62023CJ0728
EUROOPA KOHTU OTSUS (esimene koda)
12. märts 2026 (
*1
)
Apellatsioonkaebus – Ühise välis- ja julgeolekupoliitika (ÜVJP) töötajad – Rahvusvaheline lepinguline töötaja, kelle on tööle võtnud Euroopa Liidu eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas – Järjestikused tähtajalised töölepingud – Töölepingu ülesütlemine pärast Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi väljaastumist liidust – Apellatsioonkaebus, mille on esitanud liikmesriik, kes ei astunud Üldkohtus menetlusse – Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 kolmas lõik – Apellatsioonkaebuse vastuvõetavus – Mõiste „liidu ja tema teenistujate vahelised vaidlused“ – Vastuapellatsioonkaebus – Vastuvõetavus
Kohtuasjas C‑728/23 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 27. novembril 2023 esitatud apellatsioonkaebus,
Hispaania Kuningriik, esindaja: M. Morales Puerta,
apellant,
teised menetlusosalised:
Robert Stockdale, elukoht Bristol (Ühendkuningriik), esindaja: avocate N. de Montigny,
hageja esimeses kohtuastmes,
Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: M. Bauer ja J. Rurarz,
Euroopa Komisjon, esindajad: D. Bianchi, G. Gattinara, L. Hohenecker, T. Lilamand ja Y. Marinova, hiljem D. Bianchi, G. Gattinara, L. Hohenecker ja Y. Marinova,
Euroopa välisteenistus, esindajad: S. Marquardt, S. Rodríguez Sánchez‑Tabernero ja R. Spáč,
Euroopa Liidu eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas, esindaja: B. Bajic, keda abistas avocate E. Raoult,
kostjad esimeses kohtuastmes,
EUROOPA KOHUS (esimene koda),
koosseisus: koja president F. Biltgen, Euroopa Kohtu asepresident T. von Danwitz (ettekandja), kohtunikud I. Ziemele, A. Kumin ja S. Gervasoni,
kohtujurist: N. Emiliou,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
olles 18. septembri 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Hispaania Kuningriik palub oma apellatsioonkaebuses osaliselt tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 26. juuli 2023. aasta kohtuotsuse Stockdale vs. nõukogu jt (T‑776/20, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2023:422), millega Üldkohus osaliselt nõustus pädevuse puudumise ja vastuvõetamatuse vastuväidetega, mille kostjad esimeses kohtuastmes esitasid Robert Stockdale’i esitatud hagi peale, mille ese on esimese võimalusena ELTL artiklite 263, 268 ja 272 alusel esitatud nõue esiteks tunnistada õigusvastaseks Euroopa Liidu eriesindaja (edaspidi „ELi eriesindaja“) Bosnias ja Hertsegoviinas 17. novembri 2020. aasta otsus, millega viimane lõpetas R. Stockdale’i töölepingu alates 31. detsembrist 2020, ja mõista välja hüvitis kahju eest, mis talle selle otsusega väidetavalt tekitati; teiseks kvalifitseerida tema lepinguline suhe ELi eriesindajaga ümber tähtajatuks töölepinguks; kolmandaks saada hüvitist kahju eest, mis talle väidetavalt tekitati sellega, et Euroopa Liidu Nõukogu, Euroopa Komisjon ja Euroopa välisteenistus ei kehtestanud tema suhtes kohaldatavat selget õiguslikku seisundit, ning teise võimalusena kahju hüvitamise nõue, mis põhineb liidu lepinguvälisel vastutusel põhjusel, et tema töötingimustes ei ole järgitud tema põhiõigusi.
2
R. Stockdale palub oma vastuapellatsioonkaebuses vaidlustatud kohtuotsus tühistada või seda osaliselt muuta osas, milles Üldkohus jättis tema hagi osaliselt vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Õiguslik raamistik
Euroopa Liidu Kohtu põhikiri
3
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 50a lõikes 1 on ette nähtud:
„Üldkohus lahendab esimese astmena [ELTL] artiklis 270 osutatud vaidlusi liidu ja tema teenistujate vahel, sealhulgas Euroopa Liidu Kohtu pädevusse antud vaidlusi ühelt poolt kõigi institutsioonide, organite ja asutuste ning teiselt poolt nende teenistujate vahel.“
4
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 56 on sätestatud:
„Euroopa Kohtusse võib edasi kaevata üldkohtu lõplikud otsused ja nimetatud kohtu otsused, millega sisulised küsimused lahendatakse ainult osaliselt või millega lahendatakse pädevuse puudumist või avalduse vastuvõetamatust käsitlevaid menetlusküsimusi, kahe kuu jooksul alates edasi kaevatud otsuse kuulutamisest.
Otsuse võib edasi kaevata iga pool, kelle nõue on osaliselt või tervikuna rahuldamata jäetud. […]
Välja arvatud liidu ja [tema] teenistujate vaheliste vaidlustega seotud asjade puhul, võivad otsuse edasi kaevata ka liikmesriigid ja liidu institutsioonid, kes ei astunud menetlusse üldkohtus. Sellised liikmesriigid ja institutsioonid on samas seisundis kui liikmesriigid ja institutsioonid, kes astusid menetlusse esimeses astmes.“
Otsus (ÜVJP) 2019/1340
5
Nõukogu 8. augusti 2019. aasta otsuse (ÜVJP) 2019/1340, millega nimetatakse ametisse Euroopa Liidu eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas (ELT 2019, L 209, lk 10), artikkel 4 „Volituste täitmine“ oli sõnastatud järgmiselt:
„1.   ELi eriesindaja vastutab oma volituste täitmise eest, tegutsedes [liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika] kõrge esindaja alluvuses.
[…]
3.   ELi eriesindaja teeb tihedat koostööd Euroopa välisteenistuse ja selle asjaomaste osakondadega.“
6
Otsuse artiklis 6 „Meeskonna moodustamine ja koosseis“ oli sätestatud:
„1.   ELi eriesindaja vastutab oma volituste ja talle eraldatud vastavate rahaliste vahendite piires oma meeskonna moodustamise eest. Meeskonda kuuluvad vastavalt volitustele konkreetsetes poliitikaküsimustes pädevad isikud. ELi eriesindaja teavitab nõukogu ja komisjoni viivitamata oma meeskonna koosseisust.
2.   Liikmesriigid, liidu institutsioonid ja Euroopa välisteenistus võivad teha ettepaneku isikkoosseisu liikmete lähetamiseks ELi eriesindaja juurde. Lähetatud isikkoosseisu liikmete töötasu katab vastavalt kas liikmesriik, asjaomane liidu institutsioon või Euroopa välisteenistus. ELi eriesindaja juurde võib lähetada ka liikmesriikide poolt liidu institutsioonidesse või Euroopa välisteenistusse lähetatud eksperte. Rahvusvahelistel lepingulistel töötajatel peab olema mõne liikmesriigi kodakondsus.
3.   Kõik lähetatud isikkoosseisu liikmed jäävad neid lähetanud liikmesriigi, liidu institutsiooni või Euroopa välisteenistuse haldusalluvusse ning täidavad oma kohustusi ja tegutsevad ELi eriesindaja volituste huvides.“
Vaidluse taust
7
Vaidluse tausta on kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–18 ja selle võib käesoleva menetluse jaoks kokku võtta järgmiselt.
8
R. Stockdale on Ühendkuningriigi kodanik, kes töötas ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas juures finants- ja haldusjuhina.
9
Nõukogu võttis ELL artikli 33 alusel 11. märtsil 2002 vastu ühismeetme 2002/211/ÜVJP Euroopa Liidu eriesindaja määramise kohta Bosniasse ja Hertsegoviinasse (EÜT 2002, L 70, lk 7; ELT eriväljaanne 18/01, lk 284). Seejärel võttis nõukogu vastu mitu järjestikust akti, millega ta nimetas ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas katkematult ja tähtajaliseks ametiajaks ametisse.
10
R. Stockdale’i hagi esitamise kuupäeval, mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 1 ja mis on 29. detsember 2020, nimetati ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas otsusega 2019/1340 ajavahemikuks 1. septembrist 2019 kuni 31. augustini 2021.
11
R. Stockdale võeti alates 15. veebruarist 2006 tööle ELi eriesindaja juurde Bosnias ja Hertsegoviinas viimati nimetatud isikuga sõlmitud esimese tähtajalise töölepingu alusel, mille kestus ei tohtinud ületada ELi eriesindaja ametiaega. Alates 1. märtsist 2007 sõlmis ta ELi eriesindajaga 16 järjestikust tähtajalist lepingut. R. Stockdale’i sõlmitud viimase tähtajalise lepingu (edaspidi „kõnealune leping“) artiklis 5 oli selle kestuseks ette nähtud 1. september 2019 kuni 31. august 2021.
12
Samal ajal allkirjastas R. Stockdale ka 13 kolmepoolset lepingut komisjoni ning ELi eriesindajaga Bosnias ja Hertsegoviinas, milles ta nimetati alates 1. juulist 2007 büroo juhataja kohusetäitjaks. Kõnealustes kolmepoolsetes lepingutes oli ette nähtud, et ELi eriesindaja surma või tagasiastumise, õnnetusjuhtumi või haiguse korral, mis takistab tal oma ülesannete täitmist, või juhul, kui komisjoni ja ELi eriesindaja vahel sõlmitud rahastamisleping lõpeb, vastutab R. Stockdale ELi eriesindajale eraldatud vahendite haldamise eest. Viimasele sellisele büroo juhataja kohusetäitja lepingule kirjutas R. Stockdale alla 7. oktoobril 2019.
13
Liidu ja Ühendkuningriigi esindajad kirjutasid 24. jaanuaril 2020 alla Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise lepingule (ELT 2020, L 29, lk 7, edaspidi „väljaastumisleping“), mis kiideti liidu ja Euroopa Aatomienergiaühenduse (Euratom) nimel heaks nõukogu 30. jaanuari 2020. aasta otsusega (EL) 2020/135 Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise lepingu sõlmimise kohta (ELT 2020, L 29, lk 1).
14
Väljaastumisleping jõustus selle artikli 185 alusel 1. veebruaril 2020. Lepingu artiklis 126 on sätestatud üleminekuperiood, mis algab selle lepingu jõustumise kuupäeval ja lõppeb 31. detsembril 2020. Väljaastumislepingu artikli 127 lõike 6 kohaselt tuleb sel ajavahemikul viidet „liikmesriikidele“ mõista liidu õiguses nii, et see hõlmab Ühendkuningriiki.
15
R. Stockdale saatis 24. juunil 2020 ELi eriesindajale Bosnias ja Hertsegoviinas kirja, et uurida temalt oma õiguste kohta ja väita, et teda diskrimineeritakse, juhul kui lõpuks loetakse tema ametikoht üleliigseks, viies ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas büroo üle liidu selles riigis oleva delegatsiooni ja seega Euroopa välisteenistuse alla. Eelkõige rõhutas ta, et ELi eriesindaja rahvusvahelistele töötajatele ei ole ette nähtud hüvitist ülesütlemise korral ega õigust töötushüvitisele, samuti ei ole ühtki sätet pensioniskeemi sissemaksete kohta.
16
ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas saatis selle taotluse 7. juulil 2020 komisjoni välispoliitika vahendite talituse juhatajale, märkides, et R. Stockdale tõstatas oma töötingimustega seotud küsimusi, mis puudutavad eelkõige kõnealuse lepingu tõenäolist lõpetamist Ühendkuningriigi liidust väljaastumise tõttu. Nimetatud talituse juhataja vastas 13. juulil 2020, et talitus ei vastuta ÜVJPga seotud töötajate personaliküsimuste eest, ja soovitas ELi eriesindajal konsulteerida selles suhtes Euroopa välisteenistusega. Lisaks rõhutas ta, et kuna R. Stockdale’i taotlus hõlmas rahalisi aspekte, ei saa kõnealuse lepingu tingimuste kohaselt maksta mingit lepingu ülesütlemise hüvitist ega pensioniskeemi sissemakseid.
17
ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas edastas R. Stockdale’i 24. juuni 2020. aasta kirja 15. septembril 2020 Euroopa välisteenistusele.
18
R. Stockdale kirjutas 28. septembril 2020 ELi eriesindajale Bosnias ja Hertsegoviinas uuesti, paludes, et viimane hangiks lisateavet tema võimaluste kohta jääda praegusele ametikohale pärast üleminekuperioodi lõppu. Kui ELi eriesindaja pöördus komisjoni välispoliitika vahendite talituse poole, vastas selle juhataja 2. oktoobril 2020, et Ühendkuningriigi kodanikele ei ole ette nähtud erandeid ja nende lepingud lõpetatakse 31. detsembril 2020.
19
ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas võttis 17. novembril 2020 vastu ülesütlemisotsuse, millega ta lõpetas kõnealuse lepingu etteteatamisajaga ning mis jõustus 31. detsembril 2020 (edaspidi „ülesütlemisotsus“).
20
R. Stockdale palus 25. novembril 2020 ELi eriesindajal Bosnias ja Hertsegoviinas ülesütlemisotsus uuesti läbi vaadata.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
21
R. Stockdale esitas Üldkohtu kantseleisse 29. detsembril 2020 saabunud hagiavaldusega nõukogu, komisjoni, Euroopa välisteenistuse ja ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas vastu hagi, milles ta palus Üldkohtul:
–
esimese võimalusena esiteks tunnistada ülesütlemisotsus õigusvastaseks, teiseks mõista kostjatelt tema kasuks välja hüvitis 10000 eurot selle otsusega tekitatud mittevaralise kahju eest ja kolmandaks kohustada neid teda tööle ennistama või teise võimalusena mõista kostjatelt tema kasuks välja hüvitis 393850,08 eurot selle otsusega tekitatud varalise kahju eest (edaspidi „esimene nõue“);
–
esimese võimalusena kvalifitseerida tema lepinguline suhe ELi eriesindajaga Bosnias ja Hertsegoviinas ümber tähtajatuks lepinguks ning tuvastada, et kostjad on rikkunud oma lepingulisi kohustusi, eelkõige jätnud tähtajatu lepingu lõpetamisest nõuetekohaselt ette teatamata (edaspidi „teine nõue“);
–
esimese võimalusena tunnistada, et nõukogu, komisjon ja Euroopa välisteenistus kohtlesid teda tema töötasu, pensioniõiguste ja nendega seotud soodustuste puhul diskrimineerivalt ajal, kui ta töötas ELi eriesindaja juures Bosnias ja Hertsegoviinas, tunnistada, et ta oleks tulnud tööle võtta nõukogu, komisjoni või Euroopa välisteenistuse ajutise teenistujana, ning mõista neilt välja hüvitis kahju eest, mis tuleneb sellest, et ÜVJP raames tööle võetud rahvusvahelistele lepingulistele töötajatele ei kohaldatud liidu muude teenistujate teenistustingimusi (edaspidi „teenistustingimused“) või teenistustingimustega võrreldavat õiguslikku regulatsiooni (edaspidi „kolmas nõue“);
–
teise võimalusena mõista nõukogult, komisjonilt ja Euroopa välisteenistuselt tema kasuks välja 400000 eurot nende lepinguvälise vastutuse alusel, mis tuleneb tema põhiõiguste rikkumisest (edaspidi „neljas nõue“).
22
Eraldi menetlusdokumentides, mille komisjon ja nõukogu esitasid Üldkohtu kantseleisse 11. mail 2021, Euroopa välisteenistus 12. mail 2021 ning ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas 30. juunil 2021, esitasid need pooled vastuvõetamatuse ja pädevuse puudumise vastuväited, väites eelkõige, et ülesütlemisotsus ja võimalikud rikkumised, millele R. Stockdale viitab, ei ole neile omistatavad.
23
R. Stockdale esitas 30. augustil 2021 oma seisukohad vastuvõetamatuse ja pädevuse puudumise vastuväidete kohta, paludes need tagasi lükata.
24
Üldkohus otsustas oma kodukorra artikli 130 alusel lahendada kõigi esimese kohtuastme hageja esitatud nõuete suhtes pädevuse ja vastuvõetavuse küsimused enne kohtuasja sisulist läbivaatamist.
25
Vaidlustatud kohtuotsuses rahuldas Üldkohus kostjate esitatud vastuvõetamatuse ja pädevuse puudumise vastuväited osaliselt.
26
Kõigepealt, nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 167, tunnistas Üldkohus, et ta on esimese nõude raames pädev ELTL artikli 263 alusel tegema otsuse taotluse kohta, mis puudutab ülesütlemisotsuse õiguspärasuse kontrolli – kusjuures tegemist on otsusega, mille on teinud aluslepingute kohaselt asutatud liidu üksus, nimelt ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas –, ja ELTL artikli 268 alusel tegema otsuse ülesütlemisotsusega väidetavalt tekitatud mittevaralise ja varalise kahju eest rahalise hüvitise nõude kohta. Pärast seda, kui Üldkohus oli vaidlustatud kohtuotsuse punktis 139 võrdsustanud ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas liidu organiga, kes võttis vastu ülesütlemisotsuse, järeldas ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 167, et nimetatud nõuded on vastuvõetavad seoses ELi eriesindajaga Bosnias ja Hertsegoviinas ning vastuvõetamatud seoses nõukogu, komisjoni ja Euroopa välisteenistusega.
27
Mis seevastu puudutab R. Stockdale’i nõuet, milles ta palub Üldkohtul kohustada ta ennistama ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas töötajate hulka, siis vaidlustatud kohtuotsuse punktist 168 nähtub, et Üldkohus leidis, et tal puudub pädevus, sest liidu kohus ei saa üldjuhul – sealhulgas kahju hüvitamise nõude raames – teha liidu institutsioonile, organile või asutusele ettekirjutusi, ilma et ta sekkuks haldusvõimu pädevusse.
28
Üldkohus jättis seejärel teise nõude vaidlustatud kohtuotsuse punktis 169 tervikuna läbi vaatamata, kuna tal puudus pädevus. Nimelt märkis ta esiteks kohtuotsuse punktis 84, et ta ei ole pädev tegema otsust taotluse kohta teha ettekirjutus ELi eriesindajale Bosnias ja Hertsegoviinas kui R. Stockdale’i tööandjale, et R. Stockdale’i lepinguline suhe ELi eriesindajaga kvalifitseeritaks ümber tähtajatuks lepinguks. Teiseks, kuna nõue, et Üldkohus tuvastaks, et kostjad on rikkunud oma lepingulisi kohustusi, ei ole esitatud tühistamisnõuete ega kahju hüvitamise nõuete põhjendamiseks, leidis Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktis 85, et seda nõuet tuleb käsitada nii, et sellega taotletakse üksnes seda, et ta teeks otsuse üldise või põhimõttelise avaldusega, mis ei kuulu talle aluslepingutega antud pädevusse.
29
Lõpuks leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 170, et ta on ELTL artikli 268 alusel pädev lahendama kolmandat ja neljandat nõuet hüvitada kahju, mis tekkis R. Stockdale’i suhtes kohaldatava selge personalieeskirja vastu võtmata jätmise tõttu. Üldkohus oli seisukohal, nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 162, et igasugune võimalik süüline tegevusetus üldise regulatsiooni kehtestamisel, mis kohaldub üldiselt ÜVJPga seotud või eelkõige ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas lepinguliste töötajate suhtes, tuleb omistada nõukogule, mistõttu need nõuded on seega nõukogu suhtes vastuvõetavad. Sellega seoses märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 148, et nõukogu ülesanne on kujundada ÜVJPd ning teha selle määratlemiseks ja rakendamiseks vajalikud otsused Euroopa Ülemkogu määratletud üldsuuniste ja strateegilise kursi alusel. ÜVJP raames tööle võetud lepinguliste töötajate suhtes kohaldatava õigusliku regulatsiooni kehtestamine – kui see on asjakohane – kuulub Üldkohtu hinnangul aga ÜVJP rakendamise alla ja seega nõukogu pädevusse.
Poolte nõuded
Apellatsioonkaebuse nõuded
30
Hispaania Kuningriik palub Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles ELi eriesindajat Bosnias ja Hertsegoviinas peeti kostjaks seoses esimese kohtuastme hageja esimese nõudega;
–
tunnistada esimene nõue nõukogu suhtes vastuvõetavaks ja ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas suhtes vastuvõetamatuks.
31
R. Stockdale palub Euroopa Kohtul:
–
rahuldada Hispaania Kuningriigi esitatud apellatsioonkaebus;
–
mõista käesoleva apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulud välja kostjatelt.
32
Nõukogu palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–
mõista käesolevas menetluses nõukogul tekkivad kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.
33
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.
34
Euroopa välisteenistus palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus põhjendamatuse tõttu rahuldamata või kui seda ei tehta, vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata;
–
mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.
35
ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja igal juhul põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.
Vastuapellatsioonkaebuse nõuded
36
R. Stockdale palub Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus osaliselt;
–
tunnistada vastuvõetavaks teine (lepinguline) nõue saada hüvitist tööandja kohustuste rikkumise eest;
–
tuvastada, et esimene ja teine (lepinguline) nõue on vastuvõetavad osas, milles need on esitatud kõigi kostjate vastu;
–
tunnistada, et ELTL artiklis 336 ette nähtud seadusandlikku algatust ja seadusandlikku menetlust ei saa pidada ÜVJP valdkonnast välja jäetuks;
–
tunnistada neljas (lepinguväline) nõue vastuvõetavaks ka osas, milles see on esitatud komisjoni vastu;
–
mõista käesoleva kohtumenetluse kohtukulud välja kostjatelt ja saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse.
37
Nõukogu palub Euroopa Kohtul:
–
jätta vastuapellatsioonkaebus osaliselt vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja osaliselt põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–
mõista käesolevas menetluses nõukogul tekkivad kohtukulud välja R. Stockdale’ilt.
38
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
jätta vastuapellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata või teise võimalusena põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja R. Stockdale’ilt.
39
Euroopa välisteenistus ning ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas paluvad Euroopa Kohtul:
–
jätta vastuapellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata või teise võimalusena põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja R. Stockdale’ilt.
Apellatsioonkaebus
40
Käesolevas asjas on Euroopa Kohtule esitatud apellatsioonkaebus, mille Hispaania Kuningriik esitas Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 kolmanda lõigu alusel vaidlustatud kohtuotsuse peale, milles Üldkohus lahendas pädevuse puudumise ja vastuvõetamatuse vastuväited, mille kostjad esimeses kohtuastmes esitasid hagi peale, mille esitas R. Stockdale, kes on endine lepinguline töötaja ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas juures, ning mille ese on esimese võimalusena ELTL artiklite 263, 268 ja 272 alusel esitatud nõue tunnistada ülesütlemisotsus õigusvastaseks ja mõista välja rahaline hüvitis selle otsusega väidetavalt tekitatud kahju eest; kvalifitseerida tema lepinguline suhe ELi eriesindajaga Bosnias ja Hertsegoviinas ümber tähtajatuks lepinguks ning mõista kostjatelt välja hüvitis talle väidetavalt tekitatud lepingulise ja lepinguvälise kahju eest.
Poolte argumendid
41
Hispaania Kuningriik täpsustab, et vaidlustatud kohtuotsuse kuulutamise kuupäevaks oli ta taotlenud luba astuda Üldkohtu menetlusse R. Stockdale’i toetuseks, kuid teda ei olnud veel menetlusse astujana menetlusse lubatud.
42
Hispaania Kuningriik põhjendab oma apellatsioonkaebust kahe väitega, millega vaidlustatakse vaidlustatud kohtuotsus osas, milles Üldkohus leidis, et ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas on nõukogust õiguslikult eraldiseisev organ, keda tuleb esimese kohtuastme hageja esimese nõude suhtes pidada kostjaks.
43
R. Stockdale leiab, et apellatsioonkaebus on põhjendatud.
44
Euroopa välisteenistus ja ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas leiavad, et apellatsioonkaebus on vastuvõetamatu ja igal juhul põhjendamatu. Komisjon on seisukohal, et apellatsioonkaebus on osaliselt vastuvõetamatu ja osaliselt põhjendamatu. Nõukogu arvates on apellatsioonkaebus põhjendamatu.
Euroopa Kohtu hinnang
45
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 esimesest lõigust tuleneb, et Euroopa Kohtusse võib vaid edasi kaevata Üldkohtu lõplikud otsused ja nimetatud kohtu otsused, millega sisulised küsimused lahendatakse ainult osaliselt või millega lahendatakse pädevuse puudumist või avalduse vastuvõetamatust käsitlevaid menetlusküsimusi. Põhikirja artikli 56 teise lõigu kohaselt võib otsuse edasi kaevata iga pool, kelle nõue on osaliselt või tervikuna rahuldamata jäetud.
46
Põhikirja artikli 56 kolmandas lõigus on ette nähtud, et välja arvatud liidu ja tema teenistujate vaheliste vaidlustega seotud asjade puhul, võivad otsuse edasi kaevata ka liikmesriigid ja liidu institutsioonid, kes ei astunud menetlusse Üldkohtus. Sellised liikmesriigid ja institutsioonid on samas seisundis kui liikmesriigid ja institutsioonid, kes astusid menetlusse esimeses astmes.
47
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 41–43 märkis, annab Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 kolmas lõik liikmesriikidele laiendatud õiguse apellatsioonkaebuse esitamiseks, mis kaldub kõrvale artikli 56 teises lõigus sätestatud üldreeglist, mille kohaselt on üksnes pooltel, kelle nõuded on osaliselt või tervikuna rahuldamata jäetud ja kes on seega Üldkohtus menetlusse astunud, õigus esitada apellatsioonkaebus Üldkohtu lõplike otsuste ja selliste otsuste peale, millega lahendatakse pädevuse puudumist või avalduse vastuvõetamatust käsitlevaid menetlusküsimusi.
48
Kõnealune säte piirab seda laiendatud õigust siiski nii, et „liidu ja tema teenistujate vahelistes vaidlustes“ võib liikmesriik või liidu institutsioon esitada lõpliku otsuse peale apellatsioonkaebuse üksnes juhul, kui ta on astunud Üldkohtu menetlusse (vt analoogia alusel 5. oktoobri 2000. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Busacca jt, C‑434/98 P, EU:C:2000:546, punkt 21).
49
Neid kaalutlusi arvestades on käesolevas asjas oluline kontrollida, kas Hispaania Kuningriigi esitatud apellatsioonkaebust vaidlustatud kohtuotsuse peale tuleb pidada esitatuks kohtuasjas, mis puudutab „liidu ja tema teenistujate vahelist vaidlust“, ning seega Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 kolmanda lõigu kohaselt vastuvõetamatuks. Selle hindamise raames ei tule arvesse võtta mitte ainult sama sätte sõnastust ennast, vaid ka konteksti ja selle õigusakti eesmärke, mille osa see säte on.
50
Mis puudutab esiteks Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 kolmanda lõigu sõnastust, siis tuleb märkida, et mõiste „liidu ja tema teenistujate vahelised vaidlused“ on sõnastatud üldiselt ega viita ühelegi EL toimimise lepingus ette nähtud õiguskaitsevahendile. Eelkõige ei sisalda see säte ühtegi viidet ELTL artiklile 270, milles on avaliku teenistuse kohtuvaidluste valdkonnas kehtestatud konkreetne õiguskaitsevahend, mis erineb üldkohaldatavatest õiguskaitsevahenditest, nagu ELTL artiklis 263 ette nähtud tühistamishagi ja kahju hüvitamise hagi, mis on reguleeritud ELTL artikliga 268 koostoimes ELTL artikli 340 teise ja kolmanda lõiguga.
51
Teiseks, mis puudutab Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 kolmanda lõigu konteksti, siis tuleb rõhutada, et põhikirja artikli 50a lõikes 1 on ette nähtud, et „Üldkohus lahendab esimese astmena [ELTL] artiklis 270 osutatud vaidlusi liidu ja tema teenistujate vahel, sealhulgas Euroopa Liidu Kohtu pädevusse antud vaidlusi ühelt poolt kõigi institutsioonide, organite ja asutuste ning teiselt poolt nende teenistujate vahel“.
52
Sellest järeldub, et Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 50a lõikes 1, milles on määratletud Üldkohtu kui liidu avaliku teenistuse vaidlusi lahendava kohtu pädevuse ulatus, ei ole mainitud mitte ainult ELTL artiklis 270 nimetatud vaidlusi, see tähendab Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade ja teenistustingimuste kohaldamisalasse kuuluvaid vaidlusi, vaid ka kõiki „Euroopa Liidu Kohtu pädevusse antud vaidlusi ühelt poolt kõigi institutsioonide, organite ja asutuste ning teiselt poolt nende teenistujate vahel“. Seda sätet ei saa seega tõlgendada nii, et see piirab Üldkohtu kui avaliku teenistuse kohtu pädevust [ELTL] artiklis 270 osutatud vaidlustega.
53
Neil asjaoludel ei saa ka asuda seisukohale, et viidates „liidu ja tema teenistujate vahelistele vaidlustele“, on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 kolmandas lõigus viidatud üksnes ELTL artikli 270 kohaldamisalasse kuuluvatele vaidlustele, välistades ELTL artikli 263 või ELTL artikli 268 alusel algatatud vaidlused. Nii põhikirja artikli 50a lõikes 1 kui ka artikli 56 kolmandas lõigus sisalduva mõiste „liidu ja tema teenistujate vahelised vaidlused“ tähendus ja ulatus ei saa samas aktis varieeruda olenevalt sättest, milles seda mõistet kasutatakse. Lisaks tuleb märkida, et ELTL artiklis 270 on selle mõiste ulatust piiratud fraasiga „piirides ja neil tingimustel, mis on kindlaks määratud liidu ametnike personalieeskirjades“, mistõttu peab sellel mõistel olema tingimata laiem ulatus, kui seda kasutatakse ilma sellist piirangut kehtestamata, nagu see on põhikirja artikli 56 kolmanda lõigu puhul. Sellest tuleneb, et viimati nimetatud sätte kontekst ei võimalda asuda seisukohale, et sätte kohaldamisala piirdub üksnes ELTL artikliga 270 hõlmatud vaidlustega.
54
Sellega seoses tuleb samuti meenutada, et mis puudutab ühelt poolt ELTL artiklis 270 ning teiselt poolt ELTL artiklites 263 ja 268 ette nähtud pädevuse ja õiguskaitsevahendite piiritlemist, siis on Euroopa Kohus korduvalt otsustanud, et ELTL artikkel 270 annab liidu kohtutele sisulise pädevuse lahendada vaidlusi, mis on tekkinud nende ametnike või teenistujate ja liidu institutsioonide vahelisest töösuhtest (vt selle kohta 10. septembri 2015. aasta kohtuotsus (uuesti läbivaatamine) Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon, C‑417/14 RX‑II, EU:C:2015:588, punkt 41, ja 5. mai 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. Minister Mamachi di Lusignano, C‑54/20 P, EU:C:2022:349, punkt 41).
55
Seega tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et liidu kohtud on pädevad lahendama kõiki vaidlusi ametniku või teenistuja ja liidu institutsiooni vahel, kus ta teenistuses on, isegi kui tegemist on kahju hüvitamise hagiga, kui see vaidlus on tekkinud asjaomast isikut selle institutsiooniga siduvast töösuhtest (vt selle kohta 10. septembri 2015. aasta kohtuotsus (uuesti läbivaatamine) Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon, C‑417/14 RX‑II, EU:C:2015:588, punktid 38 ja 42).
56
Nimelt tuleneb liidu kohtute ratione materiae pädevus lahendada vaidlusi, mis puudutavad avalikku teenistust, asjaomase vaidluse aluseks olevatest asjaoludest, nagu need on määratletud käesoleva kohtuotsuse punktis 54, mitte õiguslikust alusest, millel hagi kui selline võib põhineda (vt analoogia alusel 10. septembri 2015. aasta kohtuotsus (uuesti läbivaatamine) Missir Mamachi di Lusignano vs. komisjon, C‑417/14 RX‑II, EU:C:2015:588, punkt 50, ning 5. mai 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. Minister Mamachi di Lusignano, C‑54/20 P, EU:C:2022:349, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
57
Kolmandaks kinnitab käesoleva kohtuotsuse punktis 53 antud tõlgendust ka Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 kolmandas lõigus ette nähtud avalikku teenistust puudutavate kohtuasjade välistamise eesmärk ja otstarve, kui võtta arvesse, et see välistamine põhineb eelkõige nende personalihaldusega seotud vaidluste individuaalsusel, mis võivad viia üksnes üksikotsuste tühistamiseni (vt analoogia alusel 5. oktoobri 2000. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Busacca jt, C‑434/98 P, EU:C:2000:546, punkt 23) või liidu institutsioonide ja organite ametnikele või teenistujatele tekitatud isikliku kahju hüvitamiseni.
58
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 42 sisuliselt märkis, on selle sättega institutsioonidele ja liikmesriikidele antud ulatusliku õiguse eesmärk võimaldada privilegeeritud hagejatel kui „õiguse kaitsjatel“ pöörduda kohtupraktika ühtsuse säilitamiseks Euroopa Kohtusse isegi olukorras, kus Üldkohtu menetluse pooled on valmis Üldkohtu tehtud kohtuotsusega nõustuma. Kuna personalihaldusega seotud vaidlused on individuaalsed, nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis, ei ole institutsiooni või liikmesriigi võimalik hagi selle eesmärgi pärane. Seadusandja on seega sõnaselgelt loobunud selle eesmärgi saavutamise tagamisest, jättes tunnustamata laiendatud õiguse institutsioonidele ja liikmesriikidele, piirates niisiis nende kaebeõigust võimalustega, mis on ette nähtud põhikirja artikli 56 teises lõigus.
59
Mis puudutab sama laadi vaidlusi, mis käsitlevad üksikküsimusi, siis ei ole mingit põhjust, mis õigustaks, et liidu liikmesriikidel või institutsioonidel võiks olla ulatuslik õigus esitada apellatsioonkaebus Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 kolmanda lõigu alusel ning seeläbi astuda menetlusse ÜVJP teenistujaid puudutavates vaidlustes, nagu on kõne all käesolevas asjas, samas kui seda õigust ei ole neile antud vaidlustes, milles osalevad liidu ametnikud või teenistujad, kes tegutsevad ELTL artikli 270 alusel.
60
See on nii seda enam, et Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 kolmandat lõiku – mis kehtestab erandi artikli 56 teises lõigus sätestatud üldreeglist, mille kohaselt on ainult Üldkohtus menetlusse astunud pooltel õigus Üldkohtu otsuseid edasi kaevata – ei saa tõlgendada laialt.
61
Käesolevas asjas tuleb märkida, et kõnesolev vaidlus tuleneb – mitte ainult osas, milles see puudutab ülesütlemisotsuse õigusvastasust, vaid ka osas, milles sellega taotletakse rahalist hüvitist selle otsusega väidetavalt tekitatud kahju eest, lepingulise suhte ümberkvalifitseerimist tähtajatuks lepinguks ning lepingulise ja lepinguvälise kahju hüvitamist – R. Stockdale’i ning ELi eriesindajat Bosnias ja Hertsegoviinas siduvast töösuhtest.
62
Seega tuleb asuda seisukohale, et kogu käesolev vaidlus tuleneb sellest töösuhtest, arvestades, et see vaidlus võib osas, mis puudutab nii asjaomase töölepingu ülesütlemise õiguspärasust kui ka selle ülesütlemisega väidetavalt tekitatud kahju rahalist hüvitamist, viia selleni, et liidu kohus annab hinnangu nimetatud töösuhte kohta.
63
Pealegi on käesolevas asjas ilmne, et R. Stockdale’i ELTL artiklite 263, 268 ja 272 alusel esitatud nõuded puudutavad üksikotsust.
64
Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et käesolevat vaidlust tuleb pidada „liidu ja tema teenistujate vaheliseks vaidluseks“ Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 kolmanda lõigu tähenduses.
65
Seda järeldust ei sea kahtluse alla argument, mille nõukogu, komisjon ja Euroopa välisteenistus esitasid vastuseks Euroopa Kohtu esitatud kirjalikult vastamisele kuuluvale küsimusele ning mille kohaselt ei saa käesolevat vaidlust lihtsalt ja eranditult samastada „liidu ja tema teenistujate vahelise“ vaidlusega Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 kolmanda lõigu tähenduses, kuna selle ese ulatub sellest määratlusest kaugemale ja puudutab ka institutsioonilisi aspekte. Nimelt ei võimalda selle sätte grammatiline ega teleoloogiline tõlgendamine seada selles sättes sisalduva „liidu ja tema teenistujate vaheliste vaidluste“ erandi tõlgendamise ulatust sõltuvusse sellest, millist laadi on kõnealuses vaidluses tõstatatud õigusküsimused.
66
Järelikult tuleb Hispaania Kuningriigi apellatsioonkaebus jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Vastuapellatsioonkaebus
Poolte argumendid
67
R. Stockdale esitab oma vastuapellatsioonkaebuse põhjendamiseks neli nõuet, nagu need on esitatud vaidlustatud kohtuotsuses, täpsustamata siiski nende aluseks olevaid väiteid.
68
Esimese nõude kohta esitatud arutluskäigus väidab R. Stockdale, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta tõlgendas otsuse 2019/1340 artikleid 4 ja 6 koostoimes ELL artikli 28 lõikega 1 ja ELL artikliga 33, kuna ta pidas ELi eriesindajat Bosnias ja Hertsegoviinas ÜVJP üksuseks, kes saab olla kohtus menetlusosaline, ja ainsaks kostjaks, kes peab vastama esimesele nõudele. R. Stockdale’i sõnul ei saa Euroopa Liidu eriesindajaid samastada ei institutsioonide ega juriidilise isiku staatusega üksustega, mistõttu ei saa neid põhjendatult kvalifitseerida „liidu organiteks või asutusteks“ ega kohelda samamoodi nagu teisi ÜVJP üksusi, kellele on antud vähemalt õigus olla kohtus menetlusosaline.
69
Mis puudutab teist nõuet, siis ei nõustu R. Stockdale eelkõige Üldkohtu hinnanguga, mille kohaselt puudutas see nõue esiteks tuvastust, millel on deklaratiivne ulatus, ja teiseks ettekirjutust, mis tunnistati vastuvõetamatuks põhjusel, et Üldkohus ei ole pädev seda tegema. R. Stockdale’i sõnul oleks Üldkohus pidanud otsustama, et selle nõude raames viidatud lepingulistest rikkumistest tulenevad kahju hüvitamise nõuded on ELTL artikli 268 alusel vastuvõetavad.
70
Kolmanda nõude suhtes seab R. Stockdale kahtluse alla Üldkohtu analüüsi, mis puudutab ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas tööle võetud rahvusvaheliste lepinguliste töötajate suhtes kohaldatavaid eeskirju, mis tema arvates oleks tulnud vastu võtta ELTL artikli 336 alusel.
71
Mis puudutab neljandat nõuet, siis vaidleb ta vastu Üldkohtu analüüsile, mis käsitleb nõuet mõista institutsioonidelt välja hüvitis liidu lepinguvälise vastutuse alusel.
72
Komisjon, Euroopa välisteenistus ja ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas leiavad, et vastuapellatsioonkaebus on vastuvõetamatu ja igal juhul põhjendamatu. Nõukogu leiab, et vastuapellatsioonkaebus on osaliselt vastuvõetamatu ja osaliselt põhjendamatu.
Euroopa Kohtu hinnang
73
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 176 ning artikli 178 lõigete 1 ja 3 kohaselt võivad Üldkohtu kohtuasja pooled, kellel on huvi, et apellatsioonkaebus rahuldataks või jäetaks rahuldamata, esitada vastuapellatsioonkaebuse, mis tuleb esitada eraldi dokumendina vastusest apellatsioonkaebusele ning milles nõutakse Üldkohtu lahendi täielikku või osalist tühistamist, tuginedes õigusväidetele ja ‑argumentidele, mis erinevad kostja vastuses esitatud väidetest ja argumentidest.
74
Vastupidi sellele, mida väidavad komisjon ja ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas oma vastustes vastuapellatsioonkaebusele, esitas R. Stockdale käesolevas asjas pärast seda, kui oli teatavaks tehtud Hispaania Kuningriigi esitatud apellatsioonkaebus, koos oma vastusega apellatsioonkaebusele eraldi dokumendiga vastuapellatsioonkaebuse.
75
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 178 lõikes 3 on siiski nõutud, et vastuapellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitatud õigusväidetes ja -argumentides oleks täpselt näidatud, millised Üldkohtu lahendi punktid vaidlustatakse.
76
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab apellatsioonkaebuses, sealhulgas vastuapellatsioonkaebuses, olema täpselt näidatud selle kohtuotsuse kritiseeritavad osad, mille tühistamist nõutakse, ja seda nõuet konkreetselt toetavad õiguslikud argumendid. Sellega seoses tuleb apellatsioonkaebus, milles esitatud argumendid ei ole piisavalt selged ja täpsed, et Euroopa Kohus saaks teostada õiguspärasuse kontrolli, tunnistada vastuvõetamatuks, isegi kui see võimaldab kindlaks teha vaidlustatud kohtuotsuse kritiseeritava osa. Nimelt, kuna peamised asjaolud, millele väide tugineb, ei nähtu piisavalt ühtselt ja arusaadavalt apellatsioonkaebuse tekstist, mis on sõnastatud ebaselgelt ja mitmeti mõistetavalt, ei saa Euroopa Kohus teostada õiguspärasuse kontrolli, sest vastasel juhul tehakse otsus ultra petita (vt selle kohta 29. septembri 2011. aasta kohtuotsus Arkema vs. komisjon, C‑520/09 P, EU:C:2011:619, punkt 61 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 23. märtsi 2023. aasta kohtuotsus PV vs. komisjon, C‑640/20 P, EU:C:2023:232, punkt 200 ja seal viidatud kohtupraktika).
77
Vastuvõetamatud on ka argumendid, mis piirduvad Üldkohtus esitatud argumentide kordamise või sõnasõnalise taasesitamisega, viitamata õigusnormi rikkumisele, mille Üldkohus neid argumente tagasi lükates toime pani. Selline apellatsioonkaebus ei vasta põhjendamisnõuetele, mis tulenevad ELTL artiklist 256, Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 168 lõike 1 punktist d. Selline apellatsioonkaebus on tegelikult käsitatav nõudena, millega soovitakse ainult saavutada Üldkohtule esitatud hagiavalduse uuesti läbivaatamine, mis aga ei kuulu Euroopa Kohtu pädevusse (vt selle kohta 3. märtsi 2022. aasta kohtuotsus WV vs. Euroopa välisteenistus, C‑171/20 P, EU:C:2022:154, punkt 86 ja seal viidatud kohtupraktika).
78
Tuleb aga tõdeda, et käesoleva vastuapellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitatud argumendid ei vasta käesoleva kohtuotsuse punktides 76 ja 77 mainitud nõuetele, mis takistab Euroopa Kohtul õiguspärasuse kontrolli teostamist.
79
Nimelt, nagu kostjad õigesti rõhutavad, ei too mitu vastuapellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitatud argumenti välja vaidlustatud kohtuotsuse punkte, mille õiguspärasusele on vastu vaieldud, vaid need on sõnastatud väga üldiselt ja piirduvad esimeses kohtuastmes esitatud argumentide kordamisega või kostjate esimeses kohtuastmes võetud seisukohtade kritiseerimisega, rikkudes Euroopa Kohtu kodukorra artikli 178 lõiget 3. Ülejäänud argumendid on ebaselged, kuna need ei sisalda nõudeid ega võimalda tuvastada vaidlustatud kohtuotsuse neid osi, milles Üldkohus on rikkunud õigusnormi.
80
See kehtib eelkõige sissejuhatava arutluskäigu ja esimese nõudega seotud arutluskäigu kohta, mis on osaliselt ebaselged ja osaliselt apellatsioonkaebuse seisukohast asjasse puutumatud, kuna need piirduvad sellega, et neis on vaieldud vastu seisukohtadele, mida teised pooled esimeses kohtuastmes esitasid, ja kordavad juba Üldkohtus esitatud argumente, viitamata täpselt õigusnormi rikkumisele, mille Üldkohus nende argumentide tagasilükkamisega toime pani. Lisaks, tuginedes üldiselt sellele, et Euroopa Liidu eriesindajad ei ole juriidilised isikud, ei täitnud R. Stockdale nõuet esitada piisavalt täpselt olulised asjaolud, selleks et tõendada, et Üldkohus tõlgendas vääralt otsuse 2019/1340 artikleid 4 ja 6 koostoimes ELL artikli 28 lõikega 1 ja ELL artikliga 33, kui ta leidis, et ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas on iseseisev üksus, kes saab olla kohtus menetlusosaline, ja kostja, kes peab vastama esimesele nõudele.
81
Teise nõude raames esitatud arutluskäigu puhul tuleb samuti tõdeda, et R. Stockdale ei esita olulisi asjaolusid piisavalt selgelt ja täpselt, et oleksid täidetud käesoleva kohtuotsuse punktis 76 esitatud nõuded.
82
Sama kehtib kogu kolmanda ja neljanda nõude raames esitatud arutluskäigu kohta, mille puhul R. Stockdale ei ole samuti täpsustanud, milliseid vaidlustatud kohtuotsuse punkte ta soovib vaidlustada.
83
Eeltoodud kaalutlusi arvestades ei vasta vastuapellatsioonkaebus Euroopa Kohtu kodukorra artikli 178 lõikest 3 tulenevatele nõuetele ja tuleb seega jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Kohtukulud
84
Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluse suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
85
Kuna Hispaania Kuningriigi apellatsioonkaebus jäeti läbi vaatamata ning nõukogu, komisjon, Euroopa välisteenistus ning ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas on nõudnud kohtukulude väljamõistmist Hispaania Kuningriigilt, tuleb apellatsioonkaebusega seotud kohtukulud temalt välja mõista.
86
Kuna R. Stockdale’i vastuapellatsioonkaebuses jäeti läbi vaatamata ning nõukogu, komisjon, Euroopa välisteenistus ning ELi eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas on nõudnud kohtukulude väljamõistmist R. Stockdale’ilt, tuleb vastuapellatsioonkaebusega seotud kohtukulud temalt välja mõista.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Jätta Hispaania Kuningriigi esitatud apellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
2.
Jätta Robert Stockdale’i esitatud vastuapellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
3.
Mõista apellatsioonkaebusega seotud kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.
4.
Mõista vastuapellatsioonkaebusega seotud kohtukulud välja Robert Stockdale’ilt.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.