62024CJ0151
DOMSTOLENS DOM (Første Afdeling)
5. marts 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 2011/98/EU – rettigheder for arbejdstagere fra tredjelande, der er indehavere af en kombineret tilladelse – artikel 12 – ret til ligebehandling – tredjelandsstatsborger – opholdstilladelse af familiemæssige årsager – social sikring – forordning (EF) nr. 883/2004 – koordinering af de sociale sikringsordninger – artikel 3 – begrebet »sociale sikringsgrene« – artikel 70 – særlige, ikke-bidragspligtige kontantydelser – socialydelse til ældre i en trangssituation – betingelser for tildeling – udelukkelse af tredjelandsstatsborgere, der ikke er i besiddelse af en EU-opholdstilladelse som fastboende udlænding«
I sag C-151/24 [Luevi] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Corte costituzionale (forfatningsdomstol, Italien) ved afgørelse af 27. februar 2024, indgået til Domstolen den 27. februar 2024, i sagen
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
mod
V.M.,
har
DOMSTOLEN (Første Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, F. Biltgen, Domstolens vicepræsident, T. von Danwitz, som fungerende dommer i Første Afdeling, og dommerne I. Ziemele (refererende dommer), A. Kumin og S. Gervasoni,
generaladvokat: J. Richard de la Tour,
justitssekretær: fuldmægtig C. Di Bella,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 7. maj 2025,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) ved avvocati P. Ciacci, M. Massa, C. Pulli og M. Sferrazza,
–
V.M. ved avvocati A. Guariso og R. Randellini,
–
den italienske regering ved S. Fiorentino og G. Palmieri, som befuldmægtigede, bistået af avvocato dello Stato P. Gentili,
–
Europa-Kommissionen ved J. Hottiaux, B.-R. Killmann og E. Montaguti, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 10. juli 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 12, stk. 1, litra e), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/98/EU af 13. december 2011 om én enkelt ansøgningsprocedure for en kombineret tilladelse til tredjelandsstatsborgere til at opholde sig og arbejde på en medlemsstats område og om et sæt fælles rettigheder for arbejdstagere fra tredjelande, der har lovligt ophold i en medlemsstat (EUT 2011, L 343, s. 1).
2
Denne anmodning er indgivet i forbindelse med en tvist mellem V.M., som er albansk statsborger med ophold i Italien, og Istituto nazionale della previdenza sociale (den nationale socialsikringsinstitution (INPS), Italien) vedrørende sidstnævntes afslag på at tilkende V.M. en kontantydelse, der er forbeholdt personer over 65 år (siden den 1.1.2019, over 67 år), som befinder sig i en vanskelig økonomisk situation.
Retsforskrifter
EU-retten
Direktiv 2011/98
3
2., 19., 20., 24. og 26. betragtning til direktiv 2011/98 har følgende ordlyd:
»(2)
Det Europæiske Råd anerkendte på sit særlige møde i Tammerfors den 15. og 16. oktober 1999, at der er behov for indbyrdes tilnærmelse af de nationale lovgivninger om betingelserne for tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold. I den forbindelse anførte Det Europæiske Råd navnlig, at Den Europæiske Union bør sikre en retfærdig behandling af tredjelandsstatsborgere, der har lovligt ophold på medlemsstaternes område, og at en mere effektiv integrationspolitik bør sigte mod at indrømme tredjelandsstatsborgere rettigheder og pålægge dem pligter, der kan sidestilles med dem, der gælder for Unionsborgere. [...]
[...]
(19)
Da der ikke findes horisontal EU-lovgivning, er tredjelandsstatsborgeres rettigheder forskellige afhængig af den medlemsstat, de arbejder i, og deres nationalitet. Med henblik på yderligere at udvikle en sammenhængende indvandringspolitik, mindske uligheden med hensyn til rettigheder for Unionsborgere og tredjelandsstatsborgere, der lovligt arbejder i en medlemsstat, og supplere de eksisterende regler for indvandring, bør der fastsættes et sæt rettigheder for at præcisere, på hvilke områder, sådanne tredjelandsstatsborgere, som endnu ikke har status som fastboende udlændinge, har ret til ligebehandling med medlemsstaternes egne statsborgere. Sådanne bestemmelser har til formål at skabe et minimum af lige konkurrencevilkår i Unionen, så det anerkendes, at sådanne tredjelandsstatsborgere bidrager til Unionens økonomi via deres arbejde og betaling af skat, og at mindske illoyal konkurrence mellem medlemsstaternes egne statsborgere og tredjelandsstatsborgere som følge af en eventuel udnyttelse af sidstnævnte. En arbejdstager fra et tredjeland bør i dette direktiv defineres som enhver tredjelandsstatsborger, der er indrejst på en medlemsstats område, har lovligt ophold og har tilladelse til at arbejde i et lønnet forhold i overensstemmelse med national lovgivning eller praksis, uden at det berører fortolkningen af begrebet ansættelsesforhold i andre bestemmelser i EU-retten.
(20)
Alle tredjelandsstatsborgere, der har lovligt ophold og lovligt arbejder i en medlemsstat, bør i det mindste have et sæt fælles rettigheder på grundlag af ligebehandling med værtsmedlemsstatens statsborgere, uanset det oprindelige formål med eller grundlag for indrejsetilladelsen. Retten til ligebehandling på de områder, der er præciseret i dette direktiv, bør ikke kun gælde tredjelandsstatsborgere, der er indrejst i en medlemsstat med henblik på arbejde, men også tredjelandsstatsborgere, der er indrejst af andre grunde, og som har fået adgang til arbejdsmarkedet i den pågældende medlemsstat i overensstemmelse med andre bestemmelser i EU-retten eller national lovgivning, herunder en arbejdstager fra et tredjelands familiemedlemmer, der er indrejst i den pågældende medlemsstat i overensstemmelse med Rådets direktiv 2003/86/EF af 22. september 2003 om ret til familiesammenføring [(EUT 2003, L 251, s. 12)] [...]
[...]
(24)
Arbejdstagere fra tredjelande bør have ret til ligebehandling hvad angår social sikring. De sociale sikringsgrene er defineret i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger [(EUT 2004, L 166, s. 1, berigtiget i EUT 2004, L 200, s. 1)]. Bestemmelserne om ligebehandling med hensyn til social sikring i dette direktiv gælder også for arbejdstagere, der får opholdstilladelse i en medlemsstat direkte fra et tredjeland. Ikke desto mindre bør dette direktiv ikke give arbejdstagere fra tredjelande flere rettigheder end de rettigheder, der allerede fremgår af gældende EU-retten hvad angår social sikring for tredjelandsstatsborgere, som er i situationer, hvor landegrænserne overskrides. Endvidere bør dette direktiv ikke indrømme rettigheder i forbindelse med situationer, der ligger uden for EU-rettens anvendelsesområde, f.eks. i forbindelse med familiemedlemmer, der opholder sig i et tredjeland. Dette direktiv bør udelukkende give rettigheder til de familiemedlemmer, der sammen med en arbejdstager fra et tredjeland flytter til en medlemsstat på grundlag af familiesammenføring, eller til familiemedlemmer, der allerede har lovligt ophold i den pågældende medlemsstat.
[...]
(26)
EU-retten begrænser ikke medlemsstaternes beføjelser til at tilrettelægge deres sociale sikringsordninger. Da der ikke er nogen harmonisering på EU-niveau, er det den enkelte medlemsstat, der fastsætter betingelserne for tilkendelse af sociale sikringsydelser samt ydelsernes størrelse og varighed. Medlemsstaterne bør dog udøve deres beføjelser på dette område i overensstemmelse med EU-retten.«
4
Artikel 1 i direktiv 2011/98 med overskriften »Genstand« bestemmer:
»1.   Dette direktiv fastsætter:
[...]
b)
et sæt fælles rettigheder for arbejdstagere fra tredjelande, der har lovligt ophold i en medlemsstat, uanset formålet med den oprindelige indrejsetilladelse til denne medlemsstats område, baseret på ligebehandling med denne medlemsstats statsborgere.
[...]«
5
Følgende fremgår af dette direktivs artikel 2 med overskriften »Definitioner«:
»I dette direktiv forstås ved:
a)
»tredjelandsstatsborger«: enhver person, der ikke er unionsborger som omhandlet i artikel 20, stk. 1, i TEUF
b)
»arbejdstager fra et tredjeland«: en tredjelandsstatsborger, der er indrejst på en medlemsstats område, har lovligt ophold og har tilladelse til at arbejde i et lønnet forhold i den pågældende medlemsstat i overensstemmelse med national lovgivning eller praksis c)
c)
»kombineret tilladelse«: en opholdstilladelse udstedt af myndighederne i en medlemsstat, der giver en tredjelandsstatsborger ret til lovligt ophold på dens område med henblik på arbejde
[...]«
6
Nævnte direktivs artikel 3 med overskriften »Anvendelsesområde« fastsætter i stk. 1:
»Dette direktiv finder anvendelse på:
a)
tredjelandsstatsborgere, der ansøger om tilladelse til ophold i en medlemsstat for at arbejde
b)
tredjelandsstatsborgere, som har fået indrejsetilladelse i en medlemsstat til andre formål end arbejde i henhold til EU-retten eller national lovgivning, har tilladelse til at arbejde og har opholdstilladelse i overensstemmelse med [Rådets] forordning (EF) nr. 1030/2002 [af 13. juni 2002 om ensartet udformning af opholdstilladelser til tredjelandsstatsborgere (EFT 2002, L 157, s. 1)], og
c)
tredjelandsstatsborgere, der har fået indrejsetilladelse i en medlemsstat for at arbejde i henhold til EU-retten eller national lovgivning.«
7
Samme direktivs artikel 12 med overskriften »Retten til ligebehandling« har følgende ordlyd:
»1.   Arbejdstagere fra tredjelande, jf. artikel 3, stk. 1, litra b) og c), skal have ret til ligebehandling med statsborgerne i den medlemsstat, hvor de har ophold, hvad angår:
[...]
e)
sociale sikringsgrene som defineret i forordning [nr. 883/2004]
[...]
2.   Medlemsstaterne kan begrænse retten til ligebehandling:
[...]
b)
ved at begrænse de rettigheder for arbejdstagere fra tredjelande, der følger af stk. 1, litra e), men kan ikke begrænse disse rettigheder for arbejdstagere fra tredjelande, der er i beskæftigelse, eller som har været beskæftiget i mindst seks måneder, og som er registreret som arbejdsløse.
Medlemsstaterne kan endvidere beslutte, at stk. 1, litra e), for så vidt angår familieydelser ikke skal finde anvendelse på tredjelandsstatsborgere, som har fået tilladelse til arbejde på en medlemsstats område for et tidsrum på ikke over seks måneder, på tredjelandsstatsborgere, der har fået indrejsetilladelse med henblik på studier, eller på tredjelandsstatsborgere, der fået arbejdstilladelse på grundlag af et visum[.]
[...]
3.   Retten til ligebehandling i stk. 1 berører ikke medlemsstatens ret til at inddrage eller nægte at forlænge en opholdstilladelse, der er udstedt i henhold til dette direktiv, en opholdstilladelse, der er udstedt til andre formål end arbejde, eller enhver anden tilladelse til at arbejde i en medlemsstat.
[...]«
Forordning nr. 883/2004
8
Første betragtning til forordning nr. 883/2004, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 988/2009 af 16. september 2009 (EUT 2009, L 284, s. 43) (herefter »forordning nr. 883/2004«), har følgende ordlyd:
»Reglerne om koordinering af de enkelte medlemsstaters sociale sikringsordninger indgår som led i den frie bevægelighed for personer og bør således bidrage til en forbedring af arbejdstagernes levestandard og beskæftigelsesvilkår.«
9
Denne forordnings artikel 3 bestemmer:
»1.   Denne forordning finder anvendelse på enhver lovgivning om social sikring, der vedrører:
a)
ydelser ved sygdom
b)
ydelser ved moderskab og dermed ligestillede ydelser ved faderskab
c)
ydelser ved invaliditet
d)
ydelser ved alderdom
e)
ydelser til efterladte
f)
ydelser i anledning af arbejdsulykker og erhvervssygdom
g)
ydelser ved dødsfald
h)
arbejdsløshedsydelser
i)
efterløn
j)
familieydelser.
[...]
3.   Denne forordning finder også anvendelse på de særlige ikke-bidragspligtige kontantydelser, der er omfattet af artikel 70.
[...]
5.   Denne forordning finder ikke anvendelse på
a)
social og sundhedsmæssig forsorg, eller
[...]«
10
Nævnte forordnings artikel 7, har følgende ordlyd:
»Medmindre andet er fastsat i denne forordning, må kontantydelser, som en person har krav på efter lovgivningen i en eller flere medlemsstater eller efter denne forordning, ikke nedsættes, ændres, stilles i bero, inddrages eller beslaglægges med den begrundelse, at den pågældende eller dennes familiemedlemmer er bosat i en anden medlemsstat end den, hvor den institution, som det påhviler at udrede ydelsen, er beliggende.«
11
Kapitel 9 i afsnit III i samme forordning med overskriften »Særlige ikke-bidragspligtige kontantydelser« indeholder artikel 70 med overskriften »Almindelig bestemmelse«, som foreskriver:
»1.   Denne artikel finder anvendelse på særlige, ikke-bidragspligtige kontantydelser, der tilkendes i henhold til lovgivning, som på grund af sin personkreds, mål og/eller betingelser for ret til ydelser, har træk både fra lovgivning om social sikring, som omhandlet i artikel 3, stk. 1, og fra social bistand.
2.   Med henblik på dette kapitel forstås ved: »særlige, ikke-bidragspligtige kontantydelser«: ydelser som:
a)
enten har til formål:
i)
at supplere, erstatte eller yde et tillæg til dækning af de risici, der er omfattet af de i artikel 3, stk. 1, omhandlede sociale sikringsområder, og garantere de pågældende personer et eksistensminimum under hensyn til de økonomiske og sociale forhold i den pågældende medlemsstat
eller
ii)
udelukkende at sikre en særlig beskyttelse af handicappede i snæver tilknytning til disse personers sociale miljø i den pågældende medlemsstat
og
b)
hvis finansiering udelukkende stammer fra obligatorisk beskatning til dækning af generelle offentlige udgifter, og betingelserne for tilkendelse og beregning af ydelserne ikke afhænger af et bidrag fra ydelsesmodtagerens side. Dog skal ydelser, der tilkendes som supplement til en bidragspligtig ydelse, ikke betragtes som bidragspligtige ydelser alene af denne grund
og
c)
er opført i bilag X.
3.   Artikel 7 og de øvrige kapitler i dette afsnit finder ikke anvendelse på de i stk. 2 nævnte ydelser.
4.   De i stk. 2 omhandlede ydelser kan kun tilkendes i den medlemsstat, hvor de berørte personer er bosat, og i henhold til dennes lovgivning. De pågældende ydelser udredes af institutionen på bopælsstedet og for dennes regning.«
12
For så vidt angår Italien nævner bilag X til forordning nr. 883/2004 i litra g), den socialydelse, der er foreskrevet i legge n. 335 – Riforma del sistema pensionistico obbligatorio e complementare (lov nr. 335 om ændring af den lovpligtige og supplerende pensionsordning) af 8. august 1995 (GURI nr. 190, af 16.8.1995, almindeligt tillæg nr. 101, herefter »lov nr. 335/1995«), som en særlig ikke-bidragspligtig kontantydelse.
Direktiv 2004/38/EF
13
Artikel 24 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (EUT 2004, L 158, s. 77, berigtiget i EUT 2004, L 229, s. 35) foreskriver:
»1.   Med forbehold af specifikke bestemmelser, der udtrykkeligt fremgår af traktaten og den afledte ret, anvendes traktatens bestemmelser uden forskelsbehandling på alle unionsborgere, der i henhold til dette direktiv opholder sig i værtsmedlemsstaten, og på værtsmedlemsstatens egne statsborgere. Denne ligebehandling gælder også familiemedlemmer, der ikke er statsborgere i en medlemsstat, men som har ret til ophold eller ret til tidsubegrænset ophold.
2.   Uanset stk. 1 er værtsmedlemsstaten ikke forpligtet til at tillægge ret til sociale ydelser i de første tre måneder af et ophold eller eventuelt i den længere periode, der er omhandlet i artikel 14, stk. 4, litra b), eller til, forud for erhvervelse af ret til tidsubegrænset ophold, at yde studiestøtte, herunder støtte til erhvervsuddannelse, i form af stipendier eller lån, til andre personer end arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og personer, der har bevaret denne status, samt deres familiemedlemmer.«
Italiensk ret
Lov nr. 335/1995
14
Artikel 3, stk. 6, i lov nr. 335 fastsætter, at italienske statsborgere med bopæl i Italien, som er fyldt 65 år (siden den 1.1.2019, 67 år), og som opfylder de indkomstbetingelser, der er fastsat i dette stk. 6, modtager en socialydelse i stedet for socialpension med forhøjelser. Hvis den pågældende person har egen indtægt, tildeles denne ydelse i princippet til en nedsat sats op til det lovbestemte årlige nettobeløb. Hvis indtægten efterfølgende overskrider den maksimale grænse, suspenderes den nævnte socialydelse.
Lov nr. 388/2000
15
Artikel 80 i legge n. 388 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2001) (lov nr. 388 om bestemmelserne om fastlæggelse af statens årlige og flerårige budget (finansloven 2001)) af 23. december 2000 (GURI nr. 302, af 29.12.2000, almindeligt tillæg nr. 219, herefter »lov nr. 388/2000«) bestemmer i stk. 19, at socialydelsen og de økonomiske ydelser, der udgør subjektive rettigheder, på de lovmæssigt foreskrevne betingelser tildeles italienske statsborgere, der er bosiddende i Italien, og at en statsborger fra et tredjeland, som er indehaver af en opholdstilladelse som fastboende udlænding, sidestilles med en italiensk statsborger.
Lovdekret nr. 112 af 25. juni 2008
16
Ifølge artikel 20, stk. 10, i decreto-legge n. 112 – Disposizioni urgenti per lo sviluppo economico, la semplificazione, la competitività, la stabilizzazione della finanza pubblica e la perequazione tributaria (lovdekret nr. 112 om hasteforanstaltninger vedrørende økonomisk udvikling, forenkling, konkurrenceevne, stabilisering af de offentlige finanser samt skatteudligning) af 25. juni 2008 (GURI nr. 147, af 25.6.2008, almindeligt tillæg nr. 152), ophøjet til lov, som ændret, ved lov nr. 133, skal en ansøger, hvis vedkommende er tredjelandsstatsborger, for at kunne modtage den i denne doms præmis 14 nævnte socialydelse være i besiddelse af en EU-opholdstilladelse som fastboende udlænding og have haft lovligt og uafbrudt ophold på det nationale område i mindst ti år.
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
17
V.M. er en albansk statsborger, der indrejste på italiensk område med henblik på familiesammenføring i 2006. Da hun på det grundlag var indehaver af en opholdstilladelse tildelt af familiemæssige årsager af to års varighed, som ligeledes gav hende tilladelse til at arbejde i Italien, fik hun af INPS’ afslag på tildeling af den i artikel 3, stk. 6, i lov nr. 335/1995 fastsatte socialydelse med den begrundelse, at hun ikke var i besiddelse af en EU-opholdstilladelse som fastboende udlænding, således som det er foreskrevet i artikel 80, stk. 19, i lov nr. 388/2000.
18
Efter at V.M. ikke fik medhold i sit søgsmål til prøvelse af INPS’ afslag i første instans, iværksatte hun appel ved Corte d’appello di Firenze (appeldomstolen i Firenze, Italien), som gav hende medhold.
19
INPS iværksatte kassationsanke ved Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol, Italien). Da sidstnævnte er i tvivl om forfatningsmæssigheden af artikel 80, stk. 19, i lov nr. 388/2000, har den ved kendelse af 8. marts 2023 forelagt spørgsmål om forfatningsmæssighed for Corte costituzionale (forfatningsdomstol, Italien), som er den forelæggende ret.
20
Den forelæggende ret har anført, at den i artikel 3, stk. 6, i lov nr. 335/1995 foreskrevne socialydelse har karakter af en særlig, ikke-bidragspligtig kontantydelse, idet der nemlig:
–
er tale om en kontantydelse, der efter ansøgning tildeles personer, der er fyldt 65 år (siden den 1.1.2019, over 67 år), og som befinder sig i en vanskelig økonomisk situation, for så vidt som de ikke har nogen indkomst eller oppebærer en indkomst, der ligger under den tærskel, der hvert år fastsættes i den lov, der definerer maksimumsbeløbet for denne ydelse
–
og idet denne ydelse er en »ren bistandsydelse«, for så vidt som den udelukkende har til formål at imødegå den behovssituation, der følger af den trangssituation, som personer, der ikke har tilstrækkelige økonomiske ressourcer, og som på grund af deres alder har nedsat arbejdsevne, befinder sig i, og at den tildeles uafhængigt af modtagerens nuværende eller tidligere status som arbejdstager, og
–
idet finansieringen af den nævnte ydelse sikres ved obligatoriske skattebidrag til dækning af almindelige offentlige udgifter.
21
Den forelæggende ret har desuden præciseret, at ydelsen ikke alene tildeles italienske statsborgere, der er bosiddende på italiensk område, men ligeledes i henhold til artikel 80, stk. 19, i lov nr. 388/2000 tredjelandsstatsborgere, der er indehavere af en EU-opholdstilladelse som fastboende udlænding.
22
Den forelæggende ret har anført, at den i sin dom nr. 50 af 15. marts 2019 fastslog, at det henhører under lovgivers skønsbeføjelse kun at tildele en tredjelandsstatsborger en kontantydelse, hvis vedkommendes integration i samfundet har gjort den pågældende værdig til at modtage den samme bistand som den, der ydes en italiensk statsborger. Under disse omstændigheder konkluderede den forelæggende ret, at det krav, der er fastsat i artikel 80, stk. 19, i lov nr. 388/2000, i henhold til hvilket retten til den i hovedsagen omhandlede socialydelse for så vidt angår tredjelandsstatsborgere er underlagt en betingelse om besiddelse af en EU-opholdstilladelse som fastboende udlænding, hverken var diskriminerende eller åbenbart urimeligt.
23
Imidlertid ønsker den forelæggende ret oplyst, om kravet i artikel 80, stk. 19, i lov nr. 388/2000 er i strid med den regel om ligebehandling på området for social sikring, der er fastsat i artikel 12, stk. 1, litra e), i direktiv 2011/98.
24
Med henblik på undersøgelsen af, om dette krav er foreneligt med forfatningen, har den forelæggende ret anført, at det tilkommer den at afgøre, om den socialydelse, der er foreskrevet i artikel 3, stk. 6, i lov nr. 335/1995, er blandt de sociale sikringsydelser, for hvilke tredjelandsstatsborgere, der er indehavere af en opholdstilladelse, der er udstedt med henblik på beskæftigelse, eller som i det mindste giver dem tilladelse til at arbejde, har ret til ligebehandling i henhold til artikel 12, stk. 1, litra e), i direktiv 2011/98.
25
I denne henseende har den forelæggende ret anført, at EU-lovgiver med henblik på at fastlægge anvendelsesområdet for sidstnævnte bestemmelse har henvist til de sociale sikringsgrene, der er nævnt i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 883/2004.
26
Den forelæggende ret har anført, at den i hovedsagen omhandlede socialydelse udgør en særlig, ikke-bidragspligtig kontantydelse som omhandlet i denne forordnings artikel 70, som ikke i snæver forstand er omfattet af begrebet »sociale sikringsgrene« som omhandlet i nævnte forordnings artikel 3, stk. 1.
27
For det første definerer artikel 12, stk. 1, litra e), i direktiv 2011/98 de ydelser, ved hvis tildeling ligebehandlingsprincippet skal være opfyldt, på grundlag af deres tilknytning til en af disse sociale sikringsgrene som defineret i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 883/2004.
28
For det andet finder denne artikel 12, stk. 1, litra e), sammenholdt med artikel 3, stk. 1, i direktiv 2011/98, kun anvendelse på tredjelandsstatsborgere, der arbejder eller har arbejdet i Italien.
29
Selv om forordning nr. 883/2004 i henhold til artikel 3, stk. 3, finder anvendelse på særlige, ikke-bidragspligtige kontantydelser, kan det for det tredje ikke deraf udledes, at anvendelsesområdet for artikel 12, stk. 1, litra e), i direktiv 2011/98 ligeledes har en sådan udstrækning. De særlige, ikke-bidragspligtige kontantydelser yder nemlig kun dækning af de risici, der er omhandlet i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, ved at supplere, erstatte eller yde et tillæg til dækningen, og dækker ikke direkte disse risici.
30
For det fjerde har den forelæggende ret under henvisning til dom af 11. november 2014, DanoC-333/13 (EU:C:2014:2358), og af 15. september 2015, Alimanovic, C-67/14 (EU:C:2015:597), anført, at ligebehandlingsprincippet ifølge Domstolen ikke er til hinder for, at værtsmedlemsstatens myndigheder afslår at tildele særlige, ikke-bidragspligtige kontantydelser til statsborgere fra andre medlemsstater, der ikke er arbejdstagere. Medlemsstaterne kan imidlertid ikke være forpligtede til at anvende mindre strenge regler på tredjelandsstatsborgere end dem, der gælder for unionsborgere.
31
På denne baggrund har Corte costituzionale (forfatningsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 12, stk. 1, litra e), i [direktiv 2011/98], som konkretiserer den ret til adgang til de sociale sikringsydelser, der er fastsat i [artikel 34, stk. 1 og 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder], fortolkes således, at bestemmelsens anvendelsesområde omfatter en ydelse såsom socialydelsen i henhold til artikel 3, stk. 6, i lov nr. 335[/1995], og er EU-retten i bekræftende fald til hinder for en national lovgivning, hvorefter udlændinge med en kombineret tilladelse i henhold til [dette direktiv] ikke har ret til den ovennævnte ydelse, som allerede indrømmes udlændinge med en EU-opholdstilladelse som fastboende udlænding?«
Om det præjudicielle spørgsmål
32
Med sit spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 12, stk. 1, litra e), i direktiv 2011/98, sammenholdt med chartrets artikel 34, nr. 1) og 2), skal fortolkes således, at denne bestemmelse finder anvendelse på en særlig, ikke-bidragspligtig kontantydelse som omhandlet i artikel 70 i forordning nr. 883/2004, og at denne bestemmelse følgelig er til hinder for en national lovgivning, som betinger tildelingen af en sådan ydelse – i form af en socialydelse til personer over 65 år (siden den 1.1.2019, over 67 år), der befinder sig i en vanskelig økonomisk situation, og som har en begrænset arbejdsevne på grund af deres alder – til de tredjelandsstatsborgere, der er omhandlet i dette direktivs artikel 3, stk. 1, litra b) og c), af, at de er i besiddelse af en EU-opholdstilladelse som fastboende udlænding.
33
I henhold til artikel 12, stk. 1, litra e), i direktiv 2011/98 har arbejdstagere fra tredjelande som omhandlet i dette direktivs artikel 3, stk. 1, litra b) og c), ret til ligebehandling med statsborgerne i den medlemsstat, hvor de har bopæl, for så vidt angår de sociale sikringsgrene som defineret i forordning nr. 883/2004. Disse bestemmelser skal fortolkes i lyset af chartrets artikel 34, stk. 1 og 2, om sociale sikringsydelser.
34
For så vidt som tildelingen af den socialydelse, der er foreskrevet i artikel 3, stk. 6, i lov nr. 388/2000, i henhold til artikel 80, stk. 19, i lov nr. 335/1995 blot er underlagt et bopælskrav for så vidt angår italienske statsborgere, mens denne artikel 80, stk. 19, gør tildelingen af denne ydelse til tredjelandsstatsborgere betinget af, at disse er indehavere af en EU-opholdstilladelse som fastboende udlænding, skal det fastslås, om reglen om ligebehandling i nævnte direktivs artikel 12, stk. 1, litra e), finder anvendelse på en person som sagsøgte i hovedsagen og på en ydelse i form af den nævnte ydelse, således at tildelingen heraf ikke kan underlægges et sådant krav om fast bopæl.
Det personelle anvendelsesområde for direktiv 2011/98
35
Ifølge retspraksis finder artikel 12, stk. 1, i direktiv 2011/98 anvendelse på både tredjelandsstatsborgere, der har fået indrejsetilladelse i en medlemsstat for at arbejde i henhold til EU-retten eller national lovgivning, og tredjelandsstatsborgere, som har fået indrejsetilladelse i en medlemsstat til andre formål end arbejde i henhold til EU-retten eller national lovgivning, som har tilladelse til at arbejde og har opholdstilladelse i overensstemmelse med forordning nr. 1030/2002 (dom af 2.9.2021, INPS (Fødselsydelse og moderskabsydelse for indehavere af en kombineret tilladelse), C-350/20, EU:C:2021:659, præmis 48).
36
Denne bestemmelses ordlyd kræver således på ingen måde, at den pågældende tredjelandsstatsborger for at være omfattet af den ret til ligebehandling, der er fastsat heri, faktisk har arbejdet i værtsmedlemsstaten.
37
Denne konstatering understøttes dels af anden betragtning til direktiv 2011/98, af hvis ordlyd det fremgår, at dette direktiv har til formål at »sikre en retfærdig behandling af tredjelandsstatsborgere, der har lovligt ophold på medlemsstaternes område«, uden imidlertid at præcisere, at de faktisk skal udføre eller have udført arbejde dér.
38
Dels præciseres det i 20. betragtning til dette direktiv, at ligebehandling af disse tredjelandsstatsborgere med værtsmedlemsstatens statsborgere skal sikres uanset det oprindelige formål med eller grundlag for tilladelsen til indrejse på denne medlemsstats område. Blandt de personer, der har ret til denne ligebehandling, nævner denne betragtning familiemedlemmer til en arbejdstager fra et tredjeland, som har fået tilladelse til at indrejse i en medlemsstat og til at arbejde dér på grundlag af retten til familiesammenføring.
39
I den foreliggende sag fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at V.M. opholder sig i Italien på grundlag af en familiesammenføring, og at hun er indehaver af en opholdstilladelse, der er meddelt af familiemæssige årsager, som har en varighed på to år, og som ligeledes giver hende ret til at arbejde i denne medlemsstat.
40
En person, der befinder sig i en situation som den, sagsøgte i hovedsagen befinder sig i, er derfor omfattet af det personelle anvendelsesområde for artikel 12, stk. 1, litra e), i direktiv 2011/98.
Det materielle anvendelsesområde for artikel 12, stk. 1, litra e), i direktiv 2011/98
41
Med henblik på besvarelsen af det forelagte spørgsmål, som går ud på at fastslå, om en social ydelse såsom den i hovedsagen omhandlede socialydelse er omfattet af det materielle anvendelsesområde for artikel 12, stk. 1, litra e), i direktiv 2011/98, skal denne bestemmelse fortolkes ikke blot under hensyntagen til dens ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (jf. i denne retning dom af 4.10.2024, Lindenapotheke, C-21/23, EU:C:2024:846, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis).
42
Det fremgår af ordlyden af artikel 12, stk. 1, litra e), i direktiv 2011/98, at denne bestemmelses anvendelsesområde er fastlagt ved en henvisning til de »sociale sikringsgrene som defineret i forordning [nr. 883/2004]«.
43
Det fremgår i denne henseende af retspraksis, at retten til ligebehandling i medfør af nævnte bestemmelse i overensstemmelse med 24. betragtning til dette direktiv forudsætter, at den omhandlede ydelse udgør en ydelse, der henhører under en af de sociale sikringsgrene, der er opregnet i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 883/2004 (jf. i denne retning dom af 2.9.2021, INPS (Fødselsydelse og moderskabsydelse for indehavere af en kombineret tilladelse), C-350/20, EU:C:2021:659, præmis 51).
44
Denne forordnings artikel 3 med overskriften »Anvendelsesområde« præciserer i stk. 1, at nævnte forordning finder anvendelse på enhver lovgivning om social sikring, der vedrører ydelser ved sygdom, ydelser ved moderskab og dermed ligestillede ydelser ved faderskab, ydelser ved invaliditet, ydelser ved alderdom, ydelser til efterladte, ydelser i anledning af arbejdsulykker og erhvervssygdom, ydelser ved dødsfald, arbejdsløshedsydelser, efterløn og familieydelser.
45
I henhold til artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 883/2004 finder denne forordning »også« anvendelse på de særlige ikke-bidragspligtige kontantydelser, der er omfattet af denne forordnings artikel 70.
46
Under disse omstændigheder skal det afgøres, om den i hovedsagen omhandlede socialydelse er en ydelse, der henhører under en af de sociale sikringsgrene, der er opregnet i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 883/2004, eller om der er tale om en særlig, ikke-bidragspligtig kontantydelse som omhandlet i denne forordnings artikel 70.
47
Domstolen har for det første fastslået, at en ydelse kan anses for en »social sikringsydelse«, for så vidt som den for det første tildeles de berettigede uden nogen individuel og skønsmæssig vurdering af personlige behov, men efter lovbestemte kriterier, og forudsat for det andet, at den vedrører én af de sociale risici, der udtrykkeligt er anført i denne bestemmelse (dom af 28.10.2021, ASGI m.fl., C-462/20, EU:C:2021:894, præmis 25 og den deri nævnte retspraksis).
48
Hvad navnlig angår de i artikel 3, stk. 1, litra d), i forordning nr. 883/2004 omhandlede ydelser ved alderdom, er disse i det væsentlige kendetegnet ved den omstændighed, at de skal sikre et udkomme for personer, der, når de når en vis alder, ophører med at arbejde og ikke længere er forpligtet til at stå til rådighed for arbejdsmarkedet (dom af 16.9.2015, Kommissionen mod Slovakiet, C-361/13, EU:C:2015:601, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).
49
Domstolen har endvidere fastslået, at en ydelse navnlig kan kvalificeres som »ydelse ved alderdom« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra d), i forordning nr. 883/2004, når denne ydelse udbetales som et tillæg og alene udbetales til modtagere af alders- eller efterladtepension, og den finansieres af de samme midler som dem, der finansierer alders- og efterladtepensionen, og er tilknyttet alderspensionen, hvorved det gøres muligt for modtagerne at have midler til livets ophold, idet de sikres et finansielt tillæg, der eventuelt kan gøre det muligt for dem at tage på ferie (dom af 16.9.2015, Kommissionen mod Slovakiet, C-361/13, EU:C:2015:601, præmis 56 og den deri nævnte retspraksis).
50
I den foreliggende sag fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at den socialydelse, der er foreskrevet i artikel 3, stk. 6, i lov nr. 335/1995, ikke udelukkende udbetales til modtagere af en alderspension, men har til formål at imødegå de behov, der følger af den trangssituation, som personer, der ikke har tilstrækkelige økonomiske ressourcer, og som på grund af deres alder får nedsat deres arbejdsevne, befinder sig i. Følgelig synes en sådan socialydelse ikke at udgøre en social sikringsydelse som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 47. I denne henseende skal det præciseres, at en sådan ydelse heller ikke er omfattet af anvendelsesområdet for chartrets artikel 34, stk. 1 og 2, der vedrører sociale sikringsydelser.
51
Desuden fremgår det af opbygningen af forordning nr. 883/2004, at begrebet »social sikringsydelse« og begrebet »særlig, ikke-bidragspligtig ydelse« gensidigt udelukker hinanden, og at en ydelse, der opfylder betingelserne for en social sikringsydelse, ikke kan anses for en særlig, ikke-bidragspligtig ydelse og omvendt (jf. analogt dom af 21.2.2006, Hosse, C-286/03, EU:C:2006:125, præmis 36).
52
For det andet kvalificeres en ydelse, der først og fremmest har til formål at supplere, erstatte eller yde et tillæg til dækning af de risici, der er omfattet af de i artikel 3, stk. 1, omhandlede sociale sikringsområder, og garantere de pågældende personer et eksistensminimum under hensyn til de økonomiske og sociale forhold i den pågældende medlemsstat, i henhold til artikel 70, stk. 2, i forordning nr. 883/2004 som en »særlig, ikke-bidragspligtig kontantydelse«. For at kunne kvalificeres som en »særlig, ikke-bidragspligtig kontantydelse« må finansieringen af den pågældende ydelse dernæst udelukkende stamme fra obligatorisk beskatning til dækning af generelle offentlige udgifter, og betingelserne for tilkendelse og beregning af ydelserne må ikke afhænge af et bidrag fra ydelsesmodtagerens side. Desuden gælder det, at hvis en ydelse tilkendes som supplement til en bidragspligtig ydelse, anses den ikke alene af denne grund for en bidragspligtig ydelse. Endelig skal den omhandlede ydelse være opført i nævnte forordnings bilag X.
53
I det foreliggende tilfælde har den forelæggende ret anført, at den i hovedsagen omhandlede socialydelse er omfattet af begrebet »særlig, ikke-bidragspligtig kontantydelse« som omhandlet i artikel 70, stk. 2, i forordning nr. 883/2004. Denne ydelse har nemlig til formål at sikre et eksistensgrundlag for personer, der ikke kan forsørge sig selv, og dens finansiering ved skatter er ikke-bidragspligtig. Eftersom den nævnte ydelse desuden er nævnt i denne forordnings bilag X, opfylder den følgelig de betingelser, der er foreskrevet i denne artikel 70, stk. 2.
54
Det skal i øvrigt tilføjes, at en sådan ydelse ligeledes er omfattet af begrebet »social bistand« som omhandlet i nævnte forordnings artikel 70, stk. 1, idet dette begreb omfatter alle de støtteordninger, som er oprettet af offentlige myndigheder på nationalt, regionalt eller lokalt plan, og som en person er berettiget til, hvis den pågældende ikke har midler, der er tilstrækkelige til, at vedkommende kan forsørge sig selv og sine familiemedlemmer, og derfor under opholdet risikerer at falde værtsmedlemsstatens sociale system til byrde, hvilket kan have konsekvenser for det samlede støttebeløb, der kan udbetales af denne stat (jf. analogt dom af 15.9.2015, Alimanovic, C-67/14, EU:C:2015:597, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis).
55
Under disse omstændigheder kunne den forelæggende ret med rette kvalificere den socialydelse, der er foreskrevet i artikel 3, stk. 6, i lov nr. 335/1995, som en »særlig, ikke-bidragspligtig kontantydelse« som omhandlet i artikel 70 i forordning nr. 883/2004.
56
Da artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 883/2004 bestemmer, at forordningen »også« finder anvendelse på denne type ydelser, skal det undersøges, om disse ydelser er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 12, stk. 1, litra e), i direktiv 2011/98, som udelukkende henviser til »sociale sikringsgrene«.
57
For det første henviser artikel 12, stk. 1, litra e), i direktiv 2011/98 ifølge denne bestemmelses ordlyd netop for så vidt angår definitionen af dens anvendelsesområde til »sociale sikringsgrene som defineret« i forordning nr. 883/2004.
58
Selv om denne forordning i henhold til ordlyden af dens artikel 3, stk. 3, »også« finder anvendelse på særlige ikke-bidragspligtige kontantydelser, skal det fastslås, at denne bestemmelse udelukkende fastlægger nævnte forordnings anvendelsesområde, uden at dette berører definitionen i direktiv 2011/98, således som denne fremgår af selve ordlyden af direktivets artikel 12, stk. 1, litra e).
59
Hvad for det andet angår den systematiske fortolkning af artikel 12, stk. 1, litra e), i direktiv 2011/98 skal det fremhæves, at sociale sikringsydelser og de særlige, ikke-bidragspligtige kontantydelser er underlagt forskellige ordninger i henhold til bestemmelserne i forordning nr. 883/2004.
60
Hvad indledningsvis angår bopælskravet for tildeling af disse ydelser præciseres det i denne forordnings artikel 70, stk. 4, at særlige, ikke-bidragspligtige kontantydelser udelukkende tilkendes i den medlemsstat, hvor den pågældende er bosat, og i henhold til dens lovgivning, mens nævnte forordnings artikel 7 fastsætter, at de sociale sikringsydelser kan medtages ud af landet, idet de under visse betingelser også skal udbetales af en medlemsstat, selv om modtageren ikke er bosat på dens område.
61
En sådan forskel i disse ordninger bygger endvidere på de forskellige kendetegn, som disse to typer af ydelser udviser.
62
Mens finansieringen af sociale sikringsydelser er afhængig af bidrag fra arbejdstagere og arbejdsgivere, finansieres de særlige, ikke-bidragspligtige kontantydelser således i første række udelukkende af obligatoriske skattebidrag, der har til formål at dække generelle offentlige udgifter.
63
I anden række har Domstolen, som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 47, gentagne gange fastslået, at en ydelse kan anses for at være en social sikringsydelse, såfremt den tildeles de berettigede uden nogen individuel og skønsmæssig bedømmelse af personlige behov, på grundlag af lovbestemte kriterier, og såfremt ydelsen vedrører en af de risici, der udtrykkeligt er anført i artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 883/2004.
64
Derimod tilkendes særlige, ikke-bidragspligtige kontantydelser uafhængigt af den periode, hvor de begunstigede har været i beskæftigelse, og i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor de er bosat, således som det er fastsat i denne forordnings artikel 70, stk. 4.
65
Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 55 og 56 i forslaget til afgørelse, har EU-lovgiver ved at begrænse det personelle anvendelsesområde for den ret til ligebehandling, der er fastsat i artikel 12, stk. 1, i direktiv 2011/98, udtrykkeligt valgt ikke at udvide denne ret til ydelser, der ikke kan kvalificeres som »sociale sikringsydelser« som omhandlet i artikel 3 i forordning nr. 883/2004. De forskellige kendetegn ved disse to typer ydelser, der er beskrevet i nærværende doms præmis 62-64, begrunder, at selv om sociale sikringsydelser er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 12, stk. 1, litra e), i direktiv 2011/98, er dette ikke tilfældet for særlige, ikke-bidragspligtige kontantydelser.
66
Hvad angår disse særlige ydelser er medlemsstaterne derfor ikke forpligtet til at overholde den ligebehandlingsregel, der er fastsat i denne sidstnævnte bestemmelse, og de kan følgelig beslutte at betinge tildelingen af sådanne ydelser til tredjelandsstatsborgere af opfyldelsen af et andet kriterium end det, der finder anvendelse på deres statsborgere, såsom integrationskriteriet, hvis overholdelse godtgøres ved besiddelse af en EU-opholdstilladelse som fastboende udlænding.
67
Endelig sikrer en sådan fortolkning sammenhængen mellem de forskellige former for status, der indrømmes tredjelandsstatsborgere, således som de følger af EU-retten, afhængigt af de pågældende borgeres grad af integration i værtsmedlemsstaten.
68
Den status som fastboende udlænding, der er fastsat i Rådets direktiv 2003/109/EF af 25. november 2003 om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding (EUT 2004, L 16, s. 44), svarer nemlig til det højeste integrationsniveau for tredjelandsstatsborgere og begrunder, at de sikres ligebehandling med værtsmedlemsstatens statsborgere for så vidt angår bl.a. social sikring og centrale ydelser, der tildeles som social bistand (dom af 29.7.2024, CU og ND (Social bistand – indirekte forskelsbehandling) (C-112/22 og C-223/22, EU:C:2024:636, præmis 46).
69
Med henblik på at tage behørigt hensyn til kriteriet om fast bopæl og de heraf følgende konsekvenser for tredjelandsstatsborgernes integrationsniveau kan artikel 12, stk. 1, litra e), i direktiv 2011/98 ikke være til hinder for, at medlemsstaterne underlægger tildelingen af en særlig, ikke-bidragspligtig kontantydelse, der, som det er fremhævet i nærværende doms præmis 54, ligeledes har karakter af en social ydelse, en betingelse om fast bopæl.
70
For det tredje bekræftes den fortolkning, der er anlagt i denne doms præmis 66, af de formål, der forfølges med direktiv 2011/98.
71
For det første bemærkes, at direktivet – således som det fremgår af 19. betragtning til dette – har til formål at skabe et minimum af lige konkurrencevilkår i Unionen ved at præcisere på hvilke områder, tredjelandsstatsborgere har ret til ligebehandling med en medlemsstats egne statsborgere.
72
Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 68 i forslaget til afgørelse, har EU-lovgiver udtrykkeligt og udtømmende præciseret de områder, hvor reglen om ligebehandling i artikel 12, stk. 1, litra e), i direktiv 2011/98 skal finde anvendelse.
73
For det andet fremgår det af anden betragtning til dette direktiv, at »Den Europæiske Union bør sikre en retfærdig behandling af tredjelandsstatsborgere, der har lovligt ophold på medlemsstaternes område, og at en mere effektiv integrationspolitik bør sigte mod at indrømme tredjelandsstatsborgere rettigheder og pålægge dem pligter, der kan sidestilles med dem, der gælder for [u]nionsborgere«.
74
Henset til formålet om at tilnærme tredjelandsstatsborgeres rettigheder og forpligtelser til unionsborgernes rettigheder og forpligtelser bemærkes, at hvad angår sidstnævnte giver artikel 24, stk. 2, i direktiv 2004/38 medlemsstaterne mulighed for at gøre retten til sociale ydelser betinget af, at disse borgere har en ret til tidsubegrænset ophold på deres område, der er erhvervet som følge af et uafbrudt ophold på fem år på dette område.
75
Hvad angår adgangen til denne type ydelser kan en unionsborger således kun kræve ret til samme behandling som værtsmedlemsstatens statsborgere, såfremt den pågældendes ophold på værtsmedlemsstatens område overholder betingelserne i direktiv 2004/38 (dom af 15.7.2021, The Department for Communities in Northern Ireland, C-709/20, EU:C:2021:602, præmis 75 og den deri nævnte retspraksis).
76
Under disse omstændigheder ville en anvendelse af den i artikel 12, stk. 1, litra e), i direktiv 2011/98 foreskrevne regel om ligebehandling, som ville føre til, at der ses bort fra det krav for tredjelandsstatsborgere om fast bopæl, der er fastsat i en medlemsstats lovgivning med henblik på tildeling af en særlig, ikke-bidragspligtig kontantydelse, der ligeledes har karakter af en social ydelse, medføre, at disse statsborgere behandles gunstigere end unionsborgere.
77
En sådan konsekvens ville imidlertid gå videre end det formål, der er anført i anden betragtning til direktiv 2011/98, og som består i at indrømme tredjelandsstatsborgere rettigheder og forpligtelser, der er sammenlignelige med unionsborgeres.
78
Henset til ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 12, stk. 1, litra e), i direktiv 2011/98 skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke finder anvendelse på en særlig, ikke-bidragspligtig kontantydelse som omhandlet i artikel 70 i forordning nr. 883/2004, og at denne bestemmelse følgelig ikke er til hinder for en national lovgivning, som betinger tildelingen af en sådan ydelse i form af en socialydelse til personer over 65 år (siden den 1.1.2019, over 67 år), der befinder sig i en vanskelig økonomisk situation og som har en begrænset arbejdsevne på grund af deres alder til de tredjelandsstatsborgere, der er omhandlet i dette direktivs artikel 3, stk. 1, litra b) og c), af, at de er i besiddelse af en EU-opholdstilladelse som fastboende udlænding.
Sagsomkostninger
79
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Første Afdeling) for ret:
Artikel 12, stk. 1, litra e), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/98/EU af 13. december 2011 om én enkelt ansøgningsprocedure for en kombineret tilladelse til tredjelandsstatsborgere til at opholde sig og arbejde på en medlemsstats område og om et sæt fælles rettigheder for arbejdstagere fra tredjelande, der har lovligt ophold i en medlemsstat,
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse ikke finder anvendelse på en særlig, ikke-bidragspligtig kontantydelse som omhandlet i artikel 70 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 988/2009 af 16. september 2009, og at denne bestemmelse følgelig ikke er til hinder for en national lovgivning, som betinger tildelingen af en sådan ydelse i form af en socialydelse til personer over 65 år (siden den 1.1.2019, over 67 år), der befinder sig i en vanskelig økonomisk situation og som har en begrænset arbejdsevne på grund af deres alder til de tredjelandsstatsborgere, der er omhandlet i dette direktivs artikel 3, stk. 1, litra b) og c), af, at de er i besiddelse af en EU-opholdstilladelse som fastboende udlænding.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.