62014CC0157
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
NIILO JÄÄSKINEN
esitatud 9. juulil 2015 (
1
)
Kohtuasi C‑157/14
Société Neptune Distribution
versus
Ministre de l’Économie et des Finances
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil d’État (Prantsusmaa))
„Eelotsusetaotlus tõlgendamise ja kehtivuse hindamise küsimuses — Tarbijakaitse — Määrus (EÜ) nr 1924/2006 — Toitumis- ja tervisealased väited toiduainete kohta — Mineraalveed — Toidus esineva naatriumiga „samaväärse koguse soola” arvutamise alus — Ainult naatriumkloriidi (keedusool) sisalduse või naatriumi absoluutkoguse arvessevõtmine — Direktiivid 2000/13/EÜ ja 2009/54/EÜ — Toidu märgistus ja reklaam — Mineraalvee turustamine — Vähese soolasisalduse väite keeld — ELL artikkel 6 — Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklid 11 ja 16 — Sõna- ja teabevabadus — Ettevõtlusvabadus”
I. Sissejuhatus
1.
Käesolev kohtuasi on alguse saanud Prantsusmaal kohtusse esitatud kaebusest, milles äriühing Neptune Distribution palub tühistada esiteks haldusotsuse, millega kohustati teda kustutama tema turustatavate looduslike mineraalvete märgistuses ja reklaamides erinevad väited, millega pannakse tarbija uskuma, et need veed on madala soola- või naatriumisisaldusega, ning teiseks ministri otsus, millega jäeti rahuldamata esimese otsuse peale äriühingu esitatud vaie. Selles kohtuvaidluses apellatsioonkaebust läbi vaadates esitab Conseil d’État (Prantsusmaa) Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse, mis põhineb kahel erineval alusel.
2.
Esiteks palub eelotsusetaotluse esitanud kohus tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. detsembri 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1924/2006 toidu kohta esitatavate toitumis- ja tervisealaste väidete kohta (
2
) lisa, kusjuures sellist taotlust ei ole varem esitatud. (
3
)
3.
Kõnealuses lisas sisalduvates sätetes on nimelt ette nähtud, et niisugused toitumisalased väited, mille kohaselt toit on „madala naatriumi- või soolasisaldusega” või „väga madala naatriumi- või soolasisaldusega”, on lubatud vaid juhul, kui toode ei sisalda üle konkreetse koguse naatriumi või „samaväärse koguse soola”. Euroopa Kohtul palutakse otsustada, kas viimati nimetatud määratlust tuleb mõista nii, et samaväärse koguse arvutamisel võetakse arvesse vaid seda, kui palju sisaldab toode naatriumkloriidi, mida tavaliselt nimetatakse keedusoolaks, või pigem lähtutakse naatriumi (
4
) absoluutkogusest toidus, ilma et viimasel juhul tehtaks vahet, millisel kujul see mineraalaine esineb.
4.
Siiski tekib sellega seoses kõigepealt küsimus, kas määruse nr 1924/2006 sätted kuuluvad tõepoolest kohaldamisele, kui asjaomaseks „toiduks” on looduslik mineraalvesi nagu põhikohtuasjas. Minu hinnangul ei tohiks olla see nii esimese toitumisalase väite puhul, kuna liidu õiguses on erinormid, mis kuuluvad nende vetega kauplemisel esmajoones kohaldamisele.
5.
Teiseks palub Conseil d’État Euroopa Kohtul võtta seisukoha, kas kehtivad on Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. märtsi 2000. aasta direktiivi 2000/13/EÜ toidu märgistamist, esitlemist ja reklaami käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
5
) artikli 2 lõike 1 sätted ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. juuni 2009. aasta direktiivi 2009/54/EÜ loodusliku mineraalvee kasutamise ja turustamise kohta (uuesti sõnastatud) (
6
) artikli 9 lõigete 1 ja 2 sätted, samuti selle määruse III lisa koostoimes määruse nr 1924/2006 eespool viidatud lisaga. Kõigepealt olgu täpsustatud, et mul on tõsised kahtlused, kas selliselt sõnastatud taotlus on sobiv.
6.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus toob need probleemid esile, sest Neptune Distribution väidab, et kuna liidu teisesed õigusnormid keelavad tal rõhutada oma toodete koostise tunnust, mis on ometi tõene, riivavad need normid nii sõna- ja teabevabadust kui ka ettevõtlusvabadust, mis on tagatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta”) artikli 11 lõikega 1 ja artikliga 16 koostoimes ELL artikli 6 lõike 1 esimese lõiguga ning 4. novembril 1950 Roomas allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK”) artikliga 10. Siiski on minu arvates põhjendamatu viidata nendele põhivabadustele nii tehnilises ja spetsiifilises valdkonnas nagu see, mida kõnealused sätted reguleerivad.
II. Õiguslik raamistik
7.
Kõigepealt tuleb märkida, et määrust (EL) nr 1169/2011 (
7
), millega eelkõige muudeti määrust nr 1924/2006 ja tunnistati kehtetuks direktiiv 2000/13, kohaldatakse vastupidiste sätete puudumisel alates 13. detsembrist 2014, kuid vastavalt selle artiklitele 54 ja 55 ei kehti see ratione temporis põhikohtuasja suhtes.
A. Määrus nr 1924/2006
8.
Määruse nr 1924/2006 artikli 1 „Sisu ja reguleerimisala” lõigetes 1 ja 5 on sätestatud, et esiteks määrus „ühtlustab liikmesriikide õigus- või haldusnorme, mis on seotud toitumis- ja tervisealaste väidetega, et tagada siseturu tõhus toimimine, pakkudes samal ajal tarbijakaitse kõrget taset”, ning teiseks määrust „kohaldatakse, ilma et see piiraks ühenduse [teatud] sätete kohaldamist”, sealhulgas direktiivi 80/777 sätted, mis asendati direktiiviga 2009/54 (
8
).
9.
Määruse artikli 2 lõike 2 punktides 4 ja 5 määratletakse järgmised mõisted:
„4)
toitumisalane väide – mis tahes väide, mis väidab, viitab või annab mõista, et toidul on teatavad kasulikud toitainelised omadused:
[…]
b)
[muu hulgas] toitainete või muude ainete tõttu, mida see
i)
sisaldab,
ii)
sisaldab vähendatud või suurendatud koguses, või
iii)
ei sisalda;
5)
tervisealane väide – mis tahes väide, mis väidab, viitab või annab mõista, et toidugrupi, toidu või ühe selle koostisosa ja tervise vahel on seos”.
10.
Määruse artikli 8 lõikes 1 on sätestatud, et „[t]oitumisalaste väidete esitamine on lubatud üksnes siis, kui need on loetletud lisas ja on vastavuses käesolevas määruses sätestatud tingimustega”.
11.
Määruse nr 1924/2006 lisas „Toitumisalased väited ja nende suhtes kohaldatavad tingimused” määratletakse künnised, millest allpool on lubatud järgmised väited:
B. Direktiiv 2000/13
12.
Direktiivi 2000/13 artikli 2 lõigetes 1 ja 3 on seoses toidu märgistuse, esitlemise ja reklaamimisega sätestatud:
„1.   Märgistus ja selle meetodid ei tohi:
a)
olla ostjat olulisel määral eksitavad, eelkõige:
i)
seoses toidu selliste iseloomulike tunnustega nagu toidu […] omadused, koostis, […];
ii)
omistades toidule mõju või omadusi, mida toidul ei ole;
iii)
andes mõista, et toit on eriomadustega, kui selliste omadustega on tegelikult kõik samalaadsed toidud;
b)
omistada toidule inimeste haigusi ärahoidvaid, ravivaid või leevendavaid omadusi või sellistele omadustele viidata, kui loodusliku mineraalvee ja eritoidu suhtes kohaldatavates ühenduse sätetes ei nähta ette teisiti.
[…]
3.   Lõigetes 1 ja 2 nimetatud keelde ja piiranguid kohaldatakse ka:
a)
toidu esitlemise […] suhtes;
b)
reklaamimise suhtes” (
9
).
C. Direktiiv 2009/54
13.
Loodusliku mineraalvee turustamist reguleeriva direktiivi 2009/54 põhjenduses 8 on välja toodud, et „[m]ärgistamise osas kohaldatakse loodusliku mineraalvee suhtes üldnorme, mis on sätestatud […] direktiivis 2000/13[…]. Käesolev direktiiv võib seega piirduda nimetatud üldnormide täiendamise ja nendest erandite tegemisega”.
14.
Direktiivi artikli 9 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Pakendil või märgistusel ja mis tahes vormis reklaamis on keelatud kasutada väiteid, […] mis:
a)
loodusliku mineraalvee puhul viitavad omadusele, mida veel […] ei ole […];
[…]
2.   Igasugused väited, millega looduslikule mineraalveele omistatakse haigust vältivaid või raviga seotud omadusi, on keelatud.
III lisas loetletud väited on siiski lubatud, kui need vastavad selles lisas sätestatud asjakohastele kriteeriumidele või nende puudumisel siseriiklikes normides ette nähtud kriteeriumidele ja tingimusel, et need on koostatud füüsikalis-keemiliste analüüside ja vajaduse korral farmakoloogiliste, füsioloogiliste ja kliiniliste uuringute alusel, mis on tehtud teaduslikult tunnustatud meetoditega I lisa I jao punkti 2 kohaselt.
Liikmesriigid võivad […] lubada ka muude väidete kasutamist tingimusel, et need ei ole vastuolus esimese lõigu põhimõtetega ja on kooskõlas teise lõigu põhimõtetega.”
15.
Direktiivi 2009/54 III lisas „Artikli 9 lõikes 2 sätestatud väited ja kriteeriumid” toodud märge „sobib vähese naatriumisisaldusega dieediks” on seotud järgmise kriteeriumiga: „naatriumisisaldus on väiksem kui 20 mg/l”.
III. Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
16.
Direction régionale de la concurrence, de la consommation et de la répression des fraudes d’Auvergne'i (konkurentsi, tarbijakaitse ja pettustevastase ameti Auvergne’is asuv piirkondlik teenistus, Prantsusmaa) 5. veebruari 2009. aasta aktiga tehti Neptune Distributionile, kes tegeleb gaseeritud loodusliku mineraalvee „Saint-Yorre” ja „Vichy Célestins” müügi ja turustamisega, ettekirjutus kustutada kõnealuste mineraalvete märgistuselt ja reklaamilt järgmised väited:
—
„St‑Yorre’i vees sisalduv naatrium esineb peamiselt naatriumbikarbonaadi kujul. St‑Yorre’i vesi sisaldab vaid 0,53 g soola (või naatriumkloriidi) liitri kohta, mis on vähem kui liitris piimas!!!”, ja
—
„Mitte ajada segi soola ja naatriumi – Vichy Célestins’i vees sisalduv naatrium esineb peamiselt naatriumbikarbonaadi kujul. Mitte mingil juhul ajada segi keedusoolaga (naatriumkloriid). Vichy Célestins’i vesi sisaldab vaid 0,39 g soola liitri kohta, mis on 2–3 korda vähem kui liitris piimas!”, ning
—
üldiselt mis tahes selliste väidete kasutamise, millega soovitakse panna tarbijat uskuma, et asjaomased mineraalveed on vähese või väga vähese soola- või naatriumisisaldusega.
17.
Prantsuse majandus-, tööstus- ja tööminister jättis kõnealuse ettekirjutuse peale Neptune Distributioni esitatud vaide 25. augusti 2009. aasta otsusega rahuldamata.
18.
Tribunal administratif de Clermont-Ferrand (Clermont-Ferrand’i halduskohus) jättis 27. mai 2010. aasta otsusega rahuldamata Neptune Distributioni kaebuse, milles paluti pädevuse piiride ületamise tõttu tühistada nii 5. veebruari 2009. aasta ettekirjutus kui ka sellele järgnenud ministri otsus. Cour administrative d’appel de Lyon (Lyoni haldusasjade apellatsioonikohus) jättis selle kohtuotsuse oma 9. juuni 2011. aasta otsusega jõusse. Neptune Distribution esitas viimati nimetatud otsuse peale Conseil d’État'le kassatsioonkaebuse.
19.
Arvestades kassatsioonkaebuses esitatud väiteid liidu õigusnormide kohta, otsustas Conseil d’État 26. märtsi 2014. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 4. aprillil 2014, menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas määruse nr 1924/2006 lisa tähenduses toidus sisalduva naatriumi kogusega „samaväärse koguse soola” arvutamisel tuleb võtta aluseks üksnes naatriumi kogus, mis ühendis kloori ioonidega moodustab naatriumkloriidi ehk keedusoola, või hõlmab see toidus mis tahes ühendi kujul sisalduva naatriumi absoluutkogust?
2.
Teisel juhul, kas direktiivi 2000/13 artikli 2 lõige 1 ning direktiivi 2009/54 artikli 9 lõiked 1 ja 2 koostoimes selle direktiivi III lisaga, kui neid tõlgendada seoses määruse nr 1924/2006 lisas naatriumi ja soola suhtes seatud samaväärsussuhtega, mis keelavad loodusliku mineraalvee tootjal esitada oma toote märgistusel ja reklaamides väidet oma toote vähese soolasisalduse kohta, kuigi see võib tõsi olla tema toote puhul, mis samas on kõrge naatriumbikarbonaadi sisaldusega, kuivõrd see väide võib eksitada ostjat vees sisalduva naatriumi absoluutkoguse osas, on vastuolus [ELL] artikli 6 lõike 1 esimese lõiguga, kui seda tõlgendada koos [harta] artikli 11 lõikega 1 (sõna- ja teabevabadus) ja artikliga 16 (ettevõtlusvabadus) ning [EIÕK] artikliga 10?”
20.
Neptune Distribution, Prantsuse, Kreeka ja Itaalia valitsus ning Euroopa Parlament, Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Komisjon esitasid kirjalikud seisukohad. 26. veebruaril 2015 toimunud kohtuistungil ei olnud esindatud vaid Itaalia valitsus.
IV. Analüüs
A. Määruse nr 1924/2006 lisa tõlgendamine (esimene küsimus)
21.
Käesolev eelotsusetaotlus puudutab kõigepealt ühe mõiste tõlgendamist, nimelt toidus sisalduva naatriumi kogusega „samaväärne kogus soola”, mis on toodud määruse nr 1924/2006 lisas eespool nimetatud toitumisalaste väidete „madala naatriumi- või soolasisaldusega” ja „väga madala naatriumi- või soolasisaldusega” raames. (
10
) Esimest korda palutakse Euroopa Kohtul anda vastus küsimusele, kas seda mõistet tuleb tõlgendada nii, et selles õigusaktis võetakse „samaväärse koguse soola” arvutamisel aluseks kas üksnes naatriumi kogus, mis – ühendis kloori ioonidega – võib moodustada naatriumkloriidi (nn keedusool), või naatriumi absoluutkogus – sõltumata selle kujust – asjaomases toidus.
22.
Esimese võimaluse – mida eelistab Neptune Distribution – toetuseks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et „kuna looduses leidub naatriumi tavaliselt üksnes muude keemiliste elementidega ühendis”, on võimalik asuda seisukohale, et nimetatud lisas nähakse ette kohustus võtta arvesse üksnes seda naatriumi kogust, mis võib moodustada naatriumkloriidi (
11
). Samuti märgib kohus, et kui Euroopa Kohus peaks lähtuma teisest võimalusest, mida toetasid Prantsuse ametivõimud, ei saaks suure naatriumbikarbonaadi sisaldusega vett kvalifitseerida määruse nr 1924/2006 lisa tähenduses „madala naatriumi- või soolasisaldusega” veeks, isegi kui see on madala või väga madala naatriumkloriidi sisaldusega (
12
).
23.
Samas leian ma, et eelnevalt tuleb lahendada üks probleem, nimelt määruse nr 1924/2006 ja eelkõige selle lisas sisalduvate sätete käesolevas asjas kohaldatavuse küsimus. Sarnaselt Prantsuse ja Kreeka valitsusega leian ma, et direktiiviga 2009/54 kehtestati eraldi kord väidete kohta, mis võivad olla mineraalvett puudutaval märgistusel ja reklaamil, ning sellest tuleneb minu arvates, et määruses nr 1924/2006 ette nähtud toitumis‑ või tervisealaste väidete kasutamine on üldiselt välistatud seda konkreetset liiki toidu puhul. (
13
) Neptune Distribution ja komisjon kinnitavad vastupidi, et mineraalveel kasutada lubatud märgistuse suhtes on määrus nr 1924/2006 ja direktiiv 2009/54 teineteist täiendavad, kuid see väide ei veena mind täielikult, arvestades käesoleval juhul asjassepuutuvate liidu õigusnormide sõnastust ja liigendust.
24.
Määruse nr 1924/2006 artikli 1 lõike 5 punktis b, mille ese on toitumis- ja tervisealased väited (
14
) toitude puhul üldiselt, on sõnaselgelt välistatud määruse kohaldamine direktiivi 80/777 loodusliku mineraalvee turustamise kohta sätete kahjuks, kusjuures kõnealune direktiiv asendati alates 16. juulist 2009 direktiiviga 2009/54 (
15
).
25.
Pealegi võib vete puhul, „välja arvatud [direktiivi 2009/54] reguleerimisalasse kuuluvad mineraalveed”, esitada määruse lisa kohaselt toitumisalase väite, et toit on „madala naatriumi- või soolasisaldusega”, mida nimetatud lisa kohaselt võib teatud tingimustel kasutada. Minu hinnangul on selge, et liidu seadusandja kavatses siinkohal eristada mineraalvett nii, et see kujutab endast toidu konkreetset kategooriat, mille suhtes kehtib direktiiv 2009/54 prioriteetsena või ainsana direktiivi sätetega hõlmatud valdkonnas. (
16
)
26.
Vastab tõele, et määruse nr 1924/2006 lisas on ette nähtud keeld kasutada niisugust toitumisalast väidet, mille kohaselt toit on „väga madala naatriumi- või soolasisaldusega”, kusjuures see keeld kehtib nii loodusliku mineraalvee kui ka muu vee suhtes. Siiski on minu arvates selle puhul tegemist selgitusega nende väidete liigi kohta, mida üleüldse direktiiviga 2009/54 ei reguleerita. Nii kehtib kõnealune määruse lisas sisalduv erisäte loodusliku mineraalvee suhtes, mis ülejäänud osas kuulub direktiivi 2009/54 kohaldamisalasse. Siiski tuleneb sellest erisättest keeld kasutada seda väidet loodusliku mineraalvee ja muu vee puhul ning vastav keeld on absoluutne, kuna nagu on märgitud sätte viimases lauses, kehtib keeld sõltumata naatriumiga „samaväärse koguse soola” kriteeriumist. Järelikult ei sõltu erisätte kohaldamine niisuguses olukorras, nagu on põhikohtuasi, sellele kriteeriumile antud tõlgendusest.
27.
Mis seevastu puudutab eespool viidatud toitumisalast väidet „madala naatriumi- või soolasisaldusega”, siis väite kasutamist lubav määruse nr 1924/2006 lisa võis minna sisulisse vastuollu direktiivi 2009/54 III lisaga, mis reguleerib väite „sobib vähese naatriumisisaldusega dieediks” kasutamist, kusjuures normide konflikt lahendati direktiivi kasuks.
28.
Minu arvates tuleneb sellest, et ainsad väited, mida võib kasutada looduslikus mineraalvees sisalduvale väikesele naatriumikogusele viitamiseks, on direktiivis 2009/54 ette nähtud väited, nagu see ilmneb direktiivi artikli 9 lõikest 2 koostoimes III lisaga. Väljend „samaväärne kogus soola”, mida esimeses eelotsuse küsimuses tõlgendada palutakse, sisaldub üksnes määruses nr 1924/2006, mitte aga viidatud direktiivis (
17
) ega ka direktiivis 2000/13. (
18
)
29.
Igaks juhuks ma siiski täpsustan, et mis puudutab selle määruse lisa tähenduses mõiste „samaväärne kogus soola” tõlgendamist, siis ma nõustun Prantsuse, Kreeka ja Itaalia valitsuse ning komisjoni seisukohaga, (
19
) mille kohaselt toidus oleva naatriumi absoluutkogus on ainus asjakohane alus, et välja arvutada naatriumiga „samaväärne kogus soola”, mida see toit sisaldab.
30.
Määruse nr 1924/2006 ja selle lisaga ei tehta nimelt vahet toidus oleva naatriumi erinevatel allikatel. Iseäranis ei too need välja ühtki erinevust naatriumi võimaliku ühinemise alusel bikarbonaadi ioonidega või kloori ioonidega. Vastupidi, asjaomaste toitumisalaste väidete puhul kehtestatakse nimetatud lisaga otsene seos „naatriumi” maksimaalse lubatud koguse – sõltumata sellest, millisel kujul naatrium esineb – ning selle viitkogusega „samaväärse koguse soola” vahel. (
20
)
31.
Sama loogikat järgides kavatses liidu seadusandja vältida igasuguse segaduse tekkimist naatriumi mõiste ja soola (või naatriumkloriidi) mõiste vahel konkreetsemalt loodusliku mineraalvee turustamisel, mida reguleeritakse direktiiviga 2009/54, (
21
) ja toitudest tarbija teavitamisel, mis nüüd kuulub määruse nr 1169/2011 (
22
) kohaldamisalasse.
32.
Neid grammatilist tõlgendust järgivaid argumente kinnitavad teleoloogilist laadi kaalutlused. Nagu Prantsuse valitsus ja komisjon meelde tuletavad, on määruse nr 1924/2006 eesmärkideks tagada selles valdkonnas nii toitumis- ja tervisealaste väidete usaldusväärsus kui ka tarbijate huvide kaitse kõrge tase. (
23
) Need eesmärgid saab minu arvates täielikult saavutada üksnes siis, kui niisugustes toitumisalastes väidetes, mis on lubatud määruse artikli 8 ja selle lisa koostoimes kohaldamise alusel, võetakse arvesse vaid toidus sisalduvat naatriumi absoluutkogust, mitte aga vaid üht osa – naatriumkloriidi kujul.
33.
Lõpuks rõhutab nõukogu õigesti, et „kõikide allikate puhul kokku naatriumi üldise osakaalu arvessevõtmine vastab toiduainetööstuses rahvusvaheliste organisatsioonide pikaajalisele teaduslikule praktikale”. (
24
) Euroopa Parlament lisab, et „mis puudutab eesmärki vähendada naatriumi osakaalu, siis WHO dokumentides on sõnaselgelt ette nähtud tasakaal keedusoola (naatriumkloriid) ja muude naatriumi allikate vahel, mille hulka kuulub ka naatriumbikarbonaat”. (
25
)
34.
Seetõttu olen ma seisukohal, et mõistet „samaväärne kogus soola” määruse nr 1924/2006 lisa tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see puudutab toidus sisalduva naatriumi absoluutkogust kõigis selle vormides, mitte aga üksnes naatriumi, mis võib olla ühendis kloori ioonidega (naatriumkloriid ehk keedusool).
B. Direktiivis 2000/13 ja direktiivis 2009/54 toodud sätete kehtivuse hindamine (teine küsimus)
1. Esitatud küsimuse sisu ja ulatus
35.
Teine eelotsuse küsimus on esitatud teise võimalusena. Küsimus on esitatud üksnes juhuks, kui vastusena esimesele küsimusele otsustab Euroopa Kohus, et selleks et välja arvutada, kui suur on naatriumi maksimaalne kogus „samaväärsest kogusest soolast”, et lubatav oleks kasutada määruses nr 1924/2006 ette nähtud toitumisalaseid väiteid „madala naatriumi- või soolasisaldusega” ja „väga madala naatriumi- või soolasisaldusega”, tuleb lähtuda toidus sisalduva naatriumi absoluutkogusest, sõltumata sellest, millisel kujul see mineraalaine esineb.
36.
Küsimuse eesmärk on sisuliselt hinnata liidu teisese õiguse paljude nende sätete kehtivust, mille puhul eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb, kas need on kooskõlas esiteks ELL artikli 6 lõike 1 esimese lõiguga, millega antakse hartale siduv jõud, ning teiseks harta artikli 11 lõikega 1 ja artikliga 16, mis vastavalt puudutavad sõna- ja teabevabadust ning ettevõtlusvabadust (
26
), ning EIÕK artikliga 10, mis samuti puudutab sõnavabadust (
27
).
37.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et juhul kui osutub tõeks, et „samaväärse koguse soola” arvutamisel tuleb arvesse võtta toidus mis tahes kujul sisalduvat naatriumi, võivad direktiivi 2000/13 artikli 2 lõike 1 ning direktiivi 2009/54 artikli 9 lõigete 1 ja 2 sätted koostoimes direktiivi III lisaga ja „arvestades määruse nr 1924/2006 lisas naatriumi ja soola vahel kindlaksmääratud tasakaalusuhet” (
28
), viia eespool nimetatud vabaduste ülemäärase piiramiseni.
38.
Siinkohal väidab vaid Neptune Distribution, et liidu teisesed õigusnormid, mida on nimetatud ka teises eelotsuse küsimuses, on vastuolus harta artiklite 11, 16 ja 52 ning EIÕK artikli 10 alusel kaitstavate põhivabadustega, kuna Cour administrative d’appel de Lyoni antud tõlgenduse kohaselt võetakse nende normidega temalt võimalus oma toote omadusi esile tõsta toote koostist puudutava teabe abil, mis ometi on õige (
29
). Prantsuse, Kreeka ja Itaalia valitsus ning parlament, nõukogu ja komisjon leiavad vastupidi, et direktiivides 2000/13 ja 2009/54 sisalduvad sätted ei riiva ELL artikli 6 lõike 1 esimest lõiku koostoimes harta artikli 11 lõikega 1 ja artikliga 16 ning et järelikult ei mõjuta see nimetatud sätete kehtivust.
39.
Kõigepealt analüüsin ma seda, kas eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnastatud nõue kehtivuse hindamise kohta on tulemuslik. Minu arvates on nimelt põhjendamatu tõdeda, et direktiivi 2000/13 ning direktiivi 2009/54 (millega sõnastati ümber direktiiv 80/777) sätete võimalik kehtetus võiks olla tingitud asjaolust, et mõne muu õigusakti, nimelt määruse nr 1924/2006 sätetes – vastavalt Euroopa Kohtu antud tõlgendusele – puudub niisugune eristamine, mis käesoleval juhul puudutab naatriumi vormi, mida tuleb arvesse võtta toidus selle toitaine sisalduse osas. Minu arvates on erakordne, kui liidu õigusakti kehtivuse küsimus esitatakse – nagu käesoleval juhul – olukorras, kus võimalik vastuolu hartaga on tingitud erinevate õigusaktide suure hulga sätete koosmõjust. Lisaks tuletan ma meelde, et eelotsusetaotluse menetlemisel peab Euroopa Kohus õigusakti kehtivuse hindamisel üldjuhul lähtuma faktilisest ja õiguslikust olukorrast, mis oli akti vastuvõtmise hetkel. (
30
)
40.
Lisaks, nagu Prantsuse valitsus ja nõukogu väidavad põhikohtuasja eseme suhtes (
31
), on teise eelotsuse küsimuse ulatus määratletud ebaõigesti. Minu arvates tuleks Euroopa Kohtult taotletav kehtivuse hindamine piirata direktiivi 2009/54 artikli 9 lõike 2 teise lõigu ja III lisaga, mille koostoimes kohaldamine on ainsana käesoleval juhul asjakohane. (
32
) Kuna toidus naatriumi sisaldust puudutavate väidete osas puuduvad direktiivi 2000/13 artikli 2 lõikes 1 konkreetsed nõuded ning selles direktiivis sõnastatakse vaid „üldist laadi eeskirjad, mida kohaldatakse horisontaalselt” (
33
), ei saa viimati nimetatud sätte kehtivust mõjutada eelotsusetaotluse esitanud kohtu toodud kaalutlused.
41.
Seega tuleb minu arvates teine eelotsuse küsimus ümber sõnastada. Igal juhul ma leian, et liidu teiseste õigusaktide kehtetusega, millele tugines Neptune Distribution, kui ta väitis, et need õigusaktid on väidetavalt vastuolus harta sätetega, ei saa nõustuda niisuguses kontekstis, nagu see on käesoleval juhul (
34
), ja seda eelkõige järgnevatel põhjustel.
2. Kõnealuste piirangute põhjendatus ja proportsionaalsus
42.
Puudub igasugune kahtlus, et direktiivi 2009/54 asjaomased sätted piiravad harta artiklites 11 ja 16 sätestatud põhiõigusi, kuna need piiravad mineraalvett turustavate äriühingute võimalust vabalt otsustada, millise sisuga väiteid nad kasutavad neid tooteid puudutavates kaubanduslikes sõnumites.
43.
Siiski tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et harta artikliga 16 tagatud ettevõtlusvabadus ei ole absoluutne õigus ja et selle kasutamist võib liidu seadusandja seega õiguspäraselt piirata. (
35
) Sama kehtib harta artikliga 11 kaitstava sõna- ja teabevabaduse suhtes. (
36
) Harta artikli 52 lõikest 1 tuleneb siiski esiteks, et „[h]artaga tunnustatud õiguste ja vabaduste teostamist tohib piirata ainult seadusega ning arvestades nimetatud õiguste ja vabaduste olemust”, ning teiseks, et „[p]roportsionaalsuse põhimõtte kohaselt võib piiranguid seada üksnes juhul, kui need on vajalikud ning vastavad tegelikult liidu poolt tunnustatud üldist huvi pakkuvatele eesmärkidele või kui on vaja kaitsta teiste isikute õigusi ja vabadusi”.
44.
Esiteks näib mulle, et käesoleval juhul ei mõjuta kõne all olevate sätete kohaldamisest tulenevad seaduslikku päritolu piirangud harta artikliga 11 tunnustatud sõna- ja teabevabaduse ning artikliga 16 tunnustatud ettevõtlusvabaduse olemust. Kuigi need sätted reguleerivad ja piiritlevad kõnealuste vabaduste kasutamist, täpsemalt seoses naatriumisisaldust puudutavate väidetega mineraalvee märgistuses ja reklaamis, ei „kahjusta” need siiski nende vabaduste „olemust”, (
37
) kuna isikutele, kelle suhtes neid õigusnorme kohaldatakse, jääb õigus ennast väljendada ja tarbijaid teavitada ning õigus tegeleda ettevõtlusega raamides, mis on liidu õigusega kaalutult kindlaks määratud.
45.
Teiseks tuletan ma meelde, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale nõuab proportsionaalsuse põhimõte, et liidu institutsioonide aktid ei ületaks selle piire, mis on asjaomaste õigusnormidega seatud õiguspäraste eesmärkide saavutamiseks sobiv ja vajalik, arvestades, et juhul kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem piiravat meedet ja tekitatud ebamugavused peavad olema seatud eesmärkidega vastavuses. (
38
)
46.
Mis puudutab direktiivi 2009/54 sätete eesmärke, siis olgu sarnaselt Euroopa Kohtule seisukohti esitanud valitsuste ja institutsioonidega märgitud, et nendega kehtestatud piirangute „esmane eesmärk [on] kaitsta tarbijate tervist, takistada tarbijate eksitamist ja tagada aus kaubavahetus”. (
39
)„Inimeste tervise kaitse” ja „tarbijate huvide kaitse”„kõrgel tasemel” kujutavad endast aga üldistes huvides õiguspäraseid eesmärke, mida liit soovib saavutada, nagu nähtub EL toimimise lepingu ja harta paljudest sätetest. (
40
)
47.
Mis puudutab tarbijate tervise kaitset, siis seos selle harta artiklis 35 heaks kiidetud eesmärgi ja direktiivi 2009/54 vastuvõtmise vahel nähtub ilmselgelt direktiivi sätete sõnastusest – eriti eespool viidatud põhjendusest 5 ja artikli 9 lõikest 2.
48.
Sellega seoses toonitavad Prantsuse valitsus ja komisjon, et madala soolasisalduse (naatriumkloriid) väidet mineraalvee märgistuses ja/või reklaamis võivad ostjad tajuda kui toitumisalast eelist, samas kui väites puudub teave naatriumi absoluutkoguse kohta, hoolimata teadusarvamustest, mis meditsiinilistel põhjustel soovitavad naatriumi tarbimist vähendada. (
41
) Neptune Distribution heidab kõnealustele teisestele õigusnormidele vastupidi ette, et need ei tee mingit vahet ühelt poolt naatriumkloriidi, mille liigse tarbimise tervisele kahjulikkus on üldteada, ning teiselt poolt naatriumbikarbonaadi vahel, mis esineb teatud mineraalvees. Eelotsusetaotluse esitanud kohus omalt poolt leiab, et „esineb tõsine kahtlus, kas kõrge vererõhu all kannatavate isikute ja Euroopa tarbijate jaoks üldisemalt on suure naatriumbikarbonaadi sisaldusega vee ja suure naatriumkloriidi sisaldusega vee tarbimine terviseohutuse seisukohalt samaväärne”, eelkõige kui võtta arvesse Euroopa Toiduohutusameti (edaspidi „EFSA”) antud mitmesuguseid arvamusi. (
42
)
49.
Ma leian esiteks, et praegusi teadusandmeid arvestades ei ole võimalik võtta kindlat seisukohta küsimuses, kas eelkõige seoses kõrge vererõhuga on kahjulikum naatriumi rohke tarbimine bikarbonaadi või kloriidi vormis. (
43
) Seetõttu on minu hinnangul lähtuvalt ettevaatuspõhimõttest, (
44
) mida liidu seadusandja on kohustatud arvesse võtma, (
45
) sobilik keelata mineraalvee turustajatel kasutada märget, mis viitab vähesele soolasisaldusele (naatriumkloriid), kuid jätab mainimata naatriumi absoluutkoguse, mis võib tuleneda selles vees rohkelt esineda võivast naatriumbikarbonaadist. Minu hinnangul tuleb samuti mitte lubada turustajatel nende tooteid puudutavates väidetes viidata – nagu Neptune Distribution seda soovib – naatriumisisalduse erinevate vormide erinevusele, kuna niisugune väide võib tarbijaid eksitada seoses võimaliku kasuga, mida naatriumi tarbimine muul kujul kui keedusoolana võib nende tervisele tuua. (
46
)
50.
Teiseks tuleneb kohtuotsusest Deutsches Weintor, (
47
) et isegi kui väide võib iseenesest olla tõene, on selle keelustamine õiguspärane, kui väide osutub osaliseks. Selles kohtuasjas lahendas Euroopa Kohus taotlust määruse nr 1924/2006 sätete kehtivuse hindamise küsimuses eelkõige lähtuvalt harta artiklist 16, ning leidis, et ELL artikli 6 lõike 1 esimese lõiguga on kooskõlas sätted, mille kohaselt on veini tootjal või turustajal eranditult keelatud kasutada niisugust tervisealast väidet, nagu on kõne all põhikohtuasjas, (
48
) arvestades selle ebatäielikkust, isegi kui väide vastab tõele. (
49
) Liidu seadusandja võis seega õigusega leida, et on vaja vältida selliste väidete kasutamist, mis võivad küll olla tõesed, kuid mis on siiski ebaselged ja mis võtavad tarbijatelt võimaluse oma tarbimist teadlikult kontrollida – kõnealuses kohtuasjas seoses alkohoolsete jookidega ja käesolevas asjas seoses mineraalvees sisalduva naatriumiga.
51.
Mis puudutab tarbijate teavitamist niisuguste toodete nagu mineraalveed olulistest omadustest, siis olgu kõigepealt märgitud, et selle üldistes huvides oleva eesmärgi järgimine on käesoleval juhul tihedalt seotud eespool viidatud eesmärgiga, milleks on inimeste tervise kaitse, ning et järelikult teatud eespool mainitud kaalutlused võivad ka siinkohal olla asjakohased. Lisaks tuleb täpsustada, et harta artikliga 11 tagatud sõna- ja teabevabadus hõlmab kaubandusteavet, kaasa arvatud reklaami eesmärgil antavat teavet, samamoodi, nagu see on EIÕK artikli 10 puhul. (
50
)
52.
Käesolevas kohtuasjas võib täheldada, et kuigi Euroopa Kohtule seisukohti esitanud pooled ühiselt väidavad, et tarbijaid on vaja kaitsta täpsete ja tõeste andmete abil, pakuvad nad sellegipoolest välja täiesti vastandlikud vastused, tuginedes samale alusele. (
51
) Minu hinnangul, arvestades eespool nimetatud rahvusvaheliste organisatsioonide seisukohti, (
52
) on tõepoolest vaja, et mineraalvee turustajad annavad nii selget kui ka täielikku teavet vees sisalduva naatriumi absoluutkoguse kohta, nii et piisavalt arukas tarbija saab täiesti teadlikult teha valiku kõikide pakutavate sarnaste toodete vahel, (
53
) mis tähendab, et sellega seoses ei tohi tekkida mingit segadust, isegi kui konkreetne teave võib olla tõene. (
54
)
53.
Mis puudutab lõpuks liidu seadusandja meetmete sobivust kahe eespool nimetatud eesmärgi saavutamiseks, siis väidab Neptune Distribution, et teavitamis- ja ettevõtlusvabaduse piirangud, mis tulenevad teises eelotsuse küsimuses nimetatud sätetest, on nende eesmärkide suhtes ebaproportsionaalsed.
54.
Siiski tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et „ühenduse seadusandjale tuleb põhikohtuasja puudutavas valdkonnas anda ulatuslik kaalutlusõigus, mis eeldab ühenduse seadusandja poliitilisi, majanduslikke ja sotsiaalseid valikuid ning mille raames ta peab andma keerulisi hinnanguid”, millest tuleneb, et „nende aktide seaduslikkuse kohtulik kontroll saab olla vaid piiratud” ning et „kõnealuses valdkonnas ette nähtud meetme õiguspärasust saab mõjutada üksnes see, kui niisugune meede on komisjoni taotletavat eesmärki arvestades ilmselgelt sobimatu”. (
55
)
55.
Mis puudutab täpsemalt äärmiselt keeruliste teaduslike ja tehniliste faktiliste asjaolude hindamist, et teha kindlaks liidu seadusandja võetavate meetmete laad ja ulatus sellises kontekstis, siis on selge, et liidu kohus ei või oma hinnanguga asendada hinnangut, mille sellistele asjaoludele on andnud institutsioonid, kellele ainsana on EÜ asutamislepinguga see ülesanne antud. (
56
) Kohtupraktikast nähtub samuti, et „sõnavabaduse ja eespool nimetatud eesmärkide vahelise õiglase tasakaalu kindlaksmääramiseks pädevatel ametiasutustel olev kaalutlusõigus varieerub sõltuvalt igast selle õiguse piiramist õigustavast eesmärgist ja asjassepuutuvate tegevuste laadist” ning mulle tundub, et hindamisruum, mille Euroopa Kohus on jätnud, on laiem sõnavabaduse kasutamise korral spetsiifiliselt kaubanduses ehk tulu saamise eesmärgil, eelkõige reklaamsõnumites. (
57
)
56.
Ma leian käesolevas asjas, et arvestades teaduslike ja tehniliste andmete hindamisel ulatuslikku pädevust, mis peab liidu seadusandjal selles valdkonnas olema, ning tema vajadust võtta arvesse eespool mainitud ettevaatuspõhimõtet, (
58
) võis ta mõistlikult asuda seisukohale, et direktiivi 2009/54 kõnealuste sätetega õiguspäraselt taotletavaid eesmärke ei ole kaubandusliku teabe edastamise puhul võimalik saavutada Neptune Distributioni viidatud vabadusi vähem piiravate meetmetega.
57.
Lisaks leian ma sarnaselt Prantsuse valitsuse, Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoniga, et nende vabaduste piiramine on tegelikult mõõdukas, kuna mineraalvee turustajatele jääb vabadus teavitada tarbijaid oma vee koostisest ja eelkõige nende vähesest naatriumisisaldusest, kasutades nende märgistuses või reklaamis väiteid, mida liidu seadusandja on sõnaselgelt lubanud, nimelt väiteid, mis sisalduvad direktiivi 2009/54 III lisas, või väiteid, mida võivad lubada liikmesriikide seadusandjad. (
59
)
58.
Kõiki neid asjaolusid arvesse võttes olen ma arvamusel, et direktiivi 2009/54 artikli 9 lõike 2 teise lõigu ning III lisa vastuvõtmisega ei ületanud liidu seadusandja piire, mis on nõutavad harta artikleid 11 ja 16 ning artikli 52 lõiget 1 arvestades proportsionaalsuse põhimõtte järgimiseks.
V. Ettepanek
59.
Eelnevatest kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Conseil d’État’ (Prantsusmaa) eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. detsembri 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1924/2006 toidu kohta esitatavate toitumis- ja tervisealaste väidete kohta lisa sätted, mis reguleerivad toitumisalase väite „madala naatriumi- või soolasisaldusega” lubatavuse tingimusi, ei kuulu kohaldamisele loodusliku mineraalvee suhtes. Seevastu on nimetatud lisa kohaselt sõnaselgelt keelatud loodusliku mineraalvee puhul kasutada väidet „väga madala naatriumi- või soolasisaldusega”.
2.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. juuni 2009. aasta direktiivi 2009/54/EÜ loodusliku mineraalvee kasutamise ja turustamise kohta (uuesti sõnastatud) artikli 9 lõike 2 teise lõigu ja III lisa sätted on kehtivad.
(
1
)   Algkeel: prantsuse.
(
2
)   ELT L 404, lk 9, ja parandus ELT 2007, L 12, lk 3.
(
3
)   Kuigi Euroopa Kohus on juba tõlgendanud määruse nr 1924/2006 paljusid sätteid, ei ole ta kunagi pidanud tegema otsust nimetatud lisa kohta.
(
4
)   Naatrium, mis on toodud määruse nr 1924/2006 artikli 2 lõikes 2 esitatud loetelus „toitaine”.
(
5
)   EÜT L 109, lk 29; ELT eriväljaanne 15/05, lk 75.
(
6
)   ELT L 164, lk 45. Selle direktiiviga, mis kehtib alates 16. juulist 2009, sõnastati ümber ja tunnistati kehtetuks nõukogu 15. juuli 1980. aasta direktiiv 80/777/EMÜ loodusliku mineraalvee kasutamise ja turustamisega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 229, lk 1; ELT eriväljaanne 13/06, lk 50).
(
7
)   Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta määrus, milles käsitletakse toidualase teabe esitamist tarbijatele ning millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusi (EÜ) nr 1924/2006 ja (EÜ) nr 1925/2006 ning tunnistatakse kehtetuks komisjoni direktiiv 87/250/EMÜ, nõukogu direktiiv 90/496/EMÜ, komisjoni direktiiv 1999/10/EÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2000/13/EÜ, komisjoni direktiivid 2002/67/EÜ ja 2008/5/EÜ ning komisjoni määrus (EÜ) nr 608/2004 (ELT L 304, lk 18).
(
8
)   Vt käesolev ettepanek, 6. joonealune märkus.
(
9
)   Code de la consommation'i (Prantsuse tarbijakaitseseadustik) artikliga R. 112‑7 võetakse direktiivi 2000/13 artikkel 2 üle Prantsuse õigusesse. Ajavahemikus 25. novembrist 2005 kuni 13. detsembrini 2014 kehtinud redaktsioonis oli selle artikli esimeses lõigus sätestatud, et „[m]ärgistus ja selle meetodid ei tohi viia ostjat ega tarbijat eksitusse eelkõige seoses toidu selliste iseloomulike tunnustega nagu toidu […] omadused, koostis, […]”, ning neljandas lõigus, et „[e]espool nimetatud keelde või piiranguid kohaldatakse ka toidu reklaamimise ja esitlemise suhtes […]”.
(
10
)   Vt käesolev ettepanek, punkt 11. Need kaks väidet on lubatud üksnes juhul, kui toode ei sisalda üle teatud koguse naatriumi (vastavalt „0,12 g” ja „0,04 g” naatriumi „100 g või 100 ml kohta”) või selle naatriumikogusega samaväärse koguse soola.
(
11
)   Neptune Distribution väidab, et teistsugune meetod samaväärse koguse soola arvutamiseks on sobimatu, kuna looduslikus mineraalvees on naatrium peamiselt seotud bikarbonaadiga ning vaid väike osa naatriumist ühineb kloriididega ja moodustab soola.
(
12
)   Viimati nimetatud tõlgenduse praktiline tagajärg on see, et madala naatriumkloriidi, kuid kõrge naatriumbikarbonaadi sisaldusega loodusliku mineraalvee turustaja ei või oma tootel kasutada märget soola (või naatriumkloriidi) madala sisalduse kohta, kuna isegi kui see vastaks tõele, tekitaks vastav märge ostjal segaduse vees sisalduva naatriumi absoluutkoguse suhtes.
(
13
)   Prantsuse valitsus toonitab, et põhikohtuasjas leidis nii esimese kohtuastme kui ka apellatsiooniastme kohus, et otsus, millega keelati vaidlusalused väited, oli ekslikult rajatud määrusele nr 1924/2006, kuid otsus oleks võinud olla põhjendatud direktiiviga 80/777, mis nüüd on direktiiv 2009/54. Ta märgib, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei sea seda analüüsi kahtluse alla, kuid esitab siiski oma esimese küsimuse, kuna ta leiab, et sätteid, mis on tema arvates käesolevas asjas kohaldatavad – nimelt direktiivi 2000/13 artikli 2 lõige 1 ning direktiivi 2009/54 artikli 9 lõiked 1 ja 2 ning III lisa – tuleb tõlgendada lähtudes määruse nr 1924/2006 lisas sisalduvast mõistest „samaväärne kogus soola” (vt käesolev ettepanek, punkt 37).
(
14
)   Nagu on määratletud määruse artikli 2 lõike 2 neljandas ja viiendas lõigus. Erinevuse kohta nende kahte liiki väidete ja nendega seotud sätete vahelise liigenduse kohta vt eelkõige kohtuotsus Ehrmann (C‑609/12, EU:C:2014:252, punkt 25 jj).
(
15
)   Kreeka valitsus leiab, et mingil juhul ei saa väita, et määruse nr 1924/2006 tähenduses toitumisalase väite mõiste on erinev direktiiviga 2009/54 reguleeritud märgistamise mõistest, kuna lõpptulemusena on tegemist samade õigushüvede kaitsmisega, nimelt nii tervise- ja tarbijakaitse kui ka kaupade vaba liikumise ja ausa konkurentsi kaitsega.
(
16
)   Erinormid on loodusliku mineraalvee kohta ette nähtud ka direktiivis 2000/13 (vt artikli 2 lõike 1 punkt b) ning määruses nr 1169/2011, millega see direktiiv asendati (vt selle määruse artiklites 7 ja 29 ning V lisas sisalduvad viited liidu õigusnormidele, mis puudutavad looduslikku mineraalvett).
(
17
)   Direktiivi 2009/54 kõnealuseid sätteid koos kohaldades võib väidet „sobib vähese naatriumisisaldusega dieediks” kasutada loodusliku mineraalvee kohta, mille „naatriumisisaldus on väiksem kui 20 mg/l”, mis on kriteerium, mis ei viita võimalikule samaväärsele kogusele soolale. Ma märgin, et nimetatud väide, mille sisu on keskmisele tarbijale täiesti arusaadav, ei hõlma üksnes naatriumisisalduse suhtelist suurust, vaid viidatud korrast lähtuvalt naatriumisisalduse absoluutset sisaldust.
(
18
)   See on selgitatav ka keemiliste näitajatega, mille kohaselt looduslik mineraalvesi ei sisalda soola (naatriumkloriid) kui sellist. Nagu rõhutasid Prantsuse valitsus ja nõukogu, võib looduslik mineraalvesi sisaldada mineraalaineid nagu naatrium, bikarbonaat ja kloriid eraldi, mitte aga ühendeid, mille viimased võivad moodustada, nagu naatriumbikarbonaat või naatriumkloriid, kuna iga viidatud aine ioon on kõnealuses vedelikus lahustunult.
(
19
)   Euroopa Parlament ja nõukogu avaldasid arvamust üksnes teisele eelotsuse küsimusele antava vastuse suhtes. Siiski aitavad nende seisukohtades sisalduvad teatud andmed tõhusalt kaasa ka esimesele eelotsuse küsimusele vastamisel.
(
20
)   Vt käesolev ettepanek, 10. joonealune märkus.
(
21
)   Ma tuletan meelde, et nimetatud direktiivis viidatakse üksnes vees sisalduvale „naatriumile” (vt III lisa).
(
22
)   Määruse nr 1169/2011 põhjendusest 37 tuleneb, et selleks „et lõpptarbijale on märgistusel esitatud teave lihtsalt arusaadav”, on „asjakohane kasutada märgistuses sõna „naatrium” asemel sõna „sool”. Lisaks on I lisa punktis 11 täpsustatud selle määrusega kehtestatud „toitumisalase teabe” osas, et „soolasisalduse ekvivalent[…] arvutatakse järgmise valemi põhjal: sool = naatrium × 2,5”, ning komisjoni 31. jaanuari 2013. aasta dokumendis „Küsimused ja vastused määruse (EL) nr 1169/2011 kohaldamise kohta” lisatakse, et selles osas tuleb arvesse võtta „naatriumi üldkogust toidus” (vt punkt 3.25).
(
23
)   Vt eelkõige selle määruse põhjendused 1, 2, 9 ja 10 ning artikli 1 lõige 1, samuti selle määruse vastuvõtmiseni viinud ettepaneku (KOM(2003) 424 lõplik) seletuskirja punkt 6.
(
24
)   Nõukogu toob nimelt välja suunised, mille on vastu võtnud Codex Alimentarius – Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Toidu- ja Põllumajandusorganisatsiooni (FAO) ja Maailma Terviseorganisatsiooni (WHO) ühisorgan – ning millest esimesed „puudutavad toitumisalase teabega märgistamist” (CAC/GL 2‑1985, muudetud 2013) ning teised „toitumis- ja tervisealaste väidete kasutamist” (CAC/GL 23‑1997, muudetud 2004). Olgu märgitud, et määruse nr 1924/2006 põhjenduses 7 on sõnaselgelt viidatud viimati nimetatud suunistele.
(
25
)   Euroopa Parlament viitab muu hulgas WHO dokumendile „Soola kasutamise vähendamine rahvastiku hulgas, WHO Pariisi (Prantsusmaa) 5.‑7. oktoobri 2006. aasta foorumi ja tehnilise koosoleku aruanne” (kättesaadav veebiaadressil: http://apps.who.int/iris/handle/10665/43712), milles on täpsustatud, et „[k]äesoleva […] aruande tähenduses […] mõistet sool kohaldatakse vahet tegemata naatriumi või naatriumkloriidi osakaalu puhul. Väljend toidus soola osakaalu vähendamine tähendab kogu toidust saadava naatriumi osakaalu vähendamist tervikuna” (lk 3, kursiiv originaalis).
(
26
)   Selle vabaduse sisu kohta vt „selgitused põhiõiguste harta kohta” (ELT 2007, C 303, lk 17), mida tuleb vastavalt ELL artikli 6 lõike 1 kolmandale lõigule ja harta artikli 52 lõikele 7 harta tõlgendamisel arvesse võtta.
(
27
)   Harta artikli 52 lõikest 3 tuleneb, et hartas sisalduvate selliste õiguste tähendus ja ulatus, mis vastavad EIÕK‑ga tagatud õigustele, on samad, mis neile nimetatud konventsiooniga ette on nähtud, samas ei takista see põhimõte liidu õiguses ulatuslikuma kaitse kehtestamist. Ma täpsustan, et see säte on asjakohane harta artikli 11 puhul, mille sisu vastab EIÕK artiklile 10, ning mitte harta artikli 16 puhul, millele EIÕK samaväärset sätet ei ole.
(
28
)   Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitab kõnealust „tasakaalusuhet”, märkides, et selleks et määratleda künnised, millest allpool on lubatud väited „madala [või] väga madala naatriumi- või soolasisaldusega”, viidatakse määruse nr 1924/2006 lisas vahet tegemata naatriumi kogusele või sellega „samaväärsele kogusele soolale” toidus.
(
29
)   Kuna looduslik mineraalvesi võib sisaldada mitte naatriumkloriidi (sool), vaid üksnes kloriidi ioone või naatriumi ioone, mis esinevad üksteisest sõltumatult (vt käesolev ettepanek, 18. joonealune märkus), on minu arvates põhikohtuasjas kõne all olevad väited ebatäpsed.
(
30
)   Vt kohtuotsus SAM Schiffahrt ja Stapf (C‑248/95 ja C‑249/95, EU:C:1997:377, punkt 46).
(
31
)   Prantsuse valitsus toonitab õigesti, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtlused puudutavad vaid seda, kas kehtiv on keeld väita, et naatriumbikarbonaadi rikkas looduslikus mineraalvees on soola või naatriumkloriidi sisaldus väike, mitte aga seda, et õiguspärane on üldine keeld toitu märgistada tarbijat eksitavalt või anda toidule eelised või omadused, mis sellel puuduvad.
(
32
)   Minu arvates viitas eelotsusetaotluse esitanud kohus ekslikult artikli 9 lõikele 1 ja lõike 2 esimesele lõigule, kuna üksnes selle lõike 2 teises lõigus viidatakse direktiivi 2009/54 III lisale, mis sisaldab vaid lubatud väiteid ja nende kohaldamise kriteeriume, mis tegelikult on teine eelotsuse küsimuse ese.
(
33
)   Vt direktiivi 2000/13 põhjendused 4 ja 5. Direktiivi 2009/54 põhjenduse 8 kohaselt piirdub see direktiiv direktiivis 2000/13 sätestatud „üldnormide täiendamise ja nendest erandite tegemisega”.
(
34
)   Võrdluseks: kohtuotsuses Digital Rights Ireland jt (C‑293/12 ja C‑594/12, EU:C:2014:238) olid nende riivete esemeks olnud hüved, mille tõttu Euroopa Kohus tunnistas kohtuasjas kõne all olnud direktiivi proportsionaalsuse puudumise põhjusel kehtetuks, hoopis teistsuguse tähtsusega.
(
35
)   Vt eelkõige kohtujurist J. Mazáki ettepanek kohtuasjas Deutsches Weintor (C‑544/10, EU:C:2012:189, punkt 66 jj) ning kohtuotsus Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
36
)   Vt kohtuotsused Schmidberger (C‑112/00, EU:C:2003:333, punkt 79) ja Damgaard (C‑421/07, EU:C:2009:222, punkt 26). Eespool mainitud selgitustes harta artikli 11 kohta on täpsustatud, et hartaga tagatud sõnavabadusele kehtestatavad õiguspärased piirangud peavad järgima EIÕK artikli 10 lõikes 2 sätestatud tingimusi.
(
37
)   Vt eelkõige kohtuotsused Karlsson jt (C‑292/97, EU:C:2000:202, punkt 45 jj); Deutsches Weintor (C‑544/10, EU:C:2012:526, punktid 54 ja 57) ning Digital Rights Ireland jt (C‑293/12 ja C‑594/12, EU:C:2014:238, punktid 39 ja 40).
(
38
)   Vt eelkõige kohtuotsus Schaible (C‑101/12, EU:C:2013:661, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
39
)   Vt direktiivi 2009/54 põhjendus 5.
(
40
)   ELTL artiklite 9 ja 12 (üldkohaldatavad sätted) ja ELTL artikli 114 lõike 3 (liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta) jätkuna kinnitavad ELTL artikli 168 lõige 1 ja artikli 169 lõige 1, et „[k]ogu liidu poliitika ja meetmete määratlemisel ja rakendamisel tagatakse inimeste tervise kõrgetasemeline kaitse” ning „kõrgetasemeline tarbijakaitse”, kusjuures nende sätete sisu on harta artiklitega 35 ja 38 tõstetud „põhimõtete” tasemele (vt eespool mainitud „selgitused harta kohta”).
(
41
)   Prantsuse valitsus väidab, et rahvusvaheliste teadusuuringute tulemused, mis erinevad tervishoiuasutused, eelkõige WHO on kokku kogunud, tõendavad, et esineb otsene seos naatriumi liigse tarbimise ning kõrge vererõhu ohu ja selle ohuga seotud südame-veresoonkonna haiguste ja neeruhaiguste vahel.
(
42
)   Eelotsusetaotluse kohaselt ilmneb toimiku materjalidest ja eelkõige EFSA 21. aprilli 2005. aasta arvamusest, et vererõhu tõus on peamine soovimatu tagajärg, mis on seoses naatriumi rohke manustamisega tuvastatud. Kuigi naatrium on selle peamine põhjustaja, on ka kloori ioonidel roll vererõhu tõusmises tulenevalt suurest soola tarbimisest. Paljud uuringud tõendavad, et rohkelt naatriumbikarbonaadi sisaldaval toitumisel ei ole kõrge vererõhu all kannatavate isikute jaoks samasugust soovimatut mõju nagu rohkelt naatriumkloriidi sisaldaval toitumisel. Juunis 2011 avaldatud arvamuses keeldus EFSA lisamast määruse nr 1924/2006 artikli 13 lõikes 3 ette nähtud tervisealaste väidete nimekirja väidet, et naatriumbikarbonaadil puudub soovimatu mõju vererõhule, kuna selle väite tõendamiseks esitatud uurimuse puhul ei esinenud piisavaid tagatisi kasutatud meetodite osas, kuid eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei saa ainuüksi see asjaolu ka kinnitada, et naatriumbikarbonaadi tuleb pidada aineks, mis võib põhjustada või süvendada kõrget vererõhku samamoodi ja samas ulatuses nagu naatriumkloriid.
(
43
)   Neptune Distributioni esitatud artikli (Dr Helwig, J.‑J., „À l’instar du chlorure de sodium, le bicarbonate de sodium doit‑il être considéré comme pouvant induire ou aggraver l’hypertension artérielle?”, Médecine et nutrition, 2008, 44. kd, nr 1, lk 29–37) sisu ei ole minu hinnangul siinkohal otsustava tähtsusega, kuna ei ole tõendatud, et see artikkel pärineb tunnustatud teadusasutuselt, ega et see kajastab kehtivat meditsiinilist konsensust. Selle autor märgib pealegi ise, et artikliga „ei väida ta lahendavat [selle pealkirjas esitatud] küsimust, vaid teeb võimalikult objektiivselt kokkuvõtte selles valdkonnas […] kae viimase aastakümne jooksul kogutud katseandmetest”.
(
44
)   Sellest põhimõttest, nagu Euroopa Kohus seda tõlgendanud on, tuleneb, et „kui on kahtlusi inimeste tervisele ohtude olemasolu või ulatuse osas, [võib] võtta kaitsemeetmeid, ilma et oodataks ära, et täielikult oleks avaldunud nende ohtude tegelikkus ja tõsidus”, ning et piisab sellest, et „tegeliku kahju tõenäolisus rahvatervisele jääb püsima oletusel, et see oht realiseerub” (kohtuotsus Acino vs. komisjon, C‑269/13 P, EU:C:2014:255, punktid 57 ja 58 ning seal viidatud kohtupraktika), eelkõige tuginedes „kõige usaldusväärsematele kättesaadavatele teaduslikele andmetele ja kõige uuemate rahvusvaheliste uuringute tulemustele” (kohtuotsus Afton Chemical, C‑343/09, EU:C:2010:419, punkt 60).
(
45
)   Vt eelkõige kohtuotsus Alliance for Natural Health jt (C‑154/04 ja C‑155/04, EU:C:2005:449, punkt 68 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
46
)   Prantsuse valitsus märgib õigesti, et sellise loodusliku mineraalvee vähest soolasisaldust (naatriumkloriid) rõhutav väide, mis samas sisaldab palju naatriumbikarbonaadi, varjab sellise vee suurt naatriumisisaldust ja võib seega ajendada seda vett liigselt tarbima, mis võib kaasa tuua WHO soovitatud päevase tarbitava naatriumikoguse ületamise.
(
47
)   C‑544/10, EU:C:2012:526.
(
48
)   Euroopa Kohus otsustas, et selle määruse tähenduses mõiste „tervisealane väide”, mis tavaliselt on alkohoolsete jookide puhul keelatud, hõlmab sellist viidet nagu „kerge seedida”, millele on lisatud märge happe – mida paljud tarbijad peavad kahjulikuks – vähesuse kohta (ibidem, punkt 41).
(
49
)   Euroopa Kohus märkis, et isegi kui vaidlusalust väidet võib pidada sisuliselt tõeseks, on see siiski ebatäielik ja seega mitmeti mõistetav või ka eksitav, kuivõrd selles on esile toodud asjaomase veini kergesti seeditavus, jättes mainimata, et sõltumata heast seedimisest ei kõrvalda see mingil viisil alkohoolsete jookide tarbimisest tulenevaid ohte ega ka piira nende ulatust (ibidem, punkt 50 jj). Samuti kohtuotsuses Teekanne (C‑195/14, EU:C:2015:361, punktid 36–41) toonitas Euroopa Kohus, et toiduaine märgistus tervikuna võib keskmist tarbijat eksitada hoolimata asjaolust, et selle koostisosade loetelu on õige.
(
50
)   Vt eelkõige kohtuotsused Saksamaa vs. parlament ja nõukogu (C‑380/03, EU:C:2006:772, punkt 155) ja Damgaard (C‑421/07, EU:C:2009:222, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika), ning Euroopa Inimõiguste Kohtu 5. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas nr 13353/05: Hachette Filipacchi Presse Automobile ja Dupuy vs. Prantsusmaa (punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
51
)   Neptune Distribution väidab, et n-ö tõese teabe levitamine (vt minu reservatsioonid käesoleva ettepaneku 29. joonealuses märkuses) sellise loodusliku mineraalvee koostise kohta, mis sisaldab rohkelt naatriumbikarbonaadi, aga vähe naatriumkloriidi, aitab kaasa tarbijakaitsele, kuivõrd see võimaldab neil valida nende toidus sisalduvaid aineid, samas kui Prantsuse valitsus väidab, et direktiivides 2000/13 ja 2009/54 ette nähtud piirangud niisugustele väidetele, nagu on kõne all põhikohtuasjas, on sobivad ja vajalikud, et võimaldada tarbijatel teha teadlik valik, mis vastab kõige paremini nende toitumisvajadustele.
(
52
)   Eelkõige WHO ja EFSA arvamused, millele on viidatud käesoleva ettepaneku 25. ja 42. joonealuses märkuses.
(
53
)   Isegi kui määrus nr 1169/2011 ei ole käesolevas asjas kohaldatav (vt käesolev ettepanek, punkt 7), pean ma tarvilikuks toonitada, et soov teavitada tarbijaid võimalikult hästi, et võimaldada neil „teha teadlikke valikuid” oma toidu suhtes, ilmneb selles määruses korduvalt, eriti seoses toitainetega nagu naatrium (vt eelkõige põhjendused 3, 4, 10, 34, 36 ja 37 ning artikli 3 lõige 1 ja artikkel 4). Vt samuti komisjoni valge raamat „Toitumise, ülekaalulisuse ja rasvumisega seotud terviseküsimustega tegelemise Euroopa strateegia”, KOM(2007) 279 (lõplik), lk 5 jj.
(
54
)   Vt käesolev ettepanek, punkt 50, ning analoogia alusel Euroopa Inimõiguste Kohtu 20. novembri 1989. aasta otsus kohtuasjas nr 10572/83: Markt intern Verlag GmbH ja Klaus Beermann vs. Saksamaa, A‑seeria, nr 165 (punkt 35).
(
55
)   Vt eelkõige kohtuotsused Alliance for Natural Health jt (C‑154/04 ja C‑155/04, EU:C:2005:449, punkt 52); Saksamaa vs. parlament ja nõukogu (C‑380/03, EU:C:2006:772, punkt 145 ja seal viidatud kohtupraktika), ning Etimine (C‑15/10, EU:C:2011:504, punkt 125 ja seal viidatud kohtupraktika), kohtujuristi kursiiv.
(
56
)   Vt kohtuotsused Nickel Institute (C‑14/10, EU:C:2011:503, punkt 60) ja Etimine (C‑15/10, EU:C:2011:504, punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
57
)   Vt eelkõige kohtuotsused Saksamaa vs. parlament ja nõukogu (C‑380/03, EU:C:2006:772, punkt 155) ja Damgaard (C‑421/07, EU:C:2009:222, punkt 27), samuti minu ettepanek, kohtuasi Novo Nordisk (C‑249/09, EU:C:2010:616, punkt 46 jj). Samamoodi teostab Euroopa Inimõiguste Kohus oma kontrollipädevust kaalutult ja ta on jätnud kaalutlusruumi, mille ulatus erineb olenevalt sõnavabaduse kasutamise liigist ja selle kontekstist, kusjuures kaubanduse valdkonnas on ta jätnud selgelt suurema ruumi (vt eelkõige Euroopa Inimõiguste Kohtu otsus kohtuasjas nr 22954/93: Ahmed jt vs. Ühendkuningriik, EIÕK 1998‑VI, punkt 61, ning 16. juuli 2013. aasta otsus kohtuasjas nr 1562/10: Remuszko vs. Poola, punkt 64 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
58
)   Vt käesolev ettepanek, punkt 49.
(
59
)   Siinkohal rõhutavad nõukogu ja komisjon, et III lisas ette nähtud väited võimaldavad teavitada tarbijat nii looduslikus mineraalvees sisalduvate mineraalainete üldisest tasemest (vt näiteks väide „kõrge mineraalsoolade sisaldus”) kui ka veele omastest ainetest (vt näiteks väited „sisaldab bikarbonaate”, „sisaldab kloriide” ja „sisaldab naatriumi”) või vee sobivusest konkreetse dieediga (väitega „sobib vähese naatriumisisaldusega dieediks”, mis on minu hinnangul kõige sobivam, tingimusel et asjaomase loodusliku mineraalvee naatriumisisaldus on alla 20 mg/l, nagu on selle sätte kohaselt nõutav). Nad lisavad õigesti, et asjaolu, et ükski liikmesriik ei ole kasutanud direktiivi 2009/54 artikli 9 lõike 2 kolmandas lõigus ette nähtud võimalust lubada muid väiteid peale III lisas loetletute, on konkreetne viide sellele, et kritiseeritav õigusakt ise on piisav, et tagada tarbija tõhus teavitamine loodusliku mineraalvee turustajate poolt. Lisaks rõhutab Euroopa Parlament õigusega, et kõnealune õigus kujutab endast paindlikkuse ilmingut, mis kinnitab seda, et liidu seadusandja kehtestatud õiguslik kord vastab proportsionaalsuse põhimõttele.