62023CJ0581
DOMSTOLENS DOM (Anden Afdeling)
8. maj 2025 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – konkurrence – karteller – forbud – vertikale aftaler – artikel 101, stk. 3, TEUF – forordning (EU) nr. 330/2010 – gruppefritagelse – artikel 4, litra b), nr. i) – alvorlig konkurrencebegrænsning, der fjerner fordelen ved denne fritagelse – undtagelse – eneforhandlingsaftaler – begrænsning af aktivt salg ind i et eksklusivområde – begrebet »aftale« – overensstemmelse mellem leverandørens og købernes vilje – bevis – eksklusivområde tildelt en køber – fravær af andre køberes aktive salg ind i dette område«
I sag C-581/23,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af hof van beroep te Antwerpen (appeldomstolen i Antwerpen, Belgien) ved afgørelse af 13. september 2023, indgået til Domstolen den 21. september 2023, i sagen:
Beevers Kaas BV
mod
Albert Heijn België NV,
Koninklijke Ahold Delhaize NV,
Albert Heijn BV,
Ahold België BV,
procesdeltager:
B.A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono
har
DOMSTOLEN (Anden Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, K. Jürimäe (refererende dommer), Domstolens præsident, K. Lenaerts, som fungerende dommer i Anden Afdeling, og dommerne M. Gavalec, Z. Csehi og F. Schalin,
generaladvokat: L. Medina
justitssekretær: fuldmægtig A. Lamote,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 16. oktober 2024,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
Beevers Kaas BV ved advocaten J. Janssen og F. Petillion,
–
Albert Heijn België NV Koninklijke Ahold Delhaize NV, Albert Heijn BV og Ahold België BV, ved advocaten H. Burez og M. Varga,
–
B.A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono ved avocats L. Bersou, J.-P. Fierens og P. Goffinet, og advocaat L. Goddeau,
–
den belgiske regering ved A. De Brouwer, C. Jacob, C. Pochet og M. Van Regemorter, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved P. Berghe, N. Cambien og D. Viros, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 9. januar 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 4, litra b), nr. i), i Kommissionens forordning (EU) nr. 330/2010 af 20. april 2010 om anvendelse af artikel 101, stk. 3, [TEUF] på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis (EUT 2010, L 102, s. 1).
2
Anmodningen er blevet fremsat i forbindelse med en tvist mellem på den ene side Beevers Kaas BV og på den anden side Albert Heijn België NV, Koninklijke Ahold Delhaize NV, Albert Heijn BV og Ahold België BV (herefter samlet »Albert Heijn-selskaberne«) vedrørende disse sidstnævnte selskabers overtrædelse af en eksklusiv distributionsaftale mellem Beevers Kaas og B.A. Coöperatieve Zuivelonderneming Cono (herefter »Cono«) om distribution af Beemster-osten i Belgien og Luxembourg (herefter »den i hovedsagen omhandlede eksklusive distributionsaftale«).
Retsforskrifter
EU-retten
3
Forordning nr. 330/2010, som den forelæggende ret anser for at finde anvendelse på tvisten i hovedsagen, efterfulgte med virkning fra den 1. juni 2010 Kommissionens forordning (EF) nr. 2790/1999 af 22. december 1999 om anvendelse af […] artikel 81, stk. 3 [EF], på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis (EFT 1999, L 336, s. 21). I overensstemmelse med artikel 10, andet afsnit, i forordning nr. 330/2010 skulle forordningen anvendes indtil den 31. maj 2022.
4
I henhold til artikel 11 i Kommissionens forordning (EU) 2022/720 af 10. maj 2022 om anvendelse af artikel 101, stk. 3, [TEUF] på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis (EUT 2022, L 134, s. 4) trådte denne forordning i kraft den 1. juni 2022 og skal anvendes indtil den 31. maj 2034.
Forordning nr. 330/2010
5
Artikel 2 i forordning nr. 330/2010 med overskriften »Fritagelse« bestemmer i stk. 1:
»I henhold til […] artikel 101, stk. 3, [TEUF] og med forbehold af denne forordnings bestemmelser erklæres […] artikel 101, stk. 1, [TEUF] herved uanvendelig på vertikale aftaler.
Denne fritagelse finder anvendelse, for så vidt som disse aftaler indeholder vertikale begrænsninger.«
6
Denne forordnings artikel 4 med overskriften »Begrænsninger, som fjerner fordelen ved gruppefritagelse (alvorlige konkurrencebegrænsninger)« bestemte:
»Fritagelsen efter artikel 2 gælder ikke for vertikale aftaler, der, direkte eller indirekte, alene eller kombineret med andre faktorer, som parterne har afgørende indflydelse på, har følgende formål:
[...]
b)
begrænsning af det område eller den kundegruppe, hvortil køberen, som er part i aftalen, med forbehold af en begrænsning med hensyn til forretningssted må sælge kontraktsvarerne og ‑tjenesterne, undtagen:
i)
begrænsning af aktivt salg ind i det eksklusivområde eller til den eksklusive kundegruppe, som er reserveret leverandøren, eller som leverandøren har tildelt en anden køber, forudsat at begrænsningen ikke begrænser køberens kunders salg
[...]«
Retningslinjerne af 2010
7
Retningslinjerne for vertikale begrænsninger (EUT 2010, C 130, s. 1, herefter »retningslinjerne af 2010«) blev offentliggjort af Europa-Kommissionen samtidigt med vedtagelsen af forordning nr. 330/2010.
8
Punkt 25 i retningslinjerne af 2010 har følgende ordlyd:
»Definitionen af vertikale aftaler i punkt 24) indeholder fire hovedelementer:
a)
Gruppefritagelsesforordningen finder anvendelse på aftaler og samordnet praksis. Den finder ikke anvendelse på virksomheders ensidige adfærd. En sådan ensidig adfærd kan falde ind under artikel 102 [TEUF], der indeholder forbud mod misbrug af dominerende stilling. For at der er tale om en aftale efter artikel 101 [TEUF], er det tilstrækkeligt, at parterne har givet udtryk for en fælles vilje til at optræde på markedet på en bestemt måde. Det er uden betydning, i hvilken form denne hensigt er udtrykt, når bare formen loyalt gengiver parternes hensigt. Hvis der ikke foreligger nogen udtrykkelig aftale, som afspejler en samstemmende vilje, er det Kommissionen, der skal bevise, at den ene parts ensidige handlemåde foregår med den anden parts samtykke. Når der er tale om vertikale aftaler, er der to måder, hvorpå det kan fastslås, om der er samtykke til en konkret ensidig handlemåde. Det kan for det første udledes af beføjelser, som parterne måtte have i henhold til en på forhånd indgået generel aftale. Hvis denne på forhånd indgåede aftale bestemmer, at en part siden kan eller skal anlægge en konkret ensidig handlemåde, som vil være bindende for den anden part, kan det danne grundlag for at fastslå, at den anden part har givet sit samtykke til denne handlemåde […]. For det andet vil Kommissionen i mangel af et sådant udtrykkeligt samtykke kunne påvise et stiltiende samtykke. Det forudsætter for det første, at det bevises, at den ene part udtrykkeligt eller stiltiende beder om den anden parts samarbejde for at kunne gennemføre sin ensidige handlemåde, og for det andet at den anden part opfylder dette ønske ved at iværksætte denne ensidige handlemåde i praksis […]. Hvis f.eks. en leverandør meddeler, at han ensidigt vil indskrænke leverancerne for at forhindre parallelhandel, og distributørerne omgående reducerer deres ordrer og ophører med parallelhandel, må disse distributører anses for stiltiende at have givet samtykke til leverandørens ensidige handlemåde. Den konklusion kan imidlertid ikke drages, hvis distributørerne fortsætter deres parallelhandel eller søger at finde nye måder at drive parallelhandel på. På samme måde gælder det for vertikale aftaler, at et stiltiende samtykke kan udledes af, hvor stort et pres en part lægger på den anden part eller de andre parter i en aftale for at gennemtvinge sin ensidige politik, sammenholdt med antallet af distributører, der rent faktisk i praksis følger leverandørens ensidige politik. F.eks. er et system med overvågning og sanktioner, hvor en leverandør straffer de distributører, der ikke følger hans ensidige politik, et indicium for et stiltiende samtykke i leverandørens ensidige politik, hvis dette system sætter leverandøren i stand til at føre sin politik ud i livet. De to måder at påvise[, at] et samtykke, som er beskrevet i dette punkt, kan fastslås, kan benyttes sammen.
[...]«
9
Punkt 51 i retningslinjerne af 2010 fastsætter:
»Der er fire undtagelser fra den alvorlige begrænsning, der er nævnt i […] artikel 4, litra b) [i forordning nr. 330/2010]. Den første undtagelse i artikel 4, litra b) (i) giver en leverandør mulighed for at begrænse en forhandlers aktive salg i et område eller til en kundegruppe, som en anden forhandler har fået eneret på, eller som leverandøren har forbeholdt sig selv. Der er givet eneret til et område eller en kundegruppe, når leverandøren indvilliger i at sælge sit produkt til kun én forhandler til salg i et bestemt område eller til en bestemt kundegruppe, og eneforhandleren er beskyttet mod, at alle leverandørens øvrige kunder i [Den Europæiske Union] aktivt sælger i hans område eller til hans kundegruppe, uafhængigt af leverandørens salg. Leverandøren kan kombinere tildelingen af et eneforhandlingsområde og en bestemt kundegruppe med f.eks. at udpege en eneforhandler for en bestemt kundegruppe i et bestemt område. Denne beskyttelse af eneforhandlingsområder og eneret til kundegrupper skal dog åbne mulighed for passivt salg til sådanne områder eller kundegrupper. I relation til […] artikel 4, litra b), [i forordning nr. 330/2010] definerer Kommissionen »aktivt« og »passivt« salg således:
–
Ved »aktivt« salg forstås aktiv henvendelse til individuelle kunder, f.eks. i form af adresserede breve, herunder uopfordrede e-mails, eller besøg, eller aktiv henvendelse til en bestemt kundegruppe eller bestemte kunder i et bestemt område, gennem reklamer i medierne, på internettet eller andre salgsfremstød, der specifikt er rettet mod denne kundegruppe eller kunder i det pågældende område. Reklamer og salgsfremmende tiltag, der kun er attraktive for køberen, hvis de (også) når ud til en bestemt kundegruppe eller kunder i et bestemt område, betragtes som aktivt salg til denne kundegruppe eller kunderne i dette bestemte område.
[...]«
Belgisk ret
10
Artikel VI.104 i Wetboek van economisch recht (lov om økonomisk ret) fastsætter:
»Enhver handling, der er i strid med ærlig markedspraksis, og hvorved en virksomhed skader eller kan skade en eller flere andre virksomheders erhvervsmæssige interesser, er forbudt.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
11
Beevers Kaas er eneforhandler af Beemster-ost i Belgien, som dette selskab køber af producenten Cono, der selv har hjemsted i Nederlandene.
12
Den 1. januar 1993 indgik Cono og Beevers Kaas den i hovedsagen omhandlede eneforhandlingsaftale.
13
Albert Heijn-selskaberne driver virksomhed i supermarkedssektoren i Belgien og Nederlandene. De køber Beemster-ost, der fremstilles af Cono til markederne uden for Belgien og Luxembourg.
14
Beevers Kaas har foreholdt Albert Heijn-selskaberne, at de som tredjemænd har medvirket til en overtrædelse af den i hovedsagen omhandlede eneforhandlingsaftale, hvilket ifølge Beevers Kaas udgør en overtrædelse af artikel VI.104 i den økonomiske lovbog. Denne overtrædelse følger af de videresalg, som disse selskaber foretog på belgisk område, selv om de vidste, at Cono og Beevers Kaas var bundet af en eneforhandlingsaftale.
15
Hvad angår Albert Heijn-selskaberne ønsker Beevers Kaas og Cono at pålægge dem et videresalgsforbud. Albert Heijn-selskaberne er således af den opfattelse, at den i hovedsagen omhandlede eneforhandlingsaftale, for så vidt som den ikke pålægger Cono en forpligtelse til at beskytte Beevers Kaas mod aktivt salg fra andre forhandlere, ikke opfylder konkurrencerettens strenge betingelser for at begrunde et forbud mod videresalg.
16
Ved dom af 9. juli 2021 gav præsidenten for ondernemingsrechtbank Antwerpen (retten i handels- og erhvervsretlige sager i Antwerpen, Belgien) ikke Beevers Kaas medhold i det anlagte søgsmål med den begrundelse, at »det ikke følger af nogen kontrakt- eller lovbestemmelse, at det er forbudt for virksomheder at erhverve forsyninger direkte hos Cono i Nederlandene og distribuere [dem] i Belgien«. I denne dom blev det navnlig fastslået, at den i hovedsagen omhandlede eneforhandlingsaftale alene bestemte, at Cono ikke selv kunne sælge til belgiske forhandlere. Beevers Kaas’ fortolkning ville indebære, at alle virksomheder, uanset hvor de er etableret, ville skulle overholde den aftale og afholde sig fra at sælge den af Cono fremstillede Beemster-ost i Belgien. Beevers Kaas nyder heller ikke nogen kontraktmæssig beskyttelse i sit eksklusivområde i Belgien mod aktivt salg fra andre købere, der foretager indkøb hos Cono.
17
Beevers Kaas har iværksat appel til prøvelse af denne dom ved hof van beroep te Antwerpen (appeldomstolen i Antwerpen), som er den forelæggende ret.
18
Parterne er for denne ret uenige om, hvorvidt den i hovedsagen omhandlede eneforhandlingsaftale er i overensstemmelse med konkurrenceretten og nærmere bestemt med betingelserne i artikel 4, litra b), nr. i), i forordning nr. 330/2010. Diskussionen vedrører den såkaldte »parallelle pålæggelse«, hvorefter leverandøren beskytter eneforhandleren mod aktivt salg foretaget af alle leverandørens øvrige købere inden for det eksklusivområde, der er tildelt denne forhandler.
19
Ifølge den forelæggende ret påhviler det Beevers Kaas at godtgøre, at den påståede beskyttelse, som Cono yder mod aktivt salg, er omfattet af undtagelsen i denne artikel 4, litra b), nr. i).
20
Ved mellemdom af 27. april 2022 fastslog den forelæggende ret, at Beevers Kaas havde godtgjort, at Albert Heijn-selskaberne i det mindste stiltiende havde givet samtykke til et forbud mod aktivt salg. Ifølge den forelæggende ret skal Beevers Kaas imidlertid også godtgøre, at alle andre forhandlere, som Cono leverer til, har accepteret dette forbud.
21
Den forelæggende ret er enig i bemærkningen fra den belgiske konkurrencemyndighed, med hvilken den pågældende ret med denne mellemdom har indledt en amicus curiae-procedure, og som er af den opfattelse, at betingelsen om en parallel pålæggelse skal fortolkes i lyset af begrebet »aftale« som omhandlet i artikel 101 TEUF.
22
I denne henseende har den forelæggende ret anført, at forordning nr. 330/2010 og retningslinjerne af 2010 ikke præciserer, hvordan en leverandør skal beskytte sine eneforhandlere mod aktivt salg foretaget af denne leverandørs øvrige købere i det eksklusivområde, der er tildelt disse forhandlere. Navnlig fastsætter denne forordning og disse retningslinjer hverken den måde, hvorpå den nævnte leverandør skal meddele disse andre købere et sådant forbud mod aktivt salg, eller den måde, hvorpå sidstnævnte skal acceptere dette forbud.
23
I den foreliggende sag er der intet bevis for, at alle Conos øvrige købere udtrykkeligt har accepteret forbuddet mod aktivt salg. Den belgiske konkurrencemyndighed er af den opfattelse, at den forelæggende ret kan udlede disse forhandleres stiltiende samtykke til dette forbud af den blotte omstændighed, at ingen af disse på nuværende tidspunkt sælger varer købt af Cono i Belgien. Beevers Kaas har tilsluttet sig dette synspunkt og er følgelig af den opfattelse, at selskabet i tilstrækkelig grad har godtgjort, at de nævnte forhandlere har accepteret det nævnte forbud.
24
Albert Heijn-selskaberne er derimod af den opfattelse, at en sådan fortolkning er i strid den bevisbyrde, der påhviler Beevers Kaas. De er af den opfattelse, at det, for at der foreligger et stiltiende samtykke, er nødvendigt, at Beevers Kaas godtgør, at Conos strategi, hvorefter den Beemster-ost, der er købt i Nederlandene, ikke kan sælges aktivt i Belgien, på det tidspunkt, hvor eneretten blev tildelt, blev meddelt alle de forhandlere, der var godkendt på dette tidspunkt, og derefter hver enkelt nyudpeget forhandler, og at hver enkelt af dem var forpligtet til at følge den.
25
På denne baggrund har hof van beroep te Antwerpen (appeldomstolen i Antwerpen) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Kan betingelsen om parallel pålæggelse i henhold til artikel 4, litra b), nr. i), i [forordning nr. 330/2010] anses for opfyldt, og kan leverandøren, der opfylder denne forordnings øvrige betingelser, således med bindende virkning forbyde en af sine køberes aktive salg ind i et område, som eksklusivt er tildelt en anden køber, når forbuddet udelukkende bygger på en konstatering af, at de øvrige købere ikke foretager aktivt salg ind i området? Med andre ord: Skal det anses for tilstrækkeligt bevist, at der foreligger en aftale om et forbud mod aktivt salg mellem disse øvrige købere og leverandøren alene på grundlag af den blotte konstatering af, at disse øvrige købere ikke aktivt sælger ind i det tildelte eksklusivområde?
2)
Kan betingelsen om parallel pålæggelse i henhold til artikel 4, litra b), nr. i), i [forordning nr. 330/2010] anses for opfyldt, og kan leverandøren, der opfylder denne forordnings øvrige betingelser, således med bindende virkning forbyde en af sine køberes aktive salg ind et område, som eksklusivt er tildelt en køber, hvis han kun opnår sine andre køberes samtykke, når og hvis de er i færd med at foretage aktive salg ind i det område, der på denne måde er tildelt eksklusivt? Eller kræves det tværtimod, at leverandøren har opnået et sådant samtykke fra alle sine købere, uafhængigt af, om disse er i færd med at foretage aktive salg ind i det eksklusivt tildelte område?«
Anmodningen om genåbning af retsforhandlingernes mundtlige del
26
Ved dokumenter indleveret til Domstolens Justitskontor henholdsvis den 11. og den 28. februar 2025 har Beevers Kaas og Cono anmodet om, at retsforhandlingernes mundtlige del genåbnes i henhold til artikel 83 i Domstolens procesreglement.
27
Til støtte for deres anmodninger har de gjort gældende, at generaladvokaten i sit forslag til afgørelse for det første besvarede et andet spørgsmål end det, som den forelæggende ret har rejst i forbindelse med det andet præjudicielle spørgsmål, og for det andet støttede sig på fejlagtige faktiske og retlige omstændigheder med henblik på at besvare dette andet spørgsmål, således som det er omformuleret. Under disse omstændigheder er det nødvendigt, at parterne i hovedsagen eller de andre berørte, der er omfattet af artikel 23 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, kan tilkendegive deres synspunkter vedrørende disse forhold med henblik på at beskytte deres processuelle rettigheder og undgå, at Domstolen besvarer et spørgsmål, som ikke er nødvendigt for afgørelsen af tvisten i hovedsagen.
28
Domstolen kan i overensstemmelse med procesreglementets artikel 83 ganske vist til enhver tid, efter at have hørt generaladvokaten, ved kendelse bestemme, at retsforhandlingernes mundtlige del skal genåbnes, navnlig hvis den finder, at sagen er utilstrækkeligt oplyst, eller såfremt en part, efter at denne del af retsforhandlingerne er afsluttet, er fremkommet med nye oplysninger vedrørende sagens faktiske omstændigheder, som er af afgørende betydning for Domstolens afgørelse, eller såfremt sagen bør afgøres på grundlag af et argument, som ikke har været drøftet af parterne eller de berørte, som er omfattet af artikel 23 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol.
29
I denne henseende skal det dog bemærkes, at indholdet af generaladvokatens forslag til afgørelse ikke som sådan kan udgøre en sådan ny omstændighed, idet det ellers ville være muligt for parterne at besvare det nævnte forslag til afgørelse ved at påberåbe sig en sådan omstændighed. Generaladvokatens forslag til afgørelse kan imidlertid ikke drøftes af parterne. Domstolen har således haft lejlighed til at fremhæve, at generaladvokaten i overensstemmelse med artikel 252 TEUF har til opgave fuldstændig upartisk og uafhængigt offentligt at fremsætte begrundede forslag til afgørelse af de sager, som i overensstemmelse med statutten for Den Europæiske Unions Domstol kræver den pågældendes medvirken, med henblik på at bistå Domstolen i udførelsen af dens opgave, som er overholdelse af lov og ret ved fortolkningen og anvendelsen af traktaterne. I henhold til denne statuts artikel 20, stk. 4, og procesreglementets artikel 82, stk. 2, afslutter generaladvokatens forslag til afgørelse retsforhandlingernes mundtlige del. Da forslaget således fremsættes efter parternes forhandlinger, indleder det Domstolens rådslagnings- og afstemningsfase. Der er således ikke tale om en udtalelse rettet til dommere eller parter, som hidrører fra en myndighed uden for Domstolen, men om en selvstændig og begrundet udtalelse, som fremsættes offentligt af et medlem af selv samme institution (jf. i denne retning dom af 6.10.2021, Sumal, C-882/19, EU:C:2021:800, præmis 21 og den deri nævnte retspraksis).
30
Det følger bl.a. heraf, at den omstændighed, at generaladvokaten har undersøgt et præjudicielt spørgsmål på grundlag af en omformulering, ikke i sig selv er en begrundelse for at genåbne retsforhandlingernes mundtlige del (jf. i denne retning dom af 23.1.2003, Makedoniko Metro og Michaniki, C-57/01, EU:C:2003:47, præmis 33-36).
31
I det foreliggende tilfælde konstaterer Domstolen, efter at have hørt generaladvokaten, at de af Beevers Kaas fremførte forhold ikke indeholder nye faktiske omstændigheder, som kan have afgørende betydning for den afgørelse, som den skal træffe i den foreliggende sag, og at denne sag ikke skal afgøres på grundlag af et argument, som ikke har været drøftet af parterne eller de berørte, der er omfattet af artikel 23 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol. Endvidere råder Domstolen efter afslutningen af retsforhandlingernes skriftlige og mundtlige del over alle de nødvendige oplysninger og er således tilstrækkeligt oplyst til at kunne træffe afgørelse.
32
Domstolen finder herefter, at det er ufornødent at genåbne retsforhandlingernes mundtlige del.
De præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
33
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 4, litra b), nr. i), i forordning nr. 330/2010 skal fortolkes således, at når en leverandør har tildelt en af sine købere et eksklusivområde, er den blotte konstatering af, at denne leverandørs andre købere ikke aktivt sælger ind i dette område, tilstrækkelig til at godtgøre, at der foreligger en aftale mellem den pågældende leverandør og disse andre købere vedrørende et forbud mod aktivt salg ind i det pågældende område med henblik på anvendelsen af denne bestemmelse.
34
Det bemærkes, at artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 330/2010 fastsætter en gruppefritagelse fra forbuddet mod aftaler omfattet af artikel 101, stk. 1, TEUF for vertikale aftaler. Det fremgår nemlig af denne bestemmelse, at artikel 101, stk. 1, TEUF i overensstemmelse med artikel 101, stk. 3, TEUF erklæres uanvendelig på vertikale aftaler, der opfylder betingelserne i denne forordning.
35
Denne fritagelse finder imidlertid ikke anvendelse på vertikale aftaler, der indeholder de alvorlige konkurrencebegrænsninger, der er opregnet i forordningens artikel 4.
36
Det fremgår således af artikel 4, litra b), i forordning nr. 330/2010, at den nævnte fritagelse »[ikke] gælder […] for vertikale aftaler, der, direkte eller indirekte, alene eller kombineret med andre faktorer, som parterne har afgørende indflydelse på, har følgende formål: begrænsning af det område eller den kundegruppe, hvortil køberen, som er part i aftalen, med forbehold af en begrænsning med hensyn til forretningssted må sælge kontraktsvarerne og ‑tjenesterne«.
37
I henhold til denne forordnings artikel 4, litra b), nr. i), kan en vertikal aftale, der har til formål at begrænse en købers område eller kundekreds, ikke desto mindre være omfattet af gruppefritagelsen i forordningens artikel 2, stk. 1, ved begrænsning af aktivt salg ind i det eksklusivområde eller til den eksklusive kundegruppe, som er reserveret leverandøren, eller som leverandøren har tildelt en anden køber, forudsat at begrænsningen ikke begrænser den første købers kunders salg.
38
Begrænsninger i aktivt salg til det eksklusivområde, som en leverandør har tildelt en af sine købere, kan således være omfattet af denne fritagelse, forudsat at betingelserne i forordning nr. 330/2010 er opfyldt.
39
Som generaladvokaten i det væsentlige har fremhævet i punkt 39-43 i forslaget til afgørelse, og som det bl.a. fremgår af punkt 51 i retningslinjerne af 2010, er en leverandørs tildeling af territorial eksklusivitet til en af sine købere nødvendigvis ledsaget af en parallel forpligtelse for denne leverandør til at beskytte denne køber mod aktivt salg, der foretages af den pågældende leverandørs andre købere. Det følger heraf, at artikel 4, litra b), nr. i), i forordning nr. 330/2010 har til formål at omfatte de begrænsninger af aktivt salg, som en leverandør i denne forbindelse skal pålægge sine købere for at sikre effektiviteten af en sådan eksklusivitet i det område, som leverandøren har tildelt en af sine købere.
40
Med henblik på at vurdere, om en distributionsaftale indgået mellem en leverandør og en køber kan kvalificeres som en vertikal aftale, der kan være omfattet af denne forordnings artikel 4, litra b), nr. i), skal der tages hensyn til begrebet »aftale« som omhandlet i artikel 101 TEUF.
41
I henhold til Domstolens faste praksis er det, for at der foreligger en »aftale« som omhandlet i artikel 101, stk. 1, TEUF, tilstrækkeligt, at de pågældende virksomheder har udtrykt deres fælles vilje til at indrette deres adfærd på markedet på en bestemt måde. En aftale kan således ikke baseres på udtrykket af en rent ensidig politik fra en part i en forhandleraftale (dom af 29.6.2023, Super Bock Bebidas, C-211/22, EU:C:2023:529, præmis 47 og 48 og den deri nævnte retspraksis).
42
En akt eller en tilsyneladende ensidig adfærd udgør imidlertid en »aftale« i henhold til artikel 101, stk. 1, TEUF, når parterne i det mindste har udtrykt samstemmende vilje, idet den måde, hvorpå denne samstemmighed kommer til udtryk, ikke i sig selv er afgørende (jf. i denne retning dom af 29.6.2023, Super Bock Bebidas, C-211/22, EU:C:2023:529, præmis 49).
43
For så vidt angår en begrænsning af aktivt salg på det eksklusivområde, som er tildelt en køber, kan den nævnte samstemmende vilje således følge af såvel bestemmelserne i den pågældende forhandleraftale, der binder leverandøren til de købere, som ikke er omfattet af den territoriale eksklusivitet, når disse aftaler indeholder et udtrykkeligt forbud mod ikke at foretage et sådant salg, som parternes udtrykkelige eller stiltiende adfærd, der gør det muligt at fastslå, at disse sidstnævnte købere samtykker i en opfordring fra den pågældende leverandør om ikke at foretage det pågældende salg (jf. analogt dom af 29.6.2023, Super Bock Bebidas, C-211/22, EU:C:2023:529, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
44
Hvad angår beviset for, at der foreligger en »aftale« som omhandlet i artikel 101, stk. 1, TEUF, fremgår det af Domstolens praksis, at i mangel af EU-retlige bestemmelser vedrørende principperne for bevisbedømmelse og det bevisniveau, der kræves som led i en national procedure for anvendelse af artikel 101 TEUF, tilkommer det i medfør af princippet om procesautonomi hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at fastsætte sådanne bestemmelser, dog på den betingelse, at disse ikke må være mindre gunstige end dem, som regulerer tilsvarende situationer, der er underlagt den nationale ret (ækvivalensprincippet), og at de i praksis ikke umuliggør eller uforholdsmæssigt vanskeliggør udøvelsen af rettigheder, der er tillagt ved EU-retten (effektivitetsprincippet) (dom af 29.6.2023, Super Bock Bebidas, C-211/22, EU:C:2023:529, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).
45
Effektivitetsprincippet kræver, at beviset for en overtrædelse af Unionens konkurrenceregler kan føres ikke blot ved direkte beviser, men ligeledes ved indicier, forudsat at de er objektive og samstemmende. Den omstændighed, at der foreligger en aftale, skal i de fleste tilfælde udledes ved en slutning ud fra et vist antal sammenfaldende omstændigheder og andre faktiske forhold, der, når de betragtes samlet, og i mangel af en anden logisk forklaring kan udgøre beviset for en overtrædelse af konkurrencereglerne (jf. i denne retning dom af 29.6.2023, Super Bock Bebidas, C-211/22, EU:C:2023:529, præmis 56 og den deri nævnte retspraksis).
46
Det følger heraf, at det ikke blot ved direkte beviser, men ligeledes på grundlag af objektive og samstemmende indicier kan godtgøres, at der foreligger en »aftale« som omhandlet i artikel 101, stk. 1, TEUF, som har til formål at begrænse aktivt salg i et eksklusivområde, når det heraf med tilstrækkelig sikkerhed kan udledes, at en leverandør har opfordret sine købere til ikke at foretage sådanne salg i dette område, og at køberne i praksis har accepteret denne opfordring (jf. analogt dom af 29.6.2023, Super Bock Bebidas, C-211/22, EU:C:2023:529, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis).
47
I det foreliggende tilfælde fremgår det for det første af de oplysninger, som den forelæggende ret har fremlagt, at de forhandleraftaler, der er indgået mellem Cono og dennes købere, ikke indeholder nogen klausul, der tilsigter at pålægge dem et forbud mod aktivt salg ind i det eksklusivområde, der er tildelt Beevers Kaas. For det andet har ingen af Conos købere med undtagelse af Albert Heijn-selskaberne foretaget et sådant salg ind i dette område.
48
Det påhviler den forelæggende ret at vurdere omstændighederne i tvisten i hovedsagen i lyset af den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 42-46.
49
Det tilkommer således i første række den forelæggende ret, henset til samtlige de oplysninger, den råder over, at afgøre, om det i det foreliggende tilfælde kan fastslås, at Cono i den foreliggende sag under en hvilken som helst form har opfordret sine købere til ikke at foretage aktivt salg ind i det eksklusivområde, der er tildelt Beevers Kaas.
50
Som generaladvokaten har fremhævet i punkt 78 i forslaget til afgørelse, kan en sådan opfordring antage flere former, såsom f.eks. en specifik meddelelse fra leverandøren til sine købere, der pålægger dem at respektere et eksklusivområde, eller en særlig klausul eller angivelse heraf i leverandørens almindelige forretningsbetingelser.
51
I anden række skal det ligeledes afgøres, om Conos købere udtrykkeligt eller stiltiende har givet samtykke til en eventuel opfordring fra denne leverandør.
52
Henset til de to krav, der er nævnt i denne doms præmis 49 og 51, skal det fastslås, at den omstændighed, at ingen af Conos købere med undtagelse af Albert Heijn-selskaberne har foretaget aktivt salg ind i Beevers Kaas’ eksklusivområde, ikke i sig selv er tilstrækkelig til at godtgøre, at der foreligger en »aftale« som omhandlet i artikel 101 TEUF.
53
For det første kan det ikke udledes af en sådan omstændighed, at Cono opfordrede sine købere til ikke at foretage aktivt salg ind i det eksklusivområde, der var blevet tildelt Beevers Kaas. Det skal i denne forbindelse præciseres, at den blotte konstatering af, at Cono har tildelt Beevers Kaas et eksklusivområde, og at Conos øvrige købere eventuelt har haft kendskab til eksistensen af et sådant område, ikke i mangel af en specifik meddelelse til disse andre købere, der pålægger dem at respektere dette eksklusivområde, gør det muligt at konkludere, at Cono har opfordret disse til ikke at foretage aktivt salg ind i det nævnte område.
54
For det andet kan denne omstændighed ganske vist udgøre et relevant forhold, der skal tages i betragtning med henblik på at godtgøre, at et stiltiende samtykke fra Conos andre købere til en opfordring fra Cono til ikke at foretage aktivt salg i Beevers Kaas’ eksklusivområde eventuelt er blevet givet. Den er imidlertid ikke i sig selv tilstrækkelig til at godtgøre, at der foreligger et sådant samtykke.
55
Isoleret set gør den pågældende omstændighed det nemlig ikke muligt med tilstrækkelig sikkerhed at godtgøre, at fraværet af aktivt salg ind i Beevers Kaas’ eksklusivområde skyldes disse andre køberes vilje til at efterkomme en eventuel opfordring fra Cono til ikke at foretage sådant salg eller af de nævnte andre køberes selvstændige forretningsmæssige beslutning om ikke at sælge i dette område.
56
Den samme omstændighed kan imidlertid udgøre et bevis for de pågældende køberes stiltiende samtykke, når der, som det fremgår af punkt 25 i retningslinjerne af 2010, sideløbende hermed bl.a. foreligger en udtrykkelig opfordring fra leverandøren til at overholde forbuddet mod aktivt salg ind i eksklusivområdet og midler, der gør det muligt for denne leverandør at gennemføre dette forbud i praksis, såsom et system med overvågning og sanktioner, som den nævnte leverandør har indført for at straffe de købere, der ikke overholder det nævnte forbud.
57
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 4, litra b), nr. i), i forordning nr. 330/2010 skal fortolkes således, at når en leverandør har tildelt en af sine købere et eksklusivområde, er den blotte konstatering af, at denne leverandørs andre købere ikke foretager aktivt salg ind i dette område, ikke tilstrækkelig til at godtgøre, at der foreligger en aftale mellem nævnte leverandør og disse andre købere vedrørende et forbud mod aktivt salg ind i det nævnte område med henblik på anvendelsen af denne bestemmelse.
Det andet spørgsmål
58
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 4, litra b), nr. i), i forordning nr. 330/2010 skal fortolkes således, at undtagelsen i denne bestemmelse indrømmes for den periode, for hvilken det er godtgjort, at der foreligger et samtykke fra en leverandørs købere til denne leverandørs opfordring til ikke at foretage aktivt salg ind i det eksklusivområde, der er tildelt en anden køber.
59
Det følger af besvarelsen af det første spørgsmål, at et forbud mod aktivt salg er omfattet af anvendelsesområdet for denne artikel 4, litra b), nr. i), når, for det første, en leverandør har opfordret sine købere til ikke at foretage et sådant salg ind i det eksklusivområde, der er tildelt en anden køber, og de pågældende købere for det andet har givet samtykke til denne opfordring.
60
Den part, der påberåber sig undtagelsen i den pågældende artikel 4, litra b), nr. i), skal således i givet fald på grundlag af objektive og samstemmende indicier føre bevis for, at de to forhold, der er nævnt i den foregående præmis, foreligger. Denne undtagelse indrømmes i så fald for den periode, for hvilken dette bevis kan føres.
61
Henset til det ovenstående skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 4, litra b), nr. i), i forordning nr. 330/2010 skal fortolkes således, at undtagelsen i denne bestemmelse indrømmes for den periode, for hvilken det er godtgjort, at der foreligger et samtykke fra en leverandørs købere til dennes opfordring til ikke at foretage aktivt salg ind i det eksklusivområde, der er tildelt en anden køber.
Sagsomkostninger
62
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:
1)
Artikel 4, litra b), nr. i), i Kommissionens forordning (EU) nr. 330/2010 af 20. april 2010 om anvendelse af artikel 101, stk. 3, [TEUF] på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis
skal fortolkes således, at
når en leverandør har tildelt en af sine købere et eksklusivområde, er den blotte konstatering af, at denne leverandørs andre købere ikke foretager aktivt salg ind i dette område, ikke tilstrækkelig til at godtgøre, at der foreligger en aftale mellem nævnte leverandør og disse andre købere vedrørende et forbud mod aktivt salg ind i det nævnte område med henblik på anvendelsen af denne bestemmelse.
2)
Artikel 4, litra b), nr. i), i forordning nr. 330/2010
skal fortolkes således, at
undtagelsen i denne bestemmelse indrømmes for den periode, for hvilken det er godtgjort, at der foreligger et samtykke fra en leverandørs købere til dennes opfordring til ikke at foretage aktivt salg ind i det eksklusivområde, der er tildelt en anden køber.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: nederlandsk.