62022CJ0162_RES
Věc C‑162/22
Řízení zahájené A. G.
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas)
Rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 7. září 2023
„Řízení o předběžné otázce – Telekomunikace – Zpracování osobních údajů v odvětví elektronických komunikací – Směrnice 2002/58/ES – Působnost – Článek 15 odst. 1 – Údaje uchovávané poskytovateli služeb elektronických komunikací a zpřístupněné orgánům činným v trestním řízení – Následné využívání těchto údajů při vyšetřování kárných provinění“
Sbližování právních předpisů – Oblast telekomunikací – Zpracování osobních údajů a ochrana soukromí v odvětví elektronických komunikací – Směrnice 2002/58 – Možnost členských států omezit rozsah určitých práv a povinností – Vnitrostátní opatření, která stanoví poskytovatelům služeb elektronických komunikací povinnost plošného a nerozlišujícího uchovávání provozních a lokalizačních údajů – Údaje poskytnuté příslušným orgánům za účelem boje proti závažné trestné činnosti – Následné využití těchto údajů při vyšetřování kárného provinění souvisejícího s korupcí – Nepřípustnost
(Listina základních práv Evropské unie, články 7, 8, 11 a čl. 52 odst. 1; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/58, čl. 15 odst. 1)
(viz body 30–43 a výrok)
Shrnutí
Lietuvos Respublikos Generalinė prokuratūra (nejvyšší státní zastupitelství Litevské republiky) (dále jen „nejvyšší státní zastupitelství“) zahájilo proti žalobci v původním řízení, který v té době zastával funkci státního zástupce u litevského státního zastupitelství, interní šetření z důvodu, že existovaly nepřímé důkazy o tom, že žalobce v rámci vyšetřování, které řídil, protiprávně poskytl podezřelému a jeho obhájci informace důležité pro toto vyšetřování.
Komise nejvyššího státního zastupitelství ve své zprávě z tohoto vyšetřování konstatovala, že se žalobce v původním řízení skutečně dopustil kárného provinění. Podle této zprávy bylo kárné provinění podloženo důkazy shromážděnými během interního šetření. Konkrétně zpravodajské informace o trestné činnosti a údaje shromážděné během dvou trestních vyšetřování potvrdily, že mezi žalobcem v původním řízení a obhájcem podezřelého docházelo v rámci vyšetřování, které řídil žalobce v původním řízení proti tomuto podezřelému, k telefonickým kontaktům. Na základě téže zprávy přijalo nejvyšší státní zastupitelství dvě rozhodnutí, jimiž uložilo žalobci v původním řízení sankci spočívající v odvolání z funkce. Vilniaus apygardos administracinis teismas (Krajský správní soud ve Vilniusu, Litva), k němuž žalobce podal žalobu na zrušení těchto dvou rozhodnutí, žalobu zamítl zejména z důvodu, že operace kriminálního zpravodajství provedené v projednávané věci byly zákonné a informace shromážděné v souladu s ustanoveními zákona o kriminálním zpravodajství (
1
) byly zákonným způsobem použity k posouzení existence kárného provinění, jehož se měl žalobce v původním řízení dopustit.
Žalobce v původním řízení podal odvolání k Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy), který je předkládajícím soudem v této věci, v němž uvedl, že přístup prostřednictvím zpravodajských orgánů k provozním údajům a samotnému obsahu elektronických sdělení v rámci operace kriminálního zpravodajství představuje natolik závažné porušení základních práv, že s ohledem na ustanovení směrnice „o soukromí a elektronických komunikacích“ (
2
) a Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) může být tento přístup poskytnut pouze za účelem boje proti závažným trestným činům. Podle žalobce v původním řízení přitom zákon o kriminálním zpravodajství (
3
) stanoví, že takové údaje mohou být použity k vyšetřování nejen závažných trestných činů, ale také služebních pochybení nebo kárných provinění, která souvisí s korupčním jednáním.
Podle předkládajícího soudu se otázky vznesené žalobcem v původním řízení týkají dvou hledisek, a sice zaprvé přístupu k údajům uchovávaným poskytovateli služeb elektronických komunikací pro jiné účely, než je boj proti závažné trestné činnosti a předcházení závažnému ohrožení veřejné bezpečnosti, a zadruhé použití těchto údajů po jejich zpřístupnění k vyšetřování kárných provinění souvisejících s korupčním jednáním.
Předkládající soud nejprve připomněl závěry vyvozené z rozsudku Privacy International (
4
) týkající se oblasti působnosti směrnice „o soukromí a elektronických komunikacích“ a závěry vyplývající z rozsudku Prokuratuur (Podmínky přístupu k údajům o elektronické komunikaci) (
5
), pokud jde o cíl spočívající v prevenci, vyšetřování, odhalování a stíhání trestných činů, a uvedl, že Soudní dvůr se dosud nevyjádřil k otázce, jaký dopad má na zásah do základních práv následné použití dotčených údajů. Za těchto okolností si předkládající soud klade otázku, zda takové následné použití musí být rovněž považováno za tak závažný zásah do základních práv zakotvených v Listině (
6
), že jej lze odůvodnit pouze bojem proti závažné trestné činnosti a předcházením závažnému ohrožení veřejné bezpečnosti, což by vylučovalo možnost využít tyto údaje při vyšetřováních kárných provinění souvisejících s korupčním jednáním.
Soudní dvůr ve svém rozsudku upřesňuje dosah své judikatury vycházející z rozsudků La Quadrature du Net a další (
7
) a Commissioner of An Garda Síochána a další (
8
), když rozhodl, že čl. 15 odst. 1 směrnice „o soukromí a elektronických komunikacích“ ve spojení s Listinou (
9
) brání tomu, aby osobní údaje z elektronických komunikací, které byly poskytovateli služeb elektronických komunikací uchovávány na základě legislativního opatření přijatého podle tohoto ustanovení a následně na základě tohoto opatření zpřístupněny příslušným orgánům pro účely boje proti závažné trestné činnosti, mohly být použity při vyšetřování kárných provinění v souvislosti s korupcí.
Závěry Soudního dvora
Pokud jde o podmínky, za kterých mohou být provozní a lokalizační údaje týkající se takové komunikace použity ve správním řízení týkajícím se kárných provinění souvisejících s korupcí, Soudní dvůr nejprve připomíná, že přístup k těmto údajům lze na základě opatření přijatého na základě čl. 15 odst. 1 směrnice „o soukromí a elektronických komunikacích“ umožnit pouze tehdy, pokud tito poskytovatelé tyto údaje uchovávali v souladu s tímto ustanovením. Dále je následné použití těchto údajů možné pouze za podmínky, že je uchovávání těchto údajů poskytovateli služeb elektronických komunikací v souladu s čl. 15 odst. 1 směrnice „o soukromí a elektronických komunikacích“, jak je vykládán v judikatuře Soudního dvora, a že i přístup k těmto údajům poskytnutý příslušným orgánům je v souladu s tímto ustanovením.
Pokud jde o cíle, které mohou odůvodnit použití údajů uchovávaných poskytovateli služeb elektronických komunikací orgány veřejné moci na základě opatření, které je v souladu s čl. 15 odst. 1 směrnice „o soukromí a elektronických komunikacích“, ve světle Listiny, Soudní dvůr připomíná, že toto ustanovení umožňuje členským státům zavést výjimky ze základní povinnosti zakotvené v čl. 5 odst. 1 této směrnice, zajistit důvěrnost osobních údajů, a z navazujících povinností stanovených zejména v článcích 6 a 9 uvedené směrnice, pokud takové omezení představuje v demokratické společnosti nezbytné, vhodné a přiměřené opatření pro zajištění národní bezpečnosti, obrany a veřejné bezpečnosti nebo pro prevenci, vyšetřování, odhalování a stíhání trestných činů nebo neoprávněného použití elektronického komunikačního systému. Za tímto účelem mohou členské státy mimo jiné přijmout legislativní opatření umožňující uchovávání údajů po omezenou dobu na základě některého z těchto důvodů.
Soudní dvůr přitom uvádí, že čl. 15 odst. 1 směrnice „o soukromí a elektronických komunikacích“ nemůže odůvodňovat, aby se výjimka ze základní povinnosti zajistit důvěrný charakter elektronických sdělení a s nimi souvisejících údajů, a zejména ze zákazu uchovávat tyto údaje stanoveného v článku 5 uvedené směrnice, stala pravidlem, neboť posledně uvedené ustanovení by tak bylo do značné míry zbaveno svého významu.
Pokud jde o cíle, které mohou ospravedlňovat omezení práv a povinností stanovených zejména v článcích 5, 6 a 9 směrnice „o soukromí a elektronických komunikacích“, Soudní dvůr připomíná, že výčet cílů v čl. 15 odst. 1 první větě této směrnice je taxativní, a proto musí legislativní opatření přijaté na základě tohoto ustanovení skutečně a nezbytně odpovídat některému z těchto cílů.
Pokud jde o cíle obecného zájmu, které mohou odůvodnit opatření přijaté na základě čl. 15 odst. 1 směrnice „o soukromí a elektronických komunikacích“, Soudní dvůr připomíná, že z jeho judikatury a zejména rozsudků ve věcech La Quadrature du Net a další a Commissioner of An Garda Síochána a další vyplývá, že v souladu se zásadou proporcionality panuje mezi těmito cíli hierarchie podle jejich příslušného významu a význam cíle sledovaného takovým opatřením musí být úměrný závažnosti zásahu, který z něj vyplývá. V tomto ohledu přesahuje význam cíle zajištění národní bezpečnosti význam ostatních cílů uvedených v čl. 15 odst. 1 směrnice „o soukromí a elektronických komunikacích“, zejména cíle boje proti trestné činnosti obecně, byť závažné, a cíle zajištění veřejné bezpečnosti. Cílem zajistit národní bezpečnost tedy lze, jsou-li splněny ostatní požadavky stanovené v čl. 52 odst. 1 Listiny, odůvodnit opatření zasahující do základních práv závažněji než opatření, která by mohla být odůvodněna těmito ostatními cíli.
Co se týče cíle prevence, vyšetřování, odhalování a stíhání trestných činů, Soudní dvůr uvádí, že podle zásady proporcionality platí, že takové závažné zásahy do základních práv zakotvených v článcích 7 a 8 Listiny, jako jsou ty, které s sebou nese uchovávání provozních a lokalizačních údajů, mohou být odůvodněny pouze bojem proti závažné trestné činnosti a předcházením závažnému ohrožení veřejné bezpečnosti. Cílem spočívajícím v prevenci, vyšetřování, odhalování a stíhání trestných činů obecně proto mohou být odůvodněny pouze zásahy do uvedených základních práv, které nejsou závažné povahy.
Z této judikatury vyplývá, že boj proti závažné trestné činnosti a předcházení závažnému ohrožení veřejné bezpečnosti mají v hierarchii cílů obecného zájmu menší význam než ochrana národní bezpečnosti, ale že naopak jejich význam přesahuje význam boje proti obecné kriminalitě a předcházení nezávažnému ohrožení veřejné bezpečnosti. V tomto kontextu Soudní dvůr nicméně připomíná, že možnost členských států odůvodnit omezení práv a povinností stanovených zejména v článcích 5, 6 a 9 směrnice „o soukromí a elektronických komunikacích“ musí být posuzována z hlediska závažnosti zásahu, který takové omezení představuje, a musí být ověřeno, že význam cíle obecného zájmu sledovaného tímto omezením je úměrný závažnosti zásahu.
Soudní dvůr dále připomíná, že přístup k provozním a lokalizačním údajům uchovávaným poskytovateli na základě opatření přijatého podle čl. 15 odst. 1 směrnice „o soukromí a elektronických komunikacích“, který musí být prováděn plně v souladu s podmínkami vyplývajícími z judikatury, která vyložila tuto směrnici, může být v zásadě odůvodněn pouze cílem obecného zájmu, pro který bylo těmto poskytovatelům toto uchovávání uloženo. Jinak je tomu pouze tehdy, když význam cíle sledovaného přístupem přesahuje význam cíle, který je důvodem uchovávání.
Podle Soudního dvora se přitom tyto úvahy použijí mutatis mutandis na následné použití provozních a lokalizačních údajů uchovávaných poskytovateli služeb elektronických komunikací na základě opatření přijatého na základě čl. 15 odst. 1 směrnice „o soukromí a elektronických komunikacích“ za účelem boje proti závažné trestné činnosti. Takové údaje totiž nemohou být poté, co byly uchovány a zpřístupněny příslušným orgánům za účelem boje proti závažné trestné činnosti, předány jiným orgánům a použity k dosažení takových cílů, jako je v projednávané věci boj proti kárným proviněním souvisejícím s korupcí, které mají v hierarchii cílů obecného zájmu menší význam než je cíl spočívající v boji proti závažné trestné činnosti a předcházení závažnému ohrožení veřejné bezpečnosti. Povolit v takové situaci přístup k uchovávaným údajům a jejich použití by totiž bylo v rozporu s touto hierarchií výše připomenutých cílů obecného zájmu.
(
1
) – Lietuvos Respublikos kriminalinės žvalgybos Įstatymas (zákon Litevské republiky o kriminálním zpravodajství) ze dne 2. října 2012 (Žin., 2012, č. 122–6093), ve znění použitelném na skutkový stav v původním řízení (dále jen „zákon o kriminálním zpravodajství“).
(
2
) – Zejména čl. 15 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/58/ES ze dne 12. července 2002 o zpracování osobních údajů a ochraně soukromí v odvětví elektronických komunikací (směrnice o soukromí a elektronických komunikacích) (Úř. věst. 2002, L 201, s. 37; Zvl. vyd. 13/29, s. 514), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/136/ES ze dne 25. listopadu 2009 (Úř. věst. 2009, L 337, s. 11).
(
3
) – Článek 19 odst. 3 zákona o kriminálním zpravodajství.
(
4
) – Rozsudek ze dne 6. října 2020, Privacy International (C‑623/17, EU:C:2020:790, bod 39).
(
5
) – Rozsudek ze dne 2. března 2021, Prokuratuur (Podmínky přístupu k údajům o elektronické komunikaci) (C‑746/18, EU:C:2021:152, body 33 a 35).
(
6
) – Články 7 a 8 Listiny.
(
7
) – Rozsudek ze dne 6. října 2020, La Quadrature du Net a další (C‑511/18, C‑512/18 a C‑520/18, EU:C:2020:791).
(
8
) – Rozsudek ze dne 5. dubna 2022, Commissioner of An Garda Síochána a další (C‑140/20, EU:C:2022:258).
(
9
) – Články 7, 8, 11 a čl. 52 odst. 1 Listiny.