti, že z ekonomického pohledu jsou splněny podmínky použití osvobození, zpravidla dovodit, že se nejedná o zneužití ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2011/96/EU.
58.      Takovou domněnku vyžaduje právní jistota a zásada ochrany legitimního očekávání. Daňový poplatník legitimně očekává, že může využít zákonem poskytované možnosti a zaměřit svou hospodářskou činnost tak, aby jeho daňové zatížení bylo co možná nejnižší(19).
59.      Soudní dvůr proto ve vztahu k ustanovení proti zneužití ve směrnici 2009/133/ES(20) správně vychází z toho, že výhody plynoucí z této směrnice je možné odepřít pouze „z výjimečných důvodů a ve zvláštních případech“(21). Jakožto ustanovení o výjimce musí být vykládána restriktivně s ohledem na své znění, cíle a kontext, jehož je součástí(22). Totéž platí pro čl. 1 odst. 2 směrnice 2011/96/EU. Ryze tautologický odkaz na skutečnost, že účelem tohoto článku je zabránit zneužívání(23), nemůže nic změnit na nutnosti jeho zdrženlivého uplatňování.
4.      Zpravidla se nejedná o zneužití, je-li mateřská společnost skutečným vlastníkem
60.      Z výše uvedeného vyplývá, že v případě rozdělení zisku dceřinou společností její mateřské společnosti, která je skutečným vlastníkem dividend, se zpravidla nejedná o operaci, která není skutečná.
61.      Pouze ze samotné skutečnosti, že mateřská společnost, která je skutečným vlastníkem, dále rozděluje svůj zisk (který zahrnuje obdržené dividendy), zpravidla nelze dovodit, že se jedná o operaci, která není skutečná. Článek 5 směrnice 2011/96/EU totiž osvobození od srážkové daně nepodmiňuje tím, že tyto zisky nebudou dále rozděleny, ale má právě zabránit vícenásobnému zdanění rozděleného zisku v rámci skupiny podniků.
62.      Převedení dividend v rámci skupiny podniků na ovládající mateřskou společnost, která nakonec rozdělí svůj zisk jedné nebo více fyzickým osobám, odpovídá spíše řádnému hospodaření kapitálové společnosti. Účelem kapitálové společnosti je totiž právě dosahování zisku a jeho rozdělování svým vlastníkům podílů.
63.      Jiný závěr nelze vyvodit ani z odůvodnění Soudního dvora ve věcech T Danmark a Y Denmark, podle kterého převedení dividend na neoprávněnou osobu představuje indicii pro operaci, která není skutečná(24). Jak totiž vyplývá z kontextu uvedeného odůvodnění, pro Soudní dvůr bylo v těchto případech rozhodující, zda existuje konduitní společnost(25). Jako indicii pro domněnku existence takové konduitní společnosti použil (téměř) úplné převedení dividend ve velmi krátké době po jejich obdržení.
64.      Avšak v případě zjištění
– jako je tomu v projednávané věci – že mateřská společnost pobírající dividendy není takovou konduitní společností, nemůže samotné převedení dividend představovat operaci, která není skutečná.
5.      Zneužití navzdory postavení skutečného vlastníka v případě celkového plánu zneužití
65.      I když jsou z ekonomického pohledu splněny podmínky použití osvobození od daně, mohou nicméně ve výjimečných případech existovat operace, jež maří zdanění v souladu s účelem normy a které proto musí být považovány za zneužívající.
66.      V tomto ohledu je třeba odmítnout tvrzení společnosti Neo, které je sice v zásadě správné, avšak ve své absolutnosti jde nad rámec přijatelnosti, podle něhož se za žádných okolností nemůže jednat o zneužití, pokud je mateřská společnost skutečným vlastníkem dividend.
67.      Základem pro mé úvahy je znění čl. 1 odst. 2 směrnice 2011/96/EU, podle něhož je pro účely konstatování zneužití nezbytné přihlédnout ke všem příslušným skutečnostem a okolnostem (viz bod 56 výše) a podle něhož se operace může skládat z více kroků nebo částí. Podle čl. 1 odst. 3 směrnice 2011/96/EU lze považovat operaci za operaci, která není skutečná, pouze ve vztahu k její části („do té míry“).
68.      Jak však rovněž vyplývá ze znění čl. 1 odst. 2 směrnice 2011/96/EU, jedním z hlavních důvodů takové operace musí být získání daňové výhody. Z toho vyplývá, že je nezbytná přímá souvislost mezi operací a daňovou výhodou.
69.      Je pravda, že v důsledku toho nemusí být pouze určité kroky nebo části konstrukce skutečné(26). Avšak i v tomto ohledu je nezbytná souvislost mezi tou částí operace, která není skutečná, a daňovou výhodou.
70.      Relevantní daňovou výhodou je v zásadě přitom ta, kterou přiznává směrnice. V souladu se zákazem zneužívání jakožto obecnou zásadou unijního práva totiž může být cílem čl. 1 odst. 2 směrnice 2011/96/EU také pouze to, aby nebyly chráněny transakce prováděné za účelem zneužití výhod stanovených v unijním právu (viz bod 39 výše)(27).
71.      Operace, jež není skutečná a která je provedena před relevantním
rozdělením zisku
dceřinou společností mateřské společnosti nebo po ní, může podle vnitrostátního práva zakládat daňovou výhodu. Nemůže však
– při odděleném posouzení –
zakládat
daňovou výhodu přiznanou směrnicí, a to již s ohledem na skutkové okolnosti.
72.      Podmínkou existence zneužití je tedy skutečnost, že rozdělení zisku dceřinou společností mateřské společnosti, tedy rozdělení, s nímž směrnice 2011/96/EU spojuje přiznání daňové výhody, je prováděno za účelem získání daňové výhody v rozporu se směrnicí. Jinými slovy o zneužití směrnice 2011/96/EU se může jednat v případě, kdy je rozdělení zisku dceřinou společností mateřské společnosti – které při odděleném posouzení odpovídá ekonomické realitě – součástí celkového plánu zneužití.
73.      Z existence takového celkového plánu zneužití lze například vycházet v případě, kdy je směrnice 2011/96/EU zneužita k tomu, aby ve prospěch konečného příjemce (míněna je fyzická osoba stojící za skupinou podniků) byly generovány příjmy, které u něj nemohou být zdaněny. Je tomu tak například tehdy, když dceřiná společnost vyplatí dividendy své mateřské společnosti, která je skutečným vlastníkem, aby je prostřednictvím dalších operací přes tzv. nespolupracující off-shore státy(28) zakryla, takže stát usazení konečného příjemce nezíská informaci o „posledním“ rozdělení zisku a nemůže ho tedy zdanit(29).
74.      Taková operace totiž popírá předpoklad, z něhož vychází
směrnice 2011/96/EU.
Jak již bylo uvedeno, směrnice 2011/96/EU vychází z toho, že stát, v němž dochází k „poslednímu“ rozdělení zisku, může toto rozdělení zdanit v rámci výkonu své daňové autonomie (viz bod 50 výše). V případě, že mu je tato možnost odňata a jinak předpokládané zdanění „posledního“ rozdělení zisku zmařeno, bylo by tedy poskytnutí daňové výhody stanovené směrnicí 2011/96/EU v rozporu s jejím účelem.
6.      Dílčí závěry
75.      Na základě výše uvedených úvah mám za to, že se o zneužití ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2011/96/EU může výjimečně jednat také v případě, když je mateřská společnost přijímající dividendy jejich skutečným vlastníkem, avšak tyto dividendy převede konečnému příjemci prostřednictvím operace, která není skutečná. Je tomu například tehdy, když je směrnice 2011/96/EU využívána k tomu, aby byly ve prospěch konečného příjemce generovány příjmy, které u něj nemohou být v rozporu s právem zdaněny.
B.      Třetí a čtvrtá otázka: zneužití vnitrostátního daňového práva
76.      Svou třetí a čtvrtou otázkou se komise pro daňové spory táže, zda se může jednat o zneužití směrnice 2011/96/EU i v případě, že mateřská společnost převádí dividendy konečnému příjemci v zemi svého sídla prostřednictvím operace, která není skutečná.
77.      Jak již bylo uvedeno, zneužití podle čl. 1 odst. 2 směrnice o 2011/96/EU předpokládá přímou souvislost mezi operací, která není skutečná, a daňovou výhodou (viz body 68 a násl. výše). Operace, která není skutečná, v členském státě proto nemůže – při odděleném posouzení – založit žádnou z daňových výhod přiznaných směrnicí. Je nezbytný celkový plán zneužití, tedy důkaz toho, že již rozdělení zisku dceřiné společnosti mateřské společnosti
bylo provedeno s cílem získat daňovou výhodu, která je v rozporu se směrnicí.
78.      Podle mého názoru tomu tak u (domnělého) zneužití daňového práva v členském státě obvykle není (k tomu část 1.). Výjimečně se o takový celkový plán zneužití může jednat tehdy, když je rozdělení zisku dceřiné společnosti
mateřské společnosti
provedeno za účelem daňového úniku v členském státě konečného příjemce (k tomu část 2.).
1.      Zneužití vnitrostátního daňového práva není zneužitím směrnice 2011/96/EU
79.      V případě zneužití daňového režimu členského státu při rozdělení zisku konečnému příjemci zpravidla nelze mít za to, že se jedná o zneužití směrnice 2011/96/EU.
80.      V takovém případě je věcí dotčeného členského státu, aby bránil zneužití vlastního daňového práva. Není přitom třeba se dovolávat unijního práva. Brání-li stát zneužívání svého daňového práva pouze mírně nebo vůbec, nevyplývá z toho subsidiární příslušnost jiných členských států ani k výkladu cizího daňového práva ani ke zdanění, v projednávané věci odepření osvobození od daně přiznané unijním právem.
81.      Pokud by byl čl. 1 odst. 2 směrnice o 2011/96/EU naproti tomu vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní daňový orgán může na základě domnělého zneužití daňového režimu jiného členského státu odepřít daňové výhody přiznané touto směrnicí, vedlo by to ke značným hospodářským rizikům pro přeshraniční skupiny podniků. V takovém případě by totiž každý členský stát v řetězci transakcí mohl na základě domnělého zneužití v členském státě „posledního“ rozdělení zisku odepřít stanovené daňové výhody. Je nutné vycházet z toho, že členské státy by využily této možnosti generovat daňové příjmy. Související nejistota by měla odrazující účinek. Došlo by tak k maření cíle směrnice, kterým je podpora přeshraničního seskupování podniků a tím i výkon zejména svobody usazování.
2.      Neexistence povinnosti umožnit daňový únik
82.      Naopak lze mít za to, že k překročení mezí celkového plánu zneužití dochází v případě,
kdy k rozdělení zisku dceřinou společností její mateřské společnosti, která je skutečným vlastníkem, dochází zjevně za účelem daňového úniku v členském státě konečného příjemce.
83.      Stejně jako ve výše uvedeném příkladu zneužití přeshraničních informačních mezer (viz bod 73 výše), se daňový únik vyznačuje tím, že daňový poplatník jedná v rozporu s právem, neboť
zkresluje skutečnosti relevantní pro daňové účely.
84.      Od členských států
nelze vyžadovat, aby upustily od výběru srážkové daně u zisků dosažených na jejich území i v případě, že zvolená konstrukce slouží v rozporu s právem k vyhnutí se zdanění zisků dosažených v jiném členském státě.
85.      Nelze mít za to, že účelem směrnice 2011/96/EU je umožnit nezdanění rozdělení zisků, které je v rozporu s právem, a rovněž osvobodit od srážkové daně rozdělení zisků provedené za tímto účelem. Taková transakce totiž není výkonem přeshraniční hospodářské činnosti, který je třeba chránit ve prospěch vytvoření jednotného trhu (viz bod 45 výše), ale využíváním možností vytvořených za tímto účelem s cílem umožnit protiprávní jednání. Poskytnutí daňových výhod stanovených směrnicí by proto bylo v rozporu s předmětem a účelem směrnice.
3.      Poznámky k okolnostem sporu v původním řízení
86.      Přísluší předkládající komisi pro daňové spory, aby s přihlédnutím ke všem okolnostem projednávané věci
posoudila, zda se jedná o takový celkový plán zneužití. Aby tomu tak bylo, muselo by být rozdělení zisku
společností Neo společnosti Retal Industries provedeno s cílem umožnit daňový únik ze strany PG na Kypru.
87.      S výhradou přezkumu ze strany předkládající komise pro daňové spory, nelze podle všeho na základě zjištěného
skutkového stavu konstatovat, že se jedná o daňový únik.
88.      Podpůrně pro případ, že by měl Soudní dvůr za to, že o celkový plán zneužití
se jedná i v případě existence zneužití daňového práva jiného členského státu, je třeba poukázat na následující skutečnosti.
89.      Vnitrostátní daňový orgán vychází podle všeho z toho, že platba společnosti PPH ve prospěch PG představuje určitý druh skrytého rozdělení zisku. Společnost PPH pod záminkou splnění závazku ve skutečnosti vyplatila PG dividendy. Údajně splněným závazkem je nárok na kupní cenu za podíly ve společnosti Retal Industries, které společnost Clendon postoupila PG. Vnitrostátní daňový orgán má tedy podle všeho za to, že závazek vznikl pouze formálně tím, že podíly ve společnosti Retal Industries byly převedeny na společnost PPH bez „platných hospodářských důvodů“ ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2011/96/EU. V tomto ohledu je třeba vzít v úvahu skutečnost, že pro převod podílů ze společnosti Clendon na společnost PPH (a s tím související přesun sídla z Belize na Kypr) mohou existovat „platné hospodářské důvody“. Nelze vyloučit, že úvěrové instituce a další obchodní partneři neuzavřou obchodní vztah se skupinou podniků, jejíž mateřská společnost se nachází v offshorové jurisdikci, nebo jí poskytnou(30) „horší“ smluvní podmínky. Rovněž výplaty dividend do těchto států mohou mít daňové nevýhody.
90.      V případě uznání
tohoto podnikatelského rozhodnutí, nemůže ani skutečnost, že vlastník podílu
PG financoval koupi společnosti, odůvodnit daňovou výhodu. V opačném případě by totiž společnost PPH musela k financování koupě společnosti čerpat úvěr od úvěrové instituce. Pokud by společnost PPH použila rozdělený zisk od společnosti Retal Industries na splacení tohoto úvěru, nevznikla by ani v tomto případě daňová povinnost, protože splacení úvěru není zdanitelným příjmem, ale pouze vrácením původně vynaloženého kapitálu.
C.      Druhá a pátá otázka: Převedení dividend
91.      Druhou otázkou se komise pro daňové spory táže, zda lze v případě (v podstatě) shodné výše dividend převedených v rámci řetězce transakcí předpokládat, že se jedná o další výplatu dividend. Prostřednictvím páté otázky se dále táže, zda je podmínkou zneužití úzká časová souvislost mezi obdržením a převedením dividend.
92.      Odpověď na obě otázky vyplývá z odůvodnění Soudního dvora ve věcech T Danmark a Y Denmark, podle kterého je skutečnost, že dividendy jsou následně (téměř) zcela ve velmi krátké lhůtě po jejich obdržení převedeny na entity, které nesplňují podmínky použití směrnice 2011/96/EU, indicií pro existenci zneužití(31).
93.      Jak již bylo popsáno, pouhé předání dividend samo o sobě nepředstavuje operaci, která není skutečná (viz body 61 a násl.). To platí bez ohledu na to, zda se následné výplaty dividend ze strany mateřské společnosti shodují s výplatami dividend ze strany dceřiné společnosti, pokud jde o výši a časovou souvislost.
94.      Úzká časová souvislosti mezi obdržením a výplatou dividend mateřskou společností není ani dostatečnou, ani nezbytnou podmínkou pro domněnku, že se jedná o zneužití.
D.      Šestá otázka: vědomost dceřiné společnosti
95.      Závěrem se komise pro daňové spory táže, zda musí být v případě řetězce transakcí prokázáno, že dceřiná společnost vyplácející dividendy věděla nebo musela vědět o tom, že se jedná o operaci, která není skutečná, aby mohlo být konstatováno zneužití.
96.      Podle mého názoru tomu tak není. V případě operace, která zahrnuje několik částí, není relevantní, zda o ní každý jednotlivý účastník v řetězci transakcí věděl nebo musel vědět. Je pravda, že čl. 1 odst. 2 směrnice 2011/96/EU předpokládá, že důvodem operace je získání daňové výhody v rozporu se směrnicí. Účel je objektivní, je však třeba jej posuzovat s přihlédnutím ke všem okolnostem, tedy i k subjektivním prvkům, jako je vědomost nebo dokonce úmysl. V tomto ohledu by měla být v první řadě rozhodující vědomost toho, kdo o operaci rozhoduje. V opačném případě by rozhodující osoba jednající ve „zlé víře“ mohla využít prostředníka jednajícího v „dobré víře“ a vyloučit tak zneužití.
97.      Rozhodnutí o výplatě dividend přijímají ovládající společníci, takže rozhodující je jejich vědomost. Je-li v případě víceúrovňové skupiny podniků konečným příjemcem (nepřímo) jediný společník všech relevantních společností, je rozhodující jeho vědomost. V takovém případě není relevantní, zda dceřiná společnost měla nebo musela vědět o existenci řetězce transakcí.
V.      Závěry
98.      Navrhuji proto, aby Soudní dvůr odpověděl na otázky položené Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Komise pro daňové spory při vládě Litevské republiky) takto:
„1)      O zneužití ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2011/96/EU se může výjimečně jednat rovněž v případě, kdy je mateřská společnost přijímající dividendy jejich skutečným vlastníkem, avšak tyto dividendy převede konečnému příjemci prostřednictvím operace, která není skutečná.
2)      Zneužití vnitrostátního daňového práva obvykle nezakládá zneužití ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2011/96/EU.
Naopak v případě, kdy je zisk vyplacen dceřinou společností mateřské společnosti, která je skutečným vlastníkem, s cílem umožnit
konečnému příjemci daňový únik v jeho členském státě, může se jednat o zneužití ve smyslu čl. 1 odst. 2 směrnice 2011/96/EU.
3)      Skutečnost, že mateřská společnost, která je skutečným vlastníkem, vyplatí vlastníkům podílů částku (téměř) shodnou s částkou, kterou předtím obdržela od své dceřiné společnosti, nepředstavuje,
stejně jako existence úzké časové souvislosti mezi obdržením a výplatou dividend mateřskou společností, dostatečnou nebo nezbytnou podmínkou pro závěr o existenci operace, která není skutečná.
4)      Je-li s ohledem na „účel“ daňové optimalizace třeba přihlédnout k subjektivním okolnostem, pak je v první řadě relevantní vědomost osoby, která o této optimalizaci rozhoduje. Zpravidla se jedná o ovládající společníky.“
1      Původní jazyk: němčina.
2      Směrnice Rady 2011/96/EU ze dne 30. listopadu 2011 o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských států (Úř. věst. 2011, L 345, s. 8).
3      Směrnice Rady ze dne 27. ledna 2015, kterou se mění směrnice 2011/96/EU o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských států (Úř. věst. 2015, L 21, s. 1).
4      K mým pochybnostem o tom, že má být komise pro daňové spory (i nadále) považována za soud ve smyslu článku 267 SFEU, viz moje stanovisko ve věci „ARVI“ ir ko (C‑56/21, EU:C:2022:223, body 24 až 26) a ve věci Žaidimų valiuta (C‑472/24, EU:C:2025:699, body 27 a 28).
5      Viz rozsudky ze dne 26. února 2019, T Danmark a Y Denmark (C‑116/16 a C‑117/16, EU:C:2019:135, bod 71), ze dne 5. července 2007, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, bod 38), a ze dne 21. února 2006, Halifax a další (C‑255/02, EU:C:2006:121, bod 69);
zásadní ve vztahu k obecnému pojmu zneužití v unijním právu rozsudek ze dne 14. prosince 2000, Emsland-Stärke (C‑110/99, EU:C:2000:695, body 52 a 53).
6      Takto rovněž rozsudek ze dne 3. dubna 2025, Nordcurrent group (C‑228/24, EU:C:2025:239, bod 45).
7      Šestý bod odůvodnění směrnice 2011/96/EU; viz rovněž návrh směrnice Rady, kterou se mění směrnice 2011/96/EU o společném systému zdanění mateřských a dceřiných společností z různých členských států, COM(2013) 814 final, s. 7, podle kterého je „základním účelem směrnice vytvořit rovné podmínky“. Viz rozsudek ze dne 26. února 2019, T Danmark a Y Denmark (C‑116/16 a C‑117/16, EU:C:2019:135, body 112).
8      Čtvrtý bod odůvodnění směrnice 2011/96/EU.
9      Třetí a čtvrtý bod odůvodnění směrnice 2011/96/EU.
Viz rozsudky ze dne 26. února 2019, T Danmark a Y Denmark (C‑116/16 a C‑117/16, EU:C:2019:135, body 112 a 78), a ze dne 8. března 2017, Wereldhave Belgium a další (C‑448/15, EU:C:2017:180, bod 25).
10      Modelová smlouva OECD o zamezení dvojího zdanění, jakož i krácení daní a daňovým únikům v oblasti zdanění příjmů a majetku z roku 2025 mu proto přiznává podle čl. 10 odst. 2 možnost zdanění v omezené výši.
11      Viz rozsudek ze dne 26. února 2019, T Danmark a Y Denmark (C‑116/16 a C‑117/16, EU:C:2019:135, bod 100).
12      Viz rozsudek ze dne 26. února 2019, T Danmark a Y Denmark (C‑116/16 a C‑117/16, EU:C:2019:135, bod 101).
13      Článek 3 odst. 1 písm. a) směrnice 2011/96/EU stanoví různá kritéria, podle nichž se přiznává postavení mateřské společnosti. Mateřská společnost musí zejména držet na základním kapitálu některé společnosti jiného členského státu podíl nejméně 10 %.
14      Rozsudek ze dne 26. února 2019, T Danmark a Y Denmark (C‑116/16 a C‑117/16, EU:C:2019:135, bod 100).
15      Viz rozsudek ze dne 26. února 2019, T Danmark a Y Denmark (C‑116/16 a C‑117/16, EU:C:2019:135, bod 104).
16      Viz rozsudek ze dne 26. února 2019, T Danmark a Y Denmark (C‑116/16 a C‑117/16, EU:C:2019:135, bod 105).
17      Rozsudek ze dne 3. dubna 2025, Nordcurrent gourp (C‑228/24, (C‑228/24, EU:C:2025:239, bod 28). Jako další možnou situaci si lze například představit situaci, kdy se dvě společnosti, z nichž každá drží „pouze“ 5 % podíl ve společnosti v jiném členském státě, formálně sloučí, aby dosáhly 10 % prahovou hodnotu stanovenou v čl. 2 odst. 1 písm. a). To by bylo možné uskutečnit například uzavřením svěřenecké smlouvy, na základě níž jedna společnost získá podíly v druhé společnosti, ale je smluvně zavázána k převodu poměrné části dividend.
18      Článek 1 odst. 2 směrnice 2011/96/EU; rozsudky ze dne 3. dubna 2025, Nordcurrent group (C‑228/24, EU:C:2025:239, bod 30), a ze dne 26. února 2019, T Danmark a Y Denmark (C‑116/16 a C‑117/16, EU:C:2019:135, bod 98).
19      K možnostem daňové optimalizace v právu daně z přidané hodnoty, viz rozsudek ze dne 30. června 2022, „ARVI“ ir ko (C‑56/21, EU:C:2022:509, bod 39), a ze dne 17. prosince 2015, WebMindLicenses (C‑419/14, EU:C:2015:832, bod 42).
20      Článek 15 směrnice Rady 2009/133/ES ze dne 19. října 2009 o společném systému zdanění při fúzích, rozděleních, částečných rozděleních, převodech aktiv a výměně akcií týkajících se společností z různých členských států a při přemístění sídla evropské společnosti nebo evropské družstevní společnosti mezi členskými státy (Úř. věst. 2009, L 310, s. 34).
21      Rozsudky ze dne 20. května 2010, Zwijnenburg (C‑352/08, EU:C:2010:282, bod 45), a ze dne 5. července 2007, Kofoed (C‑321/05, EU:C:2007:408, bod 37).
22      Rozsudek ze dne 20. května 2010, Zwijnenburg (C‑352/08, EU:C:2010:282, bod 46).
23      Rozsudek ze dne 3. dubna 2025, Nordcurrent group (C‑228/24, EU:C:2025:239, bod 26).
24      Viz rozsudek ze dne 26. února 2019, T Danmark a Y Denmark (C‑116/16 a C‑117/16, EU:C:2019:135, bod 101).
25      Viz rozsudek ze dne 26. února 2019, T Danmark a Y Denmark (C‑116/16 a C‑117/16, EU:C:2019:135, body 100 až 104).
26      Osmý bod odůvodnění směrnice 2015/121; rozsudek ze dne 3. dubna 2025, Nordcurrent group (C‑228/24, EU:C:2025:239, bod 34 a 35).
27      Jak správně zdůrazňuje Soudní dvůr, také otázku, zda se jedná o takovou daňovou výhodu, je třeba posoudit s přihlédnutím ke všem příslušným skutečnostem a okolnostem, tedy na základě celkového daňového účinku. Viz rozsudek ze dne 3. dubna 2025, Nordcurrent group (C‑228/24, EU:C:2025:239, bod 52).
28      Viz unijní seznam jurisdikcí nespolupracujících v daňové oblasti, naposledy aktualizovaný závěry Rady ze dne 17. února 2026, dokument Rady 5869/26.
29      Viz moje stanovisko ve věci T Danmark (C‑116/16, EU:C:2018:144, bod 75). Daňový poplatník může výtku celkového plánu zneužití vyvrátit tím, že poskytne příslušné informace, viz tamtéž, bod 76.
30      Viz rovněž časově související závěry Rady ze dne 25. května 2016 ke Sdělení Komise o vnější strategii pro efektivní zdanění, 9452/16, jakož i závěry Rady ze dne 5. prosince 2017 k seznamu jurisdikcí nespolupracujících v daňové oblasti, 15429/17, na němž se nacházelo i Belize (s. 15).
31      Viz rozsudek ze dne 26. února 2019, T Danmark a Y Denmark (C‑116/16 a C‑117/16, EU:C:2019:135, body 101).