61989TJ0146_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
Sagens baggrund
1 I oktober 1974 blev Calvin Williams ansat af Kontrolkommissionen, en myndighed under Raadet for De Europaeiske Faellesskaber, hvis opgave det var at foere tilsyn i oekonomiske anliggender. Wiliams blev indplaceret i loenklasse A7 med status som midlertidigt ansat, hvorefter han ved Raadets afgoerelse af 16. december 1976 blev udnaevnt til tjenestemand ved den omtalte kommission med virkning fra den 1. oktober 1976 og med indplacering i loenklasse A7. Med virkning fra den 1. maj 1978 blev sagsoegeren overflyttet med sin loenklasse til Revisionsretten for De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "Revisionsretten") efter dennes oprettelse. Sagsoegeren blev herefter forfremmet til loenklasse A6 med virkning fra den 1. maj 1979. Efter den interne udvaelgelsesproeve CC/A/17/82 og dommen af 16. oktober 1984 afsagt af De Europaeiske Faellesskabers Domstol (herefter benaevnt "Domstolen", sag 257/83, Williams mod Revisionsretten, Sml. s. 3547), blev sagsoegeren udnaevnt til ekspeditionssekretaer med indplacering i loenklasse A5, tredje loentrin, jf. afgoerelse fra Revisionsrettens formand af 18. oktober 1984 i dennes egenskab af ansaettelsesmyndighed.
2 Den 3. februar 1987 sendte Williams til Carey, der var medlem af Revisionsretten, samt til Det Forenede Kongeriges premierminister, Thatcher, et telex, der indeholdt alvorlige beskyldninger mod formanden for Revisionsretten og flere af dens medlemmer. Sagsoegeren tilstillede mindst ét luxembourgsk dagblad en kopi af telexet og lod det cirkulere blandt personalet ved Revisionsretten. Den 16. februar 1987 besluttede Revisionsrettens formand som ansaettelsesmyndighed at indlede disciplinaersag mod Williams i medfoer af artikel 87, stk. 2, i vedtaegten for tjenestemaend ved De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten"). Revisionsrettens formand - der fandt, at Williams' adfaerd udgjorde en alvorlig forseelse efter betydningen i vedtaegtens artikel 88 - suspenderede ved afgoerelse af samme dag oejeblikkeligt Williams fra tjenesten og fastsatte en tilbageholdelse i Williams' loen svarende til 50% af grundloennen. Herover indbragte Williams den 28. februar 1987 en klage efter vedtaegtens artikel 90, stk. 2, og den 24. marts 1987 anlagde han annullationssag ved Domstolen ledsaget af en begaering om foreloebige forholdsregler med henblik paa at faa udsat fuldbyrdelsen af afgoerelsen. Ved kendelse af 13. april 1987 (sag 90/87 R, Williams mod Revisionsretten, Sml. s. 1801) udsatte formanden for Domstolens Fjerde Afdeling delvis fuldbyrdelsen af den anfaegtede afgoerelse og nedsatte tilbageholdelsen i den paagaeldendes loen til 25% af grundloennen; begaeringen om foreloebige forholdsregler toges i oevrigt ikke til foelge. Den 8. december 1987 blev sagen slettet af Domstolens register.
3 Ved afslutningen af den disciplinaersag, som var indledt den 16. februar 1987, besluttede Revisionsrettens formand, henset til de ham foreliggende sygejournaler, at sagsoegeren ikke skulle paalaegges nogen disciplinaersanktion. Sagsoegeren var blevet beordret paa sygeorlov i medfoer af vedtaegtens artikel 59, stk. 2, for tidsrummet fra den 12. juni 1987 til den 12. juni 1988.
4 Den 29. februar 1988 udarbejdede sagsoegerens overordnede, Cuesta de la Fuente, bedoemmelsen af ham for perioden fra den 1. januar 1986 til den 31. december 1987. Ved en notits af 20. juni 1988 anmodede sagsoegeren bedoemmeren om en samtale i den anledning.
5 Ved notits af 24. august 1988 forelagde sagsoegeren medlem af Revisionsretten Angioi en appel vedroerende sin bedoemmelse, saaledes som den var blevet udarbejdet den 29. februar 1988. I rubrikken "offentliggoerelser" i bedoemmelsen, som skulle udfyldes af den tjenestemand, der skal bedoemmes, havde sagsoegeren anfoert "one telex".
6 Den 2. september 1988 forelagde sagsoegeren Revisionsrettens formand i hans egenskab af ansaettelsesmyndighed en klage efter vedtaegtens artikel 90, stk. 2, i hvilken han kraevede at blive udnaevnt til loenklasse A4 i medfoer af artikel 3 i Revisionsrettens afgoerelse nr. 81-5 af 3. december 1981 om kriterierne for udnaevnelse i loenklasse og for indplacering paa loentrin. Han gjorde i det vaesentlige gaeldende, at hans indplacering som fastsat i udnaevnelsesafgoerelsen af 18. oktober 1984 - henset til de afvigende kriterier, som var blevet benyttet ved indplaceringen af andre af Revisionsrettens tjenestemaend, navnlig Ruppert og B. ved disses forfremmelse - var ukorrekt. Han tilfoejede en raekke bemaerkninger vedroerende lovligheden af de procedurer, som blev fulgt i Revisionsretten.
7 I ansaettelsesmyndighedens svar af 13. september 1988 afviste man sagsoegerens krav, idet man forbeholdt sig senere at indlede disciplinaersag, som ansaettelsesmyndigheden fandt noedvendig under hensyn til de beskyldninger, sagsoegeren i sin skrivelse havde fremsat mod Revisionsretten som kollegium og imod dennes ansatte.
8 Ved staevning, indleveret til Domstolens Justitskontor den 30. november 1988, anlagde Williams sag, hvorunder han nedlagde paastand om annullation af afgoerelsen om at afvise hans krav. Denne sag blev henvist til De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans, som afviste sagen ved dom af 7. februar 1991 (sag T-58/89, Williams mod Revisionsretten, Sml. II, s. 77).
9 Ved afgoerelse nr. 88-26 af 5. oktober 1988 udpegede ansaettelsesmyndigheden Hedderich som formand for Disciplinaerraadet for aaret 1988 og ved afgoerelse nr. 89-4 af 24. januar 1989 Muller som formand for dette raad for aaret 1989.
10 Ved notits af 13. oktober 1988, tilstillet formanden for Disciplinaerraadet den 17. oktober 1988, oplyste Revisionsrettens formand som ansaettelsesmyndighed formanden for Disciplinaerraadet, at han havde besluttet at indlede disciplinaersag mod sagsoegeren efter reglerne i bilag IX til vedtaegten. I fremstillingen af de forhold, som blev paatalt over for sagsoegeren, henviste ansaettelsesmyndigheden navnlig i foerste raekke til tre af sagsoegeren affattede notitser, for det andet til et afpresningsforsoeg, som den paagaeldende angiveligt havde gjort sig skyldig i over for ansaettelsesmyndigheden, og endelig for det tredje offentlige udtalelser, sagsoegeren var fremkommet med vedroerende en tjenestemand ved Revisionsretten.
(udelades)
16 I sin sammenfatning indtog ansaettelsesmyndigheden det standpunkt, at indholdet af sagsoegerens tre notitser samt alle de over for ham paatalte forhold - herunder bemaerkningen, i rubrikken "offentliggoerelser" i hans bedoemmelse, om telexet af 3. februar 1987 - udgjorde en tilsidesaettelse af hans pligter efter vedtaegten, navnlig pligterne efter artikel 12, stk. 1 (pligt til at udvise adfaerd i overensstemmelse med den vaerdighed, tjenestemandsstillingen kraever) og i artikel 21, stk. 1, i vedtaegten (pligt til at bistaa og raadgive sine foresatte).
17 Efter at have foretaget den undersoegelse, der omtales i artikel 7, stk. 1, i bilag IX til vedtaegten, afgav Disciplinaerraadet efter stemmeflerhed den 16. januar 1989 en udtalelse, hvorefter de over for sagsoegeren paatalte forhold burde medfoere suspension af avancement til hoejere loentrin indtil den 16. oktober 1995. Formanden for Disciplinaerraadet var fortsat Hedderich, skoent han var gaaet paa invalidepension den 31. december 1988.
18 Ved sin bedoemmelse af de faktiske forhold og tilsidesaettelsen af de vedtaegtsforpligtelser, som var blevet lagt sagsoegeren til last, tiltraadte Disciplinaerraadet den bedoemmelse, ansaettelsesmyndigheden havde anlagt i indberetningen, med undtagelse af bedoemmelsen paa foelgende punkter:
- Hvad angaar sagsoegerens henvisning, saavel i notitsen af 24. august 1988 som i bedoemmelsen af ham, til telexet af 3. februar 1987, fandt Disciplinaerraadet, at denne omstaendighed ikke kunne laegges til grund for paatale, da det alene drejede sig om en simpel antydning.
- Hvad angaar det afpresningsforsoeg, som man havde foreholdt sagsoegeren, ansaa Disciplinaerraadet det ikke for bevist, da der ikke var fremsat direkte trusler mod Revisionsretten, medlemmerne eller formanden; Carey havde tillige tilstillet Disciplinaerraadet en skriftlig erklaering, i hvilken han udtalte, at den saetning, der var tillagt sagsoegeren, hvad angaar hans vedholdende angreb paa Revisionsretten og dens medlemmer, navnlig formanden, ikke var blevet udtalt af sagsoegeren.
- Hvad angaar overtraedelsen af vedtaegtens artikel 21 fandt Disciplinaerraadet, at sagsoegeren ikke havde gjort sig skyldig heri, da de bemaerkninger, som han blev foreholdt, ikke var fremkommet i forbindelse med den normale udfoerelse af hans opgaver.
19 Ifoelge Disciplinaerraadet fremstod udsendelsen af tre af sagsoegeren redigerede notitser henholdsvis den 20. juni, 24. august og 2. september 1988 som sikker og havde kunnet "ramme og skade de deri naevnte personer meget alvorligt", da "Williams, saafremt han reelt havde oensket, at de skulle forblive fortrolige, ikke havde insisteret paa, at de skulle udfaerdiges paa skrivemaskine og registreres paa sekretariatet i den afdeling, han arbejdede i, men tvaertimod i forseglet kuvert havde fremlagt de haandskrevne notitser paa hvert enkelt af sagens stadier".
20 Williams fik lejlighed til at udtale sig over for Revisionsrettens formand som ansaettelsesmyndighed den 7. februar 1989.
21 Ved afgoerelse af 13. februar 1989 paalagde ansaettelsesmyndigheden sagsoegeren sanktionen suspenderet avancement til hoejere loentrin for perioden 13. februar 1989 - 16. oktober 1995.
22 Ansaettelsesmyndigheden fulgte Disciplinaerraadets udtalelse bortset fra sagsoegerens omtale af telexet af 3. februar 1987 i notitsen af 24. august 1988 og i bedoemmelsen, ligesom ansaettelsesmyndigheden heller ikke tiltraadte den konklusion, at der ikke forelaa en overtraedelse af vedtaegtens artikel 21. Vedroerende telexet anfoerte ansaettelsesmyndigheden for det foerste, at Williams i notitsen af 24. august 1988 havde udtalt, at han havde taget et fremragende initiativ ved at sende det, og for det andet, at den blotte henvisning til en meddelelse som denne er klart uforenelig med en EF-tjenestemands vaerdighed og udgoer en udtrykkelig bekraeftelse - og denne gang med fuldt kendskab til sagen - af usaedvanlig graverende udtalelser. Med hensyn til spoergsmaalet, om der kunne antages at foreligge en tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 21, fandt ansaettelsesmyndigheden, at pligten til at bistaa og raadgive de overordnede udtrykker den pligt til loyalitet, som en tjenestemand ogsaa skal udvise, naar han affatter dokumenter, der angaar proceduren ved hans bedoemmelse eller hans karriere. Ansaettelsesmyndigheden fremhaevede, at i betragtning af de graverende vedtaegtsstridige forhold, som maatte laegges Wiliams til last, og henset til, at han havde rang af ekspeditionssekretaer, var sanktionen skriftlig advarsel og irettesaettelse hverken passende eller tilstraekkelig.
23 Ved en skrivelse af 23. marts 1989, tilstillet sagsoegerens overordnede den 28. marts 1989, indbragte sagsoegeren en klage efter vedtaegtens artikel 90, stk. 2, over afgoerelsen af 13. februar 1989.
24 Revisionsrettens formand, der i sin egenskab af ansaettelsesmyndighed fik klagen forelagt, fandt, at denne klage paa ny indeholdt injurierende udtalelser, hvorfor han besluttede at undlade at besvare den udtrykkeligt. Ved notits af 13. juli 1989, fremsendt paa ansaettelsesmyndighedens vegne, fik sagsoegeren meddelelse herom.
Retsforhandlinger
25 Dette er baggrunden for, at Williams ved staevning, indleveret til Domstolens Justitskontor den 29. oktober 1989, anlagde denne sag mod Revisionsretten. Sagen blev registreret under nr. 323/89.
26 I medfoer af artikel 14 i Raadets afgoerelse af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans henviste Domstolen ved kendelse af 15. november 1989 sagen til Retten, hvor den blev registreret under nr. T-146/89.
27 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Fjerde Afdeling) - der finder sagen tilstraekkeligt oplyst efter en gennemgang af sagens akter - besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse.
28 Den mundtlige forhandling fandt sted den 28. november 1990. Parternes repraesentanter afgav indlaeg og besvarede spoergsmaal fra Retten.
29 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
- Soegsmaalet admitteres.
- Samtlige de af Disciplinaerraadet udstedte retsakter under sagens behandling annulleres paa grund af formelle mangler, kraenkelse af retten til kontradiktion samt urigtig fortolkning af artikel 12 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber.
- Den anfaegtede afgoerelse af 13. februar 1989 annulleres paa grund af tilsidesaettelse af artikel 12 og 21 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber.
- Den stiltiende afvisning af klagen, indgivet den 28. marts 1988, annulleres.
- Saafremt der afsiges annullationsdom, fastsaettes alle de heraf flydende pligter.
- Subsidiaert begraenses den fastsatte sanktion til en skriftlig advarsel.
- Sagsoegte tilpligtes under alle omstaendigheder at afholde alle sagens omkostninger.
30 Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:
- Sagens afvises fra paakendelse, for saa vidt som der subsidiaert er nedlagt paastand om en mindre alvorlig sanktion.
- I oevrigt frifindes sagsoegte.
- Det fastslaas, at hver part baerer sine egne omkostninger.
Formaliteten
31 Sagsoegte har ikke paastaaet, at sagen i og for sig boer afvises, bortset fra den subsidiaere paastand om, at Retten begraenser ansaettelsesmyndighedens sanktion til en skriftlig advarsel. Herved paaberaaber sagsoegte sig Domstolens praksis, hvorefter det tilkommer ansaettelsesmyndigheden at vaelge den passende sanktion, naar de forhold, der er blevet paatalt over for tjenestemanden, er bevist. Sagsoegte konkluderer heraf, at sagen derfor boer afvises, for saa vidt som sagsoegeren har paastaaet aendring af den anfaegtede afgoerelse.
32 Sagsoegeren har heroverfor svaret, at han ikke anser naevnte retspraksis for relevant i denne sag, hvilket han begrunder med, for det foerste, at de omstaendigheder, der gav anledning til sanktionen, ikke er bevist, og for det andet, at den fastsatte straf, selv om beviset skulle foreligge, er saa proportionsloes i forhold til det, der laegges sagsoegeren til last, at valget af straffen i sig selv er magtfordrejning eller maaske magtmisbrug, og at straffen ikke er en sanktion, men snarere udtryk for et opgoer.
33 Retten skal hertil anfoere, at Domstolen gentagne gange har antaget, at det tilkommer ansaettelsesmyndigheden at foretage valget af den passende sanktion, naar de forhold, der er paatalt over for tjenestemanden, er bevist. Retten kan ikke saette sin bedoemmelse i stedet for disciplinaermyndighedens, bortset fra tilfaelde, hvor der foreligger en aabenbar fejl eller magtfordrejning (dom af 19.4.1988, forenede sager 175/86 og 209/86, M. mod Raadet, Sml. s. 1891, praemis 9, og af 29.1.1985, sag 228/83, F. mod Kommissionen, Sml. s. 275, praemis 34). Selv om Retten, naar den udoever sin kontrol, eventuelt kan annullere ansaettelsesmyndighedens afgoerelse, kan Retten imidlertid ikke herved erstatte denne med sin egen. Heraf foelger, at sagsoegerens subsidiaere paastand om, at Retten begraenser den ham paalagte sanktion til en skriftlig advarsel, afvises.
Realiteten
34 Til stoette for annullationspaastandene har sagsoegeren fremsat en raekke anbringender, der dels vedroerer disciplinaersagens form og dels vedroerer berettigelsen af afgoerelsen af 13. februar 1989; anbringenderne kan i det vaesentlige sammenfattes saaledes:
- Disciplinaerraadet var ikke forskriftsmaessigt sammensat.
- Et af de vidner, som blev hoert af Disciplinaerraadet, var ikke upartisk.
- Disciplinaerraadet fremsatte sin udtalelse for sent.
- Disciplinaersagen blev gennemfoert, og afgoerelsen truffet, under tilsidesaettelse af princippet om doemmende myndigheders uafhaengighed og upartiskhed.
- Afgoerelsen medfoerte en kraenkelse af princippet non bis in idem.
- Afgoerelsen hviler paa en urigtig kvalifikation af faktum med henvisning til strafferetten.
- Afgoerelsen er behaeftet med retsvildfarelser vedroerende den retlige kvalifikation af faktum set i forhold til vedtaegtens artikel 12 og 21.
- Afgoerelsen er i strid med proportionalitetsprincippet.
- Afgoerelsen er behaeftet med magtfordrejning.
Anbringendet om ulovlig sammensaetning af Disciplinaerraadet
35 Ifoelge sagsoegeren var Disciplinaerraadet ulovligt sammensat. Som begrundelse har sagsoegeren henvist til, at Disciplinaerraadets formand Hedderich paa det tidspunkt, da raadet afgav sin udtalelse, fra den 1. januar 1989 ikke laengere var tjenestemand i aktiv tjeneste - Hedderich var gaaet paa invalidepension med virkning fra den 31. december 1988 - og at Disciplinaerraadet ifoelge Revisionsrettens afgoerelse nr. 89-4 i hele 1989 maatte have haft Muller som formand.
36 Sagsoegte har henvist til, at Disciplinaerraadet i medfoer af artikel 4 i bilag II til vedtaegten bestaar af en formand og fire medlemmer. Ansaettelsesmyndigheden udpeger hvert aar formanden for Disciplinaerraadet (artikel 5, stk. 1, i bilag II til vedtaegten). Formanden medvirker ikke ved raadets afgoerelser bortset fra, naar der er tale om procedurespoergsmaal, eller i tilfaelde af stemmelighed (artikel 8, stk. 1, i bilag IX til vedtaegten). Ifoelge sagsoegte forholder det sig saaledes, at naar Disciplinaerraadet har afgivet udtalelse konkret med stemmeflerhed og uden indgriben fra formanden, uanset det antages, at der er forekommet en uregelmaessighed vedroerende formandens person, er en saadan uregelmaessighed ikke tilstraekkelig til at aendre gyldigheden af den afgoerelse, der senere traeffes af ansaettelsesmyndigheden.
37 Sagsoegte goer tillige gaeldende, at ingen vedtaegtsbestemmelse kraever, at Disciplinaerraadets formand skal vaere tjenestemand i aktiv tjeneste. Derfor kan det forhold, at Disciplinaerraadet som formand havde en tjenestemand, der gik paa pension, 16 dage foer raadet afgav sin udtalelse, ikke goere proceduren ulovlig.
38 Det er sagsoegerens opfattelse, at sagsoegtes argument i sin yderste konsekvens er ensbetydende med at antage, at ansaettelsesmyndigheden til formand for Disciplinaerraadet kan udpege ikke blot en pensioneret tjenestemand, men endda personer, som aldrig har vaeret tjenestemaend.
39 Med hensyn til det forhold, at en ny formand var blevet udpeget for 1989, har sagsoegte gjort gaeldende, at det fremgaar af sagsoegtes egne regler, at Disciplinaerraadet, naar en disciplinaersag var blevet indledt i loebet af 1988, som formand maatte have den, som blev udnaevnt for dette aar, indtil en udtalelse er afgivet, og det vil sige Hedderich; tilsvarende forbliver Muller formand for Disciplinaerraadet, indtil udtalelse er afgivet, naar en disciplinaersag indledes i loebet af 1989. Ifoelge sagsoegte hviler denne fortolkning paa det principielle krav om en hensigtsmaessig forvaltning, som hindrer, at man, uden at det er noedvendigt, under en sag udskifter formanden for et paritetisk organ, ligesom de almindelige grundsaetninger om procedurereglers tidsmaessige anvendelse er afgoerende for fortolkningen.
40 Retten finder i denne sag, at den omstaendighed, at den person, som var formand for Disciplinaerraadet i 1988, fortsat var formand for raadet i de 16 foerste dage af januar 1989, ikke er en saadan mangel, at raadets sammensaetning bliver ulovlig. Raadet modtog saaledes ansaettelsesmyndighedens indberetning den 17. oktober 1988, og naesten hele undersoegelsen fandt sted i 1988 med den samme person som formand. At denne selvsamme person fortsat var formand for raadet, indtil det afgav udtalelse den 16. januar 1989, er ikke en sagsbehandlingsfejl, men er tvaertimod en korrekt anvendelse af princippet om hensigtsmaessig forvaltning. En saadan loesning sikrer rettighederne hos en tjenestemand, som der er indledt disciplinaersag imod, for saa vidt som den goer det muligt, at de personer, der har gennemgaaet akterne, hoert vidnerne og i almindelighed foretaget det fornoedne i forbindelse med denne undersoegelse - der skal fastslaa faktum og den paagaeldende tjenestemands ansvar - er de samme som de, der afgiver udtalelse efter artikel 7 i bilag IX til vedtaegten. Formandens identitet har desuden, og under alle omstaendigheder ikke i den konkrete sag, spillet en afgoerende rolle, da Disciplinaerraadet vedtog sin udtalelse. Den blev afgivet efter stemmeflerhed blandt medlemmerne af raadet, hvorfor formanden ikke medvirkede ved afgoerelsen.
41 Dette anbringende kan derfor ikke laegges til grund.
Anbringendet om det partiske vidne
42 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Disciplinaerraadets overbevisning i vidt omfang hviler paa udtalelser fra B, der som vidne maa udelukkes, fordi han havde en bestaaende og aktuel interesse i sagens udfald. Interessen bestod i, at vidnet, der var indplaceret i samme loenklasse som sagsoegeren, kunne og stadig kan goere sig forhaabninger om en forfremmelse, som sagsoegeren risikerer at gaa glip af.
43 Ifoelge sagsoegte kan dette forhold i mangel af andre holdepunkter ikke vaere tilstraekkeligt til at anklage det paagaeldende vidne for partiskhed og derfor saa meget desto mere heller ikke vaere tilstraekkeligt til at haevde, at disciplinaersagens lovlighed herved blev paavirket.
44 Retten skal udtale, at anbringendet om et vidnes angiveligt foreliggende partiskhed, saaledes som det er blevet fremlagt af sagsoegeren, ikke er ledsaget af nogen omstaendighed, som goer det muligt at bedoemme dets berettigelse. Den hviler paa den blotte konstatering, at det paagaeldende vidne er i samme loenklasse som sagsoegeren. Dette faktum kan ikke i sig selv vaere tilstraekkeligt til at godtgoere, at et vidne har en personlig interesse, der er uforenelig med kravet om, at vidner skal vaere upartiske. Hertil kommer, at hvis man forudsatte, at den omstaendighed kunne paavirke den paagaeldendes vidneudsagn, paahviler det Disciplinaerraadet at bedoemme udsagnet efter sund kritisk sans.
45 Anbringendet kan derfor ikke laegges til grund.
Anbringendet om Disciplinaerraadets forsinkede udtalelse
46 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Disciplinaerraadets udtalelse klart blev afgivet for sent. Ansaettelsesmyndighedens indberetning blev saaledes forelagt raadet den 13. oktober 1988, og det var foerst den 17. januar 1989, at raadet afgav en udtalelse baguddateret til den 16. januar 1989. Der foreligger hermed en overtraedelse af artikel 7 i vedtaegtens bilag IX, hvorefter Disciplinaerraadet afgiver sin udtalelse inden en maaned efter den dag, hvor sagen blev forelagt for det.
47 Sagsoegte har svaret, at naar raadet indleder en undersoegelse, aendres fristen til tre maaneder, og i denne sag indledte Disciplinaerraadet netop en undersoegelse. Ansaettelsesmyndighedens indberetning, som omtales i artikel 1 i bilag IX til vedtaegten, som var dateret den 13. oktober 1988 (en onsdag) blev sendt til Disciplinaerraadets formand den 17. oktober 1988 (en mandag), hvorfor denne sag, selv om udtalelsen reelt var blevet afgivet den 17. januar 1989, tillige indgik i beregningen af de af vedtaegten fastsatte frister.
48 Dette anbringende savner aabenbart grundlag. Disciplinaerraadet afgav udtalelse inden for den frist, der er fastsat i artikel 7 i bilag IX til vedtaegten. I betragtning af, at raadet indledte en undersoegelse, var fristen tre maaneder. Ifoelge stemplerne paa udtalelsen blev ansaettelsesmyndighedens indberetning sendt til Disciplinaerraadets formand den 17. oktober 1988, hvilket, jf. sagsoegtes forklaringer, svarer til en rimelig oversendelsesfrist. Tremaanedersfristen udloeb saaledes den 17. januar 1989, den dato, paa hvilken udtalelsen blev afgivet ifoelge sagsoegeren.
49 Det maa desuden paapeges, at det fremgaar af Domstolens faste praksis, at fristerne i artikel 7 i vedtaegtens bilag VII ikke er bindende frister, som medfoerer, at retsakter udstedt efter udloebet rammes af nullitet, men de udgoer regler om hensigtsmaessig forvaltning. Domstolen har udtrykkelig fastslaaet, at Disciplinaerraadet kan have brug for en laengere frist end fristen efter artikel 7, for at det kan foretage en tilstraekkeligt fuldstaendig undersoegelse, som tillige for tjenestemanden frembyder samtlige garantier efter vedtaegten (dom af 19.4.1988, forenede sager 175/86 og 209/86, M. mod Raadet, Sml. s. 1891, praemis 16, og af 29.1.1985, sag 228/83, F. mod Kommissionen, Sml. s. 275, praemis 30).
50 Heraf foelger, at dette anbringende ikke kan laegges til grund.
Anbringendet om kraenkelse af princippet om doemmende myndigheders uafhaengighed og upartiskhed
51 Ifoelge sagsoegeren var Mart, der var formand for Revisionsretten paa tidspunktet for sagens omstaendigheder, og som havde funktion som ansaettelsesmyndighed, involveret paa fire punkter:
- Han var angiveligt offer for et af de sagsoegeren foreholdte omstaendigheder, nemlig henvisningen til telexet af 3. februar 1987.
- Han var "anklager", idet han forelagde sagen for Disciplinaerraadet.
- Han var den myndighed, som traf afgoerelse i disciplinaersagen.
- Han var dommer i foerste instans paa grundlag af vedtaegtens artikel 90.
52 Sagsoegeren - der ikke vil gaa saa langt som til at anfaegte gyldigheden af disciplinaersagen, saaledes som den skal forloebe efter vedtaegten, og som i det hele erkender, at en disciplinaersag ikke er en straffesag efter betydningen i artikel 6 i den europaeiske menneskerettighedskonvention - er af den opfattelse, at Mart' s involvering paa de omtalte fire punkter kraenker en af de almindelige retsgrundsaetninger, der fastslaas i konventionen, og som ogsaa finder anvendelse i disciplinaersager; grundsaetningen indeholder et krav om, at doemmende myndighed udoeves uafhaengigt og upartisk.
53 Heroverfor har sagsoegte gjort gaeldende, at ansaettelsesmyndighedens kumulering af funktioner, nemlig den funktion at tage initiativ til at indlede disciplinaersag, og funktionen som den instans, der traeffer afgoerelse i sagen, foelger formaalet i vedtaegtsbestemmelserne, ligesom det i oevrigt er karakteristisk for den internationale tjenestemandsret, at disciplinaermyndigheden er en del af de overordnedes befoejelser. Sagsoegte fremhaever desuden, at sagsoegeren - selv om det i den konkrete sag er korrekt, at den person, som udoevede ansaettelsesmyndighedens befoejelser, desuden var den, som "angrebene" var rettet mod fra sagsoegerens side - daarligt kan bruge som argument, at der hos Revisionsrettens formand foreligger denne kumulation af funktioner, eftersom sagsoegeren jo selv fandt at burde inddrage ansaettelsesmyndigheden i sine angreb og hermed skabte denne kumulation af funktioner, som han nu vil anfaegte.
54 Sagsoegeren har i replikken gjort den opfattelse gaeldende, at ansaettelsesmyndigheden burde have vaeret saa anstaendig, at den delegerede ansaettelsesmyndighedens befoejelse til at indlede disciplinaersag til en anden myndighed, og at de fire befoejelser, som fremhaeves i staevningen, bestemt ikke "foelger vedtaegternes formaal".
55 Sagsoegte har bemaerket, at anbringendet om kraenkelse af princippet om, at doemmende myndighed skal udoeves uafhaengigt og upartisk, under alle omstaendigheder boer betragtes som et nyt anbringende, for saa vidt som det ikke optraeder i klagesagen; anbringendet boer derfor afvises.
56 Det maa, som sagsoegte med rette har gjort, paapeges, at naervaerende anbringende ikke er blevet gjort gaeldende i klagesagen, og at sagsoegeren foerst har gjort det gaeldende under den skriftlige forhandling for Retten. Retspraksis har saaledes fastslaaet foelgende: "Den tjenestemand, som har valgt at indgive forudgaaende klage, [kan] for Domstolen dels kun nedlaegge paastande, som har samme genstand som de i klagen anfoerte, dels kun fremsaette indsigelser, der hviler paa samme grundlag som de i klagen anfoerte. Disse indsigelser kan for Domstolen uddybes ved fremfoerelse af anbringender og argumenter, som ikke noedvendigvis figurerer i klagen, men som staar i noeje forbindelse med den" (Domstolens dom af 20.5.1987, sag 242/85, Geist mod Kommissionen, Sml. s. 2181, praemis 9, af 26.1.1989, sag 224/87, Koutchoumoff mod Kommissionen, Sml. s. 99, praemis 10, og af 14.3.1989, sag 133/88, Casto del Amo Martínez mod Parlamentet, Sml. s. 689, praemis 10; jf. ogsaa dom af 7.5.1986, sag 52/85, Rihoux m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1555, praemis 13).
57 Herved maa det fastslaas, at den administrative klage i denne sag ikke blot ikke refererer til dette anbringende, men ikke indeholder nogen omstaendighed, af hvilken sagsoegte endog ved en udvidende fortolkning af klagens formulering kunne forstaa, at sagsoegeren havde til hensigt at paaberaabe sig en kraenkelse af princippet om, at doemmende myndighed skal udoeves uafhaengigt og upartisk.
58 Under disse omstaendigheder maa anbringendet afvises fra paakendelse.
59 Det maa tillige bemaerkes, at det med vedtaegten udtrykkeligt har vaeret hensigten at tillaegge ansaettelsesmyndigheden en flerhed af funktioner. Saaledes bestemmer vedtaegtens artikel 87 og artikel 1 i vedtaegtens bilag IX, at det er ansaettelsesmyndigheden, der rejser sag for Disciplinaerraadet ved en indberetning; naevnes maa vedtaegtens artikel 87 samt artikel 7, stk. 3, i bilag IX, der bestemmer, at det er ansaettelsesmyndigheden, som traeffer afgoerelse om at paalaegge sanktionen; endelig maa naevnes, at vedtaegtens artikel 90, stk. 2, udtaler, at det er ansaettelsesmyndigheden, der skal besvare en klage. I denne sag er forholdet det, at den person, som udoevede ansaettelsesmyndighedens befoejelser, ogsaa var den person, mod hvem Williams havde rettet sine udtalelser, som er paatalt over for ham, men det maa bemaerkes, at den omtalte person ikke var den eneste, som Williams' udtalelser tog sigte paa, eftersom disse inddrog Revisionsretten som institution, Rettens medlemmer og lederne af deres kontorer samt Rettens generalsekretaer og visse af dens tjenestemaend. Heraf foelger, at sagsoegeren ikke kan kritisere ansaettelsesmyndigheden for at have udoevet de befoejelser, der tilkom den efter vedtaegten, og at ansaettelsesmyndigheden reagerede korrekt ved at bevare samtlige sine funktioner.
Anbringendet om princippet non bis in idem
60 Sagsoegeren har protesteret mod afgoerelsen af 13. februar 1989, som han anser for en kraenkelse af princippet non bis in idem i det omfang, hvori man for anden gang paalaegger sanktion for de forhold, der staar i forbindelse med telexet af 3. februar 1987, skoent Disciplinaerraadet i sin udtalelse netop afviste at laegge ham de udtalelser, han havde fremsat vedroerende telexet, til last.
61 Hvad man ifoelge sagsoegte helt praecist bebrejder sagsoegeren, er, at han haevder at have taget et fremragende initiativ den 3. februar 1987 med henblik paa at redde "vor doedsmaerkede institution fra den fuldstaendige moralske fallit", dvs. i telexet at have bekraeftet notitsen af 24. august 1988, ligesom han gjorde i bedoemmelsen af ham, hvor han i rubrikken "offentliggoerelse" naevnte den. Ifoelge sagsoegte finder princippet non bis in idem ikke anvendelse i sagen, idet de paatalte forhold klart adskiller sig fra dem, som var begrundelsen for at indlede den foregaaende disciplinaersag.
62 Sagsoegte goer endvidere gaeldende, at anbringendet om kraenkelsen af princippet non bis in idem ikke blev paaberaabt i klagesagen, men foerst i staevningen. Under disse omstaendigheder boer anbringendet efter sagsoegtes opfattelse derfor afvises.
63 I saa henseende maa det konstateres, som sagsoegte med rette har gjort, at den administrative klage i denne sag ikke blot ikke omtaler kraenkelsen af princippet non bis in idem, men heller ikke indeholder nogen omstaendigheder, af hvilken sagsoegte endog ved en udvidende fortolkning af klagens formulering kunne forstaa, at sagsoegeren ville goere det gaeldende for foerste gang under den skriftlige forhandling for Retten.
64 Af de samme grunde som dem, der er fremlagt ovenfor (jf. praemis 56), foelger det, at dette anbringende maa afvises fra paakendelse.
65 Det er tillige Rettens opfattelse, at sagsoegerens henvisning til telexet af 3. februar 1987, saavel i notitsen af 24. august 1988 som i bedoemmelsen af ham, i sig selv udgoer en handling, der er klart adskilt fra afsendelsen af telexet, eftersom sagsoegeren bevidst og med forstaaelse af ansvaret paa ny fuldt ud har taget dens indhold paa sin kappe, hvorfor der konkret ikke foreligger nogen kraenkelse af princippet non bis in idem.
Anbringendet om urigtig kvalifikation af faktum med henvisning til strafferetten
66 Sagsoegeren finder, at ansaettelsesmyndighedens indberetning, Disciplinaerraadets udtalelse og den anfaegtede afgoerelse har soegt en kvalifikation af faktum i forhold til strafferetten, hvis terminologi de har laant (bagvaskelse, trusler, afpresning). Sagsoegeren fremhaever, at de paagaeldende instanser saaledes har tiltaget sig en rolle, som i princippet tilkommer kriminalretterne i den medlemsstat, i hvilken de faktiske omstaendigheder har udspillet sig eller eventuelt i den medlemsstat, som gerningsmanden kommer fra, for saa vidt som strafferetten i denne stat anerkender, at dens domstole har jurisdiktion i relation til handlinger begaaet af dens statsborgere i udlandet. Ifoelge sagsoegeren havde ansaettelsesmyndigheden kunnet indlede strafferetlig forfoelgning ved de luxembourgske kriminalretter med henblik paa de omstaendigheder, som laegges ham til last. Disciplinaerraadet og ansaettelsesmyndigheden tog fejl ved at antage, at en straffelovsovertraedelse ipso facto er en disciplinaersanktioneret forseelse.
67 Sagsoegte har gjort gaeldende, at man i oensket om at afklare den paagaeldendes forhold henviste til begreber fra en medlemsstats strafferet, og at den anfaegtede afgoerelse paa ingen maade tager sigte paa at fastslaa en overtraedelse af Luxembourgs straffelov, men paa en tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 12 og 21.
68 I saa henseende er det tilstraekkeligt at paapege, at Domstolen har fastslaaet foelgende: "Intet forhindrer de disciplinaere myndigheder i at goere brug af en tilnaermelse til begreberne i strafferetten med henblik paa at definere eller eventuelt subsumere de faktiske omstaendigheder, der er forelagt dem til bedoemmelse; i betragtning af den organiske adskillelse mellem disciplinaer og strafferetlig forfoelgning foreligger der ingen risiko for sammenblanding til skade for den tjenestemand, som er underkastet disciplinaer forfoelgning" (dom af 30.5.1973, sag 46/72, De Greef mod Kommissionen, Sml. s. 543, praemis 30 og 31).
69 Dette anbringende kan derfor ikke laegges til grund.
Anbringendet om den fejlagtige retlige kvalifikation af faktum i forhold til vedtaegtens artikel 12 og 21
70 Sagsoegeren har bestridt at have tilsidesat sine forpligtelser efter vedtaegtens artikel 21. Ifoelge sagsoegeren fremgaar det paa ingen maade af sagens akter, at han har undladt at bistaa eller raadgive sine overordnede, eller at han ikke har udfoert de opgaver, han fik overdraget. Tjenestemandens pligt til at udvise loyalitet og samarbejdsvilje er i foelge sagsoegeren en pligt, der specifikt er knyttet til udfoerelsen af opgaverne, og som er en pligt i forhold til institutionen, men der er ikke tale om en pligt til servil adfaerd i forhold til en overordnet fysisk person. Det er hans opfattelse, at man ikke kan bebrejde en tjenestemand, der tager initiativ til at redde sin institution fra den fuldstaendige moralske fallit, at han ikke har udvist loyalitet over for institutionen.
71 Ifoelge sagsoegte er pligten til at bistaa de overordnede som fastsat i vedtaegtens artikel 21 kun et saerligt udtryk for den almindelige loyalitetspligt, som paahviler enhver tjenestemand, og som Domstolen med foeje har beskrevet som en grundlaeggende pligt til loyalitet og samarbejde, der paahviler enhver tjenestemand over for den myndighed, han henhoerer under. Den anfaegtede afgoerelse paataler ifoelge sagsoegte med fuld ret over for sagsoegeren, at han ikke har opfyldt denne pligt til loyalitet, idet han, uden forbindelse med genstanden for de dokumenter, i hvilke sagsoegerens injurierende udtalelser fandtes, og fuldstaendig uafhaengigt i forhold til den naevnte genstand, fremsatte disse udtalelser mod medlemmerne af Revisionsretten, herunder en af dens tidligere formaend, idet han f.eks. betegnede deres adfaerd som "shady, disgusting and criminal".
72 Retten finder, at ordvalget i de to notitser, sagsoegeren er ophavsmand til, ligesom ordvalget i telexet af 3. februar 1987 - der angriber institutionen, dens medlemmer og visse navngivne tjenestemaend - er udtryk for en alvorlig tilsidesaettelse af den grundlaeggende pligt til loyalitet, der paahviler enhver tjenestemand i forhold baade til den institution, han tilhoerer, og til sine overordnede (Domstolens dom af 14.12.1966, sag 3/66, Alfieri mod Parlamentet, Sml. s. 317; org.ref. Rec. s. 634, paa s. 650), som vedtaegtens artikel 21 er et saerligt udtryk for. Overholdelsen af loyalitetspligten gaelder ikke blot ved udfoerelsen af de saerlige opgaver, som overlades tjenestemanden, men raekker videre frem til hele forholdet mellem tjenestemanden og institutionen, og tjenestemanden skal i medfoer af den naevnte pligt i almindelighed afholde sig fra enhver form for adfaerd, der kan opfattes som et angreb paa den vaerdighed og den respekt, som tilkommer institutionen og dens autoriteter. Under disse omstaendigheder er det Rettens opfattelse, at ansaettelsesmyndigheden korrekt fandt, at sagsoegerens adfaerd kraenkede vedtaegtens artikel 21.
73 Herefter kan dette klagepunkt ikke laegges til grund.
74 Sagsoegeren har desuden bestridt at have tilsidesat pligterne efter vedtaegtens artikel 12, hvilket han begrunder med, at hans meningstilkendegivelser ikke opfyldte det offentlighedskriterium, som artiklen kraever, for at der kan antages at foreligge en kraenkelse af artiklen. Det er hans opfattelse, at omdeling af en klage i de tjenestegrene, der skal behandle klagen, ikke er en foranstaltning til offentliggoerelse. Der er en fordrejning at antage, at et fortroligt dokument er en offentlig meningstilkendegivelse, naar ophavsmanden kun udoever sin klageret.
75 Sagsoegte har gjort gaeldende, at vedtaegtens artikel 12, stk. 1, bestemmer foelgende: "Tjenestemanden skal afholde sig fra enhver handling, isaer enhver offentlig meningstilkendegivelse, der vil kunne nedsaette den vaerdighed, hans stilling kraever." Det fremgaar af ordlyden, at sagsoegeren med urette haevder, at hans adfaerd ikke har offentlighedspraeg, for at bestride enhver overtraedelse af denne forskrift. Forskriften tager nemlig i almindelighed sigte paa "enhver handling, der vil kunne nedsaette den vaerdighed, hans stilling kraever" og som noget saerligt kun den "offentlige" meningstilkendegivelse. Sagsoegte finder, at sagsoegerens argumentation vedroerende begrebet offentlighed foelgelig bliver betydningsloes, at rundsendelsen af notitserne blev uundgaaelig, og at Williams' udtalelser ikke var noedvendige, naar henses til genstanden for hans krav, og kan adskilles herfra, uden at de omtvistede notitser taber deres betydning.
76 Retten skal bemaerke, at vedtaegtens artikel 12 i almindelighed forbyder en tjenestemand at foretage enhver handling, isaer enhver offentlig meningstilkendegivelse, der vil kunne nedsaette den vaerdighed, hans stilling kraever. Konkret udgoer sagsoegerens tre notitser via deres karakter handlinger, der vil kunne nedsaette den vaerdighed, hans stilling kraever, hvorved det er unoedvendigt at tage stilling til, i hvilket omfang de er blevet offentliggjort. Tillige maa det dog bemaerkes, at sagsoegerens notitser ganske utvivlsomt havde et offentlighedspraeg. Den omstaendighed, at notitserne var administrative klager, indebaerer ikke, at de havde fortrolig karakter. Notitserne blev behandlet som ganske saedvanlige klagesager, og rundsendelsen af dem var, saaledes som det blev antaget i Disciplinaerraadets udtalelse, uundgaaelig inden for institutionen og kunne meget alvorligt angribe og skade institutionen samt de personer, der stod opfoert i notitserne med navns naevnelse. Det samme maa antages for de offentlige udtalelser over for Ruppert, der er blevet bekraeftet af dem, som hoerte dem.
77 Foelgelig kan dette klagepunkt ikke laegges til grund.
78 Sagsoegeren har protesteret mod, at man har kvalificeret hans udtalelser som bagvaskelse og injurier, hvilke han har begrundet med, at udtalelserne med sikkerhed ikke kan vaere bagvaskelse, eftersom indholdet er i overensstemmelse med kendsgerningerne.
79 Revisionsretten er af den opfattelse, at de over for sagsoegeren paatalte retsstridige forhold ikke bestaar i, at han skriftligt eller mundtligt er fremkommet med urigtige udsagn, men at han har tilsidesat sin pligt til at udvise loyalitet og vaerdighed ved at injuriere flere personer.
80 Ogsaa dette klagepunkt maa forkastes. De af sagsoegeren fremsatte meningstilkendegivelser indeholder faktisk udsagn, der i hvert fald er injurierende og i sig selv er en kraenkelse af de pligter, som vedtaegtens artikel 12, stk. 1, og artikel 21, stk. 1, paalaegger tjenestemaendene. Hvis sagsoegeren fandt, at visse af Revisionsrettens tiltag var blevet truffet under kraenkelse af Traktaternes bestemmelser, stod det ham frit for at benytte alle til raadighed staaende retsmidler eller foretage egne handlinger, men saaledes, at det skete under overholdelse af vedtaegtens principper, dvs. ved baade i skrift og tale at overholde den tilbageholdenhed og det maadehold, som kraeves af enhver tjenestemand.
Anbringendet om tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet
81 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at der bestaar et skrigende misforhold mellem de forhold, der af Disciplinaerraadet er blevet paatalt over for ham, og den sanktion, raadet foreslog, og som blev paalagt af ansaettelsesmyndigheden. Det er hans opfattelse, at den paalagte sanktion oekonomisk svarer til en tilnaermelsesvis sum paa 6 543 150 LFR. Ifoelge luxembourgske strafferetlige kriterier svarer dette beloeb til 6 543 dages frihedsberoevelse, eller 17 aar, 11 maaneder og 34 dage.
82 Sagsoegte har svaret, at suspenderet avancement til et hoejere loentrin i vedtaegtens artikel 86 staar opfoert som nr. tre paa en skala, der indeholder syv typer af sanktioner; naevnte sanktion er nr. et blandt de fem, som kun kan paalaegges af ansaettelsesmyndigheden efter udtalelse fra Disciplinaerraadet. Ifoelge vedtaegten er der herved tale om den mildeste blandt de sanktioner, der kommer paa tale ved alvorlige forseelser. Den alvorlige karakter af de forseelser, der tilregnes sagsoegeren, og den omstaendighed, at han har rang af ekspeditionssekretaer, maatte foere til at antage, at de mildeste sanktioner skriftlig advarsel og irettesaettelse ikke var passende og tilstraekkelige.
83 Det maa paapeges, at naar de handlinger, en tjenestemand lastes for, er bevist, tilkommer det ifoelge Domstolens praksis ansaettelsesmyndigheden at vaelge den hertil svarende sanktion. Retten kan ikke saette sin vurdering i stedet for denne myndigheds, undtagen i tilfaelde af aabenbar vildfarelse eller magtfordrejning (dom af 29.1.1985, sag 228/83, F. mod Kommissionen, Sml. 275, praemis 34, og af 30.5.1973, sag 46/72, De Greef mod Kommissionen, Sml. s. 543, praemis 44, 45 og 46). Hvad specielt angaar det spoergsmaal, om den sagsoegeren paalagte sanktion staar i misforhold til, hvor alvorlige de forhold er, der er paatalt over for ham, maa det fremhaeves, at Domstolen ogsaa har fastslaaet, at valget af den sanktion, der skal paalaegges i det enkelte individuelle tilfaelde, er baseret paa en generel vurdering af sagens samtlige konkrete omstaendigheder og saeregenheder, idet vedtaegtens artikel 86-89 ikke fastsaetter forhold mellem de opregnede sanktioner og de forskellige former for overtraedelse af tjenestepligterne, der begaas af tjenestemaendene (dom af 5.2.1987, sag 403/85, F. mod Kommissionen, Sml. s. 645, praemis 26). I denne sag har Retten allerede (jf. praemis 72-76) fastslaaet, at de forhold, der er lagt til grund i afgoerelsen, og som ikke er bestridt, angaar alvorlige tilsidesaettelser af de grundlaeggende pligter, der paahviler enhver tjenestemand. Under disse omstaendigheder kan Retten ikke anse det for klart proportionsloest, at man paalagde sagsoegeren sanktionen suspenderet avancement til hoejere loentrin.
84 Anbringendet maa derfor forkastes.
Anbringendet om magtfordrejning
85 Ifoelge sagsoegeren er det et spoergsmaal, om det i denne sag virkelig var ansaettelsesmyndighedens mening kun at ville paalaegge en tjenestemand en sanktion, og om den enorme sanktion, man paalagde ham, ikke snarere maa ses som udtryk for andre motiver, der daarligt kan taale dagens lys. Han fremhaever, at sanktionen, selv om hans avancement til hoejere loentrin traeder i kraft igen ved udloebet af suspensionen, blokerer det senere forloeb af hans karriere i loenklasse A5.
86 Sagsoegte har svaret, at sagsoegeren ikke har fremlagt noget bevis for den magtfordrejning, han har paaberaabt sig. Ej heller har han fremlagt objektive, relevante og samstemmende indicier for at godtgoere, at den fastsatte straf er enorm, naar henses til de klagepunkter, der blev lagt til grund mod ham, og at straffen i sig selv er udtryk for magtfordrejning.
87 I den henseende maa det erindres, at begrebet magtfordrejning har et klart afgraenset indhold, og at der ved magtfordrejning forstaas, at en administrativ myndighed har anvendt sine befoejelser til at fremme et andet formaal end det, der ligger til grund for befoejelserne (jf. Domstolens dom af 4.2.1982, sag 817/79, Buyl mod Kommissionen, Sml. s. 245, praemis 28, og Rettens dom af 12.7.1990, sag T-108/89, Scheuer mod Kommissionen, Sml. II, s. 411, praemis 49).
88 Ifoelge fast retspraksis kan en beslutning desuden kun anses for at udgoere magtfordrejning, naar det paa grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier maa antages, at beslutningen er truffet for at forfoelge andre formaal end dem, der er angivet (Domstolens dom af 21.6.1984, sag 69/83, Lux mod Revisionsretten, Sml. s. 2447, og Rettens dom af 12.7.1990, sag T-108/89, Scheuer mod Kommissionen, Sml. II, s. 411, praemis 50).
89 Herved bemaerkes foerst, at sagsoegeren til stoette for naervaerende anbringende i det vaesentlige har udviklet den samme argumentation som den, der blev fremfoert til stoette for anbringendet om kraenkelse af proportionalitetsprincippet, og som Retten har forkastet ovenfor. I oevrigt kan de formodninger, som sagsoegeren opstiller i almindeligt holdte og upraecise vendinger, ikke udgoere et bevis for, at ansaettelsesmyndigheden ved at paalaegge ham den valgte sanktion forfulgte et andet formaal end det at beskytte den interne orden i en EF-institution.
90 Heraf foelger, at dette anbringende ikke kan laegges til grund.
91 Paa grundlag af samtlige ovenstaaende betragtninger vil sagsoegte i det hele vaere at frifinde.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
92 I henhold til artikel 69, stk. 2, i Domstolens procesreglement, der finder tilsvarende anvendelse ved Retten, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, saafremt der er nedlagt paastand herom. I henhold til procesreglementets artikel 79 baerer institutionerne imidlertid selv deres egne omkostninger i sager anlagt af de ansatte ved Faellesskaberne.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Fjerde Afdeling)
1) Sagsoegte frifindes.
2) Hver part baerer sine omkostninger.