62022CJ0035
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
13. července 2023 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Směrnice 93/13/EHS – Zneužívající ujednání ve spotřebitelských smlouvách – Článek 6 odst. 1 – Všeobecné podmínky smlouvy o hypotečním úvěru prohlášené vnitrostátními soudy za neplatné – Soudní prostředek nápravy – Uznání před jakýmkoli zpochybněním – Vnitrostátní právní úprava, která pro neuložení náhrady nákladů soudního řízení vyžaduje, aby spotřebitel u dotyčného prodávajícího nebo poskytovatele učinil kroky před zahájením soudního řízení – Zásada řádného výkonu spravedlnosti – Právo na účinnou soudní ochranu“
Ve věci C‑35/22,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Audiencia Provincial de Málaga (provinční soud v Malaze, Španělsko) ze dne 14. prosince 2021, došlým Soudnímu dvoru dne 17. ledna 2022, v řízení
CAJASUR Banco SA
proti
JO,
IM,
SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
ve složení: C. Lycourgos, předseda senátu, L. Bay Larsen, místopředseda Soudního dvora, vykonávající funkci soudce čtvrtého senátu, L. S. Rossi, S. Rodin (zpravodaj) a O. Spineanu-Matei, soudci,
generální advokát: A. M. Collins,
za soudní kancelář: L. Carrasco Marco, radová,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. ledna 2023,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za CAJASUR Banco SA: V. Rodríguez de Vera Casado,
–
za španělskou vládu: A. Pérez-Zurita Gutiérrez, J. Ruiz Sánchez a J. Rodríguez de la Rúa Puig, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: J. Baquero Cruz a N. Ruiz García, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 2. března 2023,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 6 odst. 1 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288, a tisková oprava, Úř. věst. 2016, L 303, s. 26).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi CAJASUR Banco SA na jedné straně a JO a IM na straně druhé ve věci nákladů soudního řízení zahájeného posledně jmenovanými, jehož předmětem je určení neplatnosti ujednání všeobecných podmínek smlouvy o hypotečním úvěru zejména z důvodu zneužívající povahy těchto ujednání.
Právní rámec
Unijní právo
3
Článek 6 odst. 1 směrnice 93/13 stanoví:
„Členské státy stanoví, že zneužívající ujednání použitá ve smlouvě uzavřené prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem nejsou podle jejich vnitrostátních právních předpisů pro spotřebitele závazná a že smlouva zůstává pro strany závaznou za stejných podmínek, může-li nadále existovat bez dotyčných zneužívajících ujednání.“
4
Článek 7 odst. 1 této směrnice stanoví:
„Členské státy zajistí, aby v zájmu spotřebitelů a soutěžitelů byly k dispozici odpovídající a účinné prostředky zabraňující dalšímu používání zneužívajících ujednání ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli.“
Španělské právo
5
Článek 1303 Código Civil (občanský zákoník) stanoví:
„Je-li smluvní závazek prohlášen za neplatný, smluvní strany si navzájem vrátí věci, které byly předmětem této smlouvy, přírůstky těchto věcí a částku zaplacenou jako protiplnění za tyto věci včetně úroků, s výjimkou případů stanovených v následujících článcích.“
6
Článek 395 Ley 1/2000, de Enjuiciamiento Civil (zákon 1/2000 o občanském soudním řádu) ze dne 7. ledna 2000 (BOE č. 7 ze dne 8. ledna 2000, s. 575), ve znění rozhodném pro spor v původním řízení (dále jen „LEC“), který upravuje režim uložení náhrady nákladů řízení v případě uznání, stanoví:
„1.   Dojde-li k uznání žalobního nároku ještě před jakýmkoli jeho zpochybněním, není namístě uložit žádnému z účastníků řízení náhradu nákladů řízení, ledaže soud s řádným odůvodněním shledá, že žalovaný nejednal v dobré víře.
Nejednání žalovaného v dobré víře se považuje za prokázané, pokud byla před podáním žaloby žalovanému žalobcem zaslána řádně odůvodněná a doložená výzva k zaplacení nebo pokud bylo zahájeno mediační řízení nebo byl žalovanému zaslán návrh na smír.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
7
Účastníci původního řízení uzavřeli smlouvu o hypotečním úvěru. V roce 2018 podali JO a IM žalobu k Juzgado de Primera Instancia no 18 bis de Málaga (soud prvního stupně č. 18a v Malaze, Španělsko), kterou se domáhali zrušení ujednání všeobecných podmínek této smlouvy týkajícího se poplatků za hypoteční úvěr a vrácení částky zaplacené na základě tohoto ujednání z důvodu jeho zneužívající povahy. Po podání této žaloby společnost CAJASUR Banco uznala zneužívající povahu uvedeného ujednání, ale vzhledem k tomu, že měla za to, že částka požadovaná z tohoto titulu je nepřiměřená, souhlasila s vrácením pouze části této částky.
8
Rozsudkem ze dne 2. března 2020 Juzgado de Primera Instancia no 18 bis de Málaga (soud prvního stupně č. 18a v Malaze) prohlásil totéž ujednání za absolutně neplatné z důvodu jeho zneužívající povahy a uložil z tohoto titulu společnosti CAJASUR Banco povinnost vrátit JO a IM část požadované částky a nahradit náklady řízení.
9
Společnost CAJASUR Banco podala odvolání k Audiencia Provincial de Málaga (provinční soud v Malaze, Španělsko), který je předkládajícím soudem, pouze ohledně uložení náhrady nákladů řízení. Tvrdí, že vzhledem k tomu, že uznala nárok žalobců před jakýmkoli jeho zpochybněním, je uvedené uložení náhrady nákladů řízení v rozporu s článkem 395 LEC, jelikož tento článek stanoví, že k takovému uložení náhrady nákladů řízení může dojít pouze tehdy, pokud je shledáno, že žalovaný nejednal v dobré víře. V tomto ohledu připomíná, že podle uvedeného článku se má za to, že nejednání v dobré víře se považuje za prokázané pouze tehdy, pokud byla žalovanému před podáním žaloby zaslána řádně odůvodněná a doložená výzva k zaplacení, pokud bylo vůči žalovanému zahájeno mediační řízení nebo byl-li žalovanému zaslán návrh na smír.
10
Jak vyplývá z předkládacího usnesení, tento názor je v souladu s ustálenou judikaturou Tribunal Supremo (Nejvyšší soud, Španělsko) týkající se použití téhož článku.
11
Z předkládacího usnesení rovněž vyplývá, že JO a IM neučinili vůči společnosti CAJASUR Banco žádné kroky před zahájením soudního řízení.
12
Za těchto podmínek se Audiencia Provincial de Málaga (Provinční soud v Malaze) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Je požadavek, aby spotřebitel před zahájením soudního řízení podal nejprve mimosoudní výzvu, k tomu, aby prohlášení neplatnosti ujednání všeobecných podmínek určité smlouvy z důvodu její zneužívající povahy vedlo k zajištění náhrady v plném rozsahu (včetně náhrady výdajů vynaložených v souvislosti se soudním řízením), jak v souvislosti s touto neplatností vyžaduje čl. 6 odst. 1 směrnice [93/13], v rozporu s právem na účinnou soudní ochranu a s článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie?
2)
Je stanovení takového předpokladu pro uložení náhrady výdajů vynaložených v souvislosti se soudním řízením, podle kterého musí tento spotřebitel nejprve mimosoudně vyzvat dotyčnou finanční instituci k odstranění takového ujednání, v souladu s právem na náhradu v plném rozsahu a s efektivitou unijního práva a čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13?“
K přípustnosti
13
Podle španělské vlády musí být žádost o rozhodnutí o předběžné otázce prohlášena za nepřípustnou, jelikož právní a skutkový rámec věci v původním řízení nebyl předkládajícím soudem správně uveden. Tento soud totiž neposkytl Soudnímu dvoru skutkové a právní okolnosti nezbytné pro užitečnou odpověď na položené otázky, které jsou hypotetické, neboť podle vnitrostátního práva může tento soud rozhodnout spor v původním řízení, aniž v tomto ohledu předloží Soudnímu dvoru předběžnou otázku.
14
Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je v rámci řízení upraveného v článku 267 SFEU, které je založeno na jasném rozdělení funkcí mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem, ke zjištění a posouzení skutkových okolností sporu v původním řízení i k výkladu a uplatňování vnitrostátního práva příslušný pouze vnitrostátní soud. Stejně tak je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost, tak relevanci otázek, jež klade Soudnímu dvoru. Týkají-li se položené otázky výkladu unijního práva, je tedy Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (rozsudky ze dne 14. června 2012, Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, bod 76, jakož i ze dne 22. září 2022, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, bod 26).
15
Odmítnutí žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané vnitrostátním soudem ze strany Soudního dvora je možné pouze tehdy, je-li zjevné, že požadovaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém, nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (rozsudky ze dne 14. června 2012, Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, bod 77, jakož i ze dne 22. září 2022, Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, bod 27).
16
V projednávané věci tomu tak není.
17
Je totiž třeba konstatovat, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká zejména výkladu čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 a směřuje k určení, zda toto ustanovení brání takovému pravidlu vnitrostátního práva, jako je článek 395 LEC, které se týká rozdělení nákladů soudních řízení zahájených spotřebiteli za účelem uplatnění práv, která pro ně vyplývají z této směrnice.
18
Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, kromě toho vyplývá, že na základě článku 395 LEC, jak je vykládán vnitrostátní judikaturou, může být spotřebiteli ve smyslu směrnice 93/13 uložena náhrada nákladů řízení o soudní žalobě, kterou podal ohledně ujednání smlouvy uzavřené s prodávajícím nebo poskytovatelem, navzdory zjištění příslušného soudu o zneužívající povaze některého z těchto ujednání.
19
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba mít za to, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná.
K věci samé
20
I když předkládající soud svou první otázkou odkazuje zejména na článek 47 Listiny základních práv Evropské unie, z odůvodnění předkládacího usnesení vyplývá, že se tento soud táže především na výklad článku 6 směrnice 93/13 s ohledem na rozsah zásady efektivity, která je uvedena ve druhé otázce.
21
Je tudíž třeba mít za to, že podstatou otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 ve spojení se zásadou efektivity, musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, na základě které v případě, že spotřebitel neučinil kroky před zahájením soudního řízení u prodávajícího nebo poskytovatele, se kterým uzavřel smlouvu obsahující zneužívající ujednání, musí tento spotřebitel nést vlastní náklady soudního řízení, které zahájil proti tomuto prodávajícímu nebo poskytovateli za účelem uplatnění práv, jež mu přiznává směrnice 93/13, pokud uvedený prodávající nebo poskytovatel uzná žalobní nárok uvedeného spotřebitele před jakýmkoli jeho zpochybněním, i když byla konstatována zneužívající povaha tohoto ujednání.
22
Úvodem je třeba připomenout, že vzhledem k povaze a významu veřejného zájmu na ochraně spotřebitelů, kteří se ve vztahu k prodávajícímu či poskytovateli nacházejí v nerovném postavení, směrnice 93/13 ukládá členským státům povinnost – jak vyplývá z čl. 7 odst. 1 této směrnice ve spojení s jejím dvacátým čtvrtým bodem odůvodnění – zajistit odpovídající a účinné prostředky „zabraňující dalšímu používání zneužívajících ujednání ve smlouvách, které uzavírají prodávající nebo poskytovatelé se spotřebiteli“ (rozsudek ze dne 30. dubna 2014, Kásler a Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, bod 78, jakož i citovaná judikatura).
23
Podle ustálené judikatury platí, že neexistuje-li zvláštní unijní právní úprava dané oblasti, řídí se způsoby ochrany spotřebitele stanovené v čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 93/13 na základě zásady procesní autonomie členských států jejich vnitrostátním právním řádem. Tyto způsoby ochrany však nesmí být méně příznivé než ty, jimiž se řídí obdobné situace vnitrostátní povahy (zásada rovnocennosti), ani nesmí být upraveny tak, aby v praxi znemožňovaly nebo nadměrně ztěžovaly výkon práv přiznaných unijním právním řádem (zásada efektivity) (rozsudek ze dne 10. června 2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19 až C‑782/19, EU:C:2021:470, bod 27 a citovaná judikatura).
24
V tomto ohledu z judikatury Soudního dvora vyplývá, že rozdělení nákladů soudního řízení u vnitrostátních soudů spadá do procesní autonomie členských států s tou výhradou, že musí být dodrženy zásady rovnocennosti a efektivity (rozsudek ze dne 16. července 2020, Caixabank a Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 a C‑259/19, EU:C:2020:578, bod 95).
25
Pokud jde o zásadu efektivity, která je jedinou z těchto zásad uvedenou v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, je třeba uvést, že každý případ, v němž vyvstává otázka, zda vnitrostátní procesní ustanovení znemožňuje nebo nadměrně ztěžuje použití unijního práva, je třeba analyzovat s přihlédnutím k úloze tohoto ustanovení v rámci řízení jako celku, jakož i jeho průběhu a zvláštnostem u různých vnitrostátních orgánů. Z tohoto hlediska je třeba případně zohlednit základní zásady vnitrostátního právního systému, jako například ochranu práva na procesní obranu, zásadu právní jistoty a řádný průběh řízení (viz zejména rozsudek ze dne 10. června 2021, BNP Paribas Personal Finance, věci C‑776/19 až C‑782/19, EU:C:2021:470, bod 28 a citovaná judikatura).
26
Směrnice 93/13 přiznává spotřebiteli právo obrátit se na soud, aby byla určena zneužívající povaha ujednání smlouvy, kterou s ním uzavřel prodávající nebo poskytovatel, a aby bylo vyloučeno použití tohoto ujednání. V tomto ohledu Soudní dvůr již rozhodl, že rozhodnutí o rozdělení nákladů takového řízení pouze v závislosti na částkách, které byly bezdůvodně zaplaceny a jejichž vrácení je nařízeno, může odradit spotřebitele od výkonu tohoto práva z důvodu nákladů, k nimž by vedlo podání žaloby (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. července 2020, Caixabank a Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 a C‑259/19, EU:C:2020:578, bod 98, jakož i citovaná judikatura).
27
Kromě toho Soudní dvůr rozhodl, že čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 této směrnice, jakož i zásada efektivity musí být vykládány v tom smyslu, že brání právní úpravě, která umožňuje uložit část procesních nákladů spotřebiteli v závislosti na výši bezdůvodně zaplacených částek, jež mu jsou vráceny poté, co byla konstatována neplatnost smluvního ujednání z důvodu jeho zneužívající povahy, jelikož taková právní úprava vytváří podstatnou překážku, která může odradit spotřebitele od výkonu práva na účinný soudní přezkum potenciálně zneužívající povahy smluvních ujednání, které spotřebitelům přiznává směrnice 93/13 (rozsudek ze dne 16. července 2020, Caixabank a Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 a C‑259/19, EU:C:2020:578, bod 99).
28
Je rovněž třeba připomenout, že i když dodržování zásady efektivity nemůže vést až k tomu, že bude zcela napravovat úplnou nečinnost dotyčného spotřebitele, je třeba posoudit, zda s ohledem na zvláštnosti dotyčného vnitrostátního řízení existuje nezanedbatelné riziko, že bude tento spotřebitel odrazen od uplatňování práv, která mu vyplývají ze směrnice 93/13 [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. září 2022, Vicente (Žaloba na zaplacení odměny advokáta), C‑335/21, EU:C:2022:720, bod 56 a citovaná judikatura].
29
V projednávané věci předkládající soud uvádí, že článek 395 LEC, jak jej vykládá Tribunal Supremo (Nejvyšší soud), stanoví, že žalovanému bude uložena náhrada nákladů soudního řízení pouze tehdy, bude-li prokázáno, že nejednal v dobré víře, přičemž za nejednání v dobré víře se považuje případ, kdy žalobce před podáním žaloby k soudu bezvýsledně zaslal tomuto žalovanému řádně odůvodněnou a doloženou výzvu k zaplacení, nebo zahájil mediační řízení či uvedenému žalovanému zaslal návrh na smír.
30
V tomto ohledu je třeba uvést, že v rámci typických řízení zahájených podle čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 je „spotřebitel“ ve smyslu této směrnice většinou žalobcem a „prodávající nebo poskytovatel“ ve smyslu uvedené směrnice je většinou žalovaným, což znamená, že článek 395 LEC, jak jej vykládá Tribunal Supremo (Nejvyšší soud), vyžaduje, aby spotřebitel před zahájením soudního řízení zaslal dotyčnému prodávajícímu nebo poskytovateli řádně odůvodněnou a doloženou výzvu k zaplacení nebo s tímto prodávajícím nebo poskytovatelem zahájil mediační řízení či mu zaslal návrh na smír. Pokud tak spotřebitel neučiní a uvedený prodávající nebo poskytovatel uzná nárok před jakýmkoli jeho zpochybněním, předpokládá se, že tento prodávající nebo poskytovatel jednal v dobré víře a nemůže mu být uložena náhrada nákladů řízení, a to ani v případě, že v takto zahájeném soudním řízení byla zjištěna zneužívající povaha ujednání obsaženého v dotyčné smlouvě.
31
I když, jak uvedla španělská vláda, cíle sledované tímto článkem 395, a sice snížit přetížení vnitrostátního soudního systému a řádný výkon spravedlnosti, musí být považovány za legitimní, a jak uvedl generální advokát v bodě 48 svého stanoviska, učinění jednoho z kroků před zahájením soudního řízení uvedených v tomto článku se jeví být pro dotyčného spotřebitele přiměřeným procesním požadavkem, nemění to nic na tom, že povinnost učinit kroky před zahájením soudního řízení má v konečném důsledku výlučně tento spotřebitel.
32
V oblasti zneužívajících ujednání ve smlouvách uzavíraných prodávajícím nebo poskytovatelem se spotřebitelem, které jsou předmětem rozsáhlé vnitrostátní judikatury, by přitom taková povinnost měla zatěžovat obě strany stejně. Pokud totiž zneužívající charakter některých standardizovaných ujednání byl konstatován ustálenou vnitrostátní judikaturou, lze od bankovních institucí očekávat, že se obrátí na své klienty, jejichž smlouvy obsahují taková ujednání, předtím než tito klienti podají jakýkoliv soudní prostředek nápravy za účelem zrušení účinků těchto ujednání.
33
Kromě toho, i když není vyloučeno, že obecný zájem na řádném výkonu spravedlnosti může jako takový mít přednost před jednotlivými zájmy spotřebitelů, nic to nemění na tom, že procesní pravidla k provedení tohoto obecného zájmu nesmějí znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat výkon práv, která spotřebitelům přiznává směrnice 93/13 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. února 2015, Baczó a Vizsnyiczai, C‑567/13, EU:C:2015:88, body 51 a 52, jakož i citovaná judikatura).
34
Kromě toho taková vnitrostátní právní úprava, jako je článek 395 LEC, která na dotyčného spotřebitele přenáší veškerou odpovědnost za iniciativu v rámci postupu před zahájením soudního řízení, nemůže podněcovat prodávající nebo poskytovatele k tomu, aby dobrovolně a spontánně vyvodili veškeré důsledky z judikatury týkající se zneužívajících smluvních ujednání, a podporuje tak přetrvávání účinků těchto ujednání. Nakonec tím, že taková právní úprava klade na tohoto spotřebitele dodatečné finanční riziko, mohla by vytvořit překážku, která by mohla odradit uvedeného spotřebitele od výkonu jeho práva na účinný soudní přezkum potenciálně zneužívajících ujednání obsažených ve smlouvě, kterou je vázán vůči prodávajícímu nebo poskytovateli.
35
Konečně nelze spotřebiteli, jenž uzavřel smlouvu obsahující zneužívající ujednání, vytýkat, že se obrátil na příslušný vnitrostátní soud za účelem výkonu práv, která mu jsou zaručena směrnicí 93/13 v případě nečinnosti dotyčného prodávajícího nebo poskytovatele navzdory konstatování zneužívající povahy obdobných ujednání v ustálené vnitrostátní judikatuře, která měla tohoto prodávajícího nebo poskytovatele podnítit k tomu, aby se z vlastní iniciativy obrátil na tohoto spotřebitele a co nejdříve odstranil účinky tohoto zneužívajícího ujednání.
36
Podle předkládajícího soudu přitom existuje ustálená judikatura Tribunal Supremo (Nejvyšší soud), v níž byla stanovena zneužívající povaha téhož druhu smluvního ujednání, jako je ujednání dotčené ve sporu v původním řízení. V tomto ohledu uvádí, že bankovní instituce mají tendenci namísto toho, aby informovaly spotřebitele o důsledcích vnitrostátní judikatury týkající se zneužívajících smluvních ujednání, vyčkávat na předžalobní výzvu, které vyhoví, nebo na zahájení soudního řízení, přičemž v takovém případě okamžitě uznají žalobní nárok před podáním jakékoli žalobní odpovědi, aby se vyhnuly náhradě nákladů řízení.
37
Jak uvedl generální advokát v bodě 50 svého stanoviska, s ohledem na znalosti, které lze u těchto institucí v této oblasti očekávat, a nerovné postavení spotřebitelů a uvedených institucí, mohou jednání uvedená v bodě 36 tohoto rozsudku představovat značně přesvědčivé důkazy o nedostatku dobré víry těchto institucí. Je tedy třeba, aby příslušný soud mohl v tomto ohledu provést nezbytná ověření a případně vyvodit důsledky, které z toho vyplývají.
38
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy musí být čl. 6 odst. 1 směrnice 93/13 ve spojení se zásadou efektivity vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, na základě které v případě, že spotřebitel neučinil kroky před zahájením soudního řízení u prodávajícího nebo poskytovatele, s nímž uzavřel smlouvu obsahující zneužívající ujednání, musí tento spotřebitel nést vlastní náklady soudního řízení, které zahájil proti tomuto prodávajícímu nebo poskytovateli za účelem uplatnění práv, jež mu přiznává směrnice 93/13, pokud uvedený prodávající nebo poskytovatel uzná žalobní nárok uvedeného spotřebitele před jakýmkoli jeho zpochybněním, i když byla konstatována zneužívající povaha tohoto ujednání, s výhradou toho, že příslušný vnitrostátní soud může zohlednit existenci ustálené vnitrostátní judikatury konstatující zneužívající povahu obdobných ujednání a postup téhož prodávajícího nebo poskytovatele, k učinění závěru, že nebyl v dobré víře, a případně mu proto uložit náhradu těchto nákladů řízení.
K nákladům řízení
39
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
Článek 6 odst. 1 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách ve spojení se zásadou efektivity
musí být vykládán v tom smyslu, že
nebrání vnitrostátní právní úpravě, na základě které v případě, že spotřebitel neučinil kroky před zahájením soudního řízení u prodávajícího nebo poskytovatele, s nímž uzavřel smlouvu obsahující zneužívající ujednání, musí tento spotřebitel nést vlastní náklady soudního řízení, které zahájil proti tomuto prodávajícímu nebo poskytovateli za účelem uplatnění práv, která mu přiznává směrnice 93/13, pokud uvedený prodávající nebo poskytovatel uzná žalobní nárok uvedeného spotřebitele před jakýmkoli jeho zpochybněním, i když byla konstatována zneužívající povaha tohoto ujednání, s výhradou toho, že příslušný vnitrostátní soud může zohlednit existenci ustálené vnitrostátní judikatury konstatující zneužívající povahu obdobných ujednání a postup téhož prodávajícího nebo poskytovatele, k učinění závěru, že nebyl v dobré víře, a případně mu proto uložit náhradu těchto nákladů řízení.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: španělština.