62017CC0234
ĢENERĀLADVOKĀTA HENRIKA SAUGMANDSGORA ĒES[HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE]
SECINĀJUMI,
sniegti 2018. gada 5. jūnijā (
1
)
Lieta C‑234/17
XC
,
YB
,
ZA
,
piedaloties
Generalprokuratur
(Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Savienības tiesību principi – Procesuālā autonomija – Efektivitātes un līdzvērtības principi – Tiesību aizsardzības līdzeklis, kas ļauj panākt, lai tiktu atjaunots kriminālprocess, kurš noslēdzies ar lēmumu, kas stājies likumīgā spēkā, ECPAK pārkāpuma gadījumā – Prasība šo tiesību aizsardzības līdzekli paplašināti attiecināt uz Savienības tiesību pārkāpumiem – Neesamība – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 50. pants – Konvencijas, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu, 54. pants – Princips ne bis in idem
I. Ievads
1.
Ar 2017. gada 23. janvāra lēmumu Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija) iesniedza Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par Savienības tiesību, it īpaši līdzvērtības un efektivitātes principu, interpretāciju.
2.
XC, YB un ZA (turpmāk tekstā – “ieinteresētās personas”) tiek turēti aizdomās par krāpšanu nodokļu jomā un par citiem noziedzīgiem nodarījumiem Šveices teritorijā. Piemērojot Konvencijas, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu (1985. gada 14. jūnijs) starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām, kura parakstīta Šengenā (Luksemburga) 1990. gada 19. jūnijā un stājusies spēkā 1995. gada 26. martā (
2
) (turpmāk tekstā – “Īstenošanas konvencija”), 50. panta 1. punktu, Sanktgallenes [Saint-Gall] (Šveice) kantona prokuratūra iesniedza vairākus tiesiskās palīdzības lūgumus Feldkirhes [Feldkirch] (Austrija) prokuratūrai ar mērķi veikt ieinteresēto personu kā apsūdzēto nopratināšanu.
3.
Pēc Austrijā notikušā kriminālprocesa ieinteresētās personas iesniedzējtiesā cēla prasību, lai panāktu, ka tiek atjaunots kriminālprocess, kurš noslēdzies ar lēmumu, kas stājies likumīgā spēkā, Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī, vai kāda no tai pievienoto protokolu (turpmāk tekstā kopā – “ECPAK”) pārkāpuma gadījumā. Šis tiesību aizsardzības līdzeklis Austrijas tiesībās tika ieviests, lai ļautu īstenot Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) spriedumus, ar kuriem konstatēts ECPAK pārkāpums.
4.
Savā prasībā ieinteresētās personas it īpaši ir norādījušas uz to, ka ir pārkāpts princips ne bis in idem, kā tas garantēts ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 50. pantu un ar Īstenošanas konvencijas 54. pantu. Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Savienības tiesības, it īpaši līdzvērtības un efektivitātes principi, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās šādas prasības gadījumā liek valsts tiesai vērtēt Savienības tiesību pārkāpuma – it īpaši ar Hartas 50. pantu un ar Īstenošanas konvencijas 54. pantu garantēto pamattiesību aizskāruma – esamību, lai arī valsts tiesībās šāda pārbaude ir paredzēta vienīgi attiecībā uz ECPAK pārkāpumiem.
5.
Es ieteikšu Tiesai atbildēt uz šo jautājumu noliedzoši, tādēļ ka pastāv “konstitucionālais ietvars” (
3
), ko izstrādājusi Tiesa un kas garantē Savienības tiesību efektivitāti pat pirms valsts lēmumu stāšanās likumīgā spēkā; šim ietvaram nav līdzvērtīga attiecībā uz ECPAK.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
6.
Īstenošanas konvencija tika noslēgta, lai nodrošinātu Šengenā 1985. gada 14. jūnijā parakstītā Nolīguma starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām (
4
) īstenošanu.
7.
Īstenošanas konvencijas 50. panta 1. punktā, kas ir iekļauts tās III sadaļas 2. nodaļā, kuras nosaukums ir “Savstarpēja tiesiska palīdzība krimināllietās”, ir noteikts:
“Līgumslēdzējas Puses saskaņā ar 48. pantā minēto konvenciju un līgumu apņemas sniegt savstarpēju tiesisku palīdzību gadījumos, kad tiek pārkāpti tiesību akti par akcīzes nodokļiem, [PVN] un muitas nodevām. [..]”
8.
Īstenošanas konvencijas 54. pantā, kas ir iekļauts tās III sadaļas 3. nodaļā, kuras nosaukums ir ““Non bis in idem” principa piemērošana”, ir noteikts:
“Personu, kuras sakarā vienā Līgumslēdzējā Pusē ir pieņemts galīgais tiesas spriedums, nedrīkst par to pašu nodarījumu saukt pie atbildības citā Līgumslēdzējā Pusē, ar noteikumu, ka notiesāšanas gadījumā sods jau ir izciests, to izcieš vai to vairs nevar izpildīt atbilstīgi tās Līgumslēdzējas Puses tiesību aktiem, kurā spriedums pieņemts.”
B.
Austrijas tiesības
9.
1997. gada 1. martāStrafprozessordnung (Austrijas Kriminālprocesa kodekss, turpmāk tekstā – “Kriminālprocesa kodekss”) tika iekļauts 363.a pants. Šajā tiesību normā ir noteikts:
“(1)
Ja [ECT] spriedumā ir konstatēts [ECPAK] pārkāpums, kura pamatā ir krimināltiesas nolēmums vai rīkojums, tiesvedība pēc pieteikuma ir jāatjauno, ja nevar izslēgt, ka pārkāpumam uz nolēmuma kriminālprocesā saturu varēja būt ietekme, kas ir negatīva attiecībā uz šajā ziņā skarto personu.
(2)
Visos gadījumos par tiesvedības atjaunošanas pieteikumu lemj Oberster Gerichtshof [Augstākā tiesa]. Pieteikumu var iesniegt persona, kuru ir skāris konstatētais pārkāpums, un ģenerālprokurors (Generalprokurator) [..]. Pieteikums ir jāiesniedz Oberster Gerichtshof. Par skartās personas pieteikumu ir jāuzklausa Generalprokurator, par Generalprokurator pieteikumu – skartā persona [..].”
III. Pamatlieta
10.
Sanktgallenes (Šveice) kantona prokuratūra veica kriminālizmeklēšanu pret XC, YB un citām personām, kas tiek turētas aizdomās par krāpšanu nodokļu jomā Šveices PVN likuma (Mehrwertsteuergesetz) 96. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē un par citiem noziedzīgiem nodarījumiem. Minētās personas, izmantojot kļūdainas deklarācijas Šveices nodokļu administrācijai, esot saņēmušas nepamatotas PVN atmaksas kopumā 835374,17 Šveices franku (CHF) apmērā (aptuveni 698327,41 euro).
11.
Šīs izmeklēšanas ietvaros Sanktgallenes kantona prokuratūra iesniedza tiesiskās palīdzības lūgumu Feldkirhes (Austrija) prokuratūrai.
12.
Ar 2013. gada 15. marta rīkojumu, kas pieņemts pēc iebildumiem un pārsūdzības, Oberlandesgericht Innsbruck (Apelācijas tiesa Insbrukā), kura lēma otrajā instancē, atzina par pieņemamu tiesiskās palīdzības lūgumu par labu kantona izmeklēšanas birojam (Kantonales Untersuchungsamt, Šveice) nolūkā panākt YB kā aizdomās turētās nopratināšanu. Tādējādi tā noraidīja iebildumus, kas bija pamatoti ar Īstenošanas konvencijas 54. pantu un ar to, ka Heilbronnas [Heilbronn] (Vācija) prokuratūra un Lihtenšteinas Fürstliche Landgericht (Firstistes pirmās instances tiesa, Lihtenšteina) bija izbeigušas tiesvedības 2011. un 2012. gadā. Šajā saistībā tika skaidri uzsvērts apsūdzības punkts par preču eksportu un PVN atmaksu kopumā 835374,17 CHF apmērā (aptuveni 698327,41 euro).
13.
XC un YB par šo lēmumu iesniedza tiesvedības atjaunošanas pieteikumu iesniedzējtiesā. Ar 2013. gada 17. septembra rīkojumu šī tiesa atcēla Landesgericht Feldkirch (Feldkirhes apgabaltiesa, Austrija) 2012. gada 31. decembra un Oberlandesgericht Innsbruck (Apelācijas tiesa Insbrukā) 2013. gada 15. marta rīkojumus daļā, kurā tie neattiecās uz tiesiskās palīdzības lūgumu saistībā ar aizdomām par noziedzīgiem nodarījumiem, ar ko nodarīts kaitējums Šveices nodokļu administrācijai. Attiecībā uz atcelto daļu tiesiskās palīdzības lūgums tika noraidīts. Attiecībā uz neatcelto daļu minētā tiesa motīvu daļā precizēja, ka “ar tiesvedības atjaunošanas pieteikumu neapstrīdētais nopratināšanas lūgums saistībā ar aizdomām par noziedzīgiem nodarījumiem, ar kuriem ir nodarīts kaitējums Šveices nodokļu administrācijai, būs jāizpilda prokuratūrai”.
14.
Feldkirhes prokuratūra turpināja tiesvedību par daļu, kas attiecas uz aizdomām par noziedzīgiem nodarījumiem, ar kuriem ir nodarīts kaitējums Šveices nodokļu administrācijai. Šajā saistībā Sanktgallenes kantona prokuratūra tai lūdza veikt papildu nopratināšanas, pēdējam no šiem lūgumiem attiecoties uz ZA kā aizdomās turēto. Pēc tam XC un YB cēla iebildumus, kurus Landesgericht Feldkirch (Feldkirhes apgabaltiesa) noraidīja, pamatojoties uz res judicata spēku. Arī prasības pieteikumi pret citiem tiesas lēmumiem tika noraidīti.
15.
Ar 2015. gada 9. oktobra rīkojumu Oberlandesgericht Innsbruck (Apelācijas tiesa Insbrukā) noraidīja ieinteresēto personu prasības pieteikumus par Landesgericht Feldkirch (Feldkirhes apgabaltiesa) 2015. gada 13. augusta rīkojumu. Šī tiesa motīvu daļā norādīja, ka arī 2015. gada 23. aprīļa tiesiskās palīdzības lūgums attiecoties tikai uz aizdomām par noziedzīgiem nodarījumiem, ar kuriem ir nodarīts kaitējums Šveices nodokļu administrācijai. Minētā tiesa nekonstatēja neko tādu, kas liecinātu par to, ka ar ZA nopratināšanu varētu tikt pārkāpts Īstenošanas konvencijas 54. pants.
16.
Saskaņā ar Austrijas Kriminālprocesa kodeksu Oberlandesgericht Innsbruck (Apelācijas tiesa Insbrukā) ar 2015. gada 9. oktobra rīkojumu lēma kā otrā un pēdējā instance. Līdz ar to šis lēmums stājās likumīgā spēkā.
17.
Par šo rīkojumu ieinteresētās personas 2016. gada 18. aprīlī iesniedza tiesvedības atjaunošanas pieteikumu iesniedzējtiesā. Ieinteresētās personas apgalvo, ka, piešķirot tiesisko palīdzību Sanktgallenes prokuratūrai, ir pārkāpts ECPAK 6. pants, ECPAK 7. protokola 4. pants, Hartas 50. pants un Īstenošanas konvencijas 54. pants. Galvenokārt tās lūdz iesniedzējtiesu izdot rīkojumu atjaunot kriminālprocesu un atzīt tiesisko palīdzību par nepieņemamu.
IV. Prejudiciālais jautājums
18.
Iesniedzējtiesa precizē, ka ECPAK Austrijā ir konstitucionāla ranga tiesību akts. Šī tiesa atgādina, ka ECT var izskatīt apgalvotu ECPAK pārkāpumu tikai pēc tam, kad ir izmantoti visi valsts tiesību aktos paredzētie tiesību aizsardzības līdzekļi. Līdz ar to, lai īstenotu ECT spriedumus, ar kuriem konstatēts, ka ar krimināltiesisku lēmumu, kas stājies likumīgā spēkā, ir izdarīts ECPAK pārkāpums, Kriminālprocesa kodeksa 363.a pants ļauj iesniegt kriminālprocesa “atjaunošanas” pieteikumu.
19.
Turklāt iesniedzējtiesa 2007. gada 1. augusta principiālā spriedumā lēma, ka kriminālprocesa atjaunošana, piemērojot šo tiesību normu, nav atkarīga no ECT iepriekš veikta ECPAK pārkāpuma konstatējuma. Tādējādi šī tiesa var apmierināt atjaunošanas pieteikumu pēc tam, kad tā pati ir konstatējusi, ka ar zemākas instances krimināltiesas spriedumu vai lēmumu ir pārkāpta ECPAK.
20.
Tāpēc kriminālprocesā, pamatojoties uz Austrijas tiesību normām, kurās ir reglamentētas pamattiesības, ir iespējams vērsties tieši iesniedzējtiesā ar pieteikumu saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksa 363.a pantu un norādīt uz ECPAK pārkāpumu, arī nepastāvot ECT spriedumam. Kopš še iepriekš minētā sprieduma pasludināšanas šis tiesību aizsardzības līdzeklis ir ticis izmantots arvien biežāk.
21.
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa ir uzdevusi jautājumu par tādas prasības iespējamu esamību, kura izriet no līdzvērtības un efektivitātes principiem, kā Tiesa tos interpretējusi, un kura tai liktu kriminālprocesa atjaunošanas procedūru paplašināti attiecināt uz apgalvotiem Hartas vai citu Savienības tiesību normu pārkāpumiem.
22.
Šajos apstākļos Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Savienības tiesības, it īpaši LES 4. panta 3. punkts kopsakarā ar no tā izrietošajiem līdzvērtības un efektivitātes principiem, ir jāinterpretē tādējādi, ka [valsts tiesai] ir pienākums pēc skartās personas pieteikuma pārbaudīt spēkā esošu krimināltiesas nolēmumu saistībā ar iespējamu Savienības tiesību (šajā gadījumā – [Hartas] 50. pants un [Īstenošanas konvencijas] 54. pants) pārkāpumu, ja valsts tiesībās [..] šāda pārbaude ir paredzēta tikai attiecībā uz iespējamu [ECPAK] pārkāpumu?”
V. Tiesvedība Tiesā
23.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tika reģistrēts Tiesas kancelejā 2017. gada 4. maijā.
24.
Rakstveida apsvērumus iesniedza Austrijas un Ungārijas valdības, kā arī Eiropas Komisija.
25.
2018. gada 20. marta tiesas sēdē mutvārdu apsvērumus sniedza Austrijas un Ungārijas valdības, kā arī Komisija.
VI. Analīze
26.
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai Savienības tiesības, it īpaši līdzvērtības un efektivitātes principi, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās valsts tiesai liek valsts tiesību aktos paredzētu tiesību aizsardzības līdzekli, kas ļauj panākt kriminālprocesa, kurš noslēdzies ar valsts lēmumu, kas stājies likumīgā spēkā, atjaunošanu ECPAK pārkāpuma gadījumā, paplašināti attiecināt uz Savienības tiesību pārkāpumiem, it īpaši ar Hartas 50. pantu un ar Īstenošanas konvencijas 54. pantu garantēto pamattiesību aizskārumiem.
27.
Iesākumā es atgādinu, ka Hartas 50. pants un Īstenošanas konvencijas 54. pants attiecas uz pamattiesībām netikt divreiz tiesātam vai sodītam krimināllietā par to pašu noziedzīgo nodarījumu jeb principu “ne bis in idem”.
28.
Visi lietas dalībnieki, kuri iesnieguši apsvērumus Tiesai, uzskata, ka uz šo jautājumu ir jāsniedz noliedzoša atbilde. Tas ir arī mans viedoklis turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ.
29.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, nepastāvot Savienības tiesiskajam regulējumam attiecīgajā jomā, to prasību procesuālie noteikumi, kuru mērķis ir aizsargāt nodokļu maksātāju tiesības, kas izriet no Savienības tiesībām, tostarp tie, ar kuriem ir ieviests res judicata spēka princips, ietilpst dalībvalstu tiesību sistēmā atbilstoši šo valstu procesuālās autonomijas principam. Šie noteikumi tomēr nedrīkst būt mazāk labvēlīgi nekā tie, kas reglamentē līdzīgas iekšēja rakstura situācijas (līdzvērtības princips), ne arī tādi, kas padara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtina Savienības tiesību sistēmā paredzēto tiesību īstenošanu (efektivitātes princips) (
5
).
30.
Šajā gadījumā netiek apstrīdēts, ka nepastāv Savienības tiesiskais regulējums, ar kuru būtu reglamentēts tāds tiesību aizsardzības līdzeklis kā tas, par ko ir strīds pamatlietā, proti, tiesību aizsardzības līdzeklis, kas ļauj ieinteresētajām personām apgalvot, ka ar krimināltiesisku lēmumu, kurš stājies likumīgā spēkā, ir apdraudētas pamattiesības – šajā gadījumā vienas no ECPAK garantētajām pamattiesībām –, un vajadzības gadījumā panākt strīdīgā kriminālprocesa atjaunošanu.
31.
Līdz ar to, piemērojot iepriekšminēto judikatūru, ir jāvērtē, vai tas, ka šāds tiesību aizsardzības līdzeklis ir paredzēts attiecībā uz ECPAK pārkāpumiem, to paplašināti neattiecinot uz Savienības tiesību pārkāpumiem, apdraud līdzvērtības un efektivitātes principus, kā tos interpretējusi Tiesa. Es šos divus aspektus vērtēšu atsevišķi tālāk B un C daļā.
32.
Sākumā es izklāstīšu iemeslus, kuru dēļ es uzskatu, ka iebilde par nepieņemamību, ko izvirzījusi Austrijas valdība, ir jānoraida (A daļa).
A.
Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
33.
Austrijas valdība attiecībā uz šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ir izvirzījusi iebildi par nepieņemamību. Šīs valdības ieskatā ir apšaubāmi, ka pamatlietas pamatā esošās juridiskās situācijas ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, jo Kriminālprocesa kodeksa 363.a pantā ir noteikts tiesību aizsardzības līdzeklis nevis Savienības tiesību, bet gan ECPAK pārkāpuma gadījumā.
34.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa ir uzdevusi pašas noteiktajos tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu ietvaros un kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas atbilstības pieņēmums. Tiesas atteikums atbildēt uz valsts tiesas iesniegtu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iespējams tikai tad, ja ir acīmredzams, ka prasītajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saiknes ar pamatlietas faktiem vai priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesas rīcībā nav vajadzīgo faktisko un juridisko elementu, lai lietderīgi atbildētu uz tai uzdotajiem jautājumiem (
6
).
35.
Attiecībā uz pirmo Austrijas valdības izvirzīto argumentu es atgādinu, ka Īstenošanas konvencija sākotnēji bija ārpus Eiropas Savienības sistēmas noslēgts starpvalstu nolīgums. Tomēr ar Amsterdamas līgumu Šengenas acquis tika iekļauts šajā sistēmā (
7
). Līdz ar to, kā pamatoti ir norādījusi ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott] lietā E (
8
), Īstenošanas konvencija ir kļuvusi par Savienības tiesību neatņemamu sastāvdaļu, kas Šengenas zonā ietilpstošajām dalībvalstīm ir jāpiemēro.
36.
Līdz ar to, ja dalībvalsts iestādes atbalsta ar Īstenošanas konvenciju pamatotu tiesiskās palīdzības lūgumu, kā tas ir pamatlietas apstākļos, ir jāuzskata, ka tās īsteno Savienības tiesības Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē. Šo interpretāciju apstiprina spriedums M, kurā Tiesa precizēja, ka Īstenošanas konvencijas 54. pants ir jāinterpretē, ņemot vērā Hartas 50. pantu (
9
), un spriedums Spasic, kurā Tiesa vērtēja Īstenošanas konvencijas 54. panta spēkā esamību, ņemot vērā Hartas 50. pantu (
10
).
37.
Turklāt Austrijas valdība apgalvoja, ka iesniedzējtiesa nav norādījusi precīzus iemeslus, kas tai ir likuši šaubīties par Savienības tiesību interpretāciju un uzskatīt par nepieciešamu uzdot Tiesai prejudiciālu jautājumu. Attiecībā uz šo otro argumentu es uzskatu, ka iesniedzējtiesa ir skaidri izklāstījusi savas šaubas par to, vai pastāv iespējama prasība ar Kriminālprocesa kodeksa 363.a pantu ieviesto tiesību aizsardzības līdzekli paplašināti attiecināt uz Savienības tiesību pārkāpumiem, it īpaši ar Hartu un Īstenošanas konvenciju garantēto pamattiesību aizskārumiem.
38.
Piebildīšu, ka šis jautājums, ņemot vērā, ka Harta saskaņā ar tās 53. pantu var nodrošināt plašāku aizsardzību nekā ECPAK, var attiekties arī uz risinājumu pamatlietā. Faktiski tieši tas attiecas uz principu ne bis in idem, kas tika minēts pamatlietā. Kā norāda Pamattiesību hartas skaidrojumi (
11
), ja ar ECPAK 7. protokola 4. panta 1. punktu ieviestā principa ne bis in idem piemērojamība ir ierobežota katras valsts teritorijā atsevišķi (
12
), tad ar Hartas 50. pantu tā paplašināti ir attiecināta uz Savienības teritoriju kā vienotu veselumu (
13
). Līdzīgi, kā tas ir ar Hartas 50. pantu, Īstenošanas konvencijas 54. panta teritoriālo piemērojamību veido Šengenas zonā ietilpstošo valstu teritoriju kopums, kas ir uzskatāms par vienu veselumu.
39.
Ņemot vērā iepriekš minēto, manā ieskatā nav apstrīdams, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
B.
Par Eiropas Savienības tiesību efektivitātes principa pārkāpuma neesamību
40.
Lai novērtētu, vai ir noticis Savienības tiesību efektivitātes principa pārkāpums, ir jānosaka, vai tas, ka nav iespējams apstrīdēt krimināltiesisku lēmumu, kas stājies likumīgā spēkā, atsaucoties uz Savienības tiesību pārkāpumu, it īpaši ar Hartas 50. pantu un ar Īstenošanas konvencijas 54. pantu garantēto pamattiesību aizskārumu, dara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtina Savienības tiesību sistēmā paredzēto tiesību īstenošanu šo secinājumu 29. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē.
41.
Manā ieskatā no Tiesas judikatūras izriet, ka Savienības tiesību efektivitātes princips, izņemot atsevišķus izņēmumus, nepieprasa apstrīdēt, it īpaši izmantojot specifisku tiesību aizsardzības līdzekli, tādu valsts lēmumu res judicata spēku, kuri ir pretrunā Savienības tiesībām. Šo judikatūru izskaidro tas, ka pastāv konstitucionālais ietvars, ko izstrādājusi Tiesa un kas garantē Savienības tiesību efektivitāti pat
pirms valsts lēmumu stāšanās likumīgā spēkā (1. daļa).
42.
Tiesa gan ir noteikusi izņēmumu valsts lēmumu res judicata spēka ievērošanas principam gadījumā, ja attiecīgajai personai nav bijusi iespēja atsaukties uz tiesībām, kas tai piešķirtas ar Savienības tiesībām. Šis izņēmums tomēr nav atbilstīgs pamatlietas apstākļos (2. daļa).
1. Princips – valsts lēmumu “res judicata” spēka ievērošana
43.
Saistībā ar efektivitātes principu Tiesa ir vairākkārt atgādinājusi, ka ikviens gadījums, kurā rodas jautājums, vai valsts procesuālā norma nepadara neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina Savienības tiesību piemērošanu, ir jāanalizē, ņemot vērā šīs tiesību normas nozīmi visā procesā, tās attīstību un īpatnības dažādu instanču valsts tiesās. Šajā ziņā vajadzības gadījumā ir jāņem vērā principi, kas ir valsts tiesību sistēmas pamatā, piemēram, tiesību uz aizstāvību ievērošana, tiesiskās drošības princips un pienācīga tiesvedības norise (
14
).
44.
Tomēr Tiesa arī jau vairākkārt ir uzsvērusi res judicata spēka principa nozīmi gan Savienības tiesību sistēmā, gan valstu tiesību sistēmās. Lai nodrošinātu tiesību un tiesisko attiecību stabilitāti, kā arī pareizu tiesvedību, ir svarīgi, lai tiesu nolēmumi, kas kļuvuši galīgi pēc tam, kad izmantotas visas pārsūdzības iespējas, vai pēc tam, kad beidzies šādai pārsūdzībai paredzētais termiņš, vairs nevarētu tikt apstrīdēti (
15
).
45.
Tomēr nevar noliegt, ka starp šiem diviem principiem pastāv zināms spriegums. Neiespējamība apstrīdēt valsts lēmumu, kas stājies likumīgā spēkā, bet attiecībā uz ko tomēr nav noliedzams, ka tas ir pretrunā Savienības tiesībām, noteikti praksē izraisa Savienības tiesību efektivitātes samazināšanos.
46.
Tomēr šādas sekas pašas par sevi nenozīmē Savienības tiesību efektivitātes principa, kā to interpretē Tiesa, pārkāpumu. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesībās valsts tiesai nav noteikts pienākums nepiemērot valsts procesuālos noteikumus, kas tiesas nolēmumam piešķir res judicata spēku, pat ja tas ļautu novērst Savienības tiesību pārkāpumu (
16
).
47.
Tiesa it īpaši ir izslēgusi jebkādus Savienības tiesību efektivitātes principa pārkāpumus situācijās, kad res judicata spēka princips liedz valsts tiesai vērtēt šķīrējtiesu nolēmumu spēkā esamību, ņemot vērā LESD 101. pantu (
17
), vai Savienības tiesību normu par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos spēkā esamību (
18
). Tāpat Tiesa ir pieņēmusi, ka res judicata spēka princips liedz valsts tiesai vērtēt tiesas nolēmumu spēkā esamību, ņemot vērā Savienības tiesību normas par valsts tiesu starptautisko jurisdikciju (
19
), tiesību normas par būvdarbu publiskajiem iepirkumiem (
20
) vai arī LESD 110. pantu (
21
).
48.
Tādējādi vispārīgi Savienības tiesību efektivitātes princips neliek dalībvalstīm apstrīdēt valsts lēmumu res judicata spēku, it īpaši ieviešot tādu specifisku tiesību aizsardzības līdzekli kā Kriminālprocesa kodeksa 363.a pantā noteiktais attiecībā uz ECPAK pārkāpumiem.
49.
Manā ieskatā šo judikatūru izskaidro tas, ka pastāv konstitucionālais ietvars, kas piešķir Savienības tiesībām lielu daļu tā īpašā rakstura (
22
)un kas garantē Savienības tiesību efektivitāti pat
pirms valsts lēmumu stāšanās likumīgā spēkā.
50.
Pirmkārt, Savienības tiesību saistošās normas var tieši radīt tiesības attiecīgajām personām (
23
). Šis tiešās iedarbības princips nozīmē, ka Savienības tiesības neskar vienīgi attiecības starp valstīm, bet piešķir indivīdiem tiesības, ko tie var izmantot attiecībās ar visām valsts iestādēm, it īpaši visām valsts tiesām.
51.
Attiecībā uz pamattiesībām, kas aplūkotas pamatlietā, Tiesa nesen spriedumā Garlsson Real Estate u.c. (
24
) uzsvēra, ka princips ne bis in idem, kas garantēts Hartas 50. pantā, piešķir privātpersonām tieši piemērojamas tiesības.
52.
Otrkārt, Savienības tiesību pārākuma princips uzliek valsts tiesām pienākumu nodrošināt šo tiesību tieši piemērojamo normu pilnīgu iedarbību, pēc savas iniciatīvas vajadzības gadījumā nepiemērojot nevienu tām pretrunā esošu, pat vēlāk pieņemtu valsts tiesību akta normu, nelūdzot vai negaidot, kad to atcels likumdevējs vai tā tiks atcelta jebkādā citā konstitūcijā paredzētā kārtībā (
25
).
53.
No Savienības tiesību tiešās iedarbības un piemērošanas pārākuma kumulatīvās iedarbības izriet, ka ikvienai Austrijas tiesai, kas izskatīja pamatlietu, bija pienākums novērst jebkādu principa ne bis in idem, kā tas garantēts Hartas 50. pantā un Īstenošanas konvencijas 54. pantā, pārkāpumu. Šajā saistībā iesniedzējtiesa ir skaidri secinājusi, ka saskaņā ar Kriminālprocesa kodeksu ieinteresētajām personām ir paredzētas vairākas tiesiskas iespējas, kā kriminālprocesā īstenot tām Savienības tiesību sistēmā piešķirto tiesību, tostarp no Hartas 50. panta izrietošo tiesību, izmantošanu. Turklāt no iesniedzējtiesas sniegtā faktu apraksta izriet, ka ieinteresētajām personām faktiski bija iespēja celt vairākas prasības viņu kriminālprocesa gaitā, atsaucoties it īpaši uz tādu Savienības tiesību kā Īstenošanas konvencijas 54. pants pārkāpumu (
26
).
54.
Treškārt, no LESD 267. panta otrās daļas, kā to interpretējusi Tiesa, izriet, ka valsts tiesām ir visplašākās tiesības vērsties Tiesā, ja tās uzskata, ka tajās izskatāmā lieta rada jautājumus par Savienības tiesību noteikumu interpretāciju vai to spēkā esamības vērtējumu un ka ir vajadzīgs nolēmums par tiem (
27
). Tādējādi visām valsts tiesām ir atļauts, pirms tās pieņem lēmumu, ar ko tiek izbeigta lieta, kas tajās tiek izskatīta, vērsties pie Tiesas, lai saņemtu Savienības tiesību saistošu interpretāciju. Saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu šī iespēja kļūst pat par pienākumu – izņemot “nepārprotama akta” hipotēzi (
28
) –, ja šāds jautājums rodas lietā, ko izskata valsts tiesa, kuras nolēmumi saskaņā ar valsts tiesībām nav pārsūdzami (
29
).
55.
Manā ieskatā šis konstitucionālais ietvars principā garantē ikvienai pienācīgi rūpīgai personai iespēju īstenot tai Savienības tiesību sistēmā piešķirtās tiesības, pat
pirms attiecībā uz to ir pieņemts lēmums, kas stājies likumīgā spēkā. Tādējādi šis ietvars garantē Savienības tiesību efektivitāti, un nav jāparedz tiesību aizsardzības līdzeklis, kurš ļautu apstrīdēt valsts lēmumus, kas stājušies likumīgā spēkā.
56.
Piebildīšu, ka šo konstitucionālo ietvaru papildina prasība dalībvalstīm paredzēt tiesību aizsardzības līdzekli, kas ļauj iestāties valsts atbildībai par Savienības tiesību pārkāpumu ar valsts lēmumu, kas stājies likumīgā spēkā (
30
). Pretēji trim konstitucionālajiem principiem, kas aprakstīti še iepriekš, šī prasība iestājas pēc valsts lēmuma stāšanās likumīgā spēkā. Tiesa šajā saistībā ir precizējusi, ka res judicata spēka princips neliedz atzīt valsts atbildības principu attiecībā uz pēdējās instances tiesas nolēmumiem (
31
).
57.
No iepriekš minētā izriet, ka tādos apstākļos kā pamatlietā neiespējamība apstrīdēt krimināltiesisku lēmumu, kas stājies likumīgā spēkā, atsaucoties uz Savienības tiesību pārkāpumu, it īpaši ar Hartas 50. pantu un Īstenošanas konvencijas 54. pantu garantēto pamattiesību aizskārumu, nav Savienības tiesību efektivitātes principa pārkāpums.
2. Izņēmums – valsts lēmumu “res judicata” spēka apstrīdēšana, ja attiecīgajai personai nav bijusi iespēja atsaukties uz tiesībām, kas tai piešķirtas ar Savienības tiesībām
58.
Man tomēr ir jāuzsver, ka Tiesa ir noteikusi izņēmumu valsts lēmumu res judicata spēka ievērošanai gadījumā, ja šī principa ievērošanas dēļ tiktu padarīta neaizskarama tāda valsts procedūra, kuras dažas strukturālās iezīmes dara neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtina Savienības tiesību sistēmā paredzēto tiesību īstenošanu.
59.
Šajā saistībā Tiesa it īpaši ir lēmusi, ka ar efektivitātes principu nav saderīga tāda valsts tiesību norma, saskaņā ar kuru strīdos nodokļu jomā, ja galīgajā spriedumā attiecīgajā lietā ir lemts par būtisku jautājumu, kas ir kopīgs ar citām lietām, šāds spriedums saistībā ar šo jautājumu ir saistošs. Šādas tiesību normas sekas būtu tādas, ka tiktu erga omnes uzspiesta pirmajā lēmumā pieņemtā interpretācija, it īpaši attiecībā uz ļaunprātīgas rīcības pastāvēšanu PVN jomā, neesot iespējai labot kļūdu Savienības tiesību kļūdainas interpretācijas gadījumā (
32
).
60.
Citā lietā Tiesa precizēja, ka Savienības tiesību efektivitātes princips liedz arī piemērot valsts tiesību normu, kas neļauj valsts tiesai izdarīt visus secinājumus no LESD 108. panta 3. punkta trešajā teikumā paredzētā aizlieguma īstenot valsts atbalstu pārkāpuma, jo pastāv likumīgā spēkā stājies valsts tiesas nolēmums, ar kuru ir konstatēts, ka pamatlietā aplūkojamie līgumi joprojām ir spēkā, tomēr nepārbaudot, vai ar tiem ir noteikts valsts atbalsts. Šajā gadījumā šīs tiesību normas sekas būtu tādas, ka tiktu liegta jebkāda pārbaude par iepriekš minētā aizlieguma ievērošanu (
33
).
61.
Es tomēr precizēju, ka nepietiek tikai ar vienkāršu rūpības trūkumu ar Savienības tiesībām piešķirto tiesību īstenošanā, lai apstrīdētu valsts lēmumu res judicata spēku (
34
). Citiem vārdiem sakot, šī principa apšaubīšana, lai saglabātu Savienības tiesību efektivitāti, attiecas vienīgi uz procedūrām, kuru dažas strukturālās iezīmes dara neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtina Savienības tiesību sistēmā paredzēto tiesību īstenošanu.
62.
Šajā gadījumā neviens no Tiesai iesniegtajiem materiāliem elements neļauj uzskatīt, ka šāds būtu pamatlietas gadījums (
35
).
63.
Ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka Savienības tiesību efektivitātes princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliek valsts tiesai valsts tiesību aktos paredzētu tiesību aizsardzības līdzekli, kas ļauj panākt kriminālprocesa, kurš noslēdzies ar valsts lēmumu, kas stājies likumīgā spēkā, atjaunošanu ECPAK pārkāpuma gadījumā, paplašināti attiecināt uz Savienības tiesību pārkāpumiem, it īpaši ar Hartas 50. pantu un ar Īstenošanas konvencijas 54. pantu garantēto pamattiesību aizskārumiem, ja attiecīgajai personai šajā tiesvedībā ir bijusi iespēja atsaukties uz tiesībām, kas tai piešķirtas ar Savienības tiesībām.
C.
Par līdzvērtības principa pārkāpuma neesamību
64.
Lai atbildētu uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu, vēl ir jānosaka, vai par līdzvērtības principa pārkāpumu ir uzskatāms tas, ka tiek ieviests tiesību aizsardzības līdzeklis, kas ECPAK pārkāpuma gadījumā ļauj panākt, ka tiek atjaunots kriminālprocess, kurš bija noslēdzies ar lēmumu, kas stājies likumīgā spēkā, paplašināti neattiecinot šo tiesību aizsardzības līdzekli uz Savienības tiesību pārkāpumiem, it īpaši ar Hartas 50. pantu un ar Īstenošanas konvencijas 54. pantu garantēto pamattiesību aizskārumiem.
65.
Saskaņā ar šo secinājumu 29. punktā atgādināto judikatūru līdzvērtības princips prasa, lai procesuālie noteikumi prasībām, kuru mērķis ir nodrošināt attiecīgo personu tiesību, kas izriet no Savienības tiesībām, aizsardzību, nebūtu mazāk labvēlīgi nekā tie, kuri attiecas uz līdzīgām prasībām saskaņā ar valsts tiesību sistēmu.
66.
Turpmāk minēto iemeslu dēļ es uzskatu, ka līdzvērtības princips neuzliek dalībvalstīm pienākumu tādu tiesību aizsardzības līdzekli kā pamatlietā aplūkojamais paplašināti attiecināt uz Savienības tiesībām.
67.
Pirmkārt, prasība, kas pamatota ar ECPAK, nav “līdzīga prasība saskaņā ar valsts tiesību sistēmu” iepriekš minētās judikatūras izpratnē, jo tā neattiecas uz valsts tiesību normu pārkāpumu. Neatkarīgi no tā, kāds statuss valsts tiesību sistēmā ir piešķirts ECPAK tiesību normu hierarhijā (
36
), jēdziens “valsts tiesības”, manuprāt, attiecas tikai uz normām, kuras var grozīt vai atcelt attiecīgās dalībvalsts iestādes. Citiem vārdiem sakot, jēdziens “valsts tiesības” attiecas tikai uz normām, kuras izriet no attiecīgās dalībvalsts iekšējās tiesību sistēmas. Protams, ECPAK neietver šādas normas, līdzīgi kā jebkurš cits starptautisko tiesību instruments.
68.
Šī interpretācija atbilst mērķim, ko tiecas sasniegt ar līdzvērtības principu, proti, novērst dalībvalstu procesuālā protekcionisma praksi, kas izpaustos tā, ka vietējām normām tiktu piešķirts privileģēts statuss salīdzinājumā ar Savienības tiesībām piešķirto. Spriedumā Târşia Tiesa šajā saistībā precizēja, ka līdzvērtības princips paredz, ka prasības, kas ir pamatotas ar valsts tiesību pārkāpumu, un tām līdzīgas prasības, kas ir pamatotas ar Savienības tiesību pārkāpumu, ir izskatāmas līdzvērtīgi (
37
).
69.
Savukārt tas, ka privileģēts statuss tiek piešķirts ECPAK, tas ir, starptautisko tiesību kopumam, nevar tikt uzskatīts par diskriminējošu attieksmi šīs judikatūras izpratnē. Citiem vārdiem sakot, ECPAK piešķirtais statuss nav atbilstīgs pamats salīdzinājumam līdzvērtības principa piemērošanas vajadzībām. Šī statusa ņemšana vērā novestu pie tā, ka līdzvērtības princips tiktu pārvērsts par “labvēlīgākās normas” klauzulu, saskaņā ar kuru kādā dalībvalstī paredzētā labvēlīgākā procesuālā kārtība – vai nu par labu valsts tiesībām, vai par labu starptautiskajām tiesībām – automātiski būtu paplašināti jāattiecina uz Savienības tiesībām.
70.
Otrkārt, pat pieņemot, ka prasība, kas pamatota ar ECPAK, būtu jāpielīdzina prasībai saskaņā ar valsts tiesību sistēmu, tomēr būtu jāuzskata, ka pamatlietas apstākļos līdzvērtības princips nav pārkāpts, jo prasība, kas pamatota ar ECPAK, nav “līdzīga” prasībai, kas pamatota ar Savienības tiesībām.
71.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru līdzvērtības princips prasa vienlīdzīgu attieksmi pret prasībām, kas pamatotas ar Savienības tiesību pārkāpumu, un “līdzīgām” prasībām saskaņā ar valsts tiesību sistēmu (
38
). Līdz ar to šis princips nevar tikt interpretēts kā tāds, kas liktu dalībvalstij attiecināt tās labvēlīgāko iekšējo kārtību uz visām prasībām, kuras iesniegtas kādā konkrētā tiesību jomā (
39
), vai arī uz visām prasībām, kuras pamatotas ar Savienības tiesību pārkāpumu (
40
).
72.
Saskaņā ar šo judikatūru ir jāpārbauda attiecīgo prasību līdzība, ievērojot to priekšmetu, pamatu un būtiskās sastāvdaļas, vajadzības gadījumā ņemot vērā attiecīgo noteikumu līdzību, ievērojot to nozīmi procedūrā kopumā, šīs procedūras norisi un noteikumu īpatnības (
41
).
73.
Prasības, kas pamatotas attiecīgi ar ECPAK un Savienības tiesībām, nevar tikt uzskatītas par līdzīgām, it īpaši ievērojot šo normu vietu valsts procedūrā iepriekš minētās judikatūras izpratnē.
74.
Kā es iepriekš uzsvēru, Savienības tiesības raksturo konstitucionālais ietvars, kas liek dalībvalstīm garantēt Savienības tiesību efektivitāti pat
pirms valsts lēmumu stāšanās likumīgā spēkā (
42
).
75.
Turpretī prasības ECT pieņemamība ir atkarīga no tā, vai ir izmantoti visi valsts tiesību sistēmā paredzētie tiesību aizsardzības līdzekļi saskaņā ar ECPAK 35. panta 1. punktu. Šī prasība noteikti ietver to, ka ECT spriedums, ar kuru konstatē ECPAK pārkāpumu, var tikt pieņemts tikai pēc pēdējās instances valsts tiesas lēmuma, kas hipotētiski ir stājies likumīgā spēkā. Kā uzsvēra iesniedzējtiesa, tieši tādēļ, lai atļautu šādu īstenošanu, tika ieviests Kriminālprocesa kodeksa 363.a pantā noteiktais tiesību aizsardzības līdzeklis.
76.
Manā ieskatā šī objektīvā atšķirība starp Savienības tiesībām un ECPAK nosaka, ka tādas prasības saskaņā ar valsts tiesību sistēmu, kas pamatotas attiecīgi ar šiem diviem tiesību normu kopumiem un kas attiecas uz tādu valsts lēmumu spēkā esamību, kuri stājušies likumīgā spēkā, nevar tikt uzskatītas par līdzīgām.
77.
Proti, to ECT pasludināto spriedumu efektivitāte, kuros konstatēts ECPAK pārkāpums, hipotētiski ir atkarīga no attiecīgās dalībvalsts rīcības, kas seko pēc tam, kad ir izmantoti visi valsts tiesību sistēmā paredzētie tiesību aizsardzības līdzekļi, tai skaitā tāda tiesību aizsardzības līdzekļa izveidošanas, kas ļauj veikt lēmumu, kuri stājušies likumīgā spēkā, pārbaudi, kāda paredzēta Kriminālprocesa kodeksa 363.a pantā.
78.
Turpretī Savienības tiesību, it īpaši Tiesas spriedumu, efektivitāte neprasa šādas pārsūdzības īstenošanu, jo konstitucionālais ietvars, ko veido tiešā iedarbība, piemērošanas pārākums un prejudiciālā nolēmuma tiesvedība, garantē to efektivitāti pat pirms valsts lēmumu stāšanās likumīgā spēkā.
79.
Šajā saistībā, kā Tiesa ir uzsvērusi atzinumā 2/13, Savienības tiesu sistēmas stūrakmeni veido prejudiciālā nolēmuma tiesvedība, kuras mērķis, izveidojot tiesnešu dialogu tieši starp Tiesu un dalībvalstu tiesām, ir nodrošināt Savienības tiesību vienveidīgu interpretāciju, tādējādi ļaujot nodrošināt to saskanību, pilnīgu iedarbību un autonomiju, kā arī – galu galā – ar Līgumiem izveidoto tiesību īpašo raksturu (
43
).
80.
Uzsveru, ka ECPAK 16. protokola (turpmāk tekstā – “16. protokols”) stāšanās spēkā 2018. gada 1. augustā, pēc tam, kad to šā gada 12. aprīlī ratificēja Francijas Republika (
44
), nevar ietekmēt šo konstatējumu par līdzības neesamību. Pirmkārt, Austrijas Republika nav starp valstīm, kas ir šī protokola parakstītājas (
45
).
81.
Otrkārt un katrā ziņā, es uzskatu, ka pat attiecībā uz līgumslēdzējām valstīm minētais protokols nevar palielināt ECPAK efektivitāti pirms valsts lēmumu stāšanās likumīgā spēkā tādā līmenī, kas būtu salīdzināms ar Savienības tiesību efektivitāti.
82.
Tiesa, 16. protokolā ir noteiktas tiesības vērsties ECT ar lūgumiem sniegt konsultatīvu atzinumu par principiāliem jautājumiem attiecībā uz ECPAK vai tās protokolos garantēto tiesību un brīvību interpretāciju vai piemērošanu. Tomēr pastāv trīs lielas atšķirības starp šo kārtību un kārtību, kas noteikta ar LESD 267. pantu. Pirmām kārtām, šīs tiesības saskaņā ar šī protokola 1. pantu ir rezervētas Augsto līgumslēdzēju pušu “augstākajām tiesu iestādēm”. Otrām kārtām, ECT veiks šo lūgumu izvērtēšanu, piemērojot minētā protokola 2. pantu. Trešām kārtām, 16. protokola 5. pantā ir precizēts, ka šajā saistībā sniegtie konsultatīvie atzinumi nav saistoši.
83.
Ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka tādas prasības saskaņā ar valsts tiesību sistēmu, kas pamatotas attiecīgi ar Savienības tiesībām un ECPAK un kas attiecas uz tādu valsts lēmumu spēkā esamību, kuri stājušies likumīgā spēkā, nevar tikt uzskatītas par līdzīgām. Tāpēc ar līdzvērtības principu nevar tikt pamatota prasība paplašināti attiecināt uz Savienības tiesībām tiesību aizsardzības līdzekli, kas paredz lēmumiem, kuri stājušies likumīgā spēkā, veikt tādu pārbaudi saistībā ar ECPAK, kāda noteikta Kriminālprocesa kodeksa 363.a pantā.
84.
Šo līdzības neesamību neliek apšaubīt apstāklis, ka iesniedzējtiesa pati var konstatēt ECPAK pārkāpumu, ja tiek celta prasība atbilstoši Kriminālprocesa kodeksa 363.a pantam, negaidot ECT spriedumu (
46
). Tiesa, šī iespēja palielina ECPAK efektivitātes līmeni, ļaujot attiecīgajai personai, neesot vajadzībai vērsties ECT, panākt, ka tiek atjaunots kriminālprocess, kurš noslēdzies ar lēmumu, kas stājies likumīgā spēkā. Tomēr ECPAK un ECT spriedumu efektivitāte – atšķirībā no Savienības tiesību, it īpaši Tiesas spriedumu, efektivitātes – nav garantēta pirms valsts lēmumu stāšanās likumīgā spēkā.
85.
Paturot to prātā, tas, ka nepastāv prasība tādu tiesību aizsardzības līdzekli paplašināti attiecināt uz Savienības tiesību pārkāpumiem, manā ieskatā nenozīmē aizliegumu veikt šādu paplašināšanu. Dalībvalstij, īstenojot savu procesuālo autonomiju (
47
), ir atļauts paredzēt tiesību aizsardzības līdzekli, kas valsts lēmumus, kuri stājušies likumīgā spēkā, ļauj apstrīdēt Savienības tiesību pārkāpuma dēļ.
86.
Pamatlietas apstākļos iesniedzējtiesai ir atļauts piemērot Savienības tiesības saistībā ar tiesību aizsardzības līdzekli, kas noteikts Kriminālprocesa kodeksa 363.a pantā. Šajā saistībā no Austrijas valdības rakstveida un mutvārdu apsvērumiem izriet, ka iesniedzējtiesa spriedumā, kas pasludināts šajā tiesvedībā, ir konstatējusi Īstenošanas konvencijas 54. panta pārkāpumu.
87.
Tomēr es precizēju, ka šīs iespējas izmantošana neizraisa prasību turpināt piemērot Savienības tiesības saistībā ar šo tiesību aizsardzības līdzekli, vismaz to neprasa Savienības tiesības un it īpaši līdzvērtības princips. Šis apstāklis nevar ietekmēt iepriekš izklāstīto argumentāciju, saskaņā ar kuru prasības, kas pamatotas attiecīgi ar Savienības tiesībām un ECPAK, nevar tikt uzskatītas par līdzīgām.
88.
Ņemot vērā iepriekš minēto, es uzskatu, ka līdzvērtības princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tas neliek valsts tiesai valsts tiesību aktos paredzētu tiesību aizsardzības līdzekli, kas ļauj panākt kriminālprocesa, kurš noslēdzies ar valsts lēmumu, kas stājies likumīgā spēkā, atjaunošanu ECPAK pārkāpuma gadījumā, paplašināti attiecināt uz Savienības tiesību pārkāpumiem, it īpaši ar Hartas 50. pantu un ar Īstenošanas konvencijas 54. pantu garantēto pamattiesību aizskārumiem.
VII. Secinājumi
89.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, es iesaku Tiesai uz Oberster Gerichtshof (Augstākā tiesa, Austrija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Savienības tiesības, it īpaši līdzvērtības un efektivitātes principi, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās neliek valsts tiesai paplašināti attiecināt uz Savienības tiesību pārkāpumiem – it īpaši ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 50. pantu un ar Konvencijas, ar ko īsteno Šengenas nolīgumu (1985. gada 14. jūnijs) starp Beniluksa Ekonomikas savienības valstu valdībām, Vācijas Federatīvās Republikas valdību un Francijas Republikas valdību par pakāpenisku kontroles atcelšanu pie kopīgām robežām, kas parakstīta Šengenā (Luksemburga) 1990. gada 19. jūnijā un stājusies spēkā 1995. gada 26. martā, 54. pantu garantēto pamattiesību aizskārumiem, – valsts tiesību aktos paredzētu tiesību aizsardzības līdzekli, kas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas vai kāda no tai pievienoto protokolu pārkāpuma gadījumā ļauj panākt kriminālprocesa, kurš noslēdzies ar valsts lēmumu, kas stājies likumīgā spēkā, atjaunošanu, ja attiecīgajai personai šajā tiesvedībā ir bijusi iespēja atsaukties uz tiesībām, kas tai ir piešķirtas ar Savienības tiesībām.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	OV 2000, L 239, 19. lpp.
(
3
)	Šo jēdzienu Tiesa izmantoja atzinumā 2/13 (Savienības pievienošanās ECPAK), 2014. gada 18. decembris (EU:C:2014:2454, 158. un 177. punkts).
(
4
)	OV 2000, L 239, 13. lpp.
(
5
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2006. gada 16. marts, Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178, 21. un 22. punkts); 2006. gada 26. oktobris, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, 24. punkts); 2009. gada 3. septembris, Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, 24. punkts); 2015. gada 6. oktobris, Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, 27. punkts), kā arī 2016. gada 18. februāris, FinanmadridEFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, 40. punkts).
(
6
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2017. gada 7. decembris, López Pastuzano (C‑636/16, EU:C:2017:949, 19. punkts), kā arī 2018. gada 23. janvāris, F. Hoffmann‑La Roche u.c. (C‑179/16, EU:C:2018:25, 45. punkts).
(
7
)	Skat. 19. protokolu par Šengenas acquis, kas iekļauts Eiropas Savienības sistēmā; protokols pievienots LES un LESD.
(
8
)	Ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumi lietā E (C‑240/17, EU:C:2017:963, 82. punkts).
(
9
)	Spriedums, 2014. gada 5. jūnijs (C‑398/12, EU:C:2014:1057, 35. punkts). Skat. arī spriedumu, 2016. gada 29. jūnijs, Kossowski (C‑486/14, EU:C:2016:483, 31. punkts).
(
10
)	Spriedums, 2014. gada 27. maijs (C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, 51.–74. punkts).
(
11
)	OV 2007, C 303, 17. lpp.
(
12
)	“Nevienu nedrīkst atkārtoti tiesāt vai sodīt krimināllietā tajā pašā valstī par nodarījumu, par kuru viņš saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem un soda izciešanas noteikumiem jau ticis attaisnots vai notiesāts ar galīgu spriedumu.” Kā pēdējo skat. ECT, 2018. gada 20. februāris, Krombach pret Franciju (ECLI:CE:ECHR:2018:0220DEC006752114, 34.–41. punkts).
(
13
)
(
14
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2009. gada 3. septembris, FallimentoOlimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, 27. punkts); 2009. gada 6. oktobris, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, 39. punkts); 2012. gada 14. jūnijs, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, 49. punkts); 2015. gada 6. oktobris, Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, 36. punkts); 2015. gada 11. novembris, Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, 41. punkts), kā arī 2016. gada 18. februāris, FinanmadridEFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, 43. punkts).
(
15
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2003. gada 30. septembris, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513, 38. punkts); 2006. gada 16. marts, Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178, 20. punkts); 2009. gada 3. septembris, Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, 22. punkts); 2009. gada 6. oktobris, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, 35. un 36. punkts); 2014. gada 10. jūlijs, Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, 58. punkts); 2015. gada 6. oktobris, Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, 28. punkts), kā arī 2015. gada 11. novembris, Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, 38. punkts).
(
16
)	Skat. it īpaši spriedumus, 1999. gada 1. jūnijs, Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, 47. punkts); 2006. gada 16. marts, Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178, 21. punkts); 2009. gada 3. septembris, Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, 23. punkts); 2009. gada 6. oktobris, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, 37. punkts); 2014. gada 10. jūlijs, Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, 59. punkts); 2015. gada 6. oktobris, Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, 29. punkts), kā arī 2015. gada 11. novembris, Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, 39. punkts).
(
17
)	Spriedums, 1999. gada 1. jūnijs, Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, 43.–48. punkts).
(
18
)	Spriedums, 2009. gada 6. oktobris, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, 39.–48. punkts).
(
19
)	Spriedums, 2006. gada 16. marts, Kapferer (C‑234/04, EU:C:2006:178, 19.–24. punkts).
(
20
)	Spriedums, 2014. gada 10. jūlijs, Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, 58.–61. punkts).
(
21
)	Spriedums, 2015. gada 6. oktobris, Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, 36.–41. punkts).
(
22
)	Skat. it īpaši 2014. gada 18. decembra atzinumu 2/13 (Savienības pievienošanās ECPAK) (EU:C:2014:2454, 166. punkts): “[Kā] Tiesa vairākkārt ir norādījusi, Savienības tiesības raksturo tas, ka tās ir radušās no autonoma avota, kas ticis izveidots ar Līgumiem, to pārākums salīdzinājumā ar dalībvalstu tiesībām [..], kā arī daudzu to pilsoņiem un pašām dalībvalstīm piemērojamo noteikumu tiešā iedarbība [..]”. Skat. arī spriedumu, 2018. gada 6. marts, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, 33. punkts).
(
23
)	Ar
regulu paša tās rakstura un tās funkcijas dēļ Savienības tiesību avotu sistēmā indivīdiem var tikt piešķirtas tiesības, kas valsts tiesām ir jāaizsargā (skat. it īpaši spriedumus, 1971. gada 14. decembris, Politi (43/71, EU:C:1971:122, 9. punkts), kā arī 2002. gada 17. septembris, Muñoz un Superior Fruiticola (C‑253/00, EU:C:2002:497, 27. punkts). Primāro tiesību normas, ar kurām tiek uzlikti konkrēti un beznosacījuma pienākumi, kuru piemērošanai nav nepieciešama nekāda vēlāka Savienības vai valsts iestāžu iejaukšanās, tieši rada tiesības attiecīgajām personām (skat. it īpaši spriedumus, 1963. gada 5. februāris, van Gend & Loos (26/62, EU:C:1963:1, 24. un 25. lpp.), kā arī 2018. gada 20. marts, Garlsson Real Estate u.c. (C‑537/16, EU:C:2018:193, 65. punkts)). Visos gadījumos, kad direktīvas normas, vērtējot no to satura viedokļa, ir beznosacījuma un pietiekami precīzas, indivīdiem ir tiesības uz tām atsaukties valsts tiesās tiesvedībā pret valsti, ja tā noteiktajā termiņā nav transponējusi direktīvu valsts tiesībās vai arī ir veikusi nepareizu transponēšanu (skat. it īpaši spriedumus, 1974. gada 4. decembris, van Duyn (41/74, EU:C:1974:133, 11.–15. punkts), kā arī 2014. gada 15. janvāris, Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, 31. punkts)).
(
24
)	Spriedums, 2018. gada 20. marts (C‑537/16, EU:C:2018:193, 64.–68. punkts).
(
25
)	Skat. it īpaši spriedumus, 1964. gada 15. jūlijs, Costa (6/64, EU:C:1964:66, 1158. – 1160. lpp.); 1978. gada 9. marts, Simmenthal (106/77, EU:C:1978:49, 21. un 24. punkts); 1998. gada 22. oktobris, IN. CO. GE.’90 u.c. (no C‑10/97 līdz C‑22/97, EU:C:1998:498, 20. un 21. punkts); 2014. gada 11. septembris, A (C‑112/13, EU:C:2014:2195, 36. un 37. punkts), kā arī 2018. gada 6. marts, SEGRO un Horváth (C‑52/16 un C‑113/16, EU:C:2018:157, 46. punkts).
(
26
)	Skat. šo secinājumu 12.–16. punktu. Šajā saistībā es uzsveru, ka neviens elements lietas materiālos neļauj apšaubīt pamattiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas garantēta LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā un Hartas 47. pantā, pārkāpuma esamību (skat. spriedumu, 2018. gada 27. februāris, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, 34.–36. punkts)). Turklāt iesniedzējtiesa nav uzdevusi Tiesai jautājumus šajā saistībā. Visādā ziņā es uzsveru, ka Tiesa nekad, it īpaši daudzajos šajā daļā minētajos spriedumos ne, nav interpretējusi šo pamattiesību piemērojamību kā tādu, kas ietver iespēju apstrīdēt valsts lēmuma res judicata spēku Savienības tiesību pārkāpuma dēļ.
(
27
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2014. gada 11. septembris, A (C‑112/13, EU:C:2014:2195, 35. punkts), un 2016. gada 5. aprīlis, PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, 31.–36. punkts).
(
28
)	Skat. it īpaši spriedumus, 1982. gada 6. oktobris, Cilfit u.c. (283/81, EU:C:1982:335, 16.–21. punkts), un 2016. gada 28. jūlijs, Association France Nature Environnement (C‑379/15, EU:C:2016:603, 47.–53. punkts).
(
29
)	Ja šī prasība netiek ievērota, vajadzības gadījumā var tikt celta prasība par pienākumu neizpildi, – šajā saistībā skat. Komisijas celto prasību lietā Komisija/Francija (C‑416/17).
(
30
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2003. gada 30. septembris, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513, 34.–36. punkts), kā arī 2015. gada 6. oktobris, Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, 40. punkts).
(
31
)	Spriedums, 2003. gada 30. septembris, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513, 40. punkts).
(
32
)	Spriedums, 2009. gada 3. septembris, Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, 26.–32. punkts).
(
33
)	Spriedums, 2015. gada 11. novembris, Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, 42.–46. punkts).
(
34
)	2009. gada 6. oktobra spriedumā Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, 47. un 48. punkts), kas attiecās uz pieteikumu par šķīrējtiesas nolēmuma, kurš ieguvis res judicata spēku, piespiedu izpildi, Tiesa lēma, ka efektivitātes princips neprasa, lai tiesa, kas lietu izskata, pēc savas ierosmes vērtētu šķīrējtiesas klauzulas negodīgumu, ja patērētājs nav cēlis prasību atcelt šo šķīrējtiesas nolēmumu. Turpretī tiesai, kura izskata prasību atcelt šķīrējtiesas nolēmumu, ir jāatceļ šķīrējtiesas vienošanās, kurā iekļauts negodīgs noteikums, un tas ir jādara, pat ja patērētājs nav atsaucies uz šo spēkā neesamību šķīrējtiesā, bet vienīgi prasībā atcelt tiesību aktu (spriedums, 2006. gada 26. oktobris, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, 30.–39. punkts)). Tāpat efektivitātes princips prasa, lai tiesa, kas izskata maksājuma rīkojuma izpildes lietu, varētu pēc savas ierosmes izvērtēt negodīga noteikuma esamību līgumā, kas ir apstrīdētā parāda pamatā, kad šādu vērtējumu veikt nav pieteikuma par maksājuma rīkojuma izdošanu izskatošās amatpersonas kompetencē (spriedums, 2016. gada 18. februāris, Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, 50.–55. punkts)).
(
35
)	Skat. šo secinājumu 53. punktu.
(
36
)	Iesniedzējtiesa ir precizējusi, ka ECPAK Austrijā ir konstitucionāla ranga tiesību akts. Skat. šo secinājumu 18. punktu.
(
37
)	Spriedums, 2015. gada 6. oktobris (C‑69/14, EU:C:2015:662, 34. punkts).
(
38
)	Spriedums, 2015. gada 6. oktobris, Târşia (C‑69/14, EU:C:2015:662, 27. un 32. punkts).
(
39
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2009. gada 29. oktobris, Pontin (C‑63/08, EU:C:2009:666, 45. punkts); 2010. gada 26. janvāris, Transportes Urbanos y Servicios Generales (C‑118/08, EU:C:2010:39, 34. punkts); 2010. gada 8. jūlijs, Bulicke (C‑246/09, EU:C:2010:418, 27. punkts), kā arī 2012. gada 19. jūlijs, Littlewoods Retail u.c. (C‑591/10, EU:C:2012:478, 31. punkts).
(
40
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 1998. gada 15. septembris, Edis (C‑231/96, EU:C:1998:401, 36. un 37. punkts); 1998. gada 15. septembris, Spac (C‑260/96, EU:C:1998:402, 20. un 21. punkts); 1998. gada 17. novembris, Aprile (C‑228/96, EU:C:1998:544, 20. un 21. punkts), kā arī 1999. gada 9. februāris, Dilexport (C‑343/96, EU:C:1999:59, 27. un 28. punkts).
(
41
)	Spriedumi, 2009. gada 29. oktobris, Pontin (C‑63/08, EU:C:2009:666, 45. un 46. punkts), kā arī 2012. gada 19. jūlijs, Littlewoods Retail u.c. (C‑591/10, EU:C:2012:478, 31. punkts).
(
42
)	Skat. šo secinājumu 49.–55. punktu.
(
43
)	Skat. atzinumu 2/13 (Savienības pievienošanās ECPAK), 2014. gada 18. decembris (EU:C:2014:2454, 176. punkts), kā arī spriedumu, 2018. gada 6. marts, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, 37. punkts).
(
44
)	Skat. paziņojumu presei ECPAK 143 (2018), 2018. gada 12. aprīlis, “La France ratifie le [protocole no 16] et déclenche son entrée en vigueur” [“Francija ratificē [16. protokolu], un tas stājas spēkā”], kas pieejams vietnē: http://hudoc.echr.coe.int/fre-press?i= 003-6057606-7791962.
(
45
)	Pārskats par 16. protokola parakstīšanu un ratifikāciju ir pieejams vietnē: https://www.coe.int/fr/web/conventions/full-list/-/conventions/treaty/214/signatures?p_auth=JHVZ7Jke.
(
46
)	Skat. šo secinājumu 19. un 20. punktu.
(
47
)	Skat. šo secinājumu 29. punktu.