62019CC0649
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
P. PIKAMÄE
fremsat den 30. september 2020 (
1
)
Sag C-649/19
Spetsializirana prokuratura
Straffesag
mod
IR
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Spetsializiran nakazatelen sad (særlig domstol i straffesager, Bulgarien))
»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i straffesager – ret til information under straffesager – direktiv 2012/13/EU – artikel 3-7 – skriftlig oplysning om rettigheder i forbindelse med arrestationen – ret til at blive informeret om tiltalen – ret til aktindsigt i materiale i sagen – person, der anholdes med henblik på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre – søgsmål til prøvelse af afgørelsen om at udstede en europæisk arrestordre – gyldigheden af rammeafgørelse 2002/584/RIA – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – artikel 6, 47 og 48«
I. Indledning
1.
Siden 2010 har Den Europæiske Unions lovgiver vedtaget en række direktiver om forbedring af det retlige samarbejde i straffesager, som hovedsageligt har til formål at styrke de berørte personers rettigheder i forbindelse med straffesager.
2.
Den forelæggende rets første spørgsmål vedrører rækkevidden, ratione personae, af en sådan styrkelse, navnlig når der er tale om indrømmelse af de forskellige processuelle rettigheder, der er fastsat i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU af 22. maj 2012 om ret til information under straffesager (
2
), til personer, der anholdes med henblik på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre. Den forelæggende ret knytter disse rettigheder sammen med retten til en effektiv adgang til at anfægte afgørelsen om at udstede en sådan arrestordre og rejser tvivl om selve gyldigheden af Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (
3
), henset til artikel 6 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), såfremt det første spørgsmål besvares benægtende.
3.
Den foreliggende sag giver således Domstolen lejlighed til at præcisere forholdet mellem direktiv 2012/13 og rammeafgørelse 2002/584/RIA og dens krav om beskyttelse af de grundlæggende rettigheder, der finder anvendelse på ordningen med den europæiske arrestordre.
II. Retsforskrifter
A.
Direktiv 2012/13
4.
39. betragtning til dette direktiv er affattet således:
»Retten til skriftlig information om rettigheder i forbindelse med anholdelse, der fastsættes i dette direktiv, bør finde tilsvarende anvendelse på personer, der anholdes med henblik på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, jf. [rammeafgørelse 2002/584]. For at hjælpe medlemsstaterne med at formulere en meddelelse om rettigheder for sådanne personer indeholder bilag II en standardformulering. Denne standardformulering er vejledende og vil eventuelt blive revideret i forbindelse med Kommissionens rapport om gennemførelsen af dette direktiv og tillige, når alle foranstaltningerne i køreplanen er trådt i kraft.«
5.
Nævnte direktivs artikel 1 bestemmer:
»Dette direktiv fastsætter regler om retten til information for mistænkte og tiltalte personer vedrørende deres rettigheder i straffesager og tiltalen mod dem. Direktivet fastsætter også regler om retten til information for personer i sager vedrørende fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre vedrørende deres rettigheder.«
6.
Samme direktivs artikel 3 fastsætter:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte personer straks informeres om mindst følgende processuelle rettigheder, således som de finder anvendelse i henhold til den nationale lovgivning, med henblik på at muliggøre en effektiv udøvelse heraf:
a)
retten til at få adgang til en advokat
b)
eventuelle rettigheder til gratis retshjælp og betingelserne for at få sådan retshjælp
c)
retten til at blive informeret om tiltalen, jf. artikel 6
d)
retten til tolkning og oversættelse
e)
retten til ikke at udtale sig.
2.   Medlemsstaterne sikrer, at informationerne, som de giver efter stk. 1, gives mundtligt eller skriftligt i et enkelt og letforståeligt sprog, og at der tages hensyn til sårbare mistænkte eller sårbare tiltalte personers særlige behov.«
7.
Artikel 4 i direktiv 2012/13 bestemmer:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at en mistænkt eller tiltalt person, der anholdes eller tilbageholdes, straks modtager en skriftlig meddelelse om rettigheder. Den pågældende skal have lejlighed til at læse meddelelsen om rettigheder og skal have lov til at beholde den hos sig i al den tid, vedkommende er frihedsberøvet.
2.   Ud over de informationer, der er anført i artikel 3, indeholder den i denne artikels stk. 1 nævnte meddelelse om rettigheder information om følgende rettigheder, således som de finder anvendelse i henhold til national lovgivning:
a)
retten til aktindsigt i materiale i sagen
b)
retten til, at konsulære myndigheder og én person underrettes
c)
retten til at få adgang til akut lægehjælp, og
d)
det maksimale antal timer eller dage, den pågældende vil kunne være frihedsberøvet, inden vedkommende stilles for en retslig myndighed.
3.   Meddelelsen om rettigheder indeholder også grundlæggende information om enhver mulighed for i henhold til national lovgivning at anfægte anholdelsens lovlighed, opnå en prøvelse af tilbageholdelsen eller anmode om midlertidig løsladelse.
4.   Meddelelsen om rettigheder affattes i et enkelt og letforståeligt sprog. En vejledende standardformulering til en meddelelse om rettigheder findes i bilag I.
5.   Medlemsstaterne sikrer, at den mistænkte eller tiltalte modtager meddelelsen om rettigheder skriftligt på et sprog, vedkommende forstår. Hvis meddelelsen om rettigheder ikke foreligger på det relevante sprog, skal den mistænkte eller tiltalte informeres om sine rettigheder mundtligt på et sprog, vedkommende forstår. I så faldt skal den pågældende have udleveret en meddelelse om rettigheder på et sprog, vedkommende forstår, uden unødigt ophold.«
8.
Direktivets artikel 5 fastsætter:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at enhver, der anholdes med henblik på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, straks modtager en passende meddelelse om rettigheder indeholdende information om den pågældendes rettigheder i henhold til national lovgivning om gennemførelse af rammeafgørelse [2002/584] i den fuldbyrdende medlemsstat.
2.   Meddelelsen om rettigheder affattes i et enkelt og letforståeligt sprog. En vejledende standardformulering til en sådan meddelelse om rettigheder findes i bilag II.«
9.
I nævnte direktivs artikel 6 bestemmes:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at en mistænkt eller tiltalt modtager information om den strafbare handling, som udgør grundlaget for mistanken eller tiltalen. Denne information gives straks og i en tilstrækkelig detaljeret form til at sikre en retfærdig behandling af sagen og en effektiv udøvelse af retten til et forsvar.
2.   Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte personer, der anholdes eller tilbageholdes, informeres om grundene til anholdelsen eller tilbageholdelsen, herunder om den strafbare handling, som vedkommende mistænkes eller tiltales for at have begået.
3.   Medlemsstaterne sikrer, at der, senest når grundlaget for tiltalen forelægges for en domstol, gives detaljeret information om tiltalen, herunder den strafbare handlings art og den juridiske kvalificering af den, og om karakteren af den mistænkte eller tiltalte persons påståede deltagelse i udøvelsen af denne strafbare handling
4.   Medlemsstaterne sikrer, at en mistænkt eller tiltalt straks informeres om enhver ændring i de oplysninger, der gives i medfør af denne artikel, hvis dette er nødvendigt for at sikre en retfærdig behandling af sagen.«
10.
Direktivets artikel 7 har følgende ordlyd:
»1.   Når en person anholdes og tilbageholdes på et hvilket som helst stadium af straffesagen, sikrer medlemsstaterne, at dokumenter vedrørende den konkrete sag, som de kompetente myndigheder er i besiddelse af, og som er væsentlige for, at lovligheden af anholdelsen eller tilbageholdelsen effektivt kan anfægtes i overensstemmelse med den nationale lovgivning, stilles til rådighed for anholdte personer eller deres advokater.
2.   Medlemsstaterne sikrer, at der gives mistænkte eller tiltalte eller deres advokat adgang til aktindsigt i mindst alt materiale, som de kompetente myndigheder er i besiddelse af, hvad enten dette er til fordel eller ulempe for den mistænkte eller tiltalte, med henblik på at sikre en retfærdig behandling af sagen og på forberedelse af forsvaret.
3.   Med forbehold af stk. 1 skal aktindsigt i det i stk. 2 nævnte materiale gives i tide til, at det reelt bliver muligt at udøve retten til et forsvar, og senest, når grundlaget for tiltalen forelægges for en domstol til bedømmelse. Kommer de kompetente myndigheder i besiddelse af yderligere materiale, gives der aktindsigt heri i tide til, at materialet kan tages i betragtning.
4.   Som undtagelse fra stk. 2 og 3 kan aktindsigt i bestemt materiale, forudsat at dette ikke hindrer retten til en retfærdig rettergang, afslås, hvis sådan aktindsigt kunne medføre en alvorlig trussel imod en anden persons liv eller grundlæggende rettigheder, eller hvis et sådant afslag er strengt nødvendigt for at beskytte en vigtig offentlig interesse, f.eks. såfremt aktindsigten kunne hindre en igangværende efterforskning eller være til alvorlig skade for den nationale sikkerhed i den medlemsstat, hvor straffesagen indledes. Medlemsstaterne sikrer, at afgørelsen om at afslå aktindsigt i bestemt materiale i medfør af dette stykke i overensstemmelse med procedurerne i national lovgivning træffes af en retslig myndighed eller i det mindste kan prøves ved en domstol.
5.   Aktindsigt som omhandlet i denne artikel gives gratis.«
B.
Rammeafgørelse 2002/584
11.
Rammeafgørelsens artikel 1 bestemmer:
»1.   Den europæiske arrestordre er en retsafgørelse truffet af en medlemsstat med det formål, at en anden medlemsstat anholder og overgiver en eftersøgt person med henblik på strafforfølgning eller fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning.
2.   Medlemsstaterne fuldbyrder enhver europæisk arrestordre på grundlag af princippet om gensidig anerkendelse og i overensstemmelse med bestemmelserne i denne rammeafgørelse.
3.   Denne rammeafgørelse indebærer ikke nogen ændring af pligten til at respektere de grundlæggende rettigheder og grundlæggende retsprincipper, således som de er defineret i artikel 6 [TEU].«
12.
Den pågældende rammeafgørelses artikel 8 fastsætter følgende:
»1.   Den europæiske arrestordre skal indeholde følgende oplysninger i overensstemmelse med formularen i bilaget:
a)
den eftersøgtes identitet og nationalitet
b)
navn, adresse, telefon- og faxnummer samt e-postadresse på den judicielle myndighed i udstedelseslandet
c)
angivelse af, om der foreligger en eksigibel dom, en arrestordre eller en anden eksigibel afgørelse med samme retskraft, som er omfattet af artikel 1 og 2
d)
lovovertrædelsens karakter og retlige beskrivelse, navnlig i relation til artikel 2
e)
en beskrivelse af, under hvilke omstændigheder lovovertrædelsen er begået, herunder tidspunkt, sted og omfang af den eftersøgtes deltagelse heri
f)
den idømte straf, hvis der er tale om en endelig dom, eller den strafferamme, der er fastsat for den pågældende lovovertrædelse i loven i den udstedende medlemsstat
g)
så vidt muligt andre følger af lovovertrædelsen.
2.   Den europæiske arrestordre skal ledsages af en oversættelse til det eller de officielle sprog i den fuldbyrdende medlemsstat. En medlemsstat kan i forbindelse med vedtagelsen af denne rammeafgørelse eller senere, ved indgivelse af en erklæring til Generalsekretariatet for Rådet, meddele, at den accepterer en oversættelse til et eller flere andre af De Europæiske Fællesskabers institutioners officielle sprog.«
13.
I artikel 11 i samme rammeafgørelse bestemmes:
»1.   Når en eftersøgt anholdes, informerer den kompetente fuldbyrdende judicielle myndighed i overensstemmelse med sin nationale lovgivning, den pågældende om den europæiske arrestordre og om dens indhold samt om muligheden for at give samtykke til at blive overgivet til den udstedende judicielle myndighed.
2.   En eftersøgt, der anholdes med henblik på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, har ret til bistand af en juridisk rådgiver og en tolk i overensstemmelse med den nationale lovgivning i den fuldbyrdende medlemsstat.«
14.
Artikel 12 i rammeafgørelse 2002/854 har følgende ordlyd:
»Når en person anholdes på grundlag af en europæisk arrestordre, skal den fuldbyrdende judicielle myndighed afgøre, om den pågældende skal forblive varetægtsfængslet i overensstemmelse med den fuldbyrdende medlemsstats nationale lovgivning. Den pågældende kan på et hvilket som helst tidspunkt løslades midlertidigt i overensstemmelse med den fuldbyrdende medlemsstats nationale lovgivning, under forudsætning af at denne medlemsstats kompetente myndighed træffer enhver foranstaltning, den måtte finde nødvendig, for at undgå, at den pågældende flygter.«
III. Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
15.
Spetsializirana prokuratura (særlig anklagemyndighed, Bulgarien) har indledt en straffesag mod IR, som er anklaget for at have deltaget i en organiseret kriminel organisation med henblik på at begå overtrædelser af afgiftslovgivningen. I den indledende fase af straffesagen mod ham, i løbet af hvilken han benyttede sig af to selvvalgte advokater, blev IR kun oplyst om nogle af sine rettigheder som tiltalt.
16.
Da strafferetssagen mod IR blev indledt ved retten den 24. februar 2017, havde han forladt sin bopæl, og det har ikke været muligt at finde frem til ham. De to advokater, som havde repræsenteret ham i den indledende fase af straffesagen, oplyste, at de ikke længere repræsenterede ham. En ny advokat blev beskikket.
17.
Ved kendelse af 10. april 2017, der blev stadfæstet i anden instans den 19. april 2017, traf den forelæggende ret beslutning om varetægtsfængsling af IR, og denne retsakt udgør den nationale arrestordre. IR har ikke deltaget i sagen, og den beskikkede advokat har varetaget hans forsvar.
18.
Den 25. maj 2017 udstedte den forelæggende ret en europæisk arrestordre mod IR, som endnu ikke er blevet fundet. Den beskikkede advokat blev erstattet af en ny, ligeledes beskikket, advokat.
19.
På baggrund af OG og PI-dommen (Anklagemyndighederne i Lübeck og i Zwickau) (
4
), PF-dommen (Øverste anklager i Litauen) (
5
) og generaladvokat Bots forslag til afgørelse Gavanozov (
6
) har den forelæggende ret besluttet at annullere nævnte arrestordre, idet den nærede tvivl om, hvorvidt den var i overensstemmelse med EU-retten, for så vidt som den ikke sikrer IR en ret til effektive retsmidler, idet han ikke umiddelbart efter sin arrestation i den fuldbyrdende medlemsstat kan kræve den nationale og den europæiske arrestordre annulleret.
20.
Den forelæggende ret har understreget, at den for at kunne udstede en europæisk arrestordre mod IR, som er i overensstemmelse med EU-retten, har behov for at få præciseret indholdet af nævnte arrestordre eller muligheden for vedlægge denne bilag, således at overholdelsen af de rettigheder, der indrømmes ved direktiv 2012/13, sikres.
21.
For det første er den forelæggende ret af den opfattelse, at det ikke fremgår klart af direktivets bestemmelser, om visse bestemmelser som f.eks. artikel 4, stk. 3, artikel 6, stk. 2, og artikel 7, stk. 1, heri ikke finder anvendelse på en person, som arresteres i en anden medlemsstat på grundlag af en europæisk arrestordre. Det ønskes oplyst, om denne person kan gøre de rettigheder, der er fastsat i disse bestemmelser, gældende ud over de bestemmelser, der udtrykkeligt er fastsat i artikel 5 og i bilag II til direktiv 2012/13.
22.
For det andet, såfremt en person, der arresteres i den fuldbyrdende medlemsstat på grundlag af en europæisk arrestordre, bør have alle de rettigheder, som denne ville have haft, hvis han var blevet anholdt i den udstedende medlemsstat, ønsker den forelæggende ret oplyst, om artikel 8 i rammeafgørelse 2002/584 skal fortolkes således, at indholdet af den europæiske arrestordre kan ændres med henblik på indarbejdelse af de rettigheder, der er fastsat i ovennævnte bestemmelser i direktiv 2012/13.
23.
For det tredje, såfremt oplysningerne i denne formular i rammeafgørelse 2002/584 ikke kan suppleres, ønsker den forelæggende ret oplyst, hvilke andre midler der kan sikre en reel og effektiv udøvelse af de rettigheder, som IR har i henhold til direktiv 2012/13, straks efter anholdelsen i en anden medlemsstat på grundlag af en europæisk arrestordre. Dette vil kunne foranledige den forelæggende ret, som har udstedt den europæiske arrestordre, til, når den berørte person er blevet anholdt, at sende meddelelsen om hans rettigheder i tilfælde af arrestation, en kopi af den nationale arrestordre og beviserne i tilknytning hertil, samt kontaktoplysningerne på dennes repræsentant, og såfremt han anmoder herom, en kopi af de øvrige dokumenter i sagen, som angår ham.
24.
For det fjerde, såfremt der ikke foreligger en bindende juridisk løsning, som sikrer den anholdte muligheden for at udøve de rettigheder, som denne har i henhold til artikel 4, stk. 3, artikel 6, stk. 2, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 2012/13, ønsker den forelæggende ret oplyst, om rammeafgørelse 2002/584 er gyldig, henset til den nødvendige overholdelse af de grundlæggende rettigheder, der er opstillet i 12. betragtning til og artikel 1, stk. 3, i nævnte rammeafgørelse, nærmere bestemt de rettigheder, der er sikret ved chartrets artikel 6 og 47.
25.
Under disse omstændigheder har Spetsializiran nakazatelen sad (særlig domstol i straffesager, Bulgarien) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Gælder tiltaltes rettigheder i henhold til artikel 4 (navnlig retten i henhold til artikel 4, stk. 3), i henhold til artikel 6, stk. 2, og i henhold til artikel 7, stk. 1, i direktiv 2012/13 for en tiltalt, der er blevet anholdt på grundlag af en europæisk arrestordre?
2)
I bekræftende fald: Skal artikel 8 i rammeafgørelse 2002/584 fortolkes således, at den tillader en ændring i indholdet af den europæiske arrestordre med hensyn til formularen i bilaget, herunder tilføjelse af en ny tekst til denne formular, vedrørende en eftersøgt persons rettigheder i forhold til den judicielle myndighed i den udstedende medlemsstat med hensyn til at anfægte den nationale arrestordre og den europæiske arrestordre?
3)
Såfremt det andet spørgsmål besvares benægtende: Er det i overensstemmelse med 12. betragtning til rammeafgørelse [2002/584], med samme rammeafgørelses artikel 1, stk. 3, [med] artikel 4, artikel 6, stk. 2, og artikel 7, stk. 1, [i direktiv 2012/13] og med chartrets artikel 6 og 47, når en europæisk arrestordre udstedes i fuldstændig overensstemmelse med formularen i henhold til bilaget (dvs. uden at den eftersøgte person informeres om dennes rettigheder ved den udstedende judicielle myndighed) og den udstedende judicielle myndighed straks, efter at den får kendskab til anholdelsen af den pågældende, informerer den pågældende om dennes rettigheder og tilsender vedkommende det relevante materiale?
4)
Såfremt der ikke findes noget andet retligt middel til at sikre de rettigheder, der tilkommer en person, der er blevet anholdt på grundlag af en europæisk arrestordre, i henhold til artikel 4, navnlig retten i henhold til artikel 4, stk. 3, i henhold til artikel 6, stk. 2, og i henhold til artikel 7, stk. 1, i direktiv [2012/13], er rammeafgørelse 2002/584 da gyldig?«
IV. Retsforhandlingerne ved Domstolen
26.
Den tjekkiske, den tyske, den ungarske og den østrigske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg inden for den fastsatte frist i henhold til artikel 23 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol.
V. Bedømmelse
27.
Den forelæggende ret har forelagt Domstolen fire spørgsmål, der er delvist overlappende og efter min opfattelse kan samles i to spørgsmål.
28.
Med det første præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 4, stk. 3, artikel 6, stk. 2, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 2012/13 skal fortolkes således, at de deri fastsatte rettigheder finder anvendelse på personer, der anholdes på grundlag af en europæisk arrestordre. I bekræftende fald ønsker den forelæggende ret oplyst, om det er muligt at ændre indholdet af formularen med ensartet udformning af den europæiske arrestordre, som fastsat i artikel 8 i rammeafgørelse 2002/584, ved at medtage nævnte rettigheder eller, hvis dette ikke er muligt, ved at sende den anholdte person dokumenter, der informerer den pågældende om dennes rettigheder i henhold til ovennævnte bestemmelser i direktiv 2012/13.
29.
Med det andet præjudicielle spørgsmål, og såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om rammeafgørelse 2002/584 er forenelig med de krav, der følger af den ret til frihed, der er fastsat i chartrets artikel 6, og den adgang til effektive retsmidler og til en upartisk domstol, der er sikret ved chartrets artikel 47, for så vidt som den ikke sikrer en person, der anholdes på grundlag af en europæisk arrestordre, og som tilbageholdes i den fuldbyrdende medlemsstat, ret til at modtage de i ovennævnte artikler i direktiv 2012/13 omhandlede oplysninger med henblik på en effektiv udøvelse, straks efter anholdelsen i denne medlemsstat, af retten til at anlægge sag ved den udstedende judicielle myndighed med påstand om annullation af den nationale arrestordre og af den europæiske arrestordre.
A.
Formaliteten
30.
Den tyske regering har givet udtryk for tvivl med hensyn til de forelagte spørgsmåls formalitet, idet de svarer til en anmodning om en juridisk udtalelse uden tilknytning til en verserende sag, hvilket er i strid med ånden i og formålet med den præjudicielle forelæggelse i henhold til artikel 267 TEUF.
31.
Det skal i denne henseende fremhæves, at det ifølge Domstolens faste praksis i forbindelse med det samarbejde, der i medfør af artikel 267 TEUF er indført mellem Domstolen og de nationale retter, udelukkende tilkommer den nationale ret, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, såvel som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de forelagte spørgsmål vedrører fortolkningen af EU-retten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse. Det følger heraf, at der gælder en formodning for, at de spørgsmål om en fortolkning af EU-retten, som den nationale ret har stillet på det retlige og faktiske grundlag, som den har fastlagt inden for sit ansvarsområde, er relevante, hvorfor det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve rigtigheden heraf. Domstolen kan kun afslå at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national ret, når det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en saglig korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål (
7
).
32.
I den foreliggende sag fremgår det ikke klart af de for Domstolen fremlagte sagsakter, at situationen i den foreliggende sag svarer til et af disse tilfælde. Der verserer således i øjeblikket en strafferetlig udeblivelsessag for den forelæggende ret vedrørende IR, inden for rammerne af hvilken denne ret over for IR havde truffet foranstaltningen varetægtsfængsling, som udgør den nationale arrestordre, og derefter den 27. maj 2017 udstedte en europæisk arrestordre. Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse indgår i denne sag. I denne henseende har den forelæggende ret oplyst, at den ønsker Domstolens besvarelse af de forelagte spørgsmål med henblik på vedtagelse af en ny europæisk arrestordre mod IR på grundlag af disse svar, idet den oprindeligt udstedte arrestordre var blevet annulleret, fordi den forelæggende ret var i tvivl om, hvorvidt den var i overensstemmelse med EU-retten. Det kan således ikke gøres gældende, at de forelagte spørgsmål ikke har nogen forbindelse med realiteten i den sag, der verserer for den forelæggende ret, eller dennes genstand, eller at problemstillingen er hypotetisk (
8
).
33.
Det er desuden vigtigt at understrege, at udstedelsen af den europæiske arrestordre har den konsekvens, at den eftersøgte person muligvis bliver arresteret, og dermed griber nævnte arrestordre ind i denne persons personlige frihed. Domstolen har imidlertid fastslået, at hvad angår en sag angående en europæisk arrestordre ligger ansvaret for at sikre de grundlæggende rettigheder først og fremmest hos den udstedende medlemsstat. Med henblik på at sikre disse rettigheder – som kan foranledige en judiciel myndighed til at træffe afgørelse om tilbagekaldelse af en europæisk arrestordre, som den har udstedt – er det vigtigt, at en sådan myndighed har mulighed for at indgive en præjudiciel forelæggelse til Domstolen med henblik på at få klarlagt betingelserne for, at en ny europæisk arrestordre er i overensstemmelse med EU-retten, idet der navnlig er tale om overholdelse af den berørte persons processuelle rettigheder og dermed anvendelsen af artikel 4, stk. 3, artikel 6, stk. 2, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 2012/13 på personer, der anholdes på grundlag af en europæisk arrestordre (
9
).
34.
Anmodningen om præjudiciel afgørelse kan derfor efter min opfattelse antages til realitetsbehandling.
B.
Det første præjudicielle spørgsmål
35.
Indledningsvis vil jeg understrege det indlysende faktum, at direktiv 2012/13 finder anvendelse på personer, der er omfattet af en europæisk arrestordre, og den forelæggende rets spørgsmål vedrører omfanget af denne anvendelse, og nærmere bestemt af indrømmelsen af de rettigheder, der er fastsat i artikel 4, stk. 3, artikel 6, stk. 2, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 2012/13.
36.
Ifølge fast retspraksis skal der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot tages hensyn til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (
10
).
1. En fortolkning ud fra sammenhængen og en ordlydsfortolkning af artikel 4, stk. 3, artikel 6, stk. 2, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 2012/13
37.
En analyse af den generelle opbygning af direktiv 2012/13 er efter min opfattelse afgørende for fastsættelsen af anvendelsesområdet for direktivets artikel 4, stk. 3, artikel 6, stk. 2, og artikel 7, stk. 1, og besvarelsen af spørgsmålet om indrømmelse af de deri fastsatte rettigheder til personer, der anholdes på grundlag af en europæisk arrestordre.
38.
Det må i denne forbindelse konstateres, at ovennævnte personers situation er omtalt første og eneste gang i 39. betragtning til direktiv 2012/13, idet alle de foregående betragtninger er helliget præsentationen af de minimumsregler, der finder anvendelse i forbindelse med information af »mistænkte eller tiltalte« i straffesager. Formuleringen af 39. betragtning bekræfter den sondring, som EU-lovgiver har foretaget, for så vidt som det heri anføres, at retten til skriftlig information om rettigheder i forbindelse med anholdelse bør finde »tilsvarende« (mutatis mutandis) anvendelse på personer, der anholdes med henblik på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre. Dette latinske udtryk, der kan oversættes med »når de nødvendige tilpasninger er foretaget«, anvendes normalt i forbindelse med en sammenligning mellem situationer, der ønskes præsenteret som blot ensartede.
39.
Artikel 1 i direktiv 2012/13 er endnu mere eksplicit, eftersom den i to forskellige sætninger fastsætter det dobbelte formål med direktivet, nemlig fastsættelse af regler om retten til information dels for de to personkategorier mistænkte og tiltalte i straffesager, dels for personer, der er omfattet af en europæisk arrestordre. Den således anvendte terminologi er præcist gengivet i artikel 2-8, og kun artikel 5, og dermed ikke de i anmodningen om præjudiciel afgørelse omhandlede bestemmelser, henviser udtrykkeligt til sidstnævnte kategori. I artikel 2 i direktiv 2012/13 fastsættes direktivets materielle anvendelsesområde udelukkende i forhold til bestemmelsen af udtrykket straffesag, som i dette tilfælde tillægges en vid betydning lige fra den første mistanke til den endelige afgørelse af skyldsspørgsmålet. Denne definition viser endnu en gang den enestående og til en vis grad accessoriske karakter af bestemmelserne om personer, der er omfattet af den europæiske arrestordre, i artikel 5 i direktiv 2012/13.
40.
Når der nærmere bestemt er tale om rækkevidden af de rettigheder, der er fastsat i artikel 4, 6 og 7 i direktiv 2012/13, skal disse bestemmelser inklusive direktivets artikel 3 læses samlet, henset til de udtrykkelige henvisninger i artikel 3 til den ene eller den anden af disse bestemmelsers ordlyd.
41.
Artikel 4 i direktiv 2012/13 pålægger medlemsstaterne en forpligtelse til at give mistænkte og tiltalte, der anholdes eller tilbageholdes, en skriftlig meddelelse, der indeholder oplysninger dels om de i direktivets artikel 3 omhandlede processuelle rettigheder, herunder retten til at blive informeret om tiltalen, der er præciseret i samme retsakts artikel 6, dels fire supplerende rettigheder, der er fastsat i direktivets artikel 4, stk. 2, herunder retten til aktindsigt i materiale i sagen, der er nærmere beskrevet i direktivets artikel 7. Desuden fremgår det af artikel 4, stk. 3, i direktiv 2012/13, at denne meddelelse om rettigheder også indeholder grundlæggende information om enhver mulighed for i henhold til national lovgivning at anfægte anholdelsens lovlighed, opnå en prøvelse af tilbageholdelsen eller anmode om midlertidig løsladelse.
42.
Som det præciseres i 22. betragtning til direktiv 2012/13, og som det fremgår af direktivets artikel 4, stk. 4, findes der som en hjælp til medlemsstaterne ved udarbejdelsen af denne meddelelse om rettigheder i bilag I til direktivet en vejledende standardformulering, der indeholder otte punkter om: A. advokatbistand, ret til retshjælp, B. information om tiltalen mod den berørte person, C. tolkning og oversættelse, D. retten til ikke at udtale sig, E. aktindsigt, F. retten til at underrette andre om tilbageholdelsen/retten til at underrette hjemlandets konsulat eller ambassade, G. akut lægehjælp; H. frihedsberøvelsens varighed. Det fremgår heraf, at punkt B, E og H svarer til de rettigheder, der er fastsat i henholdsvis artikel 6, stk. 2, artikel 7, stk. 1, og artikel 4, stk. 3, i direktiv 2012/13.
43.
Artikel 5 i direktiv 2012/13, sammenholdt med 39. betragtning hertil, bestemmer, at personer, der anholdes med henblik på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, også skal modtage en »passende« skriftlig meddelelse om rettigheder, ligesom den henviser til den vejledende model i bilag II til direktivet, hvis indhold adskiller sig fra indholdet af bilag I. Den vejledende model i bilag II indeholder således ingen punkter om de rettigheder, der er fastsat i artikel 6, stk. 2, artikel 7, stk. 1, og artikel 4, stk. 3, i direktiv 2012/13, som dermed ikke finder anvendelse på personer, der anholdes med henblik på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre (
11
).
44.
Som den tjekkiske regering med føje har gjort gældende i sine indlæg, indeholder ingen af bestemmelserne i direktiv 2012/13 krav om, at personer, der anholdes på grundlag af en europæisk arrestordre, skal modtage en skriftlig meddelelse indeholdende alle informationerne i de to vejledende standardformuleringer i bilag I og II til direktivet, og et sådant krav kan heller ikke udledes heraf. Tværtimod fremgår det meget klart af 39. betragtning til direktiv 2012/13, at den vejledende standardformulering til meddelelsen af rettigheder »for disse personer« udelukkende udgøres af bilag II til direktivet. Det fremgår således af ordlyden af artikel 4 og 5 i direktiv 2012/13, sammenholdt med 22. og 39. betragtning hertil, at de standardformuleringer til meddelelsen af rettigheder, der er gengivet i de to bilag begge hver især er udtømmende (
12
).
45.
Konklusionen om, at artikel 4, stk. 3, artikel 6, stk. 2, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 2012/13 ikke finder anvendelse på personer, der anholdes på grundlag af en europæisk arrestordre, underbygges af andre faktorer.
46.
Det er efter min opfattelse relevant for det første at se på rækkevidden af begreberne »anholdelse« eller »tilbageholdelse« af mistænkte og tiltalte, således som de anvendes i artikel 4, 6 og 7 i direktiv 2012/13. I denne henseende præciseres det i 21. betragtning til direktiv 2012/13, at »[h]envisninger i dette direktiv til mistænkte eller tiltalte personer, der anholdes eller tilbageholdes, bør forstås som en henvisning til enhver situation, hvor mistænkte eller tiltalte personer under en straffesag frihedsberøves, jf. artikel 5, stk. 1, litra c), i [konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«)] som fortolket i Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis«.
47.
Sidstnævnte bestemmelse vedrører »lovlig anholdelse eller forvaring af en person med det formål at stille ham for den kompetente retlige myndighed, når der er begrundet mistanke om, at han har foretaget en retsstridig handling, eller rimelig grund til at anse det for nødvendigt at hindre ham i at foretage en retsstridig handling eller i at flygte efter at have fuldbyrdet en sådan« En sådan situation adskiller sig imidlertid fra den situation, der er omhandlet i EMRK’s artikel 5, stk. 1, litra f), nemlig lovlig anholdelse eller forvaring af en person for at hindre ham i uretmæssigt at trænge ind i landet eller af en person, mod hvem en »udvisnings- eller udleveringssag er svævende«, idet sidstnævnte tilfælde svarer til ordningen med den europæiske arrestordre, der blev indført ved rammeafgørelse 2002/584.
48.
Det fremgår for det andet af artikel 3 og 4 i direktiv 2012/13, at mistænkte og tiltalte indrømmes forskellige rettigheder, herunder retten til at blive informeret om tiltalen mod dem og retten til aktindsigt, der er præciseret i henholdsvis artikel 6 og 7 i direktivet, »således som de finder anvendelse i henhold til national lovgivning«. Denne udtrykkelige henvisning til »national lovgivning« er imidlertid ikke forenelig med en hensyntagen til situationen for personer, der anholdes med henblik på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, da den nødvendigvis henviser til enten den udstedende eller den fuldbyrdende medlemsstats ret, hvilket bekræftes af ordlyden af direktivets artikel 5.
2. Teleologisk fortolkning
49.
Indledningsvis skal det bemærkes, at den teleologiske fortolkning på grund af det præjudicielle spørgsmåls karakter indebærer en samlet vurdering af målene med direktiv 2012/13 og med rammeafgørelse 2002/584.
50.
For at forstå EU-lovgivers hensigt og dermed målene med disse retsakter må man se på dynamikken omkring etableringen, fra et EU-perspektiv, af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, nærmere bestemt inden for det retlige samarbejde i straffesager.
51.
Det skal i denne henseende bemærkes, at rammeafgørelse 2002/584, som det fremgår af sjette betragtning hertil, udgør den første udmøntning på det strafferetlige område af princippet om gensidig anerkendelse af domme og retsafgørelser, der er sikret ved artikel 82, stk. 1, TEUF, der har erstattet artikel 31 TEU, som rammeafgørelsen er baseret på. Siden har det retlige samarbejde i straffesager gradvist fået retlige instrumenter, hvis koordinerede anvendelse skal styrke medlemsstaternes tillid til hinandens respektive nationale retsordener med henblik på at sikre anerkendelse og fuldbyrdelse i Unionen af domme på det strafferetlige område og dermed undgå enhver straffrihed for lovovertrædere (
13
).
52.
Direktiv 2012/13 udgør, som det fremgår af 11., 12. og 14. betragtning hertil, en del af alle de retlige instrumenter, der udmønter den køreplan med henblik på at styrke mistænktes eller tiltaltes proceduremæssige rettigheder i straffesager, som Rådet vedtog i 2009, og som Det Europæiske Råd hilste velkommen som en integrerende del af Stockholmprogrammet (
14
). Denne kronologi viser med al tydelighed, at EU-lovgiver har forsøgt at styrke det retlige samarbejde i straffesager ved at gå videre end den europæiske arrestordre, som allerede var indført, for at lade samarbejdet omfatte hele straffesagen. Det fremgår af Rådets resolution af 30. november 2009 om nævnte køreplan, at »straffesager […] i forbindelse med denne resolution omfatter faserne før og under retssagen«.
53.
Blandt disse instrumenter kan også nævnes:
–
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/64/EU af 20. oktober 2010 om retten til tolke- og oversætterbistand i straffesager (
15
)
–
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/48/EU af 22. oktober 2013 om ret til adgang til advokatbistand i straffesager og i sager angående europæiske arrestordrer og om ret til at få en tredjemand underrettet ved frihedsberøvelse og til at kommunikere med tredjemand og med konsulære myndigheder under frihedsberøvelsen (
16
)
–
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/800 af 11. maj 2016 om retssikkerhedsgarantier for børn, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager (
17
)
–
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/1919 af 26. oktober 2016 om retshjælp til mistænkte og tiltalte i straffesager og til eftersøgte i sager angående europæiske arrestordrer (
18
).
54.
Alle disse normer i den afledte ret, herunder direktiv 2012/13, har til formål at styrke mistænktes eller tiltaltes processuelle rettigheder i forbindelse med straffesager, men har også det til fælles, at de indeholder særlige bestemmelser om situationen for personer, som anholdes på baggrund af en europæisk arrestordre, hvorved nogle af de nævnte rettigheder i en tilpasset form finder anvendelse på disse personer. Fortolkningen af de i anmodningen om præjudiciel afgørelse omhandlede bestemmelser hænger efter min opfattelse uløseligt sammen med denne særlige normative sammenhæng, der er kendetegnet ved en lovteknik, der benytter retlige instrumenter med et dobbelt formål, og i forbindelse med hvilken grundteksten, dvs. rammeafgørelse 2002/584, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009 (
19
), ikke er tilstrækkelig til alene at omfatte de rettigheder, som personer, der anholdes på baggrund af en europæisk arrestordre, har.
55.
Hvad nærmere bestemt angår direktiv 2012/13 skal det bemærkes, at nogle af de formuleringer, der blev anvendt i Kommissionens forslag til direktiv af 20. juli 2010 (
20
), der kan forekomme relativt tvetydige, for så vidt angår rækkevidden af de deri omhandlede rettigheder, er udgået af den endelige tekst.
56.
Det fremgik således af 25. betragtning, at »[d]e rettigheder, der fastsættes i dette direktiv«, burde finde tilsvarende anvendelse på sager angående fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, en generel formulering, der i 39. betragtning til direktiv 2012/13 blev erstattet af retten til skriftlig information om rettigheder i forbindelse med anholdelse med udtrykkelig henvisning til standardformuleringen i bilag II.
57.
Artikel 2 i direktivforslaget vedrørende anvendelsesområdet indeholdt allerede i stk. 1 en identisk definition ratione temporis, nemlig fra den første mistanke til den endelige afgørelse af skyldsspørgsmålet. Stk. 2 var affattet således: »Direktivet finder anvendelse på sager vedrørende fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre.« Det må konstateres, at artikel 2 i direktiv 2012/13 end ikke nævner de pågældende sager.
58.
Det skal derimod fremhæves, at direktivforslaget i begrundelsen vedrørende artikel 5 indeholdt en udtrykkelig angivelse af, at »[p]ersoner, som der er udstedt en europæisk arrestordre for, har andre rettigheder«, hvilket resulterede i en affattelse af denne bestemmelse, der lå tæt på den reelle sluttekst.
59.
Det fremgår således, at direktiv 2012/13 dels og principalt har til formål gennem vedtagelse af fælles minimumsregler at fastsætte rammer for retten til information for mistænkte og tiltalte i straffesager for at styrke medlemsstaternes gensidige tillid til hinandens strafferetlige systemer (
21
). Som det fremgår af 19., 22., 27. og 28. betragtning til direktiv 2012/13 og af artikel 3, 4, 6 og 7 heri, har disse artikler netop til formål at sikre retten til effektiv udøvelse af retten til forsvar og retten til en retfærdig rettergang (
22
), idet disse rettigheder udøves i overensstemmelse med national ret i den berørte medlemsstat.
60.
Dels har direktivet accessorisk til formål at præcisere, hvordan retten til information finder anvendelse på personer, der anholdes med henblik på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, idet artikel 5 i direktiv 2012/13 og bilag II hertil således supplerer rammeafgørelse 2002/584.
61.
Selv om disse to formål ubestrideligt er forbundet eller kan beskrives som værende parallelle, udspringer udstedelsen af den europæiske arrestordre nødvendigvis af en national straffesag, og de er ikke sammenfaldende. Anholdelsen af den eftersøgte person medfører en automatisk iværksættelse af en særlig procedure, der har karakter af en lex specialis på grund af dens grænseoverskridende dimension.
62.
Det skal i denne henseende fremhæves, at rammeafgørelse 2002/584 med indførelsen af en ny, forenklet og mere effektiv ordning for overgivelse af personer, som er dømt eller mistænkt for at have overtrådt straffeloven, tilsigter at fremme og fremskynde det retlige samarbejde med henblik på at bidrage til at opfylde Unionens erklærede mål, at blive et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, ved at basere sig på den høje grad af tillid, som skal eksistere mellem medlemsstaterne. Ordningen med den europæiske arrestordre gør det, som det fremgår af femte betragtning til rammeafgørelsen, muligt at fjerne den kompleksitet og de risici, der er uløseligt forbundet med de udleveringsprocedurer, der fandtes inden vedtagelsen af denne. I henhold til rammeafgørelsens artikel 1, stk. 1, er formålet med ordningen med den europæiske arrestordre at muliggøre anholdelse og overgivelse af en eftersøgt person, således at den begåede lovovertrædelse i overensstemmelse med det formål, der forfølges med rammeafgørelsen, ikke forbliver ustraffet, og den pågældende retsforfølges eller afsoner den idømte frihedsstraf (
23
).
63.
Domstolen har allerede fastslået, at den fuldbyrdende medlemsstats afgørelse blot tillader, at den berørte person overgives i overensstemmelse med bestemmelserne i rammeafgørelse 2002/584, således at den begåede lovovertrædelse ikke forbliver ustraffet, idet strafforfølgning eller fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning eller den materielle straffesag ikke er omfattet af anvendelsesområdet for denne afgørelse (
24
).
64.
Fastsættelsen af de processuelle rettigheder, som personer, der anholdes på grundlag af en europæisk arrestordre, har, hænger uløseligt sammen med EU-lovgivers ønske, således som det kom til udtryk i forbindelse med indførelsen af denne arrestordre. Arrestordren er blevet udformet som en retlig mekanisme til hurtig og effektiv overgivelse af eftersøgte personer mellem medlemsstaterne i stedet for et tungt udleveringssystem, som er underlagt den politiske magts vurdering, og som ikke har til formål at tage hensyn til hele den berørte persons situation i straffesagen. Som den tjekkiske regering med føje har fremhævet, er alle en persons rettigheder i forbindelse med proceduren om en europæisk arrestordre således rent logisk baseret på aspektet om overgivelse i en anden medlemsstat og omfatter ikke alle de rettigheder, som en person har i forbindelse med en straffesag i henhold til national ret (
25
).
65.
I denne henseende er enhver fortolkning af direktiv 2012/13, der resulterer i, at direktivet gives et bredt personelt anvendelsesområde (
26
), og i en kraftig integration af de to normer i den pågældende afledte ret efter min opfattelse uforenelig med det tilsigtede begrænsede formål og med formålet med rammeafgørelse 2002/584 om at fremskynde det retlige samarbejde, idet det udtrykkeligt fremgår af artikel 17, stk. 1, at den europæiske arrestordre skal behandles og fuldbyrdes som hastesag (
27
). Det er således i overensstemmelse med det ønske, som Domstolen allerede har givet udtryk for, vigtigt at undgå, at virkningen af europæiske arrestordrer svækkes af forhalingsmanøvrer med det formål at hindre fuldbyrdelsen af europæiske arrestordrer (
28
).
66.
Henset til ovenstående betragtninger skal det første præjudicielle spørgsmål besvares således, at artikel 4, stk. 3, artikel 6, stk. 2, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 2012/13 skal fortolkes således, at de deri fastsatte rettigheder ikke finder anvendelse på personer, der anholdes på grundlag af en europæisk arrestordre (
29
). Under disse omstændigheder er det ufornødent at undersøge den af den forelæggende ret nævnte mulighed for at ændre indholdet af formularen om ensartet udformning af den europæiske arrestordre, som fastsat i artikel 8 i rammeafgørelse 2002/584, ved at medtage nævnte rettigheder eller, hvis dette ikke er muligt, ved at sende den anholdte person dokumenter, der informerer den pågældende om dennes rettigheder i henhold til ovennævnte bestemmelser i direktiv 2012/13.
67.
Hvad angår det af den forelæggende ret fremførte argument – om, at såfremt personer, der anholdes på grundlag af en europæisk arrestordre, fratages de i ovennævnte bestemmelser i direktiv 2012/13 nævnte rettigheder, ville det betyde, at den pligt til at respektere de grundlæggende rettigheder, som fremgår af 12. betragtning til og artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584, og nærmere bestemt de krav, der følger af chartrets artikel 6 og 47, tilsidesættes – er det vigtigt at understrege, at et sådant argument i realiteten fører til tvivl om foreneligheden af rammeafgørelse 2002/584 med de grundlæggende rettigheder, der beskyttes i EU-retten, hvilket er genstanden for det andet spørgsmål (
30
).
C.
Det andet præjudicielle spørgsmål
68.
Med det andet præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om rammeafgørelse 2002/584 er gyldig, henset til chartrets artikel 6 og 47, for så vidt som personer, der anholdes på baggrund af en europæisk arrestordre, ikke er sikret de rettigheder, der er fastsat i de i forelæggelsesafgørelsen omhandlede bestemmelser i direktiv 2012/13, hvilket gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt for de pågældende personer at anfægte nationale og europæiske arrestordrer, når de tilbageholdes i den fuldbyrdende medlemsstat på grundlag af en europæisk arrestordre.
69.
Det bemærkes indledningsvis, at Unionen i henhold til artikel 6, stk. 1, TEU anerkender de rettigheder, friheder og principper, der findes i chartret, der har samme juridiske værdi som traktaterne (
31
).
70.
Det skal for det første understreges, at ordningen med den europæiske arrestordre, der blev indført ved rammeafgørelse 2002/584, som ikke fastsætter bestemmelser om muligheden for at anlægge sag til prøvelse af afgørelsen om udstedelse af denne arrestordre, er baseret på en formodning for respekt for de grundlæggende rettigheder, der sikres ved chartret, som retten til frihed, der er fastsat i chartrets artikel 6, udgør en integrerende del af, og respekt for retten til et forsvar, der følger af retten til en upartisk domstol, som er fastsat i chartres artikel 47 og 48.
71.
Princippet om gensidig anerkendelse, som er grundlaget for ordningen for den europæiske arrestordre, er i sig selv baseret på, at der mellem medlemsstaterne hersker en gensidig tillid til, at deres respektive nationale retsordener er i stand til at yde den samme effektive beskyttelse af de grundlæggende rettigheder, som er anerkendt i EU, og navnlig dem, der er indeholdt i chartret. Princippet om gensidig tillid, bl.a. for så vidt angår et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, pålægger hver af medlemsstaterne at lægge til grund, medmindre der er tale om helt særlige omstændigheder, at samtlige andre medlemsstater overholder EU-retten og navnlig de i denne ret anerkendte grundlæggende rettigheder (
32
).
72.
Rammeafgørelse 2002/584 hviler nærmere bestemt på princippet om, at afgørelser om europæiske arrestordrer nyder alle de for retsafgørelser passende garantier, navnlig de garantier, som følger af de i rammeafgørelsens artikel 1, stk. 3, omhandlede grundlæggende rettigheder og grundlæggende retsprincipper, hvilket indebærer, at hele proceduren for overgivelse mellem medlemsstaterne, der er fastsat i rammeafgørelse 2002/584, gennemføres under domstolskontrol. Heraf følger, at selve rammeafgørelsens bestemmelser allerede fastsætter en procedure, som er i overensstemmelse med kravene i chartrets artikel 47, uanset hvordan medlemsstaterne har valgt at gennemføre rammeafgørelsen (
33
).
73.
Domstolen har fastslået, at ansvaret for at sikre overholdelsen af de rettigheder, der tilkommer en person, som begæres udleveret, hvad angår en sag vedrørende en europæisk arrestordre først og fremmest ligger hos udstedelsesmedlemsstaten, som må formodes at overholde EU-retten og navnlig de i denne ret anerkendte grundlæggende rettigheder (
34
). Ordningen med den europæiske arrestordre indeholder således en beskyttelse på to niveauer af de processuelle rettigheder og de grundlæggende rettigheder, som den eftersøgte person har krav på, da den retslige beskyttelse, der er fastlagt på det første niveau med vedtagelsen af en national afgørelse, såsom den nationale arrestordre, suppleres af beskyttelsen, der skal sikres på det andet niveau med udstedelsen af den europæiske arrestordre, der i givet fald kan ske kort tid efter vedtagelsen af den nævnte nationale retsafgørelse (
35
).
74.
Idet der således er tale om en foranstaltning, der ligesom udstedelsen af en europæisk arrestordre kan gøre indgreb i den berørte persons frihedsret, forudsætter denne beskyttelse, at en afgørelse, der opfylder de krav, som en effektiv domstolsbeskyttelse indebærer, skal træffes i hvert fald på et af de to beskyttelsesniveauer. Beskyttelse af den berørte persons rettigheder på andet niveau indebærer navnlig, at den udstedende judicielle myndighed kontrollerer, at betingelserne for udstedelsen af den europæiske arrestordre er overholdt, og idet den tager hensyn til al dokumentation, såvel inkriminerende som diskulperende, og uden at denne risikerer, at dens beslutningsbeføjelse rammes af ekstern instruktion, bl.a. fra den udøvende magt, på objektiv vis undersøger, om udstedelsen heraf er forholdsmæssig (
36
).
75.
Det påhviler derfor medlemsstaterne at sørge for, at deres retsordener på effektiv vis sikrer det domstolsbeskyttelsesniveau, der kræves ved rammeafgørelse 2002/584, ved hjælp af de procedureregler, som de gennemfører, og som kan være forskellige fra den ene ordning til den anden, for så vidt som anvendelsen af rammeafgørelsen og de krav, der følger af denne, ikke hindres. Navnlig er indførelsen af en ret til at få prøvet afgørelsen om at udstede en europæisk arrestordre, der er truffet af en anden judiciel myndighed end en domstol, blot en mulighed i denne henseende (
37
). Hvad angår formuleringen i anmodningen om præjudiciel afgørelse er det interessant at bemærke, at en national ordning, der indebærer en ret til retsmidler til prøvelse af afgørelsen om udstedelse af en europæisk arrestordre med henblik på strafferetlig forfølgning, der kan udøves efter overgivelsen af den eftersøgte person, opfylder kravet om en effektiv domstolsbeskyttelse (
38
).
76.
Det skal endvidere fremhæves, at selv om medlemsstaterne i henhold til artikel 1, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584 har pligt til at fuldbyrde hver europæisk arrestordre på grundlag af princippet om gensidig anerkendelse og i overensstemmelse med bestemmelserne i nævnte rammeafgørelse, indebærer denne anerkendelse dog ikke en absolut forpligtelse til at fuldbyrde den udstedte arrestordre (
39
). Inden den fuldbyrdende judicielle myndighed træffer afgørelse om overgivelse af den eftersøgte person, skal den foretage en vis kontrol af den europæiske arrestordre og sikre sig, at de grundlæggende rettigheder respekteres, som det udtrykkeligt fremgår af artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelse 2002/584. Denne myndighed bør ikke tolerere en tilsidesættelse af disse rettigheder og har i dette tilfælde mulighed for at afslå fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre (
40
).
77.
Afslutningsvis skal det bemærkes, at den praksis fra Domstolen, som er nævnt i dette forslag til afgørelse, med føje kan betegnes som en »indførelse af procedurer« i forbindelse med princippet om gensidig anerkendelse i tilknytning til gennemførelsen af den europæiske arrestordre, som skal kompensere for dennes næsten automatiske karakter med krav af proceduremæssig karakter, som sikrer de berørte personers rettigheder (
41
).
78.
For det andet skal det bemærkes, at rammeafgørelse 2002/584 fastsætter en række processuelle rettigheder til fordel for en person, der anholdes på grundlag af en europæisk arrestordre i den fuldbyrdende medlemsstat, og navnlig en ret til information. I henhold til artikel 11 i rammeafgørelse 2002/584 skal den kompetente fuldbyrdende judicielle myndighed allerede ved anholdelsen informere den pågældende om den europæiske arrestordre og om dens indhold samt om muligheden for at give samtykke til at blive overgivet til den udstedende judicielle myndighed og om dennes ret til bistand af en juridisk rådgiver og en tolk. Disse rettigheder, bortset fra retten til at blive hørt, når man ikke giver sit samtykke til at blive overgivet i henhold til nævnte rammeafgørelses artikel 14, svarer til de rettigheder, der er fastsat i den skriftlige meddelelse, som straks skal udleveres til den anholdte person med henblik på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, som fastsat i artikel 5 i direktiv 2012/13.
79.
I forbindelse med meddelelsen af arrestordrens indhold modtager den berørte person de oplysninger, der er indeholdt i formularen med en ensartet model for den europæiske arrestordre, der findes som bilag til rammeafgørelse 2002/584, som de udstedende judicielle myndigheder skal udfylde med henblik på forenkling og fremskyndelse af proceduren for overgivelse under overholdelse af de frister, der er fastsat i artikel 17 i rammeafgørelse 2002/584. I henhold til artikel 8 i rammeafgørelsen vedrører disse oplysninger naturligvis angivelse af, om der foreligger en eksigibel dom, en arrestordre eller en anden eksigibel afgørelse med samme retskraft, som er omfattet af rammeafgørelsens artikel 1 og 2, men også lovovertrædelsens karakter og retlige beskrivelse, en beskrivelse af, under hvilke omstændigheder lovovertrædelsen er begået, herunder tidspunkt, sted og omfang af den eftersøgtes deltagelse i lovovertrædelsen (
42
). Det er interessant at bemærke, at disse to sidstnævnte oplysninger svarer til de oplysninger, der er omhandlet i artikel 6 i direktiv 2012/13.
80.
Det fremgår således, at den anholdte person i henhold til artikel 11 i rammeafgørelse 2002/584 og artikel 5 i direktiv 2012/13 med henblik på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre modtager præcis, passende og tilgængelig information om sine rettigheder, som gives på et tidligt tidspunkt i overgivelsesproceduren, således at personen kan udøve disse rettigheder effektivt inden for rammerne af denne særlige procedure.
81.
Disse rettigheder er blevet præciseret og suppleret ved bestemmelserne i direktiv 2010/64, 2013/48 og 2016/1919. Domstolen har således understreget, at rammeafgørelse 2002/584 indgår i en generel ordning for garantier for en effektiv domstolsbeskyttelse, der findes i andre EU-retlige forskrifter, der er vedtaget på området for retligt samarbejde i straffesager, og som bidrager til at gøre det lettere for en person, der er eftersøgt på grundlag af en europæisk arrestordre, at udøve sine rettigheder, endog før denne overgives til den udstedende medlemsstat. Navnlig pålægger artikel 10 i direktiv 2013/48 den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat uden unødig forsinkelse efter frihedsberøvelsen at underrette eftersøgte personer om, at de har ret til at udpege en advokat i den udstedende medlemsstat (
43
). Det er imidlertid vigtigt at præcisere, dels at denne advokat har til opgave at bistå advokaten i den fuldbyrdende medlemsstat ved at give denne information og rådgivning, således at de berørte personer effektivt kan udøve de rettigheder, »som de har i henhold til rammeafgørelse 2002/584[…]«, dels at ovennævnte ret skal udøves med forbehold for de i rammeafgørelse 2002/584 fastsatte frister eller den forpligtelse, der påhviler den fuldbyrdende judicielle myndighed til inden for de i nævnte rammeafgørelse fastsatte frister og betingelser at afgøre, om personen skal overgives.
82.
Hvad for det tredje angår forholdene for den eftersøgte person under frihedsberøvelsen, som den forelæggende ret har sat i forbindelse med spørgsmålet om anvendelse af et retsmiddel til prøvelse af den nationale arrestordre og den europæiske arrestordre, er det vigtigt at understrege, at det i henhold til artikel 12 i rammeafgørelse 2002/584 tilkommer den fuldbyrdende judicielle myndighed efter anholdelsen af den eftersøgte person at afgøre, om den pågældende skal forblive varetægtsfængslet eller løslades midlertidigt, indtil afgørelsen om fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre foreligger. Det er således ikke nødvendigvis påkrævet, at den pågældende tilbageholdes, og denne kan på et hvilket som helst tidspunkt løslades midlertidigt i overensstemmelse med den fuldbyrdende medlemsstats nationale lovgivning.
83.
Disse bemærkninger supplerer den omstændighed, at EU-lovgiver dels har sikret respekten for retten til at blive hørt i den fuldbyrdende medlemsstat, som den navnlig følger af artikel 14 og 18 i rammeafgørelse 2002/584, hvilket giver den berørte person mulighed for effektivt at bestride opretholdelsen af hans tilbageholdelse, dels har fastsat tidsmæssigt strenge grænser for vedtagelsen af afgørelser om den europæiske arrestordre for at opfylde målet om at fremskynde det retlige samarbejde.
84.
Som allerede nævnt angående vedtagelsen af afgørelsen om fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre fastsætter artikel 17, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584, at sidstnævnte behandles og fuldbyrdes som hastesag. Den nævnte artikels stk. 2 og 3 fastsætter nøjagtige frister på henholdsvis 10 og 60 dage til at træffe endelig afgørelse om fuldbyrdelse af den nævnte arrestordre, afhængigt af om den eftersøgte person giver sit samtykke til overgivelsen eller ej, og som medlemsstaterne skal overholde, idet stk. 4 indeholder bestemmelser om en forlængelse på 30 dage. Tidsperioden for ordningen med den europæiske arrestordre afhænger således i vid udstrækning af den berørte person.
85.
Samtidig med, at Domstolen har anført, at de i artikel 17 i rammeafgørelse 2002/584 fastsatte frister, henset navnlig til den afgørende rolle, som princippet om gensidig anerkendelse spiller i den ordning, der blev indført ved rammeafgørelsen, principielt er tilstrækkelige til, at den fuldbyrdende judicielle myndighed kan foretage en vis prøvelse før fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre og vedtage afgørelsen om fuldbyrdelse af en sådan arrestordre, har den fastslået, at nævnte myndighed fortsat er forpligtet til at vedtage denne afgørelse efter udløbet af nævnte frister, og at rammeafgørelsens artikel 12, sammenholdt med artikel 17, i dette tilfælde principielt ikke er til hinder for, at den fuldbyrdende judicielle myndighed opretholder varetægtsfængslingen af den eftersøgte person i overensstemmelse med fuldbyrdelsesstatens ret, selv om den samlede varighed af denne persons varetægtsfængsling overstiger disse frister (
44
).
86.
Det, der efter min opfattelse er vigtigt, er, at Domstolen med en fortolkning af de pågældende bestemmelser, der er i overensstemmelse med chartrets artikel 6, hvis forklaringer henviser til EMRK’s artikel 5 og i dette tilfælde dens artikel 5, stk. 1, litra f), om udleveringsprocedurer, klart har modereret denne løsning ved at præcisere, at for så vidt som udstedelsen af en europæisk arrestordre ikke i sig selv kan begrunde varetægtsfængsling af den eftersøgte person i en periode, hvis samlede varighed overstiger den tid, der er nødvendig med henblik på fuldbyrdelse af denne arrestordre, kan den fuldbyrdende judicielle myndighed derfor kun beslutte fortsat at varetægtsfængsle den pågældende, såfremt proceduren til fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre er blevet ført med tilstrækkelig omhu, og varigheden af varetægtsfængslingen dermed ikke er for vidtgående. For at sikre, at dette er tilfældet, skal denne myndighed foretage en konkret prøvelse af den omhandlede situation under hensyntagen til alle de relevante forhold med henblik på at vurdere begrundelsen for procedurens varighed (
45
).
87.
I forbindelse med tilbageholdelse af den person, der anholdes på grundlag af en europæisk arrestordre bør endvidere nævnes to bestemmelser i rammeafgørelse 2002/584, som den forelæggende ret har henvist til for at underbygge den tvivl, som den nærer med hensyn til gyldigheden af denne retsakt, såfremt de forskellige rettigheder til information i direktiv 2012/13, der er nævnt i anmodningen om præjudiciel afgørelse ikke finder anvendelse.
88.
Dels bestemmer artikel 23, stk. 5, i rammeafgørelse 2002/584, at den eftersøgte person efter udløbet af fristerne for overgivelse af den pågældende efter vedtagelsen af afgørelsen om fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre skal løslades, hvis den pågældende stadig er varetægtsfængslet.
89.
Dels bestemmer artikel 26, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584, at den udstedende medlemsstat fradrager enhver periode, hvor den eftersøgte har været varetægtsfængslet i forbindelse med fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre, i den samlede varighed af den periode, den pågældende skal afsone i den udstedende medlemsstat, hvorved det således sikres, at der ved fuldbyrdelsen af en frihedsstraf i den udstedende medlemsstat tages behørigt hensyn til enhver periode med varetægtsfængsling, selv en periode, der følger af en eventuel opretholdelse af varetægtsfængslingen efter udløbet af de frister, der er fastsat i rammeafgørelsens artikel 17 (
46
).
90.
I denne henseende kan konklusionen om, at artikel 4, stk. 3, artikel 6, stk. 2 og artikel 7, stk. 1, i direktiv 2012/13 ikke finder anvendelse på personer, der anholdes i forbindelse med fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre, efter min opfattelse ikke, henset til et eventuelt søgsmål til prøvelse af afgørelsen om udstedelse af en national arrestordre eller en europæisk arrestordre og til disse personers situation under overgivelsesproceduren, opfattes som et udtryk for, at rammeafgørelse 2002/584 på nogen måde tilsidesætter de krav, der følger af chartrets artikel 6, 47 og 48.
91.
Efter min opfattelse sikrer rammeafgørelse 2002/584, som præciseret og suppleret, navnlig ved artikel 5 i direktiv 2012/13, og som fortolket af Domstolen, de berørte personers rettigheder i overensstemmelse med ovennævnte krav, samtidig med at effektiviteten af overgivelsesmekanismen for disse personer og dermed også effektiviteten af det retlige samarbejde mellem medlemsstaterne, som den europæiske arrestordre udgør en væsentlig del af, sikres.
92.
Henset til alle ovenfor anførte betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at gennemgangen af disse intet har frembragt, som kan rejse tvivl om gyldigheden af rammeafgørelse 2002/584.
VI. Forslag til afgørelse
93.
På grundlag af de anførte betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den giver Spetsializiran nakazatelen sad (særlig domstol i straffesager, Bulgarien) følgende svar:
»–
Artikel 4, stk. 3, artikel 6, stk. 2, og artikel 7, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU af 22. maj 2012 om ret til information under straffesager skal fortolkes således, at de deri omhandlede rettigheder ikke finder anvendelse på personer, der anholdes på baggrund af en europæisk arrestordre.
–
Gennemgangen af de forelagte spørgsmål har intet frembragt, som kan rejse tvivl om gyldigheden af Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – EUT 2012, L 142, s. 1.
(
3
) – EUT 2002, L 190, s. 1.
(
4
) – Jf. dom af 27.5.2019, OG og PI (Anklagemyndighederne i Lübeck og i Zwickau) (C-508/18 og C-82/19 PPU, EU:C:2019:456).
(
5
) – Jf. dom af 27.5.2019, PF (Øverste anklager i Litauen) (C-509/18, EU:C:2019:457).
(
6
) – Jf. generaladvokat Bots forslag til afgørelse Gavanozov (C-324/17, EU:C:2019:312).
(
7
) – Jf. bl.a. dom af 12.10.2017, Sleutjes (C-278/16, EU:C:2017:757, præmis 21 og 22 og den deri nævnte retspraksis).
(
8
) – Jf. i denne retning dom af 25.7.2018, AY (Arrestordre – vidne) (C-268/17, EU:C:2018:602, præmis 26 og 27).
(
9
) – Jf. i denne retning dom af 25.7.2018, AY (Arrestordre – vidne) (C-268/17, EU:C:2018:602, præmis 28 og 29).
(
10
) – Jf. dom af 10.9.2014, Ben Alaya (C-491/13, EU:C:2014:2187 præmis 22 og den deri nævnte retspraksis).
(
11
) – Bilag II indeholder fem punkter, der vedrører: A. information om den europæiske arrestordre, B. advokatbistand, C. tolkning og oversættelse, D. mulighed for samtykke i overgivelsen, E. høring. Disse punkter svarer til eftersøgtes rettigheder, således som de sikres direkte ved rammeafgørelse 2002/584, hvilket der vil blive redegjort nærmere for i det følgende.
(
12
) – Det skal dog præciseres, at den eftersøgte person, når denne overgives til den udstedende judicielle myndighed, får status af »tiltalt« i henhold til direktiv 2012/13 og således får alle de rettigheder, der er knyttet til denne status.
(
13
) – Jf. dom af 12.12.2019, Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg og Openbaar Ministerie (Anklagemyndighederne i Lyon og Tours) (C-566/19 PPU og C-626/19 PPU, EU:C:2019:1077, præmis 43).
(
14
) – Rådets resolution af 30.11.2009 om en køreplan med henblik på at styrke mistænktes eller tiltaltes proceduremæssige rettigheder i straffesager (EUT 2009, C 295, s. 1) og »Stockholmprogrammet – Et åbent og sikkert Europa i borgernes tjeneste og til deres beskyttelse«, punkt 2.4 (EUT 2010, C 115, s. 1).
(
15
) – EUT 2010, L 280, s. 1.
(
16
) – EUT 2013, L 294, s. 1.
(
17
) – EUT 2016, L 132, s. 1.
(
18
) – EUT 2016, L 297, s. 1.
(
19
) – EUT 2009, L 81, s. 24.
(
20
) – KOM(2010) 392 endelig udg.
(
21
) – Jf. i denne retning dom af 13.6.2019, Moro (C-646/17, EU:C:2019:489, præmis 34), og af 19.9.2019, Rayonna prokuratura Lom (C-467/18, EU:C:2019:765, præmis 36). I denne første afgørelse præciserede Domstolen ligeledes i præmis 36, at direktiv 2012/13 bidrager til indførelsen af en minimumsharmonisering af straffesager i EU, og anvendelsen – i en medlemsstat – af bestemmelserne i dette direktiv er uafhængig af, om der foreligger en grænseoverskridende situation i forbindelse med en tvist, som opstår i denne medlemsstat.
(
22
) – Jf. i denne retning dom af 5.6.2018, Kolev m.fl. (C-612/15, EU:C:2018:392, præmis 89).
(
23
) – Jf. dom af 6.12.2018, IK (Fuldbyrdelse af en tillægsstraf) (C-551/18 PPU, EU:C:2018:991, præmis 36-39), og af 30.5.2013, F (C-168/13 PPU, EU:C:2013:358, præmis 57).
(
24
) – Jf. i denne retning dom af 6.12.2018, IK (Fuldbyrdelse af en tillægsstraf) (C-551/18 PPU, EU:C:2018:991, præmis 56), og af 25.7.2018, Minister for Justice and Equality (Mangler ved domstolssystemet) (C-216/18 PPU, EU:C:2018:586, præmis 57).
(
25
) – Den hypotese, der fremsættes i forelæggelsesafgørelsen, og som består i at sidestille den processuelle situation, som personer, der anholdes på grundlag af en europæisk arrestordre, befinder sig i, med den situation, som mistænkte eller tiltalte som omhandlet i direktiv 2012/13, befinder sig i, svarer efter min opfattelse til, at den særlige karakter af den grænseoverskridende procedure for overgivelse af den eftersøgte person mellem medlemsstaterne benægtes.
(
26
) – Anvendelsen af artikel 4, stk. 3, artikel 6, stk. 2, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 2012/13 på personer, der anholdes på grundlag af en europæisk arrestordre, er under alle omstændigheder uden betydning, når arrestordren er blevet udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en frihedsstraf.
(
27
) – Man kan nærmere bestemt overveje konsekvenserne af, at personer, der anholdes på grundlag af en europæisk arrestordre, gives aktindsigt, som det bestemmes i artikel 7, stk. 1, i direktiv 2012/13 og præciseres i 30. betragtning hertil, i form af en eventuel tilrådighedsstillelse for den berørte person og dennes advokat af dokumenter og, hvor det er relevant, fotografier og audio- og videooptagelser, der er afgørende for effektivt at kunne anfægte lovligheden i henhold til national lovgivning af mistænktes eller tiltaltes anholdelse eller tilbageholdelse. Denne meddelelse af sagsakter vil give den berørte person og dennes advokat mulighed for at formulere anmodninger vedrørende beviserne eller endog kræve yderligere efterforskning, hvilket ubestrideligt vil få indflydelse på gennemførelsen af overgivelsesproceduren.
(
28
) – Dom af 16.7.2015, Lanigan (C-237/15 PPU, EU:C:2015:474, præmis 41).
(
29
) – Det skal bemærkes, at denne holdning deles af Kommissionen og alle de regeringer, der har indgivet skriftlige bemærkninger i forbindelse med denne sag.
(
30
) – Jf. i denne retning dom af 26.2.2013, Melloni (C-399/11, EU:C:2013:107, præmis 45).
(
31
) – Jf. dom af 26.2.2013, Melloni (C-399/11, EU:C:2013:107, præmis 48).
(
32
) – Jf. i denne retning dom af 5.4.2016, Aranyosi og Căldăraru (C-404/15 og C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, præmis 77 og 78).
(
33
) – Jf. i denne retning dom af 25.7.2018, Minister for Justice and Equality (Mangler ved domstolssystemet) (C-216/18 PPU, EU:C:2018:586, præmis 56), og af 30.5.2013, F (C-168/13 PPU, EU:C:2013:358, præmis 46 og 47).
(
34
) – Jf. dom af 23.1.2018, Piotrowski (C-367/16, EU:C:2018:27, præmis 50).
(
35
) – Jf. dom af 27.5.2019, OG og PI (Anklagemyndighederne i Lübeck og i Zwickau) (C-508/18 og C-82/19 PPU, EU:C:2019:456, præmis 67 og den deri nævnte retspraksis).
(
36
) – Jf. dom af 12.12.2019, Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg og Openbaar Ministerie (Anklagemyndighederne i Lyon og Tours) (C-566/19 PPU og C-626/19 PPU, EU:C:2019:1077, præmis 60 og 61).
(
37
) – Jf. i denne retning dom af 12.12.2019, Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg et Openbaar Ministerie (Anklagemyndighederne i Lyon og Tours) (C-566/19 PPU og C-626/19 PPU, EU:C:2019:1077, præmis 64-66).
(
38
) – Jf. dom af 30.5.2013, F (C-168/13 PPU, EU:C:2013:358, præmis 50), af 6.12.2018, IK (Fuldbyrdelse af en tillægsstraf) (C-551/18 PPU, EU:C:2018:991, præmis 67), og af 12.12.2019, Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg og Openbaar Ministerie (Anklagemyndighederne i Lyon og Tours) (C-566/19 PPU og C-626/19 PPU, EU:C:2019:1077, præmis 70 og 71).
(
39
) – Jf. i denne retning dom af 11.3.2020, SF (Europæisk arrestordre – garanti for overførelse til fuldbyrdelsesstaten) (C-314/18, EU:C:2020:191, præmis 39 og 40).
(
40
) – Jf. i denne retning dom af 29.1.2013, Radu (C-396/11, EU:C:2013:39, præmis 41), og af 10.8.2017, Zdziaszek (C-271/17 PPU, EU:C:2017:629, præmis 103 og 104). Eksempelvis kan nævnes den fuldbyrdende judicielle myndigheds kontrol af risikoen for umenneskelig og nedværdigende behandling som følge af forholdene under frihedsberøvelse i den udstedende medlemsstat (dom af 5.4.2016, Aranyosi og Căldăraru, C-404/15 og C-659/15 PPU, EU:C:2016:198), det udstedende organs egenskab af judiciel myndighed (dom af 10.11.2016, Kovalkovas, C-477/16 PPU, EU:C:2016:861), eksistensen af en national arrestordre (dom af 1.6.2016, Bob-Dogi, C-241/15, EU:C:2016:385), overholdelse af princippet non bis in idem (dom af 16.11.2010, Mantello, C-261/09, EU:C:2010:683), den omstændighed, at betingelserne for udstedelse af denne arrestordre, og navnlig dens forholdsmæssighed, er genstand for en domstolskontrol i denne medlemsstat (dom af 12.12.2019, Openbaar Ministerie (Den svenske anklagemyndighed), C-625/19 PPU, EU:C:2019:1078).
(
41
) – C. Rizcallah, »La notion d’autorité judiciaire d’émission dans le cadre du mandat d’arrêt européen et la »procéduralisation« du principe de confiance mutuelle«, L’Observateur de Bruxelles, nr. 119, s. 36.
(
42
) – Jf. i denne retning dom af 23.1.2018, Piotrowski (C-367/16, EU:C:2018:27, præmis 58 og 59).
(
43
) – Jf. dom af 12.12.2019, Parquet général du Grand-Duché de Luxembourg og Openbaar Ministerie (Anklagemyndighederne i Lyon og Tours) (C-566/19 PPU og C-626/19 PPU, EU:C:2019:1077, præmis 72 og 73).
(
44
) – Jf. i denne retning dom af 16.7.2015, Lanigan (C-237/15 PPU, EU:C:2015:474, præmis 42, 52, 60 og 62).
(
45
) – Jf. i denne retning dom af 16.7.2015, Lanigan (C-237/15 PPU, EU:C:2015:474, præmis 53-59).
(
46
) – Jf. dom af 16.7.2015, Lanigan (C-237/15 PPU, EU:C:2015:474, præmis 51).