Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
ATHANASIOS RANTOS
esitatud 18. detsembril 2025(1)
Kohtuasi C‑145/24 P
BdM Banca SpA, varem Banca Popolare di Bari SpA,
versus
Euroopa Komisjon
Apellatsioonkaebus – Riigiabi – Abi, mille Itaalia asutused andsid Banca Tercasele – Fondo interbancario di tutela dei depositi (hoiuste kaitse pankadevaheline fond) (FITD) sekkumine selleks, et katta Banca Tercase kahjum ja toetada selle müüki Banca Popolare di Barile – Komisjoni otsus (EL) 2016/1208, millega meede tunnistati siseturuga kokkusobimatuks riigiabiks – Otsus, mis tühistati 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsusega Itaalia jt vs. komisjon (T‑98/16, T‑196/16 ja T‑198/16, EU:T:2019:167) – Kohtuotsus, mis jäeti apellatsiooniastmes muutmata 2. märtsi 2021. aasta kohtuotsusega komisjon vs. Itaalia jt (C‑425/19 P, EU:C:2021:154) – Kahju hüvitamise hagi – ELTL artikli 340 teine lõik – Aegumistähtaeg – Mõiste „[liidu õiguse] piisavalt selge rikkumine“ – Põhjuslik seos
Sissejuhatus
1.        BdM Banca SpA., varem Banca Popolare di Bari SpA (edaspidi „apellant“), palub oma apellatsioonkaebusega tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 20. detsembri 2023. aasta otsus Banca Popolare di Bari vs. komisjon (T‑415/21, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2023:833), millega Üldkohus jättis rahuldamata tema hagi, millega ta palus hüvitada kahju, mis põhjustati komisjoni 23. detsembri 2015. aasta otsusega (EL) 2016/1208 riigiabi SA.39451 (2015/C) (ex 2015/NN) kohta, mida Itaalia andis Banca Tercasele (edaspidi „Tercase otsus“)(2).
2.        Selle apellatsioonkaebuse tõttu tuleb Euroopa Kohtul analüüsida Euroopa Liidu lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagide niisuguseid klassikalisi aspekte nagu kõigepealt hetk, millest hakkab kulgema Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 46 ette nähtud aegumistähtaeg, eelkõige mis puudutab konkreetselt vahetegemist „ühekordse“ ja „jätkuva“ kahju vahel; seejärel ELTL artikli 107 lõike 1 rikkumise võimalik kvalifitseerimine „piisavalt selgeks“ rikkumiseks ELTL artikli 340 teise lõigu tähenduses ning lõpuks käsitletaval juhul komisjonile ette heidetava käitumise ja apellandil väidetavalt tekkinud kahju vahel esineva põhjusliku seose hindamine, eelkõige selle kahju võimalike samaaegsete põhjuste olemasolu korral.
Vaidluse taust ja vaidlustatud kohtuotsus
3.        Tercase otsusega leidis komisjon, et Banca d’Italia (Itaalia keskpank) poolt 7. juulil 2014 heaks kiidetud Fondo interbancario di tutela dei depositi (Hoiuste kaitse pankadevaheline fond, Itaalia) (edaspidi „FITD“) sekkumine Banca Tercase (edaspidi „Tercas“)(3) toetuseks, kelle kogu vara kuulus alates 1. oktoobrist 2014 apellandile, kujutas endast siseturuga kokkusobimatut riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses – abi, mis tuleb saajalt tagasi nõuda.(4) FITD viis 4. veebruaril 2016 läbi „vabatahtliku sekkumise“ Tercase toetuseks ja 14. juulil 2016 ühendati Tercas apellandiga.
4.        Tercase otsus tühistati Üldkohtu 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsusega Itaalia jt vs. komisjon(5), mis jäeti apellatsioonkaebuse esitamise järel muutmata Euroopa Kohtu 2. märtsi 2021. aasta kohtuotsusega komisjon vs. Itaalia jt(6) (edaspidi koos „kohtuotsused
Tercas“). Nende kohtuotsuste tulemusena palus apellant komisjonil hüvitada kahju, mida ta Tercase otsuse tegemise tõttu väidetavalt kandis – taotlus, mille komisjon jättis rahuldamata.
5.        Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Üldkohus rahuldamata apellandi hagi, millega nõuti selle kahju hüvitamist. Olles tuvastanud, et tingimused käitumise õigusvastaseks tunnistamiseks ja põhjusliku seose tuvastamiseks ei ole täidetud,(7) järeldas ta, et hagi tuleb jätta rahuldamata, ilma et oleks tarvis analüüsida tingimust, et kahju peab olema tegelik.(8)
Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
6.        Apellant esitas 26. veebruaril 2024 vaidlustatud kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse. Ta palub, et Euroopa Kohus tühistaks esiteks vaidlustatud kohtuotsuse ning teiseks teeks esimese võimalusena vaidluses lõpliku otsuse ja mõistaks liidult, keda esindab komisjon, tema kasuks välja 203,3 miljoni euro suuruse summa varalise kahju eest ja sobiva summa mittevaralise kahju eest ning mõistaks komisjonilt välja kohtukulud; teise võimalusena palub ta saata asi tagasi Üldkohtule.
7.        Komisjon palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus vastuvõetamatuse või tulemusetuse tõttu läbi vaatamata või igal juhul põhjendamatuse tõttu tervikuna rahuldamata või teise võimalusena jätta rahuldamata kahju hüvitamise nõue kui täiesti põhjendamatu ning mõista kohtukulud välja apellandilt.
8.        Poolte suulised seisukohad ja vastused Euroopa Kohtu küsimustele kuulati ära kohtuistungil, mis toimus 30. septembril 2025.
Õiguslik analüüs
9.        Apellatsioonkaebus on üles ehitatud kolmele väitele, millest esimene puudutab hagi aegumist lepinguvälise vastutusega seotud asjades Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 46 kohaselt kahjust ühe osa ulatuses, teine ELTL artikli 107 lõike 1 väidetava rikkumise kvalifitseerimist „piisavalt selgeks“ rikkumiseks ELTL artikli 340 teise lõigu tähenduses ning kolmas põhjusliku seose olemasolu komisjonile etteheidetava rikkumise ja kahju vahel, mida apellant väidetavalt kandis selle sätte tähenduses.
Apellatsioonkaebuse esimene väide
10.      Esimese väite kohaselt on rikutud Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklit 46, sest Üldkohus otsustas, et hagi on vastuvõetamatu osas, milles see puudutab töötajate arvu vähendamise tõttu tekkinud kahju. Apellant heidab Üldkohtule ette seda, et viimane leidis, et nimetatud kahju muutus konkreetseks, kui 30. detsembril 2015 kehtestati stimuleerimise kava (edaspidi „stimuleerimise kava“)(9), ja see kahju oli ühekordne,(10) kuigi tegelikkuses ei ole see kahju põhjustatud nimetatud kavast, vaid hilisematest toimingutest, mis viisid töötajate arvu konkreetse vähendamiseni, ja et see oli niisiis jätkuv.(11)
11.      Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 46 kohaselt, mida selle põhikirja artikli 53 esimese lõigu kohaselt kohaldatakse Üldkohtu menetluse suhtes, on liidu lepinguvälise vastutusega seotud asjade aegumistähtaeg viis aastat vastutuse aluseks olevast sündmusest.(12) Euroopa Kohtu praktika kohaselt hakkab see tähtaeg kulgema siis, kui on täidetud kõik hüvitamiskohustuse eelduseks olevad tingimused, eeskätt siis, kui hüvitamisele kuuluv kahju on muutunud konkreetseks.(13) Seega hakkab aegumistähtaeg kulgema mitte kahju põhjustanud sündmuse toimumise kuupäevast, vaid alates hetkest, mil nendel isikutel tegelikult kahju tekib.(14)
12.      Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 61 märkis Üldkohus ainult, et töötajate arvu vähendamisest tulenev võimalik kahju tulenes 30. detsembril 2015 kehtestatud stimuleerimise kavast, ja seega kui apellant esitas komisjonile oma eelneva taotluse, oli aegumistähtaeg möödunud, kuid Üldkohus ei anna üheseid selgitusi kõnesoleva kahju laadi kohta.
13.      Sellega seoses märgin, et kuna stimuleerimise kava on siduv, muutus väidetav kahju konkreetseks selle kava kuupäeval(15) ning asjaolul, et seda kava täideti ajatatult, ei ole tähtsust.(16) „Jätkuva kahju“ all tuleb nimelt mõista kahju, mis ei teki üheainsa sündmuse käigus, vaid ilmneb ja areneb järk-järgult, selle summa suureneb proportsionaalselt möödunud ajaga.(17) Teiste sõnadega ei ole kahju põhjuseks üksainus sündmus, vaid olukord, mis kestab, samas kui käsitletaval juhul jääb väidetav kahju alates stimuleerimise kava vastuvõtmisest muutumatuks.
14.      Stimuleerimise kava vastuvõtmise kuupäeval ei olnud apellant tõesti suuteline hindama kahju täpset summat, mis võis varieeruda olenevalt kava õnnestumisest või ebaedust. Sel kuupäeval võis ta siiski hinnata väidetava kahju maksimaalset summat ja eraldada nõutavad vahendid niisuguse võimalusega toimetulekuks. Muide, ELTL artikli 340 teine lõik ei takista pöördumast Euroopa Kohtusse selleks, et põhimõtteliselt tuvastataks liidu vastutus peagi tekkiva ja piisava kindlusega ettenähtava kahju eest, isegi kui kahju suurust ei saa veel täpselt välja arvutada.(18)
15.      Lisaks, isegi kui asuda seisukohale nagu apellant, et väidetav kahju hakkas ilmnema „alates esimesest väljamaksest“ või et selle tagajärjed avaldusid järk-järgult vastavalt sellele, kuidas töötajad stimuleerimise kavaga nõustusid, ei tähenda need asjaolud veel, et selle kahju võib kvalifitseerida „jätkuvaks“. Minu arvates ei võimalda niisuguses olukorras esiteks ükski õiguslik alus eristada esimest väljamakset järgmistest(19) ning teiseks seisneb see kahju pigem niisuguste eri kahjude kogumis, mis on seotud sellega, kuidas töötajad järk-järgult stimuleerimise kavaga nõustusid, millest igaühe suhtes kehtib oma aegumistähtaeg.
16.      Sellega seoses piisab siiski, kui märkida, nagu märgib komisjon oma menetlusdokumentides, et apellant määras oma kahju hüvitamise nõude kindlaks, viidates 31. detsembri 2015. aasta bilansis kirjendatud provisjoneerimisele, ega esitanud ühtegi tõendit eri hetkede kohta, mil töötajad apellandi välja pakutud stimuleerimise kavaga nõustusid.
17.      Eelneva põhjal leian, et apellatsioonkaebuse esimene väide tuleb tagasi lükata.
Apellatsioonkaebuse teine väide
18.      Teise väite kohaselt on rikutud ELTL artikli 340 teist lõiku osas, millega Üldkohus välistas, et komisjoni õigusvastane käitumine kujutab endast liidu õiguse „piisavat selget“ rikkumist, ega kohaldanud õigesti liidu õiguse olulise ja ilmse rikkumise kriteeriumi. Apellandi sõnul ei olnud komisjonil esiteks mingit kaalutlusõigust selle hindamisel, kas FITD sekkumine Tercase toetuseks kujutab endast riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, või igal juhul oli tal piiratud kaalutlusruum, ning teiseks ei oleks Üldkohus tohtinud võtta arvesse Tercase otsuse puhul käsitletava asja faktilist ja õiguslikku keerukust või oleks igal juhul pidanud selle keerukuse käsitletaval juhul välistama.
19.      Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuses, et hoolimata hindamisveast, mida võib komisjonile ette heita,(20) ei pannud komisjon toime ELTL artikli 107 lõike 1 piisavalt selget rikkumist, sest tema poolt toime pandud rikkumine on omane sellise institutsiooni tavapärasele ettevaatlikule ja hoolsale käitumisele, kellel lasub kohustus jälgida, et kohaldataks konkurentsieeskirju.(21)
20.      Kõigepealt meenutan, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on eraõiguslikele isikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumine, mis on liidu lepinguvälise vastutuse kohaldamise tingimuste hulgas, tuvastatud juhul, kui asjaomane institutsioon on ilmselgelt ja raskelt ületanud oma kaalutlusõiguse piire.(22) Seega eeldab sellise ületamise tuvastamine, et tuvastataks rikkumine, mida tavapäraselt ettevaatlik ja hoolas haldusorgan ei oleks analoogsetel asjaoludel toime pannud.(23)
21.      Lisaks on selleks et teha kindlaks, kas liidu õigusnormi rikkumist tuleb pidada piisavalt selgeks, vaja lähtuda valdkonnast, tingimustest ja kontekstist, milles institutsioon asub; sellega seoses tuleb arvesse võtta eelkõige rikutud õigusnormi selguse ja täpsuse astet ning kaalutlusruumi ulatust, mille see õigusnorm liidu ametiasutusele annab, lahendatava olukorra keerukust, raskusi õigusaktide kohaldamisel või tõlgendamisel ning asjaolu, kas võimalik õigusnormi rikkumine on vabandatav või mitte.(24)
22.      Rikutud õigusnormiga liidu ametiasutusele jäetud kaalutlusruumi ulatus on vaid üks asjaoludest, mida tuleb arvesse võtta, et teha kindlaks, kas asutus on toime pannud selle õigusnormi piisavalt selge rikkumise. Kuigi tegemist on asjakohase asjaoluga, mida tuleb igal juhul analüüsida, ei tähenda rikutud sättega jäetud kaalutlusruumi puudumine tingimata seda, et selle sätte rikkumine oleks piisavalt selge. Olenevalt iga kohtuasja asjaoludest võib arvesse võtta muid asjaolusid, arvestades tuvastatud rikkumise toimepanemise konteksti. Seega ei pruugi sellise õigusnormi rikkumine, mis ei jäta asjaomasele ametiasutusele mingit kaalutlusruumi, asjaolusid arvestades osutuda ilmseks ja seega piisavalt selgeks, eelkõige juhul, kui see on toime pandud õigusnormi vabandatava rikkumise tõttu, arvestades raskusi seda normi sisaldava teksti tõlgendamisel.(25)
23.      Järelikult hõlmab vastutuse kriteerium, mida Euroopa Kohus kohaldab, esiteks institutsioonile jäetud kaalutlusruumi puudutavat objektiivset elementi ja teiseks konteksti puudutavaid objektiivseid elemente.(26) Kuigi teatud olukordades võib liidu õiguse vähimgi rikkumine viia piisavalt selge rikkumise tuvastamiseni, kui rikutud õigusnorm jätab rikkumise toime pannud liidu ametiasutusele ainult piiratud või olematu kaalutlusruumi,(27) saab selline järeldus tuleneda üksnes kõigist selle rikkumisega seotud asjaoludest, kui nende analüüsimisel ei ilmne ühtegi muud asjakohast asjaolu, mille tõttu oleks välistatud, et seda kaalutlusõiguse piiri on ületatud ilmselgelt ja raskelt.(28)
24.      Käsitletaval juhul on kohtuotsustes Tercas otsustatud, et Tercase otsuse õigusvastasus tuleneb sisuliselt kahest kontseptuaalsest veast, millest esimene on seotud omistatavuse tingimuse ja riigi ressurssidega seotud tingimuse segiajamisega,(29) ning teine selle tingimuse hindamisega, mille kohaselt omistati abi, mida käsitletaval juhul andis eraettevõtja, riigile sama testi abil, mida kohaldatakse, kui abi annab riigi osalusega ettevõtja.(30)
25.      Mis puudutab esiteks omistatavuse tingimuse ja riigi ressurssidega seotud tingimuse segiajamist, siis tõden, et komisjon ei teinud Tercase otsuses nende kahe tingimuse vahel vahet, sest nende tingimustega seotud näitajad oli tema sõnul samad.
26.      Sellega seoses märgin, et ei ole ebatavaline, et komisjon hindab nagu ka liidu kohus teatavaid riigiabi koostisosade kriteeriume koos, kui analüüsitavad faktilised asjaolud on nende tingimuste puhul ühised.(31) Nii on see muu hulgas tingimustega, mis puudutavad eelist abi saajale ja meetme valikulisust (näiteks mis puudutab maksutoetusi),(32) konkurentsi moonutamise ja liikmesriikidevahelisele kaubandusele avaldatava mõju tingimustega(33) ning – mis on asjakohane käsitletaval juhul – meetme riigile omistatavuse ja riigi ressursside kasutamise tingimustega.(34)
27.      Mis puudutab teiseks abimeetme riigile omistatavuse tingimuse hindamist, siis nagu ilmneb kohtuotsustest Tercas(35), ei oleks komisjon tõesti tohtinud käsitletaval juhul tugineda sellele, et on ebatõenäoline, et avalik-õiguslikud asutused ei avaldanud mõju FITD‑le ega teostanud tema üle tegelikku kontrolli, vaid oli kohustatud tõendama, et abimeede võeti vastu avalik-õiguslike asutuste mõjutusel või tegeliku kontrolli all. Liidu kohtu hinnangul kohaldas komisjon sisuliselt vale testi.
28.      Eelnevat arvestades leian, et käsitletava juhtumi asjaoludel pidi komisjon analüüsima keerukat kaudsete tõendite kogumit, et teha kindlaks, mil määral olid avalik-õiguslikud asutused kaasatud nende meetmete vastuvõtmisse, millele vastavat abi andis niisugune üksus nagu FITD, kelle „eraõiguslik“ laad ei olnud algusest peale selge, eelkõige arvestades, et ta oli hübriidüksus, ja võttes arvesse tema sidemeid Itaalia keskpangaga.(36) Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 120 õigesti tunnistas, pidi komisjon kohaldama mõistet „riigiabi“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses eriti keerukas õiguslikus ja faktilises kontekstis, milles abimeetmed võttis eraõiguslik üksus, ning komisjon hindas seega asjaolusid ja tegureid, et teha järeldused meetme omistatavuse ja Tercase otsuses käsitletud riiklike meetmete faktilise ja õigusliku konteksti kohta ning samuti riigi esindajate osaluse kohta sekkumise eri etappides ning FITD-le antud avaliku võimu volituste kohta.
29.      Muide, ehkki mõiste „riigiabi“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses on objektiivne mõiste, võib selle koostisosi puudutavate kriteeriumide tõlgendamine isegi juhul, kui selleks ei ole tarvis läbi viia keerukaid faktilisi või majanduslikke analüüse,(37) tekitada nagu käsitletaval juhul raskeid õiguslikke küsimusi.(38) Isegi kaalutlusruumi puudumise korral võib faktiliste asjaolude analüüs juba oma laadilt kaasa tuua raskusi vastavate õigusmõistete tõlgendamisel ja eriti kohaldamisel ning viia niisuguste kontseptuaalsete vigadeni, mida komisjonile käsitletaval juhul ette heidetakse.(39)
30.      Leian seega, et isegi kui komisjonil oleks käsitletaval juhul piiratud või lausa olematu kaalutlusruum, jääb tema analüüsitava olukorra keerukus ikka asjakohaseks selle kontrollimisel, kas see institutsioon on pannud toime liidu õiguse piisavalt selge rikkumise.(40) Seega jääb „piisavalt selge rikkumise“ olemasolu hindamisel hoolsa haldusasutuse käitumise kriteerium igal juhul asjakohaseks kriteeriumiks.
31.      Sellest järeldub, et vead, mille komisjon on käsitletaval juhul teinud, võib kvalifitseerida lihtsalt hindamisvigadeks, millest iseenesest ei piisa järeldamaks, et esineb liidu õiguse oluline ja ilmne rikkumine ehk teiste sõnadega rikkumine, mida ei oleks samalaadsetel asjaoludel toime pannud tavapäraselt ettevaatlik ja hoolas haldusasutus – mis võib tuua kaasa liidu vastutuse.(41)
32.      Eelneva põhjal teen ettepaneku apellatsioonkaebuse teine väide tagasi lükata.
Apellatsioonkaebuse kolmas väide
33.      Kolmanda väite kohaselt on rikutud ELTL artikli 340 teist lõiku ning Üldkohtu kodukorra artikli 91 punkti c ja artiklit 96 sellega, et viimane järeldas, et komisjoni õigusvastase käitumise ja väidetava kahju, st selle vahel, et vähenes klientide usaldus apellandisse, puudub põhjuslik seos.(42)
34.      Euroopa Kohtu praktika kohaselt puudutab põhjusliku seose olemasolu tingimus seda, kas liidu institutsiooni käitumise ja kahju vahel esineb piisavalt otsene põhjuslik seos – mida hageja peab tõendama –, mistõttu peab etteheidetav käitumine olema kahju peamine põhjustaja.(43)
35.      Käsitletaval juhul heidab apellant Üldkohtule esiteks ette peamiselt seda, et viimane välistas põhjusliku seose olemasolu komisjoni käitumise ja klientide kaotuses väljenduva kahju vahel selle põhjal, et apellant ei eristanud enda kliente Tercase klientidest ega täpsustanud igaühega seostatavaid väärtusi.
36.      Vastupidi apellandi väitele ei piirdunud Üldkohus aga siiski ainult selle tuvastamisega, et apellant ei eristanud oma kliente Tercase klientidest, vaid otsustas, et ta ei olnud ka esitanud konkreetseid argumente, mis võimaldaksid kindlaks teha, kas klientide ja Tercase otseste hoiuste kaotus oli põhjustatud Tercase otsusest,(44) millele apellant ei ole vastu vaielnud.
37.      Igal juhul otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses, et apellandi klientide otsused, mis väidetava kahju põhjustasid, võtsid need kliendid siiski vastu nende hindamiste ja analüüside raames, mille nad viisid läbi lähtuvalt enda finantshuvidest, võttes arvesse järgmisi asjaolusid: kõigepealt ei tulenenud apellandi klientidele Tercase otsusest ühtegi õiguslikku kohustust; seejärel ei sisaldanud see otsus ühtegi asjaolu, mille eesmärk oleks olnud näidata, et apellant ei ole võimeline võtma Tercase kasuks alternatiivseid meetmeid, või mille eesmärk oleks olnud vähendada hageja usaldusväärsust ja tema klientide usaldust tema vastu; lõpuks, alates Tercase otsuse teatavakstegemisest märkisid Itaalia valitsus ja apellant, et apellandi kasuks võetavad vabatahtlikud sekkumismeetmed on valmis asendama varasemaid kavandatud meetmeid ning et seetõttu ei ole Tercase otsusel mingit negatiivset mõju.(45)
38.      Selles küsimuses piirdub apellant Üldkohtu järelduste kritiseerimisega, tõendamata, et need rajanevad õigusnormi rikkumisel või faktiliste asjaolude või tõendite moonutamisel.
39.      Teiseks heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane viitas ekslikult kohtuotsusele Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro jt vs. komisjon(46).
40.      Sellega seoses piisab, kui märkida, et Üldkohus viitas sellele kohtuotsusele ainult selleks, et lükata tagasi apellandi argument, mille kohaselt kinnitab see tema seisukohta, ning Üldkohus järeldas, et sellest kohtuotsusest ei piisa põhjusliku seose olemasolu tõendamiseks. Seega ei sea apellandi kriitika Üldkohtu hinnangut kahtluse alla, sest viimane ei tugine sellele kohtuotsusele.
41.      Kolmandaks heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane tuvastas, et väidetava kahju tekkimisele aitasid kaasa mitmesugused asjaolud.
42.      Selles küsimuses meenutan, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt peab nimetatud kahju olema tegelikult tekkinud institutsioonidele etteheidetava tegevuse tagajärjel. Isegi juhul, kui kahju, mille hüvitamist nõutakse, on osaliselt tekkinud liidu tegevuse tõttu, võib liidu osa olla selles liiga kaudne, kuna vastutus lasub kolmandatel isikutel või võimalik, et hagejatel.(47) Lisaks, kuigi kahju põhjustanud asjaolu ja kahju vahelise põhjusliku seose olemasolu küsimus on õigusküsimus, mida kontrollib järelikult Euroopa Kohus apellatsioonkaebuse raames,(48) ei kuulu Üldkohtu faktiline hinnang põhjusliku seose küsimuses aga apellatsioonimenetluses Euroopa Kohtu pädevusse, välja arvatud juhul, kui faktilisi asjaolusid või tõendeid on moonutatud.(49) Niisuguse moonutamisega on tegemist vaid juhul, kui toimiku materjalidest ning ilma uusi faktilisi asjaolusid ja tõendeid uurimata ilmneb, et olemasolevatele tõenditele antud hinnang on ilmselgelt väär.(50)
43.      Käsitletaval juhul seab apellant kahtluse alla neli elementi viiest, mida Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 144–149 arvesse võttis, et välistada põhjusliku seose olemasolu komisjoni käitumise ja väidetava kahju vahel, st esiteks 2015. aasta bilanssi kantud kahjumi olemasolu; teiseks investoritele teabe andmata jätmine, mis tõi kaasa halduskaristuste kohaldamise ja kriminaaluurimised; kolmandaks asjaolu, et Tercas oli juba 2013. aasta jooksul pankrotis pank, ning neljandaks asjaolu, et kulud, mida tekitasid Tercase otsuse väidetavate negatiivsete tagajärgede leevendamise meetmed, ei olnud seotud selle otsusega.(51)
44.      Kõigepealt leian, et vastupidi apellandi argumentidele ei ole võimalike samaaegsete põhjuste mõju tingimata piiratud kahju hüvitamise konkreetse summa kindlaksmääramisega, vaid võib vastaval juhul mõjutada etteheidetava käitumise ja väidetava kahju vahel valitseva põhjusliku seose olemasolu ennast.
45.      Mis puudutab esiteks 2015. aasta bilansis kirjendatud kahjumit, siis apellant väidab, et tema enda ekspertide hinnangul võisid see kahjum äärmisel juhul kaasa aidata ühele osale klientide kaotusest, kusjuures need eksperdid hindavad selle osa 50 protsendile.(52) Ta ei tõenda siiski, et vaidlustatud kohtuotsuses oleks faktilisi asjaolusid või tõendeid moonutatud, ega vaidle ka vastu teistele kontekstuaalsetele asjaoludele, mida Üldkohus seejuures arvesse võttis ning milleks on kõigepealt asjaolu, et juba alates Tercase omandamisest 2014. aastal hakkasid apellandi finantsnäitajad halvenema ja et tema omatavate aktsiate ühiku väärtuse vähendamine, mida sellele reageerimiseks samal ajal apellandi 2015. aasta majandusaasta aruande kinnitamisega teha otsustati (täpsemalt 24. aprillil 2016), tõi kaasa tema klientide rahulolematuse;(53) seejärel selle tuvastamine, et enne Tercase otsuse tegemist konkreetselt ajavahemikul 2014. aasta detsembrist kuni 2015. aasta detsembrini oli apellant juba kaotanud 4,9% oma otsestest hoiustest;(54) lõpuks asjaolu, et ühistupankade reformiga, mida apellant nimetas ise ühe põhjusena, miks ta pidi oma 2015.–2019. aasta tööstuskava üle vaatama ja asendama uue, 2016.–2020. aasta tööstuskavaga, õõnestati samuti tema klientide usaldust.(55)
46.      Mis puudutab teiseks asjaolu, et apellandi sõnul võeti karistused tema juhtkonnale vastu pärast väidetava kahju tekkimist, siis tuleb tõdeda, et Üldkohus tuvastas vaidlustatud kohtuotsuses, et Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob) (riiklik äriühingute ja börsi komisjon, Itaalia) otsustest nähtub, et ajavahemikul 2014. aasta novembrist kuni 2015. aasta juunini toimunud kapitali suurendamiste raames ei teavitanud apellant investoreid kasutatud meetodist ja määras aktsiate hinna kõrgemale tasemele kui hinna kindlaksmääramise eest vastutav ekspert, mistõttu määrati hageja juhtkonnale halduskaristused ning tema suhtes alustati alates 2017. aastast kriminaalmenetlust.(56) Seega kinnitasid need karistused, mis määrati pärast kahju väidetava asetleidmise perioodi, Üldkohtu hinnangul ainult apellandi varasemat käitumist, mis tõenäoliselt viis klientide usalduse kaotuseni.
47.      Mis puudutab kolmandaks Tercase varasemat maksejõuetust,(57) siis apellant väidab, et see maksejõuetus ei saa olla kõnesoleva kahju tekkimise määrav põhjus, sest see kujutas endast asjaolu, mis oli ammu teada, ja et selle maksejõuetusolukorra tõttu olid protsessile, mille käigus Tercas ühendati apellandiga, eelnenud alates 2014. aastast mitte üksnes Tercase rahandusliku puudujäägi täielik katmine FITD poolt, vaid ka täiendavad sekkumised, mis seisnesid nii Tercase kui ka apellandi omavahendite konsolideerimises. Tuleb aga tõdeda, et need argumendid ei tõenda, et Tercas ei olnud raskes finantsolukorras, ega ka seda, et Üldkohus moonutas selles küsimuses faktilisi asjaolusid või tõendeid.
48.      Mis puudutab neljandaks kulusid, mida tekitasid Tercase otsuse väidetavate negatiivsete tagajärgede leevendamise meetmed,(58) siis ei ole apellant tõendanud, et kui seda otsust ei oleks tehtud, ei oleks olnud hoiuste vähenemist ega klientide kaotust, ega ka seda, et parandusmeetmed võeti tõesti reaktsioonina konkreetselt selle otsusega seotud kahjule, mitte muudele asjaoludele.
49.      Neljandaks heidab apellant Üldkohtule ette, et viimane leidis, et tema esitatud tehnilised aruanded, millest ühe oli koostanud audiitorühing, ja teise üks ülikooli õppejõud, olevat ebausaldusväärsed, määramata ekspertiisi Üldkohtu kodukorra artikli 91 punkti e ja artikli 96 tähenduses.
50.      Tõden siiski, et Üldkohus ei piirdunud vaidlustatud kohtuotsuses sellega, et seadis nende aruannete usaldusväärsuse kahtluse alla. Ta leidis vastupidi esiteks, et audiitorühingu tehniline aruanne ei tõenda, et Tercase otsus oli selle kahju otsene ja määrav põhjus; teiseks, et ülikooli õppejõu tehnilise aruande usaldusväärsust kahandab asjaolu, et selles endas on nõustutud, et apellant kandis märkimisväärset kahju 2015. aasta jooksul ja et juba alates 2016. aasta lõpust kujutas Tercase otsus endast ainult ühte tegurit teiste hulgas, mis väidetava kahju tekitas, ning kolmandaks, et need kaks aruannet, mis pealegi põhinesid apellandi antud dokumentidel, ei sisalda mingit õiguslikku analüüsi, mis käsitleks põhjuslikku seost Tercase otsuse ja väidetava kahju vahel.(59)
51.      Igal juhul tundub mulle veel kord, et apellant vaidleb ainult vastu hinnangule, mille Üldkohus on faktilistele asjaoludele andnud, pakkudes välja uue hinnangu, tõendamata siiski ega isegi väitmata, et faktilisi asjaolusid või tõendeid on moonutatud.
52.      Mis puudutab lisaks argumenti, et Üldkohus jättis need tehnilised aruanded kõrvale ilma ekspertiisi määramata, siis tuleb rõhutada, et selle hindamine, kas on tarvis võtta menetlust korraldav meede või teha menetlustoiming, kuulub eranditult liidu kohtu pädevusse ja ta ei ole kohustatud seda tegema, kui ta otsustab, et poolte esitatud asjaoludest piisab põhjusliku seose olemasolu hindamiseks.
53.      Eelneva põhjal teen ettepaneku apellatsioonkaebuse kolmas väide tagasi lükata.
Ettepanek
54.      Kõikide esitatud kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
1      Algkeel: prantsuse.
2      ELT 2016, L 203, lk 1.
3      FITD sekkumine sisaldas kolme abimeedet: esiteks 265 miljoni euro suurune toetus Tercase negatiivse omakapitali katmiseks; teiseks 35 miljonit eurot tagatisena, et katta Tercase teatavate riskipositsioonidega seotud krediidirisk, ja kolmandaks 30 miljonit eurot tagatisena, et katta kulud, mis kaasnevad esimese meetme pealt arvestatava maksu tasumisega.
4      Pärast õigusrikkumisi, mille Itaalia keskpank oli tuvastanud, otsustas Itaalia valitsus 2012. aastal alustada Tercase suhtes erihaldusmenetlust. FITD sekkumise tulemusena see meede tühistati ja suurendati mitu korda kapitali, muu hulgas tegi seda apellant, et taastada Tercase majanduslik olukord.
5      T‑98/16, T‑196/16 ja T‑198/16, edaspidi „Üldkohtu otsus Tercas“, EU:T:2019:167.
6      C‑425/19 P, edaspidi „Euroopa Kohtu otsus Tercas“, EU:C:2021:154.
7      Mis puudutab esiteks komisjonile ette heidetava käitumise õigusvastasuse tingimust, siis Üldkohus, kes küll tuvastas, et ELTL artikli 107 lõige 1, millele apellant käsitletaval juhul tugineb, tuleb kvalifitseerida õigusnormiks, mis annab eraõiguslikele isikutele õigusi, (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 76–96), järeldas siiski, et puudub selle sätte piisavalt selge rikkumine (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 101–125). Teiseks järeldas Üldkohus põhjusliku seose olemasolu tingimuse küsimuses, et apellant ei tõendanud otsese põhjusliku seose olemasolu komisjoni väidetavalt õigusvastase käitumise ja väidetava kahju vahel (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 126–161).
8      Üldkohus otsustas siiski, et hagi on aegunud osas, milles see puudutab apellandi töötajate arvu vähendamisest tulenevat kahju (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 61).
9      Tegemist oli konkreetsemalt apellandi ja ametiühinguorganisatsioonide vahel sõlmitud kokkuleppega, mis puudutas töötajatele mõeldud lahkuma stimuleerimise kava, et vähendada töötajate arvu 85 võrra.
10      Seega möödus viieaastane aegumistähtaeg siis, kui apellant esitas komisjonile oma eelneva taotluse (vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 61 ja 68).
11      Apellandi sõnul ei olnud kõnesolevat kahju võimalik tajuda otsekohe stimuleerimise kava sõlmimise hetkel (30. detsembril 2015), sest sel kuupäeval oli võimalik üksnes hinnata kantava kulu suurust (summa provisjoneeriti ennetavalt 2015. majandusaastal), samas kui väljamaksed toimusid hilisemal kuupäeval, st järk-järgult olenevalt sellest, kuidas töötajad apellandi välja pakutud kavaga nõustusid. Vastupidi seisukohale, mida kaitseb komisjon, on see väide minu meelest vastuvõetav, kui apellandi eesmärk ei ole saavutada seda, et Üldkohus hindaks tõendeid ja faktilisi asjaolusid uuesti (väitmata, et faktilisi asjaolusid on moonutatud), vaid seab kahtluse alla nende faktiliste asjaolude õigusliku kvalifikatsiooni, sest Üldkohus sisuliselt kvalifitseeris väidetava kahju „ühekordseks“, mitte „jätkuvaks“.
12      Nagu Üldkohus meenutas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 29, on selle tähtaja eesmärk esiteks tagada kahju kannatanud isiku õiguste kaitse, kuna tal peab olema piisavalt aega võimaliku hagi esitamise jaoks asjasse puutuva teabe kogumiseks, ning teiseks vältida seda, et kahju kannatanud isik saaks lõputult edasi lükata oma kahju hüvitamise õiguse kasutamist. Üldkohus viitab sellega seoses 8. novembri 2012. aasta kohtuotsusele Evropaïki Dynamiki vs. komisjon (C‑469/11 P, EU:C:2012:705, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 7. juuli 2021. aasta kohtuotsusele Bateni vs. nõukogu (T‑455/17, EU:T:2021:411, punkt 62 ja seal viidatud kohtupraktika).
13      Vt eelkõige 19. aprilli 2007. aasta kohtuotsus Holcim (Deutschland) vs. komisjon (C‑282/05 P, EU:C:2007:226, punkt 29) ning 8. novembri 2012. aasta kohtuotsus Evropaïki Dynamiki vs. komisjon (C‑469/11 P, EU:C:2012:705, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
14      Vt selle kohta 19. aprilli 2007. aasta kohtuotsus Holcim (Deutschland) vs. komisjon (C‑282/05 P, EU:C:2007:226, punkt 30) ning 28. veebruari 2013. aasta kohtuotsus Inalca ja Cremonini vs. komisjon (C‑460/09 P, EU:C:2013:111, punkt 60).
15      Oma esimeses kohtuastmes esitatud hagi raames nõustus apellant sisuliselt, et selle kavaga seotud kulu „hinnati ühekordselt ja juba ette 2015. majandusaastal“, samas kui „see kanti tegelikkuses järgmistel aastatel“.
16      Muide, apellandil ei olnud raskusi määrata selle kahju summa kindlaks 31. detsembri 2015. aasta seisuga provisjoneeritud summa põhjal.
17      Vt selle kohta 28. veebruari 2013. aasta kohtuotsus Inalca ja Cremonini vs. komisjon (C‑460/09 P, EU:C:2013:111, punkt 80 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt ka Baranowska, N., ja Machnikowski, P., „European Union“, Prescription in tort law: analytical and comparative perspectives, Intersentia, Cambridge, 2020, lk 706, ning Dimitrova, Y., ja Picod, F., „La prescription dans l’action en responsabilité contre l’Union européenne“, Revue des affaires européennes, 2021, n° 4, lk 858.
18      Vt eelkõige kohtujurist Jääskineni ettepanek kohtuasjas Inalca ja Cremonini vs. komisjon (C‑460/09 P, EU:C:2012:632, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
19      Täheldan lisaks teatavat vastuolu apellandi esitatud argumentides, sest pärast väidet, et kõnesolevat kahju ei saanud stimuleerimise kava sõlmimisel arvutada, vaid seda sai lihtsalt hinnata, kinnitab ta, et väidetav kahju hakkas mõju avaldama alles alates esimesest väljamaksest, st kuupäeval, mil ei saanud seda kahju samuti veel lõplikult arvutada.
20      Üldkohtu hinnangul tulenes Tercase otsus kontseptuaalsest veast, mis on seotud abi omistatavuse tingimuse ja riigi ressurssidega seotud tingimuse segiajamisega, ning asjaolust, et komisjon ei toonud esile ega põhjendanud, et on piisavalt kaudseid tõendeid, näitamaks, et kõnealune meede oli riigile omistatav (vt selle kohta vaidlustatud kohtuotsuse punkt 115).
21      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 114–123.
22      Vt 11. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Dyson jt vs. komisjon (C‑122/22 P, edaspidi „kohtuotsus Dyson“, EU:C:2024:11, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika). Liidu õiguse piisavalt selge rikkumise nõue on suunatud sellele, et õigusvastase akti laadist olenemata vältida, et risk, et institutsioon peab eraõiguslike isikute väidetavad kulud kandma, ei pärsiks tema suutlikkust oma pädevust üldistes huvides täiel määral rakendada, seda nii õigustloova või majanduspoliitilisi valikuid hõlmava tegevuse puhul kui ka tema halduspädevuse vallas, ilma et eraõiguslike isikute kanda jääksid ilmsetest ja lubamatutest rikkumistest tulenevad tagajärjed (vt selle kohta Üldkohtu 3. märtsi 2010. aasta kohtuotsus Artegodan vs. komisjon, T‑429/05, EU:T:2010:60, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
23      Vt kohtuotsus Dyson (punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).
24      Vt kohtuotsus Dyson (punktid 50 ja 51 ning seal viidatud kohtupraktika).
25      Vt kohtuotsus Dyson (punktid 52 ja 53 ning seal viidatud kohtupraktika). Vt ka Wildemeersch, J., „Section 2 – Les conditions du recours en responsabilité“, Contentieux de la légalité des actes de l’Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2019, lk 466–479, ning Nicolaides, P., „The discretion of competition authorities and their liability for damage they cause with erroneous decisions“, European Competition Law Review, 2024, vol. 45, n° 7, lk 308–316.
26      Vt selle kohta Lenaerts, K. jt, EU Procedural Law, 2e
éd., Oxford University Press, 2023, lk 501. Nende autorite sõnul sisaldab liidu kohtute kohaldatav vastutuse kriteerium institutsiooni, asutuse, organi või ameti kaalutlusõigusega seotud subjektiivset elementi paralleelselt niisuguste võtmetegurite arvessevõtmisega nagu reguleeritavate olukordade keerukus, raskused õigusaktide kohaldamisel või tõlgendamisel, rikutud liidu õigusnormi selguse ja täpsuse aste ning vea vabandatavus või tahtlikkus.
27      Näiteks on Euroopa Kohus tuvastanud, et lihtsalt liidu õiguse rikkumisest võib piisata, et tuvastada selle õiguse piisavalt selge rikkumise olemasolu, mis võib tuua kaasa liidu lepinguvälise vastutuse niisugusel juhul, kus komisjon – olles küll kohustatud tagastama ettevõtjale esialgu makstud trahvi summa koos viivitusintressiga pärast seda, kui tühistatakse otsus, millega ta tuvastas, et see ettevõtja on rikkunud ELTL artiklit 101 – ei maksnud seda intressi (vt selle kohta 20. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Printeos, C‑301/19 P, EU:C:2021:39, punktid 104 ja 105).
28      Vt kohtuotsus Dyson (punkt 54). Teiste sõnadega ei ole seega mingit automaatset seost asjaomase institutsiooni kaalutlusõiguse puudumise ja rikkumise liidu õiguse piisavalt selgeks rikkumiseks kvalifitseerimise vahel. Nimelt, kuigi tegemist on otsustava kriteeriumiga, ei ole institutsiooni kaalutlusõiguse ulatuse kriteerium ainus kriteerium (vt selle kohta Üldkohtu 3. märtsi 2010. aasta kohtuotsus Artegodan vs. komisjon, T‑429/05, EU:T:2010:60, punktid 59 ja 60 ning seal viidatud kohtupraktika).
29      Üldkohtu otsuse Tercas punktis 70 heidab Üldkohus komisjonile sisuliselt ette, et viimane ei ole eristanud käsitletaval juhul selgelt meetme omistatavust riigile küsimusest, kas seda abi anti riigi ressurssidest, mis on eraldi ja kumulatiivsed tingimused. Euroopa Kohus ei võtnud kohtuotsuses Tercas seisukohta selle aspekti kohta, vaid analüüsis ainult vaidlusaluste meetmete Itaalia ametiasutustele omistatavuse tingimust (vt selle kohtuotsuse punkt 64).
30      Üldkohtu otsuse Tercas punktidest 87–90 niisugusena, nagu neid on kinnitatud Euroopa Kohtu otsuse Tercas punktis 67, ilmneb, et komisjon ei oleks tohtinud tugineda sellele, et on ebatõenäoline, et avalik-õiguslikud asutused ei avaldanud mõju abi andvale eraõiguslikule üksusele ega teostanud tema üle tegelikku kontrolli, vaid oli kohustatud esitama piisavad kaudsed tõendid selle kohta, et abimeede võeti vastu avalik-õiguslike asutuste mõjutusel või tegeliku kontrolli all, ja põhjendama neid. Sisuliselt ei võtnud komisjon arvesse „kapitaliosalusel põhineva seose“ puudumist asjaomase üksuse ja riigi vahel (vt Euroopa Kohtu otsuse Tercas punkt 73).
31      Nagu tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, varieerub riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses koostiselementide loetelu ise olenevalt sellest, kuidas sõltuvalt asjaoludest hinnatakse teatavaid elemente koos. Kõige üksikasjalikuma loetelu põhjal võib eristada järgmisi elemente: meetme omistatavus riigile ja riigi ressursside kasutamine (vt eelkõige 2. märtsi 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia jt, C‑425/19 P, EU:C:2021:154, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika), majanduslik eelis abi saajale (vt eelkõige 24. juuli 2003. aasta kohtuotsus Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, EU:C:2003:415, punkt 84 ja seal viidatud kohtupraktika), meetme valikulisus (vt eelkõige 10. septembri 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa jt, C‑465/20 P, EU:C:2024:724, punkt 75 ja seal viidatud kohtupraktika), konkurentsi moonutamine (vt eelkõige 19. septembri 2000. aasta kohtuotsus Saksamaa vs. komisjon, C‑156/98, EU:C:2000:467, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika) ning liikmesriikidevahelise kaubavahetuse takistamine (vt eelkõige 7. märtsi 2024. aasta kohtuotsus Fallimento Esperia ja GSE, C‑558/22, EU:C:2024:209, punkt 64 ja seal viidatud kohtupraktika).
32      Vt eelkõige 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. World Duty Free Group jt (C‑20/15 P ja C‑21/15 P, EU:C:2016:981, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika).
33      Vt eelkõige 27. juuni 2017. aasta kohtuotsus Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, punkt 78).
34      Näiteks Euroopa Kohtu otsuses Tercas täpsustas ta oma kohtupraktika meenutuses, et selleks, et abi võiks kvalifitseerida „riigiabiks“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, peavad olema täidetud neli tingimust, millest esimene on see, et „eksisteerib riigi sekkumine või sekkumine riigi ressurssidest“ (vt selle kohtuotsuse punkt 57).
35      Vt Üldkohtu otsuse Tercas punktid 87–89 ja Euroopa Kohtu otsuse Tercas punktid 65–67.
36      FITD oli komisjoni määratluse kohaselt eraõiguslik üksus, kellel olid väga tihedad sidemed avaliku võimuga, eelkõige oma koosseisu, ülesande, korralduse, tekkeloo ja meetme arengu poolest (vt selle kohta Tercase otsuse punktid 121–131).
37      Nii on see muu hulgas siis, kui abi saaja eelise saamise tingimuse analüüsimise raames kohaldatakse „eraettevõtja põhimõtet“ (vt näiteks 11. novembri 2021. aasta kohtuotsus Autostrada Wielkopolska vs. komisjon ja Poola, C‑933/19 P, EU:C:2021:905, punkt 116 ja seal viidatud kohtupraktika).
38      Vt näitena Merola, M., ja Caliento, F., „Is the notion of aid broadening or shrinking over time, and if so, why? A subjective view on the rationale of the case law“, EU State Aid Law, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2020, lk 18–53. Need autorid on nimetanud mitu näidet, mis näitavad ilmekalt raskusi riigiabi määratlemisel, eelkõige mis puudutab mõistet „riigi ressursid“ (vt konkreetselt lk 26–31), ning on täheldanud ka viimasel ajal niisuguste juhtumite sagenemist, mil Euroopa Kohus on Üldkohtu otsused tühistanud.
39      Seejuures tuleb rõhutada, et kohtuotsuse Tercas tegi Euroopa Kohus suurkojana.
40      Vt käesoleva ettepaneku punktid 23 ja 24. Niisugustes olukordades ei oleks liidu õiguse piisavalt selge rikkumise nõudel soovitavat toimet, kui komisjoni ükskõik missugusest rikkumisest piisaks nagu iga haldusasutuse puhul, kes tegutseb oma pädevusvaldkondades, et see nõue oleks täidetud.
41      Kui võtta üle komisjoni kohtuistungil esitatud seisukohad, siis tegemist on olukorraga, kus ta tegi vea (ja ütleb sellega seoses „mea culpa“), kuid mis siiski ei lähe kaugemale sellest, mida hoolikalt haldusasutuselt oodatakse (ja kes oleks niisugusel juhul pidanud ütlema „mea maxima culpa“).
42      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 132–161.
43      Vt eelkõige 27. aprilli 2023. aasta kohtuotsus Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro jt vs. komisjon (C‑549/21 P, EU:C:2023:340, punkt 114 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt selle kohta ka Lenaerts, K. jt, EU Procedural Law, 2e
éd., Oxford University Press, 2023, lk 512–514. Nagu need autorid märgivad, ei ole Euroopa Kohtu praktikas olemas standardväljendit seoses selle nõudega, mida liidu kohus on väljendanud erinevalt; peamine mõte on see, et liit vastutab ainult kahju eest, mis on tema institutsioonide, asutuste ja organite õigusvastaste tegude või käitumise otsene tagajärg (vt ka Wildemeersch, J., „Section 2 – Les conditions du recours en responsabilité“, Contentieux de la légalité des actes de l’Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2019, lk 484–487). Lisaks eristavad mõned autorid ühelt poolt mõistet „faktiline põhjuslikkus“, mis vastab küsimusele, kas õigusvastane käitumine on väidetava kahju „conditio sine qua non“, ning teiselt poolt „õiguslikku põhjuslikkust“, millest tulenevad täiendavad nõuded, mis peavad olema täidetud, et välistada liidu institutsioonide või asutuste vastutus liiga nõrgalt seotud kahju eest, ja mille kohaselt peab kahju tulenema piisavalt otseselt õigusvastasest käitumisest, peab eksisteerima piisavalt otsene seos käitumise ja kahju vahel või peab käitumine olema kahju määrav põhjus (vt selle kohta Biondi, A., ja Farley, M., The right to damages in European law, Kluwer Law International, 2009, lk 146–154). Sama vahetegemine on võetud üle kohtujurist Ćapeta ettepanekusse kohtuasjas WS jt vs. Frontex (ühine tagasisaatmisoperatsioon) (C‑679/23 P, EU:C:2025:427, punktid 101–109). Vt ka Euroopa Liidu eri riikides valitsevate eri lähenemiste võrdleva uuringu kohta põhjuslikkuse küsimuses Infantino, M., ja Zervogianni, E., „The European Ways to Causation“, Causation in European Tort Law, Cambridge University Press, 2017, lk 85–128, ning Bussani, M., Sebok, A. J., ja Infantino, M., „Causation“, Common Law and Civil Law Perspectives on Tort Law, Oxford Academic, veebiväljaanne, 2022, lk 177–212.
44      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 137.
45      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 138–141.
46      27. aprilli 2023. aasta kohtuotsus (C‑549/21 P, EU:C:2023:340). Apellant rõhutab muu hulgas, et erinevalt kohtuasjast, milles tehti see kohtuotsus ja milles komisjon avaldas Itaalia ametiasutustele survet, mis ei puudutanud konkreetset meedet, tegi komisjon käesolevas kohtuasjas siduva otsuse.
47      Vt selle kohta 18. märtsi 2010. aasta kohtuotsus Trubowest Handel ja Makaro vs. nõukogu ja komisjon (C‑419/08 P, EU:C:2010:147, punkt 59 ja seal viidatud kohtupraktika). Mõistet „piisavalt otsene seos“ on nimelt liidu kohtu praktikas tõlgendatud kitsendavalt, nagu kinnitab eelkõige Üldkohus, kui ta otsustas, et ainuüksi asjaolust, et liidu institutsiooni või asutuse väidetavalt õigusvastane käitumine oli kahju tekkimise hädavajalik tingimus (conditio sine qua non) selles mõttes, et ilma selle käitumiseta ei oleks seda kahju tekkinud, ei piisa piisavalt otsese põhjusliku seose tõendamiseks selle kohtupraktika tähenduses (vt selle kohta eelkõige Üldkohtu 23. mai 2019. aasta kohtuotsus Remag Metallhandel ja Jaschinsky vs. komisjon, T‑631/16, EU:T:2019:352, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt ka Havu, K., ja Kurki-Suonio, S., „Damages Liability of the EU for Harm Caused by Excessive Duration of Court Proceedings“, European Public Law, vol. 27, 2021, n° 2, lk 305–330.
48      Vt eelkõige 16. juuli 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. Schneider Electric (C‑440/07 P, EU:C:2009:459, punkt 192).
49      Vt eelkõige selle kohta 19. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Agriconsulting Europe vs. komisjon (C‑198/16 P, EU:C:2017:784, punkt 22).
50      Vt eelkõige selle kohta 1. augusti 2025. aasta kohtuotsus Prantsusmaa ja komisjon vs. CWS Powder Coatings jt (C‑71/23 P ja C‑82/23 P, EU:C:2025:601, punkt 67 ja seal viidatud kohtupraktika).
51      Seevastu ei sea apellant kahtluse alla Üldkohtu hinnangut vaidlustatud kohtuotsuse punktis 148, mille kohaselt ei selgitanud ta, miks Tercase otsus takistas tal uute klientide ligimeelitamist, samas kui vabatahtlik sekkumine (mis asendas Tercast toetava FITD sekkumise, milleks selle otsusega luba ei antud) oli juba otsustatud kaks kuud pärast Tercase otsust. Kahtlen siiski, et ainuüksi see asjaolu saab põhjendada Üldkohtu hinnangut väidetava kahju samaaegsete põhjuste küsimuses.
52      Seda tehes nõustub apellant isegi, et on olemas täiendav tegur, mis võis väidetava kahju tekkimisele kaasa aidata.
53      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 144.
54      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 146.
55      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 153.
56      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 145.
57      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 146.
58      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 149.
59      Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 156 ja 158.