62023CJ0143_RES
Sag C-143/23
KIogFAmodVolkswagen Bank GmbHogMercedes-Benz Bank AG
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht Ravensburg (Tyskland))
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 30. oktober 2025
»Præjudiciel forelæggelse – forbrugerbeskyttelse – kreditaftale med henblik på køb af et motorkøretøj – direktiv 2008/48/EF – artikel 10, stk. 2, litra l) – krav om oplysninger, der skal angives i en aftale – forpligtelse til at angive morarentesatsen – artikel 14, stk. 1 – fortrydelsesret – begyndelsestidspunkt for fristen for fortrydelse i tilfælde af manglende angivelse af morarentesatsen – udøvelsen af fortrydelsesretten, der har karakter af misbrug – konsekvenser af udøvelsen af fortrydelsesretten inden for rammerne af en kreditaftale knyttet til en bilkøbsaftale – forbrugerens forpligtelser over for kreditgiver – metode til beregning af kompensation for værdiforringelse af den finansierede vare – artikel 14, stk. 3, litra b) – betaling af renter efter fortrydelse af en kreditaftale knyttet til en aftale om levering af varer«
Forbrugerbeskyttelse – forbrugerkreditaftaler – direktiv 2008/48 – krav med hensyn til de oplysninger, der skal angives i en aftale – forpligtelse til at angive morarentesatsen som en konkret procentsats – manglende oplysninger om morarentesatsen i aftalen eller manglende efterfølgende meddelelse om denne sats til forbrugeren – fristen for fortrydelse udløses ikke
[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48, 7., 9. og 31. betragtning samt art. 10, stk. 2, litra l), og art. 14, stk. 1, andet afsnit, litra b)]
(jf. præmis 66-75 og domskonkl. 1)
Forbrugerbeskyttelse – forbrugerkreditaftaler – direktiv 2008/48 – krav med hensyn til de oplysninger, der skal angives i en aftale – forpligtelse til at angive morarentesatsen som en konkret procentsats – manglende oplysninger om morarentesatsen i aftalen eller manglende efterfølgende meddelelse om denne sats til forbrugeren – fristen for fortrydelse udløses ikke – forbrugerens misbrug af fortrydelsesretten som følge af forbrugerens adfærd mellem aftalens indgåelse og fortrydelsen – foreligger ikke
[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48, art. 10, stk. 2, litra l), og art. 14, stk. 1]
(jf. præmis 78, 79 og 82-85 samt domskonkl. 2)
Forbrugerbeskyttelse – forbrugerkreditaftaler – direktiv 2008/48 – fortrydelsesret – konsekvenserne af fortrydelse af en kreditaftale knyttet til en bilkøbsaftale – kompensation for værditab, som forbrugeren skylder kreditgiveren ved tilbagelevering af køretøjet – beregningsmetode – national retspraksis, hvorefter den købspris, som forhandleren betaler på tidspunktet for tilbageleveringen af køretøjet, fratrækkes køretøjets salgspris – ikke tilladt – betingelse
[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48, art. 3, litra n), art. 10, stk. 2, litra l), og art. 14, stk. 1)]
(jf. præmis 89-100 og domskonkl. 3)
Forbrugerbeskyttelse – forbrugerkreditaftaler – direktiv 2008/48 – fortrydelsesret – konsekvenserne af fortrydelse af en kreditaftale knyttet til en bilkøbsaftale – fuldstændig harmonisering af reglerne om disse konsekvenser – foreligger ikke
[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48, 35. betragtning og art. 2, stk. 1, art. 3, litra n), og art. 14, stk. 3, litra b)]
(jf. præmis 103-110 og domskonkl. 4)
Forbrugerbeskyttelse – forbrugerkreditaftaler – direktiv 2008/48 – fortrydelsesret – konsekvenserne af fortrydelse af en kreditaftale knyttet til en bilkøbsaftale – national lovgivning, der fastsætter en forpligtelse for forbrugeren til at betale kreditgiver debitorrenter for perioden mellem udbetalingen af lånebeløbet og tilbageleveringen af køretøjet – lovlighed
[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48, ottende betragtning og art. 14, stk. 1, og art. 3, litra b)]
(jf. præmis 113-119 og domskonkl. 5)
Resumé
I forbindelse med en præjudiciel forelæggelse fra Landgericht Ravensburg (den regionale ret i første instans i Ravensburg, Tyskland) udtalte Domstolen sig med hensyn til direktiv 2008/48 (
1
) om begyndelsestidspunktet for fortrydelsesfristen og om muligheden for at kvalificere forbrugerens udøvelse af fortrydelsesretten i forbindelse med en kreditaftale knyttet til en bilkøbsaftale som misbrug. Den undersøgte endvidere konsekvenserne af udøvelsen af denne ret og præciserede nærmere bestemt de forpligtelser, der påhviler forbrugeren i forhold til kreditgiveren.
I overensstemmelse med deres forespørgsler af 1. marts 2019 og 30. november 2017 indgik KI og FA kreditaftaler med henholdsvis Mercedes Benz Bank og Volkswagen Bank (herefter »de omhandlede banker«) med henblik på køb af et motorkøretøj til privat brug. Idet de bilforhandlere, som bilerne blev købt hos, handlede som kreditformidlere for de omhandlede banker, blev lånebeløbene udbetalt direkte til disse. Ingen af kreditaftalerne indeholdt på tidspunktet for deres indgåelse en angivelse af den gældende morarentesats i form af en procentsats.
Efter at have foretaget forudbetalinger og betalt månedlige afdrag på lånene meddelte KI og FA ved skrivelser af 31. oktober 2019 og 20. juli 2020, at de agtede at udøve deres fortrydelsesret med hensyn til de omhandlede kreditaftaler. De var nemlig af den opfattelse, at den fortrydelsesfrist, der var fastsat i national ret, endnu ikke var begyndt at løbe med den begrundelse, at disse aftaler ikke i form af en konkret procentsats angav morarentesatsen.
KI og FA anlagde sag ved den forelæggende ret med påstand om tilbagebetaling af de månedlige afdrag, der var betalt indtil fortrydelsen af de omhandlede kreditaftaler, og af det forskud, som bilforhandleren havde modtaget, samt om, at det blev fastslået, at de som følge af denne fortrydelse ikke skulle betale noget beløb i henhold til disse aftaler, uanset om det drejede sig om den lånte kapital eller renter. KI gjorde ligeledes gældende, at han ikke skulle betale nogen kompensation for værdiforringelsen af det købte køretøj.
Den forelæggende ret ønsker indledningsvis oplyst, om en kreditgiver, såfremt låntageren udøver sin fortrydelsesret med hensyn til en kreditaftale, der er knyttet til en aftale om køb af et køretøj, kan kræve en kompensation for værdiforringelsen af dette køretøj, og i givet fald med hvilket beløb. Dernæst ønskede den forelæggende ret oplyst, hvornår fortrydelsesfristen begynder at løbe, når den gældende morarentesats på tidspunktet for indgåelsen af de omhandlede kreditaftaler ikke var angivet. Den forelæggende ret var desuden i tvivl om, hvorvidt det er muligt at kvalificere forbrugerens udøvelse af fortrydelsesretten som misbrug, når denne fortsætter med at anvende køretøjet, indtil de nationale retter har taget stilling til fortrydelsesrettens gyldighed og nægter at betale kompensation for forringelsen af køretøjets værdi som følge af denne anvendelse. Endelig ønskede den oplyst, om der ved direktiv 2008/48 er foretaget en fuldstændig harmonisering af låntagerens forpligtelse til at betale renter af kapitalen, herunder når den finansierede kredit er knyttet til en aftale om køb af varer. Såfremt dette spørgsmål besvaredes benægtende, ønskede den forelæggende ret oplyst, om det er foreneligt med dette direktiv, at låntageren efter udøvelsen af sin fortrydelsesret i forhold til en kreditaftale knyttet til en bilkøbsaftale er forpligtet til at betale de renter, der er fastsat i denne første aftale, for perioden mellem udbetalingen af lånet til sælgeren af det finansierede køretøj og tidspunktet for tilbageleveringen af køretøjet til kreditgiver eller sælger.
Domstolens bemærkninger
For det første bemærkede Domstolen, idet den udtalte sig om begyndelsestidspunktet for fortrydelsesfristen (
2
), at denne først begynder at løbe den dag, hvor forbrugeren bl.a. har modtaget de oplysninger, der er fastsat i artikel 10 i direktiv 2008/48 (
3
). Når de oplysninger, som kreditgiveren har givet forbrugeren i henhold til dette direktivs artikel 10, stk. 2, er ufuldstændige eller urigtige, begynder denne frist således kun at løbe, hvis disse oplysningers ufuldstændige eller urigtige karakter ikke kan påvirke forbrugerens evne til at bedømme rækkevidden af sine rettigheder og forpligtelser i medfør af det omhandlede direktiv. Der skal imidlertid sondres mellem en situation, der er kendetegnet ved afgivelse af ufuldstændige eller urigtige oplysninger, og en situation, hvor de påkrævede oplysninger mangler.
Hvad angår angivelsen i en kreditaftale af den gældende morarentesats på tidspunktet for indgåelsen af denne aftale bemærkede Domstolen, at forpligtelsen til at angive denne sats som en konkret procentsats (
4
) gør det muligt for forbrugeren at kende følgerne af en eventuel forsinket betaling. Angivelsen af denne rentesats i form af en konkret procentsats forekommer nemlig nødvendig for, at forbrugeren kan vurdere rækkevidden af sine kontraktlige forpligtelser, navnlig for så vidt angår de økonomiske konsekvenser, der kan følge af en tilsidesættelse af den pågældendes betalingsforpligtelse eller forsinkelse i opfyldelsen heraf. Disse oplysninger kan derfor ikke alene påvirke forbrugerens beslutning om at indgå aftalen, men også forbrugerens evne til at organisere tilbagebetalingen af det optagne lån. Domstolen fastslog derfor, at den fortrydelsesfrist, der er fastsat i artikel 14, stk. 1, i direktiv 2008/48, ikke begynder at løbe, når kreditaftalen ikke på tidspunktet for aftalens indgåelse som en konkret procentsats angiver den gældende morarentesats, idet dette gælder, så længe disse oplysninger ikke er blevet behørigt meddelt forbrugeren.
For det andet undersøgte Domstolen spørgsmålet om forbrugerens eventuelle misbrug af sin fortrydelsesret. Efter at have bemærket, at borgerne ikke må kunne påberåbe sig EU-retlige bestemmelser med henblik på at muliggøre svig eller misbrug, påpegede Domstolen, at kreditgiveren ikke med føje kan lægge til grund, at forbrugeren, fordi der er gået et betydeligt tidsrum fra indgåelsen af aftalen til udøvelsen af fortrydelsesretten, har misbrugt denne ret, når en af de obligatoriske oplysninger, der er omhandlet i dette direktivs artikel 10, stk. 2, ikke var angivet i kreditaftalen og heller ikke efterfølgende er blevet givet behørigt, og denne forbruger ikke havde kendskab til sin fortrydelsesret. Under disse omstændigheder kan en långiver ikke påberåbe sig, at udøvelsen af fortrydelsesretten er udtryk for misbrug, i tilfælde af, at kreditaftalen på tidspunktet for dens indgåelse ikke indeholder en angivelse i form af en konkret procentsats for den gældende morarentesats, som er blandt disse obligatoriske oplysninger. I et sådant tilfælde er fortrydelsesfristen nemlig ikke begyndt at løbe. Domstolen konkluderede følgelig, at artikel 14, stk. 1, i direktiv 2008/48 er til hinder for, at långiveren gyldigt kan påberåbe sig, at forbrugeren har misbrugt fortrydelsesretten, som følge af forbrugerens adfærd i perioden mellem aftalens indgåelse og udøvelsen af denne ret eller endog efter udøvelsen heraf, når angivelsen i form af en konkret procentsats for den gældende morarente på tidspunktet for aftalens indgåelse ikke fremgik af kreditaftalen og heller ikke efterfølgende blev behørigt meddelt forbrugeren.
For det tredje fastslog Domstolen, at artikel 14, stk. 1, i direktiv 2008/48, sammenholdt med effektivitetsprincippet, er til hinder for en national retspraksis, hvorefter størrelsen af den kompensation for værdiforringelse, der, når en forbruger udøver sin fortrydelsesret i forbindelse med en kreditaftale knyttet til en bilkøbsaftale, skal betales af vedkommende til kreditgiveren ved tilbagelevering af køretøjet, beregnes ved fra den salgspris, som forhandleren opkrævede på tidspunktet for forbrugerens erhvervelse af køretøjet, at trække den købspris, som forhandleren udbetalte på tidspunktet for tilbagelevering af dette køretøj, for så vidt som denne beregningsmetode omfatter faktorer, der er uafhængige af samme forbrugers anvendelse af dette køretøj.
Domstolen fremhævede således, at direktiv 2008/48 ikke indeholder bestemmelser, der regulerer konsekvenserne af forbrugerens udøvelse af fortrydelsesretten i forbindelse med en tilknyttet kreditaftale om en aftale om levering af varer. Det tilkommer derfor medlemsstaterne at regulere spørgsmål vedrørende tilbagelevering af varer, som er finansieret ved kredit, eller andre dermed forbundne spørgsmål, forudsat at den nationale lovgivning og retspraksis, der regulerer konsekvenserne af udøvelsen af fortrydelsesretten, hverken svækker denne rets virkning eller effektivitet i en sådan grad, at det i praksis gøres umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve den. Dette ville imidlertid være tilfældet, hvis størrelsen af en kompensation for værdiforringelse af en vare, som forbrugeren skal betale kreditgiveren ved tilbageleveringen heraf, ikke stod i et rimeligt forhold til varens købspris.
I denne sammenhæng præciserede Domstolen, at vurderingen af, hvorvidt den kompensation for værdiforringelse, der kan kræves af forbrugeren som følge af udøvelsen af dennes fortrydelsesret, er forholdsmæssig, skal foretages efter en indgående analyse, idet der skal tages hensyn til de særlige forhold, der gælder for brugen af den pågældende vare, og til køretøjets tilstand på det tidspunkt, hvor det returneres, navnlig for så vidt angår en eventuel mekanisk eller æstetisk forringelse som følge af denne brug. I denne henseende kan den omstændighed alene, at den således fastsatte kompensation kan være høj i forhold til den købspris, forbrugeren har betalt for køretøjet, ikke i sig selv godtgøre, at kompensationen er uforholdsmæssig, og at metoden til beregning af nævnte kompensation i praksis gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve fortrydelsesretten. Dette gælder med forbehold for, at kompensationens størrelse objektivt skal afspejle den faktiske værdiforringelse af køretøjet som følge af forbrugerens anvendelse heraf og dets stand på tidspunktet for tilbageleveringen.
Derimod gør en beregningsmetode, der udelukkende er baseret på en konstateret prisforskel mellem køb og tilbagesalg af køretøjet, som omfatter elementer, der intet har at gøre med anvendelsen af køretøjet, såsom handelsmargener og videresalgsomkostninger – hvilke fastsættes ensidigt af bilforhandleren – samt merværdiafgift, det ikke muligt at vurdere den værdiforringelse af det nævnte køretøj, der følger af forbrugerens anvendelse heraf. For så vidt som disse elementer i øvrigt gør sig gældende selv i det tilfælde, hvor køretøjet hverken er blevet indregistreret eller brugt inden udøvelsen af fortrydelsesretten, synes denne metode i øvrigt at pålægge forbrugeren en byrde, der udelukkende følger af udøvelsen af dennes fortrydelsesret. Under disse omstændigheder kan en sådan metode til beregning af en kompensation for værdiforringelse af en vare føre til et kompensationsbeløb, der ikke står i rimeligt forhold til varens købspris, og i praksis gøre udøvelsen af fortrydelsesretten umulig eller uforholdsmæssigt vanskelig.
For det fjerde fastslog Domstolen, at direktiv 2008/48 ikke foretager en fuldstændig harmonisering af reglerne om de retlige konsekvenser, der kan følge af forbrugerens udøvelse af sin fortrydelsesret i forbindelse med en kreditaftale knyttet til en bilkøbsaftale. Domstolen bemærkede i denne henseende, at dette direktiv ikke indeholder bestemmelser, der regulerer konsekvenserne af forbrugerens udøvelse af fortrydelsesretten i forbindelse med en tilknyttet kreditaftale og en aftale om levering af varer. Direktiv 2008/48 præciserer nærmere bestemt hverken, hvad der skal ske med den finansierede vare, eller det eventuelle samspil mellem den tilknyttede kreditaftale og aftalen om køb af køretøjet (
5
). Der er desuden ingen bestemmelser i dette direktiv, der omhandler den situation, hvor den af forbrugeren udøvede fortrydelsesret vedrører selve den tilknyttede kreditaftale. I mangel af specifik EU-retlig regulering på området henhører de nærmere bestemmelser for gennemførelsen af den forbrugerbeskyttelse, der er fastsat i direktiv 2008/48, således under medlemsstaternes interne retsorden i henhold til princippet om, at disse frit kan anvende deres egne processuelle regler. Det tilkommer således medlemsstaterne under overholdelse af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet at præcisere virkningerne af udøvelsen af denne ret i forbindelse med en kreditaftale knyttet til en aftale om levering af varer, herunder i givet fald for så vidt angår forpligtelsen til at betale de påløbne renter af det lånte beløb, samt de nærmere regler herfor.
For det femte og sidste bemærkede Domstolen, at artikel 14, stk. 1, i direktiv 2008/48 ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter forbrugeren efter at have udøvet sin fortrydelsesret i forbindelse med en kreditaftale, der er knyttet til en bilkøbsaftale, i perioden mellem udbetalingen af midlerne fra lånet til sælgeren af det finansierede køretøj og tidspunktet for tilbageleveringen af køretøjet til kreditgiveren eller sælgeren skal betale den i den første aftale fastsatte debitorrente. Artikel 14, stk. 3, litra b), første punktum, i direktiv 2008/48 har nemlig til formål at skabe balance mellem forbrugerbeskyttelse og den frie bevægelighed for kredittilbud. Under disse omstændigheder gør den eventuelle forpligtelse for forbrugeren til at betale debitorrenter, der beregnes under hensyntagen til den periode, hvor midlerne faktisk var stillet til rådighed, det desuden muligt at opretholde den aftalemæssige balance og er til hinder for, at den ene part ved udøvelsen af sin fortrydelsesret opnår en uberettiget gevinst til skade for den anden og sikrer således en rimelig fordeling af de byrder og fordele, der følger af en – om end kun delvis og midlertidig – opfyldelse af kreditaftalen. Dels har kreditgiveren midlertidigt givet afkald på at råde over det kreditbeløb, der er udbetalt til bilsælgeren til fordel for forbrugeren, hvilket for kreditgiveren udgør en binding af midler og en økonomisk risiko. Dels udgør påløbne renter af det lånte beløb ikke en bod, men en modydelse for adgangen til lånet, som principielt udgør en betalingstransaktion, uafhængigt af udøvelsen af fortrydelsesretten.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF af 23.4.2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF (EUT 2008, L 133, s. 66).
(
2
) – Som fastsat i artikel 14, stk. 1, i direktiv 2008/48.
(
3
) – Artikel 14, stk. 1, andet afsnit, litra b), i direktiv 2008/48.
(
4
) – I henhold til artikel 10, stk. 2, litra l), i direktiv 2008/48.
(
5
) – Artikel 14, stk. 3, litra b), første punktum, i direktiv 2008/48.