Sag C-129/14 PPU
Zoran Spasic
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Nürnberg)
»Præjudiciel forelæggelse – præjudiciel forelæggelse efter hasteproceduren – politisamarbejde og retligt samarbejde i straffesager – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – artikel 50 og 52 – princippet ne bis in idem – konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen – artikel 54 – begreberne »sanktion, der er »fuldbyrdet««, og »sanktion, der er ved at blive fuldbyrdet««
Sammendrag – Domstolens dom (Store Afdeling) af 27. maj 2014
1.        Retligt samarbejde i straffesager – Domstolens kompetencer – præjudicielle spørgsmål – spørgsmål vedrørende fortolkningen af en konvention, der er vedtaget på grundlag af EU-traktatens afsnit VI – anmodning om fortolkning, der ikke nævner artikel 35 TEU, men alene henviser til artikel 267 TEUF – antagelse til realitetsbehandling
(Art. 35 EU; art. 267 TEUF)
2.        Grundlæggende rettigheder – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – begrænsning i udøvelsen af de ved chartret anerkendte rettigheder og friheder – princippet ne bis in idem – betingelse for fuldbyrdelse af den sanktion, der er fastsat i artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen – undersøgelse af, om denne bestemmelse er forenelig med chartrets artikel 50 – begrænsning som omhandlet i chartrets artikel 52, stk. 1 – fremgangsmåden for de nationale retters konkrete anvendelse af denne begrænsning
(Art. 6, stk. 1, tredje afsnit, TEU og art. 67, stk. 3, TEU; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 50 og art. 52, stk. 1 og 7; konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen, art. 54)
3.        Retligt samarbejde i straffesager – protokollen om integration af Schengenreglerne – konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen – princippet ne bis in idem – anvendelsesbetingelse – sanktion, der »er fuldbyrdet«, og »sanktion, der er ved at blive fuldbyrdet« – begreb – idømmelse af to hovedsanktioner – betalingen af bøden uden fuldbyrdelse af frihedsstraffen – ikke omfattet
(Konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen, art. 54)
1.        Den omstændighed, at en forelæggelsesafgørelse vedrørende fortolkningen af en konvention, som er vedtaget på grundlag af EU-traktatens afsnit VI, i den affattelse, der fandt anvendelse inden Lissabontraktatens ikrafttrædelse, ikke nævner artikel 35 EU, men henviser til artikel 267 TEUF, kan ikke i sig selv føre til, at anmodningen om præjudiciel afgørelse ikke kan antages til realitetsbehandling.
(jf. præmis 45)
2.        Artikel 54 i den konvention om gennemførelse af Schengenaftalen (gennemførelseskonventionen), hvorefter anvendelsen af princippet ne bis in idem gøres betinget af, at sanktionen, i tilfælde af domfældelse, »er fuldbyrdet«, eller af, at den »er ved at blive fuldbyrdet«, er forenelig med artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, som sikrer dette princip.
Den supplerende bestemmelse i gennemførelseskonventionens artikel 54 udgør nemlig en begrænsning for princippet ne bis in idem, der er forenelig med chartrets artikel 50, idet begrænsningen er omfattet af forklaringerne til chartret ad sidstnævnte artikel, hvortil bestemmelserne i artikel 6, stk. 1, tredje afsnit, TEU og chartrets artikel 52, stk. 7, direkte henviser.
Under alle omstændigheder udgør fuldbyrdelsesbetingelsen, hvorefter den bredere beskyttelse i chartrets artikel 50 undergives en supplerende betingelse, en begrænsning i den ved nævnte artikel knæsatte rettighed som omhandlet i chartrets artikel 52.
For det første skal begrænsningen af princippet ne bis in idem nemlig anses for at være fastlagt i lovgivningen, for så vidt som den følger af gennemførelseskonventionens artikel 54.
For det andet skal en bestemmelse som gennemførelseskonventionens artikel 54 anses for at respektere det væsentligste indhold i princippet ne bis in idem. Den i denne artikel fastsatte fuldbyrdelsesbetingelse rejser nemlig ikke tvivl om princippet ne bis in idem som sådan, idet den har til formål at undgå, at en person, over for hvem der er afsagt endelig dom i den første kontraherende stat, ikke længere kan retsforfølges for de samme strafbare handlinger i en anden kontraherende stat, og dermed forbliver ustraffet i sidste ende, når den første stat ikke har fuldbyrdet den idømte straf.
For det tredje indebærer Unionens erklærede mål om at blive et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som det fremgår af artikel 67, stk. 3, TEUF, at det er nødvendigt for Unionen at bestræbe sig på at sikre et højt sikkerhedsniveau ved hjælp af foranstaltninger til forebyggelse og bekæmpelse af kriminalitet, ved koordinerings- og samarbejdsforanstaltninger mellem politimyndigheder, strafferetlige myndigheder og øvrige kompetente myndigheder samt ved gensidig anerkendelse af strafferetlige afgørelser og om nødvendigt indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes straffelovgivning. Fuldbyrdelsesbetingelsen i gennemførelseskonventionens artikel 54 indskriver sig i denne sammenhæng, for så vidt som den har til formål at undgå den straffrihed i området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som personer, der er blevet endeligt domfældt i en EU-medlemsstat, ville kunne drage nytte af. Den er desuden egnet til at nå dette mål, idet risikoen for, at den domfældte forbliver ustraffet, fordi den pågældende har forladt domsstatens område, undgås ved, at det i tilfælde af manglende fuldbyrdelse af den pålagte sanktion tillades myndighederne i en kontraherende stat at retsforfølge en person, der er blevet endeligt domfældt i en anden kontraherende stat, for de samme strafbare handlinger. Selv om der på EU-plan ganske vist findes mange instrumenter fra den afledte ret til at lette samarbejdet mellem medlemsstaterne i straffesager, forudsætter sådanne instrumenter til gensidig hjælp for så vidt angår nødvendigheden af nævnte betingelse ikke opfyldelsen af en fuldbyrdelsesbetingelse, der er analog med betingelsen i gennemførelseskonventionens artikel 54, og kan derfor ikke sikre den fuldstændige opfyldelse af det forfulgte mål. Det kan inden for rammerne af den konkrete anvendelse af den i gennemførelseskonventionens artikel 54 fastsatte fuldbyrdelsesbetingelse på et specifikt tilfælde imidlertid ikke udelukkes, at de kompetente nationale retter, på grundlag af artikel 4, stk. 3, TEU og de anførte retlige instrumenter fra den afledte ret, tager kontakt til hinanden og indleder høringer med henblik på at undersøge, om der i den første domsmedlemsstat foreligger en reel hensigt om at fuldbyrde de pålagte sanktioner.
(jf. præmis 55, 57-59, 62-65, 68, 73 og 74 samt domskonkl. 1)
3.        Artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen (gennemførelseskonventionen) skal fortolkes således, at den blotte betaling af den bøde, som er pålagt en person, der af en ret i en anden medlemsstat ved samme afgørelse er blevet idømt en frihedsstraf, der ikke er blevet fuldbyrdet, ikke gør det muligt at lægge til grund, at sanktionen er blevet fuldbyrdet eller er ved at blive fuldbyrdet i denne bestemmelses forstand.
Selv om gennemførelseskonventionens artikel 54, idet der i bestemmelsen er anvendt ental, fastsætter, at det er en betingelse, at »sanktionen […] er fuldbyrdet«, dækker denne betingelse nemlig for det første den situation, hvor der er blevet idømt to hovedsanktioner. En anden fortolkning ville føre til, at det i nævnte artikel 54 fastsatte princip ne bis in idem mistede sin betydning, og bringe artiklens effektive virkning i fare. For så vidt som den ene af de to idømte sanktioner ikke er blevet »fuldbyrdet« som omhandlet i gennemførelseskonventionens artikel 54, kan denne betingelse følgelig i en sådan situation ikke anses for at være opfyldt.
For det andet kan det, for så vidt som der er tale om to straffe, der primært er blevet idømt, og for så vidt som den domfældte ikke er påbegyndt afsoningen af frihedsstraffen, ikke lægges til grund, at sanktionen som følge af betalingen af bøden er »ved at blive fuldbyrdet« som omhandlet i gennemførelseskonventionens artikel 54.
(jf. præmis 80-85 og domskonkl. 2)