62012CC0549
ĢENERĀLADVOKĀTA PEDRO KRUSA VILJALONA[PEDRO CRUZ VILLALÓN] SECINĀJUMI,
sniegti 2014. gada 1. aprīlī (
1
)
Lietas C‑549/12 P un C‑54/13 P
Vācijas Federatīvā Republika
pret
Komisiju
“Apelācija — Eiropas Reģionālās attīstības fonds (ERAF) — Darbības programma 1. mērķa reģionā Tīringenē un Austrumberlīnē (Vācija) (1994.–1999. gads) — Sākotnēji piešķirtā finanšu atbalsta samazināšana — Ekstrapolācijas metode — Neto finanšu korekcijas — Regula (EEK) Nr. 2052/88 — Regula (EEK) Nr. 4253/88”
1.
Saistībā ar divām apelācijas sūdzībām par diviem Vispārējās tiesas spriedumiem, ar kuriem ir noraidītas Vācijas Federatīvas Republikas prasības par tiesību akta atcelšanu, kas celtas par diviem Komisijas lēmumiem, ar kuriem samazināti atsevišķi Eiropas Reģionālās attīstības fonda (ERAF) atbalsti, rodas jautājums par to, kā šajā gadījumā ir piemērojama doktrīna, kas ir ieviesta saistībā ar citiem struktūrfondiem finanšu atbalsta samazināšanas jomā (
2
). Īpaši rodas jautājums, vai ERAF gadījumā valsts iestāžu administratīvās kļūdas ir “pārkāpums” Regulas (EEK) Nr. 4253/88 (
3
) 24. panta 2. punkta izpratnē un, īpaši, vai Komisija var veikt finanšu korekcijas, izmantojot ekstrapolācijas metodi.
I – Atbilstošās tiesību normas
2.
Padomes 1988. gada 24. jūnija Regulā (EEK) Nr. 2052/88 (
4
) par struktūrfondu uzdevumiem un efektivitāti un to darbības savstarpēju saskaņošanu, kā arī par to darbības saskaņošanu ar Eiropas Investīciju banku un citiem pastāvošajiem finanšu instrumentiem ir noteikts ERAF tiesiskais regulējums, kura mērķis ir labot Savienības reģionu attīstības galvenās atšķirības.
3.
Regulas Nr. 4253/88, kurā ir paredzēti noteikumi Regulas Nr. 2052/88 īstenošanai, 23. pantā, kas atrodas nodaļā “Finanšu pārbaudes”, ir noteikts:
“1.   “Lai nodrošinātu, ka valsts vai privāto ieguldītāju veiktas darbības ir veiksmīgas, dalībvalstis darbību īstenošanas laikā veic pasākumus, kas vajadzīgi, lai:
—
regulāri pārbaudītu, vai Kopienas finansētās darbības ir veiktas pareizi;
—
lai novērstu nelikumīgas darbības un sauktu pie atbildības par tām;
—
atgūtu līdzekļus, kas zaudēti pārkāpuma vai nolaidības rezultātā [..].
2.   Neietekmējot pārbaudes, ko veic dalībvalstīs saistībā ar valsts normatīvo un administratīvo aktu atbilstību [..], Komisijas ierēdņi vai darbinieki var pārbaudīt uz vietas struktūrfondu finansētās darbības, tostarp izmantojot izlases veida pārbaudes.
[..]” [Neoficiāls tulkojums]
4.
Regulas Nr. 4253/88 24. pantā “Atbalsta samazināšana, apturēšana un atcelšana” ir paredzēts:
“1.   Ja izrādās, ka darbības vai pasākuma izpilde ne daļēji, ne pilnībā neattaisno piešķirto finanšu atbalstu, Komisija uzsāk šim gadījumam atbilstošu pārbaudi partnerības ietvaros, lūdzot dalībvalstij vai iestādēm, kuras dalībvalsts nozīmējusi darbības īstenošanai, noteiktā termiņā iesniegt savus apsvērumus.
2.   Pēc šīs izskatīšanas Komisija var samazināt vai pārtraukt palīdzību attiecīgajai darbībai vai pasākumam, ja izskatīšana apstiprina to, ka ir pieļauts pārkāpums un, it īpaši, nozīmīgas izmaiņas, kas ietekmē darbības vai pasākuma īstenošanas nosacījumus, un Komisijas apstiprinājums tai netika saņemts.
[..]”
5.
Saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 (
5
) 1. panta 2. punktu ““pārkāpums” nozīmē Kopienas tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt Kopienu vispārējam budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem, mazinot vai zaudējot ienākumus no Kopienu vārdā tieši izveidotajiem pašu resursiem vai veicot nepamatotus izdevumus”.
6.
Regulas Nr. 2064/97 (
6
) 8. pantā ir noteikts:
“1.   Vēlākais brīdī, kad tiek iesniegts pieteikums par galīgo maksājumu un galīgo izdevumu deklarācija saistībā ar katru palīdzības veidu, dalībvalstis Komisijai iesniedz ziņojumu [..], ko sagatavo no izpildes dienesta finansiāli neatkarīga persona vai iestāde. Šajā ziņojumā apkopo iepriekšējo gadu pārbaužu slēdzienus, izvērtē pamatotību pieteikumam par galīgā saldo maksājumu un galīgajā izdevumu apstiprinājumā ietverto darījumu likumību un pareizumu.
2.   Gadījumā, ja tiek konstatēti būtiski vadības vai kontroles trūkumi vai bieži pārkāpumi, kas neļauj pieņemt pozitīvu lēmumu attiecībā uz pieteikuma par galīgo maksājumu un galīgo izdevumu deklarācijas spēkā esamību, ziņojumā norāda šo apstākļu esamību un novērtē problēmas apmēru un tās finansiālo ietekmi.
Šādā gadījumā Komisija var pieprasīt papildu pārbaudi, lai konstatētu pārkāpumus un tos noteiktā termiņā novērstu.” [Neoficiāls tulkojums]
II – Tiesvedības priekšvēsture
A – Lieta C‑549/12 P
7.
Pēc Vācijas valdības pieprasījuma Komisija ar 1994. gada 5. augusta Lēmumu C(94) 1939/5 apstiprināja darbības programmu Tīringenes federālajai zemei, kas atbilst 1. mērķa Vācijas reģionam (Arinco Nr. 94.DE.16.005), paredzot struktūrfondu palīdzību 1021771000 ekiju apmērā, kas ar 1999. gada 29. decembra Lēmumu C(99) 5087 tika palielināta līdz EUR 1086827000 ar ERAF finansējumu kopumā EUR 1020719000 apmērā.
8.
Ar 2.1. pasākumu saistībā ar atbalstu MVU ražošanas darbībām ar Lēmumu C(99) 5087 kopējais izdevumu apmērs tika noteikts EUR 674104000 apmērā un ERAF ieguldījums – EUR 337052000 apmērā.
9.
Par pārvaldes iestādi tika noteikta Tīringenes federālās zemes Ekonomikas un satiksmes ministrija.
10.
2001. gadā Komisija veica Tīringenes federālās zemes pārvaldes un kontroles sistēmu sistemātisku pārbaudi, 2002. gada 30. janvārī publiskojot galīgo ziņojumu ar vairākiem ieteikumiem.
11.
Tā kā Vācijas iestādes iesniedza Regulas Nr. 2064/97 8. pantā pieprasīto ziņojumu un lūdza veikt galīgos programmas maksājumus, Komisija palīdzību izbeidza un 2003. gada 27. jūnijā veica galīgo maksājumu pieprasītajā apmērā.
12.
Vēlāk, 2003. gadā, Revīzijas palāta veica vairākas pārbaudes uz vietas un 2004. gada 22. jūnijā nosūtīja savu pagaidu pārbaudes ziņojumu Vācijas iestādēm, kuras 2004. gada 31. augustā un 13. oktobrī rakstveidā Revīzijas palātai nosūtīja papildu informāciju.
13.
Revīzijas palāta savu pārbaudes ziņojumu nosūtīja Vācijas iestādēm 2005. gada 17. janvārī. Tajā tika norādīts uz atsevišķiem un sistemātiskiem pārkāpumiem saistībā ar noteiktām darbībām, piemēram, tādu uzņēmumu finansēšanu, kuri neatbilst MVU definīcijai, neattaisnotu izdevumu deklarēšanu (cerību nomas līgumi, PVN, atlaides), kļūdām, aprēķinot maksimālo atbalstu, un apliecinošu dokumentu neesamību atsevišķu veidu izdevumiem, piemēram, vispārējiem izdevumiem vai pašu kapitālu. Ziņojumā tika secināts, ka palīdzības vadības un kontroles sistēmās ir trūkumi. Ar 2.1. pasākumu saistīto 28 projektu kļūdu biežums bija 31,36 %.
14.
2006. gada 19. oktobrī Komisija Vācijas iestādēm nosūtīja pirmos Revīzijas palātas ziņojuma pārbaudes rezultātus, aicinot tās sniegt apsvērumus.
15.
Vācijas iestādes 2007. gada 5. janvārī rakstveidā atbildēja Komisijai, iebilstot pret ekstrapolēto korekciju piemērošanu un iesniedzot papildu attaisnojošus dokumentus, kas apliecināja atsevišķu izmaksu atbilstību.
16.
Ar 2008. gada 30. aprīļa Lēmumu C(2008) 1690, galīgā redakcija (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), Komisija, piemērojot Regulas Nr. 4253/88 24. pantu, atsevišķo un sistemātisko pārkāpumu dēļ, kas tika konstatēti saistībā ar 2.1. pasākumu, ERAF finansiālo atbalstu samazināja par EUR 81425825,67. Komisija veica visa 2.1. pasākuma kļūdu biežuma ekstrapolāciju, par pamatu izmantojot kļūdu biežumu 23,88 %. Tā aprēķināja summu EUR 1232012,70 apmērā par atsevišķiem pārkāpumiem un summu EUR 80193812,97 apmērā par sistemātiskiem pārkāpumiem.
17.
Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu konstatētās sistemātiskās kļūdas bija šādas:
—
finansējuma piešķiršana uzņēmumam, kas nav MVU;
—
galīgais saņēmējs neatbilst MVU piemērojamiem valsts kritērijiem, lai varētu saņemt papildu finansējumu 15 % apmērā;
—
nepieņemami izdevumi, kas deklarēti saistībā ar nomas līgumiem.
B – Lieta C‑54/13 P
18.
Ar 1994. gada 5. augusta Lēmumu C(94) 1973 Komisija apstiprināja darbības programmu Austrumberlīnei, kas atbilst 1. mērķim Vācijas reģionā (Arinco Nr. 94.DE.16.006), paredzot struktūrfondu līdzdalību 743112000 ekiju apmērā, kas tika palielināta līdz EUR 779154000 ar ERAF finansējumu EUR 540886000 apmērā.
19.
Par pārvaldes iestādi tika noteikta Berlīnes federālās zemes Ekonomikas, tehnoloģiju un sieviešu tiesību ministrija.
20.
Vācijas iestādes savu pieteikumu par galīgo maksājumu iesniedza 2003. gada 24. martā.
21.
Laikā no 2004. gada februāra līdz 2005. gada martam Komisija un šim nolūkam nolīgta ārējā audita sabiedrība veica vairākas pārbaudes uz vietas saistībā ar ERAF līdzfinansēto programmu 1994.–1999. gada programmu posmā slēgšanas pārbaudi.
22.
Komisija Vācijas iestādēm 31. maijā un 15. decembrī nosūtīja audita ziņojumus, kuros bija konstatēti vairāki sistemātiski pārkāpumi saistībā ar īpašām darbībām, tostarp, konkrētāk, nepieļaujamu izdevumu deklarēšana (izdevumi, no kuriem nebija atskaitītas tirdzniecībai paredzētās preces, vispārējie izdevumi, kas faktiski nebija veikti, tādu izdevumu deklarēšana, kas pārsniedza faktiskos izdevumus), noteikumu par publisko iepirkumu pārkāpumi un attaisnojošu dokumentu neesamība. 29 pārbaudītajiem palīdzības projektiem kļūdu biežums bija 7,56 %. No izvēlētajiem 36 projektiem septiņus nevarēja pārbaudīt to maksātnespējas dēļ.
23.
Tiklīdz Vācijas iestādes iesniedza savus apsvērumus un papildu informāciju, Komisija 2007. gada 26. janvārī paziņoja savus pagaidu secinājumus. Vācijas iestādes iebilda, apgalvojot, ka neesot norādīts juridiskais pamats, iebilstot pret to, ka finanšu korekcijas tiek veiktas, piemērojot vienotu likmi un ekstrapolāciju, un iesniedzot papildu pierādījumus izdevumu pamatotībai.
24.
Ar 2008. gada 29. aprīļa Lēmumu C(2008) 1615, galīgā redakcija (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), Komisija ERAF finansiālo atbalstu samazināja par EUR 12900719,52. Komisija pamatojās uz pārbaudīto 29 projektu kļūdu biežumu un piemēroja ekstrapolētu finanšu korekciju, kas atbilda ERAF finansiālā atbalsta samazinājumam 2,68 % apmērā no visas programmas.
III – Vispārējās tiesas spriedumi
25.
Vācijas Federatīvā Republika cēla divas prasības Vispārējā tiesā, kas tika noraidītas ar 2012. gada 19. septembra spriedumu lietā T‑265/08 Vācija/Komisija un 2012. gada 21. novembra spriedumu lietā T‑270/08 Vācija/Komisija.
26.
Vispārējā tiesa noraidīja dažādos prasības pamatus, ko bija izvirzījusi Vācijas Federatīvā Republika, kuru atbalstīja Spānija, Nīderlande un Apvienotā Karaliste, kuras piedalās arī apelācijas tiesvedībā.
27.
Vispirms Vācijas Federatīvā Republika norāda, ka nav izpildīti Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punktā norādītie nosacījumi atbalsta samazināšanas veikšanai. Vispārējā tiesa tomēr uzskatīja, ka valsts iestāžu administratīvās kļūdas var tikt kvalificētas kā pārkāpumi šīs tiesību normas izpratnē un nav nozīmes Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punktā ietvertajai jēdziena “pārkāpums” definīcijai, jo atšķiras gan šīs regulas mērķi, gan piemērošanas joma.
28.
Otrkārt, Vācijas Federatīvā Republika norādīja, ka Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punkts neļauj piemērot ekstrapolācijas metodi, aprēķinot samazinājuma apmēru, Vispārējā tiesa uz to atbildēja, ka runa ir par vispiemērotāko metodi, lai nodrošinātu regulas mērķi, proti, ļaut veikt tādu finanšu korekciju, kas var aptvert visus Savienības budžetam nodarītos zaudējumus.
29.
Treškārt, Vācijas Federatīvā Republika pārmeta Komisijai, ka tā ir pamatojusies uz Revīzijas palātas analīzi tā vietā, lai veiktu pārbaudes pati, balstoties uz konkrētā gadījuma apstākļiem. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tas nav uzskatāms par iepriekš minētā 24. panta 2. punkta pārkāpumu.
30.
Ceturtkārt, Vispārējā tiesa neuzskatīja, ka tas, ka Komisija ir ņēmusi vērā attiecīgo uzņēmumu kļūdaino uzskaiti, būtu pretrunā tiesiskās paļāvības, tiesiskās noteiktības un sadarbības principiem.
31.
Visbeidzot, Vispārējā tiesa noraidīja argumentu, ka ekstrapolācijas metodes piemērošana būtu pretrunā samērīguma principam.
32.
Par iepriekš minētajiem Vispārējās tiesas spriedumiem tika celtas apelācijas sūdzības, kas ir par pamatu šai tiesvedībai Tiesā.
IV – Apelācijas sūdzības
33.
Apelācijas sūdzība lietā C‑549/12 P ir balstīta uz diviem pamatiem: 1) kļūda tiesību piemērošanā, atsevišķas administratīvās kļūdas kvalificējot kā “pārkāpumus”; 2) kļūda tiesību piemērošanā, piemērojot ekstrapolācijas metodi.
34.
Apelācijas sūdzība lietā C‑54/13 P ir balstīta uz diviem iepriekš minētajiem pamatiem, kā arī uz: 1) kļūdu tiesību piemērošanā, prettiesiski piemērojot finanšu korekcijas ar vienotu likmi; 2) pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, ko pieļāvusi Vispārējā tiesa.
V – Tiesvedība Tiesā
A – Lieta C‑549/12 P
35.
Pirmā apelācijas sūdzība Tiesā tika reģistrēta 2012. gada 29. novembrī.
36.
Apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmajā daļā Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka valsts iestāžu administratīvās kļūdas var kvalificēt kā pārkāpumus Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punkta izpratnē. Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka “pārkāpuma” jēdziens ir jāinterpretē atbilstoši Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punktam. To nedarot, Vispārējā tiesa ir pārkāpusi gan šo tiesību normu, gan LES 5. panta 2. punktā un LESD 7. pantā paredzēto kompetences piešķiršanas principu.
37.
Komisija savukārt iebilst, ka saistībā ar dalīto pārvaldību struktūrfondu jomā atbilstoši Regulas Nr. 4253/88 24. pantam iepriekš minētās finanšu korekcijas tiek piemērotas atbalsta saņēmējiem, no vienas puses, un dalībvalstīm, no otras puses, un šajā otrajā gadījumā Regula Nr. 4253/88 nav jāinterpretē kopā ar Regulu Nr. 2988/95.
38.
Apelācijas sūdzības pirmā pamata otrajā daļā Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka valsts tiesību pārkāpumi un kļūdas, kas neietekmē Savienības budžetu, saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punktu var būt pārkāpumi Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punkta izpratnē.
39.
Komisija šajā ziņā uzskata, ka “pārkāpuma” jēdziens aptver visa veida piemērojamo tiesību normu pārkāpumus, kas var kaitēt Savienības budžetam, jo nav šaubu par to, ka izdevumu nepieņemamība ir šāda veida apdraudējums.
40.
Saistībā ar otro apelācijas sūdzības pamatu Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot Komisijai tiesības veikt finanšu korekcijas ekstrapolācijas veidā un apstiprinot ekstrapolācijas īstenošanas noteikumus, kurus Komisija ir noteikusi šajā lietā.
41.
Šī apelācijas sūdzības otrā pamata pirmajā daļā Vācijas Federatīvā Republika, kuru atbalsta Spānijas Karaliste un Francijas Republika, uzskata, ka ar pārsūdzēto spriedumu ir pārkāpts Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punkts, kura saturs (atšķirībā no nākamajam programmas laikposmam piemērojamajā tiesiskajā regulējumā paredzētā (
7
)) ļauj darboties tikai saistībā ar darbībām vai pasākumiem, kuru prettiesiskums ir faktiski konstatēts, kā arī kompetenču piešķiršanas princips.
42.
Savukārt Komisija uzskata, ka saskaņā ar pamatnostādnēm par neto finanšu korekcijām, kuras tā ir pieņēmusi, lai noteiktu Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punkta piemērošanas noteikumus, gadījumā, ja pārbaude rada vispārēju visas darbības programmas apdraudējumu, ir jābūt iespējai veikt korekciju, piemērojot ekstrapolāciju, lai izvairītos no tā, ka no Savienības budžeta tiek segti izdevumi, kas nav veikti atbilstoši piemērojamajam tiesiskajam regulējumam.
43.
Šī otrā apelācijas sūdzības pamata otrajā daļā Vācijas Federatīvā Republika, kuru atbalsta Spānijas Karaliste, uzskata, ka Vispārējā tiesa katrā ziņā ir kļūdījusies, secinot, ka Komisija šajā lietā ir pareizi veikusi korekciju, piemērojot ekstrapolāciju. Pirmkārt, tādēļ, ka atsevišķu projektu kļūdaina uzskaite, nenodarot kaitējumu Savienības budžetam, nevar būt par pamatu finanšu korekcijai, piemērojot ekstrapolāciju, jo tas būtu pretrunā samērīguma principam. Otrkārt, tādēļ, ka Vispārējā tiesa apstiprināja Komisijas veikto atsevišķu pārkāpumu kvalificēšanu par sistemātiskām, lai gan Revīzijas palāta tā neuzskatīja.
44.
Komisija iebilst, ka tai bija pilnvaras veikt korekciju, piemērojot ekstrapolāciju, gadījumā, ja tiek veikta nepareiza izdevumu uzskaite, kas varētu radīt zaudējumus Savienības budžetam, un pārkāpumu kvalificēšanas par sistemātiskām pamatā bija pamatnostādņu par finanšu korekcijām 5. punkts, tās pamatā nav Revīzijas palātas juridiskie apsvērumi. Turklāt, kā tā uzskata, ekstrapolācija esot samērīga, ciktāl ar to pārējai darbības programmai tiek piemērots raksturojošā paraugā noteiktais kļūdu biežums.
B – Lieta C‑54/13 P
45.
Otrā apelācijas sūdzība Vispārējā tiesā tika reģistrēta 2013. gada 31. janvārī.
46.
Pirmie divi šīs apelācijas sūdzības pamati būtībā atbilst prasības pamatiem lietā C‑549/12.
47.
Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot apstiprinājusi Komisijas konstatētos sistemātiskos pārkāpumus, lai gan tā ir iekļāvusi kļūdas, kas ir saistītas ar publiskā iepirkuma noteikumiem un kas var ietekmēt tikai atsevišķus darbības programmas dalībniekus, kā arī kļūdas, kas pieļautas ļoti īpašos un neskaidros gadījumos.
48.
Turklāt Vācijas Federatīvā Republika apstrīd, ka Vispārējā tiesa būtu rīkojusies pareizi, uzskatot, ka Komisija ir izvēlējusies pienācīgu parauga procedūru, jo noteiktais kļūdu biežums neesot raksturojošs.
49.
Vācijas Federatīvā Republika arī uzskata, ka neraksturojošu kļūdu un kļūdu, kas ir noteiktas, piemērojot vienotu likmi, ekstrapolācija ir pretrunā samērīguma principam, jo finanšu korekcija pārsniedzot to, kas ir nepieciešams, lai kompensētu Savienības budžetam faktiski nodarīto finansiālo zaudējumu.
50.
Attiecībā uz iepriekš minēto Komisija aizstāv uzskatu, ka identificētie pārkāpumi bija sistemātiski, ciktāl ir pierādīta pārvaldes un pārbaužu sistēmu nepietiekamība. Turklāt paraugs tika izstrādāts atbilstoši starptautiski atzītai tehnikai. Visbeidzot, Komisija uzskata, ka ekstrapolācija pati par sevi esot samērīga metode, lai izvērtētu un aprēķinātu līdzdalības risku.
51.
Trešais apelācijas sūdzības pamats ir balstīts uz Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punkta pārkāpumu, veicot finanšu korekcijas ar vienotu likmi.
52.
Šajā ziņā Komisija uzskata, ka aprēķini, piemērojot vienotu likmi, ir piemēroti tādu pārkāpumu gadījumā, kuriem nav noteiktas vērtības, kā tas ir šajā gadījumā, un tie ir samērīgi, ņemot vērā darbību smagumu.
53.
Visbeidzot, ceturtais apelācijas sūdzības pamats ir balstīts uz to, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi pienākumu norādīt pamatojumu, ciktāl tā nav izskatījusi iepriekš minētos argumentus saistībā ar finanšu korekciju piemērošanas ar vienotu likmi prettiesiskumu – Komisija to apstrīd.
54.
Apelācijas sūdzības tika izskatītas tiesas sēdē, kas notika 2014. gada 9. janvārī, un tajā piedalījās Vācijas Federatīvā Republika, Spānijas Karaliste un Komisija.
VI – Vērtējums
55.
Lai gan es paudīšu savu nostāju par katru Vācijas Federatīvās Republikas izvirzīto pārsūdzības pamatu, sīkāk koncentrēšos uz otro jautājumu saistībā ar ekstrapolācijas metodes piemērošanu, veicot finanšu korekcijas gadījumā, ja tiek konstatēti pārkāpumi ERAF finansētajās darbībās.
A – Apelācijas sūdzības pirmais pamats, kas ir vienāds abās prasībās
56.
Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, apstiprinot, ka Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punkts ļauj Komisijai veikt finanšu korekcijas administratīvu kļūdu dēļ.
57.
Ievērojot Komisijas pieeju, jāsāk, atgādinot, ka papildus vispārējiem pienākumiem, kas izriet no lojālas sadarbības un dalībvalstu procesuālās autonomijas principiem, gadījumā, kad tās īsteno Savienības tiesību normas saistībā ar fondiem vai pašas Savienības finanšu programmām, ir jāievēro arī abpusēja atbildība, kas ir saistoša Komisijai un dalībvalstīm, izpildot Kopienu budžetu, un kas tiek precizēta EKL 247. pantā (tagad – LESD 317. pants), Regulā Nr. 1605/2002 (turpmāk tekstā – “Finanšu regula”) (
8
), Regulā Nr. 2342/2002 (turpmāk tekstā – “Īstenošanas noteikumu regula”) (
9
) un, šajā gadījumā, struktūrfondu regulās.
58.
Saskaņā ar iepriekš minēto Vācijas Federatīvā Republika no Savienības ir saņēmusi finansiālu palīdzību, kas tai ir jāpārvalda Savienības vārdā, nodrošinot, ka tā tiek īstenota atbilstoši piemērojamajam tiesiskajam regulējumam.
59.
Saistībā ar šāda veida Savienības finansiālo ieguldījumu dalīto pārvaldi Tiesai ir iedibināta judikatūra struktūrfondu jomā, galvenokārt saistībā ar Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fondu (ELVGF) un Eiropas Sociālo fondu (ESF) (
10
). Uzskatu, un šajā jautājumā manas domas saskan ar Komisijas domām, ka šī judikatūra ir piemērojama arī ERAF, kas arī ir struktūrfonds un kura ieguldījumus dalībvalstīs Komisija var pārbaudīt tikai netieši un ne pilnībā.
60.
Saskaņā ar minēto judikatūru, kā norāda Komisija, tikai “izdevumi, kas radušies saskaņā ar Kopienu tiesību normām, ir sedzami no Kopienu budžeta līdzekļiem” (
11
). Protams, atsauce uz “Kopienu tiesību normām” var būt par pamatu Vācijas Federatīvās Republikas aizstāvētajam uzskatam, ka nevar ņemt vērā valsts tiesību normu pārkāpumu. Man tā nešķiet.
61.
Attiecībā uz Savienības fondu dalīto pārvaldi ir nenoliedzami, ka Kopienu tiesisko regulējumu, kura centrā ir vispārēja Savienības finansēto subsīdiju sadales un pārvaldes nosacījumu ievērošana, papildina valsts tiesību normas, ar kurām, konkretizējot minēto vispārējo ievērošanu, var precīzi noteikt minēto subsīdiju saņēmējus.
62.
Šādā izpratnē Kopienu tiesiskais regulējums un valsts tiesiskais regulējums Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punkta izpratnē veido kopumu, kurā, atsaucoties uz “pārkāpumu [..], kas iespaido darbības vai pasākuma īstenošanas nosacījumus” (
12
), ir jāietver visas tiesību normas, kas pilnā apmērā nosaka šādu nosacījumu saturu un piemērojamību.
63.
Šādi es jau norādu savu nostāju saistībā ar Vācijas valdības uzdoto jautājumu par tiesību normu, kurā ir jāmeklē mūs interesējošais “pārkāpuma” jēdziens. Un es to daru Komisijas atbalstītajā izpratnē.
64.
Vācijas Federatīvā Republika norāda, ka ir jāpamatojas uz Regulas Nr. 2988/95 par Kopienu finanšu interešu aizsardzību 1. panta 2. punktā norādīto “pārkāpuma” jēdzienu, saskaņā ar kuru “pārkāpums ir Kopienas tiesību normas pārkāpums, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt Kopienu vispārējam budžetam [..]”.
65.
Ņemot vērā šī noteikuma kā vispārējas tiesību normas saistībā ar Kopienu finanšu interesēm raksturu, uzskatu, ka tā nav piemērojama, ņemot vērā Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punkta, kas ir speciālā tiesību norma, jo attiecas uz Savienības finanšu interešu aizsardzību tieši īpašajā struktūrfondu jomā, saturu.
66.
Tomēr nevar uzskatīt, ka Komisija var atcelt vai samazināt finanšu atbalstu tikai tad, ja norādīto pārkāpumu ir veicis saimnieciskās darbības subjekts atbilstoši Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punktam, tādējādi izslēdzot pārkāpumus, kurus veikusi par Kopienu atbalsta pārvaldību atbildīgā valsts pārvaldes iestāde.
67.
Šajā ziņā Tiesa ir noteikusi, ka “Regulas Nr. 4253/88 24. pantā nav nošķirts tādu pārkāpumu kvantitatīvais vai kvalitatīvais raksturs, kuru rezultātā varētu tikt samazināts atbalsts” (
13
). Minēto apgalvojumu, lai arī tas ir veikts, atbildot uz apsvērumu, ka norādītie pārkāpumi pamatlietā ir tehniska rakstura, var piemērot šai situācijai, kad tiek norādīts uz iestādes, kura tiek uzskatīta par vainojamu pārkāpumā, publisko statusu.
68.
Tādēļ, kā atgādina Komisija, atbilstoši formulējumam 2002. gada 24. janvāra spriedumā lietā Conserve Italia/Komisija (
14
)“Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punkts ir [..] tiesiskā bāze, uz kuru pamatojoties Komisija var iesniegt prasību par atmaksāšanu”. Tādējādi “pārkāpuma” jēdziens minētās tiesību normas izpratnē ir jāinterpretē plaši, pretējā gadījumā tiktu būtiski ietekmēta tās lietderīgā iedarbība, jo tādējādi nebūtu iespējams labot valsts iestādes, kas ir noteikta par pārvaldītāju, pieļautos pārkāpumus, kuri noteikti ir jāņem vērā saistībā ar struktūrfondiem raksturīgo dalīto pārvaldi.
69.
Vispārējā tiesa to apliecina, pirmā pārsūdzētā sprieduma 40. punktā secinot, ka tas, ka “valsts iestādēm ir galvenā loma struktūrfondu īstenošanā, runā par labu plašai “pārkāpuma” jēdziena interpretācijai [..], [jo] kļūda, kuru ir pieļāvušas valsts iestādes, ir jāuzskata par “pārkāpumu” Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punkta izpratnē, ņemot vērā EKL 274. pantā ietverto pareizas finanšu pārvaldības principu un EKL 10. pantā ietverto lojālas sadarbības principu, kas neļauj dalībvalstīm noteikt imunitāti, un ņemot vērā to, ka Regulas Nr. 4253/88 24. pants ir vienīgā tiesību norma, kas ļauj samazināt atbalsta apmēru gadījumā, ja palīdzība nenorisinās, kā sākotnēji tika paredzēts [..]” (
15
).
70.
Visbeidzot atbalstu arī domu, ka nozīme ir tikai pārkāpumiem, kas rada zaudējumu Savienības budžetam.
71.
Vēlreiz – šis nosacījums ir paredzēts tikai Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punktā, bet ne Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punktā, kurai piemērošanas ziņā ir dodama priekšroka šajā lietā, tajā attiecīgie pārkāpumi ir tie, kas ietekmē “darbības vai pasākuma izpildes nosacījumus, kuriem nav lūgts Komisijas apstiprinājums”. Ir acīmredzami, ka likumdevēja ieinteresētība nodrošināt pienācīgu finanšu darbību un pasākumu izpildi galu galā ir pamatota ar tā ieinteresētību izvairīties no jebkāda kaitējuma Kopienas budžetam. Tomēr, arī nedomājot tik plaši, tikpat acīmredzami ir tas, ka katrs pārkāpums, pat ja tas tieši nenodara šo kaitējumu, pierāda kļūdu publisko līdzekļu pārvaldē, kas pats par sevi ir apdraudējums budžeta izdevumiem. Tas ir jāņem vērā, lai gan Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punkta galvenais mērķis tieši ir Savienības fondu pienācīga pārvalde; tādējādi, manuprāt, neatkarīgi no tā, vai norādītie pārkāpumi izpaužas kā tūlītējs finansiāls zaudējums.
72.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka abu prasību pirmais pamats ir jānoraida.
B – Apelācijas sūdzības otrais pamats, kas ir vienāds abās prasībās
73.
Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot Komisijai tiesības veikt finanšu korekcijas, izmantojot ekstrapolāciju, un apstiprinot, ka ekstrapolācija šajā gadījumā ir veikta pareizi.
1) Par ekstrapolācijas metodes izmantošanas ERAF ietvaros tiesiskumu
74.
Vācijas valdības argumentam, kuru atbalsta Spānijas un Francijas valdības, galvenokārt ir gramatiski apsvērumi, jo tā pamatā ir fakts, ka Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punktā ir atsauce tieši uz “pārkāpumu vai nozīmīgām izmaiņām, kas ietekmē darbības vai pasākuma īstenojuma nosacījumus” (
16
). No tā izrietot, ka atbalsta samazināšana vai atcelšana ir veicama tikai tad, ja ir faktiski konstatēts konkrēts pārkāpums vai izmaiņas, līdz ar to noraidot iespēju veikt ekstrapolāciju attiecībā uz darbībām vai pasākumiem, kas nav tikuši izvērtēti.
75.
Šādu pašu pieeju aizstāvēja ģenerāladvokāts A. M. La Pergola [A. M. La Pergola] secinājumos lietā C‑443/97 Komisija/Spānija (
17
), uzskatot, ka “24. panta formulējums [ (
18
) ] neļauj iekļaut “pārkāpuma” jēdziena piemērošanas jomā tādu pienākumu neizpildi, kas ir norādīti 23. panta 1. punktā, lai pamatotu neto samazinājumu” (
19
).
76.
Papildus iepriekš minētajam jānorāda uz faktu, ka, atšķirībā no Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punkta, ar Regulas Nr. 1260/99, kas ir piemērojama 2000.–2006. gada laikposmam, 39. panta 3. punkta b) apakšpunktu gan Komisijai ir tieši atļauts “veikt vajadzīgās finanšu korekcijas”, ja ir pierādīts, ka “vadības vai kontroles sistēmā ir nopietni trūkumi, kas var novest pie sistemātiskiem pārkāpumiem” (šīs pašas tiesību normas 2. punkta c) apakšpunkts). Saskaņā ar [39. panta 3. punktu] ir noteikts, ka šīs korekcijas izpaužas, “pilnībā vai daļēji anulējot fondu ieguldījumu šai palīdzībai” un aprēķinot to summu, “saskaņā ar proporcionalitātes [samērīguma] principu ņem vērā pārkāpuma vai izmaiņu veidu, kā arī dalībvalsts vadības vai kontroles sistēmā konstatēto trūkumu apmērus un to finansiālās sekas”.
77.
Īsumā – Vācijas valdība apgalvo, ka gan no Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punkta satura, gan no to tiesību aktu satura, kas šajā jomā tika piemēroti vēlāk, izriet, ka šī tiesību norma neļauj izmantot ekstrapolācijas metodi.
78.
Šiem argumentiem var pretnostatīt manis turpmāk izvirzītos argumentus. Pirmkārt, Regulas Nr. 4253/88 24. pants ir jāinterpretē kontekstā ar iepriekšējo pantu. Otrkārt, šajā jomā vēlāk piemērojamo tiesību aktu attīstībai nav nozīmes, interpretējot šobrīd aplūkoto tiesību normu.
a) Regulas Nr. 4253/88 23. un 24. panta sistēma
79.
Manuprāt, Regulas Nr. 4253/88 23. un 24. pantam tikai tad ir nozīme, ja tos aplūko kā sistēmu, kuras centrā ir “pārkāpuma” jēdziens. [23. panta] 1. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums veikt nepieciešamos pasākumus, lai pārliecinātos par to, vai Savienības finansētās darbības ir veiktas pareizi, novērstu nelikumīgas darbības un sauktu pie atbildības par tām un vajadzības gadījumā atgūtu līdzekļus, kas zaudēti pārkāpuma vai nolaidības rezultātā (
20
). Īsumā – runa ir par finanšu kontroles sistēmas ieviešanu, ar kuru var nodrošināt pareizu Kopienas fondu izmantošanu.
80.
Ja dalībvalstis pienācīgi neizpilda šo pienākumu, neizveidojot atbilstošu kontroles sistēmu vai to atsevišķā gadījumā nepareizi piemērojot, tās pieļauj acīmredzamu pārkāpumu. Pirmajā gadījumā Savienības tiesības ir jāīsteno kā prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi (
21
), savukārt otrajā gadījumā uzskatu, ka vienīgais atbilstošais līdzeklis būtu Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punktā paredzētā atbalsta atcelšana vai samazināšana.
81.
Atsevišķu trūkumu dalībvalsts izveidotajā kontroles sistēmā noteikšana ir viens no gadījumiem, kad var rasties šaubas, kuru pamatā ir īpaša Savienības piešķirta atbalsta pamatojums. Šādi gadījumi ir aplūkoti Regulas Nr. 4253/88 24. pantā, kurā ir norāde uz gadījumu, kad “darbības vai pasākuma izpilde ne daļēji, ne pilnībā neattaisno piešķirto finanšu atbalstu”. Pamatojoties uz šādu apgalvojumu, saskaņā ar šo tiesību normu Komisija “uzsāk šim gadījumam atbilstošu pārbaudi partnerības ietvaros, lūdzot dalībvalstij [..] noteiktā termiņā iesniegt savus apsvērumus”.
82.
Pēc šīs pārbaudes saskaņā ar Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punktu “Komisija var samazināt vai pārtraukt palīdzību attiecīgajam pasākumam, ja izskatīšana apstiprina to, ka ir pārkāpums un nozīmīgas izmaiņas, kas ietekmē pasākuma īstenojuma nosacījumus”. Uzskatu, ka Savienības finanšu palīdzības kontroles sistēmas pārkāpumi ievērojami ietekmē darbības vai pasākuma, kas gūst labumu no minētā atbalsta, izpildes nosacījumus. Iespējams, ka šāda veida pārkāpums vistiešāk ietekmē šos nosacījumus.
83.
Tādējādi neredzu iemeslus tam, lai uzskatītu, ka pārkāpumus, kas konstatēti saistībā ar Regulas Nr. 4253/88 23. panta 1. punktā norādīto pienākumu neizpildi, nevar iekļaut to pārkāpumu skaitā, kas pamato atbalsta atcelšanu vai samazināšanu atbilstoši šīs pašas regulas 24. panta 2. punktam. Kā redzēsim vēlāk, šis apstāklis attaisno ekstrapolācijas metodes piemērošanu, jo kontroles sistēmas pārkāpumi to būtības dēļ var ietekmēt visas šajā sistēmā ietilpstošās darbības un, tiklīdz tie ir identificēti kā sistēmiski trūkumi, tos var labot tikai tad, ja tie ietekmē visas minētās darbības.
b) Vēlāk pieņemtais tiesiskais regulējums un tā nozīmība, interpretējot Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punktu
84.
Protams, kā apgalvo Vācijas valdība, 2000.–2006. gada laikposmam piemērojamais tiesiskais regulējums skaidri atļauj Komisijai “veikt vajadzīgās finanšu korekcijas”, ja ir pierādīts, ka “vadības vai kontroles sistēmā ir nopietni trūkumi, kas var novest pie sistemātiskiem pārkāpumiem” (Regulas Nr. 1260/99 39. panta 2. punkta c) apakšpunkts un 3. punkta b) apakšpunkts). Tomēr tas nenozīmē, ka arī atbilstoši iepriekšējam tiesiskajam regulējumam nebija iespējams šādi rīkoties, lai arī tikai saskaņā ar apstiprinājumu, kas netieši izriet no Regulas Nr. 4253/88 23. un 24. pantā ieviestās sistēmas (
22
).
85.
Šādi to ir sapratusi arī Tiesa, secinot, ka Komisijas 1997. gada 15. oktobra dokumentā “Neto finanšu korekcijas saistībā ar Regulas (EEK) Nr. 4253/88 24. panta piemērošanu” (
23
) ietvertajās pamatnostādnēs, kas tika piemērotas izskatāmajās lietās, ir noteiktas “vispārējās nostādnes, uz kuru pamata Komisija, piemērojot [..] 24. pantu, paredz vēlāk pieņemt individuālus lēmumus, kuru likumīgumu attiecīgā dalībvalsts varēs apstrīdēt Savienības tiesā” (
24
). Šī dokumenta 5. un 6. punktā ir tiešas atsauces uz finanšu korekcijām pārkāpumu gadījumos, kas norāda uz sistemātiskiem pārvaldes, kontroles vai audita trūkumiem. Šo pārkāpumu radītais risks to izraisīto trūkumu rakstura dēļ var tikt aprēķināts tikai atbilstoši ekstrapolācijas metodei.
86.
Tam nevar iebilst ar argumentu, ka Komisija šādi neinterpretē tai Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punktā piešķirtās pilnvaras, bet gan uzņemas pilnvaras, kas ar šo pantu tai faktiski ir liegtas, jo, vēlreiz citējot Tiesas vārdus, atsaucoties uz dokumentā “Finanšu korekcijas” ietvertajām pamatnostādnēm, nekas neliedz Komisijai, lai pilnībā uzņemtos iepriekšējā punktā minētās pilnvaras [ (
25
) ], pieņemt iekšējās pamatnostādnes par finanšu korekcijām, kas jāveic, piemērojot Koordinācijas regulas 24. pantu, un uzticēt attiecīgajiem dienestiem to piemērošanas uzdevumu” (
26
).
87.
Turklāt atšķirības starp modeli, kas ir piemērojams 2000.–2006. gada laikposmam, un modeli, kuru aplūkojam pašreiz, attiecībā vienu no visbūtiskākajiem jautājuma aspektiem, proti, dalībvalstu iespējām aizstāvēt savas tiesības un intereses, nav tik būtiskas.
88.
Vācijas Federatīvajai Republikai ir taisnība, norādot, ka ar Regulas Nr. 1260/99 sistēmu dalībvalstij tiek nodrošinātas iespējas sniegt apsvērumus un tikt uzklausītai Komisijā, ja tā nepiekrīt tās veiktajiem apsvērumiem, abām pusēm nosakot par pienākumu censties panākt vienošanos “sadarbībā, kas balstās uz partnerības principiem” (39. panta 2. punkta otrā daļa). Tomēr šāds nodrošinājums nav izslēgts no Regulas Nr. 4253/88 24. panta, kura 1. punktā ir norāde uz to, ka Komisijai ir jāveic atbilstoša lietas pārbaude “partnerības ietvaros” un pamatojoties uz dalībvalsts sniegtiem apsvērumiem. Tā tas notika abās lietās, kas ir šīs tiesvedības priekšmets, un nav nekāda pamata apgalvojumam, ka valsts iestādēm nebija iespēju aizstāvēties pret Komisijas rīcību.
89.
Jāpiebilst, ka Komisija rīkojās atbilstoši pamatnostādnēm, kas ir norādītas iepriekš minētajās “neto finanšu korekcijās”, kuras ir vispārzināmas, un to saistībā Tiesa ir apstiprinājusi, ka tās “veicina to, ka gadījumā, kad Komisija pieņem lēmumus, piemērojot šo tiesību normu, tiek nodrošināts, ka pret dalībvalstīm vai iestādēm, kuras tās ir norādījušas, salīdzināmās situācijās ir vienlīdzīga attieksme [..] [un] ka tās var pastiprināt atsevišķu dalībvalstīm adresētu lēmumu pārskatāmību” (
27
). Īsumā, kā minēts iepriekš, tajās ir “norādītas vispārējās nostādnes, uz kuru pamata Komisija saskaņā ar 24. pantu paredz vēlāk pieņemt atsevišķus lēmumus, kuru tiesiskumu dalībvalsts var apstrīdēt Tiesā” (
28
), tādējādi iznākumā attiecīgās dalībvalsts tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā netiks pārkāptas.
90.
Tādējādi uzskatu, ka Vispārējā tiesa nav kļūdījusies, apgalvojot, ka “finanšu zaudējumi Savienības budžetam [..] ir jākoriģē pilnā apmērā, jo jebkura kļūda izpildē būtu uzskatāma par pareizas finanšu pārvaldības principa, kurš Komisijai un dalībvalstīm ir jāievēro atbilstoši EKL 274. pantam, pārkāpumu. Tādējādi Komisijai ir jābūt tiesībām samazināt atbalstu, ciktāl tas atspoguļo pārkāpuma, kuru tā ir atklājusi, īstenojot uz sacīkstes principu balstītu procedūru atbilstoši Regulas Nr. 4253/88 24. panta 1. punktam, apmēru” (
29
).
91.
Tāpat Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu, nosakot, ka, tā kā lēmumā par samazināšanu ir jānorāda konstatēto pārkāpumu sistemātiskais apmērs, un, ņemot vērā, ka “Komisijas rīcībā nav informācijas par visām attiecīgās dalībvalsts veiktajām pārbaudēm [..], ekstrapolācijas metodes izmantošana ir uzskatāma par piemērotāko līdzekli Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punkta mērķu nodrošināšanai” (
30
).
92.
Tā kā Komisija pati neveica atbalsta finanšu pārbaudi, kā arī tās rīcībā nav visas informācijas par visām valsts iestāžu veiktajām pārbaudēm, tomēr tai ir jānodrošina Savienības budžeta resursu integritāte, nav šaubu par to, ka Komisija šo pienākumu var izpildīt, tikai izmantojot metodi, kas, kā tas ir ekstrapolācijas metodes gadījumā, ļauj visam atbalstam piemērot rezultātus, kas iegūti no selektīvajām pārbaudēm, kuras ir jāveic Komisijai. Citiem vārdiem sakot, Komisijas veikto pārbaužu obligāti daļējam un selektīvajam raksturam ir jāatbilst šāda paša veida korekcijas metodei. Kā redzēsim vēlāk, minētā metode ir jāpiemēro ar pienācīgām garantijām saistībā ar to rezultātu piemērošanas visam atbalstam uzticamību.
93.
Šobrīd, kad esam principiāli konstatējuši, ka ekstrapolācijas metode ir atbilstoša finansiālu korekciju veikšanai saistībā ar ERAF, ir jānosaka, vai šī metode ir tikusi tiesiski piemērota šo lietu apstākļos.
2) Par ekstrapolācijas metodes piemērošanu šajās lietās
94.
Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka katrā atsevišķā gadījumā veiktās korekcijas, izmantojot ekstrapolācijas metodi, ir pareizas.
a) Lieta C‑549/12 P
95.
Attiecībā uz pārsūdzēto spriedumu lietā C‑549/12 Vācijas iestādes uzskata, ka Komisijas iestādēm, ņemot vērā, ka Savienības budžetam netika nodarīti zaudējumi, nevajadzēja ņemt vērā kļūdaino atsevišķo projektu uzskaiti, jo to veiktās ekstrapolācijas rezultātā Savienība tiktu pārmērīgi kompensēta un tas būtu pretrunā samērīguma principam. No otras puses, Vācijas valdība uzskata, ka Komisijai, nesniedzot tiešu un detalizētu pamatojumu, nevajadzēja atkāpties no Revīzijas palātas viedokļa jautājumā par atsevišķu pārkāpumu nesistemātiskumu.
96.
Saistībā ar pirmo no šiem abiem pārmetumiem ir jākonstatē, kā tas tika izskaidrots pārsūdzētā sprieduma 51.–53. punktā, ka pieci projekti, kuru uzskaite, kā uzskata Vācijas valdība, nav radījusi nekādus zaudējumus Savienības budžetam, varēja tikt subsidēti atbilstoši 1.1. pasākumam, bet patiesībā tie nepamatoti tika subsidēti saskaņā ar 2.1. pasākumu, lai gan termiņš, kurā bija iespējams grozīt projektu piesaisti kādam no pasākumiem, bija beidzies.
97.
Protams, pārsūdzētā sprieduma 52. punktā ir apgalvots, ka “šādu pārkāpumu esamība ir pietiekama, lai tiktu piemērota finanšu korekcija, un nav nepieciešams, lai Kopienu budžetam rastos konkrētas finansiālas sekas”. Tam nav noteikti jānozīmē, ka Vispārējā tiesa uzskatītu, ka šajā gadījumā nav radušies konkrēti zaudējumi. Vispārējā tiesa 50. punktā norāda, ka atsevišķs projekts (Tralag Landmaschinen) nepamatoti ir saņēmis papildu finansējumu 15 % apmērā. Pārējās četras programmas varēja saņemt subsīdijas, ja tās tiktu piesaistītas 1.1. pasākumam, taču tās nevarēja piesaistīt 2.1. pasākumam, saskaņā ar kuru tās tomēr saņēma subsīdijas. Šis pārkāpums nozīmēja, ka subsīdijas saņēma projekti, kuri, lai arī teorētiski varēja tikt subsidēti, praktiski subsīdijas varēja saņemt tikai tad, ja tika izpildīti konkrēti Savienības noteikti nosacījumi, kuru ievērošana bija jānodrošina dalībvalstij. Uzskatu, ka tas ir uzskatāms par acīmredzamiem zaudējumiem Kopienas budžetam, no kura tika subsidēti projekti, kuri faktiski neatbilda šim nolūkam paredzētajiem nosacījumiem.
98.
Katrā ziņā secinājums, ka projekti, uz kuriem norāda Vācijas valdība, nav radījuši konkrētus finansiālus zaudējumus, nenozīmē, ka tiem nevar piemērot ekstrapolāciju. Ekstrapolācijas mērķis nav vis – kā to apgalvo Vācijas Federatīvā Republika – radīt finansiālas sekas pārkāpumam, bet gan pats pārkāpums. Iespējams, ka attiecīgie projekti nevarēja radīt konkrētas finansiālas sekas, bet tajos visos tika pieļauti smagi pārkāpumi, proti, tie neattiecās uz MVU un tādējādi netika izpildīts viens no galvenajiem nosacījumiem subsīdiju saņemšanai.
99.
Attiecīgi es piekrītu Vispārējai tiesai, kas pārsūdzētā sprieduma 66. punktā secina, ka “kļūdainā uzskaite attiecībā uz uzņēmumiem, kuri nav MVU, ir sistemātiska, ciktāl tā atspoguļo nepietiekamu pārvaldi, kontroli vai auditu, kuri bija novērojami vairākos gadījumos un attiecībā uz kuriem ir liela iespējamība, ka tie ir atrodami visā līdzīgu gadījumu virknē [ (
31
) ]. Tādējādi Komisija kļūdaino uzskaiti attiecībā uz uzņēmumiem, kuri nav MVU, pamatoti ir kvalificējusi kā sistemātiskus pārkāpumus”.
100.
Šādā saistībā es arī uzskatu, ka Komisijai nebija saistošs Revīzijas palātas atzinums, jo atbilstoši Vispārējās tiesas sprieduma 65. punktam “no Regulas Nr. 4253/88 24. panta formulējuma neizriet, ka, īstenojot ar šo pantu tai piešķirto publisko varu, Komisijai būtu saistoši kontroles iestādes secinājumi. Gluži pretēji, tai ir jāsniedz savs vērtējums par konstatētajiem pārkāpumiem. Tādējādi apstrīdētajā lēmumā ir atspoguļots Komisijas, nevis Revīzijas palātas vērtējums”.
101.
Turklāt Vācijas Federatīvā Republika neapstrīd Komisijas veiktā audita stingrību, bet gan tikai to, vai izmantotais paraugs ir raksturojošs, no kura, kā tā uzskata, esot jāizslēdz pārkāpumi, kas konstatēti projektos, ar kuriem arī, kā tā uzskata, Savienības budžetam neesot nodarīts nekāds kaitējums. Izņemot šo apstākli, kuru es, tāpat kā Vispārējā tiesa, uzskatu par nebūtisku, Vācijas valdība neapšauba audita, ar kuru, pamatojoties uz pietiekami raksturojošu paraugu, tika konstatēts pārkāpums, kuru ir saprātīgi kvalificēt kā sistemātisku un kurš kā tāds ir jāekstrapolē attiecībā uz visiem subsidētajiem projektiem, īpašības. Tieši tādēļ, ka tika ekstrapolēts pārkāpums, kas tika noteikts, pamatojoties uz pietiekami raksturojošu paraugu, ir skaidrs, ka tā iedabas dēļ ekstrapolācijas rezultāts var būt tikai samērīgs.
b) Lieta C‑54/13 P
102.
Saistībā ar pārsūdzēto spriedumu lietā C‑54/13 Vācijas Federatīvā Republika norāda uz Vispārējās tiesas pieļautu kļūdu tiesību piemērošanā, apstiprinot, ka atsevišķas ar ļoti konkrētiem un neskaidriem gadījumiem saistītas kļūdas tika uzskatītas par sistemātiskiem pārkāpumiem, kā arī piekrītot nepiemērotai paraugu iegūšanas procedūrai, ka viss iepriekš minētais ir pretrunā samērīguma principam, jo tādējādi tiek pārmērīgi kompensēti Savienībai faktiski nodarītie finansiālie zaudējumi.
103.
Šajā saistībā uzskatu, ka ir nepieciešams piebilst, ka apelācijas tiesvedības ierobežojumi neļauj Tiesai pārskatīt Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs norāda tikai uz saviem iebildumiem šajā saistībā (
32
).
104.
Gadījumus, kurus Vācijas valdība uzskata par neskaidriem (8. un 20. projekts), Komisija par tādiem neuzskata, un tos par tādiem nekvalificēja arī Vispārējā tiesa, kura katrā ziņā tos izvērtēja saistībā ar citiem gadījumiem, lai pamatoti secinātu, ka tie apstiprina sistemātisku pārkāpumu kopumu, kam var piemērot ekstrapolāciju. Nedomāju, ka šādos apstākļos apelācijas sūdzība būtu piemērots līdzeklis, ja vienkārši tiek norādīti kāda lietas dalībnieka iebildumi.
105.
Saistībā ar paraugu iegūšanas procedūras atbilstību šajā gadījumā Komisija, atgādinot, ka saistībā ar fondu pārvaldības dalīto raksturu Savienība var veikt tikai pārbaudes uz vietas, kuru pamatā ir paraugu iegūšanas tehnika, uzskata, ka pamatlietā tika izmantota starptautiski atzīta tehnika, proti, MUS (“monetary unit sampling”) metode, ar kuru, to izlases veidā piemērojot 36 darbībām (kas pārstāv 32,3 % no saistībā ar attiecīgo līdzdalību deklarētajiem ienākumiem), iegūst pietiekami raksturojošu paraugu, kas ļauj veikt atbilstošu ekstrapolāciju citām līdzfinansētajām darbībām.
106.
Vispārējā tiesa piekrīt Komisijas viedoklim pārsūdzētā sprieduma 113.–115. punktā, tomēr norādot, ka attiecīgā metode ex ante tika izstrādāta ERAF līdzfinansēto programmu nobeiguma auditam 1994.–1999. gada programmas laikposmā un tā ir piemērota visos auditos, kas tika veikti visās dalībvalstīs, lai tajās nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi.
107.
Manuprāt, Tiesai nebūtu jāpārskata šis pamatotais un pieņemamais Vispārējās tiesas vērtējums.
C – Trešais apelācijas sūdzības pamats lietā C‑54/13
108.
Ar šo pamatu Vācijas Federatīvā Republika vēlreiz norāda, ka Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punktā ir atļauts veikt korekcijas tikai konkrētu un noteiktu pārkāpumu gadījumā, kas izslēdzot korekcijas ar vienotu likmi, kuras pašas par sevi neesot precīzas un esot balstītas uz iespējamiem pārkāpumiem.
109.
Tomēr ir tiesa, kā apgalvo Komisija, ka 1997. gada 15. oktobra iekšējo pamatnostādņu 7. punktā ir tieša atsauce uz korekcijām ar vienotu likmi kā nepieciešamo metodi, lai labotu “atsevišķus pārkāpumu veidus, kam nav noteiktas finansiālas vērtības”. Katrā ziņā un pamatojoties uz iemesliem, kas tika norādīti, lai noraidītu iepriekš minētos pamatus, uzskatu, ka nevar atbalstīt arī šo sūdzību, kuras pamatā ir uzskats, ka Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punkts ļauj labot tikai konkrētus pārkāpumus.
110.
Visbeidzot, kas attiecas uz apgalvoto Komisijas korekciju nesamērīgumu, uzskatu, ka Vispārējās tiesas apsvērumi pārsūdzētā sprieduma 128.–134. punktā nav uzskatāmi par kļūdu tiesību piemērošanā, ko varētu pārskatīt apelācijas tiesvedībā.
111.
Tādējādi, manuprāt, šis pamats ir jānoraida.
D – Ceturtais apelācijas sūdzības pamats lietā C‑54/13
112.
Visbeidzot, Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka Vispārējā tiesa nav pamatojusi, kādēļ tā noraida apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentus saistībā ar finanšu korekciju ar vienotu likmi prettiesiskumu.
113.
Kā norāda Komisija, atbilde uz abiem jautājumiem ir atrodama pārsūdzētā sprieduma 95.–108. un 128.–134. punktā.
114.
Sava sprieduma 84. punktā izskaidrojot, ka Vācijas iestādes ir norādījušas, ka nav piemēroti izmantot un ekstrapolēt finanšu korekcijas ar vienādu likmi, Vispārējā tiesa 96. punktā atbild, ka Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punktā Komisijai ir piešķirtas “samazināšanas pilnvaras un plaša rīcības brīvība [..], neminot ierobežojumus, kas būtu noteikti, izvēloties metodes, kuras [..] var izmantot samazinājuma apmēra noteikšanai”. Šī atsauce uz brīvību, izvēloties metodes, kā uzskata Vispārējā tiesa, norāda uz to, ka atbilstošais juridiskais pamats, lai Komisija varētu izmantot tieši apstrīdētajā gadījumā, ir atrodams šajā pantā.
115.
Tad Vispārējā tiesa 97.–108. pantā turpina izvērtēt ekstrapolācijas metodi. Tomēr tas nenozīmē, ka tā būtu izvairījusies no jautājuma par korekciju metodi ar vienotu likmi. Gluži otrādi, tā atsaucas uz šīm korekcijām 128.–134. punktā.
116.
Šādā kontekstā, manuprāt, ir skaidrs, ka aplūkotais jautājums nav tik daudz par metodes, piemērojot vienotu likmi, tiesiskumu, bet tas vairāk attiecas uz tās nesamērīgo ietekmi šajā lietā. Vispārējā tiesa šo jautājumu atrisināja veidā, kurš, neatkarīgi no tā, vai tam piekrītam vai nepiekrītam, tomēr nevar tikt uzskatīts par nepamatotu. Tādējādi, manuprāt, arī šis pamats ir jānoraida.
VII – Tiesāšanās izdevumi
117.
Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam un 140. panta 1. punktam, kas ir piemērojami apelācijas tiesvedībā saskaņā ar šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, piedāvāju Tiesai noteikt, ka Vācijas Federatīvā Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus un ka Spānijas Karaliste un Francijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
VIII – Secinājumi
118.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai:
1)
prasības noraidīt;
2)
piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
3)
piespriest Spānijas Karalistei un Francijas Republikai segt savus tiesāšanās izdevumus pašām.
(
1
)	Oriģinālvaloda – spāņu.
(
2
)	Piemēram, 1993. gada 6. oktobra spriedums lietā C-55/91 Itālija/Komisija (Recueil, I-4813. lpp.), 2000. gada 30. novembra spriedums lietā C-436/98 HMIL (Recueil, I-10555. lpp.) un 2004. gada 4. marta spriedums lietā C-344/01 Vācija/Komisija (Recueil, I-2081. lpp.).
(
3
)	Padomes 1988. gada 19. decembra regula, kurā paredzēti noteikumi Regulas (EEK) Nr. 2052/88 īstenošanai attiecībā uz to, kā saskaņot dažādu struktūrfondu darbību, kā arī šo struktūrfondu un Eiropas Investīciju bankas un citu pastāvošo finanšu instrumentu darbību (OV L 374, 1. lpp.).
(
4
)	OV L 185, 9. lpp.
(
5
)	Padomes 1995. gada 18. decembra Regula Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.).
(
6
)	Komisijas 1997. gada 15. oktobra Regula (EK) Nr. 2064/97, ar ko ievieš sīki izstrādātus noteikumus Padomes regulas (EEK) Nr. 4253/88 īstenošanai attiecībā uz to, kā dalībvalstis veic kopīgi ar struktūrfondiem finansēto darbību finanšu kontroli (OV L 290, 1. lpp.).
(
7
)	Padomes 1999. gada 21. jūnija Regula (EK) Nr. 1260/1999, ar ko paredz vispārīgus noteikumus par struktūrfondiem (OV L 161, 1. lpp.).
(
8
)	Padomes 2002. gada 25. jūnija Regula (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (OV L 248, 1. lpp.).
(
9
)	Komisijas 2002. gada 23. decembra Regula (EK, Euratom) Nr. 2342/2002, ar ko paredz īstenošanas kārtību Regulai Nr. 1605/2002 (OV L 357, 1. lpp.).
(
10
)	Vispārēji skat. 2005. gada 15. septembra spriedumu lietā C-199/03 Īrija/Komisija (Krājums, I-8027. lpp.).
(
11
)	Spriedums lietā Īrija/Komisija (minēts iepriekš, 26. punkts), kurā minēts 1993. gada 6. oktobra spriedums lietā Itālija/Komisija (minēts iepriekš, 67. punkts). Tiesa uzskatīja, ka šis princips, kurš sākotnēji tika noteikts saistībā ar ELVGF, ir piemērojams ESF.
(
12
)	Mans izcēlums.
(
13
)	Spriedums lietā Īrija/Komisija (minēts iepriekš, 30. punkts).
(
14
)	Spriedums lietā C-500/99 P (Recueil, I-867. lpp., 88. punkts).
(
15
)	Šāda pati doma ir pausta šajā tiesvedībā otrā pārsūdzētā sprieduma 28. punktā.
(
16
)	Mans izcēlums.
(
17
)	Secinājumi sniegti 1999. gada 28. oktobrī (2000. gada 6. aprīļa spriedums, Recueil, I‑2415. lpp., 18.–24. punkts).
(
18
)	Oriģinālais izcēlums.
(
19
)	Ģenerāladvokāta A. M. La Pergolas secinājumi (21. punkts).
(
20
)	Šajā ziņā skat. 2011. gada 21. decembra spriedumu lietā C-465/10 Chambre de Commerce et d’Industrie de l’Indre (Krājums, I-14081. lpp., 35. punkts).
(
21
)	Tas izriet no Tiesas 1996. gada 11. jūlija rīkojuma lietā C-325/94 P An Taisce un WWF UK/Komisija (Recueil, I-3727. lpp., 22. punkts).
(
22
)	Savā 2004. gada 22. janvāra spriedumā lietā C-271/01 COPPI (Recueil, I-1029. lpp., 41. punkts) Tiesa apstiprināja, ka, lai gan Regulas Nr. 4253/88 23. panta 1. punktā “tieši nav paredzēta iespēja atņemt dalībvalstīm ELVGF finanšu atbalstu [..], šai tiesību normai tiktu atņemta lietderīgā iedarbība, ja dalībvalsts nevarētu pati veikt šādus pasākumus”. Iemesls, kas pamato šo 23. panta 1. punktā ietverto netiešo pilnvarojumu dalībvalstīm, manuprāt, ir par pamatu tam, ka 24. panta 1. punktā līdzīgas pilnvaras tiek piešķirtas Komisijai attiecībā uz pārkāpumiem, kurus dalībvalstis nav izlabojušas saskaņā ar iepriekš minētās regulas 23. panta 1. punktu.
(
23
)	C(97) 3151, galīgā redakcija – II.
(
24
)	Spriedums lietā Spānija/Komisija (minēts iepriekš, 33. punkts).
(
25
)	Citiem vārdiem sakot, saskaņā ar 24. panta 2. punktu Komisijai ir tiesības “samazināt vai atcelt atbalstu attiecīgajai darbībai vai pasākumam, ja 1. punktā minētās pārbaudes rezultātā tiek apstiprināta pārkāpuma vai nopietnu izmaiņu esamība, kas ietekmē pasākuma īstenojuma nosacījumus, un tai nav saņemts Komisijas apstiprinājums”. Spriedums lietā Spānija/Komisija (30. punkts).
(
26
)	Spriedums lietā Spānija/Komisija (minēts iepriekš, 31. punkts).
(
27
)	Spriedums lietā Spānija/Komisija (minēts iepriekš, 32. punkts).
(
28
)	Spriedums lietā Spānija/Komisija (minēts iepriekš, 33. punkts).
(
29
)	Spriedums, kas pārsūdzēts lietā C‑549/12 (91. punkts); šajā ziņā. skat. arī spriedumu, kas pārsūdzēts lietā C‑54/13 (101. punkts).
(
30
)	Spriedums, kas pārsūdzēts lietā C‑549/12 (95. punkts); šajā ziņā. skat. arī spriedumu, kas pārsūdzēts lietā C‑54/13 (106. punkts).
(
31
)	Mans izcēlums.
(
32
)	Šajā ziņā skat., piemēram, 2012. gada 6. novembra spriedumu lietā C‑551/10 P Éditions Odile Jacob/Komisija (85. punkts).