62022CJ0652_RES
Kohtuasi C‑652/22
Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret AȘ
versus
Državna komisija za kontrolu postupaka javne nabave
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Visoki upravni sud)
Euroopa Kohtu (suurkoda) 22. oktoobri 2024. aasta otsus
Eelotsusetaotlus – Riigihanked Euroopa Liidus – Direktiiv 2014/25/EL – Artikkel 43 – Selliste kolmandate riikide ettevõtjad, kes ei ole sõlminud liiduga rahvusvahelist lepingut, mis tagab vastastikku ja võrdselt osalemise riigihangetes – Nende ettevõtjate õiguse „sama soodsatel tingimustel“ kohtlemisele puudumine – Sellise ettevõtja osalemine riigihankemenetluses – Direktiivi 2014/25 kohaldamatus – Selle direktiivi sätete tõlgendamist käsitleva eelotsusetaotluse vastuvõetamatus nimetatud ettevõtja esitatud kaebuse raames
Eelotsuse küsimused – Vastuvõetavus – Piirid – Vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektori riigihankemenetlused – Direktiiv 2014/25 – Kohaldamisala – Selliste kolmandate riikide ettevõtjad, kes ei ole sõlminud liiduga rahvusvahelist lepingut, mis tagab vastastikku ja võrdselt osalemise riigihangetes – Nende ettevõtjate õiguse „sama soodsatel tingimustel“ kohtlemisele puudumine – Sellise ettevõtja osalemine riigihankemenetluses liikmesriigis – Direktiivi 2014/25 kohaldamatus – Riigiasutuste pädevuse puudumine selle direktiivi üle võtvate riigisiseste õigusnormide kohaldatavaks muutmiseks selle ettevõtja suhtes – Taotletud tõlgenduse mittevajalikkus põhikohtuasja vaidluse lahendamiseks – Vastuvõetamatus
(ELTL artikkel 267; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2014/25, artiklid 36 ja 76)
(vt punktid 38, 41–48, 51–61, 65, 67–69 ja resolutsioon)
Kokkuvõte
Euroopa Kohtu suurkoda tunnistas Visoki upravni sudi (kõrgem halduskohus, Horvaatia) eelotsusetaotluse vastuvõetamatuks põhjusel, et direktiivi 2014/25 (
1
) sätted, mille tõlgendamist see liikmesriigi kohus palus, ei ole kohaldatavad selliste kolmandate riikide ettevõtjate suhtes, kes ei ole Euroopa Liiduga sõlminud rahvusvahelist lepingut, mis tagab võrdse ja vastastikuse osalemise riigihangetes. Lisaks leidis Euroopa Kohus, et liikmesriigi ametiasutused ei saa muuta selle direktiivi ülevõtmiseks vastu võetud riigisiseseid õigusnorme nende ettevõtjate suhtes kohaldatavaks, sest vastasel juhul eirataks liidu ainupädevust ühise kaubanduspoliitika valdkonnas.
Horvaatia õiguse alusel asutatud äriühing HŽ infrastruktura d.o.o. (edaspidi „võrgustiku sektori hankija“) alustas 2020. aasta septembris hankemenetlust kahte Horvaatia linna ühendava raudteetaristu ehitamiseks majanduslikult soodsaima pakkumuse alusel. Avaliku sektori hankija poolt pakkujatele saadetud juhiste kohaselt pidid pakkujad oma tehnilise ja kutsealase suutlikkuse tõendamiseks esitama dokumendi, mis tõendab, et pakkujad olid selle menetluse alustamisele eelnenud kümne aasta jooksul teinud raudtee- või maanteetaristu ehitustöid.
Võrgustiku sektori hankija otsustas 2022. aasta jaanuaris sõlmida hankelepingu Strabagi ühendusega, mis koosnes kolmest äriühingust, mis olid asutatud vastavalt Austria, Horvaatia ja Tšehhi õiguse alusel. Pakkujate hulka kuuluv Türgi õiguse alusel asutatud äriühing Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret AȘ (edaspidi „Kolin“) esitas hankelepingu sõlmimise otsuse peale kaebuse Državna komisija za kontrolu postupaka javne nabavele (riigihangete järelevalve komisjon, Horvaatia; edaspidi „järelevalvekomisjon“). Kuna järelevalvekomisjon leidis, et ei olnud nõuetekohaselt tõendatud, et Strabagi ühendusel on nõutav tehniline ja kutsealane suutlikkus, tühistas ta hankelepingu sõlmimise otsuse.
Pärast tühistamist palus võrgustiku sektori hankija Strabagi ühendusel esitada tehtud tööde loend koos tõendiga tööde nõuetekohasuse ja lõpetamise kohta. Strabagi ühendus esitas loendi koos tõendiga, mis sisaldas uut viidet muudele tehtud töödele. Pärast pakkumuste uuesti läbivaatamist ja uuesti hindamist tegi võrgustiku sektori hankija 2022. aasta aprillis uue otsuse sõlmida põhikohtuasjas kõne all olev hankeleping Strabagi ühendusega. Ta leidis nimelt, et ainuüksi uuest viitest piisab, et tõendada, et sellel ühendusel on nõutav tehniline ja kutsealane suutlikkus.
Kuna Kolin väitis, et võrgustiku sektori hankija algatus paluda Strabagi ühendusel täiendada oma ehitustööde loendit oli õigusvastane, esitas ta järelevalvekomisjonile uue hankelepingu sõlmimise otsuse peale vaidlustuse. Järelevalvekomisjon jättis vaidlustuse rahuldamata põhjendusel, et ühegi riigisisese õigusnormiga ei ole vastuolus see, kui Strabagi ühendus täiendab ehitustööde loendit, märkides ära muude kui selles algul nimetatud tööde tegemise, kuna Horvaatia riigihangete seadus võimaldab hankijal paluda pakkujal esitatud tõendeid täiendada või selgitada. (
2
)
Seetõttu esitas Kolin eelotsusetaotluse esitanud kohtule, Visoki upravni sudile (kõrgem halduskohus), kaebuse järelevalvekomisjoni otsuse tühistamiseks. Direktiivi 2014/25 artikleid 36 ja 76 arvestades kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus selles, kas võrgustiku sektori hankija võib pärast esimese hankelepingu sõlmimise otsuse tühistamist võtta arvesse täiendavaid dokumente ühenduse tehnilise ja kutsealase suutlikkuse kohta, mida selle ühenduse esitatud esialgne pakkumus ei sisaldanud ja mille ta on esitanud võrgustiku sektori hankija palvel. Eelotsusetaotluse esitanud kohus otsustas seega esitada Euroopa Kohtule mitu eelotsuse küsimust nende sätete tõlgendamise kohta.
Euroopa Kohtu hinnang
Kui liikmesriigi kohtu küsimused on esitatud liidu õiguse tõlgendamise kohta, on Euroopa Kohus üldjuhul kohustatud vastama. Euroopa Kohus peab siiski kontrollima asjaolusid, mille alusel liikmesriigi kohus talle eelotsusetaotluse esitas, et kontrollida oma pädevust või talle esitatud taotluse vastuvõetavust. Euroopa Kohtul võib muu hulgas olla vaja analüüsida, kas liidu õigusnormid, mida eelotsuse küsimused puudutavad, on põhikohtuasjas kohaldatavad. Kui see nii ei ole, ei ole need sätted vaidluse lahendamise seisukohast asjakohased ning eelotsusetaotlus, mida taotletakse, ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohtu otsuse tegemiseks vajalik, mistõttu tuleb need küsimused tunnistada vastuvõetamatuks.
Kõigepealt kontrollis Euroopa Kohus, kas kaebust, mille on liikmesriigi kohtule esitanud kolmanda riigi, käesoleval juhul Türgi Vabariigi ettevõtja, et vaidlustada liikmesriigis tehtud hankelepingu sõlmimise otsus, saab analüüsida, lähtudes liidu seadusandja kehtestatud riigihankealastest õigusnormidest, nagu direktiivi 2014/25 artiklid 36 ja 76, mille kohta on esitatud eelotsuse küsimused.
Sellega seoses märkis Euroopa Kohus alustuseks, et liit on teatavate kolmandate riikidega seotud rahvusvaheliste lepingutega, sh Maailma Kaubandusorganisatsiooni riigihankeid käsitleva lepinguga (
3
), mis tagavad vastastikku ja võrdselt liidu ettevõtjate osalemise riigihangetes nendes kolmandates riikides ja nende kolmandate riikide ettevõtjate osalemise riigihangetes liidus. Neid liidu kohustusi peegeldab direktiivi 2014/25 artikkel 43, milles on sätestatud, et kui see on ette nähtud Maailma Kaubandusorganisatsiooni riigihankeid käsitleva lepingu või muude liidule siduvate rahvusvaheliste konventsioonidega, peavad liikmesriikide võrgustiku sektori hankijad kohtlema sellise lepingu osalisteks olevate kolmandate riikide ettevõtjaid sama soodsatel tingimustel kui liidu ettevõtjaid. Nende kolmandate riikide ettevõtjate õigus sama soodsatel tingimustel kohtlemisele tähendab, et need ettevõtjad võivad tugineda kõnealuse direktiivi sätetele.
Muud kolmandad riigid, sh Türgi Vabariik, ei ole siiani liiduga direktiivi 2014/25 artiklis 43 viidatud rahvusvahelist lepingut sõlminud. Mis puudutab nende kolmandate riikide ettevõtjaid, siis märkis Euroopa Kohus, et kuigi liidu õigusega ei ole vastuolus see, kui nendel ettevõtjatel lubatakse osaleda direktiiviga 2014/25 reguleeritud hankemenetluses, kui liit ei ole võtnud kõrvalejätmismeetmeid, on seevastu liidu õigusega vastuolus see, kui need ettevõtjad võivad sellises menetluses osalemisel tugineda sellele direktiivile ja seega nõuda, et nende pakkumust koheldaks võrdselt liikmesriikide pakkujate ja nimetatud direktiivi artiklis 43 silmas peetud kolmandate riikide pakkujate pakkumustega. Nimelt tooks direktiivi 2014/25 kohaldamisalasse selliste kolmandate riikide ettevõtjate hõlmamine, kes ei ole liiduga sellist rahvusvahelist lepingut sõlminud, kaasa selle, et neile antaks selle tagajärjel õigus sama soodsatel tingimustel kohtlemisele, rikkudes direktiivi artiklit 43, mille kohaselt võib selle õiguse anda üksnes liiduga selles artiklis viidatud rahvusvahelise lepingu sõlminud kolmandate riikide ettevõtjatele.
Järelikult ei laiene „igale huvitatud ettevõtjale“ direktiivi 2014/25 artikli 45 lõikega 1 antud õigus esitada liidus avatud hankemenetluses hanketeate peale pakkumus selliste kolmandate riikide ettevõtjatele, kes ei ole liiduga sellist rahvusvahelist lepingut sõlminud. Samuti ei tähenda see, et neil ettevõtjatel, kellel on lubatud sellises menetluses osaleda, on õigus tugineda sellele direktiivile. Seega ei saa sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mida iseloomustab võrgustiku sektori hankija heaks kiidetud Türgi ettevõtja osalemine direktiiviga 2014/25 reguleeritud riigihankemenetluses, kõnealune ettevõtja tugineda selle direktiivi artiklitele 36 ja 76, et vaidlustada asjaomase hankelepingu sõlmimise otsus.
Seejärel analüüsis Euroopa Kohus, kas esitatud küsimused, mis puudutavad direktiivi 2014/25 nende artiklite tõlgendamist, on siiski vastuvõetavad, arvestades asjaolu, et Horvaatia õigusnorme, millega need artiklid üle võeti, tõlgendatakse nii, et neid kohaldatakse vahet tegemata kõigi liidu ja kolmandate riikide pakkujate suhtes, ning seega nii, et asjaomane Türgi ettevõtja võib neile tugineda.
Sellega seoses tuletas Euroopa Kohus meelde, et kohtupraktika kohaselt on liidu õiguse sätete tõlgendamist puudutavad eelotsusetaotlused tõepoolest vastuvõetavad olukordades, mis ei kuulu küll liidu õiguse kohaldamisalasse, kuid milles on need sätted nende eset või ulatust muutmata muudetud kohaldatavaks riigisiseses õiguses tehtud otsese ja tingimusteta viitega. Sellises olukorras on ilmselgelt liidu õiguskorra huvides, et liidu õigusest üle võetud sätteid tõlgendataks ühetaoliselt.
Seda kohtupraktikat ei saa siiski kohaldada juhul, kui liikmesriigi asutused on direktiivi ülevõtvad riigisisesed õigusnormid muutnud kohaldatavaks liidu ainupädevust eirates. Nii on see käesoleval juhul seoses nende kolmandate riikide ettevõtjate osalemisega riigihankemenetlustes, kes ei ole liiduga sõlminud rahvusvahelist lepingut, mis tagab võrdse ja vastastikuse võimaluse nendes hangetes osalemiseks.
ELTL artiklis 207 osutatud ühine kaubanduspoliitika, mille suhtes liidul on ELTL artikli 3 lõike 1 punkti e alusel ainupädevus, puudutab nimelt kaubavahetust kolmandate riikidega ja hõlmab kõiki liidu õigusakte, mis on peamiselt mõeldud edendama, hõlbustama või reguleerima sellist kaubavahetust ning millel on kaubavahetusele otsene ja vahetu mõju. Iga üldkohaldatav akt, mille konkreetne eesmärk on määrata kindlaks kord, mille kohaselt võivad kolmanda riigi ettevõtjad osaleda liidu riigihankemenetlustes, võib aga avaldada otsest ja vahetut mõju selle kolmanda riigi ja liidu vahelisele kaubavahetusele, mistõttu kuulub see kõnealuse sätte alusel liidu ainupädevusse (
4
).
Euroopa Kohus lisas, et kuigi ühine kaubanduspoliitika ei hõlma seevastu rahvusvaheliste transpordilepingute läbirääkimist ja sõlmimist (
5
) ega saa seega täielikult hõlmata küsimust kolmandate riikide ettevõtjate võimaluse kohta osaleda direktiivis 2014/25 silmas peetud valdkondlikes riigihangetes, kuulub niisuguse lepingu sõlmimine, mis tagab kolmandate riikide ettevõtjate võimaluse nendes valdkondlikes riigihanges osalemiseks, samuti liidu ainupädevusse, nimelt ELTL artikli 3 lõikes 2 ette nähtud pädevusse.
Järelikult on ainult liidul pädevus seadusandlikult menetleda ja seega vastu võtta õiguslikult siduvat üldkohaldatavat akti, mis puudutab selliste kolmandate riikide ettevõtjate osalemist riigihankemenetlustes, kes ei ole sõlminud liiduga rahvusvahelist lepingut, mis tagab võrdse ja vastastikuse võimaluse riigihangetes osalemiseks.
Seetõttu leidis Euroopa Kohus, et riigiasutused ei ole pädevad muutma direktiivis 2014/25 sisalduvaid norme üle võtvaid riigisiseseid õigusnorme kohaldatavaks nende kolmandate riikide ettevõtjate suhtes, kellel võrgustiku sektori hankija on lubanud asjaomases liikmesriigis riigihankemenetluses osaleda, sest vastasel juhul eirataks liidu ainupädevust. Seetõttu otsustas Euroopa Kohus, et direktiivi 2014/25 artiklite 36 ja 76 tõlgendamine ei saa mingil juhul olla põhikohtuasja lahendamisel asjakohane, ning tunnistas eelotsusetaotluse vastuvõetamatuks.
(
1
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiiv 2014/25/EL, milles käsitletakse vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate üksuste riigihankeid ja millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2004/17/EÜ (ELT 2014, L 94, lk 243).
(
2
)	Riigihangete seaduse (Zakon o javnoj nabavi) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis artikli 263 lõige 2.
(
3
)	Leping, mis kiideti heaks nõukogu 22. detsembri 1994. aasta otsusega 94/800/EÜ, mis käsitleb Euroopa Ühenduse nimel sõlmitavaid tema pädevusse kuuluvaid küsimusi puudutavaid kokkuleppeid, mis saavutati mitmepoolsete kaubandusläbirääkimiste Uruguay voorus (1986–1994) (EÜT 1994, L 336, lk 1; ELT eriväljaanne 11/21, lk 80).
(
4
)	Seda ainupädevust illustreerib direktiivi 2014/25 artikkel 86, mis annab pädevuse katkestada või piirata kolmanda riigi ettevõtjate osalemist liidu riigihankemenetlustes liidule, mitte liikmesriikidele.
(
5
)	Nagu nähtub ELTL artikli 207 lõikest 5.