62021CJ0508
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2023. gada 14. septembrī (
*1
)
Apelācija – Valsts atbalsts – LESD 107. panta 1. punkts – Dzērienu skārdenēs pārdošana Dānijas Karalistes rezidentiem – Pārdošana bez depozīta maksas ar nosacījumu, ka nopirktie dzērieni tiek eksportēti – Naudas soda neuzlikšana – Jēdziens “valsts atbalsts” – Jēdziens “valsts līdzekļi” – Lēmums, ar kuru konstatēta atbalsta neesamība – Atcelšanas prasība
Apvienotajās lietās C‑508/21 P un C‑509/21 P
par divām apelācijas sūdzībām atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2021. gada 18. augustā iesniegušas
Eiropas Komisija, ko pārstāv T. Maxian Rusche un B. Stromsky, pārstāvji,
apelācijas sūdzības iesniedzēja (C‑508/21 P),
atbildētāja pirmajā instancē (C‑509/21 P),
Interessengemeinschaft der Grenzhändler
(IGG), Flensburga (Vācija), ko pārstāv M. Bauer un F. von Hammerstein, Rechtsanwälte,
apelācijas sūdzības iesniedzēja (C‑509/21 P),
persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē (C‑508/21 P),
pārējās lietas dalībnieces:
Dansk Erhverv
, Kopenhāgena (Dānija), ko sākotnēji pārstāvēja T. Mygind un H. Peytz, advokaten, vēlāk – H. Peytz, advokat,
prasītāja pirmajā instancē (C‑508/21 P un C‑509/21 P),
Danmarks Naturfredningsforening
, Kopenhāgena,
Vācijas Federatīvā Republika,
personas, kas iestājušās lietā pirmajā instancē (C‑508/21 P un C‑509/21 P),
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs J. Regans [E. Regan], tiesneši D. Gracijs [D. Gratsias], M. Ilešičs [M. Ilešič], I. Jarukaitis [I. Jarukaitis] un Z. Čehi [Z. Csehi] (referents),
ģenerāladvokāts: E. M. Kolinss [A. M. Collins],
sekretārs: M. Longars [M. Longar], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2022. gada 7. decembra tiesas sēdi,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2023. gada 16. martā tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar attiecīgajām apelācijas sūdzībām Eiropas Komisija un Interessengemeinschaft der Grenzhändler (IGG), apvienība, kas pārstāv Vācijas Federatīvās Republikas ziemeļu pierobežas veikalu intereses, lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2021. gada 9. jūnija spriedumu Dansk Erhverv/Komisija (T‑47/19, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2021:331), ar kuru tā atcēla Komisijas 2018. gada 4. oktobra Lēmumu C(2018) 6315 final par valsts atbalstu SA.44865 (2016/FC) – Vācija – Iespējams valsts atbalsts dzērienu veikaliem uz Vācijas robežas (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 94/62/EK
2
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 94/62/EK (1994. gada 20. decembris) par iepakojumu un izlietoto iepakojumu (OV 1994, L 365, 10. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2015. gada 29. aprīļa Direktīvu (ES) 2015/720 (OV 2015, L 115, 11. lpp.) (turpmāk tekstā – “Direktīva 94/62”), 7. panta “Nodošanas, savākšanas un reģenerācijas sistēmas” 1. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis paredz vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu tādu sistēmu izveidi, kas ietver:
a)
lietotā iepakojuma un/vai iepakojuma atkritumu [pieņemšanu un/vai] savākšanu no patērētāja, cita galīgā lietotāja [galalietotāja] vai no atkritumu plūsmas, lai tam piemērotu visatbilstīgākās atkritumu apsaimniekošanas iespējas;
b)
savāktā iepakojuma un/vai izlietotā iepakojuma atkārtotu lietošanu un reģenerāciju, ieskaitot pārstrādi,
lai sasniegtu šajā direktīvā paredzētos mērķus.
Šīm sistēmām jābūt atvērtām dalībai visiem atbilstīgo nozaru uzņēmējiem, kā arī kompetentām valsts iestādēm. Nediskriminējot tās piemēro arī importētajiem ražojumiem, tostarp sīki izstrādātus pasākumus un tarifus, ko piemēro par piekļuvi sistēmām, un tām jābūt izstrādātām tā, lai neradītu barjeras tirdzniecībai vai brīvas konkurences izkropļojumus saskaņā ar [LESD].”
Direktīva 2008/98/EK
3
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/98/EK (2008. gada 19. novembris) par atkritumiem un par dažu direktīvu atcelšanu (OV 2008, L 312, 3. lpp.) 3. panta 1. punktā jēdziens “atkritumi” ir definēts kā “jebkura viela vai priekšmets, no kā īpašnieks atbrīvojas, ir nodomājis atbrīvoties vai ir spiests atbrīvoties”.
Vācijas tiesības
4
Ar 1998. gada 21. augustaVerordnung über die Vermeidung und Verwertung von Verpackungsabfällen (Verpackungsverordnung) (Rīkojums par iepakojumu atkritumu novēršanu un pārstrādi; BGBl. 1998 I, 2379. lpp.; turpmāk tekstā – “VerpackV”), redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem, Vācijas tiesību sistēmā ir transponēta Direktīva 94/62.
5
Saskaņā ar VerpackV 2. panta 1. punktu šis rīkojums ir piemērojams katram iepakojumam, kas laists apgrozībā 2012. gada 24. februāraGesetz zur Förderung der Kreislaufwirtschaft und Sicherung der umweltverträglichen Bewirtschaftung von Abfällen (Kreislaufwirtschaftsgesetz – KrWG) (Likums par atkritumu aprites ekonomikas un atkritumu videi drošas apsaimniekošanas veicināšanu; BGBl. 2012 I, 212. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums par atkritumu aprites ekonomikas un atkritumu videi drošas apsaimniekošanas veicināšanu”) teritoriālajā piemērošanas jomā.
6
VerpackV 9. panta 1. punkts ievieš depozīta maksas sistēmu atsevišķiem vienreizējas lietošanas dzērienu iepakojumiem (turpmāk tekstā – “depozīta maksas sistēma”). Šajā punktā it īpaši ir paredzēts:
“Tirgotājiem, kas pārdod dzērienus vienreizējas lietošanas dzērienu iepakojumos, kuru tilpums ir no 0,1 līdz 3 litriem, ir pienākums no saviem klientiem iekasēt depozīta maksu vismaz 0,25 EUR par katru iepakojumu, ieskaitot pievienotās vērtības nodokli [(PVN)]. Šā punkta pirmais teikums nav piemērojams iepakojumiem, kas pārdoti galapatērētājiem ārpus VerpackV teritoriālās piemērošanas jomas. Katrā tirdzniecības ķēdes stadijā katrs pakārtotais izplatītājs iekasē depozīta maksu līdz brīdim, kad iepakojums tiek pārdots galapatērētājam. [..] [Depozīta maksas summa] tiek atmaksāta, kad iepakojums tiek pieņemts atpakaļ. To nevar atmaksāt, ja iepakojums netiek nodots atpakaļ [..].”
7
No VerpackV 15. panta 1. punkta 14. apakšpunkta izriet, ka depozīta maksas neiekasēšana, neievērojot VerpackV 9. panta 1. punkta noteikumus, ir administratīvs pārkāpums (Ordnungswidrigkeit).
8
Likuma par atkritumu aprites ekonomikas un atkritumu videi drošas apsaimniekošanas veicināšanu 69. panta 3. punktā ir paredzēts, ka par šāda veida pārkāpumu var sodīt ar naudas sodu, kura maksimālais apmērs ir 100000 EUR.
9
Depozīta maksas sistēmas sāka darboties 2003. gada 1. janvārī.
Tiesvedības priekšvēsture
10
Tiesvedības priekšvēsture ir izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 1.–27. punktā. Šīs tiesvedības vajadzībām to var rezumēt šādi.
11
2016. gada 14. martāDansk
Erhverv, profesionāla apvienība, kas pārstāv Dānijas uzņēmumu intereses, iesniedza Komisijai sūdzību par LESD 107. un 108. pantā paredzēto Savienības tiesību valsts atbalsta jomā pārkāpumu.
12
Saskaņā ar šo sūdzību Dansk Erhverv apgalvoja, ka Vācijas Federatīvā Republika Vācijas ziemeļu mazumtirdzniecības uzņēmumu grupai (turpmāk tekstā – “pierobežas veikali”), kuras mērķsabiedrība ir vienīgi patērētāji, kas dzīvo pierobežas valstīs, it īpaši Dānijā, piešķirot nelikumīgu atbalstu, kurš nav saderīgs ar iekšējo tirgu un kurš izpaužas kā atbrīvojums no VerpackV 9. panta 1. punktā paredzētā vispārējā pienākuma iekasēt depozīta maksu par vienreizējas lietošanas dzērienu iepakojumiem.
13
Dansk Erhverv it īpaši apgalvoja, ka ar abu attiecīgo federālo zemju, proti, Šlēsvigas-Holšteinas un Mēklenburgas-Priekšpomerānijas (Vācija), iestāžu piekrišanu, šie pierobežas veikali Dānijas un Zviedrijas patērētājiem pārdod dzērienus, kas pildīti vienreizējas lietošanas iepakojumos, neiekasējot attiecīgo depozīta maksu, proti, 0,25 EUR par skārdeni, ieskaitot visus nodokļus. Proti, šīs iestādes neuzliek naudas sodu pierobežas veikaliem, ja pēdējie minētie neiekasē depozīta maksu. Dansk Erhverv norādīja arī, ka atbrīvojums no depozīta maksas nozīmē arī atbrīvojumu no PVN, kas saistīts ar šo depozīta maskas summu.
14
Tā kā alus un citu dzērienu cenas pierobežas valstīs, piemēram, Dānijā, ir augstākas nekā Vācijā, it īpaši atšķirību dēļ, kas saistītas ar vairumtirdzniecības cenām, PVN un akcīzes nodokli, ir attīstījusies specializēta pārrobežu tirdzniecība, kuras ietvaros abās attiecīgajās federālajās zemēs reģistrētu mazumtirgotāju mērķsabiedrība ir pārrobežu klienti, tostarp Dānijas klienti. Alus, minerālūdens un atspirdzinošie dzērieni tiek pārdoti vienīgi lielos iepakojumos, proti, uz “paliktņiem”, tostarp pa 24 skārdenēm, kas iepakotas plastmasas plēvē. Apmēram 20 uzņēmumi, kas apvieno sešdesmit veikalus, nodarbojas ar šādu pierobežas tirdzniecību. Šie pierobežas uzņēmumi nodarbina aptuveni 3000 darbinieku, un tie ir nodibinājuši IGG, apvienību, kas pārstāv to intereses, – apelācijas sūdzības iesniedzēju lietā C‑509/21 P.
15
Nav strīda par to, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 155. punkta, ka pēc Schleswig-Holsteinisches Verwaltungsgericht (Šlēsvigas-Holšteinas Administratīvā tiesa, Vācija) 2003. gada 7. jūlija rīkojuma (12 B 30/03), kas apstiprināts ar Schleswig-Holsteinisches Oberverwaltungsgericht (Šlēsvigas-Holšteinas federālās zemes Augstākā administratīvā tiesa, Vācija) 2003. gada 23. jūlija rīkojumu (4 MB 58/03, 12 B 30/03) (turpmāk tekstā – “Vācijas tiesu 2003. gada rīkojumi”), abu attiecīgo federālo zemju izpildiestādes (turpmāk tekstā – “Vācijas kompetentās reģionālās iestādes”) nolēma neveikt jaunus administratīvus piespiedu pasākumus attiecībā uz pierobežas veikaliem, kas nepiemēro depozīta maksu.
16
Šīs iestādes uzskatīja, ka pienākums iekasēt depozīta maksu neattiecas uz pierobežas veikaliem, ja dzērieni tiek pārdoti vienīgi klientiem, kuru domicils ir tostarp Dānijā, un ja tie rakstveidā apņemas, parakstot “eksporta deklarāciju”, patērēt šos dzērienus un izmest atkritumos to iepakojumu ārpus Vācijas teritorijas.
17
2018. gada 4. oktobrī Komisija pēc LESD 108. panta 3. punktā paredzētās valsts atbalsta iepriekšējas izskatīšanas procedūras pieņēma apstrīdēto lēmumu. Šajā lēmumā šī iestāde vienīgi izvērtēja LESD 107. panta 1. punktā paredzēto nosacījumu par valsts līdzekļiem. Šajā ziņā tā secīgi pārbaudīja trīs pasākumus, kuri var radīt priekšrocības, kas tiek finansētas no valsts līdzekļiem (turpmāk tekstā – “strīdīgie pasākumi”): pašu depozīta maksas neiekasēšanu, PVN iekasēšanas saistībā ar depozītu maksu neesamību un naudas soda neuzlikšanu uzņēmumiem, kas depozīta maksu neiekasē.
18
Pirmkārt, attiecībā uz depozīta maksas neiekasēšanu Komisija apstrīdētā lēmuma 32. un 33. punktā ir secinājusi, ka šis pasākums nav uzskatāms par valsts atbalstu, jo depozīta maksas sistēma netiek finansēta no valsts līdzekļiem.
19
Otrkārt, apstrīdētā lēmuma 41. un 42. apsvērumā tā ir norādījusi, ka ar depozīta maksu saistītā PVN neiekasēšana ir parastas sekas, kas izriet no vispārējo noteikumu PVN jomā piemērošanas, un no tā ir secinājusi, ka šī neiekasēšana, ņemot vērā tās mērķi un sistēmu, nav vērsta uz to, lai radītu priekšrocību, kas valstij radītu papildu izmaksas, un ka tādējādi arī šis pasākums nav valsts atbalsts.
20
Treškārt, attiecībā uz naudas soda neuzlikšanu uzņēmumiem, kuri nepiemēro depozīta maksas sistēmu, Komisija apstrīdētā lēmuma 45. un 47. apsvērumā ir atgādinājusi, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru atbrīvojums no pienākuma maksāt naudas sodu principā var veidot no valsts līdzekļiem piešķirtu priekšrocību. Tomēr tā ir precizējusi, ka tad, kad ir jānosaka, vai nosacījums par valsts līdzekļiem ir izpildīts, principā ir jānošķir gadījumi, kad valsts iestādes ir paredzējušas iespēju izvairīties no tāda naudas soda samaksas, kas parasti ir iekasējams, no tiem gadījumiem, kad tās neuzliek sodu, jo tās ir skaidri atļāvušas noteiktu rīcību.
21
Apstrīdētā lēmuma 48. un 49. apsvērumā Komisija piebilst, ka tad, ja valsts iestādēm rodas nopietnas un pamatotas šaubas par valsts tiesību normas, kurā paredzēts pienākums, piemērojamību un interpretāciju, naudas soda neuzlikšana ne vienmēr ir rezultāts minēto iestāžu lēmumam neiekasēt maksājamos naudas sodus, bet gan sekas interpretācijas grūtībām, kas raksturīgas jebkurai tiesību sistēmai. Līdz ar to Komisija uzskata, ka ir jānošķir arī situācijas, kad iestādes ir sastapušās ar tiesību normas interpretācijas grūtībām, kā ierasts, īstenojot savas valsts varas prerogatīvas, un situācijas, kad tās nolemj neuzlikt naudas sodus, kas tomēr ir iekasējami, vai dod uzņēmumiem iespēju izvairīties no to samaksas.
22
Turpinājumā Komisija apstrīdētā lēmuma 50. apsvērumā ir norādījusi, ka Vācijas kompetentās reģionālās iestādes uzskata, ka pierobežas uzņēmumiem nav pienākuma iekasēt depozīta maksu, tāpēc, pēc to ieskata, tās neiekasēšana nav uzskatāma par pārkāpumu, un ka naudas soda neuzlikšana ir tikai pārkāpuma neesamības sekas.
23
Tomēr Komisija apstrīdētā lēmuma 69. apsvērumā ir secinājusi, ka Vācijas kompetentās reģionālās iestādes, parasti īstenojot savas valsts varas prerogatīvas, saskaras ar nopietnām un pamatotām šaubām par pienākuma iekasēt depozīta maksu piemērojamību un interpretāciju un ka līdz ar to naudas soda neuzlikšana nav uzskatāma par priekšrocību, kas piešķirta no valsts līdzekļiem.
24
Šajā ziņā Komisija apstrīdētā lēmuma 51. apsvērumā ir norādījusi, ka, protams, ņemot vērā VerpackV 9. panta 1. punkta formulējumu, ciktāl tas ir piemērojams “Vācijas teritorijai” un “dzēriena laišanai apgrozībā”, tas, šķiet, ir jāsaprot tādējādi, ka tas pierobežas veikaliem uzliek pienākumu iekasēt depozīta maksu.
25
Tomēr apstrīdētā lēmuma 52. un 53. apsvērumā tā atzīst, ka šāda pienākuma neesamību pierobežas veikaliem, ja tie dzērienus skārdenēs pārdod tikai “ārvalstu” patērētājiem, kuri apņemas šos dzērienus patērēt ārpus Vācijas teritorijas, var uzskatīt par saderīgu ar VerpackV mērķi, proti, Vācijā veicināt vienreizējas lietošanas dzērienu iepakojumu nodošanu atpakaļ.
26
Komisija ir precizējusi, ka saskaņā ar Vācijas kompetento reģionālo iestāžu interpretāciju šis mērķis neprasa piemērot depozīta maksu dzērieniem skārdenēs, kuri tiek patērēti ārvalstīs un kuru iepakojums Vācijā netiek nodots atpakaļ. Tā ir piebildusi, ka saskaņā ar minēto iestāžu interpretāciju pierobežas veikali ir arī tādā pašā situācijā kā dzērienu skārdenēs eksportētāji, kas pārdod preces, kuras nav paredzēts patērēt Vācijā un kuru iepakojumu paredzēts izmest atkritumos tālu prom no Vācijas sistēmā ietvertajām pārstrādes iekārtām. VerpackV nebija noteikts, ka šiem eksportētājiem jāiekasē depozīta maksa.
27
Apstrīdētā lēmuma 56.–60. apsvērumā Komisija ir uzsvērusi, ka Vācijas kompetento reģionālo iestāžu nostāju, pirmām kārtām, apstiprina 2005. gadā pēc pierobežas veikalu pieprasījuma sagatavotais ziņojums un, otrām kārtām, to atspēko cits ziņojums, kas arī tika sagatavots tajā pašā gadā pēc Vācijas federālās valdības lūguma.
28
Apstrīdētā lēmuma 61. apsvērumā Komisija ir piebildusi, ka Vācijas tiesu 2003. gada rīkojumi, kas minēti šī sprieduma 15. punktā, apstiprina Vācijas kompetento reģionālo iestāžu interpretāciju.
29
Apstrīdētā lēmuma 67. apsvērumā Komisija ir arī atgādinājusi, ka, tā kā Direktīvā 94/62 nav reglamentēts šis “eksporta”, ko veic patērētājs, izņēmums, dalībvalstis var brīvi izlemt, vai iekasēt depozīta maksu, ievērojot diskriminācijas aizlieguma principu.
30
Pamatojoties uz šiem elementiem, Komisija, uzskatīdama, ka ir iespējams pieņemt, ka tad, ja patērētājs iegādājas dzērienu Vācijā, lai to nogādātu citā dalībvalstī, šī dzēriena iepakojums netiktu nodots atpakaļ Vācijā, bet nonāktu citas dalībvalsts atkritumu apsaimniekošanas sistēmā, apstrīdētā lēmuma 65. apsvērumā ir atzinusi, ka šķiet pamatoti atteikties no pienākuma iekasēt depozīta maksu, ja patērētājs paraksta eksporta deklarāciju. Minētā iestāde šī lēmuma 68. apsvērumā ir norādījusi, ka Vācijas kompetento reģionālo iestāžu izmantotā interpretācija ir uzskatāma par saprātīgu kompromisu starp Direktīvā 94/62 izvirzīto vides aizsardzības mērķi un preču brīvu apriti.
31
Šādos apstākļos Komisija apstrīdētā lēmuma 69.–71. apsvērumā ir secinājusi, ka, tā kā Vācijas kompetentās reģionālās iestādes, īstenojot savas valsts varas prerogatīvas, tādējādi saskārās ar nopietnām un pamatotām šaubām par pienākuma iekasēt depozīta maksu piemērošanas jomu un interpretāciju, naudas soda neuzlikšana, pat ja būtu jāuzskata, ka tas no pierobežas veikaliem saskaņā ar VerpackV bija jāiekasē, nav no valsts līdzekļiem piešķirta priekšrocība un tādējādi šo pasākumu nevar kvalificēt par “valsts atbalstu”.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
32
2019. gada 23. janvārīDansk Erhverv cēla prasību Vispārējā tiesā par apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
33
Prasības pamatošanai Dansk Erhverv izvirzīja vienu pamatu, ar kuru tā apgalvo, ka Komisija, nesākot LESD 108. panta 2. punktā paredzēto formālo izmeklēšanas procedūru, lai gan strīdīgo pasākumu pārbaudē bija nopietnas grūtības, ir pārkāpusi Dansk Erhverv procesuālās tiesības, kādas tai kā ieinteresētajai personai ir saskaņā ar šo pašu tiesību normu. Šim pamatam bija trīs daļas. Pirmajā daļā Dansk Erhverv norādīja, ka Komisija nav pietiekami izvērtējusi atbrīvojuma no depozīta maksas saderīgumu ar LES 4. panta 3. punktu, Direktīvu 94/62, principu “piesārņotājs maksā”, kā arī noteiktām Vācijas tiesību normām. Otrajā daļā tā atsaucās uz to, ka Komisija nav pietiekami izvērtējusi ieņēmumu no PVN neesamību, jo šis pasākums ir veikts par valsts līdzekļiem. Visbeidzot trešajā daļā Dansk Erhverv pārmeta Komisijai, ka tā nav pietiekami pārbaudījusi pasākumu, kas izpaužas kā naudas soda neuzlikšana, jo arī šis pasākums tika veikts par valsts līdzekļiem.
34
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa atcēla apstrīdēto lēmumu.
35
Pārsūdzētā sprieduma 57.–75. punktā Vispārējā tiesa kā neiedarbīgu noraidīja vienīgā prasības pamata pirmo daļu, konstatējot – uz apstākli, ka ar valsts pasākumu tiek pārkāptas Savienības tiesību normas, kas nav ar valsts atbalstu saistītas tiesību normas, un a fortiori dalībvalsts tiesību normas, nevar lietderīgi atsaukties kā uz tādu, kas pierādītu, ka šis pasākums uzskatāms par valsts atbalstu.
36
Vispārējā tiesa noraidīja arī vienīgā pamata otro daļu, pārsūdzētā sprieduma 96. un 97. punktā uzskatot, ka Komisija, atsaukdamās uz judikatūru, kas izriet no 1993. gada 17. marta sprieduma Sloman Neptun (C‑72/91 un C‑73/91, EU:C:1993:97), varēja pamatoti secināt, ka nosacījums par valsts līdzekļiem attiecībā uz PVN neiekasēšanu saistībā ar depozīta maksu nav izpildīts, ņemot vērā, ka šī neiekasēšana bija tikai atbrīvošanas no depozīta maksas mehānisma netiešas sekas, kas raksturīgas depozīta maksas neiekasēšanai un kas neļāva pierādīt, ka strīdīgā pasākuma mērķis šajā ziņā ir bijis piešķirt priekšrocību noteiktiem uzņēmumiem, izmantojot valsts līdzekļus.
37
Turpretī Vispārējā tiesa apmierināja vienīgā pamata trešo daļu, pamatojoties uz to, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļautas kļūdas un ka citi netiešie pierādījumi ļauj secināt, ka Komisija ir saskārusies ar nopietnām grūtībām, izvērtējot strīdīgo pasākumu, kurš izpaužas kā naudas soda neuzlikšana uzņēmumiem, kas neiekasē depozīta maksu.
38
Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 137. punktā vispirms atzina, ka Komisija savā argumentācijā nav pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama – lai secinātu, ka nepastāv valsts līdzekļi saistībā ar pasākumu, ar kuru valsts iestāde neuzliek naudas sodu, tādā situācijā kā šajā lietā ir jāpiemēro jauns kritērijs, kas saistīts ar to, ka pastāv tādas grūtības interpretēt piemērojamo tiesību normu, ar kurām valsts iestādes saskaras, īstenojot savas valsts varas prerogatīvas.
39
Tomēr Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 157. un 163. punktā it īpaši uzskatīja, ka Komisija šajā lietā ir kļūdaini piemērojusi iepriekšējā punktā minēto kritēriju. Šajā ziņā, pirmām kārtām, Vispārējā tiesa nosprieda, ka Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu, secinādama, ka nosacījums par valsts līdzekļiem nav izpildīts, neizvērtējot, vai interpretācijas grūtības, uz kurām tā balstījās, bija ierobežotas laikā un raksturīgas normu pakāpeniskai noskaidrošanai. Otrām kārtām, Vispārējā tiesa norādīja, ka Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka tā šajā gadījumā varēja piemērot kritēriju, kas saistīts ar piemērojamo tiesību normu interpretācijas grūtībām, lai gan Vācijas kompetentās reģionālās iestādes, lai pamatotu savu praksi neuzlikt naudas sodu pierobežas veikaliem, ja tie neiekasē depozīta maksu, nav balstījušās uz šādu grūtību esamību.
40
Visbeidzot Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 169.–235. punktā uzskatīja, ka pastāv norāžu kopums, kas liecina par nopietnu grūtību esamību, un tas ļauj apšaubīt Vācijas kompetento reģionālo iestāžu izmantoto VerpackV interpretāciju. Šajā ziņā tā pārsūdzētā sprieduma 203. punktā precizēja, ka šīs norādes vismaz ļauj secināt, ka Komisijas veiktā pārbaude attiecībā uz situāciju, kas tai tika iesniegta, nav bijusi pilnīga, un tas pats par sevi liecina par nopietnu grūtību pastāvēšanu.
Lietas dalībnieku prasījumi Tiesai
Lieta C‑508/21 P
41
Komisija apelācijas sūdzībā lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzētā sprieduma rezolutīvo daļu;
–
pieņemt nolēmumu lietā T‑47/19 Danske Erhverv/Komisija, atceļot apstrīdētā lēmuma 3.3. iedaļu;
–
piespriest Dansk Erhverv atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā; un
–
piespriest katram lietas dalībniekam, kā arī katrai personai, kas iestājusies lietā, pašiem segt savus tiesāšanās izdevumus, kas radušies tiesvedībā pirmajā instancē.
42
Dansk Erhverv prasījumi Tiesai ir šādi:
–
noraidīt apelācijas sūdzību, aizstājot noteiktu pārsūdzētā sprieduma pamatojumu, vai katrā ziņā noraidīt apelācijas sūdzību;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt Dansk Erhverv tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā un tiesvedībā pirmajā instancē; un
–
pakārtoti – katrā ziņā piespriest Komisijai atlīdzināt trīs ceturtdaļas Dansk Erhverv tiesāšanās izdevumu tiesvedībā pirmajā instancē.
43
IGG prasījumi Tiesai ir šādi:
–
apmierināt prasību atcelt pārsūdzētā sprieduma rezolutīvo daļu;
–
apmierināt prasījumu piespriest Dansk Erhverv atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā; un
–
pārējā daļā prasību noraidīt.
Lieta C‑509/21 P
44
IGG apelācijas sūdzībā lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
prasību noraidīt; un
–
piespriest Dansk Erhverv atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
45
Dansk Erhverv prasījumi Tiesai ir šādi:
–
noraidīt apelācijas sūdzību, aizstājot noteiktu pārsūdzētā sprieduma pamatojumu;
–
katrā ziņā noraidīt apelācijas sūdzību; un
–
piespriest IGG atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Tiesvedība Tiesā
46
2021. gada 24. augustā Tiesas priekšsēdētājs aicināja lietas dalībniekus paust nostāju par iespējamo lietu C‑508/21 P un C‑509/21 P apvienošanu tiesvedības turpināšanai.
47
Ar 2021. gada 25. un 27. augusta vēstulēm Komisija informēja Tiesu, ka tai nav nekādu iebildumu pret šo lietu apvienošanu. Ar 2021. gada 27. augusta vēstulēm Dansk Erhverv informēja Tiesu, ka nav lietderīgi apvienot lietas šajā tiesvedības stadijā.
48
Ar 2021. gada 9. novembra lēmumu Tiesas priekšsēdētājs nolēma, ka šajā tiesvedības stadijā lietas nav jāapvieno.
49
Ar 2022. gada 18. oktobra lēmumu Tiesa nolēma apvienot lietas C‑508/21 P un C‑509/21 P tiesvedības mutvārdu daļai.
Par apelācijas sūdzībām
50
Ņemot vērā šo lietu savstarpējo saistību, tās ir jāapvieno sprieduma taisīšanai saskaņā ar Tiesas Reglamenta 54. panta 1. punktu.
Par apelācijas sūdzību lietā C‑509/21 P
51
Apelācijas sūdzības pamatošanai lietā C‑509/21 P, kas ir jāizskata vispirms, IGG izvirza sešus pamatus.
52
Pirmais pamats attiecas uz tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, kļūdaini piemērojot LESD 107. panta 1. punktu, jo tā esot nepareizi interpretējusi jēdzienu “pietiekami tieša saikne” starp priekšrocību un valsts budžetu, izvērtējot “valsts līdzekļu” kritēriju. Ar otro pamatu, kas ir sadalīts divās daļās, tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, nepareizi piemērojot šo tiesību normu, jo tā esot piemērojusi kļūdainu noteikumu, lai Komisija varētu izvērtēt “valsts līdzekļu” kritēriju, ja rastos grūtības interpretēt piemērojamo tiesību normu. Trešais pamats attiecas uz tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, piemērojot noteikumu, lai Komisija varētu izvērtēt “valsts līdzekļu” kritēriju, kas pārsniedz jauno kritēriju, kurš izriet no tā, ka pastāv grūtības interpretēt piemērojamo tiesību normu. Ceturtais pamats, kas iedalāms septiņās daļās, attiecas uz tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, uzskatot, ka Komisijas veiktajā pārbaudē apstrīdētajā lēmumā ir pieļautas vairākas kļūdas un ka pastāv citas norādes, kas ļauj pamatot secinājumu, ka pastāv “nopietnas grūtības” noteikt, vai ir iesaistīti valsts līdzekļi. Piektais pamats attiecas uz tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, noraidot IGG papildu argumentus, kas bija vērsti uz to, lai pamatotu secinājumu, ka Komisija nav saskārusies ar “nopietnām grūtībām”. Sestais pamats attiecas uz tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, atceļot visu apstrīdēto lēmumu, tostarp daļu, kas attiecas uz PVN neiekasēšanu no depozīta maksas.
53
Vispirms ir jāizvērtē pirmais pamats, otrā pamata otrā daļa, kā arī trešais pamats.
Lietas dalībnieku argumenti
54
Pirmajā pamatā IGG pārmet Vispārējai tiesai, ka tā it īpaši pārsūdzētā sprieduma 140.–146. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nepareizi interpretēdama jēdzienu “pietiekami tieša saikne” starp priekšrocību un valsts budžetu, izvērtējot kritēriju par valsts līdzekļiem. Pietiekami tiešu saikni starp naudas soda neuzlikšanu un valsts budžetu varot konstatēt tikai tad, ja naudas soda uzlikšana ir juridiski iespējama.
55
Kā Vispārējā tiesa esot konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 155. punktā, Vācijas kompetentās reģionālās iestādes pēc Vācijas tiesu 2003. gada rīkojumiem esot nolēmušas neveikt administratīvus piespiedu pasākumus attiecībā uz pierobežas veikaliem, kas nepiemēro depozīta maksu, ja pircēji paraksta eksporta deklarāciju. Tādējādi no pašas Vispārējās tiesas secinājumiem izrietot, ka šādos apstākļos naudas sodu uzlikšana esot juridiski neiespējama un līdz ar to loģiski neesot nekādas pietiekami tiešas saiknes starp priekšrocību un valsts budžetu.
56
Šajā ziņā IGG precizē, kā Vispārējā tiesa ir atzinusi pārsūdzētā sprieduma 140.–142. punktā, ka sankcijas indivīdiem var piemērot tikai tad, ja tie tīši vai nolaidības dēļ nav izpildījuši skaidri definētu pienākumu. Tā kā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 147. punktā esot atsaukusies uz “saprātīgi paredzama” tiesas interpretācijas rezultāta principu, pietiek ar norādi, ka, pirmkārt, tas galvenokārt ir piemērojams, pamatojoties uz interpretāciju, kas faktu rašanās laikā atbilstošajā judikatūrā ir sniegta tiesību normai, un, otrkārt, ka šajā lietā esošā judikatūra ir atbalstījusi abu attiecīgo federālo zemju juridisko nostāju.
57
Ar otrā pamata otro daļu IGG pārmet Vispārējai tiesai, ka tā it īpaši pārsūdzētā sprieduma 140.–158. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, izvirzot papildu kritēriju, proti, nepieciešamību pakāpeniski noskaidrot tiesību normas.
58
Pirmām kārtām, šis papildu kritērijs neesot pamatots, ņemot vērā, ka Vispārējās tiesas atsaucei uz tiesiskās drošības principu saistībā ar noziedzīgiem nodarījumiem un sodiem neesot jēgas, jo šī principa mērķis esot tikai aizsargāt indivīdus no valsts uzliktajām sankcijām, savukārt šajā lietā tas tiekot piemērots, lai galu galā attaisnotu iespējamiem labuma guvējiem kaitējošu lēmumu. Gluži pretēji, tiesiskās drošības princips pamatojot pretēju secinājumu, saskaņā ar kuru neesot iesaistīti nekādi valsts līdzekļi, kā tas esot pierādīts saistībā ar pirmo pamatu, jo naudas sodu uzlikšana neesot iespējama.
59
Otrām kārtām, IGG uzskata, ka administratīvā prakse, saskaņā ar kuru pierobežas veikaliem netiek uzlikts pienākums iekasēt depozīta maksu, ja pircēji paraksta eksporta deklarāciju, ir vismaz ļoti līdzīga tiešas atļaujas gadījumam, kā tas bija lietā Eventech (spriedums, 2015. gada 14. janvāris, Eventech, C‑518/13, EU:C:2015:9, 16. punkts).
60
Proti, Komisija apstrīdētajā lēmumā esot pierādījusi, ka administratīvās prakses mērķis neesot bijis atbrīvot pierobežas veikalus no naudas sodiem, bet ka Vācijas kompetentās reģionālās iestādes esot uzskatījušas, ka pierobežas veikaliem nav pienākuma iekasēt depozīta maksu. Attiecībā uz PVN neiekasēšanu Vispārējā tiesa šai interpretācijai esot piekritusi pārsūdzētā sprieduma 103. punktā. Vispārējā tiesa neesot paskaidrojusi iemeslu, kādēļ tāda pati loģika nav piemērojama naudas sodu nepiemērošanai, kas pats par sevi esot pietiekami, lai secinātu, ka “pietiekami tiešas saiknes” neesamības dēļ neesot iesaistīti nekādi valsts līdzekļi.
61
Ar trešo pamatu IGG būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 166.–203. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pieprasot Komisijai veikt pilnīgu piemērojamo valsts tiesību analīzi. Šajā ziņā tā norāda, ka šāda prasība to pašu iemeslu dēļ, kas izklāstīti otrā pamata otrajā daļā, nozīmējot, ka tiek izmantota kļūdaina jēdziena “pietiekami tieša saikne” interpretācija.
62
Dansk Erhverv uzskata, ka pirmais pamats ir nepieņemams, pirmkārt, tādēļ, ka IGG mēģina grozīt Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu, pārkāpjot Reglamenta 170. panta 1. punktu, apgalvodama, ka Vispārējā tiesa ir aizstājusi apstrīdētā lēmuma autora pamatojumu ar savējo. Otrkārt, šis pamats esot nepieņemams, ciktāl IGG pārmetot Vispārējai tiesai, ka tā ir izvērtējusi attiecīgo Vācijas tiesību aktu saturu tādā apmērā, kas neietilpst tās kompetencē, nenorādot un nepierādot, ka Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi piemērojamos Vācijas tiesību aktus. Turklāt pirmais pamats esot neefektīvs vai nepamatots, jo “pietiekami tieša saikne” pastāv arī tad, ja saņēmējam piešķirtā priekšrocība rada “pietiekami konkrētu ekonomisku risku attiecībā uz izmaksām”, kas jāsedz no valsts budžeta (spriedums, 2013. gada 19. marts, Bouygues u.c./Komisija u.c., C‑399/10 P un C‑401/10 P, EU:C:2013:175, 109. punkts).
63
Attiecībā uz otrā pamata otro daļu Dansk Erhverv atbild, pirmkārt, ka bez papildu kritērija, kas noteikts pārsūdzētā sprieduma 146. punktā, proti, nepieciešamības pakāpeniski noskaidrot tiesību normas, Vācijas kompetentās reģionālās iestādes var atsaukties uz apgalvotajām interpretācijas grūtībām, lai, pārkāpjot Savienības tiesības, nenoteiktu laiku turpinātu piemērot labvēlīgāku attieksmi pret noteiktiem uzņēmumiem.
64
Otrkārt, Dansk Erhverv norāda, ka IGG arguments, saskaņā ar kuru apgalvotajam atbalsta pasākuma mērķim esot jābūt noteicošajam, lai novērtētu naudas sodu neuzlikšanu, ir nepieņemams, jo tas nav norādīts apstrīdētajā lēmumā un tā rezultātā tiek grozīts Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmets, pārkāpjot Reglamenta 170. panta 1. punktu. Turklāt ar šo argumentu esot kļūdaini interpretēts 2011. gada 8. septembra spriedums Komisija/Nīderlande (C‑279/08 P, EU:C:2011:551), no kura izrietot, ka Tiesa par noteicošo esot uzskatījusi nevis attiecīgā atbalsta pasākuma mērķi, bet drīzāk šī pasākuma iedarbību.
65
Runājot par trešo pamatu, Dansk Erhverv norāda, ka valsts tiesību interpretācija un satura noteikšana ir daļa no faktisko apstākļu izvērtēšanas, kas ir Vispārējās tiesas kompetencē. Tādējādi 2017. gada 1. februāra spriedumā Portovesme/Komisija (C‑606/14 P, EU:C:2017:75, 62. un 63. punkts) Tiesa esot uzskatījusi, ka Vispārējās tiesas veiktā valsts tiesību interpretācija ietilpst faktu vērtējumā un ka Tiesas kompetencē ir vienīgi pārbaudīt pierādījumu sagrozīšanas esamību.
66
Turklāt Dansk Erhverv lūdz aizstāt pamatojumu attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 135.–138. punktu. Šī lūguma pamatošanai Dansk Erhverv norāda, ka IGG izvirzītais otrais līdz piektais pamats ir neefektīvs, jo Vispārējā tiesa minētajos punktos ir pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidīdama Dansk Erhverv vienīgā pamata trešās daļas pirmo sadaļu, atzīstot, ka Komisijai bija tiesības ieviest jaunu kritēriju, kas izriet no tā, ka pastāv grūtības interpretēt piemērojamo tiesību normu. Dansk Erhverv precizē, ka naudas sodu neuzlikšana bija salīdzināma ar situācijām, kurās tika pasludināts 1998. gada 1. decembra spriedums Ecotrade (C‑200/97, EU:C:1998:579, 42. un 43. punkts), 1999. gada 17. jūnija spriedums Piaggio (C‑295/97, EU:C:1999:313, 41.–43. punkts) un 2011. gada 8. septembra spriedums Komisija/Nīderlande (C‑279/08 P, EU:C:2011:551).
67
Proti, kā izrietot no pārsūdzētā sprieduma 149.–155. punkta, juridiskā situācija esot bijusi pietiekami skaidra, jo depozīta maksa ir jāiekasē arī pierobežas veikaliem un naudas sodu neuzlikšana tātad ir contra legem prakse. Turklāt Dansk Erhverv apgalvo – lai varētu izslēgt valsts atbalsta esamību, Komisijai bija jāpierāda, ka saskaņā ar Vācijas tiesībām eksporta deklarācijas prakse ir likumīga, bet to Komisija apstrīdētajā lēmumā pat nemēģināja konstatēt.
Tiesas vērtējums
– Ievada piezīmes
68
Lai izvērtētu pirmo apelācijas sūdzības pamatu, otrā pamata otro daļu un trešo apelācijas sūdzības pamatu lietā C‑509/21 P, ir jāatgādina Tiesas pastāvīgā judikatūra par Komisijas pienākumiem saistībā ar LESD 108. panta 3. punktā paredzēto iepriekšējas izskatīšanas procedūru, jo apstrīdētais lēmums, kas ir pārsūdzētā sprieduma priekšmets, tika pieņemts šīs procedūras noslēgumā un līdz ar to – nesākot LESD 108. panta 2. punktā paredzēto formālo izmeklēšanas procedūru.
69
LESD 108. panta 2. punktā paredzētā procedūra noteikti ir nepieciešama, ja Komisijai rodas būtiskas grūtības novērtēt, vai atbalsts ir saderīgs ar iekšējo tirgu. Tāpēc Komisija, lai pieņemtu labvēlīgu lēmumu saistībā ar attiecīgu atbalstu, LESD 108. panta 3. punktā noteikto iepriekšējās izskatīšanas stadiju var piemērot tikai tad, ja tā, veicot pirmo novērtēšanu, var pārliecināties, ka šis atbalsts ir saderīgs ar iekšējo tirgu. Turpretī, ja, veicot pirmo novērtēšanu, Komisija ir izdarījusi pretēju slēdzienu vai pat nav varējusi pārvarēt visas grūtības, kas radušās, izvērtējot šā atbalsta saderību ar iekšējo tirgu, Komisijai ir pienākums uzklausīt visus vajadzīgos viedokļus un šajā sakarā uzsākt LESD 108. panta 2. punktā paredzēto procedūru (spriedums, 2022. gada 17. novembris, Irish Wind Farmers’ Association u.c./Komisija, C‑578/21 P, EU:C:2022:898, 53. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
70
Tā kā jēdzienam “nopietnas grūtības” ir objektīvs raksturs, pierādījums par šādu grūtību esamību, kas ir jāmeklē gan apstākļos, kādos tika pieņemts lēmums, kurš pieņemts iepriekšējās izskatīšanas noslēgumā, gan tā saturā, pieteikuma par šī lēmuma atcelšanu iesniedzējam ir jāiesniedz, pamatojoties uz saskanīgu netiešu pierādījumu kopumu (spriedums, 2022. gada 17. novembris, Irish Wind Farmers’ Association u.c./Komisija, C‑578/21 P, EU:C:2022:898, 54. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
71
Tāpēc Eiropas Savienības tiesai, kad tai ir celta prasība atcelt šādu lēmumu, ir jānosaka, vai informācijas un pierādījumu, kas bijuši Komisijas rīcībā, vērtējumam attiecīgā valsts pasākuma iepriekšējas izskatīšanas stadijā objektīvi bija jārada šaubas par šī pasākuma kvalificēšanu par atbalstu, jo šādu šaubu gadījumā ir jāsāk formālā izmeklēšanas procedūra (spriedums, 2022. gada 17. novembris, Irish Wind Farmers’ Association u.c./Komisija, C‑578/21 P, EU:C:2022:898, 55. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
72
Ja prasītājs lūdz atcelt lēmumu necelt iebildumus, tas galvenokārt apstrīd to, ka Komisijas lēmums par attiecīgo atbalstu ir pieņemts, šai iestādei nesākot formālo izmeklēšanas procedūru un tādējādi pārkāpjot tā procesuālās tiesības. Lai tiktu apmierināta prasītāja prasība atcelt tiesību aktu, tas var izvirzīt jebkādu pamatu, lai pierādītu, ka Komisijai, paziņotā pasākuma iepriekšējās izskatīšanas stadijā izskatot tās rīcībā esošo informāciju un pierādījumus, būtu jārodas šaubām par šī pasākuma saderību ar iekšējo tirgu. Šādu argumentu izmantošanas dēļ tomēr nevar nedz grozīt prasības priekšmetu, nedz mainīt tās pieņemamības nosacījumus. Gluži otrādi, tas, ka pastāv šaubas par šo saderību, ir tieši tas pierādījums, kas jāiesniedz, lai pierādītu, ka Komisijai bija jāsāk LESD 108. panta 2. punktā paredzētā formālā izmeklēšanas procedūra (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2021. gada 2. septembris, Ja zum Nürburgring/Komisija, C‑647/19°P, EU:C:2021:666, 115. punkts, un 2020. gada 3. septembris, Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland u.c./Komisija, C‑817/18 P, EU:C:2020:637, 81. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
73
Šajā gadījumā IGG argumentācija, kas apkopota šī sprieduma 54.–61. punktā, rada jautājumu, vai Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, vērtējot LESD 107. panta 1. punktā paredzēto “valsts līdzekļu” kritēriju, kas var pierādīt, ka Komisija strīdīgā pasākuma, kas izpaudās tādējādi, ka uzņēmumiem, kuri neiekasēja depozīta maksu, netika uzlikts naudas sods, pārbaudes laikā bija saskārusies ar nopietnām grūtībām, kuru dēļ Komisijai bija jāsāk LESD 108. panta 2. punktā paredzētā formālā izmeklēšanas procedūra.
74
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu, ja vien Līgumos nav paredzētas atkāpes, ar iekšējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.
75
Līdz ar to vienīgi priekšrocības, ko tieši vai netieši piešķir no valsts līdzekļiem vai kas rada papildu izmaksas valstij, ir jāuzskata par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Proti, no paša šīs tiesību normas formulējuma un no procesuālajām normām, kas ieviestas ar LESD 108. pantu, izriet, ka priekšrocības, kas piešķirtas, izmantojot citus, nevis valsts līdzekļus, neietilpst konkrēto tiesību normu piemērošanas jomā (spriedums, 2013. gada 19. marts, Bouygues u.c./Komisija u.c., C‑399/10 P un C‑401/10 P, EU:C:2013:175, 99. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
76
Attiecībā uz nosacījumu par valsts līdzekļu izmantošanu – saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “atbalsta” jēdziens ietver ne tikai tādus pozitīvus atbalstus kā subsīdijas, bet arī intervences pasākumus, kas dažādās formās samazina izmaksas, kuras parasti rodas uzņēmuma budžetā, un kam tādēļ piemīt tāds pats raksturs kā subsīdijām, un kam ir līdzīgas sekas, kaut arī tie nav uzskatāmi par subsīdijām šī termina burtiskā nozīmē (spriedums, 2015. gada 14. janvāris, Eventech, C‑518/13, EU:C:2015:9, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
77
Tāpēc, lai konstatētu valsts atbalsta esamību, ir jāpierāda pietiekami cieša saikne starp saņēmējam piešķirto priekšrocību, no vienas puses, un valsts budžeta samazinājumu vai pat pietiekami konkrētu ekonomisku risku attiecībā uz izmaksām, kas jāsedz no šī budžeta, no otras puses (spriedums, 2015. gada 14. janvāris, Eventech, C‑518/13, EU:C:2015:9, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
78
Lai novērtētu šīs saiknes esamību, it īpaši ir jāpārbauda, vai pasākuma mērķis un vispārējā struktūra ir vērsta uz to, lai radītu priekšrocību, kas valstij radītu papildu izmaksas (spriedums, 1993. gada 17. marts, Sloman Neptun, C‑72/91 un C‑73/91, EU:C:1993:97, 21. punkts).
79
Šajā gadījumā, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 131.–135. punkta, Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka Vācijas kompetentās reģionālās iestādes uzskata, ka, iegādājoties dzērienus eksporta deklarācijas ietvaros, nepastāv nekāds tiesiskā regulējuma pārkāpums, kas būtu sodāms ar naudas sodu, un tādējādi, tā kā depozīta maksas neiekasēšana atbilst šim tiesiskajam regulējumam, kā šīs iestādes to interpretē, noteikti esot izslēgta naudas soda uzlikšana pierobežas veikaliem. Šāds konteksts, kurā naudas soda neuzlikšana nav nodalāma no depozīta maksas neiekasēšanas un tātad no atbilstošā tiesiskā regulējuma interpretācijas, neatbilst nevienam gadījumam, kas līdz šim izvērtēts judikatūrā naudas sodu jomā. It īpaši atbrīvojums no depozīta maksas un attiecīgi naudas soda neuzlikšana neizrietot ne no attiecīgā valsts tiesiskā regulējuma autora skaidri izteikta atbrīvojuma, ne no tiesību aktā paredzētas iepriekšējas un pārskatāmas atļaujas, bet gan no vienkāršas Vācijas kompetento reģionālo iestāžu prakses. Tātad Komisija esot pamatoti balstījusies uz jaunu juridisku kritēriju, kas izriet no grūtībām interpretēt piemērojamo tiesību normu.
80
Kā izriet no šī sprieduma 38.–40. punkta, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 157., 163. un 203. punktā tomēr ir secinājusi, ka Komisija šo jauno kritēriju ir piemērojusi kļūdaini.
– Par tiesību kļūdas esamību, izvērtējot “valsts līdzekļu” kritēriju
81
Vispirms attiecībā uz IGG argumentācijas pieņemamību ir jānoraida, pirmkārt, Dansk Erhverv apgalvojums, saskaņā ar kuru IGG pirmajā pamatā, pārkāpjot Reglamenta 170. panta 1. punktu, cenšoties grozīt strīda priekšmetu Vispārējā tiesā, apgalvojot, ka tā ir aizstājusi Komisijas pamatojumu ar savu. Proti, ir jākonstatē, ka IGG neizvirza šādu argumentu, bet, tieši pretēji, norāda, ka juridiskā neiespējamība uzlikt naudas sodus izriet no pašas Vispārējās tiesas secinājumiem. Attiecībā uz apgalvojumu, saskaņā ar kuru IGG pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir veikusi kļūdainu valsts tiesību interpretāciju, kas neietilpst Vispārējās tiesas kompetencē, atliek konstatēt, ka ar pirmo pamatu IGG vēlas apstrīdēt nevis Vispārējās tiesas veikto valsts tiesību interpretāciju, bet gan secinājumus, ko Vispārējā tiesa no tās ir izdarījusi, izvērtējot jautājumu, vai strīdīgais pasākums ietver priekšrocības piešķiršanu no valsts līdzekļiem LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Šāda argumentācija, kuras mērķis ir pierādīt, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta tiesību kļūda saistībā ar šīs Savienības tiesību normas interpretāciju un piemērošanu, apelācijas stadijā ir pieņemama.
82
Otrkārt, ir jānoraida arī Dansk Erhverv argumentācija, saskaņā ar kuru IGG otrā pamata otrajā daļā, pārkāpjot Reglamenta 170. panta 1. punktu, esot vēlējusies grozīt Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu, norādot, ka apgalvotajam atbalsta pasākuma mērķim ir jābūt noteicošam, lai novērtētu naudas sodu neuzlikšanu. Proti, ir jākonstatē, ka IGG argumentācija nav strīda priekšmeta grozījums, bet tās mērķis ir balstīties uz Vispārējās tiesas analīzi, it īpaši apstrīdētā sprieduma 93. punktā, saskaņā ar kuru, “lai novērtētu [pietiekami tiešas] saiknes esamību, [..] it īpaši ir jāpārbauda, vai pasākuma mērķis un vispārējā struktūra ir vērsta uz to, lai radītu priekšrocību, kas valstij radītu papildu izmaksas”.
83
Attiecībā uz IGG argumentācijas pamatotību, saskaņā ar kuru pietiekami tiešu saikni starp naudas soda neuzlikšanu un valsts budžetu var konstatēt tikai tad, ja naudas soda uzlikšana ir juridiski iespējama, jānorāda, ka jebkurai juridiskajai sistēmai ir raksturīgs tas, ka uzvedība, kas iepriekš tiek definēta kā likumīga un atļauta, tiesību subjektus nepakļauj sankcijām (spriedums, 2015. gada 14. janvāris, Eventech, C‑518/13, EU:C:2015:9, 36. punkts).
84
No pārsūdzētā sprieduma 155. punkta izriet, ka Vācijas kompetentās reģionālās iestādes pēc Vācijas tiesu 2003. gada rīkojumiem, kas minēti šī sprieduma 15. punktā, nolēma neveikt jaunus administratīvus piespiedu pasākumus attiecībā uz pierobežas veikaliem, kas nepiemēro depozīta maksu. Proti, kā Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 131. punktā, minētās iestādes uzskata, ka dzērienu iegādes ar eksporta deklarāciju gadījumā nepastāv nekāds VerpackV 9. panta 1. punkta, lasot to kopsakarā ar VerpackV 2. panta 1. punktu, pārkāpums, par ko būtu jāmaksā naudas sods, un ka šādā situācijā, tā kā depozīta maksas neiekasēšana atbilst šim tiesiskajam regulējumam, noteikti bija izslēgta naudas soda uzlikšana pierobežas veikaliem.
85
Kā Vispārējā tiesa ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 160.–164. punktā, šī valsts tiesību piemērošana atbilst interpretācijai, kas sniegta valsts judikatūrā Vācijas tiesu 2003. gada rīkojumos, kuri minēti šī sprieduma 15. punktā. Tādējādi no pašas Vispārējās tiesas konstatējumiem izriet, ka Vācijas kompetentās reģionālās iestādes ir piemērojušas valsts tiesisko regulējumu, nesaskaroties ar grūtībām interpretēt piemērojamo tiesību normu.
86
Šajā ziņā jāatgādina, ka sodu likumības princips ir nostiprināts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. panta 1. punktā. Šis princips prasa, lai tiesību normā būtu skaidri noteikti pārkāpumi un sodi, ko ar to uzliek. Šis nosacījums ir izpildīts tad, ja attiecīgā persona no atbilstošās normas formulējuma, vajadzības gadījumā izmantojot tiesu sniegto normas interpretāciju, var uzzināt, par kādām darbībām vai bezdarbību tai iestāsies kriminālatbildība (spriedumi, 2015. gada 22. oktobris, AC‑Treuhand/Komisija, C‑194/14 P, EU:C:2015:717, 40. punkts, kā arī 2021. gada 24. marts, Prefettura Ufficio territoriale del governo di Firenze, C‑870/19 un C‑871/19, EU:C:2021:233, 49. punkts).
87
Turklāt Tiesa jau ir precizējusi, ka likuma skaidrība tiek novērtēta, ņemot vērā ne tikai attiecīgās tiesību normas formulējumu, bet arī precizējumus, kas sniegti pastāvīgajā un publicētajā judikatūrā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 22. maijs, Evonik Degussa/Komisija, C‑266/06 P, EU:C:2008:295, 40. un 46. punkts).
88
Šajā kontekstā šķiet, ka pārsūdzētā sprieduma 157. un 203. punktā izklāstītajos Vispārējās tiesas secinājumos, kuri atgādināti šī sprieduma 39. un 40. punktā un saskaņā ar kuriem apstrīdētajā lēmumā ir veikta nepietiekama un nepilnīga pārbaude par naudas sodu neuzlikšanu pierobežas veikaliem, ir pieļautas tiesību kļūdas.
89
Šajā ziņā it īpaši no pārsūdzētā sprieduma 146.–157. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa pārmet Komisijai, ka tā nav pārbaudījusi, vai interpretācijas grūtības, ar kurām saskārās Vācijas kompetentās reģionālās iestādes, bija īslaicīgas un bija daļa no tiesību normu pakāpeniskas noskaidrošanas procesa.
90
Tomēr ir jākonstatē, kā izriet no šī sprieduma 83. un 86. punktā minētās judikatūras, ka tikai tāda uzvedība, kura ir skaidri definēta – vajadzības gadījumā izmantojot tiesu sniegto interpretāciju – kā pārkāpums, kas izraisa attiecīgās personas atbildību, ļauj piemērot administratīvus sodus.
91
No tā izriet – pat ja pastāvētu ilglaicīgas piemērojamās tiesību normas interpretācijas grūtības, šis konstatējums nebūtu pietiekams, lai secinātu, ka nosacījums par valsts līdzekļiem ir izpildīts. Šajā ziņā, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 57.–60. punktā, ar prasību par pakāpenisku noskaidrošanu netiek ievērots šī sprieduma 86. punktā minētās judikatūras tvērums.
92
Vispārējā tiesa, protams, pārsūdzētā sprieduma 147. punktā pamatoti ir atzinusi, kā izriet no 2015. gada 22. oktobra sprieduma AC‑Treuhand/Komisija (C‑194/14 P, EU:C:2015:717, 41. punkts), ka noziedzīgu nodarījumu un sodu likumības principu nevar interpretēt tādējādi, ka ar to būtu aizliegts tiesas interpretācijas ceļā pakāpeniski katrā atsevišķā lietā noskaidrot to tiesību normu saturu, kurās paredzēta kriminālatbildība. Tomēr no tā nevar secināt, kā to ir darījusi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 146. un 157. punktā, ka vienmēr ir jāpastāv pakāpeniskam noskaidrošanas procesam.
93
Šo vērtējumu nevar atspēkot pārsūdzētā sprieduma 143. un 145. punktā ietvertie Vispārējās tiesas apsvērumi, saskaņā ar kuriem, transponējot direktīvu dalībvalsts tiesību sistēmā, ir nepieciešams, lai attiecīgie valsts tiesību akti faktiski garantētu šīs direktīvas pilnīgu piemērošanu, un kuri liek domāt, ka valsts tiesiskais regulējums, kura jēga nav precizēta, ļautu dalībvalstīm, kas ir tā autores, bez jebkāda ierobežojuma laikā izvairīties no to pienākumiem valsts atbalsta jomā.
94
Proti, šajā gadījumā Direktīvas 94/62 7. panta 1. punktā dalībvalstīm nav noteikts pienākums prasīt iekasēt depozīta maksu no vienreizējas lietošanas iepakojumu privātajiem pircējiem dzērienu patēriņam ārpus to teritorijas, kā Komisija ir konstatējusi apstrīdētā lēmuma 63., 65. un 70. apsvērumā, un Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā šo konstatējumu nav apšaubījusi.
95
Šajā ziņā jāatgādina, ka šajā tiesību normā ir paredzēts, ka dalībvalstīm ir jānodrošina, lai tiktu izveidotas sistēmas lietotā un/vai izlietotā iepakojuma nodošanai un/vai savākšanai no patērētāja. Ja patērētāji, kas dzīvo vienā dalībvalstī, iegādājas dzērienu iepakojumus citā dalībvalstī, lai patērētu to saturu savā dzīvesvietas dalībvalstī, tukšie iepakojumi par atkritumiem Direktīvas 2008/98 3. panta 1. punkta izpratnē kļūst pēdējā minētajā dalībvalstī.
96
No tā izriet, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 49.–51. punktā, ka Direktīvas 94/62 7. panta 1. punktā nav prasīts iekasēt depozīta maksu tādos apstākļos, kādi ir šīs apelācijas sūdzības pamatā, kad dzērienu skārdenēs pārdošana pierobežas veikalos patērētājiem, kuri paraksta eksporta deklarāciju, līdzinās preču pārdošanai saimnieciskās darbības subjektiem eksporta nolūkā, attiecībā uz kuru pārdevējam nav pienākuma iekasēt depozīta maksu.
97
Turklāt ir jākonstatē, ka Tiesa ir nospriedusi, ka ar depozīta maksas sistēmu Direktīvas 94/62 mērķus var sasniegt tikai tad, ja patērētāji, kas ir samaksājuši depozīta maksas summu, var to viegli atgūt, neatgriežoties sākotnējā pirkuma vietā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2004. gada 14. decembris, Radlberger Getränkegesellschaft un S. Spitz, C‑309/02, EU:C:2004:799, 46. punkts). Līdz ar to Direktīvas 94/62 mērķis attiecībā uz atkritumu efektīvu savākšanu nenozīmē, ka tiek iekasēta depozīta maksa par vienreizējas lietošanas iepakojumiem, kas netiek izmesti atkritumos eksportētājvalsts teritorijā, un tas tā ir neatkarīgi no tā, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 200. punkta, ka pierobežas veikaliem, neraugoties uz viņu pūlēm un Dansk Erhverv iebildumiem, nav atļauts pievienoties Dānijas depozīta maksas sistēmai.
98
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 157. un 203. punktā nospriežot, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir veikusi nepietiekamu un nepilnīgu pārbaudi par naudas sodu neuzlikšanu pierobežas veikaliem, jo tā nav pārbaudījusi, vai interpretācijas grūtības, ar kurām saskārās Vācijas kompetentās reģionālās iestādes, bija īslaicīgas un bija daļa no tiesību normu pakāpeniskas noskaidrošanas procesa, tādējādi šī iestāde iepriekšējās izskatīšanas stadijā nevarēja pārvarēt visas nopietnās grūtības, kas radušās, lai noteiktu, vai šī naudas soda neuzlikšana ir uzskatāma par valsts atbalstu.
99
Tāpēc pirmais pamats, otrā pamata otrā daļa un trešais pamats ir jāapmierina un līdz ar to pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ, nelemjot par pārējiem apelācijas sūdzības pamatiem.
Par apelācijas sūdzību lietā C‑508/21 P
100
Lai pamatotu apelācijas sūdzību, Komisija izvirza trīs pamatus. Pirmais pamats ir balstīts uz LESD 264. panta un samērīguma principa pārkāpumu, jo Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, secinot, ka vienīgā pamata trešās daļas apmierināšanas dēļ apstrīdētais lēmums ir jāatceļ kopumā. Otrais pamats ir balstīts uz nepareizu un pretrunīgu pamatojumu. Trešais pamats attiecas uz tiesību kļūdu, ko veido konstatējums, ka trīs strīdīgie pasākumi nav nodalāmi.
101
Ņemot vērā pārsūdzētā sprieduma atcelšanu apelācijas sūdzības lietā C‑509/21 P apmierināšanas dēļ, vairs nav jālemj par Komisijas iesniegto apelācijas sūdzību lietā C‑508/21 P.
Par prasību Vispārējā tiesā
102
Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmās daļas otrajam teikumam Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa pati var taisīt galīgo spriedumu lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
103
Tā tas ir šajā lietā, jo par prasības pamatiem, ar kuriem tiek lūgts atcelt apstrīdēto lēmumu, Vispārējā tiesā ir notikušas uz sacīkstes principu balstītas debates un to izvērtēšanai nav jāveic nekādi papildu procesa organizatoriskie pasākumi vai pierādījumu savākšana.
104
Dansk Erhverv Vispārējā tiesā izvirzīja vienu pamatu, ar kuru tā vēlas pierādīt, ka Komisija, nesākot LESD 108. panta 2. punktā paredzēto formālo izmeklēšanas procedūru, lai gan strīdīgo pasākumu pārbaudē bija nopietnas grūtības, ir pārkāpusi Dansk Erhverv procesuālās tiesības, kādas tai kā ieinteresētajai personai ir saskaņā ar šo tiesību normu.
105
Šī vienīgā pamata trešajā daļā Dansk Erhverv būtībā apgalvo, ka Komisija nav pietiekami pārbaudījusi pasākumu, kas izpaudās kā naudas soda neuzlikšana, jo šis pasākums tika veikts, izmantojot valsts līdzekļus.
106
Šajā ziņā no šī sprieduma 83.–99. punktā izklāstītā pamatojuma izriet, ka Komisijai nevar pārmest, ka tā apstrīdētajā lēmumā ir veikusi nepietiekamu un nepilnīgu pārbaudi par naudas sodu neuzlikšanu pierobežas veikaliem.
107
It īpaši no šī sprieduma 83.–85. punktā izklāstītā pamatojuma izriet, ka Komisija strīdīgā lēmuma 50. apsvērumā pamatoti ir norādījusi, ka Vācijas kompetentās reģionālās iestādes nav atbrīvojušas pierobežas veikalus no administratīvajiem sodiem un naudas sodiem, kas parasti būtu maksājami valsts budžetā, bet ir uzskatījušas, ka, nesaskaroties ar grūtībām piemērojamās tiesību normas interpretācijā, dzērienu iegādes ar eksporta deklarācijām gadījumā nepastāv neviens valsts tiesiskā regulējuma pārkāpums, kas būtu sodāms ar naudas sodu, un šādā gadījumā depozīta maksas neiekasēšana kas atbilst šiem tiesību aktiem, noteikti nepieļauj naudas soda uzlikšanu pierobežas veikaliem.
108
Lai gan Komisija apstrīdētā lēmuma 51. apsvērumā, protams, ir norādījusi, ka VerpackV 9. panta 1. punkta formulējums var likt domāt, kā atgādināts šī sprieduma 24. punktā, ka šajā tiesību normā pierobežas veikaliem ir noteikts pienākums iekasēt depozīta maksu, tā tomēr šī lēmuma 52. un 53. apsvērumā, kas atgādināti šī sprieduma 25. punktā, ir uzskatījusi, ka šāda pienākuma neesamību pierobežas veikaliem, ja tie dzērienus skārdenēs pārdod tikai “ārvalstīs dzīvojošiem” patērētājiem, kuri apņemas šos dzērienus patērēt ārpus Vācijas teritorijas, var uzskatīt par atbilstošu VerpackV mērķim Vācijā veicināt vienreizējas lietošanas dzērienu iepakojumu nodošanu atpakaļ.
109
Turklāt, kā izriet no šī sprieduma 93.–96. punktā izklāstītās argumentācijas, Komisija apstrīdētā lēmuma 63., 65. un 70. apsvērumā pamatoti ir norādījusi, ka atšķirīga Vācijas kompetento reģionālo iestāžu pieeja nav nepieciešama, ņemot vērā arī dalībvalstu pienākumu, transponējot direktīvu savā tiesību sistēmā, nodrošināt šīs direktīvas pilnīgu piemērošanu, jo Direktīvas 94/62 7. panta 1. punktā dalībvalstīm nav noteikts pienākums pieprasīt iekasēt depozīta maksu no vienreizējas lietošanas iepakojumu mazumtirdzniecības pircējiem dzērienu patēriņam ārpus to teritorijas.
110
Lai gan ir taisnība, ka Komisija, kā tostarp izriet no apstrīdētā lēmuma 69. un 70. apsvēruma, ir uzskatījusi, ka, “pat ja” valsts tiesības būtu jāinterpretē tādējādi, ka pierobežas veikaliem katrā ziņā ir jāiekasē depozīta maksa, naudas soda neuzlikšana šādā gadījumā tomēr izrietētu no šo valsts tiesību saprātīgas interpretācijas, tomēr, ņemot vērā šī sprieduma 107., 108. un 109. punktu, šķiet, ka šiem apsvērumiem ir pakārtots raksturs salīdzinājumā ar argumentāciju, kas it īpaši ietverta apstrīdētā lēmuma 50., 52., 53., 63., 65. un 70. apsvērumā.
111
Tā kā pierobežas veikalu prakse neiekasēt depozīta maksu tādējādi ir rīcība, kura iepriekš ir definēta kā likumīga un atļauta un par kuru šiem veikaliem nav paredzēts sods, naudas soda neuzlikšana līdz ar to nav pasākums, kas tiek piešķirts, izmantojot valsts līdzekļus (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 14. janvāris, Eventech, C‑518/13, EU:C:2015:9, 36. punkts).
112
Ņemot vērā iepriekš minēto, vienīgais Dansk Erhverv Vispārējā tiesā izvirzītais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
113
Tāpēc Dansk Erhverv Vispārējā tiesā celtā atcelšanas prasība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
114
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu.
115
Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
116
Šajā gadījumā, runājot par lietā C‑509/21 P iesniegto apelācijas sūdzību, tā kā IGG spriedums ir labvēlīgs, saskaņā ar tās prasījumiem Dansk Erhverv ir jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt IGG tiesāšanās izdevumus.
117
Attiecībā uz apelācijas sūdzību lietā C‑508/21 P atbilstoši Reglamenta 149. pantam, kas saskaņā ar 190. pantu piemērojams apelācijas tiesvedībā, ja tiesvedību lietā izbeidz pirms sprieduma taisīšanas, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši Reglamenta 142. pantam, kas, pamatojoties uz 184. pantu, piemērojams apelācijas tiesvedībā, šādā gadījumā Tiesa par tiesāšanās izdevumiem lemj pēc saviem ieskatiem. Šajā gadījumā ir jāpiespriež Dansk Erhverv atlīdzināt ar apelācijas sūdzību lietā C‑508/21 P saistītos tiesāšanās izdevumus.
118
Turklāt, tā kā prasība Vispārējā tiesā ir noraidīta, Dansk Erhverv atlīdzina visus tiesāšanās izdevumus saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)
Lietas C‑508/21 P un C‑509/21 P apvienot sprieduma taisīšanai.
2)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2021. gada 9. jūnija spriedumu Dansk Erhverv/Komisija (T‑47/19, EU:T:2021:331).
3)
Noraidīt Dansk Erhverv Eiropas Savienības Vispārējā tiesā celto atcelšanas prasību.
4)
Izbeigt tiesvedību par apelācijas sūdzību lietā C‑508/21 P.
5)
Dansk Erhverv atlīdzina Interessengemeinschaft der Grenzhändler
(IGG), kā arī Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.