Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
DEAN SPIELMANN
esitatud 13. novembril 2025(1)
Kohtuasi C‑666/24
Kriminaalmenetlus
järgmiste isikute suhtes:
EGB,
EGC,
GTA,
SPG,
QCR,
ACB,
JRS,
RJDL,
FJG,
XBLL,
DBA,
CBE,
menetluses osalesid:
Ministerio Fiscal,
Associació Catalana de Víctimes de Organitzacions Terroristes,
Asociación de Víctimas del Terrorismo,
Asociación Dignidad y Justicia,
AEGC,
AUGC,
Partido político VOX
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Audiencia Nacional (üleriigiline kohus, Hispaania))
Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö kriminaalasjades – Võitlus terrorismi vastu – Kataloonia iseseisvusliikumine – Konstitutsioonilise seaduse 1/2024, mis käsitleb amnestiat Kataloonias institutsioonilise, poliitilise ja sotsiaalse olukorra normaliseerimiseks, kooskõla liidu õigusega – Direktiiv (EL) 2017/541 – Selliste isikute kriminaalvastutusest vabastamine, keda süüdistatakse terroriaktides, mis ei ole põhjustanud inimõiguste raskeid rikkumisi – Mõiste „inimõiguste rasked rikkumised“ – Rahvusvaheline humanitaarõigus – Õiguskindlus – Õiguspärase ootuse kaitse põhimõte – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklid 20 ja 21 – Liidu õiguse esimus
Sisukord
Sissejuhatus
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Harta
Direktiiv 2017/541
Hispaania õigus
Karistusseadustik
LOA
Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
Õiguslik analüüs
Esimene, teine, kolmas, viies ja kuues küsimus
Liidu õiguse üldine raamistik ja amnestia koht selles
Direktiivi 2017/541 sisu ja selle vaikimine amnestia teemal
Direktiivi 2017/541 õiguslik alus ELTL artikkel 83 ja selle mõju
Rahvusvahelised standardid ja EIK kohtupraktika amnestia valdkonnas
Hinnang LOA kooskõlale direktiiviga 2017/541, arvestades analüüsitud tegureid
Neljas küsimus
Esimene osa: välistav tingimus inimõiguste raskete rikkumiste alusel
Teine osa: LOA artikli 1 kohaldamisala ning õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõtted
Kaheksas küsimus
Seitsmes küsimus
Üheksas küsimus
Ettepanek
Sissejuhatus
1.        „Mis puudutab minevikku, siis tuleb kogu vastastikune vihkamine unustada, välja arvatud kolmkümmend, kümme ja üksteist türanni ning Pireuse magistraadid; ning ka neile ei ole vaja enam erandit teha, kui nad annavad oma tegudest aru.“(2) Teoses „Ateena konstitutsioon“ toob Aristoteles seega esile selge tahte poliitiliseks leppimiseks, mis kaasnes demokraatia taastamisega Ateenas 403. aastal eKr pärast kolmekümne türanni valitsusaega. Selle amnestia(3) sisul oli väga oluline institutsiooniline ulatus. Tsiviilrahu taastamiseks kuulutasid võimule naasnud demokraadid välja üldise amnestia, mis hõlmas kõiki oligarhilise režiimi ajal toime pandud tegusid, välja arvatud teatud poliitilised juhid (kolmkümmend, kümme ja üksteist türanni ja Pireuse valitsejad). Viimati nimetatutel oli siiski õigus amnestiale, kui nad nõustusid järgima aruandmismenetlust (euthynai).
2.        Olukord, mis sellest amnestiast ilmneb, puudutab juba kaasaegsete amnestiate õigusproblemaatikat.(4) See toob esile unustamismehhanismi, mis nii individuaalsel kui ka kollektiivsel tasandil võimaldab siduda haavu ja jätkata teed. Tegemist on tahtliku unustamisega, viha kandmisest institutsioonilise keeldumisega, mis on mõeldud sotsiaalse leppimise vahendina.(5) Oluline küsimus jääb siiski alles: kuidas ühitada rahu ja õigluse nõudeid?(6) Teisisõnu, kas sotsiaalse harmoonia poole püüdlemisel on piirid, kui õigluse nõue on imperatiivne?(7) Ateena näide annab tunnistust sellest, et üks võimalik viis on lisada amnestiale eelnev kontroll. Kuigi amnestia oli üldine, kohaldati seda endiste juhtide suhtes ainult tingimusel, et nad nõustusid aru andma (euthynai), ühitades seega ühiskondliku leppimise ja isikliku vastutuse. Peaaegu kaks ja pool tuhat aastat pärast 403. aastal eKr kolmekümne türanni valitsusaja järel antud amnestiat on dilemmad, mis on nii eetilised kui ka puhtõiguslikud ning mida tekitab tasakaal õigluse nõude ja leppimise vajaduse vahel, jätkuvalt pidev probleem, sealhulgas tänapäeval antud amnestiate puhul, olenemata ajastust või poliitilisest kontekstist.
3.        Pealegi näitlikustab sõjajärgne valulik aeg ja selle amnestiaseaduste rohkearvulisus erinevaid olukordi. Võtkem kõigepealt eriti ilmekas näide, milleks on Oradour-sur-Glane’i massimõrv – sõjakuritegu, mille panid toime eelkõige sundkorras värvatud alsace’lased.(8) Seejärel mainigem konflikti ajal kollaborantide toime pandud kuritegusid ja väärtegusid, vastupanuliikumise toime pandud tegusid, aga ka kuritegusid, mis pandi toime vahetult pärast konflikti nn metsiku puhastuse käigus.(9)
4.        Lõpuks mainin amnestiaseadusi seoses Alžeerias toime pandud kuritegudega.(10) On ütlematagi selge, et traditsiooniline lähenemine, mis on (ülemäära?) huvitatud rahustamisest, ei oleks praegusel ajal vähemalt eriti raskete kuritegude puhul kooskõlas inimõigustega.(11)
5.        See problemaatika on käesoleva kohtuasja keskmes. Cortes Generales (Hispaania parlament) võttis 10. juunil 2024 vastu konstitutsioonilise seaduse 1/2024, mis käsitleb amnestiat Kataloonias institutsioonilise, poliitilise ja sotsiaalse olukorra normaliseerimiseks (Ley Orgánica 1/2024 de amnistía para la normalización institucional, política y social en Cataluña) (edaspidi „LOA“)(12). LOA esemeline ja ajaline kohaldamisala hõlmab Kataloonia iseseisvusreferendumi raames toime pandud tegusid, mis toovad kaasa kriminaal- või haldusvastutuse või avaliku sektori vahendeid puudutava vastutuse, ning Kataloonia iseseisvusprotsessi kontekstis toime pandud tegusid.
6.        Ei saa eitada, et LOA tekitas sügava ja terava arutelu poliitilises klassis, riigiorganites, kohtusüsteemis, akadeemilises maailmas ja üldisemalt Hispaania ühiskonnas.
7.        Õiguslikust seisukohast esitati LOA õiguspärasuse küsimus hiljuti põhiseadusele vastavuse kontrollimise taotluse kaudu Tribunal Constitucionalile (Hispaania konstitutsioonikohus). Viimane tunnistas selle – välja arvatud kahe sätte osas – Hispaania põhiseadusele (Constitución española) (edaspidi „põhiseadus“)(13) vastavaks 26. juuni 2025. aasta kohtuotsusega(14).
8.        Käesolevas kohtuasjas peab Euroopa Kohus otsustama, kas terrorismiga seotud kuritegusid hõlmav LOA on kooskõlas esmase õiguse, teisese õiguse ja liidu õiguse üldpõhimõtetega. Täpsemalt on Audiencia Nacionali (üleriigiline kohus, Hispaania) esitatud eelotsusetaotlus seotud kriminaalmenetlusega, mida on alustatud 12 isiku suhtes, keda süüdistatakse terroriaktidena käsitatavates tegudes(15) Kataloonia iseseisvusliikumise raames. Taotlus puudutab esiteks terrorismivastast võitlust käsitleva direktiivi (EL) 2017/541(16), teiseks ELTL artikli 20 lõike 2 ja artikli 21 lõike 1 ning ELL artikli 4 lõigete 2 ja 3, kolmandaks Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklite 20 ja 21 ning neljandaks õiguspärase ootuse, õiguskindluse ja liidu õiguse esimuse põhimõtete tõlgendamist.
9.        Kohtuasi tõstatab seega seni käsitlemata ja väga olulise küsimuse: millised peavad olema Euroopa Kohtu teostatava kontrolli ulatus ja intensiivsus, kui riigisisene amnestiaseadus võib ühelt poolt nõrgendada sellise direktiivi tõhusust, millega kehtestatakse terrorismivastase võitluse minimaalne ühtlustamise tase, ja teiselt poolt kahjustada liidu esmasest õigusest tulenevaid juhtpõhimõtteid?
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Harta
10.      Harta artiklis 20 on sätestatud, et „[k]õik on seaduse ees võrdsed“.
11.      Harta artiklis 21 on ette nähtud:
„1.      Keelatud on igasugune diskrimineerimine, sealhulgas diskrimineerimine soo, rassi, nahavärvuse, etnilise või sotsiaalse päritolu, geneetiliste omaduste, keele, usutunnistuse või veendumuste, poliitiliste või muude arvamuste, rahvusvähemusse kuulumise, varalise seisundi, sünnipära, puuete, vanuse või seksuaalse sättumuse tõttu.
2.      Igasugune kodakondsuse alusel diskrimineerimine on aluslepingute reguleerimisalas keelatud, ilma et eelöeldu piiraks nende erisätete kohaldamist.“
Direktiiv 2017/541
12.      Direktiivi 2017/541 põhjendustes 2, 8, 34, 35 ja 39 on märgitud:
„(2)      Terroriaktid kujutavad endast liidu aluseks olevate üldiste väärtuste, nimelt inimväärikuse, vabaduse, võrdsuse ja solidaarsuse ning inimõiguste ja põhivabaduste kasutamise üht kõige tõsisemat rikkumist. Need on ka kõige tõsisemaks ohuks demokraatia ja õigusriigi põhimõtetele, mis on ühised kõikidele liikmesriikidele ja millel liit põhineb.
[…]
(8)      Käesolevas direktiivis loetletakse ammendavalt mitmed rasked kuriteod, nagu rünnak inimese elule, kui tahtlikud teod, mis võivad kvalifitseeruda terroriaktiks, juhul kui need on toime pandud konkreetselt terrorismi eesmärgil, st selleks, et elanikkonda tõsiselt hirmutada või õigusvastaselt sundida valitsust või rahvusvahelist organisatsiooni tegema või jätma tegemata teatavaid tegusid või riigi või rahvusvahelise organisatsiooni poliitilisi, põhiseaduslikke, majanduslikke või sotsiaalseid struktuure tasakaalust märkimisväärselt välja viia või hävitada. Terroriaktiks peaks pidama ka ähvardust selliseid tahtlikke tegusid toime panna, kui objektiivsetel asjaoludel on kindlaks tehtud, et ähvardus esitati ühel sellisel terroristlikul eesmärgil. Samas ei loeta käesoleva direktiivi tähenduses terroriaktiks selliseid tegusid, millega näiteks püütakse sundida valitsust midagi tegema või sellest hoiduma, ning mis ei ole lisatud ammendavasse raskete kuritegude loetelusse.
[…]
(34)      Kuna käesoleva direktiivi eesmärke ei suuda liikmesriigid liiduüleste ühtlustatud normide vajaduse tõttu piisavalt saavutada, küll aga saab neid paremini saavutatavad liidu tasandil, võib liit võtta meetmeid kooskõlas [ELL] artiklis 5 sätestatud subsidiaarsuse põhimõttega. Kõnealuses artiklis sätestatud proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt ei lähe käesolev direktiiv nimetatud eesmärkide saavutamiseks vajalikust kaugemale.
(35)      Käesolevas direktiivis austatakse [ELL] artiklis 2 tunnustatud põhimõtteid, põhiõigusi ja -vabadusi ning hartas tunnustatud põhimõtteid, sealhulgas selle II, III, V ja VI jaotises nimetatud põhimõtteid […]. Käesolevat direktiivi tuleb rakendada kooskõlas nende õiguste ja põhimõtetega, võttes samuti arvesse Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni[(17)], kodaniku- ja poliitiliste õiguste rahvusvahelist pakti[(18)] ja muid rahvusvahelisest õigusest tulenevaid inimõiguste valdkonna kohustusi.
[…]
(39)      Võttes arvesse seaduslikke eesmärke ja nende vajalikkust demokraatlikus ühiskonnas, peaks käesoleva direktiivi alusel vastu võetud kriminaalõiguse normide rakendamine olema proportsionaalne kuriteo laadi ja asjaoludega ning välistada tuleks igasugune omavoli, rassism või diskrimineerimine.“
13.      Direktiivi artiklis 1 „Reguleerimisese“ on sätestatud:
„Käesoleva direktiiviga nähakse ette miinimumnormid, mis käsitlevad terroriaktide, terrorirühmituste ja terroristliku tegevuse vallas kuritegude määratlemist ja karistusi, ning meetmeid terrorismiohvritele kaitse ja toetuse ning abi andmiseks.“
14.      Direktiivi artiklis 2 „Mõisted“ on ette nähtud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
3)      „terrorirühmitus“ – rohkem kui kahest isikust koosnev struktuuriline ühendus, mis on aja jooksul välja kujunenud ja mis tegutseb kooskõlastatult terroriaktide toimepanemise eesmärgil; „struktuuriline ühendus“ – ühendus, mis ei ole juhuslikult moodustatud kuriteo vahetuks toimepanemiseks ja mille liikmete rollid ei pruugi olla vormiliselt määratletud, millel ei pruugi olla järjepidevat liikmeskonda ega väljatöötatud struktuuri.“
15.      Direktiivi 2017/541 artikkel 3 „Terroriaktid“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, et tagada järgmiste siseriikliku õiguse kohaselt kuriteona määratletud tahtlike tegude, mis oma laadi või seose tõttu võivad tõsiselt kahjustada mõnd riiki või rahvusvahelist organisatsiooni, käsitamine terroriaktina, kui nende toimepanemise eesmärk on üks lõikes 2 loetletutest:
[…]
d)      riikliku või avaliku rajatise, transpordisüsteemi, infrastruktuurirajatise, sealhulgas infosüsteemi, mandrilavale kinnitatud aluse, avaliku koha või eraomandi tõsine kahjustamine, mis võib ohustada inimelu või põhjustada suurt majanduslikku kahju;
[…]
f)      lõhkeainete või relvade, sealhulgas keemia-, bioloogiliste, radioloogiliste või tuumarelvade valmistamine, valduses hoidmine, omandamine, vedu, tarnimine või kasutamine, samuti keemia-, bioloogiliste, radioloogiliste või tuumarelvadega seotud teadus- ja arendustöö;
[…]
2.      Lõikes 1 osutatud eesmärgid on:
a)      elanikkonna tõsine hirmutamine;
b)      valitsuse või rahvusvahelise organisatsiooni õigusvastane sundimine mõnda tegu toime panema või sellest hoiduma;
c)      mõne riigi või rahvusvahelise organisatsiooni poliitiliste, põhiseaduslike, majanduslike või sotsiaalsete struktuuride märkimisväärne tasakaalust väljaviimine või nende hävitamine.“
16.      Direktiivi artiklis 4 „Terrorirühmitusega seotud kuriteod“ on sätestatud:
„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed selle tagamiseks, et järgmised teod oleksid kuriteona karistatavad, kui need on toime pandud tahtlikult:
a)      terrorirühmituse juhtimine;
b)      terrorirühmituse tegevuses osalemine, sealhulgas teabe või materiaalsete vahenditega varustamise või selle rühmituse tegevuse mis tahes viisil rahastamise teel, olles teadlik asjaolust, et selline osalemine aitab kaasa terrorirühmituse kuritegelikule tegevusele.“
17.      Direktiivi 2017/541 artiklis 13 „Suhe terroriaktidega“ on sätestatud:
„Selleks et artiklis 4 või III jaotises osutatud kuritegu oleks karistatav, ei ole vaja, et see tegelikult toime pannakse, ning artiklites 5–10 ja artiklis 12 osutatud kuritegude puhul, et sel oleks seos käesolevas direktiivis sätestatud mõne muu konkreetse kuriteoga.“
18.      Direktiivi artikli 14 „Kuriteo toimepanemisele kaasaaitamine ja kihutamine ning kuriteokatse“ lõikes 3 on ette nähtud:
„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et artiklites 3, 6, 7, artikli 9 lõikes 1 ja artikli 9 lõike 2 punktis a ning artiklites 11 ja 12 osutatud kuriteo katse, välja arvatud artikli 3 lõike 1 punktis f sätestatud valduses hoidmine ja artikli 3 lõike 1 punktis j osutatud kuritegu, on karistatav.“
19.      Direktiivi artikli 15 „Füüsilisele isikule kohaldatavad karistused“ lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et artiklites 3–12 ja artiklis 14 osutatud kuritegude eest mõistetavad kriminaalkaristused on tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad ning võivad hõlmata kuriteo toimepanija üle- või väljaandmist.“
Hispaania õigus
20.      Hispaanias võeti direktiiv 2017/541 üle 20. veebruari 2019. aasta konstitutsioonilise seadusega 1/2019, millega muudetakse 23. novembri konstitutsioonilist seadust 10/1995 karistusseadustiku kohta, et võtta üle Euroopa Liidu direktiivid finants- ja terrorismi valdkonnas ning käsitleda teatud rahvusvahelisi küsimusi (Ley Orgánica 1/2019 por la que se modifica la Ley Orgánica 10/1995, de 23 de noviembre, del Código Penal, para trasponer Directivas de la Unión Europea en los ámbitos financiero y de terrorismo, y abordar cuestiones de índole internacional) (edaspidi „konstitutsiooniline seadus 1/2019“)(19), mis jõustus 13. märtsil 2019.
21.      Eelotsusetaotluses viidatud sätete hulgas on konstitutsioonilise seadusega 1/2019 muudetud üksnes 23. novembri 1995. aasta konstitutsioonilise seaduse 10/1995 karistusseadustiku kohta (Ley Orgánica 10/1995, del Código Penal) (edaspidi „karistusseadustik“)(20) artiklit 572 ja artikli 573 lõiget 1.
Karistusseadustik
22.      Karistusseadustiku artikli 16 lõikes 1 on ette nähtud:
„Katse esineb siis, kui isik alustab süüteo toimepanemist otseste ja väliselt avalduvate tegudega, sooritades kõik või osa neist toimingutest, mis objektiivselt peaksid tagajärje kaasa tooma, kuid tagajärg siiski ei saabu toimepanija tahtest sõltumatute asjaolude tõttu.“
23.      Karistusseadustiku artiklis 62 on sätestatud:
„Süüteokatse eest karistatakse täideviidud kuriteo korral seaduses ette nähtud karistusest ühe või kahe astme võrra kergema karistusega ulatuses, mida peetakse sobivaks, arvestades katsega kaasnevat ohtu ja teo toimepanemise astet.“
24.      Karistusseadustiku artiklis 346 on sätestatud:
„1.      Isikuid, kes plahvatuse tekitamise või mis tahes muu sarnase purustusjõuga meetodi kasutamisega põhjustavad lennujaamade, sadamate, raudteejaamade, hoonete, ametiasutuste ruumide, tule- või plahvatusohtlike materjalide hoidlate, ühendusteede, ühistranspordivahendite hävimise või laeva uppumise või madalikule jooksmise, üleujutuse, kaevanduse või tööstusrajatise plahvatuse, raudteerööbaste lahtiühendumise või muudavad raudteel transpordivahendite ohutuse tagamiseks kasutatavat signaalmärgistust pahatahtlikult, lõhuvad silla, hävitavad üldkasutatava tee, kahjustavad torujuhtmeid, häirivad tõsiselt mis tahes liiki sidevahendeid, häirivad vee, elektri, kütuse või muude oluliste loodusvaradega varustamist või katkestavad selle, karistatakse kümne- kuni kahekümneaastase vangistusega, kui hävitustöö seab vältimatult ohtu inimeste elu või turvalisuse.
2.      Kui selline oht puudub, karistatakse nelja- kuni kaheksa-aastase vangistusega.
3.      Kui ohtu seadmisega kaasneb rünnak inimeste elule, füüsilisele puutumatusele või tervisele, karistatakse nende tegude eest eraldi karistusega, mis vastab toimepandud süüteole.“
25.      Karistusseadustiku artiklis 571 on ette nähtud:
„Käesoleva seadustiku kohaldamisel käsitatakse terroriorganisatsioonide või -rühmitustena ühendusi, mis vastavad artikli 570 bis lõike 1 teises lõigus ja artikli 570 ter lõike 1 teises lõigus sätestatud tunnustele ning mille siht või eesmärk on panna toime mõni järgmises jaotises nimetatud süütegu.“
26.      Karistusseadustiku artiklis 572 on sätestatud:
„1.      Terroriorganisatsiooni või -rühmituse edendamise, loomise, korraldamise või juhtimise eest karistatakse kaheksa- kuni viieteistaastase vangistusega ning karistuse kandmise ajal avalikus teenistuses ja valitavatel ametikohtadel töötamise ning nendele kandideerimise täieliku keeluga.
2.      Sellises organisatsioonis või rühmituses aktiivselt osalemise või sellesse kuulumise eest karistatakse kuue- kuni kaheteistaastase vangistusega ning karistusaja kestel avalikus teenistuses ja valitavatel ametikohtadel töötamise ning nendele kandideerimise täieliku keeluga.“
27.      Karistusseadustiku artikkel 573 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Terroriaktideks loetakse rasked kuriteod inimese elu või kehalise puutumatuse, vabaduse, vaimse puutumatuse, seksuaalvabaduse ja seksuaalse enesemääramise, vara, loodusvarade, keskkonna või rahvatervise vastu, samuti katastroofiohu tekitavad rasked kuriteod, süütamine, võltsimine ja võltsingu kasutamine, kuriteod krooni vastu, kuriteod võimuesindaja või ametiisiku vastu tema ametikohustuste täitmisel, relvade, laskemoona või lõhkeainete valdamine, nendega kauplemine ja nende hoidmine, nagu on sätestatud käesolevas seadustikus, ning õhusõiduki, laeva või muu ühistranspordivahendi või kaubaveovahendi hõivamine, mis on toime pandud mõnel järgmistest eesmärkidest:
1)      Õõnestada põhiseaduslikku korda või hävitada riigi poliitilised institutsioonid või majandus- või sotsiaalstruktuurid või nende toimimist tõsiselt destabiliseerida või sundida avalikku võimu tegema mingit toimingut või hoiduma selle tegemisest.
2)      Avalikku rahu tõsiselt rikkuda.
3)      Rahvusvahelise organisatsiooni toimimist tõsiselt destabiliseerida.
4)      Hirmutada elanikkonda või osa sellest.
2.      Artiklites 197 bis, 197 ter ja 264–264 quater sätestatud arvutikuritegusid käsitatakse samuti terroriaktidena, kui need on toime pandud mõnel eelmises lõikes osutatud eesmärgil.
3.      Samuti käsitatakse terroriaktidena ka kõiki teisi käesolevas peatükis sätestatud süütegusid.“
28.      Karistusseadustiku artiklis 573 bis on sätestatud:
„1.      Eelmise artikli lõikes 1 osutatud terroriaktide eest karistatakse järgmiste karistustega:
[…]
3)      Viieteist- kuni kahekümneaastase vangistusega, kui need põhjustavad artiklis 114 osutatud raseduse katkemise, artiklites 149, 150, 157 või 158 määratletud kehavigastusi, toovad kaasa inimröövi või põhjustavad artiklites 346 ja 351 osutatud hävitustöö või tulekahju.“
29.      Karistusseadustiku artikli 574 lõikes 1 on ette nähtud:
„Relvade või laskemoona hoidmise, lõhke- ja süüteainete ja -seadmete, tuleohtlike või lämmatavate ainete või seadmete või nende komponentide valdamise või hoidmise, samuti nende valmistamise, nendega kauplemise, nende vedamise või mis tahes vormis tarnimise või lihtsalt nende ainete või vastavate seadete või vahendite paigutamise või kasutamise eest karistatakse kaheksa- kuni viieteistaastase vangistusega, kui selline tegu on toime pandud mõnel artikli 573 lõikes 1 osutatud eesmärgil.“
LOA
30.      LOA preambulis on muu hulgas täpsustatud:
„I (esimene lõik)
Igasugune amnestia on kavandatud juriidilise vahendina, mille eesmärk on teha erand täiesti kehtivate õigusnormide kohaldamisest, kui süüteoks tunnistatud või kvalifitseeritud teod või muud liiki vastutuse kaasa toovad teod on pandud toime konkreetses kontekstis.
[…]
V (kaheksas, üheksas ja kolmeteistkümnes lõik)
Seaduse proportsionaalsus tuleneb sellest, et täpselt on määratletud nende tegude loetelu, mis on süüteoks tunnistatud või kvalifitseeritud ja mille suhtes amnestiat kohaldatakse, ning nende tegude vajalikust seotusest seadusega kindlaks määratud ajavahemikus toimepandud tegudega. Seeläbi hoidutakse üldisest ja ebatäpsest viitamisest ning välditakse olukorda, kus amnestia hõlmaks muud liiki tegusid, mis ei ole iseseisvusprotsessi ja selle tagajärgedega otseselt seotud ning mille puhul vastutusest vabastamine ei oleks kooskõlas käesoleva meetme alusega.
Kõik see seostub sobivuse põhimõttega ning normi taotletava eesmärgiga, mis on seotud põhiseaduse artiklist 9 tuleneva vabaduste ja võrdsuse tagamise kohustusega, mis lasub kõigil avaliku võimu kandjatel, kuid eriti seadusandjal […]
[…]
Kokkuvõttes on käesoleva seaduse eesmärk tagada õiguskindlus, õiguspärasuse põhimõtte järgimine ja õiguslik raamistik põhiõiguste erapooletuks kaitseks, võttes arvesse soovitusi, mille on andnud [Euroopa Nõukogu komisjon „Demokraatia õiguse kaudu“(21)], kes oma 2013. aasta arvamuses[(22)] rõhutas, et amnestia rakendamisel on oluline teha selget vahet seadusandliku ja kohtuvõimu vahel, tagades kohtuautonoomia ja demokraatlike põhimõtete järgimise.
VI (neljas, kaheksas ja üheksas lõik)
Vastavalt sellele, mida märkis Euroopa Nõukogu Veneetsia komisjon oma 11. märtsi 2013. aasta arvamuses, mis võeti vastu täiskogu 94. istungjärgul, on selline lähenemine – mis pealegi on abstraktne, kuna see ei eelda mingil juhul hinnangut sellele, kas esinevad faktilised asjaolud, mis võivad kuuluda mõne erandi alla – tingimata vajalik. Seega on seadusandliku võimu pädevuses kehtestada amnestia kohaldamise kriteeriumid ning kohtuvõimu ülesanne on tuvastada konkreetsed isikud, kes kuuluvad seadusandja määratletud kohaldamisalasse.
[…]
Näide [eespool nimetatud tasakaalust amnestia ja inimõiguste austamise ning Hispaania rahvusvaheliste kohustuste vahel] on viide tegudele, mis on ette nähtud direktiivi [2017/541] artiklis 3 või [EIÕK] artiklis 3, mille kohaselt on keelatud piinamine ning ebainimlik või alandav kohtlemine või karistamine – piir, mida ei ole lubatud ületada. Siiski ei tohiks unustada, et nimetatud säte ei hõlma kõiki alandavaid tegusid, vaid tegu peab lisaks sellele, et see on ebaseaduslik, olema ka teatud minimaalse raskusastmega. Euroopa Inimõiguste Kohtu[(23)] praktika kohaselt peavad seega selleks, et tegu käsitataks [EIÕK] artikli 3 tähenduses alandavana, tekitatud kehavigastused või ohvri kannatused tavaliselt olema teatud tugevusega või igal juhul olema võimelised murdma inimese vaimse või füüsilise vastupanu. Käesoleva seaduse kohaldamisel lähtutakse sellest, et erandeid kohaldatakse kitsalt, kuna teatud tegusid võidakse ekslikult pidada teisteks kuritegudeks – nii võib see olla karistusseadustiku II raamatu XXII jaotise VII peatükis loetletud teatud tegude puhul.
Kooskõlas Veneetsia komisjoni suunistega on teod, mille korral võidakse amnestiat kohaldada, täpselt ja üksikasjalikult määratletud, et tagada õiguskindlus ja võrdsus seaduse ees. […]“.
31.      LOA artiklis 1 „Objektiivne kohaldamisala“ on sätestatud:
„1.      Amnestiat kohaldatakse järgmiste Kataloonias 9. novembril 2014 ja 1. oktoobril 2017 toimunud referendumite, nende ettevalmistamise või tagajärgede raames toime pandud tegude suhtes, mis tekitavad kriminaal- või haldusvastutuse või avaliku sektori vahendeid puudutava vastutuse, tingimusel, et need pandi toime ajavahemikus 1. novembrist 2011 kuni 13. novembrini 2023, ning samuti järgmiste tegude suhtes, mis pandi toime nimetatud ajavahemikus seoses nn Kataloonia iseseisvusprotsessiga, isegi kui need ei ole eespool nimetatud referendumitega seotud või pandi toime pärast nende toimumist:
a)      Teod, mis on toime pandud kavatsusega nõuda, propageerida või saavutada Kataloonia eraldumist või iseseisvust, ning teod, mis on aidanud kaasa selliste eesmärkide saavutamisele.
[…]
b)      Teod, mille eesmärk oli Kataloonias 9. novembril 2014 ja 1. oktoobril 2017 toimunud referendumite algatamine, propageerimine või korraldamine isikute poolt, kellel puudusid selleks volitused, või mille algatamine või korraldamine on tunnistatud ebaseaduslikuks, ning teod, mis aitasid kaasa nende referendumite toimumisele.
[…]
c)      Mis tahes laadi allumatus, avaliku korra rikkumine, rünnakud võimu, selle esindajate ja avalike teenistujate vastu või vastupanu, mis pandi toime eesmärgiga võimaldada käesoleva artikli punktis b osutatud referendumi korraldamist või selle tagajärjel, samuti kõik muud sama kavatsusega toime pandud süüteod.
[…]
d)      Mis tahes laadi allumatus, avaliku korra rikkumine, rünnakud võimu, selle esindajate ja avalike teenistujate vastu või vastupanu või mis tahes muu avaliku korra või rahu rikkumine, mis pandi toime eesmärgiga toetada eelmistes punktides kirjeldatud eesmärke ja sihte või isikuid, keda süüdistatakse või kes on süüdi mõistetud mõnes käesolevas artiklis nimetatud süüteos.
e)      Teod, mis on toime pandud politsei sekkumise käigus, mille eesmärk on takistada või ära hoida käesolevas artiklis nimetatud tegude toimepanemist, millega kaasneb kriminaal- või haldusvastutus.
f)      Teod, mis on toime pandud eesmärgiga soodustada, võimaldada või hõlbustada mõnda käesoleva artikli eelmistes punktides nimetatud tegu, mis toob kaasa kriminaal- või haldusvastutuse või avaliku sektori vahendeid puudutava vastutuse, samuti kõik muud teod, mis on nendega sisuliselt seotud.
2.      Kriminaal- või haldusvastutuse või avaliku sektori vahendeid puudutava vastutuse aluseks olevate tegude suhtes, millele kohaldatakse käesoleva artikli lõike 1 alusel amnestiat, kohaldatakse seda sõltumata nende toimepanemise staadiumist, sealhulgas ettevalmistavad teod, ning sõltumata sellest, kas asjaomane isik oli täideviija või osavõtja.
3.      Teod, mille toimepanemine algas enne 1. novembrit 2011, loetakse käesoleva seaduse kohaldamisalasse kuuluvaks ainult siis, kui nende toimepanek lõppes pärast nimetatud kuupäeva.
Teod, mille toimepanemine algas enne 13. novembrit 2023, loetakse samuti käesoleva seaduse kohaldamisalasse kuuluvaks, isegi kui nende toimepanek lõppes pärast nimetatud kuupäeva.
4.      Avaliku sektori vahendite kasutamist punktides a ja b nimetatud eesmärkidel ei peeta rikastumiseks, kui sõltumata selle vastavusest õiguskorrale ei olnud selle eesmärk saada isiklikku varalist kasu.“
32.      LOA artiklis 2 „Erandid“ on ette nähtud:
„Igal juhul ei kohaldata artiklis 1 ette nähtud amnestiat järgmiste tegude suhtes:
a)      Tahtlikud isikuvastased teod, mis on kaasa toonud inimese surma, raseduse katkemise või loote tervisekahjustuse, mõne elundi või jäseme kaotamise või kasutuskõlbmatuks muutumise, mõne meeleorgani kaotamise või kasutuskõlbmatuks muutumise, impotentsuse, steriilsuse või raske moonutuse.
b)      Teod, mis on [EIÕK] artikli 3 kohaselt kvalifitseeritud piinamiseks või ebainimlikuks või alandavaks kohtlemiseks, välja arvatud selline kohtlemine, mille puhul minimaalset raskusastet ei ole ületatud, sest need teod ei alanda ega alaväärista inimest ega tekita sellist hirmu, ängistust või alaväärsustunnet, mis võib murda tema vaimse või füüsilise vastupanu.
c)      Teod, mille saab nende eesmärgi tõttu kvalifitseerida terrorismiks vastavalt direktiivile [2017/541] ning millega on omakorda tahtlikult põhjustatud inimõiguste raskeid rikkumisi, eelkõige neid, mis on hõlmatud [EIÕK] artiklitega 2 ja 3 ning rahvusvahelise humanitaarõigusega.
d)      Teod, mis on kvalifitseeritud süütegudeks, mille toimepanemisel on olnud rassistlik, antisemiitlik, romavastane või muud tüüpi diskrimineeriv ajend, mis on seotud ohvri usu ja veendumuste, etnilise päritolu või rassi, soo, vanuse, seksuaalse sättumuse või sooidentiteedi või -väljendusega, sooliste põhjuste, aporofoobia või sotsiaalse tõrjutuse, ohvri haiguse või puudega olenemata sellest, kas teo ohvriks langenud isiku puhul sellised tingimused või asjaolud tegelikult esinevad.
e)      Süüteod, mis kahjustavad Euroopa Liidu finantshuve.
f)      Teod, mis on kvalifitseeritud riigireetmise või riigi rahu või iseseisvuse vastaste süütegudena, ning teod, mis on seotud riigikaitsega ja mida käsitleb karistusseadustiku II raamatu XXIII jaotis, tingimusel et ühtaegu esines tõeline ja vahetu oht ning Hispaania territoriaalse terviklikkuse või poliitilise iseseisvuse vastu kasutati tegelikku jõudu tingimustel, mis on nähtud ette ÜRO põhikirjas või ÜRO Peaassamblee 24. oktoobri 1970. aasta resolutsioonis 2625 (XXV), mis sisaldab deklaratsiooni riikidevahelisi sõbralikke suhteid ja riikidevahelist koostööd käsitlevate rahvusvahelise õiguse põhimõtete kohta vastavalt ÜRO põhikirjale.
g)      Karistusseadustiku II raamatu XXIV jaotises nimetatud teod, mis on kvalifitseeritud rahvusvahelise kogukonna suhtes toime pandud süütegudeks.“
33.      LOA artikkel 4 „Tagajärjed kriminaalvastutusele“ on sõnastatud järgmiselt:
„Ilma et see piiraks põhiseaduse artiklis 163 ja [ELTL] artiklis 267 sätestatut, kehtib pärast käesoleva seaduse jõustumist järgmine:
a)      Asja menetlev kohus vabastab viivitamata isikud, kellele kohaldatakse amnestiat ja kes viibivad vangistuses, olenemata sellest, kas nad on eelvangistuses või kannavad karistust.
Samuti otsustab kohus viivitamata tühistada kõik isiklikud või varalised esialgse õiguskaitse abinõud, mis on võetud käesoleva seaduse objektiivses kohaldamisalas olevate tegude või tegevusetuste tõttu, välja arvatud tsiviilõiguslikud abinõud, millele viitab artikli 8 lõige 2.
b)      Asja menetlev kohus tühistab tagaotsimise ja sundtoomise määrused nende isikute suhtes, kellele käesolev amnestia kehtib, samuti riigisisesed, Euroopa ja rahvusvahelised vahistamismäärused.
c)      Kriminaalmenetluse peatamine ükskõik millisel põhjusel ei takista selliste põhiõigusi ja -vabadusi piiravate esialgse õiguskaitse abinõude tühistamist, mis on võetud enne käesoleva seaduse jõustumist.
d)      Asja menetlev kohus lõpetab kõigi selliste vabaduskaotuslike, õigusi piiravate või rahaliste karistuste täideviimise, mis on mõistetud põhi- või lisakaristusena ning mis tulenevad tegudest või tegevusetustest, mille suhtes kohaldatakse amnestiat.
e)      Täielikult või osaliselt ära kantud vangistust ei saa teistes kriminaalmenetlustes maha arvata, kui ära kantud karistus mõisteti tegude eest, mille suhtes kohaldatakse käesoleva seaduse alusel amnestiat. Sama reegel kehtib ka eelvangistuse perioodide kohta, millele käesoleva seaduse jõustumise tõttu ei järgne süüdimõistmist.
f)      Kustutatakse karistusregistri kanne, mis on tehtud tulenevalt süüdimõistmisest süüteos, mille suhtes kohaldatakse amnestiat“.
34.      LOA artiklis 9 „Amnestia kohaldamise pädevus“ on ette nähtud:
„1.      Käesoleva seaduse artiklis 11 nimetatud kohtud kohaldavad süütegudeks kvalifitseeritud tegude suhtes amnestiat kas omal algatusel või poole või Ministerio Fiscali [(prokuratuur, Hispaania)] taotlusel ning igal juhul pärast prokuratuuri ja poolte ärakuulamist.
2.      Amnestiat selliste tegude suhtes, mis on kvalifitseeritud haldusrikkumisteks või toovad kaasa avaliku sektori vahendeid puudutava vastutuse, kohaldavad organid, kelle pädevuses on nendele tegudele vastavate menetluste algatamine, läbiviimine või lahendamine, sõltuvalt menetluse staadiumist ning pärast asjaomase isiku ärakuulamist.
3.      Konkreetse teo suhtes, mis toob kaasa konkreetse kriminaal- või haldusvastutuse või avaliku sektori vahendeid puudutava vastutuse, saab amnestiat pidada kohaldatuks üksnes juhul, kui amnestia on pädeva organi lõpliku otsusega vastavalt käesoleva seaduse sätetele välja kuulutatud.“
35.      LOA artiklis 10 „Eelisjärjekorras ja kiire menetlemine“ on ette nähtud:
„Amnestia kohaldamine on igas asjas sellise käesolevas seaduses kindlaks määratud kohtu-, haldus- või raamatupidamisorgani ülesanne, kes võtab eelisjärjekorras ja kiiresti vastu asjakohased otsused kooskõlas käesoleva seadusega, olenemata asjaomase haldus- või kohtumenetluse või avaliku sektori vahendeid puudutava menetluse staadiumist.
Otsused tehakse kahe kuu jooksul, ilma et see piiraks edasikaebamist, millel ei ole peatavat toimet.“
36.      LOA artikli 11 „Kriminaalmenetlus“ lõikes 1 on sätestatud:
„Kohtud kohaldavad amnestiat kriminaalmenetluse mis tahes staadiumis.“
Põhikohtuasi, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
37.      Prokuratuur esitas kriminaalmenetluse seadustiku (Ley de Enjuiciamiento Criminal) (heaks kiidetud 14. septembri 1882. aasta kuninga dekreediga(24) (Real Decreto)) artikli 650 alusel Juzgado Central de Instrucción no 6 de la Audiencia Nacionalile (üleriigilise kohtu üleriigiline eeluurimiskohus nr 6, Hispaania) esialgse süüdistusakti, millega ta esitas süüdistuse menetlusele allutatud 12 isikule(25). Täpsemalt heidab prokuratuur neile menetlusele allutatud 12 isikule ette, et nad panid toime terroriorganisatsiooni kuulumise süüteod(26). Lisaks heidab ta neist kaheksale ette terrorismi eesmärgil süüte- ja lõhkeainete ja -seadmete valdamises, hoidmises ja valmistamises seisnevat süütegu ning terrorismina käsitatava hävitamise katset, mis on karistatav.(27)
38.      Peale selle esitasid mõned Hispaania ühingud(28) ja erakond VOX põhiseaduse artikli 125 alusel prokuratuuri alustatud kriminaalmenetluses rahvasüüdistuse samadele menetlusele allutatud isikutele, kellele nad panid süüks samu süütegusid nagu prokuratuur, kuid nõudsid prokuratuurist rangemaid karistusi.
39.      Täpsemalt nähtub eelotsusetaotlusest, et nii Ministerio Fiscali (prokuratuur) süüdistusaktis kui ka rahvasüüdistuse süüdistusaktis heidetakse süüdistatavatele ette Comité de Defensa de la Repúblicatesse (riigikaitsekomiteed) (edaspidi „CDR“) ja Equipo de Respuesta Tácticasse (taktikaline sekkumisrühm) (edaspidi „ERT“) kuulumist.
40.      Prokuratuuri sõnul korraldasid CDRid Kataloonias arvukaid tegusid ja aktsioone, millest mõned kujutavad endast süütegusid, osana kavandatud ja korraldatud strateegiast, mille eesmärk oli põhiseaduslikku korda õõnestada. See strateegia seisneb keeldumises kasutada seaduslikke vahendeid, mida õigusriik pakub poliitiliste ja sotsiaalsete nõudmiste väljendamiseks, ning otseses üleskutses allumatusele ja selliste tegude toimepanemisele, mille eesmärk on põhjustada massirahutusi. Taotletav eesmärk oli tekitada teostunud tõsiasja olukord territooriumi üle kontrolli haaramisega ning strateegiliste, majanduslike ja varustussektorite häirimisega.
41.      Mis puudutab ERTd, siis on seda süüdistusaktis kirjeldatud kui rakukest, mis on moodustatud süüdistatavatest, kes kuuluvad erinevatesse CDRidesse, ja mida iseloomustab suur radikaalsus. Liikmeid ühendas äärmuslik aktivism, mille eesmärk oli saavutada Kataloonia iseseisvus vägivalla kasutamise abil „selle kõige tugevamas väljendusvormis“, et sundida institutsioone tunnustama de facto Kataloonia eraldumist ülejäänud Hispaaniast. Nad osalesid mõnedes kõige vägivaldsemates CDRidele omistatud aktsioonides, mis olid suunatud eelkõige tundliku taristu vastu ning teatud juhtudel riigi julgeolekujõudude ja -üksuste liikmete vastu. Rahvasüüdistuses on täpsustatud, et ERT pani toime ka rünnakuid väga tähtsate avalik-õiguslike asutuste vastu, nagu linnavalitsuste hõivamine ja Kataloonia parlamendi kavandatud hõivamine.
42.      Süüdistusaktist nähtub veel, et süüdistatavad aitasid ERT liikmetena kaasa CDRide tegevuse koordineerimise keskuste loomisele ja arendamisele vastavalt ülesandele, mille oli neile usaldanud Kataloonia üksus Centro Nacional de Inteligencia (riiklik luurekeskus). See ülesanne seisnes vajaliku logistilise taristu tagamises Kataloonia parlamendi hõivamiseks ja hoidmiseks, arvestades rühmituse tehnilist võimekust ja inimressurssi. Neile heidetakse ette, et nad asutasid paralleelse, salajase ja püsiva terroriorganisatsiooni, mille eesmärk oli panna toime vägivallategusid või rünnakuid konkreetsete sihtmärkide vastu, kasutades lõhke- või süüteaineid, mis olid valmistatud kahes salajases laboris, mis asusid kahes kodus.
43.      Kui uurimise staadium oli lõpule viidud, saadeti kohtuasi eelotsusetaotluse esitanud kohtusse, kes vastutab nii vahemenetluse kui ka menetluse suulise osa eest.
44.      LOA jõustus 11. juunil 2024. Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtles selle seaduse kohaldamises käesolevas asjas, eelkõige seoses amnestia kohaldamisalasse selliste tegude arvamisega, mille võib direktiivi 2017/541 alusel kvalifitseerida terroriaktideks.
45.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus pidas 27. juunil 2024 kohtuistungi, et analüüsida amnestia küsimust, millele oli tuginetud vastuväitena ja mis tuli lahendada enne sisulist arutelu. Süüdistatavad kordasid oma taotlust kohaldada amnestiat. Prokuratuur toetas seda taotlust, leides, et tuleb tuvastada amnestia kohaldatavus menetluse esemeks olevate aktide suhtes, kuna Cortes Generales (Hispaania parlament) on selle heaks kiitnud, selle ajaline ja esemeline kohaldamisala hõlmab süükspandavaid tegusid ning LOA artikli 2 punktis c ette nähtud väljajätmise alus ei ole kohaldatav. Rahvasüüdistus väljendas oma vastuseisu LOA kohaldamisele, väites eelkõige, et see eirab võrdsuse, tõhususe ja õiguskindluse põhimõtteid.
46.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et nüüd on tema ülesanne otsustada, kas rahuldada in limine litis esitatud vastuväide või mitte ehk teisisõnu, kas kohaldada amnestiat või mitte.(29)
47.      Neil asjaoludel otsustas Audiencia Nacional (üleriigiline kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas direktiivi [2017/541] tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline liikmesriigi seadus nagu [LOA], mis ei luba esitada süüdistust ja olenevalt olukorrast kriminaalkorras karistada isikuid, kes osalevad aktiivselt terrorirühmituse tegevuses, ning vabastab nad seega kriminaalvastutusest?
2.      Kas direktiivi [2017/541] ja täpsemalt selle artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline liikmesriigi seadus nagu [LOA], mis ei luba esitada süüdistust ja olenevalt olukorrast kriminaalkorras karistada isikuid, kes osalevad aktiivselt terrorirühmituse tegevuses, ning vabastab nad seega kriminaalvastutusest, kuna see seadus nõuab, et karistamiseks oleks lisaks terrorirühmituse tegevuses osalemisele täidetud lisatingimus, et tegelikult ja tahtlikult on põhjustatud inimõiguste raskeid rikkumisi?
3.      Kas direktiivi [2017/541] tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline liikmesriigi seadus nagu [LOA], mis eristab nimetatud direktiivis osutatud terroriaktide ja terrorirühmitusega seotud süütegude puhul seda, kas nendega on tegelikult ja tahtlikult põhjustatud inimõiguste raskeid rikkumisi või mitte, nii et selline eristamine võimaldab seda, et mõned sellised terroriaktid või terrorirühmitusega seotud süüteod ei tekita kriminaalvastutust?
4.      Kas liidu õiguses tunnustatud õiguskindluse põhimõtet, mis on kujunenud välja Euroopa Kohtu praktikas, tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline liikmesriigi seadus nagu [LOA], mis seab isikute, keda süüdistatakse direktiivi [2017/541] kohaldamisalasse kuuluvate tegude toimepanemises, amnestia kaudu kriminaalvastutusest vabastamise tingimuseks selle, et nad ei ole põhjustanud tahtlikult inimõiguste raskeid rikkumisi, eriti neid, mis on hõlmatud [EIÕK] artiklitega 2 ja 3 ning rahvusvahelise humanitaarõigusega, täpsustamata, millised teod kujutavad endast sellist rikkumist ja millise raskusastmega need peavad olema, et dekriminaliseerimine oleks välistatud? Teise võimalusena, kas liidu õigusest tulenevate õiguspärase ootuse ja õiguskindluse põhimõtetega on vastuolus selline õigusnorm nagu [LOAs] sisalduv artikkel 1, milles on sätestatud kriminaalvastutuse esinemise või puudumise kindlaksmääramiseks ebamäärased objektiivsed ja subjektiivsed kriteeriumid?
5.      Kas direktiivi [2017/541] tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline liikmesriigi seadus nagu [LOA], mis ei luba esitada süüdistust ja olenevalt olukorrast kriminaalkorras karistada isikuid, kes valmistavad, valdavad, omandavad, transpordivad, tarnivad või kasutavad lõhkeaineid terrorismi eesmärgil, ning vabastab nad seega kriminaalvastutusest?
6.      Kas direktiivi [2017/541] tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline liikmesriigi seadus nagu [LOA], mis ei luba esitada süüdistust ja olenevalt olukorrast kriminaalkorras karistada isikuid – vabastades nad kriminaalvastutusest –, kes alustavad terrorismi eesmärgil vägivallategude toimepanemist, määrates kindlaks sihtmärgid, mida tõsiselt kahjustada, kuna need esindavad terrorirühmituse ideoloogiale vastanduvaid ideid, ning jälgides või pildistades avalikke kohti, mille nad kavatsevad hävitada – konkreetselt [prokuratuuri], riigi julgeolekujõudude ja -üksuste ja autonoomse piirkonna institutsioonide peakortereid või politseisõidukeid –, et tagada terrorirühmituse poolt hävitustöö edukaks läbiviimiseks kavandatud vägivaldse plaani tõrgeteta elluviimine?
7.      Kas Euroopa Kohtu praktikas välja kujunenud liidu õiguse esimuse põhimõtte ja ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõttega on vastuolus selline liikmesriigi seadus nagu [LOA], mis amnestia kaudu vabastab kriminaalvastutusest isikud, keda süüdistatakse direktiivi [2017/541] kohaldamisalasse kuuluvate süütegude toimepanemises?
8.      Kas Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikleid 20 ja 21 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline liikmesriigi seadus nagu [LOA], mis amnestia kaudu vabastab kriminaalvastutusest isikud, keda süüdistatakse direktiivi [2017/541] kohaldamisalasse kuuluvate süütegude toimepanemises Hispaanias, ning seda nende süütegudega taotletava ideoloogilise eesmärgi tõttu?
9.      Kas ELL artikli 4 lõiget 2 ning ELTL artikli 20 lõike 2 punkti a ja artikli 21 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus selline liikmesriigi seadus nagu [LOA], mis amnestia kaudu vabastab kriminaalvastutusest isikud, keda süüdistatakse terroriaktide toimepanemises, sest tegude toimepanemise eesmärk oli nimetatud liikmesriigi territooriumi ühe osa eraldumine?“
48.      Süüdistatavad, rahvasüüdistus, prokuratuur, Euroopa Komisjon ja Hispaania valitsus esitasid kirjalikud seisukohad. Samad menetlusosalised esitasid 15. juulil 2025 peetud avalikul kohtuistungil ka suulised seisukohad.
Õiguslik analüüs
49.      Kõigepealt tuleb märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused võib jagada kahte eraldi rühma. Esimene, mis koondab neist enamiku, puudutab LOA kooskõla direktiiviga 2017/541. Teine rühm puudutab LOA kooskõla liidu õiguse teatud üldpõhimõtetega, nagu õiguskindlus, võrdsus seaduse ees ja liidu õiguse esimus. Seega on otstarbekas nende küsimuste analüüsimisel käsitleda neid järgemööda vastavalt sellele jaotusele ja selles järjekorras.
Esimene, teine, kolmas, viies ja kuues küsimus
50.      Esimese, teise, kolmanda, viienda ja kuuenda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2017/541 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune riigisisene õigusakt nagu LOA. Selles seaduses on ette nähtud iga sellise isiku kriminaalvastutusest vabastamine, kes on aktiivselt osalenud terrorirühmituse tegevuses või toime pannud muid selles direktiivis nimetatud tegusid, mille hulka kuuluvad terroristlikel eesmärkidel lõhkeainete valmistamine, valdamine, omandamine, vedu, tarnimine või kasutamine või selliste vägivallategude toimepanemine, mis on ette valmistatud sihtmärkide kavandamise, jälgimise või pildistamise teel. Siiski seab see süüdistusest vabastamise tingimuseks selle, et nende tegudega ei ole tahtlikult ja tegelikult põhjustatud inimõiguste raskeid rikkumisi, täpsustamata tegude täpset laadi ega asjakohast raskusastet. Sellised õigusaktid eristavad seega terroriakte vastavalt nende tagajärgedele ja võivad ohtu seada direktiivi 2017/541 soovitava toime ning kohustuse tagada tõhus kriminaalmenetlus ja -karistus.
51.      Teisisõnu on eespool viidatud viie küsimuse sisu nende koostoimes kokkuvõtlikult see, et nende eesmärk on kindlaks teha, kas LOA, milles on ette nähtud amnestia direktiivi 2017/541 kohaldamisalasse kuuluvate teatud tegude puhul, kahjustab selle direktiivi soovitavat toimet.(30) Tegemist ei ole seega direktiivi alguses üle võtmata jätmisega, vaid hiljem võetud meetmega, mis eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul neutraliseerib nende riigisiseste sätete kohaldamise, millega direktiiv juba üle võeti, ning lõpptulemusena direktiivi enda. Keskne küsimus on seega see, kas amnestiaseadus, mis vabastab selliste tegude eest kriminaalvastutusest, võtab direktiivilt selle täieliku toime.
52.      Sellele keerulisele küsimusele vastamisel tuleb arvesse võtta mitut kriteeriumi. Esiteks tuleb täpsustada, kuidas liidu õigus amnestiameedet käsitleb, st kas tegemist on ühtlustatud või liikmesriikide ainupädevusse kuuluva valdkonnaga. Seda silmas pidades on asjakohane analüüsida, kuidas liidu õigus ja eelkõige liikmesriikidevahelist õigusalast koostööd käsitlevad õigusaktid seda instituuti käsitlevad. Sellega seoses on oluline kindlaks teha, mis tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, mis käsitleb amnestiat ja selle mõju liikmesriikide kohustusele tagada liidu õiguse tõhus kohaldamine.
53.      Teiseks, olles kindlaks määranud liidu õiguse üldise raamistiku ja amnestia koha selles, tuleb vaadelda direktiivi 2017/541 sõnastust ennast ja analüüsida, mis on selles direktiivis ette nähtud amnestia võimaluse olemasolu või puudumise kohta, ning kui see puudub, siis millised asjakohased järeldused tuleb teha, nagu need nähtuvad direktiivi tekstist ja eelkõige selle direktiivi põhjendustest.
54.      Kolmandaks tuleb direktiiv asetada õiguslikku raamistikku, milles see vastu võeti ja milleks on ELTL artikkel 83, ning analüüsida, mil määral see õiguslik alus selgitab ja piiritleb liikmesriikide kohustust välistada karistamatus.
55.      Neljandaks, kuna amnestia on mehhanism, mis mõjutab otseselt riiklikku suveräänsust ja kuulub seetõttu liikmesriikidele antud kaalutlusruumi, tuleb kaaluda, kuidas EIK praktikas välja töötatud standardid piiritlevad lubatava amnestia ulatust rahvusvaheliste kohustuste seisukohast.
56.      Viiendaks ja viimaseks tuleb hinnata, kas kõiki neid tegureid arvesse võttes võib järeldada, et käesoleval juhul seati direktiivi 2017/541 soovitav toime LOA vastuvõtmisega ohtu.
Liidu õiguse üldine raamistik ja amnestia koht selles
57.      Esiteks tuleb tõdeda, et Euroopa Kohus leidis kohtuotsuses AB jt (amnestia tühistamine), et liidu õigus „ei reguleeri […] amnestia andmist ega tühistamist“.(31) Sellest järeldub, et amnestia kujutab endast ühtlustamata valdkonda, mis kuulub liikmesriikide ainupädevusse.
58.      Selles kohtuotsuses täpsustas Euroopa Kohus, kuidas liidu õigus võib suhestuda riigisiseste seadusandlike aktidega, millega amnestia tühistatakse. Nii paluti tal muu hulgas võtta seisukoht, kas liidu õigusega on kooskõlas riigisisesed õigusnormid, mis piiravad konstitutsioonikohtu kontrolli üksnes sellega, kas amnestia tühistamise seadus on kooskõlas liikmesriigi põhiseadusega, ilma et analüüsitaks selle kooskõla liidu õigusega. Euroopa Kohus leidis, et kuna selline menetlus ei ole mõeldud liidu õiguse kohaldamiseks, jääb see väljapoole selle kohaldamisala ja seega ei kuulu tema pädevusse.(32)
59.      Kuigi põhikohtuasi ja kohtuasi, milles tehti kohtuotsus AB, puudutavad mõlemad amnestiameedet, on need siiski erinevad, kuna esimene puudutab amnestiaseaduse kohaldamist, samas kui teine puudutas selle tühistamist.
60.      Kohtuotsuses AB antud juhised on siiski endiselt asjakohased. Amnestia tühistamine ja selle riigi põhiseadusele vastavuse kontrollimise riigisisene menetlus kuuluvad nimelt üksnes riigisisese õiguse kohaldamisalasse ja jäävad üldjuhul liidu õiguse kohaldamisalast välja. Seega, kuigi amnestia vastuvõtmise või tühistamise kord kuulub riigisisese õiguskorra alla, peab liidu kohus siiski juhul, kui ta hindab sellise meetme mõju teisese õiguse rakendamisele, tunnustama liikmesriikide piisavalt ulatuslikku kaalutlusruumi, tingimusel et järgitakse liidu õigusest tulenevaid kohustusi.
61.      Lisaks, nagu rõhutas Hispaania valitsus oma kirjalikes ja suulistes seisukohtades, on amnestia liidu õiguses laialdaselt tunnustatud meetmena, mida võib ette näha ja kohaldada riigisisestes õiguskordades, eelkõige õigusalase koostöö raames. Sellega seoses võimaldab direktiivi 2011/99/EL Euroopa lähenemiskeelu kohta(33) artikli 10 lõike 1 punkt d täidesaatva riigi pädeval asutusel keelduda sellise otsuse tunnustamisest, kui kaitse tuleneb täidesaatva riigi õiguse kohaselt amnestia alla kuuluva sanktsiooni või meetme täitmisele pööramisest ja on seotud teoga, mis selle õiguse kohaselt kuulub selle riigi pädevusse.
62.      Lisaks on raamotsuse 2002/584 artikli 3 punktis 1 samuti ette nähtud, et vahistamismäärust täitva liikmesriigi õigusasutus keeldub Euroopa vahistamismääruse täitmisest, kui vahistamismääruse aluseks oleva süüteo puhul on vahistamismäärust täitvas liikmesriigis antud amnestia ning kui see riik oli pädev uurima süütegu oma riigisisese kriminaalõiguse alusel. Lõpuks on muudeski õigusaktides, millega kohaldatakse vastastikuse tunnustamise põhimõtet kriminaalasjades tehtava õigusalase koostöö raames, ette nähtud, et amnestiat võivad kohaldada või armu anda nii otsuse teinud riik kui ka täidesaatev riik.(34)
63.      Sellest järeldub, et liidu õiguskorras jääb amnestia liikmesriikide eelisõiguseks. Liidu õigus piirdub sellega, et tunnustab selle olemasolu ja võtab seda arvesse oma õigusalase koostöö vahendites, kuid ei ühtlusta selle sisu ega andmise tingimusi.
Direktiivi 2017/541 sisu ja selle vaikimine amnestia teemal
64.      Teiseks nähtub direktiivi 2017/541 tekstist endast, et selle vastuvõtmine tulenes vajadusest suurema ühtlustamise järele kui see, mis tehti raamotsusega 2002/475/JSK terrorismivastase võitluse kohta(35). See tugevdamine on põhjendatud ühelt poolt terroriohu arengu ja teiselt poolt õiguslike kohustustega, mis lasuvad liidul ja selle liikmesriikidel rahvusvahelise õiguse kohaselt. Võttes arvesse nähtuse piiriülest olemust, on direktiivis 2017/541 sõnaselgelt rõhutatud vajadust kooskõlastatud reageerimise ja tihedama koostöö järele nii igas liikmesriigis kui ka nende vahel.(36)
65.      Tuleb märkida, et kuigi direktiivis 2017/541 on ühe eesmärgina sätestatud liikmesriikidevahelise tihedama ja tõhusama koostöö tugevdamine terrorismivastase võitluse eesmärgil, ei sisalda see konkreetseid sätteid, mis käsitleksid kriminaalvastutusest vabastamise riigisiseseid mehhanisme, nagu amnestiat. Seega ei ole selles käsitletud liikmesriikide võimalust seda liiki instituuti reguleerida.
66.      Sellist vaikimist ei saa siiski tõlgendada piirangute puudumisena. Direktiivis on nimelt täpsustatud, et selle sätete kohaldamisel tuleb austada ELL artiklis 2 tunnustatud väärtusi ning hartaga tagatud põhiõigusi ja -vabadusi, sealhulgas neid, mida on nimetatud selle II, III, V ja VI jaotises.(37) Selles on lisaks meelde tuletatud, et selle sätete rakendamisel tuleb arvesse võtta EIÕKd, kodaniku- ja poliitiliste õiguste rahvusvahelist pakti ja muid liikmesriikide rahvusvahelisi kohustusi inimõiguste kaitse valdkonnas.(38) Lõpuks on selle põhjenduses 37 toonitatud, et direktiiv ei tohiks mõjutada rahvusvahelisest õigusest, sealhulgas rahvusvahelisest humanitaarõigusest, tulenevaid liikmesriikide õigusi, kohustusi ega ülesandeid. Teisisõnu on selles põhjenduses liidu seadusandja taotletavale ühtlustamisele seatud sõnaselge piirang.
67.      Ühest küljest tuleneb sellest, et direktiiviga 2017/541 on liikmesriikidele jäetud õigus võtta vastu või säilitada amnestiameede oma riigisiseses õiguskorras. Kuna amnestia ei ole liidu õigusega ühtlustatud vahend, kuulub see liikmesriikide pädevusse.
68.      Teisest küljest ei saa seda vabadust minu arvates käsitada piiramatuna. Tõsi, ei saa väita, et direktiivi 2017/541 kohaldamist reguleerivad nõuded, mis hõlmavad hartaga, EIÕKga ja rahvusvahelise humanitaarõiguse põhimõtetega tagatud õigusi, laienevad automaatselt osalise ja ajutise kohaldamata jätmise olukorrale, mis tuleneb amnestiameetmest. Sellegipoolest on need nõuded sellises kontekstis välised juhised, kuna amnestia mõjutab – kuigi kaudselt – direktiivi esemelist kohaldamisala. Teisisõnu, kuigi amnestia ei ole ühtlustatud, ei toimu selle vastuvõtmine õiguslikus vaakumis. Direktiivis sisalduvad viited hartale, EIÕK‑le ja rahvusvahelisele humanitaarõigusele moodustavad asjakohase võrdlusraamistiku sellise meetme hindamiseks, kui see puudutab liidu õiguse kohaldamisalasse kuuluvat tegevust.
Direktiivi 2017/541 õiguslik alus ELTL artikkel 83 ja selle mõju
69.      Kolmandaks, seoses vajadusega paigutada direktiiv 2017/541 selle aluseks oleva ELTL artikli 83 õiguslikku konteksti, väärib meeldetuletamist, et see artikkel koos ELTL artikliga 82, mis käsitleb õigusalast koostööd kriminaalasjades, reguleerib liidusisest koostööd kriminaalasjades. ELTL artikli 83 lõikes 1 on ette nähtud, et seadusandliku tavamenetluse kohaselt vastu võetud direktiividega võib kehtestada miinimumeeskirjad kuritegude ja karistuste määratlemiseks eriti ohtlike piiriülese mõõtmega kuriteoliikide puhul, nagu terrorism. See piiriülene mõõde võib tuleneda süütegude laadist või tagajärgedest või vajadusest võidelda nende vastu ühistel alustel.
70.      Minu hinnangul tähendab ELTL artikli 83 lõikes 1 kasutatud mõiste „miinimumeeskirjad“, et sel alusel vastu võetud direktiivide eesmärk ei ole liikmesriikide karistusõiguse täielik ühtlustamine, vaid osaline ühtlustamine, mis piirdub olulisteks peetavate aspektidega. Seega jääb liikmesriikidele kaalutlusruum kahest aspektist. Esiteks võivad nad direktiivis käsitlemata tegusid määratleda süütegudena; teiseks võivad nad ühtlustatud süütegude eest ette näha rangemad karistused kui need, mis on ette nähtud direktiivis.(39)
71.      Eespool esitatud tõdemustest ELTL artikli 83 kohta võib teha kaks järeldust. Esiteks on direktiivis 2017/541 sätestatud miinimumeeskirjad nende süütegude laadi kohta, mis tuleb direktiivi ülevõtmisel liikmesriikide riigisisesesse õiguskorda sisse viia. Teisisõnu, kui liikmesriikidele jääb õigus minna sellest miinimumtasemest kaugemale, määratledes süütegudena ka teod, mida direktiiv ei käsitle, siis kujutavad direktiivis sõnaselgelt loetletud süüteod endast vääramatut künnist, mida tuleb järgida.
72.      Teiseks on väidetud(40) – eelkõige viitega kohtuotsusele I(41) –, et Euroopa Kohus kaldub arvama, et ELTL artikli 83 lõikes 1 nimetatud süüteod võivad kahjustada ühiskonna põhihuve. Kuna selle sätte kohaselt piirdub liidu ühtlustamispädevus tegudega, mis kahjustavad eriti olulisi huve, loob see säte kriminaliseerimise aksioloogilise aluse, mis õigustab karistusõiguse ühtlustamist.(42)
73.      Järelikult ei saa välistada, et direktiiviga 2017/541 hõlmatud süütegude puhul kriminaalvastutusest vabastamine, sealhulgas selliste mehhanismide abil nagu amnestia, peab samuti olema kooskõlas aksioloogiliste kaalutlustega. Kuna direktiivis puuduvad sellekohased erisätted, peavad liikmesriigid neile antud kaalutlusruumi piires kindlaks määrama direktiivi kohaldamise tingimused ja korra, tingimusel et järgitakse asjakohaseid standardeid, eelkõige neid, mis tulenevad rahvusvahelisest õigusest, sealhulgas rahvusvahelisest humanitaarõigusest.
74.      Sellest järeldub, et Euroopa Kohus võib mis tahes riigisisese amnestiameetme hindamisel lähtuda ainult selle põhjendatuse „välistest piiridest“, st selle vastavusest kohustustele, mis tulenevad rahvusvahelisest õigusest, eelkõige humanitaarõigusest ja direktiivi 2017/541 põhjenduses 37 nimetatud põhiõiguste kaitse vahenditest. Kõnealuses valdkonnas kohaldatavate standardite analüüsimist tuleb jätkata seda reservatsiooni silmas pidades.
Rahvusvahelised standardid ja EIK kohtupraktika amnestia valdkonnas
75.      Neljandaks tuleb eespool toodust lähtudes analüüsida, kuidas rahvusvaheline õigus ja eelkõige EIK praegu amnestiaseadusi käsitlevad, et tuvastada nende põhjendatuse „väline piir“. Täpsemalt tuleb kindlaks määrata liikmesriikidele selles valdkonnas antud kaalutlusruum ja rahvusvahelistest õigusnormidega pandud siduvatest kohustustest tulenevad piirid. Selles staadiumis on seega oluline kaaluda, kuidas amnestiat võrdlevas rahvusvahelises õiguses käsitletakse.
76.      Üldiselt on amnestia küsimus ehe näide pingest riikidel karistusõiguse valdkonnas oleva suveräänsuse ja rahvusvahelises õiguses, nagu ka EIK praktikas, järk-järgult kanda kinnitava seisukoha vahel, et kõige raskemate kuritegude eest vastutusele võtmine on kohustuslik. Traditsiooniliselt kuulub amnestia andmine riigi kaalutluspädevusse ja ta võib rahvusliku leppimise või poliitilise kompromissi nimel otsustada jätta menetlemata teatud teod, sealhulgas eriti rasked süüteod. Samuti on esile toodud, et ajalooliselt peeti amnestiaid väärtuslikuks vahendiks konfliktide lõpetamisel või demokraatiale ülemineku hõlbustamisel, nagu see toimus näiteks Argentinas, Tšiilis või Lõuna-Aafrikas.(43)
77.      Selline piiramatu suveräänse unustamise loogika on siiski vastuolus Euroopa ja rahvusvahelise õiguse arenguga, mis kinnitab üha kindlamalt põhimõtet, et ükski poliitilise otstarbekuse kaalutlus ei saa õigustada karistamatust selliste kuritegude puhul nagu piinamine, sõjakuriteod, inimsusevastased kuriteod või genotsiidid.(44) Tegelikult on rahvusvahelise õiguse tasandil tänapäeval üldiselt tunnustatud, et isegi kui ükski leping ei keela sõnaselgelt riigil anda amnestiat rahvusvaheliste – olgu need üldised või konkreetsed – kuritegude puhul, ei ole liigne väita, et rahvusvaheline tavaõigus ei salli enam amnestia andmist sõjakuritegude ja inimsusvastaste kuritegude valdkonnas, sealhulgas genotsiidi korral.(45)
78.      EIK praktika analüüs annab tunnistust sellest rahvusvahelise õiguse arengust.(46) Nii andis otsus Dujardin jt vs. Prantsusmaa 1991. aastal veel tunnistust teatud sallivusest. Euroopa Inimõiguste Komisjon ei leidnud, et sandarmite massimõrva eest amnestia andmine enne igasugust kohtuotsust oli vastuolus EIÕK artikliga 2.(47)
79.      Seevastu EIK kohtupraktika areng on viinud järelduseni – nagu kohtuotsuses Abdülsamet Yaman vs. Türgi –, et selleks, et õiguskaitsevahend oleks tõhus, on „ülimalt oluline“, et piinamises süüdistuse esitamine ei aeguks ning et amnestiat ega armu ei saaks anda.(48) Kohtuasjas Yeşil ja Sevim vs. Türgi kinnitas EIK, et üldjuhul ei ole lubatav, et selliste tegude suhtes alustatud kriminaalmenetluse tulemust ohustatakse erakorraliste meetmetega või kohtuliku arutamise viivitustega, mis on vastuolus hoolsuskohustusega.(49) Kohtuotsuses Yeter vs. Türgi, mis käsitles surnuks piinamist, kordas EIK, et amnestia või armuandmine ei tohiks kunagi olla lubatud, kui riigiteenistujat süüdistatakse tegudes, mis rikuvad EIÕK artiklit 3.(50) See nõue tuleneb piinamise absoluutsest keelust, mis toob kaasa range menetlusliku kohustuse, nimelt et asjaomane riik peab süüdistuse esitama, kohut mõistma ja karistama, ilma et ta võiks neid kohustusi leebema kohtlemisega neutraliseerida.
80.      Seda on üheselt meelde tuletatud kohtuasjas Ould Dah vs. Prantsusmaa. EIK asus selles kohtulahendis seisukohale, et amnestia on „üldiselt vastuolus riikide kohustusega uurida piinamist“.(51) EIK seob elu ja inimväärikuse tõhusa kaitsmise seega tihedalt vajadusega hoida ära karistamatust.
81.      Oluline on rõhutada, et EIK selline lähenemisviis on osa tihedast dialoogist teiste rahvusvaheliste kohtute ja organitega. Kohtuotsuses Marguš vs. Horvaatia leidis EIK suurkoda, et endine võitleja, kellele oli sõjakuritegude eest algul amnestia antud, ei saanud sellele meetmele tugineda, sest need teod kujutasid endast EIÕK artiklite 2 ja 3 rasket rikkumist.(52) Seda tehes tugines EIK sõnaselgelt ÜRO inimõiguste komiteele ning endise Jugoslaavia asjade rahvusvahelise kriminaalkohtu ja Ameerika Inimõiguste Kohtu(53) praktikale, et teha kindlaks, et rahvusvahelise konsensuse kohaselt on keelatud amnestia andmine sedalaadi kuritegude puhul.(54)
82.      Tuleb siiski märkida, et EIK ei välista põhimõtteliselt, et amnestiameede võib olla EIÕKga kooskõlas, tingimusel et see kuulub üleminekuperioodi õigusemõistmise usutavasse raamistikku. Kohtuotsuses Marguš vs. Horvaatia täpsustas suurkoda, et amnestia võib erandkorras olla lubatud, kui sellega kaasnevad erilised asjaolud, nagu tõeline rahvuslik leppimisprotsess ja/või tõhusad ohvritele mõeldud kahju hüvitamise mehhanismid. Kõnealusel juhul ei kaasnenud siiski mingit vastutasu antud amnestia eest, st ei olnud ette nähtud ühtegi heastamismeedet. EIK leidis, et neil asjaoludel, kui „Horvaatia ametivõimud koostasid kaebaja suhtes uue süüdistusakti ja mõistsid ta süüdi tsiviilelanikkonna vastu toime pandud sõjakuritegudes, järgisid nad nii [EIÕK] artiklitest 2 ja 3 tulenevaid kohustusi kui ka eespool nimetatud rahvusvahelistes mehhanismides ja dokumentides sätestatud nõudeid ja soovitusi“.(55)
83.      Nagu märgitud(56), väljendab see nüanss minu hinnangul EIK valmisolekut võtta arvesse poliitilist konteksti, milles teatud amnestiaid antakse, eriti üleminekujärgus olevas ühiskonnas, mis on väljumas relvastatud konfliktist või autoritaarsest režiimist. EIK väljakujunenud kohtupraktikast nähtub siiski, et leebus karistusõiguse valdkonnas ei tohi muutuda karistamatuse vahendiks. Kuigi ta tunnistab, et tasakaalu poole püüdlemine rahuvajaduse ja õigusemõistmise kohustuse vahel võib osutuda delikaatseks, tuletab ta meelde, et tingimusteta amnestia inimõiguste raskete rikkumiste eest on üldjuhul EIÕKga vastuolus.(57)
84.      Kokkuvõttes näitab eeltoodud analüüs, et EIK kohtupraktika areng on üles ehitatud kolmele olulisele muutumatule suurusele. Esiteks kahjustavad raskete kuritegude, näiteks piinamise, sõjakuritegude või õiguse elule rikkumise korral antavad amnestiad EIÕK artiklitest 2 ja 3 tulenevate menetluslike kohustuste olemust ennast. Teiseks on see lähenemisviis osa rahvusvahelise inimõigustealase õiguse laiemast dünaamikast, mis põhineb karistamatuse välistamisel kõige raskemate rikkumiste korral. Lõpuks tuleb kolmandaks märkida, et ainult rangelt piiritletud amnestiat, mis on osa tõelisest õigusemõistmise protsessist, mis ühendab kannatanutele kahju hüvitamise ja olenevalt olukorrast leppimise, võib veel pidada kooskõlas olevaks EIÕK osalisriikide tegutsemiskohustustega.
Hinnang LOA kooskõlale direktiiviga 2017/541, arvestades analüüsitud tegureid
85.      Eelnevat analüüsi arvestades tuleb nüüd hinnata, kas kõik uuritud tegurid viivad järeldusele, et direktiivi 2017/541 soovitav toime on käesoleval juhul ohus.
86.      Nagu ma juba märkisin, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas sellist riigisisest õigusakti nagu LOA, mis seab amnestia kaudu kriminaalvastutusest vabastamise tingimuseks selle, et asjaomaste tegudega ei ole tahtlikult ja tegelikult põhjustatud inimõiguste raskeid rikkumisi, eristades seega terroriakte vastavalt nende tagajärgedele, saab pidada direktiiviga 2017/541 kooskõlas olevaks. Sellise õigusakti toimel piiratakse kriminaalmenetluse alustamise ja kriminaalkorras karistamise võimalust teatud liiki tegudega, mis kuuluvad nimetatud direktiivi kohaldamisalasse, ning see tõstatab küsimuse, kas see õigusakt on kooskõlas direktiivi eesmärkidega.
87.      Eespool esitatud analüüsist(58) nähtub aga, et direktiiv 2017/541 ei sisalda ühtegi sätet, mis sõnaselgelt keelaks selliste kriminaalvastutusest vabastamise mehhanismide nagu amnestia kasutamise. Lisaks ei saa see loogiliselt selliseid meetmeid põhimõtteliselt välistada, kuna sellist üldist välistamist oleks raske ühitada esmase õiguse ülesehitusega ja eelkõige piirangutega, mis on omased õiguslikule alusele, milleks on ELTL artikkel 83.
88.      Samuti on oluline rõhutada, et LOA ei too kaasa direktiivi 2017/541 ega selle riigisisesesse õigusesse ülevõtmise sätete isegi osalist kehtetuks tunnistamist. Direktiiv jääb Hispaania õiguskorras kehtima, ilma et selle normatiivset sisu oleks muudetud. See on seletatav asjaoluga, et LOA toob kaasa selle tagajärgede osalise ja ajutise „deaktiveerimise“, kuna see vabastab kriminaalvastutusest teatud konkreetsete tegude puhul, mis on ajaliselt ja laadilt piiratud, seadmata kahtluse alla direktiivi üldkohaldatavust teistele olukordadele.
89.      Seega ei ole määrav kriteerium selle hindamisel, kas LOA on direktiiviga 2017/541 kooskõlas, üksnes amnestia andmine, vaid selle vastavus rahvusvahelisest õigusest, eelkõige humanitaarõigusest, tulenevatele miinimumnõuetele ja eelkõige EIK seatud kohtupraktika standarditele.
90.      Läbiviidud analüüs näitab, et need standardid nõuavad üldiselt, et mis tahes amnestiameetmed võetaks poliitilise ja sotsiaalse leppimise tegelikus kontekstis. Käesoleval juhul näib see nii olevat, nagu annab mõista juba LOA eesmärk, mis on väljendatud selle ametlikus pealkirjas: „konstitutsiooniline seadus 1/2024, mis käsitleb amnestiat Kataloonias institutsioonilise, poliitilise ja sotsiaalse olukorra normaliseerimiseks“.
91.      Sellega seoses näib mulle, et analüüsi käesolevas staadiumis on otstarbekas käsitleda eneseamnestia küsimust, mis tõstatati kohtuistungil, kuigi selle kohta iseenesest ei ole eelotsusetaotluses eraldi problemaatikat tõstatatud. Minu arvates väärib see küsimus siiski lühidalt käsitlemist, kuna see puudutab õiguspäraseid piire, mis võivad õigusriigis olla kriminaalvastutusest vabastamise mehhanismil. Nagu Veneetsia komisjon oma arvamuses Katalooniat käsitleva Hispaania amnestiaseaduse eelnõu kohta märkis, on eneseamnestia olukord, kus teo toimepanijad või vastutavad institutsioonid annavad iseendale või oma liikmetele puutumatuse süüdistuse esitamise eest, sageli poliitilise ülemineku eel.(59) Need amnestia vormid on sageli meelevaldsed, kuna need võimaldavad seadusandlikku või täidesaatvat võimu kontrollivatel isikutel kõrvale hoida igasugusest vastutusest ilma tõhusa kohtuliku kontrolli ja tõelise demokraatliku osaluseta.(60)
92.      Minu hinnangul ei võimalda aga miski kvalifitseerida LOAd käesoleval juhul eneseamnestiaks, ja seda mitmel kokkulangeval põhjusel. Esiteks on kõnealune seadus pluralistliku demokraatliku süsteemi raames toimunud nõuetekohase parlamentaarse menetluse tulemus. See ei tulene autoritaarse võimu kehtestatud ühepoolsest aktist, vaid Cortes Generalesis (Hispaania parlament) toimunud arutelust ja demokraatlikust hääletamisest.
93.      Teiseks ei jää selle kohaldamine kohtu kontrolli alt välja.(61) Nagu nähtub eelotsusetaotlusest, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne põhikohtuasjas kontrollida, kas amnestia kohaldamisele seaduses seatud tingimused on täidetud, ja eelkõige, kas kõnealused teod kuuluvad LOA artikli 2 punktis c ette nähtud väljajätmise aluste kohaldamisalasse või mitte.
94.      Kolmandaks välistab juba seaduse eesmärk iseenesest igasuguse samastamise eneseamnestiaga. LOA ei hõlma vahet tegemata kõiki riigiteenistujaid või võimukandjaid, vaid seda kohaldatakse teatud konkreetsete tegude suhtes, mis on ajaliselt piiratud ja seotud poliitilise pinge perioodiga, võtmata arvesse asjaomaste isikute avalikku või eraviisilist staatust. Lühidalt öeldes toimib see in rem. Seega ei ole selle seaduse eesmärk kaitsta poliitilist režiimi või selle esindajaid võimalike süüdistuste eest, vaid reageerida erandlikule olukorrale, mille eesmärk on institutsioonilise olukorra normaliseerimine ja leppimine.
95.      Lõpuks ei nähtu kohtuasja toimikust, et isikud, kellele amnestiat antakse, oleksid ise LOA vastuvõtmisega tegelenud valitsuse või seadusandliku võimu liikmed või esindajad, mistõttu puudub otsene seos poliitilise võimu teostamise ja meetmest kasusaamise vahel. Seega ei saa minu arvates väita, et LOA kujutab endast eneseamnestiat.
96.      Lisaks sellele on EIK väljakujunenud kohtupraktikas leitud, et amnestia ei saa mingil juhul hõlmata inimõiguste raskeid rikkumisi, mille hulgas on esmajoones EIÕK artiklitega 2 ja 3 kaitstud õiguse elule ja füüsilisele puutumatusele rikkumine. Sellest vaatenurgast lähtudes jätab LOA oma artikli 2 punktiga c sõnaselgelt välja teod, millega on tahtlikult põhjustatud selliseid rikkumisi, sealhulgas rahvusvahelise humanitaarõiguse kohaldamisalasse kuuluvaid rikkumisi.(62) Seega tundub, et see nõue on käesoleval juhul täidetud.
97.      Sellest tuleneb, et kuna LOAs on ette nähtud, et amnestia on välistatud nende tahtlike ja raskete süütegude puhul, hõlmamata formaalselt kõiki direktiivis 2017/541 silmas peetud süütegusid, ei saa sellist lähenemisviisi põhimõtteliselt pidada selle direktiivi eesmärkidega vastuolus olevaks.
98.      Kõiki eespool toodud kaalutlusi silmas pidades teen seega Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esimesele, teisele, kolmandale, viiendale ja kuuendale küsimusele, et direktiiviga 2017/541 ei ole vastuolus niisugune riigisisene õigusakt nagu LOA, mis juhul, kui selles seaduses nimetatud subjektiivsed, objektiivsed ja ajalised tingimused on täidetud, annavad amnestia tegude suhtes, mille võib nende eesmärgi tõttu kvalifitseerida terroriaktideks direktiivi artikli 3 lõike 1 punktide d ja f tähenduses, või terrorirühmitusega seotud süütegudeks direktiivi artikli 4 tähenduses, tingimusel et nendega ei ole tahtlikult põhjustatud inimõiguste raskeid rikkumisi, eriti neid, mis on hõlmatud EIÕK artiklitega 2 ja 3 ning rahvusvahelise humanitaarõigusega, kuna direktiivi 2017/541 soovitavat toimet ei ole ohtu seatud.
Neljas küsimus
99.      Eelotsusetaotluse esitanud kohtu neljas küsimus koosneb kahest osast. Esiteks puudutab see selle kindlakstegemist, kas õiguskindluse põhimõttega on vastuolus niisugune õigusakt nagu LOA, mis seab direktiivi 2017/541 kohaldamisalasse kuuluvate tegude eest kriminaalvastutusest vabastamise tingimuseks selle, et puudub tahtlus põhjustada inimõiguste raskeid rikkumisi, eriti EIÕK artiklitega 2 ja 3 ning rahvusvahelise humanitaarõigusega hõlmatud inimõiguste rikkumisi. Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, et LOAs ei ole täpsustatud ei tegusid, mis võivad endast selliseid rikkumisi kujutada, ega seda, milline on amnestia kohaldamise välistamiseks nõutav raskusaste. Teiseks küsib ta täiendavalt, kas õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõtetega on kooskõlas selline säte nagu LOA artikkel 1, mille kohaldamise kriteeriumid tunduvad objektiivselt ebamäärased ja subjektiivselt ebakindlad.
100. Neid kahte osa tuleb analüüsida järgemööda.
Esimene osa: välistav tingimus inimõiguste raskete rikkumiste alusel
101. Kõigepealt tuleb märkida, et süüdistusaktidest ei nähtu, et süükspandavate tegudega, mis küll kvalifitseeriti terroriaktideks, oleks tahtlikult põhjustatud inimõiguste raskeid rikkumisi. Seega ei ole käesoleval juhul täidetud LOA artikli 2 punktis c sätestatud tingimus, mille kohaselt on amnestia kohaldamine välistatud selliste rikkumiste tahtliku toimepanemise korral, mistõttu ei ole välistav tingimus kohaldatav. Nagu väitis Hispaania valitsus, tõstatab see asjaolu küsimuse eelotsuse küsimuse hüpoteetilisuse ja seega selle vastuvõetavuse kohta.
102. Sellise vastuväitega ei saa minu arvates aga nõustuda. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimust võib nimelt mõista nii, et sellega püütakse kontrollida, kas LOA viide „inimõiguste rasketele rikkumistele“, eelkõige EIÕK artiklitega 2 ja 3 tagatud inimõiguste rikkumistele, vastab liidu õigusega kehtestatud selguse ja täpsuse nõuetele. Sisuliselt soovib see kohus kindlaks teha, kas välistava tingimuse sõnastus võimaldab tõmmata piisavalt selge piiri ühelt poolt selliste tegude, mille suhtes võib amnestiat kohaldada, ja teiselt poolt selliste tegude vahele, mis oma raskuse tõttu peavad jääma direktiiviga 2017/541 kehtestatud vastutusele võtmise korra kohaldamisalasse. Selle tingimuse täpse ulatusega seotud ebakindlus on piisav, et õigustada selle sisulist analüüsimist.
103. Üldiselt nõuab õiguskindluse põhimõte, et õigusnormid oleksid sõnastatud selgelt, täpselt ja üheselt mõistetavalt, et igaühel oleks ettenähtavalt võimalik teada oma õiguste ja kohustuste ulatust. Selle põhimõtte eesmärk on tagada õigusnormide stabiilsus ja järjepidevus õiguse kohaldamisel. Selles mõttes on see alus õiguspärase ootuse põhimõttele, mille eesmärk on kaitsta kehtivate õigusnormide alusel loodud õigusliku olukorra stabiilsust.(63)
104. Euroopa Kohus on möönnud, et õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtted nõuavad esiteks, et õigusnormid oleksid selged ja täpsed, ning teiseks, et nende kohaldamine oleks õigussubjektidele ettenähtav.(64) Õiguskindluse põhimõte nõuab eelkõige siis, kui tegemist on õigusnormidega, mis võivad õigussubjektidele kaasa tuua ebasoodsaid tagajärgi, et kohaldatavad sätted oleksid piisavalt kättesaadavad ja arusaadavad, et igal puudutatud isikul oleks võimalik nende õiguslikke tagajärgi mõistlikus ulatuses ette näha. Õiguskindlus kui liidu õiguse aluspõhimõte(65) omandab erilise tähtsuse karistusõiguse valdkonnas, kus see aitab kaasa põhiõiguste kaitsele ja õigusriigi tõhususele, mis on sätestatud ELL artiklis 2 kui liidu põhiväärtus ja kõigile liikmesriikidele ühine nõue.(66)
105. Käesoleva küsimuse esimesele osale vastamiseks tuleb kindlaks teha, kelle kasuks võib õiguskindluse tagatisele tugineda. Kui sellele tuleks tugineda menetlusele allutatud isikute kasuks, näib see argument selles staadiumis tulemusetu. Nimelt on eelotsusetaotluses sõnaselgelt märgitud, et põhikohtuasjas kõne all olevad teod ei kuulu LOAs ette nähtud väljajätmise aluste kohaldamisalasse, st olukordade hulka, mille puhul on selles seaduses sätestatud, et nende tegude korral ei tohi amnestiat kohaldada. Samuti tuleb märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohus kuulas pooled Hispaania menetlusõiguse kohaselt ära konkreetses eelotsusemenetluses, mis puudutas käesolevas menetluses kõne all olevate tegude suhtes LOA kohaldamise taotlust. Väljendatud seisukohtade hulgas väitis üks menetlusele allutatud isikutest (QCR), et LOA ei ole ebaselge ega ebatäpne.(67)
106. Kui aga eelotsusetaotluse esitanud kohus ise tõstatab tõlgendamisraskuse LOA artikli 2 punktis c sisalduva tingimuse ebatäpsuse tõttu(68), siis tuleb märkida, et see säte ei piirdu üldise viitega „inimõiguste rasketele rikkumistele“. Selles on sõnaselgelt viidatud EIÕK artiklitele 2 ja 3, mis puudutavad ühelt poolt õigust elule ning teiselt poolt piinamise ja ebainimliku või alandava kohtlemise keeldu. Nende sätete normatiivset sisu on aga EIK praktikas sisuliselt ja järjepidevalt täpsustatud. See normatiivne viide võimaldab minu arvates seega piisavalt täpselt piiritleda välistava tingimuse ulatust. Teisisõnu määratleb LOA artikli 2 punkt c kaudselt, kuid selgelt väljendi „inimõiguste rasked rikkumised“ tähenduse, viidates otseselt EIÕK eespool nimetatud artikleid käsitlevale kohtupraktikale.
107. Täpsemalt tuleb selle kindlaksmääramisel, kas teatud kohtlemine kujutab endast piinamist EIÕK artikli 3 tähenduses, meeles pidada, et EIK teeb selget vahet piinamise, ebainimliku kohtlemise ja alandava kohtlemise vahel. Selle eristamise eesmärk on rõhutada nende tegude erilist raskust, millega tahtlikult põhjustatakse tugevaid ja julmi kannatusi. See on sätestatud ka piinamise ning muu julma, ebainimliku või inimväärikust alandava kohtlemise ja karistamise vastase konventsiooni(69) artiklis 1, milles on piinamine määratletud kui tahtlik tugeva valu või kannatuste tekitamine eelkõige teabe saamise, karistamise või hirmutamise eesmärgil.(70)
108. See, mis eristab peamiselt piinamist ebainimlikust või alandavast kohtlemisest, on põhjustatud kannatuste tugevusaste. Kohtlemist peetakse ebainimlikuks, kui see põhjustab ägedat füüsilist või vaimset valu, sageli oma kestuse või ettekavatsetuse tõttu.(71) Seda peetakse alandavaks, kui selle eesmärk või tagajärg on isiku alandamine, kahjustades tema väärikust või tekitades tal hirmu, ängistust või alaväärsustunnet, mis võib murda tema vaimse vastupanu.(72)
109. Selleks et kohtlemise saaks kvalifitseerida alandavaks, ei ole vaja, et kolmandad isikud seda sellisena tajuksid. Piisab sellest, kui ohver tunneb end enda silmis alandatuna. Samuti ei ole tahe alandada rikkumise tuvastamiseks vajalik tingimus. Järelikult võib EIÕK artiklit 3 eirata isegi siis, kui puudus tahe ohvrit alandada, kui kohtlemise tagajärjed teda tegelikult alandavad.(73)
110. EIÕK artikliga 2 on kehtestatud kahekordne kohustus: ühest küljest keeld võtta inimeselt tahtlikult elu, välja arvatud ammendavalt loetletud juhtudel; teisest küljest tegutsemiskohustus kaitsta seda õigust seadusega.(74)
111. Sellest järeldub, et LOA artikli 2 punktis c sätestatud välistava tingimuse kohaldamisala on piisavalt piiritletud, kuna see viitab EIÕK artiklitele 2 ja 3, mille sisu on EIK kohtupraktikas järjekindlalt ja üksikasjalikult täpsustatud. Normatiivse ebaselguse puudumise tõttu tundub mulle, et õiguskindluse põhimõtte rikkumist ei saa tuvastada.
Teine osa: LOA artikli 1 kohaldamisala ning õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõtted
112. Mis puudutab eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt teise võimalusena esitatud neljanda küsimuse teist osa, siis väärib meeldetuletamist, nagu juba esimese osa kohta tõdetud, et eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib oma taotluses selgelt, et arvestades LOA esemelist ja ajalist kohaldamisala, kuuluvad kõnealused teod selle seaduse artikli 1 kohaldamisalasse. Selles osas ja nagu ka esimese osa puhul võib küsimus põhikohtuasja võimalikku tulemust arvestades näida hüpoteetiline, mistõttu võib see tekitada kahtlusi selle vastuvõetavuses.
113. Siiski, nagu rõhutas muu hulgas komisjon kohtuistungil, kui LOA artikli 1 kohaldamisala tuleks pidada liiga ebamääraseks või määratlematuks, eriti seoses asjaomaste tegevuste objektiivse ja subjektiivse kvalifitseerimisega, siis võiks see mõjutada direktiivi 2017/541 tõhusust. Seega võib eelotsusetaotluse esitanud kohtul olla alust küsida, kas see säte on liidu õigusega kooskõlas. Kui seda küsimust nii tõlgendada, tuleb seda sisuliselt analüüsida.
114. Esiteks tuleb sarnaselt neljanda küsimuse esimesele osaga kindlaks teha, kelle kasuks käesoleval juhul tuginetakse õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõtetele. Kui need on menetlusele allutatud isikud, ei võimalda miski eelotsusetaotluses järeldada, et LOA kohaldamisala võimalikul ebatäpsusel oleksid käesoleval juhul olnud konkreetsed ebasoodsad tagajärjed nende õigusliku olukorra jaoks. Vastupidi, nagu juba rõhutatud, ei viita miski sellele, et põhikohtuasja praeguses menetlusstaadiumis oleks võinud tekkida kahtlus LOA kohaldatavuses menetlusele allutatud isikutele süükspandavate tegude suhtes. Seega ei ole ilmne, kuidas saaks nende kasuks õiguskindlusele tulemuslikult tugineda.
115. Sama kehtib õiguspärase ootuse põhimõtte kohta, mis eeldab pädevate asutuste antud selgetel kinnitustel põhinevate täpsete ja õiguspäraste ootuste olemasolu. Eelotsusetaotlus ei sisalda siiski mingit teavet, mis võimaldaks tuvastada, millised konkreetsed ootused võisid tekkida või millistel isikutel võisid tekkida konkreetsed ootused seoses võimalusega või vastupidi võimatusega võtta vastu amnestiat reguleeriv õigusakt, mis vabastab kriminaalvastutusest teatud teod, mis kuuluvad direktiivi 2017/541 kohaldamisalasse, kuid mis konkreetses esemelises, isikulises ja ajalises kontekstis ei kujuta endast inimõiguste rasket rikkumist.
116. Teiseks, kuigi õiguskindluse põhimõttele tugineb eelotsusetaotluse esitanud kohus ise põhjusel, et LOA artikli 1 kohaldamisala tundub talle ebakindel, tuleb meenutada, nagu juba märgiti selle seaduse direktiiviga 2017/541 kooskõla analüüsimisel, et asjakohane kriteerium ei seisne amnestia esemelises ega ajalises ulatuses ega selle piirjoonte täpsusastmes. Liidu õiguse seisukohast on oluline järgida rahvusvahelises humanitaarõiguses sätestatud sisulisi piire ning EIÕK artiklitest 2 ja 3 tulenevaid kohustusi, nagu EIK on neid tõlgendanud. Teisisõnu ei ole minu arvates määrav mitte LOA artikli 1 abstraktne ulatus või üldine sõnastus, vaid küsimus, kas see säte võib kas või kaudselt hõlmata tegusid, mis kujutavad endast inimõiguste rasket rikkumist.(75)
117. See lähenemisviis on seda enam põhjendatud, et Euroopa Kohtu hinnang amnestiameetme ajalisele ja esemelisele ulatusele tähendaks tegelikult otsuse tegemist selle meetme sisu enda kohta. Ent nagu on selgitatud, kuulub selline hindamine liikmesriikide pädevusse jäetud valdkonda, kuna amnestia kehtestamist, ulatust ja kohaldamise korda liidu õigusega ei ühtlustata ning need jäävad üldjuhul liikmesriikide ainupädevusse.
118. Tõsi, nagu eelkõige komisjon kohtuistungil märkis, võib väita, et käesoleval juhul võib amnestia eriti lai kohaldamisala kahjustada direktiivi 2017/541 tõhusust, kuna see takistab igasugust vastutusele võtmist nende tegude eest, milles menetlusele allutatud isikuid põhikohtuasjas süüdistatakse. Väärib siiski meeldetuletamist, et amnestia on instituut, mille kohaldamise kord erineb sõltuvalt õiguslikust ja poliitilisest kontekstist. Amnestiat võidakse kohaldada kriminaalmenetluse erinevates staadiumides enne seda, selle ajal(76) või pärast seda ning see võib puudutada kas üksikut tegu või teatud ajavahemiku jooksul toime pandud mitut tegu.(77) Kokkuvõttes on tegemist meetmega, mida saab kohandada erinevate poliitiliste ja õiguslike olukordadega.
119. Seega ei ole minu hinnangul Euroopa Kohtu ülesanne hinnata põhikohtuasjas kõne all oleva amnestia esemelise või ajalise kohaldamisala poliitilist otstarbekust või asjakohasust. Euroopa Kohtu kontroll peaks piirduma selle kindlakstegemisega, kas järgitakse välispiire, mis on kehtestatud liidu õigusega ja rahvusvaheliste õigusaktidega, millega liikmesriigid on seotud. Eelkõige tuleb tagada, et meede ei hõlma tegusid, mis raskelt rikuvad põhiõigusi, mille hulgas on esmajoones õigus elule ning piinamise ja ebainimliku või alandava kohtlemise keeld, mis on tagatud EIÕK artiklitega 2 ja 3.
120. Nagu eespool märgitud(78), ei ole see käesoleval juhul nii. Tegemist ei ole õigusaktiga, mis neutraliseerib täielikult direktiivi 2017/541 teatud sätete kohaldamise, vaid konkreetsetel poliitilistel kaalutlustel põhineva piiratud amnestiameetmega. Kuna direktiiv iseenesest ei keela amnestia kasutamist, tuleb sellist meedet üldjuhul pidada lubatavaks, sõltumata selle esemelisest või ajalisest kohaldamisalast, tingimusel et see vastab eespool nimetatud sisulistele tingimustele.
121. Seda järeldust kinnitab asjaolu, et kuigi põhikohtuasjas kõne all oleval amnestial on ilmselgelt ulatuslik esemeline ja ajaline kohaldamisala, moodustab see osa sisemisest loogikast, mis tagab sellele omase järjepidevuse. Nagu Hispaania valitsus kohtuistungil väitis, hõlmab LOA kindlaksmääratud ajavahemikku ning täpselt määratletud tegusid, mis kõik on seotud Kataloonia iseseisvusprotsessiga. Seega on meetmel otsene seos selle vastuvõtmise poliitilise eesmärgiga, milleks on institutsioonilise olukorra normaliseerimine ja ühiskondlik leppimine Kataloonia kriisi kontekstis. See eesmärk nähtub sõnaselgelt nii LOA pealkirjast kui ka preambulist.
122. Neid kaalutlusi arvestades teen neljanda küsimuse esimest osa arvestades Euroopa Kohtule ettepaneku vastata, et õiguskindluse põhimõttega koostoimes direktiiviga 2017/541 ei ole vastuolus selline riigisisene õigusakt nagu LOA, mis seab selle direktiivi kohaldamisalasse kuuluvates tegudes süüdistatava isiku kriminaalvastutusest vabastamise tingimuseks selle, et ta ei ole tahtlikult põhjustatud inimõiguste raskeid rikkumisi, eriti neid, mis on hõlmatud EIÕK artiklitega 2 ja 3 ning rahvusvahelise humanitaarõigusega.
123. Mis puudutab selle küsimuse teist osa, siis teen ettepaneku vastata, et õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõtetega ei ole vastuolus niisugused õigusnormid, nagu on LOA artiklites 1 ja 2 ette nähtud selleks, et määrata kindlaks selle kohaldamisala.
Kaheksas küsimus
124. Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub sisuliselt selgitada, kas direktiiviga 2017/541, tõlgendatuna lähtuvalt harta artiklitest 20 ja 21, on vastuolus selline riigisisene õigusakt nagu LOA, mis vabastab kriminaalvastutusest isikud, keda süüdistatakse selle direktiivi kohaldamisalasse kuuluvates süütegudes, põhjusel, et need süüteod on liikmesriigi kohtu hinnangul toime pandud ideoloogilise eesmärgi saavutamiseks.
125. Minu arvates põhinevad need argumendid ekslikul eeldusel, kuna need eiravad vaidlusaluse amnestia eripära. Eelotsusetaotluse esitanud kohus näib samastavat käesoleva olukorra olukorraga, kus seadusandja kehtestab üldnormi, mille eesmärk on välistada kriminaalvastutus teatud süütegude puhul ainuüksi nende ideoloogilise varjundi tõttu. Sellisel juhul võiks väita, et ühelt poolt isikuid, keda süüdistatakse teatud ideoloogiaga põhjendatud süütegudes ja kellele antakse amnestia, ning teiselt poolt isikuid, kes on toime pannud analoogseid süütegusid muus ideoloogilises kontekstis, mis ei ole seadusega hõlmatud, koheldakse erinevalt. Selline lähenemisviis võib tõepoolest tekitada kahtlusi selle kooskõlas harta artiklitega 20 ja 21.
126. Käesolevas asjas see siiski nii ei ole. Kriminaalvastutusest vabastatakse siin amnestiaseaduse alusel, st erandliku ulatusega akti alusel, mille otsene eesmärk on soodustada poliitilist ja ühiskondlikku leppimist. See eesmärk õigustab iseenesest teatud tegude erinevat kohtlemist, kuna see kohtlemine põhineb objektiivsetel ja mõistlikel kriteeriumidel. Käesoleval juhul on LOAs selle kohaldamisala selgelt piiritletud, viidates Kataloonia iseseisvusprotsessi selgelt määratletud kontekstile. Meede ei põhine seega süütegude ideoloogiliste põhjenduste abstraktsel või subjektiivsel hindamisel, vaid täpsel poliitilisel ja ajalisel alusel, mis on otseselt seotud taotletava eesmärgiga.
127. Vastupidine tees, mida eelkõige komisjon kohtuistungil kaitses, võtaks igalt amnestiameetmelt selle legitiimsuse, eitades sellele omast ülesannet, milleks on võimaldada erandlikel asjaoludel ületada mineviku lahkarvamused olulisema huvi teenimiseks ehk rahu saavutamiseks.
128. See ei tähenda siiski, et igasugune amnestia oleks õiguspärane. Nagu ma eespool(79) mainisin, peavad sellised meetmed vastama teatud nõuetele. Need meetmed ei tohi hõlmata inimõiguste raskeid rikkumisi ning peavad põhinema õiguspärasel eesmärgil ja objektiivsetel kriteeriumidel, mis on seotud taotletava eesmärgiga. LOA vastab minu hinnangul nendele nõuetele, tuginedes spetsiifilisele poliitilisele kontekstile ja sõnaselgele leppimise eesmärgile.
129. Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata, et harta artiklitega 20 ja 21 ei ole vastuolus selline riigisisene amnestianorm nagu LOA artikkel 1, mida ei kohaldata muudele tegudele kui need, mis on selles artiklis piiritletud, isegi kui need leidsid aset samas piirkonnas ja samas ajavahemikus.
Seitsmes küsimus
130. Seejärel küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult, kas LOA on kooskõlas liidu õiguse esimuse põhimõttega ja ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö kohustusega. Sisuliselt palub ta selgitada, kas nende põhimõtetega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, millega antakse amnestia isikutele, keda süüdistatakse direktiivi 2017/541 esemelisse kohaldamisalasse kuuluvates tegudes.
131. Euroopa Kohus kinnitas juba oma 15. juuli 1964. aasta põhjapaneva tähtsusega kohtuotsuses Costa(80), et liidu õigust, mis tuleneb autonoomsest allikast, ei saa kõrvale jätta riigisisese õigusnormiga, olenemata viimase laadist või kuupäevast, ilma et liidu õigussüsteemi ühtsus ja tõhusus seataks kahtluse alla. Ta täpsustas, et liidu õiguse siduvus ei tohi liikmesriigiti erineda, ilma et see kahjustaks aluslepingu eesmärkide saavutamist ja diskrimineeriks õigussubjekte.
132. Euroopa Kohus rõhutas, et kuna tema ainupädevuses on anda liidu õiguse lõplik tõlgendus, siis peab ta seda pädevust teostades täpsustama liidu õiguse esimuse põhimõtte ulatust seoses liidu õiguse asjakohaste sätetega, mistõttu ei saa see ulatus sõltuda riigisiseste õigusnormide tõlgendusest ega liikmesriigi kohtu poolt liidu õigusnormidele antud tõlgendusest, mis ei vasta Euroopa Kohtu tõlgendusele.(81)
133. See põhimõte paneb seega kõikidele liikmesriikide asutustele kohustuse tagada erinevate liidu õigusnormide täielik õigusmõju, kuna liikmesriikide õigus ei või mõjutada nende õigusnormide tagajärgi nimetatud riikide territooriumil.(82)
134. Mis puudutab lojaalse koostöö põhimõtet, siis tuletan meelde, et ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud põhimõte kohustab liikmesriike ja liidu institutsioone aluslepingutest tulenevate ülesannete täitmisel üksteist vastastikku austama ja abistama. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt nõuab see põhimõte, et liikmesriigid võtaksid kõik vajalikud meetmed, et tagada liidu õiguse toime ja tõhusus.(83)
135. Käesolevas asjas ei nähtu analüüsist, et LOA vastuvõtmine rikuks esimuse põhimõtet. Nagu eespool(84) selgitatud, ei sisalda direktiiv 2017/541 sätet, mis sõnaselgelt välistaks amnestia kasutamise. Eelkõige säilib direktiivi soovitav toime, kui amnestiaseadus järgib rahvusvahelises humanitaarõiguses kehtestatud piire, eelkõige põhiõiguste kaitsega seotud nõudeid, ega too kaasa karistamatust kõige raskemate rikkumiste puhul.
136. Mis puudutab lojaalse koostöö kohustust, siis ei saa seda amnestiameetme keelamiseks iseseisvalt kasutada, kuna direktiivist 2017/541 ei tulene mingit positiivset, selget ja täpset kohustust, mis keelaks liikmesriikidel sellist meedet kasutada. Kuna puudub liidu õiguse imperatiivne norm, mis keelaks amnestia, jääb liikmesriikidele pädevus selliseid seadusi vastu võtta, tingimusel et need ei sea kahtluse alla direktiivi eesmärki ega too kaasa karistamatust inimõiguste raskete rikkumiste korral.
137. Sellest tuleneb, et esimuse ja lojaalse koostöö põhimõtteid ei saa käesolevas asjas pidada takistuseks LOA vastuvõtmisele.
138. Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata, et direktiiviga 2017/541, tõlgendatuna koostoimes liidu õiguse esimuse põhimõttega ja ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõttega, ei ole vastuolus selline riigisisene õigusakt nagu LOA, mis liikmesriikide ainupädevuse raames amnestia kaudu vabastab kriminaalvastutusest isikud, keda süüdistatakse selle direktiivi kohaldamisalasse kuuluvate tegude toimepanemises, kui esinevad teatud selles seaduses määratletud objektiivsed, subjektiivsed ja ajalised asjaolud, tingimusel et see ei kahjusta direktiiviga taotletavat eesmärki või selle soovitavat toimet.
Üheksas küsimus
139. Üheksanda ja ühtlasi viimase eelotsuse küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul tõlgendada ELL artikli 4 lõiget 2 ning ELTL artikli 20 lõike 2 punkti a ja artikli 21 lõiget 1. Ta soovib teada, kas nende sätetega on vastuolus selline õigusakt nagu LOA osas, milles see vabastab igasugusest kriminaalvastutusest isikud, keda süüdistatakse terroriaktideks kvalifitseeritud süütegudes, kuna nende tegude toimepanemise eesmärk oli asjaomase liikmesriigi territooriumi ühe osa eraldumine. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul tekitab LOA selliste tegude kordumise või üldistumise ohu ja see kahjustab liikmesriikide territoriaalset terviklikkust ning liidu kodanike liikumis- ja elamisvabadust.
140. Kõigepealt tuleb meenutada ELTL artikli 267 kohase eelotsusemenetluse eesmärki. Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et „ELTL artiklis 267 sätestatud menetlus on Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute koostöö vahend, mille abil Euroopa Kohus annab liikmesriikide kohtutele liidu õiguse tõlgenduse, mida need kohtud vajavad nende menetluses olevate vaidluste lahendamiseks“. Euroopa Kohus lisab, et „[e]elotsusetaotluse esitamist ei õigusta mitte nõuandvate arvamuste saamine üldiste või hüpoteetiliste küsimuste kohta, vaid asjaolu, et see on vaidluse tõhusaks lahendamiseks olemuslikult vajalik“.(85)
141. Lisaks, „[n]agu ilmneb ELTL artikli 267 sõnastusest enesest, peab esitatud eelotsusetaotlus olema „vajalik“ selleks, et eelotsusetaotluse esitanud kohus saaks tema menetluses olevas kohtuasjas „teha otsuse““.(86) Sellest tuleneb, et „eelotsusemenetlus eeldab liikmesriigi kohtus tegelikult pooleli olevat menetlust, mille raames palutakse sellel kohtul teha otsus, milles saab arvesse võtta eelotsust“.(87)
142. Käesoleval juhul on ilmne, et üheksas küsimus ei ole seotud põhikohtuasja lahendamisega, kuivõrd see kohtuasi puudutab kriminaalmenetlust isikute vastu, keda süüdistatakse tegudes, mis võivad kuuluda direktiivi 2017/541 ja LOA kombineeritud kohaldamisalasse. Küsimusel, kas amnestiameede võib üldiselt kahjustada liikmesriigi territoriaalset terviklikkust või liidu kodanike vaba liikumise õigust, ei ole selles kontekstis vaidluse esemega otsest seost. Tegemist on üldise või isegi poliitilise küsimusega, millel ei ole põhikohtuasja konkreetses kontekstis vaidluse esemega mingit puutumust.
143. Seega tundub üheksanda küsimuse sõnastus olevat lahutamatult seotud hüpoteetilise või abstraktse vaidlusega, mis on liikmesriigi kohtus tegelikult pooleli olevast kohtuvaidlusest eraldiseisev. Viimasel on teisejärguline roll selle küsimuse aluseks olevas loogikas, mille eesmärk on kasutada eelotsusemenetlust põhikohtuasja faktiliste asjaoludega mitteseotud aruteluks.
144. Järelikult, kuna üheksas küsimus ei ole põhikohtuasja lahendamisel asjakohane, olen arvamusel, et see tuleb tunnistada vastuvõetamatuks.
Ettepanek
145. Kõike eespool toodut silmas pidades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Audiencia Nacionali (üleriigiline kohus, Hispaania) eelotsuse küsimustele, nii nagu need on ümber sõnastatud, järgmiselt:
1.      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2017. aasta direktiivi (EL) 2017/541 terrorismivastase võitluse kohta, millega asendatakse nõukogu raamotsus 2002/475/JSK ning muudetakse nõukogu otsust 2005/671/JSK,
tuleb tõlgendada nii, et
sellega ei ole vastuolus niisugune riigisisene õigusakt nagu 10. juuni 2024. aasta konstitutsiooniline seadus 1/2024, mis käsitleb amnestiat Kataloonias institutsioonilise, poliitilise ja sotsiaalse olukorra normaliseerimiseks (Ley Orgánica 1/2024 de amnistía para la normalización institucional, política y social en Cataluña), mis juhul, kui selles seaduses nimetatud subjektiivsed, objektiivsed ja ajalised tingimused on täidetud, annavad amnestia tegude suhtes, mille võib nende eesmärgi tõttu kvalifitseerida terroriaktideks direktiivi artikli 3 lõike 1 punktide d ja f tähenduses, või terrorirühmitusega seotud süütegudeks direktiivi artikli 4 tähenduses, tingimusel et nendega ei ole tahtlikult põhjustatud inimõiguste raskeid rikkumisi, eriti neid, mis on hõlmatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklitega 2 ja 3 ning rahvusvahelise humanitaarõigusega, kuna direktiivi 2017/541 soovitavat toimet ei ole ohtu seatud.
2.      Õiguskindluse põhimõtet koostoimes direktiiviga 2017/541
tuleb tõlgendada nii, et
sellega ei ole vastuolus selline riigisisene õigusakt nagu konstitutsiooniline seadus 1/2024, mis seab selle direktiivi kohaldamisalasse kuuluvates tegudes süüdistatava isiku kriminaalvastutusest vabastamise tingimuseks selle, et ta ei ole tahtlikult põhjustatud inimõiguste raskeid rikkumisi, eriti neid, mis on hõlmatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklitega 2 ja 3 ning rahvusvahelise humanitaarõigusega.
3.      Õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõtteid koostoimes direktiiviga 2017/541
tuleb tõlgendada nii, et
nendega ei ole vastuolus niisugused õigusnormid, nagu on konstitutsioonilise seaduse 1/2024 artiklites 1 ja 2 ette nähtud selleks, et määrata kindlaks selle kohaldamisala.
4.      Direktiivi 2017/541 koostoimes liidu õiguse esimuse põhimõttega ja ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõttega
tuleb tõlgendada nii, et
sellega ei ole vastuolus selline riigisisene õigusakt nagu konstitutsiooniline seadus 1/2024, mis liikmesriikide ainupädevuse raames amnestia kaudu vabastab kriminaalvastutusest isikud, keda süüdistatakse selle direktiivi kohaldamisalasse kuuluvate tegude toimepanemises, kui esinevad teatud selles seaduses määratletud objektiivsed, subjektiivsed ja ajalised asjaolud, tingimusel et see ei kahjusta direktiiviga taotletavat eesmärki või selle soovitavat toimet.
5.      Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikleid 20 ja 21
tuleb tõlgendada nii, et
nendega ei ole vastuolus selline riigisisene amnestianorm nagu konstitutsioonilise seaduse 1/2024 artikkel 1, mida ei kohaldata muudele tegudele kui need, mis on selles artiklis piiritletud, isegi kui need leidsid aset samas piirkonnas ja samas ajavahemikus.
1      Algkeel: prantsuse.
2      Wuernet, J.‑L., Aristote: Œuvres complètes, Arvensa Éditions, 2017; vt eelkõige XXXIX peatükk. Kolmekümne türanni toetajate ja demokraatide kokkulepe teoses Athenian Constitution, inglise keelde tõlkinud Kenyon, F.
3      Sõna „amnestia“ pärineb vanakreekakeelsest sõnast ἀμνηστία (amnēstía), mis viitab unustamisele (vt Donnedieu de Vabres, H., Traité de droit criminel et de législation comparée, Librairie du Recueil Sirey, Pariis, 1947 (3. trükk), lk 550–560, nr 977–992, eriti lk 550, nr 977). See sõna koosneb (eitavast) eesliitest ἀ- ning sõnast μνήμη (mnêmê), mis tähendab „mälu“ või „mälestust“. Sõna-sõnalt tähendab ἀμνηστία (amnēstía) seega „mälu puudumist“ ehk konkreetsemalt „vabatahtlikku unustamist“(vt selle kohta Merle, R., ja Vitu, A., Traité de droit criminel, Tome II, Procédure pénale, Éditions Cujas, Pariis, 2001, 5. trükk, lk 1107, nr 942). Autorid märgivad, et amnestia on kuriteo andestamise vanim vorm: „Üldise ja impersonaalse sättega otsustab võim jätta unustusse teatud praegu menetletavad süüteod või süüteod, mida tuleb hakata menetlema, või teatud juba tehtud süüdimõistvad otsused. Teod kui sellised ei kao, kuid nende karistusõiguslikud tagajärjed kaovad.“ Nendes on amnestia määratletud „kui fiktsioonil põhinev karistusõiguslik institutsioon, mille eesmärk on kaotada tulevikus teatud kriminaalkorras karistatavate tegude kuritegelik iseloom, keelates nende suhtes igasuguse menetluse või tühistades nende suhtes tehtud süüdimõistvad otsused“. Jean Pradel märgib omalt poolt, et see näib olevat „unustamine, mida soovib seadusandja, kellel on õigus süütegusid luua ja kellel on ka õigus need süüteod kaotada“ (Pradel, J., Droit pénal comparé, Dalloz, Pariis, 2008, 3. trükk, lk 586, nr 559). Vt samamoodi Saksamaa Liitvabariigi amnestiaseaduste kontekstis pärast Teist maailmasõda Perels, J., „Amnestien für NS-Täter in der Bundesrepublik“, Kritische Justiz, 28. kd, nr 3, 1995, lk 382–389, ja Müller, I., Furchtbare Juristen. Die unbewältigte Vergangenheit der deutschen Justiz, TIAMAT, Berliin, 2014, lk 306–315. Amnestia kohta vt ka Marxen, K., Rechtliche Grenzen der Amnestie, Forum Rechtswissenschaft. Beiträge zu neueren Entwicklungen in der Rechtswissenschaft 13, C. F. Müller, Karlsruhe, 1984.
4      2001. aastal rõhutasid Roger Merle ja André Vitu amnestiate arvu suurenemist kaasajal, hoolimata sellest, et see instituut oma olemuselt erandlik: „[…] instituut on muutunud nii tavapäraseks, et alates esimesest maailmasõjast avaldatakse üks amnestiat puudutav õigusakt keskmiselt iga kahe aasta järel: ajavahemikus 1919–1939 tehti neid 12 ja alates vabastamisest enam kui 30“ (Merle, R., ja Vitu, A., op. cit., lk 1108, nr 943). Lisaks märgib Jean Pradel, et Prantsusmaal rakendatakse amnestiat sageli – keskmiselt iga viie aasta järel seaduse vastuvõtmisega – seoses vabariigi presidendi ametisse astumisega „ning lisaks mõnikord üks või kaks „väikest“ seadust viie aasta jooksul […]“ (Pradel, J., op. cit., lk 586, 4. joonealune märkus).
5      Henri Donnedieu de Vabres märgib, et „[a]mnestia eesmärk on pärast poliitilisi rahutusi rahustada hingi, jättes minevikku süüteod, mille ühiskond tahab unustada, sest need meenutavad halbu aegu“ (Donnedieu de Vabres, H., op. cit., lk 550, nr 978).
6      Just sel põhjusel on amnestia instituut sageli kaetud skeptilisuse ja omavoli kahtluse looriga. Roger Merle ja André Vitu märgivad sellega seoses teravalt: „Sageli on rõhutatud amnestia poliitilist ja sotsiaalset rahustavat ja leevendavat rolli pärast rahutute aegade möödumist, kui on oluline taastada rahu inimeste hinges; teatud hetkedel teeb võim andestades rahu ja õigluse nimel rohkem kui nõudes põhjaliku ja karmikäelise repressiooni jätkumist. Ei tohi aga jätta tähelepanuta, et tegemist on pimeda leebusega, mis soosib vahet tegemata kõiki, kes vastavad amnestiaseaduses ette nähtud tingimustele, sõltumata nende omadustest või väärikusest“ (Merle, R., ja Vitu, A., op. cit., lk 1108, nr 942). Klaus Marxen omakorda märgib oma amnestiale pühendatud teoses, et poliitiliste rahutuste ajal kasutavad poliitilised jõud amnestiat võimu laiendamise ja tugevdamise vahendina (Marxen, K., op. cit., lk 3).
7      Tuleb märkida, et amnestia problemaatika võib samuti tekitada arutelu võimaliku pinge üle seaduse ees võrdsuse põhimõtte ja õigluse nõude vahel (vt minu tänast ettepanekut seotud kohtuasjas C‑523/24, Sociedad Civil Catalana, eelkõige punkt 2).
8      SS‑diviisi Das Reich üksus tappis 10. juunil 1944 Ülem-Viini küla 643 elanikku, põletades naised, mehed ja lapsed tuhaks. 1953. aastal toimunud kohtumenetluse ajal tribunal militaire de Bordeaux’s (Bordeaux’ sõjaväekohus, Prantsusmaa) olid süüdistatavad 14 Alsace’ist pärit isikut, kes olid sunniviisiliselt arvatud Waffen-SS‑i (malgré-nous ehk vastu tahtmist), koos seitsme Saksa kodanikuga. Alsace’ist pärit isikute süüdimõistmine tekitas tugevaid emotsioone Alsace’is, kus paljud pidasid neid eelkõige okupatsiooni ohvriteks, kes olid sunnitud teenima Saksa mundris. Pärast kohtuotsuse tegemist (13. veebruaril 1953) võttis seadusandja vastu 20. veebruari 1953. aasta seaduse nr 53‑112, mis käsitleb amnestia andmist prantslastele, kes olid sunnitud astuma vaenlase sõjaväe ridadesse (loi no 53‑112 du 20 février 1953 portant amnistie en faveur des Français incorporés de force dans les formations militaires ennemies; JORF, 21.2.1953, lk 1747), ja millega vabastati prantslased igasugusest vastutusest, tuginedes vajadusele säilitada avalik rahu ja rahvuslik ühtsus. Rahvusassamblee president märkis selle kohta: „Kodumaa on ema. Ta ei saa nõustuda sellega, et tema lapsed üksteist tema rinnal lõhki kisuvad“ (vt selle kohta Boufigi, M., Hébras, P., ja Hébras, A., Le dernier témoin d’Oradour-sur-Glane, Harper Collins, Pariis, 2024, eelkõige lk 118–121). See meede, mida mujal tajutakse kui õigusemõistmisest keeldumist äärmiselt raskete sõjakuritegude puhul, näitab igale amnestiale omast keerukust, mis seisneb nimelt kõige raskemate rikkumiste eest karistamise ühitamises poliitiliste kaalutlustega, mis puudutavad rahu tagamist ja sotsiaalset ühtekuuluvust. 20. veebruari 1953. aasta seaduse nr 53‑112, mis käsitleb amnestia andmist prantslastele, kes olid sunnitud astuma vaenlase sõjaväe ridadesse (loi no 53‑112 du 20 février 1953 portant amnistie en faveur des Français incorporés de force dans les formations militaires ennemies) tekst on ära toodud teoses Verhaegen, J., La Protection pénale contre les excès de pouvoir et la résistance légitime à l’autorité, Bruylant, Brüssel, 1969, lk 429. Tegemist on – haruldase – amnestiaseaduse kohaldamisega in personam.
9      Näiteks Luksemburgi Suurhertsogiriigis arutles üks autor juba 1949. aastal, kas kollaborantide suhtes võiks kohaldada amnestiat, armuandmist või nende kahe meetme segu vähemalt teatud süütegude puhul (vt Metzler, L., Mélanges de Droit Luxembourgeois, Bruylant/Beffort, Brüssel/Luxembourg, 1949, lk 377–380). 1950. aastatel võeti vastu kolm amnestiaseadust. Kõigepealt anti amnestia neile, kes olid kuni 1. jaanuarini 1947 „patriootiliste tunnete ajel“ toime pannud kollaborantide suhtes kuritegusid (24. märtsi 1950. aasta seadus, mis käsitleb karistamist teatud karistatavate tegude eest, mis pandi toime patriootiliste tunnete ajel okupatsiooni või vabastamise ajal (loi du 24 mars 1950 concernant la répression de certains faits punissables commis sous l’impulsion de sentiments patriotiques pendant l’occupation ou à l’époque de la libération; Mémorial A 1950, lk 533)). Selle seaduse seletuskiri on koos kommentaaridega ära toodud teoses Spielmann, A., Des traîtres?, RTL Édition, Luxembourg, 1984, lk 80–82. Teine seadus, nimelt 11. aprilli 1950. aasta seadus, mis käsitleb amnestia andmist üldõiguse valdkonnas ja millega tõlgendatakse või muudetakse teatud sätteid 21. aprilli 1948. aasta suurhertsogi dekreedis, millega määratakse kindlaks vaenlase võetud meetmete mõju, 5. detsembri 1911. aasta seaduses kergema kuriteo või väärteo eest süüdi mõistetud isikute automaatse rehabiliteerimise kohta ning 31. juuli 1924. aasta valimisseaduses (loi du 11 avril 1950 relative à l’amnistie en matière de droit commun et portant interprétation ou modification de certaines dispositions de l’arrêté grand-ducal du 21 avril 1948 déterminant l’effet des mesures prises par l’ennemi, de la loi du 5 décembre 1911 portant réhabilitation de droit des condamnés à des peines correctionnelles ou à des peines de police et de la loi électorale du 31 juillet 1924; Mémorial A 1950, lk 633), hõlmas kümneid pärast sõda toime pandud süütegude liike, sealhulgas ähvardamist ja vigastusi, mis muutsid ohvri töövõimetuks. Lõpuks võeti kümme aastat pärast Teise maailmasõja lõppu vastu seadus, st 12. jaanuari 1955. aasta seadus, millega antakse amnestia teatud karistatavate tegude eest ja asendatakse teatud karistused riigi välisjulgeoleku vastu suunatud rünnakute või vaenlase poolt võõrandamismeetmete võtmisele kaasaaitamise eest ning kehtestatakse haldusliku puhastamise küsimustes leebemad meetmed (loi du 12 janvier 1955 portant amnistie de certains faits punissables et commutation de certaines peines en matière d’attentat contre la sûreté extérieure de l’État ou de concours à des mesures de dépossession prises par l’ennemi et instituant des mesures de clémence en matière d’épuration administrative; Mémorial A 1955, lk 161), kollaborantide kasuks, kuna sellega anti armu neile, kes olid enne 1. juunit 1945 toime pannud riigi välisjulgeolekut kahjustava süüteo (vt Wingerter, E., „La justice luxembourgeoise pendant l’occupation nazie et dans l’immédiat après-guerre (1940–1950)“, teoses Histoire de la Justice au Luxembourg (1795 à nos jours). Institutions – Organisation – Acteurs, De Gruyter, Berliin/Boston, 2022, lk 179–242, eelkõige lk 213 ja 214).
10      Jacques Verhaegen viitab nendele problemaatilistele amnestiat käsitlevatele õigusaktidele, nagu 22. märtsi 1962. aasta dekreet nr 62‑328 Alžeeria mässu vastu suunatud korrakaitseoperatsioonide raames toime pandud tegude amnestia kohta (décret no 62‑328 du 22 mars 1962 portant amnistie de faits commis dans le cadre des opérations de maintien de l’ordre dirigées contre l’insurrection algérienne; JORF, 23.3.1962, lk 3144) ja 14. aprilli 1962. aasta määrus nr 62‑428, mis muudab kogu vabariigi territooriumil kohaldatavaks 22. märtsi 1962. aasta dekreedi nr 62‑328 Alžeeria mässu vastu suunatud korrakaitseoperatsioonide raames toime pandud tegude amnestia kohta (ordonnance no 62‑428 du 14 avril 1962 rendant applicable sur l’ensemble du territoire de la République le décret no 62‑328 du 22 mars 1962 portant amnistie de faits commis dans le cadre des opérations de maintien de l’ordre dirigées contre l’insurrection algérienne; JORF, 15.4.1962, lk 3892), mida laiendati 17. juuni 1966. aasta seadusega nr 66‑396, mis käsitleb riigi julgeoleku vastaste või seoses Alžeeria sündmustega toime pandud süütegude amnestiat (loi no 66-396 du 17 juin 1966 portant amnistie d’infractions contre la sûreté de l’État ou commises en relation avec les évènements d’Algérie; JORF, 18.6.1966, lk 4915), süütegudele, mis pandi toime „haldus- või kriminaalpolitsei operatsioonide käigus“ (Verhaegen, J., op. cit., lk 444, 159. joonealune märkus).
11      Vt käesoleva ettepaneku punkt 77 jj.
12      BOE nr 141, 11.6.2024, lk 67764.
13      BOE nr 311, 29.12.1978, lk 29313.
14      Tribunal Constitucionali (konstitutsioonikohus) otsus 137/2025, Pleno (BOE nr 183, 31.7.2025, lk 103781 (ES:TC:2025:137)).
15      Nagu nähtub eelotsusetaotlusest, on menetlusele allutatud isikute sõnul tegemist ettevalmistamisega. Seevastu prokuröri ja rahvasüüdistuse hinnangul on tegemist süüteokatsetega.
16      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2017. aasta direktiiv terrorismivastase võitluse kohta, millega asendatakse nõukogu raamotsus 2002/475/JSK ning muudetakse nõukogu otsust 2005/671/JSK (ELT 2017, L 88, lk 6).
17      Roomas 4. novembril 1950 alla kirjutatud (edaspidi „EIÕK“).
18      ÜRO Peaassamblee poolt 16. detsembril 1966 vastu võetud ja 23. märtsil 1976 jõustunud.
19      BOE nr 45, 21.2.2019, lk 16698.
20      BOE nr 281, 24.11.1995, lk 33987.
21      Edaspidi „Veneetsia komisjon“.
22      Veneetsia komisjoni 11. märtsi 2013. aasta arvamus nr 710/2012 Gruusia amnestiaseaduse poliitvange käsitlevate sätete kohta (CDL-AD(2013)009).
23      Edaspidi „EIK“.
24      BOE nr 260, 17.9.1882, lk 803.
25      Need 12 isikut on EGB, EGC, SPG, QCR, GTA, ACB, JRS, RJDL, FJG, XBLL, DBA ja CBE.
26      Karistusseadustiku artikli 571 ja artikli 572 lõike 2 kohaselt karistatavad teod.
27      Karistusseadustiku artikli 574 lõike 1, artikli 573bis lõike 1 punkti 3 ja artikli 346 lõike 1 kohaselt ning sama seadustiku artiklite 16 ja 62 ning artikli 573 lõike 1 punktide 1, 2 ja 4 (nende koostoimes) kohaselt karistatavad teod.
28      Täpsemalt Associació Catalana de Víctimes d’Organitzacions Terroristes (ACVOT) (terroriorganisatsioonide ohvrite katalaani ühing); Asociación de Víctimas del Terrorismo (AVT) (terrorismiohvrite ühing); Asociación Dignidad y Justicia (väärikuse ja õigluse ühing); Asociación Española de la Guardia Civil (AEGC) (Hispaania tsiviilkaitseühing) ja Asociación Unificada de la Guardia Civil (AUGC) (ühendatud tsiviilkaitseühing).
29      Sellega seoses tuleb märkida, et nagu nähtub eelotsusetaotlusest, kuulas eelotsusetaotluse esitanud kohus pooled ära Hispaania õiguses ette nähtud eelotsusemenetluses, mis puudutas käesolevas menetluses käsitletavatele tegudele amnestia kohaldamise taotlust. Väljendatud seisukohtade hulgas väitis üks süüdistatavatest (QCR), et LOA ei ole ebatäpne. Teised süüdistatavad (DBA, CBE ja XBLL) väitsid, et süüdistusaktides käsitletud teod ei võimalda kvalifitseerida süükspandavaid tegusid terroriaktideks, kuna need on käsitatavad pigem karistatava ettevalmistamisena. Rahvasüüdistus leidis omalt poolt, et LOA eirab tõhusa kohtuliku kaitse, võimude lahususe ning liidu õiguse esimuse ja soovitava toime põhimõtteid.
30      Sellega seoses väärib meeldetuletamist 17. juuli 2008. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia (C‑132/06, EU:C:2008:412), mis tehti kohtuasjas, mis ei olnud seotud mitte amnestiaga kriminaalasjas nagu käesoleval juhul, vaid Itaalia Vabariigi kehtestatud amnestiaga maksuasjades. Euroopa Kohus leidis, et kuna riigisiseste õigusnormide asjakohastes sätetes oli ette nähtud üldine ja vahet tegemata loobumine asjaomastel maksustamisperioodidel tehtud maksustatavate tehingute kontrollimisest, siis muutsid need sätted nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (EÜT 1977, L 145, lk 1; ELT eriväljaanne 09/01, lk 23) artiklid 2 ja 22 sisutühjaks, kahjustades seega direktiivi soovitavat toimet.
31      16. detsembri 2021. aasta kohtuotsus (C‑203/20, edaspidi „kohtuotsus AB“, EU:C:2021:1016, punkt 40).
32      Euroopa Kohus möönis ka vastuseks selles kohtuasjas eelotsusetaotluse esitanud kohtu kolmandale küsimusele, et „riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette amnestia tühistamist puudutava seadusandliku menetluse ja kohtumenetluse, mille ese on kontrollida selle tühistamise vastavust liikmesriigi põhiseadusele, [ei kohalda liidu õigust], kuna sellised menetlused ei kuulu liidu õiguse kohaldamisalasse“ (kohtuotsus AB, punkt 74). Siiski pidi Euroopa Kohus samas kohtuotsuses eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimese küsimuse tõttu võtma seisukoha ka selle kohta, kas ne bis in idem’i põhimõttega on kooskõlas Euroopa vahistamismääruse tegemine isiku suhtes, kelle suhtes on pooleli kriminaalmenetlus, mis algul lõpetati amnestia alusel tehtud lõpliku kohtuotsusega ja mida uuendati pärast sellise seaduse vastuvõtmist, mis tühistas selle amnestia ja nimetatud kohtuotsuse. Seoses oma pädevusega leidis Euroopa Kohus, et põhikohtuasi puudutas tõepoolest süütegusid, mida ei ole liidu õigusega ühtlustatud, ning et liidu õigus ei reguleeri amnestia vastuvõtmist ega tühistamist. Sellegipoolest – mis on oluline – tunnistas ta ennast pädevaks põhjusel, et see küsimus ei puuduta neid süütegusid või amnestiat käsitlevate riigisiseste õigusnormide tõlgendamist, vaid ne bis in idem’i põhimõtte tõlgendamist Euroopa vahistamismääruse tegemise menetluses, mis kuulub nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsuse 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta (EÜT 2002, L 190, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 34) esemelisse ja ajalisse kohaldamisalasse (kohtuotsus AB, punktid 41 ja 42).
33      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri 2011. aasta direktiiv (ELT 2011, L 338, lk 2).
34      Vt nõukogu 24. veebruari 2005. aasta raamotsuse 2005/214/JSK rahaliste karistuste vastastikuse tunnustamise põhimõtte kohaldamise kohta (ELT 2005, L 76, lk 16) artikli 11 lõige 1; nõukogu 6. oktoobri 2006. aasta raamotsuse 2006/783/JSK konfiskeerimisotsuste suhtes vastastikuse tunnustamise põhimõtte kohaldamise kohta (ELT 2006, L 328, lk 59) artikli 13 lõige 1; nõukogu 27. novembri 2008. aasta raamotsuse 2008/909/JSK vastastikuse tunnustamise põhimõtte kohaldamise kohta kriminaalasjades tehtud otsuste suhtes, millega määratakse vabadusekaotuslikud karistused või vabadust piiravad meetmed, nende Euroopa Liidus täideviimise eesmärgil (ELT 2008, L 327, lk 27), artikli 19 lõige 1 ning nõukogu 27. novembri 2008. aasta raamotsuse 2008/947/JSK vastastikuse tunnustamise põhimõtte kohaldamise kohta kohtuotsuste ja vangistuse tingimisi kohaldamata jätmist käsitlevate otsuste suhtes, et teostada tingimuslike meetmete ja alternatiivsete mõjutusvahendite järelevalvet (ELT 2008, L 337, lk 102), artikli 19 lõige 1.
35      Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsus (EÜT 2002, L 164, lk 3; ELT eriväljaanne 19/06, lk 34). Nagu on märgitud käesoleva ettepaneku 16. joonealuses märkuses, asendati see raamotsus direktiiviga 2017/541.
36      Vt direktiivi 2017/541 põhjendused 6 ja 7:
„(6)      Võttes arvesse terroriohu muutumist ning liidu ja liikmesriikide rahvusvahelisest õigusest tulenevaid juriidilisi kohustusi, tuleks kõigil liikmesriikidel veelgi ühtlustada terroriaktide, terrorirühmituste ja terroristliku tegevusega seotud kuritegude mõistet, nii et see hõlmaks laiahaardelisemalt eelkõige terroristidest välisvõitlejate ja terrorismi rahastamisega seotud tegevust. Selline tegevus peaks olema karistatav ka juhul, kui seda tehakse interneti, sealhulgas sotsiaalmeedia kaudu.
(7)      Terrorismi piiriülene olemus nõuab terrorismi vastu võitlemiseks tugevat koordineeritud reageerimist ning koostööd liikmesriikides ja liikmesriikide vahel, samuti pädevate liidu ametite ja asutustega ning nende vahel, hõlmates Eurojusti ja Europoli. […]“.
37      Vt direktiivi 2017/541 põhjendus 35. II jaotis käsitleb vabadusi, III jaotis võrdsust, V jaotis kodanike õigusi ja VI jaotis õigusemõistmist.
38      Vt eespool 37. joonealune märkus.
39      Vt selle kohta Zoumpoulakis, K., „Approximation of criminal sanctions in the European Union: A wild goose chase chase?“, New Journal of European Criminal Law, 13. kd, nr 3, 2022, lk 333–345, eelkõige lk 335 ja 336. Autor rõhutab täpsemalt, et mõiste „miinimumeeskirjad“ ei viita mitte normi tegelikule sisule, vaid pigem põhimõttele, et liikmesriikidel peaks olema teatud kaalutlusruum, et minna nõutavast miinimumist kaugemale.
40      Vt Wieczorek, I., The Legitimacy of EU Criminal Law, Hart Publishing, Oxford, 2020, lk 115 ja 116.
41      22. mai 2012. aasta kohtuotsus (C‑348/09, EU:C:2012:300).
42      Vt Wieczorek, I., op. cit., lk 116: „a values-based criminalisation rationale for harmonisation“.
43      Vt Siatista, I. M., ja Wierda, M., „Principle 24. Restrictions and Other Measures Relating to Amnesty“, teoses The United Nations Principles to Combat Impunity: A Commentary, Oxford University Press, Oxford, 2018, lk 258.
44      Ajaloolise ülevaate saamiseks rahvusvahelise humanitaarõiguse arengust seoses amnestia ja karistamatuse käsitlemisega, vt Puéchavy, M., „Une amnistie générale ne peut couvrir les crimes de tortures et de traitements inhumains et dégradants (Cour eur. dr. h., Margus c. Croatie, 13 novembre 2012)“, Revue trimestrielle des droits de l’homme,  nr 94, 2013, eelkõige lk 484 jj.
45      Vt O’Keefe, R., „11. Statutory Limitation and Amnesty“, International Criminal Law,  Oxford International Law Library, Oxford, 2015, lk 461–479, eriti lk 468; vt ka Mettraux, G., International Crimes: Law and Practice: Volume II: Crimes Against Humanity, Oxford University Press,  Oxford, 2020, lk 177.
46      EIK praktika arengu kohta amnestia valdkonnas vt muu hulgas Tulkens, F., ja Van Drooghenbroeck, S., „La clémence pénale et les droits de l’homme. Réflexions en marge de la jurisprudence récente de la Cour européenne des droits de l’homme“, Liber amicorum Michel van de Kerchove, Larcier, Brüssel, 2011, lk 133–137; Gallen, J., „The European Court of Human Rights, Transitional Justice and Historical Abuse in Consolidated Democracies“, Human Rights Law Review, 19. kd, nr 4, 2019, lk 675–704; Moulier, I., „La Cour européenne des droits de l’homme face à la répression pénale nationale des crimes de droit international“, L’homme dans la société internationale. Mélanges en hommage au Professeur Paul Tavernier, Bruylant, Brüssel, 2013, 1. trükk, lk 1365–1396.
47      EIK 2. septembri 1991. aasta kohtuotsus Dujardin jt vs. Prantsusmaa (CE:ECHR:1991:0902DEC001673490).
48      EIK, 2. novembri 2004. aasta kohtuotsus Abdülsamet Yaman vs. Türgi  (CE:ECHR:2004:1102JUD003244696, punkt 55).  Vt ka EIK 10. märtsi 2009. aasta kohtuotsus Turan Cakir vs. Belgia (CE:ECHR:2009:0310JUD004425606), milles kohus tuvastas EIÕK artikli 3 rikkumise, märkides, et „kui riigiteenistujat süüdistatakse artikliga 3 vastuolus olevates tegudes, ei saa menetlus ega süüdimõistmine aeguda ning selliste meetmete kohaldamine nagu amnestia või armuandmine ei tohi olla lubatud […]. Täpsemalt leiab kohus, et riigiasutused ei tohi mingil juhul tekitada muljet, et nad on valmis sellise tegevuse eest karistamata jätma“ (punkt 69).
49      EIK 5. juuni 2007. aasta kohtuotsus Yesil ja Sevim vs. Türgi (CE:ECHR:2007:0605JUD003473804, punkt 38).
50      EIK 13. jaanuari 2009. aasta kohtuotsus Yeter vs. Türgi (CE:ECHR:2009:0113JUD003375003, punkt 70).
51      EIK 17. märtsi 2009. aasta kohtuotsus Ould Dah vs. Prantsusmaa (CE:ECHR:2009:0317DEC001311303).  EIK kordas seda sõnastust 24. mai 2011. aasta kohtuotsuses 21. detsembri 1989. aasta ühing jt vs. Rumeenia (CE:ECHR:2011:0524JUD003381007, punkt 144): „amnestia on üldiselt vastuolus riikide kohustusega uurida piinamist (Ould Dah vs. Prantsusmaa (otsus), nr 13113/03, 17.3.2009) ja võidelda rahvusvaheliste kuritegude karistamatuse vastu. Sama kehtib ka armuandmise kohta (Abdülsamet Yaman vs. Türgi, nr 32446/96, punkt 55, 2.11.2004).“
52      EIK 27. mai 2014. aasta kohtuotsus Marguš vs. Horvaatia (CE:ECHR:2014:0527JUD000445510, edaspidi „kohtuotsus Marguš vs. Horvaatia“) (vt selle kohtuotsuse kohta muu hulgas Krenc, F., ja Van Drooghenbroeck, S., „Chronique de jurisprudence de la Cour européenne des droits de l’homme – 1er janvier – 30 juin 2014“, Journal des tribunaux, 35. kd, nr 6579, 2014, lk 677).
Kohtuasi puudutas Horvaatia sõjaväe endist võitlejat, kes mõisteti kahe eraldi menetluse tulemusel süüdi tsiviilelanikkonna vastu suunatud sõjakuritegudes. Pärast seda, kui kaebaja suhtes kohaldati üldist amnestiaseadust, millega lõpetati esimene menetlus, vaidlustas ta kriminaalmenetluse jätkamise ja sellele järgnenud süüdimõistmise, mistõttu analüüsis EIK talle esimeses menetluses antud amnestia kehtivust. EIK möönis muu hulgas, et „kaebaja suhtes läbi viidud kriminaalmenetlused olid seotud eelkõige tsiviilisikute mõrva ja raskete kehavigastuste tekitamise süüdistustega ning puudutasid seega tsiviilisikute õigust elule, mis on tagatud [EIÕK] artikliga 2, või isegi nende õigusi, mis tulenevad artiklist 3“ (punkt 124). Samuti leidis kohus, et „[r]iikide kohustus võtta piinamise või mõrva toimepanijad vastutusele on […] EIK kohtupraktikas selgelt väljakujunenud. Sellest kohtupraktikast tuleneb, et amnestia andmine tsiviilisikute mõrvade või väärkohtlemise toimepanijatele oleks vastuolus [EIÕK] artiklitest 2 ja 3 tulenevate riikide kohustustega, kuna selline meede takistaks selliste tegude uurimist ja tooks tingimata kaasa toimepanijate karistamatuse“ (punkt 127).
53      Edaspidi „AIK“.
54      EIK võttis eelkõige arvesse AIK praktikat amnestia kohta, et tõendada, et see ei tohi olla lubatav seoses inimõiguste raskete rikkumistega: „Samuti võtab kohus arvesse [AIK] kohtupraktikat, eelkõige kohtuasju Barrios Altos, Gomes Lund jt, Gelman ning The Massacres of El Mozote and Nearby Places, kõik eespool viidatud, milles kõrge kohus, tuginedes oma varasemale kohtupraktikale ning Ameerika inimõiguste komisjoni, ÜRO organite ning teiste ülemaailmsete ja piirkondlike inimõiguste kaitse organite järeldustele, võttis selles küsimuses kindla seisukoha, märkides, et inimeste põhiõiguste raskete rikkumiste korral ei saa amnestia olla lubatud. Kohus selgitas, et sellisel juhul kahjustaks amnestia tõsiselt riikide kohustust uurida selliseid rikkumisi ja karistada nende toimepanijaid (vt eespool viidatud kohtuotsus Gelman, punkt 195, ning eespool viidatud kohtuotsus Gomes Lund jt, punkt 171). [AIK] rõhutas, et sellised amnestiameetmed on vastuolus rahvusvahelises inimõigustealases õiguses tunnustatud võõrandamatute õigustega (Gomes Lund jt, punkt 171)“ (kohtuotsus Marguš vs. Horvaatia (punkt 138)).
55      Vt kohtuotsus Marguš vs. Horvaatia (punkt 140).
56      Vt Pérez-León-Acevedo, J.‑P., „The European Court of Human Rights (ECtHR) vis-à-vis amnesties and pardons; factors concerning or affecting the degree of ECtHR’s deference to states“, The International Journal of Human Rights, 26. kd, nr 6, 2022, lk 1107–1137.
57      Vt kohtuotsus Marguš vs. Horvaatia (punkt 139): „[…] rahvusvaheline õigus kaldub üha enam pidama amnestiat lubamatuks, kuna see on vastuolus riikide üldtunnustatud kohustusega anda kohtu alla ja karistada inimeste põhiõiguste raskete rikkumiste toimepanijaid. Eeldades, et amnestia on võimalik, kui sellega kaasnevad erilised asjaolud, nagu lepitusprotsess ja/või teatud vormis hüvitis ohvritele, oleks kaebajale antud amnestia käesoleval juhul siiski lubamatu, kuna puuduvad tõendid selliste asjaolude olemasolu kohta käesoleval juhul“. Kohtujuristi kursiiv.
58      Vt eelkõige käesoleva ettepaneku punktid 64–68.
59      Veneetsia komisjoni 18. märtsi 2024. aasta arvamused nr 1167/2023 ja nr 1168/2023 õigusriigi nõuete kohta, mis puudutavad amnestiat, eelkõige seoses Hispaania parlamendi seaduseelnõuga „Konstitutsiooniline seadus, mis käsitleb amnestiat Kataloonias institutsioonilise, poliitilise ja sotsiaalse olukorra normaliseerimiseks“ (CDL-AD(2024)003, punkt 74). Vt ka eneseamnestia kohta Marxen, K., op. cit., lk 38–45.
60      Vt selle kohta 14. märtsi 2001. aasta kohtuotsus Barrios Altos vs. Peruu (C‑seeria, nr 75). Selle kohtuotsuse kohta vt Cançado Trindade, A. A., Évolution du droit international au droits des gens. L’accès des individus à la Justice Internationale. Le regard d’un juge,  Pedone, Pariis, 2008, eriti lk 123–125; Stahn, C., A Critical Introduction to International Criminal Law,  Cambridge University Press, Cambridge, 2019, eriti lk 259 ja 260. Vt ka AIK 29. novembri 2006. aasta kohtuotsus La Cantuta vs. Peruu (C‑seeria nr 162); AIK 26. septembri 2006. aasta kohtuotsus Almonacid Arellano jt vs. Tšiili (C‑seeria nr 154); AIK 24. veebruari 2011. aasta kohtuotsus Gelman vs. Uruguay (C‑seeria nr 221). Üldiselt AIK praktika kohta seoses amnestiaga vt Perez-Leon-Acevedo, J.‑P., „The control of the Inter-American Court of Human Rights over amnesty laws and other exemption measures: Legitimacy assessment“, Leiden Journal of International, 33. kd, nr 3, 2020, lk 667–687; samuti täpsemalt kohtunik Cançado Trindade mõju kohta amnestiaseaduste tõlgendamisele selle kohtu poolt vt eelkõige Chiari Gonçalves, V., ja Albuquerque, L., „A contribuição de Cançado Trindade na interpretação das leis de anistia no Sistema Interamericano de Direitos Humanos: uma análise a partir do caso Herzog“, Revista da Faculdade de Direito. Número Especial:  Em Memória do Professor Antônio Augusto Cançado Trindade, nr 81, 2022, lk 299–317).
61      Vt amnestiaseaduste kohtuliku järelevalve kohta Veneetsia komisjoni 11. märtsi 2013. aasta arvamus nr 710/2012 Gruusia amnestiaseaduse poliitvange käsitlevate sätete kohta (CDL-AD(2013)009, punktid 43–46). Veneetsia komisjon märgib, et menetlus, milles on kohtuvõimule parlamendi otsusega antud ülesanne otsustada, kas konkreetsed isikud vastavad üldistele kriteeriumidele, mille parlament on amnestia kohaldamiseks kindlaks määranud, on võimude lahususe põhimõttega kooskõlas.
62      Sellega seoses väärib meeldetuletamist, et see tingimus lisati LOAsse Veneetsia komisjoni soovituse alusel, nagu on märgitud selle seaduse preambulis.
63      Nagu Prantsuse Conseil d’État (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) on rõhutanud, eeldab õiguskindlus, et „[k]odanikel on võimalik kindlaks teha, mis on kohaldatava õiguse alusel lubatud ja mis keelatud, ilma et see nõuaks neilt ületamatuid jõupingutusi. Selle tulemuse saavutamiseks peavad kehtestatud õigusnormid olema selged ja arusaadavad ning need ei tohi aja jooksul liiga sageli ega eelkõige ettearvamatult muutuda“ (vt Conseil d’État, „Rapport public 2006 – Sécurité juridique et complexité du droit“, La Documentation française, Pariis, 15.3.2006, lk 281, kättesaadav järgmisel aadressil: https://www.vie-publique.fr/files/rapport/pdf/064000245.pdf).
64      Vt 30. aprilli 2020. aasta kohtuotsus Hecta Viticol (C‑184/19, EU:C:2020:337, punkt 52).
65      Tuleb märkida, et EIK rõhutab õiguskindluse põhimõtte põhiülesannet EIÕK tõlgendamisel. Isiku õiguskindlus on just üks EIÕK eesmärkidest, sest see on otseselt seotud ühe tõlgendamise üldpõhimõttega, millele EIK praktikas sageli viidatakse ja mis on pealegi välja kuulutatud EIÕK preambulis, nimelt „õigusriigi põhimõttega“. Piisav kaitse omavoli vastu on iga sellise riigi kohustus, kes soovib tunnustada „õigusriigi põhimõtet“ (vt de Salvia, M., „La place de la notion de sécurité juridique dans la jurisprudence de la Cour européenne des droits de l’homme“, Cahiers du Conseil Constitutionnel, nr 11, 2011, kättesaadav järgmisel aadressil: https://www.conseil-constitutionnel.fr/nouveaux-cahiers-du-conseil-constitutionnel/la-place-de-la-notion-de-securite-juridique-dans-la-jurisprudence-de-la-cour-europeenne-des-droits). Õiglase kohtuliku arutamise reeglite järgimist on sageli seostatud õiguskindluse mõistega. EIK kinnitas sellega seoses, et „[EIÕK] artikli 6 lõikega 1 tagatud õigust õiglasele kohtulikule arutamisele tuleb tõlgendada lähtuvalt [EIÕK] preambulist, milles on märgitud, et õigusriigi põhimõte on osa osalisriikide ühistest tavadest. Õigusriigi üks põhielemente on õigussuhete kindluse põhimõte, mis nõuab muu hulgas, et kohtute poolt mis tahes vaidlusele antud lõplikku lahendust ei seataks enam kahtluse alla“ (EIK 28. oktoobri 1999. aasta kohtuotsus Brumarescu vs. Rumeenia (CE:ECHR:1999:1028JUD002834295, punkt 61)).
66      Vt 24. juuli 2023. aasta kohtuotsus Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, punkt 114). Vt selle kohta ka 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, punktid 161 ja 162) ning 16. veebruari 2022. aasta kohtuotsus Ungari vs. parlament ja nõukogu (C‑156/21, EU:C:2022:97, punktid 136 ja 223).
67      Vt käesoleva ettepaneku punkt 46, 29. joonealune märkus.
68      See tundub olevat ka põhikohtuasjas avaliku süüdistuse seisukoht (vt käesoleva ettepaneku punkt 45).
69      Vastu võetud ÜRO Peaassamblee poolt New Yorgis 10. detsembril 1984, United Nations Treaty Series, 1465. kd, lk 85, nr 24841 (1987).
70      Vt muu hulgas EIK 18. jaanuari 1978. aasta kohtuotsus Iirimaa vs. Ühendkuningriik (CE:ECHR:1978:0118JUD000531071, punkt 167); 28. juuli 1999. aasta kohtuotsus Selmouni vs. Prantsusmaa (CE:ECHR:1999:0728JUD002580394, punktid 96 ja 97) ja 24. juuli 2014. aasta kohtuotsus Al Nashiri vs. Poola (CE:ECHR:2014:0724JUD002876111, punkt 508).
71      Vt EIK 6. aprilli 2000. aasta kohtuotsus Labita vs. Itaalia (CE:ECHR:2000:0406JUD002677295, punkt 120): „Kohus pidas teatud kohtlemist ühtaegu nii „ebainimlikuks“ – eelkõige seetõttu, et sellega tegeleti ettekavatsetult tundide kaupa ja põhjustati kui mitte tõelisi vigastusi, siis vähemalt tugevaid füüsilisi ja vaimseid kannatusi – kui ka „alandavaks“, sest see võis tekitada ohvritel hirmu, ängistust ja alaväärsustunnet, mille tõttu võisid nad end tunda alandatuna ja pidada end väärtusetuks. Selleks, et karistus või sellega kaasnev kohtlemine oleks „ebainimlik“ või „alandav“, peavad kannatused või alandamine igal juhul minema kaugemale sellest, mis paratamatult kaasneb õiguspärase kohtlemise või karistuse konkreetse vormiga.“ Vt ka EIK 26. oktoobri 2000. aasta kohtuotsus Kudła vs. Poola (CE:ECHR:2000:1026JUD003021096, punkt 92).
72      Vt EIK 1. juuni 2010. aasta kohtuotsus Gäfgen vs. Saksamaa (CE:ECHR:2010:0601JUD002297805, punkt 89).
73      Vt EIK 21. jaanuari 2011. aasta kohtuotsus M.S.S. vs. Belgia ja Kreeka (CE:ECHR:2011:0121JUD003069609, punkt 220): „Võib piisata sellest, et kannatanut on tema enda silmis alandatud, isegi kui ta ei ole seda teiste silmis […]. Lõpuks, kuigi arvesse tuleb võtta seda, kas eesmärk oli kannatanu alandamine või alavääristamine, ei välista sellise eesmärgi puudumine lõplikult artikli 3 rikkumise tuvastamist […]“. Vt ka EIK 28. septembri 2015. aasta kohtuotsus Bouyid vs. Belgia (CE:ECHR:2015:0928JUD002338009, punkt 87): „Sellise minimaalse raskusastmeni ulatuv väärkohtlemine hõlmab üldjuhul kehavigastusi või tugevaid füüsilisi või vaimseid kannatusi. Siiski, isegi kui seda liiki väärkohtlemist ei ole, võib juhul, kui kohtlemine alandab või alavääristab isikut, andes tunnistust inimväärikuse mitteaustamisest või vähendamisest, või kui see tekitab asjaomasel isikul hirmu, ängistust või alaväärsustunnet, mis võib murda tema vaimse ja füüsilise vastupanu, seda kohtlemist pidada alavääristavaks ning see võib seega samuti kuuluda artiklis 3 sätestatud keelu kohaldamisalasse […]“.
74      Vt EIK 20. detsembri 2004. aasta kohtuotsus Makaratzis vs. Kreeka (CE:ECHR:2004:1220JUD005038599, punkt 50) ja 14. juuni 2011. aasta kohtuotsus Trévalec vs. Belgia (CE:ECHR:2011:0614JUD003081207, punktid 55–61).
75      Olen teadlik, et 18. märtsi 2024. aasta arvamustes nr 1167/2023 ja nr 1168/2023 õigusriigi nõuete kohta, mis puudutavad amnestiat, eelkõige seoses Hispaania parlamendi seaduseelnõuga „Konstitutsiooniline seadus, mis käsitleb amnestiat Kataloonias institutsioonilise, poliitilise ja sotsiaalse olukorra normaliseerimiseks“ (CDL-AD(2024)003), märkis Veneetsia komisjon, et „õiguskindluse osas leiab [Veneetsia] komisjon, et amnestiaseaduse eelnõu artikli 1 lõikes 1 määratletud amnestia esemeline ja ajaline kohaldamisala on väga lai ja ebamäärane“, ning seetõttu „soovita[s ta] amnestia esemelist ja ajalist kohaldamisala piirata ja täpsemalt määratleda, et muuta seaduse tagajärjed ettenähtavamaks“ (punktid 94 ja 96). Tuleb siiski meenutada, et Veneetsia komisjon analüüsib õiguskindluse põhimõtet üldisest, abstraktsest ja normatiivsest vaatenurgast ning tema eesmärk on kehtestada igas olukorras kohaldatavad ideaalsed standardid. Liidu õiguses ei hinnata seda põhimõtet aga mitte abstraktselt, vaid funktsionaalselt, liidu õiguskorra eesmärke silmas pidades ja eelkõige selleks, et teha kindlaks, kas direktiivi 2017/541 soovitav toime on ohus. Just seda väljendas kohtujurist Hogan oma ettepanekus, kui ta rõhutas, et „[…] Veneetsia komisjoni analüüs on oma olemuselt poliitiline, kuigi see põhineb põhjalikul õiguslikul ja poliitilisel analüüsil“, ning et „Veneetsia komisjoni arvamuse eesmärk on saavutada ideaalne süsteem“ (kohtujurist Hogani ettepanek kohtuasjas Repubblika, C‑896/19, EU:C:2020:1055, punkt 88). Seega, kuigi parema õigusloome eesmärgil võiks LOA artikli 1 kohaldamisala täpsemalt määratleda, ei saa seda asjaolu käesolevas asjas samastada liidu õigusega tagatud õiguskindluse põhimõtte rikkumisega.
76      Mis puudutab olukorda, kus amnestia antakse siis, kui on pöördutud kriminaalkohtusse, siis rõhutab Donnedieu de Vabres, et amnestia järgib kolmandate isikute õigusi ega kustuta kahju hüvitamise nõuet; kui tsiviilhagi ei ole veel esitatud, saab asja läbi vaadata ainult tsiviilkohus (Donnedieu de Vabres, H., op. cit., lk 558 ja 559, nr 991).
77      Merle ja Vitu kommenteerivad iseloomulikult ja kriitiliselt amnestia üldist olemust, märkides, et „[a]mnestiaseaduse koostajaid ei takista ükski piirang nende süütegude kindlaksmääramisel, millele unustamismeede laieneb“ (Merle, R., ja Vitu, A., op. cit., lk 1111, nr 945). Mis puudutab isikuid, kellele amnestiat kohaldatakse, siis teevad autorid vahet tegelikul amnestial, nimelt sellel, „mis antakse seaduses loetletud süütegude toimepanijatele, ilma et võetaks arvesse puudutatud isikute eriomadusi“, ja isiklikul amnestial, st sellel, mis ei võta arvesse toime pandud süütegude laadi või raskust, vaid lähtub „teatud isikute kategooriatest, keda nende minevik või eriomadus teeb selle meetme vääriliseks“ (ibid., lk 1112 ja 1113, nr 946). Vt amnestia klassifitseerimise kohta vastavalt selle kohaldamisalale Siatista, I. M., ja Wierda, M., op. cit., lk 259, ning Stahn, C., op. cit., lk 260.
78      Vt käesoleva ettepaneku punkt 88.
79      Vt käesoleva ettepaneku punkt 84.
80      6/64, EU:C:1964:66.
81      Vt 22. veebruari 2022. aasta kohtuotsus RS (konstitutsioonikohtu otsuste toime) (C‑430/21, EU:C:2022:99, punkt 52) ja 5. juuni 2023. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (kohtunike sõltumatus ja eraelu) (C‑204/21, EU:C:2023:442, punkt 79).
82      24. juuni 2019. aasta kohtuotsus Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).
83      Vt 17. detsembri 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Sloveenia (EKP arhiiv) (C‑316/19, EU:C:2020:1030, punkt 119).
84      Vt käesoleva ettepaneku punkt 84.
85      26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Miasto Łowicz ja Prokurator Generalny (C‑558/18 ja C‑563/18, edaspidi „kohtuotsus Miasto Łowicz“, EU:C:2020:234, punkt 44).
86      Vt kohtuotsus Miasto Łowicz (punkt 45).
87      Vt kohtuotsus Miasto Łowicz (punkt 46).