62023CJ0476
DOMSTOLENS DOM (Tiende Afdeling)
24. oktober 2024 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – posttjenester i Den Europæiske Union – direktiv 97/67/EF – artikel 22, stk. 3 – begrebet »postbefordrende virksomhed, som berøres af en afgørelse fra en national forvaltningsmyndighed« – søgsmålsret«
I sag C-476/23,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Varhoven administrativen sad (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Bulgarien) ved afgørelse af 14. juli 2023, indgået til Domstolen den 25. juli 2023, i sagen
»STAR POST« ЕOOD
mod
Komisia za regulirane na saobshteniata,
har
DOMSTOLEN (Tiende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, D. Gratsias (refererende dommer), formanden for Fjerde Afdeling, I. Jarukaitis, og dommer Z. Csehi,
generaladvokat: M. Campos Sánchez-Bordona,
justitssekretær: fuldmægtig R. Stefanova-Kamisheva,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 28. maj 2024,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
»STAR POST« ЕOOD ved advokati K. Boncheva, M. Dokova-Kostadinova og M. Ekimdzhiev,
–
Komisia za regulirane na saobshteniata ved T. Aleksandrova og I. Dimitrov,
–
den bulgarske regering ved T. Mitova og R. Stoyanov, som befuldmægtigede,
–
den tjekkiske regering ved L. Halajová, M. Smolek og J. Vláčil, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved C. Georgieva og M. Mataija, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 22, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/67/EF af 15. december 1997 om fælles regler for udvikling af Fællesskabets indre marked for posttjenester og forbedring af disse tjenesters kvalitet (EFT 1998, L 15, s. 14), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/6/EF af 20. februar 2008 (EUT 2008, L 52, s. 3) (herefter »direktiv 97/67, som ændret«).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem på den ene side »STAR POST« EOOD, som er et bulgarsk selskab, og på den anden side Komisia za regulirane na saobshteniata (reguleringsmyndighed for kommunikation, Bulgarien) (herefter »KRS«) vedrørende sidstnævntes afgørelse, hvorved de samlede nettoomkostninger ved selskabet Balgarski Poshtis (herefter »BP«) opfyldelse af postbefordringspligten er blevet fastlagt, og hvori det konstateres, at disse omkostninger udgør en urimelig økonomisk byrde for BP.
Retsforskrifter
EU-retten
Direktiv 97/67, som ændret
3
39. betragtning til direktiv 97/67, som ændret, har følgende ordlyd:
»[F]or at befordringspligten kan opfyldes hensigtsmæssigt, og for at konkurrencen ikke forvrides i den sektor, der ikke er omfattet af eneret, er det vigtigt at adskille de forvaltningsmæssige funktioner fra de driftsmæssige; ingen postvirksomhed må kunne træffe afgørelse i egen sag; hver medlemsstat må give et eller flere organer – som kan være offentlige myndigheder eller uafhængige organer, der er særligt udpeget til formålet – status af national forvaltningsmyndighed«.
4
Direktivets artikel 2 bestemmer:
»I dette direktiv forstås ved:
[...]
1a)
Postbefordrende virksomhed: virksomhed, der leverer en eller flere posttjenester.
[...]
13)
Befordringspligtig virksomhed: den offentlige eller private postbefordrende virksomhed, som helt eller delvist opfylder befordringspligten i en medlemsstat, og hvis navn er meddelt [Europa-]Kommissionen, jf. artikel 4.
14)
Tilladelse: en tilladelse, der fastlægger de rettigheder og forpligtelser, der er specifikke for postsektoren, og som giver virksomhederne mulighed for at udbyde posttjenester og i givet fald etablere og/eller drive net til udbud af sådanne tjenester, i form af en generel tilladelse eller en individuel tilladelse som defineret i det følgende:
[...]
–
»individuel tilladelse«: en tilladelse, der udstedes af en national forvaltningsmyndighed, og som giver en postbefordrende virksomhed specifikke rettigheder, eller som underkaster dens aktiviteter bestemte vilkår, der eventuelt supplerer den generelle tilladelse, for så vidt virksomheden først må udøve de pågældende rettigheder efter godkendelse fra den nationale forvaltningsmyndighed.
[...]
17)
Bruger: enhver fysisk eller juridisk person, der som afsender eller modtager benytter en posttjenesteydelse.
18)
National forvaltningsmyndighed: det eller de organ(er) i hver medlemsstat, som af medlemsstaten bl.a. har fået pålagt de forvaltningsmæssige funktioner, der følger af dette direktiv.
[...]«
5
Det nævnte direktivs artikel 7, stk. 1 og 3-5, er sålydende:
»1.   Medlemsstaterne undlader at udstede eller opretholde ene- eller særrettigheder for etablering og udførelsen af posttjenesterne. Medlemsstaterne kan finansiere varetagelsen af tjenester, der er omfattet af befordringspligten, med et eller flere af de midler, der er anført i stk. 2, 3 og 4, eller med andre midler, der er i overensstemmelse med traktaten.
[...]
3.   Hvis en medlemsstat fastslår, at befordringspligten som omhandlet i dette direktiv medfører en nettoomkostning, der, beregnet under hensyn til bilag I, udgør en urimelig økonomisk byrde for den eller de befordringspligtige virksomheder, kan den indføre:
a)
en mekanisme, hvorefter den eller de pågældende virksomheder kompenseres med offentlige midler, eller
b)
en mekanisme, hvorefter nettoomkostningerne ved befordringspligten fordeles mellem postbefordrende virksomheder og/eller brugere.
4.   Når nettoomkostningerne fordeles som anført i stk. 3, litra b), kan medlemsstaterne oprette en udligningsfond, hvis midler kan skaffes ved bidrag fra postvirksomhederne og/eller brugerne, og som med dette formål administreres af et organ, der er uafhængigt af den eller de begunstigede. [...]
5.   Når der oprettes en udligningsfond, og når størrelsen af de økonomiske bidrag fastsættes, jf. stk. 3 og 4, sikrer medlemsstaterne, at det sker i overensstemmelse med principperne om gennemsigtighed, ikke-forskelsbehandling og proportionalitet. Afgørelser i henhold til stk. 3 og 4 skal bygge på saglige og kontrollerbare kriterier og offentliggøres.«
6
Direktivets artikel 14 fastsætter:
»1.   Medlemsstaterne træffer de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre, at de befordringspligtige virksomheders regnskaber føres i overensstemmelse med denne artikel.
2.   Den eller de befordringspligtige virksomheder udarbejder i deres interne regnskabssystemer adskilte opgørelser, der gør det muligt at sondre klart mellem på den ene side tjenester og produkter, der er omfattet af befordringspligten, og på den anden side tjenester og produkter, som ikke er det. Denne regnskabsmæssige adskillelse anvendes, når medlemsstaterne beregner nettoomkostningerne ved at opfylde befordringspligten. Sådanne interne regnskabssystemer baseres på anvendelse af ensartede og objektivt begrundede principper for produktøkonomiopgørelser.
3.   De i stk. 2 nævnte regnskabssystemer skal fordele omkostningerne på følgende måde, jf. dog stk. 4:
a)
[N]år det er muligt, henføres omkostninger direkte til en særlig tjeneste eller et særligt produkt[.]
b)
[F]ællesomkostninger, dvs. omkostninger, som ikke kan henføres direkte til en særlig tjeneste eller et særligt produkt, fordeles således:
i)
[F]ællesomkostningerne fordeles så vidt muligt på grundlag af en direkte analyse af omkostningernes oprindelse[.]
ii)
[E]r det ikke muligt at foretage en direkte analyse, henføres fællesomkostningerne på grundlag af en indirekte sammenkædning med en anden omkostningskategori eller gruppe af omkostningskategorier, for hvilken der kan foretages en direkte henføring eller kontering; en sådan indirekte sammenkædning skal bygge på sammenlignelige omkostningsstrukturer[.]
iii)
[K]an der hverken findes en direkte eller indirekte metode til omkostningsfordeling, skal omkostningskategorierne fordeles på grundlag af en generel fordelingsnøgle, som beregnes ved at anvende forholdet mellem alle direkte eller indirekte henførte eller fordelte omkostninger vedrørende hver enkelt tjeneste, der er omfattet af befordringspligten, på den ene side, og de andre tjenester på den anden side.
iv)
[F]ællesomkostninger, der er nødvendige for at levere både tjenester, der er omfattet af befordringspligten, og tjenester, der ikke er omfattet af befordringspligten, fordeles på passende måde; der skal anvendes samme omkostningsfaktorer på henholdsvis tjenester, der er omfattet af befordringspligten, og tjenester, der ikke er omfattet af befordringspligten.
4.   Andre omkostningsfordelingssystemer må kun anvendes, hvis de er forenelige med stk. 2 og er godkendt af de nationale forvaltningsmyndigheder. Kommissionen underrettes, før de tages i anvendelse.
5.   De nationale forvaltningsmyndigheder sikrer, at et kompetent organ, som er uafhængigt af den befordringspligtige virksomhed, kontrollerer, at regnskaberne er forenelige med et af de omkostningsfordelingssystemer, der er nævnt i stk. 3 og 4. Medlemsstaterne drager omsorg for, at der regelmæssigt offentliggøres en erklæring om, at systemerne er overholdt.
[...]
8.   Hvis en medlemsstat ikke har anvendt en finansieringsmekanisme til varetagelsen af de tjenester, der er omfattet af befordringspligt, jf. artikel 7, og hvis den nationale forvaltningsmyndighed har sikret sig, at ingen af de udpegede befordringspligtige virksomheder i den pågældende medlemsstat modtager åbent eller skjult statstilskud, og at konkurrencen på markedet fungerer effektivt, kan den nationale forvaltningsmyndighed beslutte at undlade at anvende kravene i denne artikel.
[...]«
7
Artikel 22 i direktiv 97/67, som ændret, bestemmer:
»1.   Hver medlemsstat udpeger en eller flere nationale forvaltningsmyndigheder for postsektoren, der er retligt selvstændige og driftsmæssigt uafhængige af postvirksomhederne. Medlemsstater, der bevarer ejerskab til eller kontrol over postbefordrende virksomheder, sikrer, at myndighedsopgaverne på effektiv måde er strukturelt adskilt fra de aktiviteter, der er knyttet til ejerskab eller kontrol.
[...]
2.   De nationale forvaltningsmyndigheders særlige opgave er at sikre, at forpligtelserne i dette direktiv efterleves, navnlig ved at tilrettelægge overvågnings- og reguleringsprocedurer til sikring af, at befordringspligttjenesterne udføres. De kan også få til opgave at sikre, at konkurrencereglerne overholdes i postsektoren.
[...]
3.   Medlemsstaterne sikrer, at der på nationalt plan findes effektive mekanismer, ved hjælp af hvilke enhver bruger eller postbefordrende virksomhed, som berøres af en afgørelse fra en national forvaltningsmyndighed, kan påklage afgørelsen til en klageinstans, der er uafhængig af de involverede parter. Klagesagen har ikke opsættende virkning for den nationale forvaltningsmyndigheds afgørelse, medmindre klageinstansen træffer anden afgørelse herom.«
8
Bilag I til det nævnte direktiv med overskriften »Retningslinjer for beregning af eventuelle nettoomkostninger ved befordringspligten« indeholder Del B, der har overskriften »Beregning af nettoomkostningerne«, og som er affattet på følgende måde:
»De nationale forvaltningsmyndigheder tager alle midler under overvejelse med henblik på at give de postbefordrende virksomheder (udpegede eller ikke-udpegede) det fornødne incitament til at udbyde befordringspligtydelser på en omkostningseffektiv måde.
Nettoomkostninger i forbindelse med befordringspligten er alle omkostninger, der er knyttet til og nødvendige for at opfylde befordringspligten. Nettoomkostningerne ved at opfylde befordringspligten bør således beregnes som forskellen mellem nettoomkostningerne for en udpeget befordringspligtig virksomhed ved drift med og uden denne befordringspligt.
Ved beregningen skal der tages hensyn til alle andre relevante elementer, herunder immaterielle og markedsmæssige fordele, som en postbefordrende virksomhed får ved at være udpeget til at varetage den tjeneste, der er omfattet af befordringspligten, retten til en rimelig fortjeneste og incitamenter til omkostningseffektivitet.
[...]
[...] Den nationale forvaltningsmyndighed kontrollerer, om nettoomkostningerne er korrekt beregnet. Den eller de befordringspligtige virksomheder samarbejder med den nationale forvaltningsmyndighed, så den kan kontrollere, om nettoomkostningerne er korrekt beregnet.«
Direktiv 2008/6
9
29., 41., 49. og 56. betragtning til direktiv 2008/6 har følgende ordlyd:
»(29)
Principperne om gennemsigtighed, ikke-forskelsbehandling og proportionalitet, som er indeholdt i direktiv [97/67], bør fortsat anvendes på enhver finansieringsmekanisme, og enhver afgørelse på dette område bør bygge på gennemsigtige, saglige og kontrollerbare kriterier. Nettoomkostningerne ved at opfylde befordringspligten bør således, under den nationale forvaltningsmyndigheds tilsyn, beregnes som forskellen mellem nettoomkostningerne for en udpeget befordringspligtig virksomhed ved drift med og uden denne befordringspligt. Ved beregningen bør der tages hensyn til alle andre relevante elementer, herunder markedsmæssige fordele, som en postbefordrende virksomhed får ved at være udpeget til at varetage den tjeneste, der er omfattet af befordringspligten, retten til en rimelig fortjeneste og incitamenter til omkostningseffektivitet.
[...]
(41)
Overgangen til et marked med uindskrænket konkurrence og behovet for at undgå, at krydssubsidiering skader konkurrencen, gør det rimeligt fortsat at forlange, at medlemsstaterne opretholder de befordringspligtige virksomheders pligt til at føre særskilte og gennemsigtige regnskaber, idet der dog bør foretages visse tilpasninger.
Denne forpligtelse har til formål at skaffe de nationale forvaltningsmyndigheder, konkurrencemyndighederne og Kommissionen de oplysninger, der er nødvendige for at træffe afgørelser om opfyldelsen af befordringspligten og for at overvåge, at markedsforholdene er fair, indtil konkurrencen slår effektivt igennem. [...]
Regnskabsmæssig adskillelse og gennemsigtighed har til formål at give medlemsstaterne og deres forvaltningsmyndigheder tilstrækkeligt detaljerede regnskabsoplysninger til
–
at der kan træffes afgørelser om opfyldelsen af befordringspligten
–
at de kan anvendes som input, når det skal fastslås, om en pålagt befordringspligt medfører nettoomkostninger og udgør en urimelig økonomisk byrde for den befordringspligtige virksomhed
–
[...]
(49)
Den, der er genstand for en national forvaltningsmyndigheds afgørelse, bør kunne påklage afgørelsen til en instans, som er uafhængig af forvaltningsmyndigheden. Denne instans kan være en domstol. Klageproceduren berører hverken kompetencefordelingen inden for de nationale retssystemer eller juridiske enheders og fysiske personers rettigheder i henhold til national ret. Af hensyn til retssikkerheden og sikkerheden på markedet bør klagesager ikke have opsættende virkning på de nationale forvaltningsmyndigheders afgørelser.
[...]
(56)
Målene for dette direktiv – nemlig at tilvejebringe et indre marked for posttjenester, at sikre alle brugere et fælles udbud af tjenester, der er omfattet af befordringspligt, og at fastsætte harmoniserede principper for reguleringen af postsektoren – kan ikke i tilstrækkelig grad opfyldes af medlemsstaterne og kan derfor på grund af omfanget og virkningerne bedre nås på fællesskabsplan; Fællesskabet kan derfor træffe foranstaltninger i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, jf. traktatens artikel 5. [...]«
Bulgarsk ret
10
Artikel 147 i Administrativnoprotsesualen kodeks (forvaltningsprocesloven) er sålydende:
»(1)   Borgere og organisationer, hvis rettigheder, friheder eller legitime interesser er blevet tilsidesat eller truet ved forvaltningsakten, eller for hvilke den skaber forpligtelser, har ret til at anfægte den.
[...]«
11
Artikel 15 i Zakon za poshtenskite uslugi (lov om posttjenester) fastsætter:
(1)   [KRS] regulerer leveringen af posttjenester i overensstemmelse med nærværende lov:
1.
ved at sikre, at betingelserne for levering af den befordringspligtige posttjeneste opfyldes på hele det nationale område[…]
[...]
11.
ved at udarbejde en metode til beregning af nettoomkostningerne ved levering af den befordringspligtige posttjeneste og til fastlæggelse af kriterierne for forekomsten af en urimelig økonomisk byrde; denne beregningsmetode vedtages af ministerrådet på forslag af [KRS][…]
[...]
(2)   Afgørelserne fra [KRS] om gennemførelse af nærværende lov er individuelle, lovgivningsmæssige eller generelle forvaltningsakter og kan påklages til den kompetente forvaltningsdomstol i overensstemmelse med forvaltningsprocesloven.
[...]«
12
Lovens artikel 24 bestemmer:
»Den befordringspligtige posttjeneste leveres af en postoperatør, som ved lov er pålagt at levere denne tjeneste på hele landets område ved hjælp af et postnet, der er organiseret og forvaltet af denne operatør.«
13
Den nævnte lovs artikel 29 er affattet således:
»(1)   Den postoperatør, der er forpligtet til at levere den befordringspligtige posttjeneste, modtager kompensation fra statskassen, når forpligtelsen til at levere den befordringspligtige posttjeneste medfører nettoomkostninger og udgør en urimelig økonomisk byrde.
(2)   Størrelsen af den urimelige økonomiske byrde ved at opfylde postbefordringspligten fastsættes af [KRS] på grundlag af nettoomkostningerne beregnet i overensstemmelse med den metode, der er fastsat i artikel 15, stk. 1, nr. 11).
[...]«
14
I overensstemmelse med artikel 29a i lov om posttjenester skal KRS efter anmodning fra den postoperatør, der er forpligtet til at opfylde befordringspligten, træffe afgørelse om størrelsen af nettoomkostningerne ved at opfylde postbefordringspligten og om forekomsten og størrelsen af en urimelig økonomisk byrde, som måtte følge af opfyldelsen af postbefordringspligten. Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at KRS, således som det fremgår af den nævnte lovs artikel 29a, ikke træffer afgørelse om størrelsen af den kompensation, der skal tildeles den befordringspligtige virksomhed i tilfælde af, at det konstateres, at sidstnævnte er blevet pålagt en urimelig økonomisk byrde. KRS forelægger sin afgørelse og de hertil knyttede oplysninger for den ansvarlige vicepremierminister, som for sit vedkommende tilstiller finansministeren et forslag om at medtage det beløb, der er beregnet til at kompensere denne økonomiske byrde, i lovudkastet til statsbudgettet for det følgende år.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
15
Sagsøgeren i hovedsagen er et bulgarsk selskab, der er indehaver af en tilladelse til levering af tjenesteydelser, der er omfattet af postbefordringspligten. Det fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at KRS ved afgørelse nr. 289 af 18. august 2022 inddrog denne tilladelse og forbød sagsøgeren i hovedsagen for en periode på to år at ansøge om en ny individuel tilladelse til levering af sådanne tjenesteydelser, at få tildelt en sådan tilladelse og at erhverve andele eller aktier i et handelsselskab med egenskab af godkendt postvirksomhed på det pågældende aktivitetsområde.
16
Det søgsmål til prøvelse af den nævnte afgørelse, som sagsøgeren i hovedsagen havde anlagt, blev forkastet i første instans. Ifølge de oplysninger, som sagsøgeren i hovedsagen har fremlagt for Domstolen, og som Republikken Bulgarien har bekræftet i retsmødet for Domstolen, blev denne forkastelse og den nævnte afgørelse endeligt annulleret ved dom afsagt af Varhoven administrativen sad (øverste forvaltningsdomstol, Bulgarien) den 29. januar 2024.
17
BP, der er en historisk postvirksomhed i Bulgarien, har siden 2010 og for en periode på 15 år været pålagt at opfylde postbefordringspligten.
18
Efter en af BP fremsat anmodning om kompensation som omhandlet i artikel 29a i lov om posttjenester fandt KRS ved afgørelse nr. 332 af 13. oktober 2022 (herefter »den omtvistede afgørelse«) efter en revisionsprocedure, hvortil der var blevet udpeget en uafhængig revisor, at de samlede nettoomkostninger ved den befordringspligtige posttjeneste, som den nævnte virksomhed havde varetaget for 2021, udgjorde 28456000 bulgarske leva (BGN) (ca. 14500000 EUR), og at disse nettoomkostninger udgjorde en urimelig økonomisk byrde for denne virksomhed.
19
Sagsøgeren i hovedsagen anlagde sag til prøvelse af den omtvistede afgørelse ved Administrativen sad Sofia-grad (forvaltningsdomstolen i Sofia, Bulgarien), som ved kendelse blev afvist på grund af manglende søgsmålsinteresse med den begrundelse, at sagsøgeren i hovedsagen ikke var adressat for afgørelsen, som ikke skabte nogen direkte og umiddelbare rettigheder eller forpligtelser i forhold til den pågældende og ikke berørte dennes rettigheder og legitime interesser.
20
Sagsøgeren i hovedsagen har iværksat appel til prøvelse af den nævnte kendelse ved Varhoven administrativen sad (øverste forvaltningsdomstol), som er den forelæggende ret, og har gjort gældende, at selskabet konkurrerer med BP både på markedet for tjenester, der er omfattet af postbefordringspligten, og på markedet for posttjenester, som ikke er omfattet af befordringspligten. Selskabet har gjort gældende, at det har deltaget i flere procedurer for indgåelse af offentlige kontrakter, og har anført, at de unormalt lave bud, som BP har afgivet i denne forbindelse, har ført selskabet til at mistænke BP for at have anvendt de tilskud, som virksomheden har modtaget fra staten til opfyldelse af postbefordringspligten, til også at finansiere andre aktiviteter, hvorved konkurrencen er blevet forvredet, hvilket har en direkte indflydelse på selskabets kommercielle aktiviteter på det pågældende marked. Selskabet har anlagt flere søgsmål, til støtte for hvilke det har gjort gældende, at BP havde modtaget statsstøtte. Det af selskabet hævdede er aldrig blevet efterprøvet med den begrundelse, at »omkostningerne ved postbefordringspligten [blev] aftalt årligt af KRS inden for rammerne af en administrativ procedure indledt ved en anmodning fra [BP], »hvorved det tilsigtedes at kompensere den urimelige økonomiske byrde, som opfyldelsen af postbefordringspligten udgør««.
21
Sagsøgeren i hovedsagen har for den forelæggende ret navnlig gjort gældende, at beregningen af nettoomkostningerne ved opfyldelsen af postbefordringspligten ikke er en simpel regnskabsprocedure, men skal gøre det muligt for forvaltningsmyndigheden at foretage en fuldstændig vurdering af det pågældende marked. Den dertil knyttede afgørelse henhører under de afgørelser, der er omhandlet i artikel 14 i direktiv 97/67, som ændret, sammenholdt med direktivets artikel 22, og kan derfor anfægtes af »enhver bruger« af den befordringspligtige posttjeneste og af »enhver postbefordrende virksomhed«, som berøres af afgørelsen.
22
Sagsøgeren i hovedsagen har til støtte for sin appel påberåbt sig sin egenskab af såvel »postbefordrende virksomhed« som »bruger af den befordringspligtige posttjeneste« og er af den opfattelse, at den for den forelæggende ret anfægtede kendelse fra Administrativen sad Sofia-grad (forvaltningsdomstolen i Sofia) udgør en tilsidesættelse af artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), artikel 6 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950, og artikel 22 i direktiv 97/67, som ændret. Selskabet har gjort gældende, at virksomheder, der er konkurrenter til den befordringspligtige virksomhed, kan anfægte den nationale forvaltningsmyndigheds afgørelser, hvis disse er i strid med en konkurrence uden forvridninger. I det foreliggende tilfælde traf KRS en summarisk og automatisk afgørelse, idet myndigheden støttede sig dels på en rapport udarbejdet af BP, som aldrig er blevet offentliggjort, dels på en analyse, der blev foretaget af en uafhængig revisor – som imidlertid ikke undersøgte BP’s regnskaber grundigt – og som kun er blevet offentliggjort delvist.
23
KRS har for sit vedkommende anført, at den ordning, der er fastsat i artikel 22 i direktiv 97/67, som ændret, er blevet gennemført på nationalt plan gennem den klageprocedure, der er fastsat i forvaltningsprocesloven, og at kredsen af personer, der kan påklage myndighedens afgørelser, ikke er ubegrænset. De personer, der »berøres« i dette direktivs forstand, er dem, der rammes af sådanne afgørelsers »materielretlige virkninger«, dvs. bortfald eller begrænsning af eksisterende subjektive rettigheder, indførelse af nye retlige forpligtelser, udvidelse af eksisterende forpligtelser eller manglende mulighed for at udøve subjektive rettigheder. I det foreliggende tilfælde ville en annullation af den omtvistede afgørelse ikke medføre nogen ændring i sagsøgeren i hovedsagens retssfære, mens en anerkendelse af sidstnævntes synspunkt ville medføre en ekstrem retsusikkerhed.
24
Henset til disse argumenter er den forelæggende ret af den opfattelse, at det for besvarelsen af spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren i hovedsagen har en retlig interesse i at anlægge sag til prøvelse af den omtvistede afgørelse, er nødvendigt at fortolke begrebet »postbefordrende virksomhed, som berøres af en afgørelse fra en national forvaltningsmyndighed«, således som dette begreb er anvendt i artikel 22, stk. 3, i direktiv 97/67, som ændret. Ifølge den forelæggende ret er det inden for rammerne af tvisten i hovedsagen ufornødent at undersøge begrebet »bruger« af posttjenester i denne bestemmelses forstand, for så vidt som sagsøgeren i hovedsagen udelukkende har fremført argumenter vedrørende sine aktiviteter som leverandør af »tjenester henhørende under postbefordringspligten«, idet selskabet konkurrerer med BP på det pågældende marked, uden at fremkomme med faktuelle oplysninger, der gør det muligt at udlede, at selskabet gør brug af den postbefordringspligt, som BP opfylder. Ifølge den forelæggende ret er ethvert præjudicielt spørgsmål, der vedrører egenskaben af »bruger« af posttjenester, derfor hypotetisk.
25
På denne baggrund har Varhoven administrativen sad (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Hvorledes skal udtrykket »postbefordrende virksomhed, som berøres af en afgørelse fra en national forvaltningsmyndighed«[,] og navnlig begrebet »berøres« i artikel 22, stk. 3, i [direktiv 97/67, som ændret] fortolkes? Skal begrebet »berøres« fortolkes således, at [den nationale forvaltningsmyndigheds] afgørelse specifikt skal træffes over for den postbefordrende virksomhed? »Berøres« et selskab, der driver postbefordrende virksomhed som omhandlet i artikel 22, stk. 3, i [direktiv 97/67, som ændret], når dette selskab konkurrerer med den befordringspligtige [post]virksomhed i procedurer om tildeling af offentlige kontrakter og i forbindelse med anfægtelsen af afgørelser i disse procedurer har fremsat argumenter vedrørende krydssubsidieringen af den befordringspligtige virksomhed, som er blevet forkastet af retten med den begrundelse, at der forelå afgørelser fra den nationale forvaltningsmyndighed, hvorved beløbet [på nettoomkostningerne ved den befordringspligtige postvirksomheds opfyldelse af postbefordringspligten] blev anerkendt, og hvorved det blev fastslået, at disse [omkostninger] i et vist omfang udgjorde en urimelig økonomisk byrde [for den nævnte virksomhed]?
2)
Er artikel 22, stk. 3, i [direktiv 97/67, som ændret] og [chartrets] artikel 47 [...] til hinder for en situation som den i hovedsagen foreliggende, hvor en postbefordrende virksomhed, der konkurrerer med den befordringspligtige virksomhed, ikke [for en uafhængig instans] kan anfægte en afgørelse truffet af den nationale forvaltningsmyndighed, hvorved beløbet [på nettoomkostningerne ved] den befordringspligtige virksomheds levering af [den befordringspligtige posttjenesteydelse] anerkendes, og hvorved det fastslås, at disse [omkostninger] i et vist omfang udgør en urimelig økonomisk byrde som følge af leveringen af [den befordringspligtige posttjenesteydelse]?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Formaliteten
26
Republikken Bulgarien har i sit skriftlige indlæg bestridt, at det første præjudicielle spørgsmål kan antages til realitetsbehandling, idet den bl.a. har gjort gældende, at spørgsmålet er støttet på faktuelle anbringender, som alene sagsøgeren i hovedsagen har fremsat, og som ikke er blevet godtgjort for den forelæggende ret. Dette spørgsmål er derfor hypotetisk. Republikken Bulgarien betvivler i øvrigt relevansen af Domstolens besvarelse af det nævnte spørgsmål inden for rammerne af tvisten i hovedsagen.
27
I denne henseende skal det bemærkes, at det af fast retspraksis følger, at når de spørgsmål, der forelægges inden for rammerne af en anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet i henhold til artikel 267 TEUF, vedrører fortolkning af EU-retten, er Domstolen principielt forpligtet til at træffe afgørelse. Der gælder således en formodning for, at sådanne spørgsmål, som den nationale retsinstans har forelagt på baggrund af de retlige og faktiske omstændigheder, som den har ansvaret for at fastlægge, og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve, er relevante. Domstolen kan kun afvise en anmodning fra en national retsinstans, hvis det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål (dom af 6.6.2024, INGSTEEL, C-547/22, EU:C:2024:478, præmis 25 og 26 samt den deri nævnte retspraksis).
28
I det foreliggende tilfælde kan det hverken bestrides, at det første præjudicielle spørgsmål vedrører en fortolkning af artikel 22, stk. 3, i direktiv 97/67, som ændret, eller at denne bestemmelse og navnlig dens personelle anvendelsesområde er relevante for løsningen af tvisten i hovedsagen.
29
Med det nævnte spørgsmål ønsker den forelæggende ret ganske vist oplyst, om egenskaben af »postbefordrende virksomhed, som berøres af en afgørelse fra en national forvaltningsmyndighed«, som omhandlet i det nævnte direktivs artikel 22, stk. 3, og som sagsøgeren i hovedsagen har påberåbt sig, kan fastlægges på grundlag af faktiske forhold, der vedrører andre administrative og retslige procedurer end hovedsagen, hvilke forhold ifølge Republikken Bulgarien ikke er blevet godtgjort i det foreliggende tilfælde.
30
Det følger af fast retspraksis, at selv om det efter omstændighederne kan være hensigtsmæssigt, at de faktiske omstændigheder i en sag er fastlagt på tidspunktet for forelæggelsen for Domstolen, forholder det sig imidlertid således, at de nationale retsinstanser har en meget vid adgang til at forelægge sager for Domstolen, såfremt de finder, at en for dem verserende sag rejser spørgsmål, som kræver en fortolkning eller en bedømmelse af EU-retlige bestemmelser, som de nødvendigvis må træffe afgørelse om (jf. i denne retning dom af 4.6.2015, Kernkraftwerke Lippe-Ems, C-5/14, EU:C:2015:354, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis). De nævnte retsinstanser har navnlig frihed til at udnytte denne adgang på ethvert tidspunkt under proceduren, som de finder passende (dom af 14.11.2018, Memoria og Dall’Antonia, C-342/17, EU:C:2018:906, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis).
31
Det kan derfor ikke fastslås, at en anmodning om præjudiciel afgørelse ikke kan antages til realitetsbehandling alene med den begrundelse, at den er indgivet på et tidligt trin af proceduren i hovedsagen (dom af 14.11.2018, Memoria og Dall’Antonia, C-342/17, EU:C:2018:906, præmis 34).
32
Det følger heraf, at anmodningen om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling.
Realiteten
33
Indledningsvis skal det bemærkes, at det som led i den samarbejdsprocedure mellem de nationale retsinstanser og Domstolen, som er indført ved artikel 267 TEUF, tilkommer denne at give den nationale retsinstans et hensigtsmæssigt svar, som sætter den i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den. Ud fra denne synsvinkel påhviler det Domstolen i givet fald at omformulere de spørgsmål, der forelægges den (dom af 20.4.2023, DIGI Communications, C-329/21, EU:C:2023:303, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis).
34
Det skal således fastslås, at den forelæggende ret med sine spørgsmål, der skal behandles samlet, nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 22, stk. 3, i direktiv 97/67, som ændret, sammenholdt med chartrets artikel 47, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en postbefordrende virksomhed, der er konkurrent til den befordringspligtige postvirksomhed, ikke for et uafhængigt organ kan anfægte en afgørelse fra den nationale forvaltningsmyndighed, som den postbefordrende virksomhed ikke er adressat for, og hvorved denne myndighed i overensstemmelse med direktivets artikel 7, stk. 3, foretager en beregning af beløbet på de nettoomkostninger, som den befordringspligtige postvirksomhed har afholdt, og fastslår, at disse omkostninger udgør en urimelig økonomisk byrde i sidstnævnte bestemmelses forstand.
35
Med henblik på besvarelsen af det nævnte spørgsmål skal der anlægges en fortolkning af det i artikel 22, stk. 3, i direktiv 97/67, som ændret, indeholdte begreb »postbefordrende virksomhed, som berøres af en afgørelse fra en national forvaltningsmyndighed«, der i mangel af nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret skal anses for et selvstændigt EU-retligt begreb (jf. i denne retning dom af 21.2.2008, Tele2 Telecommunication, C-426/05, EU:C:2008:103, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis).
36
I denne henseende skal det i lighed med det af Republikken Bulgarien og Kommissionen anførte bemærkes, at ordlyden af artikel 22, stk. 3, i direktiv 97/67, som ændret, i det væsentlige er identisk med ordlyden af artikel 4, stk. 1, første punktum, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (rammedirektivet) (EFT 2002, L 108, s. 33), der nu er gengivet i artikel 31, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2018/1972 af 11. december 2018 om oprettelse af en europæisk kodeks for elektronisk kommunikation (EUT 2018, L 321, s. 36).
37
Det fremgår af artikel 4, stk. 1, første punktum, i direktiv 2002/21, at »[m]edlemsstaterne sikrer, at der på nationalt plan findes effektive mekanismer, ved hjælp af hvilke enhver bruger eller en virksomhed, der udbyder elektroniske kommunikationsnet og/eller ‑tjenester, og som berøres af en national tilsynsmyndigheds afgørelse, kan påklage denne til en klageinstans, som er uafhængig af de involverede parter«.
38
Efter fast retspraksis udspringer artikel 4, stk. 1, i direktiv 2002/21 af princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse, som er sikret ved bestemmelserne i chartrets artikel 47, hvorefter det påhviler medlemsstaternes retsinstanser at sikre domstolsbeskyttelsen af borgernes rettigheder i henhold til EU-retten (dom af 20.4.2023, DIGI Communications, C-329/21, EU:C:2023:303, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis).
39
Ved fortolkningen af den nævnte bestemmelse skal der derfor tages hensyn til betydningen af denne grundlæggende rettighed, således som betydningen følger af hele den ordning, som er blevet gennemført ved chartret. Det bør navnlig tages i betragtning, at selv om chartrets artikel 52, stk. 1, indrømmer begrænsninger i udøvelsen af den pågældende grundlæggende rettighed, kræver denne bestemmelse ikke desto mindre, at enhver begrænsning skal respektere hovedindholdet i denne grundlæggende rettighed, og at den under overholdelse af proportionalitetsprincippet skal være nødvendig og reelt svare til målsætninger af almen interesse (jf. i denne retning dom af 20.4.2023, DIGI Communications, C-329/21, EU:C:2023:303, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).
40
I denne sammenhæng har Domstolen fastslået, at – henset til de nationale forvaltningsmyndigheders forpligtelser på området for fremme af konkurrencen i den elektroniske kommunikationssektor – ville en streng fortolkning af artikel 4, stk. 1, i direktiv 2002/21, hvorefter der ikke ved denne bestemmelse gives andre end de parter, som afgørelserne fra de nævnte myndigheder er rettet til, klageadgang, være vanskeligt forenelig med de generelle mål og tilsynsprincipper, der for disse myndigheder følger af direktivet, og især med målet om at fremme konkurrencen (dom af 20.4.2023, DIGI Communications, C-329/21, EU:C:2023:303, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
41
Ifølge fast retspraksis omhandler artikel 4, stk. 1, i direktiv 2002/21 således såvel adressaterne for den omhandlede afgørelse fra den nationale forvaltningsmyndighed som de virksomheder, der udbyder elektroniske kommunikationsnet eller ‑tjenester, og som kan være konkurrenter til disse adressater, for så vidt som den nationale forvaltningsmyndighed træffer afgørelse i forbindelse med en procedure, hvorved det tilsigtes at beskytte konkurrencen, og for så vidt som den nævnte afgørelse vil kunne påvirke disse virksomheders markedsposition (jf. i denne retning dom af 22.1.2015, T-Mobile Austria, C-282/13, EU:C:2015:24, præmis 39, og af 20.4.2023, DIGI Communications, C-329/21, EU:C:2023:303, præmis 32 og 36).
42
En streng fortolkning af artikel 22, stk. 3, i direktiv 97/67, som ændret, ville imidlertid af tilsvarende grunde som dem, der er nævnt i nærværende doms præmis 38-40, vanskeligt kunne forenes med de mål, der forfølges med direktivet.
43
Hvad i denne henseende for det første angår målene med EU-lovgivningen på området fremgår det af 56. betragtning til direktiv 2008/6, at de mål, der forfølges med dette direktiv, er at tilvejebringe et indre marked for posttjenester i Unionen, at sikre alle brugere et fælles udbud af tjenester, der er omfattet af befordringspligt, og at fastsætte harmoniserede principper for reguleringen af denne sektor. Det fremgår imidlertid af 41. betragtning til det nævnte direktiv, at disse mål forfølges med henblik på »[o]vergangen til et marked med uindskrænket konkurrence«.
44
Hvad for det andet angår de opgaver, der er overdraget de nationale forvaltningsmyndigheder i postsektoren, fremgår det af 39. betragtning til direktiv 97/67, som ændret, at garantien for deres status som uafhængige enheder har til formål at sikre, at »konkurrencen ikke forvrides«. I overensstemmelse med direktivets artikel 22, stk. 2, kan de nævnte myndigheder også få til opgave at sikre, at konkurrencereglerne overholdes i postsektoren, og disse myndigheder er – således som det fremgår af nævnte artikels stk. 1 – forpligtet til at konsultere og samarbejde med de nationale myndigheder inden for konkurrenceområdet.
45
Under disse omstændigheder er der ingen grund til at fortolke to EU-retlige bestemmelser, der i det væsentlige har samme ordlyd – såsom artikel 22, stk. 3, i direktiv 97/67, som ændret, og artikel 4, stk. 1, i direktiv 2002/21 – forskelligt, eftersom disse to direktiver i øvrigt regulerer beslægtede områder i EU-retten, tillægger tilsvarende beføjelser til de nationale forvaltningsmyndigheder, der er udpeget for hver af disse, og forfølger sammenlignelige mål (jf. analogt dom af 17.9.2002, Concordia Bus Finland, C-513/99, EU:C:2002:495, præmis 90 og 91).
46
Det skal derfor fastslås, at artikel 22, stk. 3, i direktiv 97/67, som ændret, omfatter såvel adressaterne for en afgørelse såsom den omtvistede afgørelse som de postbefordrende virksomheder, der er konkurrenter til disse adressater, for så vidt som denne afgørelse er blevet vedtaget inden for rammerne af en procedure, hvorved det tilsigtes at sikre en konkurrence, der ikke er forvredet, og for så vidt som afgørelsen kan påvirke disse konkurrerende tjenesteyderes position på markedet.
47
Det fremgår ganske vist af 49. betragtning til direktiv 2008/6, at »[d]en, der er genstand for en national forvaltningsmyndigheds afgørelse, bør kunne påklage afgørelsen til en instans, som er uafhængig af forvaltningsmyndigheden«. Denne betragtning opstiller dog kun en mulighed – for enhver, der er omfattet af en afgørelse fra en national forvaltningsmyndighed – for at kunne anlægge sag til prøvelse af en sådan afgørelse. Den blotte angivelse i en sådan betragtning af en sådan mulighed er imidlertid på ingen måde ensbetydende med, at et sådant sagsanlæg er udelukket for andre personer, såsom de virksomheder, der er konkurrenter til adressaten for den nævnte afgørelse (jf. analogt dom af 21.2.2008, Tele2 Telecommunication, C-426/05, EU:C:2008:103, præmis 45).
48
I denne sammenhæng og med henblik på at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar skal det, henset til de i nærværende doms præmis 46 anførte betragtninger, undersøges, om en afgørelse fra den for postsektoren ansvarlige nationale forvaltningsmyndighed såsom den omtvistede afgørelse – dvs. en afgørelse, hvorved der foretages en beregning af de nettoomkostninger, som den befordringspligtige postvirksomhed har afholdt, og hvori det fastslås, at disse omkostninger udgør en urimelig økonomisk byrde – udgør en afgørelse, der for det første er vedtaget inden for rammerne af en procedure, hvorved det tilsigtes at sikre en konkurrence uden forvridninger, og som for det andet kan påvirke markedspositionen for en konkurrent til den nævnte virksomhed.
49
Det skal indledningsvis bemærkes, at medlemsstaterne i overensstemmelse med artikel 7, stk. 3, i direktiv 97/67, som ændret, fastslår, om befordringspligten som omhandlet i dette direktiv medfører en nettoomkostning, der er beregnet under hensyn til bilag I til direktivet, og om den udgør en urimelig økonomisk byrde for den eller de befordringspligtige virksomheder. Således som det fremgår af artikel 7, 14 og 22 i direktiv 97/67, som ændret, sammenholdt med 29. og 41. betragtning til direktiv 2008/6, foretages beregningen af nettoomkostningerne ved befordringspligten under tilsyn af de nationale forvaltningsmyndigheder, der udfører deres opgaver helt uafhængigt af både markedsaktørerne og de statslige myndigheder (jf. i denne retning dom af 7.9.2023, Nexive Commerce m.fl., C-226/22, EU:C:2023:637, præmis 42). Det præciseres i øvrigt i del B i bilag I til direktiv 97/67, som ændret, at den nationale forvaltningsmyndighed kontrollerer, om nettoomkostningerne er korrekt beregnet. Det skal derfor fastslås, at de afgørelser, som de nationale forvaltningsmyndigheder træffer under udøvelse af de beføjelser, som de er pålagt i medfør af de nævnte bestemmelser, har bindende retsvirkninger, idet den omstændighed, at disse afgørelser i givet fald kan være omfattet af andre procedurer reguleret i national ret med henblik på fastsættelsen af størrelsen af den kompensation, som skal tildeles de befordringspligtige virksomheder, er uden betydning i denne henseende.
50
Efter denne præcisering skal det hvad for det første angår spørgsmålet om, hvorvidt en afgørelse såsom den omtvistede afgørelse er blevet vedtaget inden for rammerne af en procedure, hvorved det tilsigtes at sikre en konkurrence uden forvridninger, af 41. betragtning til direktiv 2008/6 udledes, at hovedformålet med artikel 14 i direktiv 97/67, som ændret – hvis stk. 2 kræver af den eller de befordringspligtige virksomheder at udarbejde et gennemsigtigt regnskab, hvor der er en klar adskillelse mellem på den ene side de tjenester og produkter, der er omfattet af befordringspligten, og på den anden side de tjenester og produkter, som ikke er det – er at få medlemsstaterne til at overvåge, at forholdene på markedet for posttjenester er fair såvel over for den eller de befordringspligtige virksomheder som over for dennes eller disses konkurrenter. Denne fortolkning bekræftes i øvrigt af sidstnævnte direktivs artikel 14, stk. 8, hvorefter den nationale forvaltningsmyndighed kan undlade at anvende de krav, der er fastsat ved denne artikels bestemmelser for så vidt angår omkostningsfordeling, såfremt denne myndighed har sikret sig, at ingen af de befordringspligtige virksomheder modtager åbent eller skjult statstilskud, og at konkurrencen på markedet fungerer effektivt.
51
For så vidt som det af artikel 14, stk. 2, i direktiv 97/67, som ændret, fremgår, at det er under hensyntagen til de oplysninger, der er fremlagt i overensstemmelse med de i den nævnte artikel fastsatte krav, at den nationale forvaltningsmyndighed udøver de beføjelser, som påhviler den i medfør af direktivets artikel 7, stk. 3, skal det fastslås, at de afgørelser, der træffes inden for rammerne af denne udøvelse, har til formål at beskytte konkurrencen som omhandlet i den retspraksis, hvortil der er blevet henvist i nærværende doms præmis 41.
52
Hvad for det andet angår spørgsmålet om, hvorvidt en afgørelse såsom den omtvistede afgørelse kan påvirke markedspositionen for konkurrenterne til afgørelsens adressat, skal det fastslås, at denne betingelse er opfyldt, hvis de omhandlede konkurrenters rettigheder potentielt påvirkes af den pågældende afgørelse fra den nationale forvaltningsmyndighed, dels på grund af dens indhold, dels på grund af den virksomhed, som disse konkurrenter udøver eller påtænker at udøve (jf. analogt dom af 20.4.2023, DIGI Communications, C-329/21, EU:C:2023:303, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
53
Det i nærværende doms præmis 50 anførte krav om at vedtage en afgørelse såsom den omtvistede afgørelse med henblik på at overvåge, at forholdene på det pågældende marked er fair, er baseret på den forudsætning, at såfremt disse forhold ikke er fair, kan indholdet af denne afgørelse påvirke konkurrencen mellem operatørerne på dette marked. En sådan afgørelse kan således efter sin art påvirke positionen for de virksomheder, der konkurrerer med afgørelsens adressat, for så vidt som disse udøver eller påtænker at udøve en aktivitet som den, der er omhandlet i den retspraksis, hvortil der er blevet henvist i nærværende doms præmis 52, hvilket det tilkommer den nationale ret at efterprøve.
54
Det skal således i lighed med det af Republikken Bulgarien anførte fastslås, at den procedure, hvorved det tilsigtes at fastlægge nettoomkostningerne ved opfyldelsen af postbefordringspligten og at fastslå, at disse omkostninger udgør en urimelig byrde for leverandøren af denne tjeneste, har til formål at genindføre ligheden mellem sidstnævnte og de øvrige markedsaktører, der ikke er underlagt en forpligtelse til at sikre en sådan tjeneste. Det følger af denne konstatering, at såfremt den afgørelse, der træffes efter en sådan procedure, er baseret på urigtige eller vilkårlige forhold, risikerer denne tjenesteyders position på det pågældende marked at blive styrket kunstigt, hvilket nødvendigvis vil påvirke dennes konkurrenters position på dette marked, og dette uafhængigt af den ordning for kompensation for nettoomkostninger, som den pågældende medlemsstat har valgt i henhold til artikel 7 i direktiv 97/67, som ændret.
55
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 22, stk. 3, i direktiv 97/67, som ændret, sammenholdt med chartrets artikel 47, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en postbefordrende virksomhed, der er konkurrent til den befordringspligtige postvirksomhed, ikke for et uafhængigt organ kan anfægte en afgørelse fra den nationale forvaltningsmyndighed, som den postbefordrende virksomhed ikke er adressat for, og hvorved denne myndighed i overensstemmelse med direktivets artikel 7, stk. 3, foretager en beregning af beløbet på de nettoomkostninger, som den befordringspligtige postvirksomhed har afholdt, og fastslår, at disse omkostninger udgør en urimelig økonomisk byrde i sidstnævnte bestemmelses forstand.
Sagsomkostninger
56
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tiende Afdeling) for ret:
Artikel 22, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/67/EF af 15. december 1997 om fælles regler for udvikling af Fællesskabets indre marked for posttjenester og forbedring af disse tjenesters kvalitet, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/6/EF af 20. februar 2008, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en postbefordrende virksomhed, der er konkurrent til den befordringspligtige postvirksomhed, ikke for et uafhængigt organ kan anfægte en afgørelse fra den nationale forvaltningsmyndighed, som den postbefordrende virksomhed ikke er adressat for, og hvorved denne myndighed i overensstemmelse med artikel 7, stk. 3, i direktiv 97/67, som ændret, foretager en beregning af beløbet på de nettoomkostninger, som den befordringspligtige postvirksomhed har afholdt, og fastslår, at disse omkostninger udgør en urimelig økonomisk byrde i sidstnævnte bestemmelses forstand.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: bulgarsk.