62023CC0517
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. SZPUNAR
fremsat den 24. oktober 2024 (
1
)
Sag C-517/23
Apothekerkammer Nordrhein
mod
DocMorris NV
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland))
»Præjudiciel forelæggelse – humanmedicinske lægemidler – direktiv 2001/83/EF – anvendelsesområde – lægemidler, hvortil der kræves recept – reklame for et apoteks samlede lægemiddelsortiment – værdikuponer eller procentuelle rabatter på det efterfølgende køb af andre produkter – direkte rabatter og betalinger«
I. Indledning
1.
Bliver patienter, der har brug for lægemidler ordineret af en læge, og som tiltrækkes af en rabat, der tilbydes af et udenlandsk postordreapotek, hovedsageligt lokket til at indtage lægemidler eller til at kontrahere med det specifikke apotek, der tilbyder rabatten? Er der et reelt behov for at beskytte disse patienter mod et ukorrekt og overdrevent forbrug af lægemidler? Er de ofre for medicinalindustrien og dem, som sælger deres produkter, eller for deres sygdomme, som de søger at blive helbredt for eller at lindre? Opfører patienter, der lider af f.eks. en kronisk sygdom, sig antisocialt, hvis de »profiterer«, når de køber et lægemiddel, for hvilket de opnår refusion?
2.
Disse spørgsmål, der er stillet til illustration, går direkte til kernen i den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland).
3.
I den foreliggende sag er DocMorris, der er et nederlandsk postordreapotek, og som allerede har været part i sager, der har ført til anmodninger om præjudiciel afgørelse, ved en række lejligheder, tilbage, denne gang med rabatter. Forskellige praksisser vedrørende udenlandske selskaber, der tilbyder rabatter, er en torn i øjet på de erhvervsdrivende, der allerede er fast forankret på det nationale marked, og som gør gældende, at rabatter på salg af receptpligtige lægemidler udgør »reklame for lægemidler« som omhandlet i direktiv 2001/83/EF (
2
).
4.
Bundesgerichtshof (forbundsdomstol), som står over for modstridende retspraksis fra de lavere tyske retter, ønsker en præcisering af definitionen af »reklame«, navnlig i forbindelse med en række domme, som Domstolen har afsagt i løbet af de sidste ti år.
5.
Jeg vil i dette forslag til afgørelse argumentere for, at rabatkampagner som de i denne sag omhandlede ikke udgør reklame i henhold til artikel 86, stk. 1, i direktiv 2001/83, da de gennemføres ved køb af receptpligtige lægemidler.
II. Retsforskrifter
A.
EU-retten
6.
Afsnit VIII med overskriften »Reklame« og afsnit VIIIa med overskriften »Information og reklame« i direktiv 2001/83 indeholder henholdsvis dette direktivs artikel 86-88 og artikel 88a-100.
7.
Dette direktivs artikel 86 fastsætter:
»1.   I dette afsnit forstås ved »reklame for lægemidler«: enhver form for opsøgende informationsvirksomhed, kundesøgning eller holdningspåvirkning, der tager sigte på at fremme ordinering, udlevering, salg eller forbrug af lægemidler; dette omfatter især:
–
offentlig reklame for lægemidler
–
reklame for lægemidler over for personer, der er beføjet at ordinere eller udlevere lægemidler
–
lægemiddelkonsulenters besøg hos personer, der er beføjet til at ordinere eller udlevere lægemidler
–
udlevering af prøver
–
tilskyndelse til at ordinere eller udlevere lægemidler ved at yde, tilbyde eller love pekuniære fordele eller fordele i form af naturalier, undtagen hvis den reelle værdi heraf er ubetydelig
–
sponsorering af reklamemøder, hvori der deltager personer, som er beføjet til at ordinere eller udlevere lægemidler
–
sponsorering af videnskabelige kongresser, hvori der deltager personer, som er beføjet til at ordinere eller udlevere lægemidler, og navnlig afholdelse af disse personers udgifter til transport og ophold i denne forbindelse.
2.   Dette afsnit finder ikke anvendelse på:
–
mærkning og indlægsseddel som er omfattet af bestemmelserne i afsnit V
–
korrespondance, i givet fald ledsaget af et dokument af ikke-reklamemæssig art, der er nødvendig for at besvare et bestemt spørgsmål om et specielt lægemiddel
–
konkrete oplysninger og dokumentation vedrørende f.eks. ændringer i emballagen, advarsler mod bivirkninger som led i lægemiddelovervågningen samt salgskataloger og prislister, forudsat de ikke indeholder nogen information om lægemidlerne
–
oplysninger om sundhed og sygdomme hos mennesker, for så vidt der heri hverken direkte eller indirekte henvises til et lægemiddel.«
8.
Artikel 87, stk. 3, i direktiv 2001/83 bestemmer:
»Reklamer for et lægemiddel:
–
skal fremme den rationelle brug af lægemidlet ved at præsentere det objektivt og uden at overdrive dets egenskaber
–
må ikke være vildledende.«
9.
Direktivets artikel 88, stk. 1-3, har følgende ordlyd:
»1.   Medlemsstaterne forbyder reklame over for offentligheden for lægemidler:
a)
der er receptpligtige, i overensstemmelse med afsnit VI
[...]
2.   Reklame over for offentligheden er tilladt for lægemidler, som i kraft af deres sammensætning og formål er beregnet til at blive anvendt uden forudgående lægelig diagnosticering, receptudstedelse eller uden lægelig overvågning af behandlingen, men om nødvendigt efter vejledning fra apoteket.
3.   Medlemsstaterne kan på deres område forbyde reklame over for offentligheden for tilskudsberettigede lægemidler.«
B.
Tysk ret
10.
§ 7, stk. 1, første punktum, i Gesetz über die Werbung auf dem Gebiete des Heilwesens (Heilmittelwerbegesetz) (lov om reklame for lægemidler) i den affattelse, der er gældende for de faktiske omstændigheder i hovedsagen (herefter »HWG«), bestemmer:
»Det er forbudt at tilbyde, annoncere for eller give en tilgift og andre reklamegaver (varer eller tjenesteydelser) eller for fagfolk i sundhedssektoren at acceptere disse, medmindre:
1.   tilgiften eller reklamegaverne er genstande af ubetydelig værdi […][; e]n tilgift eller reklamegaver i forbindelse med lægemidler er ulovlige i det omfang, de gives i strid med de prisregler, der gælder som følge af [Arzneimittelgesetz (lægemiddelloven)]
2.   denne tilgift og disse reklamegaver
a)
ydes i form af et bestemt pengebeløb eller beregnes på en bestemt måde
[...]
Det er i forbindelse med lægemidler forbudt at give en tilgift og reklamegaver, der er omhandlet i litra a), for så vidt som de gives i strid med de gældende prisregler, der gælder som følge af [Arzneimittelgesetz] […]«
III. De faktiske omstændigheder, retsforhandlingerne og de præjudicielle spørgsmål
11.
DocMorris leverer receptpligtige og receptfrie lægemidler ved postordresalg til slutkunder i Tyskland. Apothekerkammer Nordrhein er brancheorganisation for apotekere i Bezirk Nordrhein i Tyskland.
12.
DocMorris har siden 2012 gennemført forskellige rabatkampagner, hvor kunder ved køb af receptpligtige lægemidler blev tilbudt en fordel i form af en øjeblikkelig kontantrabat, en værdikupon på et vist pengebeløb eller en procentuel rabat på det efterfølgende køb af andre produkter (receptfrie lægemidler eller ikke-medicinske sundheds- eller skønhedsplejeprodukter) fra DocMorris.
13.
Apothekerkammer Nordrhein anser disse reklameforanstaltninger for at udgøre en tilsidesættelse af den lægemiddelretlige prisbinding for receptpligtige lægemidler i henhold til lægemiddelloven og fik derfor – for så vidt som det har betydning for revisionsappelsagen – i årene 2013-2015 nedlagt fem umiddelbart eksigible påbud om ophør af denne praksis inden for rammerne af foreløbige forholdsregler truffet af Landgericht Köln (den regionale ret i første instans i Köln, Tyskland), som alle blev forskriftsmæssigt fuldbyrdet.
14.
Den 8. maj 2013 (sagsnr. 84 O 90/13), den 26. september 2013 (sagsnr. 84 O 220/13) og den 4. november 2014 (sagsnr. 84 O 208/14) og fik Apothekerkammer Nordrhein nedlagt umiddelbart eksigible påbud ved Landgericht Köln (den regionale ret i første instans i Köln) mod DocMorris’ reklamer. Disse tre påbud blev alle forskriftsmæssigt fuldbyrdet. Ved to domme af 22. marts 2017 ophævede Landgericht Köln (den regionale ret i første instans i Köln) de umiddelbart eksigible påbud af 8. maj 2013 og af 4. november 2014.
15.
Den 5. november 2013 fik Apothekerkammer Nordrhein nedlagt et umiddelbart eksigibelt påbud, der blev fuldbyrdet den 21. januar 2014, ved Landgericht Köln (den regionale ret i første instans i Köln) (sagsnr. 84 O 256/13) mod en af DocMorris’ reklamer med følgende angivelser:
»Indsend recepten nu! […] Vi kan desværre ikke spare Dem for turen til postkassen. Men som kompensation for Deres rejseomkostninger til bus og tog modtager vores nye kunder 10 EUR, som straks trækkes fra fakturabeløbet, når recepten indsendes.«
Der gives tilsagn om denne rabat ved bestilling af receptpligtige lægemidler til en bestillingsværdi af mindst 50 EUR. Dette umiddelbart eksigible påbud blev ophævet af Landgericht Köln (den regionale ret i første instans i Köln) ved dom af 22. marts 2017.
16.
Den 29. september 2015 fik Apothekerkammer Nordrhein nedlagt et umiddelbart eksigibelt påbud, der blev fuldbyrdet den 26. maj 2016, ved Landgericht Köln (den regionale ret i første instans i Köln) (sagsnr. 81 O 82/15) mod en af DocMorris’ reklamer med følgende angivelser:
»værdikupon på 5 EUR ved Deres næste bestilling af receptpligtig medicin«.
Det nævnte beløb ville blive trukket direkte fra fakturabeløbet. Dette umiddelbart eksigible påbud blev ophævet af Landgericht Köln (den regionale ret i første instans i Köln) ved endelig dom af 21. marts 2017.
17.
Den forelæggende ret har fremhævet, at alle de ovenfor anførte ophævelser skete som følge af ændrede omstændigheder, henset til Domstolens dom i sagen Deutsche Parkinson Vereinigung (
3
).
18.
I forbindelse med fuldbyrdelsen af nogle af de umiddelbart eksigible påbud blev DocMorris på sagsøgtes begæring pålagt bøder.
19.
DocMorris har rejst krav om erstatning mod Apothekerkammer Nordrhein, idet de umiddelbart eksigible påbud fra begyndelsen var ubegrundede.
20.
Landgericht Köln (den regionale ret i første instans i Köln) frifandt sagsøgte. I appelinstansen nedlagde DocMorris i det væsentlige påstand om, at Apothekerkammer Nordrhein for det første blev tilpligtet at betale DocMorris en erstatning på mindst 18476648,12 EUR med tillæg af renter, og at det for det andet blev fastslået, at Apothekerkammer Nordrhein var erstatningspligtig for eventuelle yderligere skader.
21.
Apothekerkammer Nordrhein har med sin revisionsappel opretholdt sin påstand om frifindelse i det hele.
22.
På denne baggrund har Bundesgerichtshof (forbundsdomstol) ved kendelse af 13. juli 2023, indgået til Domstolen den 10. august 2023, besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Er reklame for køb af receptpligtige lægemidler fra et apoteks samlede varesortiment omfattet af anvendelsesområdet for bestemmelserne om reklame for lægemidler i direktiv 2001/83 (afsnit VIII og VIIIa, artikel 86-100)?
2)
Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Er det i overensstemmelse med bestemmelserne i afsnit VIII og navnlig med artikel 87, stk. 3, i direktiv 2001/83, hvis en national bestemmelse [her § 7, stk. 1, første punktum, andet sætningsled, nr. 2, første delsætning, litra a), i [HWG] […]] fortolkes således, at den forbyder reklame for det samlede sortiment af receptpligtige lægemidler i et postordreapotek, som er beliggende i en anden medlemsstat, med reklamegaver i form af værdikuponer på et pengebeløb eller en procentuel rabat på det efterfølgende køb af yderligere produkter?
3)
Endvidere, såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Er det i overensstemmelse med bestemmelserne i afsnit VIII og navnlig med artikel 87, stk. 3, i direktiv 2001/83, hvis en national bestemmelse [her § 7, stk. 1, første punktum, andet sætningsled, nr. 2, første delsætning, litra a), i HWG […]] fortolkes således, at den tillader reklame for det samlede sortiment af receptpligtige lægemidler i et postordreapotek, som er beliggende i en anden medlemsstat, med reklamegaver i form af rabatter og betalinger med øjeblikkelig virkning?«
23.
Parterne i hovedsagen, den estiske og den polske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Parterne i hovedsagen og Kommissionen deltog i retsmødet, som blev afholdt den 27. juni 2024.
IV. Bedømmelse
A.
Det første spørgsmål: anvendelsesområdet for direktiv 2001/83
24.
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om et apoteks rabatkampagner, hvor kunder ved køb af receptpligtige lægemidler tilbydes en fordel i form af en øjeblikkelig kontantrabat, en værdikupon på et vist pengebeløb eller en procentuel rabat på det efterfølgende køb af andre produkter (receptfrie lægemidler eller ikke-medicinske sundheds- eller skønhedsplejeprodukter), udgør »reklame for lægemidler« som omhandlet i artikel 86, stk. 1, i direktiv 2001/83.
25.
I det foreliggende tilfælde tilbød DocMorris sine kunder sådanne rabatter.
26.
Da dette udgør en grænseoverskridende aktivitet i det indre marked, vedrører den foreliggende sag potentielt både traktatens grundlæggende friheder, navnlig varernes frie bevægelighed (lægemidler) og friheden til at levere tjenesteydelser (den erhvervsmæssige virksomhed, der består i at drive et apotek), og de specifikke regler, som EU-lovgiver har vedtaget på området for reklame for lægemidler.
27.
Som den forelæggende ret omhyggeligt har forklaret i sin anmodning om præjudiciel afgørelse, ønsker den, selv om tvisterne ved de nationale retter, i forbindelse med hvilke den skal tage stilling til et retligt spørgsmål, er baseret på anvendelsen af Domstolens praksis i forbindelse med varernes frie bevægelighed, dvs. dommen i sagen Deutsche Parkinson Vereinigung (
4
), præciseringer med hensyn til (Domstolens praksis vedrørende fortolkningen af) direktiv 2001/83, nemlig Domstolens dom i DocMorris-sagen (
5
) og i EUROAPTIEKA-sagen (
6
).
28.
Dette kræver en kort gennemgang af den nævnte praksis fra Domstolen i det omfang, det er nødvendigt for den foreliggende sag.
29.
Det er således ikke første gang, at Domstolen skal tage stilling til spørgsmål vedrørende de priser, der anvendes, og de rabatter, der tilbydes (hovedsageligt) af postordreapoteker, og det er i denne sammenhæng, at den forelæggende ret ønsker yderligere præcisering med hensyn til, hvad der er pålagt eller tilladt i henhold til EU-retten, når det drejer sig om apotekeres tilbud om rabatter på lægemidler.
1. Domstolens hidtidige praksis
30.
Der er to supplerende retninger i retspraksis.
a) Fri bevægelighed i henhold til EUF-traktaten
31.
I dommen i sagen Deutsche Parkinson Vereinigung skulle Domstolen tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt et forbud i henhold til national ret (
7
) mod en rabatordning, der gav forskellige bonusser til patienter ved bestilling af receptpligtige lægemidler mod Parkinsons sygdom, der kun kan fås hos apoteker, hos DocMorris, var i strid med den grundlæggende frihed om varernes frie bevægelighed som omhandlet i artikel 34 TEUF og 36 TEUF.
32.
Domstolen fastslog, at dette var tilfældet, idet den omhandlede foranstaltning udgjorde en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion i henhold til artikel 34 TEUF, som ikke kunne begrundes i henhold til artikel 36 TEUF, da den gik ud over, hvad der var egnet for at nå de påberåbte mål (
8
), og derfor ikke var forholdsmæssig (
9
). I denne henseende fremhævede Domstolen, at argumentet om nødvendigheden af at sikre en ensartet forsyning med receptpligtige lægemidler på hele det tyske område ikke var underbygget af nogen oplysninger, der opfylder betingelserne i artikel 36 TEUF (
10
). Hvad der er afgørende, fastslog Domstolen, at der var visse oplysninger, der tydede på, at en øget priskonkurrence mellem apotekerne ville være gavnlig for en ensartet forsyning med lægemidler, idet det tilskynder til placering af apoteker i områder, hvor det lave antal apoteker gør det muligt at opkræve højere priser (
11
), at priskonkurrence fra postordreapotekerne kan føre til, at traditionelle apoteker tilskyndes til at udvikle en vis virksomhed af almen interesse, såsom fremstillingen af receptpligtige lægemidler eller opretholdelsen af en vis lagerbeholdning og et vist udvalg af lægemidler (
12
), og at denne priskonkurrence kunne være gavnlig for patienten, for så vidt som den eventuelt ville gøre det muligt at tilbyde receptpligtige lægemidler i Tyskland til mere favorable priser end dem, som i øjeblikket er fastsat af denne medlemsstat (
13
).
b) Reklame i henhold til direktiv 2001/83
33.
I dommen i sagen A (Reklame og onlinesalg af lægemidler) (
14
), som vedrørte virksomhed udøvet af et apotek hjemmehørende i en medlemsstat, og som bestod i at gennemføre en omfattende og forskelligartet reklamekampagne rettet mod forbrugerne i en anden medlemsstat for dets tjenester i form af onlinesalg af lægemidler, fastslog Domstolen i det væsentlige, at reklame for og onlinesalg af lægemidler ikke er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2001/83 om reklame for lægemidler, men af anvendelsesområdet for direktiv 2000/31/EF (
15
).
34.
Efterfølgende fastslog Domstolen i DocMorris-dommen (
16
), der vedrørte en reklamekampagne i form af en præmiekonkurrence, som gav deltagerne mulighed for at vinde andre almindelige forbrugsgenstande end lægemidler, idet deltagelsen i denne lodtrækning var betinget af fremsendelsen af en bestilling på et receptpligtigt lægemiddel, at denne reklamekampagne ikke havde til formål at påvirke kundens valg af et bestemt lægemiddel, men det valg, som træffes på et senere tidspunkt af det apotek, hos hvilket kunden køber dette lægemiddel, således at denne reklamekampagne ikke var omfattet af anvendelsesområdet for afsnit VIII i direktiv 2001/83.
35.
Endelig fastslog Domstolen i EUROAPTIEKA-dommen, som vedrørte en reklame fra apoteker og lægemiddeldetailsalgsvirksomheder om et tilbud om en rabat på 15% af købsprisen på alle lægemidler ved køb af mindst tre artikler, at en sådan praksis er omfattet af begrebet »reklame for lægemidler« som omhandlet i artikel 86, stk. 1, i direktiv 2001/83. Domstolen fremhævede, at det forholder sig således, selv når de pågældende oplysninger ikke vedrører et bestemt lægemiddel, men ikke nærmere bestemte lægemidler.
c) Status
36.
Selv om dommen i sagen A (Reklame og onlinesalg af lægemidler) (
17
) og DocMorris-dommen blev afsagt i sager med et grænseoverskridende element i hovedsagerne, var dette ikke tilfældet for så vidt angår EUROAPTIEKA-dommen. I den sag udgjorde tvisten i hovedsagen en »rent intern situation«.
37.
Som Kommissionen med rette har fremhævet i sit skriftlige indlæg, kan der med henblik på den foreliggende sag udledes to væsentlige punkter af retspraksis vedrørende direktiv 2001/83.
38.
For det første følger det af EUROAPTIEKA-dommen, at begrebet reklame for lægemidler inden for rammerne af direktiv 2001/83 ikke er begrænset til reklame for individuelle lægemidler. Dette begreb omfatter også omstændigheder, hvor der gives oplysninger om ikke nærmere bestemte lægemidler. Ergo er den omstændighed, at oplysningerne i den foreliggende sag bl.a. vedrører alle receptpligtige lægemidler, der hidrører fra et apoteks samlede produktsortiment, ikke som sådan til hinder for anvendelsen af dette direktiv.
39.
For det andet fremgår det af DocMorris-dommen, at det i forbindelse med et apoteks reklame, der anvender oplysninger om ikke nærmere bestemte lægemidler, skal undersøges, om reklamen har til formål at tilskynde til køb af lægemidler, eller snarere tager sigte på at påvirke den efterfølgende beslutning om valget af det apotek, hvor lægemidlet købes. I sidstnævnte tilfælde er reklame ikke omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2001/83.
40.
På grundlag af det ovenstående vil jeg nu foretage en analyse inden for rammerne af direktiv 2001/83.
2. Artikel 86, stk. 1, i direktiv 2001/83
a) Ordlydsfortolkning
41.
Indledningsvis skal det erindres, at der med direktiv 2001/83 er foretaget en total harmonisering på området for reklame for lægemidler, idet de tilfælde, hvor medlemsstaterne har adgang til at vedtage bestemmelser, der fraviger de ved dette direktiv fastsatte regler, udtrykkeligt er opregnet (
18
).
42.
I henhold til artikel 86, stk. 1, i direktiv 2001/83 omfatter »reklame for lægemidler« enhver form for opsøgende informationsvirksomhed, kundesøgning og holdningspåvirkning, der tager sigte på at fremme ordinering, udlevering, salg eller forbrug af lægemidler (
19
).
43.
Det fremgår af denne bestemmelses ordlyd, navnlig af sætningsleddet »enhver form«, at det af EU-lovgiver anlagte begreb reklame for lægemidler er meget vidt (
20
).
44.
Ikke desto mindre fremgår det lige så klart af selve ordlyden af flere bestemmelser i afsnit VIII og VIIIa i direktiv 2001/83, at adskillige af bestemmelserne om reklame på grund af deres art er mere henvendt til fremstillere (
21
), indehavere af markedsføringstilladelser, engrosforhandlere (
22
), lægemiddelkonsulenter og importører, snarere end til de apoteker, der sælger lægemidlerne til slutkunderne, dvs. patienterne. F.eks. forekommer det mig, at reklame for lægemidler over for personer, der er beføjet til at ordinere eller udlevere lægemidler (artikel 86, stk. 1, andet led, i direktiv 2001/83), eller lægemiddelkonsulenters besøg hos personer, der er beføjet til at ordinere lægemidler (direktivets artikel 86, stk. 1, tredje led), ikke omfatter apoteker, der sælger til patienter, men distributionskædens forudgående led. Det samme gælder for artikel 89, stk. 1, litra b), i direktiv 2001/83 (
23
): Hvis der tilbydes en rabat på 15% af købsprisen på alle lægemidler ved køb af mindst tre artikler, kan det, således som Domstolen fastslog i EUROAPTIEKA-dommen, pr. definition ikke forventes, at et apotek, der sælger til en patient, medtager navnet på et lægemiddel.
45.
Det følger af Domstolens faste praksis, at selv om definitionen i artikel 86, stk. 1, i direktiv 2001/83 udtrykkeligt fremhæver formålet med budskabet, indeholder den ingen som helst angivelse hvad angår de personer, som udbreder sådanne oplysninger (
24
). Formålet med budskabet udgør reklamens grundlæggende definitionskriterium som omhandlet i dette direktivs artikel 86, stk. 1, og den afgørende faktor for sondringen mellem reklame og information (
25
). Domstolen har således anvendt denne bestemmelse ratione personae på »uafhængige tredjemænd« (
26
) samt på apoteker og selskaber, der distribuerer lægemidler (
27
).
46.
Hvad navnlig angår et apoteks virksomhed forholder det sig således, at når formålet med budskabet ikke er at påvirke kundens valg af et givet lægemiddel, men det senere valg af det apotek, hos hvilket kunden ville købe dette lægemiddel, er dette budskab ikke omfattet af begrebet »reklame for lægemidler« som omhandlet i artikel 86, stk. 1, i direktiv 2001/83 (
28
).
47.
Hvis disse kriterier anvendes på den foreliggende sag, fremgår det, at formålet med det budskab, der formidles ved den handelspraksis, der anvendes af DocMorris, er at tilskynde patienten til specifikt at vælge DocMorris’ apotek. Ved hjælp af budskabet »kom til os« og ikke »køb disse (bestemte eller ikke nærmere bestemte) lægemidler«, koncentrerer DocMorris sig om salget til patienten og ikke salget af et (bestemt eller ikke nærmere bestemt) lægemiddel.
48.
Denne konstatering finder efter min opfattelse anvendelse både på de rabatter, der ydes øjeblikkeligt, og på rabatter, der tilbydes i forbindelse med fremtidige køb.
49.
Hvad angår de øjeblikkelige rabatter er det i den foreliggende sag afgørende, at patienten allerede ved, hvilket produkt der skal købes. Dette produkt er blevet ordineret af en sundhedsperson, som er kvalificeret hertil. Rabatterne tilbydes udelukkende i forbindelse med salg af receptpligtige lægemidler. Når en patient har modtaget en recept, er det eneste, der er overladt til vedkommende at vælge det apotek, hvor den pågældende vil købe produktet. Alt andet er allerede blevet bestemt af en læge: Om der skal ordineres et lægemiddel, den ordinerede mængde samt dosering, og hvor ofte patienten skal tage lægemidlet.
50.
Hvad angår fremtidige rabatter sendes det samme budskab som beskrevet ovenfor til patienten. Det er ingen fokus på at overbevise en patient om at købe et vist antal lægemidler. Rabatterne gælder for et apoteks samlede sortiment af receptfrie lægemidler og ikke-medicinske sundheds- eller skønhedsplejeprodukter. Som der vil blive redegjort nærmere for nedenfor i dette forslag til afgørelse (det andet og det tredje spørgsmål), udgør lægemidler derfor kun en del af dette produktsortiment.
51.
Det er desuden i denne forbindelse, at den foreliggende sag adskiller sig væsentligt fra den sag, der gav anledning til Domstolens dom i EUROAPTIEKA-sagen. I sidstnævnte sag, hvor et apotek tilbød en rabat på 15% af købsprisen på alle lægemidler ved køb af mindst tre artikler, overbeviste dette apotek direkte og utvetydigt en kunde til at købe mere af (et eller flere) ikke nærmere bestemte lægemidler. Patienten kunne ikke nyde godt af salgsfremstødet uden at købe et vist antal lægemidler. Som sammenfattet ovenfor er det efter min opfattelse klart, at en sådan praksis naturligvis udgør »reklame for lægemidler« som omhandlet i artikel 86, stk. 1, i direktiv 2001/83. Det var i øvrigt det, jeg foreslog Domstolen i mine to forslag til afgørelse i denne sag.
52.
En ordlydsfortolkning af artikel 86, stk. 1, i direktiv 2001/83 fører mig således til den foreløbige konklusion, at et apoteks handelspraksis som den i den foreliggende sag omhandlede ikke udgør en reklame for et lægemiddel i denne bestemmelses forstand.
53.
Denne konklusion understøttes af en systematisk og teleologisk fortolkning af artikel 86, stk. 1, i direktiv 2001/83.
b) En systematisk og teleologisk fortolkning
54.
Jeg tillader mig nu at træde et skridt tilbage og fokusere på artikel 86, stk. 1, i direktiv 2001/83 i forbindelse med dette direktivs opbygning og overordnede formål.
55.
Direktiv 2001/83 udgør et klassisk eksempel på en harmoniseringsforanstaltning (
29
) på området for det indre marked, som det klart fremgår af betragtningerne til dette direktiv.
56.
Udgangspunktet for Den Europæiske Unions politiske institutioner (
30
) var den betragtning, at alle bestemmelser angående fremstilling, distribution og anvendelse af lægemidler har som hovedformål at beskytte den offentlige sundhed (
31
), og at dette mål skal nås med midler, som ikke kan hæmme udviklingen af medicinalindustrien og handelen med lægemidler inden for Fællesskabet (
32
). De konstaterede, at handelen med lægemidler inden for Den Europæiske Union hæmmes af forskelle mellem visse nationale bestemmelser om lægemidler (
33
), og at disse forskelle havde en umiddelbar indvirkning på det indre markeds funktion (
34
). For at fjerne disse hindringer blev det besluttet at foretage en indbyrdes tilnærmelse af de pågældende bestemmelser (
35
).
57.
Retsgrundlaget for at forfølge denne bestræbelse er artikel 114 TEUF, som kan hævdes at være den vigtigste af alle harmoniseringskompetencer i TEUF. I henhold til denne bestemmelse (
36
) kan EU-lovgiver med henblik på at virkeliggøre de i artikel 26 TEUF fastsatte mål inden for rammerne af den almindelige lovgivningsprocedure (
37
) vedtage harmoniseringsforanstaltninger, »der vedrører det indre markeds oprettelse og funktion«. Domstolen forstår den bestemmelse således, at den kræver, at harmoniseringsforanstaltningerne reelt forbedrer vilkårene for det indre markeds oprettelse og funktion (
38
).
58.
Enhver harmoniseringsforanstaltning har til formål at tilpasse nationale beskyttelsesniveauer hvad (i den foreliggende sag) angår sundhed til et EU-beskyttelsesniveau. Dette er selve formålet med harmoniseringen. Formålet med harmoniseringen af de nationale bestemmelser om reklame for lægemidler er således at skabe lige vilkår for de erhvervsdrivende, hvilket gør det muligt for dem at handle frit, naturligvis inden for rammerne af selve de regler, som EU-lovgiver har vedtaget. Hvad i denne henseende angår EU-beskyttelsesniveauet, er dette et højt beskyttelsesniveau, således som det følger af artikel 114, stk. 3, TEUF (
39
).
59.
For så vidt som lægemidler, som Apothekerkammer Nordrhein gentagne gange har påpeget, ikke er produkter som alle andre, kræver den særlige karakter af markedet for sådanne produkter, at der tages hensyn til den offentlige sundhed på alle stadier. Ergo bekræfter anden betragtning til direktiv 2001/83, som er nævnt ovenfor, og som Domstolen ligeledes har henvist til (
40
), at det grundlæggende formål, der forfølges med dette direktiv, er at beskytte den offentlige sundhed.
60.
Det er i denne sammenhæng, at bestemmelserne om reklame i afsnit VIII (
41
) og VIIIa (
42
) i direktiv 2001/83 skal ses. 43. betragtning til dette direktiv vedrører specifikt reklamebranchen for lægemidler og præciserer i det væsentlige (
43
), at forskellene mellem de foranstaltninger, som medlemsstaterne har vedtaget på dette område, har indvirkning på det indre markeds funktion. Det er således den erklærede hensigt med direktivet, at sådanne forskelle fjernes (
44
).
61.
Jeg skal i denne forbindelse fremhæve, at jeg andetsteds har fastslået, at når købet af et lægemiddel er betinget af, at der på forhånd var udstedt en recept af en person med beføjelse til at ordinere sådanne produkter, kan et apoteks reklamekampagne ikke fremme en irrationel brug af lægemidler (
45
).
62.
For så vidt angår den handelspraksis, der er tale om i den foreliggende sag, kan jeg ikke se, hvordan den kunne føre til misbrug i forbindelse med forbrug af lægemidler (
46
). Her er der også allerede truffet beslutning om ordinering af produktet. En sådan recept bidrager allerede til at sikre, at lægemidlet anvendes i overensstemmelse med dets formål.
63.
En anden antagelse, således som Apothekerkammer Nordrhein har gjort gældende i retsmødet, for så vidt som den hævdede, at patienterne kan overbevise lægerne om at ordinere bestemte produkter eller større mængder af bestemte produkter til dem, vender ikke blot op og ned på de standardantagelser, der ligger til grund for al EU-ret og national lovgivning på området (lægerne, der er eksperter, ordinerer, og patienterne er bogstaveligt talt modtagerne), men forsøger ligeledes at kaste et dårligt lys på andre: Drevet af grådige postordreapoteker, som typisk er udenlandske enheder, lokker angiveligt svage patienter skruppelløse læger til at udskrive en overdreven mængde lægemidler. I denne forbindelse kan vi desuden støtte os på Domstolens tidligere konstateringer, hvor den fastslog følgende (
47
): »Det kan ganske vist ikke udelukkes, at lægen på grund af et ønske fra en oplyst patient foranlediges til at ordinere et andet lægemiddel end det, lægen oprindeligt ville have valgt, og at de objektive oplysninger derfor kan have en – om end begrænset – positiv indvirkning på omsætningen. En sådan mulighed er imidlertid ikke tilstrækkelig til at begrunde en formodning for en reklamehensigt hos producenten af lægemidlet. Endvidere indebærer denne mulighed i princippet ikke en særlig fare for patientens sundhed, hvis lægen vurderer, at ordineringen af begge midler kan komme i betragtning og ikke er til skade for den objektivitet, som en læge, der udskriver en recept til en nærmere bestemt patient, skal udvise som anført i 50. betragtning til direktiv 2001/83. En læge, som udskriver en recept, har nemlig ud fra et fagetisk synspunkt pligt til ikke at ordinere et givet lægemiddel, hvis dette ikke er egnet til behandling af vedkommendes patient« (
48
).
64.
Endelig afspejler ovenstående ræsonnement de principper, der er fastsat i artikel 16 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), som anerkender friheden til at oprette og drive egen virksomhed. Det er kun naturligt, at et apotek forsøger at fremme sin virksomhed i modsætning til at tilskynde sine kunder til at forbruge lægemidler. Direktiv 2001/83 regulerer i princippet kun sidstnævnte aspekt. Chartrets artikel 16 kræver efter min opfattelse, at direktivet skal fortolkes på ovennævnte måde, således at det førstnævnte aspekt, dvs. fremme af et apoteks virksomhed, i praksis ikke er udelukket.
3. Konklusion
65.
Hovedformålet med rabatkampagnerne er at overbevise patienterne om at vælge apoteket DocMorris som deres apotek i stedet for et andet. Deres formål er ikke at overbevise patienterne om at forbruge flere lægemidler, end de ellers ville have gjort. I stedet forsøger et udenlandsk apotek at komme ind på det tyske marked ved at generere en lind strøm af ordrer: Da patienter, der har brug for receptpligtige lægemidler, ofte lider af kroniske og måske uhelbredelige sygdomme, vil de i en længere periode have brug for sådanne produkter. Apotekerne ønsker naturligvis at etablere sig på dette lukrative marked, hvor en recept ofte er en del af et større »abonnement«.
66.
Jeg foreslår derfor, at det første præjudicielle spørgsmål besvares således, at et apoteks rabatkampagner, hvor kunder ved køb af receptpligtige lægemidler tilbydes en fordel enten i form af en øjeblikkelig kontantrabat, en værdikupon på et vist pengebeløb eller en procentuel rabat på efterfølgende køb af andre produkter (receptfrie lægemidler eller ikke-medicinske sundheds- eller skønhedsplejeprodukter), ikke udgør »reklame for lægemidler« som omhandlet i artikel 86, stk. 1, i direktiv 2001/83.
B.
Andre overvejelser
67.
Som følge af mit forslag til besvarelse af det første spørgsmål er det ufornødent at behandle det andet og det tredje spørgsmål. Jeg vil imidlertid for fuldstændighedens skyld behandle dem. Før dette skal jeg påpege, at hvis bestemmelserne i direktiv 2001/83 ikke finder anvendelse, skal den forelæggende ret tage hensyn til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, navnlig de grundlæggende friheder, der er forankret heri (
49
).
68.
Reklameforbud som det i hovedsagen omhandlede udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion som omhandlet i artikel 34 TEUF. Det afgørende er – som i dommen i sagen Deutsche Parkinson Vereinigung og i modsætning til DocMorris-dommen – at den omhandlede reklame i denne sag ikke udgør en salgsform, da det pågældende forbud hindrer adgangen til det tyske marked for farmaceutiske produkter, der markedsføres lovligt i andre medlemsstater. Desuden er der på grundlag af dommen i sagen Deutsche Parkinson Vereinigung ingen mulighed for en begrundelse.
C.
Det andet og det tredje spørgsmål
69.
Som anført ovenfor foretages følgende vurdering for det tilfælde, at Domstolen med hensyn til det første spørgsmål måtte nå frem til en anden konklusion end den, der er foreslået i dette forslag til afgørelse.
70.
Med det andet og det tredje spørgsmål, som bør behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om bestemmelserne i afsnit VIII, og navnlig i artikel 87, stk. 3, i direktiv 2001/83 er til hinder for et apoteks brug af rabatkampagner, hvor kunder ved køb af receptpligtige lægemidler tilbydes en fordel enten i form af en øjeblikkelig kontantrabat, en værdikupon på et vist pengebeløb eller en procentuel rabat på efterfølgende køb af andre produkter (receptfrie lægemidler eller ikke-medicinske sundheds- eller skønhedsplejeprodukter).
71.
Dette spørgsmål giver anledning til følgende iagttagelser.
72.
For det første finder, når først direktiv 2001/83 finder anvendelse, direktivets artikel 88, stk. 1, litra a), anvendelse, således at reklame for receptpligtige lægemidler er forbudt.
73.
For det andet vedrører den omhandlede reklame udelukkende købet af et receptpligtigt lægemiddel. Det er i forbindelse med dette køb, at der udløses både øjeblikkelige og fremtidige rabatter. Følgelig vil begge former for rabatter være udelukket i henhold til artikel 88, stk. 1, litra a), i direktiv 2001/83.
74.
For det tredje skal det påpeges, at den forelæggende ret selv er i tvivl om, hvorvidt direktivets artikel 88, stk. 1, litra a), i direktiv 2001/83 finder anvendelse i det i hovedsagen foreliggende tilfælde (
50
). Efter min opfattelse er en sådan tvivl ikke på sin plads, hvis det lægges til grund, at direktivet finder anvendelse. Som der er redegjort detaljeret for i analysen af det første spørgsmål, er den snarere udtryk for, at sager som de i hovedsagen omhandlede ikke er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2001/83.
75.
Jeg foreslår derfor, at det andet og det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 88, stk. 1, litra a), i direktiv 2001/83 skal fortolkes således, at den er til hinder for et apoteks brug af rabatkampagner, hvor kunder ved køb af receptpligtige lægemidler tilbydes en fordel enten i form af en øjeblikkelig kontantrabat, en værdikupon på et vist pengebeløb eller en procentuel rabat på efterfølgende køb af andre produkter (receptfrie lægemidler eller ikke-medicinske sundheds- eller skønhedsplejeprodukter).
V. Forslag til afgørelse
76.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer det præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland), som følger:
»Artikel 86, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler
skal fortolkes således, at
et apoteks rabatkampagner, hvor kunder ved køb af receptpligtige lægemidler tilbydes en fordel enten i form af en øjeblikkelig kontantrabat, en værdikupon på et vist pengebeløb eller en procentuel rabat på efterfølgende køb af andre produkter (receptfrie lægemidler eller ikke-medicinske sundheds- eller skønhedsplejeprodukter), ikke udgør »reklame for lægemidler« som omhandlet i denne bestemmelse.«
(
1
) – Originalsprog: engelsk.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 6.11.2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler (EFT 2001, L 311, s. 67), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/27/EF af 31.3.2004 (EUT 2004, L 136, s. 34) (herefter »direktiv 2001/83«).
(
3
) – Dom af 19.10.2016 (C-148/15, herefter dommen i sagen Deutsche Parkinson Vereinigung, EU:C:2016:776).
(
4
) – Jf. navnlig punkt 4, 6, 7, 9, 10, 17 og 64 i anmodningen om præjudiciel afgørelse.
(
5
) – Dom af 15.7.2021 (C-190/20, herefter DocMorris-dommen, EU:C:2021:609). Jf. navnlig punkt 53, 54, 62 og 64 i anmodningen om præjudiciel afgørelse.
(
6
) – Dom af 22.12.2022 (C-530/20, herefter EUROAPTIEKA-dommen, EU:C:2022:1014). Jf. navnlig punkt 54 og 59 i anmodningen om præjudiciel afgørelse.
(
7
) – § 78 i Arzneimittelgesetz (lægemiddelloven) i den affattelse, der var gældende på daværende tidspunkt.
(
8
) – Dvs. beskyttelse af menneskers liv og sundhed.
(
9
) – Jf. dommen i sagen Deutsche Parkinson Vereinigung (præmis 46 og domskonklusionen).
(
10
) – Jf. dommen i sagen Deutsche Parkinson Vereinigung, præmis 37.
(
11
) – Jf. dommen i sagen Deutsche Parkinson Vereinigung, præmis 38.
(
12
) – Jf. dommen i sagen Deutsche Parkinson Vereinigung, præmis 40.
(
13
) – Jf. dommen i sagen Deutsche Parkinson Vereinigung, præmis 43.
(
14
) – Dom af 1.10.2020 (C-649/18, EU:C:2020:764, præmis 50 og 59). Jf. også EUROAPTIEKA-dommen, præmis 49.
(
15
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 8.6.2000 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked (»direktivet om elektronisk handel«) (EFT 2000, L 178, s. 1).
(
16
) – Præmis 21 ff. Jf. endvidere EUROAPTIEKA-dommen, præmis 50.
(
17
) – Dom af 1.10.2020 (C-649/18, EU:C:2020:764).
(
18
) – Jf. dom af 8.11.2007, Gintec (C-374/05, EU:C:2007:654, præmis 39). De tilfælde, hvor medlemsstaterne kan vedtage sådanne bestemmelser, findes navnlig i artikel 88, stk. 3, artikel 89, stk. 1, litra b), artikel 89, stk. 2, artikel 91 og artikel 96, stk. 2, i direktiv 2001/83. For så vidt angår forskellen mellem reklame og markedsføring, jf. K. Grzybczyk i L. Ogiegło (red.), Prawo farmaceutyczne – Komentarz, 2. udgave, Warszawa, 2015, artikel 52.
(
19
) – Denne definition følger direkte af ordlyden af artikel 86, stk. 1, i direktiv 2001/83 og ikke, som Domstolen synes at antyde i EUROAPTIEKA-dommen (præmis 47), »af en fortolkning af artikel 86, stk. 1, i direktiv 2001/83 baseret på denne bestemmelses ordlyd, systematik og formål«. Jf. om begrebet reklame endvidere K. Czyżewska, J. Dziurowicz, K. Łoś, N. Łukawska og K. Piekarczyk, i K. Czyżewska, J. Dziurowicz, K. Łoś, N. Łukawska og K. Piekarczyk (red.), Reklama produktów leczniczych. Komentarz do art. 52-64 ustawy – Prawo farmaceutyczne, Warszawa, 2020, artikel 52.
(
20
) – Jf. dom af 5.5.2011, MSD Sharp & Dohme (C-316/09, EU:C:2011:275, præmis 29), og mit forslag til afgørelse EUROAPTIEKA (C-530/20, EU:C:2021:993, punkt 45). Jf. endvidere R. Streinz og B. Klaus, »C.V. Arzneimittelrecht«, punkt 130, i M.A. Dauses og M. Ludwigs, Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts, bind I, EL 53 (2021), C.H. Beck, München, 2024.
(
21
) – Jf. om fremstilleres og importørernes generelle forpligtelser afsnit IV i direktiv 2001/83.
(
22
) – Artikel 1, stk. 17, i direktiv 2001/83 definerer »engrosforhandling af lægemidler« som enhver form for virksomhed, som består i at aftage, opbevare, levere eller udføre lægemidler med undtagelse af udlevering af lægemidler til forbrugerne. Denne virksomhed udøves sammen med fabrikanter eller deres depositarer, importører, andre grossister eller med apotekere og personer med tilladelse eller bemyndigelse til at udlevere lægemidler til forbrugerne i den pågældende medlemsstat.
(
23
) – Ifølge denne bestemmelse skal enhver offentlig reklame for et lægemiddel med forbehold af artikel 88 i det mindste indeholde: lægemidlets navn samt fællesnavnet, hvis lægemidlet kun indeholder ét stof, de oplysninger, der er nødvendige for korrekt brug af lægemidlet og en udtrykkelig og letlæselig opfordring til omhyggeligt at læse den vejledning, der alt efter omstændighederne er anført på indlægssedlen eller på den ydre emballage.
(
24
) – Jf. dom af 2.4.2009, Damgaard (C-421/07, EU:C:2009:222, præmis 20 ff.). Jf. endvidere mit (supplerende) forslag til afgørelse EUROAPTIEKA (C-530/20, EU:C:2022:450, punkt 30).
(
25
) – Jf. dom af 5.5.2011, MSD Sharp & Dohme (C-316/09, EU:C:2011:275, præmis 31).
(
26
) – Jf. dom af 2.4.2009, Damgaard (C-421/07, EU:C:2009:222, præmis 22).
(
27
) – Jf. EUROAPTIEKA-dommen, præmis 55.
(
28
) – Jf. i denne retning DocMorris-dommen, præmis 21.
(
29
) – Jeg har desuden andetsteds gjort gældende, at begreberne »samordning«, indbyrdes tilnærmelse og harmonisering anvendes uden forskel i hele TEUF. Jf. mit forslag til afgørelse Trijber og Harmsen (C-340/14 og C-341/14, EU:C:2015:505, punkt 52) og X og Visser (C-360/15 og C-31/16, EU:C:2017:397, punkt 108). Jf. herom endvidere Z. Ignatowicz i W.L. Olszewski (red.), Prawo farmaceutyczne – Komentarz, Warszawa, 2016, artikel 52.
(
30
) – I dette forslag til afgørelse forstår jeg Den Europæiske Unions politiske institutioner som omfattende Europa-Parlamentet, Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen.
(
31
) – Jf. anden betragtning til direktiv 2001/83.
(
32
) – Jf. tredje betragtning til direktiv 2001/83.
(
33
) – Undtagen stoffer og sammensætninger af stoffer, der tjener som levnedsmidler, foderstoffer eller kosmetiske artikler.
(
34
) – Jf. fjerde betragtning til direktiv 2001/83.
(
35
) – Jf. femte betragtning til direktiv 2001/83. Jf. endvidere dom af 8.11.2007, Gintec (C-374/05, EU:C:2007:654, præmis 19).
(
36
) – Jf. artikel 114, stk. 1, TEUF.
(
37
) – Efter høring af Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg.
(
38
) – Jf. dom af 5.10.2000, Tyskland mod Parlamentet og Rådet (C-376/98, EU:C:2000:544, præmis 83 ff.), af 12.12.2006, Tyskland mod Parlamentet og Rådet (C-380/03, EU:C:2006:772, præmis 24), af 8.6.2010, Vodafone m.fl. (C-58/08, EU:C:2010:321, præmis 32), og af 3.9.2015, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Kommissionen (C-398/13 P, EU:C:2015:535, præmis 26).
(
39
) – I henhold til denne bestemmelse skal Kommissionens forslag inden for sundhed, sikkerhed, miljøbeskyttelse og forbrugerbeskyttelse bygge på et højt beskyttelsesniveau under hensyntagen til navnlig enhver ny udvikling baseret på videnskabelige kendsgerninger. Inden for deres respektive kompetenceområder bestræber Europa-Parlamentet og Rådet sig også på at nå dette mål.
(
40
) – Jf. EUROAPTIEKA-dommen, præmis 39.
(
41
) – Dette afsnit har overskriften »Reklame«.
(
42
) – Dette afsnit har overskriften »Information og reklame«.
(
43
) – 43. betragtning har følgende ordlyd: »Samtlige medlemsstater har desuden vedtaget specifikke foranstaltninger vedrørende reklame for lægemidler. Disse foranstaltninger er forskellige fra medlemsstat til medlemsstat. Forskellene har indvirkning på det indre markeds funktion, da en reklame, som udsendes i én medlemsstat, kan frembringe virkninger i de øvrige medlemsstater.«
(
44
) – Jf. i denne retning mit (supplerende) forslag til afgørelse EUROAPTIEKA (C-530/20, EU:C:2022:450, punkt 40).
(
45
) – Jf. mit forslag til afgørelse EUROAPTIEKA (C-530/20, EU:C:2021:993, punkt 71) og mit (supplerende) forslag til afgørelse EUROAPTIEKA (C-530/20, EU:C:2022:450, punkt 29).
(
46
) – Artikel 1, nr. 16), i direktiv 2001/83 definerer »misbrug af lægemidler« som vedvarende eller sporadisk, tilsigtet overdrevent brug af lægemidler, som ledsages af skadelige fysiske eller psykologiske virkninger.
(
47
) – Den omstændighed, at disse konstateringer vedrører et tilfælde af reklame for et bestemt lægemiddel, der heller ikke var rettet mod offentligheden, foranlediger mig til at tro, at de så meget desto mere finder anvendelse i den foreliggende sag.
(
48
) – Jf. dom af 5.5.2011, MSD Sharp & Dohme (C-316/09, EU:C:2011:275, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
(
49
) – Medmindre den nationale ret ved vurderingen af de faktiske omstændigheder fastslår, at den pågældende handelspraksis hovedsageligt udføres online, idet den fysiske reklame kun udgør et sekundært element. I en sådan situation skal den forelæggende ret tage behørigt hensyn til dom af 1.10.2020, A (Reklame og onlinesalg af lægemidler) (C-649/18, EU:C:2020:764), og undersøge den eventuelle anvendelse af direktiv 2000/31.
(
50
) – Jf. punkt 66 ff. i anmodningen om præjudiciel afgørelse.