62006CC0080
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
VERICA TRSTENJAK
esitatud 29. märtsil 2007 (
1
)
Kohtuasi C-80/06
Carp Snc di L. Moleri e V. Corsi
versus
Ecorad Srl
„Direktiiv 89/106/EÜ — Ehitustooted — Vastavustõendamismenetlus — Komisjoni otsus 1999/93/EÜ — Horisontaalne vahetu õigusmõju — Välistamine”
I. Sissejuhatus
1.
Käesolevas kohtuasjas on arutusel kolm Itaalia esimese astme kohtu Tribunale ordinario de Novara esitatud eelotsuse küsimust. Kõnealused küsimused puudutavad komisjoni 25. jaanuari 1999. aasta otsuse 1999/93/EÜ „Nõukogu direktiivi 89/106/EMÜ artikli 20 lõike 2 kohase ehitustoodete vastavustõendamismenetluse kohta uste, akende, aknaluukide, ruloode, väravate ja nende manuste nõuetele vastavuse tõendamisel” (
2
) artiklite 2 ja 3 ning II ja III lisa tõlgendamist, nende kohaldamist eraõiguslike isikute vahelistele horisontaalsetele suhetele ja nende kehtivust.
2.
Kõnealused küsimused esitati Tribunale ordinario di Novaras pooleli oleva kohtuvaidluse raames, milles hageja on Carp Snc di L. Moleri (edaspidi „Carp”) ja kostja Ecorad Srl (edaspidi „Ecorad”) ning mis puudutab rõhtkangiga avatavate, paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud uste müügilepingu täitmata jätmise tuvastamist.
II. Õiguslik raamistik
A. Ühenduse õigus
1. Direktiiv 89/106/EMÜ
3.
Nõukogu 21. detsembri 1988. aasta direktiivi 89/106/EMÜ ehitustooteid puudutavate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta (EÜT 1989, L 40, lk 1; ELT eriväljaanne 13/09, lk 296) – muudetud nõukogu 22. juuli 1993. aasta direktiiviga 93/68/EMÜ direktiivide 87/404/EMÜ (lihtsurveanumad), 88/378/EMÜ (mänguasjade ohutus), 89/106/EMÜ (ehitustooted), 89/336/EMÜ (elektromagnetiline ühilduvus), 89/392/EMÜ (masinad ja seadmed), 89/686/EMÜ (isikukaitsevahendid), 90/384/EMÜ (mitteautomaatkaalud), 90/385/EMÜ (aktiivsed siirdatavad meditsiiniseadmed), 90/396/EMÜ (gaasipõletusseadmed), 91/263/EMÜ (telekommunikatsioonivõrgu lõppseadmed), 92/42/EMÜ (uued vedel- või gaaskütusega kuumaveekatlad) ja 73/23/EMÜ (teatavates pingevahemikes kasutatavad elektriseadmed) muutmise kohta, (
3
) ja Euroopa parlamendi ja nõukogu 29. septembri 2003. aasta määrusega (EÜ) nr 1882/2003 EÜ asutamislepingu artiklis 251 osutatud menetlusele vastavates õigusaktides sätestatud rakendusvolituste kasutamisel komisjoni abistavaid komiteesid käsitlevate sätete kohandamise kohta nõukogu otsusega 1999/468/EÜ (
4
) (edaspidi „direktiiv 89/106”) – artikli 1 lõige 2 sätestab, et ehitustoode tähendab kõnealuse direktiivi tähenduses toodet, mis on toodetud püsivaks paigaldamiseks ehitisse, sealhulgas nii hoonetesse kui ka rajatistesse.
4.
Direktiivi 89/106 artikli 2 lõige 1 sätestab, et liikmesriigid võtavad kõik vajalikud meetmed tagamaks, et artiklis 1 osutatud tooteid, mis on kavandatud kasutamiseks ehitistes, võib viia turule ainult juhul, kui nad on kõlbulikud otstarbekohaseks kasutamiseks, see tähendab, et neil on sellised omadused, et ehitised, kuhu nad püsivalt paigaldatakse, üles pannakse, kasutatakse või monteeritakse, vastavad õige projekteerimise ja ehitamise korral artiklis 3 osutatud olulistele nõuetele, kui selliste ehitiste kohta kehtivad selliseid nõudeid sisaldavad eeskirjad.
5.
Direktiivi 89/106 artikli 3 lõige 1 sätestab, et ehitiste suhtes kohaldatavad olulised nõuded, mis võivad mõjutada toote tehnilisi omadusi, on sätestatud eesmärkide kaupa direktiivi 89/106 I lisas. Need on mehhaaniline vastupidavus ja stabiilsus, tuleohutus, hügieen, tervis ja keskkond, ohutus kasutamisel, kaitse müra eest ning energiasäästlikkus ja soojapidavus.
6.
Direktiivi 89/106 artikli 4 lõige 1 sätestab: „Standardeid ja tehnilisi tunnustusi nimetatakse käesoleva direktiivi tähenduses tehnilisteks kirjeldusteks”.
7.
Direktiivi 89/106 artikli 4 lõige 2 sätestab:
„Kui ehitustoodetel on CE-märgis, mis näitab nende vastavust käesoleva direktiivi sätetele, sealhulgas V peatükis sätestatud vastavushindamise menetluste ja III peatükis sätestatud menetluse nõuetele, ja neid kasutades on võimalik püstitada selliseid rajatisi, mis õigesti konstrueerituna ja ehitatuna vastavad artiklis 3 märgitud olulistele nõuetele, käsitlevad liikmesriigid neid tooteid kasutamiskõlblikena.”
8.
Direktiivi 89/106 artikli 4 lõige 6 sätestab:
„CE-märgis tähendab, et ehitustoode vastab käesoleva artikli lõigete 2 ja 4 nõuetele. CE-märgise kinnitamise eest ehitustoodetele, nende külge kinnitatud sildile, pakendile või lisatud kaubadokumentidele vastutab tootja või tema ühenduses asuv volitatud esindaja.”
9.
Direktiivi 89/106 artikli 13 lõike 1 kohaselt vastutab tootja või tema ühenduses registrisse kantud esindaja selle tõendamise eest, et tooted vastavad tehnilise kirjelduse nõuetele artikli 4 tähenduses.
10.
Direktiivi 89/106 artikli 13 lõige 2 sätestab, et toodete puhul, mille nõuetele vastavust tuleb tõendada, eeldatakse, et nad vastavad tehnilistele kirjeldustele artikli 4 tähenduses. Nõuetele vastavus tuvastatakse katsetamise või muu tõendusmaterjali abil tehniliste kirjelduste alusel vastavalt III lisale.
11.
Vastavalt direktiivi 89/106 artikli 13 lõikele 3 toote vastavuse tõendamiseks:
a)
peab tootja, kellel on tehase tootmisohje süsteem, tagama, et toodang vastab asjakohastele tehnilistele kirjeldustele või
b)
teatud toodete osas, millele on viidatud asjakohastes tehnilistes kirjeldustes, peab lisaks tehase tootmisohje süsteemile olema tootmisohje või toote enda hindamisse ja järelevalvesse kaasatud volitatud sertifitseerimisasutus.
12.
Direktiivi artikli 13 lõige 4 sätestab, et „[k]omisjon määrab antud tootele või tootegrupile pärast konsulteerimist artiklis 19 osutatud komiteega menetluse valiku lõike 3 tähenduses sõltuvalt:
a)
toote tähtsusest oluliste nõuete osas, eriti mis puudutab tervisekaitset ja ohutust;
b)
toote laadist;
c)
sellest, kuidas toote omaduste muutumine mõjutab toote kasutatavust;
d)
puuduste tekkimise tõenäosusest toote valmistamiselvastavalt III lisas esitatud üksikasjadele.
Iga üksikjuhtumi korral valitakse selline menetlus, mis on kõige vähem koormav ja samas ohutusnõudeid järgiv.
Selliselt kindlaksmääratud menetlusele viidatakse mandaatides ja tehnilistes kirjeldustes või nende avaldamisel.”
13.
Direktiivi 89/106 artikkel 16 sätestab:
„1.   Kui toote kohta puuduvad tehnilised kirjeldused, nagu on määratletud artiklis 4, loeb sihtliikmesriik üksikjuhtumitel, taotluse korral, toote olevat vastavuses kehtivate siseriiklike sätetega, kui nad vastasid tootjaliikmesriigis volitatud asutuse poolt läbiviidud katsetele ja kontrollile vastavalt sihtliikmesriigis kehtivatele või selle liikmesriigi poolt võrdväärseks tunnustatud meetoditele.
2.   Tootjaliikmesriik teatab sihtliikmesriigile, kooskõlas kelle sätetega viiakse läbi katsed ja kontroll, asutuse, kelle ta kavatseb määrata selleks otstarbeks. Sihtliikmesriik ja tootjaliikmesriik annavad teineteisele kogu vajaliku informatsiooni. Selle infovahetuse lõpetamisel kinnitab tootjaliikmesriik selliselt määratud asutuse. Kui liikmesriigil on kahtlusi, põhjendab ta oma seisukohti ja teavitab sellest komisjoni.
3.   Liikmesriigid tagavad, et määratud asutused annavad üksteisele kogu vajaliku abi.
4.   Kui liikmesriik tuvastab, et volitatud asutus ei teosta katseid ega vii läbi kontrolli nõuetekohaselt vastavalt siseriiklikele sätetele, teavitab ta sellest liikmesriiki, kus vastav asutus on selleks volitatud. See liikmesriik teatab informeerinud liikmesriiki rakendatud abinõudest mõistliku aja jooksul. Kui informeerinud liikmesriigi arvates ei ole rakendatud abinõud piisavad, võib ta keelustada kõnealuse toote turuleviimise ja kasutamise või kehtestada tootele eritingimused. Ta teatab sellest teistele liikmesriikidele ja komisjonile.”
2. Otsus 1999/93
14.
Otsuse 1999/93 (
5
) artikkel 2 sätestab, et II lisas nimetatud toodete nõuetele vastavust tõendatakse menetlusega, mille kohaselt lisaks tootja vastutusel toimivale tehase tootmisohje süsteemile on tootmise või toote vastavustõendamisse ning järelevalvesse kaasatud volitatud sertifitseerimisorgan.
15.
Otsuse 1999/93 artikli 3 kohaselt: „III lisas ettenähtud vastavustõendamismenetlus märgitakse ühtlustatud standardite mandaatidesse.”
16.
Otsuse 1999/93 artikkel 4 sätestab, et otsus on adresseeritud liikmesriikidele.
17.
Otsuse 1999/93 II lisas on nimetatud järgmisi tooteid:
„Uksed ja väravad (manustega või ilma):
—
kasutamiseks tule- või suitsutõkkesektsioonideks jagamisel ning evakuatsiooniteedel. […]”.
18.
Otsuse 1999/93 III lisa, mis käsitleb uste, väravate ja nende manuste nõuetele vastavuse tõendamise süsteeme, annab volitused Euroopa Standardikomiteele (CEN) / Euroopa Elektrotehnika Standardikomiteele (CENELEC) ning sätestab, et see peab kindlaks määrama asjaomastele ühtlustatud standarditele vastavad nõuetele vastavuse tõendamise süsteemid. Uste ja väravate kohta sätestab kõnealune lisa, et vastavalt direktiivi 89/106 III lisa punkti 2 alapunktile i kohaldatakse nõuetele vastavuse tõendamise süsteemina toote vastavuse sertifitseerimist volitatud sertifitseerimisasutuse poolt (nn „süsteem 1”).
B. Siseriiklik õigus
19.
Itaalias reguleerib evakuatsiooniteedele paigaldatavate uste avamisseadiste paigaldamist ja hooldust tuleohutusega seoses siseministri 3. novembri 2004. aasta dekreet. (
6
)
III. Asjaolud, põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
20.
2005. aasta mais paigaldas äriühing Carp vastavalt äriühinguga Ecorad sõlmitud lepingule, mille objekt oli kolme rõhtkangiga avatava paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud alumiiniumist välisukse paigaldamine, viimati nimetatud äriühingu peakontorisse esimese kõnealustest ustest.
21.
Rõhtkangiga avatavad paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud uksed on tooted, mis koosnevad kahest osast – uksest ja rõhtkangist –, mis ühendatakse tootmise käigus.
22.
Ecoradi peakontoris pärast paigaldamist teostatud tehnilise kontrolli käigus leiti, et kõnealune uks ei vasta otsuse 1999/93 ja direktiivi 89/106 artiklites 2 ja 3 sätestatud olulistele nõuetele. Ecorad järeldas sellest, et lepingut ei olnud nõuetekohaselt täidetud ning ei maksnud ukse eest. Lisaks nõudis Ecorad Carpilt kinnitust, et ta on täitnud nõuetele vastavuse tõendamise süsteemiga nr 1 uste paigaldamisele kehtestatud tingimused. Juhul kui kõnealune paigaldus ei ole kooskõlas nõuetele vastavuse tõendamise süsteemiga, võib pädev asutus määrata Ecoradile karistuse ning nõuda paigaldatud ukse asendamist.
23.
Kuna arvet ei makstud, esitas Carp Itaalia Tribunale ordinario di Novarale (edaspidi „eelotsusetaotluse esitanud kohus”) 1. augustil 2005. aastal hagi, milles palus kohtul tuvastada lepingu täitmata jätmine. Ecorad kinnitas eelotsusetaotluse esitanud kohtus toimunud menetluse käigus, et uste tarnimise ja paigaldamise lepingus sisaldub säte, mille kohaselt „uksed vastavad kõikidele ühenduse ja siseriiklike õigusnormidega kehtestatud nõuetele”, ning palus eelotsusetaotluse esitanud kohtul lõpetada uste tarne lepingu kohustuste täitmata jätmise tõttu.
24.
Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus leidis, et põhiküsimuses otsuse tegemine eeldab ühenduse õiguse tõlgendamist, otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1)
Kas otsuse 1999/93/EÜ artikleid 2 ja 3 ning II ja III lisa tuleb tõlgendada nii, et rõhtkangiga avatavaid paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud uksi ei saa ehitada ettevõtjad (uste ja akende ehitajad), kes ei vasta nõuetele vastavuse tõendamise süsteemi nr 1 nõuetele?
2)
Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas olenemata sellest, kas Euroopa Standardikomitee on vastu võtnud tehnilised standardid või mitte, on otsuse 1999/93/EÜ artiklites 2 ja 3 ning II ja III lisas sätestatud ettekirjutused eespool viidatud otsuse jõustumisest alates juriidiliselt siduvad seoses vastavustõendamismenetluse liigiga, millega ehitajad (uste ja akende ehitajad) peavad arvestama rõhtkangiga avatavate, paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud uste puhul?
3)
Kas otsuse 1999/93/EÜ artiklid 2 ja 3 ning II ja III lisa tuleb lugeda kehtetuks, sest need on vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega, kuna need panevad kõigile tootjatele kohustuse järgida vastavustõendamismenetlust nr 1 selleks, et nad võiksid märgistada oma rõhtkangiga avatavaid, paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud uksi CE-märgisega (andes Euroopa Standardikomiteele volituse vastavate tehniliste standardite vastuvõtmiseks)?”
25.
Kirjalikus menetluses esitasid märkusi Carp ja Ecorad, Austria valitsus ning Euroopa Ühenduste Komisjon.
26.
Carp, Ecorad ja komisjon esitasid suulisi märkusi ning vastasid Euroopa Kohtu küsimustele 25. jaanuaril 2007 toimunud kohtuistungil.
IV. Õiguslik analüüs
A. Esimene eelotsuse küsimus
1. Poolte argumendid
27.
Carpi väitel sätestab direktiiv 89/106, et sellised ehitustooted, mis on kavandatud püsivaks paigaldamiseks ehitisse, nagu uksed ja väravad, võib viia turule vaid juhul, kui nad on kõlbulikud otstarbekohaseks kasutamiseks ning kui nad vastavad olulistele nõuetele, mis on määratletud tõlgendusdokumentides, ja kui need on valmistatud vastavuses ühtlustatud standarditega.
28.
Carp rõhutab, et rõhtkangiga avatavad paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud uksed tuleb valmistada nii, et neid oleks võimalik kiiresti väljapoole avada lihtsalt rõhtkangile vajutades. Kõnealuste uste eesmärk on võimaldada ruumis asuvatel inimestel ohu korral sealt kiiresti lahkuda. Seetõttu erinevad kõnealused uksed tule- või suitsutõkkeustest, mis on tulekindlad. Nende ülesanne on takistada tulekahju või suitsu levikut ühest ruumist teise. Carp leiab siiski, et otsus 1999/93 nõuab, et sertifitseerimisorgan tõendaks nõuetele vastavust nii rõhtkangiga või rõhtkangita uste ja väravate kui ka rõhtkangi puhul.
29.
Ecorad väidab, et nii direktiivi 89/106 II lisa punktist 2 kui ka otsusest 1999/93 nähtub selgelt, et käesolevas kohtuasjas arutusel olevate rõhtkangiga avatavate, paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud uste puhul tuleb kohaldada nõuetele vastavuse tõendamise süsteemi nr 1.
30.
Austria valitsus väidab, et otsuse 1999/93 artikkel 2 koosmõjus II lisaga puudutab tuletõkke- ja suitsutõkkeuksi, -väravaid ja -aknaid, evakuatsiooniteedele paigaldatavaid uksi, väravaid ja aknaid ning nende manuseid, kuid ei puuduta rõhtkangiga avatavaid, paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud uksi ega rõhtkange. Rõhtkangiga avatavad, paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud uksed ei ole samad mis tuletõkkeuksed. Pealegi ei ole rõhtkangiga avatavatele paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud ustele veel kehtestatud ühtlustatud standardeid, seetõttu võivad kõnealuseid uksi toota ka tootjad, kes ei täida vastavustõendamismenetluse nr 1 nõudeid.
31.
Komisjon väidab, et direktiiv 89/106 ja otsus 1999/93 puudutavad ehitustooteid, mitte ehitustoodete tootjaid või paigaldajaid, kuna just ehitustooted peavad vastama olulistele ohutusnõuetele. Nõuetele vastavuse tõendamise süsteem nr 1 puudutab toodet, mitte tootjat, kuna kõnealuse süsteemi abil tõendatakse, et toodet võib kasutada otstarbekohaselt, mitte seda, et tootja on sellise toote tootmiseks kvalifitseeritud. Pealegi ei ole direktiiv 89/106 ja otsus 1999/93 ette nähtud kohaldamiseks põhikohtuasjas käsitletavate asjaolude puhul, kuna käesoleval juhul ei ole tegemist piiriüleste asjaoludega. Rõhtkangiga avatavate, paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud uste jaoks ei ole olemas tehnilisi kirjeldusi, mis sisaldaksid olulisi nõudeid, ühtlustatud standardeid, Euroopa tehnilisi tunnustusi või komisjonile esitatud siseriiklikke standardeid. Ainult rõhtkangide kohta on vastu võetud ühtlustatud standard EN 1125 „Hoonete metallsulused. Varuväljapääsu seadised, mida avab rõhtkang. Nõuded ja katsemeetodid” (komisjoni teatis, mis on seotud direktiivi 89/106/EMÜ rakendamisega). (
7
)
2. Kohtujuristi hinnang
32.
Enne esimese eelotsuse küsimuse uurimist tuleb kõigepealt täpsustada, et komisjoni väited, mille kohaselt direktiiv 89/106 ja otsus 1999/93 puudutavad ehitustooteid, mitte kõnealuste toodete tootjaid või paigaldajaid, kuna just ehitustooted peavad vastama olulistele ohutusnõuetele, ei ole põhjendatud. Direktiiv 89/106 ja otsus 1999/93 on õigusnormid. Õigusnormid reguleerivad õigussubjektidevahelisi suhteid, mitte üksnes õigusobjektidevahelisi suhteid. Õigusnormid võivad siiski reguleerida õigussubjektidevahelisi suhteid seoses teatavate õigusobjektidega, mille hulka kuuluvad ka ehitustooted, mida tootja peab tootma ja mille puhul ta peab rakendama vastavustõendamismenetlust. Kõnealuse kahe õigusakti sätted on sõnastatud selliselt, et need reguleerivad tootjate ja liikmesriikide vahelisi suhteid seoses ehitustoodete teatavate tehniliste ja füüsiliste omadustega. (
8
)
33.
Esimesele küsimusele vastamiseks tuleb kõigepealt täpsustada, et nn uue lähenemisviisi (new approach) (
9
) direktiivid, mille hulka kuulub ka direktiiv 89/106, ei määratle üksikasjalikult kõiki teatava toote ohutusega seotud nõudeid, (
10
) vaid määratlevad näiteks tarbijakaitse seisukohalt abstraktse ohutuse taseme, millele kõnealune toode peab vastama. (
11
)
34.
Direktiiv 89/106 erineb oma ülesehituselt teistest uue lähenemisviisi direktiividest eelkõige selle poolest, et sisuliselt määratletakse selles üksnes menetlused. Ehitustoodete olulised nõuded (
12
) sätestatakse tõlgendusdokumentidega ning nendel põhinevate ühtlustatud standarditega või Euroopa tehniliste tunnustuste jaoks antud suunistega. (
13
) Samuti tuleb märkida, et erinevalt teistest uue lähenemisviisi direktiividest sätestab direktiiv 89/106, et kõnealuse direktiivi alusel vastu võetud ühtlustatud standardid on pärast nende avaldamist ja üleminekuaja lõppemist liikmesriikidele siduvad. (
14
) Õiguskirjanduse kohaselt hakatakse direktiivi 89/106 kohaldama järk-järgult, sedamööda, kuidas töötatakse välja ühtlustatud standardid üksikute toodete või tootegruppide kohta. Nii kaua kui kõnealuseid standardeid ei kohaldata, kohaldatakse kehtivaid siseriiklikke õigusakte. (
15
) Seetõttu ei saa otsusega 1999/93 ehitustoodetele sätestatud vastavustõendamismenetlust vaadelda enne, kui on lühidalt kirjeldatud ühenduse tehnilisi eeskirju.
35.
Kui tootja saadab toote esimest korda turule, kohaldatakse kõnealusele tootele kõiki ühenduse õigusakte, mis käsitlevad kaupade vaba liikumist siseturul. (
16
) Eelkõige reguleerivad kõnealused õigusaktid kolme valdkonda: tehnilised standardid ja sätted, turulepääs ja turujärelevalve. (
17
) Samuti sisalduvad kõnealustes õigusaktides toodete tehnilise ohutusega seotud sätted. (
18
)
36.
Tootjal, kes toodab või valmistab ringlusse lastavad tooted, on kaks võimalust, kuidas tagada, et kõnealused tooted vastaksid tehnilistes sätetes ette nähtud tehnilistele ja füüsilistele omadustele. Esimene võimalus on valmistada kõnealused tooted vastavalt tehnilistele standarditele. (
19
) Teine võimalus on valmistada kõnealused tooted nii, et need vastaksid asjaomases õigusaktis, (
20
) eelkõige tehnilise ühtlustamise meetmeid käsitlevate direktiivide lisades, sätestatud olulistele nõuetele. See järeldus ei kehti juhul, kui standardid on kohustuslikud.
37.
Toodete puhul, mis on valmistatud vastavalt ühtlustatud tehnilistele standarditele, kehtib ümberlükatav eeldus, et need vastavad nõutavatele tehnilistele ja füüsikalistele omadustele, nagu on ette nähtud tehnilistes eeskirjades ja eelkõige tehnilise ühtlustamise meetmeid käsitlevates direktiivides. Vaidluse korral lasub toote nõuetele mittevastavuse tõendamise kohustus teisel poolel, (
21
) mitte tootjal.
38.
Nagu komisjon ja Carp rõhutavad, ei ole käesolevas kohtuasjas vaidlustatud asjaolu, et rõhtkangiga avatavatele paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud ustele ei kohaldata veel ühtlustatud standardeid. Komisjoni antud mandaadi (
22
) alusel võttis CEN (
23
)3. veebruaril 2006 vastu ühtlustatud standardi EN (
24
) 14351-1:2006, mis sisaldab ustele, väravatele, akendele ja aknaluukidele sätestatud olulisi nõudeid. Kõnealust ühtlustatud standardit hakatakse kohaldama 1. jaanuarist 2009. Kui võtta arvesse õiguse üldpõhimõtet tempus regit actum, siis ei saa kõnealust standardit käesoleval juhul pidada kohaldatavaks õigusnormiks. Euroopa Kohtu praktika võimaldab tehniliste eeskirjade valdkonnas (
25
) teha erandi põhimõttest tempus regit actum. Euroopa Kohus otsustas seega kohtuasjas Unilever Italia, (
26
) et juhul kui on tegemist tsiviilkohtumenetlusega, mille esemeks on kahe poole vahelised lepingulised õigused ja kohustused, peab siseriiklik kohus jätma kohaldamata siseriikliku tehnilise sätte, mis on vastu võetud nõukogu 28. märtsi 1983. aasta direktiivi 83/189/EMÜ – millega nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest teatamise kord (EÜT L 109, lk 8), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. märtsi 1994. aasta direktiiviga 94/10/EÜ (EÜT L 100, lk 30) (edaspidi „direktiiv 83/189”) – artiklis 9 sätestatud edasilükkamise perioodi ajal.
39.
Tuleb siiski rõhutada, et kohtuasjas Unilever Italia oli tegemist tehniliste eeskirjadega. Lisaks rõhutas Euroopa Kohus kõnealuses kohtuotsuses, et tegemist ei olnud olukorraga, kus direktiiv, mis annab eraõiguslikele isikutele õigusi, ei ole õigeaegselt siseriiklikku õigusesse üle võetud. Kohtuasja Unilever alus oli asjaolu, et direktiiv 83/189 ei määratlenud selle õigusnormi materiaalset sisu, mille alusel siseriiklik kohus oleks pidanud tegema otsuse kõnealuses kohtuasjas. Kõnealune direktiiv ei andnud eraõiguslikele isikutele õigusi ega pannud neile kohustusi. (
27
) Siseriiklik õigusnorm – Itaalia seadus nr 313 – rikkus siiski ilmselgelt direktiivi 83/189 menetlusnorme, mis näevad ette ajavahemiku, mille jooksul liikmesriigid ei või samasuguseid sätteid vastu võtta.
40.
Kuna rõhtkangiga avatavatele, paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud ustele ei kohaldata veel ühtlustatud standardeid, siis tuleb spetsiaalse sertifitseerimismenetluse käigus kontrollida kõnealuste uste nõuetele vastavust direktiivi 89/106 I lisas sätestatud olulistest nõuetest lähtuvalt. Kõnealune direktiiv ei reguleeri sertifitseerimis- ja vastavustõendamismenetlusi siiski täielikult ja ammendavalt. Komisjon määrab iga ehitustoote puhul direktiivi 89/106 artikli 20 kohaselt ja koostöös alalise ehituskomiteega kindlaks asjaomase vastavustõendamise mooduli. (
28
) Direktiivi 89/106 III lisas on määratletud üksnes vastavuse kontrollimise menetlused, (
29
) mida võib seejärel konkreetse toote nõuetele vastavuse tõendamise mooduli koostamiseks kombineerida. Direktiivi 89/106 III lisa punktis 2 on siiski määratletud mitmesugused nõuetele vastavuse tõendamise moodulid, mis sisaldavad mitmesuguseid vastavuse kontrollimise meetodite kombinatsioone. Moodulid iseenesest ei ole siduvad, (
30
) kuna komisjon võib ehitustoodete nõuetele vastavuse kohta otsuse tegemisel sätestada teistsuguse vastavustõendamismenetluste kombinatsiooni. Komisjoni otsus nõuetele vastavuse tõendamise menetluse või menetluste valiku kohta võetakse üldiselt vastu samal ajal kui otsus ühtlustatud standardite mandaadi andmise kohta. (
31
)
41.
Nõukogu otsus 90/683/EMÜ (
32
) sätestas, et tööstustooteid, millele kehtivad tehnilise ühtlustamise direktiivid, võib turustada vaid juhul, kui tootja on kinnitanud neile CE-vastavusmärgise.
42.
Kõnealune otsus tunnistati kehtetuks ja asendati nõukogu otsusega 93/465/EÜ, (
33
) mis sisaldab sarnaseid sätteid (
34
) seoses CE-märgisega. Otsuse 93/465 kohaselt on vastavushindamismenetluse põhieesmärk aidata riigiasutustel tagada, et turuleviidud tooted vastavad direktiivides sätestatud nõuetele, eelkõige kasutajate ja tarbijate tervise ja ohutuse seisukohalt. (
35
) Kõnealused direktiivide sätted on esitatud eelkõige lisades, mis sisaldavad olulisi nõudeid, mis on siiski kohustuslikud. (
36
) Otsus sätestab üldpõhimõtte, mille kohaselt peab toode läbima kaks vastavuse kontrollimise etappi – toote projekteerimise etapp ja tootmise etapp – ning selle võib turule viia vaid positiivsete tulemuste korral. (
37
) Seetõttu võib rääkida kohustuslikest vastavushindamismenetlustest.
43.
Direktiivi 89/106 artikli 2 lõikest 1 nähtub selgelt, et ehitustooted võib lasta ringlusse vaid juhul, kui nad vastavad olulistele nõuetele. Direktiivi artikli 4 lõikest 6 koosmõjus artikli 4 lõikega 2 nähtub aga, et ehitustootele kinnitatud CE-märgis tähendab, et kõnealune toode vastab olulistele nõuetele. Õiguskirjanduses esitatakse seega seisukoht, et ka ehitustooted võib lasta ringlusse vaid juhul, kui neile on kinnitatud CE-märgis. (
38
) CE-märgis tähendab, et toode võib seaduslikult ühenduse territooriumil liikuda. (
39
)
44.
Küsimusele, kuidas määrata kindlaks, kas teatav ehitustoode vastab direktiivi 89/106 I lisas sätestatud olulistele nõuetele, annab vastuse otsus 1999/93. Otsuse 1999/93 artikli 2 kohaselt tõendatakse selliste uste ja väravate (manustega või ilma) nõuetele vastavust, mis on mõeldud kasutamiseks tule- või suitsutõkkesektsioonideks jagamisel ning evakuatsiooniteedel, menetlusega, mille kohaselt on tootmise või toote vastavustõendamisse ning järelevalvesse kaasatud lisaks tootja vastutusel toimivale tehase tootmisohje süsteemile ka sertifitseerimisorgan. Otsuse 1999/93 III lisa sätestab sõnaselgelt nõuetele vastavuse tõendamise süsteemi nr 1 selliste uste puhul (manustega või ilma), mis on kavandatud kasutamiseks tule- või suitsutõkkesektsioonideks jagamisel ja evakuatsiooniteedel.
45.
Lõpuks tuleb veel määrata kindlaks, kas rõhtkangiga avatavad, paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud uksed on uksed ja väravad (manustega või ilma), mis on mõeldud kasutamiseks tule- või suitsutõkkesektsioonideks jagamisel ning evakuatsiooniteedel, otsuse 1999/93 II ja III lisa tähenduses.
46.
Vastuseks Euroopa Kohtu küsimusele kinnitasid Ecorad ja Carp kohtuistungil, et rõhtkangiga avatavad, paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud uksed on kombineeritud tooted, mis koosnevad uksest ja rõhtkangist. Kõnealused tooted võimaldavad hoonest kiiresti evakueeruda. Ecorad ja Carp on juba kinnitanud, et alates 2003. aastast peavad rõhtkangid olema varustatud CE-märgisega. Vastuseks Euroopa Kohtu küsimusele kinnitasid Carp ja komisjon veel, ilma et Ecorad oleks seda väidet vaidlustanud, et rõhtkangiga avatavad, paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud uksed peavad tervikuna kandma CE-märgist, st kogu toode, mida kasutatakse välisuksena (
40
) evakuatsiooniteedel või mis on tervikuna väljapääs hoonest hädaolukorras, peab kandma CE-märgist.
47.
Kõige olulisem argument, mis võimaldab rõhtkangiga avatavaid, paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud uksi määratleda manustega ustena, mis on paigaldatud evakuatsiooniteedele, otsuse 1999/93 tähenduses, on kohtuistungil esitatud Ecoradi ja Carpi väide, et põhikohtuasja vaidluse esemeks olevad müüdud uksed on välisuksed, mis võimaldavad ruumidest kiiresti evakueeruda; samuti on oluline kohtuistungil esitatud Ecoradi väide, et uksed on mõeldud väljumiseks hädaolukorras. Asjaolu, et Carpi toodetud vaidlusalused uksed on mõeldud paigaldamiseks välisustena, mis võimaldavad ruumist kiiresti lahkuda, on piisav selleks, et määratleda kõnealune toode kui manustega uks, mis on mõeldud kasutamiseks evakuatsiooniteedel, otsuse 1999/93 II ja III lisa tähenduses.
48.
Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esimesele Tribunale ordinario di Novara esitatud eelotsuse küsimusele, et otsuse 1999/93 artiklite 2 ja 3 ning II ja III lisa sätteid tuleb tõlgendada nii, et turustada ei või hoonete väljapääsudel asuvaid rõhtkangiga avatavaid, paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud uksi, mida ei ole vastavuse tõendamise süsteemi nr 1 kohaselt tõendatud.
B. Teine eelotsuse küsimus
1. Poolte argumendid
49.
Carp väidab, et otsus 1999/93 on adresseeritud üksnes liikmesriikidele ning sellest ei tulene siduvat mõju eraõiguslikele isikutele, kuna EÜ artikli 249 kohaselt on see siduv vaid nende suhtes, kellele see on adresseeritud. Kõnealuse õigusakti vastuvõtmisega täitis komisjon üksnes kohustuse kehtestada direktiivi 89/106 alusel nõuetele vastavuse tõendamise süsteem eri tüüpi ustele, kuna ta sätestas kõnealuse õigusaktiga teatavat tüüpi vastavustõendamismenetluse teatavale tootele või tootegrupile vastavalt direktiivi 89/106 sätetele. Komisjon annab CEN–ile volitused kehtestada tehnilised standardid, mille alusel CEN määratleb tehnilistes kirjeldustes omakorda olulised nõuded teatavale tootele ning ühtlasi vastavustõendamismenetluse. Kui võetakse vastu ühtlustatud standard, siis võtavad liikmesriigid selle üle siseriiklikku õiguskorda. Alles kõnealuse ülevõtmisega muutuvad tehnilised kirjeldused tootjatele siduvaks.
50.
Ecorad rõhutab, et otsust 1999/93 vastu võttes kohaldas komisjon direktiivi 89/106 artikli 13 lõiget 4. Lisaks väidab Ecorad EÜ artiklile 249 viidates otsuse mõju kohta, et otsus on tervikuna siduv nende suhtes, kellele see on adresseeritud. Liikmesriikidele adresseeritud otsus on osaliselt sarnane direktiiviga, kuna see nõuab liikmesriikidelt teatavat täpselt määratletud tegevust ning otsuse ülevõtmist siseriiklikku õigusesse. Kui kõnealune otsus sisaldab vahetult kohaldavaid sätteid, siis on neil siseriiklikus õiguses vahetu õigusmõju.
51.
Otsus 1999/93 võeti vastu selleks, et töötada välja tehniline standard, millel võib olla mõju eraõiguslike isikute õigustele. Kõnealuses otsuses on sätestatud vastavustõendamismenetlus ühe tootegrupi jaoks. On tõsi, et kui ühtlustatud standard vastu võetakse, siis peavad liikmesriigid selle siseriiklikku õigusesse üle võtma, hoolimata sellest, kas otsus 1999/93 avaldab juba mõju. Eraõiguslikele isikutele adresseeritud otsused on iseenesest vahetult kohaldatavad ning neil on liikmesriikides vahetu õigusmõju. Otsus 1999/93 on õiguslikult siduv ja vahetult kohaldatav Itaalia turul tegutsevatele tootjatele.
52.
Austria valitsus leiab, et teisele küsimusele ei ole vaja vastata.
53.
Komisjon leiab, et otsuse 1999/93 artiklit 2 ja II lisa kohaldatakse juhul, kui on olemas tehnilised kirjeldused direktiivi 89/106 tähenduses. Siiski leiab komisjon, et otsuse 1999/93 artiklit 3 ja III lisa ei kohaldata, kuna ühtlustatud standardeid ei ole. Euroopa Kohtu istungil väitis komisjon veel kord, et otsusel 1999/93 ei ole siduvat mõju eraõiguslikele isikutele. Eraõiguslikud isikud võivad tugineda vaid siseriiklikele õigusnormidele, millega kõnealune otsus on üle võetud.
2. Kohtujuristi hinnang
54.
Sissejuhatuseks tuleb kõigepealt märkida, et praktikas ja enamasti võtab komisjon otsuse vastavustõendamismenetluse või -menetluste valiku kohta vastu samal ajal kui otsuse ühtlustatud standardite mandaadi andmise kohta (
41
) ning see on adresseeritud liikmesriikidele.
55.
EÜ artiklis 249 on esitatud loetelu tüüpilistest ühenduse õigusaktidest. (
42
) Kõnealuse artikli neljas lõik sätestab, et otsus on tervikuna siduv nende suhtes, kellele see on adresseeritud. Niisiis määratleb kõnealune artikkel üksnes otsuse õigusliku mõju, kuid ei määratle selle õiguslikku olemust. Seetõttu tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimust, kas otsuse 1999/93 artiklite 2 ja 3 ning II ja III lisa sätted on õiguslikult siduvad, mõista küsimusena, kas kõnealusel otsusel on vahetu õigusmõju. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kolmandat küsimust arvesse võttes ei saa teist küsimust ümberpööratult tõlgendada nii, et sellega soovitakse teada, kas otsus on kehtiv. Seega tuleb uurida, kas kõikidele liikmesriikidele adresseeritud otsusel on vahetu õigusmõju ja kas see vahetu õigusmõju on vertikaalne või horisontaalne.
56.
Ühenduse õiguses eristatakse õigusaktide vahetu õigusmõju puhul täielikku vahetut õigusmõju ja osalist vahetut õigusmõju. Täielik vahetu õigusmõju tähendab seda, et ühenduse õigusakt loob õigusi eraõiguslike isikute vahelistes suhetes (horisontaalne vahetu õigusmõju), õigusi eraõigusliku isiku ja liikmesriigi vahelistes suhetes (vertikaalne ülenev vahetu õigusmõju) ning riigi õigusi riigi ja eraõigusliku isiku vahelistes suhetes (vertikaalne alanev vahetu õigusmõju). Osaline vahetu õigusmõju loob ainult eraõiguslikule isikule õigusi suhetes liikmesriigiga (vertikaalne ülenev vahetu õigusmõju). (
43
)
57.
EÜ artikli 249 kohaselt võib otsus olla adresseeritud eraõiguslikele isikutele, ühele liikmesriigile või kõikidele liikmesriikidele. (
44
)
58.
Juhul kui otsus on adresseeritud konkreetsetele eraõiguslikele isikutele, saab EÜ artikli 249 neljanda lõigu alusel vastu võetud otsust võrrelda haldusaktiga. (
45
) Sellest tulenevalt väidetakse õiguskirjanduses, et otsus, mis on adresseeritud konkreetsetele eraõiguslikele isikutele, on õiguse üksikakt, (
46
) millel ei ole üldist ja abstraktset mõju. (
47
) Kuna otsus, mis on adresseeritud konkreetsele eraõiguslikule isikule või konkreetsetele eraõiguslikele isikutele, ei tingi siseriiklikku õigusakti, millega liikmesriigid selle sisu siseriiklikku õigusesse üle võtavad, siis võib sellel olla adressaatide ja liikmesriigi vahelistele suhetele vahetu õigusmõju, (
48
) millele võib tugineda siseriiklike kohtute menetlustes. (
49
)
59.
Otsus, mis on adresseeritud kõikidele liikmesriikidele, on oma mõju poolest üldakt. (
50
) Otsuse 1999/93 sisu sarnaneb pigem direktiivi kui kollektiivse otsuse sisuga, (
51
) kuna kollektiivne otsus reguleerib üksikjuhtumeid. (
52
)
60.
Juhul kui institutsioonide vastu võetud otsuse eesmärk on ühenduse õiguse kohaldamise ühtlustamine, on see otsus üldjuhul adresseeritud kõikidele liikmesriikidele. Sellise otsuse õigusmõju liikmesriikides on üldine ja abstraktne. (
53
) Kui võrrelda seda olukorda siseriikliku õigusega, on ühenduse institutsiooni otsus, mis on adresseeritud kõikidele liikmesriikidele, oma sisu poolest sarnane soovitusega, mille valitsus annab haldusametnikele teatava õigusakti rakendamiseks. Liikmesriigid peavad sellise otsuse siseriiklikku õigusesse üle võtma. Otsuse 1999/93 artiklid 1 ja 2 sätestavad niisiis, kuidas peavad liikmesriigid direktiivi 89/106 rakendama seoses uste, akende, aknaluukide, ruloode, väravate ja nende manuste vastavustõendamismenetlusega. Samas sätestavad kõnealused artiklid ühtlasi selgelt ja tingimusteta, kuidas peavad liikmesriigid uste, akende, aknaluukide, ruloode, väravate ja nende manuste vastavustõendamismenetluse korraldama. Seetõttu on artiklite 1 ja 2 sisu sarnane direktiivi omaga.
61.
Euroopa Kohus on sedastanud, et kui tegemist on „otsustega, mis on adresseeritud liikmesriikidele, siis on need siduvad adressaadiks oleva liikmesriigi kõikidele asutustele, kaasa arvatud kohtutele. Sellest tuleneb, et vastavalt ühenduse õiguse ülimuslikkusele […] peavad siseriiklikud kohtud hoiduma kõigi selliste siseriiklike õigusnormide kohaldamisest, mille rakendamine võiks takistada ühenduse otsuse täitmist, ning eelkõige selliste siseriiklike õigusnormide kohaldamisest nagu käesoleval juhul, mis käsitlevad kõlvatut konkurentsi ja boonustega müüki.” (
54
)
62.
Otsustel, mis on adresseeritud kõikidele liikmesriikidele, on teatavatel tingimustel vahetu õigusmõju, nii et ka kolmandad isikud võivad kohtus neile tugineda. (
55
)
63.
Kohtupraktikas on alates 70. aastate algusest arendatud teooriat, mille kohaselt „artikliga 189 (
56
) otsusele omistatud siduva mõjuga oleks vastuolus välistada põhimõtteliselt see, et asjaomased isikud võivad tugineda otsuses ette nähtud kohustusele; eelkõige juhtudel, kus ühenduse asutused on otsusega kohustanud liikmesriiki või kõiki liikmesriike teatud viisil toimima, oleks taolise meetme kasulik mõju nõrgem, kui asjaomase liikmesriigi jurisdiktsiooni alla kuuluvatel isikutel puuduks võimalus tugineda sellele kohustusele kohtutes ja kui siseriiklikel kohtutel ei oleks võimalik seda kohustust käsitleda ühenduse õiguse ühe osana; ehkki otsuse õigusmõju ei pruugi olla identne määruse sätte õigusmõjuga, ei välista taoline erinevus võimalust, et lõpptagajärg, st üksikisiku õigus tugineda asjaomasele meetmele kohtutes, on sama mis määruse vahetult kohaldatava sättega kaasnev tagajärg.” (
57
)
64.
Selleks et liikmesriikidele adresseeritud otsus oleks vahetult kohaldatav, peab liikmesriigi kohustus, mis tuleneb kõnealusest otsusest, olema „tingimusteta ning piisavalt selge ja täpne selleks, et sellel oleks vahetu õigusmõju liikmesriikide ja nende jurisdiktsiooni alla kuuluvate isikute vahelistele õigussuhetele.” (
58
)„Üksnes asjaolu, et otsus lubab liikmesriikidel, kellele see on adresseeritud, kõnealuse otsuse selgetest ja täpsetest sätetest kõrvale kalduda, ei saa võtta nimetatud sätetelt vahetut õigusmõju. Eelkõige võib sellistel sätetel olla vahetu õigusmõju juhul, kui selliselt sätestatud kõrvalekaldumise võimalus allub kohtulikule kontrollile.” (
59
)
65.
Viidatud kohtupraktika analüüsist nähtub, et kohtuotsustes on otsustega seoses käsitletud vaid vertikaalset ülenevat vahetut õigusmõju, st eraõigusliku isiku õigust tugineda suhetes liikmesriigiga otsusele, mis on adresseeritud liikmesriigile või liikmesriikidele. Käesolevas kohtuasjas ei ole vaidlustatud asjaolu, et Carp võiks rõhtkangiga avatavate, paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud ustele kehtestatud oluliste nõuete täitmist käsitlevas kohtuvaidluses Itaalia ametiasutustega – st Itaalia riigiga – tugineda otsuse 1999/93 sätetele. Käesolevas asjas on aga tegemist kahe eraõigusliku isiku vahelise kohtuvaidlusega. Seega on tegemist kõikidele liikmesriikidele adresseeritud otsuse 1999/93 horisontaalse vahetu õigusmõju küsimusega.
66.
Õiguskirjanduse hinnangul ei ole otsustel, mis on adresseeritud kõikidele liikmesriikidele, horisontaalset vahetut õigusmõju. (
60
) See järeldus tehakse tõdemusest, et direktiivide horisontaalset vahetut õigusmõju käsitlevat kohtupraktikat kohaldatakse „laialdaselt” (largement) ka otsustele, mis on adresseeritud liikmesriikidele. (
61
) Direktiivide horisontaalset vahetut õigusmõju käsitlevas kohtupraktikas on tavaliselt esitatud seisukoht, et „direktiivi kui sellisega ei saa panna üksikisikule kohustusi ning seda ei saa kasutada üksikisiku vastu”. (
62
) Siit järeldub, et „isegi direktiivi selget, täpset ja tingimusteta sätet, mille eesmärk on anda üksikisikutele õigusi või panna neile kohustusi, ei saa kohaldada üksnes eraisikutevahelises menetluses.” (
63
) Seega nenditakse õiguskirjanduses, et kohtupraktika kohaselt on eraõiguslikul isikul keelatud suhetes teise eraõigusliku isikuga tugineda direktiivi sätetele, isegi kui need vastavad vahetu õigusmõju tingimustele. (
64
)
67.
Hilisemas kohtupraktikas on Euroopa Kohus kohaldanud direktiivi kahe eraõigusliku isiku vahelise horisontaalse suhte kontekstis kohtuasjas Mangold. (
65
) Tegemist on esimese kohtuasjaga, milles Euroopa Kohus on teinud otsuse vanusel põhineva diskrimineerimise kohta. Arvan, et käesoleva kohtuasja seisukohast on oluline vaadelda eelkõige kohtuotsuse Mangold punkte 74 ja 75. Kõnealuses kohtuotsuses sedastas Euroopa Kohus resolutsiooni punktis 2 järgmist: „Ühenduse õigust ja eelkõige nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ (millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel)[ (
66
)] artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm […], millega lubatakse ilma piiranguteta tähtajalise töölepingu sõlmimist vähemalt 52-aastaseks saanud töötajaga tingimusel, et see ei ole otseselt seotud sama tööandjaga varem sõlmitud tähtajatu töölepinguga. Siseriiklik kohus peab tagama vanuse alusel diskrimineerimiskeelu üldpõhimõtte täieulatusliku rakendamise ning jätma kohaldamata iga sellega vastuolus oleva siseriikliku õigusnormi, ja seda isegi juhul, kui kõnealuse direktiivi ülevõtmise tähtaeg ei ole veel möödunud.” (
67
) Kuna kohtuasjas Mangold käsitles põhikohtuasi töölepingu kestust piirava töölepingu sätte seaduslikkust, siis tuleb kohtuotsuse resolutsiooni punkti 2 tõlgendada nii, et siseriiklik kohus ei või kahe eraõigusliku isiku, st töötaja ja tööandja vahelises põhikohtuasja vaidluses kohaldada siseriiklikku õigusnormi, mis on vastuolus ühenduse õigusega.
68.
Euroopa Kohus põhjendas oma otsust sellega, et „direktiivis 2000/78 endas [ei ole] ette nähtud võrdse kohtlemise põhimõtet töö saamisel ja kutsealale pääsemisel. Nimetatud direktiivi artikli 1 kohaselt on selle eesmärk üksnes „kehtestada üldine raamistik, et võidelda usutunnistuse või veendumuste, puude, vanuse või seksuaalse sättumuse alusel diskrimineerimise vastu”; nende diskrimineerimise vormide keelamise põhimõte ise tuleneb kõnealuse direktiivi esimese ja neljanda põhjenduse kohaselt mitmest rahvusvahelisest lepingust ja liikmesriikide ühesugustest riigiõiguslikest tavadest.” (
68
)
69.
„Niisiis tuleb vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet pidada üheks ühenduse õiguse üldpõhimõtteks.” (
69
) Kohtuasjas Mangold tehtud otsust võib võrrelda lähenemisega, mis on omaks võetud eelkõige Saksa riigiõiguses seoses teooriaga, mille kohaselt on põhiõigustel kaudne õigusmõju kolmandatele isikutele („mittelbare Drittwirkung der Grundrechte”). Saksa õiguskirjanduses on väidetud, et sekretäri töölepingus sisalduv tingimus, mille kohaselt leping lõpetatakse, kui sekretär abiellub, on õigustühine. (
70
) Sellise tingimuse õigustühisust põhjendatakse asjaoluga, et selline lepingusäte on vastuolus Saksa põhiseaduse (Grundgesetz, edaspidi „GG”) § 6 lõikes 1 sätestatud põhimõtte (
71
) alusväärtusega. (
72
) GG § 6 sätet kohaldatakse suunisena üldsätete vastuvõtmisel. Saksa tsiviilseadustiku (Bürgerliches Gesetzbuch, edaspidi „BGB”) § 138 lõige 1 on üldsäte, mis käsitleb heade kommetega vastuolus olevaid õigustehinguid. (
73
) Siseriiklik kohus peab arvestama riigi põhimõttelist otsust kaitsta abielu ja perekonda. Siseriiklik kohus peab tõlgendama lepingute kehtivust puudutavaid sätteid põhiõigustest lähtuvalt (
74
) ning seega tuvastama, et abielu ja perekonna kaitse põhimõttega vastuolus olev töölepingu säte on tühine, kuna see on vastuolus avaliku korra ja ühiskonna moraalipõhimõtetega.
70.
Eelnev argumentatsioon on analoogia alusel kohaldatav ka kohtuasjale Mangold. Euroopa Kohus soovis rõhutada vanusel põhineva diskrimineerimise keeldu ning täpsustada selliste töötajate õiguskaitse võimalusi, kes on kõnealuse diskrimineerimise tõttu kannatanud. Vanusel põhineva diskrimineerimise keeld on ühenduse õiguses tehtud ideeline ja väärtusi kajastav põhimõtteline otsus, ehkki see on sätestatud direktiivis, millel teoreetiliselt ei ole horisontaalset vahetut õigusmõju. Vastavalt EÜ artiklile 10 peavad liikmesriigid selle väärtushinnangu arvesse võtma. Liikmesriikide asutused ja ametivõimud peavad eraõiguslike isikute vaheliste suhete üle otsustamisel võtma arvesse ka põhimõttelisi väärtushinnanguid ja otsuseid, mis sisalduvad ühenduse õiguses. See on kohtuotsuse Mangold ratio legis. Kõnealune kohtuotsus on suunis, kuidas peaksid siseriiklikud kohtud toimima kohtuvaidluste puhul, mille ese on vanusel põhinev diskrimineerimine, juhul kui siseriiklikus õiguses ei ole ette nähtud sama kaitset mis ühenduse õiguses. Seega ei ole mingit põhjust, miks ei võiks ka muudes valdkondades kohaldada väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt liikmesriikidele adresseeritud direktiividel ja otsustel ei ole horisontaalset vahetut õigusmõju.
71.
Küsimust otsuse 1999/93 horisontaalse vahetu õigusmõju kohta tuleb eristada küsimusest lepingu täitmata jätmise või puuduliku täitmise kohta. Küsimus, kas selliste rõhtkangiga avatavate, paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud uste tarnimine, mille nõuetele vastavust ei ole vastavuse tõendamise süsteemi nr 1 kohaselt tõendatud, tähendab lepingu täitmata jätmist või vähemalt lepingu puudulikku täitmist, ei ole ühenduse õiguse seisukohast seotud nõuetele vastavuse tõendamise süsteemi nr 1 kohaldamisega eraõiguslike isikute vahelistes suhetes. Ühenduse õiguse seisukohast on ehitustoodete nõuetele vastavuse siduv ja seega kohustuslik tõendamine seotud üksnes tootja ja liikmesriigi vaheliste suhetega, mitte eraõiguslike isikute vaheliste suhetega.
72.
Eelnevast lähtuvalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata teisele Tribunale ordinario di Novara esitatud küsimusele, et otsuse 1999/93 artiklitel 2 ja 3 ning II ja III lisal ei ole horisontaalset vahetut õigusmõju eraõiguslike isikute vahelises vaidluses ning need sätted ei võimalda eraõiguslikul isikul eraõiguslike isikute vahelises vaidluses tugineda otsusele 1999/93 teise eraõigusliku isiku vastu.
C. Kolmas eelotsuse küsimus
1. Poolte argumendid
73.
Carp leiab, et otsus 1999/93 on ebaseaduslik, ning väidab sellega seoses, et vajadust nõuda otsuses 1999/93 sätestatud nõuetele vastavuse tõendamise süsteemi nr 1 kohaldamist ei ole põhjendatud. Seega on otsus vastuolus EÜ artikliga 253, kuna selles ei ole esitatud ühtegi põhjendust. Lisaks on otsus vastuolus proportsionaalsuse ning vaba konkurentsi põhimõttega.
74.
Proportsionaalsuse põhimõttega seoses kordab Carp kõigepealt, et rõhtkangiga avatavate, paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud uste tegelik eesmärk on tagada, et inimestel oleks võimalik ruumidest kiiresti lahkuda. Ta rõhutab ka, et uksele paigaldataval rõhtkangil on CE-märgis juba siis, kui see ukse tootja kätte jõuab. Seetõttu tuleb vastavustõendamismenetlus CE-märgise saamiseks korraldada nii, et see tagaks uste turvalisuse ning ei mõjutaks ebaproportsionaalselt tootja tegevust. Nõuetele vastavuse tõendamise süsteem nr 1, mis nõuab sertifitseerimisasutuse sekkumist, ei ole ei sobiv ega vajalik selleks, et tagada rõhtkangiga avatavate uste ohutus, kuna sama ohutuse tase on võimalik tagada teiste direktiivis 89/106 ette nähtud nõuetele vastavuse tõendamise süsteemidega, mis takistavad tootjat vähem ning tagavad samamoodi, et valmistatud toode vastab tehnilistele kirjeldustele.
75.
Carpi arvates on otsus 1999/93 ühtlasi vastuolus EÜ artiklites 2 ja 98 sätestatud vaba konkurentsi põhimõttega, kuna see loob eeliseid teatavatele isikutele, mis omakorda muudab ja piirab konkurentsi turul. Käsitöölistel ja väiketootjatel ei ole piisavalt vahendeid, et kohaldada uste valmistamisele nõuetele vastavuse tõendamise süsteemi nr 1 ning seetõttu lõpetaksid nad tootmise. Teiselt poolt annaks see eelise suur- ja keskmise suurusega ettevõtjatele, kellel on juba ammu ISO 9000 sertifikaat, mis vastab nõuetele vastavuse tõendamise süsteemi nr 1 nõuetele.
76.
Ecorad ei avalda kolmanda küsimuse kohta arvamust ning jätab hinnangu andmise Euroopa Kohtule.
77.
Komisjon ja Austria valitsus leiavad, et kolmandale küsimusele ei ole vaja vastata.
2. Kohtujuristi hinnang
78.
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et „vaid siseriiklikul kohtul, kes asja menetleb ja kes vastutab tehtava lahendi eest, on pädevus otsustada kohtuasja konkreetseid asjaolusid arvestades, kas kohtuotsuse tegemiseks on vaja eelotsust ja kas Euroopa Kohtule esitatud küsimusel on kohtuasja suhtes tähtsust”. (
75
) Kuna esitatud küsimused puudutavad ühenduse õiguse tõlgendamist, peab Euroopa Kohus üldjuhul otsuse tegema. (
76
)
79.
Väljakujunenud kohtupraktikas on leitud, et „Euroopa Kohus võib keelduda siseriikliku kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamisest vaid juhul, kui ühenduse õiguse tõlgendamine, mida siseriiklik kohus on palunud, ei ole ilmselgelt kuidagi seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega või kui kõnealune probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtul puudub teave nende faktiliste ja õiguslike asjaolude kohta, mida tal on tarvis, andmaks vajalikku vastust talle esitatud küsimustele”. (
77
)
80.
See, et Euroopa Kohus vastab kolmandale küsimusele, ei ole käesoleva põhikohtuasja lahendamise seisukohast tarvilik.
81.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas põhikohtuasjas kolm küsimust. Teine ja kolmas küsimus on omavahel seotud. Otsuse 1999/93 kehtivust puudutav kolmas küsimus sõltub teisele küsimusele antud täpsest vastusest. Põhikohtuasja seisukohast oleks otsuse 1999/93 kehtivust puudutavale kolmandale küsimusele vastamine põhjendatud vaid juhul, kui vastus teisele küsimusele oleks, et otsusel 1999/93 on horisontaalne vahetu õigusmõju, mistõttu see oleks eraõiguslikele isikutele nendevahelistes vaidlustes siduv. Kuna aga otsusel 1999/93 horisontaalne vahetu õigusmõju puudub, siis ei kohaldata seda eraõiguslike isikute vahelistes kohtuvaidlustes ega suhetes ning seega on kõnealuse otsuse kehtivuse küsimus kasutu põhikohtuasja lahendamiseks eelotsusetaotluse esitanud kohtus.
82.
Eelnevast lähtuvalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata kolmandale Tribunale ordinario di Novara esitatud eelotsuse küsimusele, et otsuse 1999/93 kehtivust ei ole vaja hinnata.
V. Ettepanek
83.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen ettepaneku, et Euroopa Kohus vastaks Tribunale ordinario di Novara esitatud küsimustele järgmiselt:
1)
Komisjoni 25. jaanuari 1999. aasta otsuse 1999/93/EÜ „Nõukogu direktiivi 89/106/EMÜ artikli 20 lõike 2 kohase ehitustoodete vastavustõendamismenetluse kohta uste, akende, aknaluukide, ruloode, väravate ja nende manuste nõuetele vastavuse tõendamisel” artikleid 2 ja 3 ning II ja III lisa tuleb tõlgendada nii, et turustada ei või hoonete väljapääsudel asuvaid rõhtkangiga avatavaid, paanikaolukorras kasutamiseks mõeldud uksi, mida ei ole vastavuse tõendamise süsteemi nr 1 kohaselt tõendatud.
2)
Otsuse 1999/93/EÜ artiklitel 2 ja 3 ning II ja III lisal ei ole horisontaalset vahetut õigusmõju eraõiguslike isikute vahelistes kohtuvaidlustes ning need sätted ei võimalda eraõiguslikul isikul eraõiguslike isikute vahelises vaidluses tugineda kõnealusele otsusele teise eraõigusliku isiku vastu.
3)
Otsuse 1999/93 kehtivuse üle ei ole vaja otsustada.
(
1
)	Algkeel: sloveeni.
(
2
)	EÜT L 29, lk 51; ELT eriväljaanne 13/23, lk 223.
(
3
)	EÜT L 220, lk 1; ELT eriväljaanne 13/12, lk 173.
(
4
)	ELT L 284, lk 1; ELT eriväljaanne 01/04, lk 447.
(
5
)	EÜT 1999, L 29, lk 51.
(
6
)	Decreto dell’Ministero dell’interno – Disposizioni relative all’installazione ed alla manutenzione dei dispositivi per l’apertura delle porte installate lungo le vie di esodo, relativamente alla sicurezza in caso d’incendio (Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana, edaspidi „GURI” nr 271, 18.11.2004).
(
7
)	ELT C 319, lk 1.
(
8
)	Kõnealune õiguslik teooria tuleneb arvamusest, et õigusaktid reguleerivad õigussubjektidevahelisi suhteid ja mitte õigusobjektidevahelisi suhteid. Õigussubjektide ja õigusobjektide erinevus nähtub kõige selgemini asjaõigusest. Nt võib siinkohal tuua asjaõiguse määratluse, mille on esitanud Sloveenia õigusteadlane professor Juhart, kes leiab, et asjaõigus reguleerib eraisikutevahelistes suhetes omandisuhteid ja käsutusõigust (vt Juhart, M., Tratnik, M. ja Vrenčur, R., Stvarno pravo, Ljubljana, 2007, lk 39). Sarnasel seisukohal on ka professorid Larenz ja Wolf, kes väidavad, et asjaõigus reguleerib eraisiku õigust asja käsutada (Larenz, K. ja Wolf, M., Allgemeiner Teil des Bürgerlichen Rechts, 9. Aufl., München, 2004, lk. 12).
(
9
)	Nn uue lähenemisviisi direktiivide kohta vt Klindt, T., „Der „new approach” im Produktrecht des europäischen Binnenmarkts: Vermutungswirkung technischer Normung”, EuZW 5/2002, lk 133-136, ja Langner, D., „Technische Vorschriften und Normen”, teoses Dauses, M. (toim), Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts, 1. kd, München, 2004, punktid 55-105.
(
10
)	Röhl, H.-C. ja Schreiber, Y., Konformitätsbewertung in Deutschland, Konstanz, 2006, http://www.ub.uni-konstanz.de/kops/volltexte/2006/1933/, lk 49.
(
11
)	Klindt, „Der „new approach” im Produktrecht des europäischen Binnenmarkts: Vermutungswirkung technischer Normung”, lk 134.
(
12
)	Kohtujurist Mazák väidab kohtuasjas C-254/05 esitatud ettepanekus, et uue lähenemisviisi direktiivide lisades sisalduvate oluliste nõuete põhiline tunnus on see, et nad sätestavad vaid soovitava eesmärgi ning ohud, mida tuleb vältida, kuid ei sätesta tehnilisi lahendusi kõnealuse eesmärgi saavutamiseks (8. veebruari 2007. aasta ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Belgia, EKL 2007, lk I-4269, punkt 33).
(
13
)	Langner, „Technische Vorschriften und Normen”, punkt 69.
(
14
)	Kohtujurist Mazáki ettepanek eespool 12. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjas komisjon vs. Belgia, punkt 35.
(
15
)	Langner, „Technische Vorschriften und Normen”, punkt 69.
(
16
)	Klindt, Der „new approach” im Produktrecht des europäischen Binnenmarkts: Vermutungswirkung technischer Normung, lk 133.
(
17
)	Röhl ja Schreiber, Konformitätsbewertung in Deutschland, lk 49. Autorid rõhutavad, et tehniliste standardite puhul on nõuded, millele toode peab vastama, sätestatud abstraktselt. Iga toote turulepääsu reguleeritakse asjaomases valdkonnas, samas kui kõnealusest tootest tulenevaid võimalikke ohtusid käsitletakse turujärelevalve valdkonnas.
(
18
)	Klindt, „„Spielzeugleuchten” an der Schnittstelle zwischen Niederspannungs-Richtlinie, Spielzeug-Richtlinie und technischer Normung”, EuzW 14/1998, lk 426. Autor leiab, et kõnealuste sätete eesmärk on tarbijate ja kasutajate ennetav kaitse.
(
19
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. juuni 1998. aasta direktiivi 98/34/EÜ – millega nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest teatamise kord (EÜT L 204, lk 37; ELT eriväljaanne 13/20, lk 337) – artikli 1 lõige 4 sätestab, et standard on tehniline spetsifikatsioon, mille tunnustatud standardiorgan on korduvaks või pidevaks kasutuseks heaks kiitnud ja mille järgimine ei ole kohustuslik. Olemasolevad standardite liigid on rahvusvahelised standardid, Euroopa standardid ja siseriiklikud standardid.
(
20
)	Aubry-Caillaud, F., La libre circulation des marchandises: nouvelle approche et normalisation européenne, Paris, 1998, lk 216. Autor väidab, et toode peab mõlemal juhul vastama kohustuslikele sätetele.
(
21
)	Õiguskirjanduse kohaselt ei ole ühtlustatud standardite kohaldamine kohustuslik. Vaidluse korral lasub tõendamiskohustus tootjal. Juhul kui tootja ei kohalda toodete valmistamise käigus ühtlustatud standardit, peab ta tõendama, et tema toode vastab direktiivis sätestatud olulistele nõuetele. Seetõttu soovitatakse õiguskirjanduses menetluse pooltel kõigepealt kontrollida, kas asjaomasele tootele kehtivad ühtlustatud standardid. Isegi kui ühtlustatud standardid kehtivad, tuleb siiski kontrollida, kas need täidavad kõiki direktiivis sätestatud nõudeid. Seda tõendatakse vastavustõendamise kontrolliga (Dubois, L. ja Blumann, C., Droit matériel de l’Union européenne, 3e édition, Paris, 2004, lk 290; Langner, „Technische Vorschriften und Normen”, punkt 44, samuti Röhl ja Schreiber, Konformitätsbewertung in Deutschland, lk 49 ja 50).
(
22
)	Mandate M/101 to CEN/CENELEC concerning the Execution of Standardisation Work for Harmonized Standards on Doors, Windows, Shutters and Related Building Hardware.
(
23
)	CEN on lühend sõnadest Comité européen de normalisation (Euroopa Standardikomitee). Tegemist on Belgia õiguse alusel asutatud rahvusvahelise mittetulundusühingu vormis tegutseva asutusega, mille peakontor asub Brüsselis ning mille asutasid 1961. aastal EMÜ liikmesriikide ja EFTA riikide standardiseerimisasutused.
(
24
)	EN on lühend sõnadest European Norm.
(
25
)	Direktiivi 98/34 artikli 1 lõige 9 sätestab, et tehnilised eeskirjad on tehnilised spetsifikatsioonid ja muud nõuded, sh vastavad haldusnormid, mille järgimine turustamisel või kasutamisel liikmesriigis või selle põhiosas on de jure või de facto kohustuslik, samuti liikmesriikide õigus- ja haldusnormid, mis keelavad toote valmistamise, impordi, turustamise või kasutamise.
(
26
)	26. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-443/98: Unilever Italia (EKL 2000, lk I-7535). Itaalia kohtus käsitletud põhikohtuasja tsiviilkohtumenetluse ese oli Central Foodi ja Unilever Italia vaheline vaidlus. 29. septembril 1998 tarnis Unilever Central Foodile tellimuse alusel 648 liitrit oliiviõli. Central Food leidis 30. septembril 1998 kauba kontrollimise käigus olulise puuduse ning teavitas Unileverit, et tarnitud õli ei ole märgistatud vastavalt Itaalia õigusnormidele ehk vastavalt Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana’s 29. augustil 1998. aastal avaldatud ja järgmisel päeval jõustunud seadusele nr 313. Central Food keeldus maksmast ning nõudis, et Unilever viiks tarnitud õli laost minema.
(
27
)	Eespool 26. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus, punkt 51.
(
28
)	Langner, „Technische Vorschriften und Normen”, punkt 73.
(
29
)	Direktiivi 89/106 III lisa punktis 1 on määratletud vastavuse kontrollimise menetlused: toote esmane tüübikatsetus tootja või volitatud asutuse poolt; tehases võetud näidiste katsetamine vastavalt kindlaksmääratud katsetamisplaanile tootja või volitatud asutuse poolt; tehases, vabaturul või ehitusplatsil võetud näidiste kontrollkatsetamine tootja või volitatud asutuse poolt; tarnevalmis või tarnitud partiist võetud näidiste katsetamine tootja või volitatud asutuse poolt; tehase tootmisohje; tehase ja tehase tootmisohje esmane kontrollimine volitatud asutuse poolt; tehase tootmisohje pidev järelevalve, analüüsimine ja hindamine volitatud asutuse poolt.
(
30
)	Langner, „Technische Vorschriften und Normen”, punkt 73.
(
31
)	Ibidem.
(
32
)	Nõukogu 13. detsembri 1990. aasta otsus 90/683/EMÜ, mis käsitleb tehnilise ühtlustamise direktiivides kasutatavaid vastavushindamismenetluse eri etappide mooduleid (EÜT L 380, lk 13).
(
33
)	Nõukogu 22. juuli 1993. aasta otsus 93/465/EMÜ, mis käsitleb tehnilise ühtlustamise direktiivides kasutatavaid vastavushindamismenetluse eri etappide mooduleid ning CE-vastavusmärgise kinnitamise ja kasutamise eeskirju (EÜT L 220, lk 23; ELT eriväljaanne 13/12, lk 195).
(
34
)	Prantsuse õiguskirjanduses on Prantsuse õigussüsteemi kriminaalõiguse sätteid analüüsides leitud, et CE-vastavusmärgiseta toote turustamine juhul, kui tootel peaks kõnealune märgis olema, on kuritegu (Inforeg: „Le marquage CE: cahier pratique”, Cahiers de droit de l’entreprise, 1/2006, lk 79-81).
(
35
)	Suunised I A, punkt a, otsus 93/465.
(
36
)	Kohtujurist Mazák väidab, et olulised nõuded on vastupidiselt tehnilistele standarditele kohustuslikud (ettepanek eespool 12. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjas komisjon vs. Belgia, punkt 33).
(
37
)	Suunised I A, punktid a, b ja c, otsus 93/465.
(
38
)	Rocco, G., L’etichettatura dei prodotti in commercio, Santarcangelo di Romagna, 2006, lk 132.
(
39
)	Finke, K., „Die europäische technische Normung”, teoses Reichel, C., Schneider, H. ja Weyer, H. (toim), Beiträge zum deutschen und europäischen Energierecht: Festschrift für Professor Dr. jur. Jürgen F. Baur zum 60. Geburtstag, Baden-Baden, 1998, lk 141-147, ning Aubry-Caillaud, La libre circulation des marchandises: nouvelle approche et normalisation européenne, lk 218.
(
40
)	Välisuks tähendab ust, mis asub hoone väljapääsul.
(
41
)	Langner, „Technische Vorschriften und Normen”, punkt 73.
(
42
)	Schmidt, G., teoses von der Groeben/Schwarze, Art. 249 CE, punktid 15 ja 16.
(
43
)	Sauron, J.-L., L’application du droit de l’Union européenne en France, 2e édition, Paris, 2000, lk 39 ja 40. Autor leiab, et teatavatel tingimustel on direktiividel ja otsustel ainult vertikaalne ülenev vahetu õigusmõju.
(
44
)	Oppermann, T., Europarecht, 3. Aufl., München, 2005, lk 169; Fischer, H. G., Europarecht, 3. Aufl., München, 2001, lk 79; Öhlinger, T. ja Potacs, M., Gemeinschaftsrecht und staatliches Recht, 3. aktualisierte Aufl., Wien, 2006, lk 12; Blumann, C. ja Dubois, L., Droit institutionnel de l’Union européenne, 2e édition, Paris, 2005, lk 416; Greaves, R., „The Nature and Binding Effect of Decisions under Article 189 EC”, European Law Review, 21(1996), lk 3 ja 4, ning Mager, U., „Die staatengerichtete Entscheidung als supranationale Handlungsform”, Europarecht 36(2001), lk 661, 663.
(
45
)	Loomulikult kehtib see argument vaid sellise õiguskorra puhul, kus haldusakt on individuaalne ja konkreetne õigusakt, nagu Saksamaal, Austrias ja Sloveenias (vt Schütz, H.-J., Bruha, T., ja König, D., Casebook Europarecht, München, 2004, lk 156).
(
46
)	Blumann ja Dubois, Droit institutionnel de l’Union européenne, lk 419.
(
47
)	Lenaerts, K., van Nuffel, P. ja Bray, R., Constitutional Law of the European Union, 2nd edition, London, 2006, lk 780 ja 781, samuti van Raepenbusch, S., Droit institutionnel de l’Union européenne, 4e édition, Bruxelles, 2005, lk 373. Viimasena nimetatud autor rõhutab, et tihti on keeruline eristada normatiivakti ja kollektiivset otsust, mis on adresseeritud kõikidele liikmesriikidele. Saksa õiguskirjanduses on valdav seisukoht, et EÜ artikli 249 neljanda lõiguga antakse otsuse näol ühenduse institutsioonide ja asutuste käsutusse õigusakt, mis võimaldab üksikjuhtumeid siduvalt reguleerida (Schütz, Bruha ja König, Casebook Europarecht, lk 156).
(
48
)	Schütz, Bruha ja König, Casebook Europarecht, lk 167, ja Schmidt, G., teoses von der Groeben/Schwarze, Art. 249 CE, punkt 46.
(
49
)	Jacqué, J.-P., Droit institutionnel de l’Union européenne, 3e édition, Paris, 2004, lk 575.
(
50
)	Õiguskirjanduses on väidetud, et otsused, mis on adresseeritud kõikidele liikmesriikidele, on õigusaktilaadsed aktid, kuna need sisaldavad põhimõtteliselt kohustusi, mis on liikmesriikidele sätestatud üldsuse huvides, mitte konkreetsete isikute huvides (vt Greaves, The nature and Binding Effect of Decisions under Article 189 EC, lk 4 ja 10). Teiselt poolt on õiguskirjanduses väidetud, et kuna kõikidele liikmesriikidele adresseeritud otsused sarnanevad direktiividega, siis puudub neil horisontaalne vahetu õigusmõju eraõiguslike isikute vahelistes suhetes (Jacqué, Droit institutionnel de l’Union européenne, lk 575). Saksa õiguskirjanduses on väidetud, et direktiividele omane eraõiguslike isikute puhul kehtiv vertikaalse vahetu õigusmõju piirang kehtib ka liikmesriikidele adresseeritud otsuste puhul (Vogt, M., „Die Rechtsform der Entscheidung als Mittel abstrakt genereller Steuerung”, teoses Schmidt-Assmann, E., ja Schöndorf, B. (toim.), Der Europäische Verwaltungsverbund, Tübingen, 2005, lk 232).
(
51
)	Kollektiivsel otsusel on mitu adressaati, kuid tegelikult on tegemist üksikute otsuste kogumiga (kohtujurist Lagrange’i 20. novembri 1962. aasta ettepanek liidetud kohtuasjades 16/62 ja 17/62: Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes jt vs. nõukogu, milles otsus tehti 14. detsembril 1962 (EKL 1962, lk 930)). Siinkohal on huvitav võrdluseks vaadelda kollektiivse otsuse määratlust Sloveenia õiguskorras. Sloveenia üldise haldusmenetluse seaduse artikli 217 § 1 määratleb kollektiivse otsuse järgmiselt: „Juhul kui küsimus puudutab suurt hulka konkreetseid isikuid, on võimalik kõikide kõnealuste isikute jaoks vastu võtta ühine otsus; kõnealused isikud peavad olema nimetatud otsuse resolutiivosas ning põhjendustes tuleb esitada põhjendus iga üksikisiku kohta”.
(
52
)	Blumann ja Dubois, Droit institutionnel de l’Union européenne, lk 420. Autorid väidavad, et komisjoni otsused, mis on adresseeritud kõikidele liikmesriikidele, avaldatakse tegelikult Euroopa Liidu Teatajas, kuna need on „olemuselt õigusaktid”, st nende mõju on üldine, ehkki EÜ artiklis 254 kõnealust avaldamist ette nähtud ei ole. EÜ artikli 254 lingvistiline analüüs näitab, et Euroopa Liidu Teatajas avaldatakse vaid otsused, mis parlament ja nõukogu on vastu võtnud kaasotsustamismenetluse raames EÜ artikli 251 alusel, kuid ei avaldata komisjoni üldisi otsuseid, mis on adresseeritud kõikidele liikmesriikidele.
(
53
)	Mager, U., Die staatengerichtete Entscheidung als supranationale Handlungsform, lk 664. Autor väidab, et seetõttu kattuvad oma sisu poolest otsus, mis on adresseeritud kõikidele liikmesriikidele, ja direktiiv. Esimese Astme Kohus tõdes 25. mai 2004. aasta määruses kohtuasjas T-264/03: Schmoldt jt vs. komisjon (EKL 2004, lk I-1515, punkt 94), et komisjoni 9. aprilli 2003. aasta otsusel 2003/312/EÜ soojusisolatsioonimaterjalide, geotekstiilide, paiksete tulekustutusvahendite ja kipsplokkidega seotud standardite viidete avaldamise kohta kooskõlas nõukogu direktiiviga 89/106 (ELT L 114, lk 50; ELT eriväljaanne 13/31, lk 183) on „üldine iseloom”. Kõnealune otsus, mis on adresseeritud kõikidele liikmesriikidele, võeti vastu direktiivi 89/106 artikli 5 lõike 1 alusel, mis sätestab, et kui liikmesriigi või komisjoni arvates ühtlustatud standardid või Euroopa tehnilised tunnustused või mandaadid ei vasta artiklite 2 ja 3 sätetele, teavitab nimetatud liikmesriik või komisjon sellest artiklis 19 osutatud komiteed, esitades oma põhjendused. Komitee avaldab oma arvamuse viivitamata. Komitee arvamuse alusel ja ühtlustatud standardite korral pärast konsulteerimist direktiivi 83/189/EMÜ kohaselt moodustatud komiteega teatab komisjon liikmesriikidele, kas kõnealused standardid või tunnustused tuleks artikli 7 lõikes 3 osutatud väljaannetes tühistada. Esimese Astme Kohus jättis hagi rahuldamata, kuna hageja ei olnud tõendanud, et otsus puudutas teda isiklikult. Euroopa Kohus kuulutas Esimese Astme Kohtu määruse peale esitatud kaebuse osaliselt vastuvõetamatuks ning jättis selle osaliselt rahuldamata 16. septembri 2005. aasta määrusega kohtuasjas C-342/04 P: Schmoldt jt vs. komisjon (kohtulahendite kogumikus ei avaldata).
(
54
)	21. mai 1987. aasta otsus kohtuasjas 249/85: Albako (EKL 1987, lk 2345, punkt 17). Kõnealuses kohtuasjas tegi Euroopa Kohus otsuse margariinitootja ja Saksa põllumajanduse sekkumisameti vahelises vaidluses, mis puudutas kõnealuse ameti tegevust, või müüki käsitleva komisjoni otsuse alusel.
(
55
)	Schmidt, G., teoses von der Groeben/Schwarze, Art. 249 CE, punkt 46. Õiguskirjanduses nenditakse siiski, et järeldus selliste otsuste vahetu õigusmõju kohta, mis on adresseeritud kõikidele liikmesriikidele, tuleb teha kõnealuse otsuse olemuse, konteksti ja sisu põhjal, kuna kõnealune otsus peab suutma luua vahetu õigusmõju adressaatide ja kolmandate isikute vahelistes õigussuhetes (Lenaerts, van Nuffel ja Bray, Constitutional Law of the European Union, lk 781). Mõni Saksa õigusspetsialist on isegi seisukohal, et otsused, mis on adresseeritud liikmesriikidele, omandavad vahetu õigusmõju samadel eeldustel (die gleichen Voraussetzungen) nagu direktiivid (Schütz, Bruha ja König, Casebook Europarecht, lk 167). Ma ei saa siiski nõustuda väljendiga „samadel tingimustel”, eriti kui vaadelda 5. aprilli 1979. aasta otsust kohtuasjas 148/78: Ratti (EKL 1978, lk 1629); 19. jaanuari 1982. aasta otsust kohtuasjas 8/81: Becker (EKL 1982, lk 53) ja 20. septembri 1988. aasta otsust kohtuasjas 190/87: Moormann (EKL 1988, lk 4689). Kõnealustest otsustest nähtub, et juhul kui direktiiv on siseriiklikku õigusesse nõuetekohaselt üle võetud, toimib selle õigusmõju eraõiguslikele isikutele liikmesriigi võetud rakendusmeetmete kaudu. Probleeme tekitab vaid see, kui liikmesriik ei ole direktiivi nõuetekohaselt üle võtnud, eelkõige juhul, kui direktiivi sätteid ei ole rakendatud, hoolimata ülevõtmise tähtaja lõppemisest, või kui need loovad isikutele õigusi suhetes riigiga. Sellisel juhul põhineb poolte õigus tugineda direktiivi tingimusteta ja piisavalt täpsele sättele suhetes liikmesriigiga, kes ei ole direktiivi üle võtnud või ei ole taganud direktiivi nõuetekohast ülevõtmist, EÜ artikli 249 kolmandal lõigul ja EÜ artiklil 10.
(
56
)	Nüüd EÜ artikkel 249.
(
57
)	6. oktoobri 1970. aasta otsus kohtuasjas 9/70: Grad (EKL 1970, lk 825, punkt 5); 21. oktoobri 1970. aasta otsus kohtuasjas 20/70: Lesage (EKL 1970, lk 861, punkt 5) ja 21. oktoobri 1970. aasta otsus kohtuasjas 23/70: Haselhorst (EKL 1970, lk 881, punkt 5).
(
58
)	Eespool 57. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Grad, punkt 9. Euroopa Kohus otsustas kõnealuses kohtuasjas, et nõukogu 13. mai 1965. aasta otsusel 65/271/EMÜ teatavate raudtee-, maantee- ja siseveetranspordi valdkonnas konkurentsi mõjutavate sätete ühtlustamise kohta (EÜT 1965, 88, lk 1500), millega keelati liikmesriikidel kohaldada ühist käibemaksusüsteemi samaaegselt täiendavate sarnase iseloomuga maksusüsteemidega, võib olla vahetu õigusmõju otsuse adressaadiks olevate liikmesriikide ja eraõiguslike isikute vahelistele suhetele ning otsus võib anda viimati nimetatutele õiguse tugineda sellele siseriiklikes kohtutes.
(
59
)	10. novembri 1992. aasta otsus kohtuasjas C-156/91: Hansa Fleisch Ernst Mundt (EKL 1992, lk I-5567, punkt 15). Kõnealuses kohtuasjas viitas Euroopa Kohus seoses värske liha inspektsiooni ja järelevalve tasude sissenõudmist vastavalt nõukogu 29. jaanuari 1985. aasta direktiivile 85/73/EMÜ värske liha ja kodulinnuliha sanitaarinspektsiooni ja -kontrolli rahastamise kohta (EÜT L 32, lk 15; ELT eriväljaanne 03/06, lk 161) käsitleva otsuse vahetu õigusmõjuga 4. detsembri 1974. aasta otsusele kohtuasjas 41/74: Van Duyn (EKL 1974, lk 1337), milles Euroopa Kohus tegi otsuse ka direktiivide vertikaalse üleneva vahetu õigusmõju kohta.
(
60
)	Sauron, L’application du droit de l’Union européenne en France, lk 39 ja 40.
(
61
)	Jacqué, Droit institutionnel de l’Union européenne, lk 575. Selleks et kinnitada järeldust, mille kohaselt direktiivide vahetu õigusmõju kohta kujundatud kohtupraktikat kohaldatakse laialdaselt ka otsustele, viitab autor kohtuotsustele Grad (viidatud eespool 57. joonealuses märkuses) ja Hansa Fleisch Ernst Mundt (viidatud eespool 59. joonealuses märkuses).
(
62
)	26. veebruari 1986. aasta otsus kohtuasjas 152/84: Marshall (EKL 1986, lk 723, punkt 48); 14. juuli 1994. aasta otsus kohtuasjas C-91/92: Faccini Dori (EKL 1994, lk I-3325, punkt 20); 7. märtsi 1996. aasta otsus kohtuasjas C-192/94: El Corte Inglés (EKL 1996, lk I-1281, punkt 15) ja 16. juuli 1998. aasta otsus kohtuasjas C-355/96: Silhouette International Schmied (EKL 1998, lk I-4799, punkt 36). Kõnealuses kohtupraktikas on horisontaalse vahetu õigusmõju puudumist mahendatud tõdemusega, et siseriiklik kohus peab siseriikliku õiguse kohaldamisel, olenemata sellest, kas kohaldatavad õigusnormid on vanemad või uuemad kui direktiiv, tõlgendama kõnealuseid õigusnorme võimalikult suures ulatuses direktiivi sõnastust ja eesmärki arvestades, selleks et saavutada direktiiviga sätestatud eesmärk kooskõlas EÜ artikliga 249.
(
63
)	5. oktoobri 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-397/01C-403/01: Pfeiffer jt (EKL 2004, lk I-8835, punkt 109).
(
64
)	Isaac, G., ja Blanquet, M., Droit général de l’Union européenne, 9e édition, Paris, 2006, lk 279. Autorid näevad selles eraõiguslike isikute õiguste kaitse võimaluse piirangut.
(
65
)	22. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-144/04: Mangold (EKL 2005, lk I-9981). Kõnealuse kohtuasja faktilised asjaolud olid järgmised: 2003. aastal sõlmis Werner Mangold, kes oli sel ajal 56-aastane, tähtajalise töölepingu Saksa õigusnormide alusel. Kõnealused Saksa õigusnormid lubavad teatavatel tingimustel sõlmida tähtajalise töölepingu vanema kui 52-aastase töötajaga. W. Mangold leidis, et lepingu kestuse piiramine on ebaseaduslik, kuna tähtajaliste töölepingute sõlmimist käsitlev säte diskrimineerib vanemaealisi töötajaid ning on seega vastuolus direktiiviga 2000/78, ning esitas Arbeitsgericht Münchenile hagi, milles ta väidab, et tema töölepingu kestuse piiramise säte on õigustühine, kuna see on vastuolus ühenduse õigusega, hoolimata sellest, et see on kooskõlas Saksa õigusega.
(
66
)	ELT L 303, lk 16.
(
67
)	Eespool 65. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsuse Mangold resolutsioon.
(
68
)	Eespool 65. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Mangold, punkt 74. Siinkohal võib esitada küsimuse, miks viitab Euroopa Kohus kõigepealt mitmele rahvusvahelisele lepingule ja liikmesriikide ühesugustele riigiõiguslikele tavadele ning alles seejärel ühenduse õiguse üldpõhimõttele.
(
69
)	Eespool 65. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Mangold, punkt 75.
(
70
)	Mannsen, G., Staatsrecht II: Grundrechte, 3. Aufl., München, 2005, lk 31 ja 32. Autor väidab, et riigiõiguses kaitsevad põhiõigused eraõiguslikku isikut riigi sekkumise eest ja mitte suhetes teiste eraõiguslike isikutega. Eraõiguses peab seadusandja siiski otse tagama põhiõiguste kaitse.
(
71
)	Badura, P., Staatsrecht, systematische Erläuterung des Grundgesetzes, 3. Aufl., München, 2003, lk 107.
(
72
)	Ehe und Familie stehen unter dem besonderen Schutze der staatlichen Ordnung (abielu ja perekond on riigi erilise kaitse all).
(
73
)	Ein Rechtsgeschäft, das gegen die guten Sitten verstößt, ist nichtig (heade kommetega vastuolus olev tehing on tühine).
(
74
)	Badura, Staatsrecht, systematische Erläuterung des Grundgesetzes, lk 110.
(
75
)	9. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C-437/97: EKW ja Wein & Co (EKL 2000, lk I-1157, punkt 52) ja 4. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-448/01: EVN ja Wienstrom (EKL 2003, lk I-14527, punkt 74).
(
76
)	28. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-150/05: Van Straaten (EKL 2006, lk I-9327, punkt 33).
(
77
)	11. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-13/05: Chacón Navas (EKL 2006, lk I-6467, punkt 35) ja eespool 76. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Van Straaten, punkt 34.