62024CJ0018
EUROOPA KOHTU OTSUS (neljas koda)
22. jaanuar 2026 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Asutamisõigus ja teenuste osutamise vabadus – Kindlustuse ühtne turg – Direktiiv 2009/138/EÜ – Päritoluliikmesriigi poolse järelevalve põhimõte – Artikkel 155 – Vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutuste pädevus – Koostöö päritoluliikmesriigi asutustega – Kindlustusandja, kes ei järgi vastuvõtvas liikmesriigis kohaldatavaid õigusnorme – Asjaomased õigusnormid – Määrus (EL) nr 1286/2014 – Kombineeritud jae- ja kindlustuspõhised investeerimistooted – Direktiiv (EL) 2016/97 – Kindlustustoodete turustamine – Vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutuste volitused karistada asjaomast ettevõtjat – Ulatus
Kohtuasjas C‑18/24,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Nejvyšší správní soud (Tšehhi Vabariigi kõrgeim halduskohus) 29. detsembri 2023. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 11. jaanuaril 2024, menetluses
NOVIS Insurance Company, NOVIS Versicherungsgesellschaft, NOVIS Compagnia di Assicurazioni, NOVIS Poisťovňa a.s.
versus
Česká národní banka,
EUROOPA KOHUS (neljas koda),
koosseisus: koja president I. Jarukaitis (ettekandja), kohtunikud M. Condinanzi ja N. Jääskinen,
kohtujurist: M. Szpunar,
kohtusekretär: ametnik I. Illéssy,
arvestades kirjalikku menetlust ja 6. märtsi 2025. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
NOVIS Insurance Company, NOVIS Versicherungsgesellschaft, NOVIS Compagnia di Assicurazioni, NOVIS Poisťovňa a.s., esindajad: Rechtsanwalt A. Börner, advokáti F. Glézl, M. Trenčan ja Rechtsanwältin S. Henrich,
–
Česká národní banka, esindajad: L. Jemelka ja J. Konupková,
–
Tšehhi valitsus, esindajad: L. Březinová, J. Očková, M. Smolek ja J. Vláčil,
–
Itaalia valitsus, esindaja: G. Palmieri, keda abistas avvocato dello Stato G. Santini,
–
Slovakkia valitsus, esindajad: E. V. Larišová ja S. Ondrášiková,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: D. Triantafyllou, P. Vanden Heede ja K. Walkerová,
olles 5. juuni 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiivi 2009/138/EÜ kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamise ja jätkamise kohta (Solventsus II) (ELT 2009, L 335, lk 1) (edaspidi „Solventsus II direktiiv“) artiklit 155.
2
Taotlus on esitatud ühelt poolt Slovakkias asutatud elukindlustusettevõtja NOVIS Insurance Company, NOVIS Versicherungsgesellschaft, NOVIS Compagnia di Assicurazioni, NOVIS Poisťovňa a. s. (edaspidi „Novis“) ja teiselt poolt Česká národní banka (Tšehhi keskpank, Tšehhi Vabariik), mis on Tšehhi kindlustusjärelevalveasutus, vahelises vaidluses haldustrahvi üle, mille see asutus määras Novisele selle eest, et viimane jättis täitmata mitu kohustust, mis lasusid temal kui kindlustusseltsil, kellel on Tšehhi territooriumil filiaal.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Solventsus II direktiiv
3
Solventsus II direktiivi põhjendustes 2, 11, 14, 16 ja 24 on märgitud:
„(2)
Kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamise ja jätkamise hõlbustamiseks on vaja kõrvaldada kõige suuremad erinevused kindlustus- ja edasikindlustusandjate suhtes kohaldatavaid sätteid sisaldavate liikmesriikide õigusaktide vahel. Seetõttu tuleks kindlustus- ja edasikindlustusandjate jaoks sätestada õigusraamistik, mis reguleeriks nende kindlustustegevust kogu siseturul, tehes seeläbi ühenduses peakontorit omavatel kindlustus- ja edasikindlustusandjatel kohustuste täitmise ja ühenduses esinevate riskide katmise lihtsamaks.
[…]
(11)
Kuna käesolev direktiiv on peamine siseturu toimimise saavutamise vahend, tuleks päritoluliikmesriigis loa saanud kindlustus- ja edasikindlustusandjatel lubada jätkata filiaale asutades või teenuseid osutades oma mis tahes tegevust või kõiki tegevusi kõikjal ühenduses. Seetõttu tuleks kehtivaid eeskirju ühtlustada, mis on vajalik ja piisav lubade andmise ja järelevalvesüsteemide ning seega ühtse, kogu ühenduses kehtiva loa vastastikuseks tunnustamiseks ning mis võimaldab päritoluliikmesriigil teostada järelevalvet kindlustus- või edasikindlustusandja üle.
[…]
(14)
Kindlustusvõtja kaitsmise eeltingimus on, et kindlustus- ja edasikindlustusandjate suhtes kehtestataks tõhusad maksevõimelisuse nõuded, mis toovad kaasa kapitali tulemusliku paigutamise Euroopa Liidus. Turu arengut arvesse võttes praegusest süsteemist enam ei piisa. Seetõttu on vaja kehtestada uus reguleeriv raamistik.
[…]
(16)
Kindlustamise ja edasikindlustamise reguleerimise ja nende valdkondade üle teostatava järelevalve peaeesmärk on kindlustusvõtjate ja soodustatud isikute asjakohane kaitse. Soodustatud isiku all mõistetakse mis tahes füüsilist või juriidilist isikut, kellel on kindlustuslepingust tulenevad õigused. Kindlustamise ja edasikindlustamise reguleerimise ja nende üle teostatava järelevalve muud eesmärgid, mida tuleks samuti arvesse võtta, kuid mis ei tohiks kahjustada peaeesmärki, on tagada finantsstabiilsus ning õiglaste ja stabiilsete turgude olemasolu.
[…]
(24)
Päritoluliikmesriigi järelevalveasutused peaksid vastutama kindlustus- ja edasikindlustusandjate majandusliku olukorra jälgimise eest. Selleks peaksid nad tegema regulaarseid kontrolle ja hindamisi.“
4
Selle direktiivi artiklis 27 „Järelevalve põhieesmärk“ on sätestatud:
„Liikmesriigid tagavad, et järelevalveasutused on varustatud vajalike vahenditega, neil on asjakohased teadmised ja suutlikkus ning volitused, et saavutada järelevalve põhieesmärk, nimelt kaitsta kindlustusvõtjaid ja soodustatud isikuid. “
5
Direktiivi artikli 28 „Finantsstabiilsuse säilitamine ja protsüklilisus“ lõikes 1 on sätestatud:
„Ilma et see piiraks artiklis 27 sätestatud järelevalve põhieesmärki, tagavad liikmesriigid, et järelevalveasutused võtavad oma üldiste kohustuste täitmisel nõuetekohaselt arvesse nende otsuste võimalikku mõju asjaomaste finantssüsteemide stabiilsusele Euroopa Liidus, eelkõige hädaolukorras, võttes arvesse asjakohasel ajal kättesaadavat teavet.“
6
Solventsus II direktiivi artikli 29 „Järelevalve üldpõhimõtted“ lõikes 1 on sätestatud:
„Järelevalve on ettenägev ja riskipõhine. See hõlmab kindlustus- või edasikindlustusandja nõuetekohase toimimise ja järelevalvenõuetele vastavuse pidevat kontrollimist.“
7
Direktiivi artiklis 30 „Järelevalveasutused ja järelevalve ulatus“ on sätestatud:
„1.   Kindlustus- ja edasikindlustusandjate finantsjärelevalve, sealhulgas filiaalide kaudu või teenuste osutamise vabaduse alusel toimuva tegevuse järelevalve on ainult päritoluliikmesriigi kohustus.
2.   Finantsjärelevalve lõike 1 tähenduses hõlmab kindlustus- või edasikindlustusandja kogu tegevust silmas pidades tema maksevõime, kindlustustehniliste eraldiste moodustamise, tema varade ja nõuetekohaste omavahendite kontrollimist päritoluliikmesriigis ettenähtud eeskirjade või järgitavate tavade kohaselt ühenduse tasandil vastuvõetud sätete põhjal.
[…]
3.   Kui kohustuse või riski asukohaliikmesriigi või edasikindlustusandja puhul vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutustel on alust arvata, et kindlustus- või edasikindlustusandja tegevus võib mõjutada tema majanduslikku usaldatavust, teatavad nad sellest kindlustusandja päritoluliikmesriigi järelevalveasutusele.
Päritoluliikmesriigi järelevalveasutused teevad kindlaks, kas kindlustusandja järgib käesolevas direktiivis sätestatud usaldatavuspõhimõtteid.“
8
Direktiivi artiklis 36 „Järelevalvemenetlus“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et järelevalveasutused kontrollivad ja hindavad strateegiaid, protsesse ja aruandemenetlust, mille on kehtestanud kindlustus- ja edasikindlustusandjad, et järgida käesoleva direktiivi alusel vastu võetud õigusnorme.
Kõnealune kontroll ja hindamine hõlmab juhtimissüsteemi kvalitatiivsete nõuete täitmise hindamist, asjaomaste kindlustus- ja edasikindlustusandjatega seotud riskide hindamist ning nende kindlustus- ja edasikindlustusandjate võimet hinnata kõnealuseid riske, võttes arvesse tegevuskeskkonda.
2.   Järelevalveasutus kontrollib ja hindab eelkõige järgmiste nõuete täitmist:
a)
IV peatüki 2. jaos sätestatud juhtimissüsteem (sh omariski ja maksevõime hindamine);
b)
VI peatüki 2. jaos sätestatud kindlustustehnilised eraldised;
c)
VI peatüki 4. ja 5. jaos sätestatud kapitalinõuded;
d)
VI peatüki 6. jaos sätestatud investeerimiseeskirjad;
e)
VI peatüki 3. jaos sätestatud omavahendite kvaliteet ja kvantiteet;
f)
kui kindlustus- või edasikindlustusandja kasutab täielikku või osalist sisemudelit, pidevalt VI peatüki 4. jao 3. alajaos sätestatud täieliku või osalise sisemudeli nõuded.
[…]“
9
Solventsus II direktiivi artikli 144 „Tegevusloa kehtetuks tunnistamine“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Päritoluliikmesriigi järelevalveasutus võib tunnistada kindlustus- või edasikindlustusandjale antud tegevusloa kehtetuks järgmistel juhtudel:
[…]
b)
asjaomane kindlustusandja ei vasta enam tegevusloa andmise tingimustele;
c)
asjaomane kindlustus- või edasikindlustusandja jätab olulisel määral täitmata oma kohustused, mis tulenevad tema tegevust reguleerivatest normidest.
[…]“
10
Solventsus II direktiivi artiklis 155 „Kindlustusandjad, kes ei järgi õigusnorme“ on sätestatud:
„1.   Kui vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutused teevad kindlaks, et kindlustusandja, kelle filiaal asub tema territooriumil või kes tegutseb tema territooriumil teenuste osutamise vabaduse alusel, ei järgi tema suhtes selles liikmesriigis kohaldatavaid õigusnorme, nõuavad nad asjaomaselt kindlustusandjalt sellise eeskirjade eiramise lõpetamist.
2.   Kui asjaomane kindlustusandja ei võta vajalikke meetmeid, teatavad asjaomase liikmesriigi järelevalveasutused sellest päritoluliikmesriigi järelevalveasutustele.
Päritoluliikmesriigi järelevalveasutused võtavad esimesel võimalusel kõik asjakohased meetmed tagamaks, et asjaomane kindlustusandja lõpetab eeskirjade eiramise.
Päritoluliikmesriigi järelevalveasutused teatavad vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutustele võetud meetmetest.
3.   Kui päritoluliikmesriigi võetud meetmetest hoolimata või seetõttu, et need meetmed osutuvad ebapiisavaks või on kõnealuses riigis puudulikud, jätkab kindlustusandja vastuvõtvas liikmesriigis kehtivate õigusnormide rikkumist, võivad vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutused pärast päritoluliikmesriigi järelevalveasutustele teatamist võtta asjakohaseid meetmeid, et takistada eeskirjade eiramist või selle eest karistada, sealhulgas takistada kindlustusandjal, kui see on tingimata vajalik, uute kindlustuslepingute sõlmimist vastuvõtva liikmesriigi territooriumil.
[…]
4.   Lõiked 1, 2 ja 3 ei mõjuta asjaomaste liikmesriikide õigust võtta asjakohaseid erakorralisi meetmeid, et takistada eeskirjade eiramist nende territooriumil või karistada selle eest. Kõnealune õigus hõlmab võimalust takistada kindlustusandjatel uute kindlustuslepingute sõlmimise jätkamist nende territooriumil.
5.   Lõiked 1, 2 ja 3 ei mõjuta liikmesriikide õigust karistada nende territooriumil toimunud eeskirjade eiramise eest.
6.   Kui eeskirju eiranud kindlustusandjal on filiaal või vara asjaomases liikmesriigis, võivad kõnealuse liikmesriigi järelevalveasutused kooskõlas siseriikliku õigusega kohaldada kõnealuse eiramise eest ettenähtud siseriiklikke halduskaristusi, pöörates sissenõude sellele filiaalile või varale.
7.   Lõigete 2–6 alusel võetud meetmed, mis piiravad kindlustusteenuste osutamise vabadust, peavad olema nõuetekohaselt põhjendatud ning asjaomasele kindlustusandjale teatavaks tehtud.
8.   Kindlustusandjad esitavad vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutuste taotlusel kõik lõigete 1–7 kohaldamiseks nõutavad dokumendid sedavõrd, kuivõrd kõnealust kohustust kohaldatakse ka nende kindlustusandjate suhtes, kelle peakontor asub kõnealuses liikmesriigis.
[…]“
Määrus (EL) nr 1286/2014
11
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. novembri 2014. aasta määruse (EL) nr 1286/2014, mis käsitleb kombineeritud jae- ja kindlustuspõhiste investeerimistoodete (PRIIPid) põhiteabedokumente (ELT 2014, L 352, lk 1), põhjenduses 24 on märgitud:
„Käesoleva määrusega ei kehtestata passi, mis võimaldab jaeinvestoritel PRIIPe piiriüleselt müüa või turustada, ega muudeta mis tahes olemasolevat passide korda PRIIPide piiriüleseks müügiks või turustamiseks. Käesoleva määrusega ei muudeta senise passe reguleeriva korra kohast pädevuste jaotust olemasolevate pädevate asutuste vahel. Seetõttu peaksid käesoleva määruse raames liikmesriikide poolt määratavad pädevad asutused tegutsema kooskõlas nende pädevate asutustega, kelle pädevusse kuulub turustamine olemasoleva PRIIPi passi alusel. PRIIPide turustamise üle järelevalve teostamise eest peaks vastutama selle liikmesriigi pädev asutus, kus asjaomast PRIIPi turustatakse. Käesoleva määruse nõuetele mittevastavuse korral peaks selle liikmesriigi pädeval asutusel, kus PRIIPi turustatakse, olema alati õigus oma territooriumil asjaomase toote turustamine peatada.“
12
Määruse artikli 3 lõige 2 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui käesoleva määruse kohaldamisalasse kuuluv PRIIPi koostaja kuulub ka [Solventsus II direktiivi] kohaldamisalasse, kohaldatakse nii käesolevat määrust kui ka [Solventsus II direktiivi].“
13
Määruse artikli 6 lõikes 1 on sätestatud:
„Põhiteabedokument kujutab endast lepingueelset teavet. See peab olema täpne, õiglane ja selge ega tohi olla eksitav. Selles esitatakse põhiteave ja see peab olema kooskõlas võimalike muude siduvate lepingudokumentidega, pakkumisdokumentide asjaomaste osadega ning PRIIPi tingimustega.“
14
Määruse 1286/2014 artikli 8 lõike 3 punkti c alapunktides i–iv on sätestatud:
„Põhiteabedokument sisaldab järgmist teavet:
[…]
c)
jaotises pealkirjaga „Mis toode see on?” kirjeldatakse PRIIPi olemust ja põhiomadusi, mis hõlmavad järgmist:
i)
PRIIPi liik;
ii)
selle eesmärgid ja nende saavutamise vahendid […]
iii)
selle kirjeldus, millist liiki jaeinvestorile on asjaomane PRIIP suunatud […]
iv)
kui PRIIP pakub kindlustushüvitisi, nende hüvitiste üksikasjad, sealhulgas nende maksmise tingimused“.
15
Määruse V peatükk „Halduskaristused ja muud meetmed“ sisaldab muu hulgas artikleid 22–24.
16
Määruse artiklis 22 on sätestatud:
„1.   Ilma et see piiraks pädevate asutuste järelevalvevolitusi ja liikmesriikide õigust näha ette ja määrata kriminaalkaristusi, sätestavad liikmesriigid eeskirjad, millega kehtestatakse asjakohased halduskaristused ja -meetmed, mis on kohaldatavad käesoleva määruse rikkumise korral, ning võtavad kõik vajalikud meetmed nende rakendamise tagamiseks. Kõnealused karistused ja meetmed peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad.
Liikmesriigid võivad jätta esimeses lõigus osutatud halduskaristusi käsitlevaid eeskirjad sätestamata õigusrikkumiste eest, mille suhtes kohaldatakse nende siseriiklikus õiguses kriminaalkaristusi.
[…]
2.   Pädevad asutused teevad artiklis 24 osutatud volituste kasutamisel tihedat koostööd, tagamaks, et halduskaristused ja -meetmed annaksid käesoleva määrusega taotletava tulemuse, ning kooskõlastavad oma tegevuse, et vältida võimalikku dubleerimist ja kattumist halduskaristuste ja -meetmete kohaldamisel piiriülestel juhtudel.“
17
Nimetatud määruse artiklis 23 on sätestatud:
„Pädevad asutused kasutavad oma õigust määrata karistusi kooskõlas käesoleva määruse ning siseriikliku õigusega mis tahes järgmisel viisil:
a)
otse;
b)
koostöös teiste ametiasutustega;
c)
omal vastutusel, delegeerides küsimuse sellistele asutustele;
d)
suunates küsimuse pädevatele õigusasutustele.“
18
Määruse nr 1286/2014 artikli 24 lõigetes 1–3 on ette nähtud:
„1.   Käesolevat artiklit kohaldatakse järgmiste sätete rikkumise korral: artikli 5 lõige 1, artiklid 6 ja 7, artikli 8 lõiked 1–3, artikkel 9, artikli 10 lõige 1, artikli 13 lõiked 1, 3 ja 4 ning artiklid 14 ja 19.
2.   Pädevatel asutustel on õigus kehtestada kooskõlas siseriikliku õigusega vähemalt järgmised halduskaristused ja -meetmed:
a)
ettekirjutus PRIIPi turustamise keelustamiseks;
b)
ettekirjutus PRIIPi turustamise peatamiseks;
c)
avalik hoiatus, milles märgitakse ära õigusrikkumise eest vastutava isiku nimi ja õigusrikkumise olemus;
d)
ettekirjutus, millega keelatakse põhiteabedokumendi esitamine, kui see ei vasta artiklites 6, 7, 8 või 10 sätestatud nõuetele, ning nõutakse põhiteabedokumendi uue versiooni avaldamist;
e)
haldustrahvid vähemalt järgmises suuruses:
[…]
3.   Liikmesriigid võivad kehtestada lisakaristusi või -meetmeid või suuremaid haldustrahve võrreldes käesolevas määruses sätestatuga.“
Direktiiv (EL) 2016/97
19
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. jaanuari 2016. aasta direktiivis (EL) 2016/97, mis käsitleb kindlustustoodete turustamist (ELT 2016, L 26, lk 19), on muu hulgas ette nähtud kindlustusvahendajate nõustamis- ja teavitamiskohustused, kui nad pakuvad kindlustuslepingu sõlmimist.
20
Direktiivi põhjendustes 5, 6, 8, 21 ja 22 on märgitud:
„(5)
Kindlustustooteid võivad turustada mitut tüüpi isikud ja asutused […] Ettevõtjate võrdne kohtlemine ja klientide kaitse eeldavad, et käesolev direktiiv hõlmab kõiki neid isikuid ja asutusi.
(6)
Tarbijatele peaks kehtima ühesugusel tasemel kaitse, hoolimata turustuskanalite erinevusest. Selleks et tagada samaväärse kaitse kohaldamine ja et tarbija saaks kasu võrreldavatest standarditest, eelkõige teabe avaldamise valdkonnas, on väga oluline, et turustajatele kehtiksid võrdsed võimalused.
[…]
(8)
Selleks et tagada samaväärne tarbijakaitse olenemata turustuskanalist, mille kaudu kliendid kindlustustooteid ostavad (kas otse kindlustusandjalt või kaudselt vahendaja kaudu), peaks käesoleva direktiivi kohaldamisala hõlmama mitte ainult kindlustusandjaid või -vahendajaid, vaid ka teisi turuosalisi, kes müüvad kindlustustooteid kõrvaltegevusena […]
[…]
(21)
Selleks et tagada teenuste hea kvaliteet ja tõhus tarbijakaitse, peaksid päritoluliikmesriigid ja vastuvõtvad liikmesriigid tegema käesolevas direktiivis sätestatud kohustuste täitmise tagamisel tihedat koostööd. Juhul kui kindlustus- või edasikindlustusvahendaja või kõrvaltegevusena pakutava kindlustuse vahendaja tegutseb teenuste osutamise vabadust kasutades eri liikmesriikides, on päritoluliikmesriigi pädev asutus kohustatud tagama käesolevas direktiivis sätestatud kohustuste täitmise kogu äritegevuse ulatuses siseturul. Kui vastuvõtva liikmesriigi pädev asutus saab teada kohustuse rikkumisest oma territooriumil, peaks ta sellest teatama päritoluliikmesriigi pädevale asutusele, kes peaks siis olema kohustatud võtma asjakohaseid meetmeid. See puudutab eelkõige nende reeglite rikkumist, mis on seotud hea maine, kutsealaste teadmiste ja pädevusnõuetega või äritegevusega. Lisaks peaks vastuvõtva liikmesriigi pädeval asutusel olema õigus sekkuda, kui päritoluliikmesriik ei võta asjakohaseid meetmeid või kui võetud meetmed ei ole piisavad.
(22)
Kui asutatakse filiaal või rajatakse püsiv tegevuskoht teises liikmesriigis, tuleks vastutus kohustuste täitmise tagamisel jagada päritolu- ja vastuvõtva liikmesriigi vahel. Vastutus majandustegevust tervikuna puudutavate nõuete täitmise eest (nt kutsealased nõuded) peaks jääma päritoluliikmesriigi pädeva asutuse vastutusalasse samamoodi nagu teenuste osutamise puhul, kuid vastuvõtva liikmesriigi pädev asutus peaks vastutama nende normide täitmise tagamise eest, mis käsitlevad teavitamisnõudeid ja äritegevust tema territooriumil osutatavate teenuste puhul. Kui aga vastuvõtva liikmesriigi pädev asutus saab teada oma territooriumil toimunud kohustuse rikkumisest, mille eest käesoleva direktiivi kohaselt ei vastuta vastuvõttev liikmesriik, peaks ta sellest teatama päritoluliikmesriigi pädevale asutusele, kes peaks siis olema kohustatud võtma asjakohaseid meetmeid. See puudutab eelkõige nende reeglite rikkumist, mis on seotud hea maine, kutsealaste teadmiste ja pädevusnõuetega. Lisaks peaks vastuvõtva liikmesriigi pädeval asutusel olema õigus sekkuda, kui päritoluliikmesriik ei võta asjakohaseid meetmeid või kui võetud meetmed ei ole piisavad.“
21
Direktiivi artikli 2 lõikes 1 on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)
„kindlustustoodete turustamine“ – kindlustuslepingutega seotud nõustamine, kindlustuslepingute soovitamine, ettevalmistamine või sõlmimine või nende haldamisel ja täitmisel abistamine, eelkõige nõuete korral; sealhulgas teabe andmine ühe või mitme kindlustuslepingu kohta vastavalt kriteeriumidele, mille klient valib veebisaidi või muude andmekandjate kaudu, samuti kindlustustoodete pingerea koostamine, sealhulgas hindade ja toodete võrdlemine, või kindlustuslepingu puhul soodustuse pakkumine, kui klient saab otse või kaudselt sõlmida kindlustuslepingu veebisaidi või muude andmekandjate kaudu;
[…]
3)
„kindlustusvahendaja“ – füüsiline või juriidiline isik, kes ei ole kindlustus- või edasikindlustusandja või tema töötaja ega kõrvaltegevusena pakutava kindlustuse vahendaja ning kes tasu eest alustab või tegeleb kindlustustoodete turustamisega;
[…]
8)
„kindlustustoodete turustaja“ – kindlustusvahendaja, kõrvaltegevusena pakutava kindlustuse vahendaja või kindlustusandja;
[…]“.
22
Direktiivi 2016/97 III peatükki „Teenuste osutamise vabadus ja asutamisvabadus“ kohaldatakse kindlustustoodete turustajate suhtes artikli 2 lõike 1 punkti 8 tähenduses, välja arvatud kindlustusseltsid. See hõlmab eelkõige direktiivi artikleid 5, 7 ja 8.
23
Direktiivi 2016/97 artikkel 5 „Kohustuste täitmata jätmine teenuste osutamise vabaduse kasutamisel“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Kui vastuvõtva liikmesriigi pädeval asutusel on alust arvata, et tema territooriumil teenuste osutamise vabaduse alusel tegutsev kindlustus-, edasikindlustus- või kõrvaltegevusena pakutava kindlustuse vahendaja rikub mõnda käesolevas direktiivis sätestatud kohustust, teatab ta sellest päritoluliikmesriigi pädevale asutusele.
Päritoluliikmesriigi pädev asutus võtab pärast esimese lõigu kohaselt saadud teabe hindamist, kui see on kohaldatav, võimalikult kiiresti olukorra parandamiseks vajalikud meetmed. Ta teatab kõigist võetud meetmetest vastuvõtva liikmesriigi pädevale asutusele.
Kui kindlustus-, edasikindlustus- või kõrvaltegevusena pakutava kindlustuse vahendaja jätkab päritoluliikmesriigi võetud meetmetest hoolimata või nende ebapiisavuse või puudumise tõttu äritegevust viisil, mis selgelt ja ulatuslikult kahjustab vastuvõtva liikmesriigi tarbijate huve või kindlustus- ja edasikindlustusturgude korrapärast toimimist, võib vastuvõtva liikmesriigi pädev asutus pärast päritoluliikmesriigi pädeva asutuse teavitamist võtta asjakohaseid meetmeid, et takistada kohustuste jätkuvat rikkumist, sealhulgas, kui see on tingimata vajalik, takistada vahendaja uue äritegevuse alustamist oma territooriumil.
[…]
2.   Lõige 1 ei mõjuta vastuvõtva liikmesriigi õigust võtta seal, kus tarbijate õiguste kaitseks tuleb viivitamata tegutseda, asjakohaseid meetmeid, et takistada kohustuste rikkumist oma territooriumil või selle eest karistada. Nimetatud õigus hõlmab ka võimalust takistada kindlustus-, edasikindlustus- või kõrvaltegevusena pakutava kindlustuse vahendaja uue äritegevuse alustamist oma territooriumil.
[…]“
24
Direktiivi artikkel 7 „Pädevuse jaotus päritoluliikmesriigi ja vastuvõtva liikmesriigi vahel“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Kui kindlustus-, edasikindlustus- või kõrvaltegevusena pakutava kindlustuse vahendaja peamine tegevuskoht on päritoluliikmesriigist erinevas liikmesriigis, võib asjaomase teise liikmesriigi pädev asutus päritoluliikmesriigi pädeva asutusega kokku leppida, et ta võib toimida nii, nagu ta oleks päritoluliikmesriigi pädev asutus seoses IV, V, VI ja VII peatüki sätetega.
2.   Vastuvõtva liikmesriigi pädev asutus vastutab selle eest, et teenuste puhul, mida tegevuskoht tema territooriumil osutab, on täidetud V ja VI peatükis sätestatud kohustused ja nende alusel võetud meetmed.
Vastuvõtva liikmesriigi pädeval asutusel on õigus uurida tegevuskoha töökorraldust ja nõuda selliste muudatuste tegemist, mis on vajalikud võimaldamaks pädeval asutusel tagada, et täidetakse V ja VI peatükist tulenevaid kohustusi ja nende alusel võetud meetmeid seoses tegevuskoha poolt tema territooriumil osutatud teenustega või tegevuskoha tegevusega.“
25
Direktiivi artiklis 8 „Kohustuste täitmata jätmine asutamisvabaduse kasutamisel“ on sätestatud:
„1.   Kui vastuvõtva liikmesriigi pädev asutus teeb kindlaks, et kindlustus-, edasikindlustus- või kõrvaltegevusena pakutava kindlustuse vahendaja ei täida selles liikmesriigis V ja VI peatüki sätete kohaselt vastu võetud õigus- või haldusnorme, võib ta võtta asjakohaseid meetmeid.
2.   Kui vastuvõtva liikmesriigi pädeval asutusel on alust arvata, et tema territooriumil asutamisvabaduse alusel tegutsev kindlustus-, edasikindlustus- või kõrvaltegevusena pakutava kindlustuse vahendaja rikub mõnda käesolevas direktiivis sätestatud kohustust ja kui nimetatud pädeval asutusel ei ole artikli 7 lõikest 2 tulenevaid kohustusi, teatab ta sellest päritoluliikmesriigi pädevale asutusele. Kui see on kohaldatav, võtab päritoluliikmesriigi pädev asutus pärast teabe hindamist võimalikult kiiresti olukorra parandamiseks vajalikke meetmeid. Ta teavitab kõigist võetud meetmetest vastuvõtva liikmesriigi pädevat asutust.
3.   Kui kindlustus-, edasikindlustus- või kõrvaltegevusena pakutava kindlustuse vahendaja jätkab päritoluliikmesriigi võetud meetmetest hoolimata või nende ebapiisavuse või puudumise tõttu äritegevust viisil, mis selgelt ja ulatuslikult kahjustab vastuvõtva liikmesriigi tarbijate huve või kindlustus- ja edasikindlustusturgude korrapärast toimimist, võib vastuvõtva liikmesriigi pädev asutus pärast päritoluliikmesriigi pädeva asutuse teavitamist võtta asjakohaseid meetmeid, et takistada kohustuste jätkuvat rikkumist, sealhulgas, kui see on tingimata vajalik, takistada vahendaja uue äritegevuse alustamist oma territooriumil.
[…]
4.   Lõiked 2 ja 3 ei mõjuta vastuvõtva liikmesriigi õigust võtta seal, kus vastuvõtva liikmesriigi tarbijate õiguste kaitseks tuleb tingimata viivitamata tegutseda, asjakohaseid ja mittediskrimineerivaid meetmeid, et takistada kohustuste rikkumist oma territooriumil või selle eest karistada; see õigus on tal niikaua, kuni päritoluliikmesriigi samaväärsed meetmed puuduvad või on ebapiisavad. Sellistel asjaoludel võib vastuvõttev liikmesriik oma territooriumil takistada asjaomast kindlustus-, edasikindlustus- või kõrvaltegevusena pakutava kindlustuse vahendajat uue äritegevuse alustamisel.
[…]“
Tšehhi õigus
Seadus nr 277/2009
26
Solventsus II direktiivi artikkel 155 võeti Tšehhi õiguskorda üle seaduse nr 277/2009 kindlustustegevuse kohta (zákon č. 277/2009 Sb., o pojišťovnictví) §‑ga 110. Selles on sätestatud:
„1.   Kui Tšehhi keskpank tuvastab, et teise liikmesriigi kindlustusandja, kes tegeleb kindlustus- või edasikindlustustegevusega Tšehhi Vabariigi territooriumil filiaali asutamise või teenuste ajutise osutamise õiguse alusel, ei täida kohustusi, mis sellise tegevuse suhtes Tšehhi Vabariigis kehtivad, kohustab ta seda kindlustusandjat kõrvaldama tuvastatud puudused Tšehhi keskpanga määratud tähtaja jooksul.
2.   Lõikes 1 nimetatud asjaolude kindlakstegemiseks või kontrollimiseks võib Tšehhi keskpank nõuda, et niisugune kindlustusandja esitaks vajalikud dokumendid, teabe ja selgitused oma tegevuse kohta Tšehhi Vabariigis, ning kindlustusandja on kohustatud neid nõudeid järgima.
3.   Kui teise liikmesriigi kindlustusselts ei kõrvalda ettenähtud tähtaja jooksul lõikes 1 nimetatud puudusi, teavitab Tšehhi keskpank sellest asukohaliikmesriigi järelevalveasutust.
4.   Kui asukohaliikmesriigi järelevalveasutuse määratud parandusmeetmed ei too kaasa teise liikmesriigi kindlustusseltsi tegevuses tuvastatud puuduste kõrvaldamist või kui parandusmeetmeid ei ole määratud, määrab Tšehhi keskpank kindlustusseltsile trahvi või Tšehhi Vabariigi territooriumil uute kindlustuslepingute või edasikindlustuslepingute sõlmimise keelu ja juba sõlmitud lepingutest tulenevate kohustuste laiendamise keelu. Tšehhi keskpank teavitab asukohaliikmesriigi järelevalveasutust sellest otsusest. Samal ajal võib Tšehhi keskpank esitada Euroopa järelevalveasutusele taotluse abi saamiseks.
5.   Kiireloomuliste asjade korral toimib Tšehhi keskpank lõike 4 kohaselt, jättes lõigetes 1–3 kirjeldatud korra kohaldamata.“
Seadus nr 170/2018
27
Seadusega nr 170/2018 kindlustuse ja edasikindlustuse turustamise kohta (Zákon č. 170/2018 Sb., o distribuci pojištění a zajištění) võetakse Tšehhi õiguskorda üle direktiiv 2016/97, kehtestades kohustused kindlustus- ja edasikindlustusandjatele ning kindlustusvahendajatele.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
28
Novis tegutses ajavahemikul 23. aprillist 2014 kuni 5. juunini 2023 Tšehhi Vabariigi territooriumil Prahas asutatud filiaali kaudu.
29
Tšehhi keskpank tunnistas 15. septembril 2020 Novise süüdi kolmes rikkumises ja määras talle 1000000 Tšehhi krooni (CZK) (ligikaudu 39610 eurot) suuruse haldustrahvi.
30
Esimene Novise puhul tuvastatud haldusrikkumine seisnes määruse nr 1286/2014 artikli 6 lõikes 1, artikli 8 lõike 3 punkti c alapunktides ii, iii ja iv ning artikli 8 lõike 3 punktis f ette nähtud kohustuste rikkumises, kuna ühelt poolt ei suutnud see äriühing tagada, et tema koostatud põhiteabedokumentides sisalduv teave oleks täpne, usaldusväärne ja selge, ei oleks eksitav ning oleks kooskõlas siduvate lepingudokumentidega, ja teiselt poolt ei suutnud see äriühing tagada, et põhiteabedokumendid sisaldaks kohaldatavate liidu õigusnormidega nõutud põhiteavet, nõutaval tasemel kvaliteedi ja ulatusega.
31
Teised kaks rikkumist seisnesid seaduses nr 170/2018 ette nähtud kahe kohustuse rikkumises, nimelt esiteks selles, et rikuti kohustust kehtestada, säilitada ja kohaldada tegevuskontrolli põhimõtteid tema nimel tegutsevate sõltumatute esindajate suhtes, ja teiseks selles, et rikuti kohustust klienti enne kapitalikindlustuslepingu sõlmimist nõustada.
32
Novis esitas 15. septembri 2020. aasta otsuse peale vaide, väites et Tšehhi keskpank ei saa talle trahvi määrata ilma seaduse nr 277/2009 §‑s 110 ette nähtud menetlust järgimata, mis eeldab, et ta on eelnevalt teavitanud päritoluliikmesriigi järelevalveasutust väidetavatest rikkumistest ja jätnud sobivate meetmete võtmise selle asutuse ülesandeks. Novise sõnul võttis selle menetluse järgimata jätmine Tšehhi keskpangalt õiguse teda karistada.
33
Pärast vaide rahuldamata jätmist esitas Novis kaebuse Městský soud v Prazele (Praha linnakohus, Tšehhi Vabariik), kes jättis kaebuse 19. oktoobri 2022. aasta otsusega rahuldamata.
34
Novis esitas selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse Nejvyšší správní soudile (Tšehhi Vabariigi kõrgeim halduskohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
35
Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb, kas Solventsus II direktiivi artiklis 155 ette nähtud menetlus on kohaldatav üksnes siis, kui filiaali asukoha või teenuste osutamise koha liikmesriigi järelevalveasutus teostab kindlustusandjate finantsjärelevalvet vastavalt selle direktiivi artiklile 30 või kohaldatakse seda menetlust laiemalt kõigi kindlustusandjate staatust ja tegevust reguleerivate liidu õigusnormide järgimise kontrollimisele selle asutuse poolt.
36
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et Solventsus II direktiivi artikli 155 lõiget 1, mis näeb ette vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutuste sekkumise, kui kindlustusandja „ei järgi tema suhtes selles liikmesriigis kohaldatavaid õigusnorme“, on võimalik tõlgendada kahel viisil.
37
Esimese tõlgendusviisi kohaselt on ainsad asjakohased riigisisesed õigusnormid need, millega võetakse riigisisesesse õiguskorda üle Solventsus II direktiivist tulenevad põhinõuded. Sellest järeldub, et selle direktiivi artiklis 155 ette nähtud menetlus ei ole kohaldatav teistest liidu õigusinstrumentidest, nagu määrusest nr 1286/2014 või direktiivist 2016/97 tulenevate kohustuste täitmise üle järelevalve teostamisel.
38
Seda tõlgendust toetab tema sõnul Solventsus II direktiivi artikli 155 kontekst, eelkõige selle direktiivi artikli 30 sätted, mis reguleerivad järelevalve ulatust. Selle artikli lõikes 1 on täpsustatud, et tegemist on „finantskontrolliga“, ning lõikes 2 on täpsustatud, et järelevalve hõlmab „[ettevõtte] kogu tegevust silmas pidades tema maksevõime, kindlustustehniliste eraldiste moodustamise, tema varade ja nõuetekohaste omavahendite kontrollimist“. Sama direktiivi artikkel 36 toetab samuti seda tõlgendust, kuna selle lõikes 1 on ette nähtud, et järelevalve puudutab strateegiaid, protsesse ja aruandemenetlust, mille on kehtestanud kindlustus- ja edasikindlustusandjad, et järgida „käesoleva direktiivi alusel vastu võetud õigusnorme“. Mis puudutab artikli 36 lõiget 2, siis on seal loetletud rida kontrollitavaid nõudeid, mis kõik on seotud kindlustus- või edasikindlustusandjate rahalise usaldusväärsusega. Niisugust tõlgendust toetavad ka Solventsus II direktiivi artiklid 27 ja 28 ning artikli 29 lõige 1, kuna nendes on vastavalt mainitud, et järelevalve põhieesmärk on „kaitsta kindlustusvõtjaid ja soodustatud isikuid“, ja et ilma seda põhieesmärki piiramata võtavad järelevalveasutused arvesse nende otsuste võimalikku mõju „asjaomaste finantssüsteemide stabiilsusele Euroopa Liidus“, ning et järelevalve on „ettenägev ja riskipõhine“.
39
Lõpuks kinnitab nimetatud tõlgendust Solventsus II direktiivi preambul, eelkõige selle põhjendus 14, milles on märgitud, et kindlustusvõtja kaitsmise eeltingimus on, et kindlustus- ja edasikindlustusandjate suhtes kehtestataks tõhusad maksevõimelisuse nõuded, ning selle direktiivi põhjendus 24, milles on täpsustatud, et päritoluliikmesriigi järelevalveasutused peaksid vastutama kindlustus- ja edasikindlustusandjate majandusliku olukorra jälgimise eest.
40
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab siiski, et ei saa välistada teist tõlgendust, mille kohaselt Solventsus II direktiivi artikli 155 lõike 1 sõnastus ei viita mitte ainult riigisisestele sätetele, millega see direktiiv üle võetakse, vaid kõigile kindlustusandjate staatust ja tegevust käsitlevatele sätetele, sealhulgas sätetele, mis tulenevad muudest liidu õigusnormidest, nagu määrusest nr 1286/2014 või direktiivist 2016/97. Selle tõlgenduse kohaselt kohaldatakse Solventsus II direktiivi artiklis 155 ette nähtud menetlust kogu järelevalvetegevuse suhtes, mida riigisisesed asutused teostavad kindlustus- ja edasikindlustusandjate üle.
41
Niisugust tõlgendust kinnitab Solventsus II direktiivi põhjendus 11, milles on märgitud, et see direktiiv on peamine siseturu toimimise saavutamise vahend ning kehtivaid eeskirju tuleb ühtlustada, et tagada lubade andmise ja järelevalvesüsteemide vastastikune tunnustamine ja seega rakendada ühtne, kogu ühenduses kehtiv luba, mis võimaldab päritoluliikmesriigil teostada järelevalvet ettevõtja üle.
42
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et talle on teada 28. aprilli 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia (C‑518/06, EU:C:2009:270), mille punktis 115 leidis Euroopa Kohus, et päritoluliikmesriigi poolse järelevalve põhimõte „hõlmab üksnes kindlustusseltside finantsjärelevalvet“. Siiski on eelotsusetaotluse esitanud kohus seisukohal, et kõnealuses kohtuotsuses esitatud lahendus küsimuses, kuidas tõlgendada nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/49/EMÜ otsekindlustustegevusega, välja arvatud elukindlustustegevusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, millega muudetakse direktiive 73/239/EMÜ ja 88/357/EMÜ (kolmas kahjukindlustuse direktiiv) (EÜT 1992, L 228, lk 1; ELT eriväljaanne 06/01, lk 346), ei ole Solventsus II direktiivi kontekstis ülekantav.
43
Juhul kui Euroopa Kohus peaks leidma, et Solventsus II direktiivi artikkel 155 puudutab ka järelevalvet määruses nr 1286/2014 ette nähtud või direktiivist 2016/97 tulenevate kohustuste täitmise üle, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teise võimalusena teada, kas juhul, kui vastuvõtva liikmesriigi asutus kavatseb määrata karistusi selle liikmesriigi territooriumil toime pandud rikkumiste eest, nagu on lubatud selle artikli lõigetes 5 ja 6, on sellel asutusel õigus tegutseda otse, ilma nimetatud artikli lõigetes 1–3 ette nähtud menetlust eelnevalt läbi viimata, või on nimetatud asutus vastupidi kohustatud seda menetlust eelnevalt läbi viima, eelkõige teavitades päritoluliikmesriigi pädevat asutust, et viimane võtaks sobivad meetmed.
44
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib selle teise tõlgenduse toetuseks, et Solventsus II direktiivi artikli 155 lõikes 3 on mainitud asjakohaste meetmete võtmist, et „takistada eeskirjade eiramist või selle eest karistada“, mis lubab arvata, et selle artikli lõigetes 1–3 ette nähtud menetlust ei kohaldata mitte ainult ennetavate meetmete, vaid ka karistusmeetmete võtmisele.
45
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib siiski, et Solventsus II direktiivi artikli 155 lõigete 5 ja 6 sõnastus räägib esimese tõlgenduse kasuks, kuna selle artikli lõikes 5 on täpsustatud, et nimetatud artikli lõiked 1–3 „ei mõjuta liikmesriikide õigust karistada nende territooriumil toimunud eeskirjade eiramise eest“ ning sama artikli lõikes 6 on sätestatud, et vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutused võivad kohaldada riigisiseseid halduskaristusi, mis on ette nähtud eiramise eest, mille on toime pannud kindlustusandja, kellel on filiaal või vara asjaomases liikmesriigis.
46
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et seda viimast tõlgendust kinnitab lahendus, mille Euroopa Kohus andis 28. aprilli 2009. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Itaalia (C‑518/06, EU:C:2009:270) punktis 120 seoses direktiivi 92/49 artikli 40 lõikega 7. Euroopa Kohus nimelt kinnitas vastuvõtva liikmesriigi pädevust määrata karistusi tema territooriumil toime pandud rikkumiste eest, seadmata selle pädevuse teostamist sõltuvusse kõnealuse direktiivi artikli 40 lõigetes 3, 4 ja 5 ette nähtud teavitamise korra ja eeskirjade eiramise lõpetamise menetluse eelnevast ammendamisest. Ta leiab seevastu, et 27. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Onix Asigurări (C‑559/15, EU:C:2017:316) ei anna selles osas vastust, kuna see kohtuotsus puudutab üksnes asjaomaste liikmesriikide õigust võtta kiireloomulistel juhtudel ettevaatusabinõusid direktiivi 92/49 artikli 40 lõike 6 alusel.
47
Neil asjaoludel otsustas Nejvyšší správní soud (kõrgeim halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [Solventsus II direktiivi] artiklit 155 tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab ka juhtumeid, kus vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutused kontrollivad, kas teise liikmesriigi kindlustusandja täidab kohustusi, mis on ette nähtud määruses nr 1286/2014 või direktiivis 2016/97?
2.
Kui vastus on jaatav, siis kas Solventsus II direktiivi artiklist 155 tuleneb päritoluliikmesriigi järelevalveasutuse ülimuslik volitus ja vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutuse kohustus kohaldada esmalt […] selle artikli lõigetes 1, 2 ja 3 ette nähtud teavitamise korda ja võtta meetmeid eeskirjade eiramise lõpetamiseks ka juhul, kui kohaldatakse halduskaristusi [nimetatud] artikli lõigete 5 ja 6 alusel?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
48
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas Solventsus II direktiivi artiklit 155 tuleb tõlgendada nii, et vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutuse ja päritoluliikmesriigi järelevalveasutuse vaheline koostöömenetlus, mis on ette nähtud selles artiklis, on kohaldatav olukorras, kus vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutus tuvastab, et tema territooriumil kas filiaali kaudu või teenuste osutamise vabaduse alusel tegutsev kindlustusandja ei täida kohustusi, mis tulenevad määrusest nr 1286/2014 või riigisisestest õigusnormidest, millega võetakse liikmesriigi õiguskorda üle direktiiv 2016/97.
49
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei tule liidu õigusnormi tõlgendamisel arvestada mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on (17. novembri 1983. aasta kohtuotsus Merck, 292/82, EU:C:1983:335, punkt 12, ja 10. juuli 2025. aasta kohtuotsus Sánchez Romero Carvajal Jabugo, C‑322/24, EU:C:2025:556, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
50
Mis puudutab Solventsus II direktiivi artikli 155 sõnastust, milles on määratletud vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutuste ja päritoluliikmesriigi järelevalveasutuste volitused ja kohustused, kui kindlustusandjad, kelle filiaal asub selle liikmesriigi territooriumil või kes tegutseb sellel territooriumil teenuste osutamise vabaduse alusel, ei täida oma kohustusi, siis tuleneb selle artikli lõikest 1, et vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutuste kohustus nõuda asjaomaselt kindlustusandjalt tuvastatud eiramise lõpetamist kehtib juhul, kui kindlustusandja ei järgi „tema suhtes selles liikmesriigis kohaldatavaid õigusnorme“. Lisaks on nimetatud artikli lõige 3, mis lubab järelevalveasutustel võtta asjakohaseid meetmeid, kui päritoluliikmesriik ei võta meetmeid või kui need osutuvad ebapiisavaks, kohaldatav juhul, kui kindlustusandja jätkab „vastuvõtvas liikmesriigis kehtivate õigusnormide rikkumist“.
51
Seega tuleb kõigepealt märkida, et nii Solventsus II direktiivi artikli 155 lõige 1 kui ka lõige 3 viitavad üldiselt kõigile vastuvõtvas liikmesriigis kindlustusandjate suhtes kohaldatavatele riigisisestele õigusnormidele, mistõttu ei saa selle artikli lõigetest 1 ega 3 järeldada, et liidu seadusandja oleks soovinud piirata selles artiklis ette nähtud järelevalveasutuste vahelise koostöömenetluse kohaldamisala üksnes juhtudega, mil on rikutud Solventsus II direktiivi rakendavaid riigisiseseid õigusnorme.
52
Seejärel tuleb tõdeda, et sama üldine sõnastus esineb selle direktiivi artikli 155 teistes keeleversioonides ja eelkõige selle artikli lõike 1 puhul hispaania („las disposiciones legales de este Estado miembro que le sean aplicables“), saksa („in diesem Mitgliedstaat für das Versicherungsunternehmen geltenden Vorschriften“), inglise („the legal provisions applicable to it in that Member State“), itaalia („le norme di diritto dello stesso ad essa applicabili“), leedu („jai toje valstybėje narėje taikomų teisinių nuostatų“), soome („tässä jäsenvaltiossa siihen sovellettavia säännöksiä“) ja rootsi („de rättsregler som är tillämpliga på företaget i denna medlemsstat“) keeleversioonis.
53
Seda grammatilist tõlgendust kinnitavad nii direktiivi artikli 155 kontekst kui ka selle õigusaktiga taotletavad eesmärgid, mille osa see säte on.
54
Mis puudutab nimetatud sätte konteksti, siis tuleb esiteks märkida, et see kuulub Solventsus II direktiivi I jaotise VIII peatükki „Asutamisõigus ja teenuste osutamise vabadus“. See peatükk sisaldab sätteid, mis reguleerivad konkreetselt kindlustus- ja edasikindlustusandjate asutamisvabaduse või teenuste osutamise vabaduse alusel toimuva tegevuse tingimusi.
55
Kindlustustegevusega tegelemist asutamisvabaduse või teenuste osutamise vabaduse alusel on siiski mainitud ka Solventsus II direktiivi artiklis 30, mis asub selle direktiivi I jaotise III peatükis „Järelevalveasutused ja üldeeskirjad“. Selle artikli lõikes 1 on sätestatud, et kindlustus- ja edasikindlustusandjate finantsjärelevalve, sealhulgas filiaalide kaudu või teenuste osutamise vabaduse alusel toimuva tegevuse järelevalve on ainult päritoluliikmesriigi kohustus. Lisaks on selle artikli lõikes 3 täpsustatud, et kui kohustuse või riski asukohaliikmesriigi või edasikindlustusandja puhul vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutustel on alust arvata, et kindlustus- või edasikindlustusandja tegevus võib mõjutada tema majanduslikku usaldatavust, teatavad nad sellest kindlustusandja päritoluliikmesriigi järelevalveasutustele, kes teevad kindlaks, kas kindlustusandja järgib selles direktiivis sätestatud usaldatavuspõhimõtteid.
56
Neil tingimustel tuleb tõdeda, et nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 44 sisuliselt märkis, on Solventsus II direktiivi artikli 30 lõigetel 1 ja 3 ning artiklil 155 sama eesmärk, mis seisneb iga asjaomase järelevalveasutuse vastavate volituste ja kohustuste kindlaksmääramises piiriülese kindlustustegevuse korral, mis võimaldab asuda seisukohale, et neil sätetel peab olema erinev kohaldamisala, vastasel juhul sisaldaks sama õigusakt sätteid, mis reguleerivad sama küsimust erinevalt. Solventsus II direktiivi artikli 30 lõikest 1 tuleneb aga sõnaselgelt, et seda artiklit kohaldatakse üksnes kindlustusseltside „finantskontrollile“, mis kuulub päritoluliikmesriigi ainupädevusse, mis tähendab, et artiklil 155 on laiem kohaldamisala.
57
Teiseks tuleb märkida, et kuigi Solventsus II direktiivi artikli 30 lõikes 1 on kehtestatud põhimõte, et kindlustus- ja edasikindlustusandjate finantsjärelevalve kuulub päritoluliikmesriigi ainupädevusse, on artikli 29 lõikes 1 üldiselt sätestatud, et nende kindlustus- ja edasikindlustusandjate järelevalve hõlmab kindlustustegevuse nõuetekohase toimimise pidevat kontrollimist. Lisaks võimaldavad nimetatud direktiivi artikli 144 lõike 1 punktid b ja c päritoluliikmesriigi järelevalveasutusel tunnistada kindlustus- või edasikindlustusandjale antud tegevusluba kehtetuks mitte ainult siis, kui asjaomane kindlustus- või edasikindlustusandja ei vasta enam tegevusloa andmise tingimustele, vaid ka juhul, kui ta rikub tõsiselt kohustusi, mis tulenevad „tema suhtes kohaldatavatest õigusnormidest“.
58
Nendest sätetest tuleneb ühelt poolt, et nimetatud direktiiv seab esikohale kindlustusandjate päritoluliikmesriigi poolse järelevalve põhimõtte, nagu Euroopa Kohus on juba otsustanud seoses direktiiviga 92/49, millele järgnes Solventsus II direktiiv (27. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Onix Asigurări, C‑559/15, EU:C:2017:316, punkt 52). Teiselt poolt viib Solventsus II direktiivi artikli 29 lõike 1 lai tõlgendus, mida väljendab selle sätte üldine sõnastus, selleni, et päritoluliikmesriigi järelevalveasutustele ei omistata mitte ainult ainupädevust tagada kindlustusandjate finantsjärelevalve, vaid ka pädevust, mida teostatakse koos vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutustega, et tagada ulatuslikum järelevalve kindlustus- või edasikindlustustegevuse nõuetekohase toimimise üle vastavalt nimetatud sättele.
59
Solventsus II direktiivi eesmärkide kohta nähtub selle direktiivi põhjendustest 2 ja 11, et selle eesmärk on hõlbustada kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamist ja jätkamist, luues samal ajal õigusliku raamistiku, mille eesmärk on võimaldada oma päritoluliikmesriigis tegevusloa saanud kindlustusandjatel jätkata kõikjal siseturul oma tegevust filiaale asutades või teenuseid osutades.
60
Lisaks, nagu nähtub Solventsus II direktiivi põhjendustest 14 ja 16, on selle direktiivi eesmärk tagada kindlustusvõtjate ja soodustatud isikute piisav kaitse, mis, nagu on täpsustatud viimati nimetatud põhjenduses, on kindlustuse ja edasikindlustuse reguleerimise ja järelevalve „põhieesmärk“, kusjuures arvesse tuleb võtta ka finantsstabiilsust ning turgude stabiilsust ja õiglust, „ilma et seejuures kaldutaks kõrvale põhieesmärgist“. Selle eesmärgi tähtsust kinnitab ka kõnealuse direktiivi artikkel 27, mille kohaselt on kindlustusandjate järelevalve „põhieesmärk“ kaitsta kindlustusvõtjaid ja soodustatud isikuid.
61
Ühelt poolt võiks aga käesoleva kohtuotsuse punktis 59 mainitud eesmärki – hõlbustada kindlustustegevuse alustamist ja jätkamist kogu liidus asutamisvabaduse või teenuste osutamise vabaduse alusel – kahjustada see, kui vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutused võiksid kindlustusandja poolt tema suhtes kohaldatavate õigusnormide rikkumise tuvastamise korral võtta selle kindlustusandja suhtes mis tahes meetmeid ilma igasuguse kooskõlastamiseta päritoluliikmesriigi järelevalveasutusega, kes on andnud eelneva loa, mis põhimõtteliselt võimaldab nimetatud kindlustusandjal tegutseda kogu liidus.
62
Teiselt poolt on kindlustusvõtjate ja soodustatud isikute piisava kaitse eesmärgiga, mida on kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse punktis 60, kooskõlas see, kui päritoluliikmesriigi järelevalveasutusel on võimalik saada teavet juhul, kui selle liikmesriigi territooriumil filiaali kaudu või teenuste osutamise vabaduse alusel tegutsev kindlustusandja rikub kohustusi, mis tulenevad tema suhtes kohaldatavatest õigusnormidest. Nimelt kui kindlustusandja, kes tegutseb mitmes liikmesriigis, rikub tõsiselt oma kohustusi, on ainult päritoluliikmesriigi järelevalveasutusel õigus Solventsus II direktiivi artikli 144 lõike 1 punkti c alusel tunnistada talle antud tegevusluba kehtetuks ja seega tagada kindlustusvõtjate ja soodustatud isikute piisav kaitse kogu liidus.
63
Nii Solventsus II direktiivi artikli 155 sõnastusest kui kontekstist ja selle direktiiviga taotletavatest eesmärkidest tuleneb, et mõistet „vastuvõtva liikmesriigi õigusnormid“, mille järgimist saab vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutus kontrollida üksnes selles artiklis ette nähtud asutuste vahelise koostöö raames, ei saa tõlgendada kitsalt, nii et selle ulatus piirduks üksnes nende riigisiseste sätetega, millega võetakse riigisisesesse õiguskorda üle sellest direktiivist tulenevad nõuded.
64
Seda vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutuse ja päritoluliikmesriigi järelevalveasutuse vahelise koostöömenetluse kohaldamisala laia tõlgendust, mis on ette nähtud Solventsus II direktiivi artiklis 155, ei sea kahtluse alla 28. aprilli 2009. aasta kohtuotsusest komisjon vs. Itaalia (C‑518/06, EU:C:2009:270) tulenev kohtupraktika. Nimelt, kuigi selle kohtuotsuse punktis 115, mis tehti liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi raames, leidis Euroopa Kohus direktiivi 92/49 kohaldamisajal, et päritoluliikmesriigi ainukontrolli põhimõte laieneb üksnes kindlustusandjate finantsjärelevalvele, nähtub selle kohtuotsuse punktist 120, et Euroopa Kohus on muu hulgas tuvastanud seoses selle direktiivi artikliga 40, mille sätted võeti suures osas üle Solventsus II direktiivi artiklisse 155, et Euroopa Komisjon ei heitnud Itaalia Vabariigile ette artikli 40 lõigetes 3–5 sätestatud kohustuste rikkumist. Seetõttu leidis Euroopa Kohus, et ta ei ole liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi lahendamiseks kohustatud tegema otsust nende sätete kohaldamisala kohta. Lisaks tõdes ta nimetatud kohtuotsuse punktis 120 täiendavalt, et nimetatud direktiivi artikli 40 lõige 7 kinnitab vastuvõtva liikmesriigi pädevust määrata sanktsioone tema territooriumil toime pandud õigusrikkumiste eest.
65
Sellest järeldub, et Solventsus II direktiivi artiklit 155 tuleb tõlgendada nii, et see on põhimõtteliselt kohaldatav kõigis olukordades, kus vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutus tuvastab, et kindlustusandja, kellel on filiaal või kes tegutseb tema territooriumil teenuste osutamise vabaduse alusel, ei täida oma kohustusi, sealhulgas juhul, kui need kohustused tulenevad muudest kui selle direktiivi sätetest, välja arvatud juhul, kui mõni muu liidu õigusnorm kaldub sõnaselgelt kõrvale selles artiklis ette nähtud pädevate asutuste pädevuse jaotuse ja koostöö eeskirjadest.
66
Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud küsimus nimetatud artikli tõlgendamise kohta olukorras, kus kindlustusandja rikub määruse nr 1286/2014 sätteid ja direktiivi 2016/97 alusel vastu võetud sätteid, siis tuleb kontrollida, kas see määrus ja direktiiv sisaldavad sätteid, mis kalduvad sõnaselgelt kõrvale Solventsus II direktiivi artiklist 155.
67
Mis puudutab esiteks määrust nr 1286/2014, siis väitis komisjon kohtuistungil, et sellega tehakse erand Solventsus II direktiivi artikli 155 kohaldamisest. Selle seisukoha toetuseks väitis ta, et kõnealuse määruse põhjenduses 24 on märgitud, et PRIIPide turustamise üle järelevalve teostamise eest peaks vastutama selle liikmesriigi pädev asutus, kus asjaomast PRIIPi turustatakse.
68
Siiski tuleb ühelt poolt tõdeda, et määruse nr 1286/2014 põhjenduse 24 sisu ei ole korratud üheski selle määruse sättes, mistõttu ei saa sellest põhjendusest tuletada liidu seadusandja tahet kalduda kõrvale Solventsus II direktiivi artikli 155 kohaldamisest. Igal juhul olgu märgitud, et väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et ehkki liidu õigusakti preambulis võib olla täpsustatud selle akti sätete sisu ja antud tõlgendusjuhiseid, mis võivad selgitada akti andja tahet, ei ole preambulil siduvat õigusjõudu ja sellele ei saa tugineda asjaomase akti sätetest kõrvalekaldumiseks ega nende tõlgendamiseks viisil, mis oleks vastuolus nende sõnastusega (21. märtsi 2024. aasta kohtuotsus LEA, C‑10/22, EU:C:2024:254, punkt 51 ja seal viidatud kohtupraktika).
69
Teiselt poolt on määruse nr 1286/2014 artikli 3 lõikes 2 sõnaselgelt sätestatud, et kui selle määruse kohaldamisalasse kuuluv PRIIPi koostaja kuulub ka Solventsus II direktiivi kohaldamisalasse, kohaldatakse mõlemat õigusakti. Määrus nr 1286/2014 ei sisalda aga ühtegi sätet, mis näeks Solventsus II direktiivi artikli 155 osas sõnaselgelt ette erandi kumulatiivse kohaldamise põhimõttest. Sellega seoses tuleb tõdeda, et selle määruse artikli 22 lõikes 1 on vaid märgitud, et „ilma et see piiraks pädevate asutuste järelevalvevolitusi ja liikmesriikide õigust näha ette ja määrata kriminaalkaristusi“, peavad liikmesriigid sätestama eeskirjad, millega kehtestatakse asjakohased halduskaristused ja -meetmed, mis on kohaldatavad nimetatud määruse rikkumise korral. Lisaks näeb määruse nr 1286/2014 artikkel 23 ette mitu võimalust, kuidas pädevad asutused saavad kasutada oma õigust määrata selle määruse artiklis 24 määratletud karistusi, ilma et see oleks konkreetselt suunatud PRIIPide turustamisele teenuste osutamise vabaduse või asutamisvabaduse alusel ning igal juhul nähes konkreetselt ette pädevate asutuste vahelise koostöö võimaluse.
70
Mis puudutab teiseks direktiivi 2016/97, siis tuleb tõdeda, et selle direktiivi III peatükk sisaldab sätteid, mis määravad kindlaks vahendustegevuse tingimused teenuste osutamise vabaduse ja asutamisvabaduse korra alusel. Nende sätete hulgas on direktiivi artiklites 5, 7 ja 8 määratletud vastuvõtva liikmesriigi pädevate asutuste ja päritoluliikmesriigi pädevate asutuste konkreetsed pädevused, volitused ja kohustused, kui tuvastatakse samas direktiivis sätestatud kohustuste rikkumine. Selle peatüki sätted on siiski kohaldatavad üksnes kindlustus-, edasikindlustus- või kõrvaltegevusena pakutava kindlustuse vahendajatele, välja arvatud kindlustusandjad, kelle suhtes jäävad seega sõnaselge erandi puudumisel kehtima Solventsus II direktiivi ja eelkõige selle direktiivi artikli 155 sätted, sealhulgas juhul, kui nad tegelevad kindlustustoodete turustamisega, nagu need on määratletud direktiivi 2016/97 artikli 2 lõike 1 punktis 1.
71
Selles kontekstis vabastaks Solventsus II direktiivi artiklis 155 ette nähtud koostöömenetluse kohaldamata jätmine juhul, kui kindlustusandja rikub direktiivist 2016/97 tulenevaid kohustusi, need asutused igasugusest koostöökohustusest kindlustusandja kindlustustoodete turustamise üle järelevalve teostamisel, samas kui neil asutustel on niisugune kohustus, kui nad teostavad järelevalvet kindlustusvahendajate tegevuse üle nimetatud direktiivi artikli 2 lõike 1 punkti 3 tähenduses. Niisugune kindlustustoodete turustamise järelevalve korra erinevus ei näi olevat kooskõlas direktiivi 2016/97 põhjendustes 5, 6 ja 8 sätestatud ettevõtjate võrdse kohtlemise ja tarbijakaitse eesmärkidega, olenemata turustuskanalist, ega ka pädevate asutuste vahelise tiheda koostöö ja vastutuse jagamise üldise eesmärgiga, mida on kirjeldatud selle direktiivi põhjendustes 21 ja 22.
72
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et Solventsus II direktiivi artiklit 155 tuleb tõlgendada nii, et vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutuse ja päritoluliikmesriigi järelevalveasutuse vaheline koostöömenetlus, mis on ette nähtud selles artiklis, on kohaldatav olukorras, kus vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutus tuvastab, et tema territooriumil kas filiaali kaudu või teenuste osutamise vabaduse alusel tegutsev kindlustusandja ei täida kohustusi, mis tulenevad määrusest nr 1286/2014 või riigisisestest õigusnormidest, millega võetakse liikmesriigi õiguskorda üle direktiiv 2016/97.
Teine küsimus
73
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas Solventsus II direktiivi artiklit 155 tuleb tõlgendada nii, et vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutused on kohustatud järgima selle artikli lõigetes 1–3 ette nähtud menetlust, kui nad kehtestavad selle artikli lõigete 5 ja 6 alusel sanktsioonid kindlustusandjale, kes tegutseb selle liikmesriigi territooriumil kas filiaali kaudu või teenuste osutamise vabaduse alusel.
74
Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus kindlaks teha, kas niisuguste rahaliste halduskaristuste kohaldamine nagu need, mille Tšehhi keskpank määras põhikohtuasjas Novisele määruse nr 1286/2014 rikkumise ja direktiivi 2016/97 alusel vastu võetud riigisiseste õigusnormide rikkumise eest, sõltub Solventsus II direktiivi artikli 155 lõigetes 1–3 ette nähtud menetluse eelnevast rakendamisest või võivad neid karistusi määrata vahetult vastuvõtva liikmesriigi pädevad asutused.
75
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb tõlgendada selle artikli 155 lõikes 5 kasutatud sõnastust „[l]õiked 1, 2 ja 3 ei mõjuta liikmesriikide õigust“, tõdedes samas, et see sõnastus on identne nimetatud artikli lõike 4 alguses kasutatud sõnastusega. Tõlgendades direktiivi 92/49 artikli 40 lõiget 6, mille sõnastus on üle võetud Solventsus II direktiivi artikli 155 lõikesse 4, on Euroopa Kohus otsustanud, et seda sõnastust tuleb mõista kui artikli 40 lõigetes 4 ja 5 ette nähtud erandit tavapärasest menetlusest, mis vabastab asjaomase teenuste osutamise liikmesriigi kohustusest teavitada päritoluliikmesriigi pädevaid asutusi ja kohustusest teatada neile oma kavatsusest võtta asjakohased meetmed (vt selle kohta 27. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Onix Asigurări, C‑559/15, EU:C:2017:316, punkt 47). Kuigi liikmesriikidele Solventsus II direktiivi artikli 155 lõikega 5 antud pädevust ei saa segi ajada neile sama artikli lõikega 4 üksnes kiireloomulistel juhtudel antud pädevusega, ei ole mingit põhjust tõlgendada neid kahte identse sõnastusega algavat sätet erinevalt. Seega tuleb asuda seisukohale, et Solventsus II direktiivi artikli 155 lõige 5 teeb erandi artikli 155 lõigetes 1–3 ette nähtud tavamenetlusest, kuna see vabastab vastuvõtva liikmesriigi pädevad asutused nende territooriumil toime pandud rikkumiste eest karistuste määramisel kohustusest teavitada päritoluliikmesriigi ametiasutusi ja viimaste tegevusetuse või võetud meetmete ebapiisavuse korral kohustusest teatada neile oma kavatsusest võtta sobivad meetmed.
76
Komisjoni pakutud vastupidine tõlgendus, mille kohaselt Solventsus II direktiivi artikli 155 lõige 5 ei kujuta endast erandit koostöömenetlusest, vaid piirdub sellega, et kinnitab liikmesriikide pädevust – tegemata vahet vastuvõtval ja päritoluliikmesriigil – määrata nende territooriumil toime pandud rikkumiste eest karistusi, tingimusel et järgitakse artikli 155 lõigetes 1–3 ette nähtud koostöömenetlust, võtaks selle artikli 155 lõikelt 5 igasuguse normatiivse ulatuse. Kui liidu seadusandja oleks soovinud seada vastuvõtva liikmesriigi õiguse määrata oma kohustusi rikkunud kindlustusandjale karistusi sõltuvusse selle menetluse järgimisest, oleks ta võinud selle sõnaselgelt ette näha, mainides artikli 155 lõikes 5, et selle artikli lõikeid 1–3 kohaldatakse ka siis, kui vastuvõttev liikmesriik kasutab oma pädevust määrata karistusi tema territooriumil toime pandud rikkumiste eest.
77
Lisaks, kuna selle direktiivi artikli 155 lõigetes 1–3 ette nähtud menetlust alustatakse vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutuste algatusel juhul, kui kindlustusandja ei täida selles liikmesriigis kohaldatavaid kohustusi, ei saa selle menetluse eesmärk olla reguleerida päritoluliikmesriigi poolt oma karistamisvolituste teostamist kindlustusandja suhtes, mis on vastuolus talle selles liikmesriigis pandud kohustustega. Seega, vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei saa nimetatud direktiivi artikli 155 lõige 5 puudutada päritoluliikmesriigi karistamisvolitusi.
78
Järelikult tuleb Solventsus II direktiivi artikli 155 lõiget 5 tõlgendada nii, et see säte lubab vastuvõtval liikmesriigil määrata karistusi tema territooriumil toime pandud rikkumiste eest, ilma et selle artikli lõigetes 1–3 sätestatud menetlust oleks vaja eelnevalt ammendada.
79
Seda tõlgendust kinnitab kõnealuse direktiivi artikli 155 lõige 6, mis näeb asjaomase liikmesriigi järelevalveasutustele ette võimaluse kohaldada riigisiseseid halduskaristusi kindlustusandjale selles liikmesriigis kuuluva tegevuskoha või nimetatud liikmesriigis asuva vara suhtes.
80
Kuid nimetatud direktiivi artikli 155 lõiget 5 ei saa tõlgendada nii, et see lubab vastuvõtval liikmesriigil teha erandi päritoluliikmesriigi ainupädevusest, et tuvastada ise, kas kindlustusandja täidab tegevusloa andmise tingimusi, mille üle kontrolli teostamine kuulub ainult päritoluliikmesriigi pädevusse (vt selle kohta 27. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Onix Asigurări, C‑559/15, EU:C:2017:316, punkt 49).
81
Sellest järeldub ühelt poolt, et nimetatud artiklis sätestatud erandit tuleb tõlgendada nii, et seda ei saa kohaldada kindlustusandja rikkumistele, mis on seotud tegevusloa andmise tingimustega, mille eest karistuse määramine kuulub päritoluliikmesriigi ainupädevusse.
82
Teiselt poolt, kuigi Solventsus II direktiivi artikli 155 lõikest 7 tuleneb, et eelkõige selle artikli lõigete 5 ja 6 alusel võetud meede võib sisaldada kindlustustegevuse piiranguid, tähendab päritoluliikmesriigi ainupädevus tegevusluba anda või kehtetuks tunnistada siiski seda, et sanktsioonidel, mille vastuvõttev liikmesriik määrab kindlustusandjale, ei saa olla sama ulatus kui tegevusloa kehtetuks tunnistamisel selles liikmesriigis. Sellest tuleneb, et nende meetmete eesmärk või mõju ei saa olla see, et asjaomane kindlustusandja jääb ilma igasugusest õigusest tegutseda selle liikmesriigi territooriumil.
83
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et Solventsus II direktiivi artiklit 155 tuleb tõlgendada nii, et vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutused ei ole kohustatud järgima selle artikli lõigetes 1–3 ette nähtud menetlust, kui nad kehtestavad selle artikli lõigete 5 ja 6 alusel sanktsioonid kindlustusandjale, kes tegutseb selle liikmesriigi territooriumil kas filiaali kaudu või teenuste osutamise vabaduse alusel, tingimusel et sanktsioonide eesmärk, mille nimetatud riik sellele kindlustusseltsile määras, ei ole suunatud tegevusloa tingimuste rikkumise karistamisele ning et nende sanktsioonide eesmärk ega mõju ei ole võtta nimetatud kindlustusandjalt õigust tegutseda sama liikmesriigi territooriumil.
Kohtukulud
84
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse see kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiivi 2009/138/EÜ kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamise ja jätkamise kohta (Solventsus II) artiklit 155
tuleb tõlgendada nii, et
vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutuse ja päritoluliikmesriigi järelevalveasutuse vaheline koostöömenetlus, mis on ette nähtud selles artiklis, on kohaldatav olukorras, kus vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutus tuvastab, et tema territooriumil kas filiaali kaudu või teenuste osutamise vabaduse alusel tegutsev kindlustusandja ei täida kohustusi, mis tulenevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. novembri 2014. aasta määrusest (EL) nr 1286/2014, mis käsitleb kombineeritud jae- ja kindlustuspõhiste investeerimistoodete (PRIIPid) põhiteabedokumente, või riigisisestest õigusnormidest, millega võetakse liikmesriigi õiguskorda üle Euroopa Parlamendi ja nõukogu20. jaanuari 2016. aasta direktiiv (EL) 2016/97, mis käsitleb kindlustustoodete turustamist.
2.
Direktiivi 2009/138 artiklit 155
tuleb tõlgendada nii, et
vastuvõtva liikmesriigi järelevalveasutused ei ole kohustatud järgima selle artikli lõigetes 1–3 ette nähtud menetlust, kui nad kehtestavad selle artikli lõigete 5 ja 6 alusel sanktsioonid kindlustusandjale, kes tegutseb selle liikmesriigi territooriumil kas filiaali kaudu või teenuste osutamise vabaduse alusel, tingimusel et sanktsioonide eesmärk, mille nimetatud riik sellele kindlustusseltsile määras, ei ole suunatud tegevusloa tingimuste rikkumise karistamisele ning et nende sanktsioonide eesmärk ega mõju ei ole võtta nimetatud kindlustusandjalt õigust tegutseda sama liikmesriigi territooriumil.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: tšehhi.