Pagaidu versija
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
2026. gada 30. aprīlī (*)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Tiesiskā sadarbība krimināllietās – Direktīva (ES) 2016/343 – 3. un 4. pants – Nevainīguma prezumpcija – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 48. panta 1. punkts – Rīkojums par lietas izbeigšanu – Tiesas nolēmums, ar kuru netiek lemts par vainu – Atcelšana un lietas nodošana izskatīšanai zemākas instances tiesā – Augstākas instances tiesas konstatējumi par noziedzīgu nodarījumu veidojošo elementu izpildi – Zemākas instances tiesas pienākums ievērot augstākas instances tiesas vērtējumu – Atbilstoši pasākumi nevainīguma prezumpcijas pārkāpuma gadījumā
Lietā C‑748/24 [Kotaňák] (i)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Mestský súd Bratislava I (Bratislavas I pilsētas tiesa, Slovākija) iesniegusi ar 2024. gada 25. aprīļa lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 29. oktobrī, kriminālprocesā pret
AC,
piedaloties:
Okresná prokuratúra Bratislava III,
LZ,
TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Likurgs [C. Lycourgos] (referents), tiesneši O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei], S. Rodins [S. Rodin], N. Fengers [N. Fenger] un A. Kornezovs [A. Kornezov],
ģenerāladvokāts: D. Špīlmans [D. Spielmann],
sekretārs: I. Illēši [I. Illéssy], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 16. oktobra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–        AC vārdā – M. Mandzák,
P. Pechanec un
M. Pohovej, advokáti,
–        Slovākijas valdības vārdā – tās pārstāvji,
–        Ungārijas valdības vārdā – Zs. Biró‑Tóth un M. Z. Fehér, pārstāvji,
–        Eiropas Komisijas vārdā – R. Lindenthal un
M. Wasmeier, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2026. gada 15. janvāra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/343 (2016. gada 9. marts) par to, lai nostiprinātu konkrētus nevainīguma prezumpcijas aspektus un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā (OV 2016, L 65, 1. lpp.), 4. un
6. pantu, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 48. pantu, kā arī efektivitātes un Savienības tiesību pārākuma principus.
2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar krimināllietu pret AC par goda aizskaršanu.
Atbilstošās tiesību normas
Direktīva 2016/343
3        Direktīvas 2016/343 16. un 48. apsvērumā noteikts:
“(16)      Nevainīguma prezumpcija tiktu pārkāpta tad, ja publisku iestāžu publiskos paziņojumos vai tiesu nolēmumos, kas neattiecas uz vainas noteikšanu, par aizdomās turēto vai apsūdzēto izteiktos kā par vainīgu, tik ilgi, kamēr minētās personas vaina nav pierādīta saskaņā ar tiesību aktiem. Šādos paziņojumos un tiesas nolēmumos nebūtu jāatspoguļo viedoklis par to, ka minētā persona ir vainīga. Šādam regulējumam nebūtu jāskar apsūdzības darbības, kuras veic, lai pierādītu aizdomās turētā vai apsūdzētā vainu, piemēram, apsūdzības celšanu, un neskar tiesu nolēmumus, kurus pieņemot apturētais spriedums stājas spēkā, ja tiek ievērotas tiesības uz aizsardzību. Tam nebūtu jāskar arī procesuāla rakstura preliminārie nolēmumi, kurus pieņem tiesu vai citas kompetentās iestādes un kuru pamatā ir aizdomas vai apsūdzošu pierādījumu elementi, piemēram, nolēmumi par pirmstiesas apcietinājumu, ar noteikumu, ka aizdomās turētais vai apsūdzētais šajos nolēmumos nav minēts kā vainīgs. Pirms procesuāla rakstura prelimināro nolēmumu pieņemšanas kompetentā iestāde varētu vispirms pārliecināties par to, vai aizdomās turētā vai apsūdzētā apsūdzošo pierādījumu elementi ir konstatēti tādā apjomā, lai pamatotu attiecīgo nolēmumu, un nolēmumā varētu uz tiem atsaukties.
[..]
(48)      Tā kā šajā direktīvā ir noteikti minimālie noteikumi, dalībvalstīm būtu jāvar paplašināt direktīvā noteiktās tiesības, lai nodrošinātu augstāku aizsardzības līmeni. Dalībvalstu paredzētajam aizsardzības līmenim nekad nevajadzētu būt zemākam par standartiem, kas noteikti [Hartā] vai [Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītajā Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā (turpmāk tekstā – “ECPAK”)], kā to interpretē Tiesa un Eiropas Cilvēktiesību tiesa.”
4        Šīs direktīvas 2. pantā noteikts:
“Šī direktīva attiecas uz fiziskām personām, kuras ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā. To piemēro visos kriminālprocesa posmos – no brīža, kad persona tiek turēta aizdomās vai apsūdzēta par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai par iespējamu noziedzīgu nodarījumu, līdz brīdim, kad nolēmums, kurā tiek galīgi noteikts, vai aizdomās turētais vai apsūdzētais ir izdarījis attiecīgo noziedzīgo nodarījumu, ir kļuvis nepārsūdzams.”
5        Minētās direktīvas 3. pantā noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka aizdomās turētie un apsūdzētie tiek uzskatīti par nevainīgiem, kamēr nav pierādīta viņu vaina saskaņā ar tiesību aktiem.”
6        Šīs direktīvas 4. panta “Publiskas norādes par vainu” 1. un
2. punktā paredzēts:
“1.      Dalībvalstis veic pasākumus, kas nepieciešami, lai nodrošinātu, ka tik ilgi, kamēr nav pierādīta aizdomās turētā vai apsūdzētā vaina saskaņā ar tiesību aktiem, publisko iestāžu publiskos paziņojumos un tiesu nolēmumos, ar kuriem netiek noteikts personas vainīgums, minētā persona netiek minēta kā vainīga. Tas neskar apsūdzības darbības, kas tiek veiktas, lai pierādītu aizdomās turētā vai apsūdzētā vainu, vai procesuāla rakstura prelimināros nolēmumus, kurus pieņem tiesu vai citas kompetentās iestādes un kuru pamatā ir aizdomas vai apsūdzoši pierādījumi.
2.      Dalībvalstis nodrošina, ka ir pieejami atbilstīgi pasākumi tajā gadījumā, kad tiek pārkāpts šā panta 1. punktā noteiktais pienākums neminēt aizdomās turēto vai apsūdzēto kā vainīgu, saskaņā ar šo direktīvu un jo īpaši – ar 10. pantu.”
7        Saskaņā ar Direktīvas 2016/343 6. panta 1. punktu:
“Dalībvalstis nodrošina, ka pienākums pierādīt aizdomās turēto vai apsūdzēto vainu ir apsūdzībai. Tas neskar nedz tiesneša vai kompetentās iestādes pienākumu meklēt vainu apstiprinošus un attaisnojošus pierādījumus, nedz aizstāvības tiesības iesniegt pierādījumus saskaņā ar piemērojamām valsts tiesībām.”
8        Šīs direktīvas 10. panta 1. punkts formulēts šādi:
“Dalībvalstis nodrošina, lai aizdomās turētajiem un apsūdzētajiem būtu efektīvi tiesiskās aizsardzības līdzekļi, ja tiek pārkāptas viņu tiesības, kas noteiktas saskaņā ar šo direktīvu.”
Slovākijas tiesības
9        Trestný zákon [Kriminālkodekss] 373. panta 1. un
2. punktā, kuros definēts noziedzīgs nodarījums – goda aizskaršana, noteikts:
“(1)      Personu, kas par citu personu izplata nepatiesas ziņas, kuras var būtiski aizskart tās cieņu līdzpilsoņu vidū, kaitēt tās darbam vai uzņēmējdarbībai, apdraudēt tās ģimenes attiecības vai nodarīt tai citu būtisku kaitējumu, soda ar brīvības atņemšanas sodu uz laiku līdz diviem gadiem.
(2)      Par minētās darbības izdarīšanu soda ar brīvības atņemšanas sodu uz laiku no viena līdz pieciem gadiem, ja 1. punktā minētā darbība izdarīta:
[..]
c)      publiski;
[..].”
10      Trestný poriadok (Kriminālprocesa kodekss) 327. panta 1. punktā paredzēts:
“Tiesai, kurai lieta nodota atkārtotai izskatīšanai un izlemšanai, ir saistošs apelācijas tiesas nolēmumā paustais juridiskais viedoklis, un tai ir pienākums veikt apelācijas tiesas noteiktās darbības un iegūt pierādījumus.”
Tiesvedība pamatlietā un prejudiciālie jautājumi
11      2020. gada 18. novembrī
Okresná prokuratúra Bratislava III (Bratislavas III rajona prokuratūra) iesniedza Okresný súd Bratislava III (Bratislavas III rajona tiesa, Slovākija) apsūdzības rakstu pret AC par noziedzīgu nodarījumu – goda aizskaršanu – Kriminālkodeksa 373. panta 1. punkta un 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, proti, par viņa apsūdzību tāda nodarījuma izdarīšanā, ko viņš veicis, publicējot tiešsaistē vairākus videoierakstus, kuros ietverta virkne kļūdainu apgalvojumu.
12      Ar 2021. gada 8. novembra rīkojumu Okresný súd Bratislava III (Bratislavas III rajona tiesa) izbeidza kriminālvajāšanu, pamatojoties uz to, ka šajā apsūdzības rakstā norādītā rīcība nav noziedzīgs nodarījums.
13      Okresná prokuratúra Bratislava III (Bratislavas III rajona prokuratūra) par šo rīkojumu iesniedza apelācijas sūdzību. Ar 2022. gada 8. februāra rīkojumu Krajský súd v Bratislave (Apgabaltiesa Bratislavā, Slovākija) atcēla pirmās instances tiesas rīkojumu un nodeva lietu atpakaļ šai tiesai, lai tā to izskatītu no jauna, vēlreiz izvērtējot visus pierādījumus.
14      Sava rīkojuma pamatojumā Krajský súd v Bratislave (Apgabaltiesa Bratislavā) tostarp nosprieda, ka, “nepatiesas, tīri intīma rakstura ziņas, ko apsūdzētais ar sava ieraksta starpniecību darīja pieejamu plašam sekotāju lokam, to satura dēļ var nopietni kaitēt [cietušās personas] partnerattiecībām, ģimenes un draudzības attiecībām un graut uzticēšanos cietušajai”.
15      Ar 2022. gada 3. oktobra rīkojumu Okresný súd Bratislava III (Bratislavas III rajona tiesa) atkārtoti atstāja bez izskatīšanas apsūdzības rakstu attiecībā uz AC.
16      Okresná prokuratúra Bratislava III (Bratislavas III rajona prokuratūra) par šo rīkojumu iesniedza apelācijas sūdzību. Ar 2023. gada 18. aprīļa rīkojumu Krajský súd v Bratislave (Apgabaltiesa Bratislavā) atcēla pirmās instances tiesas 2022. gada 3. oktobra rīkojumu un nodeva lietu atpakaļ šai tiesai atkārtotai izskatīšanai.
17      Rīkojuma pamatojumā Krajský súd v Bratislave (Apgabaltiesa Bratislavā) atkārtoja 2022. gada 8. februāra rīkojumā ietvertos vērtējumus un tostarp pievienoja šādas norādes:
“No pierādījumiem, kas iegūti izmeklēšanas procesā un uz kuriem ir balstījusies arī [pirmās instances tiesa], neapstrīdami izriet, ka apsūdzētais apmelo cietušo personu, uzbrūk viņai, un tādēļ viņa nonākusi ļoti nepatīkamās situācijās savas ģimenes un apkārtējo lokā. Intīmās attiecības starp viņu un SB ir apsūdzētā iztēles auglis, un tas, ko apsūdzētais paziņojis savos videoierakstos, nekad nav noticis [..] Attiecībā uz to, kura no publicētajām ziņām bija nepatiesa, neapšaubāmi runa ir par ziņu, kuras patiesums tika pārbaudīts pirmstiesas procesā, pamatojoties uz iegūtajiem pierādījumiem, un tā attiecās uz cietušās un liecinieka SB intīmajām attiecībām un seksuālajām darbībām, kuru veikšanu apsūdzētais nepārprotami aprakstīja videoierakstā.”
18      Pēc Slovākijas tiesu sistēmas reorganizācijas jurisdikcija izskatīt pamatlietu 2023. gada 1. jūnijā tika nodota Mestský súd Bratislava I (Bratislavas I pilsētas tiesa, Slovākija), kas ir iesniedzējtiesa.
19      Šajā tiesā AC apgalvo, ka daži no apelācijas tiesas vērtējumiem pārkāpj viņa nevainīguma prezumpciju, jo tie neļauj izdarīt nevienu citu secinājumu kā vien to, ka viņš ir vainīgs, lai gan apelācijas tiesai nebija jāizvērtē pret viņu izvirzīto apsūdzību pamatotība. Tādēļ AC uzskata, ka iesniedzējtiesai būtu jālemj, neņemot vērā apelācijas tiesas vērtējumu.
20      Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar Slovākijas procesuālajiem noteikumiem tai ir saistoši apelācijas tiesas vērtējumi. Tomēr tā uzskata, ka ar šiem vērtējumiem tiek pārkāpta AC nevainīguma prezumpcija
un viņa tiesības uz aizstāvību.
21      Šajā ziņā šī tiesa tostarp šaubās par minēto vērtējumu samērīgumu, jo saskaņā ar Slovākijas tiesisko regulējumu augstākas instances tiesa būtu varējusi vienīgi konstatēt, ka pirmās instances nolēmums ir kļūdains, un likt pirmās instances tiesai veikt pierādījumu iegūšanu. Turklāt iesniedzējtiesa nav pārliecināta par to, cik nozīmīgs ir apstāklis, ka augstākas instances tiesa ir lēmusi, pamatojoties vienīgi uz pierādījumiem, kas iegūti izmeklēšanas procesā, un apsūdzētais nav varējis paust savu nostāju šajā jautājumā.
22      Iesniedzējtiesa vēlas arī noskaidrot, kādi atbilstīgi pasākumi Direktīvas 2016/343 4. panta 2. punkta izpratnē attiecīgā gadījumā būtu jāveic, lai novērstu nevainīguma prezumpcijas pārkāpumu. Konkrētāk, tā šaubās par nepieciešamību neņemt vērā augstākas instances tiesas juridiski saistošos vērtējumus vai pat lemt par šīs tiesas tiesnešu noraidīšanu.
23      Šādos apstākļos Mestský súd Bratislava I (Bratislavas I pilsētas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai tiesības uz nevainīguma prezumpcijas ievērošanu saskaņā ar [Hartas] 48. panta 1. punktu, to aplūkojot kopsakarā ar [Direktīvas 2016/343] 4. panta 1. punktu un 6. panta 1. punktu, kā arī samērīguma princips un tiesības uz aizstāvību saskaņā ar [Hartas] 48. panta 2. punktu nepieļauj to, ka augstākas instances tiesa, izskatot prokurora pārsūdzību par pirmās instances tiesas lēmumu izbeigt kriminālvajāšanu, nolēmuma pamatojumā – vēl pirms lietas iztiesāšanas pēc būtības un bez pierādījumu iegūšanas procesa lietā – izdara šādus secinājumus par tiesībām un faktiem:
“Ņemot vērā tās saturu, tikai intīmā nepatiesā informācija, ko apsūdzētais ir kopīgojis ar lielu skaitu abonentu, izmantojot video, var nopietni kaitēt cietušā attiecībām ar partneriem, ģimeni un draugiem un mazināt uzticēšanos šai personai [..]. No pierādījumiem, kas iegūti izmeklēšanas procesā un uz kuriem ir balstījusies arī [pirmās instances tiesa], neapstrīdami izriet, ka apsūdzētais apmelo cietušo personu, uzbrūk viņai, un tādēļ viņa nonākusi ļoti nepatīkamās situācijās savas ģimenes un apkārtējo lokā. Intīmās attiecības starp viņu un SB ir apsūdzētā iztēles auglis, un tas, ko apsūdzētais paziņojis savos videoierakstos, nekad nav noticis [..]. Attiecībā uz to, kura no publicētajām ziņām bija nepatiesa, neapšaubāmi runa ir par ziņu, kuras patiesums tika pārbaudīts pirmstiesas procesā, pamatojoties uz iegūtajiem pierādījumiem, un tā attiecās uz cietušās un liecinieka SB intīmajām attiecībām un seksuālajām darbībām, kuru veikšanu apsūdzētais nepārprotami aprakstīja videoierakstā”?
2)      Vai atbildi uz pirmo jautājumu ietekmē tas, ka ne valsts tiesiskais regulējums, ne valsts prakse neprasa, lai augstākas instances tiesa atcelšanas lēmuma pamatojumā veiktu faktisko un tiesisko apstākļu izvērtējumu, un ka šis pamatojums varēja aprobežoties tikai ar to, ka zemākas instances tiesas nolēmums ir kļūdains, jo pirmās instances tiesai bija jāveic pierādījumu iegūšana galvenajā tiesas sēdē un lieta jāizlemj, pamatojoties uz šī pierādījumu iegūšanas procesa rezultātiem?
3)      Vai atbildi uz pirmo jautājumu ietekmē tas, ka augstākas instances tiesa, lemjot par prokurora sūdzību, sprieda tiesu, pamatojoties tikai uz pirmstiesas procesā iegūtajiem pierādījumiem, kuri pat nebija izskatīti pirmās instances tiesā?
4)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša: vai – lai nodrošinātu nevainīguma prezumpcijas ievērošanu [Direktīvas 2016/343]
4. panta 2. punkta izpratnē – turpmāk minētās darbības un nolēmumi ir atbilstīgi pasākumi:
–        darbība, ko veic valsts pirmās instances tiesa, kura – atsaucoties uz Savienības tiesību pārākuma un efektivitātes principu – neņem vērā augstākas instances tiesas nolēmuma pamatojumā ietvertos secinājumus par tiesībām un faktiem, ja tie ir pretrunā Savienības tiesībām, lai gan citādi šie secinājumi būtu juridiski saistoši saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu, un kura pati izlemj lietu pēc atbilstošas pierādījumu iegūšanas; vai
–        darbība, ko veic valsts pirmās instances tiesa, kura – atsaucoties uz Savienības tiesību pārākuma un efektivitātes principu – neņem vērā augstākās tiesas nolēmuma pamatojumā ietvertos secinājumus par tiesībām un faktiem, ja tie ir pretrunā Savienības tiesībām, lai gan citādi šie secinājumi būtu juridiski saistoši saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu, un kura pati no jauna izlemj lietu, pieņemot tādu pašu nolēmumu par kriminālprocesa izbeigšanu, ko augstākas instances tiesa jau vienreiz ir atcēlusi; vai
–        augstākas instances tiesas tiesnešu noraidīšana no dalības tiesvedībā, jo trūkst objektivitātes nevainīguma prezumpcijas pārkāpuma dēļ, pamatojoties uz aizdomās turētā izvirzīto iebildumu par objektivitātes neesamību?”
Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
24      Slovākijas valdība apstrīd lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību.
25      Pirmkārt, šī valdība apgalvo, ka iesniedzējtiesa nav precizējusi iemeslus, kuru dēļ tā nolēma formulēt šo lūgumu, līdz ar to Tiesas rīcībā nav pietiekamas informācijas par faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, uz kuriem attiecas uzdotie jautājumi.
26      Otrkārt, minētā valdība apgalvo, ka iesniedzējtiesas lūgtā Savienības tiesību interpretācija nav nepieciešama pamatlietas atrisināšanai. Proti, pamatlieta neatbilstot prasībai, kas būtu vērsta uz atbilstīgu pasākumu noteikšanu Direktīvas 2016/343
4. panta 2. punkta izpratnē. Šajā kontekstā, pat ja tiktu konstatēts, ka apelācijas tiesas nolēmuma pamatojumā nav ievērota nevainīguma prezumpcija, šāds konstatējums neietekmētu šī nolēmuma likumību, turklāt tajā ietvertais vērtējums neliedz iesniedzējtiesai lemt par apsūdzētā vainīgumu vai nevainīgumu pēc tam, kad tā ir ieguvusi pierādījumus sacīkstes procesā. Turklāt iesniedzējtiesas kompetencē neesot lemt par apelācijas tiesas tiesnešu noraidīšanu.
27      Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā paredzētajā sadarbībā starp Tiesu un valstu tiesām tikai valsts tiesai, kura izskata lietu un kurai jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē gan prejudiciālā nolēmuma nepieciešamība, lai tā varētu taisīt spriedumu, gan Tiesai uzdoto jautājumu nozīmīgums. Tātad, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums lemt (skat. spriedumus, 1988. gada 21. aprīlis, Pardini, 338/85, EU:C:1988:194, 8. punkts, un 2023. gada 24. jūlijs, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 61. punkts).
28      No tā izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesībām attiecas nozīmīguma prezumpcija. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas iesniegtu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (skat. spriedumus, 2000. gada 13. jūlijs, Idéal tourisme, C‑36/99, EU:C:2000:405, 20. punkts, un 2023. gada 24. jūlijs, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 62. punkts).
29      Šajā kontekstā, pirmām kārtām, attiecībā uz argumentiem par iesniedzējtiesas nolēmuma apgalvoti nepilnīgo raksturu jāuzsver, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, kas tagad ir atspoguļota tās Reglamenta 94. panta a) un b) punktā, nepieciešamība sniegt valsts tiesai noderīgu Savienības tiesību interpretāciju prasa, lai valsts tiesa izklāstītu lietas faktiskos un tiesiskos apstākļus, uz kuriem attiecas tās uzdotie jautājumi, vai vismaz paskaidrotu šo jautājumu pamatā esošos faktu pieņēmumus. Turklāt, kā noteikts Reglamenta 94. panta c) punktā, lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu jābūt ietvertam to iemeslu izklāstam, kas likuši iesniedzējtiesai šaubīties par noteiktu Savienības tiesību normu interpretāciju vai spēkā esību, kā arī saiknei, ko tā konstatējusi starp šīm tiesību normām un pamatlietai piemērojamo valsts tiesisko regulējumu (skat. spriedumu, 1993. gada 26. janvāris, Telemarsicabruzzo u.c., no C‑320/90 līdz C‑322/90, EU:C:1993:26, 6. punkts; rīkojumu, 2000. gada 28. jūnijs, Laguillaumie, C‑116/00, EU:C:2000:350, 16. punkts, kā arī spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Mēģinājums piekļūt mobilajā tālrunī saglabātajiem personas datiem), C‑548/21, EU:C:2024:830, 48. punkts).
30      Šajā lietā ir jānorāda, ka iesniedzējtiesas nolēmumā ir izklāstīti faktiskie un tiesiskie apstākļi, uz kuriem attiecas uzdotie jautājumi. Turklāt šajā lēmumā, kā izriet no šī sprieduma 20.–22. punkta, ir norādīti iemesli, kas likuši iesniedzējtiesai šaubīties par noteiktu Savienības tiesību normu interpretāciju.
31      No tā izriet, ka šis nolēmums atbilst Reglamenta 94. pantā paredzētajām prasībām un ka tajā tātad ir ietverta pietiekama informācija, lai Tiesa varētu atbildēt uz šiem jautājumiem.
32      Otrām kārtām, attiecībā uz argumentiem par to, ka nav nepieciešams saņemt Tiesas atbildi uz uzdotajiem jautājumiem, lai varētu pieņemt nolēmumu pamatlietā, jānorāda, ka iesniedzējtiesa ir precizējusi, ka saskaņā ar Slovākijas tiesisko regulējumu tai, izskatot pamatlietu, ir jāievēro apelācijas tiesas veiktais vērtējums.
33      Šajā kontekstā uzdoto jautājumu mērķis ir ļaut iesniedzējtiesai noteikt, vai šis vērtējums ir saderīgs ar prasību ievērot nevainīguma prezumpciju, kas izriet no Direktīvas 2016/343 un Hartas 48. panta 1. punkta, kā arī attiecīgā gadījumā izdarīt secinājumus par minētā vērtējuma nesaderību ar šo prasību.
34      Tāpēc tas, ka iesniedzējtiesas lūgtajai Savienības tiesību normu interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, nav acīmredzams.
35      Savukārt, runājot konkrētāk par ceturtā jautājuma trešo daļu, no iesniedzējtiesas nolēmuma neizriet, ka Mestský súd Bratislava I (Bratislavas I pilsētas tiesa), kas ir pirmās instances tiesa, būtu kompetence lemt par apelācijas tiesas tiesnešu iespējamu noraidīšanu vai ka tā jebkādā veidā varētu izdarīt secinājumus no iespējamā no Savienības tiesībām izrietošā pienākuma paredzēt šādu tiesnešu noraidīšanu.
36      Līdz ar to ir acīmredzams, ka Savienības tiesību normu interpretācijai, kuras mērķis ir izvērtēt, vai ar tām ir noteikts šāds pienākums, nav nekādas saistības ar pamatlietas priekšmetu.
37      Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatāms, ka ceturtais jautājums ir nepieņemams, ciktāl tas attiecas uz apelācijas tiesas tiesnešu noraidīšanu, un ka uzdotie jautājumi pārējā daļā ir pieņemami.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo līdz trešo jautājumu
38      Ar pirmajiem trim jautājumiem, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2016/343 4. panta 1. punkts un 6. panta 1. punkts par nevainīguma prezumpciju, skatot tos kopsakarā ar Hartas 48. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj to, ka krimināltiesa, kas izskata apelācijas sūdzību par lēmumu izbeigt kriminālvajāšanu tāpēc, ka nav izdarīts noziedzīgs nodarījums, detalizēti pauž nostāju par apsūdzošiem pierādījumiem, veicot faktisku un juridisku vērtējumu par attiecīgā noziedzīgā nodarījuma sastāva elementu esību, lai gan saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu tai nav pienākuma to darīt, lai pieņemtu lēmumu, un šis vērtējums ir balstīts vienīgi uz pierādījumiem, kas iegūti izmeklēšanas procesā pierādījumu, un apsūdzētais par tiem nav varējis izteikties.
39      Direktīvas 2016/343 4. panta 1. punktā paredzēts, ka dalībvalstis veic pasākumus, kas nepieciešami, lai nodrošinātu, ka tik ilgi, kamēr nav pierādīta aizdomās turētā vai apsūdzētā vaina saskaņā ar tiesību aktiem, publisko iestāžu publiskos paziņojumos un tiesu nolēmumos, ar kuriem netiek noteikts personas vainīgums, minētā persona netiek minēta kā vainīga. Šajā tiesību normā precizēts, ka tas neskar apsūdzības darbības, kas tiek veiktas, lai pierādītu aizdomās turētā vai apsūdzētā vainu, vai procesuāla rakstura prelimināros nolēmumus, kurus pieņem tiesu vai citas kompetentās iestādes un kuru pamatā ir aizdomas vai apsūdzoši pierādījumi.
40      No šīs direktīvas 6. panta 1. punkta izriet, ka dalībvalstis nodrošina, ka pienākums pierādīt aizdomās turēto vai apsūdzēto vainu ir apsūdzībai. Šajā tiesību normā precizēts, ka tas neskar nedz tiesneša vai kompetentās iestādes pienākumu meklēt vainu apstiprinošus un attaisnojošus pierādījumus, nedz aizstāvības tiesības iesniegt pierādījumus saskaņā ar piemērojamām valsts tiesībām.
41      Lai noteiktu šo tiesību normu tvērumu attiecībā uz pārbaudi, ko krimināltiesa var veikt situācijā, uz kuru attiecas pirmie trīs jautājumi, vispirms ir jāatgādina, ka ar Direktīvu 2016/343 tiek veikta tikai minimāla konkrētu nevainīguma prezumpcijas aspektu un tiesību piedalīties klātienē lietas izskatīšanā aspektu saskaņošana (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 19. septembris, Milev, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, 45. un 46. punkts).
42      Šīs minimālās saskaņošanas ietvaros minētajā direktīvā
ir nošķirti tiesu nolēmumi par vainu, kas noteikti tiek pieņemti kriminālprocesa beigās, un citi procesuālie akti, tādi kā dokumenti par apsūdzību un procesuāla rakstura prelimināri nolēmumi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 28. novembris, Spetsializirana prokuratura,
C‑653/19 PPU, EU:C:2019:1024, 32. punkts).
43      Šajā gadījumā pirmie trīs jautājumi attiecas uz kriminālprocesa pirmstiesas stadiju, kurā apelācijas tiesai ir jālemj par tāda pirmās instances nolēmuma tiesiskumu, ar kuru ir noteikts, vai apsūdzības raksts ir pietiekams pamats tiesas procesa rīkošanai.
44      Šāds apelācijas tiesas nolēmums, ņemot vērā tā priekšmetu, ir jāuzskata par tiesas nolēmumu, kas nav nolēmums par vainu minētās direktīvas 4. panta 1. punkta izpratnē.
45      Taču šajā pašā direktīvā nav ietverti noteikumi, kuros būtu precizēti šāda nolēmuma pieņemšanas materiālie un procesuālie nosacījumi.
46      It īpaši tajā nav noteikts nedz to elementu raksturs, kam jābūt izpildītiem, lai varētu pieņemt šo nolēmumu, nedz kārtība pierādījumu novērtēšanai, ko varētu veikt, lai pieņemtu šo nolēmumu.
47      Šajā ziņā it īpaši jānorāda, ka, lai gan Direktīvas 2016/343 6. pantā ir paredzēti konkrēti noteikumi par pierādīšanas pienākuma sadali kriminālprocesā, šie noteikumi attiecas uz aizdomās turēto un apsūdzēto personu vainas konstatēšanu, un tādējādi to mērķis nav reglamentēt pierādījumu iegūšanu, pieņemot tādu iepriekšēju nolēmumu kā pamatlietā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 28. novembris, Spetsializirana prokuratura (C‑653/19 PPU, EU:C:2019:1024, 33. punkts).
48      Turklāt, ņemot vērā, ka tāda nolēmuma kā pamatlietā pieņemšanas materiāltiesiskie un procesuālie nosacījumi ietilpst vienīgi valsts tiesību piemērošanas jomā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 28. novembris, Spetsializirana prokuratura, C‑653/19 PPU, EU:C:2019:1024, 38. punkts), vispārīgos procesuālos noteikumus, kas reglamentē kriminālprocesa pirmstiesas stadiju, kurā tiek pieņemts šāds lēmums, nevar uzskatīt par Savienības tiesību īstenošanu Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē. Līdz ar to Hartas 48. panta 2. punkts, kurā ir paredzēta tiesību uz aizstāvību ievērošana, šajā kriminālprocesa pirmstiesas stadijā nav piemērojams.
49      Savukārt, ņemot vērā Direktīvas 2016/343 2. pantā sniegto tās piemērošanas jomas definīciju un tās 3. pantā ietvertā principa vispārīgumu, jāuzskata, ka pēdējais minētais pants, kurā ir paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina, ka aizdomās turētie un apsūdzētie tiek uzskatīti par nevainīgiem, kamēr viņu vaina nav pierādīta saskaņā ar tiesību aktiem, bez īpašiem ierobežojumiem ir piemērojams visās pret fiziskām personām ierosinātā kriminālprocesa stadijās, tostarp kriminālprocesa pirmstiesas posmā, kāds tiek aplūkots pamatlietā.
50      Tāpat no Direktīvas 2016/343 4. panta 1. punkta – kurā ir aizliegts aizdomās turēto vai apsūdzēto minēt kā vainīgu tik ilgi, kamēr viņa vaina nav pierādīta saskaņā ar tiesību aktiem – formulējuma izriet, ka šī tiesību norma ir piemērojama tostarp tiesu nolēmumiem, kas nav nolēmumi par vainu.
51      Attiecībā uz šīs direktīvas 3. panta un 4. panta 1. punkta tvērumu tādā procedūrā kā pamatlietā no Tiesas judikatūras izriet, ka šīs tiesību normas, skatot tās kopsakarā ar direktīvas 16. apsvērumu, neliedz pieņemt procesuāla rakstura preliminārus nolēmumus, kuru pamatā ir aizdomas vai apsūdzoši pierādījumi, ar nosacījumu, ka šajos nolēmumos aizdomās turētā vai apsūdzētā persona nav minēta kā vainīga (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 19. septembris, Milev, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, 44. un 48. punkts).
52      No iepriekš minētā vispirms izriet, ka Direktīva 2016/343 neliedz krimināltiesai procesuāla rakstura prelimināra nolēmuma pieņemšanas nolūkā izvērtēt apsūdzošos pierādījumus, lai novērtētu, vai konkrētajā lietā var tikt apsvērta noziedzīgu nodarījumu veidojošo elementu pastāvēšana.
53      Turpinot – šī direktīva neizslēdz arī to, ka šāds preliminārs nolēmums var tikt pieņemts, ja pierādījumu iegūšana nav veikta pilnībā un apsūdzētais nav varējis par to paust viedokli.
54      Visbeidzot, kā ģenerāladvokāts uzsvēris secinājumu 80. punktā, neviena minētās direktīvas norma neliedz šādu iepriekšēju nolēmumu pamatot ar detalizētu pamatojumu.
55      Tomēr šis pamatojums saskaņā ar Direktīvas 2016/343 4. panta 1. punktu ir jāformulē, ievērojot pienākumu neminēt aizdomās turēto vai apsūdzēto kā vainīgu.
56      Lai gan 4. panta 1. punktā dalībvalstīm ir atvēlēta rīcības brīvība šīs normas vajadzībām nepieciešamo aktu pieņemšanā, ir skaidrs – kā izriet no šīs direktīvas 48. apsvēruma –,
ka dalībvalstu paredzētajam aizsardzības līmenim nekad nevajadzētu būt zemākam par standartiem, kas noteikti Hartā vai ECPAK, it īpaši tiem, kas attiecas uz nevainīguma prezumpciju (spriedums, 2019. gada 5. septembris, AH u.c.
(Nevainīguma prezumpcija), C‑377/18, EU:C:2019:670, 40. punkts).
57      Šajā ziņā jānorāda, ka nevainīguma prezumpcija ir nostiprināta Hartas 48. panta 1. punktā, kurš – kā izriet no Paskaidrojumiem attiecībā uz Hartu – atbilst ECPAK 6. panta 2. punktam. Atbilstoši Hartas 52. panta 3. punktam no tā izriet, ka, interpretējot Hartas 48. panta 1. punktu, kā minimālās aizsardzības standarts ir jāņem vērā ECPAK 6. panta 2. punkts (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 5. septembris, AH u.c.
(Nevainīguma prezumpcija), C‑377/18, EU:C:2019:670, 41. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
58      Šādos apstākļos, interpretējot šo 4. panta 1. punktu kopsakarā ar Hartas 48. panta 1. punktu, ir jāņem vērā Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra attiecībā uz ECPAK 6. panta 2. punktu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 5. septembris, AH u.c.
(Nevainīguma prezumpcija), C‑377/18, EU:C:2019:670, 42. punkts).
59      No šīs judikatūras izriet, ka nevainīguma prezumpcijas princips nav ievērots tad, ja tiesas nolēmums vai oficiāls paziņojums attiecībā uz apsūdzēto ietver skaidru, pirms galīgā notiesājošā sprieduma paustu apliecinājumu, ka attiecīgā persona ir izdarījusi konkrēto noziedzīgo nodarījumu (šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2014. gada 27. februāris, Karaman pret Vāciju, CE:ECHR:2014:0227JUD001710310, 63. punkts, kā arī spriedumu, 2019. gada 5. septembris, AH u.c.
(Nevainīguma prezumpcija), C‑377/18, EU:C:2019:670, 43. punkts).
60      Šajā ziņā ir jānošķir lēmumi vai paziņojumi, kas atspoguļo uzskatu, ka attiecīgā persona ir vainīga, un ar kuriem tiek pārkāpta nevainīguma prezumpcija, un tie, kuros ir vienīgi aprakstīta aizdomu situācija (ECT spriedumi, 2002. gada 28. novembris, Marziano pret Itāliju, CE:ECHR:2002:1128JUD004531399, 31. punkts, un 2013. gada 15. oktobris, Gutsanovi pret Bulgāriju, CE:ECHR:2013:1015JUD003452910, 192. punkts). Tomēr šāds šīs prezumpcijas pārkāpums var notikt pat tad, ja formāli nav konstatēta vaina, jo, lai pārkāptu minēto prezumpciju, pietiek ar pamatojumu, kas liek domāt, ka tiesnesis attiecīgo personu uzskata par vainīgu (ECT spriedumi, 2006. gada 19. septembris, Matijasevic pret Serbiju, CE:ECHR:2006:0919JUD002303704, 45. punkts, un 2023. gada 9. marts, Rigolio pret Itāliju, CE:ECHR:2023:0309JUD002014809, 94. punkts).
61      Lai novērtētu šāda nevainīguma prezumpcijas pārkāpuma pastāvēšanu, ir jāņem vērā gan tiesu iestāžu izmantotais formulējums, gan īpašie apstākļi, kādos tas ir pausts, kā arī attiecīgās tiesvedības raksturs un konteksts (šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2014. gada 27. februāris, Karaman pret Vāciju, CE:ECHR:2014:0227JUD001710310, 63. punkts, kā arī spriedumu, 2019. gada 5. septembris, AH u.c.
(Nevainīguma prezumpcija), C‑377/18, EU:C:2019:670, 43. punkts).
62      Tādējādi, kā ģenerāladvokāts ir uzsvēris secinājumu 53. punktā, Eiropas Cilvēktiesību tiesa varēja uzskatīt, ka konteksts, kas saistīts ar tāda formulējuma “neveiksmīgu” izmantošanu, kas šķiet norādām, ka attiecīgās personas vaina ir pierādīta, var ļaut noraidīt nevainīguma prezumpcijas pārkāpumu (šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2000. gada 10. oktobris, Daktaras pret Lietuvu, CE:ECHR:2000:1010JUD004209598, 44. un 45. punkts).
63      Tomēr Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir arī precizējusi, ka, ņemot vērā procesu, kura ietvaros sniegts paziņojums, tiesnešu liecības ir jāpārbauda rūpīgāk (šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2006. gada 21. septembris, Pandy pret Beļģiju, CE:ECHR:2006:0921JUD001358302, 43. un 45. punkts).
64      Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka, lai pārbaudītu, kā tiek ievērota nevainīguma prezumpcija, tiesas nolēmums un tā pamatojums vienmēr ir jāizvērtē kopumā, jo jebkura tieši formulēta norāde dažās tiesas nolēmuma daļās uz personas vainas neesību zaudētu jēgu, ja citas šī nolēmuma daļas varētu tikt saprastas kā tās vainas priekšlaicīga uzrādīšana (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 5. septembris, AH u.c.
(Nevainīguma prezumpcija), C‑377/18, EU:C:2019:670, 46. punkts).
65      Bez tam atsevišķi konstatējumi par personas dalību noziedzīgā nodarījumā vai šādu noziedzīgu nodarījumu veidojošo elementu pastāvēšanu var tikt izdarīti, neaizskarot nevainīguma prezumpciju, ja šie konstatējumi ir nepieciešami nolēmumam, kas jāpieņem attiecīgajai tiesai, un ja ir skaidri norādīts, ka šīs personas vaina nav juridiski pierādīta (šajā nozīmē skat. ECT spriedumus, 2014. gada 27. februāris, Karaman pret Vāciju, CE:ECHR:2014:0227JUD001710310, 64. un 65. punkts, 2023. gada 9. marts, Rigolio pret Itāliju, CE:ECHR:2023:0309JUD002014809, 97., 125. un 126. punkts, kā arī spriedumu, 2019. gada 5. septembris, AH u.c.(Nevainīguma prezumpcija), C‑377/18, EU:C:2019:670, 45. punkts).
66      Lai gan galu galā tas, vai tiesvedībā apelācijas tiesā ir ievērots Direktīvas 2016/343 4. panta 1. punkts, skatot to kopsakarā ar Hartas 48. panta 1. punktu, ir jānosaka iesniedzējtiesai, Tiesa ar LESD 267. pantu ieviestās tiesu sadarbības ietvaros, pamatojoties uz tās rīcībā esošajiem lietas materiāliem, tomēr var sniegt šai tiesai Savienības tiesību interpretācijas elementus, kas tai varētu būt noderīgi, izvērtējot šo tiesību normu sekas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 19. decembris, Vivacom Bulgaria, C‑369/23, EU:C:2024:1043, 41. punkts).
67      Šajā nolūkā jāuzsver, ka no iepriekš minētā izriet, ka, lai lemtu par nevainīguma prezumpcijas ievērošanu, iesniedzējtiesai būs jāņem vērā gan Krajský súd v Bratislave (Bratislavas apgabaltiesa) izmantotais formulējums, gan īpašie apstākļi, kādos tas pausts, kā arī pamatlietas raksturs un konteksts, lai noteiktu, vai apstrīdētie šīs tiesas vērtējumi atspoguļo uzskatu, ka AC ir vainīgs viņam inkriminētajā nodarījumā.
68      Šajā ziņā jānorāda, pirmām kārtām, ka tāda formulējuma izmantošana, kas norāda uz apelācijas tiesas pārliecību par visu attiecīgo noziedzīgo nodarījumu veidojošo elementu pastāvēšanu, ja iesniedzējtiesa to konstatētu, būtu skaidra norāde uz to, ka šī tiesa ir paudusi uzskatu, ka apsūdzētais ir vainīgs šajā nodarījumā.
69      Šajā ziņā ģenerāladvokāta secinājumu 59. punktā norādītā formulējuma izvēle – neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, – šķiet norādām, ka apelācijas tiesa ir pārsniegusi to, kas būtu aizdomu izteikšana attiecībā uz apsūdzēto.
70      Otrām kārtām, attiecībā uz īpašajiem apstākļiem, kādos tika izmantots pamatlietā aplūkotais formulējums, kā arī pamatlietas raksturu un kontekstu ir jāuzsver, pirmkārt, ka, tā kā Krajský súd v Bratislave (Bratislavas apgabaltiesa) ir tiesa, tās nolēmuma pamatojums, kā tas izriet no šī sprieduma 63. punkta, ir jāpārbauda rūpīgāk.
71      Otrkārt, iesniedzējtiesai būs jāņem vērā, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 43. punktā, ka apelācijas tiesas nolēmums attiecas uz kriminālprocesa pirmstiesas stadiju, kurā apelācijas tiesai ir jālemj par tāda pirmās instances nolēmuma tiesiskumu, ar kuru ir noteikts, vai apsūdzības raksts ir pietiekams pamats procesa norisei.
72      Šajā ziņā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka apelācijas tiesa sava nolēmuma rezolutīvajā daļā ir vienīgi likusi nodot lietu atpakaļ pirmās instances tiesai, lai tā no jauna izvērtētu pierādījumus un lemtu no jauna. Šim apstāklim var būt nozīme, lai noteiktu šī nolēmuma pamatojumā izmantotā formulējuma tvērumu, it īpaši, ja būtu jāuzskata, ka šis formulējums ir zināmā mērā neviennozīmīgs.
73      Tomēr ar minētā lēmuma rezolutīvās daļas formulējumu vien nepietiek, lai izslēgtu jebkādu nevainīguma prezumpcijas pārkāpumu.
74      Proti, pirmkārt, kā atgādināts šī sprieduma 64. punktā, ir jāņem vērā attiecīgā nolēmuma pamatojums kopumā, un nav iespējams ņemt vērā tikai to, ka atsevišķas šī nolēmuma daļas nozīmē, ka apsūdzētā vaina nav pierādīta.
75      Otrkārt, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 63. punktā, uzskatīt, ka tas, ka nolēmums ir pieņemts kriminālprocesa pirmstiesas stadijā, kuras mērķis nav lemt par apsūdzētā vainu, ir pietiekami, lai izslēgtu jebkādu nevainīguma prezumpcijas pārkāpumu, būtu tiešā pretrunā principam, saskaņā ar kuru šī prezumpcija ir piemērojama visam kriminālprocesam. Turklāt šāda pieeja Direktīvas 2016/343
4. panta 1. punktam lielā mērā atņemtu tā priekšmetu.
76      Treškārt, ir jāuzsver, ka, tā kā iesniedzējtiesa ir precizējusi, ka tāda nolēmuma kā pamatlietā pieņemšana saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu nekādi nav atkarīga no konstatējuma par to, ka pastāv attiecīgo noziedzīgo nodarījumu veidojošie elementi, šāds konstatējums nevar tikt uzskatīts par nepieciešamu, lai apelācijas tiesa varētu pieņemt nolēmumu.
77      No tā izriet, ka pamatlietā aplūkoto situāciju nevar salīdzināt ar šī sprieduma 65. punktā minētajā judikatūrā aplūkotajām situācijām.
78      Ceturtkārt, kā uzsver Slovākijas valdība un Komisija, apelācijas tiesas izvēlētais formulējums ir jāinterpretē, ņemot vērā apstākli, ka apelācijas tiesa, kurai saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu ir pienākums norādīt pamatojumu, divas reizes ir atcēlusi pirmās instances tiesas rīkojumus par lietas izbeigšanu, un tādējādi tā varēja uzskatīt, ka tās nostāja ir jāpauž stingrāk un izvērstāk.
79      Tomēr šis apstāklis nekādā gadījumā nevar attaisnot tāda formulējuma izmantošanu, kas atspoguļo uzskatu, ka apsūdzētais ir vainīgs viņam inkriminētajā nodarījumā, lai gan, kā ģenerāladvokāts ir uzsvēris secinājumu 66. punktā, kriminālprocesa pirmstiesas stadijā ir pilnīgi iespējams izmantot formulējumus, ar kuriem tiek ievērota nevainīguma prezumpciju un kas ir arī pietiekami pārliecinoši, lai pamatotu apsūdzētā lietas nodošanu tiesai, kas izskata lietu.
80      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmajiem trim jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2016/343 3. pants, 4. panta 1. punkts un 6. panta 1. punkts, skatot tos kopsakarā ar Hartas 48. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tas, ka krimināltiesa, izskatot apelācijas sūdzību par nolēmumu, ar kuru izbeigta kriminālvajāšana noziedzīga nodarījuma neesības dēļ, detalizēti pauž nostāju par apsūdzošiem pierādījumiem, veicot faktisko un tiesisko apstākļu izvērtējumu par attiecīgā noziedzīgā nodarījuma sastāva elementu pastāvēšanu, lai gan šai tiesai saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu nav pienākuma to darīt, lai pieņemtu nolēmumu, un šis vērtējums ir balstīts tikai uz pierādījumiem, kas iegūti izmeklēšanas procesā, un apsūdzētais par tiem nav varējis izteikties, ja vien minētais vērtējums neatspoguļo uzskatu, ka apsūdzētais ir vainīgs šajā noziedzīgajā nodarījumā.
Par ceturto jautājumu
81      Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2016/343 4. panta 2. punkts, skatot to kopsakarā ar efektivitātes principu un Savienības tiesību pārākuma principu, jāinterpretē tādējādi, ka pirmās instances tiesai, pirmkārt, ir jānoraida vērtējumi, ko apelācijas tiesas izdarījusi, atceldama rīkojumu par lietas izbeigšanu un izdodama rīkojumu nodot lietu atpakaļ pirmās instances tiesai, ja šie vērtējumi nav saderīgi ar nevainīguma prezumpciju, pat ja valsts tiesiskajā regulējumā minētajai pirmās instances tiesai ir noteikts pienākums ievērot minētos vērtējumus, un, otrkārt, jāatturas veikt šīs apelācijas tiesas noteiktos procesuālos pasākumus.
82      Direktīvas 2016/343 4. panta 2. punktā noteikts,
ka dalībvalstis nodrošina, ka ir pieejami atbilstīgi pasākumi gadījumā, kad tiek pārkāpts šīs direktīvas 4. panta 1. punktā noteiktais pienākums neminēt aizdomās turēto vai apsūdzēto kā vainīgu, saskaņā ar šo direktīvu un jo īpaši – ar tās 10. pantu.
83      Šīs direktīvas 10. pantā dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt aizdomās turētajām un apsūdzētajām personām efektīvu tiesību aizsardzības līdzekli, ja tiek pārkāptas šajā pašā direktīvā paredzētās tiesības.
84      Lai gan Direktīvas 2016/343 4. panta 2. punktā ir prasīts, lai tiktu paredzēti “atbilstīgi pasākumi”, tomēr ir jākonstatē, ka tajā nav precizēts šo pasākumu raksturs. Tā kā šajā ziņā nav veikta saskaņošana, dalībvalstīm tie ir jādefinē saskaņā ar procesuālās autonomijas principu. Tomēr šiem pasākumiem ir jāatbilst diviem nosacījumiem, proti, tie nedrīkst būt mazāk labvēlīgi par tādiem, kas reglamentē valsts tiesībām pakļautas līdzīgas situācijas (līdzvērtības princips), un tie nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi grūtu Savienības tiesībās piešķirto tiesību īstenošanu (efektivitātes princips) (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2025. gada 24. jūnijs, GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, 56. punkts).
85      Šajā gadījumā iesniedzējtiesa nesniedz nekādas norādes par pasākumiem, kurus saskaņā ar Slovākijas tiesisko regulējumu var veikt nevainīguma prezumpcijas pārkāpuma gadījumā.
86      Turklāt, lai gan Slovākijas valdība ir atsaukusies uz dažiem šajā nolūkā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētiem pasākumiem, ir jākonstatē – nepaužot viedokli par to, vai šie pasākumi ir pietiekami, lai izpildītu Direktīvas 2016/343
4. panta 2. punkta prasības vai lai ar tiem tiktu ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi –, ka šo pasākumu mērķis vai sekas katrā ziņā nav ierobežot apelācijas tiesas vērtējuma apjomu attiecībā uz pirmās instances tiesu tādā tiesvedībā kā pamatlietā.
87      Kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 99. punktā, neatkarīgi no atbilstīgiem pasākumiem, kas dalībvalstij ir jāveic, lai saskaņā ar 4. panta 2. punktu vērstos pret nevainīguma prezumpcijas pārkāpumu, pirmās instances tiesai tādā situācijā kā pamatlietā var būt pienākums veikt pasākumus, lai nodrošinātu nevainīguma prezumpcijas ievērošanu.
88      Proti, šādai tiesai vispārīgi ir jāievēro Direktīvas 2016/343 3. pants, kurā ir noteikts, ka aizdomās turētie un apsūdzētie ir jāuzskata par nevainīgiem, kamēr viņu vaina nav pierādīta saskaņā ar tiesību aktiem.
89      Pirmās instances tiesa, kad tā pieņem procesuālu prelimināru nolēmumu, nevar, nepārkāpdama šo 3. pantu, ņemt vērā apelācijas tiesas vērtējumu, kas netieši norāda, ka apsūdzētais tiek uzskatīts par vainīgu, pirms viņa vaina ir pierādīta saskaņā ar tiesību aktiem, jo šādā gadījumā šai pirmās instances tiesai pašai šī persona būtu priekšlaicīgi jāuzskata par vainīgu.
90      Tā kā minētais 3. pants ir pietiekami skaidrs, precīzs un beznosacījuma, lai tam tiktu atzīta tieša iedarbība, iesniedzējtiesai saskaņā ar Savienības tiesību pārākuma principu attiecīgā gadījumā ir jāatstāj nepiemērots valsts tiesiskais regulējums, kas radītu šķērsli tā piemērošanai tās izskatāmajā lietā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. februāris, RS (Konstitucionālās tiesas spriedumu iedarbība),
C‑430/21, EU:C:2022:99, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
91      Šajā kontekstā turklāt jāatgādina, ka Savienības tiesības nepieļauj to, ka valsts tiesai, kuras izskatīšanai no jauna ir nodota lieta, pamatojoties uz augstākas instances tiesas nolēmumu, kas pieņemts apelācijas tiesvedībā, atbilstoši valsts procesuālajām tiesībām ir saistošs augstākas instances tiesas veiktais vērtējums tiesību jautājumos, ja tā, ņemot vērā interpretāciju, ko tā lūgusi sniegt Tiesai, uzskata, ka minētais vērtējums neatbilst Savienības tiesībām (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 5. oktobris, Elchinov,
C‑173/09, EU:C:2010:581, 32. punkts, un 2022. gada 22. februāris, RS (Konstitucionālās tiesas spriedumu iedarbība),
C‑430/21, EU:C:2022:99, 75. punkts).
92      No tā izriet, ka gadījumā, ja iesniedzējtiesa uzskatītu, ka, ņemot vērā uz pirmajiem trim jautājumiem sniegto atbildi, daži apelācijas tiesas vērtējumi nav saderīgi ar nevainīguma prezumpciju, kas nostiprināta Direktīvas 2016/343 3. pantā un 4. panta 1. punktā, skatot tos kopsakarā ar Hartas 48. panta 1. punktu, tai pamatlietā būtu jālemj, noraidot šos vērtējumus, un valsts tiesību norma, kurā tai ir noteikts pienākums minētos vērtējumus ievērot, tam nevar radīt šķērsli.
93      Tomēr no tā nevar secināt, ka tiesai, kas atrodas tādā situācijā kā pamatlietā, būtu pilnībā jānoraida apelācijas tiesas nolēmums.
94      Apstāklis, ka dažos apelācijas tiesas vērtējumos nav ievērota nevainīguma prezumpcija, katrā ziņā nenozīmē, ka nolēmums, kurā šie vērtējumi ir ietverti, kopumā nav saderīgs ar šo prezumpciju.
95      It īpaši nevar uzskatīt, ka procesuālie pasākumi, kurus apelācijas tiesa ir likusi veikt nolēmumā, kas daļēji ir pamatots ar šādiem vērtējumiem, ir jāuzskata par tādiem, kas paši par sevi ir pretrunā minētajai prezumpcijai.
96      Tādējādi tādā situācijā kā pamatlietā pasākums, kas izpaužas kā lietas nodošana atpakaļ pirmās instances tiesai atkārtotai izskatīšanai pēc tam, kad ir atcelts šīs tiesas nolēmums par lietas izbeigšanu, pats par sevi neietver nekādu nostāju par attiecīgās personas vainu.
97      Tādējādi nevar uzskatīt, ka no Direktīvas 2016/343 3. panta izrietošais pienākums neņemt vērā vērtējumus, kas nav saderīgi ar nevainīguma prezumpciju, būtu šķērslis tam, ka pirmās instances tiesai saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu ir jāveic apelācijas tiesas noteiktie procesuālie pasākumi, tostarp tad, ja pēdējās minētās nolēmums ir daļēji pamatots ar šādiem vērtējumiem.
98      Līdz ar to uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2016/343 3. pants, skatot to kopsakarā ar Savienības tiesību pārākuma principu, jāinterpretē tādējādi, ka pirmās instances tiesai ir jānoraida vērtējumi, ko veikusi apelācijas tiesa, kas atcēlusi rīkojumu par lietas izbeigšanu un izdevusi rīkojumu nodot lietu atpakaļ pirmās instances tiesai, ja šie vērtējumi nav saderīgi ar nevainīguma prezumpciju, pat ja valsts tiesiskajā regulējumā minētajai pirmās instances tiesai ir noteikts pienākums ņemt vērā minētos vērtējumus, tomēr šīs direktīvas
3. pantam nav pretrunā tas, ka šai pašai pirmās instances tiesai ir pienākums veikt šīs apelācijas tiesas noteiktos procesuālos pasākumus.
Par tiesāšanās izdevumiem
99      Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/343 (2016. gada 9. marts) par to, lai nostiprinātu konkrētus nevainīguma prezumpcijas aspektus un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā, 3. pants, 4. panta 1. punkts un 6. panta 1. punkts, tos skatot kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 48. pantu,
jāinterpretē tādējādi, ka
tiem nav pretrunā tas, ka krimināltiesa, izskatot apelācijas sūdzību par nolēmumu, ar kuru izbeigta kriminālvajāšana noziedzīga nodarījuma neesības dēļ, detalizēti pauž nostāju par apsūdzošiem pierādījumiem, veicot faktisko un tiesisko apstākļu izvērtējumu par attiecīgā noziedzīgā nodarījuma sastāva elementu pastāvēšanu, lai gan šai tiesai saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu nav pienākuma to darīt, lai pieņemtu nolēmumu, un šis vērtējums ir balstīts tikai uz pierādījumiem, kas iegūti izmeklēšanas procesā, un apsūdzētais par tiem nav varējis izteikties, ja vien minētais vērtējums neatspoguļo uzskatu, ka apsūdzētais ir vainīgs šajā noziedzīgajā nodarījumā.
2)      Direktīvas 2016/343 3. pants, skatot to kopsakarā ar Savienības tiesību pārākuma principu,
jāinterpretē tādējādi, ka
pirmās instances tiesai ir jānoraida vērtējumi, ko veikusi apelācijas tiesa, kas atcēlusi rīkojumu par lietas izbeigšanu un izdevusi rīkojumu nodot lietu atpakaļ pirmās instances tiesai, ja šie vērtējumi nav saderīgi ar nevainīguma prezumpciju, pat ja valsts tiesiskajā regulējumā minētajai pirmās instances tiesai ir noteikts pienākums ņemt vērā minētos vērtējumus, tomēr šīs direktīvas 3. pantam nav pretrunā tas, ka šai pašai pirmās instances tiesai ir pienākums veikt šīs apelācijas tiesas noteiktos procesuālos pasākumus.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – slovāku.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.