62010CC0072
ĢENERĀLADVOKĀTA PEDRO KRUSA VILJALONA
Pedro Cruz Villalón] SECINĀJUMI,
sniegti 2011. gada 27. oktobrī (
1
)
Lieta C-72/10
Kriminālprocess
pret
Marcello Costa
(Corte Suprema di Cassazione (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lieta C-77/10
Kriminālprocess
pret
Ugo Cifone
(Corte Suprema di Cassazione (Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Pakalpojumu sniegšanas brīvība — Brīvība veikt uzņēmējdarbību — Derību par sporta pasākumiem rīkošanas darbība — Prasība par koncesiju un policijas atļauju — “Kontrolētas izplatības” politika spēļu jomā — Cīņa pret nelegālām azartspēlēm — Minimālie attālumi starp pārdošanas vietām — Koncesijas zaudēšana pārrobežu darbības dēļ — Koncesijas zaudēšana pagaidu pasākumu noteikšanas vai kriminālprocesa uzsākšanas dēļ”
I – Ievads
1.
Itālijas tiesību aktu attīstību spēļu jomā ir ietekmējusi virkne Tiesas nolēmumu, ar kuriem sākama Corte Suprema di Cassazione šeit uzdotā prejudiciālā jautājuma analīze.
2.
Tiesas 1999. gada 21. oktobra spriedumā lietā Zenatti (
2
), 2003. gada 6. novembra spriedumā lietā Gambelli u.c. (
3
) un 2007. gada 6. marta spriedumā apvienotajās lietās Placanica u.c. (
4
) tiek secīgi iztirzāts jautājums par tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir noteikta numerus clausus koncesiju un policijas atļauju sistēma azartspēļu rīkošanas darbībai, no to saņēmēju loka izslēdzot kapitālsabiedrības. Spriedumā lietā Placanica Tiesa jo īpaši nepārprotami sprieda par to, kāda veida mērķus vēlas sasniegt Itālijas likumdevējs, tādējādi atstājot valsts tiesai iespēju visai šauri spriest par minēto Itālijas tiesību normu atbilstību Savienības tiesībām. Tik precīzi nācās atbildēt tāpēc, ka sprieduma lietā Gambelli piemērošana Itālijas judikatūrā bija izraisījusi ievērojamas domstarpības (
5
). Lai cik skaidrs spriedums lietā Placanica arī nebūtu, šķiet, ka Itālijas tiesās joprojām pastāv nopietnas viedokļu atšķirības jautājumā par jaunā Itālijas tiesiskā regulējuma spēļu jomā, kas pieņemts saistībā ar minēto spriedumu, atbilstību Savienības tiesībām. Daži, piekrītot šajā lietā M. Kostas [M. Costa] un U. Čifones [U. Cifone] paustajam viedoklim, uzskata, ka ar šo jauno tiesisko regulējumu, radot jaunu diskrimināciju, ir atņemta sprieduma lietā Placanica lietderīgā iedarbība. Citi atbilstoši Itālijas valdības nostājai apgalvo, ka noteiktos ierobežojumus var pamatot ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem.
3.
Tādējādi ar šo lietu Tiesai no jauna ir iespēja savu jau plašo judikatūru azartspēļu jomā precizēt daļēji jau pazīstamā kontekstā, proti, saistībā ar azartspēļu nozari Itālijā. Tālab noteikti talkā jāņem spriedums lietā Placanica, jo tajā jau ir ņemtas vērā minētā konteksta īpatnības, konkrēti: Itālijas likumdevēja skaidrā izvēle īsteno izlēmīgi ekspansīvu politiku azartspēļu nozarē, lai arī uzdodot to par “kontrolētu izplatību”. No šā apstākļa, manuprāt, ir atkarīga šīs lietas analīze, tomēr tas nenozīmē, ka tādēļ būtu jāapšauba jau ļoti cieši iedibinājusies judikatūra, saskaņā ar kuru azartspēļu jomā dalībvalstīm tiek piešķirta plaša rīcības brīvība.
II – Atbilstošās tiesību normas: Itālijas tiesiskais regulējums
A – Administratīvo tiesību akti: koncesiju un atļauju sistēma
4.
Itālijas tiesiskajā regulējumā ir noteikts, ka ar derību pieņemšanu un rīkošanu drīkst nodarboties, tikai publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrā saņemot koncesiju un policijas vēlāk izdotu administratīvu atļauju.
1) Koncesiju sistēma
5.
2006. gada jūlijā ar tā saukto “Bersani dekrētu” (2006. gada 4. jūlija Dekrētlikums Nr. 223, kas apstiprināts ar 2006. gada 4. augusta Likumu Nr. 248) (
6
) Itālijā tika īstenota azartspēļu nozares reforma, kuras mērķis bija padarīt tās par Kopienu tiesībām atbilstošākām, tādējādi sagatavojoties sprieduma lietā Placanica iznākumam.
6.
Dekrētlikuma 38. panta (“Nelegālu azartspēļu apkarošanas pasākumi”) 1. punktā ir noteikts, ka līdz 2006. gada 31. decembrim ir jāveic virkne pasākumu nolūkā “apkarot noteikumiem neatbilstošu un nelikumīgu azartspēļu rīkošanu, izvairīšanos no nodokļiem un krāpšanu nodokļu jomā azartspēļu nozarē un nodrošināt azartspēļu spēlētāju aizsardzību”.
7.
[Šā panta] 2. punktā (
7
) ir paredzēti “jaunie noteikumi azartspēļu izplatīšanai attiecībā uz pasākumiem, kas nav zirgu skriešanās sacīkstes”, kuru starpā īpaša vērība pievēršama tam, ka:
—
ir paredzēts atvērt vismaz 7000 jaunas pārdošanas vietas (287. punkta d) apakšpunkts), nosakot maksimālo skaitu katras pašvaldības teritorijā (e) apakšpunkts);
—
saistībā ar jaunajām pārdošanas vietām ir jāievēro minimālais attālums no jau esošajām (f) un g) apakšpunkts);
—
visbeidzot, šajā pantā ir noteikti “pasākumi to koncesijas saņēmēju aizsardzībai, kuri pieņem nemainīgas likmes derību dalības maksu par notikumiem, kas nav Ministro dell’economia e delle finanze [ekonomikas un finanšu ministra] 2006. gada 1. marta Dekrētā Nr. 111 (minētajos noteikumos) reglamentētās zirgu skriešanās sacīkstes” ([l)] apakšpunkts).
8.
Dekrētlikuma 38. panta 4. punktā (
8
) ir ietverti ļoti līdzīgi noteikumi attiecībā uz derībām par zirgu skriešanās sacīkstēm.
a) Policijas atļaujas
9.
Šī azartspēļu rīkošanas koncesiju sistēma ir saistīta ar Karaļa 1931. gada 18. jūnija Dekrētā Nr. 773 (
9
) regulēto policijas atļauju mehānismu, un tādējādi atļaujas derību organizēšanas un rīkošanas darbībai tiek izdotas tikai un vienīgi koncesijas saņēmējiem vai personām, kurām tās deleģētas.
B – Krimināltiesību akti
10.
Azartspēļu organizēšana, citstarp telemātiski vai telefoniski bez likumā noteiktās koncesijas vai atļaujas Itālijā ir noziedzīgs nodarījums, kas sodāms ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz trim gadiem (1989. gada 13. decembra Likuma Nr. 401 4. pants) (
10
).
III – Pamatlietas un prejudiciālais jautājums
A – Sabiedrība Stanley International Betting Ltd un tās stāvoklis Itālijā pēc Bersani dekrēta pieņemšanas un 2006. gada konkursa
11.
Stanley International Betting Ltd (turpmāk tekstā – “Stanley”) ir angļu uzņēmums, kuram ir atļauja sniegt bukmeikera pakalpojumus Apvienotajā Karalistē, pamatojoties uz Liverpūles iestāžu izdotu licenci.
12.
Itālijā Stanley darbojas ar vairāk nekā divsimt aģentūru starpniecību, kas kopīgi tiek dēvētas par “datu nodošanas centriem” (turpmāk tekstā – “DNC”). Šie centri savus pakalpojumus piedāvā sabiedriskās vietās, kurās derību slēdzēju rīcībā tiek nodota telemātikas sistēma, kas tiem ļauj piekļūt Stanley Apvienotajā Karalistē esošajam serverim. Tādējādi derību slēdzēji var telemātiski nodot Stanley sporta derību likmes, ko tie ir izvēlējušies šā uzņēmuma piedāvātajās notikumu un kotējumu programmās, kā arī saņemt šo likmju pieņemšanas apstiprinājumus, iemaksāt tās un vajadzības gadījumā saņemt savus laimestus.
13.
DNC darbu vada līgumattiecībās ar Stanley esoši neatkarīgi uzņēmēji. M. Kosta un U. Čifone ir Stanley DNC pārvaldnieki Itālijā.
14.
1999. gadā Itālijas iestādes rīkoja konkursu 1000 koncesiju derību rīkošanai par sporta sacīkstēm piešķiršanai uz sešiem gadiem ar iespēju pagarināt koncesiju vēl uz sešiem gadiem. Saskaņā ar tobrīd spēkā esošajiem noteikumiem par koncesionāru akciju kopuma caurredzamību no konkursa tika izslēgtas tās sabiedrības, kuru akcijas kā Stanley gadījumā bija kotētas regulētos tirgos.
15.
Pēc pārmetumiem, ko par šīm tiesību normām Tiesa pauda spriedumos lietā Zenatti un lietā Gambelli, Itālijas likumdevējs atļāva visām jebkādas juridiskās formas kapitālsabiedrībām piedalīties publiskajos konkursos azartspēļu koncesiju piešķiršanai (2002. gada 27. decembra Likuma Nr. 289 22. panta 11. punkts) (
11
) un atcēla aizliegumu koncesiju saņēmējiem izmantot tālab pilnvaroto trešo personu starpniecību (2005. gada 14. maija Likumā Nr. 80 pārtapušā 2005. gada 14. marta Dekrētlikuma Nr. 35 14.b pants) (
12
).
16.
Šīm izmaiņām sekoja reforma, kas tika veikta ar iepriekš minēto Bersani dekrētu, pamatojoties uz kuru Valsts monopolu autonomā pārvalde (turpmāk tekstā – “VMAP”) izsludināja divus konkursus, lai piešķirtu vairāk nekā 16000 jaunas koncesijas derību rīkošanai par sporta pasākumiem, citstarp zirgu skriešanās sacīkstēm. Šī procedūra noslēdzās 2006. gada decembrī ar 14000 jaunu koncesiju piešķiršanu dažādiem pašmāju un ārvalsts uzņēmējiem.
17.
Stanley Itālijas iestādēm izrādīja interesi piedalīties šajā 2006. gadā no jauna rīkotajā konkursā, lūdzot VMAP vairākus paskaidrojumus par konkursa nosacījumiem. Konkrēti Stanley lūdza izskaidrot VMAP un nākamo šo jauno koncesiju saņēmēju vienošanās projekta 23. punktu, kurā bija paredzēta to zaudēšana citstarp šādu iemeslu dēļ:
—
ja “attiecībā uz koncesionāriem, to likumisko pārstāvi vai pārvaldniekiem tiek piemēroti pagaidu pasākumi vai tiek pieņemts lēmums par lietas nosūtīšanu izlemšanai pēc būtības tiesā pēc piekritības visos 1990. gada 19. marta Likumā Nr. 55 paredzēto noziedzīgo nodarījumu gadījumos, kā arī citu noziedzīgu nodarījumu gadījumos, kad var tikt apdraudētas uzticības attiecības ar VMAP, vai nopietnu vai atkārtotu spēkā esošo publiskās azartspēles regulējošo noteikumu pārkāpumu gadījumos, tai skaitā, ja spēkā esošos noteikumus neievēro trešās personas, kurām koncesionārs ir uzticējis sniegt palīgpakalpojumus saistībā ar derību par sporta pasākumiem likmju pieņemšanu tālpārdošanas ceļā” (2. apakšpunkts);
—
kā arī, “ja koncesionārs pats vai ar to jebkādi saistītas sabiedrības starpniecību Itālijas teritorijā vai ārpus valsts teritorijas esošās telemātikas vietās tirgo spēles, kas pielīdzināmas publiskām vai VMAP pārvaldītām azartspēlēm, vai Itālijā aizliegtas spēles” (3. apakšpunkts).
18.
Saskaņā ar šā vienošanās (kuras mērķis ir līgumiski regulēt koncesiju) projekta 23. punkta 6. apakšpunktu koncesijas atsaukšanas vai zaudēšanas gadījumā koncesionāra par labu VMAP sniegtais nodrošinājums tiek zaudēts, “neskarot tiesības pieprasīt atlīdzinājumu par nodarīto kaitējumu”.
19.
Ņemot vērā VMAP skaidrojumus, Stanley atteicās piedalīties konkursā. Neraugoties uz to, M. Kosta un U. Čifone lūdza attiecīgo policijas atļauju starpniecības pakalpojumu darbībai derību jomā.
20.
2006. gada 27. novembrīStanley cēla prasību Tribunale administrativo regionale del Lazio [Lacio Reģionālajā administratīvajā tiesā] par vairākiem konkursa procedūras aktiem, kura joprojām atrodas izskatīšanā (
13
).
B – Lieta C-72/10 Costa
21.
2008. gada 20. oktobrī prokuratūra lūdza Tribunale di Roma [Romas tiesu] piespriest M. Kostam sodu par “Likuma Nr. 401/89 4. panta 4.a punktā un 1. punkta pirmajā daļā paredzēto pārkāpumu”, kādas ārvalstu sabiedrības uzdevumā nelikumīgi veicot organizētu derību likmju par sporta pasākumiem pieņemšanas vai savākšanas darbību bez attiecīgas koncesijas un policijas atļaujas, minētajai sabiedrībai telemātiski nosūtot datus, tādējādi rīkodamies kā šīs bez vajadzīgās koncesijas likmes pieņemošās sabiedrības starpnieks.
22.
2007. gada 27. janvāra lēmumā Guidice delle indagini preliminari del Tribunale di Roma [Romas tiesas pirmstiesas izmeklēšanas tiesnesis] uzskatīja, ka valsts tiesiskais regulējums nebija jāpiemēro, jo Corte Suprema di Cassazione [Augstākā kasācijas tiesa], īstenojot Tiesas noteiktos principus, bija atzinusi, ka Itālijas tiesību akti attiecīgajā jomā ir pretrunā EK līgumā paredzētajiem principiem. Tādēļ tiesa nosprieda, ka tiesvedība pret M. Kostu ir jāizbeidz, jo “nodarījums vairs nav noziedzīgs”.
23.
Prokuratūra par šo lēmumu iesniedza kasācijas protestu Corte Suprema di Cassazione, norādot, pirmkārt, ka Bersani dekrētā ietvertais jaunais valsts tiesiskais regulējums atbilst Savienības tiesībām un, otrkārt, ka Stanley nepiedalījās konkursā, kas tika rīkots saskaņā ar šo jauno tiesību normu kopumu. Tā kā nav Itālijas iestāžu lēmuma, ar kuru tiktu atteikta koncesijas piešķiršana Stanley un kuru varētu pārsūdzēt administratīvajā tiesā, M. Kostam nebija leģitīma pamata atsaukties uz Itālijas spēļu nozares iestāžu iespējami izdarītu pārkāpumu un lūgt nepiemērot tiesisko regulējumu, no kura piemērošanas subjektu loka viņš pats bija labprātīgi izstājies.
C – Lieta C-77/10 Cifone
24.
2008. gada 26. maijā pēc prokuratūras lūguma Guidice delle indagini preliminari del Tribunale di Trani [Trani tiesas pirmstiesas izmeklēšanas tiesnesis] pieņēma rīkojumu par U. Čifoni, nosakot pagaidu arestu viņa darbības telpām un iekārtām, saistībā ar Likuma Nr. 401/89 4. panta 4.a un 4.b punkta un 1983. gada Dekrētlikuma Nr. 385 106. panta un 132. panta 1. punkta noteikumu pārkāpumu.
25.
U. Čifone apstrīdēja šo rīkojumu Tribunale del Riesame di Bari [Bari tiesas palātā, kura izskata sūdzības par procesuālajiem pasākumiem], kura 2008. gada 10. jūlija rīkojumā arestu atstāja negrozītu tikai saistībā ar Likuma Nr. 401/89 4. pantā paredzēto noziedzīgo nodarījumu, proti, to, ka U. Čifone esot nodarbojies ar derību likmju pieņemšanu, nesaņēmis nedz kādu koncesiju, nedz atļauju no VMAP, un bez policijas atļaujas.
26.
2008. gada 9. septembrī U. Čifone par šo rīkojumu iesniedza kasācijas sūdzību, lūdzot to atcelt un nepiemērot valsts tiesisko regulējumu. Tālab viņš norāda, ka minētais tiesiskais regulējums ir pretrunā Savienības tiesībām, jo tajā ir apstiprināta agrāko koncesiju spēkā esamība, paredzēti ierobežojumi attiecībā uz jaunu pārdošanas vietu izvietojumu un paredzēti ļoti diskriminējoši nosacījumi koncesijas zaudēšanai. Tādēļ viņš lūdz Corte Suprema di Cassazione iesniegt Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
D – Prejudiciālais jautājums
27.
Uzskatīdama, ka, ievērojot jauno tiesisko regulējumu spēļu jomā, pastāv šaubas par EKL 43. un 49. pantā paredzētās brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības apjoma interpretāciju un tādēļ jānoskaidro, vai tāda valsts sistēma kā Itālijā esošā ierobežo šīs brīvības, Corte Suprema di Cassazione apturēja tiesvedību abās pamatlietās, abos gadījumos uzdodama šādu prejudiciālo jautājumu:
“Kā interpretēt EKL 43. un 49. pantu saistībā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību ar sporta pasākumiem saistītu derību jomā, lai varētu noteikt, vai šīs Līguma normas pieļauj vai nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā ir paredzēts valsts monopols un tāda koncesiju un atļauju izsniegšanas sistēma, kurai ierobežota skaita koncesiju kontekstā ir raksturīgi, ka: a) pastāv vispārēja tendence aizsargāt tos koncesionārus, kuriem koncesija ir tikusi agrāk piešķirta procedūrā, no kuras prettiesiski tika izslēgta daļa no saimnieciskās darbības veicējiem; b) pastāv noteikumi, kas faktiski garantē to tirdzniecības tiesību saglabāšanu, kuras tika iegūtas procedūrā, no kuras prettiesiski tika izslēgta daļa no saimnieciskās darbības veicējiem (piemēram, aizliegums jauniem koncesionāriem savas pārdošanas vietas novietot tuvāk nekā noteiktā attālumā no jau esošajām pārdošanas vietām); c) tiek noteikti gadījumi, kuros koncesionārs zaudē koncesiju un tiek ieturēta drošības nauda ļoti lielā apmērā, citstarp, ja koncesionārs tieši vai netieši veic tādu pārrobežu azartspēļu rīkošanas darbību, kas ir pielīdzināma tai, uz kuru attiecas koncesija?”
IV – Tiesvedība Tiesā
28.
Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā tika reģistrēti 2010. gada 9. februārī.
29.
Rakstveida apsvērumus iesniedza Spānija, Beļģija, Portugāle, Itālija, Komisija, kā arī M. Kosta un U. Čifone.
30.
2011. gada 29. jūnijā tīkotajā tiesas sēdē mutvārdu apsvērumu sniegšanai piedalījās M. Kostas un U. Čifones, Komisijas, Itālijas, Beļģijas, Maltas un Portugāles pārstāvji.
V – Par prejudiciālā jautājuma pieņemamību
31.
Itālijas valdība ir izvirzījusi vairākus iebildumus pret prejudiciālā jautājuma pieņemamību.
32.
Pirmkārt, tā apgalvo, ka uzdotais jautājums ir hipotētisks. Pēc tās domām, iespējamais lēmums par Itālijas jaunā tiesiskā regulējuma neatbilstību Savienības tiesībām nekādi neietekmētu pamatlietās apsūdzētos, jo Stanley brīvprātīgi izlēma nepiedalīties saskaņā ar šo jauno tiesisko regulējumu 2006. gadā rīkotajā konkursā. Visbeidzot, tā liek saprast, ka iezīmes, kas piemīt koncesiju piešķiršanas sistēmai, kurā Stanley nav piedalījusies, nevar ietekmēt M. Kostas un U. Čifones stāvokli no krimināltiesiskā viedokļa.
33.
Tie turpretim apgalvo, ka ar jauno tiesisko regulējumu ieviestie ierobežojumi bija pamatā Stanley lēmumam nelūgt koncesiju, tādējādi sistēmas iespējamais prettiesiskums atbilstoši sprieduma lietā Placanica u.c. judikatūrai varētu ietekmēt uzsāktos kriminālprocesus. Tieši šis uzskats, šķiet, ir pamatā arī lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu, kura atbilstības prezumpcija ir garantēta pastāvīgā judikatūrā un kas tādēļ atzīstams par pieņemamu (
14
).
34.
Otrkārt, Itālijas valdība uzskata, ka prejudiciālais jautājums ir atzīstams par nepieņemamu tāpēc, ka tas ir pārlieku vispārīgs. Tomēr, manuprāt, Corte Suprema di Cassazione lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir precīzi izklāstīti faktiskie lietas apstākļi un tiesiskais regulējums, par ko ir prejudiciālais jautājums, tādējādi sniedzot informāciju, kas vajadzīga, lai Tiesa varētu sniegt lietderīgu atbildi (
15
).
35.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka prejudiciālais jautājums ir atzīstams par pieņemamu.
VI – Prejudiciālā jautājuma analīze
A – Par brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu esamību un to iespējamo pamatojumu
36.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību normas, par kurām tiek vaicāts prejudiciālajā jautājumā (aizdomas par agrāko koncesionāru īpašu aizsardzību, to stāvokli aizsargājoši noteikumi par minimālo attālumu un noteikti koncesiju zaudēšanas gadījumi), ir uzskatāmi par brīvības veikt uzņēmējdarbību (LESD 49. pants) un pakalpojumu sniegšanas brīvības (LESD 56. pants) ierobežojumu, jo tie ietekmē šo brīvību izmantošanu un var to liegt vai padarīt mazāk pievilcīgu (
16
).
37.
Šādus ierobežojumus var pamatot ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, ja vien tie tiek piemēroti nediskriminējošā veidā, ir piemēroti attiecīgi norādītā vispārējo interešu mērķa sasniegšanai (saskaņotības jeb piemērotības princips) un nepārsniedz tā sasniegšanai vajadzīgo (samērīguma princips) (
17
).
38.
Līdzās prasībai par šo stingro nosacījumu ievērošanu kopš sprieduma lietā Schindler (
18
), kas bija pirmais šajā jautājumā, Tiesa mēdz apstiprināt, ka, analizējot šo jomu, “nevar abstrahēties no apsvērumiem morāles, reliģijas vai kultūras aspektā, kas saistībā ar loterijām un citām naudas spēlēm pastāv visās dalībvalstīs”, ne arī no fakta, ka spēles rada “lielus likumpārkāpumu un krāpšanas riskus” un mudina “uz tērēšanu, kam var būt negatīvas individuālās un sociālās sekas”. Judikatūrā atkārtoti ir noteikts, ka visas šīs īpatnības “ir pamats valsts iestāžu pietiekamai rīcības brīvībai, nosakot prasības, kas saistītas ar spēlētāju aizsardzību un vispārīgāk ņemot vērā katras dalībvalsts sociokulturālās īpatnības, aizsargājot sabiedrisko kārtību” (
19
). Tādēļ dalībvalstis “var brīvi noteikt savas politikas mērķus azartspēļu jomā un vajadzības gadījumā precīzi definēt nepieciešamo aizsardzības līmeni” (
20
).
B – Par vispārējo interešu mērķi, ko vēlas sasniegt ar strīdīgajām tiesību normām: tā ierobežojums Itālijas gadījumā
39.
Kad esam konstatējuši brīvību ierobežojumu esamību, pirmais loģiskā to pamatošanas procesa posms būtu noteikt “primāru vispārējo interešu apsvērumu” mērķi, ko vēlas panākt ar apstrīdētajiem noteikumiem un saistībā ar kuru pēc tam būtu jāveic divkārša saskaņotības un samērīguma pārbaude.
40.
Saistībā ar plašo rīcības brīvību, kas, kā jau minēts, dalībvalstīm ir piešķirta šajā jomā, judikatūra par šādiem primāriem vispārējo interešu apsvērumiem atzīst tādus mērķus kā “patērētāju aizsardzība, krāpšanas novēršana un izvairīšanās no pilsoņu pamudināšanas uz pārmērīgiem izdevumiem saistībā ar spēli, kā arī sabiedriskās kārtības traucējumu novēršana vispār” (
21
).
41.
Tomēr jau spriedumā lietā Placanica Tiesa noteica, ka “Itālijas likumdevējs īsteno ekspansīvu politiku azartspēļu jomā, lai palielinātu budžeta ienākumus”, un šā apstākļa dēļ “Itālijas tiesiskā regulējuma pamatojumu nevar izsecināt no mērķa ierobežot patērētāju tieksmi spēlēt vai ierobežot spēļu piedāvājumu” (
22
). Šķiet, ka šis kategoriskais apgalvojums joprojām ir spēkā vai pat atkārtoti apstiprināts pēc Itālijas iestāžu lēmuma 2006. gadā piešķirt 14000 jaunas spēļu koncesijas (
23
).
42.
Vārdu sakot, ja Itālijas likumdevējs būtu gribējis īstenot tādu politiku, kas ierobežo spēļu iespējas, tas būtu izvēlējies spriedumā lietā Placanica piedāvāto alternatīvo risinājumu, proti, atsaukt un no jauna piešķirt 1999. gada koncesijas, nevairojot to skaitu. Tā vietā tas veica būtisku šīs nozares paplašināšanu gan kvalitatīvā, gan kvantitatīvā ziņā, piedāvājot Itālijas patērētājiem arvien vairāk un arvien dažādākas spēļu iespējas. Nebūtu pārspīlēti teikt, ka Itālijas politika šajā jomā ir trivializējusi spēles, padarot tās arvien pieejamākas. Par spīti neskaitāmajām kontrolēm un ierobežojumiem, ko, kā redzēsim turpinājumā, piemēro koncesionāriem, to skaits ir tik ļoti pieaudzis, ka to gandrīz jau var uzskatīt par “liberalizētu” nozari, lai arī tā joprojām tiek reglamentēta. Tādēļ cīņa pret spēļu atkarību un spēļu iespēju ierobežošana joprojām nav ticami Itālijas spēļu nozares tiesiskā regulējuma mērķi, it īpaši pēc 2006. gada reformām.
43.
Spriedumā lietā Placanica patiešām tika atzīts, ka “kontrolēta ekspansijas politika azartspēļu jomā var katrā ziņā būt saderīga ar mērķi piesaistīt atļautām un reglamentētām darbībām spēlētājus, kas nodarbojas ar aizliegtām nelegālām spēlēm un derībām”. Tādēļ atbilstošs mērķis šajā ziņā būtu “iekļaut azartspēļu darbības kontrolējamās sistēmās, lai novērstu šo darbību izmantošanu kriminālos vai ar krāpšanu saistītos nolūkos” (
24
).
44.
Atbilstoši spriedumā lietā Placanica noteiktajām prasībām un zināmā mērā tām aizsteidzoties priekšā, Bersani dekrētā kā jaunā tiesiskā regulējuma mērķis īpaši bija noteikts “apkarot noteikumiem neatbilstošu un nelikumīgu azartspēļu rīkošanu, izvairīšanos no nodokļiem un krāpšanu nodokļu jomā azartspēļu nozarē un nodrošināt azartspēļu spēlētāju aizsardzību”.
45.
Šie apsvērumi par sasniegt gribēto vispārējo interešu mērķi, kā redzēsim turpinājumā, ir ārkārtīgi svarīgi, jo uz tiem balstās viss strīdīgo pasākumu izvērtējums.
C – Par ierobežojumu iespējamo pamatojumu: prasības par nediskrimināciju, piemērotību un samērīgumu
46.
Mērķim reiz esot noteiktam, ir jāpārbauda, vai katrs valsts tiesību aktos paredzētais ierobežojums – atsevišķi (
25
) – atbilst no Tiesas judikatūras izrietošajām prasībām, proti, par nediskriminējošo raksturu, piemērotību jeb saskaņotību un samērīgumu.
1) Monopola sistēma ar numerus clausus koncesijām
47.
Iesniedzējtiesa norāda, ka Itālijas tiesiskajā regulējumā “ir paredzēts valsts monopols” un koncesiju un atļauju sistēma.
48.
Judikatūrā ir atkārtoti apstiprināts, it īpaši attiecībā uz Itālijas gadījumu, ka valsts tiesiskais regulējums, “kas – draudot ar kriminālsodu – aizliedz darboties azartspēļu jomā, ja nav saņemta valsts piešķirta koncesija vai policijas atļauja, būtībā ietver brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu” (
26
). Tomēr šie ierobežojumi var tikt pamatoti ar mērķi novērst krāpnieciska vai noziedzīga nolūka darbības šajā nozarē (
27
).
49.
Šajā ziņā atliek vien teikt, ka valsts tiesai, kura ir iesniegusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir jāizvērtē, vai valsts tiesiskais regulējums joprojām atbilst minētajam mērķim un samērīguma principam, kas noteikts judikatūrā, it īpaši, ņemot vērā 2006. gadā īstenoto koncesiju skaita vairošanu.
2) Aizdomas par “vispārēju tendenci aizsargāt” agrāk piešķirto koncesiju saņēmējus
50.
Turpinājumā Corte Suprema di Cassazione norāda, ka pastāv “vispārēja tendence aizsargāt tos koncesionārus, kuriem koncesija ir tikusi agrāk piešķirta procedūrā, no kuras prettiesiski tika izslēgta daļa no saimnieciskās darbības veicējiem” (1999. gada koncesijas).
51.
Īpaša sistēma koncesijas agrāk saņēmušo koncesionāru aizsardzībai patiešām būtu uzskatāma par grūti pamatojamu brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu (
28
), jo tam būtu acīmredzams ekonomiska rakstura mērķis (novērst to, ka jaunā sistēma rada, pašas Itālijas valdības vārdiem izsakoties, pārmērīgu “konkurences spriedzi” uzņēmējdarbību jau veicošajiem uzņēmējiem) (
29
).
52.
Tomēr tik vispārīgu secinājumu nevar izdarīt, ja nav konkrētu ziņu par šādas iespējami nelikumīgas aizsardzības esamību, un šis jautājums prejudiciālajā jautājumā nav plaši iztirzāts. Protams, tā nav tikai Corte Suprema di Cassazione savrupi vien pausta doma. M. Kosta savos rakstveida apsvērumos norāda lielu skaitu spriedumu, kuros ir spriests līdzīgi. Neskatoties uz to, iesniedzējtiesa nesniedz nekādus konkrētus paskaidrojumus, lai pamatotu savu apgalvojumu, ka šāda “vispārēja tendence aizsargāt” patiešām pastāvētu.
53.
Komisija uzskata, ka saistībā ar šo apgalvojumu prejudiciālais jautājums attiecas tikai uz 1999. gada koncesiju paturēšanu spēkā. Ciktāl šīs koncesijas tika piešķirtas saskaņā ar procedūru, kura pēc tam tika atzīta par neatbilstīgu Savienības tiesībām, to pastāvēšanu varētu uzskatīt par izņēmumu. Tomēr pēc 2006. gada konkursa agrākie koncesionāri patiešām sporta derību tirgū darbojas kopā ar 14000 jauno koncesiju saņēmējiem, un šāda iespēja bija skaidri pieļauta spriedumā lietā Placanica (
30
). Tādēļ Itālijas likumdevēja īstenotais risinājums vispārīgi būtu atbilstīgs šim spriedumam, ja vien Itālijas tiesas konstatētu, ka no jauna piešķirto koncesiju skaits (14000) ir “atbilstošs”, lai novērstu 1999. gada konkursa prettiesiskās sekas.
54.
Manuprāt, 14000 jaunu koncesiju principā varētu uzskatīt par “atbilstošu” skaitu sprieduma lietā Placanica izpratnē vai pat vairāk nekā pietiekamu, lai apmierinātu 1999. gadā prettiesiski izslēgto uzņēmēju prasības. Pietiek vien norādīt, ka 2006. gadā tika piedāvātas tiesības uz 16000 koncesijām, lai arī beigās tika piešķirtas tikai 14000. Visi šie apstākļi mudina domāt, ka spriedumā lietā Placanica tika akceptēts arī 2006. gadā līdztekus jaunajam konkursam izdarītais agrāk piešķirto koncesiju spēkā esamības pagarinājums līdz 2012. gadam. Tādēļ no šā viedokļa “aizsardzība”, kas izpaužas kā agrāk piešķirto koncesiju paturēšana spēkā, pati par sevi nebūtu pretrunā Savienības tiesībām.
55.
Tomēr nedrīkst aizmirst, ka valsts tiesībās noteiktais risinājums saistībā ar izslēgto uzņēmēju tiesību atjaunošanu jebkurā gadījumā nedrīkst “Kopienu tiesību sistēmas piešķirto tiesību izlietošanu padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt (efektivitātes princips)” (
31
). Šis efektivitātes princips faktiski nosaka, ka Itālijas likumdevēja paredzētais risinājums (jau esošās koncesijas papildinošu jaunu koncesiju piešķiršana) nedrīkst radīt tādas pat sekas kā noteiktu saimnieciskās darbības subjektu prettiesiska izslēgšana.
56.
M. Kosta un U. Čifone norādīja, ka jaunās tiesību normas, kas bija piemērojamas 2006. gada konkursam, nebūt neatviegloja Stanley dalību (nodrošinot “Kopienu tiesību sistēmas piešķirto tiesību izlietošanu”), bet gan praktiski to liedza. Tas esot saistīts ar tādu noteikumu iekļaušanu, kas, pirmkārt, pārmērīgi aizsargā agrāko koncesionāru konkurences priekšrocības (it īpaši, nosakot minimālos attālumus, kas jāievēro attiecībā uz to pārdošanas vietām) un, otrkārt, padarīja uzņēmuma dalību nelietderīgu (riskējot ar koncesijas automātisku zaudēšanu).
57.
Strīdīgajā tiesiskajā regulējumā paredzētie noteikumi par minimālo attālumu un koncesijas zaudēšanas gadījumi, pēc M. Kostas un U. Čifones domām, esot visskaidrākā prejudiciālajā jautājumā minētās “vispārējās tendences aizsargāt” agrākos koncesionārus izpausme, kas atspoguļojoties arī Bersani dekrēta 38. panta 2. punktā un 4. punkta l) apakšpunktā, kurā ir skaidri noteikti “pasākumi [..] koncesijas saņēmēju aizsardzībai”.
58.
Rezumējot jāsecina, ka tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā skaidri un faktiski ir nostiprināta “vispārēja tendence aizsargāt tos koncesionārus, kuriem koncesija ir tikusi agrāk piešķirta procedūrā, no kuras prettiesiski tika izslēgta daļa no saimnieciskās darbības veicējiem”, varētu iespējami būt nepamatots Līgumā noteikto brīvību ierobežojums. Itālijas gadījumā it īpaši norādītās normas (Bersani dekrēta 38. panta 2. punkts un 4. punkta l) apakšpunkts) formulējums ir visnotaļ neskaidrs. Tā tvērumu noteikt ir vienīgi Itālijas tiesas ziņā, jo valsts tiesību interpretācija ir tikai tās piekritībā.
59.
Turklāt, iztrūkstot iesniedzējtiesas precīzākiem paskaidrojumiem, šajā gadījumā ir atsevišķi jāizvērtē noteikumi par minimālajiem attālumiem un koncesijas zaudēšanas gadījumi, kuros varētu skaidri izpausties šī iespējamā “vispārējā tendences aizsargāt”.
3) Jaunajiem koncesionāriem saistošie noteikumi par minimālajiem attālumiem
60.
Corte Suprema di Cassazione turklāt šaubās, vai ar Savienības tiesībām ir saderīgas “tiesību normas, kas faktiski garantē to tirdzniecības tiesību saglabāšanu, kuras iegūtas procedūrā, no kuras prettiesiski tika izslēgta daļa no saimnieciskās darbības veicējiem”, kā piemēru minot “aizliegumu jaunajiem koncesionāriem savas pārdošanas vietas novietot noteiktā attālumā no jau esošajām”.
61.
Bersani dekrētā tika noteikta sistēma, ka starp azartspēļu un derību pārdošanas vietām jābūt minimāliem attālumiem, kas tika atcelta ar 2008. gada 25. septembra Dekrētlikumu Nr. 149 (
32
). Saskaņā ar Bersani dekrēta 38. panta 2. punkta f) un g) apakšpunktu publisko spēļu pārdošanas vietu izvietojumā bija jāievēro minimālais attālums attiecībā pret tām, “kurām jau ir piešķirta koncesija” (
33
). To pārdošanas vietu gadījumā, kurās derību rīkošana ir papilddarbība, minētajā normā bija piebilsts, ka šis attālums ir jāievēro, “atskaitot pārdošanas vietas, kurās 2006. gada 30. jūnijā notiek sporta pasākumu derību piedāvājuma pieņemšana” (
34
).
62.
Šā pasākuma pamatošanai Itālijas valdība norāda, ka ir jānodrošina derību slēgšanas vietu vienmērīga sadale valsts teritorijā, lai novērstu divkārt kaitīgas sekas, ko patērētājiem varētu radīt derību rīkošanas vietu koncentrācija noteiktās vietās, proti, šo vietu tuvumā dzīvojošos pakļaut pārmērīgam piedāvājumam, radot draudus, ka ģeogrāfiski “neapgādātās” vietās dzīvojošie savukārt izvēlēsies nelegālas spēles. Šādi netieši tiek piesaukts divkāršs vispārējo interešu mērķis, proti, pirmkārt, cīņa pret spēļu atkarību un otrkārt – cīņa pret noziedzību un krāpšanu šajā nozarē.
63.
Cīņas pret spēļu atkarību piesaukšana Itālijas gadījumā ir ne visai pārliecinoša, ņemot vērā jau minēto tās situāciju raksturojošo “azartspēļu spēcīgas ekspansijas politiku” (
35
). Manuprāt, nav iespējams pēc analoģijas piemērot argumentus, kas minēti spriedumā apvienotajās lietās Blanco Pérez un Chao Gómez (
36
), kurā par atbilstošiem LESD 49. pantam tika atzīti noteikumi par minimālo attālumu starp aptiekām, jo tos pamatoja sabiedrības veselības prasības (
37
). Lai arī iedvesmu saviem argumentiem Itālijas valdība šķiet esam smēlusies noteiktos šā sprieduma punktos (
38
), šajā lietā iepriekš jau minēto iemeslu dēļ nevar atsaukties uz primāriem vispārējo interešu apsvērumiem saistībā ar sabiedrības veselību (it īpaši, cīņu pret spēļu atkarību).
64.
Vēl atliktu pamatojums saistībā ar cīņu pret noziedzīgām un krāpnieciskām darbībām spēļu nozarē, kas, kā jau norādīju, arī ir vispārējo interešu mērķis, kurš varētu pamatot Līgumā noteikto brīvību ierobežojumu. Tomēr, manuprāt, minimālā attāluma noteikšanas sistēma starp derību rīkošanas vietām ir ne visai saistīta ar šo mērķi.
65.
Kaut gan pietiekami plašs un pievilcīgs legālo spēļu piedāvājums, kam ir nodrošināta publicitāte, var veicināt noziedzības apkarošanu šajā nozarē, tās vienmērīgs sadalījums valsts teritorijā no samērīguma viedokļa nešķiet esam neizbēgams mehānisms, lai novērstu krāpšanu un prettiesiskas darbības šajā jomā.
66.
Lai arī ir taisnība, ka, iztrūkstot noteikumiem par obligāto minimālo attālumu, pastāv risks, ka būtiska daļa pārdošanas vietu tiktu koncentrētas biezāk apdzīvotās vai komerciāli aktīvākās valsts teritorijas vietās, tomēr ar zināmu skepticismu ir jāizturas pret apgalvojumu, ka šis apstāklis mudinātu lielu daļu patērētāju, kas dzīvo vietās, kurās ir mazāks piedāvājums vai tā vispār nav, izvēlēties uzņēmējus, kuri nodarbojas ar nelegālu spēļu rīkošanu. Un otrādi – nešķiet, ka no teritoriālā viedokļa vienmērīgs likumīgo spēļu piedāvājuma sadalījums būtu pietiekami iedarbīgs līdzeklis, lai novērstu, ka noteikta daļa patērētāju izvēlas nelegālu spēļu rīkotāju pakalpojumus.
67.
No otras puses, jāatgādina, ka noteikumus par minimālo attālumu piemēro tikai un vienīgi jaunajiem koncesionāriem attiecībā pret darbību jau uzsākušajiem, kas šķiet apstiprinām pašā prejudiciālajā jautājumā pausto domu, ka noteikumi par minimālo attālumu varētu būt vērsti uz to, lai saglabātu to agrāko koncesionāru “tirdzniecības tiesības”, praktiski garantējot viņiem zināmas konkurences priekšrocības salīdzinājumā ar tirgū līdz 2006. gada konkursam nebijušajiem uzņēmumiem, kuri varētu būt bijuši spiesti darboties vietās, kas nav komerciāli tik izdevīgas kā tās, kurās darbojas šie agrākie koncesionāri. Tas rada šaubas par šā pasākuma atbilstību Itālijas valdības piesauktajam mērķim cīnīties pret noziedzību.
68.
2010. gada 11. marta spriedumā lietā Attanasio Group (
39
) par Itālijas tiesisko regulējumu par minimālo attālumu starp degvielas uzpildes stacijām tika nospriests, ka ar šādi raksturojamu pasākumu, kavējot jaunu saimnieciskās darbības subjektu ienākšanu tirgū, “šķiet, labvēlīgāki nosacījumi drīzāk tiek radīti Itālijas teritorijā jau esošiem saimnieciskās darbības subjektiem, patērētājiem no tā negūstot īstas priekšrocības”. Šis pasākums galu galā visticamāk ir vērsts tikai un vienīgi uz ekonomiska rakstura mērķi, kas, kā norādīts jau iepriekš, nekādā gadījumā nevar tikt uzskatīts par primāru vispārējo interešu apsvērumu judikatūras izpratnē (
40
).
69.
Īsumā sakot, LESD 49. un 53. pantam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas faktiski garantē to tirdzniecības tiesību saglabāšanu, kuras tika iegūtas procedūrā, no kuras prettiesiski tika izslēgta daļa no saimnieciskās darbības veicējiem; konkrēti, tiem ir pretrunā aizliegums jauniem koncesionāriem savas pārdošanas vietas novietot tuvāk nekā noteiktā attālumā no jau esošajām pārdošanas vietām.
4) Noteikumi par koncesiju zaudēšanu
a) Aizliegtu vai publiskām pielīdzināmu spēļu tirgošanas zaudēšana “Itālijas teritorijā vai ārpus valsts teritorijas esošās telemātikas vietās” (vienošanās projekta ar koncesionāriem 23. punkta 3. apakšpunkts)
70.
Visbeidzot Corte Suprema di Cassazione jautā Tiesai, vai ir likumīgi Itālijas noteikumi par spēļu koncesiju zaudēšanu (kuras rezultātā tiek zaudēta arī drošības nauda), īpaši norādot uz gadījumu, “ja koncesionārs tieši vai netieši vada tādu pārrobežu azartspēļu darbību, kas ir pielīdzināma tai, uz kuru attiecas koncesija”.
71.
Var noprast, ka ar to Itālijas tiesa domājusi zaudēšanas iemeslu, kas noteikts iepriekš minētā vienošanās projekta ar koncesionāriem, kura mērķis ir regulēt nākamās koncesijas, 23. punkta 3. apakšpunktā. Saskaņā ar šo noteikumu koncesija tiek zaudēta, “ja koncesionārs pats vai ar to jebkādi saistītas sabiedrības starpniecību Itālijas teritorijā vai ārpus valsts teritorijas esošās telemātikas vietās tirgo spēles, kas pielīdzināmas publiskām vai VMAP pārvaldītām azartspēlēm, vai Itālijā aizliegtas spēles”.
72.
Lai arī saskaņā ar judikatūru vienīgi pašas iesniedzējtiesas ziņā ir tajā izskatāmajās lietās noteikt, kā pareizi interpretējamas valsts tiesības (
41
), gan apstrīdētā noteikuma formulējuma, gan šajā ziņā arī paša prejudiciālā jautājuma neskaidrība saistībā ar šā 23. punkta 3. apakšpunkta interpretāciju mudina iztirzāt divas alternatīvas hipotēzes (
42
).
i) Pirmā hipotēze: zaudēšana pārrobežu darbības dēļ
73.
Pirmā hipotēze liktu domāt, ka, norādot uz noteiktu spēļu tirgošanu “ārpus valsts teritorijas esošās telemātikas vietās”, ar šo noteikumu ir gribēts aizliegt ikvienu pārrobežu azartspēļu rīkošanas darbību, konkrēti, tādu, kuru īsteno Stanley ar savu DNC starpniecību.
74.
Šāda izpratne šķiet esam M. Kostam un U. Čifonem, kā arī pašai Corte Suprema de Cassazione, un tā izriet arī no garas virknes valsts tiesu spriedumu (
43
). Tās pamatojums būtu rodams arī VMAP un Stanley sarakstē saistībā ar 2006. gada konkursa rīkošanu.
75.
Tādējādi uz Stanley jautājumu, vai “darbību, ko Stanley tieši vai netieši veic ar sev piederīgo DNC starpniecību, šī pārvalde [uzskatīja] par konkursa reglamentā minēto principu un noteikumu (it īpaši, vienošanās projekta 23. punkta) pārkāpumu”, VMAP 2006. gada 6. oktobra vēstulē atbildēja, ka dalība konkursā būtu pakārtota nosacījumam, ka Itālijā jāatsakās no pārrobežu darbību veikšanas, īpaši norādot, ka jaunā sistēma ļaušot kandidātiem “veidot pārdošanas vietu tīklus, kas atkarībā no autonoma izvērtējuma var būt arī valsts mērogā”, paskaidrojot, ka “šādiem tīkliem ir dabiska tieksme aizstāt iespējamos agrākos tīklus, un šajā ziņā vienošanās projekta 23. punktā ir nodrošināta atbilstoša aizsardzība šo koncesionāru veiktajām investīcijām”.
76.
Pat neņemot vērā šīs atbildes ievērojamo neskaidrību, iespaids, ka Stanley darbības veids (kas ietver pārrobežu darbību ar telemātikas līdzekļiem) vai vismaz tā esošais izplatītāju tīkls nebija saderīgi ar jauno koncesiju piešķiršanu, mudināja šo uzņēmumu atteikties no dalības konkursā.
77.
Ja Corte Suprema di Cassazione uzskatītu, ka minētā vienošanās projekta 23. punkta 3. apakšpunktā bija paredzēta automātiska koncesijas zaudēšana tāpēc vien, ka notiek attiecīgā pārrobežu azartspēļu rīkošana, nāktos secināt, ka šis pasākums ir brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, piebilstot, ka mēģinājums to pamatot ar cīņu pret krāpšanu un noziedzību šajā nozarē man šķiet ļoti samākslots.
78.
Iepriekš minētajā spriedumā Liga Portuguesa Tiesa patiešām ir atzinusi, ka dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība saistībā ar internetā piedāvātajām azartspēlēm (
44
). Tomēr tā pamatojums nav attiecināms uz šo lietu, kurā, ja apstiprināsies šeit izvirzītā hipotēze, apšaubīt varētu nevis uzraudzību pār azartspēļu rīkošanu internetā, bet gan aizliegumu veikt jebkādas pārrobežu darbības šajā nozarē. Pamatlietā aplūkotajā gadījumā konkrēti apstrīdētais tiesiskais regulējums varētu traucēt darbību, kura, lai arī būdama pārrobežu darbība, nav spēļu rīkošana internetā šā vārda tiešā nozīmē, jo tajā ir paredzēta arī uzņēmuma pārstāvja fiziska klātbūtne Itālijas teritorijā.
79.
Tādēļ šeit iztirzātajai darbībai principā nepiemīt interneta azartspēļu galvenā raksturiezīme, balstoties uz kuru Tiesa veidoja visu savu argumentāciju iepriekš minētajā spriedumā Liga Portuguesa: [tas, ka] “nav tieša kontakta patērētāja un pakalpojumu sniedzēja starpā”. “Pārrobežu darbības” ne vienmēr izslēdz šāda kontakta esamību; ciktāl var tikt nodrošināta šī fiziskā un tiešā piekļuve starpniekam vai uzņēmuma pārstāvim, īpašo, ar interneta azartspēlēm saistīto risku vairs nav un tādēļ ar tiem nevar pamatot attiecīgo pasākumu.
80.
No otras puses, bez ievērības nedrīkst atstāt apstākli, ka spriedumā Liga Portuguesa visi šie argumenti ir vērsti uz to, lai noteiktu robežas prasībai par licenču savstarpējo atzīšanu azartspēļu jomā (
45
). Tādējādi spriedumā Liga Portuguesa tika nospriests, ka savstarpējas atzīšanas prasības nav attiecināmas uz interneta azartspēļu jomu, bet iepriekš minētajā spriedumā lietā Stoß (
46
) ļoti skaidri un vispārīgi nospriests, ka tās neattiecas uz azartspēļu jomu kopumā.
81.
Tomēr šajā gadījumā, ja pamatotos uz šo pirmo interpretācijas premisu, noteiktais ierobežojums būtu daudz kas vairāk nekā vienkārša prasība ārvalstu saimnieciskās darbības veicējiem pakļauties valsts iestāžu kontrolei, lai varētu nodarboties ar spēļu rīkošanu. Tiem skaidri un nepārprotami tiktu liegta iespēja darboties šajā tirgū tāpēc vien, ka to galvenais uzņēmums atrodas kādā citā dalībvalstī un ar klientiem noslēgtais tiesiskais darījums pēc sava rakstura ir pārrobežu darījums, neskatoties uz iespēju īstenot policijas kontroli attiecībā uz tā pārstāvjiem, kuri, iespējams, pastāvīgi atrodas valsts teritorijā.
82.
Kopsavilkumā uzskatu, ka LESD 49. un 56. pantam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas faktiski aizliedz veikt jebkādu pārrobežu darbību azartspēļu nozarē, neatkarīgi no tā, kā šī darbība tiek veikta, it īpaši gadījumos, kad ir iespējami tiešs kontakts patērētāja un uzņēmuma starpā un fiziska kontrole valsts teritorijā esošo uzņēmuma pārstāvju uzraudzības mērķiem.
ii) Otrā hipotēze: koncesijas zaudēšana neatļautu spēļu rīkošanas dēļ
83.
Minētā vienošanās projekta 23. punkta 3. apakšpunkta citāda interpretācija mudinātu domāt, ka šī norma galvenokārt ir vērsta uz spēļu daudzējādības aizliegumu neatkarīgi no tā, vai tās tiek piedāvātas pāri robežai (“ārpus valsts teritorijas esošās telemātikas vietās”) vai tieši “Itālijas teritorijā”. Konkrētāk, šajā klauzulā ir paredzēts, ka koncesija var tikt zaudēta, piedāvājot “spēles, kas pielīdzināmas publiskām vai VMAP pārvaldītām azartspēlēm, vai Itālijā aizliegtas spēles”. Vispirms ir jānorāda uz šā noteikuma formulējuma ievērojamo neprecizitāti, kas kontrastē ar tā neievērošanas seku nopietnību.
84.
Kādu skaidrību šajā ziņā ļauj viest Komisijas un paša M. Kostas sniegtās ziņas. Tie abi norāda uz VMAP sagatavotu un reizi nedēļā atjauninātu spēļu katalogu jeb sarakstu, kurā koncesiju darbības joma ir ierobežota tā, ka koncesionāri drīkst piedāvāt tikai šajā sarakstā iekļautās spēles, un tajā neiekļautu spēļu piedāvāšanas rezultātā koncesija tiek zaudēta (
47
). Tādēļ uz iesniedzējtiesas jautājumu mēģināšu atbildēt, ņemot vērā šo informāciju.
85.
Iepriekš minētajā spriedumā lietā Stoβ Tiesa atzīst, ka, ņemot vērā lielās atšķirības, kādas iespējami var būt azartspēļu dažādo veidu starpā, valsts tiesiskais regulējums, kas nosaka stingrāku kārtību vai pat aizliedz noteiktus spēļu veidus un atļauj citus, var būt atbilstošs Līgumam (
48
). Katrā ziņā, protams, ir vajadzīgs, lai attiecīgais pasākums nebūtu diskriminējošs un saskaņoti, sistemātiski un samērīgi sekmētu tā vispārīgo interešu mērķa sasniegšanu, uz ko tas ir vērsts, proti, šajā gadījumā – cīņu pret krāpšanu un spēļu nelegālo izplatību.
86.
Saistībā ar šajā lietā aplūkoto gadījumu jāatgādina, ka šis saraksts principā ir pielāgojams uzņēmumu vajadzībām. Koncesionāri faktiski var lūgt VMAP iekļaut noteiktas spēles šajā sarakstā, tomēr pārvalde par to lemj pēc saviem ieskatiem.
87.
Šis pārvaldes lēmums par kādas noteiktas spēles iekļaušanu sarakstā nenoliedzami pildītu tādas “iepriekšējas administrācijas atļaujas” funkciju, kas, lai arī ierobežo Līgumā noteiktās brīvības, tomēr saskaņā ar judikatūru var būt pamatota, ja balstās uz objektīviem un nediskriminējošiem un tiesā apstrīdamiem kritērijiem (
49
). Tiesas sēdē lietas dalībnieki atzina, ka pastāv iespēja apstrīdēt VMAP lēmumu, bet no iesniegtajiem dokumentiem nevar skaidri izsecināt, vai VMAP lēmums par atļauto spēļu sarakstu patiešām pamatojas uz objektīviem un ieinteresētajām personām iepriekš zināmiem kritērijiem.
88.
Iepriekš teiktais jāpapildina ar norādi uz vēl vienu apstākli, kas, šķiet, izriet no lietas dalībnieku iesniegto dokumentu izvērtējuma un kas, tāpat kā pārējie lietas faktiskie aspekti, katrā ziņā ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Tas ir apstāklis, ka VMAP sarakstā neiekļautās spēles pārsvarā gadījumu, šķiet, varētu piedāvāt ārvalstu uzņēmumi un tās varbūt pat veido to piedāvājuma “interesantāko” daļu, ar kuru tie atšķirtos no valsts uzņēmumu piedāvājuma. Ja apstiprinātos šā apgalvojuma pamatotība, tad šajā gadījumā varētu konstatēt netiešu diskrimināciju, kas nebūt nav pamatojama ar piesauktajiem mērķiem.
89.
Kopsavilkumā uzskatu, ka sistēma, kas ļauj piedāvāt tikai katalogā vai sarakstā minētu veidu azartspēles, ar koncesijas zaudēšanu sodot par jebkuru citu azartspēļu piedāvāšanu, varētu būt pamatota tikai tiktāl, ciktāl šī sistēma balstās uz objektīviem, nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem kritērijiem un pārvaldes lēmumus par šā saraksta izveidošanu ir iespējams apstrīdēt tiesas ceļā.
b) Koncesijas zaudēšana saistībā ar pagaidu pasākumu noteikšanu vai kriminālprocesa uzsākšanu pret koncesionāriem, to pārstāvi vai pārvaldniekiem (vienošanās projekta ar koncesionāriem 23. punkta 2. apakšpunkts).
90.
Lai arī šī tēma nav skaidri atspoguļota prejudiciālajā jautājumā (
50
), M. Kosta un U. Čifone savos rakstveida apsvērumos ir norādījuši uz kādu citu koncesijas zaudēšanas gadījumu, kas paredzēts vienošanās projektā, proti, tās 23. punkta 2. apakšpunktā. Saskaņā ar šo klauzulu VMAP lemj par koncesijas izbeigšanu, ja “attiecībā uz koncesionāriem, to likumisko pārstāvi vai pārvaldniekiem tiek piemēroti pagaidu pasākumi vai tiek pieņemts lēmums par lietas nosūtīšanu izspriešanai tiesā pēc piekritības, lai tā lemtu, vai ir kāds no 1990. gada 19. marta Likumā Nr. 55 paredzētajiem noziegumiem, kā arī citiem noziedzīgiem nodarījumiem, kuru rezultātā iespējami netiek ievērotas uzticības attiecības ar VMAP, vai saistībā ar nopietniem vai atkārtotiem spēkā esošo publiskās spēles regulējošo noteikumu pārkāpumiem, tajā skaitā, ja spēkā esošos noteikumus neievēro trešās personas, kurām koncesionārs ir uzticējis sniegt palīgpakalpojumus saistībā ar derību slēgšanu par sporta pasākumiem tālvadības ceļā”.
91.
M. Kosta un U. Čifone ir norādījuši, ka šā koncesijas zaudēšanas gadījuma iekļaušana praktiski liedza Stanley dalību 2006. gada konkursā, ievērojot procesuālo situāciju, kurā tobrīd atradās daudzi šā uzņēmuma pārstāvji Itālijā, ņemot vērā, ka vēl nebija pieņemts iepriekš minētais spriedums lietā Placanica un tādēļ joprojām nebija pieņemti arī lēmumi par pret viņiem toreiz ierosināto krimināllietu izbeigšanu.
92.
Ņemot vērā iepriekš teikto, prasītāji uzskata, ka minētais noteikums par koncesijas zaudēšanu (kuras rezultātā tiek zaudēta arī drošības nauda) ir Līgumam pretrunā esošs brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums (
51
).
93.
Pasākums, kura mērķis ir novērst to, ka personas, kuru godīgums varētu tikt apšaubīts, veic šāda veida darbību, principā šķiet esam atbilstošs līdzeklis, lai sasniegtu mērķi apkarot krāpšanu un nelegālās azartspēles, un apstāklis, ka šā paša vienošanās projekta 23. punkta 6. apakšpunktā ir paredzētas cietušā tiesības prasīt nodarītā kaitējuma atlīdzinājumu, ja koncesijas zaudēšana vēlāk izrādītos nepamatota, ir katrā ziņā atzīstams samērīguma principa elements (
52
). Tomēr, lai kā arī nebūtu, šis koncesijas zaudēšanas gadījums (kas pārsteidzošā kārtā izriet no līgumiska dokumenta) varētu radīt zināmas problēmas samērīguma ziņā.
94.
Pirmā no tām ir saistīta ar to, ka lēmums par koncesijas zaudēšanu, kas tiktu pieņemts jau iespējamā kriminālprocesa sākumā, proti, pirms notiesājoša sprieduma, šķiet esam pāragrs. Proti, vienošanās projekta 23. punkta 2. apakšpunktā “pagaidu pasākumu” veikšana un lēmums par lietas “nosūtīšanu izspriešanai tiesā pēc piekritības” (
53
) tiek traktēts kā koncesijas zaudēšanu nosakošie apstākļi. Šajā ziņā uzskatu, ka apstāklis, ka lēmums par koncesijas zaudēšanu tiek pieņemts pirms notiesājoša tiesas sprieduma, nav tas, kas par prettiesisku padara šo pasākumu, kuru varētu uzskatīt par samērīgu, ciktāl pagaidu pasākumu pieņemšana un kriminālprocesa uzsākšana Itālijas tiesiskajā regulējumā ir lēmumi, kas pamatojas uz norādēm, kas var likt pamatoti apšaubīt attiecīgo personu godprātību. Nedrīkst arī aizmirst, ka 23. punkta 6. apakšpunktā ir paredzēta arī iespēja prasīt atlīdzinājumu.
95.
Vērā ņemamāka ir otrā iebilde par minētā vienošanās projekta 23. punkta 2. apakšpunktā ietverto pārmērīgi plašo definīciju attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem, saistībā ar kuriem jālemj par koncesijas zaudēšanu. Minētā klauzula attiecas visupirms uz “1990. gada 19. marta Likumā Nr. 55 paredzētajiem noziegumiem” (
54
), kas ir pietiekami precīzs un pamatots nodarījums, ņemot vērā tajā paredzēto noziegumu smagumu (proti, galvenokārt ar mafijas darbībām saistītie noziegumi). Tomēr šā apakšpunkta turpinājumā ir jau daudz vispārīgāka norāde uz “citu noziedzīgu nodarījumu [gadījumiem], kad var tikt apdraudētas uzticības attiecības ar VMAP”. Ja vien iesniedzējtiesa neuzskata, ka no šā pēdējā ievilkuma iespējams pietiekami skaidri secināt, uz kādiem noziedzīgiem nodarījumiem šī norma attiecas, minētajai klauzulai šajā konkrētajā ziņā varētu trūkt samērīgums, ņemot vērā, ka tas varētu ļaut Itālijas valsts iestādēm pieņemt lēmumu, kuram ir tik nopietnas sekas kā koncesijas zaudēšana ar spēļu un derību rīkošanu nekādi nesaistītās situācijās.
96.
Kopsavilkumā uzskatu, ka klauzula, kurā paredzēta azartspēļu koncesijas zaudēšana, ja attiecībā uz koncesionāriem, to likumisko pārstāvi vai pārvaldniekiem tiek piemēroti pagaidu pasākumi vai tiek pieņemts lēmums par lietas nosūtīšanu izspriešanai tiesā pēc piekritības, nav pretrunā LESD 49. un 56. pantam, ja vien tas ir paredzēts par noziedzīgiem nodarījumiem, kuri ir saistīti ar azartspēļu darbību un ir skaidri noteikti.
VII – Secinājumi
97.
Tāpēc ierosinu Tiesai uz Corte Suprema di Cassazione uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
LESD 49. un 56. pants saistībā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību ar sporta pasākumiem saistītu derību jomā ir jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar valsts monopola un koncesiju un atļauju sistēmu:
a)
tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā vispārēji un faktiski paredzēts skaidri aizsargāt tos koncesionārus, kuriem koncesija ir tikusi agrāk piešķirta procedūrā, no kuras prettiesiski tika izslēgta daļa no saimnieciskās darbības veicējiem. Valsts tiesas ziņā ir noteikt, vai valsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēti šādas nozīmes un tvēruma noteikumi;
b)
tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru faktiski tiek garantēta to tirdzniecības tiesību saglabāšana, kuras tika iegūtas procedūrā, no kuras prettiesiski tika izslēgta daļa no saimnieciskās darbības veicējiem; konkrēti tiem ir pretrunā aizliegums jauniem koncesionāriem savas pārdošanas vietas novietot tuvāk nekā noteiktā attālumā no jau esošajām;
c)
tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas paredz azartspēļu koncesijas zaudēšanu, ja koncesionārs nodarbojas ar pārrobežu azartspēļu rīkošanu, neatkarīgi no tā, kā tā tiek īstenota, un pat ja ir iespējams tiešs kontakts patērētāja un uzņēmuma starpā un fiziska kontrole valsts teritorijā esošo uzņēmuma pārstāvju uzraudzības mērķiem;
d)
tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas ļauj piedāvāt tikai katalogā vai sarakstā minētu veidu azartspēles, ar koncesijas zaudēšanu sodot par jebkuru citu azartspēļu piedāvāšanu, ja vien pārvaldes lēmumi par šā saraksta izveidošanu ir balstīti uz objektīviem, nediskriminējošiem un iepriekš zināmiem kritērijiem un tos var apstrīdēt tiesas ceļā;
e)
tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas paredz azartspēļu koncesijas zaudēšanu, ja attiecībā uz koncesionāriem, to likumisko pārstāvi vai pārvaldniekiem noteikta kriminālprocesa ietvaros tiek piemēroti pagaidu pasākumi vai tiek pieņemts lēmums par lietas nosūtīšanu izspriešanai tiesā pēc piekritības, ja vien tas ir paredzēts par noziedzīgiem nodarījumiem, kuri ir saistīti ar azartspēļu darbību un ir skaidri noteikti.
(
1
)	Oriģinālvaloda – spāņu.
(
2
)	Lieta C-67/98 (Recueil, I-7289. lpp.).
(
3
)	Lieta C-243/01 (Recueil, I-13031. lpp.; turpmāk tekstā – “lieta Gambelli”).
(
4
)	Spriedums apvienotajās lietās C-338/04, C-359/04 un C-360/04 (Krājums, I-1891. lpp.; turpmāk tekstā – “lieta Placanica”).
(
5
)	Šīs Itālijas judikatūras kopsavilkumu skat. Ruotolo, G. M., “Il regime italiano del gambling all’esame della Corte di giustizia: rien ne va plus”, no: Diritto pubblico comparato ed europeo. III (2007), 1399. lpp. Tāpat skat. arī Gnes, M. komentārus par spriedumu lietā Placanica izdevumā Giornale di Diritto Amministrativo Nr. 8/2007, 833. lpp., un Schiano, R. komentārus izdevumā Revue du droit de l’Union européenne 2/2007, 461. lpp.
(
6
)	2006. gada 11. augustaGURI Nr. 186.
(
7
)	Kas aizstāj 2004. gada 30. decembra Likuma Nr. 311 (2005. gada budžeta likums) 1. panta 287. punktu.
(
8
)	Kas aizstāj iepriekš minētā 2004. gada 30. decembra Likuma Nr. 311 1. panta 498. punktu.
(
9
)	Testo Unico delle Leggi di Pubblica Sicurezza [Likumu par sabiedrisko drošību konsolidētais teksts]. Grozīts ar 2000. gada 23. decembra Likumu Nr. 388.
(
10
)	Grozīts ar 2000. gada 23. decembra Likumu Nr. 388.
(
11
)	2002. gada 31. decembraGURI Nr. 305 kārtējais pielikums.
(
12
)	2005. gada 14. maijaGURI Nr. 111.
(
13
)	Prasība Nr. 10869/2006.
(
14
)	2001. gada 13. marta spriedums lietā C-379/98 Preusen Electra (Recueil, I-2099. lpp., 38. punkts), 2009. gada 10. marta spriedums lietā C-169/07 Hartlauer (Krājums, I-1721. lpp., 24. punkts) un 2010. gada 8. septembra spriedums apvienotajās lietās C-316/07, no C-358/07 līdz C-360/07, C-409/07 un C-410/07 Stoβ u.c. (Krājums, I-8069. lpp., turpmāk tekstā – “lieta Stoβ”, 51. punkts).
(
15
)	1993. gada 19. marta rīkojums lietā C-157/92 Banchero (Recueil, I-1085. lpp., 4. punkts), 1995. gada 7. aprīļa rīkojums lietā C-167/94 Grau Gomis u.c. (Recueil, I-1023. lpp., 8. punkts) un 2009. gada 23. decembra spriedums lietā C-45/08 Spector Photo Group NV un Van Raemdonck (Krājums, I-12073. lpp., 26. punkts).
(
16
)	Citstarp skat. 1991. gada 25. jūlija spriedumu lietā C-76/90 Säger (Recueil, I-4221. lpp., 12. punkts) un 1995. gada 30. novembra spriedumu lietā C-55/94 Gebhard (Recueil, I-4165. lpp., 37. punkts).
(
17
)	Citstarp skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Gambelli (65. un 67. punkts).
(
18
)	1994. gada 24. marta spriedums lietā C-275/92 (Recueil, I-1039. lpp.).
(
19
)	Spriedums lietā Schindler (minēts iepriekš, 60. un 61. punkts). Tāpat arī 1999. gada 21. septembra spriedums lietā C-124/97 Läärä u.c. (Recueil, I-6067. lpp., 13. punkts), spriedums lietā Zenatti (minēts iepriekš, 14. un 15. punkts), spriedums lietā Gambelli (minēts iepriekš, 63. punkts), spriedums lietā Placanica (minēts iepriekš, 47. punkts), 2009. gada 8. septembra spriedums lietā C-42/07 Liga Portuguesa de Futebol Profissional un Bwin International (Krājums, I-7633. lpp., turpmāk tekstā – “lieta Liga Portuguesa”, 57. punkts) un spriedums lietā Stoβ (minēts iepriekš, 76. un 77. punkts).
(
20
)	Spriedums lietā Placanica (minēts iepriekš, 48. punkts).
(
21
)	Citstarp skat. spriedumu lietā Placanica (minēts iepriekš, 46. punkts).
(
22
)	[Sprieduma] 54. punkts. Atšķirībā no sprieduma lietā Gambelli, kurā Tiesa atstāja Itālijas tiesas ziņā izvērtēt, kādi ir strīdīgā tiesiskā regulējuma patiesie mērķi, spriedumā lietā Placanica tā izvēlējās pati veikt šo izvērtējumu, pamatojoties uz Corte Suprema di Cassazione un Itālijas valdības sniegto informāciju.
(
23
)	Šis lēmums tika pieņemts pirms sprieduma lietā Placanica, lai gan, kā izklāstīts turpinājumā, izmantojot šajā lietā kā iespējamos piedāvātos risinājumus.
(
24
)	Spriedums lietā Placanica (minēts iepriekš, 55. punkts). Saskaņā ar iepriekš minētā sprieduma lietā Liga Portuguesa 63. punktu “cīņu ar noziedzību var uzskatīt par primāru vispārējo interešu apsvērumu, kas var pamatot ierobežojumu azartspēļu jomā, pakalpojumus piedāvāt ļaujot tikai apstiprinātiem pakalpojumu sniedzējiem. Ņemot vērā iespaidīgās summas, kādas iespējams iekasēt azartspēlēs, un laimestus, kādus var gūt spēlētāji, šīs spēles ir paaugstināts risks minēto krāpšanas darbību iespējamībai”.
(
25
)	Spriedums lietā Placanica (minēts iepriekš, 49. punkts) un spriedums lietā Stoß (minēts iepriekš, 93. punkts).
(
26
)	Spriedums lietā Gambelli (minēts iepriekš, 59. punkts) un spriedums lietā Placanica (minēts iepriekš, 42. punkts).
(
27
)	Spriedums lietā Liga Portuguesa (minēts iepriekš, 63. un 70. punkts).
(
28
)	Lai gan šis ir vispārpiemērojams pasākums, tas apgrūtinātu vai padarītu mazāk pievilcīgu [šo brīvību] īstenošanu Savienības pilsoņiem, tādējādi ietekmējot citu dalībvalstu uzņēmumu piekļuvi tirgum un ES iekšējo tirdzniecību. Šajā ziņā skat. 2002. gada 14. oktobra spriedumu lietā C-299/02 Komisija/Nīderlande (Recueil, I-9761. lpp., 15. punkts), 2004. gada 5. oktobra spriedumu lietā C-442/02 CaixaBank France (Krājums, I-8961. lpp., 11. punkts), un 2009. gada 28. aprīļa spriedumu lietā C-518/06 Komisija/Itālija (Krājums, I-3491. lpp., 64. punkts).
(
29
)	Cik zināms, judikatūrā ir izslēgts, ka tikai un vienīgi ekonomiska rakstura mērķi šādā nolūkā būtu uzskatāmi par primāru vispārējo interešu apsvērumu. Šajā ziņā skat. 2011. gada 24. marta spriedumu lietā C-400/08 Komisija/Spānija (Krājums, I-1915. lpp., 74. un 95. punkts).
(
30
)	Iepriekš minētā sprieduma lietā Placanica 63. punktā tiek norādītas sekas, kādas ir prettiesiskai noteikta uzņēmēju skaita izslēgšanai no 1999. gada konkursa, skaidri nosakot, ka “šajā sakarā piemērots risinājums varētu būt gan veco koncesiju atsaukšana un piešķiršana no jauna, gan konkursa par atbilstoša skaita jaun[u] koncesij[u] izsludināšana”.
(
31
)	Spriedums lietā Placanica (minēts iepriekš, 63. punkts). Šajā ziņā skat. arī tajā minētos 2001. gada 20. septembra spriedumu lietā C-453/99 Courage un Crehan (Recueil, I-6297. lpp., 29. punkts) un 2006. gada 19. septembra spriedumu apvienotajās lietās C-392/04 un C-422/04 I-21 Germany un Arcor (Krājums, I-8559. lpp., 57. punkts).
(
32
)	Kas apstiprināts ar 2008. gada 19. novembra Likumu Nr. 184 par steidzamiem pasākumiem, lai īstenotu Kopienu tiesībās paredzētos pienākumus spēļu jomā (2008. gada 25. novembraGURI Nr. 276).
(
33
)	Šis attālums bija atkarīgs no apdzīvotās vietas iedzīvotāju skaita un no tā, vai spēļu rīkošana bija [uzņēmēja] galvenais vai papildu uzņēmējdarbības veids.
(
34
)	38. panta 4. punkta f) un g) apakšpunktā bija ietverti līdzīgi noteikumi attiecībā uz derību slēgšanas vietām par zirgu skriešanās sacīkstēm.
(
35
)	Spriedums lietā Placanica (minēts iepriekš, 54. punkts).
(
36
)	2010. gada 1. jūnija spriedums apvienotajās lietās C-570/07 un C-571/07 (Krājums, I-4629. lpp.).
(
37
)	Turpat (90. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
38
)	Skat., piemēram, spriedumu apvienotajās lietās Blanco Pérez un Chao Gómez (minēts iepriekš, 64. punkts).
(
39
)	Spriedums lietā C-384/08 (Krājums, I-2055. lpp.).
(
40
)	Turpat (53.–56. punkts).
(
41
)	2010. gada 22. jūnija spriedums apvienotajās lietās C-188/10 un C-189/10 Melki un Abdeli (Krājums, I-5667. lpp., 49. punkts).
(
42
)	Līdzīgi Tiesa rīkojusies arī iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Melki. Saskārusies ar valsts tiesību interpretācijas problēmu, tā valsts tiesai piedāvāja divus alternatīvus risinājumus, pamatojoties vienā – uz valsts tiesas norādīto strīdīgās tiesību normas interpretāciju un otrā – uz valsts judikatūras citādu izpratni, ar argumentu, ka tā varētu “atbilst” Savienības tiesībām (iepriekš minētā sprieduma 50. punkts).
(
43
)	Kuri, kā jau norādīju, ir minēti M. Kostas rakstveida apsvērumos.
(
44
)	Spriedums lietā Liga Portuguesa (minēts iepriekš, 70. punkts).
(
45
)	Spriedums lietā Liga Portuguesa (minēts iepriekš, 69. punkts).
(
46
)	111. un 112. punkts.
(
47
)	Šis mehānisms ir noteikts 2006. gada 1. marta Dekrēta Nr. 111 5. pantā.
(
48
)	Spriedums lietā Stoß (minēts iepriekš, 95. un 96. punkts).
(
49
)	2001. gada 20. februāra spriedums lietā C-205/99 Analir u.c. (Recueil, I-1271. lpp., 38. punkts), 2008. gada 17. jūlija spriedums lietā C-389/05 Komisija/Francija (Krājums, I-5337. lpp., 94. punkts), 2009. gada 10. marta spriedums lietā C-169/07 Hartlauer (Krājums, I-1721. lpp., 64. punkts), 2010. gada 3. jūnija spriedums lietā C-203/08 Sporting Exchange Ltd. (Krājums, I-4695. lpp., 49. un 50. punkts) un 2010. gada 8. septembra spriedums lietā C-46/08 Carmen Media Group (Krājums, I-8149. lpp., 86. un 87. punkts).
(
50
)	Kurā vispārīgi tomēr ir runa par “koncesijas zaudēšanas gadījumiem”.
(
51
)	M. Kosta un U. Čifone uzskata, ka šis koncesijas zaudēšanas gadījums faktiski bija iemesls izslēgšanai no konkursa, ko gan apšauba Itālijas valdība. Manuprāt, šim apstāklim nav nozīmes, izvērtējot lietas būtību, jo katrā ziņā ir skaidri zināms, ka procesuālā situācija, kurā atradās daži Stanley itāļu pārstāvji, kad tika izsludināts jaunais konkurss, šķiet, ietekmēja viņu lēmumu tajā nepiedalīties (koncesija jebkurā gadījumā tiktu gandrīz tūlītēji zaudēta).
(
52
)	Tomēr šis apgalvojums ir jāniansē, jo pēc šo secinājumu sniegšanas U. Čifones pārstāvis Tiesai iesniedza vienošanās projekta 23. punkta pilnu tekstu, kurš līdz tam Tiesai bija pieejams tikai nepilnīgā redakcijā. Ievērojot iesniegto tekstu, ir iespējams, ka vienošanās projekta 23. punkta 6. apakšpunktā minētās tiesības saņemt kaitējuma atlīdzinājumu ir tikai un vienīgi VMAP, nevis koncesionāram, kā to biju uzskatījis iepriekš. Katrā ziņā šā noteikuma jēgu noskaidrot ir valsts tiesas ziņā.
(
53
)	Šis lēmums tiek pieņemts, noslēdzoties pirmstiesas izmeklēšanai, kad tiek uzsākts kriminālprocess šā vārda tiešā nozīmē. Lai iepazītos ar šiem kriminālprocesa posmiem Itālijā, skat. 2005. gada 16. jūnija spriedumu lietā C-105/03 Pupino (Krājums, I-5285. lpp., 13. un 14. punkts).
(
54
)	Nuove disposizioni per la prevenzione della delinquenza di tipo mafioso e di altre gravi forme di manifestazione di pericolosità sociale [Jaunie noteikumi mafijas tipa noziedzības un citu nopietnu sabiedriski bīstamo izpausmju formu novēršanai].