Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA ATANASIJA RANTA
[ATHANASIOS RANTOS]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 5. martā (1)
Lieta C‑70/25 [Tukowiecka] (i)
N.O.
pret
PKO BP S.A.
(Sąd Rejonowy w Koszalinie (Košalinas rajona tiesa, Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Maksājumu pakalpojumi iekšējā tirgū – Direktīva
(ES) 2015/2366 – 73. panta 1. punkts un 74. panta 1. punkts – Neautorizēti maksājumu darījumi – Tiesības uz tūlītēju atmaksājumu – Rupja neuzmanība – Maksājumu pakalpojumu sniedzēja atteikums nekavējoties atmaksāt neautorizētā darījuma summu tāda zaudējuma gadījumā, kas radies 69. pantā paredzēto maksātāja pienākumu rupjas neizpildes dēļ – Izslēgšanas no tiesībām uz tūlītēju atmaksājumu tvērums
I.      Ievads
1.        Šis Sąd Rejonowy w Koszalinie (Košalinas rajona tiesa, Polija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Direktīvas (ES) 2015/2366 (2) 73. panta 1. punktu un 74. panta 1. punktu par juridisko atbildību, kas piemērojama neautorizētu maksājumu darījumu gadījumā. Tajā konkrēti tiek uzdots jautājums par to, kādos apstākļos maksājumu pakalpojumu sniedzējs var atteikties nekavējoties atmaksāt šādus darījumus, pamatojoties uz maksātāja rupju neuzmanību
saistībā ar pienākumiem, kas tam ir atbilstoši šīs direktīvas 69. pantam, ņemot vērā, ka krāpšana ar pikšķerēšanu kļūst arvien izplatītāka.
2.        Šī lieta sniedz Tiesai iespēju precizēt līdzsvara starp maksātāja interesēm un maksājumu pakalpojumu sniedzēja interesēm robežas. Tā aicina Tiesu paust viedokli par aspektiem, kas var būtiski ietekmēt gan risku sadali starp maksājumu pakalpojumu sniedzējiem un maksātājiem, gan šo pakalpojumu lietotājiem piešķiramo aizsardzības līmeni.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
3.        Saskaņā ar Direktīvas 2015/2366 6. un 71. apsvērumu:
“(6)      Būtu jāizstrādā jauni noteikumi, lai novērstu nepilnības regulējumā, vienlaikus nodrošinot lielāku juridisko skaidrību un tiesiskā regulējuma saskaņotu piemērošanu visā Savienībā [..] un nodrošinot augsta līmeņa patērētāju aizsardzību šo maksājumu pakalpojumu izmantošanā visā Savienībā. Tam būtu jārada efektivitāte maksājumu sistēmā kopumā, un tādējādi būtu jārodas lielākai maksājumu pakalpojumu izvēlei un lielākai pārredzamībai, vienlaikus stiprinot patērētāju uzticēšanos saskaņotam maksājumu tirgum.
[..]
(71)      Neautorizēta maksājumu darījuma gadījumā maksājumu pakalpojumu sniedzējam nekavējoties maksātājam būtu jāatmaksā minētā darījuma summa. Tomēr, ja pastāv lielas aizdomas par neautorizētu darījumu, kas izriet no maksājumu pakalpojumu lietotāja krāpnieciskas darbības, un ja aizdomas balstās uz objektīviem iemesliem, kuri ir paziņoti attiecīgajai valsts iestādei, maksājumu pakalpojumu sniedzējam būtu jāvar saprātīgā laikposmā veikt izmeklēšanu, pirms maksātājam tiek veikts atmaksājums. Lai maksātāju aizsargātu no nonākšanas nelabvēlīgā stāvoklī, atmaksājuma kreditēšanas valutēšanas dienai nevajadzētu būt pēc tās dienas, kad summa tikusi debetēta. Lai maksājumu pakalpojumu lietotāju mudinātu bez liekas kavēšanās ziņot maksājumu pakalpojumu sniedzējam par maksājumu instrumenta zādzību vai nozaudēšanu un tādējādi samazināt neautorizētu maksājumu darījumu risku, lietotāja atbildībai vajadzētu būt ļoti ierobežotas summas apjomā, ja vien maksājumu pakalpojumu lietotājs nav rīkojies krāpnieciski vai pieļāvis rupju neuzmanību. Tādējādi EUR 50 šķiet piemērota summa, lai lietotājiem nodrošinātu saskaņotu augsta līmeņa aizsardzību Savienībā. Ja maksātājam nav iespējas uzzināt par maksājumu instrumenta nozaudēšanu, zādzību vai piesavināšanos, atbildībai nebūtu jāpastāv. Turklāt, tiklīdz lietotāji ir informējuši maksājumu pakalpojumu sniedzēju, ka viņu maksājumu instrumenta drošība, iespējams, ir apdraudēta, no maksājumu pakalpojuma lietotājiem nebūtu jāprasa segt jebkādus turpmākus zaudējumus, kas izriet no minētā instrumenta neatļautas lietošanas. [..]”
4.        Šīs direktīvas 69. pantā “Maksājumu pakalpojumu lietotāja pienākumi saistībā ar maksājumu instrumentiem un personalizētiem drošības datiem” noteikts:
“1.      Maksājumu pakalpojumu lietotājs, kurš ir tiesīgs izmantot maksājumu instrumentu:
a)      lieto maksājumu instrumentu saskaņā ar noteikumiem, kas reglamentē maksājumu instrumenta izdošanu un lietošanu, kuriem jābūt objektīviem, nediskriminējošiem un samērīgiem;
b)      bez liekas kavēšanās informē maksājumu pakalpojumu sniedzēju vai tā norādīto subjektu, tiklīdz kļuvis zināms, ka maksājumu instruments ir nozaudēts, nozagts, nelikumīgi piesavināts vai notikusi tā neatļauta lietošana.
2.      Šā panta 1. punkta a) apakšpunkta piemērošanas nolūkos maksājumu pakalpojumu lietotājs jo īpaši tūlīt pēc maksājumu instrumenta saņemšanas veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu savu personalizēto drošības datu drošību.”
5.        Minētās direktīvas 71. panta “Paziņojums par neautorizētiem vai nepareizi izpildītiem maksājumu darījumiem un to izlabošana” 1. punktā teikts:
“Maksājumu pakalpojumu lietotājs no maksājumu pakalpojumu sniedzēja panāk kļūdas labojumu neautorizētiem vai nepareizi izpildītiem maksājumu darījumiem tikai tad, ja maksājumu pakalpojumu lietotājs ir informējis pakalpojumu sniedzēju bez liekas kavēšanās, tiklīdz viņš ir uzzinājis par jebkādu šādu darījumu, kas dod pamatu prasības celšanai, tostarp par 89. pantā minēto, un ne vēlāk par 13 mēnešiem pēc debetēšanas dienas.
[..]”
6.        Šīs pašas direktīvas 72. panta “Pierādījumi par maksājumu darījumu autentificēšanu un izpildi” 2. punktā noteikts:
“Ja maksājumu pakalpojumu lietotājs noliedz, ka viņš ir autorizējis kādu izpildītu maksājumu darījumu, tad – ar to vien, ka maksājumu pakalpojumu sniedzējs, tostarp attiecīgā gadījumā maksājumu iniciēšanas pakalpojumu sniedzējs, ir reģistrējis maksājumu instrumenta lietojumu, pa[šu] par sevi nepietiek, lai pierādītu, ka maksātājs vai nu bija autorizējis maksājumu darījumu, vai maksātājs ir rīkojies krāpnieciski, pieļāvis rupju neuzmanību vai tīši nav pildījis vienu vai vairākus savus 69. pantā paredzētos pienākumus. Maksājumu pakalpojumu sniedzējs, tostarp attiecīgā gadījumā maksājumu iniciēšanas pakalpojumu sniedzējs, sniedz apliecinošus pierādījumus, lai pierādītu maksājumu pakalpojumu lietotāja krāpniecību vai rupju neuzmanību.”
7.        Direktīvas 2015/2366 73. panta “Maksājumu pakalpojumu sniedzēja atbildība par neautorizētiem maksājumu darījumiem” 1. punkts formulēts šādi:
“Dalībvalstis nodrošina, lai, neskarot 71. pantu, neautorizēta maksājumu darījuma gadījumā maksātāja maksājumu pakalpojumu sniedzējs atmaksātu maksātajam neautorizētā maksājumu darījuma summu nekavējoties un katrā ziņā ne vēlāk kā līdz nākamās darbdienas beigām pēc tam, kad tas ir pamanījis darījumu vai ticis par to informēts, izņemot gadījumus, kad maksātāja maksājumu pakalpojumu sniedzējam ir pamatots iemesls aizdomām par krāpniecību un tas rakstiski dara zināmus šos iemeslus attiecīgajai valsts iestādei. Attiecīgā gadījumā maksātāja maksājumu pakalpojumu sniedzējs atjauno debetētā maksājumu konta stāvokli līdz tādam stāvoklim, kādā tas būtu bijis, ja nebūtu noticis neautorizētais maksājumu darījums. Tas arī nodrošina to, ka kreditēšanas valutēšanas diena maksātāja maksājumu kontam nav vēlāka par dienu, kad summa debetēta.”
8.        Šīs direktīvas 74. panta “Maksātāja atbildība par neautorizētiem maksājumu darījumiem” 1. punktā noteikts:
“Atkāpjoties no 73. panta, maksātājam var tikt noteikts pienākums segt zaudējumus līdz maksimums EUR 50 saistībā ar jebkādiem neautorizētiem maksājumu darījumiem, ko rada nozaudēta vai nozagta maksājumu instrumenta izmantošana vai maksājumu instrumenta nelikumīga piesavināšanās.
Pirmo daļu nepiemēro, ja:
a)      maksājumu instrumenta nozaudēšanu, zādzību vai nelikumīgu piesavināšanos maksātājam nebija iespējams atklāt pirms maksājuma, izņemot gadījumus, kad maksātājs ir rīkojies krāpnieciski; vai
b)      zaudējumi radušies maksājumu pakalpojumu sniedzēja darbinieka, pārstāvja vai filiāles vai ārpakalpojumu vienības darbības vai bezdarbības rezultātā.
Maksātājs sedz visus zaudējumus saistībā ar jebkādiem neautorizētiem maksājumu darījumiem, ja tos radījis maksātājs, rīkojoties krāpnieciski vai arī tīši vai rupjas neuzmanības dēļ nepildot vienu vai vairākus 69. pantā izklāstītos pienākumus. Šādos gadījumos pirmajā daļā minētā maksimālā summa nav spēkā.
Ja maksātājs nav rīkojies ne krāpnieciski, ne tīši nepildījis tam 69. pantā noteiktos pienākumus, dalībvalstis var samazināt šajā punktā minētās atbildības apmēru, ņemot vērā jo īpaši personalizētos drošības datus un konkrētos apstākļus, kādos maksājumu instruments ir ticis nozaudēts, nozagts vai nelikumīgi piesavināts.”
B.      Polijas tiesības
9.        2011. gada 19. augusta Ustawa o usługach płatniczych (Maksājumu pakalpojumu likums) (3), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 46. panta 1. un 3. punkts ir formulēts šādi:
“1.      Neskarot 44. panta 2. punktu, ja notiek neautorizēts maksājumu darījums, maksātāja pakalpojumu sniedzējs atmaksā maksātājam neautorizētā maksājumu darījuma summu nekavējoties, tomēr ne vēlāk kā līdz nākamās darbdienas beigām pēc tam, kad maksātāja kontā ir konstatēts neautorizēts darījums, vai pēc paziņojuma saņemšanas dienas, izņemot gadījumu, kad maksātāja pakalpojumu sniedzējam ir pamatots un pienācīgi dokumentēts iemesls aizdomām par krāpšanu, un tas par to rakstveidā informē tiesībaizsardzības iestādes. Ja maksātājs izmanto maksājumu kontu, maksātāja pakalpojumu sniedzējs atjauno debetētā maksājumu konta stāvokli līdz tādam stāvoklim, kāds būtu bijis, ja neautorizētais maksājumu darījums nebūtu noticis. Kreditēšanas valutēšanas diena maksātāja maksājumu kontam nevar būt vēlāka par dienu, kad šī summa ir debetēta.
[..]
3.      Maksātājs ir pilnībā atbildīgs par neautorizētajiem maksājumu darījumiem, ja tas šos darījumus ir veicis tīši, vai arī tīšas vai rupjas neuzmanības dēļ izdarīta pārkāpuma attiecībā uz vismaz vienu no 42. pantā minētajiem pienākumiem rezultātā.”
III. Pamatlieta, prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā
10.      N.O. (turpmāk tekstā – “prasītāja”), fiziska persona, kurai bija bankas konts PKO BP S.A. (turpmāk tekstā – “banka”), ir cietusi no krāpšanas ar pikšķerēšanu pēc tam, bija izlikusi pārdošanā priekšmetu interneta izsoļu portālā. Trešā persona, uzdodoties par pircēju, nosūtīja viņai krāpniecisku saiti, kas atdarināja platformas saskarni un pēc tam – bankas saskarni. Šādi maldināta, prasītāja paziņoja savus pieslēgšanās datus, tādējādi ļaujot krāpniekam veikt neautorizētu maksājuma darījumu no sava bankas konta. Konstatējusi krāpšanu nākamajā dienā, viņa nekavējoties par to paziņoja bankai un policijai, taču krāpšanas izdarītājs netika identificēts. Tomēr banka atteicās atmaksāt apstrīdētā darījuma summu, uzskatot, ka prasītāja rupjas neuzmanības dēļ nav izpildījusi pienākumu ar pienācīgu rūpību glabāt maksājumu instrumentu un nedarīt to pieejamu nepilnvarotām personām.
11.      Pēc šī atteikuma prasītāja vērsās Sąd Rejonowy w Koszalinie (Košalinas rajona tiesa), kas ir iesniedzējtiesa, ar prasību pret banku, lūdzot samaksāt summu 3000 Polijas zlotu (PLN) (aptuveni 705 EUR) apmērā.
12.      Savas prasības pamatojumam prasītāja apgalvoja, ka neautorizēta darījuma summas tūlītējas atmaksas princips ir izslēdzams tikai Direktīvas 2015/2366 73. panta 1. punktā aprakstītajā gadījumā – kad maksājumu pakalpojumu sniedzējam ir pamatots iemesls aizdomām par maksātāja izdarītu krāpšanu un tas rakstiski dara zināmus šos iemeslus attiecīgajai valsts iestādei. Ja šādu iemeslu nav, kā tas ir šajā gadījumā, šim pakalpojumu sniedzējam nekavējoties un ne vēlāk kā līdz nākamās darbdienas beigām būtu jāatmaksā maksātājam neautorizētā darījuma summa. Tikai pēc šādas atmaksas un notikuma apstākļu pārbaudes procedūras minētais pakalpojumu sniedzējs varētu pieprasīt maksātājam uzņemties zaudējumus, kas radušies maksātāja rupjas neuzmanības dēļ. Ja maksātājs atsakās atmaksāt neautorizēta darījuma summu, attiecīgajai bankai būtu jāvēršas tiesā ar prasību par samaksu.
13.      Savukārt banka apgalvo, ka Polijas tiesību normas, ar kurām transponēts Direktīvas 2015/2366 74. panta 1. punkts, atbrīvo maksājumu pakalpojumu sniedzēju no šīs direktīvas 73. panta 1. punktā paredzētā pienākuma nekavējoties atmaksāt neautorizētā darījuma summu tad, ja pakalpojumu sniedzējs konstatē, ka maksātāja rīcībai ir bijušas rupjas neuzmanības pazīmes. Banka arī apgalvoja, ka tā var neatkarīgi izvērtēt visus atbilstīgos atbildības par neautorizētu darījumu nosacījumus un ka tā ir atbrīvota no tūlītējas atmaksas pienākuma, ja tā konstatē maksātāja neuzmanību.
14.      Šādos apstākļos, ņemot vērā, ka tiesvedības laikā tika konstatēts, ka apstrīdētais darījums bija neautorizēts, iesniedzējtiesa norāda, ka lietas atrisināšanai tai tagad ir jāanalizē Maksājumu pakalpojumu likuma 46. pants, ar kuru transponēts Direktīvas 2015/2366 73. un 74. pants, lai varētu atrisināt tajā izskatāmo strīdu starp prasītāju un banku par maksājumu pakalpojumu sniedzēja pienākuma nekavējoties atmaksāt neautorizētā darījuma summu apjomu.
15.      Šajā saistībā minētā tiesa uzskata, ka Direktīvā 2015/2366 un valsts tiesību normās, ar kurām tā transponēta, ir noteikts vispārējs princips, saskaņā ar kuru atbildības risks par neautorizētu maksājumu darījumu izpildi pilnībā gulstas uz maksājumu pakalpojumu sniedzējiem. Turklāt minētā tiesa norāda, ka šīs direktīvas un Polijas tiesību normas paredz maksātājiem tiesības uz neautorizēto darījumu summu atmaksu, kas ietver tiesības uz šādi zaudēto līdzekļu tūlītēju atgūšanu. Šīs tiesības nevarot
izmantot, ja ir pamatotas aizdomas par maksātāja izdarītu krāpšanu un ja par šādu krāpšanu ir ziņots kompetentajām valsts iestādēm.
16.      Turklāt šī pati tiesa norāda, ka bankas Polijas tiesās nav cēlušas prasības
pret patērētājiem par pienākumu atmaksāt neautorizēto maksājumu summas sakarā ar apgalvojumu par maksātāja rupju neuzmanību. Savukārt patērētāji ceļ daudzas prasības pret bankām saistībā ar neautorizētu darījumu summu neatmaksāšanu. Iesniedzējtiesa uzskata, ka šī tendence norāda uz to, ka maksājumu pakalpojumu sniedzēju īstenotā izņēmumu piemērošana attiecībā uz tiesībām uz atmaksu ir kļuvusi par normu neautorizētu darījumu gadījumā. Proti, maksājumu pakalpojumu sniedzēji parasti neveic neautorizēto darījumu summu atmaksu, pārliekot vajadzību pēc tiesvedības saistībā ar šādiem prasījumiem uz maksātājiem, it īpaši uz patērētājiem.
17.      Tā kā ar Direktīvas 2015/2366 interpretāciju, kādu piedāvā banka, netiktu sasniegts mērķis aizsargāt maksātāju ar vispārējo principu par neautorizētu darījumu [summu] atmaksu, šī tiesa no tā secina, ka minētās direktīvas normas ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj iespēju pakalpojumu sniedzējam atteikties nekavējoties atmaksāt neautorizēta maksājumu darījuma summu, ja maksātājam zaudējumi ir radušies, pieļaujot rupju neuzmanību savu pienākumu izpildē. Minētā tiesa piebilst, ka šādas interpretācijas rezultātā pienākums tiesāties, ierosināt tiesvedību, samaksāt tiesāšanās izdevumus, iesniegt pierādījumus un sagatavot dokumentus no maksātāja, kas bieži ir patērētājs, tiktu pārlikts uz komersantu, proti, pakalpojumu sniedzēju.
18.      Šajos apstākļos Sąd Rejonowy w Koszalinie (Košalinas rajona tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [Direktīvas 2015/2366] 73. panta 1. punkts kopsakarā ar 74. panta 1. punktu ir jāsaprot tādējādi, ka maksājumu pakalpojumu sniedzējs var atteikties maksātājam nekavējoties atmaksāt neautorizētā maksājumu darījuma summu tad, ja maksātājam zaudējumi, kas saistīti ar neautorizēto maksājumu darījumu, ir radušies, pieļaujot rupju neuzmanību 69. pantā paredzēto pienākumu izpildē?”
19.      Rakstveida apsvērumus Tiesai iesnieguši: banka, Polijas, Čehijas un Itālijas valdības, kā arī Eiropas Komisija.
IV.    Par prejudiciālo jautājumu
20.      Ar vienīgo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2015/2366
73. panta 1. punkts un 74. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka maksājumu pakalpojumu sniedzējs var atteikties nekavējoties atmaksāt maksātājam neautorizēta maksājumu darījuma summu tādēļ, ka tas rupjas neuzmanības dēļ nav izpildījis šīs direktīvas 69. pantā paredzētos pienākumus.
21.      Lai atbildētu uz šo jautājumu, Tiesai tiek lūgts noteikt, vai minētās direktīvas 74. panta 1. punkta trešā daļa ir izņēmums no maksājumu pakalpojumu sniedzēja pienākuma atmaksāt maksātājam, un tas tādējādi varētu izraisīt šīs pašas direktīvas 73. panta 1. punktā paredzētā tūlītējas atmaksāšanas pienākuma izbeigšanos vai apturēšanu, vai arī drīzāk runa ir par atšķirīgām tiesībām, kuras šis pakalpojumu sniedzējs vēlāk var izmantot pret maksātāju.
22.      Šajā ziņā saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (4).
23.      Pirmām kārtām, attiecībā uz to tiesību normu formulējumu, kuru interpretācija tiek lūgta, norādīšu, ka atbilstoši to nosaukumam tajās reglamentēta maksājumu pakalpojumu sniedzēja un maksātāja attiecīgā atbildība neautorizētu maksājumu darījumu gadījumā. Proti, Direktīvas 2015/2366 73. panta nosaukums ir “Maksājumu pakalpojumu sniedzēja atbildība par neautorizētiem maksājumu darījumiem”, savukārt šīs direktīvas 74. panta nosaukums ir “Maksātāja atbildība par neautorizētiem maksājumu darījumiem”.
24.      Minētās direktīvas 73. panta 1. punktā principā paredzēts neautorizēta maksājuma darījuma gadījumā nekavējoties atmaksāt maksātājam attiecīgo summu, un noteikts obligāts termiņš, kurā maksājumu pakalpojumu sniedzējam tas jādara (5), vienlaikus paredzot izņēmumu no noteikuma par tūlītēju atmaksāšanu, proti, tad, ja šim pakalpojumu sniedzējam ir “pamatoti iemesli aizdomām par krāpniecību”. Tādējādi šis izņēmums prasa, pirmkārt, lai pastāvētu būtiskas aizdomas par iespējamu krāpšanu un, otrkārt, lai minētais pakalpojumu sniedzējs izpildītu formālu nosacījumu, proti, rakstveidā paziņotu kompetentajai valsts iestādei par savām aizdomām (6).
25.      Tāpat jāatzīmē, ka šīs direktīvas 74. panta 1. punkts ir formulēts kā izņēmums no tās 73. panta (7). Turklāt Direktīvas 2015/2366 74. panta 1. punkta pirmajā un otrajā daļā reglamentēta maksātāja atbildība neatkarīgi no vainas, kurai ir ierobežots raksturs, savukārt no tā trešās daļas izriet, ka maksātāja atbildība par vainu principā ir neierobežota. Konkrētāk, šajā tiesību normā noteikts, ka maksātāja maksimālā atbildības summa ir 50 EUR vai tā ir neierobežota tad, ja viņš rīkojies krāpnieciski, vai arī tīši vai rupjas neuzmanības dēļ nav izpildījis savus pienākumus attiecībā uz maksājumu instrumentiem, kas viņam darīti pieejami saskaņā ar šīs direktīvas 69. pantu.
26.      Konkrētāk, attiecībā uz jautājumu par tūlītēju atmaksāšanu neautorizētu maksājuma darījumu gadījumā norādīšu, ka minētās direktīvas 73. panta 1. punktā nav paredzēts neviens cits izņēmums, uz kuru maksājumu pakalpojumu sniedzējs varētu atsaukties, piemēram, uz aizdomām vai iespējamību, ka maksātājs tostarp neuzmanības dēļ nav izpildījis vienu vai vairākus no šīs direktīvas 69. pantā minētajiem pienākumiem. Turklāt, runājot par tās 74. panta 1. punktu, šķiet, ka šī tiesību norma neattiecas uz jautājumu par neautorizēta maksājumu darījuma summas tūlītēju atmaksāšanu, bet tās centrā ir atbildības sadalījums starp maksātāju un maksājumu pakalpojumu sniedzēju, lai noteiktu, kurš attiecīgajā procedūrā ir uzskatāms par atbildīgu un līdz ar to sedz ar šādiem darījumiem saistītos zaudējumus.
27.      Tādējādi pirmšķietami no Direktīvas 2015/2366 73. panta 1. punkta gramatiskās interpretācijas izriet, ka, skaidri nosakot atkāpes no pienākuma nekavējoties atmaksāt neautorizēta darījuma summu, tas neļauj atkāpju sarakstu attiecināt uz citiem gadījumiem, kas tajā nav paredzēti, tostarp uz minētās direktīvas 74. panta 1. punkta trešajā daļā minēto gadījumu “rupjas neuzmanības dēļ nepildot vienu vai vairākus 69. pantā izklāstītos [maksātāja] pienākumus”.
28.      Tomēr jākonstatē, ka attiecībā uz šīs pašas direktīvas 74. panta 1. punktu nevar, citastarp pamatojoties uz tā formulējumu, droši secināt, vai šajā tiesību normā paredzētā “atkāpe” attiecas tikai uz pienākuma būtību vai arī tā attiecas arī uz principu, kas prasa tūlītēju atmaksāšanu. Tādējādi var būt divas pretējas
interpretācijas, par ko liecina pamatlietas dalībnieku atšķirīgās nostājas (8). Saskaņā ar pirmo interpretāciju maksājumu pakalpojumu sniedzējam neesot nekāda pienākuma atmaksāt summu maksātājam viņa vainas gadījumā, līdz ar to tas varētu norādīt uz maksātāja atbildību saistībā ar rupju neuzmanību, lai atsauktos Direktīvas 2015/2366 74. pantā paredzēto atkāpi un atteiktos nekavējoties atmaksāt maksātājam neautorizēta maksājumu darījuma summu, kas izriet no šīs direktīvas 73. panta 1. punkta. Savukārt otrā interpretācija ir balstīta uz pieņēmumu, ka minētās direktīvas 73. panta 1. punktā un 74. panta 1. punktā ir reglamentēti divi atšķirīgi neautorizēta maksājumu darījuma atmaksas procedūras posmi. Saskaņā ar šo interpretāciju 74. panta 1. punktā paredzētajai “atkāpei” ab initio nebūtu iedarbības, kas nozīmētu, ka maksājumu pakalpojumu sniedzējam vispirms ir jāatmaksā summa maksātājam un pēc tam, kad
tas to ir atmaksājis,
tas var īstenot tiesības uz kompensāciju, vēršoties pret maksātāju, kurš ir vainīgs.
29.      Šo secinājumu nākamajos punktos izklāstīto iemeslu dēļ es uzskatu, ka Direktīvas 2015/2366 73. panta 1. punkts un 74. panta 1. punkts ir jāinterpretē atbilstīgi otrajai interpretācijai.
30.      Otrām kārtām, šo interpretāciju apstiprina konteksts, kādā iekļaujas iesniedzējtiesas uzdotajā prejudiciālajā jautājumā minētās tiesību normas.
31.      Šajā ziņā norādīšu, ka Direktīvas 2015/2366 71. apsvērumā ir paredzēts tikai viens gadījums, kas ļauj maksājumu pakalpojumu sniedzējam –
tiklīdz maksātājs tam ir paziņojis par neautorizēta darījuma esamību – atlikt tūlītēju atmaksāšanu maksātājam, proti, gadījums, kad
“pastāv lielas aizdomas par neautorizētu darījumu, kas izriet no maksājumu pakalpojumu lietotāja krāpnieciskas darbības, un ja aizdomas balstās uz objektīviem iemesliem, kuri ir paziņoti attiecīgajai valsts iestādei”. Tāpat kā šīs direktīvas 73. panta 1. punktā, tās 71. apsvērumā nav minēts neviens cits izņēmums, uz kuru maksājumu pakalpojumu sniedzējs varētu atsaukties, piemēram, aizdomas vai konstatējums, ka maksājumu pakalpojumu lietotājs ar savu rīcību tīši citastarp neuzmanības dēļ nav izpildījis vienu vai vairākus no minētās direktīvas 69. pantā minētajiem pienākumiem.
32.      Turklāt jāuzsver, ka šo interpretāciju, šķiet, apstiprina to sagatavošanās darbu analīze, kuru rezultātā pieņemts Direktīvas 2015/2366 73. panta 1. punkts. Iepriekšējā versijā Direktīvā 2007/64/EK (9), kas atcelta ar Direktīvu 2015/2366, nebija paredzēts neviens izņēmums no pienākuma nekavējoties atmaksāt neautorizētu maksājumu darījumu. Tomēr Savienības likumdevējs ir uzskatījis par nepieciešamu grozīt attiecīgo tiesību normu, šajā gadījumā – Direktīvas 2015/2366 73. panta 1. punktu, lai papildus reglamentētu tūlītējas atmaksāšanas procedūru neautorizētu darījumu gadījumā, skaidri paredzot īpašu izņēmumu no atmaksāšanas pienākuma, proti, ja maksājumu pakalpojumu sniedzējam būtu pamatots iemesls aizdomām par krāpšanu (10).
33.      Jānorāda arī, ka šīs direktīvas 107. panta 1. punktā noteikts, ka Savienības likumdevējs ir paredzējis pilnīgu saskaņošanu jomā, uz kuru attiecas šajā lietā piemērojamās tiesību normas, un tas neļauj noteikt valsts pasākumus, kas atšķiras no tiem, kurus ir pieņēmis šis likumdevējs (11). Konkrētāk, minētās direktīvas 73. un 74. pants neietilpst to tiesību normu vidū, attiecībā uz kurām Savienības likumdevējs ir vēlējies saglabāt dalībvalstīm rīcības brīvību. Turklāt šīs pašas direktīvas 107. panta 3. punktā ir skaidra atsauce uz maksājumu pakalpojumu sniedzēju pienākumiem, nosakot dalībvalstīm pienākumu nodrošināt, lai maksājumu pakalpojumu sniedzēji maksājumu pakalpojumu lietotājiem nelabvēlīgā veidā neatkāptos no valsts tiesību aktu normām, ar kurām transponēta Direktīva 2015/2366, vai līdzvērtīgām normām, izņemot gadījumus, kad šāda atkāpe ir skaidri atļauta ar šo direktīvu.
34.      Trešām kārtām, šādu interpretāciju apstiprina
Direktīvas 2015/2366 mērķi.
35.      Šajā ziņā atgādināšu, ka Direktīvas 2015/2366 mērķis, kā izriet no tās 6. apsvēruma, ir saskaņot noteikumus par maksājumu pakalpojumu sniegšanu, pastiprinot “juridisko skaidrību”, lai nodrošinātu “tiesiskā regulējuma konsekventu piemērošanu visā Savienībā”, vienlaikus nodrošinot augstu patērētāju aizsardzības līmeni maksājumu pakalpojumu izmantošanā visā Savienībā.
36.      Lai gan šīs direktīvas galvenais mērķis ir saskaņot noteikumus par maksājumu pakalpojumiem un nodrošināt maksājumu pakalpojumu iekšējā tirgus pienācīgu darbību (12), par ko liecina fakts, ka minētā direktīva ir balstīta uz LESD 114. pantu, tomēr nepieciešamība nodrošināt augstu patērētāju aizsardzības līmeni, kad tiek izmantoti minētie pakalpojumi, arī ir viens no šīs pašas minētās direktīvas mērķiem (13).
37.      Iepriekš minētie elementi, manuprāt, ļauj uzskatīt, ka, lai gan Direktīvas 2015/2366
73. panta 1. punkts un 74. panta 1. punkts ir cieši saistīti, šajās tiesību normās ir reglamentēti aspekti, kas tomēr atšķiras no neautorizēto maksājumu darījumu summu atmaksāšanas procedūras tādā ziņā, ka pirmajā gadījumā ir paredzēta tūlītēja atmaksa neautorizēta darījuma gadījumā, savukārt otrajā ir paredzēts atbildības sadalījums starp pakalpojumu sniedzēju un maksātāju vēlākā posmā.
38.      Tādējādi saskaņā ar Direktīvas 2015/2366 73. panta 1. punktu maksājumu pakalpojumu sniedzējam vispirms ir nekavējoties jāatmaksā neautorizēta maksājuma darījuma summa, izņemot gadījumus, ja pastāv nopietnas aizdomas, ka tas ir noticis maksājumu pakalpojumu lietotāja krāpnieciskas rīcības dēļ. Tomēr šāda atmaksa nav galīga. Proti, tad, ja pēc šādas pagaidu atmaksāšanas maksājumu pakalpojumu sniedzējs konstatē, ka maksātājs apzināti vai rupjas neuzmanības dēļ nav izpildījis kādu no saviem pienākumiem, kas tam uzlikti ar minētās direktīvas 69. pantu, tas var pieprasīt, lai maksātājs sedz zaudējumus, kas radušies tā rupjās neuzmanības dēļ. Gadījumā, ja maksātājs atteiktos atmaksāt neautorizētā darījuma summu, šim pakalpojumu sniedzējam būtu jāceļ prasība pret maksātāju, jo viņš ir atbildīgs saskaņā ar minētās direktīvas 74. panta 1. punkta trešo daļu.
39.      Pretēja interpretācija, kas ļautu maksājumu pakalpojumu sniedzējam atteikt vai atlikt atmaksāšanu gadījumā, ja ir tikai aizdomas par to, ka maksātājs rupjas neuzmanības dēļ nav izpildījis šīs direktīvas 69. pantā paredzētos pienākumus, sniegtu šim pakalpojumu sniedzējam iespēju apiet šīs direktīvas 73. panta 1. punktā paredzēto pienākumu nekavējoties atmaksāt neautorizēto darījumu. Šādas interpretācijas
rezultātā nepamatoti tiktu paplašināti
gadījumi, kādos minētais pakalpojumu sniedzējs var tikt atbrīvots no šā pienākuma, ārpus šīs tiesību normas tekstā skaidri paredzētajiem gadījumiem un būtu pretrunā Savienības tiesību akta izņēmumu šauras interpretācijas principam. Šādi rīkojoties, tā tieši apdraudētu patērētāja tiesības saņemt atmaksu un līdz ar to atņemtu šai tiesību normai tās saturu, kā arī lietderīgo iedarbību.
40.      Šajā ziņā Savienības likumdevēja izvēle atbrīvošanai no tūlītējas atmaksāšanas pienākuma paredzēt stingrus nosacījumus ir vērsta uz to, lai nodrošinātu, ka atmaksāšana saglabājas kā norma un nekļūst par izņēmumu. Šāds mehānisms zaudētu jebkādu efektivitāti, ja ar maksājumu pakalpojumu sniedzēja vienkāršu ārpustiesas apgalvojumu par Direktīvas 2015/2366 69. pantā noteikto pienākumu pārkāpumu pietiktu, lai apturētu tā tūlītējas atmaksāšanas pienākumu. Turklāt, lai krāpšanas gadījumā apturētu tūlītējas atmaksāšanas pienākumu, būtu vismaz paradoksāli prasīt nopietnu aizdomu esību, kā arī formālas procedūras uzsākšanu kompetentajā valsts iestādē, vienlaikus atzīstot, ka attiecībā uz rīcību vai bezdarbību, kas saistīta ar rupju neuzmanību, šis pienākums var tikt apturēts ar tādām pašām sekām, nepastāvot nekādām citām formālām prasībām.
41.      Ja tiktu uzskatīts, ka maksājumu pakalpojumu sniedzējs var atteikt vai atlikt neautorizēta darījuma summas tūlītēju atmaksāšanu, atsaucoties uz maksātāja rupju neuzmanību, vienlaikus tiktu apdraudēts Direktīvā 2015/2366 noteiktais mērķis nodrošināt augstu patērētāju aizsardzības līmeni. Neatkarīgi no tā, ka šādā gadījumā maksātājam tiktu liegta tūlītēja attiecīgās summas atmaksa, viņam būtu arī jāuzsāk pret maksājumu pakalpojumu sniedzēju tiesvedība, ja pakalpojumu sniedzējs, lai atteiktu atmaksu, atsauktos uz šīs direktīvas 69. pantā paredzēto pienākumu neizpildi rupjas neuzmanības dēļ. Tomēr, paredzot, ka šāds pakalpojumu sniedzējs var atteikties nekavējoties atmaksāt neautorizētā maksājuma darījuma summu tikai krāpšanas gadījumā, Savienības likumdevējs ir vēlējies novērst praksi, kad maksājumu pakalpojumu sniedzēji, lai atteiktos atmaksāt darījuma summu, norāda, ka maksātājs ir vainīgs, un tas maksātājam liek vērsties tiesā, lai panāktu neautorizētu darījumu summu atmaksu (14). Proti, no minētās direktīvas 73. panta 1. punktā izdarītā grozījuma izriet, ka nevis maksātājam, bet gan maksājumu pakalpojumu sniedzējam ir pienākums pieprasīt segt zaudējumus, kas radušies neautorizēta maksājuma rezultātā, ja tas ir saistīts ar maksātāja rupju neuzmanību, un vajadzības gadījumā vērsties tiesā, lai panāktu attiecīgo summu atgūšanu. Šāda pieeja turklāt atbilst arī šīs pašas direktīvas 72. panta 2. punktam, kurā noteikts, ka pienākums pierādīt maksātāja rupjo neumanību ir maksājumu pakalpojumu sniedzējam.
42.      Papildus man šķiet lietderīgi sniegt dažus precizējumus par atsevišķiem aspektiem, kas saistīti ar iepriekšējo attiecīgo Direktīvas 2015/2366 tiesību normu analīzi, ņemot vērā šo lietu.
43.      Pirmkārt, vēlos uzsvērt, ka šī lieta atšķiras no vairākām Tiesā iesniegtām lietām par saistību starp dažādām tiesību normām, kas reglamentē atbildības sadalījumu neautorizētu darījumu gadījumā starp maksātāju un pakalpojumu sniedzēju un kas ir paredzētas Direktīvas 2015/2366 iepriekšējās redakcijās (15), un it īpaši apskatītas lietā, kurā pasludināts spriedums Veracash (16).
44.      Šajā ziņā precizēšu, ka atšķirībā no šīs lietas, kurā netiek apstrīdēts, ka maksātājs nekavējoties informēja maksājumu pakalpojumu sniedzēju par neautorizēta maksājuma darījuma rašanos, lieta, kurā pasludināts spriedums Veracash, attiecās uz sekām tam, ka maksātājs nav izpildījis pienākumu nekavējoties informēt maksājumu pakalpojumu sniedzēju par šāda darījuma konstatēšanu.
45.      Minētajā spriedumā Tiesa gan nosprieda, ka uz maksājumu pakalpojumu sniedzēja pienākumu nekavējoties atmaksāt neautorizēta darījuma summu saskaņā ar Direktīvas 2007/64 60. panta 1. punktu attiecas šīs direktīvas 61. panta 2. punktā paredzētie izņēmumi, līdz ar to maksātājs principā ir atbildīgs par visiem zaudējumiem saistībā ar jebkādiem neautorizētiem maksājumu darījumiem, ja tādi radušies, viņa rīcības dēļ, vai arī tādēļ, ka
viņš tīši vai rupjas neuzmanības dēļ nav izpildījis vienu vai vairākus šīs direktīvas 56. pantā noteiktos pienākumus (17). Proti, šāda interpretācija varētu likt domāt, ka šīs pašas direktīvas 61. panta 2. punkts ir izņēmums no maksājumu pakalpojumu sniedzēja pienākuma nekavējoties atmaksāt neautorizētā darījuma summu maksātājam, kas paredzēts direktīvas 60. panta 1. punktā, tādējādi ļaujot šim pakalpojumu sniedzējam izvairīties no šī pienākuma veikšanas, atsaucoties uz maksātāja atbildību krāpšanas vai rupjas neuzmanības dēļ.
46.      Tomēr jākonstatē, ka šādai interpretācijai nevar piekrist attiecībā uz Direktīvas 2015/2366 73. panta 1. punktu un 74. panta 1. punktu, ar kuriem ir aizstāts Direktīvas 2007/64 60. panta 1. punkts un 61. panta 2. punkts. Proti, kā norādīts šo secinājumu 32. punktā, lai gan Direktīvas 2007/64 60. panta 1. punktā nav paredzēts neviens izņēmums no pienākuma nekavējoties atmaksāt neautorizētu maksājuma darījumu, Savienības likumdevējs ir uzskatījis par nepieciešamu grozīt šo tiesību normu, Direktīvas 2015/2366 73. panta 1. punktā ieviešot skaidru izņēmumu no tūlītēja atmaksāšanas pienākuma, kas attiecas tikai uz gadījumu, kad maksājumu pakalpojumu sniedzējam ir pamatots iemesls aizdomām par krāpšanu. Veicot šādu grozījumu, Savienības likumdevējs ir vēlējies skaidri noteikt, ka šīs direktīvas 73. panta 1. punktā un 74. panta 1. punktā ir reglamentēti divi atšķirīgi neautorizēta maksājumu darījuma atmaksāšanas procedūras posmi tādā nozīmē, ka pirmajā ir nostiprināts princips par tūlītēju atmaksāšanu neautorizēta darījuma gadījumā, savukārt otrajā – vēlākā posmā – atbildības sadalījums starp pakalpojumu sniedzēju un maksātāju (18).
47.      Otrkārt, norādīšu, ka Itālijas valdība rakstveida apsvērumos ir atbalstījusi tādu Direktīvas 2015/2366 73. panta 1. punkta interpretāciju, saskaņā ar kuru, lai gan šī tiesību norma nosaka tūlītēju atmaksāšanas pienākumu, tā tomēr ļauj maksājumu pakalpojumu sniedzējam vēlāk un tiešā veidā atgūt summu, kas klientam atmaksāta par neautorizētu maksājuma darījumu, bez nepieciešamības celt prasību tiesā, tad, ja visu atbilstošo apstākļu pārbaude tai sniegtu pamatotus iemeslus uzskatīt, ka neautorizētais darījums ir noticis maksātāja tīšas darbības vai rupjas neuzmanības dēļ (19).
48.      Lai gan Itālijas valdības ieteiktās interpretācijas mērķis ir līdzsvarot attiecīgo pušu intereses, tomēr tās rezultātā uz Direktīvas 2015/2366 73. panta 1. punktā paredzēto atmaksāšanas pienākumu attiektos papildu ierobežojumi un nosacījumi, kuriem nav nekāda pamatojuma šīs tiesību normas formulējumā, tādējādi atkāpjoties no šajā
direktīvā noteiktā stingrā ietvara. Turklāt no praktiskā viedokļa maksātājs atrastos situācijā, kas ir līdzvērtīga situācijai, kādā viņš būtu bijis, ja nebūtu veikta nekāda atmaksa, un tādēļ viņš būtu spiests celt prasību tiesā pret maksājumu pakalpojumu sniedzēju, lai atgūtu attiecīgo summu. Tomēr, kā norādīts šo secinājumu 37. un 38. punktā, šāda interpretācija ļautu apiet šo tiesību normu un atņemtu šai tiesību normai tās lietderīgo iedarbību, vienlaikus samazinot patērētājiem piešķirtās aizsardzības tvērumu.
49.      Turklāt
jākonstatē, ka minētās direktīvas 73. panta 1. punkts – kā norādīts šo secinājumu 33. punktā – atrodas starp tām tiesību normām, kuras ir pilnībā saskaņotas. No tā izriet, ka maksājumu pakalpojumu sniedzēja atbildību par neautorizētiem maksājumu darījumiem nevar mazināt, piemērojot valsts tiesību normas, ar kurām izveidota ierobežotāka atbildības sistēma. Tādēļ dalībvalstis nevar atkāpties no Direktīvas 2015/2366 ieviestās sistēmas attiecībā uz maksājumu pakalpojumu sniedzēju pienākumu nekavējoties atmaksāt neautorizēta darījuma summu, ieviešot citas atkāpes, nevis tās, kas ir skaidri paredzētas šīs direktīvas 73. panta 1. punktā.
50.      Treškārt, norādīšu, ka pretēji tam, ko apgalvo Čehijas un Itālijas valdības, piedāvātā interpretācija neizraisa Direktīvas 2015/2366 102. pantā paredzētā ārpustiesas strīdu izšķiršanas mehānisma apiešanu (20).
51.      Šajā ziņā atgādināšu, ka šīs direktīvas 102. pantā ir paredzēta ārpustiesas strīdu izšķiršanas procedūra, ar kuru maksājumu pakalpojumu lietotājs var vērsties ārpustiesas strīdu izšķiršanas iestādē, lai izskatītu sūdzības, kas iesniegtas par maksājumu pakalpojumu sniedzējiem. Lai gan šādi izveidotais mehānisms ir paredzēts, lai atvieglotu strīdu izšķiršanu starp maksājumu pakalpojumu lietotājiem un maksājumu pakalpojumu sniedzējiem, tā piemērošanas joma attiecas ne tikai uz tūlītēju atmaksu, kas paredzēta minētās direktīvas 73. pantā, bet attiecas uz jebkāda veida strīdiem par tiesībām un pienākumiem, kas izriet no šīs direktīvas III un IV sadaļas.
52.      Visbeidzot, lai gan izvēlētais risinājums var radīt zināmas šaubas un tas nav bez praktiskām grūtībām (21), tomēr pretējā interpretācija rada ievērojamākas neērtības, jo īpaši maksājumu pakalpojumu lietotājiem (22). Šķiet, ka tieši šie trūkumi bija galvenais iemesls, kāpēc Savienības likumdevējs ir grozījis Direktīvas 2015/2366 73. panta 1. punktu. Katrā ziņā gadījumā, ja šīs tiesību normas pašreizējā redakcijā būtu kādi trūkumi, tā būtu jāgroza tikai Savienības likumdevējam.
53.      Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, ierosinu uz uzdoto jautājumu atbildēt, ka Direktīvas 2015/2366 73. panta 1. punkts un 74. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj to, ka maksājumu pakalpojumu sniedzējs var atteikt maksātājam nekavējoties atmaksāt neautorizēta maksājumu darījuma summu, apgalvojot, ka maksātājam zaudējumi saistībā ar šo maksājumu darījumu ir radušies tādēļ, ka viņš rupjas neuzmanības dēļ nav izpildījis šīs direktīvas 69. pantā paredzētos pienākumus.
V.      Secinājumi
54.      Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Sąd Rejonowy w Koszalinie (Koszalinas rajona tiesa, Polija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas
(ES) 2015/2366 (2015. gada 25. novembris) par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 2002/65/EK, 2009/110/EK un 2013/36/ES, un Regulu
(ES)
Nr. 1093/2010 un atceļ Direktīvu 2007/64/EK, 73. panta 1. punkts un 74. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka:
tie nepieļauj to, ka maksājumu pakalpojumu sniedzējs var atteikt maksātājam nekavējoties atmaksāt neautorizēta maksājumu darījuma summu, apgalvojot, ka maksātājam zaudējumi saistībā ar šo maksājumu darījumu ir radušies tādēļ, ka viņš rupjas neuzmanības dēļ nav izpildījis šīs direktīvas 69. pantā paredzētos pienākumus.
1      Oriģinālvaloda – franču.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2015/2366 (2015. gada 25. novembris) par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 2002/65/EK, 2009/110/EK un 2013/36/ES un Regulu (ES) Nr. 1093/2010 un atceļ Direktīvu 2007/64/EK (OV 2015, L 337, 35. lpp.).
3      2024. gada Dz. U., 30. pozīcija.
4      Spriedums, 2025. gada 1. augusts, Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
5      Direktīvas 2015/2366 73. panta 1. punktā šajā ziņā precizēts, ka atmaksa jāveic “ne vēlāk kā līdz nākamās darbdienas beigām”.
6      Lai gan šim aspektam šajā lietā nav nozīmes, precizēšu, ka pastāv otrs gadījums, kas ļauj maksājumu pakalpojumu sniedzējam nekavējoties neatmaksāt maksātājam neautorizētā darījuma summu, proti, tad, ja maksātājs to nav informējis vai to ir izdarījis novēloti. Precīzāk, Direktīvas 2015/2366 71. pantā, uz kuru ir atsauce tās 73. panta 1. punktā, ir noteikts termiņš paziņošanai par neautorizētu darījumu, nosakot, ka maksājumu pakalpojumu lietotājs no maksājumu pakalpojumu sniedzēja panāk kļūdas labojumu neautorizētiem vai nepareizi izpildītiem maksājumu darījumiem tikai tad, ja maksājumu pakalpojumu lietotājs ir informējis pakalpojumu sniedzēju bez liekas kavēšanās, tiklīdz viņš ir uzzinājis par jebkādu šādu darījumu, kas dod pamatu sūdzībai, un ne vēlāk par 13 mēnešiem pēc debetēšanas dienas. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598, 48. punkts).
7      Proti, Direktīvas 2015/2366 74. pantā ietverta šāda vārdkopa: “[a]tkāpjoties no 73. panta [..]”.
8      Skat. šo secinājumu 12. un 13. punktu.
9      Ar Direktīvas 2015/2366 73. panta 1. punktu tika aizstāts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2007/64/EK (2007. gada 13. novembris) par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 97/7/EK, 2002/65/EK, 2005/60/EK un 2006/48/EK un atceļ Direktīvu 97/5/EK (OV 2007, L 319, 1. lpp.), 60. panta 1. punkts. Šīs pēdējās minētās tiesību normas redakcija bija šāda: “Dalībvalstis nodrošina, ka, neskarot 58. pantu, neatļauta maksājumu darījuma gadījumā maksātāja maksājumu pakalpojumu sniedzējs nekavējoties atlīdzina maksātajam neatļautā maksājumu darījuma summu un attiecīgā gadījumā atjauno tā maksājuma konta stāvokli, no kura tika noņemta šī summa, līdz stāvoklim, kādā tas būtu bijis, ja nebūtu noticis neatļautais maksājumu darījums.”
10      Tādējādi no šiem sagatavošanas darbiem izriet, ka, lai gan Komisijas sākotnējā priekšlikumā nebija ietverts izņēmums no tūlītēja atmaksāšanas pienākuma tad, ja pakalpojumu sniedzējam ir pamatots iemesls aizdomām par krāpšanu, šīs izmaiņas tika ieviestas iestāžu sarunu laikā, pirms to iekļāva Direktīvas 2015/2366 galīgajā tekstā. Šajā ziņā skat. priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 2002/65/EK, 2013/36/ES un 2009/110/EK un atceļ Direktīvu 2007/64/EK (COM/2013/0547 final), it īpaši 13. lpp.; Eiropas Parlaments, tekstu, par kuru panākta vienošanās iestāžu sarunās, PE 604.827 (parastās likumdošanas procedūras dokuments 2013/0264 (COD), apstiprināts 2015. gada 16. jūnijā), it īpaši 65. pants; kā arī papildu ziņojumu par priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 2002/65/EK, 2013/36/ES un 2009/110/EK un atceļ Direktīvu 2007/64/EK, A8–0266/2015 (pieņemts 2015. gada 28. septembrī), it īpaši 73. pants. Komisija pieņēma tādu pašu pieeju savā priekšlikumā regulai par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū. Noteikumā par pakalpojumu sniedzēja atbildību par neautorizētiem maksājumu darījumiem ir precizēts, ka tikai pamatotas aizdomas par maksātāja veiktu krāpšanu var būt par iemeslu tam, ka pakalpojumu sniedzējs atsakās atmaksāt summu. Šādā gadījumā pakalpojumu sniedzējam jāpamato atmaksāšanas atteikums un jānorāda iestādes, pie kurām maksātājs var vērsties.  Šajā ziņā skat. priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes regulai par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 1093/2010 (2023. gada 28. jūnijs), COM(2023) 367 final – 2023/0210 (COD), it īpaši 11. lpp., 56. panta 1. un 2. punkts.
11      Attiecībā uz Direktīvu 2007/64 skat. spriedumu, 2021. gada 2. septembris, CRCAM (C‑337/20, EU:C:2021:671, 42. punkts).
12      Attiecībā uz Direktīvu 2007/64 skat. spriedumu, 2021. gada 2. septembris, CRCAM (C‑337/20, EU:C:2021:671, 44. punkts).
13      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 11. novembris, DenizBank (C‑287/19, EU:C:2020:897, 56. un 102. punkts). Attiecībā uz Direktīvu 2007/64 skat. arī spriedumu, 2024. gada 11. jūlijs, Eurobank Bulgaria (C‑409/22, EU:C:2024:600, 79. punkts un tajā minētā judikatūra).
14      Šajā ziņā skat. Guimarães, M. R., un Steennot, R., Allocation of Liability in Case of Payment Fraud: Who Bears the Risk of Innovation? A Comparison of Belgian and Portuguese Law in the Context of PSD2, European Review of Private Law, Kluwer Law International, 30. sēj., Nr. 1, 2022, 29.–72. lpp., it īpaši 47. lpp.
15      Skat., piemēram, spriedumu, 2021. gada 2. septembris, CRCAM (C‑337/20, EU:C:2021:671).
16      Spriedums, 2025. gada 1. augusts, Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598).
17      Spriedums, 2025. gada 1. augusts, Veracash (C‑665/23, EU:C:2025:598, 63. punkts).
18      Skat. šo secinājumu 37. un 38. punktu.
19      Šī valdība uzskata, ka interpretācijai, saskaņā ar kuru maksājumu pakalpojumu sniedzējam nav atļauts veikt atskaitīšanu, tādējādi liekot tam vērsties tiesā, lai atgūtu klienta rupjas neuzmanības gadījumā atmaksātās summas, nav pamatojuma Direktīvas 2015/2366 tekstā un tā izraisītu nepamatotu maksājumu sistēmas nelīdzsvarotību. Tā it īpaši apgalvo – tā kā neviena šīs direktīvas norma neaizliedz maksājumu pakalpojumu sniedzējiem no klienta maksājumu konta tiešā veidā atgūt summu, kas atmaksāta saistībā ar neautorizētu maksājuma darījumu, kurš veikt klienta tīšas darbības vai rupjas neuzmanības dēļ, jautājums par to, vai ir jāatļauj šāds tiešs debets, būtu jāatstāj valstu likumdevēju kompetencē.
20      Šīs valdības uzskata, ka šāda procedūra ļautu maksājumu pakalpojumu lietotājiem saņemt neautorizēta maksājuma darījuma summas atmaksu efektīvāk, ātrāk un ar mazākām izmaksām nekā tad, ja tiktu izmantota tradicionālā tiesu sistēma. Šajā ziņā tās apgalvo, ka šis mehānisms zaudētu savu nozīmi, ja maksājumu pakalpojumu sniedzējam būtu pienākums atmaksāt neautorizēta maksājumu darījuma summu pat maksājumu pakalpojumu lietotāja rupjas neuzmanības gadījumā.
21      Ņemot vērā maksājumu pakalpojumu sniedzēja pienākumu veikt atmaksu “ne vēlāk kā līdz nākamās darbdienas beigām”, tiklīdz maksātājs to ir informējis par neautorizētu maksājuma darījumu, ir pamatoti jautāt, vai pakalpojumu sniedzējs tik īsā laikā var apkopot visus elementus, kas varētu radīt nopietnas aizdomas par krāpšanu. Tāpat ir jākonstatē, ka, lai gan teorētiski nošķirt krāpniecisku darbību no neuzmanīgas rīcības
nav grūti, šī nošķiršana praksē izrādās mazāk acīmredzama, vēl jo vairāk tad, ja pakalpojumu sniedzējam ir pienākums ļoti ierobežotā laikā identificēt krāpniecisku darbību (vai vismaz aizdomas par šādu darbību), lai varētu tikt atbrīvots no pienākuma veikt tūlītēju atmaksu. Tāpat rodas jautājums, vai, saskaroties ar risku, ka būs jāveic šāds atmaksa, maksājumu pakalpojumu sniedzēji nebūtu ieinteresēti ierobežot atsevišķu maksāšanas līdzekļu pieejamību vai piemērot to izmantošanai stingrākus un lietotājiem neizdevīgākus nosacījumus, kas būtu pretrunā Direktīvas 2015/2366 vispārējam mērķim attīstīt integrēto elektronisko maksājumu tirgu. Kā uzsver Itālijas valdība, šāda sistēma varētu arī atturēt maksātāju no šīs direktīvas 69. pantā noteikto pienākumu izpildes.
22      Proti, šķiet, ka vairākās dalībvalstīs maksājumu pakalpojumu sniedzēji pēc noklusējuma ir īstenojuši praksi atteikt maksātājiem tūlītēju atmaksu, pamatojoties uz to, ka tie ar savu prettiesisko rīcību ir veicinājuši neautorizētu maksājumu darījumu veikšanu. Tieši tālab, lai novērstu šādu praksi, Savienības likumdevējs ar Direktīvas 2015/2366 73. panta 1. punktā izdarītajiem grozījumiem ir vēlējies stiprināt patērētāju aizsardzību, nodrošinot, ka maksājumu pakalpojumu sniedzējiem noteikto tūlītējas atmaksas pienākumu neautorizētu darījumu gadījumā var ierobežot tikai ar skaidriem un šauri definētiem izņēmumiem. Šajā ziņā skat. iesniedzējtiesas konstatējumu, kas izklāstīts šo secinājumu 16. punktā. Skat. arī doktrīnu Guimarães, M. R., un Steennot, Allocation of Liability in Case of Payment Fraud: Who Bears the Risk of Innovation? A Comparison of Belgian and Portuguese Law in the Context of PSD2, European Review of Private Law, Kluwer Law International, 30. sēj., Nr. 1, 2022, 29.–72. lpp., it īpaši 47. lpp.