62023CC0460
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JEAN RICHARD DE LA TOUR
esitatud 7. novembril 2024 (
1
)
Kohtuasi C‑460/23 [Kinsa] (
i
)
OB
Kriminaalmenetlus,
menetluses osales
Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bologna
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunale di Bologna (Bologna esimese astme kohus, Itaalia))
Eelotsusetaotlus – Sisserändepoliitika – Direktiiv 2002/90/EÜ – Liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamise kriminaliseerimine – Artikli 1 lõike 1 punkt a – Mõiste „üldine õigusrikkumine“ – Kehtivus – Artikli 1 lõige 2 – Fakultatiivne säte, mis vabastab kriminaalvastutusest isiku, kes aitab humanitaarkaalutlustel kaasa liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Artikkel 49 – Süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõte ja proportsionaalsuse põhimõte – Tegu, millega kolmanda riigi kodanikust pereema aitab kahel oma pereliikmest alaealisel lapsel siseneda ebaseaduslikult liikmesriigi territooriumile, kasutades võltsitud isikut tõendavaid dokumente
I. Sissejuhatus
1.
Alates nõukogu 28. novembri 2002. aasta direktiivi 2002/90/EÜ, millega määratletakse kaasaaitamine ebaseaduslikule piiriületamisele, läbisõidule ja elamisele, (
2
) vastuvõtmisest on nii kodanikuühiskonnas kui ka Euroopa ja rahvusvahelistes institutsioonides tekitanud elavat arutelu küsimus, mis puudutab liidu õiguses sellise teo kriminaliseerimist, millega isik aitab kolmanda riigi kodanikul siseneda ebaseaduslikult liikmesriigi territooriumile kaastundest, altruismist või solidaarsusest, humanitaarsel eesmärgil või perekondlike kohustuste tõttu. Käesolev eelotsusetaotlus kajastab mitut nii väljendatud murekohta.
2.
Eelotsusetaotlus on esitatud seoses sellega, et Itaalia õigusasutused alustasid kriminaalmenetlust Kongo kodaniku suhtes, kes oli aidanud oma kahel alaealisel pereliikmel – tütrel ja õetütrel – siseneda võltsitud passi kasutades ebaseaduslikult riigi territooriumile. Kõnealusele isikule on nüüd esitatud süüdistus Itaalia õiguses ette nähtud süüteos, mis seisneb Itaalia territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamises ning ühtlasi võltsitud isikut tõendavate dokumentide omamises. Kuigi liikmesriikide tolli- ja politseiasutustele on see tuttav praktika, kaalub Tribunale di Bologna (Bologna esimese astme kohus, Itaalia) käesolevas kohtuasjas selle pereema ja üldisemalt omakasupüüdmatult tegutsevate isikute kriminaalvastutuse küsimust ning nende suhtes kohaldatavat karistust vastavalt direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punktile a ja seda rakendavatele riigisisestele õigusnormidele. (
3
)
3.
Esimese küsimusega väljendab eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtlust direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkti a kehtivuse suhtes, eelkõige mis puudutab selle kooskõla Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 52 lõikes 1 sätestatud proportsionaalsuse põhimõttega. (
4
) Nimetatud kohus leiab, et kohustades liikmesriike kriminaliseerima ebaseaduslikule liikmesriigi territooriumile sisenemisele kaasaaitamise, olenemata sellest, kas seejuures taotletakse majanduslikku kasu, ja nägemata seoses taolise imperatiivse sättega ette sõnaselget kriminaalvastutusest vabastamist isikutele, kes tegutsevad selleks, et hõlbustada puudutatud isikul kasutada oma õigust elule ja kehalisele puutumatusele, varjupaigaõigust või siis ka õigust perekonnaelu austamisele, on selline kriminaliseerimine ebamõistlik ega taga ei kõnealuse teo toimepanija ega ka puudutatud isiku põhiõiguste austamist.
4.
Teises küsimuses väljendab eelotsusetaotluse esitanud kohus sarnaseid kahtlusi seoses direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkti a ülevõtmisega Itaalia õigusesse. Sisuliselt tekib küsimus, kas sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, on huvitatud isikule määratava karistuse rangus vastavuses toimepandud õigusrikkumise raskusega ning kas see ei ületa piire, mis on vajalikud riigisisese seadusandja taotletavate eesmärkide saavutamiseks vastavalt süütegude ja karistuste proportsionaalsuse põhimõttele. (
5
)
5.
Käesolevas ettepanekus selgitan kõigepealt, et direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punktis a sätestatud õigusrikkumise „liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamine“ määratlus ei sisalda ühtegi viidet, mis toetaks Euroopa Komisjoni argumenti, mille kohaselt ei tohiks selle sätte kohaldamisalasse kuuluvaks pidada liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamist lapsevanema poolt tema vanemlike kohustuste tõttu ega perekondlikust solidaarsusest tulenevalt.
6.
Seejärel jätkan oma analüüsi, selgitades, miks minu arvates ei ole ühtegi tegurit, mis võiks mõjutada direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkti a kehtivust, arvestades harta artikli 49 lõigetes 1 ja 3 sätestatud süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõtet ja proportsionaalsuse põhimõtet.
7.
Lõpuks, mis puudutab vaidlusaluseid riigisiseseid õigusnorme, siis selgitan, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on konkreetselt analüüsida nende normide proportsionaalsust, arvestades eelkõige võimalust vabastada kriminaalvastutusest isikud, kelle puhul on tõendatud, et nad tegutsesid omakasupüüdmatult, humanitaarabi andmiseks või perekondlike sidemete tõttu, või kohandada nende suhtes kohaldatavaid karistusi.
II. Õiguslik raamistik
A. Liidu õigus
8.
Direktiivis 2002/90 on määratletud õigusrikkumised, mis on seotud ebaseaduslikule piiriületamisele, läbisõidule ja elamisele kaasaaitamisega, ning nõukogu 28. novembri 2002. aasta raamotsuses 2002/946, millega tugevdatakse karistusõiguslikku raamistikku, et tõkestada ebaseaduslikule piiriületamisele, läbisõidule ja elamisele kaasaaitamist, (
6
) on sätestatud miinimumeeskirjad määratavate karistuste laadi, juriidiliste isikute vastutuse ja liikmesriikidevahelise pädevuse kohta.
1.
Direktiiv 2002/90
9.
Direktiiv 2002/90 võeti vastu kahe sätte alusel. Esimene on EÜ artikli 61 punkt a (nüüd ELTL artiklid 67 ja 68), milles oli ette nähtud, et Euroopa Liidu Nõukogu võtab isikute vaba liikumise meetmetega otseselt seotud kõrvalmeetmed välispiirikontrolli, varjupaiga ja sisserände kohta ning meetmed kuritegevuse ennetamiseks ja tõkestamiseks. Teine on EÜ artikli 63 esimese lõigu punkti 3 alapunkt b (nüüd ELTL artikli 79 lõike 2 punkt c), milles oli ette nähtud meetmete võtmine ebaseadusliku sisserände ja riigis ebaseadusliku elamise valdkonnas.
10.
Selle direktiivi põhjendustes 1–4 on märgitud:
„(1)
Üks Euroopa Liidu eesmärke on vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala järkjärguline loomine, mis tähendab muu hulgas võitlemist ebaseadusliku sisserände vastu.
(2)
Sellest tulenevalt tuleks võtta meetmeid ebaseaduslikule sisserändele kaasaaitamise vastu nii seoses ebaseadusliku piiriületamisega kitsas tähenduses kui ka juhul, kui selle eesmärk on inimeste ekspluateerimisega tegelevate võrkude alalhoidmine.
(3)
Selleks on oluline olemasolevaid õigusnorme ühtlustada ühelt poolt eelkõige seoses käesoleva direktiivi reguleerimisalasse kuuluva õigusrikkumise täpse määratlemisega ja erandjuhtumitega, teiselt poolt seoses karistamise miinimumeeskirjadega […] mida reguleerib [raamotsus 2002/946].
(4)
Käesoleva direktiivi eesmärk on esitada ebaseaduslikule sisserändele kaasaaitamise määratlus ning seega tõhustada raamotsuse [2002/946] rakendamist, et nimetatud õigusrikkumisi ära hoida.“
11.
Selle direktiivi artiklis 1 „Üldine õigusrikkumine“ on ette nähtud:
„1.   Iga liikmesriik näeb ette asjakohased karistused:
a)
iga isiku suhtes, kes tahtlikult aitab isikul, kes ei ole liikmesriigi kodanik, siseneda liikmesriigi territooriumile […], rikkudes asjaomase liikmesriigi seadusi, mis käsitlevad välismaalaste piiriületamist […].
[…]
2.   Iga liikmesriik võib otsustada mitte määrata karistusi lõike 1 punktis a määratletud tegevuse eest, kohaldades oma siseriiklikku õigust ja tava juhtumite suhtes, kui tegevuse eesmärk on anda asjaomastele isikutele humanitaarabi.“
12.
Direktiivi artiklis 3 „Karistused“ on sätestatud:
„Iga liikmesriik võtab vajalikud meetmed, et tagada artiklites 1 ja 2 osutatud õigusrikkumiste suhtes tõhusate, proportsionaalsete ja hoiatavate karistuste rakendamine.“
2.
Raamotsus 2002/946
13.
Raamotsus 2002/946 põhineb EÜ artiklil 29 (nüüd ELTL artikkel 67), EÜ artikli 31 punktil e (nüüd ELTL artikli 83 lõige 1) ja EÜ artikli 34 lõike 2 punktil b.
14.
Raamotsuse artiklis 1 „Karistused“ on sätestatud:
„1.   Iga liikmesriik võtab vajalikud meetmed tagamaks, et direktiivi [2002/90] artiklites 1 ja 2 määratletud õigusrikkumise eest karistatakse tõhusate, proportsionaalsete ja hoiatavate kriminaalkaristustega, mis võivad hõlmata väljaandmist.
[…]
3.   Iga liikmesriik võtab vajalikud meetmed, tagamaks et direktiivi [2002/90] artikli 1 lõike 1 punktis a määratletud õigusrikkumiste eest […] karistatakse vabadusekaotusega, mille maksimummäär on vähemalt kaheksa aastat, kui need on toime pandud majandusliku kasu nimel ja järgmistel asjaoludel:
–
õigusrikkumine on toime pandud ühismeetmes 98/733/JSK[ (
7
)] määratletud kuritegeliku ühenduse tegevusena,
–
õigusrikkumine on toime pandud rikkumise objektiks olevate inimeste elusid ohustades.
[…]“.
15.
Raamotsuse artiklis 6 „Pagulasi käsitlev rahvusvaheline õigus“ on sätestatud:
„Käesoleva raamotsuse kohaldamine ei piira kaitset, mis antakse pagulastele ja varjupaigataotlejatele vastavalt pagulasi käsitlevale rahvusvahelisele õigusele või muudele inimõigusi käsitlevate rahvusvahelistele õigusaktidele, eelkõige liikmesriikide rahvusvaheliste kohustuste täitmiseks vastavalt [28. juulil 1951. aastal Genfis allkirjastatud pagulasseisundi konventsiooni (
8
)] artiklitele 31 ja 33.“
B. Itaalia õigus
1.
Seadusandlik dekreet nr 286/1998
16.
25. juuli 1998. aasta seadusandliku dekreedi nr 286 „Sisserännet ja välismaalaste staatust reguleerivate sätete konsolideeritud redaktsioon“ (decreto legislativo n. 286 – Testo unico delle disposizioni concernenti la disciplina dell’immigrazione e norme sulla condizione dello straniero) (
9
) artikli 12 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Välja arvatud juhtudel, kui tegu on kvalifitseeritav raskema süüteona, karistatakse isikut, kes käesoleva konsolideeritud redaktsiooni sätteid rikkudes edendab, juhib, korraldab, rahastab või teostab välismaalaste vedu Itaaliasse või teeb muid toiminguid, et võimaldada neil ebaseaduslikult siseneda Itaalia või mõne teise riigi territooriumile, mille kodanikud nad ei ole või mille alalise elaniku dokumenti neil ei ole, kahe- kuni kuueaastase vangistusega ja rahatrahviga 15000 eurot iga isiku kohta.
2.   Ilma et see piiraks [Codice penale (karistusseadustik)] artikli 54 kohaldamist, ei käsitata kuriteona riigi territooriumil viibivatele abivajavatele välismaalastele Itaalias antavat hädaabi ja humanitaarabi.“
2.
Karistusseadustik
17.
Karistusseadustiku artikli 54 „Hädaolukord“ esimeses lõigus on sätestatud:
„Isikut, kes on tegutsenud hädaolukorras kaitsmaks ennast või teist isikut tõsise isikukahju tegeliku ohu eest, mida ta ei ole tahtlikult esile kutsunud ja mida ei oleks saanud muul viisil vältida, ei karistata tingimusel, et ta on tegutsenud ohuga proportsionaalselt.“
III. Põhikohtuasja faktilised asjaolud ja eelotsuse küsimused
18.
Huvitatud isik on Kongo kodanik, kes saabus Casablancast (Maroko) väljunud lennuga 27. augustil 2019 Bologna (Itaalia) lennujaama ja esitas piiril võltsitud Senegali passi. Temaga olid kaasas tema vastavalt 8- ja 13‑aastane tütar ja õetütar, kelle kohta ta esitas ta samuti võltsitud isikut tõendavad dokumendid.
19.
Huvitatud isik peeti 28. augustil 2019 kinni ja kõnealused kaks last paigutati Tribunale per i minorenni (alaealiste esimese astme kohus, Itaalia) otsuse alusel vastuvõtukohta. Itaalia õiguskaitseorganid alustasid tema suhtes kriminaalmenetlust ning talle esitati süüdistus ebaseaduslikule piiriületamisele kaasaaitamises ja võltsitud isikut tõendavate dokumentide omamises. Vahistamise kinnitamisel 29. augustil 2019 Tribunale di Bologna Giudice per le Indagini Preliminari (Bologna esimese astme kohtu eeluurimiskohtunik, Itaalia) ees väitis huvitatud isik, et ta põgenes Kongo Demokraatlikust Vabariigist, et pääseda tema elukaaslase poolt pärast lahkuminekut tehtud tapmisähvardustest, kartes ühtlasi, et kahe noore tüdruku kehaline puutumatus on ohus. Nimetatud kohtunik kinnitas huvitatud isiku vahistamise, kuid jättis rahuldamata Pubblico Ministero (Itaalia prokuratuur) taotluse tema kinnipidamiseks.
20.
Huvitatud isik esitas 9. oktoobril 2019 rahvusvahelise kaitse taotluse, mille läbivaatamine on Euroopa Kohtu 18. juuni 2024. aasta kohtuistungil esitatud teabe kohaselt veel pooleli.
21.
Tribunale per i minorenni (alaealiste esimese astme kohus) otsuse alusel tehtud kohtuekspertiisiga tuvastati põlvnemissuhe huvitatud isiku ja ühe lapse vahel ning seejärel tunnustati tema vanemlikke õigusi selle lapse suhtes. Teise lapse osas ei olnud aga võimalik seda ekspertiisi läbi viia, sest 10. septembril 2019 lahkus ta omal algatusel kohast, kuhu ta oli paigutatud, ja teda ei olnud enam võimalik leida. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et alaealistega peetud vestluste tulemusel sotsiaalhoolekandeteenistuse aruandest nähtub, et teine laps on tõepoolest huvitatud isiku õetütar ja ta anti pärast ema surma temale hooldada.
22.
Huvitatud isiku advokaat palus 29. mai 2023. aasta kohtuistungil, et Euroopa Kohtule esitataks eelotsusetaotlus. Kuna Tribunale di Bologna (Bologna esimese astme kohus) kahtleb, kas taoline liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamise kriminaliseerimine, nagu see on ette nähtud liidu õiguses direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punktis a ja Itaalia õiguses seadusandliku dekreedi nr 286/1998 artikli 12 lõikes 1, on seaduslik, otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [hartaga] ja eelkõige selle artikli 52 lõikes 1 sätestatud proportsionaalsuse põhimõttega, tõlgendatuna koostoimes artiklites 6 ja 17 sätestatud õigusega isikuvabadusele ja õigusega omandile ning artiklites 2 ja 3 sätestatud õigusega elule ja kehalisele puutumatusele, artiklis 18 ette nähtud varjupaigaõigusega ja artiklis 7 ette nähtud õigusega perekonnaelu austamisele on vastuolus direktiivi [2002/90] ja raamotsuse [2002/946] sätted (mis on Itaalia õigusesse üle võetud [seadusandliku dekreedi nr 286/1998] artiklis 12 sätestatud õigusnormidega) osas, milles liikmesriikidele kehtestatakse neis kohustus näha ette kriminaalõiguslikku laadi karistused iga isiku suhtes, kes tahtlikult aitab kaasa tegudele, mille eesmärk on aidata kaasa ebaseaduslikult riigis viibivate välismaalaste sisenemisele liidu territooriumile, või osaleb neis, isegi kui need teod pannakse toime mittetulunduslikul eesmärgil, nägemata sealjuures liikmesriikidele ette kohustust jätta kriminaliseerimata niisugused ebaseaduslikule piiriületamisele kaasaaitavad teod, mille eesmärk on anda välismaalasele humanitaarabi?
2.
Kas [hartaga] ja eelkõige selle artikli 52 lõikes 1 sätestatud proportsionaalsuse põhimõttega, tõlgendatuna koostoimes artiklites 6 ja 17 sätestatud õigusega isikuvabadusele ja õigusega omandile ning artiklites 2 ja 3 sätestatud õigusega elule ja kehalisele puutumatusele, artiklis 18 ette nähtud varjupaigaõigusega ja artiklis 7 ette nähtud perekonnaelu austamisega, on vastuolus [seadusandliku dekreedi nr 286/1998] artiklis 12 ette nähtud süüteokoosseisu käsitlevad sätted osas, milles nähakse ette karistus selle isiku tegevuse eest, kes sooritab tegusid, mille eesmärk on võimaldada välismaalasel ebaseaduslikult riigi territooriumile siseneda, isegi kui need teod pannakse toime mittetulunduslikul eesmärgil, jätmata seejuures kriminaliseerimata niisugused ebaseaduslikule piiriületamisele kaasaaitavad teod, mille eesmärk on anda välismaalasele humanitaarabi?“
23.
Taotleja, Itaalia ja Ungari valitsus, nõukogu ja komisjon esitasid oma kirjalikud seisukohad ning suulised seisukohad kohtuistungil, mis peeti 18. juunil 2024.
IV. Analüüs
A. Sissejuhatavad märkused
24.
Kõigepealt märgin, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu analüüsis on kesksel kohal liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaitamine humanitaarsel eesmärgil, millele on sõnaselgelt viidatud direktiivi 2002/90 artikli 1 lõikes 2.
25.
Esimesena täpsustaksin, et selles artiklis kasutatud sõnastus, mille kohaselt liikmesriik „võib otsustada mitte määrata karistusi“, kui abi antakse humanitaarsel eesmärgil, on selle tähenduse ja ulatuse osas mitmeti mõistetav. (
10
) Käesoleva ettepaneku raames leian, et neid mõisteid tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid võivad selle artikli alusel ette näha kriminaalvastutusest vabastamise aluse. Arvestades liidu seadusandja kasutatud termineid, näib mulle, et liidu seadusandja soovis kehtestada paralleelselt direktiivi artikli 1 lõikes 1 sätestatud põhimõtte, mis näeb ette isiku poolt liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamise kriminaliseerimise („iga liikmesriik näeb ette asjakohased karistused“), ja direktiivi artikli 1 lõikes 2 sätestatud võimaluse vabastada see isik kriminaalvastutusest, kui kõnealusel teol on humanitaarne eesmärk („iga liikmesriik võib otsustada mitte määrata karistusi“).
26.
Teisena leian, et käesolevas kohtuasjas esitatud küsimused ei võimalda kindlaks teha, kas selline tegu, nagu on kõne all käesolevas asjas, kuulub mõiste „humanitaarabi“ alla direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 2 tähenduses. Tegelikult on probleem laiem ja puudutab eelkõige nende isikute karistamist, kes annavad abi ilma igasuguse tulu saamise eesmärgita, või pigem isegi nende puhul sõnaselge kriminaalvastutusest vabastamise puudumist direktiivi tekstis. Nii andis põhikohtuasjas ette heidetavat abi pereema oma tütrele ja õetütrele ning seega võib sellele läheneda perekondliku kohustuse ja/või solidaarsuse seisukohast, nagu komisjon oma seisukohtades soovitas.
27.
Rahvusvahelist ja liidu õigust võrdlevalt uurides ilmneb, et kui on kindlaks tehtud, et abi anti üksnes sugulaste, eelkõige laste huvides, nõustuvad mõned liikmesriigid, et see on oma olemuselt humanitaartegu, samas kui teised leiavad, et see on hõlmatud perekonna puutumatusega.
28.
Neid asjaolusid arvestades viitan seega käesolevas ettepanekus laiemalt nende isikute tegudele, kes aitavad ebaseaduslikult siseneda liikmesriigi territooriumile omakasupüüdmatult, lähtudes altruismist, kaastundest või solidaarsusest, humanitaarkaalutlustel või perekondlike sidemete tõttu.
B. Esimene eelotsuse küsimus
29.
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkt a on kehtetu, kuna see rikub harta artikli 52 lõikes 1 sätestatud proportsionaalsuse põhimõtet.
30.
Kontrollimaks, kas liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamise kriminaliseerimine on proportsionaalne, tuleb kõigepealt kindlaks määrata selle ulatus. Komisjon väidab oma seisukohtades, et kriminaliseerimine ei hõlma taolist tegevust, nagu on kõne all käesolevas asjas ning mille raames kolmanda riigi kodanikust pereema aitab tema vastutusel olevatel alaealistel siseneda ebaseaduslikult liikmesriigi territooriumile.
1.
Liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamise kriminaliseerimise ulatus (direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkt a)
31.
Direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punktis a on kriminaliseeritud liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamine, määratledes selle õigusrikkumise materiaalsed ja intellektuaalsed tunnused ning jättes liikmesriikidele kaalutlusõiguse valida kõige sobivam karistus. (
11
) Kuigi süüteo toimepanemisele kaasaaitamine on põhimõtteliselt karistatav vastavalt süüteost osavõtmise doktriini põhimõtetele, ei ole liidu seadusandja soovinud käesoleval juhul neid põhimõtteid järgida ning on näinud ette, et ebaseaduslikule riiki sisenemisele kaasaaitamine on iseseisev õigusrikkumine.
32.
Esiteks nähtub selle direktiivi artikli 1 pealkirjast („Üldine õigusrikkumine“) ja liidu seadusandja kasutatud terminitest, et kõnealuse artikli eesmärk on määratleda liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamise õigusrikkumise üldine raamistik. Direktiivi põhjenduse 3 kohaselt on seadusandja eesmärk ühtlustada liikmesriikide karistusõigusnorme. See kriminaliseerimine kuulub siin liidu seadusandja ja liikmesriigi seadusandja jagatud kriminaalõiguslikku pädevusse, kusjuures viimane on kohustatud selle õigusrikkumise koosseisu oma õiguskorda üle võtma.
33.
Täheldan, et kõnealuse õigusrikkumise määratlus ei sisalda ühtegi viidet, mis võiks komisjoni argumenti toetada. Direktiivis 2002/90 on keelatud tegevus määratletud abstraktselt, välistamata mis tahes vormis kaasaaitamist ebaseaduslikule liikmesriigi territooriumile sisenemisele ega ühtegi selliste isikute kategooriat, kes võivad seda teha, ning neid isikuid koheldakse seega rangelt ühtemoodi.
34.
Sisuliselt on liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamise õigusrikkumisega tegemist „iga isiku“ puhul, kes „aitab“ kolmanda riigi kodanikul ebaseaduslikult liikmesriigi territooriumile siseneda, olenemata sellest, kas tegemist on Schengeni ala sise- või välispiiriga. (
12
) Kõnealuseid mõisteid kasutatakse riigisiseses õiguses tavaliselt üldise süüteo määratlemiseks. (
13
)
35.
Mõiste „kaasaitamine“ hõlmab kõiki abi vorme, mis võivad aidata ebaseaduslikult siseneda liikmesriigi territooriumile, selle liikmesriiki sisenemise rahastamist veovahendi kujul kitsas tähenduses, taolise veo korraldamist, võltsitud dokumentide loomist või kasutada andmist, fiktiivabielude korraldamist või mis tahes muid viise ebaseadusliku piiriületuse hõlbustamiseks. (
14
)
36.
Lisaks, nähes kaasaaitamise eest ette karistuse „igale isikule“, võttis liidu seadusandja arvesse nende isikute profiilide arvu ja mitmekesisust, kes võivad olla kaasatud, hõlmates isikud, kes tegutsevad individuaalselt ja spontaanselt või organiseeritud või ühise tegevuse raames (eelkõige inimestega kaubitsejate võrgustiku liikmed, näiteks inimkaubitsejad, juhid, värbajad või ka autojuhid ja laevakaptenid, informaatorid, valvajad, passivõltsijad, teenuseosutajad, ametnikud ja korrumpeerunud teenuste osutajad). (
15
)
37.
Mis puudutab selle üldise õigusrikkumise koosseisu intellektuaalset või voluntatiivset tunnust, siis eristab liidu seadusandja tahtlust, mis kuulub kõnealuse õigusrikkumise koosseisu, selle toimepanemise eesmärgist.
38.
Nii on liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamine kriminaliseeritud sõltumata selle toimepanija ajenditest. Küll aga on selle õigusrikkumise koosseisuga tegemist üksnes juhul, kui see pannakse toime tahtlikult. Sellega ei peeta silmas isikut, kes aitab kaasa ebaseaduslikule piiriületamisele hoolimatuse, ettevaatamatuse või hooletuse tõttu (kaudne tahtlus), vaid isikut, kes tegutseb „tahtlikult“, st kes on teadlik olukorra ebaseaduslikkusest seoses piiri ületamisega puudutatud isiku poolt, kuid kes kõigele vaatamata soovib tahtlikult ja teadlikult panna toime selle seadusega karistatava teo (üldtahtlus). (
16
)
39.
Seevastu eritahtlus ei ole nõutav. Liidu seadusandja on välistanud selle, et liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamise eest määratava karistuse tingimuseks seataks majandusliku kasu taotlemine, võttes eelkõige arvesse raskusi, mis on seotud materiaalse kasu saamise tõendamisega, (
17
) eelistades seda käsitada raamotsuse 2002/946 artikli 1 lõikes 3 raskendava asjaoluna. See õigusrikkumine erineb seega direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punktis b nimetatud liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikule elamisele kaasaaitamisest, mis nõuab eritahtlust, nimelt tegutsemist majandusliku kasu nimel.
40.
Direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkti a grammatilisest analüüsist nähtub, et liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamine on määratletud objektiivselt, ilma et selle aluseks olev tahtlus oleks sõnaselgelt hõlmatud kõnealuse kuriteo määratlusega. Järeldan sellest, et nimetatud sätte kohaldamisala hõlmab kõiki tegusid, millega isik annab kõiki asjaolusid teades teadlikult ja tahtlikult abi liikmesriigi piiri ebaseaduslikuks ületamiseks, olenemata isiku ajenditest ja ilma et nimetatud säte sisaldaks ühtegi selle kohaldamisala piiravat viidet.
41.
Sellest järeldub, et taoline tegu, nagu on vaidluse all käesolevas asjas ning millega kolmanda riigi kodanik aitab võltsitud isikut tõendavaid dokumente kasutades tahtlikult kaasa sellele, et kaks alaealist, kelle suhtes tal on hooldusõigus, sisenevad ebaseaduslikult liikmesriigi territooriumile, kujutab endast selle direktiivi artikli 1 lõike 1 punktis a silmas peetud õigusrikkumist, kuivõrd esinevad nii selle õigusrikkumise koosseisu materiaalsed kui ka intellektuaalsed tunnused.
42.
Teiseks kinnitab seda tõlgendust direktiivi 2002/90 eesmärk.
43.
Kuigi seda direktiivi ja raamotsust 2002/946, mis seda täiendab, nimetatakse kaasaaitajate paketiks (Facilitators package), (
18
) lähevad need meetmed kaugemale üksnes ebaseadusliku sisserände võrgustike vastasest võitlusest. Nende aktide põhjenduse 2 sõnastusest nähtub väga selgelt, et liidu seadusandja soovis saavutada kahte eesmärki, nimelt „võtta meetmeid ebaseaduslikule sisserändele kaasaaitamise vastu nii seoses ebaseadusliku piiriületamisega kitsas tähenduses kui ka juhul, kui selle eesmärk on inimeste ekspluateerimisega tegelevate võrkude alalhoidmine“. (
19
) Järelikult on direktiivi 2002/90 eesmärgid palju laiemad kui need, mida taotletakse Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni rahvusvahelise organiseeritud kuritegevuse vastu võitlemise konventsiooni täiendava rändajate salaja üle maa-, õhu- või merepiiri toimetamist tõkestava protokolliga, mille osaline liit on. (
20
)
44.
Seega on liidu seadusandja esimene eesmärk võidelda kitsas tähenduses ebaseaduslikule piiriületusele kaasaaitamise vastu, nähes üldises sõnastuses ette selle kriminaliseerimise direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punktis a ning jättes liikmesriikidele ülesandeks kehtestada karistused, mis peavad olema „asjakohased“, isikutele, kes oma ajenditest olenemata on tegutsenud kõiki asjaolusid teades.
45.
Teine eesmärk on võidelda rangemalt ebaseaduslikule piiriületamisele kaasaaitamise vastu, kui seda tehakse majandusliku kasu nimel, ning täiendada selleks ebaseadusliku töötamise, inimkaubanduse ja laste seksuaalse ekspluateerimise vastu suunatud õigusakte. (
21
) Need eesmärgid kajastuvad konkreetselt raamotsuse 2002/946 artikli 1 lõikes 3, kus nähakse ette direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punktis a määratletud õigusrikkumise raskendavad asjaolud ja karistused, mille laadi ja raskusastme on kindlaks määranud liidu seadusandja. (
22
)
46.
Need kaks eesmärki, millest üks on üldine ja teine spetsiifiline, toetavad tõlgendust, mille kohaselt on liidu seadusandja direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punktis a määratlenud selgelt üldise õigusrikkumise, mis hõlmab kõiki tegusid, mille eesmärk on hõlbustada ebaseaduslikku sisenemist liikmesriigi territooriumile, sealhulgas juhul, kui need teod on toime pandud omakasupüüdmatult, altruismist, kaastundest või solidaarsusest, humanitaarkaalutlustel või perekondlike sidemete tõttu. Kui jätta selle sätte kohaldamisalast välja tegu, millega kolmanda riigi kodanikust vanem aitab kaasa väidetavalt tema hooldusel olevate alaealiste laste ebaseaduslikule sisenemisele liikmesriigi territooriumile, kasutades võltsitud isikut tõendavaid dokumente, läheks see ilmselgelt nende eesmärkidega vastuollu, sealhulgas suunates ametiasutuste tähelepanu eemale kahtlasest tegevusest, mis võib kahjustada asjaomaste laste huve.
47.
Euroopa Kohus kinnitas selle kriminaliseerimise laia ulatust 10. aprilli 2012. aasta kohtuotsuses Vo. (
23
) Euroopa Kohus leidis, et „see, kui liikmesriik algatab kriminaalmenetluse [iga]
isiku suhtes, kes on kohaldatavaid sätteid rikkudes teadlikult aidanud kolmanda riigi kodanikul tungida selle liikmesriigi territooriumile, ei ole vastuolus liidu õigusega, vaid selle õiguse kohaselt on asjaomasel liikmesriigil otsene kohustus selline menetlus algatada“ ning „näha ette ja rakendada tõhusaid, proportsionaalseid ja hoiatavaid karistusi selliste rikkumiste toimepanijate[, eelkõige smugeldajate] suhtes, mis on nimetatud raamotsuses [2002/946] ja direktiivis 2002/90“. (
24
)
48.
Kolmandaks kinnitavad seda tõlgendust lõpuks ka direktiivi 2002/90 ettevalmistavad materjalid.
49.
Kuigi Prantsuse Vabariigi sõnastatud direktiivi ettepaneku (
25
) artikkel 4 lubas „[l]iikmesriikidel, kes peavad kohaseks mitte tunnustada artiklites 1 ja 2 nimetatud õigusrikkumiste olemasolu, kui teo toimepanijal on puudutatud välismaalasega perekondlikud sidemed (abikaasa, ülenejad ja alanejad sugulased, vennad ja õed ning abikaasa)“, (
26
) jäi see välistus direktiivi 2002/90 lõplikust tekstist välja. Lisaks, kuigi parlament tegi oma muudatusettepanekutes ettepaneku lisada kõnealuse õigusrikkumise määratlusse Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni (
27
) artikli 27 lõikes 1 osutatud majandusliku kasu kriteerium, lükati see muudatus samuti tagasi (
28
).
50.
Neid kaalutlusi arvesse võttes leian, et direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et tegu, millega kolmanda riigi kodanikust pereema aitab teadlikult oma kahel alaealisel pereliikmel – tütrel ja õetütrel, kelle suhtes tal on hooldusõigus – ebaseaduslikult siseneda liikmesriigi territooriumile, kasutades võltsitud isikut tõendavaid dokumente, tuleb lugeda õigusrikkumiseks.
51.
Nüüd tuleb analüüsida selle sätte kehtivust, millele keskendub esimene eelotsuse küsimus.
2.
Direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkti a kehtivuse hindamine
52.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib Euroopa Kohtult sisuliselt, kas direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkt a on kehtetu põhjusel, et kehtestades liikmesriikidele kohustuse kriminaliseerida ebaseaduslikule liikmesriigi territooriumile sisenemisele kaasaaitamine, olenemata sellest, kas tegemist on majandusliku kasu taotlemisega, ja nägemata kohustusliku sättena ette sõnaselget kriminaalvastutusest vabastamist isikutele, kes tegutsevad omakasupüüdmatult, humanitaarkaalutlustel või perekondlike sidemete tõttu, rikub see säte harta artikli 52 lõikes 1 sätestatud proportsionaalsuse põhimõtet.
53.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul ei ole liidu seadusandja suutnud tagada õiglast tasakaalu asjaomaste huvide vahel, kuna ei ole näinud selle kriminaliseerimise rakendamisele ette mingeid piiranguid ja on kasutanud fakultatiivset sätet, mille kohaselt liikmesriikidel on vabadus vabastada kriminaalvastutusest humanitaarsel eesmärgil toime pandud teo korral. Selline kriminaliseerimine rikub seega ebaproportsionaalselt nii kaasaabi osutaja kui ka selle saaja põhiõigusi ja eelkõige õigust elule (harta artikkel 2), õigust isikupuutumatusele (harta artikkel 3), õigust vabadusele (harta artikkel 6), õigust perekonnaelu austamisele (harta artikkel 7), õigust omandile (harta artikkel 17) ja varjupaigaõigust (harta artikkel 18).
54.
Tuginedes eelotsusetaotluse esitanud kohtu kriitikale selle kriminaliseerimise liiga laia laadi kohta, heidab taotleja liidu seadusandjale ette ka seda, et ta on eiranud harta artikli 49 lõikes 1 ette nähtud süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõttest tulenevaid karistusõiguse täpsuse ja ettearvatavuse nõudeid. Tema arvates ei ole karistatav tegu selgelt määratletud, kuna liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele humanitaarsel eesmärgil kaasaaitamise kriminaliseerimine on jäetud iga liikmesriigi otsustada.
55.
Analüüsin järgmisena vaidlusaluse sätte kehtivust igast aspektist, võttes arvesse süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse aluspõhimõtet ja proportsionaalsuse aluspõhimõtet, mis on sätestatud harta artiklis 49. Kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab harta artikli 52 lõikele 1, leian ma, et arvestades esiteks direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkti a sõnastust, mis näeb ette kriminaalõigusrikkumise, mille toimepanemine toob kaasa kriminaalkaristuse, mis võib olla vägagi range, ja teiseks selle põhiliselt repressiivset eesmärki, tuleb proportsionaalsuse kontrollimisel lähtuda eelkõige harta artikli 49 lõikest 3. (
29
)
a)
Direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkti a kehtivus, arvestades süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõtet
56.
Liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamise kriminaliseerimine, mis on ette nähtud direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punktis a, on põhjustanud rohkelt õigusteaduslikke arutelusid ja seda on korduvalt kritiseeritud, mis on märk pingetest liidus kriminaalõiguse normide ühtlustamise ja liikmesriikidele antud kaalutlusõiguse vahel. (
30
) Kooskõlas taotleja esitatud seisukohtadega leiavad paljud, et kohustades liikmesriike kriminaliseerima ja karistama „iga isikut“, kes „aitab“ ebaseaduslikult siseneda liikmesriigi territooriumile, on liidu seadusandja kasutanud ebamääraseid ja ebatäpseid mõisteid, mis on vastuolus süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõttest tulenevate nõuetega, kuna asjaomased isikud ei tea, millisel juhul toovad nende teod kaasa kriminaalvastutuse. (
31
)
57.
Minu arvates ei saa selline etteheide viia vaidlusaluste normide kehtetuks tunnistamiseni. Oluline on võtta arvesse pädevuse jaotust liidu ja liikmesriikide vahel asjaomases valdkonnas ning selle normi olemust, mille kehtivus on Euroopa Kohtus arutusel.
58.
Euroopa Kohus on oma praktikas tihti rõhutanud, kui suur tähtsus on harta artikli 49 lõikest 1 tuleneval süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõttel nii liidu õiguskorras kui ka liikmesriikide õiguskordades seoses nõuetega, mis puudutavad kohaldatava karistusõigusnormi ettenähtavust, selle täpsust ja tagasiulatuva jõu puudumist. (
32
) Sellel põhimõttel on sama tähendus ja ulatus, mis on tagatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (
33
) artikli 7 lõikega 1. Järjekindla kohtupraktika kohaselt kujutab see põhimõte endast õiguskindluse üldpõhimõtte konkreetset väljendust ja tähendab eelkõige seda, et süüteod ja nende eest kohaldatavad karistused on seaduses selgelt määratletud. (
34
) Kriminaalvastutuse eeskirjade kehtestamisel tuleb lähtuda süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõttest. Kuna see kujutab endast liidu õiguse üldpõhimõtet ja on osa liikmesriikide ühistest põhiseaduslikest tavadest, ei kohaldata seda mitte ainult liidu institutsioonidele, vaid ka liikmesriikidele, kui nad võtavad üle ja kohaldavad liidu õigust. (
35
)
59.
Seega, kui direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkt a koostoimes artikliga 3 kohustab liikmesriike käsitama liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamist kuriteona ja selle eest karistama, tuleb seejuures järgida süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõtet.
60.
Kohtuistungil peetud aruteludest nähtub siiski, et selle põhimõtte jõud sõltub liidu seadusandjale antud pädevuse laadist ja õigusaktist, milles asjaomane kriminaliseerimine ette on nähtud. See põhimõte väljendab nimelt reeglit, et kriminaalõiguslikku pädevust saab anda üksnes seaduses. Seega kohaldatakse seda erinevalt sõltuvalt sellest, kas asjaomane kriminaalmateriaalõiguse säte on osa vahetult subsumeeritavast aktist, kuna selle on vastu võtnud liidu seadusandja oma ainupädevuse raames, või on see säte osa direktiivist, mis tuleb riigisisesesse õiguskorda üle võtta, kuna see on vastu võetud jagatud pädevuse raames.
61.
Viimati nimetatud juhul rakendub süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõte liidu seadusandja ja liikmesriigi seadusandja vahelises koostöös, kuivõrd neil on eri tasanditel tegutsemise tõttu erinevad volitused. Kui liidu seadusandja sätestab liikmesriikidele miinimumeeskirjad, siis liikmesriigi seadusandja peab need seejärel üle võtma ja konkretiseerima riigisiseses õigusnormis, mis on ainus, mis kehtestab isiku kriminaalvastutuse. (
36
) Õiguskirjanduses tunnistatakse, et selle põhimõtte nõuete järgimine on käesolevas asjas seega keerulisem, kuna teatav käitumine või tegu on kriminaliseeritud kahes eri etapis, nimelt liidu ja riigisiseses etapis, ning selle põhimõtte rakendamine liidu õigusnormide seaduslikkuse tagamise vahendina on sel juhul piiratum. (
37
)
62.
Seega, kuigi Euroopa Kohus ei eitanud 3. juuni 2008. aasta kohtuotsuses Intertanko jt (
38
) süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõtte kohaldamist direktiividele, leidis ta siiski, et sellest põhimõttest tulenevad nõuded kehivad riigisisese õigusnormi suhtes.
63.
Selles kohtuasjas küsiti Euroopa Kohtult, kas direktiivi 2005/35/EÜ (
39
) artikkel 4 rikub õiguskindluse üldpõhimõtet, kuna see kohustab liikmesriike karistama saasteainete merreheitmist laevadelt „raske hooletuse“ tõttu, kuid viimati nimetatud mõistet siiski määratlemata. Euroopa Kohus vastas sellele küsimusele eitavalt, tuginedes kolmeastmelisele arutluskäigule.
64.
Euroopa Kohus leidis kõigepealt, et see mõiste ja mõiste „tahtlikult“ tähistavad „vastutuse tekkimise tingimusi, mida kohaldatakse määratlemata hulgale olukordadele, mida ei ole võimalik ette näha, mitte aga konkreetsele käitumisele, mida saab ühenduse või riigi õigusaktis üksikasjalikult kirjeldada“. (
40
) Edasi märkis Euroopa Kohus, et kõnealused mõisted „kuuluvad liikmesriikide õigussüsteemidesse ja on seal kasutusel“, (
41
) märkides lõpuks, et liikmesriigid peavad direktiivi vastavalt EÜ artiklile 249 (nüüd ELTL artikkel 288) oma vastavatesse õiguskordadesse üle võtma ning et direktiivis osutatud rikkumised ja kohaldatavad sanktsioonid määratletakse liikmesriikide vastuvõetud õigusnormides (
42
).
65.
Vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale ei saa direktiiv ise tekitada eraõiguslikule isikule kohustusi ja sellele ei saa järelikult tema vastu tugineda. Nii on Euroopa Kohus korduvalt otsustanud, et direktiiv ei saa iseenesest ja sõltumata selle rakendamiseks liikmesriigi vastuvõetud riigisisesest seadusest kaasa tuua selle direktiivi sätteid rikkudes tegutsevate isikute kriminaalvastutuse kindlaksmääramist ega raskendamist. (
43
)
66.
See arutluskäik on minu arvates ülekantav käesolevale kohtuasjale.
67.
Alates EÜ asutamislepingust ei ole liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamine enam mitte ainult riigisisese õiguse, vaid ka seda ühtlustava liidu õiguse küsimus.
68.
Kohtuistungil selgitas nõukogu, et kõnealune kriminaliseerimine tuleneb kompromissist ühelt poolt vajaduse vahel ühtlustada seoses selle õigusrikkumise „täpse määratlemisega“ olemasolevad riigisisesed õigusnormid ja kohaldatavad kriminaalkaristused (direktiivi 2002/90 põhjendused 3 ja 4), et saavutada ühine eesmärk, milleks on vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala järkjärguline loomine (direktiivi põhjendus 1), ning teiselt poolt vajaduse vahel austada liikmesriikide rahvuslikku identiteeti ja karistusõiguslikku pädevust. (
44
) Euroopa Kohtu küsimusele vastates väitis nõukogu, et selle direktiivi põhjenduses 3 mainitud õigusrikkumise „täpset määratlust“ tuleb selle ühtlustamise kontekstis mõista selgesõnalise ja selge määratlusena, mis ei tohiks jätta liikmesriikidele mingit ebaselgust kõnealuse õigusrikkumise koosseisuliste tunnuste suhtes, jättes samas neile oma üldise laadi tõttu kaalutlusruumi, et võtta see õigusrikkumine oma riigisisesesse õigusse üle vastavalt oma karistusõiguse süsteemile. (
45
)
69.
Nagu Euroopa Kohus hiljuti märkis, iseloomustavad liikmesriikide kriminaalõigussüsteeme olulised erinevused. (
46
) Kriminaalmateriaalõiguse normide ühtlustamine kujutab endast õiguskirjanduse kohaselt seega õigusliku integratsiooni meetodit, mis võimaldab säilitada teatava paindlikkuse võrreldes kehtivate riigisiseste õigusnormidega, nähes ette nende kohandamise liidu seadusandja määratletud eesmärkidega. (
47
)
70.
Just sellesse konteksti kuulub direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkt a, mis – nagu ma meenutan – määratleb „üldise õigusrikkumise“.
71.
Esiteks ei ole nimetatud sätte eesmärk ega ülesanne üksikasjalikult kirjeldada karistatavaid tegevusi, kuna kõnealuse õigusrikkumise materiaalsed ja intellektuaalsed tunnused võivad olla kohaldatavad määramata arvule olukordadele. Sellega seoses leiab EIK EIÕK artiklit 7 arvestades, et õigusnormide üldisuse põhimõtte tõttu ei saa nende sõnastus olla absoluutselt täpne ning sellega seoses kasutatakse tüüpilise reguleerimisviisina pigem üldisi kategooriaid kui ammendavaid loetelusid. Nimetatud kohus märgib, et sellest tulenevalt on paljud õigusnormid sõnastatud rohkem või vähem ebamääraselt, et vältida liigset jäikust ja võimaldada kohanemist muutuvate asjaoludega. Mis puudutab „piiripealseid juhtumeid“, siis leiab ta, et need ei ole iseenesest piisavad, et muuta säte EIÕK artikliga 7 vastuolus olevaks, tingimusel et see säte on enamikul juhtudel piisavalt selge, kuna kohtu ülesanne ongi kõrvaldada kõik kahtlused, mis võivad jääda õigusnormide tõlgendamise suhtes, võttes arvesse igapäevase praktika arengut. (
48
)
72.
Teiseks ei saa direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkt a iseenesest tuua kaasa isikute kriminaalvastutust ja eeldab nimetatud normi riigisisesesse õigusesse ülevõtmise kujul õiguslikku alust kõnealuse vastutuse rakendamiseks. Nimetatud säte säilitab seega liikmesriigi vastuvõetud seaduse karistusõigusliku mõõtme, andes ette vaid raamistiku selle rakendamiseks. (
49
) Liidu seadusandja on seega jätnud liikmesriikide hooleks rakendada seda sätet vaieldamatult siduvat jõudu omavate riigisiseste õigusnormidega, mis järgivad liidu üldpõhimõtteid ja hartaga tagatud põhiõigusi ning mis on seega proportsionaalsed ja õiguskindluse nõude täitmiseks vajaliku konkreetsuse, täpsuse ja selgusega. (
50
) Meenutan sellega seoses, et süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõte nõuab, et puudutatud isik saaks asjaomase sätte sõnastusest – vajaduse korral kohtute poolt sellele antud tõlgenduse ja õigusnõustamise abil – aru, millised teod või tegevusetused toovad kaasa kriminaalvastutuse. (
51
) Euroopa Kohtu hinnangul ei keela see põhimõte kriminaalvastutust käsitlevate sätete järkjärgulist selgemaks muutmist kohtuliku tõlgendamise kaudu kohtuasjade kaupa tingimusel, et tulemus on rikkumise toimepanemise ajal mõistlikult ettenähtav, arvestades eelkõige sellel ajal kohtupraktikas levinud tõlgendust kõnealuse õigusnormi kohta. (
52
)
73.
Lisaks on liidu seadusandja jätnud liikmesriikide pädevusse määratleda vastavalt nende õigussüsteemile ja eelkõige nende kriminaalvastutusele võtmise kriteeriumidele, millistel tingimustel võib isiku suhtes juhtumi asjaolusid arvestades kohaldada kriminaalvastutusest või karistusest vabastamist või karistuse vähendamist. Nii leidis Euroopa Kohus oma 30. aprilli 2024. aasta kohtuotsuses Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano, (
53
) et kergendavate ja raskendavate asjaolude ning karistuste määratlus kajastab nii sotsiaalset tegelikkust kui ka õigustraditsioone, mis varieeruvad nii liikmesriigiti kui ka ajas (
54
). Direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 2 kohaselt võivad liikmesriigid vastavalt oma riigisisesele õigusele ja tavale täpsustada, kas humanitaarsel eesmärgil teo toimepanija võib kriminaalvastutusest vabastada. Nimetatud säte sobib täielikult taolise lähenemisega ja seda ei või tõlgendada nii, et selles sättes oleksid ammendavalt loetletud olukorrad, kus liikmesriigid ei või karistusi määrata.
74.
Kõiki neid tegureid arvestades ei leia ma ühtegi sellist tegurit, mis mõjutaks direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkti a kehtivust, arvestades harta artikli 49 lõikes 1 sätestatud süütegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõtet.
75.
Nüüd tuleb analüüsida artikli 1 lõike 1 punkti a kehtivust süütegude ja karistuste proportsionaalsuse põhimõtte seisukohast, mis on samuti tagatud harta artikli 49 lõikega 3.
b)
Direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkti a kehtivus süütegude ja karistuste proportsionaalsuse põhimõtte seisukohast
76.
Harta artikli 49 lõike 3 kohaselt ei tohi karistuste rangus olla kuriteo suhtes ebaproportsionaalne. Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et see põhimõte annab ette raamid nii rikkumise koosseisuliste tunnuste kindlaksmääramisele kui ka seoses karistuse raskusastet puudutavate eeskirjade ja nende asjaolude hindamisega, mida võib karistuse määramisel arvestada. (
55
) Harta artikli 51 lõike 1 kohaselt on see põhimõte liikmesriikidele siduv, kui nad kohaldavad liidu õigust, sealhulgas juhul, kui liidu õigusnorme ei ole karistuste valdkonnas ühtlustatud.
1) Direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punktiga a ette nähtud liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamise kriminaliseerimise proportsionaalsus
77.
Tuleb kindlaks teha, kas direktiivi 2002/90 artikkel 1, pannes lõike 1 punktis a liikmesriikidele kohustuse kriminaliseerida kaasaaitamine ebaseaduslikule sisenemisele liikmesriigi territooriumile, sõltumata teo toimepanija motiividest, ja nähes ette kõigest vabatahtliku võimaluse kriminaalvastutusest vabastamiseks humanitaarkaalutlustel antud abi puhul, on selle direktiiviga taotletavate eesmärkide saavutamiseks sobiv ega lähe kaugemale sellest, mis on nende eesmärkide saavutamiseks vajalik. (
56
)
i) Liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamise kriminaliseerimise asjakohasus taotletavate eesmärkide saavutamiseks
78.
Esimesena tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on riigisisene meede viidatud eesmärgi saavutamiseks sobiv üksnes juhul, kui see vastab tõepoolest huvile saavutada see eesmärk järjekindlalt ja süstemaatiliselt. (
57
)
79.
Minu arvates ei ole kahtlust selles, et liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamise kriminaliseerimine on sobiv direktiiviga 2002/90 taotletavate eesmärkide saavutamiseks. Kui liidu seadusandja tahe on võidelda ebaseaduslikule sisserändele kaasaaitamise vastu nii seoses ebaseadusliku piiriületamisega kitsas tähenduses kui ka kaasaaitamise vastu kuritegelike võrgustike raames, ja seda vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala tagamiseks, siis on minu hinnangul kohane näha ette igasuguse sellise abi kriminaliseerimine, mis hõlbustab kolmandate riikide kodanike ebaseaduslikku sisenemist liikmesriigi territooriumile, olenemata toimepanijate motiividest ja eesmärgist.
ii) Liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamise kriminaliseerimise vajalikkus taotletavate eesmärkide saavutamiseks
80.
Teisena leian, et valik mitte lugeda majandusliku kasu taotlemist kõnealuse õigusrikkumise koosseisu kuuluvaks tunnuseks ning valik mitte vabastada sõnaselgelt kriminaalvastutusest isikuid, kes tegutsevad humanitaarsel eesmärgil või peresidemete tõttu, vaid jätta liikmesriikidele võimalus seda teha, on vajalik, arvestades selle direktiivi esimest eesmärki, milleks on võidelda liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele selle kitsas tähenduses kaasaaitamise vastu. (
58
)
81.
Esiteks, kuigi tegu, millega pereema aitab oma lastel ebaseaduslikult liikmesriigi territooriumile siseneda, võib näida absoluutselt õigustatud, on fakt, et see tegu kujutab endast kaasaaitamist ebaseaduslikule sisenemisele liikmesriigi territooriumile ja selle kriminaliseerimise põhimõtte sätestamata jätmine ei saavutaks seda eesmärki. On selge, et sellisel juhul peab riigisisene kohus kindlaks tegema teo motiivid ja hindama, mil määral on selline tegu tingitud kõrgema huvi kaitsmisest ja õigustab – võttes arvesse tema riigisiseseid õigusnorme – vabastama huvitatud isiku kriminaalvastutusest või karistusest või vähendama tema karistust.
82.
Kuigi ei ole vaja meelde tuletada, et ebaseaduslikule sisserändele kaasaaitamine kujutab endast tõsist ohtu avaliku korra ja piirihalduse tagamisele, on oluline seejuures rõhutada ohtusid, millega asjaomased isikud tõenäoliselt kokku puutuvad, eelkõige ebaseadusliku tegevuse tõttu, mis võib nendega seotud olla. Need ohud hõlmavad mustalt töötamist, dokumendipettust, kuritegevust, uimastikaubandust, prostitutsiooni, seksuaalset ärakasutamist ja inimkaubandust. Kuigi on selge, et liikmesriikide territooriumile ebaseaduslikult sisenevatele isikutele antav abi ei ole tingimata seotud majanduslikku kasu taotleva või kuritegeliku tegevusega ega kujuta endast süstemaatiliselt tõsist ohtu nende isikute elule, tekitab see siiski äärmiselt tõsiseid probleeme juba ainuüksi äärmiselt ebakindla olukorra ja sõltuvuse tõttu, millega need isikud ja eelkõige kõige haavatavamad isikud, nagu saatjata alaealised, tõenäoliselt kokku puutuvad.
83.
Määrates kõik teod, millega aidatakse kaasa kolmandate riikide kodanike ebaseaduslikule sisenemisele liikmesriigi territooriumile, riigivõimu sekkumise esemeks ja eelkõige kriminaalõiguse kohaldamisalasse, tagab liidu seadusandja mitte ainult rändevoogude parema kontrolli, vaid ka parema järelevalve kõnealuste tegude ja eelkõige nende isikute üle, kes solidaarsuse või perekondlike sidemete ettekäändel võivad tegelikult taotleda muid eesmärke ja põhjustada puudutatud isikute põhiõiguste ränga rikkumise ohu.
84.
Seega, võttes arvesse puudutatud isikuid ähvardavate ohtude laadi ja nende haavatavust ning arvestades ka kõnealuse nähtuse tõsidust, selle muutlikku olemust ja raskusi, mis on seotud materiaalse kasu tõendamisega, võis liidu seadusandja põhjendatult asuda seisukohale, et on vaja eristada kõnealuse õigusrikkumise tahtlust, mis kuulub selle koosseisu tunnuste hulka, ja sellega taotletavat eesmärki. Nii määratles ta raskendava asjaoluna majandusliku kasu taotlemise, nähes ette astmelise karistuste süsteemi. Kuigi ta on jätnud liikmesriikide ülesandeks „asjakohase“ karistuse kehtestamise iga isiku suhtes, kes tahtlikult aitab kaasa ebaseaduslikule sisenemisele liikmesriigi territooriumile, ja liikmesriigi kohtu ülesandeks hinnata selle isiku motiive ja määrata karistus, paneb ta liikmesriikidele kohustuse määrata igale kõnealuse kaasaitamisega majanduslikku kasu taotlevale isikule vabadusekaotuslik karistus (mille suurus sõltub raamotsuse 2002/946 artikli 1 lõike 3 kohaselt sellest, kas tegu on toime pandud kuritegeliku ühenduse raames või seadnud ohtu puudutatud isikute elu).
85.
Teiseks tuleb taas arvesse võtta asjaolu, et direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punktis a on määratletud selle õigusrikkumise üldine raamistik, mille liikmesriigid peavad oma õiguskorda üle võtma. Järelikult on liikmesriigi seadusandja ülesanne määratleda oma õiguskorras sätestatud kriminaalvastutuse reeglitest lähtudes seadusandlikus aktis kõik faktilised asjaolud ja tingimused, mis annavad alust kriminaalvastutusest või karistusest vabastamiseks või karistuse vähendamiseks. Need on seaduses tavaliselt määratletud üldiselt ja võivad olla konkreetselt ette nähtud iga asjaomase õigusrikkumise puhul eraldi. (
59
) Kuigi selle direktiivi artikli 1 lõige 2 jätab iga liikmesriigi otsustada, kas liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele humanitaarsel eesmärgil kaasaaitamise võib kriminaalvastutusest vabastada, ei takista see liikmesriikidel oma riigisisestes õigusaktides ette nägemast muid tingimusi, mille kohaselt võib kõnealuse teo toimepanija kriminaalvastutusest või karistusest vabastada või tema karistust vähendada näiteks hädaolukorra või perekondlike sidemete tõttu.
86.
Kolmandaks ja viimaseks märgin, et direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punktis a sätestatud liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamise kriminaliseerimine ei tähenda, et liikmesriikidel oleks lubatud rikkuda hartast või muudest liidu või rahvusvahelise õiguse aktidest tulenevaid kohustusi. Seega ei takista see kolmanda riigi kodanikul kasutamast oma põhiõigust taotleda liikmesriigis varjupaika, mis on tagatud harta artikliga 18, ega õigust taotleda perekonna taasühinemist. (
60
) Tuginedes oma reservatsioonile direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 2 sätte vabatahtlikkuse kohta, (
61
) märkis komisjon käesoleva ettepaneku 31. joonealuses märkuses viidatud teatises ka seda, et liikmesriigid on kohustatud järgima rahvusvahelist humanitaarõigust (
62
).
87.
Neid asjaolusid arvestades järeldan, et kohustades liikmesriike karistama kõiki isikuid, kes kõiki asjaolusid teades aitavad kaasa ebaseaduslikule sisenemisele liikmesriigi territooriumile, ning vabastamata seejuures kriminaalvastutusest sõnaselgelt isiku, kes tegutseb omakasupüüdmatult, humanitaarsel eesmärgil või perekondliku kohustuse või solidaarsuse tõttu, kuid jättes liikmesriikidele vabaduse seda teha, on direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkt a ja lõige 2 ühelt poolt sobivad, et saavutada eesmärke, mis seisnevad võitlemises ebaseaduslikule sisserändele kaasaaitamise vastu nii seoses ebaseadusliku piiriületamisega kitsas tähenduses kui ka juhul, kui selle eesmärk on inimeste ekspluateerimisega tegelevate võrkude alalhoidmine, ega lähe teiselt poolt kaugemale sellest, mis on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik.
88.
Nüüd tuleb analüüsida direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punktis a ette nähtud karistuste süsteemi proportsionaalsust.
2) Direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punktis a sätestatud karistuste süsteemi proportsionaalsus
89.
Direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkt a ei näe ette konkreetseid kriminaalkaristusi, mida kohaldatakse liikmesriigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamise eest. Liidu seadusandja nõuab siiski, et liikmesriigid kehtestaksid õigusrikkuja suhtes „kriminaalkaristused“ (raamotsuse 2002/946 artikkel 1), mis oleksid esiteks „asjakohased“ (direktiivi artikli 1 lõike 1 punkt a) ja teiseks „tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad“ (direktiivi artikkel 3). (
63
)
90.
Need objektiivsed kriteeriumid peavad võimaldama igal liikmesriigil määrata oma kriminaalpoliitikat silmas pidades kindlaks kohaldatavate karistuste suuruse. Seega on karistuste proportsionaalsuse nõude rakendamine liikmesriikide ülesanne. Asjaolu, et neil on selles kontekstis kaalutlusõigus, ei välista iseenesest kohtulikku kontrolli, et teha kindlaks, kas nad on ületanud selle kaalutlusõiguse piire, kehtestades ebaproportsionaalsed ja/või sobimatud karistused.
91.
Euroopa Kohtu praktikat arvestades tuleb asuda seisukohale, et mõlemad sätted on vahetu õigusmõjuga ja seega võivad eraõiguslikud isikud tugineda neile riigisiseses kohtus liikmesriigi vastu, kes ei ole neid sätteid nõuetekohaselt üle võtnud. (
64
)
92.
Kõigepealt tuleb märkida, et neis sätetes ette nähtud karistuste sobivuse ja proportsionaalsuse nõue on tingimusteta. (
65
) Esiteks on nii direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 kui ka artikli 3 sõnastuses see nõue sätestatud absoluutselt. Teiseks ei nõua see nõue mingeid liidu institutsiooni vastuvõetavaid akte ning see säte ei anna liikmesriikidele õigust muuta selles sisalduvat keeldu tingimuslikuks või kitsendada selle kohaldamisala. (
66
)
93.
Euroopa Kohtu praktika kohaselt ei sea asjaolu, et need sätted tuleb üle võtta, kahtluse alla karistuste sobivuse ja proportsionaalsuse nõude tingimusteta laadi. (
67
)
94.
Samuti on direktiivi 2002/90 artikli 1 lõige 1 ja artikkel 3 piisavalt täpsed. Kuigi on tõsi, et need kaks sätet jätavad liikmesriikidele teatava kaalutlusruumi selle direktiivi artikli 1 lõike 1 punktis a nimetatud rikkumise korral kohaldatavate karistuste kindlaksmääramisel, piirab seda kaalutlusõigust keeld näha ette sobimatuid ja ebaproportsionaalseid karistusi.
95.
Neid kaalutlusi arvestades ei ole minu arvates mingit põhjust seada kahtluse alla kõnealustes artiklites ette nähtud karistuste süsteemi proportsionaalsust.
96.
Seega ei ole ma tuvastanud ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkti a kehtivust harta artikli 49 lõikes 3 sätestatud süütegude ja karistuste proportsionaalsuse põhimõtte seisukohast.
C. Teine eelotsuse küsimus
97.
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas harta artikli 52 lõiget 1 ja artikli 49 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et süütegude ja karistuste proportsionaalsuse põhimõttega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette karistuse igale isikule, kes aitab ebaseaduslikult siseneda liikmesriigi territooriumile, sealhulgas juhul, kui selle õigusrikkumise toimepanijal ei ole majandusliku kasu saamise eesmärki, ilma et need normid näeksid ette humanitaarsel eesmärgil tegutsevate isikute sõnaselge vabastuse kriminaalvastutusest.
98.
Olen eespool selgitanud, miks ei ole süütegude ja karistuste proportsionaalsuse põhimõttega minu arvates vastuolus liidu seadusandja poolt direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punktis a ette nähtud kriminaliseerimine. Itaalia seadusandja rakendas selle kriminaliseerimise seadusandliku dekreedi nr 286/1998 artikli 12 lõikega 1 ning selles artiklis on sätestatud ka kohaldatavate karistuste süsteem.
99.
Samuti rõhutasin, et nimetatud direktiivi artikli 1 lõige 2 jätab iga liikmesriigi otsustada, millises ulatuses võib isiku, kes humanitaarsel eesmärgil aitab ebaseaduslikult siseneda liikmesriigi territooriumile, kriminaalvastutusest või karistusest vabastada või tema karistust vähendada. Samuti märkisin, et miski ei takista liikmesriike nägemast oma riigisisestes õigusnormides ette muid asjaolusid, mille korral võib kõnealuse teo toimepanijale kohaldada sellist vabastust või karistuse vähendamist näiteks hädaolukorra või perekondlike sidemete tõttu.
100.
Käesoleval juhul leian, et Euroopa Kohtul ei ole piisavalt teavet, et anda hinnang proportsionaalsuse põhimõtte alusel, kuna Euroopa Kohtule esitatud toimik ei võimalda kindlaks teha seadusandliku dekreedi nr 286/1998 artikli 12 lõike 1 kohaldamise tingimusi, Itaalia õigusnormides ette nähtud kriminaalvastutusest või karistusest vabastamise või karistuse vähendamise aluste täpset ulatust ega riigisisese kohtu kaalutlusõigust kergendavate asjaolude arvessevõtmisel või karistuse individualiseerimisel. (
68
)
101.
Piirdun seetõttu mõne tähelepanekuga.
102.
Süütegude ja karistuste proportsionaalsuse põhimõte, mida direktiivi 2002/90 artikkel 3 üksnes kordab, on imperatiivne. Meenutan, et selle põhimõtte kohaselt peab karistuse raskus vastama selle rikkumise raskusele, mille eest see määratakse, eelkõige tagades reaalselt hoiatava mõju, ega tohi minna kaugemale sellest, mis on nimetatud eesmärgi saavutamiseks vajalik. (
69
) Selles kontekstis nõuab Euroopa Kohus, et karistuse kindlaksmääramisel ja selle suuruse kindlaksmääramisel tuleb arvesse võtta kõiki konkreetse asja asjaolusid. (
70
)
103.
Järelikult ei nõua proportsionaalsuse põhimõte mitte ainult liikmesriigi seadusandjalt, kes võtab vaidlusaluse õigusrikkumise oma õiguskorda üle, vaid ka kõigilt seda rakendavatelt kriminaalmenetluse osapooltelt, et nad järgiksid oma tegevuses seda põhimõtet, tagades eelkõige karistuse individualiseerimise. (
71
) Euroopa Kohus pöörab seega erilist tähelepanu liikmesriigi kohtu võimalusele muuta kuriteo kvalifikatsiooni võrreldes süüdistusaktis sisalduva kvalifikatsiooniga, mis võib viia kergema karistuse määramiseni, ja võimalusele kohandada karistust vastavalt tuvastatud kuriteo raskusele. (
72
) Sellega seoses näitab võrdlev õigus, et vähemasti liikmesriigid on oma õiguses kehtestanud süsteemi, mis võimaldab kohtutel see individualiseerimine tagada, ühelt poolt mitmekesistades karistusi, mida kohus võib määrata, ja teiselt poolt nähes sõltuvalt kuriteo toimepanemise konkreetsetest asjaoludest ette kas kriminaalvastutusest vabastamise selle välistavate asjaolude alusel või karistuse vähendamise või sellest vabastamise.
104.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab riigisisene kohus, kes ainsana on pädev hindama faktilisi asjaolusid ja tõlgendama riigisisest õigust, kontrollima, kas tema menetluses olevas kohtuasjas on need tingimused täidetud.
105.
Seadusandliku dekreedi nr 286/1998 artikli 12 lõikes 1 on ebaseaduslikule piiriületusele kaasaaitamine kriminaliseeritud, olenemata sellest, kas seda tehakse majandusliku kasu nimel. Selles sättes on ette nähtud eriti ranged karistused, võttes arvesse kindlaksmääratud vangistuse kestust, rahalise karistuse suurust ja nende kahe karistuse kombinatsiooni. (
73
)
106.
Mis puudutab kõigepealt vabadusekaotuslikku karistust, siis on Itaalia seadusandja ette näinud kahe- kuni kuueaastase vangistuse. Märgin, et vabadusekaotuslik karistus on karistus, mille liidu seadusandja on ette näinud konkreetsel juhuks, kui ebaseaduslikule riiki sisenemisele on aidatud kaasa majandusliku kasu nimel.
107.
Mis puudutab seejärel trahvi, siis on Itaalia seadusandja näinud ette 15000 euro suuruse trahvi iga puudutatud isiku kohta. Sellega seoses tuleb märkida, et see summa on niisama suur kui seadusandliku dekreedi nr 286/1998 artikli 12 lõikes 3 ette nähtud trahvisumma, mida kohaldatakse olukorras, kui kaasabi osutati seoses sisserändajate smugeldamisega, ohustades veetavate isikute elu või turvalisust või seades nad ebainimliku või alandava kohtlemise ohtu.
108.
Mis puudutab lõpuks võimalust kumuleerida erinevaid kriminaalkaristusi, nagu rahalised ja vabadusekaotuslikud karistused, mis näib olevat seadusandliku dekreedi nr 286/1998 artikli 12 lõikega 1 lubatud, siis tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et sellise kumuleerimisega peavad kaasnema sätted, mis võimaldaksid tagada, et määratud karistuste kogumi raskus ei ületaks tuvastatud rikkumise raskust. (
74
) See nõue on seda olulisem, et seadusandliku dekreedi artikli 12 lõikes 1 ette nähtud teokoosseis on lai ja näib võimaldavat kriminaalmenetluse alustamist nii nende suhtes, kes on ajendatud tegelikust kuritegelikust tahtlusest, kui ka nende suhtes, kes tegutsevad humanitaarselt või hädaolukorra tõttu.
109.
Seega tuleb arvesse võtta kaalutlusruumi, mis on prokuratuurile ette nähtud seadusandliku dekreedi nr 286/1998 artikli 12 lõike 1 alusel kriminaalmenetluse alustamiseks ja kohalduval juhul riigisisesele kohtule määratava kriminaalkaristuse kohandamiseks, kui õigusrikkuja tegutses humanitaarabi andmiseks või kui asjaomase tegevuse tingis(id) hädaolukord või perekondlikud sidemed. (
75
)
110.
Käesoleval juhul on ilmne, et kui kriminaalmenetlust on alustatud sellise pereema suhtes, kes on aidanud tema kahel pereliikmel, nimelt oma tütrel ja õetütrel, kes on nagu temagi pärit Kongo Vabariigist, ebaseaduslikult siseneda liikmesriiki, siis tekib seoses sellise olukorraga küsimus, kas see tegu on karistatav ja milline on selle eest määratav karistus. UNODC poolt läbi viidud võrdlevast kohtupraktika uuringust nähtub, et taoline olukord nõuab kõnealuse õigusrikkumise toimepanemisega seotud faktiliste asjaolude ning eelkõige õigusrikkuja isiksuse ja motiivide põhjalikku uurimist. (
76
)
111.
Proportsionaalsuse põhimõtet rikuks igasugune süsteem, mis ei võimaldaks riigisisesel kohtul kaaluda asjasse puutuvaid huve ega teha kriminaalvastutusele võtmisel vahet isiku, kelle puhul tuvastatakse, et ta on tegutsenud humaansusest või hädaolukorra tõttu üksnes oma sugulaste, eelkõige laste huvides, ja isiku vahel, keda ajendab üksnes kriminaalne tahe panna toime seadusega konkreetselt keelatud tegu ja sellest kasu saada. Seega, kuigi on tõsi, et põhikohtuasjas tegutses huvitatud isik kõiki asjaolusid teades ilmselgelt kaalutletult ja tahtlikult võltsitud passi kasutades, ei tohi see tahtlus varjata võimalust, et tegemist on meeleheitest ajendatud teoga, ja seda tuleb eristada – kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontroll selle tõesust kinnitab – sellise isiku teost, kes tegutseb kuritegeliku võrgustiku või organisatsiooni raames või kes seab ohtu puudutatud isikute elu.
112.
Käesolevas asjas toetab eelotsusetaotluse esitanud kohus seisukohta, et seadusandliku dekreedi nr 286/1998 artikli 12 lõige 2, mis näeb ette kriminaalvastutusest vabastamise seoses päästetegevusega ja humanitaarabiga, mida antakse Itaalias haavatavas olukorras olevatele kolmandate riikide kodanikele, „kes igal juhul viibivad riigi territooriumil“, ei ole juba oma määratluse kohaselt kohaldatav õigusrikkumisele, mis seisneb riigi territooriumile ebaseaduslikule sisenemisele kaasaaitamises. Seevastu Itaalia valitsus märgib, et kuna see artikkel viitab karistusseadustiku artiklile 54, mis välistab kriminaalvastutuse hädaolukorra korral, võimaldab see jätta määramata kriminaalkaristuse teo eest, mille kriminaliseerimine oleks vastuolus harta artikli 52 lõikes 1 sätestatud proportsionaalsuse põhimõttega. Seega, kui menetluse tulemusel tuvastatakse, et huvitatud isik tegutses eesmärgiga päästa oma tütar ja õetütar neid ohustavast tõsisest ja heastamatust isikukahjust, oleks võimalik tuvastada hädaolukorra esinemine ja vabastada ta kriminaalkaristustest.
113.
Nende tegurite kontekstis peab eelotsusetaotluse esitanud kohus lõpuks kindlaks tegema, võttes arvesse kõiki kõnealuse õigusrikkumise toimepanemisega seotud faktilisi asjaolusid ning eelkõige selle toimepanija isikut ja tema tegevuse motiive, kas esineb objektiivseid asjaolusid, mis õigustavad selle õigusrikkumise toimepanemist, mis nende asjaolude puudumisel oleks karistatav, ja kui see on nii, siis kontrollima, kas on olemas õigusnormid, mis tagavad seadusandliku dekreedi nr 286/1998 artikli 12 lõikes 1 ette nähtud kriminaalvastutusest või karistusest vabastamise või karistuse vähendamise, nii et see karistus oleks kooskõlas avaliku korra nõuetega ja vastaks sellele, mis on rangelt vajalik toimepandud õigusrikkumise raskust arvestades.
114.
Eeltoodut arvestades tuleb teisele eelotsuse küsimusele minu arvates seega vastata, et harta artikli 49 lõikes 3 sätestatud süütegude ja karistuste proportsionaalsuse põhimõttega on vastuolus süsteem, mis ei võimalda liikmesriigi kohtul juhul, kui kriminaalmenetlust on alustatud kolmanda riigi kodanikust pereema suhtes, kes on teadlikult aidanud võltsitud isikut tõendavaid dokumente kasutades kahel tema pereliikmest alaealisel lapsel ebaseaduslikult siseneda liikmesriigi territooriumile, tasakaalustada kaalul olevaid huve ja karistada erinevalt isikut, kelle puhul on tõendatud, et ta tegutses humaansusest või hädaolukorras ja üksnes alaealiste huvides, võrreldes sellise isikuga, keda ajendab üksnes kuritegelik kavatsus panna toime just see seadusega keelatud tegu majandusliku kasu nimel.
115.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on konkreetselt analüüsida selliste riigisiseste õigusnormide proportsionaalsust, mis näevad ette, et igale isikule, kes osutab kaasabi ebaseaduslikuks sisenemiseks riigi territooriumile, määratakse kahe kuni kuue aasta pikkune vabadusekaotuslik karistus ja 15000 euro suurune rahaline karistus iga puudutatud isiku kohta, võttes eelkõige arvesse võimalust vabastada kriminaalvastutusest isikud, kelle puhul on tõendatud, et nad on tegutsenud omakasupüüdmatult, kaastundest või solidaarsusest, humanitaarkaalutlustel või perekondlike sidemete tõttu, või kohandada neile ette nähtud karistust.
V. Ettepanek
116.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Tribunale di Bologna (Bologna esimese astme kohus, Itaalia) eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1.
Nõukogu 28. novembri 2002. aasta direktiivi 2002/90/EÜ, millega määratletakse kaasaaitamine ebaseaduslikule piiriületamisele, läbisõidule ja elamisele, artikli 1 lõike 1 punkti a
tuleb tõlgendada nii, et
tegu, millega kolmanda riigi kodanikust pereema aitab oma kahel alaealisel pereliikmel – tütrel ja õetütrel, kelle suhtes tal on hooldusõigus – ebaseaduslikult siseneda liikmesriigi territooriumile, kasutades võltsitud isikut tõendavaid dokumente, kujutab endast õigusrikkumist.
2.
Esimese eelotsuse küsimuse analüüsimisel ei ilmnenud ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkti a kehtivust Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 49 lõigetes 1 ja 3 sätestatud süütegude ja karistuste proportsionaalsuse põhimõtte seisukohast.
3.
Põhiõiguste harta artikli 49 lõikes 3 sätestatud süütegude ja karistuste proportsionaalsuse põhimõttega on vastuolus süsteem, mis ei võimalda liikmesriigi kohtul juhul, kui kriminaalmenetlust on alustatud kolmanda riigi kodanikust pereema suhtes, kes on tahtlikult aidanud võltsitud isikut tõendavaid dokumente kasutades kahel tema pereliikmest alaealisel lapsel ebaseaduslikult siseneda liikmesriigi territooriumile, tasakaalustada kaalul olevaid huve ja karistada erinevalt isikut, kelle puhul on tõendatud, et ta tegutses humaansusest või hädaolukorras ja üksnes alaealiste huvides, võrreldes sellise isikuga, keda ajendab üksnes kuritegelik kavatsus panna toime just see seadusega keelatud tegu majandusliku kasu nimel.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on konkreetselt analüüsida selliste riigisiseste õigusnormide proportsionaalsust, mis näevad ette, et igale isikule, kes aitab ebaseaduslikult siseneda liikmesriigi territooriumile, määratakse kahe kuni kuue aasta pikkune vabadusekaotuslik karistus ja 15000 euro suurune rahaline karistus iga puudutatud isiku kohta, võttes eelkõige arvesse võimalust vabastada kriminaalvastutusest isikud, kelle puhul on tõendatud, et nad on tegutsenud omakasupüüdmatult, kaastundest või solidaarsusest, humanitaarkaalutlustel või perekondlike sidemete tõttu, või kohandada neile ette nähtud karistust.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
i
)	Käesoleval kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
(
2
)	EÜT 2002, L 328, lk 17; ELT eriväljaanne 19/06, lk 64. Komisjon esitas 28. novembril 2023 ettepaneku Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi kohta, milles sätestatakse ebaseaduslikule liitu sisenemisele, liidust läbisõidule ja liidus viibimisele kaasaaitamise ennetamise ja tõkestamise miinimumnormid ning millega asendatakse nõukogu direktiiv 2002/90/EÜ ja nõukogu raamotsus 2002/946/JSK (COM(2023) 755 (final)).
(
3
)	Vt ÜRO uimastite ja kuritegevuse vastu võitlemise büroo (UNODC), Women in Migrant Smuggling; A Case-law Analysis, 2019, lk 18. Sellest analüüsist nähtub samuti, et kuigi naised võivad osaleda inimsmugeldajate võrgustikes, abistavad nad enamikul juhtudel taoliste isikute ebaseaduslikku liikumist, keda nad isiklikult tunnevad ja kellega neil on tihedad isiklikud sidemed, taotlemata seejuures mingit rahalist või materiaalset kasu (lk 22, kolmas ja neljas lõik).
(
4
)	Edaspidi „harta“.
(
5
)	Vt 19. oktoobri 2023. aasta kohtuotsus G. ST. T. (karistuse proportsionaalsus kaubamärgiõiguste rikkumise korral) (C‑655/21, EU:C:2023:791, punkt 65 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
6
)	EÜT 2002, L 328, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 61.
(
7
)	Nõukogu 21. detsembri 1998. aasta ühismeede, mille nõukogu on vastu võtnud Euroopa Liidu lepingu artikli K.3 alusel Euroopa Liidu liikmesriikides kuritegelikku ühendusse kuulumise tunnistamise kohta kriminaalkuriteoks (EÜT 1998, L 351, lk 1; ELT eriväljaanne 19/01, lk 113).
(
8
)	Konventsioon, mis jõustus 22. aprillil 1954 (United Nations Treaty Series, 189. kd, lk 150, nr 2545 (1954)), mida on täiendatud 31. jaanuaril 1967 New Yorgis sõlmitud ja 4. oktoobril 1967 jõustunud pagulasseisundi protokolliga.
(
9
)	GURI nr 191 regulaarne lisa, 18.8.1998, muudetud 15. juuli 2009. aasta seadusega nr 94 avaliku julgeoleku kohta (legge no 94 – Disposizioni in materia di sicurezza pubblica) (GURI nr 170 regulaarne lisa, 24.7.2009) (edaspidi „seadusandlik dekreet nr 286/1998“).
(
10
)	Ingliskeelses versioonis „may decide not to impose sanctions“, itaaliakeelses versioonis „può decidere di non adottare sanzioni“.
(
11
)	Gérard Cornu järgi on kriminaliseerimine kriminaalpoliitiline meede, mis seisneb pädeva asutuse (põhimõtteliselt seadusandliku võimu) poolt konkreetse tegevuse süüteona kriminaliseerimises, määrates kindlaks selle teo koosseisulised tunnused ja kohaldatava karistuse (Cornu, G., Vocabulaire juridique, PUF, Pariis, 15. trükk, 2024).
(
12
)	Liidu seadusandja kriminaliseerib konkreetsemalt ebaseaduslikule sisserändele kaasaaitamise, kui see puudutab sisenemist „liikmesriigi territooriumile“, olles eelnevalt direktiivi 2002/90 põhjenduses 2 märkinud, et selle vastu tuleb võtta meetmeid, kui tegemist on ebaseadusliku piiriületamisega kitsas tähenduses.
(
13
)	Näiteks Prantsuse karistusseadustiku artikli 225‑5 lõikes 1 on sutenöörlus määratletud süüteona, mis seisneb „iga isiku poolt mis tahes viisil […] teise isiku prostitutsiooni abistamises, toetamises või kaitsmises“.
(
14
)	2016. aasta aprilli infoteatises „Lutter contre le trafic de migrants vers l’Union européenne, principaux instruments“, mis on kättesaadav veebiaadressil http://www.europarl.europa.eu/RegData/etudes/BRIE/2016/581391/EPRS_BRI%282016%29581391_FR.pdf, rõhutas Euroopa Parlament, et „migrantide ebaseaduslik üle piiri toimetamine on keeruline probleem ning inimsmugeldajate modus operandi on sageli väga paindlik ja muutuv. Seetõttu on oluline käsitleda seda nähtust terviklikult“ (lk 14). Vt ka komisjoni talituste 22. märtsi 2017. aasta töödokument „REFIT-hinnang ELi õigusraamistikule, mille eesmärk on piirata kaasaaitamist ebaseaduslikule piiriületamisele, läbisõidule ja seadusliku aluseta riigis viibimisele: kaasaaitajate pakett (direktiiv 2002/90/EÜ ja raamotsus 2002/946/JSK)“, SWD(2017) 117 (final), kättesaadav inglise keeles järgmisel veebiaadressil: https://www.europarl.europa.eu/RegData/docs_autres_institutions/commission_europeenne/swd/2017/0117/COM_SWD(2017)0117_EN.pdf.
(
15
)	Vt käesoleva ettepaneku 14. joonealuses märkuses viidatud Euroopa Parlamendi infoteatis (lk 9) ning Euroopa Komisjoni rände ja siseasjade peadirektoraadi uuring „Étude sur le trafic illicite de migrants: Caractéristiques, réponses et coopération avec les pays tiers, synthèse générale“, september 2015 (punkt 1.3.2).
(
16
)	Prantsuskeelne mõiste sciemment tõlgitakse direktiivi 2002/90 teistes keeleversioonides vahet tegemata sõnadega „tahtlikult“, „tahtlusega“ või „vabatahtlikult“.
(
17
)	Vt käesoleva ettepaneku 14. joonealuses märkuses viidatud komisjoni talituste töödokument (lk 9).
(
18
)	Vt käesoleva ettepaneku 14. joonealuses märkuses viidatud Euroopa Parlamendi infoteatis (lk 2, 6 ja 14).
(
19
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
20
)	Vt nõukogu 8. detsembri 2000. aasta otsus 2001/87/EÜ, millega kirjutatakse Euroopa Ühenduse nimel alla Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni rahvusvahelise organiseeritud kuritegevuse vastasele konventsioonile ning selle inimkaubanduse, eelkõige naiste ja lastega kauplemise, ja välismaalaste ebaseadusliku üle maa-, õhu- või merepiiri toimetamise vastu võitlemise protokollidele (EÜT 2001, L 30, lk 44; ELT eriväljaanne 11/36, lk 125); nõukogu 24. juuli 2006. aasta otsus 2006/616/EÜ, mis käsitleb rahvusvahelise organiseeritud kuritegevuse vastu võitlemise Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni konventsiooni täiendava rändajate salaja üle maa-, õhu- või merepiiri toimetamist tõkestava protokolli sõlmimist Euroopa Ühenduse nimel seoses kõnealuse protokolli nende sätetega, mis kuuluvad Euroopa Ühenduse asutamislepingu artiklite 179 ja 181a reguleerimisalasse (ELT 2006, L 262, lk 24), ja nõukogu 24. juuli 2006. aasta otsus 2006/617/EÜ, mis käsitleb rahvusvahelise organiseeritud kuritegevuse vastu võitlemise Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni konventsiooni täiendava rändajate salaja üle maa-, õhu- või merepiiritoimetamist tõkestava protokolli sõlmimist Euroopa Ühenduse nimel seoses kõnealuse protokolli nende sätetega, mis kuuluvad Euroopa Ühenduse asutamislepingu III osa IV jaotise reguleerimisalasse (ELT 2006, L 262, lk 34).
(
21
)	Vt ka direktiivi 2002/90 põhjendus 5.
(
22
)	Raamotsuse artikli 1 lõige 3 ning direktiivi 2002/90 ja raamotsuse põhjendus 2 kajastavad selgelt ja ühemõtteliselt selle õigusaktide paketi päritolu, mis võeti vastu pärast seda, kui 2000. aasta juunis avastati Doveris (Ühendkuningriik) Madalmaades registreeritud veoauto suletud konteinerist ebaseaduslikku sisserännet üritanud 58 hiinlase surnukehad ning liikmesriigid olid teinud Prantsuse Vabariigile, toonasele Euroopa Liidu eesistujariigile, ülesandeks valmistada ette ettepanekud õigusaktide kohta võitluseks niisuguste kuritegude ja ebaseadusliku sisserände võrgustike kiire arengu vastu liidus.
(
23
)	C‑83/12 PPU, EU:C:2012:202.
(
24
)	10. aprilli 2012. aasta kohtuotsus Vo (C‑83/12 PPU, EU:C:2012:202, punktid 44 ja 45). Kohtujuristi kursiiv.
(
25
)	Prantsuse Vabariigi algatus eesmärgiga võtta vastu nõukogu direktiiv, millega määratletakse kaasaaitamine ebaseaduslikule piiriületamisele, läbisõidule ja elamisele (EÜT 2000, C 253, lk 1).
(
26
)	Vt kõnealuse ettepaneku kohta 28. juuli 2000. aasta selgitav märkus 10711/00. Ettepaneku artiklis 4 oli kirjas: „Iga liikmesriik võib artiklites 1 ja 2 nimetatud õigusrikkumiste puhul karistusest vabastada isikud, kellel on abi saanud välismaalasega järgmised sidemed: […] tema ülenejad ja alanejad sugulased, vennad ja õed ning nende abikaasad, […] abikaasa või isik, kes elab temaga teadaolevalt paarisuhtes.“
(
27
)	19. juunil 1990 Schengenis allkirjastatud ja 26. märtsil 1995 jõustunud 14. juuni 1985. aasta konventsioon Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel nende ühispiiridel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta (EÜT 2000, L 239, lk 19; ELT eriväljaanne 19/02, lk 9), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. märtsi 2010. aasta määrusega (EL) nr 265/2010 (ELT 2010, L 85, lk 1) ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määrusega (EL) nr 610/2013 (ELT 2013, L 182, lk 1).
(
28
)	Vt Euroopa Parlamendi 25. oktoobri 2000. aasta lõpparuanne A5‑0315/2000 Prantsuse Vabariigi algatuse kohta eesmärgiga võtta vastu nõukogu direktiiv, millega määratletakse kaasaaitamine ebaseaduslikule piiriületamisele, läbisõidule ja elamisele (muudatusettepanek 8 algatuse artikli 1 kohta).
(
29
)	Vt selle kohta 4. mai 2023. aasta kohtuotsus Agenția Națională de Integritate (C‑40/21, EU:C:2023:367, punktid 33 ja 34 ning seal viidatud kohtupraktika). 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsuses ECOTEX BULGARIA (C‑544/19, EU:C:2021:803, punkt 97 ja seal viidatud kohtupraktika) märkis Euroopa Kohus, et „karistuse raskus peab vastama asjaomase süüteo raskusele, kuivõrd selline nõue tuleneb nii harta artikli 52 lõikest 1 kui ka harta artikli 49 lõikes 3 sätestatud karistuste proportsionaalsuse põhimõttest“.
(
30
)	Vt näiteks Galli, F., ja Weyembergh, A., Approximation of substantive criminal law in the EU – The way forward, Éditions de l’Université de Bruxelles, Brüssel, 2013, ja Zoumpoulakis, K., „The unresolved tension between the approximation of criminal norms in the EU and the question of national discretion: what is the role of minimum rules in EU criminal law?“, Boom
Strafblad, 6. aastakäik, Boom uitgevers, Amsterdam, lk 315–318.
(
31
)	Vt selle kohta komisjoni teatise „Komisjoni suunised ebaseaduslikule piiriületusele, läbisõidule ja seadusliku aluseta riigis viibimisele kaasaaitamise määratlemist ja tõkestamist käsitlevate ELi normide rakendamise kohta“ (ELT 2020, C 323, lk 1) punkt 1. Õiguskirjandusest vt näiteks Weyembergh, A., „Le rapprochement des incriminations et des sanctions pénales, introduction“, Revue internationale de droit pénale, 77. aastakäik, Éres, Toulouse, nr 1 ja 2, 2006, lk 185–192. Autor on seisukohal, et „[l]isaks demokraatia defitsiidile, mille all see tugevalt kannatab, mõjutavad ühtlustamistööd ka sidususe puudumine ja kalduvus sündmustele reageerida. Seda iseloomustab ka selge karistuslik lähenemisviis, nagu nähtub varasemate õigusrikkumiste laiendatud määratluste kasutamisest, mille tõenduseks on ebaseaduslikule piiriületamisele kaasaaitamise määratlus. […] Taoliste määratluste või mõistetega, mis keskenduvad asjaomaste kuriteoliikide vastase võitluse tõhususele, kaasneb kuritarvitamise oht ja tähelepanuta jäävad muud karistusõiguse rakendamisega seotud murekohad, eelkõige nõuded, mis kuuluvad põhiõigusena tunnustatud seaduslikkuse põhimõtte sisulise tunnuse koosseisu“ (lk 192).
(
32
)	Vt eelkõige 5. detsembri 2017. aasta kohtuotsus M.A.S. ja M.B. (C‑42/17, EU:C:2017:936, punktid 51–56 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
33
)	Allkirjastatud Roomas 4. novembril 1950 (edaspidi „EIÕK“). Vt selle kohta EIK 15. novembri 1996. aasta otsus Cantoni vs. Prantsusmaa (CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, punkt 29); EIK 7. veebruari 2002. aasta otsus E.K. vs. Türgi (CE:ECHR:2002:0207JUD002849695, punkt 51); EIK 29. märtsi 2006. aasta otsus Achour vs. Prantsusmaa (CE:ECHR:2006:0329JUD006733501, punkt 41) ja EIK 20. septembri 2011. aasta otsus OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos vs. Venemaa (CE:ECHR:2011:0920JUD001490204, punktid 567–570).
(
34
)	Vt 3. mai 2007. aasta kohtuotsus Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261, punktid 49 ja 50 ning seal viidatud kohtupraktika); 5. mai 2022. aasta kohtuotsus BV (C‑570/20, EU:C:2022:348, punkt 38) ja 19. oktoobri 2023. aasta kohtuotsus G. ST. T. (karistuse proportsionaalsus kaubamärgiõiguste rikkumise korral) (C‑655/21, EU:C:2023:791, punkt 49 jj ning seal viidatud kohtupraktika).
(
35
)	Vt Peristeridou, C., „Chapter VI – Fragments of the Legality Principle in European Criminal Law“, The Principle of Legality in European Criminal Law, Intersentia, Cambridge, 2015, lk 177–220, eelkõige lk 182 ja 199.
(
36
)	Vt Peristeridou, C., op. cit., lk 199.
(
37
)	Vt muu hulgas Kaiafa-Gbandi, M., „Approximation of substantive criminal law provisions in the EU and fundamental principles of criminal law“, teoses Galli, F., ja Weyembergh, A., op. cit., eelkõige lk 103, ja Peristeridou, C., op. cit., lk 199.
(
38
)	C‑308/06, EU:C:2008:312.
(
39
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri 2005. aasta direktiiv, mis käsitleb laevade põhjustatud merereostust ning karistuste kehtestamist merereostusega seotud rikkumiste eest (ELT 2005, L 255, lk 11; parandused ELT 2006, L 33, lk 87, ja ELT 2006, L 105, lk 65).
(
40
)	3. juuni 2008. aasta kohtuotsus Intertanko jt (C‑308/06, EU:C:2008:312, punkt 73).
(
41
)	3. juuni 2008. aasta kohtuotsus Intertanko jt (C‑308/06, EU:C:2008:312, punkt 74).
(
42
)	Vt 3. juuni 2008. aasta kohtuotsus Intertanko jt (C‑308/06, EU:C:2008:312, punkt 78).
(
43
)	Vt eelkõige 20. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Vaditrans (C‑102/16, EU:C:2017:1012, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
44
)	Vt Zoumpoulakis, K., „Approximation of criminal sanctions in the European Union: A wild goose chase?“New Journal of European Criminal Law, 13. aastakäik, nr 3, Intersentia, Mortsel, 2022, lk 333–345.
(
45
)	Vt selle kohta Peristeridou, C., „The principle of Lex certa in national law and European perspectives“, teoses Klip, A., Substantive Criminal Law of the European Union, Maklu, Antwerpen, 2011, lk 69–95, eelkõige lk 91. Wieczorek, I., „EU constitutional limits to the Europeanization of punishment: A case study on offenders’ rehabilitation“, Maastricht Journal of European and Comparative Law, Sage Publications, London, 2018, nr 6, lk 655–671, eelkõige lk 659 ja 660.
(
46
)	Vt 30. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano, (C‑178/22, EU:C:2024:371, punkt 45).
(
47
)	Vt Weyembergh, A., „Le rapprochement des incriminations et des sanctions pénales, introduction“, op. cit., mille kohaselt ühtlustamine on tulemuslikum viis õiguslikuks integratsiooniks kui kooskõlastamine ja koostöö, mille puhul riigisisesed õigusaktid jäävad samaks, kuid vähem sekkuv kui unifitseerimine, mis tähendaks olemasolevate riigisiseste karistusõigusnormide asendamist uue normiga, mis vastaks pädevuse üleandmise hüpoteesi tunnustele (lk 186).
(
48
)	Vt EIK 15. novembri 1996. aasta otsus Cantoni vs. Prantsusmaa (CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, punktid 31 ja 32), mis käsitles sel ajal kehtinud Prantsuse rahvatervise seadustiku artiklis L. 511 kasutatud mõiste „ravim“ legaaldefinitsiooni.
(
49
)	Rebut, D., „Le principe de la légalité des délits et des peines“, Libertés et droits fondamentaux, Dalloz, Pariis, 2005, lk 595–610, eelkõige punkt 753.
(
50
)	Vt näiteks 30. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C‑178/22, EU:C:2024:371, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
51
)	Vt 3. juuni 2008. aasta kohtuotsus Intertanko jt (C‑308/06, EU:C:2008:312, punkt 71 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
52
)	Vt 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, punkt 167 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 5. mai 2022. aasta kohtuotsus BV (C‑570/20, EU:C:2022:348, punkt 41).
(
53
)	C‑178/22, EU:C:2024:371.
(
54
)	Vt 30. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C‑178/22, EU:C:2024:371, punkt 45).
(
55
)	Vt 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus ECOTEX BULGARIA (C‑544/19, EU:C:2021:803, punkt 98 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
56
)	Vt 26. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Hessischer Rundfunk (C‑422/19 ja C‑423/19, EU:C:2021:63, punkt 70).
(
57
)	Vt selle kohta 2. märtsi 2023. aasta kohtuotsus PrivatBank jt (C‑78/21, EU:C:2023:137, punkt 72 ja seal viidatud kohtupraktika) ning 29. juuli 2024. aasta kohtuotsus BP France (C‑624/22, EU:C:2024:640, punkt 73 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
58
)	See eristab direktiivi 2002/90 artikli 1 lõike 1 punkti a Kanada sisserände ja pagulaste kaitse seaduse artiklist 117, mille Kanada kõrgeim kohus tunnistas kehtetuks 27. novembri 2015. aasta kohtuotsusega R. vs. Appulonappa. Kuna selle seaduse eesmärk oli võidelda rahvusvahelise organiseeritud kuritegevusega seotud inimkaubanduse vastu, otsustas nimetatud kohus, et proportsionaalsuse põhimõtet on rikutud, kui kolmandate riikide kodanike ebaseaduslikule sisenemisele õhutamine, sellele kaasaaitamine või sellele julgustamine on kriminaalkorras karistatav, isegi kui seda tehakse vastastikuse abi või pereliikme abistamise eesmärgil või humanitaarpõhjustel (punktid 70, 72–74, 77 ja 84).
(
59
)	Minu arvates tuleks seda sätet võrrelda riikide karistusseadustike sätetega, milles on määratletud kuriteod ja väärteod üldiselt, millele järgneb nende ulatuse, vastutuse tekkimise eeskirjade ning kergendavate ja raskendavate asjaolude, karistusest vabastamise aluste ja karistuste täpsustamine (näiteks Prantsuse karistusseadustiku artikkel 221‑1, milles on kriminaliseeritud „teise isiku surma tahtlik põhjustamine“, või sama seadustiku artikkel 311‑1, milles on kriminaliseeritud „teise isiku asja pettuse teel äravõtmine“).
(
60
)	Eelkõige ei tohi liikmesriigid tegutseda viisil, mis takistaks rahvusvahelise kaitse taotlejate sisenemist riiki (vt raamotsuse 2002/946 artikkel 6). 16. novembri 2021. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Ungari (varjupaigataotlejate abistamise kriminaliseerimine) (C‑821/19, EU:C:2021:930, punkt 136 ja seal viidatud kohtupraktika) tuletas Euroopa Kohus meelde, et igal kolmanda riigi kodanikul või kodakondsuseta isikul on õigus esitada rahvusvahelise kaitse taotlus liikmesriigi territooriumil, sealhulgas selle piiril või transiiditsoonides, isegi kui ta viibib sellel territooriumil ebaseaduslikult. Seda õigust tuleb tunnustada olenemata sellest, millised on taolise taotluse eduvõimalused.
(
61
)	Vt artikli 36 kohase ühiskomitee 3. ja 4. mai 2001. aasta aruanne suursaadikute ühiskomiteele (dokument 8632/01), lk 3.
(
62
)	Vt ka Euroopa Liidu Põhiõiguste Ameti (FRA) 2014. aasta aruanne „Criminalisation of migrants in an irregular situation and of persons engaging with them“, eelkõige lk 16: „Tuleks kaaluda praktilisi suuniseid, et toetada liikmesriike direktiivi rakendamisel kooskõlas põhiõigustega. Suunistes tuleks sõnaselgelt vabastada sisserännul antav humanitaarabi (merepääste ja pagulaste aitamine ohutusse kohta) ning mittetulunduslik humanitaarabi (nt toit, peavari, arstiabi, õigusabi).“
(
63
)	Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad liikmesriigid oma pädevuse teostamisel järgima liidu õigust ja selle aluspõhimõtteid ning – nagu nähtub ka direktiivi 2002/90 artiklist 3 – proportsionaalsuse põhimõtet (vt 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus ECOTEX BULGARIA, C‑544/19, EU:C:2021:803, punkt 84 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
64
)	Vt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta direktiivi 2014/67/EL, mis käsitleb direktiivi 96/71/EÜ (töötajate lähetamise kohta seoses teenuste osutamisega) jõustamist ning millega muudetakse määrust (EL) nr 1024/2012, mis käsitleb siseturu infosüsteemi kaudu tehtavat halduskoostööd („IMI määrus“) (ELT 2014, L 159, lk 11), artikli 20 kontekstis 8. märtsi 2022. aasta kohtuotsus Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (vahetu õigusmõju) (C‑205/20, EU:C:2022:168, punktid 16–32).
(
65
)	Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib isegi juhul, kui mõne direktiivi puhul on liikmesriikidele selle rakendamise üksikasjade kehtestamisel jäetud teatud kaalutlusruum, selle direktiivi sätet pidada tingimusteta ja täpseks siis, kui see paneb liikmesriikidele üheselt mõistetavalt konkreetse tulemuse saavutamise kohustuse, millega ei kaasne ühtegi tingimust selles sätestatud normi kohaldamiseks (vt 8. märtsi 2022. aasta kohtuotsus Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (vahetu õigusmõju) (C‑205/20, EU:C:2022:168, punkt 19)).
(
66
)	Vt analoogia alusel 8. märtsi 2022. aasta kohtuotsus Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (otsene mõju) (C‑205/20, EU:C:2022:168, punktid 23 ja 24).
(
67
)	Euroopa Kohus on seisukohal, et tõlgendus, mille kohaselt vaidlusaluses direktiivis ette nähtud karistuste proportsionaalsuse nõude ülevõtmise vajadus kaotab ära selle nõude tingimusteta laadi, takistaks asjaomastel isikutel vajaduse korral tugineda selle nõudega kehtestatud keelule määrata ebaproportsionaalseid karistusi. Direktiivi siduvusega, mis on sätestatud ELTL artiklis 288, oleks aga vastuolus see, kui põhimõtteliselt välistada puudutatud isikute võimalus tugineda niisugusele keelule (vt 8. märtsi 2022. aasta kohtuotsus Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (vahetu õigusmõju) (C‑205/20, EU:C:2022:168, punktid 25 ja 26)).
(
68
)	Euroopa Kohtu praktika kohaselt kohaldab liikmesriik liidu õigust harta artikli 51 lõike 1 tähenduses, kui ta täidab liidu õigusnormis sätestatud kohustust näha selles sättes nimetatud rikkumiste eest vastutavate isikute suhtes ette tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad karistused (vt 19. oktoobri 2023. aasta kohtuotsus G. ST. T. (karistuse proportsionaalsus kaubamärgiõiguste rikkumise korral) (C‑655/21, EU:C:2023:791, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika)).
(
69
)	Vt 19. oktoobri 2023. aasta kohtuotsus G. ST. T. (karistuse proportsionaalsus kaubamärgiõiguste rikkumise korral) (C‑655/21, EU:C:2023:791, punkt 65 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
70
)	Vt 4. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Link Logistik N&N (C‑384/17, EU:C:2018:810, punkt 45).
(
71
)	Vt De Bondt, W., „The Missing Link between „Necessity“ and „Approximation of Criminal Sanctions“ in the EU“, European Criminal Law Review, Beck, München, 2014, nr 4, lk 147–168.
(
72
)	Vt 19. oktoobri 2023. aasta kohtuotsus G. ST. T. (karistuse proportsionaalsus kaubamärgiõiguste rikkumise korral) (C‑655/21, EU:C:2023:791, punkt 68 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
73
)	Meenutan, et Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et kui liikmesriik ületab oma kaalutlusõigust, võttes vastu riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette ebaproportsionaalsed karistused direktiivi alusel vastu võetud riigisiseste sätete rikkumise eest, peab asjaomane isik saama vahetult tugineda selles direktiivis sätestatud karistuste proportsionaalsuse nõudele niisuguste õigusnormide vastu (vt 8. märtsi 2022. aasta kohtuotsus Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (vahetu õigusmõju) (C‑205/20, EU:C:2022:168, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika)).
(
74
)	Vt selle kohta 20. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Menci (C‑524/15, EU:C:2018:197, punkt 55) ja 5. mai 2022. aasta kohtuotsus BV (C‑570/20, EU:C:2022:348, punkt 50).
(
75
)	Vt 20. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Menci (C‑524/15, EU:C:2018:197, punkt 58).
(
76
)	Mõned riigid on seisukohal, et kui tuvastatakse, et kaasabi on osutatud üksnes sugulaste ja eriti veel laste huvides, siis on olemuslikult tegemist humanitaarteoga, mistõttu kriminaalvastutus ei ole kohaldatav, samas kui teiste riikide jaoks ei välista ka perekondlike sidemete olemasolu ema süü tunnustamist (vt käesoleva ettepaneku 3. joonealuses märkuses viidatud UNODC analüüs, lk 19).