62006CC0393
ĢENERĀLADVOKĀTA DAMASO RUISA-HARABO KOLOMERA [DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 22. novembrī (
1
)
Lieta C-393/06
Ing. Aigner, Wasser-Wärme-Umwelt, GmbH
pret
Fernwärme Wien GmbH
“Publiskā iepirkuma līgumi — Direktīva 2004/17/EK un Direktīva 2004/18/EK — Līgumslēdzējs, kas veic darbības, kas daļēji ietilpst Direktīvas 2004/17/EK piemērošanas jomā un daļēji — Direktīvas 2004/18/EK piemērošanas jomā — Publisko tiesību subjekts — Līgumslēdzēja iestāde”
I — Ievads
1.
Vergabekontrollsenat des Landes Wien (Vīnes federālās zemes Iepirkumu uzraudzības senāts — neatkarīga pārvaldes iestāde) uzdod trīs jautājumus par to, kā interpretējamas Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. martā pieņemtās Direktīva 2004/18/EK un Direktīva 2004/17/EK, kurās koordinētas attiecīgi būvdarbu, piegādes un pakalpojumu publiskā iepirkuma līgumu, kā arī ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozares līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras (
2
).
2.
Ar šiem jautājumiem Tiesai tiek dota iespēja noteikt iepriekš minēto direktīvu piemērošanas jomas un vēlreiz precizēt “publisko tiesību subjekta” kā “līgumslēdzējas iestādes” jēdzienu.
3.
Būtu jānoskaidro, vai uz publisku uzņēmumu, kas atbilst Direktīvas 2004/17 2. panta 1. punkta b) apakšpunkta definīcijai, joprojām attiecināmi tās noteikumi gadījumā, ja tas veic darbību, kas nav minēta 3.–7. pantā (pirmais jautājums). Ja atbilde ir noliedzoša, rīkojumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu vaicāts, vai šī sabiedrība tomēr būtu uzskatāma par “publisko tiesību subjektu” tāpēc, ka bez faktiskas konkurences tā nodarbojas ar nerūpnieciska un nekomerciāla rakstura vispārējo interešu vajadzību apmierināšanu (siltumapgādi Vīnes pilsētā), ko regulē Direktīva 2004/18, pat ja tā darbojas arī citā tirgū, kurā ir konkurence (otrais jautājums), un vai no šīs saites tā var atbrīvoties, ja tā uzskatāmi parādītu, ka abas darbības tiek veiktas saimnieciskā ziņā savrupi (trešais jautājums).
4.
Šo jautājumu pamatā parādās “infekcijas teorija” (kas radīta 1998. gada 15. janvāra spriedumā lietā Mannesmann Anlagenbau Austria u.c.) (
3
), saskaņā ar kuru direktīvas par publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu piemērojamas attiecībā uz visām “līgumslēdzējas iestādes” darbībām, paredzot izņēmumu (ko ģenerāladvokāts Džeikobss [Jacobs] ietvēris 2005. gada 21. aprīļa secinājumos lietā Impresa Portuale di Cagliari (
4
), kas izbeigta, nepieņemot spriedumu) gadījumā, ja tiek konstatēts, ka starp atvērtā tirgū un nekonkurences apstākļos noslēgtajiem līgumiem nepastāv savstarpēja subsidēšana.
5.
Tomēr Vergabekontrollsenat des Landes Wien Austrijas tiesībās nav apveltīta ar tiesas statusu; turklāt tās lēmumi ir pārsūdzami Vīnē esošajā Verwaltunsgerichtshof ([Austrijas] Federālā Administratīvā tiesa). Tā kā ir zināma mana nostāja jautājumā par tiesas jēdzienu EKL 234. panta izpratnē, kuru esmu izklāstījis 2001. gada 28. jūnija secinājumos lietā De Coster (
5
), konsekvences labad man nākas ieteikt Tiesai šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu noraidīt ad limine.
II — Atbilstošās tiesību normas
A — Austrijas tiesību akti
6.
Wiener Vergaberechtschutzgesetzes (
6
) (Vīnes federālās zemes Publiskā iepirkuma tiesību aizsardzības likums) uztic Vergabekontrollsenat des Landes Wien uzraudzīt šīs teritoriālās vienības un citu līgumslēdzēju veikto darbuzņēmēju atlasi ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs (1. pants).
7.
Saskaņā ar [likuma] 2. pantu šī neatkarīgā pārvaldes iestāde savas pilnvaras īsteno pirmajā un vienīgajā instancē un tās lēmumi nav administratīvā ceļā pārsūdzami (2. punkts), lai arī ir pieļaujama to apstrīdēšana tiesas ceļā Verwaltunsgerichtshof (4. punkts).
8.
Vergabekontrollsenat sastāvā darbojas septiņi locekļi, kurus federālās zemes valdība ieceļ amatā uz sešu gadu termiņu, kas ir pagarināms (3. panta 1. punkts). Viņiem ir jābūt padziļinātām ekonomiskām vai tehniskām zināšanām par publisko iepirkumu (3. panta 2. punkts), un savu funkciju izpildē viņi ir neatkarīgi, un tiem nav saistoši norādījumi (3. panta 3. punkts), un tie nesaņem nekādu atlīdzību (3. panta 4. punkts).
B — Kopienu tiesības
1) Direktīva 2004/18
9.
Šī direktīva vienā redakcijā kodificē esošās atvasinātās tiesības (
7
), Kopienu līmenī saskaņojot valstu publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras, lai tās pielāgotu Līguma principiem, kas regulē publisko iepirkumu (pirmais un otrais apsvērums). Tā regulē līgumus, kas tās 1. panta 2. punktā definēti kā “valsts [publiskie]” līgumi, kas nav izslēgti 12.–18. pantā un kuru vērtība ir vienāda ar 7. pantā norādītajām summām vai pārsniedz tās, ar noteikumu, ka tos noslēdz “līgumslēdzējas iestādes”.
10.
Saskaņā ar 1. panta 9. punktu šis statuss ir valstij, citām reģionu vai vietējo pašvaldību iestādēm, publisko tiesību subjektiem un to apvienībām. “Publisko tiesību subjekti” ir tie, 1) kas izveidoti, lai apmierinātu nerūpnieciska un nekomerciāla rakstura vispārējo interešu vajadzības, 2) kas apveltīti ar juridiskās personas tiesībspēju un 3)a kurus galvenokārt finansē valsts, reģionu vai vietējo pašvaldību iestādes vai citi publisko tiesību subjekti vai 3)b kuru pārvaldi uzrauga šie pēdējie, vai 3)c kuru pārvaldes, vadības vai uzraudzības institūcijas locekļu starpā vairāk nekā pusi locekļu ieceļ valsts, reģionu vai vietējo pašvaldību iestādes vai citi publisko tiesību subjekti.
2) Direktīva 2004/17
11.
Direktīva 2004/17 (
8
) kalpo Direktīvas 2004/18 mērķim līdzīgam mērķim attiecībā uz piegādes, būvdarbu un pakalpojumu līgumiem (kuri aprakstīti 1. panta 2. punktā) noteiktās nozarēs, kas atšķiras ar savu noslēgtību piešķirto īpašo vai ekskluzīvo tiesību dēļ (pirmais līdz trešais apsvērums).
12.
Saskaņā ar tās 2. panta 2. punktu tā attiecas uz “līgumslēdzējiem”, kas veic kādu no darbībām, kas minētas 3. pantā (gāze, siltums un elektroenerģija), 4. pantā (ūdens), 5. pantā (transporta pakalpojumi), 6. pantā (pasta pakalpojumi) un 7. pantā (naftas, gāzes, akmeņogļu vai cita veida cietā kurināmā izpēte vai ieguve, kā arī ostas un lidostas), ja vien šīs darbības netiek veiktas tiešas [brīvas] konkurences apstākļos tirgos, piekļuve kuriem nav ierobežota (30. panta 1. punkts).
13.
Direktīvā par “līgumslēdzējiem” atzītas ne vien “līgumslēdzējas iestādes” (kas 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā definētas tāpat kā Direktīvā 2004/18), bet arī “publiski uzņēmumi”, proti, tie, kuros “līgumslēdzējas iestādes” var tieši vai netieši īstenot dominējošu ietekmi, pamatojoties uz īpašuma tiesībām, finansiālu līdzdalību vai noteikumiem, kas to reglamentē. Šāda ietekme tām ir, 1) ja tām pieder tā parakstītā kapitāla vairākums vai 2) emitētajām kapitāla daļām atbilstošais balsu vairākums 3) vai ja tās ieceļ vairāk nekā pusi vadības, pārvaldes vai uzraudzības struktūras locekļu (2. panta 1. punkta b) apakšpunkts).
14.
Par “līgumslēdzējiem” tiek uzskatītas arī organizācijas, kas, nebūdamas nedz “līgumslēdzējas iestādes”, nedz “publiski uzņēmumi”, veic kādu no 3.–7. pantā minētajām darbībām, pamatojoties uz īpašām vai ekskluzīvām tiesībām (2. panta 2. punkta b) apakšpunkts).
15.
Direktīvas 20. panta 1. punktā no direktīvas piemērošanas jomas tiek izslēgtas “līgumslēdzēju” līguma slēgšanas tiesības 3.–7. pantā neminētiem mērķiem.
III — Fakti, pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
16.
Fernwärme Wien GmbH ir sabiedrība, kas nodibināta 1969. gada 22. janvārī un pienācīgi reģistrēta Vīnes Komercreģistrā, tādējādi iegūstot juridiskas personas statusu. Tās mērķis ir dzīvokļu, sabiedrisko iestāžu, biroju, uzņēmumu un citu telpu siltumapgāde Vīnes pilsētas teritorijā, tai konkurencē ar citiem tirgus dalībniekiem netraucēti nodarbojoties arī ar dzesēšanu iekārtu ģenerālo plānošanu lielākiem nekustamā īpašuma projektiem.
17.
Pašreiz, pēc vairākkārtīgu grozījumu izdarīšanas sabiedrības līgumā, kuros darbības joma nav tikusi mainīta, tā ir pārtapusi sabiedrībā ar ierobežotu atbildību un pilnībā pieder Vīnes pilsētas pašvaldībai (
9
). Kontrollamt der Stadt Wien (Vīnes pilsētas Audita palāta) pārbauda tās finanses, savukārt pašvaldība, pilnsapulcē izmantojot tai piekrītošās tiesības, ieceļ amatā un atceļ no amata vadītājus, kuru darbu tāpat kā uzraudzības padomes locekļu gadījumā tā apstiprina.
18.
Ar 2006. gada 1. marta publikāciju Amtsblatt der Stadt Wien (Vīnes Oficiālais Vēstnesis) Fernwärme Wien izsludināja konkursu par dzesēšanas iekārtu ierīkošanu minētās pilsētas biroju un darījumu telpu centrā (ar nosaukumu “Town-Town”), norādot, ka valsts tiesību akti publiskā iepirkuma jomā šai iepirkumu procedūrai nav piemērojami.
19.
Ing. Aigner, Wasser-Wärme-Unwelt GmbH, piekrītot publicētajiem nosacījumiem, atlases procedūrā piedalījās ar diviem piedāvājumiem — galveno piedāvājumu un alternatīvo piedāvājumu. 2006. gada 18. maijāFernwärme Wien tai paziņoja par otrā piedāvājuma noraidījumu, šo lēmumu tā apstrīdēja Vergabekontrollsenat des Landes Wien.
20.
Fernwärme Wien apšaubīja šīs iestādes kompetenci, kas pakārtota tam, ka atbildētājai sabiedrībai jābūt “līgumslēdzējam” vai “līgumslēdzējai iestādei” Direktīvas 2004/17 un Direktīvas 2004/18 izpratnē. Strīda būtībai esot šādai, Vergabekontrollsenat des Landes Wien apturēja tiesvedību un uzdeva Tiesai šādus jautājumus:
“1)
Vai [..] Direktīva 2004/17/EK [..] ir interpretējama tādējādi, ka līgumslēdzējs, kas darbojas kādā no [..] 3. pantā minētajām nozarēm, arī attiecībā uz citu darbību, kas veikta konkurences apstākļos, ir ietverams šīs direktīvas piemērošanas jomā?
2)
Gadījumā, ja tas attiecas tikai uz līgumslēdzējām iestādēm — vai tāds uzņēmums kā Fernwärme Wien kvalificējams kā publisko tiesību subjekts Direktīvas 2004/17/EK vai [..] Direktīvas 2004/18/EK [..] izpratnē, ja tas noteiktā apgabalā siltumapgādes pakalpojumus sniedz bez īstas konkurences, vai arī jāņem vērā telpu apkures tirgus [vispārīgi], kas ietver arī tādus enerģijas avotus kā gāze, nafta, ogles u.tml.?
3)
Vai konkurences apstākļos tādas sabiedrības, kura darbojas arī ārpus ražošanas vai tirdzniecības nozares, veikta darbība ir ietverama Direktīvas 2004/17/EK vai Direktīvas 2004/18/EK piemērošanas jomā, ja ar tādu iedarbīgu pasākumu veikšanu kā, piemēram, bilances un grāmatvedības nodalīšana, var izslēgt konkurences apstākļos veikto darbību savstarpēju subsidēšanu?”
IV — Tiesvedība Tiesā
21.
Rakstveida apsvērumus ir iesnieguši pamata lietas dalībnieki, Komisija un Austrijas, Ungārijas un Somijas valdības, 2007. gada 11. oktobrī noturētajā tiesas sēdē mutvārdu apsvērumu izteikšanai piedaloties Ing. Aigner, Austrijas valdības un iepriekš minētās iestādes [Komisijas] pārstāvjiem.
V — Par Tiesas kompetenci
22.
2002. gada 18. jūnija spriedumā lietā HI (
10
) Tiesa atzina, ka Vergabekontrollsenat des Landes Wien ir “tiesa” EKL 234. panta izpratnē (28. punkts); atbilstoši savai pastāvīgajai judikatūrai par šo jēdzienu konstatēja, ka tas atbilst prasībām par likumisko izcelsmi, tā piekritības obligātumu, sacīkstes procesu un tiesību normu piemērošanu (26. punkts), vienlaikus uzbūves un darbības ziņā atbilstot prasībām par pastāvīgumu un neatkarību (27. punkts).
23.
Pusgadu agrāk savos secinājumos lietā De Coster es nopēlu šo judikatūru kā “pārlieku piekāpīgu un nepietiekami konsekventu” (
11
), ierosinot ieņemt noteiktāku kursu (
12
), kas, būdams vērsts uz prejudiciālā instrumenta esamības pamatu, sekmētu auglīgu sadarbību starp tiesām.
24.
Šajā nolūkā ierosinu vispārīgi EKL 234. pantā ietvert vienīgi katras valsts tiesu varai piederīgās iestādes, kad tās pilda savas tiesas funkcijas šā vārda īstajā nozīmē, izņēmuma kārtā ietverot tās, kurām, lai arī tās nav piederīgas šai iekārtai, piekrīt galavārds valsts tiesību sistēmā, ja vien tās atbilst judikatūrā izvirzītajām prasībām, it īpaši tām, kas attiecas uz neatkarību un procesuālo sacīksti.
25.
Šajā stingrākajā izpratnē Vergabekontrollsenat des Landes Wien attiecīgajā jēdzienā neietilpst, jo tas nepieder Austrijas tiesu iekārtai (“neatkarīga administratīva iestāde”) un tā lēmumi, kas nav pārsūdzami administratīvā ceļā, var tikt apstrīdēti tiesas ceļā Verwaltunsgerichtshof (
13
).
26.
Nav vajadzības šeit atkārtot manus apsvērumus, kas izklāstīti secinājumos lietā De Coster (75.–79. punkts) par sarežģījumiem, kas rodas, iesaistot pārvaldes iestādi, lai arī cik neatkarīga tā nebūtu, dialogā starp tiesām, kurus esmu atkārtojis (2007. gada 24. maijā) secinājumos lietā C-195/06 Österreichischer Rundfunk (ÖRF) (
14
) 35.–36. punktā. Nedrīkstētu aizmirst arī auglīgo Vergabekontrollsenat des Landes Wien ieguldījumu publiskā iepirkuma tiesību interpretācijā (
15
), tomēr, pat nonākot līdz juridiskajai iespējamībai, iemesli, kas pamatoja iespējas došanu prejudiciālajā dialogā iesaistīties subjektiem, kas, stingri ņemot, nav tiesas, kļūst gaužām mazsvarīgi divdesmit septiņu [dalīb]valstu Kopienā laikā, kad attiecīgā Kopienu tiesību sistēmas joma un tās interpretācija ir pilnībā konsolidētas (
16
).
27.
Nesenā judikatūras attīstība liecina (
17
) par dedzīgāku centību raksturot īpašības, kas nosaka atbilstību tiesas jēdzienam, it īpaši attiecībā uz neatkarību, ļaujot atskārst nostāju, kas tuva secinājumos lietā De Coster (
18
) izklāstītajai. Tā spriedumā lietā Schmid (
19
) tika atzīts, ka Tiesas kompetencē nav izskatīt lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniegusi Berufungssenat V der Finanzlandesdirektion für Wien, Niederösterreich und Burgenland (Vīnes, Lejasaustrijas un Burgenlandes Reģionālās finanšu direkcijas V pārsūdzības padome), savukārt spriedumā lietā Syfait u.c. (
20
) tas pats tika darīts saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko bija iesniegusi Epitropi Antagonismou (Grieķijas Konkurences [aizsardzības] komisija) (
21
).
28.
Šis virziens ir acīmredzams, ja ņem vērā, ka agrāk Tiesa ir izskatījusi prejudiciālos jautājumus, ko uzdevušas tādas iepriekš minētajām līdzīgas iestādes kā, piemēram, Spānijas saimnieciski administratīvās tiesas (
22
) un arī Spānijas Tribunal de Defensa de la Competencia (Konkurences aizsardzības tiesa) (
23
).
29.
Pat pēc vairākiem gadiem secinājumi lietā De Coster (
24
) joprojām ir aktuāli, un tādēļ ne vien konsekvences ievērošanas, bet arī patiesas pārliecības dēļ atkārtoju, ka Vergabekontrollsenat des Landes Wien nav tiesa EKL 234. panta izpratnē, un ierosinu Tiesai atzīt, ka tās kompetencē nav izvērtēt tā uzdotos prejudiciālos jautājumus.
30.
Loloju cerību, ka tiesnešus, pie kuriem vēršos, pārliecinās lietā De Coster ierosinātās atbildes pamatojumi (
25
), tomēr, ņemot vērā iespējamību, ka viņi šim risinājumam nepiekritīs, pakārtoti izvērtēšu šā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu saturu pēc būtības, lai izpildītu savu pienākumu, ievērojot pilnīgu objektivitāti un neatkarību, atklāti izklāstīt secinājumus.
VI — Prejudiciālo jautājumu izvērtējums
A — Direktīva 2004/17 un Direktīva 2004/18: divi ceļi uz vienu mērķi (pirmais jautājums)
31.
Kopienu publiskā iepirkuma tiesības kalpo šauram tiešajam mērķim: iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru saskaņošanai. Tomēr, kā tas izriet no Direktīvas 2004/18 otrā apsvēruma un Direktīvas 2004/17 devītā apsvēruma, kā arī Tiesas judikatūras (
26
), šis mērķis ir vienīgi līdzeklis svarīgāka mērķa sasniegšanai: reālas konkurences attīstīšanai šajā nozarē, lai Eiropas integrācijā īstenotu būtiskas brīvības. Ar to tiek mēģināts novērst šķēršļus brīvai apritei un tādējādi aizsargāt to uzņēmēju intereses, kas darbojas vienā dalībvalstī un vēlas piedāvāt preces un pakalpojumus citā dalībvalstī esošiem līgumslēdzējiem. Līdz ar to jānovērš draudi, ka priekšroka tiek dota vietējiem pretendentiem (buy national), novēršot, ka iestāde, kam uzticēts veikt iepirkumu, ievērotu citus apsvērumus, kas nav saimnieciska rakstura apsvērumi (
27
) (šā iemesla dēļ iepirkuma pamatkritērijs vienmēr ir lētākais vai saimnieciski izdevīgākais piedāvājums).
1) Personu loks
32.
Direktīvā 2004/18, gluži tāpat kā tās priekšgājējās, ierobežota tās piemērošanas joma: subjektīvā ziņā, definējot, no vienas puses, jēdzienus “būvuzņēmējs”, “piegādātājs” un “pakalpojuma sniedzējs”, un, no otras puses, “līgumslēdzēja iestāde” (1. panta 8. un 9. punkts); un objektīvā ziņā, aprakstot būvdarbu, pakalpojumu un pakalpojumu valsts līgumus [publisko iepirkumu], kā arī to, kas saprotams ar būvdarbu vai pakalpojumu koncesiju (1. panta 2.–4. punkts).
33.
Tādējādi tiesības slēgt “līgumslēdzējas iestādes” apstiprinātus iepirkuma līgumus, kuriem piemērojama Direktīva 2004/18, visās dalībvalstīs piešķiramas saskaņā ar minētās direktīvas principiem un tajā noteikto kārtību.
34.
Tādējādi uzsvars tiek likts uz personu loku: noteicošais elements slēpjas nevis tiesiskā darījuma raksturā, bet gan tā piedāvātājā, tā kā ikviena publisko iestāžu līgumu slēgšanas tiesību piešķiršana ir pakārtota atvasinātajās tiesībās veiktajai procesuālajai saskaņošanai.
35.
Iepriekš minētā prasība ir tik būtiska, ka spriedumā lietā Mannesmann Anlagenbau Austria u.c. Kopienu regulējums (šajā gadījumā Direktīva 93/37) tika paplašināti attiecināts uz visām publisko tiesību subjektu darbībām, pamatojoties uz to, ka ar vispārējo interešu vajadzībām saistītos iepirkumus likumdevējs nenošķir no tiem, kas ar tām nav saistīti, un piesaucot tiesisko drošību (32. un 34. punkts).
2) Materiālā tuvināšana
36.
Šī “starpnozaru” (apzīmējums, ko savos rakstveida apsvērumos izmanto Komisija) tuvināšana tomēr ir mainīga, un Direktīva 2004/17 nav piemērojama ikvienai “līgumslēdzēju” darbībai, bet gan vienīgi 3.–7. pantā paredzētajām.
37.
Šī īpatnība izskaidrojama ar to, ka sākotnēji iepirkuma līgumi ūdens, enerģijas, transporta un telekomunikāciju pakalpojumu jomā attiecīgo organizāciju juridiskā (publisko vai privāto tiesību subjekta) statusa atšķirību dēļ nebija saskaņoti (
28
). Bija jānovērš pakļaušana atšķirīgiem regulējumiem atkarībā no tā, vai atbildība piekrīt valstij, teritoriālajām iestādēm vai citiem publisko tiesību subjektiem, vai subjektiem, kas apveltīti ar privāttiesību juridiskas personas tiesībām, galīgu risinājumu cerot rast pieredzē (
29
).
38.
Izdevība radās ar Direktīvu 93/38, kurā saskaņotas līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras šajos izslēgtajos tirgos un līgumslēdzēji definēti neatkarīgi no to tiesiskā statusa (publisko vai privāto tiesību subjekts). Tajā netika aizmirsta arī valsts iestāžu ietekme uz to darbību attiecīgo tirgu noslēgtības un īpašu vai ekskluzīvu tiesību pastāvēšanas dēļ, lai arī tos atvērtu konkurencei (devītais, vienpadsmitais un divpadsmitais apsvērums). Tas pamato, kāpēc tās subjektu loks bez šo jomu regulējošajās klasiskajās direktīvās paredzētajiem subjektiem ietver arī valsts [publiskos] un saistītos uzņēmumus (1. panta 2. un 3. punkts), gādājot par to, lai tiktu precizēts, ka direktīva tiem piemērojama vienīgi gadījumā, ja tie darbojas kādā no tajā minētajām jomām (trīspadsmitais apsvērums (
30
) un 2. pants).
39.
Direktīvā 2004/17 ievērots tas pats princips (otrais un trešais apsvērums), un“līgumslēdzēji” definēti neatkarīgi no to juridiskā statusa (desmitais apsvērums), tādējādi par tiem atzīstot ne vien “līgumslēdzējas iestādes”, kas definētas tāpat kā Direktīvā 2004/18, bet arī publiskus uzņēmumus un tos, kas bauda ekskluzīvas vai īpašas tiesības, ja vien tie veic 3.–7. pantā minēto darbību (2. panta 1. un 2. punkts un 20. panta 1. punkts).
40.
Tādēļ Direktīvā 2004/17 iepirkuma līgumu noslēgšanas tiesību piešķiršana tradicionāli tā saucamo “izslēgto nozaru” jomā regulēta saskaņā ar principiem, kas atšķiras no Direktīvas 2004/18 pamatā esošajiem: noteicošais faktors nav subjekts, kas piedāvā iepirkumu, bet gan darbības veids, uz kuru tas attiecas, un [šī direktīva] tiek piemērota tikai attiecīgajās nozarēs.
41.
Šis uzskats ir pamatots ar diviem aspektiem. No vienas puses, Direktīvas 2004/18 12. panta pirmajā daļā no tās piemērošanas jomas ir izslēgti “līgumslēdzēju iestāžu” iepirkumi attiecībā uz darbībām, kas uzskaitītas Direktīvas 2004/17 3.–7. pantā, tam apliecinot materiālās sastāvdaļas noteicošo spēku šīs pēdējās tiesību normas piemērojamībā. No otras puses, iepriekš minētā Direktīva 2004/17 ir vērsta uz brīvas konkurences ieviešanu, un tādēļ tā nav piemērojama, kā izriet no tās 30. panta 1. punkta, gadījumā, ja attiecīgā darbība tiek veikta brīvi pieejamos tirgos.
42.
Tādējādi “līgumslēdzējām iestādēm” Direktīvas 2004/18 izpratnē ir saistoša Direktīva 2004/17, ja tās ietilpst tās materiālās piemērošanas jomā, kas turpretim tā nav gadījumā ar publiskiem uzņēmumiem un ekskluzīvu vai īpašu tiesību īpašniekiem kā tādiem.
43.
Šie apstākļi pamato “infekcijas teorijas” nepiemērojamību šajā lietā. 1997. gada 16. septembra secinājumos lietā Mannesmann Anlagenbau Austria u.c. ģenerāladvokāts Ležē [Léger] norādījis, ka Direktīvas 93/37 (arī Direktīvas 2004/18) piemērošanas jomu nosaka nevis atkarībā no darbības, sakarā ar kuru tiek piešķirtas līgumu noslēgšanas tiesības, bet gan atbilstoši iepirkumu veicošā subjekta pazīmēm (81. punkts). Proti, Direktīvā 2004/18 uzmanībai esot koncentrētai uz jēdzienu “līgumslēdzēja iestāde”, tiesiskās drošības apsvērumu dēļ neesot vēlamam ķerties pie tās darbības daļas, kas vērsta uz vispārējo interešu apmierināšanu, nošķiršanas no daļas, kas kalpo citiem mērķiem, Direktīva 2004/17 ļauj gluži labi noteikt “līgumslēdzēju” darbības materiālās jomas, 9. pantā izklāstot konkrētus noteikumus par to.
44.
Citiem vārdiem sakot, ja “līgumslēdzēja iestāde” šā jēdziena šaurākajā izpratnē atbilstoši Direktīvas 2004/18 1. panta 9. punktam un Direktīvas 2004/17 2. panta 1. punkta a) apakšpunktam veic iepirkumu attiecībā uz darbību, kas nav minēta šīs pēdējās tiesību normas 3.–7. pantā, piemērojama ir otra direktīva. Tomēr, ja subjekts, kas strādā ārpus šīs jomas, ir publisks uzņēmums vai īpašu vai ekskluzīvu tiesību īpašnieks [Direktīvas 2004/17 2. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 2. punkta b) apakšpunkts], nav piemērojama neviena no abām direktīvām.
45.
Īsumā sakot, ierosinu Tiesai uz pirmo no trijiem Vergabekontrollsenat des Landes Wien uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt, nosakot, ka Direktīva 2004/17 nav piemērojama iepirkumam, ko “līgumslēdzēji” tās 2. panta 2. punkta izpratnē veic attiecībā uz darbībām, kas nav ietvertas tās 3.–7. pantā.
46.
Šo risinājumu pamato Kopienu judikatūra. 2005. gada 16. jūnija spriedumā apvienotajās lietās Strabag un Kostmann (
31
) tika noteikts, ka Direktīva 93/38 (un tādējādi arī Direktīva 2004/17) ir piemērojama “līgumslēdzējiem”, ciktāl tie darbojas tās noteikumos paredzētajās jomās. Pretējā gadījumā atkarībā no situācijas attiecīgo iepirkumu reglamentē tiesību normas par publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanu (37. punkts).
B — Publisko tiesību subjekta jēdziens: tirgū pastāvošā konkurences līmeņa svarīgums (otrais jautājums)
47.
Visi šīs prejudiciālās tiesvedības dalībnieki ir vienisprātis jautājumā par to, ka pamata lietā esošais iepirkums attiecas uz Fernwärme Wien darbību, ko neaptver Direktīva 2004/17 (dzesēšanas iekārtu ierīkošana biroju un darījumu telpu centrā), un tādēļ, ievērojot atbildi, kuru iesaku sniegt uz pirmo jautājumu, jānoskaidro, kā to lūdz iesniedzējiestāde, vai attiecīgā sabiedrība ir “līgumslēdzēja iestāde”, jo gadījumā, ja tas tā būtu, tai būtu piemērojama Direktīva 2004/18.
48.
Konkrētāk, jānoskaidro, vai tā ir “publisko tiesību subjekts”. Neviens neapšauba nedz tās juridiskās personas tiesībspēju, nedz ciešo saistību ar Vīnes pilsētas pašvaldību, kam tieši vai netieši pieder līdzdalība tās kapitālā. Šaubas attiecas uz pirmo tiesību akta nosacījumu — tās konkrēto uzdevumu apmierināt nerūpnieciska un nekomerciāla rakstura vispārējo interešu vajadzības.
49.
Vienprātība valda arī jautājumā par to, ka uzņēmuma darbības mērķis ir vispārējās intereses, jo tas nodrošina pilsētas siltumapgādes pakalpojumus, ekspluatējot vidi saudzējošu sistēmu, proti, atkritumu dedzināšanu (
32
). Tādējādi strīds aprobežojas ar to, vai tai piemīt “rūpniecisks vai komerciāls raksturs”.
50.
Tādēļ jāizvērtē atbilstošo tiesisko un faktisko apstākļu kopums, kā arī organizācijas izveidošanas apstākļi un nosacījumi, kādos tā veic savu darbību (
33
), tostarp it īpaši pamatmērķa bezpeļņas raksturs, risku neuzņemšanās un tās iespējamais publiskais finansējums (
34
).
51.
Šajā sakarā jāizvērtē organizācijas darbības jomas struktūras ietekme uz jēdzienu. Pirmkārt, tiesību akta redakcijā nav nevienas norādes uz iespējamo privātuzņēmumu esamību (
35
), kas varētu kalpot par norādi uz sabiedriskās vajadzības, kuru tā apmierina, rūpniecisko vai komerciālo raksturu (
36
), tomēr ar to vien nav pietiekami, lai izslēgtu, ka mērķiem nepiemīt saimniecisks raksturs (
37
), jo publisko tiesību subjekta noteikšanai nav nepieciešama darbība slēgtā vidē [nekonkurences apstākļos] (
38
).
52.
Šajā judikatūras kontekstā ietilpst otrais no iesniedzējas pārvaldes iestādes uzdotajiem jautājumiem, kas vērsts uz attiecīgā tirgus noteikšanu, lai noteiktu tās kompetenci, tomēr tas ir balstīts uz kļūdainu pieņēmumu (kuru izdarījuši arī visi pārējie šīs prejudiciālās tiesvedības dalībnieki), kā tas izriet no manis veiktā pirmā jautājuma iztirzājuma.
53.
Direktīva 2004/18 patiesībā ir balstīta uz subjektīvu koncepciju, aptverot ikvienu organizatorisku struktūru, kas darbojas kā “līgumslēdzēja iestāde”, neatkarīgi no tā, kādā materiālā jomā tā darbojas (infekcijas teorija), ja vien tā neveic iepirkumus, kas izslēgti saskaņā ar 12.–18. pantu. Attiecībā uz “publisko tiesību subjektiem” tiek izvirzīta prasība, ka tiem jābūt izveidotiem ar konkrētu [īpašu] nolūku apmierināt nerūpnieciska un nekomerciāla rakstura vispārējo interešu vajadzības, un tādēļ tirgus, kas jāņem vērā, lai novērtētu tā konkurences līmeni un kvalificētu to darbību par rūpniecisku vai komerciālu, ir tas, kuram tas ir izveidots (
39
), kas Fernwärme Wien gadījumā ir siltumapgādes nodrošināšana, izmantojot atkritumu dedzināšanu.
54.
Atšķirīgs risinājums novestu pie iznākuma, kas nav saderīgs ar Kopienu judikatūrā atbalstīto funkcionālo interpretāciju (
40
), apdraudot Direktīvas 2004/18 lietderīgo iedarbību. Lai izvairītos no šīs tiesību normas piemērošanas, pietiktu ar to vien, ka subjekts, kas izveidots tikai nolūkā apmierināt nerūpniecisku un nekomerciālu vispārējo interešu vajadzības, nodarbotos ar tīri komerciāla rakstura darbību, saglabājot savu sākotnējo mērķi, un, izvēršot savas darbības tirgus, izvairītos no kvalificēšanas par “publisko tiesību subjektu”, un tādējādi visi tā jebkāda veida iepirkumi tiktu veikti, izvairoties no Kopienu saskaņošanas prasībām. Būtībā mans viedoklis apstiprina risinājumu, kas rasts spriedumā lietā Universale-Bau (
41
), kurā tika izvērtēts pretējs gadījums, jo runa bija par tikai un vienīgi privātai darbībai dibinātu uzņēmumu, kuram vēlāk tika uzticēts sniegt sabiedrisku pakalpojumu. Abos gadījumos funkcionālā interpretācija norāda uz to, ka vispārējām interesēm kalpojošas sabiedrības, kas spēj darboties pasargāti no tirgus spēkiem, veic iepirkumu neatkarīgi no šiem spēkiem.
55.
Direktīva 2004/18 neatstāj citu izvēli, jo gluži tāpat kā valsts vai reģionu vai vietējo pašvaldību iestādes nezaudē līgumslēdzējas iestādes statusu, kad tās veic iepirkumu [konkurencei] atvērtās nozarēs, to nezaudē arī veidojumi, ko šīs teritoriālās pārvaldes iestādes izveido, tos apveltot ar juridiskās personas tiesībspēju un turot savā pakļautībā, lai “apmierināt[u] vispārējas vajadzības, [kam nav] rūpnieciskas vai komerciālas [dabas]”. Šī izpratne vēdī pēc Tiesas judikatūras. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Mannesmann Anlagenbau Austria u.c. tika uzsvērts, ka prasība par to, lai subjekts būtu izveidots “ar konkrētu mērķi [īpaši]” apmierināt šīs vajadzības, nenozīmē, ka tam jāapmierina vienīgi šādas vajadzības (26. punkts), neveicot, pat galvenokārt, citu darbību, jo tiesību definīcijā netiek ņemts vērā šā veida darbības īpatsvars darbību kopumā (25., 26. un 31. punkts) (
42
).
56.
Ievērojot izklāstīto, ierosinu Tiesai paskaidrot Vergabekontrollsenat des Landes Wien, ka tirgus, kas jāizvērtē, lai noskaidrotu, vai Fernwärme Wien ir uzskatāma par “publisko tiesību subjektu” Direktīvas 2004/18 1. panta 9. punkta izpratnē, ir pilsētas siltumapgādes tirgus.
57.
Katrā ziņā otrajā prejudiciālajā jautājumā ierosinātais izvērtējums šķiet esam lieks, jo, ņemot vērā rīkojumā par prejudiciālo jautājumu uzdošanu sniegto informāciju, lai arī kāda būtu attiecīgā nozare (tikai pilsētas siltumapgāde [pa siltumapgādes tīkliem] vai arī tā, kurā izmantoti citi enerģijas avoti), pašreiz Fernwärme Wien ir vienīgais uzņēmums, kas spēj apmierināt šo vispārējo interešu vajadzību un var rīkoties, ievērojot citus, ne gluži saimnieciska rakstura apsvērumus, un šis apstāklis pamato Kopienu tiesību iejaukšanos, lai saskaņotu iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas kritērijus, atvērtu tirgu konkurencei un nodrošinātu tā pārredzamību.
C — Iespējamā infekcijas teorijas sagrāve (trešais jautājums)
58.
Komisija nav pratusi pienācīgi novērtēt trešo jautājumu. Vergabekontrollsenat des Landes Wien nevēlas noskaidrot attiecīgajā tirgū esošās konkurences nozīmīgumu, lai noteiktu, vai piemērojamas direktīvas par publisko iepirkumu, jo šī tēma ir otrā jautājuma priekšmets. Tā gluži vienkārši vaicā, vai “līgumslēdzējam” vai “līgumslēdzējai iestādei”, kas vienlaikus veic arī rūpniecisku vai komerciālu darbību [konkurencei] atvērtā tirgū, attiecībā uz šo pēdējo darbību ir saistošs 2004. gada direktīvu regulējums, ja, izmantojot tādus līdzekļus kā bilanču un grāmatvedības nodalīšana, tiek novērsti draudi, ka starp dažādām to uzņēmējdarbības jomām tiktu veikta savstarpēja subsidēšana.
59.
Ciktāl tas attiecas uz Direktīvu 2004/17, jautājums ir nevietā, jo, kā jau esmu norādījis, tās noteikumi uz “līgumslēdzējiem” attiecas tikai gadījumā, ja tie darbojas materiālajās jomās, kas ir tās priekšmets, ja vien darbība netiek veikta brīvas konkurences apstākļos, kuru gadījumā, kā noteikts minētās direktīvas 30. panta 1. punktā, tās saskaņojošie noteikumi nav piemērojami.
60.
Tādējādi nākas vienīgi noteikt, vai “līgumslēdzējām iestādēm”, it īpaši “publisko tiesību subjektiem”, kas darbojas gan tirgos, kuros valda konkurence, gan noslēgtos tirgos, ir jāievēro Direktīva 2004/18, kad tie veic iepirkumu [konkurencei] atvērtos tirgos trešajā prejudiciālajā jautājumā norādītajos apstākļos (savstarpējas subsidēšanas neesamība).
61.
Infekcijas teoriju izskaidro publisko iepirkumu saskaņojošā Kopienu tiesiskā regulējuma mērķi, kas izklāstīti šo secinājumu 31. punktā. Mērķis ir panākt, lai personas, kas apveltītas ar spēju piešķirt iepirkuma līgumu slēgšanas tiesības, vadītos no saimnieciskiem apsvērumiem, novēršot vilinājumu vadīties no citiem principiem, dodot priekšroku vietējiem pretendentiem par sliktu ārvalstu pretendentiem, un tādēļ “līgumslēdzējām iestādēm”, kas pēc savas būtības var nošķirties no tirgus spēkiem, vienmēr jāievēro Direktīva 2004/18. Lai iepirkumu uzskatītu par publisku, šajā direktīvā netiek izvirzīts nosacījums par tā saistību ar “līgumslēdzējas iestādes” uzdevumu apmierināt vispārējo interešu vajadzības (1. panta 2. punkts saistībā ar I un II pielikumu). Spriedumā lietā Mannesmann Anlagenbau Austria u.c. (32. punkts) šie apsvērumi ir izklāstīti saistībā ar Direktīvu 93/37.
62.
Kā uzsvērts iepriekš minētā sprieduma 34. punktā, minētā teorija balstās arī uz tiesiskās drošības principu, kas mudina atbrīvot jēdzienu “publisko tiesību subjekts” no lielāka vai mazāka rūpnieciskas vai komerciālas darbības īpatsvara.
63.
Secinājumos lietā Impresa Portuale di Cagliari (68. punkts) ģenerāladvokāts Džeikobss ieteicis paredzēt izņēmumu gadījumos, kad apliecināta “publisko tiesību subjekta” dažādu veidu darbību pilnīga nodalīšana saimnieciskā, finanšu un grāmatvedības ziņā.
64.
Teorētiski ņemot, nesaskatu nevienu iemeslu, kas liegtu sekot viņa ieteikumam (
43
); tomēr apdomība, ar kādu jārīkojas judikatūras noteicējam, liek to noraidīt, jo pašreizējā Kopienu tirgu stāvoklī pieredze liecina par darījumu un komerciālo attiecību visnotaļ ievērojamo sarežģītību, kas ārkārtīgi apgrūtina tik krasu nošķiršanu, kādu pamatvilcienos apraksta mans kolēģis, kura saskaņā ar rīkojumā par prejudiciālo jautājumu uzdošanu sniegto informāciju šķiet esam iespējama tikai neatkarīgu sabiedrību gadījumā, un arīdzan tad — ne vienmēr. Pat kārtojot grāmatvedību nodalīti un izslēdzot savstarpēju subsidēšanu, stratēģiskā vadība, strukturālie lēmumi un īpašums ir vienoti, un nekas nenodrošina nedz darbības jomu nodalīšanu, nedz to, ka krīzes situācijās principi darbībai slēgtā tirgū neiespaido rūpniecisko vai komerciālo darbību, izraisot to, ka līgumslēdzējs, kas ir “publisko tiesību subjekts”, vadās no “saimnieciskiem [apsvērumiem] radniecīgiem” apsvērumiem, šiem draudiem radot vajadzību piemērot Kopienu tiesību normas, ar kurām saskaņota publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršana. Līdz ar to tiesiskā drošība, uz kuru pamatojas Tiesas nostāja šajā ziņā, mudina to saglabāt.
65.
Šajā ziņā pastāv arī virkne citu praktiskas dabas šķēršļu, tā kā pienākums pierādīt šādu dažādu darbības jomu nodalīšanu gultos uz “publisko tiesību subjektu”, un tādēļ būtu jārod kāds tiesisks līdzeklis, lai (iepriekš vai a posteriori) uzraudzītu tā līdzšinējos lēmumus saistībā ar līgumattiecībām un vispirms konstatētu tā dažādo darbības jomu pilnīgu nodalīšanu, bet pēc tam — veiktās darbības piederību jomai, uz kuru neattiecas Kopienu saskaņošana; pretējā gadījumā šo atbilstošo tiesību aktu kopuma piemērošana tiktu atstāta tā ziņā. Šī aina vēl vairāk sarežģītu jau tā komplicēto Kopienu publiskā iepirkuma sistēmu (
44
), un tādēļ šāds risinājums, kas, neradot nekādu pievienoto vērtību, apdraudētu tādu pamatprincipu kā tiesiskā drošība, nebūtu piemērots.
66.
Īsumā sakot, uzskatu, ka “publisko tiesību subjektam” katrā ziņā ir piemērojama Direktīva 2004/18 neatkarīgi no tā veiktā iepirkuma veida, ja vien direktīvā tie nav īpaši izslēgti (12.–18. pants).
VII — Secinājumi
67.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai:
1)
noteikt, ka tās kompetencē nav atbildēt uz prejudiciālajiem jautājumiem, ko uzdevusi Vergabekontrollsenat des Landes Wien, tāpēc, ka tā nav tiesa EKL 234. panta izpratnē;
2)
pakārtoti, gadījumā, ja lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tiktu pieņemts, noteikt, ka:
a)
“līgumslēdzējam” Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/17/EK, ar ko koordinē iepirkuma procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarē, 2. panta 2. punkta izpratnē nav saistoši tās noteikumi, kad tas veic darbību, kas nav paredzēta minētās direktīvas 3.–7. pantā,
b)
tirgus, kas jāizvērtē, lai noskaidrotu konkurences pakāpi tajā un noskaidrotu, vai sabiedrība Fernwärme Wien GmbH ir “publisko tiesību subjekts” Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvas 2004/18/EK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru 1. panta 9. punkta izpratnē, ir siltumapgāde Vīnes pilsētā,
c)
Direktīvā 2004/18 paredzētajam iepirkumam, ko veic “publisko tiesību subjekts”, tostarp tam, kas veikts brīvas konkurences apstākļos, vienmēr piemērojami tās noteikumi.
(
1
)	Oriģinālvaloda — spāņu.
(
2
)	OV L 134, 1. un 114. lpp.
(
3
)	Lieta C-44/96 (Recueil, I-73. lpp.).
(
4
)	Lieta C-174/03 (Krājumā nav publicēti, 68. punkts).
(
5
)	Spriedums kurā pasludināts tā paša gada 29. novembrī (C-17/00, Recueil, I-9445. lpp.).
(
6
)	LGBl., Nr. 25/2003.
(
7
)	Publiskā iepirkuma jomā tiesību aktu tuvināšana [saskaņošana] aizsākās ar Padomes 1971. gada 26. jūlija Direktīvu 71/305/EEK par to, kā koordinēt būvdarbu valsts [publiskā pasūtījuma] līgumu piešķiršanas procedūras (OV L 185, 5. lpp.), kas pēc vairākkārtējiem grozījumiem tika kodificēta 1993. gada 14. jūnija Direktīvā 93/37/EEK ar tādu pašu nosaukumu (OV L 199, 54. lpp.). Procedūru saskaņošana piegādes valsts [publiskā iepirkuma] līgumiem sākotnēji tika regulēta ar Padomes 1976. gada 21. decembra Direktīvu 77/62/EEK (OV 1977, L 13, 1. lpp.), bet pēc tam — ar Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvu 93/36/EEK (OV L 199, 1. lpp.). Pakalpojumu valsts [publiskā pasūtījuma] līgumu piešķiršana tika regulēta ar Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvu 92/50/EEK (OV L 209, 1. lpp.). Līdz to ietveršanai Direktīvā 2004/18 iepriekš minētās tiesību normas tika papildinātas ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 13. oktobra Direktīvu 97/52/EK (OV L 328, 1. lpp.).
(
8
)	Tā aizstāj Padomes 1993. gada 14. jūnija Direktīvu 93/38/EEK, ar ko koordinē [publiskā iepirkuma] līgumu piešķiršanas procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē (OV L 199, 84. lpp.).
(
9
)	99,999 % pieder Wien Energie GmbH un 0,001 % — Wiener Stadwerke Holding AG, turklāt pirmā no tām ir otrās meitas uzņēmums, kuras vienīgais akcionārs ir Vīnes pilsēta.
(
10
)	Lieta C-92/00 (Recueil, I-5553. lpp.).
(
11
)	Barav, A., “Tâtonnement préjudiciel. La notion de juridiction en droit communautaire”, Liber amicorum Bo Vesterdorf, izd. Emile Bruylant, Brisele, 2007, (atrodas iespiešanā), norāda uz neskaidro pretrunīgumu judikatūrā, kurā stūrgalvīgi mēģināts izvirzīt virkni pazīmju, kas vairumā gadījumu nav nedz raksturīgas, nedz piemītošas tikai un vienīgi tiesas jēdzienam, šādi jo vairāk apgrūtinot tā precīzu noteikšanu.
(
12
)	Moitinho de Almeida, J. C., “La notion de juridiction d´un Etat membre (article 177 du traité CE)”, Mélanges F. Schockweiler, Bādenbādene, Nomos Verlagsgesellschaft, 463., 464. un 478. lpp., atzīmē, ka Kopienu judikatūras attīstība rada noteiktas šaubas, kas jākliedē Tiesai.
(
13
)	Šī informācija spriedumā lietā HI nav ietverta.
(
14
)	2007. gada 18. oktobra spriedums (Krājums, I-8817. lpp.).
(
15
)	Piemēram, papildus spriedumam lietā HI jāatgādina par 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā C-470/99 Universale-Bau (Recueil, I-11617. lpp.).
(
16
)	1997. gada 15. maija secinājumos lietā C-54/96 Dorsch Consult (Recueil, I-4961. lpp.) ģenerāladvokāts Tezauro [Tesauro] atzīmējis, ka gadījumā, ja iestādei nepiemīt tiesas raksturs, “tas vien, ka nav nekā labāka, neko nemaina” (40. punkts).
(
17
)	Kā esmu uzsvēris secinājumos lietā C-259/04 Emanuel, kurā pieņemts 2006. gada 30. marta spriedums (Krājums, I-3089. lpp.), 26. punkts.
(
18
)	Sarmiento, D., Poder Judicial e integración europea. La construcción de un modelo jurisdiccional para la Unión, izd. Thomson-Civitas, Madride, 2004, 201.–203. lpp., pēta secinājumu lietā De Coster ietekmi uz turpmāko judikatūru.
(
19
)	2002. gada 30. maija spriedums lietā C-516/99 (Recueil, I-4573. lpp.).
(
20
)	2005. gada 31. maija spriedums lietā C-53/03 (Krājums, I-4609. lpp.).
(
21
)	Lenaerts, K., Arts, D. un Maselis, I., “Procedural Law of the European Union”, redaktors Robert Bray, Londona, Sweet & Maxwell, 2006, 40. un 41. lpp., jautājumā par šo pārvaldes iestādi apraksta Tiesas pāreju uz šaurāku tiesas [jēdziena] izpratni.
(
22
)	2000. gada 21. marta spriedums lietās no C-110/98 līdz C-147/98 Gabalfrisa u.c. (Recueil, I-1577. lpp.).
(
23
)	1992. gada 16. jūlija spriedums lietā C-67/91 Asociación Española de Banca Privada u.c. (Recueil, I-4785. lpp.).
(
24
)	Sarmiento, D., op. cit., 200. lpp., uzskata, ka secinājumi lietā De Coster“ir visspēcīgākais uzbrukums Tiesas judikatūrai šajā jautājumā” un vieš “zināmu kārtību judikatūras juceklī”.
(
25
)	Cienfuegos, M., “La noción comunitaria de órgano jurisdiccional de un Estado miembro ex artículo 234 del Tratado CE y su necesaria revisión”, izdevumā Gaceta Jurídica de la Unión Europea y de la Competencia, 2005. gada jūlijs/augusts, Nr. 238, 26. lpp., vērš uzmanību uz to, ka nav pietiekami tādi pagaidu pasākumi kā tradicionālā [lūguma] iesniedzēja neatkarības kritērija sašaurināšana, pielāgojot tā individualizēto piemērošanu konkrētajam gadījumam, un atbilstoši secinājumiem lietā De Coster atbalsta šā jēdziena vispārīgu izmaiņu.
(
26
)	Citu starpā 1989. gada 22. jūnija spriedums lietā 103/88 Fratelli Costanzo (Recueil, 1839. lpp.), 18. punkts in fine; 1998. gada 10. novembra spriedums lietā C-360/96 BFI Holding (Recueil, I-6821. lpp.), 41. punkts; 2000. gada 3. oktobra spriedums lietā C-380/98 University of Cambridge (Recueil, I-8035. lpp.), 16. punkts, un 2001. gada 1. februāra spriedums lietā C-237/99 Komisija/Francija (Recueil, I-939. lpp.), 41. punkts.
(
27
)	1998. gada 15. janvāra spriedums lietā C-44/96 Mannesmann Anlagenbau (Recueil, I-73. lpp.), 33. punkts; spriedumi lietās BFI Holding, 42. punkts; University of Cambridge, 17. punkts, un Komisija/Francija, 42. punkts.
(
28
)	Direktīvas 71/305 3. panta 4. un 5. punkts un Direktīvas 77/62 2. panta 2. punkts.
(
29
)	Direktīvas 71/305 ceturtais līdz sestais apsvērums un Direktīvas 77/62 sestais līdz astotais apsvērums. Šis uzskats apstiprināts Direktīvas 93/38 astotajā apsvērumā.
(
30
)	Šajā apsvērumā noteikts, ka direktīvu neattiecina “uz tiem subjektiem, kas vai nu nedarbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta pakalpojumu vai telekomunikāciju nozarē, vai arī darbojas šajās nozarēs, taču ir tiešā saskarē ar konkurējošiem spēkiem tirgos, piekļuve kuriem nav ierobežota”.
(
31
)	Lietas C-462/03 un C-463/03 (Krājums, I-5397. lpp.), kas ar Tiesas lēmumu tika izspriestas bez ģenerāladvokāta secinājumiem.
(
32
)	Tiesa pieņēmusi jēdziena “vispārējo interešu vajadzības” plašu izpratni. Tā nav to aprobežojusi ar valsts institucionālo darbību vai sabiedriskās kārtības apsvērumiem [spriedums lietā Mannesmann Anlagenbau Austria u.c. (24. punkts) un 2003. gada 16. oktobra spriedums lietā C-283/00 Komisija/Spānija (Recueil, I-11697. lpp.), 85. punkts], to izvēršot uz gadatirgu, izstāžu un citu tamlīdzīgu pasākumu organizēšanu [2001. gada 10. maija spriedums apvienotajās lietās C-223/99 un C-260/99 Agorà un Excelsior (Recueil, I-3605. lpp.), 33. un 34. punkts], nekustamas mantas iegādi, pārdošanu un nomu, kā arī nekustamā īpašuma apsaimniekošanas pakalpojumu sniegšanu pašvaldībai [2003. gada 22. maija spriedums lietā C-18/01 Korhonen u.c. (Recueil, I-5321. lpp.), 41. un 45. punkts] vai pārdošanai un izīrēšanai maznodrošinātām ģimenēm paredzētu dzīvokļu celtniecību (spriedums lietā Komisija/Francija, 47. punkts).
(
33
)	2003. gada 27. februāra spriedums lietā C-373/00 Adolf Truley (Recueil, I-1931. lpp.), 66. punkts; un spriedums lietā Korhonen u.c., 48. un 59. punkts.
(
34
)	Spriedums lietā Korhonen u.c., 59. punkts.
(
35
)	Iepriekš minētais spriedums lietā BFI Holding, 40. punkts.
(
36
)	Spriedumi lietās BFI Holding, 49. punkts; Agorà un Excelsior, 38. punkts in fine, un Adolf Truley, 60. punkts.
(
37
)	Spriedumi lietās BFI Holding, 43. punkts, un Adolf Truley, 61. punkts. Sprieduma lietā BFI Holding 44. punktā teikts, ka ir grūti iedomāties darbības, ko nevarētu veikt privāti uzņēmumi, un tādēļ prasība par konkurentu neesamību atņem direktīvu publisko tiesību subjekta jēdzienam jēgu.
(
38
)	Spriedums lietā BFI Holding, 47. punkts in fine.
(
39
)	Iepriekš minētajā spriedumā lietā BFI Holding tika precizēts, ka rūpnieciska vai komerciāla rakstura neesamība palīdz noskaidrot vispārējo interešu vajadzību jēdzienu (32. punkts).
(
40
)	1998. gada 17. decembra spriedums lietā C-353/96 Komisija/Īrija (Recueil, I-8565. lpp.), 36. punkts; spriedumi lietās BFI Holding, 62. punkts; Komisija/Francija, 43. punkts; 2003. gada 15. maija spriedums lietā C-214/00 Komisija/Spānija (Recueil, I-4667. lpp.), 53. punkts, un 2003. gada 16. oktobra spriedums lietā C-283/00 Komisija/Spānija, 73. punkts.
(
41
)	Šajā spriedumā ierosināts izsvērt subjekta veiktās darbības, lai noteiktu, vai tas radīts nolūkā apmierināt nerūpnieciska un nekomerciāla rakstura vispārējo interešu vajadzības (56. punkts).
(
42
)	Tajā pašā virzienā vērsti iepriekš jau minētie spriedumi lietās BFI Holding (55. un 56. punkts), Adolf Truley (56. punkts) un Korhonen u.c. (58. punkts).
(
43
)	Ģenerāladvokāts Džeikobss faktiski cenšas uz publisko iepirkumu pārnest jēdzienus, kas radušies ar kopīgo tirgu nesaderīga valsts atbalsta jomā, uz kuriem balstīta Komisijas 2006. gada 16. novembra Direktīva 2006/111/EK par dalībvalstu un publisku uzņēmumu finansiālo attiecību pārredzamību, kā arī par dažu uzņēmumu finanšu pārredzamību (OV L 318, 17. lpp.), kā arī pamato tās tiešo priekšteci ar tādu pašu nosaukumu [Komisijas 1980. gada 25. jūnija Direktīva 80/723/EEK (OV L 195, 35. lpp.)].
(
44
)	Iepriekš minētajos secinājumos (60. punkts) ģenerāladvokāts Džeikobss norādījis uz šo sarežģītību, kurai uzmanību pievērsa arī Komisija savā paziņojumā Publiskais iepirkums Eiropas Savienībā, COM(98) 143, galīgā redakcija, 1998. gada 11. marts, 3. lpp., un [dokumentā] “Zaļā grāmata par publisko iepirkumu Eiropas Savienībā: pārdomas nākotnei”, COM(96) 583, galīgā redakcija, 1996. gada 27. novembris, 5. lpp., 2.10. punkts, un 8. lpp., 3.6. punkts.