62014TO0819
VISPĀRĒJĀS TIESAS RĪKOJUMS (sestā palāta)
2016. gada 20. aprīlī (
*1
)
“Prasība atcelt tiesību aktu — Līgums par Savienības finanšu atbalstu projektam, kura mērķis ir uzlabot to tiesību aktu efektivitāti, kuru mērķis ir apkarot diskrimināciju (GendeRace projekts) — Paziņojums par parādu — Nepārsūdzams akts — Akts, kurš ir saistīts tikai ar līgumiskām attiecībām un no tām nav nodalāms — Nepieņemamība”
Lieta T‑819/14
Fondatsia
“
Mezhdunaroden tsentar za izsledvane na maltsinstvata i kulturnite vzaimodeystvia
”, Sofija (Bulgārija), ko pārstāv H. Hristev, advokāts,
prasītājs,
pret
Eiropas Komisiju, ko pārstāv L. Di Paolo un V. Soloveytchik, pārstāvji,
atbildētāja,
par prasību, kas celta atbilstoši LESD 263. pantam, atcelt, pirmkārt, 2014. gada 22. augusta vēstulē, kurā ir paziņots par revīzijas procedūras pabeigšanu un zaudējumu atlīdzības saistībā ar vienošanos par subsīdiju piešķiršanu projekta atbalstam piedziņas apturēšanu, ietverto Komisijas aktu un, otrkārt, paziņojumu par parādu, kurš pievienots šai vēstulei un kuru ir izdevusi Komisija, lai atgūtu summu EUR 34070,16 apmērā, kas samaksāta prasītājam saistībā ar šo pašu projektu.
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs S. Frimods Nilsens [S. Frimodt Nielsen], tiesneši F. Deuss [F. Dehousse] un E. M. Kolinss [A. M. Collins] (referents),
sekretārs E. Kulons [E. Coulon],
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Līgums un tiesvedības priekšvēsture
1
Prasītājs Fondatsia“Mezhdunaroden tsentar za izsledvane na maltsinstvata i kulturnite vzaimodeystvia” (Fonds “Starptautiskais pētījumu par minoritātēm un kultūru mijiedarbību centrs”) ir Bulgārijā reģistrēts bezpeļņas fonds, kas darbojas pētniecības jomā.
2
2006. gada 18. decembrī Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome pieņēma Lēmumu Nr. 1982/2006/EK par Eiropas Kopienas Septīto pamatprogrammu pētniecībai, tehnoloģiju attīstībai un demonstrējumu pasākumiem (2007. līdz 2013. gads) (OV 2006, L 412, 1. lpp.). Šajā saistībā attiecībā uz GendeRace projektu starp Eiropas Kopienu Komisiju, no vienas puses, un konsorciju, kurā ietilpa arī prasītājs, no otras puses, tika noslēgta vienošanās par subsīdiju piešķiršanu Nr. 217237 (turpmāk tekstā – “vienošanās par subsīdiju piešķiršanu”). Projekts tika uzsākts 2008. gada 1. februārī un tika pabeigts 2010. gada 31. jūlijā. Šī projekta ietvaros Komisija izmaksāja prasītājam Eiropas Savienības finanšu atbalstu par kopējo summu EUR 159570,78 apmērā.
3
Ar 2013. gada 26. marta vēstuli Komisija informēja prasītāju, ka tā veiks revīziju saistībā ar trīs projektiem, tostarp GendeRace projektu. Revīzija tika veikta 2013. gada 27.–31. maijā.
4
2013. gada 31. maijā notika sanāksme, kurā piedalījās revidenti un prasītājs. Revidenti sniedza savus secinājumus, par kuriem prasītājs formulēja savus apsvērumus.
5
Ar 2013. gada 8. augusta dokumentu, kuru Komisija saņēma 2013. gada 13. septembrī un kura nosaukums ir “Apsvērumi un iebildumi saistībā ar revīzijas ziņojumu Eiropas Komisijai”, prasītājs nosūtīja Komisijai virkni kritisku piezīmju par revīzijas metodoloģiju un revīzijas ziņojuma projektā ietvertajiem secinājumiem.
6
2013. gada 28. novembrī galīgais revīzijas ziņojums tika iesniegts Komisijai. Šī ziņojuma 2.1. punktā attiecībā uz GendeRace projektu revidenti norādīja uz korekcijām, kuras ir jāveic EUR 45426,88 apmērā Komisijas labā.
7
Ar 2013. gada 16. decembra vēstuli, kurai ir pievienots galīgais revīzijas ziņojums, Komisija informēja prasītāju par revīzijas pabeigšanu un par to, ka tā ir apstiprinājusi secinājumus, kuri ir tikuši formulēti šajā ziņojumā.
8
Ar 2014. gada 10. marta vēstuli prasītājs darīja zināmus Komisijai savus apsvērumus par revīzijas secinājumiem un savus lēmumus, kas pieņemti to rezultātā.
9
2014. gada 27. jūnija vēstulē ar nosaukumu “Revīzijas BAEA210022 (B210‑22) rezultātu īstenošana un zaudējumu atlīdzība” Komisija norādīja, ka, piemērojot vispārīgo nosacījumu, kuri ir piemērojami attiecībā uz vienošanos par subsīdiju piešķiršanu, II.21. pantu, tā ar diviem paziņojumiem par parādu veikšot šādu summu atgūšanu: pirmkārt, EUR 34070,16 par prasītājam nepamatoti izmaksātu summu un, otrkārt, EUR 11967,81 kā zaudējumu atlīdzību.
10
2014. gada 23. jūlija vēstulē, kuru Komisija saņēmusi 2014. gada 1. augustā, prasītājs tai norādīja, ka nepiekrīt revīzijas rezultātiem, un it īpaši lūdza sniegt informāciju par pieejamajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem, lai apstrīdētu, samazinātu pieprasīto summu vai lai tam tiktu dota iespēja pieprasītās summas maksājumu veikt pa daļām.
11
Ar 2014. gada 22. augusta vēstuli, kas tika nosūtīta 2014. gada 1. septembrī (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), Komisija nosūtīja prasītājam paziņojumu par parādu par summu EUR 34070,16 apmērā (turpmāk tekstā – “paziņojums par parādu”). Šajā vēstulē Komisija pieņēma zināšanai prasītāja iebildumus un norādīja, ka tie jau ir bijuši ņemti vērā galīgajā revīzijas ziņojumā. Tomēr tā apturēja summas, kas pieprasīta kā zaudējumu atlīdzība, piedziņas īstenošanu, līdz šajā ziņā tiks pieņemts galīgais lēmums.
12
2014. gada 30. septembrī, ņemot vērā Bulgārijas pasta norādi, ka 2014. gada 1. septembrī nosūtītā vēstule nebija nonākusi līdz tās adresātam, Komisija vienlaikus pa elektronisko pastu un ar ierakstītu vēstuli (šī pēdējā minētā ir nosūtīta 2014. gada 2. oktobrī) nosūtīja prasītājam šo vēstuli, kā arī paziņojumu par parādu, kuru tā pievienoja pielikumā. Šajā vēstulē Komisija prasītāju informēja par termiņu, kurā paziņojuma par parādu maksājums ir jāveic, un precizēja pasākumus, kurus tā varētu veikt, ja attiecīgā summa netiks ieskaitīta tās norēķinu kontā norādītajā datumā, tostarp piespiedu izpildes piemērošanu atbilstoši LESD 299. pantam. Ierakstīto vēstuli prasītājs saņēma 2014. gada 6. oktobrī.
13
Ar 2014. gada 9. oktobra vēstuli prasītājs atbildēja uz šo vēstuli, norādīdams, pirmkārt, ka fonds esot maksātnespējīgs un tādējādi tas nevarot atmaksāt pieprasīto summu, otrkārt, ka tas esot apstrīdējis revīzijas rezultātus visas procedūras gaitā un neesot ticis informēts par iespējamajiem tiesību aizsardzības līdzekļiem, treškārt, ka tas uzskatot, ka tā tiesības ir tikušas pārkāptas, un, ceturtkārt, ka tas vērsīšoties Savienības tiesās.
14
Ar elektroniskā pasta vēstuli tajā pašā dienā Komisija informēja prasītāju, ka visi lūgumi par summas maksājumu veikšanu pa daļām ir jāadresē Budžeta ģenerāldirektorāta grāmatvedim.
15
Ar 2014. gada 13. oktobra vēstuli prasītājs vērsās Budžeta ģenerāldirektorātā, lai panāktu summas, kas pieprasīta paziņojumā par parādu, maksājuma atcelšanu vai veikšanu pa daļām.
16
Ar 2014. gada 24. decembra vēstuli Budžeta ģenerāldirektorāts atbildēja prasītājam, ka neesot iespējams atcelt parādu, un tam piedāvāja atmaksāšanas plānu parādam, kas sadalīts daļās saskaņā ar nosacījumiem, kuri paredzēti 89. pantā Komisijas 2012. gada 29. oktobra Deleģētajā regulā (ES) Nr. 1268/2012 par Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) Nr. 966/2012 par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, piemērošanas noteikumiem (OV 2012, L 362, 1. lpp.).
17
Vienošanās par subsīdiju piešķiršanu 9. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka tā “[tiek] regulēta ar tās [pašas] noteikumiem [..], Kopienas aktiem par [Septīto pamatprogrammu], Finanšu regulu, ko piemēro Kopienu budžetam, tās izpildes noteikumiem un citām Kopienas tiesību normām un, pakārtoti, [..] ar Beļģijas tiesībām”. Turklāt saskaņā ar šī paša panta trešo daļu vienīgi Vispārējās tiesas un – apelācijas gadījumā – Tiesas kompetencē ir izskatīt strīdu starp Savienību, no vienas puses, un konsorcija dalībniekiem, no otras puses, attiecībā uz vienošanās par subsīdiju piešķiršanu spēkā esamību, piemērošanu vai interpretāciju.
18
Saskaņā ar vienošanās par subsīdiju piešķiršanu vienīgo apsvērumu vispārīgie nosacījumi ir tās neatņemama sastāvdaļa. Šo nosacījumu II.21. panta nosaukums ir “Atmaksāšana un atgūšana”. Saskaņā ar tā 1. punkta otro daļu “gadījumā, ja summa, kas saņēmējam ir jāatmaksā [Eiropas] Savienībai, ir jāatgūst pēc vienošanās par subsīdiju piešķiršanu saskaņā ar [Septīto pamatprogrammu] laušanas vai pabeigšanas, Komisija pieprasa parāda summas atmaksāšanu, izdodot maksājuma uzdevumu attiecīgajam saņēmējam”, un tad, “ja maksājums nav veikts paredzētajā termiņā, summas, kas pienākas [Eiropas] Savienībai, var tikt atgūtas, tās atskaitot no summām, kuras [Eiropas] Savienībai ir jāizmaksā attiecīgajam saņēmējam”. Šī paša noteikuma 5. punktā ir paredzēts, ka, “ja maksāšanas pienākums netiek izpildīts Komisijas noteiktajā datumā, atmaksājamajai summai tiek piemēroti procenti ar likmi, kas norādīta II.5. [pantā]”.
19
Vispārīgo nosacījumu 2. sadaļas 3. daļas, ko veido II.22.–II.25. pants, nosaukums ir “Pārbaudes un sankcijas”, un tā attiecas uz finanšu noteikumiem un kontroli, revīziju, atmaksāšanu un sankcijām. II.22. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “jebkurā projekta izpildes brīdī un piecu gadu laikā pēc projekta pabeigšanas Komisija var veikt finanšu revīzijas, piesaistot ārējus revidentus vai arī pašas Komisijas dienestus, tostarp OLAF [Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai] [..]. Šīs revīzijas var attiekties uz finansiāliem, sistēmiskiem un citiem aspektiem (piemēram, grāmatvedības un vadības principiem) saistībā ar pareizu vienošanās par subsīdiju piešķiršanu izpildi”.
20
Saskaņā ar šī paša noteikuma 6. punktu, “pamatojoties uz revīzijas secinājumiem, Komisija veic visus tās skatījumā piemērotos pasākumus, tostarp sagatavojot maksājuma uzdevumus par visu vai daļu no tās veiktajiem maksājumiem un nosakot jebkuru piemērojamo sankciju”.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
21
Ar prasības pieteikumu, kurš Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2014. gada 16. decembrī, prasītājs cēla šo prasību.
22
Komisija iesniedza savu iebildumu rakstu Vispārējās tiesas kancelejā 2015. gada 14. aprīlī.
23
Replika un atbilde uz repliku Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegtas attiecīgi 2015. gada 28. maijā un 17. jūlijā.
24
Vispārējās tiesas Reglamenta 89. panta 3. punktā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Vispārējā tiesa uzdeva lietas dalībniekiem rakstveida jautājumus, kuri šo lūgumu izpildīja noteiktajā termiņā.
25
Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu un paziņojumu par parādu;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un, pakārtoti, ja prasība tiktu noraidīta, piemērojot Vispārējās tiesas 1991. gada 2. maija Reglamenta 87. panta 3. punkta otro daļu, piespriest atlīdzināt tā tiesāšanās izdevumus.
26
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
noraidīt prasību kā nepieņemamu un katrā ziņā kā nepamatotu;
—
noraidīt prasītāja lūgumu, kas balstīts uz 1991. gada 2. maija Reglamenta 87. panta 3. punkta otro daļu;
—
piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
27
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasības pieņemamības nosacījumi ir absolūts šķērslis tiesas procesam, uz ko Savienības tiesai vajadzības gadījumā ir jāatsaucas pēc savas ierosmes (skat. spriedumus, 1990. gada 10. jūlijs, Automec/Komisija, T‑64/89, EU:T:1990:42, 41. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2011. gada 8. februāris, Paroc/ITSB (INSULATE FOR LIFE), T‑157/08, EU:T:2011:33, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
28
Saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 129. pantu tā, uzklausījusi galvenos lietas dalībniekus, var jebkurā laikā pēc savas ierosmes lemt par absolūtu šķērsli tiesas procesam, izdodot motivētu rīkojumu. Šajā lietā, ņemot vērā lietas dokumentus un, it īpaši, lietas dalībnieku atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem rakstveida jautājumiem par šīs prasības pieņemamību, atbilstoši šim pantam ir jālemj, izdodot motivētu rīkojumu, neveicot tālākas procesuālās darbības, lai arī viens no lietas dalībniekiem ir lūdzis noturēt tiesas sēdi.
29
Prasītājs lūdz atcelt apstrīdēto lēmumu un paziņojumu par parādu, pamatojoties uz LESD 263. pantu. Proti, prasības pieteikuma 1. punktā tas nepārprotami norāda, ka prasība ir balstīta uz šo pēdējo minēto tiesību normu. Konkrēti, savos argumentos par prasības pieņemamību, kuri ir ietverti prasības pieteikuma 23.–27. punktā, tas aicina Vispārējo tiesu atkāpties no “pašreizējās judikatūras” par prasību pieņemamību, kas ir balstītas uz šo tiesību normu, attiecībā uz aktiem, kuri ir saistīti ar līgumattiecībām.
30
Vispirms ir jāatgādina, ka, izskatot līgumiska rakstura strīdu, prasība, kas celta saskaņā ar LESD 263. pantu, var tikt pārkvalificēta par prasību, kas celta saskaņā ar LESD 272. pantu, ievērojot šķīrējklauzulas esamību attiecīgajā līgumā, kā tas ir šajā lietā vienošanās par subsīdiju piešķiršanu 9. pantā (šajā ziņā skat. rīkojumu, 2011. gada 12. oktobris, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, T‑353/10, EU:T:2011:589, 33. un 34. punkts). Tomēr Vispārējā tiesa uzskata, ka tā nevar pārkvalificēt šādu prasību, it īpaši tad, ja prasītāja skaidra griba nepamatot savu prasījumu ar LESD 272. pantu nepieļauj šādu pārkvalificēšanu (skat. spriedumus, 2010. gada 17. jūnijs, CEVA/Komisija, T‑428/07 un T‑455/07, EU:T:2010:240, 59. punkts un tajā minētā judikatūra; 2014. gada 24. oktobris, Technische Universität Dresden/Komisija, T‑29/11, EU:T:2014:912, 44. punkts). Šajā lietā ir jākonstatē, ka prasītāja skaidra griba pamatot savu prasību ar LESD 263. pantu neļauj Vispārējai tiesai to pārkvalificēt par līgumiska rakstura strīdu. Tādējādi, tā kā nosacījumi pārkvalificēšanai nav izpildīti, prasība ir jāizvērtē kā prasība atcelt tiesību aktu.
31
Līdz ar to ir jāpārbauda, vai akti, kuri ir šīs prasības priekšmets, ir akti, par kuriem var tikt celta prasība atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu.
32
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasību atcelt tiesību aktu LESD 263. panta izpratnē var celt attiecībā uz jebkuru iestāžu pieņemtu aktu – lai kāds arī būtu tā veids vai forma –, kas paredzēts tādu saistošu juridisku seku radīšanai, kuras var ietekmēt prasītāja intereses, būtiski mainot tā tiesisko stāvokli (rīkojums, 2008. gada 6. oktobris, Austrian Relief Program/Komisija, T‑235/06, nav publicēts, EU:T:2008:411, 34. punkts, un spriedums, 2013. gada 10. aprīlis, GRP Security/Revīzijas palāta, T‑87/11, nav publicēts, EU:T:2013:161, 29. punkts).
33
Prasības atcelt tiesību aktu mērķis ir nodrošināt tiesību ievērošanu, interpretējot un piemērojot LESD, un tāpēc nosacījumu, saskaņā ar kuriem prasība ir pieņemama, šaura interpretēšana, attiecinot procedūras pieejamību tikai uz tām aktu kategorijām, kuras minētas LESD 288. pantā, būtu pretrunā šim mērķim (skat. spriedumu, 2015. gada 9. septembris, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, 17. punkts un tajā minētā judikatūra).
34
Tomēr šī Savienības tiesas kompetence interpretēt un piemērot Līguma noteikumus neattiecas uz gadījumiem, kad prasītāja juridiskā situācija ietilpst līgumattiecībās, kuru juridisko kārtību regulē valsts tiesību akti, par kādiem ir vienojušās līgumslēdzējas puses (spriedums, 2015. gada 9. septembris, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, 18. punkts; šajā ziņā skat. arī spriedumus, 2010. gada 17. jūnijs, CEVA/Komisija, T‑428/07 un T‑455/07, EU:T:2010:240, 52. punkts, un 2013. gada 10. aprīlis, GRP Security/Revīzijas palāta, T‑87/11, nav publicēts, EU:T:2013:161, 29. punkts).
35
Proti, ja Savienības tiesa atzītu, ka tās kompetencē ir lemt par pilnībā līgumisku aktu atcelšanu, tad pastāvētu risks ne tikai par to, ka tā apdraudētu LESD 272. panta nozīmi, kas ļauj piešķirt Savienības tiesām jurisdikciju saskaņā ar šķīrējklauzulu, bet arī, ka gadījumā, ja līgumā nav ietverts šāds noteikums, tiktu paplašinātas tās jurisdikcijas robežas, kas noteiktas LESD 274. pantā, kurā valsts tiesām ir piešķirta vispārējo tiesību jurisdikcija izskatīt strīdus, kuros Savienība ir lietas dalībniece (skat. spriedumu, , 2015. gada 9. septembrisLito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, 19. punkts un tajā minētā judikatūra).
36
No šiem elementiem izriet, ka gadījumā, ja ir līgums starp prasītāju un kādu no iestādēm, tad Savienības tiesās, pamatojoties uz LESD 263. pantu, var tikt celta prasība tikai tad, ja apstrīdētais akts ir paredzēts obligātu juridisku seku radīšanai, kas neietilpst līgumattiecībās, kuras saista puses, un kas nozīmē publiskās varas, kāda ir piešķirta līgumslēdzējai pusei – iestādei administratīvas iestādes statusā, priekšrocību īstenošanu (spriedums, 2015. gada 9. septembris, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, 20. punkts).
37
Šajā ziņā ir jāuzsver, ka gadījumā, ja iestāde, konkrētāk, Komisija, lai piešķirtu finanšu iemaksas, izvēlas noslēgt līgumu atbilstoši LESD 272. pantam, tai ir pienākums ievērot šī līguma robežas. Tādējādi Komisijai, tostarp attiecībās ar tās līgumslēdzējām pusēm, ir jāizvairās no divdomīgu formulējumu izmantošanas, kurus līgumslēdzējas puses var saprast kā vienpusējas lēmumu pieņemšanas pilnvaras, kuras pārsniedz līguma noteikumos paredzēto (spriedums, 2015. gada 9. septembris, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, 21. punkts).
38
Šīs lietas pieņemamība ir jāizvērtē tieši šo principu gaismā.
39
Ir jākonstatē, ka starp lietas dalībniekiem nav strīda par šīs prasības kontekstu un līgumisko izcelsmi. Proti, prasītājs uzskata, ka prasība atcelt tiesību aktu ir tiesību aizsardzības līdzeklis, kas tam ir pieejams, lai arī strīdam ir līgumisks raksturs, un ka apstrīdētais paziņojums par parādu ir administratīvs akts.
40
No lietas materiāliem izriet, ka paziņojums par parādu ietilpst vienošanās kontekstā, kas saista Komisiju ar prasītāju, jo minētā paziņojuma mērķis ir atgūt parādu, ko Komisija uzskata par savu īpašumu un ko veido summa, kura ir samaksāta prasītājam un kura atbilst izmaksām, kuras Komisija ir uzskatījusi par neatlīdzināmām saskaņā ar vienošanos par subsīdiju piešķiršanu un kurām tādējādi tā nav piekritusi. It īpaši ir jānorāda šādi elementi:
—
pirmkārt, summu EUR 159570,78 apmērā Komisija ir izmaksājusi prasītājam, pamatojoties uz vienošanos par subsīdiju piešķiršanu;
—
otrkārt, revīzijas ziņojums tika īstenots atbilstoši vienošanās par subsīdiju piešķiršanu vispārīgo nosacījumu II.22. pantam;
—
treškārt, saskaņā ar minēto nosacījumu II.21. pantu Komisija patur tiesības pieprasīt konsorcija dalībniekam atmaksāt visu nepamatoti saņemto summu vai summu, kuras atgūšana būtu pamatota, piemērojot vienošanos par subsīdiju piešķiršanu, ko tā izdarīja 2014. gada 27. jūnija sākotnējā informatīvajā vēstulē, lūdzot prasītājam atmaksāt EUR 34070,16 (skat. šā rīkojuma 9. punktu). Šajā vēstulē Komisija skaidri norādīja attiecīgo pantu un izskaidroja strīdīgās summas aprēķinu;
—
ceturtkārt, paziņojumā par parādu ar nosaukumu “Revīzijas BAEA210022 (B210‑22) [par] projektu [Nr.] 217237 GendeRace rezultātu īstenošana” ir atsauce uz 2014. gada 27. jūnija sākotnējo informatīvo vēstuli un 2013. gada 16. decembra vēstuli par revīzijas pabeigšanu (skat. šā rīkojuma 7. punktu). Tādējādi paziņojumā par parādu bija atgādināts, ka tā mērķis ir parāda atgūšana saskaņā ar vienošanos par subsīdiju piešķiršanu.
41
Ņemot vērā šos elementus, ir jākonstatē, ka Komisija nav rīkojusies ārpus līgumattiecībām un ka tā it īpaši ir pamatojusies uz vienošanās par subsīdiju piešķiršanu vispārīgo nosacījumu 22. panta 1. un 6. punktu.
42
Turklāt nekas neļauj secināt, ka Komisija ir rīkojusies, izmantojot savas publiskās varas priekšrocības. Kā izriet no šī rīkojuma 40. un 41. punkta, paziņojums par parādu ietilpst vienošanās, kas saista Komisiju ar prasītāju, kontekstā, ciktāl tā mērķis ir atgūt parādu, kura pamats ir rodams vienošanās par subsīdiju piešķiršanu noteikumos, un ciktāl tā priekšmets ir tiesību īstenošana, kuras Komisijai izriet no minētās vienošanās. Turpretī tas nav izdots ar mērķi izraisīt prasītājam tiesiskās sekas, kas rastos, Komisijai īstenojot publiskās varas priekšrocības, kuras tai būtu piešķirtas saskaņā ar Savienības tiesībām. Tātad šis paziņojums par parādu ir jāaplūko kā Komisijas un prasītāja līgumattiecību neatņemama sastāvdaļa.
43
Tādējādi ne atsauce uz Savienības tiesībām vienošanās par subsīdiju piešķiršanu 9. panta pirmajā daļā, ne iespējamais paralēlisms, uz ko norāda prasītājs, starp vienošanās par subsīdiju piešķiršanu noteikumiem un atsevišķiem reglamentējošiem aktiem šajā lietā apstrīdētos aktus neļauj kvalificēt kā aktus, kurus Komisija ir pieņēmusi, rīkojoties kā publiska iestāde. Katrā ziņā ir jāatgādina, ka līgumā iekļautie noteikumi kopā ar tam piemērojamo valsts likumu un saskaņā ar to ir daļa no noteikumiem, kas reglamentē līgumattiecības, un ka līguma interpretācija, ņemot vērā piemērojamo valsts tiesību normas, ir pamatota tikai tad, ja pastāv šaubas par līguma saturu vai atsevišķu tā noteikumu nozīmi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2008. gada 19. novembris, Komisija/Premium, T‑316/06, nav publicēts, EU:T:2008:514, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
44
Argumenta, ka paziņojums par parādu rada tam saistošas tiesiskās sekas, pamatošanai prasītājs it īpaši atsaucas uz norādījumiem, kuri tajā ir ietverti ar nosaukumu “Maksāšanas nosacījumi” un kuri ir izteikti šādi:
“1.
Jūsu iestāde sedz visus bankas izdevumus [..]
2.
Komisija patur tiesības, iepriekš par to informējot, attiecībā uz otru līgumslēdzēju pusi veikt piedziņu ieskaita veidā, ja savstarpējie prasījumi ir droši, likvīdi un tādi, kuru nomaksāšanai ir pienācis termiņš.
3.
Ja norādītajā termiņā attiecīgā summa netiks ieskaitīta Komisijas norēķinu kontā, Savienības konstatētajam parādam piemēro procentus ar likmi, ko Eiropas Centrālā banka piemēro savām galvenajām refinansēšanas operācijām, kā publicēts Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša C sērijas izdevumā, un kas ir spēkā tā mēneša pirmajā kalendārajā dienā, kurā ir atmaksas termiņš, proti, 2014. gada 1. oktobrī, palielinot šo likmi par 3,5 procentu punktiem.
4.
Ja norādītajā termiņā attiecīgā summa netiks ieskaitīta Komisijas norēķinu kontā, Komisija patur tiesības:
—
izpildīt visas iepriekš sniegtās finanšu garantijas;
—
veikt piespiedu izpildi, pieņemot izpildes rīkojumu atbilstoši [LESD] 299. pantam vai arī ceļot prasību tiesā;
—
izdarīt ierakstu par nenomaksāto summu datu bāzē, kas ir pieejama Savienības budžeta kredītrīkotājiem, un saglabāt to līdz brīdim, kad tiks saņemta visa summa;
—
ar tiesas nolēmumu publiskot ikviena parādnieka nosaukumu, kuram ir pienākums veikt maksājumu.”
45
Ir jākonstatē, ka šie norādījumi ir, tā teikt, identiski norādījumiem, kurus Tiesa ir izskatījusi 2015. gada 9. septembra spriedumā Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija (C‑506/13 P, EU:C:2015:562), kuri ir norādīti tiesvedības laikā šajā instancē un par kuriem Vispārējā tiesa ir izjautājusi lietas dalībniekus procesa organizatorisko pasākumu ietvaros. Proti, aicināta pieņemt nostāju lielā mērā par to pašu argumentu, kas ir izvirzīts šajā lietā, Tiesa ir konstatējusi, ka šāda veida norādījumi neļauj kvalificēt paziņojumu par parādu par galīgu aktu (spriedums, 2015. gada 9. septembris, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, 25. un 26. punkts).
46
Protams, kā norāda prasītājs savā atbildē uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem, 2015. gada 9. septembra spriedumā Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija (C‑506/13 P, EU:C:2015:562) Tiesa ir pārmetusi Komisijai divdomīga formulējuma izmantošanu paziņojumā par parādu. Tomēr, kā to ir norādījusi Vispārējā tiesa, šādi norādījumi par procentu piemērošanu, ja konstatētā parāda maksājums netiks veikts norādītajā termiņā, par iespējamo summas atgūšanu, veicot piedziņu ar ieskaitu vai eventuāli izpildot iepriekš sniegtās garantijas, kā arī par iespējām veikt piespiedu izpildi un izdarīt ierakstu datu bāzē, kas ir pieejama Savienības budžeta kredītrīkotājiem, – pat ja tie ir uzrakstīti tā, ka rodas iespaids, ka runa ir par Komisijas galīgo aktu, tie katrā ziņā un būtībā var būt tikai norādījumi, kas sagatavo Komisijas aktu par konstatētā parāda izpildi, jo paziņojumā par parādu Komisija neieņem nostāju par līdzekļiem, kurus tā grasās izmantot, lai atgūtu minēto parādu, un kavējuma procentus, sākot ar brīdi, kad būs beidzies noteiktais maksājuma termiņš (šajā ziņā skat. spriedumu, 2008. gada 17. aprīlis, Cestas/Komisija, T‑260/04, EU:T:2008:115, 74.–76. punkts, un rīkojumu, 2011. gada 12. oktobris, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, T‑353/10, EU:T:2011:589, 30. punkts).
47
Tas pats attiecas uz norādījumiem par iespējamiem atgūšanas līdzekļiem, kādi tie ir norādīti Komisijas 2014. gada 27. jūnija vēstules pēdējā punktā (skat. šā rīkojuma 9. punktu). Savā atbildē uz Vispārējās tiesas uzdotajiem rakstveida jautājumiem prasītājs norāda, ka visu pasākumu, kuru detaļas ir sniegtas šajā vēstulē, noteikšana nav pakļauta neviena cita nosacījuma īstenošanai kā vien strīdīgās summas nesamaksāšanai noteiktajā termiņā. Ir jākonstatē, ka Komisija tajā nav ieņēmusi galīgo nostāju, bet vienkārši ir minējusi iespējamu tās parāda atgūšanu ar ieskaitu vai ar piespiedu izpildi. Analoģiski apsvērumi ir piemērojami attiecībā uz 2014. gada 30. septembra vēstuli (skat. šā rīkojuma 12. punktu), kuru arī ir minējis prasītājs savā atbildē uz Vispārējās tiesas uzdotajiem rakstveida jautājumiem.
48
Ņemot vērā paziņojuma par parādu sagatavojošo raksturu, ir jānoraida prasītāja arguments, ka no minētā paziņojuma 4. punktā “Maksāšanas nosacījumi” norādītajām četrām iespējām tikai divas iespējas bija praktiski piemērojamas šīs lietas apstākļos, tostarp piespiedu izpildes draudi (skat. šā rīkojuma 44. punktu).
49
No iepriekš minētā izriet, ka šī prasība, pamatojoties uz LESD 263. pantu, Vispārējā tiesā pamatoti nevar tikt celta, jo paziņojums par parādu ir saistīts tikai ar līgumiskām attiecībām un no tām nav nodalāms, un nerada saistošas tiesiskās sekas, kas pārsniegtu tās, kuras izriet no vienošanās par subsīdiju piešķiršanu, un kas nozīmētu publiskās varas, kuras piešķirtas Komisijai administratīvas iestādes statusā, priekšrocību īstenošanu.
50
Tas pats attiecas uz apstrīdēto lēmumu, kurš ietilpst šajā pašā ietvarā un kura galvenā funkcija ir nosūtīt paziņojumu par parādu. Attiecībā uz paralēlo procedūru, kuras mērķis ir zaudējumu atlīdzības piedziņa, apstrīdētajā lēmumā ir paziņota tās faktiska apturēšana, līdz nākotnē tiks pieņemts galīgais lēmums. Tādējādi par to, ņemot vērā principus, kuri izriet no šī rīkojuma 32. un 35. punktā minētās judikatūras, nevar tikt celta prasība atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu.
51
No tā izriet, ka prasība atcelt tiesību aktu ir jānoraida kopumā kā nepieņemama.
52
Katrā ziņā šīs prasības kā prasības atcelt tiesību aktu nepieņemamības dēļ prasītājs nezaudē tiesības efektīvi vērsties tiesā, jo tam, ja prasītājs uzskata to par pamatotu, ir jāaizstāv sava nostāja prasības, kas celta uz līguma pamata saskaņā ar LESD 272. pantu, ietvaros.
53
Šādos apstākļos vairs nav jālemj par iebildi par nepieņemamību, kuru Komisija ir izvirzījusi savā iebildumu rakstā.
Par tiesāšanās izdevumiem
54
Prasītājs lūdz Vispārējo tiesu, piemērojot 1991. gada 2. maija Reglamenta 87. panta 3. punkta otro daļu, – pat gadījumā, ja Vispārējā tiesa prasību noraidītu, – piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Prasītājs apgalvo, ka tas ir bijis spiests celt prasību, pirmkārt, Komisijas izdotā paziņojuma par parādu neprecīzā un divdomīgā rakstura dēļ un, otrkārt, tāpēc, ka tas nav saņēmis nekādu informāciju no Komisijas par lēmuma par strīdīgās summas atgūšanu pārsūdzības procedūru. Komisija tam apzināti esot lūgusi piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies saistībā ar šo prasību.
55
Komisija paskaidro, ka tā neesot radījusi prasītājam nepamatotus vai ļaunprātīgus izdevumus un ka līdz ar to tā prasījums būtu jānoraida. Tā apgalvo, ka ir sniegusi prasītājam paskaidrojumus par visiem procedūras jautājumiem. Turklāt no prasītāja rakstveida apsvērumiem izrietot, ka tas pietiekami labi pārzinot judikatūru par prasību atcelt tiesību aktu, kuras celtas par paziņojumiem par parādu, pieņemamību. Tādējādi, ceļot šo prasību, tas esot uzņēmies apzinātu risku.
56
Saskaņā ar Reglamenta 134. panta 1. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tomēr saskaņā ar šī paša reglamenta 135. panta 1. punktu, ja pastāv izņēmuma apstākļi, Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala.
57
Šajā lietā prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs. Turklāt tas nav pierādījis, ka Komisija tam būtu radījusi nepamatotus vai ļaunprātīgus izdevumus Reglamenta 135. panta 2. punkta izpratnē.
58
Tomēr ir jāņem vērā Komisijas rīcība, kura paziņojumā par parādu ir iekļāvusi norādījumus, kuru divdomīgo raksturu Vispārējā tiesa jau bija konstatējusi citās lietās (šajā ziņā skat. rīkojumu, 2011. gada 12. oktobris, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, T‑353/10, EU:T:2011:589, 30. punkts, un spriedumu, 2013. gada 9. jūlijs, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, T‑552/11, nav publicēts, EU:T:2013:349, 29. punkts). Tādējādi izskatāmās lietas apstākļi tiks pienācīgi novērtēti, nospriežot, ka katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
izdod rīkojumu:
1)
prasību noraidīt kā nepieņemamu;
2)
katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Luksemburgā, 2016. gada 20. aprīlī
Sekretārs
E. Coulon
Priekšsēdētājs
S. Frimodt Nielsen
(
*1
)	Tiesvedības valoda – bulgāru.