62022CJ0436_RES
Sag C-436/22
Asociación para la Conservación y Estudio del Lobo Ibérico (ASCEL)
mod
Administración de la Comunidad de Castilla y León
(anmodning om præjudiciel afgørelseindgivet af Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León)
Domstolens dom (Første Afdeling) af 29. juli 2024
»Præjudiciel forelæggelse – bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter – direktiv 92/43/EØF – artikel 2, 4, 11, 12, 14, 16 og 17 – streng beskyttelsesordning for dyrearter –Canis lupus (ulven) – udnyttelse til jagt – vurdering af bevaringsstatus for bestandene af den pågældende art – denne arts bevaringsstatus er »ugunstig/utilstrækkelig« – udnyttelse uforenelig med opretholdelsen eller genopretningen af en gunstig bevaringsstatus for arten – hensyntagen til alle de nyeste videnskabelige data«
Miljø – bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter – direktiv 92/43 – arter af fællesskabsbetydning – opførelse – retsvirkning – formodning for en arts gunstige bevaringsstatus – foreligger ikke – fastlæggelse af bevaringsstatus – kriterier
[Rådets direktiv 92/43, som ændret ved direktiv 2013/17, art. 1, litra i), art. 2, stk. 1 og 2, art. 11 og 12, art. 14, stk. 1, og bilag V]
(jf. præmis 50, 51, 60 og 61)
Miljø – bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter – direktiv 92/43 – arter af fællesskabsbetydning – forvaltningsforanstaltninger – medlemsstaternes skøn – grænser – begrænsning for udnyttelse af en art til jagt – lovlighed – betingelse – en foranstaltnings nødvendighed med henblik på opretholdelsen eller genopretningen af en gunstig bevaringsstatus for arten
(Rådets direktiv 92/43, som ændret ved direktiv 2013/17, 15. betragtning og art. 2, stk. 2, art. 11 og 14 og bilag V)
(jf. præmis 52-58, 69 og 70)
Miljø – bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter – direktiv 92/43 – pligt til overvågning af bevaringsstatus – rækkevidde – mulighed for at tillade udnyttelse til jagt eller jagt af en art, når der ikke foreligger effektiv overvågning – udelukket
[Rådets direktiv 92/43, som ændret ved direktiv 2013/17, art. 1, 2, 11, 14 og 17 samt bilag II, bilag IV, litra a), og bilag V]
(jf. præmis 59 og 62-66)
Miljø – bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter – direktiv 92/43 – arter af fællesskabsbetydning – en arts ugunstige bevaringsstatus – følger – overholdelse af forsigtighedsprincippet – medlemsstaternes pligt til at undlade at tillade jagt – betingelse – usikkerhed om risiciene for opretholdelsen af en gunstig bevaringsstatus for arten – bedømmelseskriterier
[Art. 191, stk. 2, TEUF og art. 192 TEUF og 193 TEUF; Rådets direktiv 92/43, som ændret ved direktiv 2013/17, art. 1, 2, 11, 14 og 17 samt bilag II, bilag IV, litra a), og bilag V]
(jf. præmis 71-74, 76 og 78 samt domskonkl.)
Miljø – bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter – direktiv 92/43 – artsbeskyttelse – fravigelser – forudgående betingelser for vedtagelse af fravigende foranstaltninger – opretholdelse af den pågældende bestands bevaringsstatus – betingelser vedrørende undtagelsesvis indrømmelse af fravigelser
(Rådets direktiv 92/43, som ændret ved direktiv 2013/17, art. 12 og 16)
(jf. præmis 77)
Resumé
Som led i en præjudiciel forelæggelse fra Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León (øverste regionale domstol i Castilla y León, Spanien) traf Domstolen afgørelse om, hvorvidt det er muligt at udstede tilladelser til jagt af arten canis lupus, almindeligvis kaldet »ulven«, når dens bevaringsstatus er erkæret ugunstig/utilstrækkelig (
1
).
I 2019 indikerede den rapport, som Kongeriget Spanien tilsendte Kommissionen i henhold til habitatdirektivets artikel 17 for perioden 2013-2018, at ulven befandt sig i en »ugunstig/utilstrækkelig« bevaringsstatus i middelhavsområdet, det atlantiske område og alpeområdet, idet de to førstnævnte områder omfattede området for Castilla y León.
I medfør af national lovgivning var ulven herefter erklæret for en »vildtart«, der dermed »må jages« nord for Duero-floden. Ved afgørelse af 9. oktober 2019 godkendte generaldirektoratet for naturarv og skovpolitik i Castilla y León navnlig planen for regional udnyttelse af ulve i jagtområderne nord for Duero-floden i Castilla y León for sæsonerne 2019-2022.
I forbindelse med et søgsmål anlagt til prøvelse af denne afgørelse spurgte den forelæggende ret Domstolen, om habitatdirektivet, og nærmere bestemt dette direktivs artikel 14 (
2
), skulle fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, hvorefter ulven erklæres for en art, hvis enheder må jages på en del af denne medlemsstats område, hvor denne art ikke er omfattet af den strenge beskyttelse i dette direktivs artikel 12, stk. 1, selv om nævnte arts bevaringsstatus anses for ugunstig på hele nævnte medlemsstats område.
Domstolens bemærkninger
For det første bemærkede Domstolen, at det følger af habitatdirektivets artikel 12, sammenholdt med bilag IV, litra a), hertil, at ulven henhører under arter af »fællesskabsbetydning«, som skal sikres en »streng beskyttelse« som omhandlet i denne artikel. Denne strenge beskyttelsesordning tager bl.a. sigte på spanske ulvebestande syd for Duero-floden, som er udtrykkeligt anført i bilag II til habitatdirektivet som art af »fællesskabsbetydning, hvis bevaring kræver udpegning af særlige bevaringsområder«. De spanske ulvebestande nord for denne flod er for deres del indført i bilag V til habitatdirektivet som dyreart af fællesskabsbetydning, hvoraf indsamlingen i naturen og udnyttelsen heraf kan gøres til genstand for forvaltningsforanstaltninger og dermed henhører under nævnte direktivs artikel 14.
I denne henseende indebærer den omstændighed, at en dyre- eller planteart af fællesskabsbetydning er opført i bilag V til habitatdirektivet, ikke, at artens bevaringsstatus principielt skal anses for gunstig. Ud over at det er medlemsstaterne, der meddeler Kommissionen disse arters status på deres område, indebærer denne opførelse, henset til den overvågningsforpligtelse, der er fastsat i dette direktivs artikel 11, og med henblik at på at sikre formålet med direktivet, nemlig alene, at denne art »kan« gøres til genstand for forvaltningsforanstaltninger, til forskel fra de arter, der er opført i bilag IV, litra a), til nævnte direktiv, som under alle omstændigheder er omfattet af den strenge beskyttelsesordning.
For det andet kan udnyttelse til jagt med hensyn til de forvaltningsforanstaltninger, som de arter, der er opført i bilag V, kan gøres til genstand for, begrænses eller forbydes, hvis dette er nødvendigt for at opretholde eller genoprette en gunstig bevaringsstatus for den pågældende art.
Disse foranstaltninger kan nemlig omfatte adgangen til visse arealer, forbud mod indsamling af enheder i naturen og udnyttelse af visse bestande eller indførelse af kvoteordninger. Såfremt disse foranstaltninger omfatter jagtregler, kan nævnte foranstaltninger begrænse og ikke udvide indsamlingen af de pågældende arter.
Den skønsmargen, som medlemsstaterne råder over med henblik på at afgøre, om det er nødvendigt at vedtage sådanne foranstaltninger, er desuden begrænset af forpligtelsen til at overvåge, at indsamlingen af enheder af en art i naturen og udnyttelsen heraf er forenelig med opretholdelsen af en gunstig bevaringsstatus for denne art.
Når en dyreart har en ugunstig bevaringsstatus, skal de kompetente myndigheder træffe foranstaltninger som omhandlet i habitatdirektivets artikel 14 for at forbedre den pågældende arts bevaringsstatus i et sådant omfang, at bestanden heraf i fremtiden opnår en varig gunstig bevaringsstatus.
Der kan under alle omstændigheder kun vedtages foranstaltninger i henhold til denne artikel, hvis disse foranstaltninger bidrager til at opretholde eller genoprette en gunstig bevaringsstatus for de pågældende arter. Såfremt resultaterne af de analyser, der foretages i en medlemsstat vedrørende arterne i bilag V til habitatdirektivet, godtgør, at der er behov for indgreb på nationalt plan, kan denne medlemsstat således begrænse, og ikke udvide, de i nævnte artikel omhandlede aktiviteter, med henblik på at indsamlingen i naturen af enheder af disse arter er forenelig med formålene med dette direktiv. Begrænsning af eller forbud mod jagt kan følgelig anses for en nødvendig foranstaltning i denne henseende. En sådan foranstaltning er især nødvendig, når en arts bevaringsstatus primært er ugunstig på grund af et tab af enheder. Når dette er sagt, kan det, selv om disse tab hovedsageligt skyldes andre årsager, være nødvendigt ikke at tillade jagt, som vil forårsage yderligere tab.
Det følger nemlig af forsigtighedsprincippet, der er fastsat i artikel 191, stk. 2, TEUF, at såfremt en undersøgelse af de bedste videnskabelige data, der er til rådighed, giver anledning til usikkerhed med hensyn til, om en udnyttelse af en art af fællesskabsbetydning er forenelig med opretholdelsen af en gunstig bevaringsstatus for denne art, bør den pågældende medlemsstat afholde sig fra at tillade en sådan udnyttelse.
For det tredje præciserede Domstolen, at det følger af habitatdirektivets artikel 11, at medlemsstaterne har pligt til at sikre overvågning af de i direktivets artikel 2 nævnte naturtypers og arters bevaringsstatus og især tager hensyn til prioriterede naturtyper og prioriterede arter. Denne overvågning er væsentlig for at sikre overholdelsen af de betingelser, der er anført i dette direktivs artikel 14, og for at afgøre, om der er behov for at vedtage foranstaltninger, der sikrer, at udnyttelsen af denne art er i overensstemmelse med opretholdelsen af en gunstig bevaringsstatus, og udgør i sig selv en af de foranstaltninger, der er nødvendige for at bevare nævnte art. En art kan dermed ikke udnyttes til jagt og jages, hvis der ikke er sikret en effektiv overvågning af dens bevaringsstatus.
I denne henseende skal vurderingen af en arts bevaringsstatus og af hensigtsmæssigheden i at vedtage foranstaltninger i medfør af habitatdirektivets artikel 14 foretages under hensyntagen til ikke alene den rapport, der udarbejdes af medlemsstaterne hvert sjette år i henhold til dette direktivs artikel 17, men ligeledes til de nyeste videnskabelige oplysninger, der er opnået takket være nævnte overvågning. Disse vurderinger skal ikke udelukkende foretages på lokalt plan, men også på det berørte biogeografiske område eller endda grænseoverskridende plan. Overvågningen skal endvidere gøres til genstand for særlig opmærksomhed, når denne art for visse regioner anses for at være en dyreart af fællesskabsbetydning, hvis bevaring kræver udpegning af særlige bevaringsområder (
3
) eller streng beskyttelse (
4
) og, for tilgrænsende regioner, anses for at være en art af fællesskabsbetydning, hvis indsamling og udnyttelse kan gøres til genstand for forvaltningsforanstaltninger (
5
).
Henset til samtlige ovenstående betragtninger fastslog Domstolen, at habitatdirektivets artikel 14 er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, som tillader jagt af ulven på en del af denne medlemsstats område, hvor denne art ikke er omfattet af den strenge beskyttelse, selv om denne arts bevaringsstatus anses for »ugunstig/utilstrækkelig« i nævnte medlemsstat. Der skal i denne henseende tages hensyn til den rapport, som udarbejdes hvert sjette år i henhold til nævnte direktivs artikel 17, til alle de nyeste videnskabelige data, herunder data opnået takket være overvågningen efter direktivets artikel 11, samt forsigtighedsprincippet fastsat i artikel 191, stk. 2, TEUF.
(
1
) – Rådets direktiv 92/43/EØF af 21.5.1992 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter (EFT 1992, L 206, s. 7), som ændret ved Rådets direktiv 2013/17/EU af 13.5.2013 (EUT 2013, L 158, s. 193) (herefter »habitatdirektivet«).
(
2
) – Habitatdirektivets artikel 14, stk. 1, bestemmer: »Hvis medlemsstaterne på baggrund af overvågningen efter artikel 11 finder det nødvendigt, træffer de foranstaltninger med henblik på at sikre, at indsamling i naturen af enheder af de vilde dyre- og plantearter, der er nævnt i bilag V, og udnyttelsen heraf er forenelig med opretholdelsen af en tilfredsstillende bevaringsstatus for disse arter.«
(
3
) – Jf. bilag II til habitatdirektivet.
(
4
) – Jf. bilag IV, litra a), til habitatdirektivet.
(
5
) – Jf. bilag V til habitatdirektivet.