61991CJ0326_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indgivet til Domstolens Justitskontor den 16. december 1991 har Henri de Compte (herefter benaevnt "appellanten") ivaerksat appel af dom af 17. oktober 1991 (sag T-26/89, de Compte mod Parlamentet, Sml. II, s. 781), hvorved Retten ikke gav ham medhold i den af ham anlagte sag om annullation af den afgoerelse af 18. januar 1988, som Parlamentets formand i sin egenskab af ansaettelsesmyndighed (herefter benaevnt "ansaettelsesmyndigheden") havde truffet om at degradere ham fra loenklasse A3, loentrin 8, til loenklasse A7, loentrin 6.
2 Det fremgaar af den appellerede dom, at Retten gav ansaettelsesmyndigheden medhold i foelgende klagepunkter, som foreholdtes sagsoegeren, der var Parlamentets regnskabsfoerer indtil 30. april 1982:
a) Klagepunktet om, at sagsoegeren var ansvarlig for oprettelsen, der blev foretaget af Offermann, forskudsbestyrer, tjenestemand i Kasse- og Bogholderiafdelingen, og Cesaratto, tjenestemand i samme afdeling, af en rentebaerende konto i Midland Bank, London, den 21. juli 1980, og indsaettelse paa kontoen af 400 000 UKL til en rente af 16% p.a., uden forudgaaende tilladelse, uden nogen postering herom i regnskabet over disse transaktioner og uden indfoerelse i Parlamentets boeger af de oppebaarne renter i 1980 og 1981.
b) Indloesning uden praecis og gyldig begrundelse af to checks den 4. september 1981 og den 11. november 1981, trukket paa Midland Bank og lydende paa henholdsvis 17 189,15 UKL og 35 176,98 UKL, beloeb som var blevet kontant indbetalt af banken Sogenal, Luxembourg, i form af foelgende beloeb 2 700 000 BFR, 30 000 DM og 100 000 FF; undladelse af at bogfoere disse transaktioner i Parlamentets boeger i regnskabsaaret 1981; bogfoering med seks maaneders forsinkelse (28.2.1982) i regnskabet med et samlet beloeb paa 4 136 125 BFR, skoent udbetalingen var sket i forskellige valutaer.
c) Tilsidesaettelse af regnskabsfoererens forpligtelse til kun at afholde udgifter paa grundlag af bilag og til at soerge for bevarelse af Parlamentets vaerdier (manglende dokumentation for et beloeb paa 4 100 000 BFR i Parlamentets kasse).
3 De anbringender, appellanten har fremfoert til stoette for sin appel, behandles nedenfor i forbindelse med de punkter i den appellerede dom, som appellanten har anfaegtet, og som de vedroerer.
Foraeldelsesfristens udloeb
4 Retten bemaerker i den appellerede dom (praemis 68), at vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten") ikke fastsaetter nogen foraeldelsesfrist for indledningen af en disciplinaersag. Den tilfoejer, at det ikke kan antages, at udloebet af toaarsfristen i artikel 72 i finansforordningen af 21. december 1977 vedroerende De Europaeiske Faellesskabers almindelige budget (EFT L 356, s. 1, herefter benaevnt "finansforordningen"), for saa vidt angaar meddelelse af decharge til regnskabsfoerere, kan medfoere foraeldelse af enhver disciplinaer forfoelgning af disse.
5 Retten understreger herved (praemis 69) princippet om disciplinaersagers uafhaengighed i forhold til andre administrative procedurer. Den fastslaar, at formaalet med disciplinaersanktioner er at bevare den interne orden i den offentlige tjeneste, mens formaalet med meddelelse af decharge er at indfoere en kontrol med regnskabernes rigtighed og lovlighed, og mere generelt, med deres aflaeggelse og revision, for at den usikkerhed, som bestaar vedroerende det ansvar, der paahviler den paagaeldende regnskabsfoerer for et regnskabsaar, kan fjernes. Retten fastslaar endelig, at den af sagsoegeren paastaaede stiltiende decharge efter udloebet af toaarsfristen ikke er til hinder for at indlede en disciplinaersag mod ham.
6 Retten bemaerker endelig (praemis 70), at sagsoegerens anbringende under alle omstaendigheder maa forkastes, idet disciplinaersagen mod ham maa anses for senest at vaere indledt den 13. april 1983, altsaa inden "meddelelse" af den stiltiende decharge.
7 Appellanten goer gaeldende, at den opfattelse, som Retten har fremfoert i den appellerede doms praemis 68 ikke er korrekt, idet Retten alene har baseret sig paa vedtaegtens bestemmelser og hverken har taget hensyn til eller gennemgaaet raekkevidden af eventuelle andre bestemmelser, f.eks. de paa sagsomraadet relevante bestemmelser. Appellanten anfoerer endvidere med hensyn til den appellerede doms praemis 69, at meddelelse af decharge i hvert fald har én virkning, nemlig at regnskabsfoereren herved definitivt fritages for ansvaret for regnskabernes formelle rigtighed.
8 Appellanten goer ved dette anbringende hovedsagelig gaeldende, at fristen i finansforordningens artikel 72 for meddelelse af decharge ogsaa maa finde analog anvendelse paa foraeldelsesfristen for indledning af en disciplinaersag.
9 Dette anbringende maa forkastes. En afgoerende betingelse for at anvende en bestemmelse analogt er nemlig, at formaalet med den paagaeldende bestemmelse og det paagaeldende forhold er det samme. Det fremgaar imidlertid klart af den appellerede dom, at formaalet med den disciplinaere forfoelgning ikke er det samme som formaalet med meddelelse af decharge.
10 Appellanten goer gaeldende, at formaalet med de to procedurer er det samme, eftersom disciplinaersagen udelukkende er baseret paa formelle og ikke materielle klagepunkter.
11 Denne opfattelse kan ikke tiltraedes. Det kan ikke antages, at der bestaar to forskellige ordninger for indledning af en disciplinaersag over for en regnskabsfoerer, hvis anvendelse afhaenger af klagepunkternes karakter: En ordning, der udelukkende gaelder for formelle klagepunkter, og hvor indledning af en disciplinaersag afhaenger af fristen for meddelelse af decharge, og en anden, der gaelder for materielle klagepunkter, og som ikke er underlagt nogen frist.
12 Endvidere bemaerkes, at rent formelle klagepunkter ikke har samme betydning i en procedure om meddelelse af decharge som i en disciplinaersag, idet de to procedurer tjener to forskellige formaal. Paa grund af denne forskel er kompetencen inden for institutionen heller ikke den samme. Mens institutionen efter artikel 72 med hensyn til meddelelse af decharge selv er kompetent, paahviler indledningen af en disciplinaersag den i henhold til vedtaegtens artikel 2 udpegede kompetente myndighed.
13 Det fremgaar heraf, at appellantens anbringende maa forkastes.
14 Da den i den appellerede dom anlagte fortolkning derfor er korrekt, findes det unoedvendigt at behandle spoergsmaalet om, hvorvidt appellantens anbringende vedroerende den af Retten subsidiaere fremfoerte opfattelse i den appellerede doms praemis 70 (ovenfor praemis 6) vedroerende indledningsdatoen for disciplinaersagen kan admitteres eller er begrundet.
Meddelelse af decharge for regnskabsaaret 1981
15 Retten fastslaar i den appellerede doms praemis 79, at selv om det antages, at sagsoegeren har faaet meddelt decharge for regnskabsaaret 1981, som han haevder, kan dette ikke vaere til hinder for, at der indledes en disciplinaersag mod ham, eftersom den disciplinaere forfoelgning er uafhaengig af proceduren vedroerende decharge.
16 Retten bemaerker endvidere, at for saa vidt angaar regnskabsaaret 1981 har sagsoegeren under alle omstaendigheder aldrig faaet meddelt decharge for de ulovligheder, som sagsoegeren foreholdes i disciplinaersagen (den appellerede doms praemis 80 og 81).
17 Appellanten goer gaeldende, at den af Retten i den appellerede doms praemis 79 fremfoerte opfattelse ikke er retligt begrundet, idet meddelelse af decharge i hvert fald har én virkning, nemlig den, at den indebaerer en definitiv meddelelse af decharge til regnskabsfoereren for saa vidt angaar regnskabernes formelle rigtighed, hvilket der alene er tale om i denne sag.
18 Dette anbringende maa forkastes. Den disciplinaere forfoelgning er uafhaengig af proceduren om meddelelse af decharge. Som Retten med foeje fastslog, kan meddelelse af decharge, selv om den antages at foreligge, ikke vaere til hinder for indledning af en disciplinaersag. Dette aendres heller ikke af, at meddelelse af decharge, naar den er foretaget, kan tages i betragtning blandt andre forhold ved vurderingen af, om en regnskabsfoerer skal ifalde ansvar under en disciplinaersag.
19 Paa grundlag af det anfoerte, hvoraf det klart fremgaar, at begrundelsen i den appellerede dom er korrekt, findes det unoedvendigt at behandle appellantens anbringender om, at meddelelse af decharge ikke kan vaere delvis paa grund af selve dens karakter, hvorfor Retten burde have lagt til grund, at der var meddelt ham fuldstaendig decharge for regnskabsaaret 1981, og anbringenderne vedroerende Rettens opfattelse, hvorefter regnskabsaaret 1981 ikke kan anses for at vaere det relevante regnskabsaar med henblik paa de bestridte spoergsmaal.
Overtraedelse af princippet om en rimelig frist
20 Det fremgaar af den appellerede dom, at ansaettelsesmyndigheden den 30. september 1982 foerste gang besluttede at indbringe de forhold, der foreholdtes sagsoegeren, for disciplinaerraadet. Som foelge af sagsoegerens bemaerkninger hertil meddelte ansaettelsesmyndigheden ham den 14. januar 1983, at den havde besluttet at annullere proceduren. Den 13. april 1983 blev sagen atter forelagt disciplinaerraadet, som moedtes flere gange i tidsrummet fra den 2. juni 1983 til den 10. februar 1984, hvor det afgav sin begrundede udtalelse. Den 24. maj 1984 besluttede ansaettelsesmyndigheden at paalaegge sagsoegeren sanktionen degradation. Sagsoegeren anlagde sag ved Domstolen med paastand om annullation af denne afgoerelse. Ved dom af 20. juni 1985 (sag 141/84, Sml. s. 1951) fastslog Domstolen, at den procedure, som disciplinaerraadet havde fulgt, var behaeftet med en vaesentlig formmangel (vidnefoersel uden tilstedevaerelse af den indberettede tjenestemand eller hans bisidder) og annullerede foelgelig ansaettelsesmyndighedens afgoerelse. Efter at ansaettelsesmyndigheden havde anmodet Revisionsretten om at afgive en udtalelse og efter at have afventet udfaldet af Parlamentets meddelelse af decharge for regnskabsaaret 1982, meddelte den den 9. december 1986 sagsoegeren, at den ville genoptage disciplinaersagen. Ved skrivelse af 24. juni 1987 indbragte den sagen for disciplinaerraadet. Efter disciplinaersagens afslutning blev sagsoegeren paalagt den sanktion, som var genstand for den appellerede dom.
21 Retten henviste i denne dom foerst til princippet om, at enhver handling i en disciplinaersag skal ske efter et rimeligt tidsrum i forhold til den forudgaaende handling og fastslog, at spoergsmaalet om en eventuel tilsidesaettelse af denne frist kun kan bedoemmes ud fra den konkrete sags omstaendigheder (praemis 88), og fastslog herefter i praemis 89, at disciplinaersagen principielt er blevet forskriftsmaessigt gennemfoert. Retten anfoerer dog, at naar man fratraekker det tidsrum, hvorunder sagsoegeren varetog sit forsvar for Domstolen (fra den 24.5.1984 til den 20.6.1985), foreligger der to perioder, hvor spoergsmaalet om, hvorvidt princippet om en rimelig frist er blevet overholdt, nemlig foerst de otte maaneder, under hvilken sagen verserede for disciplinaerraadet (fra den 2.6.1983 til den 10.2.1984), og dernaest tidsrummet efter den 20. juni 1985.
22 Appellanten goer hovedsaglig gaeldende, at disciplinaersagen ikke er blevet forskriftsmaessigt gennemfoert, og at Retten fejlagtigt har fratrukket det tidsrum, hvorunder sagsoegeren varetog sit forsvar for Domstolen (fra den 24.5.1984 til den 20.6.1985), idet hans sagsanlaeg, hvori han fik medhold, var foranlediget af handlinger, som maa tilregnes sagsoegte. Appellanten goer endvidere gaeldende, at formuleringen "varetog sit forsvar" kraenker hans ret til forsvar, idet denne ret ophaeves paa grund af den foretagne fratraekning.
23 Dette anbringende maa forkastes. Appellantens paastande kan ikke paavirke det forhold, at i tidsrummet fra den 24. maj 1984 til den 20. juni 1985 kunne disciplinaersagen ikke paa nogen maade forfoelges, eftersom den var blevet afsluttet ved afgoerelsen den 24. maj 1984 og foerst genoptaget efter Domstolens dom af 20. juni 1985 foranlediget heraf.
24 Det fremgaar af den appellerede doms praemis 90, at de otte maaneders varighed af disciplinaerraadets arbejde (fra den 2.6.1983 til den 10.2.1984) dels beroede paa, at sagsoegeren af laegelige grunde med enkelte afbrydelser havde vaeret fravaerende i fire maaneder, og dels paa, at disciplinaerraadet havde anordnet en kontradiktorisk undersoegelse.
25 Appellanten goer gaeldende, at Retten fejlagtigt fastsatte indledningen af dette tidsrum til den 2. juni 1983 i stedet for den 30. september 1982, hvor sagen foerste gang blev indbragt for disciplinaerraadet, men annulleret den 14. januar 1983 af ansaettelsesmyndigheden selv.
26 Det bemaerkes hertil, at skrivelsen af 30. september 1982 senere blev annulleret af ansaettelsesmyndigheden selv paa grund af formmangel, hvorfor dette tidspunkt ikke kan fastsaettes som begyndelsestidspunktet for vurderingen af, om princippet om rimelig frist er blevet overholdt.
27 Vedroerende de atten maaneder (fra den 20.6.1985 til den 9.12.1986), som forloeb mellem Domstolens annullationsdom og skrivelsen fra Parlamentets formand, hvorved denne anmodede sagsoegeren om at fremsaette sine bemaerkninger i henhold til vedtaegtens artikel 87, stk. 2, kommer Retten med henblik paa sin bedoemmelse af Parlamentets anbringende, hvorefter ansaettelsesmyndigheden havde maattet afvente udfaldet af proceduren vedroerende decharge for regnskabsaaret 1982 (afsluttet den 11.7.1986) inden genoptagelsen af disciplinaersagen ind paa visse af de saerlige forhold, som ledsagede tvistens udspring (praemis 92) og fastslaar foelgende:
"93 Paa grund af disse faktiske og retlige omstaendigheder maa det erkendes, at sagens komplicerede karakter, dens betydning for Parlamentets ry, ansaettelsesmyndighedens saerlige stilling i institutionen, bemaerkningerne i Domstolens kendelse af 3. juli 1984 vedroerende konklusionerne fra Budgetkontroludvalget, samt den tvivl, der herskede om, hvilke tjenestemaend og ansatte, der var ansvarlige for de paagaeldende forhold, er saerlige omstaendigheder, som i denne sag begrunder ansaettelsesmyndighedens afgoerelse om at afvente udfaldet af den parlamentariske procedure vedroerende meddelelse af decharge for regnskabsaaret 1982 inden paabegyndelsen af disciplinaersagen mod sagsoegeren ..."
28 Appellanten goer gaeldende, at Retten fejlagtigt ikke ved sin gennemgang har taget hensyn til tidsrummet fra den 9. december 1986 (datoen paa ansaettelsesmyndighedens skrivelse, hvorved det meddeltes sagsoegeren, at den ville genoptage disciplinaersagen), til den 24. juni 1987 (datoen for den nye indbringelse for disciplinaerraadet) eller til den 9. juli 1987 (datoen for disciplinaerraadets paabegyndelse af dets arbejde). Appellanten haevder endvidere, at Retten modsiger sig selv ved at fastsaette afslutningen af det andet tidsrum til den 9. december 1986. Appellanten anfoerer herved, at Retten, naar den fastsaetter begyndelsesdagen for det foerste tidsrum (fra den 2.6.1983 til den 10.2.1984), baserer sig paa datoen for disciplinaerraadets foerste moede og ikke datoen for skrivelsen fra Parlamentets formand (14.1.1983), mens den, naar den fastsaetter afslutningsdagen for den anden periode (fra den 20.6.1985 til den 9.12.1986), baserer sig paa datoen for skrivelsen fra Parlamentets formand (9.12.1986), men ikke paa datoen for indbringelsen for disciplinaerraadet (24.6.1987), og langt mindre datoen for disciplinaerraadets foerste moede (9.7.1987).
29 Appellanten bestrider med disse paastande den vurdering, Retten har anlagt af de faktiske omstaendigheder. Paastandene kan derfor ikke fremmes til realitetsbehandling.
30 Appellanten haevder endvidere generelt, at Retten ikke har taget stilling til hans argumentation, hvorefter Parlamentet havde erkendt at have overskredet en rimelig frist, for saa vidt som disciplinaerraadet og foelgelig ansaettelsesmyndigheden, som fulgte dens begrundede udtalelse, havde indroemmet, at a) varigheden af disciplinaersagen havde paavirket sagsoegerens moral og helbred, og at b) sagens alt for lange varighed udgjorde en formildende omstaendighed for sagsoegeren.
31 Det bemaerkes hertil, at Retten ved sin vurdering af, om der var overholdt en rimelig frist kun skulle tage hensyn til det tidsrum, der forloeb mellem en handling i forbindelse med disciplinaersagen og en efterfoelgende handling. Denne vurdering er uafhaengig af disciplinaersagens samlede varighed, som disciplinaerraadet og ansaettelsesmyndigheden tog hensyn til ved udmaalingen af sanktionen. Sagsoegerens argumentation vedroerte altsaa ikke vurderingen af en rimelig frist. Retten var derfor ikke forpligtet til at tage stilling til den. Dette anbringende maa derfor ogsaa forkastes.
Anbringendet om, at disciplinaersagen var behaeftet med en formmangel derved, at protokollen af 26. november 1987 blev godkendt efter afgivelsen af den begrundede udtalelse
32 I den appellerede dom (praemis 113) fastslaas det, at disciplinaerraadet moedtes om morgen den 26. november 1987, at det under moedet blev besluttet at moedes for lukkede doere samme dags eftermiddag samt fredag den 27. november 1987 hele dagen, og at protokollen over moedet den 26. november blev godkendt mandag den 30. november.
33 Paa dette grundlag maa det fastslaas, at appellantens anbringende om, at den begrundede udtalelse, vedtaget den 27. november 1987, er behaeftet med en formmangel, fordi protokollen er blevet godkendt efter udfaerdigelsen af den begrundede udtalelse, ikke er holdbart. Det anfoeres i den appellerede dom, at den begrundede udtalelses lovlighed ikke kan anfaegtes alene derved, at protokollen over moedet den 26. november 1987 blev godkendt senere, idet artikel 9, stk. 1, i vedtaegtens bilag IX ikke indeholder noget som helst krav om, at protokollerne, for at have gyldighed, skal underskrives umiddelbart efter disciplinaerraadets moede (dommens praemis 114).
34 Appellanten haevder, at Rettens begrundelse lider af en begrundelsesmangel, idet det paagaeldende klagepunkt ikke bestod i, at protokollen ikke blev underskrevet umiddelbart efter disciplinaerraadets moede, men i, at den blev underskrevet efter disciplinaerraadet havde afsluttet sit arbejde, idet dette maa anses for afsluttet efter udfaerdigelsen af den begrundede udtalelse.
35 Appellantens anbringende maa forkastes. Det fremgaar nemlig intetsteds i artikel 9, stk. 1, i vedtaegtens bilag IX, at naevnte protokol ikke gyldigt kunne underskrives efter afgivelsen af den begrundede udtalelse.
Anbringendet om tilsidesaettelse af kontradiktionsprincippet
a) Manglende forelaeggelse af visse dokumenter
36 I den appellerede dom (praemis 120 og 122) bemaerker Retten, at i henhold til artikel 2 i vedtaegtens bilag IX har den indberettede tjenestemand ret til at blive gjort bekendt med de akter, der vedroerer ham, samt til at tage genpart af alle sagens akter. Retten fastslaar herefter foelgende:
a) Sagsoegeren og dennes bisidder har haft fuld adgang til sagens akter og til at anmode om tilstillelse af dokumenter, efterhaanden som disciplinaerraadets undersoegelse skred frem; sagsoegeren bestrider tilsyneladende ikke, at dette princip er blevet overholdt (praemis 123 og 124).
b) Sagsoegeren haevder dog, at ansaettelsesmyndigheden ikke har kunnet tilstille ham visse dokumenter, men angiver ikke, hvilke dokumenter der er tale om, bortset fra, at de tilsyneladende vedroerer regnskabsfoerelsen (praemis 124).
c) Retten finder under disse omstaendigheder, at sagsoegeren ikke har godtgjort sin paastand om, at administrationen uden begrundelse har afslaaet at tilstille ham visse dokumenter (praemis 124).
d) Sagsoegeren har i sin replik tilfoejet, at problemet vedroerende identifikation af visse dokumenter ikke ville have vaeret opstaaet, hvis man ikke havde afslaaet at give ham adgang til regnskaberne. Retten bemaerker hertil, at i det omfang dette argument maa anses for et nyt anbringende, maa det afvises; i det omfang dokumentet maa anses for en uddybning af et i staevningen direkte eller forudsaetningsvis tidligere fremsat anbringende, fastslaar Retten, at det fremgaar af sagens akter, at administrationen allerede fra begyndelsen gav sagsoegeren adgang til dens arkiver (praemis 125).
37 Appellanten bestrider ikke, at han har haft adgang til alle sagens akter og til at anmode om tilstillelse af bestemte dokumenter. Han klager heller ikke over ikke at have haft fri adgang til regnskabsfoerelsen, hvilket var noedvendigt for at identificere dokumenter, han oenskede tilstillet: eftersom det paastaaede tab ikke vedroerte en praecis udgift, men et samlet beloeb, kunne forpligtelsen til at goere sagsoegeren bekendt med sagens akter ikke forstaas i gaengs betydning, men medfoerte noedvendigvis fri adgang til regnskaberne. Retten burde derfor, til stoette for ikke at give ham medhold i dette klagepunkt, have begrundet, hvorfor det ikke var noedvendigt for sagsoegeren at have fri adgang til regnskabet, eller hvorfor Retten var af den opfattelse, at sagsoegeren havde haft denne mulighed.
38 Det bemaerkes hertil, at den appellerede doms praemis 125 indeholder en dobbelt begrundelse. Appellanten bestrider ikke den givne begrundelse, hvorefter hans argument maa afvises, fordi det maa anses for et nyt anbringende. Saafremt appellantens argument kan realitetsbehandles, er den af Retten anden fremfoerte begrundelse, at administrationen allerede fra begyndelsen gav sagsoegeren adgang til dens arkiver. Anbringendet vedroerende dette faktiske forhold maa derfor afvises.
b) Posteringen om tilbagefoersel den 25. august 1982 af 4 136 125 BFR
39 Det fremgaar af den appellerede dom, at sagsoegeren alene havde modtaget en kopi af et dokument vedroerende posteringen om tilbagefoersel den 25. august 1982 af 4 136 125 BFR, som ikke var underskrevet. Sagsoegeren fik foerst nogle dage foer disciplinaersagens afslutning tilstillet det originale underskrevne dokument. Retten bemaerker i den appellerede dom herom foelgende:
"143 Retten fastslaar paa grund af parternes forklaringer, at sagsoegeren ikke har godtgjort, hvorledes fremsendelsen af originaldokumentet om den tilbagefoerte postering den 25. august 1982 umiddelbart inden disciplinaersagens afslutning har kunnet paavirke sagsoegerens kontradiktionsret i en saadan grad, at der kan saettes spoergsmaalstegn ved sagens lovlige forloeb. Det bemaerkes endvidere, at dokumentet blev stillet til sagsoegerens raadighed den 19. november 1987, og at denne herefter havde mulighed for at indgive eventuelle bemaerkninger i sit endelige svarskrift, som han indgav til disciplinaerraadet den 24. november 1987. Under disse omstaendigheder finder Retten ikke, at der foreligger nogen som helst tilsidesaettelse af sagsoegerens kontradiktionsret, som skulle bero paa en for sen tilstillelse af originalen af det paagaeldende dokument."
40 Foruden sin paastand om, at Retten fastslog, at hans kontradiktionsret var tilsidesat, hvilket modsiges af dommens indhold, goer appellanten gaeldende, at den frist paa fem dage, han blev indroemmet, i en saa kompliceret sag ikke var tilstraekkelig til en detaljeret gennemgang af originaldokumentet om tilbagefoerselen.
41 Appellanten bestrider med dette anbringende Rettens faktiske vurdering af, om fristen paa fem dage under hensyn til sagens omstaendigheder var tilstraekkelig. Anbringendet maa derfor afvises.
Overtraedelse af vedtaegtens artikel 86 og finansforordningens artikel 70 og 72 samt tilsidesaettelse af retsprincippet, hvorefter enhver forvaltningsakt skal vaere ledsaget af lovlige, det vil sige relevante grunde, der ikke er indbyrdes modstridende og ikke er baseret paa faktiske og/eller retlige vildfarelser
42 Indledningsvis bemaerkes, at vedtaegtens artikel 86 knaesaetter princippet om, at der over for en tjenestemand, der forsaetligt eller uagtsomt undlader at opfylde de pligter, som paahviler ham i henhold til vedtaegten, kan anvendes disciplinaere sanktioner. I artiklen angives derefter de forskellige sanktioner, der kan anvendes, samt at en og samme forseelse kun kan medfoere anvendelse af én disciplinaer sanktion. Finansforordningens artikel 70 knaesaetter princippet og betingelserne for at anvende det disciplinaere og eventuelt oekonomiske ansvar over for enhver regnskabsfoerer, underordnet regnskabsfoerer eller forskudsbestyrer, der handler forsaetligt eller uagtsomt. Endelig fastsaetter, som angivet ovenfor under praemis 4, finansforordningens artikel 72 en frist paa to aar for institutionernes meddelelse af decharge til regnskabsfoererne.
a) Oprettelse af en rentebaerende konto i Midland Bank
43 Retten fastslaar i den appellerede dom (praemis 166), at sagsoegeren ikke har bestridt rigtigheden af de faktiske omstaendigheder vedroerende oprettelsen af den rentebaerende konto. Denne konto blev oprettet ved en skrivelse underskrevet af forskudsbestyreren, Offermann, og en tjenestemand i Kasse- og Bogholderiafdelingen, Cesaratto.
44 Retten fastslaar ogsaa (praemis 168), at det fremgaar af ansvarsfordelingen mellem regnskabsfoereren og forskudsbestyreren, som bl.a. er fastsat ved finansforordningens artikel 17, stk. 3, artikel 20, 49, 63 og 70 samt i artikel 46-54 i Kommissionens forordning nr. 75/375/Euratom, EKSF, EOEF af 30. juni 1975 om gennemfoerelsesbestemmelser til visse bestemmelser i finansforordningen af 25. april 1973 (EFT L 170, s. 1, herefter benaevnt "gennemfoerelsesbestemmelser"), at regnskabsfoereren "er ansvarlig, hvis han, skoent oplyst om eventuelle ulovligheder, ikke traeffer de noedvendige foranstaltninger, eller ikke foretager saavel ordinaer som ekstraordinaer kontrol af forskudsforvaltningens regnskab".
45 Retten fastslaar herefter, at sagsoegeren ikke bestrider at vaere blevet informeret af Offermann om oprettelsen af den omtvistede konto, hvorfor han maa anses for medansvarlig for alle ulovlighederne i forbindelse med kontoens oprettelse, nemlig for det forhold, at der ikke forelaa tilladelse fra Parlamentets budgetmyndigheder, for ikke at have oplyst de kompetente myndigheder om oprettelsen og for ikke at have opfoert de hermed forbundne transaktioner og renter i Parlamentets boeger (praemis 169).
46 Det angives i den anfaegtede dom, at den omstaendighed, at forskudsbestyreren ikke blev paalagt nogen disciplinaer sanktion efter den disciplinaersag, han var genstand for, ikke paa nogen maade kan paavirke lovligheden af den disciplinaere sanktion, som blev paalagt sagsoegeren, idet enhver disciplinaersag udgoer en selvstaendig sag. De udtalelser, som de respektive disciplinaerraad afgav i de to sager, divergerer ikke for saa vidt angaar beskrivelsen af de faktiske omstaendigheder, men alene for saa vidt angaar vurderingen af de fastslaaede forhold. Blandt andet fandt de disciplinaere instanser i disciplinaersagen mod Offermann, at ansvaret for hans adfaerd i hans egenskab af forskudsbestyrer paahvilede hans overordnede, dvs. sagsoegeren, mens disciplinaerraadet i sagen de Compte fastslog, at saavel sagsoegeren som Offermann var ansvarlige. Retten fastslaar, at selv om ansaettelsesmyndighedens afgoerelse vedroerende forskudsbestyreren var ulovlig, kan sagsoegeren ikke til egen fordel paaberaabe sig en ulovlighed, der er begaaet til fordel for andre (praemis 170).
47 Appellanten haevder, at Retten fejlagtigt i den appellerede doms praemis 170 fastslog, at princippet om disciplinaersagers uafhaengighed med hensyn til den foersteansvarlige og den medansvarlige gjorde det overfloedigt at foretage en sammenligning mellem, hvad der var anset for godtgjort i den ene sag (den anfaegtede transaktion var blevet holdt skjult), med hvad der var godtgjort i den anden sag, idet Retten herved undlod at kontrollere, hvilke af de divergerende vurderinger vedroerende det samme forhold var urigtige.
48 Det bemaerkes hertil, at Retten ikke paa grundlag af princippet om, at enhver disciplinaersag er selvstaendig, har draget de konsekvenser, som sagsoegeren har angivet. Retten har alene understreget, at de faktiske forhold, der var omhandlet i de to udtalelser, var identiske, og at alene de herom afgivne vurderinger vedroerende ansvaret divergerede. Appellantens anbringende maa derfor forkastes, idet det er baseret paa en urigtig antagelse.
49 Appellanten haevder endvidere, at det er absolut urigtigt, at den omstaendighed, at der ikke blev truffet nogen sanktion over for Offermann, alene beroede paa, at de disciplinaere instanser i sagen Offermann fandt, at ansvaret for dennes adfaerd alene paahvilede hans overordnede (sagsoegeren). Disciplinaerraadet i sagen Offermann anfoerte ogsaa yderligere grunde (transaktionen var aldrig blevet holdt skjult, enhver tvivl burde komme Offermann til gode, og under alle omstaendigheder havde Offermann hverken handlet forsaetligt eller uagtsomt), forhold, som Retten ikke tog hensyn til, og som af de samme grunde ogsaa maatte gaelde i sagsoegerens sag. Under alle omstaendigheder burde Retten have begrundet, hvorfor de ikke blev taget i betragtning i hans sag.
50 Da dette anbringende hovedsaglig er rettet mod Rettens vurdering dels af visse faktiske forhold i den begrundede udtalelse i sagen Offermann vedroerende forskudsbestyrerens ansvar og dels vedroerer betydningen af denne udtalelse for appellantens sag, maa anbringendet afvises.
51 Appellanten haevder ogsaa, at Retten med urette baserer sig paa princippet om, at man ikke til egen fordel kan paaberaabe sig en ulovlighed, der er begaaet til fordel for andre. Dette princip kunne kun finde anvendelse, saafremt Retten forinden havde angivet, paa hvilke punkter afgoerelsen truffet over for andre (Offermann) var ulovlig. Retten burde endvidere have angivet, hvorfor det, der gaelder for én person, ikke gaelder for en anden person, og hvorfor det, der gaelder for dem begge, kun gaelder for den ene og ikke for den anden.
52 For saa vidt appellanten ikke med dette anbringende anfaegter Rettens vurdering af de faktiske forhold, i hvilket tilfaelde anbringendet maa afvises, bemaerkes, at Rettens begrundelse bestaar i, at sagsoegerens ansvar maa behandles objektivt, altsaa uafhaengigt af, om afgoerelsen over for Offermann er ulovlig eller ej. Naar dette ansvar er fastslaaet, er det uden betydning at undersoege, om Offermann med foeje er blevet frifundet. Appellantens anbringende maa derfor forkastes.
53 Retten fastslaar, at striden mellem parterne om, hvorvidt sagsoegeren skulle have skjult oprettelsen af den nye konto for sine overordnede er ganske irrelevant, idet sagsoegerens ansvar hovedsaglig beror paa, at han ikke rettidigt som institutionens regnskabsfoerer har foretaget postering af de paagaeldende transaktioner (praemis 171). Retten tilfoejer, at det intetsteds i sagens akter fremgaar, at enten den anvisningsberettigede eller finansinspektoeren var bekendt med oprettelsen af den omtvistede bankkonto. Retten henholder sig herved til en skrivelse af 5. juni 1981 fra sagsoegeren til Paludan-Mueller, den davaerende direktoer for Finansafdelingen og anvisningsberettiget med hensyn til indtaegter, samt en skrivelse af 22. januar 1982 fra sagsoegeren til Etien, davaerende finansinspektoer (praemis 172).
54 For saa vidt angaar det spoergsmaal, der gennemgaas i den appellerede doms praemis 171, anfoerer appellanten, at Retten ikke af den angivne grund kunne erklaere spoergsmaalet ganske irrelevant, uden foerst at have taget stilling til sagsoegerens argumentation om, at han ikke kunne goeres ansvarlig for, at transaktionerne i forbindelse med den omstridte kontrol ikke blev registreret, hverken paa grundlag af finansforordningens artikel 63 (denne bestemmelse omhandler alene det generelle regnskab, mens den omstridte konto henhoerer under forskudsforvaltningen) eller artikel 50 og 51 i gennemfoerelsesbestemmelserne (idet disse bestemmelser alene omhandler forskudsbestyrerens egne forpligtelser).
55 Det bemaerkes hertil, at modsat det af appellanten anfoerte, har Retten allerede taget stilling til den argumentation i dommens praemis 167-169. Hvis appellanten med dette anbringende vil goere gaeldende, at Retten fejlagtigt har anset ham for medansvarlig, maa anbringendet forkastes som ubegrundet, idet Retten med foeje fastslog, at efter finansforordningens artikel 17, stk. 3, artikel 20, 49, 63 og 70 samt artikel 46-54 i gennemfoerelsesbestemmelserne er regnskabsfoereren medansvarlig for de ulovligheder, der begaas af forskudsbestyreren, hvis han, skoent oplyst herom, ikke traeffer de noedvendige foranstaltninger eller ikke foretager saavel ordinaer som ekstraordinaer kontrol af forskudsforvaltningens regnskab.
56 Appellanten goer, for saa vidt angaar det af Retten i den appellerede doms praemis 172 fremfoerte, endvidere gaeldende, at Retten ikke har angivet nogen grund for, at den ikke har taget hensyn til det forhold, at disciplinaerraadet i sagen Offermann havde konstateret, at eksistensen af den omstridte konto ikke var blevet holdt skjult, idet nemlig enhver person, som var bemyndiget hertil, altid havde kunnet faa kendskab til dossieret vedroerende Midland Bank. Desuden har Retten heller ikke taget hensyn til den argumentation, sagsoegeren har fremfoert i sin replik, og hvorefter det, modsat det angivne i den begrundede udtalelse fra disciplinaerraadet i sagen de Compte, fremgik af den begrundede udtalelse fra disciplinaerraadet i sagen Offermann, at Paludan-Mueller, direktoer for Finansafdelingen og anvisningsberettiget med hensyn til Parlamentets indtaegter, i februar 1982 havde faaet kendskab til den omstridte konto.
57 Det bemaerkes hertil, at Retten alene i dommens praemis 172 fastslaar, at det intetsteds i sagens akter fremgaar, at enten den anvisningsberettigede eller finansinspektoeren, i hvert fald foer den 22. januar 1982, der er det relevante tidsrum, var bekendt med oprettelsen af den omtvistede bankkonto. Appellantens anbringende, der hovedsaglig er rettet mod den vurdering, som Retten i det naevnte praemis har anlagt, maa derfor afvises.
b) Vedroerende klagepunktet om tilsidesaettelsen af forpligtelsen til en behoerig forvaltning af betalingsbevillingerne
58 Retten oplyser i den appellerede doms praemis 174, at sagsoegeren inden fremsaettelsen af sin dokumentation vedroerende klagepunktet om indloesning af to checks, trukket paa Midland Bank, har citeret en passage i den omtvistede afgoerelse, hvorefter "... de Compte [ikke] har opfyldt sine forpligtelser til en behoerig forvaltning af betalingsbevillingerne, idet han har indloest to checks uden klar og gyldig dokumentation ... og idet han ikke foretog postering paa 'kasseudskriftsregnskabet' af betalingen, der skete ved kassen i Luxembourg .. og ikke samtidig opfoerte indloesningen af disse checks i regnskabet ...". Retten fastslaar senere (praemis 175), at sagsoegeren har fortolket dette klagepunkt saaledes, at han alene foreholdes ikke oejeblikkeligt at have foretaget de noedvendige posteringer vedroerende indloesningen af checkene.
59 Retten bemaerker i den appellerede doms praemis 181, at sagsoegeren med urette begraenser raekkevidden af klagepunktet over ham til alene at skulle angaa "en ikke oejeblikkelig regnskabsfoerelse" af de to checks. Det fremgaar nemlig af den disciplinaere afgoerelse, at han ogsaa foreholdes at have indloest disse to checks uden nogen klar og gyldig dokumentation og ikke at have registreret indloesningen i "kasseudskriftsregnskabet" over Parlamentets kasse i Luxembourg inden tre maaneder efter deres indloesning.
60 Appellanten goer gaeldende, at begrundelsen i den appellerede doms praemis 181 er ukorrekt, eller i hvert fald utilstraekkelig, idet han i staevningen havde gengivet visse uddrag af Saby-rapporten med henblik paa at gendrive klagepunktet om, at han har indloest to checks uden klar og gyldig dokumentation. Appellanten anfoerer derfor, at han ikke har begraenset raekkevidden af dette klagepunkt til "ikke-oejeblikkelig postering" af de to checks, som Retten med urette fastslaar.
61 Det bemaerkes hertil, at som anfoert af generaladvokaten i punkt 125 og 127 i forslaget til afgoerelse har Retten bedoemt raekkevidden af dette anbringende fuldstaendig korrekt. Det fremgaar nemlig klart af punkt 64, 65 og 66 i den til Retten indleverede staevning, at sagsoegeren med disse punkter alene har villet behandle spoergsmaalet om den forsinkede postering, og at uddraget fra Saby-rapporten alene tjente til at gendrive dette saerlige klagepunkt, hvilket ogsaa fremgaar af de heri foretagne understregninger.
62 Dette anbringende maa derfor forkastes.
63 Det fastslaas i den appellerede doms praemis 182, at den omstaendighed, at der i den disciplinaere afgoerelse som formildende omstaendighed er taget hensyn til den daarlige organisering af Parlamentets Finanstjeneste paa tidspunktet for de paagaeldende handlinger, samt at der ikke forelaa tilstraekkelige arbejdsmidler, og at personalet var utilstraekkeligt, ikke indebaerer, at sagsoegeren fritoges for forpligtelsen til at forvalte betalingsbevillingerne korrekt.
64 Appellanten goer gaeldende, at Retten ikke juridisk kunne fastslaa, at der ikke var modstrid mellem paa den ene side at anse de anfoerte forhold som formildende omstaendigheder og paa den anden side alligevel at foreholde ham ikke at have forvaltet betalingsbevillingerne behoerigt.
65 Det bemaerkes hertil, at den anfaegtede doms begrundelse ikke er behaeftet med en fejltagelse, idet der ikke foreligger nogen modstrid mellem paa den ene side at anse de angivne forhold som formildende omstaendigheder og paa den anden side ikke at anse dem for forhold, der kan fritage sagsoegeren for forpligtelsen til en behoerig forvaltning af betalingsbevillingerne. Appellantens anbringende maa derfor forkastes.
66 Retten fastslaar ogsaa (praemis 182), at de samme forhold (daarlig organisering, utilstraekkelige arbejdsmidler) heller ikke kan frifinde sagsoegeren for dette klagepunkt, idet der foruden den konstaterede forsinkelse med posteringen af de to checks ogsaa blev begaaet en raekke andre overtraedelser ved deres indloesning.
67 Appellanten goer gaeldende, at Retten burde have praeciseret disse overtraedelser. Hvis Retten herved henholder sig til den saakaldte mangel paa klar og gyldig dokumentation, mener appellanten, at han allerede har gendrevet dette klagepunkt.
68 Det bemaerkes hertil, at Retten i den appellerede doms praemis 181 udtoemmende angiver de klagepunkter, der, foruden "en ikke-oejeblikkelig regnskabsfoerelse" af de to checks, er blevet fremfoert mod sagsoegeren i forbindelse med indloesningen af checkene, og som ifoelge Retten ikke er blevet bestridt af sagsoegeren. Rettens begrundelse goer det altsaa muligt at identificere "de oevrige overtraedelser", som Retten henholder sig til i den appellerede doms praemis 182.
69 Dette anbringende maa derfor forkastes.
70 I samme praemis i den appellerede dom fastsloges, at sagsoegeren, henset til hans hoejtstaaende stilling i Finanstjenesten, ikke under henvisning til de vanskelige arbejdsmaessige forhold, som har kunnet eksistere i tjenesten paa et vist tidspunkt, kan haevde at vaere fritaget fra ethvert ansvar.
71 Appellanten goer gaeldende, at denne udtalelse fra Retten ikke er forenelig med det forhold, at der ikke blev rejst disciplinaersag mod andre hoejtstaaende tjenestemaend, som ogsaa havde vaeret genstand for kritik, bl.a. i Revisionsrettens Saerberetning vedroerende medlemmernes kasse.
72 Dette anbringende er rettet mod en vurdering, som Retten har anlagt vedroerende de faktiske forhold, og maa derfor afvises.
73 Vedroerende appellantens argumentation om, at ansvaret for at foretage regnskabsfoerelse af de to paagaeldende checks paahvilede forskudsbestyreren, eftersom der var tale om checks trukket paa en bankkonto under forskudsforvaltningen, henviser Retten til dens bemaerkninger vedroerende det foregaaende klagepunkt (oprettelse af en rentebaerende konto) og tilfoejer, at sagsoegeren i langt hoejere grad medvirkede ved de overtraedelser, som ledsagede indloesningen af de to checks, end dem, som vedroerte kontoens oprettelse (praemis 183).
74 Appellanten anfaegter disse bemaerkninger i den appellerede dom og henviser, for saa vidt angaar det forhold, at ansvaret ifoelge appellanten udelukkende paahvilede forskudsbestyreren, til den argumentation, han fremfoerte under klagepunktet om oprettelse af en rentebaerende konto. Han anfoerer desuden, at begrundelsen vedroerende hans medvirken til overtraedelserne i forbindelse med indloesningen af de to checks er utilstraekkelig, idet Retten ikke har angivet, hvorledes denne medvirken kunne have nogen som helst relevans for ansvaret for en forvaltning, som paahvilede forskudsbestyreren.
75 Det bemaerkes hertil, at for saa vidt appellantens anbringende vedroerer afgraensningen af hans ansvar i forhold til forskudsbestyreren, er det allerede blevet behandlet og forkastet under anbringendet om oprettelsen af en rentebaerende konto. Desuden maa det afvises, fordi det vedroerer en af Retten foretaget faktisk vurdering.
c) Klagepunktet om tilsidesaettelse af forpligtelsen til kun at afholde udgifter mod forelaeggelse af bilag og til at opbevare disse
76 Appellantens fremfoerelse under appellen af de retlige anbringender goer det noedvendigt forudgaaende at angive foelgende praemisser i Rettens dom:
"195 Retten fastslaar, at parternes argumentation vedroerende dette klagepunkt hovedsagelig drejer sig om to spoergsmaal, nemlig foerst om det er godtgjort, at underskuddet paa 4,1 mio. BFR, som blev konstateret i medlemmernes kasse, og som der ikke forelaa bilag for, beror paa posteringen vedroerende en indloesning af et samlet beloeb i BFR af to checks trukket paa Midland Bank; dernaest om forpligtelsen og herved ansvaret for under en forskudsforvaltning kun at afholde udgifter mod forelaeggelse af bilag og opbevare disse paahviler forskudsbestyreren eller regnskabsfoereren.
196 Det bemaerkes med hensyn til foerste spoergsmaal, at ansaettelsesmyndigheden har begrundet den konklusion, den naaede til i sin disciplinaere afgoerelse, idet den henviste til foelgende forhold. Saldoen i 'kassen for BFR' ved udloebet af regnskabsaaret 1981 svarede til det beloeb, der var angivet paa regnskabsfortegnelsen for 'kasse for BFR' paa tidspunktet for den af Revisionsretten den 18. marts 1982 gennemfoerte kontrol. Det fremgik af Parlamentets boeger, at en postering paa 4 136 125 BFR, der udgjorde det samlede beloeb i BFR af de to checks, trukket paa Midland Bank, blev opfoert den 28. februar 1982. Revisionsretten har bestridt, at denne postering har kunnet finde sted den 28. februar 1982, idet den ikke forelaa ved dens kontrol af medlemmernes kasse i marts 1982. Ved denne postering forekommer en forskel mellem kontiene 'regnskabsfortegnelse ° Midland Bank' og 'kasse for BFR' paa den ene side og den kassebog, som foeres over kassebeholdningen i pengeskabet, paa den anden side. Denne forskel udgoer et kasseunderskud af samme stoerrelse, nemlig 4 136 125 BFR, hvis eksistens blev bekraeftet af Revisionsretten, af Parlamentets interne kontrol og af Parlamentets afgoerelse af 11. juli 1986 om meddelelse af decharge for regnskabsaaret 1982. Sagsoegeren har i skrivelsen af 30. marts 1982 til Parlamentets formand erkendt en ikke-bogfoert udgift paa 4 121 573 BFR. Sagsoegeren, der i kraft af sin stilling som regnskabsfoerer burde begrunde enhver kassetransaktion, har ikke forelagt noget bilag for betaling at et tilsvarende beloeb som kasseunderskuddet og heller ikke givet nogen forklaring paa underskuddets fremkomst.
200 Retten bemaerker under hensyn til de konklusioner, der figurerer i de ovenstaaende gennemgaaede sagsakter, at ansaettelsesmyndigheden i den anfaegtede afgoerelse har lagt til grund, at der bestod en sammenhaeng mellem underskuddet paa 4_l mio. BFR i medlemmernes kasse og indloesningen af de to omtvistede checks trukket paa Midland Bank, og fastslaaet, at posteringen vedroerende denne transaktion ikke blev foretaget soendag den 28. februar 1982, men senere, nemlig den 18. marts 1982, paa hvilken dato Revisionsretten foretog en kontrol. Ansaettelsesmyndigheden har anset det for godtgjort, at den sene registrering af posteringen vedroerende indloesningen af de to checks foerte til opdagelsen af et underskud paa 4 136 215 BFR, hvilket beloeb svarede til de naevnte to checks' samlede beloeb. Retten finder, at den af ansaettelsesmyndigheden anlagte fortolkning af de forhold, som var forelagt den, stoettes af de efterfoelgende udtalelser fra henholdsvis Revisionsretten og disciplinaerraadet, som begge gennemfoerte omhyggelige forespoergsler og undersoegelser for at opklare omstaendighederne omkring underskuddets forekomst.
201 Under disse omstaendigheder og under hensyn til den udtalelse, som Revisionsrettens repraesentant fremsatte for disciplinaerraadet, hvorefter det selv ved en noejagtig overensstemmelse mellem den regnskabsmaessige forskel og checkenes beloeb ikke med sikkerhed kunne fastslaas, at underskuddet beroede paa indloesning af naevnte checks, bemaerker Retten, at det i den anfaegtede afgoerelse med foeje har kunnet anses for godtgjort, at de manglende bilag i dette tilfaelde vedroerer indloesningen af de to checks trukket paa Midland Bank. Heraf foelger, at sagsoegeren ikke har kunnet bevise, at den anfaegtede afgoerelse ikke er korrekt begrundet eller beror paa en klart faktisk eller retlig vildfarelse eller magtfordrejning; alle begreber, som udgoer graenserne for den retlige proevelse af en forvaltningsakt, der foretages af Retten i et annullationssoegsmaal.
202 Subsidiaert bemaerkes som anfoert i den disciplinaere afgoerelse, at sagsoegeren i skrivelsen af 30. marts 1982 til Parlamentets formand erkendte, at der ikke var sket bogfoering under udgifter af et beloeb paa 4 121 573 BFR, hvilket omtrentligt svarer til de to checks' beloeb og i samme skrivelse anmodede om, at dette forhold blev berigtiget ved udgiftsanvisning. Selv om man antager sagsoegerens opfattelse, nemlig at underskuddet ikke havde nogen sammenhaeng med indloesning af de to checks, kan man alligevel ikke naa til andet resultat, idet sagsoegeren ikke paa noget tidspunkt under disciplinaersagen har kunnet fremskaffe bilagene vedroerende det paagaeldende beloeb. Retten kan ikke tilslutte sig sagsoegerens generelle paastand, hvorefter forskellen var strukturelt betinget paa grund af det regnskabssystem, der paa davaerende tidspunkt anvendtes i Parlamentet.
203 Vedroerende det andet spoergsmaal, nemlig om forpligtelsen og altsaa ansvaret for at opbevare de paagaeldende bilag vedroerende indloesning af de to checks i denne sag paahvilede sagsoegeren eller forskudsbestyreren, laegger Retten artikel 20 og artikel 70, stk. 1 og 2, i finansforordningen og gennemfoerelsesbestemmelsernes artikel 50-53 til grund. Det fremgaar af disse bestemmelser, at ansvaret for fremlaeggelse og opbevaring af bilag under forskudsforvaltningen foerst paahviler forskudsbestyreren. Regnskabsfoereren, som skal kontrollere forskudsforvaltningens regnskab og give forskudsbestyreren instruktioner, bliver ansvarlig fra det tidspunkt, da han ikke giver de fornoedne instruktioner om at opbevare de paagaeldende bilag.
204 Som allerede anfoert var sagsoegeren direkte impliceret ved indloesningen af de to checks, idet han selv paafoerte dem den anden underskrift og ifoelge eget udsagn selv deponerede kontanterne, udbetalt i tre valutaer, i Parlamentets pengeskab i Luxembourg. Under disse omstaendigheder har disciplinaerraadet med foeje statueret, at sagsoegeren har handlet groft uagtsomt ved ikke paa behoerig vis at have soerget for opbevaring af Parlamentets vaerdier.
205 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at sagsoegerens anbringende i dets helhed maa anses for ubegrundet."
77 Appellanten goer helt generelt og ubestemt gaeldende, at Rettens grunde ikke er juridisk korrekte og under alle omstaendigheder behaeftet med en retlig eller faktisk vildfarelse. Desuden goer han gaeldende, at den retlige begrundelse herfor er saa utilstraekkelig, at der er tale om en manglende begrundelse og en tilsidesaettelse af hans ret til forsvar.
78 De anbringender, som appellanten konkret har fremsat, behandles nedenfor, for saa vidt som de er relevante.
79 Vedroerende den appellerede doms praemis 195 goer appellanten gaeldende, at Rettens formulering af det foerste spoergsmaal er fejlagtigt, idet der herved "in limine" gaas ud fra det, der netop skal bevises, nemlig at der forelaa et underskud paa 4 100 000 BFR i medlemmernes kasse, som der ikke var bilag for.
80 Dette anbringende maa forkastes. Det fremgaar nemlig af den appellerede dom i dens helhed, at Retten undersoegte spoergsmaalet, om ansaettelsesmyndigheden ikke med urette havde fastslaaet eksistensen af dette underskud.
81 Appellanten haevder endvidere med hensyn til det andet spoergsmaal i praemis 195, at Retten har undladt at tage hensyn til, om andre personer eventuelt var ansvarlige, f.eks. den anvisningsberettigede.
82 Dette anbringende maa forkastes. Appellanten angiver ikke paa nogen maade, hvorfor en saadan undladelse boer medfoere annullation af en dom om hans eget ansvar.
83 Appellanten har fremfoert forskellige anbringender vedroerende den appellerede doms praemis 196.
84 Disse anbringender maa forkastes, fordi de er irrelevante. Praemis 196 indeholder alene en redegoerelse for begrundelsen for den afgoerelse fra ansaettelsesmyndigheden, som anfaegtes ved Retten, men ikke nogen faktisk eller retlig vurdering fra Rettens side.
85 Appellanten bestrider ogsaa Rettens bemaerkninger i den appellerede doms praemis 200. Navnlig anfoerer han, at forbindelsen mellem det opstaaede "underskud" paa 4 100 000 BFR og indloesningen af de to checks tilbagevises af Parlamentet selv, idet Parlamentets klagepunkt over for sagsoegeren var, at han ikke havde opbevaret bilagene, og ikke, at han daekkede underskuddet ved hjaelp af de to checks (dommens praemis 192, sidste punktum).
86 Dette anbringende maa afvises fra realitetsbehandling, idet appellanten herved med forskellige argumenter bestrider Rettens faktiske vurdering.
87 Appellanten goer, for saa vidt angaar samme praemis 200 i den appellerede dom, gaeldende, at Retten ikke, bl.a. paa grundlag af Revisionsrettens udtalelse af juli 1982 og 1985, kunne fastslaa, at oprindelsen til "underskuddet" var godtgjort. Parlamentets afgoerelse af 11. juli 1986 vedroerende decharge for regnskabsaaret 1982 indeholder nemlig en betragtning, hvorefter "forskellen mellem kassen og hovedregnskabet ... [ikke] er blevet klart forklaret". Retten burde i hvert fald have angivet grunden til, at denne afgoerelse fra Parlamentet ikke burde tages i betragtning. Endelig haevder sagsoegeren, at Retten ikke kunne anse det for godtgjort, at der var forbindelse mellem forekomsten af "underskuddet" og indloesningen af de to checks, eller fastslaa, at der var tale om "opklarede forhold", eftersom sagsoegeren og hans efterfoelger med hensyn til meddelelse af decharge for regnskabsaaret 1982 var blevet behandlet paa samme maade af selve Parlamentet.
88 Disse anbringender vedroerer en vurdering, som Retten har anlagt vedroerende de faktiske forhold, og maa derfor afvises fra realitetsbehandling.
89 Appellanten goer endvidere gaeldende, at Rettens konklusion i den appellerede doms praemis 201 er fejlagtig, idet han har paavist, at Retten uretmaessigt fastslog, at der var forbindelse mellem "underskuddet" og indloesningen af de to checks.
90 Dette anbringende maa ogsaa afvises fra realitetsbehandling, idet appellanten hermed anfaegter en vurdering, som Retten har anlagt vedroerende et faktisk forhold.
91 Appellanten haevder endvidere, at den samme konklusion fra Retten (den appellerede doms praemis 201) ogsaa er fejlagtig, fordi Retten ikke under de foreliggende omstaendigheder med foeje kunne fastslaa, at sagsoegeren ikke har kunnet modbevise den af Retten anlagte vurdering, eftersom sagsoegeren ikke havde haft fri adgang til regnskaberne, og hans subsidiaere paastand om udpegelse af et udvalg af sagkyndige blev afvist. Retten har herved tilsidesat hans ret til forsvar.
92 Det bemaerkes hertil, at anbringendet om det saakaldte afslag paa fri adgang til regnskaberne allerede er blevet afvist fra realitetsbehandling (jf. ovenfor praemis 38). Vedroerende appellantens yderligere anbringende om, at Retten afviste hans paastand om nedsaettelse af et sagkyndigt udvalg, har appellanten fremfoert en saerlig argumentation mod denne del af dommen, som behandles senere (jf. praemis 121 ff.).
93 Appellanten fremfoerer herefter visse anbringender, der er rettet mod Rettens bemaerkninger i den appellerede doms praemis 202.
94 Det fastslaas, at praemis 202 indeholder Rettens subsidiaere begrundelse. Da appellantens anbringender vedroerende hovedbegrundelsen er blevet forkastet, findes det unoedvendigt at behandle de anbringender, hvori appellanten bestrider den subsidiaere begrundelse.
95 Appellanten goer gaeldende, at den appellerede doms praemis 203 er behaeftet med en begrundelsesmangel, fordi, modsat Rettens udsagn, bilagene vedroerende indloesningen af de to checks forelaa og under alle omstaendigheder er blevet opbevaret indtil den 30. april 1982, tidspunktet for sagsoegerens forflyttelse; dette er ubestridt og godtgoeres af sagens akter. De bilag, der ikke forelaa, var bilagene, der kunne forklare "kasseunderskuddet".
96 Det bemaerkes hertil, at den fejltagelse, som appellanten har paatalt, alene beror paa en formuleringsfejl, hvilket fremgaar af en sammenligning mellem den formulering, der er anvendt i praemis 203, og formuleringen i praemis 195, hvor Retten angiver, hvilke spoergsmaal den vil behandle i de foelgende praemisser. Det fremgaar nemlig ved gennemlaesning af praemis 195, at Retten klart har sat de manglende bilag i forbindelse med underskuddet paa 4 100 000 BFR, og ikke med indloesningen af de to checks. Under disse omstaendigheder kan den begaaede formuleringsfejl ikke anses for at udgoere en mangel ved begrundelsen, der vedroerende dette spoergsmaal kan medfoere ophaevelse af den appellerede dom (jf. saaledes vedroerende forordninger, dom af 24.1.1991, sag C-27/90, SITPA, Sml. I, s. 133, praemis 13).
97 Appellanten goer gaeldende, at den appellerede doms praemis 204 er behaeftet med en begrundelsesmangel af foelgende grunde: a) principalt kan hans saakaldte medvirken ved indloesningen af checkene ikke have nogen som helst forbindelse med forpligtelsen til "at opbevare Parlamentets vaerdier", eftersom bilagene vedroerende denne transaktion forelaa, b) subsidiaert er hans medvirken irrelevant for forpligtelsen til at opbevare Parlamentets vaerdier, og c) mere subsidiaert angiver Retten selv (i praemis 203), at ansvaret for opbevaring af bilagene paahvilede forskudsbestyreren, idet regnskabsfoereren alene har en "instruktionsforpligtelse", som Retten ikke godtgoer er blevet tilsidesat.
98 Paa grundlag af det ovenfor under praemis 96 anfoerte bliver appellantens principale argument overfloedigt. Vedroerende de to oevrige argumenter bemaerkes indledningsvis, at formuleringen i den appellerede doms praemis 204, hvorefter sagsoegeren var direkte impliceret ved indloesningen af de to checks, "idet han ... ifoelge eget udsagn selv deponerede kontanterne ... i Parlamentets pengeskab ..." alene er et argument, som Retten har taget fra sagsoegerens eget udsagn, og ikke indebaerer, at Retten betragter det som korrekt. Retten har derimod allerede i praemis 201 principalt fastslaaet, at indloesningen af de to checks trukket paa Midland Bank var aarsagen til det konstaterede underskud.
99 Naar henses til denne praecisering er den betragtning, som er underforstaaet i den appellerede doms praemis 204, den, at sagsoegeren burde kunne forklare, hvad det manglende beloeb var blevet brugt til, eftersom han var direkte impliceret i indloesningen af de to checks, der var aarsag hertil, og at han i mangel af en saadan forklaring maatte anses for medansvarlig for det forhold, at der ikke forelaa bilag for naevnte beloeb.
100 Appellanten goer gaeldende, at Retten ikke kan goere ham medansvarlig for, at der ikke forelaa bilag for det manglende beloeb, blot fordi han medvirkede ved indloesningen af de to checks, idet denne medvirken var ganske irrelevant for de manglende bilag.
101 Naar henses til begrundelsen i den appellerede doms praemis 204, som uddybet ovenfor (praemis 99), findes appellantens anbringende at vedroere en faktisk vurdering for Retten og maa derfor afvises fra realitetsbehandling.
Overtraedelse af vedtaegtens artikel 86, stk. 1, og af finansforordningens artikel 70, stk. 1, og artikel 71 samt tilsidesaettelse af lighedsprincippet, princippet om billighed og princippet om fordelende retfaerdighed samt om magtfordrejning
102 Det bemaerkes, at finansforordningens artikel 71 konkretiserer vedtaegtens bestemmelser (bl.a. artikel 86-89), hvorefter anvisningsberettigede, finansinspektoerer, regnskabsfoerere, underordnede regnskabsfoerere og forskudsbestyrere kan ifalde oekonomisk og disciplinaert ansvar for deres handlinger under tjenesten. Indholdet af vedtaegtens artikel 86 og finansforordningens artikel 70 er behandlet under ovennaevnte praemis 42.
103 Retten fastslaar i den appellerede dom, at sagsoegeren efter de ham foreholdte klagepunkter har handlet groft uagtsomt som anfoert i finansforordningens artikel 70, stk. 1. Retten finder, at ulovlighederne i forbindelse med oprettelsen af den omtvistede konto i Midland Bank, London, undladelsen af at regnskabsfoere eller for sent at regnskabsfoere visse transaktioner vedroerende indloesningen af de to checks og tilsidesaettelsen af forpligtelsen til kun at afholde udgifter mod fremlaeggelse af bilag samt at soerge for disses opbevaring, alle klagepunkter, som Retten har fundet begrundet, udgoer uagtsomme handlinger fra sagsoegerens side, der er saa meget mere alvorlige, som sagsoegeren i kraft af sin stilling som regnskabsfoerer beklaedte den hoejeste stilling i forvaltningen af institutionens regnskab (praemis 211).
104 Appellanten goer gaeldende, at begrundelsen, der er baseret paa, at klagepunkterne mod ham fandtes holdbare, ikke er retligt korrekt, idet det maa erkendes, at begrundelsen, der foerte til dette resultat, i sig selv er ulovlig.
105 Det bemaerkes hertil, at appellantens anbringender vedroerende den appellerede doms begrundelse, som ligger til grund for, at de mod appellanten foreholdte klagepunkter blev fundet holdbare, alle indtil nu er blevet forkastet. Rettens kvalificering, hvorefter sagsoegeren ved de begaaede ulovligheder og undladelser har handlet groft uagtsomt efter finansforordningens artikel 70, stk. 1, kan ikke anses for at vaere retsstridig.
106 Appellanten haevder endvidere, at den begrundelse, der er baseret paa, at han "i kraft af sin stilling som regnskabsfoerer beklaedte den hoejeste stilling i forvaltningen af institutionens regnskab", er i modstrid med Rettens tidligere udsagn om, at han for saa vidt angaar regnskabsfoerelsen under forskudsforvaltningen ikke var underlagt en forvaltningsforpligtelse, men en kontrol- og instruktionsforpligtelse. Desuden lod Retten finansinspektoerens ansvar ganske ude af betragtning, der i forhold til forskudsbestyreren er det samme som regnskabsfoererens.
107 Det bemaerkes, at den anfaegtede begrundelse er af supplerende karakter og ikke er noedvendig for kvalificeringen af sagsoegerens handlinger. Under alle omstaendigheder indeholder den appellerede dom ingen modsaetninger, idet meningen med den naevnte saetning ikke er, at sagsoegerens stilling indebar en forvaltningsforpligtelse, men var en stilling paa saa hoejt et niveau, at den medfoerte oeget ansvar inden for ordningen om regnskabsfoerelsen (jf. ogsaa den appellerede doms praemis 222). Anbringendet maa derfor forkastes.
108 Endelig finder appellanten, at Retten ikke har taget stilling til hans argumenter, der var baseret paa de af ham ved flere lejligheder fremsatte advarsler, den generelt daarlige organisering af Parlamentets Finanstjeneste og de utilstraekkelige arbejdsmidler.
109 Det bemaerkes, at skoent disse forhold eventuelt kunne paavirke ansaettelsesmyndighedens valg af sanktion, kan de ikke paavirke den retlige kvalificering af sagsoegerens adfaerd, som Retten har foretaget. Dette anbringende maa derfor forkastes.
110 Det fastslaas i den appellerede dom, at forskellen mellem afgoerelserne i disciplinaersagen mod forskudsbestyreren og regnskabsfoereren, altsaa sagsoegeren selv, er irrelevant i denne sag, naar henses til princippet om, at enhver disciplinaersag er en selvstaendig sag, hvis princips overholdelse skal vaere forenelig med lighedsprincippet, princippet om billighed og fordelende retfaerdighed (praemis 212).
111 Appellanten goer gaeldende, at Retten ikke har taget hensyn til, at der overhovedet ikke er blevet indledt nogen disciplinaersag mod andre eventuelt ansvarlige tjenestemaend, f.eks. finansinspektoeren. Han mener, at man ikke som begrundelse for denne forskel kan henvise til princippet om, at enhver disciplinaersag er en selvstaendig sag. Under alle omstaendigheder angiver Retten ikke, hvorledes man kan forene disse generelle principper med en behandling af personer, som ogsaa ifalder ansvar, der er diametralt modsat heraf.
112 Appellantens anbringende er baseret paa den forudsaetning, at der var andre ansvarlige, og at Retten kunne behandle og fastslaa disse personers ansvar, og endog anfaegte frifindelsen af forskudsbestyreren efter udloebet af den disciplinaersag, der var anlagt mod ham. Men den disciplinaersag, som afsluttedes med afgoerelsen af 18. januar 1984, angik alene sagsoegeren, og princippet om, at enhver disciplinaersag er en selvstaendig sag, afskaerer Retten fra at handle som foreslaaet af sagsoegeren. Dette anbringende maa derfor forkastes som ubegrundet.
113 For saa vidt angaar Rettens forkastelse af sagsoegerens anbringende om, at der forelaa magtfordrejning (praemis 213 og 214), erklaerer appellanten, at han paa dette punkt overlader det til Domstolen at bedoemme, om Retten ikke, naar henses til de argumenter han havde fremfoert, har overskredet graenserne for sin proevelsesret.
114 Denne erklaering kan ikke anses for at udgoere et anbringende til stoette for appellen, eftersom appellanten ikke har paavist nogen konkret fejl i Rettens begrundelse.
115 Retten fastslaar i den appellerede dom, at efter Domstolens praksis kan Retten ikke saette sin vurdering i stedet for ansaettelsesmyndighedens ved valg af den passende sanktion, undtagen i tilfaelde af aabenbar vildfarelse eller magtfordrejning (praemis 220), og at vedtaegtens bestemmelser ikke fastsaetter noget bestemt forhold mellem de heri opregnede sanktioner og de forskellige former for overtraedelse af tjenestepligterne, der begaas af tjenestemaend, hvorfor valget af den sanktion, der skal paalaegges, er baseret paa en generel vurdering af sagens samtlige konkrete omstaendigheder og saeregenheder (praemis 221).
116 Retten udtaler herefter:
"222 Hertil bemaerkes, at klagepunkterne i den disciplinaere afgoerelse over sagsoegeren vedroerer alvorlige overtraedelser af forpligtelser, som paahvilede sagsoegeren i henhold til finansforordningen, og at sagsoegeren, som institutionens regnskabsfoerer i henhold til finansforordningen, var hovedansvarlig for en god forvaltning af Regnskabsafdelingen. Hertil tilfoejes, at ansaettelsesmyndigheden, for saa vidt angaar saavel spoergsmaalet om, hvilke handlinger der maa anses for bevist og deres retlige kvalificering, som vurderingen af de formildende omstaendigheder og valg af den passende sanktion, fulgte disciplinaerraadets anbefalinger. Under disse omstaendigheder finder Retten ikke, at sagsoegerens degradation til loenklasse A7 kan anses for en sanktion, der er aabenbart urimelig.
223 Sagsoegerens sidste annullationsanbringende om overtraedelse af proportionalitetsprincippet er derfor heller ikke holdbart."
117 Appellanten goer gaeldende, at begrundelsen i den appellerede doms praemis 222 ikke er retligt korrekt. Retten tager navnlig ikke stilling til den argumentation, som sagsoegeren har fremfoert netop paa dette punkt i hans replik, hvor han understregede, at der var tale om formelle klagepunkter over ham, og at der forelaa flere formildende omstaendigheder.
118 Dette anbringende maa forkastes. Som det fremgaar af den appellerede dom, har Retten taget hensyn til den af sagsoegeren fremfoerte argumentation.
119 Appellanten goer endvidere gaeldende, at det forhold, at Retten lagde til grund, at han var hovedansvarlig for regnskabsfoerelsen, strider mod Rettens udtalelse (i praemis 203) vedroerende forskudsbestyreren, og i oevrigt er ukorrekt, idet det er fast og ubestridt, at den regnskabsfoerelse, der er tale om i denne sag, paahvilede forskudsbestyreren.
120 Dette anbringende maa forkastes. Appellantens argument om, at den paagaeldende regnskabsfoerelse henhoerte under forskudsforvaltningen, er allerede blevet forkastet ovenfor (jf. praemis 54, 55, 74, 75 og 97-99). Det bemaerkes endvidere, at Retten i den appellerede doms praemis 203 og 204, samtidig med at understrege forskudsbestyrerens forpligtelser, fastslaar, at sagsoegeren har tilsidesat de forpligtelser, som paahviler ham.
Rettens afslag paa udpegelse af et udvalg af sagkyndige
121 Retten afviste sagsoegerens subsidiaere paastand om udnaevnelse af et udvalg af sagkyndige. Retten anfoerer foerst her, som sagsoegeren angav under retsmoedet, at udvalgets opgave skulle bestaa i at give en udtalelse vedroerende begrundelsen for det tredje klagepunkt (manglende bilag for 4 100 000 BFR) og bemaerker hertil, at i henhold til procesreglementets artikel 45, stk. 1, tilkommer det Retten at vurdere hensigtsmaessigheden af en saadan foranstaltning. Retten anfoerer herefter foelgende:
"228 I denne sag fremgaar det af de samlede sagsakter, som disse er blevet gennemgaaet og undersoegt af Retten, af det beviste klagepunkt om manglende forelaeggelse af bilag (jf. ovenfor dommens praemis 195-202), af den omstaendighed, at sagsoegeren ikke har indgivet nogen bemaerkning til opgoerelsen og status af 30. april 1982 ° som Parlamentet paa Rettens anmodning har fremlagt ° og af det lange tidsrum, som forloeb mellem de omtvistede handlinger, at den af sagsoegeren anmodede bevisoptagelse ikke er til nogen nytte for Retten, som finder, at sagen er blevet tilstraekkeligt oplyst under retsforhandlingerne. Retten kan derfor ikke give sagsoegeren medhold i disse subsidiaere paastande."
122 Appellanten goer gaeldende, at Retten ved ikke at give ham medhold i disse paastande har overskredet graenserne for dens proevelsesret og har baseret sig paa urigtigt retligt grundlag. Den omstaendighed, at Retten har baseret sig paa klagepunktet vedroerende den manglende forelaeggelse af bilag, er retligt forkert, naar henses til den forvirring, Retten udviste ved behandlingen af dette klagepunkt, nemlig mellem bilagene vedroerende indloesningen af de to omstridte checks (som forelaa) og de eneste eksisterende bilag for udgifter paa et beloeb mere eller mindre lig med beloebet paa de to checks. Rettens udtalelse om, at sagsoegeren ikke har indgivet nogen bemaerkning til opgoerelsen og status af 30. april 1982, er ukorrekt. Appellanten har herved henvist til udtalelsen i sin replik til Retten, hvor han bl.a. oplyser, at det paagaeldende dokument ikke kan goeres gaeldende mod ham, idet det blev udarbejdet efterfoelgende af administrationen og uden hans vidende. Appellanten goer endvidere gaeldende, at Rettens henvisning til det lange tidsrum, som forloeb efter de omtvistede handlinger, heller ikke er retligt korrekt og desuden udgoer en overtraedelse af hans ret til forsvar. Endelig anfoerer appellanten, at Retten ikke tog hensyn til, at han aldrig har kunnet gennemfoere de noedvendige undersoegelser, eller til, at der ikke skete nogen regnskabsaflaeggelse mellem ham og hans efterfoelger ved hans forflyttelse.
123 Det bemaerkes hertil, at den appellerede doms begrundelse er baseret paa, at "den af sagsoegeren anmodede bevisoptagelse ikke er til nogen nytte for Retten, som finder, at sagen er blevet tilstraekkeligt belyst under retsforhandlingerne". De oevrige naevnte forhold i praemis 228 udgoer supplerende grunde, som ikke udgoer det noedvendige grundlag for afgoerelsen. Men de anbringender, som appellanten har rettet mod disse supplerende grunde, rejser ikke tvivl om den af Retten ovenfor anfoerte vurdering. De maa derfor afvises fra realitetsbehandling.
124 Det fremgaar af det anfoerte, at appellen maa forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
125 Procesreglementets artikel 70 bestemmer, at i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte baerer institutionerne selv deres egne omkostninger. Det fremgaar imidlertid af procesreglementets artikel 122, stk. 2, at denne bestemmelse ikke finder anvendelse ved appel ivaerksat af en tjenestemand eller anden ansat ved en institution. Herefter maa procesreglementets artikel 69, stk. 2, finde anvendelse i sagen, som bestemmer, at det paalaegges den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Appellanten har tabt denne sag og boer derfor tilpligtes at betale sagens omkostninger ved Domstolen.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Appellanten betaler sagens omkostninger.