62023CC0641
ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA [JEAN RICHARD DE LA TOUR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 3. aprīlī (
1
)
Lieta C‑641/23 [Dubers] (
i
)
YM,
piedaloties:
Openbaar Ministerie
(Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas rajona tiesa, Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Pamatlēmums 2008/909/TI – Spriedumu, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, atzīšana nolūkā tos izpildīt kādā citā dalībvalstī – 7. panta 3. un 4. punkts – 9. panta 1. punkta d) apakšpunkts – Neatzīšanas un neizpildes pamats – Iespēja atteikties atzīt un izpildīt sodu, kas piespriests pēc nodošanas ar papildinošu atpakaļnogādes garantiju – 25. pants – Sodu izpilde saskaņā ar Eiropas apcietināšanas orderi – Pamatlēmums 2002/584/TI – Eiropas apcietināšanas orderis – 2. panta 4. punkts – Abpusējās sodāmības nosacījums – 4. panta 1. punkts – Eiropas apcietināšanas ordera fakultatīvas neizpildes pamats – 5. panta 3. punkts – Eiropas apcietināšanas orderis, kas izsniegts kriminālvajāšanas nolūkos – Nodošanas pakļaušana nosacījumam, ka personu pēc tās nopratināšanas nogādā atpakaļ izpildes dalībvalstī, lai tur izciestu brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, kas tai piespriests izsniegšanas dalībvalstī
I. Ievads
1.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Pamatlēmuma 2008/909/TI (2008. gada 27. novembris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā (
2
), kas grozīts ar Padomes Pamatlēmumu 2009/299/TI (2009. gada 26. februāris) (
3
), 7. panta 4. punktu, 9. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 25. pantu, kā arī Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (
4
), kas grozīts ar Pamatlēmumu 2009/299 (
5
), 2. panta 4. punktu, 4. panta 1. punktu un 5. panta 3. punktu.
2.
Šis lūgums ir ticis iesniegts saistībā ar Eiropas apcietināšanas ordera izpildi Nīderlandē, ko 2023. gada 9. maijā pret YM kriminālvajāšanas nolūkos izdeva Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydział III Karny (Jeleņa Guras apgabaltiesas trešā krimināllietu nodaļa, Polija).
3.
Savienības likumdevējs, pieņemot Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu un 5. panta 3. punktu, nolūkā veicināt pieprasītās personas sociālo reintegrāciju ir vēlējies atļaut dalībvalstīm atteikties izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi vai šīs personas nodošanai izvirzīt nosacījumu par tās nogādāšanu atpakaļ, ja tā tiek notiesāta.
4.
Šī lieta sniedz Tiesai iespēju precizēt – gadījumā, kad nepastāv abpusējā sodāmība – sasaisti starp šo pamatlēmumu un Pamatlēmumu 2008/909 gadījumos, kad tiek īstenots Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā paredzētais nodošanas mehānisms ar papildinošu atpakaļnogādes garantiju (
6
).
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
1. Pamatlēmums 2002/584
5.
Pamatlēmuma 2002/584 2. panta “Eiropas apcietināšanas ordera piemērošanas joma” 4. punkts ir formulēts šādi:
“Tādu nodarījumu gadījumā, uz ko neattiecas 2. punkts, nodošanu var pakļaut nosacījumam, ka darbības, par kurām izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis, uzskata par [noziedzīgu] nodarījumu saskaņā ar izpildes valsts tiesībām neatkarīgi no tā sastāva elementiem vai kvalifikācijas.”
6.
Šā pamatlēmuma 4. panta 1. un 6. punktā ir paredzēti šādi Eiropas apcietināšanas ordera fakultatīvas neizpildes pamati:
“Izpildes tiesu iestāde var atteikt Eiropas apcietināšanas ordera izpildīšanu:
1)
Ja vienā no gadījumiem, kas minēti 2. panta 4. punktā, darbību, kas ir Eiropas apcietināšanas ordera pamatā, neuzskata par noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesībām [..];
[..]
6)
Ja Eiropas apcietināšanas orderis ir izsniegts brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistīta drošības līdzekļa izpildei, ja pieprasītā persona paliek izpildes dalībvalstī, ir izpildes dalībvalsts pilsonis vai rezidents un šī valsts apņemas izpildīt spriedumu vai piespiedu līdzekli saskaņā ar tās tiesību aktiem.”
7.
Minētā pamatlēmuma 5. panta “Garantijas, kas izsniegšanas dalībvalstij jāsniedz īpašos gadījumos” 3. punktā ir noteikts:
“Izpildes dalībvalsts tiesībās var noteikt, ka izpildes tiesu iestāde izpilda Eiropas apcietināšanas orderi ar šādiem nosacījumiem:
[..]
3)
Ja persona, attiecībā uz kuru ir izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis tās kriminālvajāšanai, ir izpildes dalībvalsts pilsonis vai rezidents, tad nodošanu var pakļaut nosacījumam, ka personu, pēc tās nopratināšanas, nogādā atpakaļ izpildes dalībvalstī, lai izciestu brīvības atņemšanas sodu vai piespiedu līdzekli, kas tai piespriests izsniegšanas dalībvalstī.”
2. Pamatlēmums 2008/909
8.
Pamatlēmuma 2008/909 12. apsvērumā ir teikts:
“Šis pamatlēmums būtu jāpiemēro mutatis mutandis arī sodu izpildei lietās, uz ko attiecas 4. panta 6. punkts un 5. panta 3. punkts [Pamatlēmumā 2002/584]. Tas inter alia nozīmē, ka, neskarot minēto pamatlēmumu, izpildes valsts varētu pārbaudīt neatzīšanas un neizpildes pamata esamību, kā noteikts šā pamatlēmuma 9. pantā, tostarp – pārbaudot abpusējo sodāmību tiktāl, ciktāl izpildes valsts ir deklarējusi abpusējās sodāmības pārbaudes saglabāšanu saskaņā ar šā pamatlēmuma 7. panta 4. punktu, veicot šo pārbaudi kā nosacījumu sprieduma atzīšanai un izpildei, lai apsvērtu, vai nodot personu vai izpildīt sodu gadījumos, kuri atbilst [Pamatlēmuma 2002/584] 4. panta 6. punktam.”
9.
Pamatlēmuma 2008/909 3. panta “Mērķis un darbības joma” 1. un 2. punktā ir precizēts:
“1.   Šā pamatlēmuma mērķis ir izstrādāt noteikumus, saskaņā ar kuriem dalībvalstij jāatzīst spriedums un jāizpilda sods, lai sekmētu notiesātās personas sociālo rehabilitāciju.
2.   Šo pamatlēmumu piemēro, ja notiesātā persona atrodas izdevējā valstī vai izpildes valstī.”
10.
Pamatlēmuma 2008/909 7. panta “Abpusējā sodāmība” 3. un 4. punktā ir paredzēts:
“3.   Attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem, uz kuriem neattiecas 1. punkts, izpildes valsts sprieduma atzīšanu un soda izpildi var pakļaut nosacījumam, ka tā attiecas uz darbību, ko atzīst par nodarījumu arī saskaņā ar izpildes valsts tiesību aktiem, neatkarīgi no šā nodarījuma sastāva elementiem vai apraksta.
4.   Katra dalībvalsts, pieņemot šo pamatlēmumu vai vēlāk, ar deklarāciju, ko iesniedz [Eiropas Savienības] Padomes Ģenerālsekretariātam, drīkst paziņot, ka tā nepiemēros 1. punktu. Šādu deklarāciju var atsaukt jebkurā laikā. Šādas deklarācijas vai deklarāciju atsaukumus publicē Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.”
11.
Šā pamatlēmuma 8. panta “Sprieduma atzīšana un soda izpilde” 1. punktā ir noteikts:
“Saskaņā ar 4. pantu pārsūtīto spriedumu un pēc tam, kad veikta procedūra atbilstīgi 5. pantam, izpildes valsts kompetentā iestāde atzīst un tūlīt veic visus soda izpildei vajadzīgos pasākumus, izņemot gadījumus, kad tā nolemj izmantot kādu no 9. pantā paredzētajiem sprieduma neatzīšanas un neizpildīšanas pamatiem.”
12.
Minētā pamatlēmuma 9. panta “Neatzīšanas un neizpildīšanas pamats” 1. punkta d) apakšpunktā ir noteikts:
“Izpildes valsts kompetentā iestāde var atteikties atzīt spriedumu un izpildīt sodu, ja:
[..]
d)
7. panta 3. punktā minētā gadījumā un, ja izpildes valsts saskaņā ar 7. panta 4. punktu ir iesniegusi deklarāciju, 7. panta 1. punktā minētā gadījumā spriedums attiecas uz darbībām, kuras saskaņā ar izpildes valsts tiesību aktiem neatzītu par nodarījumu. [..]”
13.
Šā paša pamatlēmuma 25. pants “Sodu izpilde saskaņā ar Eiropas apcietināšanas orderi” ir formulēts šādi:
“Neskarot [Pamatlēmumu 2002/584], šā pamatlēmuma noteikumus piemēro mutatis mutandis tiktāl, ciktāl tie atbilst noteikumiem minētajā pamatlēmumā, sodu izpildei gadījumos, ja dalībvalsts apņemas izpildīt sodu lietās atbilstīgi 4. panta 6. punktam minētajā pamatlēmumā vai ja, rīkojoties saskaņā ar 5. panta 3. punktu minētajā pamatlēmumā, tā ir izvirzījusi nosacījumu, ka persona jānodod soda izciešanai attiecīgajā dalībvalstī, lai novērstu to, ka attiecīgā persona paliek nesodīta.”
14.
Ar 2012. gada 20. septembra deklarāciju, kas Padomes Ģenerālsekretariātam paziņota saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909 7. panta 4. punktu, Nīderlandes Karaliste norādīja, ka tā nepiemēros šā pamatlēmuma 7. panta 1. punktu (
7
).
B.
Nīderlandes tiesības
1. Tiesiskais regulējums attiecībā uz Eiropas apcietināšanas orderi
15.
Pamatlēmums 2002/584 ir ticis transponēts Nīderlandes tiesībās ar 2004. gada 29. aprīļaWet tot implementatie van het kaderbesluit van de Raad van de Europese Unie betreffende het Europees aanhoudingsbevel en de procedures van overlevering tussen de lidstaten van de Europese Unie (Overleveringswet) (Likums, ar ko īsteno Eiropas Savienības Padomes pamatlēmumu par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (Likums par nodošanu) (
8
), kurā grozījumi izdarīti ar 2021. gada 3. marta likumu (
9
) (turpmāk tekstā – “Likums par nodošanu”).
16.
Likuma par nodošanu 6. pantā ir noteikts:
“1.   Nīderlandes valstspiederīgā nodošanu var atļaut, ja tā tiek pieprasīta kriminālizmeklēšanas nolūkā pret viņu un ja saskaņā ar izpildes tiesu iestādes sniegto informāciju ir ticis garantēts, ka gadījumā, ja viņam par darbībām, attiecībā uz kurām var atļaut nodošanu, bez nosacījumiem tiks piespriests [brīvības atņemšanas sods vai ar brīvības atņemšanu saistīts drošības līdzeklis] izsniegšanas dalībvalstī, šo sodu viņš varēs izciest Nīderlandē.
[..]
3.   1. punkts ir piemērojams arī ārvalstniekam, kurš Rechtbank [tiesa, Nīderlande] sēdes laikā pierāda, ka viņš vismaz piecus gadus ir likumīgi un nepārtraukti uzturējies Nīderlandē Vreemdelingenwet 2000 [2000. gada 23. novembra 2000. gada Likums par ārvalstniekiem] (
10
) 8. panta a)–e) un l) punkta izpratnē, ja viņu Nīderlandē var saukt pie kriminālatbildības par darbībām, kas ir Eiropas apcietināšanas ordera pamatā, un ja ir sagaidāms, ka viņš nezaudēs savas uzturēšanās tiesības Nīderlandē sakarā ar viņam pēc viņa nodošanas piespriesto sodu vai līdzekli. Visi iespējami apliecinošie dokumenti ir jāiesniedz savlaicīgi pirms tiesas sēdes.”
17.
Likuma par nodošanu 7. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Nodošanu var atļaut, lai:
a.
veiktu kriminālizmeklēšanu, ko uzsāk izsniegšanas dalībvalsts iestādes vai Eiropas prokuratūra, kas minēta [Padomes Regulas (ES) 2017/1939 (2017. gada 12. oktobris), ar ko īsteno ciešāku sadarbību Eiropas Prokuratūras (EPPO) izveidei (
11
)] 1. pantā, par pieņēmumu, ka saskaņā ar izsniegšanas tiesu iestādes norādīto informāciju pieprasītā persona ir izdarījusi:
1°.
darbības, kas saskaņā ar izsniegšanas dalībvalsts tiesību aktiem ir uzskatāmas par smagu noziegumu, kas ir iekļauts arī šā likuma 1. pielikumā pievienotajā sarakstā un par ko saskaņā ar izsniegšanas dalībvalsts tiesību aktiem ir paredzēts [brīvības atņemšanas sods vai ar brīvības atņemšanu saistīts drošības līdzeklis] līdz trīs gadiem; vai
2°.
citas darbības, kas ir sodāmas gan saskaņā ar izsniegšanas dalībvalsts tiesību aktiem, gan Nīderlandes tiesību aktiem, un par ko izsniegšanas dalībvalsts tiesību aktos ir paredzēts [brīvības atņemšanas sods vai ar brīvības atņemšanu saistīts drošības līdzeklis] līdz divpadsmit mēnešiem;
b.
izpildītu [brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli] līdz četriem mēnešiem vai ilgāku laiku un kas pieprasītajai personai jāizcieš izsniegšanas dalībvalsts teritorijā par 1°. vai 2°. punktā minētām darbībām.”
2. Tiesiskais regulējums attiecībā uz sodu atzīšanu un izpildi
18.
Pamatlēmums 2008/909 ir ticis transponēts Nīderlandes tiesībās ar 2012. gada 12. jūlijaWet wederzijdse erkenning en tenuitvoerlegging vrijheidsbenemende en voorwaardelijke sancties (Likums par brīvības atņemšanas sodu, kas ir vai nav izpildāmi nosacīti, savstarpējo atzīšanu un izpildi) (
12
), kurā grozījumi izdarīti ar 2021. gada 3. marta likumu (
13
) (turpmāk tekstā “WETS”).
19.
WETS 1:1. panta a) punkts ir formulēts šādi:
“Šā likuma un uz tā pamata pieņemto noteikumu izpratnē:
a.
“Atbildīgais ministrs” – par drošību un tieslietām atbildīgais ministrs.”
20.
Atbilstoši WETS 2:11. panta noteikumiem:
“1.   Atbildīgais ministrs nosūta tiesas nolēmumu un apliecinošo dokumentu virsprokuroram pie attiecīgās apelācijas tiesas, ja vien viņš jau uzreiz neuzskata, ka ir pamats atteikties atzīt šo tiesas nolēmumu.
2.   Virsprokurors nekavējoties iesniedz tiesas nolēmumu un apliecinošo dokumentu Wet op de rechterlijke organisatie [1827. gada 17. maija Likums par tiesu iekārtu (
14
)] 67. pantā minētajai Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden [Arnemas‑Leuvardenas apelācijas tiesa, Nīderlande] specializētajai palātai. Četrpadsmit dienu laikā pēc šo dokumentu nodošanas šai palātai virsprokurors tai iesniedz savus attiecīgos apsvērumus par iepriekš minētajiem dokumentiem.
3.   Apelācijas tiesas specializētā palāta izvērtē:
a.
vai pastāv pamati atteikt tiesas nolēmuma atzīšanu saskaņā ar 2:13. panta 1. punktu;
[..]
7.   Sešu nedēļu laikā kopš tiesas nolēmuma un apliecinošā dokumenta saņemšanas apelācijas tiesas specializētā palāta nosūta atbildīgajam ministram motivētu rakstisku izvērtējumu, ko tā veikusi saskaņā ar 3. punktu.”
21.
WETS 2:12. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“Atbildīgais ministrs izlemj, vai atzīt tiesas nolēmumu, ņemot vērā apelācijas tiesas specializētās palātas izvērtējumu.”
22.
WETS 2:13. panta “Obligātas neatzīšanas pamati” 1. punkta f) apakšpunktā ir noteikts:
“Tiesas nolēmuma atzīšanu atsaka, ja:
[..]
f.
darbības, par kurām ir ticis piespriests [brīvības atņemšanas sods vai ar brīvības atņemšanu saistīts drošības līdzeklis], saskaņā ar Nīderlandes tiesībām nebūtu sodāmas, ja tas būtu izdarītas Nīderlandē.”
III. Pamatlietas fakti un prejudiciālais jautājums
23.
Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydział III Karny (Jeleņa Guras apgabaltiesas Trešā krimināllietu nodaļa) ir izdevusi divus Eiropas apcietināšanas orderus kriminālvajāšanas uzsākšanai pret YM, vienu 2020. gada 9. novembrī un otru 2023. gada 9. maijā.
24.
Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande), kas ir iesniedzējtiesa, kā izpildes tiesu iestādei ir jālemj par abu šo Eiropas apcietināšanas orderu izpildi.
25.
Šī tiesa precizē, ka tās lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas tikai uz otro no minētajiem orderiem. Tas ir ticis izsniegts, lai atbilstoši Polijas tiesu pieņemtajiem nolēmumiem uzsāktu kriminālvajāšanu pret pieprasīto personu par vienu vienīgu darbību, proti, par uzturlīdzekļu maksāšanas pienākuma nepildīšanu pret savu nepilngadīgo dēlu.
26.
Izsniegšanas tiesu iestāde šo darbību nav atzinusi par noziedzīgu nodarījumu Pamatlēmuma 2002/584 2. panta 2. punkta izpratnē, kas dotu pamatu attiecīgās personas nodošanai, nepārbaudot darbības abpusējo sodāmību. Iesniedzējtiesa ir konstatējusi, ka šāda darbība nav uzskatāma par Nīderlandes tiesībās paredzētu noziedzīgu nodarījumu, bet tomēr vēlas atteikties no šā pamatlēmuma 4. panta 1. punktā paredzētā fakultatīvas neizpildes pamata piemērošanas.
27.
Proti, šī tiesa norāda, ka pieprasītā persona, kura Polijas pilsonis, Nīderlandē ir likumīgi un nepārtraukti uzturējusies vairāk nekā piecus gadus un tādējādi ir tur ieguvusi pastāvīgas uzturēšanās tiesības. Tādējādi minētā tiesa secina, ka šī persona ir Nīderlandes Karalistes “rezidents” minētā pamatlēmuma 5. panta 3. punkta izpratnē.
28.
Turklāt iesniedzējtiesa konstatē, ka pieprasītajai personai ir ciešas saites ar Nīderlandes Karalisti, tādējādi Polijā pēc nodošanas iespējami piespriežamā brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistītā drošības līdzekļa izpilde šajā dalībvalstī varētu palielināt viņas sociālās reintegrācijas izredzes. Šajā ziņā šī tiesa norāda, ka šī persona dzīvo Nīderlandē aptuveni divpadsmit gadus, ka pēdējos gados viņa ir guvusi vērā ņemamus ienākumus, ka viņa labi pārvalda holandiešu valodu un ka, lai gan pašlaik nav nodarbināta, viņa plāno apgūt fitnesa instruktora profesiju.
29.
Iesniedzējtiesa savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu sākotnēji Tiesai uzdeva trīs jautājumus. 2024. gada 13. februārī šī tiesa nolēma atsaukt savu pirmo un otro jautājumu. Saskaņā ar šīs tiesas sniegtajiem skaidrojumiem šis lēmums par daļēju atsaukšanu sekoja tam, ka 2023. gada 21. decembrī Nīderlandes valdība iesniedza Wet herimplementatie Europees strafrecht (Likums par Savienības krimināltiesību jauno transponēšanu) projektu, kura pieņemšana ļautu atrisināt Pamatlēmuma 2002/584 transponēšanas problēmas, kas bija pirmo divu jautājumu priekšmets.
30.
Trešais jautājums, kas tātad ir vienīgais, uz kuru Tiesa tiek aicināta sniegt atbildi, attiecas uz situāciju, kad Eiropas apcietināšanas orderis ir izsniegts par Pamatlēmuma 2002/584 2. panta 4. punktā minētajām darbībām, kas saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesību aktiem nav uzskatāmas par noziedzīgu nodarījumu. Tā kā izpildes tiesu iestāde ir izvēlējusies neatsaukties uz šā pamatlēmuma 4. panta 1. punktā paredzēto fakultatīvas neizpildes pamatu, tā vēlas izmantot minētā pamatlēmuma 5. panta 3. punktā piedāvāto iespēju un tādējādi pakārtot pieprasītās personas nodošanu nosacījumam, ka tā tiks nogādāta atpakaļ izpildes dalībvalstī, lai tur izciestu brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistīto drošības līdzekli, kas tai varētu tikt piespriests izsniegšanas dalībvalstī.
31.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa precizē, ka saskaņā ar Nīderlandes tiesisko regulējumu, kas bija piemērojams iesniedzējtiesas nolēmuma pieņemšanas dienā, citā dalībvalstī pasludināta notiesājoša sprieduma atzīšanu automātiski atsaka, ja darbības, par kurām brīvības atņemšanas sods vai ar brīvības atņemšanu saistītais drošības līdzeklis ticis piespriests, nebūtu uzskatāmas par noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar Nīderlandes tiesībām, ja tās būtu pastrādātas Nīderlandes teritorijā.
32.
Līdz ar to, ja Eiropas apcietināšanas orderis ir izsniegts, lai veiktu kriminālvajāšanu par darbībām, kas nav sodāmas saskaņā ar Nīderlandes tiesībām, un ja šis orderis tiek izpildīts, nodošanai izvirzot nosacījumu par atpakaļnogādes garantiju saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktu, šī persona nevarēs Nīderlandē izciest izsniegšanas dalībvalstī varbūtēji piespriesto brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistīto drošības līdzekli.
33.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka šāda situācija ir pretrunā Savienības tiesībām. Šī tiesa secina, ka Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā ir paredzēts fakultatīvas neatzīšanas un neizpildes pamats. Līdz ar to, transponējot šo tiesību normu, dalībvalstīm būtu jāparedz kompetentajām iestādēm rīcības brīvība, neizvirzot šo atteikuma pamatu kā obligātu. Turklāt minētais atteikuma pamats ir jāinterpretē šauri, atbilstoši mērķim sekmēt attiecīgās personas sociālo reintegrāciju.
34.
Minētā tiesa piebilst, ka atpakaļnogādes garantijas īstenošanas gadījumā saistībā ar darbībām, kas nav sodāmas saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesību aktiem, tādas rīcības brīvības saderība ar Savienības tiesībām ir apšaubāma.
35.
Proti, tādā situācijā neiespējamība Nīderlandes teritorijā izpildīt brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli šķiet esam pretrunā ar Pamatlēmuma 2008/909 25. pantu.
36.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa pauž viedokli, ka saskaņā ar šo 25. pantu Pamatlēmuma 2002/584 noteikumi prevalē pār Pamatlēmuma 2008/909 noteikumiem. Turklāt no Tiesas judikatūras izrietot, ka Pamatlēmums 2002/584, tostarp tā 5. panta 3. punkts, īpašās situācijās ļauj izpildes tiesu iestādei nolemt, ka izsniegšanas dalībvalstī piespriests sods ir jāizpilda izpildes dalībvalsts teritorijā (
15
).
37.
Šādos apstākļos šī tiesa secina, ka tad, ja izpildes tiesu iestāde ir atteikusies no iespējas atsaukties uz Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 1. punktā paredzēto fakultatīvas neizpildes pamatu, kas ir balstīts uz abpusējo sodāmību, bet ir pakārtojusi nodošanu atpakaļnogādes garantijai, lai palielinātu attiecīgās personas sociālās reintegrācijas iespējas saskaņā ar šā pamatlēmuma 5. panta 3. punktu, Savienības tiesības nepieļauj izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei vēlāk atteikties atzīt un izpildīt izsniegšanas dalībvalstī piespriesto sodu, atsaucoties uz atteikuma pamatu, kas balstīts uz abpusējo sodāmību un kas paredzēts Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā.
38.
Šīs tiesas ieskatā izsniegšanas dalībvalstī piespriestā brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistītā pasākuma neatzīšana nonāktu pretrunā Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā paredzētajam mērķim, proti, palielināt notiesātās personas sociālās reintegrācijas izredzes, un atņemtu šai tiesību normai jebkādu lietderīgo iedarbību.
39.
Iesniedzējtiesa vēl precizē, ka atbilde uz šo jautājumu ietekmēs tās lēmumu nodot vai nenodot pamatlietā iesaistīto personu. Ja Tiesa secinātu, ka Savienības tiesībām nav pretrunā tādu valsts tiesību normu piemērošana, kādas ir aprakstītas tās lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, šī tiesa norāda, ka tā varētu pārskatīt savu nodomu nodot šo personu Polijas iestādēm ar atpakaļnogādes garantiju. Proti, šādā gadījumā nebūtu garantēts, ka minētā persona Nīderlandē varētu izciest brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu pasākumu, kas tai varētu tikt piespriests Polijā, lai palielinātu tās sociālās reintegrācijas izredzes.
40.
Īsāk sakot, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā paredzētās atpakaļnogādes garantijas īstenošanas posmā brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistīta pasākuma, kas tai varētu tikt piespriests Polijā, atzīšana un izpilde Nīderlandē varētu sadurties ar to, ka darbības nav sodāmas saskaņā ar Nīderlandes tiesībām.
41.
Savā lēmumā par daļējo atsaukšanu, kas Tiesā tika iesniegts 2024. gada 26. februārī, šī tiesa sīkāk izklāsta iemeslus, kādēļ grozījumi Nīderlandes tiesiskajā regulējumā, ar kuriem Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētais neatzīšanas un neizpildes pamats kļūtu fakultatīvs, nenovērstu problēmu, kas ir trešā prejudiciālā jautājuma pamatā. Proti, pat šādā situācijā ministram joprojām būtu pilnvaras jau iesākumā atteikties atzīt ārvalstī piespriestu sodu un tātad nogādāt atpakaļ notiesāto personu Nīderlandē, pamatojoties uz to, ka saskaņā ar Nīderlandes tiesībām darbības nav sodāmas, kā tas paredzēts WETS 2:11. panta 1. punktā. Pat ja ministrs neizmantotu šīs pilnvaras, Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (Arnemas‑Leuvardenas apelācijas tiesa) joprojām drīkstētu atteikt atzīšanu un tātad notiesātās personas nogādāšanu atpakaļ Nīderlandē, pamatojoties uz to, ka saskaņā ar Nīderlandes tiesībām darbības nav sodāmas, savukārt saskaņā ar WETS 2:12. panta 1. punktu šāds atteikums ministram būtu saistošs.
42.
Šādos apstākļos Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa) ir nolēmusi apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai ar [Pamatlēmuma 2008/909] 9. panta 1. punkta d) apakšpunktu, skatot to kopsakarā ar šī pamatlēmuma 25. pantu, kā arī skatot to kopsakarā ar [Pamatlēmuma 2002/584] 4. panta 1. punktu un 5. panta 3. punktu, netiek pieļauts, ka dalībvalsts, kas ir piemērojusi [Pamatlēmuma 2008/909] 7. panta 4. punktu, pirmo minēto tiesību normu īsteno tā, ka, pēc tam, kad izpildes tiesu iestāde, pastāvot atpakaļnogādes garantijai, ir piekritusi veikt nodošanu izsniegšanas dalībvalstij kriminālvajāšanas veikšanai par nodarījumu [Pamatlēmuma 2002/584] 2. panta 4. punkta izpratnē, kas saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesību aktiem nav sodāms, bet attiecībā uz kuru izpildes tiesu iestāde ir skaidri atturējusies atteikt nodošanu minētā pamatojuma dēļ, citām izpildes dalībvalsts (kā izpildes valsts) iestādēm ir jāatsakās vai tās drīkst atteikties atzīt un izpildīt brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, kas par šo nodarījumu piespriests izsniegšanas dalībvalstī, pamatojoties uz to, ka tas nav sodāms saskaņā ar izpildes dalībvalsts (kā izpildes valsts) tiesību aktiem, un tādēļ tām ir jāatsaka vai tās drīkst atteikt arī atpakaļnogādes garantijas izmantošanu?”
43.
YM, Openbaar Ministerie (prokuratūra, Nīderlande), Nīderlandes un Polijas valdības, kā arī Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus un, izņemot Polijas valdību, piedalījās tiesas sēdē, kas notika 2025. gada 15. janvārī un kurā tās tostarp atbildēja uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem mutvārdu atbildes sniegšanai.
IV. Juridiskā analīze
44.
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunkts un 25. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir paredzēts dalībvalsts kompetentās iestādes pienākums vai iespēja atteikties atzīt citā dalībvalstī pasludinātu spriedumu un izpildīt sodu, pamatojoties uz to, ka tie attiecas uz darbībām, kas nav uzskatāmas par noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar pirmās dalībvalsts tiesībām, ja šīs dalībvalsts izpildes tiesu iestāde saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktu ir iepriekš lēmusi izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, pakļaujot pieprasītās personas nodošanu nosacījumam, ka šī persona pēc tās nopratināšanas tiek nogādāta atpakaļ izpildes dalībvalstī, lai tur izciestu brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, kāds šai personai ticis piespriests izsniegšanas dalībvalstī.
45.
Šajā lietā aplūkojamais gadījums ir aprakstāms šādi.
46.
Izpildes dalībvalsts tiesu iestāde, kas ir saņēmusi kriminālvajāšanas nolūkos izsniegtu Eiropas apcietināšanas orderi, plāno, pirmkārt, nodot pieprasīto personu, izvēloties neatsaukties uz Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 1. punktā paredzēto fakultatīvas neizpildes pamatu, kas attiecas uz situāciju, kurā darbība, kas ir pamatā Eiropas apcietināšanas orderim, nav uzskatāma par noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesību aktiem, otrkārt, saskaņā ar šā pamatlēmuma 5. panta 3. punktu pieprasot, lai šī persona tiktu nogādāta atpakaļ uz šo dalībvalsti, lai tur izciestu brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, kas tai attiecīgā gadījumā tiks piespriests izsniegšanas dalībvalstī.
47.
Tomēr, lai pieņemtu lēmumu par nodošanu, izpildes tiesu iestāde interesējas, kas saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem varētu notikt ar šo atpakaļnogādes garantiju sprieduma atzīšanas un soda izpildes posmā, kas attiecīgā gadījumā tiktu pasludināts un piespriests izsniegšanas dalībvalstī pēc nodošanas.
48.
Proti, Nīderlandes tiesiskajā regulējumā, redakcijā, kas bija spēkā iesniedzējtiesas nolēmuma pieņemšanas brīdī, ir noteikts, ka saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktu izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde atsaka atzīt izsniegšanas dalībvalstī pasludināto spriedumu un izpildīt piespriesto sodu, pamatojoties uz to, ka pārmestās darbības nav uzskatāmas par noziedzīgu nodarījumu saskaņā ar Nīderlandes tiesībām. Šā tiesiskā regulējuma sekas ir tādas, ka citā dalībvalstī pasludināts notiesājošs spriedums par darbībām, kas saskaņā ar Nīderlandes tiesībām nav uzskatāmas par noziedzīgu nodarījumu, nekad nevar tikt atzīts. Turklāt Nīderlandes Karaliste, izmantojot Pamatlēmuma 2008/909 7. panta 4. punktā paredzēto iespēju, ir norādījusi, ka tā nepiemēros šā pamatlēmuma 7. panta 1. punktu, tādējādi attiecinot prasību par abpusējo sodāmību uz ikvienu noziedzīgu nodarījumu.
49.
No minētā izriet, ka praksē visām atpakaļnogādes garantijām, kuras izpildes tiesu iestāde saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktu pieprasa Nīderlandē saistībā ar Eiropas apcietināšanas orderi, kas attiecas uz darbībām, kuras saskaņā ar Nīderlandes tiesībām nav uzskatāmas par noziedzīgu nodarījumu un saistībā ar kurām šī iestāde ir atteikusies atsaukties uz šā pamatlēmuma 4. panta 1. punktā paredzēto fakultatīvas neizpildes pamatu, nāksies zaudēt iedarbību WETS 2:13. pantā paredzētā automātiskā atteikuma pamata piemērošanas rezultātā.
50.
Tiesas sēdē Nīderlandes valdība norādīja, ka tās valsts tiesiskais regulējums šajā jautājumā ir ticis grozīts. Saskaņā ar šīs valdības sniegto informāciju šis grozītais tiesiskais regulējums stājās spēkā 2024. gada 1. oktobrī. Tādējādi Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētais neatzīšanas un neizpildes pamats, šķiet, ir kļuvis fakultatīvs saistībā ar Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā minētās atpakaļnogādes garantijas īstenošanu.
51.
Šīs Nīderlandes tiesiskā regulējuma izmaiņas ir apsveicamas, ciktāl Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā ir paredzēts fakultatīvs neatzīšanas un neizpildes pamats. Līdz ar to šo tiesību normu nedrīkstētu transponēt tādā veidā, kas obligāti vai automātiski atteiktos atzīt jebkuru notiesājošu spriedumu par darbībām, kas saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesību aktiem nav uzskatāmas par noziedzīgu nodarījumu. Citiem vārdiem sakot, šīs dalībvalsts kompetentajai iestādei ir jābūt rīcības brīvībai piemērot šo atteikuma pamatu katrā atsevišķā gadījumā.
52.
Proti, no šīs tiesību normas formulējuma izriet, ka “izpildes valsts kompetentā iestāde var atteikties atzīt spriedumu un izpildīt sodu, ja [..] spriedums attiecas uz darbībām, kuras saskaņā ar izpildes valsts tiesību aktiem neatzītu par [noziedzīgu] nodarījumu” (
16
). Formulējums “var atteikties” skaidri norāda, ka šī ir iestādei šādā kārtā pieejama iespēja.
53.
Šajā ziņā 2017. gada 11. janvāra spriedumā Grundza (
17
) Tiesa ir skaidri norādījusi, ka minētajā tiesību normā “izpildes valsts kompetentajai iestādei ir paredzētas tiesības atteikties atzīt sprieduma valstī pasludināto spriedumu un izpildīt sodu, kas arī noteikts šajā pēdējā minētajā valstī, ja nav izpildīts abpusējas sodāmības nosacījums” (
18
).
54.
Būtu jāprecizē, ka Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 1. punktā ir ietverts Eiropas apcietināšanas ordera fakultatīvas neizpildes pamats, kas arī ir balstīts uz abpusējās sodāmības prasību, un ka šī tiesību norma ir formulēta līdzīgi Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktam.
55.
Šajā ziņā atgādināšu, ka Pamatlēmuma 2002/584 3. pantā ir skaidri izklāstīts Eiropas apcietināšanas ordera obligātas neizpildes pamats, bet tā 4. un 4.a pantā – fakultatīvas neizpildes pamats.
56.
Attiecībā uz Pamatlēmuma 2002/584 4. pantā uzskaitītajiem Eiropas apcietināšanas ordera fakultatīvas neizpildes pamatiem no Tiesas judikatūras izriet, ka, transponējot šo pamatlēmumu savās valsts tiesībās, dalībvalstīm ir rīcības brīvība. Tādējādi tās var brīvi transponēt vai netransponēt šos pamatus savās valsts tiesībās. Tās var arī izvēlēties ierobežot situācijas, kad izpildes tiesu iestāde var atteikties izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, tādējādi atvieglojot pieprasīto personu nodošanu atbilstoši minētā pamatlēmuma 1. panta 2. punktā noteiktajam savstarpējas atzīšanas principam (
19
).
57.
Turklāt būtu jāatzīmē, ka saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 4. panta noteikumiem izpildes tiesu iestāde “var atteikt” Eiropas apcietināšanas ordera izpildīšanu, pamatojoties uz šā panta 1.–7. punktā uzskaitītajiem pamatiem, kuru vidū minētā panta 1. punktā tostarp figurē abpusējās sodāmības neesamība.
58.
Līdz ar to no šā pamatlēmuma 4. panta formulējuma izriet, ka izpildes tiesu iestādei ir jābūt rīcības brīvībai izlemt, vai atteikties izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi šajā 4. pantā izklāstīto iemeslu dēļ (
20
).
59.
Saskaņā ar Tiesas norādīto no minētā izriet, ka, lemjot par vienu vai vairāku Pamatlēmuma 2002/584 4. pantā paredzēto fakultatīvas neizpildes pamatu transponēšanu, dalībvalstis nedrīkst prasīt, lai tiesu iestādes atsakās izpildīt ikvienu Eiropas apcietināšanas orderi, kas formāli ietilpst minēto pamatu piemērošanas jomā, dalībvalstīm neesot iespējai ņemt vērā katras lietas apstākļus (
21
).
60.
Manā ieskatā šo interpretāciju var attiecināt arī uz Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktu, ņemot vērā šīs tiesību normas un Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 1. punkta formulējuma līdzību.
61.
Tomēr konstatējums, ka šo tiesību normu nevar interpretēt kā obligātu pamatu spriedumu neatzīšanai un sodu neizpildīšanai, pilnībā nesniedz atbildes uz iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem.
62.
Proti, ja izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde izmanto Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā sniegto iespēju, atpakaļnogādes garantiju, kas tikusi pieprasīta nodošanas posmā, faktiski nevar īstenot, kā rezultātā savu brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistīto pasākumu notiesātā persona nevarēs izciest šīs dalībvalsts teritorijā. Tādējādi Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā paredzētais mērķis sekmēt šīs personas sociālo reintegrāciju, kas pamato nodošanas mehānisma iedarbināšanu ar papildinošu atpakaļnogādes garantiju, var tikt apdraudēts notiesājošā sprieduma atzīšanas posmā.
63.
Šā iemesla dēļ iesniedzējtiesa lūdz Tiesu precizēt, vai ar Pamatlēmuma 2008/909 25. pantu ir saderīgi tas, ka izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei pastāv iespēja – un nevis pienākums – šā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētā pamata dēļ atteikties atzīt un izpildīt spriedumu, kas pasludināts pēc nodošanas ar papildinošu atpakaļnogādes garantiju, kura tiek īstenota saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktu.
64.
Manā ieskatā šādu iespēju principā nebūtu jāpieļauj, ja vien nav mainījušies apstākļi, kas aiz notiesātās personas sociālās reintegrācijas apsvērumiem attaisno, ka tiek atkārtoti izvērtēts izpildes tiesu iestādes sākotnējais vērtējums, kura rezultātā tā atteikusies no atsaukšanās uz Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 1. punktā paredzēto fakultatīvas neizpildes pamatu un īstenojusi šā pamatlēmuma 5. panta 3. punktā paredzēto nodošanas mehānismu ar papildinošu atpakaļnogādes garantiju. Ir vairāki iemesli, kas mani mudina atbalstīt šādu risinājumu.
65.
Pirmkārt, atgādināšu, ka, tāpat kā Pamatlēmums 2002/584, arī Pamatlēmums 2008/909 krimināltiesību jomā konkretizē savstarpējas uzticēšanās un savstarpējas atzīšanas principus. Šis pamatlēmums pastiprina tiesu iestāžu sadarbību spriedumu krimināllietās atzīšanas un izpildes jomā, kad Savienības pilsoņiem citā dalībvalstī ir piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai kādi ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai sekmētu viņu sociālo reintegrāciju (
22
).
66.
Saskaņā ar minētā pamatlēmuma 3. panta 1. punktu tā mērķis ir paredzēt noteikumus, kas, lai sekmētu notiesāto personu sociālo reintegrāciju, atļauj dalībvalstij atzīt spriedumu un izpildīt citas dalībvalsts tiesas piespriesto sodu.
67.
Šā mērķa labad Pamatlēmuma 2008/909 8. pants paredz, ka izpildes valsts kompetentajai iestādei principā ir jāapmierina pieteikums par citā dalībvalstī piespriesta brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistīta pasākuma atzīšanu un izpildi, kas tai ir ticis nosūtīts atbilstoši šā pamatlēmuma 4. un 5. pantam. Principā tā var atteikties izpildīt šādu pieteikumu tikai šā paša pamatlēmuma 9. pantā izsmeļoši uzskaitīto neatzīšanas un izpildes atteikuma pamatu dēļ (
23
).
68.
Ikviens izņēmums no savstarpējas atzīšanas principa ir jāinterpretē šauri (
24
). Tā, saistībā ar Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktu Tiesa ir nospriedusi, ka abpusējās sodāmības nosacījums ir izņēmums no spriedumu atzīšanas un sodu izpildes principa. Tādējādi sprieduma neatzīšanas un soda neizpildīšanas pamata piemērošanas joma, neesot abpusējai sodāmībai, kā tas paredzēts šajā tiesību normā, ir jāinterpretē šauri, lai ierobežotu neatzīšanas un neizpildes gadījumus (
25
).
69.
Kā Tiesa to jau ir precizējusi, Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunkta šaura interpretācija veicina šā pamatlēmuma 3. panta 1. punktā izvirzītā mērķa sekmēt notiesātās personas sociālo reintegrāciju sasniegšanu, kā tas norādīts tā 3. panta 1. punktā (
26
).
70.
Taču šāds mērķis ir arī Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktam, kurā ir paredzēta izpildes tiesu iestādes iespēja izlemt, ka piespriestais sods būtu izpildāms izpildes dalībvalsts teritorijā (
27
). Proti, šīs tiesību normas mērķis ir palielināt izpildes dalībvalsts pilsoņa vai rezidenta sociālās reintegrācijas izredzes, šai personai ļaujot tajā izciest brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, kas tai tiks piespriests izsniegšanas dalībvalstī pēc tam, kad tā, izpildot Eiropas apcietināšanas orderi, tiks nodota (
28
).
71.
Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā paredzētais lēmums par nodošanas mehānisma īstenošanu ar papildinošu atpakaļnogādes garantiju ir balstīts visaptverošā novērtējumā par sociālās reintegrācijas iespējām izsniegšanas dalībvalstī un izpildes dalībvalstī, ņemot vērā personas saikni ar katru no šīm abām valstīm (
29
).
72.
Tātad tiesu iestādei, kas izpilda Eiropas apcietināšanas orderi, ir jāspēj, ņemot vērā konkrētā gadījuma īpašos apstākļus, izvērtēt, vai šīs personas saiknes ar izpildes dalībvalsti ir pietiekamas, lai šajā tiesību normā izvirzītais sociālās reintegrācijas mērķis tiktu labāk sasniegts gadījumā, ja minētā persona sodu, kāds tai varētu tikt uzlikts, izciestu šajā dalībvalstī (
30
).
73.
Veicot šo izvērtējumu, izpildes tiesu iestādei ir jālīdzsvaro vairākas intereses, piemēram, tās, kas saistītas ar pieprasītās personas sociālo reintegrāciju pēc tās iespējamās notiesāšanas, vajadzību nepieļaut, ka šī persona paliek nesodīta, un abpusējās sodāmības neesamību (
31
).
74.
Ja šī iestāde nolemj īstenot Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā paredzēto nodošanas mehānismu ar papildinošu atpakaļnogādes garantiju, atsakoties atsaukties uz šā pamatlēmuma 4. panta 1. punktā minēto fakultatīvas neizpildes pamatu, tad tā uzskata, ka ar sociālo reintegrāciju un cīņu pret nesodāmību saistītajām interesēm ir jābūt svarīgākām par konstatējumu, ka attiecīgā darbība nav sodāma saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem.
75.
Pamatlietas apstākļos iesniedzējtiesa faktiski uzskata, ka, ņemot vērā YM saikni ar Nīderlandi, viņa sociālās reintegrācijas sekmēšanas mērķim ir nepieciešams, lai viņš savu sodu izciestu šīs dalībvalsts teritorijā. Līdz ar to šī tiesa plāno atteikties no atsaukšanās uz Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 1. punktu, taču vienlaikus vēlas noskaidrot, vai tās pieprasīto atpakaļnogādes garantiju būs iespējams faktiski īstenot, ņemot vērā izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei pēcāk pieejamo iespēju atteikties atzīt notiesājošo spriedumu, pamatojoties uz Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktu.
76.
Lai mazinātu šo nenoteiktību, ir svarīgi izvirzīt noteikumu, ka izpildes tiesu iestādes šādi veikto izsvēršanu Eiropas apcietināšanas ordera izpildes posmā principā nedrīkstētu apšaubīt šim orderim sekojošajā notiesājošā sprieduma atzīšanas posmā. Tādējādi iespēja atsaukties uz šajā tiesību normā minēto neatzīšanas un neizpildes pamatu būtu stingri jāaprobežo, ja ir ticis īstenots Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā paredzētais nodošanas mehānisms ar papildinošu atpakaļnogādes garantiju.
77.
Tas nozīmē, ka, ja nav mainījušies apstākļi, kas varētu ietekmēt interesi, ka notiesātā persona, lai uzlabotu tās sociālo reintegrāciju, izcieš sodu izpildes dalībvalsts teritorijā, izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei nevajadzētu būt iespējai atsaukties uz Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā noteikto neatzīšanas un neizpildes pamatu.
78.
Otrkārt, šādu risinājumu pamato Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā paredzētajam nodošanas mehānismam ar papildinošu atpakaļnogādes garantiju piemītošā loģika. Proti, šis mehānisms ir balstīts uz abpusēju apņemšanos, kas var tikt formulēta šādi: pakļaujot nodošanu nosacījumam par atpakaļnogādes garantiju, izpildes dalībvalsts netieši, bet obligāti apņemas izpildīt brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu pasākumu, kas attiecīgā gadījumā tiks piespriests izsniegšanas dalībvalstī. No savas puses, sniedzot atpakaļnogādes garantiju, šī pēdējā dalībvalsts iepriekš apņemas nogādāt atpakaļ notiesāto personu uz izpildes dalībvalsti, lai tā tur izciestu šo brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistīto drošības līdzekli (
32
). Noteikums, saskaņā ar kuru uz Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzēto neatzīšanas un neizpildes pamatu principā nedrīkstētu atsaukties, īstenojot Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā paredzēto atpakaļnogādes garantiju, nodrošina, ka, ja nav jaunu apstākļu, šī abpusējā apņemšanās tiks ievērota un faktiski izpildīta.
79.
Treškārt, ir svarīgi ņemt vērā Pamatlēmuma 2008/909 25. pantu, kas reglamentē šā pamatlēmuma un Pamatlēmuma 2002/584 sasaisti. Atgādināšu, ka saskaņā ar šo pantu Pamatlēmuma 2008/909 noteikumus piemēro mutatis mutandis, ciktāl tie atbilst noteikumiem Pamatlēmumā 2002/584, sodu izpildei gadījumos, ja, rīkojoties saskaņā ar 5. panta 3. punktu šajā pēdējā pamatlēmumā, dalībvalsts kā nosacījumu Eiropas apcietināšanas ordera izpildei ir izvirzījusi nosacījumu, ka attiecīgā persona ir jānogādā atpakaļ šajā dalībvalstī, lai tur izciestu izsniegšanas dalībvalstī tai attiecīgā gadījumā piespriesto brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistīto drošības līdzekli, lai novērstu to, ka attiecīgā persona paliek nesodīta.
80.
No šīs tiesību normas izriet, ka tāpat kā tas ir gadījumā, kad izpildes tiesu iestāde īsteno Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktā paredzēto fakultatīvas neizpildes pamatu, arī sodu izpilde pēc šā pamatlēmuma 5. panta 3. punktā paredzētās atpakaļnogādes garantijas īstenošanas nozīmē, ka jāievēro Pamatlēmumā 2008/909 paredzētās procedūras un nosacījumi attiecībā uz sprieduma krimināllietā atzīšanu un izpildi dalībvalstī, kas nav notiesāšanas dalībvalsts (
33
).
81.
Saistību starp Pamatlēmumā 2002/584 un Pamatlēmumā 2008/909 paredzētajām procedūrām, īstenojot pirmā no minētajiem pamatlēmumiem 5. panta 3. punktā paredzēto atpakaļnogādes garantiju, apstiprina arī Pamatlēmuma 2008/909 I pielikumā iekļautā apliecinošā dokumenta parauga f) daļa. Šis apliecinošais dokuments tiek nosūtīts kopā ar spriedumu tā atzīšanas un izpildes nolūkā, un tajā ir jābūt atsaucei uz šo atpakaļnogādes garantiju, ja to ir sniegusi izsniegšanas dalībvalsts. No minētā izriet, ka notiesājoša sprieduma izpildei pēc šīs garantijas izsniegšanas ir nepieciešams, lai notiesāšanas dalībvalsts pārsūtītu spriedumu un apliecinošo dokumentu saskaņā ar šajā pamatlēmumā paredzētajiem noteikumiem.
82.
Savā spriedumā SF Tiesa ir precizējusi, ka Savienības likumdevēja paredzētajai sasaistei starp Pamatlēmumu 2002/584 un Pamatlēmumu 2008/909 ir jāpalīdz sasniegt mērķi – sekmēt attiecīgās personas sociālo reintegrāciju. Tā ir arī uzsvērusi, ka šāda reintegrācija ir ne tikai notiesātās personas interesēs, bet arī Savienības interesēs vispār (
34
). Šāda abu pamatlēmumu sasaistes izpratne, ka tiem ir jāveicina šā mērķa sasniegšana, pastiprina nepieciešamību stingri ierobežot Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā minētā atteikuma pamata izmantošanu gadījumos, kad nodošanas mehānisms ar papildinošu atpakaļnogādes garantiju tiek īstenots saskaņā ar to, kas paredzēts Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā.
83.
Tas tā vēl jo vairāk ir tādēļ, ka no Pamatlēmuma 2008/909 25. panta izriet, ka tā noteikumi ir piemērojami tiktāl, ciktāl tie atbilst noteikumiem Pamatlēmumā 2002/584, kas nozīmē prasību pēc saskaņotības šo abu pamatlēmumu īstenošanā. Manā ieskatā šī saskaņotības prasība netiktu izpildīta, ja, nemainoties apstākļiem, kas būtu par iemeslu pārskatīt izpildes tiesu iestādes sākotnējo izvērtējumu, kura rezultātā tā devusi priekšroku interesēm, kas saistītas ar attiecīgās personas sociālo reintegrāciju, pār interesēm, kas saistītas ar abpusējās sodāmības neesamību, izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde sprieduma atzīšanas stadijā soda izpildes nolūkos varētu nolemt dot priekšroku šīm pēdējām interesēm, atsaucoties uz Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzēto sprieduma neatzīšanas un neizpildes pamatu.
84.
Ceturtkārt, svarīgi atzīmēt, ka saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 1. punktu Eiropas apcietināšanas ordera mehānisma mērķis ir ļaut apcietināt un nodot pieprasīto personu, lai, ņemot vērā šā pamatlēmuma mērķi, paveiktais noziedzīgais nodarījums nepaliktu nesodīts un lai pret šo personu veiktu kriminālvajāšanu vai liktu tai izciest piespriesto brīvības atņemšanas sodu (
35
). Tādējādi Eiropas apcietināšanas ordera mehānisma mērķis it īpaši ir cīnīties pret to, ka pieprasītā persona, kas atrodas citā teritorijā, nevis tajā, kur tā, kā apgalvots, ir izdarījusi noziedzīgu nodarījumu, paliktu nesodīta (
36
).
85.
Piebildīšu, ka saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909 25. panta noteikumiem sasaistei starp šo pamatlēmumu un Pamatlēmumu 2002/584 ir jābūt vērstai arī uz to, lai novērstu attiecīgās personas nesodāmību.
86.
No tā, ka uzsvars ir likts uz šo pēdējo mērķi, kas ir uzskatāms par ar šo pamatlēmumu izveidotā nodošanas mehānisma galveno mērķi, izriet, ka atbilstošs veids, kā sasaistīt minēto pamatlēmumu un Pamatlēmumu 2008/909 katrā atsevišķā gadījumā ir jānosaka, ņemot vērā ne tikai mērķi sekmēt notiesātās personas sociālo reintegrāciju, bet arī mērķi cīnīties pret nesodāmību.
87.
Tomēr tādu darbību gadījumā, kas saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesību aktiem nav uzskatāmas par noziedzīgu nodarījumu, tas, ka izpildes tiesu iestāde nenogādā atpakaļ pieprasīto personu, atsaucoties uz Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 1. punktu, apdraud mērķi cīnīties pret nesodāmību. Tādēļ Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunkts būtu jāinterpretē tādā veidā, kas, veicinot nogādāšanu atpakaļ, ļauj sasniegt šo mērķi, kas sevī ietver stingri ierobežot iespēju atsaukties uz šo tiesību normu, īstenojot Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā paredzēto atpakaļnogādes garantiju. Pretējā gadījumā izpildes tiesu iestāde varētu vēlēties atturēties no šajā tiesību normā paredzētās nodošanas mehānisma ar nosacījumu iedarbināšanas, kas apdraudētu mērķi cīnīties pret nesodāmību. Šajā ziņā atklājums ir tas, ka iesniedzējtiesa norāda uz iespēju pārskatīt savu lēmumu par pieprasītās personas nogādāšanu atpakaļ.
88.
No iepriekš minētā izriet, ka situācijā, kad, nepastāvot abpusējai sodāmībai, izpildes tiesu iestāde neizmanto iespēju atsaukties uz Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 1. punktā paredzēto neizpildes pamatu un veic pieprasītās personas nodošanu, kā priekšnoteikumu šai nodošanai izvirzot atpakaļnogādes garantiju saskaņā ar šā pamatlēmuma 5. panta 3. punktu, izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde attiecībā uz šo personu pasludinātā notiesājošā sprieduma atzīšanas un izpildes posmā principā nevar atsaukties uz Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzēto neatzīšanas un neizpildes pamatu, kas arī ir balstīts uz abpusējās sodāmības neesamību.
89.
Atzīstot, ka atbilstoši šim risinājumam izpildes tiesu iestādes sākotnēji veiktais izvērtējums, ja nav jaunu apstākļu, būtu jāņem vērā un faktiski jāvadās pēc tā notiesājoša sprieduma atzīšanas stadijā, Nīderlandes valdība tomēr norāda, ka, ņemot vērā ievērojamo laikposmu, kas var šķirt lēmumu par nodošanu no lēmuma par notiesājošā sprieduma atzīšanu, šā pēdējā minētā lēmuma pieņemšanas brīdī, raugoties no mērķa sekmēt attiecīgās personas sociālo reintegrāciju, būtu jāņem vērā šīs personas faktiskā un pašreizējā situācija.
90.
Tādējādi šī valdība būtībā uzskata, ka sprieduma atzīšanas un soda izpildes posmā saskaņā ar Pamatlēmumu 2008/909 būtu jāpastāv iespējai veikt interešu izsvēršanu no jauna. Proti, ir iespējams, ka jaunu apstākļu dēļ, kas radušies laikā kopš atpakaļnogādes garantijas noformulēšanas, piemēram, attiecīgās personas uzturēšanās tiesību zaudēšana izpildes dalībvalstī vai šīs personas personiskās vai ģimenes situācijas maiņa, soda izpilde šajā dalībvalstī vairs nevar veicināt minētās personas sociālo reintegrāciju minētajā dalībvalstī. Šīs valdības ieskatā iemesls, kādēļ izpildes tiesu iestāde Eiropas apcietināšanas ordera izskatīšanas posmā nolēma atteikties no atsaukšanās uz Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 1. punktā minēto fakultatīvas neizpildes pamatu, varētu būt zudis. Tādā gadījumā izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei atkal kļūtu iespējams atsaukties uz Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzēto neatzīšanas un neizpildes pamatu.
91.
Tiesas sēdē arī Komisija atzina, ka attiecīgās personas juridiskā vai faktiskā situācija var būt mainījusies tādējādi, ka, lai nodrošinātu šīs personas labāku sociālo reintegrāciju, brīvības atņemšanas sods vai ar brīvības atņemšanu saistītais pasākums būtu jāizcieš notiesāšanas dalībvalstī. Tātad šādā situācijā izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde izņēmuma kārtā varētu atsaukties uz Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzēto neatzīšanas un neizpildes pamatu, pat ja nodošanas stadijā nav bijis norādīts uz abpusējās sodāmības neesamību. Šajā ziņā Komisija ir precizējusi, ka pretēja risinājuma rezultātā tiktu kavēta mērķa veicināt notiesātās personas sociālo reintegrāciju īstenošana.
92.
Tāpat kā Nīderlandes valdība un Komisija es atzīstu, ka ir pamats pieļaut izņēmumu no noteikuma, ka uz Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzēto neatzīšanas un neizpildes pamatu principā nevar atsaukties, īstenojot Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā paredzēto atpakaļnogādes garantiju (
37
).
93.
Proti, notiesātās personas juridiskās vai faktiskās situācijas apstākļu izmaiņas, kas veicina šīs personas saiknes ar izpildes dalībvalsti vājināšanos vai izzušanu, notiesājošā sprieduma atzīšanas posmā saskaņā ar Pamatlēmumu 2008/909 var attaisnot to, ka labākai šīs personas sociālai reintegrācijai brīvības atņemšanas sods vai ar brīvības atņemšanu saistītais pasākums tiek izpildīts notiesāšanas dalībvalsts teritorijā, nevis izpildes dalībvalsts teritorijā. Tādējādi ir svarīgi nodrošināt, lai šāda atzīšana arī šajā posmā joprojām atbilstu šā pamatlēmuma mērķim, proti, sekmēt notiesātās personas sociālo reintegrāciju. Ja tas tā vairs nav, tad vairs arī nav iemesla liegt izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei izmantot iespēju, kas tai ir piedāvāta Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā.
94.
Būtu jāuzsver, ka šādā situācijā šā pamatlēmuma 25. pantam nav pretrunā tas, ka minētā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta d) apakšpunkts tiek piemērots tiktāl, ciktāl apstākļu izmaiņu dēļ atpakaļnogādes garantija, kas sākotnēji tika pieprasīta, balstoties uz citiem apstākļiem, vairs nav pamatota (
38
). Tādējādi Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā paredzētais nodošanas mehānisms ar papildinošu atpakaļnogādes garantiju netiek apdraudēts. Turklāt netiek ietekmēts mērķis cīnīties pret nesodāmību, jo notiesātā persona savu sodu izcietīs notiesāšanas dalībvalstī.
95.
Rezumējot, man šķiet, ka Pamatlēmuma 2002/584 un Pamatlēmuma 2008/909 sasaisti katrā konkrētā gadījumā ir jānosaka, vadoties pēc mērķiem veicināt notiesātās personas sociālo reintegrāciju un cīnīties pret nesodāmību.
96.
Tādējādi šie abi mērķi attaisno to, ka principā izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde notiesājoša sprieduma atzīšanas posmā nevar atsaukties uz Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktu, īstenojot nodošanai pievienoto atpakaļnogādes garantiju saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktu. Proti, atzīt pārāk plašu Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunkta piemērošanas iespēju kaitētu notiesātās personas sociālajai reintegrācijai un apdraudētu nesodāmības apkarošanas mērķi, jo tas varētu atturēt izpildes tiesu iestādi no nodošanas mehānisma īstenošanas ar papildinošu atpakaļnogādes garantiju, šo pēdējo tādējādi, iespējams, nolemjot neveiksmei.
97.
Tomēr šie paši mērķi attaisno izņēmuma pieļaušanu gadījumā, kad, ņemot vērā mērķi veicināt notiesātās personas sociālo reintegrāciju, atpakaļnogādes garantijas īstenošana ir zaudējusi savu pastāvēšanas jēgu.
98.
Ir nepieciešams vēl pēdējais precizējums.
99.
Proti, kā to cita starpā tiesas sēdē pieminēja Komisija, ir iespējams, ka vairumā gadījumu apstākļu izmaiņas, kas attaisnotu brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistītā pasākuma galīgo izpildi notiesāšanas dalībvalstī, tiks konstatētas un ņemtas vērā vēl pirms izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde apsvērs iespēju atsaukties uz kādu no Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punktā paredzētajiem neatzīšanas un neizpildes pamatiem.
100.
Šajā ziņā būtu jāatgādina, ka saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909 25. pantā paredzēto atpakaļnogādes garantijas īstenošana ir jāveic saskaņā ar šajā pamatlēmumā paredzētajiem noteikumiem. Tā, minētā pamatlēmuma 4. panta 2.–5. punktā ir paredzēts dialogs starp izsniegšanas dalībvalsts un izpildes dalībvalsts kompetentajām iestādēm, lai noteiktu, kurā no šīm abām dalībvalstīm būtu jāizcieš brīvības atņemšanas sods vai ar brīvības atņemšanu saistītais pasākums, lai sekmētu notiesātās personas sociālo reintegrāciju.
101.
Lai gan saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktu pieprasītas un saņemtas atpakaļnogādes garantijas esamība nozīmē šajos noteikumos paredzētās procedūras pielāgošanu, ciktāl izsniegšanas dalībvalsts kompetentajai iestādei saskaņā ar tās apņemšanos nodošanas posmā principā būtu jānosūta spriedums kopā ar apliecinošo dokumentu, ir iespējams, ka apstākļu izmaiņu rezultātā atpakaļnogādes garantija var būt jāatceļ un ka atzīšanas procedūra nav jāuzsāk vai jāpabeidz.
102.
Šajā ziņā atgādināšu, ka saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktu attiecīgā persona ir jānopratina, pirms tā tiek nogādāta atpakaļ izpildes dalībvalstī, lai tur izciestu brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, kas tai piespriests izsniegšanas dalībvalstī. Nav izslēgts, ka šī persona norāda uz izmaiņām savā situācijā, kas attaisno to, ka tā savu sodu izcieš šajā pēdējā dalībvalstī.
103.
Turklāt gadījumā, kad, konsultējoties notiesāšanas dalībvalsts un izpildes dalībvalsts kompetentajām iestādēm, tiek noskaidrots, ka, lai nodrošinātu labāku notiesātās personas sociālo reintegrāciju, tai piespriestais brīvības atņemšanas sods vai ar brīvības atņemšanu saistītais pasākums būtu jāizcieš pirmajā no šīm dalībvalstīm, ir iespējams, ka šīs iestādes vienosies, ka Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā paredzētā atpakaļnogādes garantija ir zaudējusi savu pastāvēšanas jēgu un tātad ir atceļama. Tā rezultātā notiesāšanas dalībvalsts kompetentā iestāde vai nu nepārsūtīs spriedumu un apliecinošo dokumentu, vai arī, ja šāda pārsūtīšana jau ir notikusi, šī iestāde nolems apliecinošo dokumentu atsaukt, tādējādi pārtraucot atzīšanas procedūru. Tādējādi izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei nebūs jāapsver, vai ir lietderīgi atsaukties uz kādu no Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punktā minētajiem neatzīšanas un neizpildes pamatiem.
104.
Faktiski tikai situācijā, kad, neraugoties uz šīm konsultācijām starp notiesāšanas dalībvalsts un izpildes dalībvalsts kompetentajām iestādēm, notiesājošā sprieduma atzīšanas procedūra ir tikusi uzsākta un nav pārtraukta, šīs pēdējās dalībvalsts kompetentajai iestādei attiecīgā gadījumā un iepriekš aprakstītajās robežās varētu būt iemesls atsaukties uz Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā minēto neatzīšanas un neizpildes pamatu.
V. Secinājumi
105.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas apgabaltiesa, Nīderlande) uzdoto prejudiciālo jautājumu es ierosinu Tiesai atbildēt šādi:
Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm, kas grozīts ar Padomes Pamatlēmumu 2009/299/TI (2009. gada 26. februāris), 5. panta 3. punkts, kā arī Padomes Pamatlēmuma 2008/909/TI (2008. gada 27. novembris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā, kas grozīts ar Pamatlēmumu 2009/299, 9. panta 1. punkta d) apakšpunkts un 25. pants
ir jāinterpretē tādējādi, ka
situācijā, kad, nepastāvot abpusējai sodāmībai, izpildes tiesu iestāde neizmanto iespēju atsaukties uz Pamatlēmuma 2002/584, kas grozīts ar Pamatlēmumu 2009/299, 4. panta 1. punktā paredzēto neizpildes pamatu un veic pieprasītās personas nodošanu, kā priekšnoteikumu šai nodošanai izvirzot atpakaļnogādes garantiju saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktu, izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde attiecībā uz šo personu pasludinātā notiesājošā sprieduma atzīšanas un izpildes posmā principā nevar atsaukties uz Pamatlēmuma 2008/909, kas grozīts ar Pamatlēmumu 2009/299, 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzēto neatzīšanas un neizpildes pamatu, kas arī ir balstīts uz abpusējās sodāmības neesamību.
Tomēr gadījumā, ja pēc nodošanas ir mainījušies apstākļi, kas varētu būt par pamatu tam, lai brīvības atņemšanas sodu vai pasākumu izpildītu izsniegšanas dalībvalstī, nevis izpildes dalībvalstī, un ja, neraugoties uz šīm apstākļu izmaiņām, atpakaļnogādes garantija nav bijusi atcelta pēc konsultācijām starp šo abu dalībvalstu kompetentajām iestādēm, saskaņā ar grozītā Pamatlēmuma 2008/909, kas grozīts ar Pamatlēmumu 2009/299, 4. panta 2.–5. punktu šā pamatlēmuma 25. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tas, ka izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei ir iespējams atsaukties uz minētā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzēto neatzīšanas un neizpildes pamatu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
(
2
)	OV 2008, L 327, 27. lpp.
(
3
)	OV 2009, L 81, 24. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatlēmums 2008/909”.
(
4
)	OV 2002, L 190, 1. lpp.
(
5
)	Turpmāk tekstā – “Pamatlēmums 2002/584”.
(
6
)	Attiecībā uz šo abu pamatlēmumu sasaisti gadījumos, kad notiek atsaukšanās uz Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktā minēto fakultatīvas neizpildes pamatu, es norādu uz maniem secinājumiem lietās C. J. (Soda izpilde saskaņā ar Eiropas apcietināšanas orderi) un Procura generale presso la Corte d’appello di Napoli u.c. (C‑305/22 un C‑595/23, EU:C:2024:1030), kuros ir norādīts uz maniem secinājumiem lietā C. J. (Soda izpilde saskaņā ar Eiropas apcietināšanas orderi) (C‑305/22, EU:C:2024:508).
(
7
)	Skat. Nīderlandes 2012. gada 20. septembra deklarāciju saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909 7. panta 4. punktu, kas ietverta Ministerie van Veiligheid en Justitie (Drošības un tieslietu ministrija, Nīderlande) Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (Drošības un tieslietu valsts sekretārs, Nīderlande) F. Teeven2012. gada 1. oktobra vēstulē Padomes ģenerāldirektoram Rafael Fernández‑Pita y González par Nīderlandes paziņojumu par Pamatlēmuma 2008/909 īstenošanu (dokuments Nr. 14427/12), kas angļu valodā pieejams šajā tīmekļa vietnē: https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST-14427-2012-INIT/en/pdf
(
8
)	2004. gada Stb., Nr. 195.
(
9
)	2021. gada Stb., Nr. 125.
(
10
)	2000. gada Stb., Nr. 495.
(
11
)	OV 2017, L 283, 1. lpp.
(
12
)	2012. gada Stb., Nr. 333.
(
13
)	Skat. šo secinājumu 9. zemsvītras piezīmi.
(
14
)	1827. gada Stb., Nr. 20.
(
15
)	Iesniedzējtiesa atsaucas uz 2020. gada 11. marta spriedumu SF (Eiropas apcietināšanas orderis – Atpakaļnogādes uz izpildes valsti garantija) (C‑314/18, turpmāk tekstā – spriedums SF, EU:C:2020:191, 41. punkts).
(
16
)	Mans izcēlums.
(
17
)	C‑289/15, EU:C:2017:4.
(
18
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 11. janvāris, Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, 29. punkts). Mans izcēlums.
(
19
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2023. gada 6. jūnijs, O. G. (Eiropas apcietināšanas orderis attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo) (C‑700/21, EU:C:2023:444, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
20
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 29. aprīlis, X (Eiropas apcietināšanas orderis – Ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
21
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 29. aprīlis, X (Eiropas apcietināšanas orderis – Ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, 44. punkts).
(
22
)	Skat. spriedumu, 2023. gada 9. novembris, Staatsanwaltschaft Aachen (C‑819/21, EU:C:2023:841, 19. punkts).
(
23
)	Skat. spriedumu, 2023. gada 9. novembris, Staatsanwaltschaft Aachen (C‑819/21, EU:C:2023:841, 20. punkts).
(
24
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2021. gada 29. aprīlis, X (Eiropas apcietināšanas orderis – Ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, 39. punkts); 2022. gada 14. jūlijs, Procureur général près la cour d’appel d’Angers (C‑168/21, EU:C:2022:558, 40. punkts), un 2023. gada 6. jūnijs, O. G. (Attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo izdots Eiropas apcietināšanas orderis) (C‑700/21, EU:C:2023:444, 33. punkts).
(
25
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 11. janvāris, Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, 46. punkts).
(
26
)	Skat. spriedumu, 2017. gada 11. janvāris, Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, 51. punkts).
(
27
)	Skat. spriedumu SF (41. punkts).
(
28
)	Skat. spriedumu SF (48. punkts), kā arī rīkojumu, 2023. gada 16. novembris, PY (Trešās valsts valstspiederīgais izpildes dalībvalstī) (C‑636/22, EU:C:2023:899, 37. punkts).
(
29
)	Saistībā ar Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu skat. spriedumu, 2023. gada 6. jūnijs, O. G. (Attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo izdots Eiropas apcietināšanas orderis) (C‑700/21, EU:C:2023:444, 53.–68. punkts). Saistībā ar šā pamatlēmuma 5. panta 3. punktu skat. rīkojumu, 2023. gada 16. novembris, PY (Trešās valsts valstspiederīgais izpildes dalībvalstī) (C‑636/22, EU:C:2023:899, 42. un 43. punkts).
(
30
)	Skat rīkojumu, 2023. gada 16. novembris, PY (Trešās valsts valstspiederīgais izpildes dalībvalstī) (C‑636/22, EU:C:2023:899, 39. punkts). Izpildes tiesu iestādei izvērtējums par to, vai pastāv likumīga interese, kas pamato izsniegšanas dalībvalsts piemērotā soda vai drošības līdzekļa izpildi izpildes dalībvalsts teritorijā, ir jāveic, visaptveroši izvērtējot visus konkrētos apstākļus, kas raksturo pieprasītās personas situāciju un kas var norādīt, vai starp šo personu un izpildes dalībvalsti pastāv saiknes, kuras ļauj konstatēt, ka minētā persona ir pietiekami integrējusies šajā valstī un ka līdz ar to izsniegšanas dalībvalstī tai piemērotā brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistīta drošības līdzekļa izpilde izpildes dalībvalstī palīdzēs sasniegt Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā paredzēto sociālās reintegrācijas mērķi. Šo apstākļu vidū ir ģimenes, valodas, kultūras, sociālās vai ekonomiskās saiknes, kādas pieprasītājai personai ir ar izpildes dalībvalsti, kā arī viņas uzturēšanās šajā dalībvalstī veids, ilgums un apstākļi. Pēc analoģijas ar Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu skat. it īpaši spriedumu, 2023. gada 6. jūnijs, O. G. (Attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo izdots Eiropas apcietināšanas orderis) (C‑700/21, EU:C:2023:444, 60.–62. un 65. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
31
)	Tiesa jau ir uzsvērusi, ka mērķis sekmēt notiesātās personas sociālo reintegrāciju, kas paredzēts Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā, ir jālīdzsvaro ar citām interesēm, tostarp ar kriminālvajāšanas efektivitāti, lai nodrošinātu Eiropas apcietināšanas ordera pamatā esošā noziedzīgā nodarījuma pilnīgu un efektīvu apspiešanu: skat. spriedumu SF (56. punkts). Kā to saistībā ar Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktu savos secinājumos lietā SF (Eiropas apcietināšanas orderis – Atpakaļnogādes uz izpildes valsti garantija) (C‑314/18, EU:C:2019:427, 61. punkts) atzīmējis ģenerāladvokāts P. Pikamēe [P. Pikamäe], “mērķis atvieglot notiesātās personas sociālo rehabilitāciju [reintegrāciju] nav absolūts un to ir iespējams līdzsvarot ar citām prasībām”.
(
32
)	Nogādāšana atpakaļ, ko veic izsniegšanas dalībvalsts, var notikt tikai pēc tam, kad nolēmums, ar kuru piespriests sods, ir kļuvis galīgs: skat. spriedumu SF (52. un 53. punkts).
(
33
)	Šajā ziņā skat. arī Komisijas paziņojumu – Rokasgrāmata par to, kā izsniegt un izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi (OV C, C/2023/1270), 2.5.2. un 5.9.2. punkts, no kuriem izriet, ka Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā paredzētajā gadījumā, lai pārnestu sodu uz izpildes dalībvalsti, kurā tas tiek izpildīts, ir jāpiemēro Pamatlēmumā 2008/909 paredzētā procedūra un nosacījumi. It īpaši, tas ir vedinājis Tiesu nospriest, ka Pamatlēmuma 2008/909 25. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja kriminālvajāšanai izsniegta Eiropas apcietināšanas ordera izpilde ir pakļauta Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā paredzētajam nosacījumam, izpildes dalībvalsts tāda brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistīta drošības līdzekļa izpildei, kas attiecīgajai personai piespriests izsniegšanas dalībvalstī, var pielāgot šī soda ilgumu tikai atbilstoši stingrajiem nosacījumiem, kas paredzēti Pamatlēmuma 2008/909 8. panta 2. punktā: skat. spriedumu SF (68. punkts).
(
34
)	Skat. spriedumu SF (51. punkts).
(
35
)	Skat. it īpaši spriedumu SF (47. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
36
)	Skat. spriedumu, 2023. gada 18. aprīlis, E. D. L. (Uz slimību balstīts atteikuma pamats) (C‑699/21, EU:C:2023:295, 44. punkts).
(
37
)	Vispārīgāk runājot, vēlos uzsvērt, ka nodošanas posmā izpildes tiesu iestāde nevar būt pārliecināta, ka sodu, kāds attiecīgā gadījumā tiks piespriests, būs iespējams izpildīt izpildes dalībvalsts teritorijā. Atkarībā no soda veida par būtiskiem var izvirzīties atsevišķi neatzīšanas un neizpildes pamati. Tā tas ir, piemēram, Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta k) apakšpunkta gadījumā, kurā ir paredzēta situācija, kad piespriestais sods ietver psihiatriskās vai medicīniskās aprūpes pasākumu vai citu ar brīvības atņemšanu saistītu pasākumu, ko, neraugoties uz šā pamatlēmuma 8. panta 3. punktu, izpildes valsts nevar izpildīt saskaņā ar šīs valsts tiesību vai veselības aprūpes sistēmu.
(
38
)	Piebildīšu, ka Pamatlēmuma 2008/909 12. apsvēruma otrajam teikumam, kā to norāda frāze “inter alia”, ir piemēra raksturs, un tādēļ to nevar uzskatīt par norādi uz to, ka uz šā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta d) apakšpunktu nekādā gadījumā nevar atsaukties saistībā ar Pamatlēmuma 2002/584 5. panta 3. punktā paredzētās atpakaļnogādes garantijas īstenošanu.