62024CJ0489
DOMSTOLENS DOM (Tiende Afdeling)
5. marts 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – asylpolitik – direktiv 2013/32/EU – artikel 31, stk. 3, tredje afsnit, litra b) – procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse – mulighed for at forlænge seksmånedersfristen for at træffe afgørelse i tilfælde af et stort antal ansøgninger om international beskyttelse, der indgives samtidigt – på hinanden følgende afgørelser om fristforlængelse – betingelser og begrænsninger – artikel 4, stk. 1 – medlemsstaternes pligt til at sørge for, at den besluttende myndighed råder over de fornødne midler til at varetage sine opgaver«
I sag C-489/24 [Safita] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Raad van State (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Nederlandene) ved afgørelse af 10. juli 2024, indgået til Domstolen den 11. juli 2024, i sagen
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
mod
X,
har
DOMSTOLEN (Tiende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, J. Passer (refererende dommer), og dommerne E. Regan og D. Gratsias,
generaladvokat: L. Medina,
justitssekretær: fuldmægtig A. Lamote,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 9. juli 2025,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
X ved advocate V.M. Oliana og ekspert S. Rafi,
–
den nederlandske regering ved M.K. Bulterman og A. Hanje, som befuldmægtigede,
–
den ungarske regering ved Zs. Biró-Tóth og M.Z. Fehér, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved A. Azema, A. Baeckelmans, F. Blanc og M. Debieuvre, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 31, stk. 3, tredje afsnit, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (EUT 2013, L 180, s. 60), sammenholdt med dette direktivs artikel 4, stk. 1.
2
Denne anmodning er blevet fremsat i forbindelse med en tvist mellem Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (statssekretæren for retlige anliggender og sikkerhed, Nederlandene) og den syriske statsborger X angående denne myndigheds undladelse af at træffe afgørelse om den pågældendes ansøgning om tidsbegrænset opholdstilladelse på grundlag af asyl inden for den lovbestemte frist på seks måneder.
Retsforskrifter
EU-retten
3
Følgende fremgår af 3. og 18. betragtning til direktiv 2013/32:
»(3)
Det Europæiske Råd nåede på sit særlige møde i Tammerfors den 15. og 16. oktober 1999 til enighed om at arbejde for oprettelsen af et fælles europæisk asylsystem, som bygger på en fuldstændig og inklusiv anvendelse af [konventionen om flygtninges retsstilling, underskrevet i Genève den] 28. juli 1951 [United Nations Treaty Series, bind 189, s. 150, nr. 2545 (1954)], som ændret ved New York-protokollen af 31. januar 1967 (»Genèvekonventionen«), og bekræfter dermed non-refoulement-princippet og sikrer, at ingen sendes tilbage til forfølgelse.
[...]
(18)
Både medlemsstaterne og ansøgerne om international beskyttelse har interesse i, at der træffes hurtig afgørelse om ansøgninger om international beskyttelse, dog således at det ikke sker på bekostning af udførelsen af en korrekt og fuldstændig sagsbehandling.«
4
Dette direktivs artikel 4 med overskriften »Ansvarlige myndigheder« bestemmer følgende i stk. 1:
»Medlemsstaterne udpeger med henblik på alle procedurer en besluttende myndighed, der skal være ansvarlig for en hensigtsmæssig behandling af ansøgningerne i overensstemmelse med dette direktiv. Medlemsstaterne sikrer, at en sådan myndighed råder over de fornødne midler, herunder et tilstrækkeligt antal kompetente ansatte, til at varetage sine opgaver i overensstemmelse med direktivet.«
5
Nævnte direktivs artikel 31 med overskriften »Behandlingsprocedure« fastsætter:
»1.   Den behandlingsprocedure, medlemsstaterne anvender i forbindelse med behandling af ansøgninger om international beskyttelse, skal være i overensstemmelse med de grundlæggende principper og garantier i kapitel II.
2.   Medlemsstaterne sikrer, at undersøgelsesproceduren bliver så kort som muligt, dog således at det ikke sker på bekostning af en korrekt og komplet sagsbehandling.
3.   Medlemsstaterne sikrer, at undersøgelsesproceduren afsluttes senest seks måneder efter, at ansøgningen er indgivet.
Hvor en ansøgning er omfattet af proceduren i [Europa-Parlamentets og Rådets] forordning (EU) nr. 604/2013 [af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (EUT 2013, L 180, s. 31)], starter tidsfristen på seks måneder fra det tidspunkt, hvor det afgøres, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af ansøgningen i overensstemmelse med nævnte forordning, og ansøgeren befinder sig på den pågældende medlemsstats område og er blevet modtaget af den kompetente myndighed.
Medlemsstaterne kan forlænge den i dette stykke omhandlede frist på seks måneder med en periode, som ikke må overstige yderligere ni måneder, hvis:
[...]
b)
et stort antal tredjelandsstatsborgere eller statsløse samtidigt søger om international beskyttelse, og det derfor i praksis er meget vanskeligt at afslutte proceduren inden for seksmånedersfristen
[...]
Som en undtagelse kan medlemsstaterne i behørigt begrundede tilfælde overskride tidsfristerne i dette stykke med højst tre måneder, når det er nødvendigt for at sikre en korrekt og fuldstændig behandling af ansøgningen om international beskyttelse.
[...]
5.   Medlemsstaterne skal under alle omstændigheder afslutte behandlingsproceduren senest 21 måneder efter indgivelsen af ansøgningen.
6.   Medlemsstaterne sikrer, at den berørte ansøger, når der ikke kan træffes afgørelse inden for seks måneder:
a)
underrettes om forsinkelsen, og
b)
på vedkommendes anmodning modtager oplysninger om grundene til forsinkelsen og den tidsramme, inden for hvilken afgørelsen om ansøgningen forventes at foreligge.
[...]«
Nederlandsk ret
Udlændingeloven af 2000
6
Artikel 42 i Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet (Vreemdelingenwet 2000) (lov om generel ændring af lov om udlændinge (udlændingeloven af 2000)) af 23. november 2000 (Stb. 2000, nr. 495) fastsætter:
»1.   En afgørelse om ansøgningen om tildeling af tidsbegrænset opholdstilladelse som omhandlet i artikel 28 eller om tidsubegrænset opholdstilladelse som omhandlet i artikel 33 træffes senest seks måneder efter modtagelsen af ansøgningen.
[...]
4.   Den i stk. 1 omhandlede frist kan forlænges med højst ni måneder, hvis:
[...]
b)
et stort antal udlændinge indgiver en ansøgning samtidigt, og det derfor i praksis er meget vanskeligt at afslutte proceduren inden for seksmånedersfristen [...]
[...]«
WBV 2022/22
7
Den 21. september 2022 vedtog statssekretæren for retlige anliggender og sikkerhed Besluit houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (bekendtgørelse om ændring af udlændingecirkulæret af 2000, herefter »WBV 2022/22«), som trådte i kraft den 27. september 2022.
8
WBV 2022/22 ændrede Vreemdelingencirculaire 2000 (udlændingecirkulæret af 2000) bl.a. således, at den i udlændingeloven af 2000 fastsatte frist for behandling af asylansøgninger blev forlænget. Dette cirkulære havde derefter følgende ordlyd:
»[...]
2.13 Afgørelsen
Fristen for at træffe afgørelse
[Immigratie- en Naturalisatiedienst (myndigheden for indvandring og naturalisation, Nederlandene) (herefter »IND«)] træffer afgørelse om ansøgningen inden for en frist på seks måneder fra indgivelsen af ansøgningen om tildeling eller forlængelse af en midlertidig opholdstilladelse på grundlag af asyl. Denne frist kan forlænges med hjemmel i artikel 42 i [udlændingeloven af 2000].
Siden ikrafttrædelsen af WBV 2022/22 har IND anvendt den mulighed, der er fastsat i artikel 42, stk. 4, litra b), i [udlændingeloven af 2000], for at forlænge fristen med ni måneder i asylsager. Dette betyder, at IND forlænger den lovbestemte frist for at træffe afgørelse om enhver ansøgning om tidsbegrænset opholdstilladelse på grundlag af asyl med ni måneder, hvis den lovbestemte frist for at træffe afgørelse om en ansøgning endnu ikke var udløbet på tidspunktet for ikrafttrædelsen af WBV 2022/22. Denne forlængelse af fristen for at træffe afgørelse gælder for ansøgninger, der blev indgivet før den 1. januar 2023.
[...]«
WBV 2023/3
9
Den 26. januar 2023 vedtog statssekretæren for retlige anliggender og sikkerhed Besluit houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (bekendtgørelse om ændring af udlændingecirkulæret af 2000, herefter »WBV 2023/3«), som på ny ændrede udlændingecirkulæret af 2000 og på følgende måde:
»[...]
2.13 Udstedelse af afgørelsen
IND træffer afgørelse om ansøgningen inden for en frist på seks måneder fra indgivelsen af ansøgningen om tildeling eller forlængelse af en midlertidig opholdstilladelse på grundlag af asyl. Denne frist kan forlænges med hjemmel i artikel 42 i [udlændingeloven af 2000].
[...]
Efter offentliggørelsen af WBV 2023/3 gælder forlængelsen med ni måneder af fristen for at træffe afgørelse tillige for asylansøgninger, som blev indgivet mellem den 1. januar 2023 og den 1. januar 2024.
[...]«
WBV 2023/26
10
Den 27. december 2023 vedtog statssekretæren for retlige anliggender og sikkerhed Besluit houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (bekendtgørelse om ændring af udlændingecirkulæret af 2000, herefter »WBV 2023/26«), som på ny ændrede udlændingecirkulæret af 2000 og med følgende ordlyd:
»[...]
2.13 Udstedelse af afgørelsen
[IND] træffer afgørelse om ansøgningen inden for en frist på seks måneder fra indgivelsen af ansøgningen om tildeling eller forlængelse af en midlertidig opholdstilladelse på grundlag af asyl. Denne frist kan forlænges med hjemmel i artikel 42 i [udlændingeloven af 2000].
[...]
Efter offentliggørelsen af WBV 2023/26 gælder forlængelsen med ni måneder af fristen for at træffe afgørelse tillige for asylansøgninger, som blev indgivet mellem den 1. januar 2024 og den 1. januar 2025.
[...]«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
11
X indgav en ansøgning om international beskyttelse i Nederlandene den 17. februar 2023.
12
Den 23. august 2023 rykkede X statssekretæren for retlige anliggender og sikkerhed for en afgørelse, idet myndigheden ikke havde truffet afgørelse inden for seksmånedersfristen i artikel 42, stk. 1, i udlændingeloven af 2000.
13
Da statssekretæren for retlige anliggender og sikkerhed ikke reagerede på denne rykker i de følgende to uger efter dennes fremsendelse, anlagde X sag ved rechtbank Den Haag (retten i første instans i Haag, Nederlandene).
14
Ved dom af 12. december 2023 afviste denne ret søgsmålet, for så vidt som det vedrørte den manglende rettidige afgørelse, idet denne ret fandt, at den seksmånedersfrist for at træffe afgørelse, der gjaldt for ansøgningen, forskriftsmæssigt var blevet forlænget med ni måneder som følge af vedtagelsen af WBV 2023/3. Den nævnte ret fastslog imidlertid, at varigheden af denne forlængelse var begrænset til ni måneder efter ikrafttrædelsen af WBV 2022/22. Det fulgte heraf, at WBV 2023/3 og den deri fastsatte forlængelse af fristen ikke fandt anvendelse på asylansøgninger, som var indgivet efter den 26. juni 2023.
15
Statssekretæren for retlige anliggender og sikkerhed har iværksat appel til prøvelse af denne dom ved Raad van State (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Nederlandene), som er den forelæggende ret. X har iværksat kontraappel til prøvelse af den nævnte dom.
16
Statssekretæren for retlige anliggender og sikkerhed har for den forelæggende ret gjort gældende, at rechtbank Den Haag (retten i første instans i Haag) med urette vurderede, for det første, at WBV 2023/3 var i strid med artikel 31, stk. 3, tredje afsnit, litra b), i direktiv 2013/32 for så vidt angår asylansøgninger indgivet efter den 26. juni 2023, dvs. ni måneder efter ikrafttrædelsen af WBV 2022/22, og for det andet, at på hinanden følgende forlængelser skal begrænses tidsmæssigt, henset til artikel 4, stk. 1, i direktiv 2013/32. Statssekretæren for retlige anliggender og sikkerhed er af den opfattelse, at denne kan gøre brug af muligheden for at forlænge fristen for at træffe afgørelse med ni måneder, selv om denne mulighed allerede er blevet anvendt tidligere, forudsat at tilstrømningen af asylansøgere er så stor, at denne forlængede frist er nødvendig for en korrekt og fuldstændig behandling af asylansøgningerne. Statssekretæren har påberåbt sig en stigning i antallet af asylansøgninger i 2023 i forhold til 2022 og har gjort gældende, at myndigheden stadig er stillet over for forsinkelser i behandlingen af asylansøgninger til trods for de foranstaltninger, der er truffet for at nedbringe sagsbehandlingstiden for disse ansøgninger og øge antallet af trufne afgørelser.
17
X har til støtte for kontraappellen gjort gældende, at rechtbank Den Haag (retten i første instans i Haag) med urette fastslog, at artikel 31, stk. 3, tredje afsnit, litra b), i direktiv 2013/32 kunne finde anvendelse på den situation, som statssekretæren for retlige anliggender og sikkerhed hævder at være stillet over for. En gradvis stigning i antallet af asylansøgninger falder nemlig ikke ind under denne bestemmelses anvendelsesområde. Forlængelsen af fristen for at træffe afgørelse i henhold til såvel WBV 2022/22 som WBV 2023/3 var derfor ulovlig.
18
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at selv om den anmodning om præjudiciel afgørelse, som den tidligere har forelagt Domstolen, og som gav anledning til dom af 8. maj 2025, Zimir (C-662/23, EU:C:2025:326), vedrører fortolkningen af de samme EU-retlige bestemmelser, er det nødvendigt at forelægge Domstolen nogle supplerende spørgsmål med henblik på at afgøre, om statssekretæren for retlige anliggender og sikkerhed var berettiget til på ny at forlænge fristen for at træffe afgørelse i asylsager ved hjælp af WBV 2023/3.
19
Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, om, og i bekræftende fald på hvilke betingelser, en medlemsstat gentagne gange efter hinanden kan gøre brug af den mulighed, der er fastsat i artikel 31, stk. 3, tredje afsnit, litra b), i direktiv 2013/32, for at forlænge fristen for afgørelse af asylansøgninger, navnlig henset til dens forpligtelse i henhold til dette direktivs artikel 4, stk. 1, til at sikre, at den myndighed, der er ansvarlig for behandlingen af asylansøgninger, råder over de fornødne midler, herunder et tilstrækkeligt antal kompetente ansatte, til at varetage sine opgaver. Den forelæggende ret har i denne forbindelse anført, at de omstændigheder, der førte til forlængelsen af afgørelsesfristen på grundlag af WBV 2022/22 og WBV 2023/3, sandsynligvis ikke vil ændre sig i den nærmeste fremtid, og har præciseret, at statssekretæren for retlige anliggender og sikkerhed i mellemtiden har truffet en tredje afgørelse om forlængelse ved at vedtage WBV 2023/26.
20
På denne baggrund har Raad van State (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Kan artikel 31, stk. 3, tredje afsnit, litra b), i direktiv 2013/32 anvendes af asylmyndigheden flere gange efter hinanden?
2)
Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende:
a)
På hvilke betingelser må asylmyndigheden anvende artikel 31, stk. 3, tredje afsnit, litra b), i direktiv 2013/32 flere gange efter hinanden, og er den samlede varighed af den periode[, i] hvilken asylmyndigheden må anvende denne bestemmelse flere gange efter hinanden[,] tidsmæssigt begrænset?
b)
Kan eller skal retten ved besvarelsen af spørgsmålet om, hvorvidt asylmyndigheden måtte forlænge afgørelsesfristen i tilslutning til en tidligere afgørelse om forlængelse, tage hensyn til stigningen i antallet af asylansøgninger, også i forhold til perioden forud for den tidligere afgørelse om forlængelse, og til de bestræbelser for at øge den mangelfulde afgørelseskapacitet, som asylmyndigheden har foretaget for – i lyset af artikel 4, stk. 1, i direktiv 2013/32 – at sikre en passende og fuldstændig behandling af asylansøgningerne?«
Om de præjudicielle spørgsmål
21
Med de to spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 31, stk. 3, tredje afsnit, litra b), i direktiv 2013/32, sammenholdt med dette direktivs artikel 4, stk. 1, skal fortolkes således, at en medlemsstat flere gange efter hinanden kan beslutte at forlænge den frist, der gælder for behandlingsproceduren for de ansøgninger om international beskyttelse, som den har fået forelagt, med en periode på højst ni måneder, og i bekræftende fald på hvilke betingelser.
22
Artikel 31, stk. 3, tredje afsnit, litra b), i direktiv 2013/32 fastsætter, at medlemsstaterne kan forlænge fristen for behandling af ansøgninger om international beskyttelse med højst ni måneder, hvis det, som følge af at et stort antal tredjelandsstatsborgere eller statsløse samtidigt ansøger om international beskyttelse, i praksis er meget vanskeligt at afslutte behandlingsproceduren inden for den frist på seks måneder, der er omhandlet i dette direktivs artikel 31, stk. 3, første afsnit.
23
Medlemsstaternes mulighed for at forlænge seksmånedersfristen for behandling af ansøgninger om international beskyttelse i henhold til denne bestemmelse er således betinget af, at tre nært forbundne og kumulative betingelser er opfyldt, nemlig, for det første, at sådanne ansøgninger indgives »samtidigt«, for det andet, at disse ansøgninger indgives af »et stort antal« tredjelandsstatsborgere eller statsløse, og, for det tredje, at det derfor »i praksis er meget vanskeligt [for medlemsstatens myndigheder] at afslutte proceduren inden for seksmånedersfristen«. Disse betingelser, der er indbyrdes afhængige, skal fortolkes samlet (dom af 8.5.2025, Zimir, C-662/23, EU:C:2025:326, præmis 33).
24
Domstolen har gentagne gange fastslået, at i overensstemmelse med artikel 31, stk. 3, tredje afsnit, litra b), i direktiv 2013/32 kan den frist på seks måneder for behandling af ansøgninger om international beskyttelse, der er fastsat i dette direktivs artikel 31, stk. 3, første afsnit, forlænges med ni måneder af en medlemsstat, i tilfælde af at der inden for et kort tidsrum opstår en betydelig stigning i antallet af disse ansøgninger i forhold til den sædvanlige og forventelige tendens i den pågældende medlemsstat, hvilket udelukker en situation, der er kendetegnet ved en gradvis stigning i antallet af de nævnte ansøgninger over en lang periode (jf. i denne retning dom af 8.5.2025, Zimir, C-662/23, EU:C:2025:326, præmis 49).
25
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt og på hvilke betingelser artikel 31, stk. 3, tredje afsnit, litra b), i direktiv 2013/32 giver en medlemsstat mulighed for flere gange efter hinanden at beslutte at forlænge fristen for undersøgelsesproceduren, bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (jf. dom af 17.11.1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, præmis 12, og af 11.12.2025, GKV-Spitzenverband, C-743/23, EU:C:2025:954, præmis 41).
26
I denne henseende må det konstateres, at ordlyden af artikel 31, stk. 3, tredje afsnit, litra b), i direktiv 2013/32 ikke i sig selv gør det muligt at afgøre, om en medlemsstat flere gange efter hinanden kan beslutte at forlænge den frist, der gælder for undersøgelsesproceduren, forudsat at de tre betingelser, der er opregnet i denne doms præmis 23, er opfyldt.
27
Men hensyn til den sammenhæng, hvori denne bestemmelse indgår, bemærkes, at medlemsstaterne i henhold til artikel 31, stk. 2, i direktiv 2013/32 skal sikre, at undersøgelsesproceduren bliver så kort som muligt, dog således at det ikke sker på bekostning af en korrekt og komplet sagsbehandling. Det følger desuden af dette direktivs artikel 31, stk. 3, første afsnit, at medlemsstaterne sikrer, at undersøgelsesproceduren afsluttes senest seks måneder efter, at ansøgningen er indgivet. Det nævnte direktivs artikel 31, stk. 3, fjerde afsnit, præciserer i øvrigt, at som en undtagelse kan medlemsstaterne i behørigt begrundede tilfælde overskride tidsfristerne i dette stykke med højst tre måneder, når det er nødvendigt for at sikre en korrekt og fuldstændig behandling af ansøgningen om international beskyttelse. Under alle omstændigheder følger det af samme direktivs artikel 31, stk. 5, at medlemsstaterne skal afslutte behandlingsproceduren senest enogtyve måneder efter indgivelsen af ansøgningen.
28
Der skal ligeledes tages hensyn til artikel 4, stk. 1, i direktiv 2013/32, hvorefter medlemsstaterne sikrer, at den myndighed, som de udpeger til at foretage en hensigtsmæssig behandling af ansøgninger om international beskyttelse, råder over de fornødne midler, herunder et tilstrækkeligt antal kompetente ansatte, til at varetage sine opgaver i overensstemmelse med direktivet (jf. i denne retning dom af 8.5.2025, Zimir, C-662/23, EU:C:2025:326, præmis 40).
29
Hvad angår det formål, der forfølges med direktiv 2013/32, fremgår det af 3. og 18. betragtning hertil, at direktivet tilsigter at oprette et fælles europæisk asylsystem, hvor der bør træffes hurtig afgørelse om ansøgninger om international beskyttelse, efter at der er foretaget en korrekt og fuldstændig sagsbehandling af disse ansøgninger, uden at dette berører muligheden for i overensstemmelse med dette direktivs artikel 31, stk. 3, tredje afsnit, at forlænge seksmånedersfristen i dettes artikel 31, stk. 3, første afsnit, for at imødegå særlige situationer, der begrunder en længere sagsbehandlingstid, med henblik på at sikre en korrekt og fuldstændig sagsbehandling af disse (jf. i denne retning dom af 8.5.2025, Zimir, C-662/23, EU:C:2025:326, præmis 43 og 44).
30
Det fremgår således såvel af den sammenhæng, hvori artikel 31, stk. 3, tredje afsnit, litra b), i direktiv 2013/32 indgår, som af det formål, der forfølges med dette direktiv, at intet a priori udelukker, at en medlemsstat flere gange efter hinanden kan beslutte at forlænge sagsbehandlingsfristen for ansøgninger om international beskyttelse, som den har fået forelagt, forudsat at de tre betingelser, der er opregnet i denne doms præmis 23, er opfyldt, og at sagsbehandlingen af en konkret ansøgning om international beskyttelse afsluttes inden for en frist på højst 21 måneder fra indgivelsen af ansøgningen.
31
Som anført i nærværende doms præmis 24 ville en fortolkning af artikel 31, stk. 3, tredje afsnit, litra b), i direktiv 2013/32, der gør det muligt for en medlemsstat at forlænge denne frist i tilfælde af en gradvis stigning i antallet af disse ansøgninger over en længere periode, imidlertid bringe det formål, der forfølges med dette direktiv, i fare.
32
Hvis antallet af ansøgninger om international beskyttelse forbliver konstant højt i en lang periode, tilkommer det desuden den pågældende medlemsstat at tildele den besluttende myndighed fornødne og tilstrækkelige midler til at kunne behandle ansøgningerne om international beskyttelse under overholdelse af direktiv 2013/32 i overensstemmelse med den forpligtelse, der er fastsat i dette direktivs artikel 4, stk. 1 (jf. i denne retning dom af 8.5.2025, Zimir, C-662/23, EU:C:2025:326, præmis 55).
33
Selv om en medlemsstat flere gange efter hinanden kan beslutte at forlænge den frist, der gælder for proceduren for behandling af de ansøgninger om international beskyttelse, som den har fået forelagt, må den samlede varighed af disse på hinanden følgende forlængelser imidlertid ikke overstige den tid, der er nødvendig for, at denne medlemsstat kan opfylde den forpligtelse, der er omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2013/32, og stille flere midler til rådighed for den besluttende myndighed, således at denne på ny er i stand til at behandle ansøgninger om international beskyttelse inden for den frist på seks måneder, der er fastsat i dette direktivs artikel 31, stk. 3, første afsnit. Vurderingen af, hvor lang tid der er nødvendig, skal foretages i lyset af den tid, der er påkrævet for at ansætte og uddanne kompetente medarbejdere til at foretage en korrekt og komplet sagsbehandling af de modtagne ansøgninger om international beskyttelse (jf. i denne retning dom af 8.5.2025, Zimir, C-662/23, EU:C:2025:326, præmis 48).
34
Efter at have forlænget fristen for behandlingsproceduren på grundlag af artikel 31, stk. 3, tredje afsnit, litra b), i direktiv 2013/32 en første gang, kan den pågældende medlemsstat således kun gøre brug af den samme mulighed for på ny at forlænge denne frist, med henblik på bl.a. at tage hensyn til en, endog ubetydelig, stigning i antallet af asylansøgninger i forhold til den periode, der er omfattet af den tidligere afgørelse om forlængelse, hvis medlemsstaten, ved behørigt at begrunde sin afgørelse i denne henseende med konkrete oplysninger, kan godtgøre, at den, til trods for sine bestræbelser på at håndtere den samtidige tilstrømning af ansøgninger om international beskyttelse, ikke har haft tilstrækkelig tid til at tildele den besluttende myndighed fornødne og tilstrækkelige midler, navnlig i form af ansættelse og uddannelse af kompetente medarbejdere, til at den kan foretage en korrekt og fuldstændig sagsbehandling af ansøgningerne om international beskyttelse inden for den frist på seks måneder, der er fastsat i dette direktivs artikel 31, stk. 3, første afsnit.
35
I henhold til artikel 31, stk. 6, i direktiv 2013/32 skal de berørte ansøgere om international beskyttelse desuden dels underrettes af den besluttende myndighed om, at den medlemsstat, som de henhører under, har besluttet at forlænge fristen for behandling af deres ansøgning, dels på de pågældendes anmodning modtage alle oplysninger om grundene til denne forlængelse og den tidsramme, inden for hvilken afgørelsen om deres ansøgning forventes at foreligge.
36
Henset til ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 31, stk. 3, tredje afsnit, litra b), i direktiv 2013/32, sammenholdt med dette direktivs artikel 4, stk. 1, skal fortolkes således, at en medlemsstat flere gange efter hinanden kan beslutte at forlænge den frist, der gælder for behandlingsproceduren for de ansøgninger om international beskyttelse, som den har fået forelagt, forudsat at medlemsstaten kan godtgøre dels, at den, til trods for sine bestræbelser på at håndtere den samtidige tilstrømning af ansøgninger om international beskyttelse, ikke har haft tilstrækkelig tid til at opfylde sin forpligtelse til at tildele den besluttende myndighed de fornødne og tilstrækkelige midler til, at den kan foretage en korrekt og fuldstændig sagsbehandling af disse ansøgninger, dels at den samlede varighed af de på hinanden følgende forlængelser hverken overskrider den tid, der er nødvendig for at overholde denne forpligtelse, eller fristen på højst 21 måneder fra indgivelsen af en konkret ansøgning om international beskyttelse.
Sagsomkostninger
37
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tiende Afdeling) for ret:
Artikel 31, stk. 3, tredje afsnit, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse, sammenholdt med dette direktivs artikel 4, stk. 1,
skal fortolkes således, at
en medlemsstat flere gange efter hinanden kan beslutte at forlænge den frist, der gælder for behandlingsproceduren for de ansøgninger om international beskyttelse, som den har fået forelagt, forudsat at medlemsstaten kan godtgøre dels, at den, til trods for sine bestræbelser på at håndtere den samtidige tilstrømning af ansøgninger om international beskyttelse, ikke har haft tilstrækkelig tid til at opfylde sin forpligtelse til at tildele den besluttende myndighed de fornødne og tilstrækkelige midler til, at den kan foretage en korrekt og fuldstændig sagsbehandling af disse ansøgninger, dels at den samlede varighed af de på hinanden følgende forlængelser hverken overskrider den tid, der er nødvendig for at overholde denne forpligtelse, eller fristen på højst 21 måneder fra indgivelsen af en konkret ansøgning om international beskyttelse.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: nederlandsk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.