Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
fremsat den 29. januar 2026 (1)
Sag C-98/24 [Koda] (i)
procesdeltagere:
A.K.,
R.K.,
R.F. von K.-K.,
L.P.
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Obvodní soud pro Prahu 1 (distriktsdomstol 1 i Prag, Den Tjekkiske Republik))
» Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde på det civilretlige område – forordning (EU) nr. 650/2012 – begrebet dødsdisposition – aftale om arv – bindende virkninger af aftalen om arv – erklæring om arveløsgørelse – habiliteten hos den person, der foretager dødsdispositionen – den lov, der finder anvendelse – ændring af den lov, der finder anvendelse – overgangsbestemmelser «
1.        Denne anmodning om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af forordning (EU) nr. 650/2012 (2). I den foreliggende sag skal det afklares, hvem der er arvinger efter en person, der foretog dødsdispositioner med hensyn til sine goder ved flere lejligheder, både før og efter den dato, hvor den nævnte forordning fik fuld virkning.
2.        Anmodningen om præjudiciel afgørelse er blevet indgivet af en notar i Den Tjekkiske Republik, som med egne ord (3) har forelagt den i egenskab af tilsynsførende dommer, som er udpeget af en ret, der har kompetence til at behandle arvesager.
I.      Retsforskrifter
A.      EU-retten. Forordning nr. 650/2012
3.        Artikel 3 med overskriften »Definitioner« bestemmer i stk. 1:
»[...] [Der] forstås ved:
[…]
b)      »aftale om arv«: en aftale, herunder en aftale, der er resultatet af gensidige testamenter, der – med eller uden vederlag – skaber, ændrer eller ophæver rettigheder i det eller de forventede boer for en eller flere parter i pagten
c)      »fælles testamente«: testamente, der er oprettet i ét dokument af to eller flere personer
d)      »dødsdisposition«: et testamente, et fælles testamente eller en aftale om arv
[...]«
4.        Artikel 3 med overskriften »Definitioner« bestemmer i stk. 2:
»I denne forordning omfatter begrebet »ret« enhver judiciel myndighed og alle andre myndigheder og juridiske aktører med kompetence i arvesager, som udøver en retslig funktion eller handler i henhold til en judiciel myndigheds delegation af beføjelser eller handler under en judiciel myndigheds kontrol, såfremt sådanne andre myndigheder eller juridiske aktører giver garantier med hensyn til upartiskhed og parternes ret til at blive hørt, og såfremt deres retsafgørelser i henhold til loven i den medlemsstat, hvor de har deres virke:
a)      kan gøres til genstand for anke eller fornyet prøvelse ved en judiciel myndighed, og
b)      har tilsvarende retskraft og retsvirkning som en retsafgørelse truffet af en judiciel myndighed i samme sag.
[...]«
5.        Artikel 21 med overskriften »Hovedregel« har i
stk. 1 følgende ordlyd:
»Medmindre andet er fastsat i denne forordning, er det loven i den medlemsstat, hvor den afdøde havde sit sædvanlige opholdssted på dødstidspunktet, der skal anvendes på hele arven.«
6.        Artikel 22 med overskriften »Lovvalg« bestemmer i stk. 1:
»En person kan vælge, at det er loven i den medlemsstat, hvor den pågældende er statsborger på det tidspunkt, hvor valget træffes, eller på dødstidspunktet, der skal anvendes ved behandlingen af hele arven efter vedkommende.
[...]«
7.        Artikel 25 med overskriften »Aftaler om arv« foreskriver:
»[...]
2.      En aftale om arv angående arv efter flere personer er kun antagelig, hvis den er antagelig i henhold til alle de love, som i medfør af denne forordning skulle anvendes på arven efter alle de personer, hvis bo er involveret, hvis de var afgået ved døden på samme dag som aftalens indgåelse.
Det er den af de love, der henvises til i første afsnit, som en aftale om arv, der er antagelig i medfør af første afsnit, har tættest tilknytning til, der finder anvendelse på denne aftale med hensyn til dens materielle gyldighed og dens bindende virkninger mellem parterne, herunder betingelserne for dens opløsning.
3.      Uanset stk. 1 og 2 kan parterne vælge, at den lov, som den person eller en af de personer, hvis bo er involveret, kunne have valgt i medfør af artikel 22 på de deri fastsatte betingelser, skal finde anvendelse på deres aftale om arv med hensyn til dens antagelighed, dens materielle gyldighed og dens bindende virkninger mellem parterne, herunder betingelserne for dens opløsning.«
8.        Artikel 26 med overskriften »Den materielle gyldighed af dødsdispositioner« fastsætter:
»1.      I artikel 24 og 25 anses følgende for at vedrøre materiel gyldighed:
a)      hvorvidt den person, der foretager dødsdispositionen, har habilitet til at foretage en sådan disposition
b)      de særlige grunde, der forhindrer den person, der foretager dødsdispositionen, i at træffe dispositioner til fordel for visse personer, eller forhindrer en person i at modtage ejendele i boet fra den person, der foretager dispositionen
[...]
2.      Hvis en person har habilitet til at foretage en dødsdisposition i henhold til den lov, der finder anvendelse i medfør af artikel 24 eller artikel 25, berører en efterfølgende ændring af den lov, der finder anvendelse, ikke vedkommendes habilitet til at ændre eller tilbagekalde en sådan disposition.«
9.        Artikel 83 med overskriften »Overgangsbestemmelser« har følgende ordlyd:
»1.      Denne forordning finder anvendelse på arv efter personer, som afgår ved døden på eller efter [den] 17. august 2015.
[...]
3.      En dødsdisposition foretaget før [den] 17. august 2015 er antagelig og gyldig, både materielt og med hensyn til form, hvis den opfylder betingelserne i kapitel III, eller hvis den er antagelig og gyldig, både materielt og med hensyn til form, i henhold til de internationalprivatretlige regler, der var gældende på det tidspunkt, hvor dispositionen blev foretaget, i den stat, hvor den afdøde havde sit sædvanlige opholdssted, eller i en hvilken som helst af de stater, hvor den pågældende var statsborger, eller i den medlemsstat, hvor den myndighed befinder sig, der behandler arvesagen.
4.      Er en dødsdisposition truffet før [den] 17. august 2015 i overensstemmelse med den lov, som den afdøde kunne have valgt i henhold til denne forordning, betragtes denne lov som valgt til at være den lov, der finder anvendelse på arven.«
10.      Artikel 84 med overskriften »Ikrafttræden« bestemmer:
»Denne forordning træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
Den anvendes fra [den] 17. august 2015 bortset fra artikel 77 og 78, der anvendes fra [den] 16. november 2014, og artikel 79, 80 og 81, der anvendes fra [den] 5. juli 2012.«
B.      Tjekkisk ret
11.      Notarers kompetence til at fungere som tilsynsførende dommere i arvesager er reguleret i Zákon č.
292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních (4). I denne sag er navnlig artikel 100-105, 113, 123, 138, 168-170 og 185 relevante.
12.      I henhold til Zákon č.
89/2012 Sb., občanský zákoník (5) er en dødsdisposition i begrebets snævrere betydning en aftale om arv, et testamente og tillæg (artikel 1491). Fælles testamenter er udtrykkeligt udelukket (artikel 1496).
II.    De faktiske omstændigheder, arvesagen og de præjudicielle spørgsmål
13.      Arveladeren i hovedsagen, L.K., døde den 24. august 2022 i Den Tjekkiske Republik, hvor den pågældende havde sit sædvanlige opholdssted.
14.      Ved sin død havde L.K. dobbelt statsborgerskab, henholdsvis tysk og tjekkisk, og var enkemand (6). Den pågældende havde to døtre (E.D. og N.K.) og tre børnebørn (A.K., R.K. og R.F. von K.-K.), der er børn af N.K.
15.      Ifølge oplysningerne i sagsakterne havde L.K. foretaget følgende dispositioner før sin død:
–        Den 2. november 1999 udarbejdede L.K. sammen med sin ægtefælle ved en tysk notar et »gemeinschaftliches Testament« (7) i overensstemmelse med den tyske civillovbog (8). Denne form for testamente er kendt som et »Berlin-testamente«. Testamentet af 2. november 1999 blev delvist ændret ved en fælleserklæring fra ægtefællerne afgivet den 8. februar 2001 til førnævnte notar.
–        Den 23. juni 2015 udfærdigede L.K. en erklæring om arveløsgørelse (notardokument) (9) ved en notar i Den Tjekkiske Republik.
–        Den 20. december 2017 oprettede L.K. et testamente i form af et officielt bekræftet dokument ved en notar i Den Tjekkiske Republik, hvori L.P. blev udpeget som arving. Dette (nye) testamente omfattede et valg af den lov, der finder anvendelse på arven, i henhold til artikel 22, stk. 1, i forordning nr. 650/2012, nærmere bestemt tjekkisk lovgivning.
16.      Ved arvefaldet gjorde repræsentanten for N.K. (en af L.K.’s døtre), A.K., R.K. og R.F. von K.-K. (L.K.’s børnebørn) gældende, at det testamente, som arveladeren og dennes ægtefælle havde oprettet den 2. november 1999, var en gyldig erklæring om den sidste fælles vilje, der blev udfærdiget i overensstemmelse med tysk lovgivning (10).
17.      Obvodní soud pro Prahu 1 (distriktsdomstol 1 i Prag, Den Tjekkiske Republik) fastslog følgende ved afgørelse nr. 37
D
227/2022-118:
–        De tjekkiske domstole havde kompetence til at træffe afgørelse om arven i henhold til artikel 4 i forordning nr. 650/2012.
–        I henhold til artikel 22, stk. 1, i forordning nr. 650/2012 skulle den tjekkiske lovgivning finde anvendelse på hele arven.
–        Arvesagen skulle fremover kun behandles med L.P.’s deltagelse som arveladerens enearving i henhold til testamentet oprettet den 20. december 2017.
18.      N.K. (arveladerens datter) og A.K., R.K. og R.F. von K.-K. (arveladerens børnebørn) iværksatte appel til prøvelse af afgørelse nr. 37
D
227/2022-118.
19.      Městský soud v Praze (byretten i Prag, Den Tjekkiske Republik) stadfæstede den appellerede afgørelse i forhold til den del af konklusionen, der vedrører udelukkelsen af N.K. (arveladerens datter) fra arvesagen, men ophævede den i øvrigt og hjemviste sagen til retten i første instans til fornyet behandling på nedenstående grundlag:
–        Det følger af artikel 26, stk. 2, i forordning nr. 650/2012, at hvis en person har habilitet til at foretage en dødsdisposition i henhold til den lov, der finder anvendelse i medfør af artikel 24 eller 25 i forordning nr. 650/2012, berører en efterfølgende ændring af den lov, der finder anvendelse, ikke vedkommendes habilitet til at ændre eller tilbagekalde en sådan disposition.
–        Heraf følger, at L.K.’s retsevne (anses for at have rettigheder) til at ændre eller tilbagekalde den del af »Berlin-testamentet«, hvori arveladeren har udpeget sine børnebørn som sine arvinger, i tilfælde af, at hans ægtefælle døde først, ubetinget er underlagt tysk ret som den lov, der er »valgt« til at være den lov, der finder anvendelse på hele arven, i henhold til artikel 83, stk. 4, i forordning nr. 650/2012.
–        Hvis arveladeren havde habilitet til at oprette en aftale om arv i henhold til tysk ret, var han også berettiget til på ethvert efterfølgende tidspunkt at ændre eller tilbagekalde denne disposition i overensstemmelse med tysk ret. Denne ret kan udøves uanset bestemmelserne i enhver anden lov, som finder anvendelse på hele arven på tidspunktet for ændring eller tilbagekaldelse af dispositionen, dvs. uanset bestemmelserne i tjekkisk lov, som arveladeren efterfølgende har valgt.
–        Det forhold, at bestemmelserne i tjekkisk lov ikke alene forbød arveladeren at tilbagekalde arvinger, der er nævnt i »Berlin-testamentet«, men også tillod en sådan tilbagekaldelse uden nogen begrænsninger, berører ikke spørgsmålet om anvendelsen af tysk ret (med henblik på at ændre eller tilbagekalde det nævnte testamente).
–        Dermed skulle retten i første instans efter bevisførelse om indholdet af de tyske bestemmelser fastlægge, om, og eventuelt på hvilke betingelser, det i henhold til tysk ret er muligt at udelukke virkningerne af den del af ægtefællernes aftale om arv, der omhandler udpegelsen af børnebørnene A.K., R.K. og R.F. von K.-K. som arvinger.
–        Først når dette spørgsmål er afklaret, vil det være muligt at afgøre, om arveladerens efterfølgende dispositioner (erklæringen om arveløsgørelse af 23.6.2015 og testamentet af 20.12.2017) gør det muligt at løse tvisten mellem den arving, der blev udpeget i testamentet af 20. december 2017, og L.K.’s børnebørn.
20.      På denne baggrund har notaren, der fungerer som tilsynsførende dommer ved Obvodní soud pro Prahu 1 (distriktsdomstol 1 i Prag), forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Skal artikel 83, stk. 3 og 4, i forordning nr. 650/2012, sammenholdt med artikel 3, stk. 1, litra d), i forordning nr. 650/2012, fortolkes således, at en dødsdisposition også kan omfatte en erklæring om arveløsgørelse?
2)      Hvis det første spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 83, stk. 4, i forordning nr. 650/2012 [da] fortolkes således, at hvis arveladeren inden den 17. august 2015 skriftligt traf flere dødsdispositioner, som var i overensstemmelse med lovgivningen i den stat, hvis lovgivning arveladeren kunne have valgt i henhold til forordning nr. 650/2012, er den lov, der anses for valgt som den lov, der skal finde anvendelse på arven, den lov, i henhold til hvilken arveladeren senest den 17. august 2015 traf en dødsdisposition?
3)      Skal artikel 26, stk. 2, i forordning nr. 650/2012 fortolkes således, at hvis arveladeren var begrænset i sin [habilitet med henblik på] at træffe dødsdispositioner før den 17. august 2015 i overensstemmelse med den lov, der regulerede alle forhold vedrørende arv efter den pågældende, og hvis betingelserne for udøvelsen af dennes dispositionsevne som følge af en senere ændring af denne lov[…]
blev ændret, er arveladeren fortsat begrænset i sin [habilitet med henblik på] at disponere i overensstemmelse med den lov, som fandt anvendelse på tidspunktet for indgåelsen af aftalen om arv, og ville denne finde anvendelse på arven efter arvelader ved dennes død, uanset at arveladeren i henhold til den lov, der gælder for alle forhold vedrørende arven efter den pågældende på dødsdagen, var berettiget [til] at opløse (tilbagekalde eller ændre) aftalen om arv?«
III. Retsforhandlingerne for Domstolen
21.      Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgik til Domstolen den 6. februar 2024.
22.      Der er indgivet skriftlige indlæg af L.P. og i fællesskab af A.K., R.K. og R.F. von K.-K. samt af den tjekkiske og den polske regering og af Kommissionen.
23.      Domstolen har anmodet den tjekkiske regering om at præcisere visse aspekter af den gældende retlige ordning for notarer, der fungerer som tilsynsførende dommere i arvesager. Den tjekkiske regerings svar blev modtaget den 10. oktober 2025.
24.      L.P. og A.K., R.K. og R.F. von K.-K. (de tre sidstnævnte i fællesskab), den tjekkiske og den tyske regering samt Kommissionen har deltaget i retsmødet den 20. november 2025.
IV.    Bedømmelse
A.      Formaliteten med hensyn til den præjudicielle forelæggelse
25.      I den sag, der blev indledt i Den Tjekkiske Republik med hensyn til arven efter L.K., tilkommer det en notar, der fungerer som tilsynsførende dommer, at fastslå, hvem der er arveladerens arvinger.
26.      Der er i princippet intet til hinder for, at en notar, for så vidt som denne handler ved en judiciel myndigheds delegation af beføjelser eller handler under en judiciel myndigheds kontrol, kan anses for en »ret« som omhandlet i artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 650/2012.
27.      Imidlertid er opfyldelse af de betingelser, der er fastlagt i artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 650/2012, ikke i sig selv tilstrækkelig til, at notaren kan forelægge Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF (11).
28.      Begrebet »ret« som omhandlet i artikel 267 TEUF kræver en særskilt undersøgelse af en hel række forhold, bl.a. om organet er oprettet ved lov, har permanent karakter, virker som obligatorisk retsinstans, anvender en kontradiktorisk sagsbehandling, træffer afgørelse på grundlag af retsregler, og om det er uafhængigt (12).
29.      I den skriftlige procedure for Domstolen er der ikke rejst formalitetsindsigelser med hensyn til denne anmodning om præjudiciel afgørelse(13). Den notar, der har indgivet denne anmodning, har på forhånd anført, at den pågældende efter egen opfattelse var bemyndiget til dette (14).
30.      I den mundtlige forhandling vedrørende den præjudicielle forelæggelse er dette spørgsmål imidlertid blevet drøftet i betragtning af Domstolens praksis på den ene side og Ústavní souds (forfatningsdomstol, Den Tjekkiske Republik, herefter »forfatningsdomstolen«) praksis på den anden.
1.      Domstolens praksis
31.      I dommen i sagen Kommissionen mod Den Tjekkiske Republik, som blev afsagt i forbindelse med en traktatbrudssag om en tilsidesættelse af artikel 49 TEUF (15), undersøgte Domstolen de funktioner, som notarer udfører i Den Tjekkiske Republik.
32.      Domstolen foretog nærmere bestemt en detaljeret undersøgelse af notarernes kompetencer i arvesager og grundene til, at disse kompetencer udøves på et konsensusbaseret grundlag (16).
33.      På baggrund af denne undersøgelse fastslog Domstolen, at disse kompetencer ikke kunne anses for et direkte og specifikt udtryk for udøvelsen af offentlig myndighed (17).
34.      Jeg vil allerede nu nævne, at denne konstatering i sig selv er tilstrækkelig til at afgøre spørgsmålet om formaliteten vedrørende den præjudicielle forelæggelse: Hvis den notar, der deltager i denne arvesag, ikke udfører offentlige myndighedsopgaver, kan den pågældende dårligt anses for at være en ret, som pr. definition deltager i udøvelsen af offentlig myndighed.
2.      Forfatningsdomstolens opfattelse
35.      Forfatningsdomstolen har afvist, at »domstolslignende organer« (notarer, der fungerer som tilsynsførende dommere i arvesager) har kompetence til at forelægge et spørgsmål om forfatningsstridighed i henhold til artikel 95, stk. 2, i Den Tjekkiske Republiks forfatning (18).
36.      Den tjekkiske forfatningsdomstol fremhævede i afgørelsen af 17. september 2025 (præmis 9) de væsentlige forskelle mellem den retlige beskyttelse, som »domstolene«
yder, og den beskyttelse, som ydes af »andre personer«, herunder tilsynsførende dommere.
37.      Forfatningsdomstolen har anført følgende: »[...] notarer har ikke de væsentlige egenskaber, som gør sig gældende for retsinstanser. Notarer nyder nærmere bestemt ikke en lige så høj grad af uafhængighed som domstolene, de kan afskediges af justitsministeren, og der hersker ikke en lige så stor uforenelighed med andre funktioner som for dommeres vedkommende, navnlig i forhold til de øvrige statslige instanser« (19).
38.      I drøftelserne om formaliteten i retsmødet har alle deltagerne, med undtagelse af Kommissionen, anført, at forfatningsdomstolens afgørelse ikke har relevans for vurderingen af, om betingelserne for, om der er tale om en »ret« i henhold til artikel 267 TEUF, er opfyldt.
39.      Jeg er imidlertid enig med Kommissionen i, at forfatningsdomstolens afgørelse, selv om den blev afsagt i en anden sammenhæng, klarlægger den retlige ordning for notarer, der fungerer som tilsynsførende dommere i arvesager.
3.      Bedømmelse
40.      Af nedenstående grunde er jeg af den opfattelse, at ikke blot garantierne, men også de beslutningsbeføjelser, som den tjekkiske lovgivning tillægger notarer, der fungerer som tilsynsførende dommere, væsentligt afviger fra de garantier og beslutningsbeføjelser, der er kendetegnende for den »dømmende myndighed«, som dommere udøver.
a)      Garantier
41.      Med hensyn til de garantier for uafhængighed og uafsættelighed, som notarer er omfattet af, har den tjekkiske regering fastslået, at udnævnelse af den tilsynsførende dommer, der varetager den enkelte arvesag, finder sted i henhold til en fast tidsplan og i overensstemmelse med på forhånd fastsatte kriterier, hvilket sikrer en retfærdig og forudsigelig fordeling af sagerne (20).
42.      Med hensyn til forfatningsdomstolens afgørelse har den tjekkiske regering i retsmødet på den ene side anført, at garantierne for en rets uafhængighed og uafsættelighed med henblik på den nationale forfatningsret er underlagt en strengere fortolkning end den, der kræves i henhold til artikel 267 TEUF. Den tjekkiske regering har på den anden side anført, at garantierne for notarernes uafsættelighed i det væsentlige svarer til de tilsvarende garantier for dommere. Drøftelserne har navnlig drejet sig om de beføjelser til at afskedige dommere og notarer, som justitsministeren er tillagt, som er strengt begrænset til ekstraordinære situationer, der på forhånd er fastsat i lovgivningen (21).
43.      Forfatningsdomstolens afgørelse fremhæver imidlertid, at ministeren kan træffe afgørelse om afskedigelse af en notar, og at en notar ikke har den samme grad af uafhængighed som domstolene, hvilket netop er med henblik på at sætte ordningen for notarer op mod den ordning, der finder anvendelse på retsinstanser (22).
44.      Desuden bør der sondres mellem (ministerens) beføjelser til at afskedige notarer generelt og de tilfælde, hvor en notar, der er udnævnt til tilsynsførende dommer i en konkret arvesag, afskediges (af den kompetente ret).
45.      Med hensyn til det sidstnævnte tilfælde har den tjekkiske regering som svar på Domstolens spørgsmål anført, at den ret, der har kompetence til at behandle arvesagen, fortsat har kompetence til at tilbagekalde den bemyndigelse, som en udnævnt notar har fået, »på grund af en fejl« (23), som den pågældende har begået under udøvelsen af sit hverv. Denne fejl »kan nærmere bestemt opstå, når der er risiko for, at sagen ikke afgøres inden for en rimelig frist« (24).
46.      Denne grund til afskedigelse, som fremgår af den tjekkiske lov nr. 292/2013 (25), bekræfter, at en notar, der fungerer som tilsynsførende dommer, ikke er omfattet af den samme uafsættelighed som en retsinstans.
47.      Under disse omstændigheder er notarer, der fungerer som tilsynsførende dommere i arvesager i Den Tjekkiske Republik, ikke omfattet af tilsvarende garantier for uafhængighed og uafsættelighed som dem, der sædvanligvis gælder for en dommer. Artikel 104, stk. 1, i lov nr. 292/2013 bekræfter, at tilsynsførende dommere er underlagt den kompetente rets ledelse og tilsyn, hvilken ret fortsat er »hovedansvarlig« for sagen.
b)      Beslutningsbeføjelser i tvister
48.      Med hensyn til de beslutningsbeføjelser, som notarer er tillagt i arvesager, må der sondres mellem to situationer:
–        Når tvisten alene vedrører den retlige vurdering (og de faktiske aspekter er ubestridte), tilkommer det notaren at afgøre dette »retlige spørgsmål«.
–        Når tvisten vedrører faktiske omstændigheder, som parterne er uenige om, har notaren ikke kompetence til at træffe afgørelse og skal anmode parterne om at rette henvendelse til den kompetente ret.
49.      Sondringen mellem beslutningsbeføjelser, alt efter om der er tale om faktiske eller retlige spørgsmål, er efter min opfattelse endnu et tegn på, at en notar, der fungerer som tilsynsførende dommer, er tillagt en skøns- og beslutningsbeføjelse, der er mere begrænset end den tilsvarende beføjelse, som en egentlig dommer generelt er tillagt.
50.      På trods af den modsatte opfattelse, som den tjekkiske regering har givet udtryk for, finder jeg det på denne baggrund vanskeligt at se bort fra betydningen af Domstolens konklusioner i dommen i sagen Kommissionen mod Den Tjekkiske Republik: Notarernes kompetencer udøves udelukkende på et konsensusbaseret grundlag.
51.      Selv om undersøgelsen ved den lejlighed ganske vist blev foretaget med henblik på at vurdere, om der eventuelt forelå en tilsidesættelse af artikel 49 TEUF, er Domstolens afgørelse relevant med henblik på at udelukke »udøvelsen af en judiciel funktion« i henhold til artikel 267 TEUF.
52.      Domstolen har fastslået, at »[e]t forelæggende organ kan, når det ikke skal afgøre en tvist, [...] ikke anses for at udøve dømmende myndighed, uanset om det opfylder de øvrige betingelser i henhold til Domstolens praksis« (26).
c)      Delkonklusion
53.      Jeg er sammenfattende af den opfattelse, at en notar, der fungerer som tilsynsførende dommer i en arvesag, ikke har status som »ret« som omhandlet i artikel 267 TEUF.
54.      Den løsning, som jeg foreslår, forringer ikke effektiviteten af den præjudicielle mekanisme i artikel 267 TEUF og den ensartede fortolkning af EU-retten, som denne bestemmelse har til formål at sikre.
55.      Opfyldelsen af disse mål er under alle omstændigheder sikret som følge af muligheden for at anlægge søgsmål til prøvelse af afgørelser truffet af en notar, der, selv om den pågældende kan anses for at være en »ret« i henhold til forordning nr. 650/2012, ikke opfylder betingelserne for samtidig at kunne anses for en »ret« i henhold til artikel 267 TEUF (27). I forbindelse med sådanne søgsmål kan de på hinanden følgende retsinstanser forelægge Domstolen spørgsmål om fortolkningen af EU-retten.
56.      På baggrund af det ovenstående bør anmodningen om præjudiciel afgørelse efter min opfattelse ikke antages til realitetsbehandling. For det tilfælde, at Domstolen ikke måtte dele denne vurdering, foreslår jeg dog en besvarelse af de forelagte spørgsmål.
B.      Realiteten
57.      Det må først og fremmest afklares, om den arvelader, der havde oprettet en aftale om arv i 1999 i henhold til tysk ret, efterfølgende kunne løsrive sig fra indholdet af denne aftale til skade for de personer (den pågældendes børnebørn), der var nævnt i denne aftale som arvinger.
58.      Arveladerens efterfølgende handlinger, som var til skade for de personer, der i 1999 var blevet udpeget som arvinger, udmøntede sig i en erklæring, hvorved disse blev gjort arveløse (2015). Efterfølgende oprettede arveladeren et nyt testamente (2017), hvorved en person, som ikke var en del af familien, blev udpeget som enearving.
59.      Det første præjudicielle spørgsmål kræver, at det afklares, om forordning nr. 650/2012 finder anvendelse på erklæringer, der udtrykker L.K.’s hensigt om at udelukke bestemte arvinger fra arven efter den pågældende.
60.      Hvis det første spørgsmål besvares bekræftende, ønsker den forelæggende ret desuden oplyst:
–        Hvilken lov der finder anvendelse på hele arven efter L.K. Den forelæggende ret er ikke sikker på, hvordan denne lov skal identificeres, når de efterfølgende dødsdispositioner blev foretaget før det tidspunkt, hvor forordning nr. 650/2012 fik fuld virkning, og er underlagt forskellige lovgivninger.
–        Hvilken betydning for afgørelsen af tvisten har den regel, hvorefter en efterfølgende ændring af den lov, der finder anvendelse, såfremt en person har habilitet til at foretage en dødsdisposition i henhold til den lov, der finder anvendelse på det tidspunkt, hvor denne disposition foretages, ikke berører den pågældendes habilitet til at ændre eller tilbagekalde den disposition, der er foretaget.
1.      Retlig ordning
61.      Inden behandlingen af disse spørgsmål er det efter min opfattelse hensigtsmæssigt at fremhæve visse aspekter af den retlige ordning, der er fastlagt i forordning nr. 650/2012 med hensyn til arvesager med grænseoverskridende virkninger.
a)      Fastlæggelse af den lov, der finder anvendelse på dødsdispositioner
62.      I henhold til forordning nr. 650/2012 kan forskellige love finde anvendelse: a) på arven efter en person og b) på en dødsdisposition (eller snarere på konkrete aspekter af denne disposition), som denne person har foretaget.
63.      Hovedreglen i henhold til forordning nr. 650/2012 er, at der er én lov, der finder anvendelse på hele arven. Denne lov er identificeret som loven i den medlemsstat, hvor den afdøde havde sit sædvanlige opholdssted på dødstidspunktet (28). Alternativt kan arveladeren vælge, at det er loven i den medlemsstat, hvor den pågældende er statsborger på det tidspunkt, hvor valget træffes, eller på dødstidspunktet, der skal anvendes (29).
64.      For at sikre retssikkerhed for personer, der på forhånd ønsker at planlægge arven efter sig (30), er den lov, der finder anvendelse på de forskellige bestemmelsers antagelighed og materielle gyldighed, som følger (31):
–        Når der er tale om en anden dødsdisposition end en aftale om arv, er det den lov, der skulle anvendes på arven efter den pågældende, hvis denne var afgået ved døden på den dag, hvor dispositionen blev foretaget (»den hypotetiske lov«) (32), eller, såfremt den pågældende træffer et lovvalg, loven i den medlemsstat, hvor den pågældende er statsborger på tidspunktet for dette valg (33).
–        Når der er tale om aftaler om arv, er lovgivningen forskellig, alt efter om der er tale om arven efter en enkeltperson (34) eller efter flere personer (35).
b)      Spørgsmålet, om forordning nr. 650/2012 finder tidsmæssig anvendelse
65.      I henhold til artikel 83, stk. 1, i forordning nr. 650/2012 er det tidspunkt, der er afgørende for, om denne forordning finder anvendelse, arveladerens dødstidspunkt.
66.      Det fremgår af samlet set af denne bestemmelse og artikel 84, at forordning nr. 650/2012 finder fuld anvendelse på arv efter personer, som afgår ved døden den eller efter den 17. august 2015.
67.      Artikel 83, stk. 3, i forordning nr. 650/2012 fastlægger ikke desto mindre en overgangsordning for arvesager, hvor der er foretaget en dødsdisposition før den 17. august 2015.
68.      Det følger af artikel 83, stk. 4, i forordning nr. 650/2012, at er en dødsdisposition truffet før den 17. august 2015 i overensstemmelse med den lov, som den afdøde kunne have valgt i henhold til denne forordning, betragtes denne lov som valgt til at være den lov, der finder anvendelse på hele arven.
2.      Det første præjudicielle spørgsmål
69.      Den forelæggende ret ønsker oplyst, om artikel 83, stk. 3 og 4, i forordning nr. 650/2012, sammenholdt med artikel 3, stk. 1, litra d), i forordning nr. 650/2012, skal fortolkes således, at »en dødsdisposition også kan omfatte en erklæring om arveløsgørelse«.
70.      Spørgsmålet er i denne sag af betydning for at afklare, om erklæringen af 23. juni 2015, hvorved L.K. gjorde sine børnebørn arveløse, var en dødsdisposition.
71.      Et bekræftende svar indebærer, at denne erklæring er omfattet af det materielle anvendelsesområde for forordning nr. 650/2012. I så fald må denne dødsdisposition i henhold til artikel 83, stk. 3, anses for at være antagelig og gyldig, for så vidt som den opfylder de (formelle og materielle) betingelser, der er fastsat i lovvalgsreglerne:
–        i kapitel III i forordning nr. 650/2012 eller
–        som er gældende i den stat, hvor arveladeren var bosat, da erklæringen om arveløsgørelse blev udfærdiget,
–        som er gældende i en af de stater, hvor arveladeren var statsborger, da denne erklæring blev udfærdiget.
72.      Et bekræftende svar giver ligeledes mulighed for en formodning (36) om valg af den lov, der finder anvendelse på hele arven (og ikke blot på arveløsgørelsen), som er fastlagt som en overgangsbestemmelse i artikel 83, stk. 4, i forordning nr. 650/2012. Den forelæggende ret synes at finde sidstnævnte aspekt interessant: Afhængig af, hvilken lov der finder anvendelse, havde L.K. enten mulighed for, eller ikke mulighed for, at tilbagekalde indholdet af aftalen om arv af 2. november 1999 (og dermed gøre sine børnebørn arveløse).
73.      Som følge af det, jeg vil anføre i forbindelse med det andet præjudicielle spørgsmål, er jeg af den opfattelse, at det under de i hovedsagen omhandlede omstændigheder ikke er nødvendigt at anvende overgangsordningen i artikel 83 i forordning nr. 650/2012 for at fastslå, hvilken lov der finder anvendelse på hele arven, eftersom arveladeren udtrykkeligt har valgt at vælge denne lov i testamentet af 20. december 2017. På denne baggrund er det heller ikke nødvendigt at undersøge rækkevidden af begrebet »dødsdisposition« (eller om dette begreb omfatter en erklæring om arveløsgørelse) i denne overgangsbestemmelse.
74.      Jeg vil dog foretage denne vurdering, såfremt Domstolen skulle være af en anden opfattelse.
75.      Af hensyn til sammenhængen skal begrebet dødsdisposition underlægges samme fortolkning alle de steder, hvor dette begreb anvendes i forordning nr. 650/2012. For at sikre denne sammenhæng, og med henblik på en ensartet forståelse af teksten indeholder artikel 3 i forordning nr. 650/2012 en række definitioner.
76.      Artikel 3, stk. 1, litra d), i forordning nr. 650/2012 definerer nærmere bestemt en »dødsdisposition« som »et testamente, et fælles testamente eller en aftale om arv«. Den nævner ikke udtrykkeligt en erklæring om arveløsgørelse.
77.      Det må afklares, om en erklæring om arveløsgørelse på trods af denne manglende nævnelse er omfattet af begrebet »dødsdisposition«, hvilket kræver en fortolkning af sidstnævnte begreb. Eftersom der ikke er nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret, skal denne fortolkning være selvstændig (37).
78.      Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 650/2012 indeholder i princippet en udtømmende opregning. På baggrund af en analyse af indholdet af denne bestemmelse kan det imidlertid hævdes, at det begreb, der er defineret i litra d), vedrører den formelle, og ikke materielle, karakter af den pågældende dødsdisposition (idet der er tale om et testamente, et fælles testamente eller en aftale om arv).
79.      Selv om artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 650/2012 ganske vist ikke nævner erklæringer om arveløsgørelse, er indsættelse af arvinger eller legatarer, for nu at nævne nogle af de dødsdispositioner, der er hyppige på grund af deres indhold, imidlertid heller ikke nævnt.
80.      Jeg er af den opfattelse, at begrebet »dødsdisposition«, ud fra dette materielle perspektiv, skal underlægges en bred fortolkning med henblik på at afspejle den vidtrækkende anvendelse af forordning nr. 650/2012, som er afspejlet i forordningens artikel 3, stk. 1, litra a), og i niende betragtning hertil (38), og som er i overensstemmelse med denne forordnings formål (39).
81.      I denne henseende er jeg, ligesom Kommissionen, af den opfattelse, at begrebet »testamente« (som en kategori, der er adskilt fra et »fælles testamente« og en »aftale om arv«), selv om det ikke som sådan er defineret i forordning nr. 650/2012 (40), omfatter alle ensidige erklæringer, hvorved en person tilrettelægger sine efterladte ejendeles skæbne med henblik på et tidspunkt efter sin død, således at arven efter den pågældende ikke (eller ikke fuldstændig) bliver behandlet som en overgang ved arv efter loven.
82.      Arveløsgørelse er omfattet af denne definition. Den omstændighed, at der ikke er tale om en handling, der har til formål at overdrage boet, men derimod at fratage visse personer arven, er ikke til hinder for, at arveløsgørelse betegnes som en dødsdisposition. Spørgsmålet om den negative eller positive karakter af arveladeres viljeserklæring, der er afgørende for den pågældendes efterladte ejendeles skæbne, er efter min opfattelse ikke afgørende; det er det derimod, at den pågældendes viljeserklæring har betydning for arven.
83.      Dette er tilfældet ved en arveløsgørelse: Udelukkelsen af bestemte personer, som i princippet var udpeget som arvinger efter arveladeren, medfører (såfremt udelukkelsen er gyldig), at disse personer fratages arven, og der opstår en ny arverækkefølge.
84.      På denne baggrund er en erklæring om arveløsgørelse, der er afgivet på eller efter den 17. august 2015, omfattet af de lovvalgsregler, der er fastsat i kapitel III i forordning nr. 650/2012. Artikel 83, stk. 3 og 4, finder anvendelse på en sådan erklæring, hvis den er afgivet før den 17. august 2015, og arveladeren afgår ved døden den eller efter den 17. august 2015.
3.      Det andet præjudicielle spørgsmål
85.      Hvis det første præjudicielle spørgsmål besvares bekræftende (således som jeg foreslår), ønsker den forelæggende ret oplyst, hvilken lov der finder anvendelse på arven, og har i denne forbindelse anmodet om en fortolkning af artikel 83, stk. 4, i forordning nr. 650/2012.
86.      Den forelæggende ret har beskrevet en situation, hvor arveladeren inden den 17. august 2015 traf flere dødsdispositioner, »som var i overensstemmelse med lovgivningen i den stat, hvis lovgivning arveladeren kunne have valgt i henhold til forordning nr. 650/2012«. Den forelæggende ret ønsker i denne situation oplyst, om »den lov, der anses for valgt som den lov, der skal finde anvendelse på arven, [er] den lov, i henhold til hvilken arveladeren senest den 17. august 2015 traf en dødsdisposition«.
87.      Dette spørgsmål støtter sig på to forudsætninger, som jeg ikke kan tilslutte mig.
–        På den ene side, og som jeg vil redegøre for nedenfor, er jeg ikke af den opfattelse, at den lov, der finder anvendelse på hele arven, skal finde anvendelse på spørgsmålet, om L.K. kunne gøre sine børnebørn arveløse (eller oprette et testamente til fordel for en person uden for familien) ved ensidigt at tilbagekalde eller ændre den aftale om arv, som vedkommende tidligere havde indgået med sin ægtefælle.
–        Selv hvis den lov, der finder anvendelse på hele arven, skal finde anvendelse her, er jeg under de i hovedsagen omhandlede omstændigheder på den anden side af den opfattelse, at denne lov ikke skal fastlægges på den måde, som den forelæggende ret har foreslået. Efter min opfattelse er fastlæggelsen af den lov, der finder anvendelse, i dette tilfælde ikke omfattet af artikel 83, stk. 4, i forordning nr. 650/2012, således som den forelæggende ret har anført.
88.      Det fremgår nærmere bestemt af forelæggelsesafgørelsen, at arveladeren oprettede et notartestamente den 20. december 2017, som indeholdt et lovvalg i henhold til artikel 22 i forordning nr. 650/2012 (41), dvs. den lov, der skal finde anvendelse på hele arven (42).
89.      På baggrund af sidstnævnte oplysning er jeg af den opfattelse, at såfremt arveladeren gør brug af muligheden for at vælge den lov, der finder anvendelse (hvilket er muligt for den pågældende i henhold til forordning nr. 650/2012), kan den pågældende, når denne forordning fuldt ud finder anvendelse ratione temporis, ikke anvende formodningen i artikel 83, stk. 4. Den lov, der finder anvendelse på arven, er ganske enkelt den lov, som arveladeren har udpeget i sit testamente efter anvendelsesdatoen for forordning nr. 650/2012.
90.      De øvrige bestemmelser i forordning nr. 650/2012 underbygger denne foreløbige konklusion.
91.      I henhold til dens artikel 83, stk. 1, finder forordning nr. 650/2012 anvendelse på arv efter personer, som afgår ved døden den eller efter den 17. august 2015. For at bestemme den lov, der finder anvendelse på dødsdispositioner, som disse personer har foretaget på et hvilket som helst tidspunkt før den 17. august 2015 (43), må kapitel III i forordning nr. 650/2012 anvendes.
92.      Denne anvendelse af forordning nr. 650/2012 er imidlertid omfattet af visse tilpasninger, som er fastlagt i artikel 83. I denne artikel er der fastlagt en overgangsordning for at vurdere, om et eventuelt lovvalg truffet inden den 17. august 2015 er gyldigt (stk. 2), og om dødsdispositioner foretaget før den 17. august 2015 er gyldige (stk. 3).
93.      Som jeg har anført i en anden sammenhæng (44), er formålet med denne overgangsordning at frede disse dispositioner for lovændringer foretaget efter det tidspunkt, hvor testatoren traf afgørelse om sine efterladte ejendeles skæbne, og dødsfaldet har fundet sted efter den dato, hvor forordning nr. 650/2012 fik fuld virkning. På denne måde sikres det, at arveladerens vilje opretholdes, og at de berettigede forventninger, der er opstået på baggrund af den pågældendes tilrettelæggelse af arven, tilgodeses.
94.      Det fremgår af artikel 83, stk. 4, i forordning nr. 650/2012, at hvis en dødsdisposition blev truffet før den 17. august 2015 »i overensstemmelse med den lov, som den afdøde kunne have valgt i henhold til denne forordning, betragtes denne lov som valgt til at være den lov, der finder anvendelse på arven«.
95.      Denne formodning har samme virkning som et lovvalg i henhold til forordning nr. 650/2012, som i sidste ende er at angive den lov, der finder anvendelse på hele arven (45). Formodningen støtter sig på den omstændighed, at arveladeren, som er afgået ved døden den eller efter den 17. august 2015, tidligere har foretaget en dødsdisposition i henhold til loven i den medlemsstat, hvor den pågældende er statsborger (46), og har valgt, at denne lov skal finde anvendelse på hele arven.
96.      Der findes efter min opfattelse to argumenter, der forklarer, hvorfor formodningen er blevet indført:
–        Takket være denne formodning udelukkes det på den ene side, at loven i det land, hvor arveladeren havde sit sidste sædvanlige opholdssted (47), finder anvendelse på aspekter, med hensyn til hvilke den pågældende ikke har foretaget dispositioner. I praksis undgås det dermed, at en lang række love finder samtidig anvendelse på en arv (48), hvilket letter arveprocessen.
–        En systematisk fortolkning af artikel 83, stk. 4, sammenholdt med samme artikels stk. 2 og 3, i forordning nr. 650/2012 tyder på den anden side på, at førstnævnte bestemmelse blev affattet i betragtning af de lovgivningsmæssige rammer for grænseoverskridende arvesager i medlemsstaterne forud for vedtagelsen af denne forordning.
97.      Inden vedtagelsen af forordning nr. 650/2012 benyttede hovedparten af medlemsstaternes lovgivninger arveladerens statsborgerskab som tilknytningsfaktor for lovvalg i arvesager (49). Der var derfor stor sandsynlighed for, at en person, som foretog en dødsdisposition med hensyn til sine goder i henhold til loven i det land, hvor den pågældende var statsborger, troede, at denne lov ville finde anvendelse på alle aspekter af vedkommendes arv.
98.      I forordning nr. 650/2012 er det derimod arveladerens sidste sædvanlige opholdssted, der som hovedregel er tilknytningsfaktoren (50). Uden ordningen i artikel 83, stk. 4, ville et væsentligt antal arvesager risikere at være underlagt en anden lov end den, som arveladeren (og de personer, der har interesse i arven) sandsynligvis forventede.
99.      På baggrund af det ovenstående er jeg af den opfattelse, at den formodning, som er indført ved artikel 83, stk. 4, i forordning nr. 650/2012, ikke er nødvendig, når der, således som det er tilfældet her, foreligger et lovvalg efter den 17. august 2015, som udtrykkeligt fremgår af det testamente, der blev oprettet i 2017 (51), om, hvilken lov skal finde anvendelse på hele arven.
100. Fra den 17. august 2015 formodes det, at arveladere har kendskab til (52) eller bør have kendskab til den lovvalgsordning, der er indført ved forordning nr. 650/2012. Når en arvelader efter denne dato vælger, at loven i den stat, hvor den pågældende er statsborger (tjekkisk ret), skal finde anvendelse på hele arven, gør vedkommende bevidst brug af den mulighed, der følger af artikel 22 i forordning nr. 650/2012.
4.      Det tredje præjudicielle spørgsmål
101. Med det tredje spørgsmål har den forelæggende ret anmodet om en fortolkning af artikel 26, stk. 2, i forordning nr. 650/2012 (53).
102. Denne bestemmelse omfatter situationer, hvor: a) en person har habilitet til at foretage en dødsdisposition i henhold til den lov, der finder anvendelse i medfør af artikel 24 eller 25 i forordning nr. 650/2012, og b) der efterfølgende sker en ændring af den lov, der finder anvendelse.
103. Hvis begge betingelser er opfyldt, bestemmer artikel 26, stk. 2, i forordning nr. 650/2012, at en efterfølgende ændring af den lov, der finder anvendelse, ikke berører vedkommendes habilitet til at ændre eller tilbagekalde den dødsdisposition, som vedkommende allerede havde foretaget.
104. Den forelæggende ret har beskrevet situationen på følgende måde:
–        »[A]rveladeren var begrænset i sin mulighed for at træffe dødsdispositioner før den 17. august 2015 i overensstemmelse med den lov, der regulerede alle forhold vedrørende arv efter den pågældende«, […]
–        »[B]etingelserne for udøvelsen af dennes dispositionsevne [blev ændret] som følge af en senere ændring af denne lov [...]«
105. I denne situation ønsker den forelæggende ret oplyst, om arveladeren »fortsat [er] begrænset i sin mulighed for at disponere i overensstemmelse med den lov, som fandt anvendelse på tidspunktet for indgåelsen af aftalen om arv, og [om denne] ville [...] finde anvendelse på arven efter arvelader ved dennes død, uanset at arveladeren i henhold til den lov, der gælder for alle forhold vedrørende arven efter den pågældende på dødsdagen, var berettiget at opløse (tilbagekalde eller ændre) aftalen om arv [...]«.
106. Den forelæggende ret har behandlet spørgsmålet, om aftalen om arv kan tilbagekaldes, på grundlag af arveladerens »habilitet«. Efter min opfattelse er denne tilgang fejlagtig.
107. Begrebet »habilitet«, som anvendes i artikel 26, stk. 1, litra a), i forordning nr. 650/2012, vedrører ikke begrænsninger i muligheden for at træffe dispositioner, der følger af en aftale om arv, således som det er tilfældet i denne sag. Disse begrænsninger vedrører »[aftalens] bindende virkninger mellem parterne, herunder betingelserne for [aftalens] opløsning«, som er omhandlet i samme forordnings artikel 25 (54).
108. Begrebet habilitet som omhandlet i artikel 26, stk. 1, litra a), i forordning nr. 650/2012 omfatter nærmere bestemt ikke ethvert aspekt, der er forbundet med muligheden for at træffe dispositioner med hensyn til en persons efterladte ejendeles skæbne. Dette bekræftes indledningsvis ved den omstændighed, at samme artikel 26, stk. 1, særskilt nævner habiliteten til at foretage en dødsdisposition [litra a)] og de særlige grunde, der forhindrer en person i at træffe dispositioner til fordel for visse personer [litra b)]:
–        I forbindelse med artikel 26, stk. 1, litra a), findes de specifikke betingelser for at træffe dødsdispositioner, der kræves opfyldt for at sikre, at arveladeren er i stand til at forstå, hvad den pågældende er i færd med. Der er typisk tale om regler, der fastsætter alderskrav (55), eller som kræver, at arveladeren er ved fornuft, når den pågældende træffer den pågældende disposition.
–        Artikel 26, stk. 1, litra b), i forordning nr. 650/2012 nævner derimod andre begrænsninger, som ikke længere berører arveladerens habilitet, men derimod særlige grunde, der forhindrer den pågældende i at træffe dispositioner til fordel for visse personer (56). Der er tale om grunde, der på grund af det funktionelle forhold mellem disse personer og arveladeren ikke berører dennes »habilitet« i egentlig forstand, men derimod indebærer, at arveladeren har en begrænset frihed til at foretage dispositioner.
109. Habiliteten til at foretage en disposition som omhandlet i artikel 26, stk. 1, litra a), i forordning nr. 650/2012 forbliver uændret, når arveladeren ved en gyldig aftale har begrænset sin frihed til på et senere tidspunkt at tilbagekalde eller ændre en dødsdisposition (foretaget før den 17.8.2015).
110. Henvisningen i artikel 26, stk. 1, litra a), i forordning nr. 650/2012 til habiliteten hos den person, der foretager dispositionen, henhører, således som det fremgår af denne artikels overskrift, under kategorien »Den materielle gyldighed af dødsdispositioner«.
111. Ved opregningen af de aspekter, som er reguleret i artikel 25 i forordning nr. 650/2012, er den materielle gyldighed af aftaler om arv sideordnet med de bindende virkninger, som disse aftaler har mellem parterne (herunder betingelserne for dens opløsning): Der er ikke et sammenfald mellem disse to aspekter.
112. Med andre ord er en begrænsning eller, i givet fald, en total fortabelse af habiliteten til ensidigt at tilbagekalde eller ændre bestemmelserne i en aftale om arv (57) ikke sammenfaldende med habiliteten til at foretage en disposition. En person, der har haft habilitet til at oprette en aftale om arv, har ligeledes habilitet (medmindre vedkommendes personlige forhold ændrer sig (58)) til at ændre eller tilbagekalde denne aftale.
113. Ved udøvelsen af habiliteten til at foretage en dødsdisposition, der ændrer en tidligere aftale om arv, kan det forekomme, at den nationale lov, der finder anvendelse på denne form for aftaler, ikke tillader, at arveladeren ændrer dem. Såfremt det er tilfældet, følger begrænsningen af friheden (ikke af habiliteten) til at foretage dispositioner ikke, gentager jeg, af personens manglende habilitet, men derimod af bestemte særlige grunde, der forhindrer den person, der foretager dispositionen, i at foretage ændringer i aftalen om arv.
114. Jeg er således af den opfattelse, at de begrænsninger af friheden til at foretage dispositioner, der følger af en aftale om arv, ikke skal kvalificeres som et spørgsmål om »habilitet« som omhandlet i artikel 26, stk. 1, litra a), i forordning nr. 650/2012 og dermed med henblik på formålene med denne artikels stk. 2 (59).
115. I forordning nr. 650/2012 befinder reguleringen af virkningerne af en aftale om arv sig et andet sted og afhænger af en lov, der finder anvendelse, som fastlægges i andre bestemmelser. Nærmere bestemt:
–        Med hensyn til aftaler om arv, der er indgået den eller efter den 17. august 2015, bestemmer artikel 25 i forordning nr. 650/2012, at den lov, der finder anvendelse på aftalens bindende virkninger, er den lov, der fandt anvendelse ved aftalens indgåelse.
–        Med hensyn til aftaler om arv, der er indgået før den 17. august 2015 (som det er tilfældet i hovedsagen) mellem efterfølgende arveladere, afhænger den lov, der finder anvendelse, af fortolkningen af artikel 83, stk. 3, i forordning nr. 650/2012 (60).
V.      Forslag til afgørelse
116. På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen afviser anmodningen om præjudiciel afgørelse.
117. Subsidiært, såfremt anmodningen om præjudiciel afgørelse antages til realitetsbehandling, foreslår jeg, at Domstolen svarer den notar, der er udnævnt som tilsynsførende dommer af Obvodní soud pro Prahu 1 (distriktsdomstol 1 i Prag), således:
»Artikel 3, stk. 1, litra d), artikel 22, stk. 1, artikel 25, artikel 26, stk. 1 og 2, og artikel 83, stk. 3 og 4, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 650/2012 af 4. juli 2012 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende arv og om accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis
skal fortolkes således, at
–        begrebet »dødsdisposition« i artikel 3, stk. 1, litra d), i forordning nr. 650/2012 omfatter en erklæring om arveløsgørelse, som dermed er omfattet af denne forordnings artikel 83, stk. 3 og 4
–        den formodning om lovvalg, der er fastlagt i artikel 83, stk. 4, i forordning nr. 650/2012, gælder ikke, når arveladeren har valgt, hvilken lov der skal finde anvendelse på arven efter vedkommende efter det tidspunkt, hvor denne forordning fik fuld virkning, i henhold til denne forordnings artikel 22, stk. 1
–        artikel 26, stk. 1, litra a), og artikel 26, stk. 2, i forordning nr. 650/2012, som vedrører arveladerens habilitet til at foretage en dødsdisposition, har ikke til formål at regulere, om, og i givet fald på hvilke betingelser, en person, der har oprettet en aftale om arv vedrørende arven efter mere end én person, efterfølgende kan ændre eller tilbagekalde denne aftale; de bindende virkninger af en aftale om arv er reguleret ved artikel 25 i forordning nr. 650/2012.«
1 –      Originalsprog: spansk.
i      Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 4.7.2012 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende arv, og om accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis (EUT 2012, L 201, s. 107).
3 –      Skrivelse af 26.2.2025, som blev indgivet som svar på Domstolens spørgsmål af 28.1.2025.
4 –      Lov om særskilt domstolsbehandling (herefter »lov nr. 292/2013«).
5 –      Lov nr. 89/2012 Sb. om civillovbogen.
6 –      L.K.’s ægtefælle, E.K., var afgået ved døden den 9.1.2007.
7 –      Forelæggelsesafgørelsen anvender uden sondring formuleringerne »fælles testamente« og »aftale om arv« som betegnelse for det testamente, der blev oprettet den 2.11.1999 (og ændret i 2001). Heri forklares det, at et fælles testamente kan anses for en »aftale om arv« i henhold til artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning nr. 650/2012. Det »fælles testamente« har imidlertid sin egen plads i denne bestemmelse; jf. artikel 3, stk. 1, litra c). Samme artikel, som præciserer formuleringen »dødsdisposition« i litra d), nævner desuden begge begreber særskilt. Det, der efter min opfattelse kendetegner et »fælles testamente« i henhold til forordning nr. 650/2012, er, at der er tale om et samlet dokument (dvs. en formel oplysning). En aftale om arv er derimod defineret ved, at de materielle bestemmelser, som denne aftale indeholder, er indbyrdes afhængige. I retsmødet har flere deltagere (herunder Europa-Kommissionen og den tyske regering) givet udtryk for samme opfattelse og har anført, at begreberne »fælles testamente« og »aftale om arv« ikke udelukker hinanden gensidigt: Hvis der ved et »Berlin-testamente« fastsættes indbyrdes afhængige og gensidige materielle bestemmelser i den samme tekst, ville det ikke være forkert at kvalificere denne tekst som både en »aftale om arv« og et »fælles testamente« (selv om dette bør undgås med henblik på at undgå forvirring). Med forbehold for den bedømmelse, som det tilkommer den ret, som sagen er indbragt for, at foretage, tyder alt på, at der forelå en egentlig »aftale om arv«, og dermed vil jeg omtale L.K.’s første testamente som »testamentet af 2. november 1999«, »Berlin-testamentet« eller »aftalen om arv«.
8 –      Det fremgår ikke klart af forelæggelsesafgørelsen, hvilke personer der blev udpeget som arvinger i testamentet af 2.11.1999. I retsmødet har repræsentanterne for begge parter udtrykt enighed om, at der var tale om arveladernes børnebørn (der var uenighed om, hvorvidt den længstlevende ægtefælle også blev udpeget som arving).
9 –      Det fremgår heller ikke af forelæggelsesafgørelsen, hvem der blev gjort arveløse. I retsmødet er det blevet oplyst, at L.K. gjorde sine døtre og sine børnebørn arveløse.
10 –      I en skrivelse af 30.11.2022 har denne repræsentant udførligt gjort rede for den retlige ordning i den tyske civillovbog og for indholdet af det nævnte testamente. Denne repræsentant har gjort gældende, at arveladeren og hans ægtefælle klart begrænsede dispositionsfriheden (på tysk kaldet »Testierfreiheit«) i forbindelse med, at en af dem dør. Den længstlevende ægtefælle kunne kun ændre kredsen af arvingerne ved at udpege en af de personer, der blev angivet i ægtefællernes fælles testamente.
11 –      Jf. kendelse af 1.9.2021, OKR (Præjudiciel forelæggelse indgivet af en notarfuldmægtig) (C-387/20, EU:C:2021:751, herefter »OKR-kendelsen«, præmis 31).
12 –      OKR-kendelsen, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis.
13 –      Den tjekkiske regerings og Kommissionens indlæg indeholder bemærkninger, der taler for, at anmodningen kan antages til realitetsbehandling. Kommissionen har i retsmødet nuanceret sit synspunkt og har anført, at det er tvivlsomt, om anmodningen kan antages til realitetsbehandling.
14 –      Under overskriften »Vedrørende spørgsmålet om kompetencen for den bemyndigede, tilsynsførende dommer, der handler på vegne af Obvodní soud pro Prahu 1 [distriktsdomstol 1 i Prag], til at indgive en anmodning om en præjudiciel afgørelse« har notaren anført, at det fremgår af artikel 103, stk. 4, i lov nr. 292/2013, at en notar ved udførelse af en tilsynsførende dommers opgaver har »alle de rettigheder, der tilkommer retten som en offentlig myndighed i forbindelse med udøvelse af den dømmende magt« (min fremhævelse). Denne konstatering er imidlertid ikke i overensstemmelse med det, som Domstolen fastslog i dom af 15.3.2018, Kommissionen mod Den Tjekkiske Republik (C-575/16, EU:C:2018:186, herefter »dommen i sagen Kommissionen mod Den Tjekkiske Republik«).
15 –      Tilsidesættelsen af artikel 49 TEUF opstod som følge af en indførelse af en betingelse om statsborgerskab med henblik på udøvelse af notarerhvervet. Denne betingelse blev efterfølgende fjernet som følge af dommen i sagen Kommissionen mod Den Tjekkiske Republik.
16 –      Præmis 117-127 i dommen i sagen Kommissionen mod Den Tjekkiske Republik. I modsætning til det, som den tjekkiske regering har anført i retsmødet, undersøgte Domstolen i den nævnte dom ikke blot notarernes generelle kompetencer, men tog særligt deres specifikke funktion i arvesager såsom den i hovedsagen omhandlede i betragtning.
17 –      Præmis 126 i dommen i sagen Kommissionen mod Den Tjekkiske Republik.
18 –      Afgørelse Pl. ÚS 29/25 af 17.9.2025.
19 –      Ibidem, præmis 10.
20 –      Punkt 3-5 i den tjekkiske regerings skriftlige svar af 10.10.2025 på Domstolens spørgsmål.
21 –      Der kan være et vist sammenfald mellem lovgivningen om afskedigelse og afsættelse af tjekkiske notarer og de regler, der finder anvendelse på medlemmerne af det forelæggende organ i den sag, der gav anledning til dom af 7.5.2024, NADA m.fl. (C‑115/22, EU:C:2024:384). I den pågældende sag var der tale om Unabhängige Schiedskommission Wien (det uafhængige voldgiftsudvalg i Wien, Østrig), hvis medlemmers mandater kunne »inddrages før tiden af tungtvejende grunde« ved en afgørelse, som »alene [tilkom] forbundsministeren [...], dvs. et medlem af den udøvende magt, uden at der på forhånd er opstillet præcise kriterier eller præcise garantier« (præmis 49 og 52). Den tjekkiske regering har i retsmødet anført, at ministeren ikke har nogen skønsbeføjelse i denne henseende og kun kan afskedige en notar, når en af de grunde, der på forhånd er fastsat i lovgivningen, foreligger.
22 –      Den tjekkiske regering har i retsmødet anerkendt, at forfatningsdomstolen i sin afgørelse gav en passende beskrivelse af den retlige ordning for tjekkiske notarer.
23 –      Punkt 6 i den tjekkiske regerings skriftlige svar af 10.10.2025 på Domstolens spørgsmål.
24 –      Punkt 7 i den tjekkiske regerings skriftlige svar af 10.10.2025 på Domstolens spørgsmål. Min fremhævelse.
25 –      Artikel 104, stk. 1, i lov nr. 292/2013: »Retten tilbagekalder notarens bemyndigelse, selv når der ikke foreligger en anmodning, hvis der er risiko for, at sagen ikke afgøres inden for en rimelig frist, og hvis notaren har modtaget skriftlig meddelelse om muligheden for, at retten tilbagekalder bemyndigelsen.«
26 –      OKR-kendelsen, præmis 23 og 24. Min fremhævelse. I hovedsagen er det ikke fuldstændig klart, om tvisten alene omhandler et retligt spørgsmål, eller om den også vedrører de faktiske omstændigheder. Repræsentanterne for parterne, som er blevet forelagt spørgsmål om dette aspekt i retsmødet, har bekræftet, at der hersker faktisk uenighed om de grunde, der førte til arveløsgørelsen af børnebørnene.
27 –      OKR-kendelsen, præmis 33.
28 –      Artikel 21, stk. 1, i forordning nr. 650/2012.
29 –      Artikel 22, stk. 1, i forordning nr. 650/2012.
30 –      48. betragtning til forordning nr. 650/2012.
31 –      Med hensyn til begrebet »materiel gyldighed« som omhandlet i artikel 24 og 25 i forordning nr. 650/2012, jf. artikel 26, stk. 1.
32 –      Artikel 24, stk. 1. Denne lov fastlægges i overensstemmelse med artikel 21 i forordning nr. 650/2012.
33 –      Artikel 24, stk. 2, i forordning nr. 650/2012. Lovvalget skal overholde de betingelser, der er fastsat i artikel 22. Det fremgår af 51. betragtning, at det kun kan være loven i det land, hvor vedkommende den pågældende dag var statsborger.
34 –      Hvad angår en aftale om arv, og med undtagelse af lovvalg, skal dens antagelighed, dens materielle gyldighed og dens bindende virkninger mellem parterne behandles i henhold til den lov, som i medfør af forordning nr. 650/2012 skulle anvendes på arven efter den pågældende person, hvis vedkommende var afgået ved døden samme dag som aftalens indgåelse. Jf. artikel 25, stk. 3, med henvisning til de i artikel 22 fastsatte betingelser og 51. betragtning til forordning nr. 650/2012.
35 –      Antageligheden af disse aftaler om arv afhænger af den kumulative anvendelse af de love, som skulle anvendes på arven efter alle de personer, hvis bo er involveret, hvis de var afgået ved døden samme dag som aftalens indgåelse. Det er den af de love, som aftalen har tættest tilknytning til, der finder anvendelse på denne aftale med hensyn til dens materielle gyldighed og dens bindende virkninger mellem parterne. Jf. artikel 25, stk. 1, 2 og 3, i forordning nr. 650/2012. I betragtning af artikel 22, sammenholdt med 51. betragtning, er det kun muligt at vælge loven i det land, hvor parterne, eller en af disse, var statsborger på tidspunktet for aftalens indgåelse.
36 –      Jeg anvender denne formulering i mit forslag til afgørelse E.E. (Retslig kompetence og den lovgivning, der finder anvendelse på arv) (C-80/19, EU:C:2020:230, punkt 104, 107 og 112). Domstolen har kvalificeret »formodningsmekanismen«: dom af 9.9.2021, RK (Erklæring af inkompetence) (C-422/20, EU:C:2021:718, præmis 53).
37 –      Jf. analogt dom af 9.9.2021, UM (Aftale om overdragelse af fast ejendom ved dødsfald) (C-277/20, EU:C:2021:708, præmis 29).
38 –      Niende betragtning sammenligner arv med »enhver form for overgang af goder, rettigheder og forpligtelser ved dødsfald, hvad enten det drejer sig om en viljesbestemt overførsel ved dødsdisposition eller om overgang ved arv efter loven«.
39 –      Jf. med hensyn til fortolkningen af artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning nr. 650/2012 dom af 9.9.2021, UM (Aftale om overdragelse af fast ejendom ved dødsfald) (C-277/20, EU:C:2021:708, præmis 33): »En sådan fortolkning understøttes af det formål, der forfølges med denne forordning, og som tilsigter at undgå en opdeling af arven i overensstemmelse med princippet om arvens enhed og at fastlægge en ensartet ordning, der finder anvendelse på alle civilretlige aspekter vedrørende arv med grænseoverskridende virkning og bl.a. på »enhver form for overgang af goder ved dødsfald« som omhandlet i niende betragtning til denne forordning [...]« Hertil kommer de formål, som fremgår af syvende betragtning: navnlig formålet om at lade borgerne tilrettelægge arven efter dem.
40 –      Som derimod definerer de to andre begreber: jf. artikel 3, stk. 1, litra b) og c).
41 –      Det fremgår også, at den domstol, der traf afgørelse nr. 37 D 227/2022-118 (som efterfølgende blev appelleret), anså tjekkisk ret for at finde anvendelse på hele arven netop i betragtning af dette valg, som L.K. havde truffet.
42 –      Dom af 9.9.2021, UM (Aftale om overdragelse af fast ejendom ved dødsfald) (C-277/20, EU:C:2021:708, præmis 39). Uoverensstemmelserne mellem sprogversionerne af forordning nr. 650/2012 på dette punkt, for så vidt som det kun fremgår af nogle af disse, at der er tale om hele arven, er blevet fremhævet af generaladvokat Richard de la Tour i hans forslag til afgørelse i den pågældende sag (C-277/20, EU:C:2021:531, punkt 53 og fodnote 42) og består stadig.
43 –      Det er uden betydning, om dødsdispositionen blev foretaget inden ikrafttrædelsen af forordning nr. 650/2012 (den 16.8.2012) eller mellem denne dato og den 17.8.2015.
44 –      Forslag til afgørelse E.E. (Retslig kompetence og den lovgivning, der finder anvendelse på arv) (C-80/19, EU:C:2020:230, punkt 101 og 102).
45 –      Dom af 9.9.2021, RK (Erklæring af inkompetence) (C-422/20, EU:C:2021:718, præmis 53).
46 –      Dette er den eneste mulighed, som den pågældende har i henhold til forordning nr. 650/2012; jf. artikel 22, stk. 1.
47 –      I henhold til artikel 21, stk. 1, i forordning nr. 650/2012 er dette den lov, der finder anvendelse i tilfælde af manglende lovvalg.
48 –      I henhold til artikel 83, stk. 2, i forordning nr. 650/2012 kan andre love end loven i den stat, hvor arveladeren var statsborger, spille ind med henblik på at vurdere antageligheden samt den formelle og materielle gyldighed af en dødsdisposition foretaget før den 17.8.2015. Forudsætningen for stk. 4 er under alle omstændigheder, at denne disposition er blevet foretaget i overensstemmelse med loven i det land, hvor arveladeren var statsborger.
49 –      Ud af de 19 medlemsstater, der regulerede arvesager med grænseoverskridende virkninger på en ensartet måde, foretrak 16 denne tilknytningsfaktor.
50 –      Muligheden for at træffe et lovvalg blev indført som en undtagelse: dom af 12.10.2023, OP (Lovvalg til fordel for en tredjestats lov for arven) (C-21/22, EU:C:2023:766, præmis 31).
51 –      Hvilket heller ikke ville være nødvendigt, hvis der forelå et lovvalg inden dette tidspunkt, som var gyldigt i henhold til artikel 83, stk. 2, i forordning nr. 650/2012. Jf. dom af 16.7.2020, E.E. (Retslig kompetence og den lovgivning, der finder anvendelse på arv) (C-80/19, EU:C:2020:569, præmis 92).
52 –      Det må antages, at dette var tilfældet med hensyn til L.K., om ikke andet så på grund af den omstændighed, at en notar medvirkede ved oprettelsen af testamentet i 2017.
53 –      Artikel 26, stk. 2, i forordning nr. 650/2012 blev bragt ind i debatten af appeldomstolen. Ved ophævelsen af den appellerede afgørelse pålagde appeldomstolen retten i første instans at fastslå i henhold til tysk (og ikke tjekkisk) ret, om arveladeren kunne tilbagekalde eller ændre »Berlin-testamentet« efter hans ægtefælles død. I forelæggelsesafgørelsen er det ikke blevet undersøgt, om den omstændighed, at »Berlin-testamentet« blev oprettet før den 17.8.2015, berører anvendelsen af artikel 26, stk. 2, i forordning nr. 650/2012.
54 –      Med hensyn til aftaler indgået efter den 17.8.2015. Jf. punkt 115 ovenfor med hensyn til aftaler, der er indgået før denne dato.
55 –      Dette har Kommissionen anført i punkt 62 i sit skriftlige indlæg, idet den har anført betingelsen om at være over 18 år som et eksempel på en betingelse for habilitet.
56 –      Eller særlige grunde, der forhindrer en person i at modtage ejendele i boet fra den person, der foretager dispositionen.
57 –      Med andre ord spørgsmålet om, hvorvidt og hvorledes friheden til at foretage en dødsdisposition på ny med hensyn til de goder, som aftalen om arv vedrørte, genvindes.
58 –      Ellers vil den lov, der finder anvendelse på disse personlige forhold, ændres som følge af en ændring i fastlæggelsen af tilknytningsfaktoren: Dette er tilfældet, hvis det sædvanlige opholdssted, som arveladeren havde, da denne foretog dødsdispositionen, ikke er det samme på det tidspunkt, hvor den pågældende ønsker at ændre eller tilbagekalde denne disposition. Et af formålene med artikel 26, stk. 2, i forordning nr. 650/2012 er netop at ophæve virkningerne af en sådan ændring, når disse virkninger medfører, at arveladeren er forhindret i at foretage den ønskede ændring eller tilbagekaldelse.
59 –      Artikel 26, stk. 2, i forordning nr. 650/2012 udgør efter min opfattelse først og fremmest en undtagelse fra artikel 24, stk. 3, med hensyn til ændringer eller tilbagekaldelser af en dødsdisposition, der ikke er en aftale om arv. I henhold til denne bestemmelse er den lov, der finder anvendelse på disse handlinger, ikke den lov, der fandt anvendelse på det tidspunkt, hvor den pågældende disposition blev foretaget, men derimod den lov, der finder anvendelse på tidspunktet for ændringen eller tilbagekaldelsen. For at undgå, at den person, der foretager en disposition, i henhold til denne lov utilsigtet »bindes« af det, som den pågældende har bestemt, fjerner artikel 26, stk. 2, spørgsmålet om habilitet fra førnævnte bestemmelses anvendelsesområde. I materiel henseende indfører denne regel et princip, som generelt anerkendes, hvorefter (ensidige) dødsdispositioner i det væsentlige kan tilbagekaldes.
60 –      Denne bestemmelse omhandler bogstavelig talt kun den lov, der finder anvendelse på antageligheden samt den formelle og materielle gyldighed af dødsdispositionerne, men ikke den lov, der finder anvendelse på virkningerne heraf.