62024TC0685
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
MAJI BRKAN
přednesené dne 4. února 2026 (
1
)
Spojené věci T‑685/24 a T‑686/24 [Jelgratz a Buchgint] (
i
)
A (T‑685/24)
B (T‑686/24)
proti
Hauptzollamt
[žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, které podal Finanzgericht Berlin-Brandenburg (Finanční soud pro Berlín-Braniborsko, Německo)]
„Řízení o předběžné otázce – Spotřební daně – Směrnice 2008/118/ES – Směrnice (EU) 2020/262 – Zboží nabývané soukromými osobami dopravované z jednoho členského státu do druhého – Zboží pro vlastní potřebu soukromé osoby – Pojem – Vnitrostátní praxe vylučující z tohoto pojmu zboží nabyté za účelem bezúplatného poskytnutí jiné osobě“
Úvod
1.
Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu článku 32 směrnice Rady 2008/118/ES ze dne 16. prosince 2008 o obecné úpravě spotřebních daní a o zrušení směrnice 92/12/EHS (Úř. věst. 2009, L 9, s. 12), jakož i článku 32 směrnice Rady (EU) 2020/262 ze dne 19. prosince 2019, kterou se stanoví obecná úprava spotřebních daní (Úř. věst. 2020, L 58, s. 4).
2.
Projednávané žádosti byly podány v rámci dvou sporů, a to mezi A, respektive B na straně jedné a Hauptzollamt Frankfurt (Oder) (Hlavní celní úřad ve Frankfurtu nad Odrou, Německo, dále jen „daňový úřad“) na straně druhé ohledně zaplacení daně z tabáku z cigaret a dalších tabákových výrobků, které tyto osoby dopravovaly z Polska do Německa. Jedná se o německou spotřební daň mj. z tabákových výrobků daň, zavedenou Tabaksteuergesetz (zákon o dani z tabáku).
Právní rámec
Unijní právo
3.
V rámci projednávaných věcí jsou relevantní zejména články 32 a 33 směrnic 2008/118 a 2020/262.
Vnitrostátní právo
4.
Ustanovení §39 odst. 2 Tabaksteuerverordnung (nařízení o dani z tabáku, dále jen „TabStV“) jak ve znění použitelném od 1. července 2021 do 28. října 2022, tak ve znění použitelném od 29. října 2022 uvádí:
„Poskytnutí tabákových výrobků třetím osobám, i když se uskutečňuje bezúplatně, se nezávisle na množství nepovažuje za dovoz pro vlastní potřebu podle §22 [zákona o dani z tabáku].“
Spory v původním řízení a předběžné otázky
Věc T‑685/24
5.
A byl dne 6. srpna 2022 při cestě z Polska do Německa na hranicích kontrolován celními orgány. Tyto orgány zjistily, že převáží 800 cigaret s polským daňovým kolkem. Tato osoba uvedla, že cigarety má pro známého a že ona sama je nekuřák. Celní orgány vyměřily daňovým výměrem daň z tabáku ve výši 144,17 eura a cigarety, které měly podle A hodnotu 135,83 eura, zajistily.
6.
V rámci žaloby podané u předkládajícího soudu proti tomuto daňovému výměru A zejména tvrdí, že zajištěné cigarety koupil pro svého otce, který žije v Německu, a že proto musí být považovány za zakoupené pro jeho „osobní potřebu“. V reakci na tento argument daňový úřad tvrdí, že v souladu s §39 TabStV byly dotyčné cigarety dopravovány do Německa pro obchodní účely, jelikož neměly sloužit samotnému A ke kouření. Tyto cigarety tedy nejsou osvobozeny od spotřební daně.
7.
Za těchto podmínek se Finanzgericht Berlin-Brandenburg (Finanční soud pro Berlín-Braniborsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být článek 32 směrnice […] 2008/118[…] vykládán v tom smyslu, že brání takovému vnitrostátnímu výkladu, podle kterého je ‚vlastní potřeba‘ při nabytí tabákových výrobků za účelem jejich poskytnutí jiné osobě, byť bezúplatně, vyloučena bez ohledu na dovezené množství?
2)
V případě kladné odpovědi na první otázku:
Musí být článek 32 směrnice […] 2008/118[…] vykládán v tom smyslu, že pojem ‚vlastní potřeba‘ zahrnuje s přihlédnutím k dalším kritériím – zejména kritériu množství – dary blízkým příbuzným, nikoliv ovšem dary jiným osobám?“
Věc T‑686/24
8.
B byl dne 27. dubna 2023 při kontrole na německé hranici při cestě z Polska kontrolován celními orgány. Při této příležitosti B uvedl, že přepravuje dva kartony cigaret a jeden karton zahřívaného tabáku (Heets) s polskými daňovými kolky. B zejména uvedl, že oba kartony cigaret byly určeny pro jeho osobní potřebu, zatímco zahřívaný tabák byl určen pro jeho dceru. Karton zahřívaného tabáku (Heets) byl celními orgány zajištěn a B z něj byla vyměřena daň z tabáku ve výši 28,63 eura.
9.
V rámci řízení před předkládajícím soudem B zpochybňuje vůči němu přijatá opatření. Podle daňového úřadu neexistuje nárok na osvobození cigaret od spotřební daně. Zejména proto, že B měl v úmyslu poskytnout ho své dceři, nebylo možné karton Heets považovat v souladu §39 TabStV za dopravovaný do Německa pro „vlastní potřebu“ B.
10.
Za těchto podmínek se Finanzgericht Berlin-Brandenburg (Finanční soud pro Berlín-Braniborsko, Německo) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být článek 32 směrnice […] 2020/262[…] vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu výkladu, podle kterého je ‚vlastní potřeba‘ při nabytí tabákových výrobků za účelem jejich poskytnutí jiné osobě, byť bezúplatně, vyloučena bez ohledu na dovezené množství?
2)
V případě kladné odpovědi na první otázku:
Musí být článek 32 směrnice […] 2020/262[…] vykládán v tom smyslu, že pojem ‚vlastní potřeba‘ zahrnuje s přihlédnutím k dalším kritériím – zejména kritériu množství – dary blízkým příbuzným, nikoliv ovšem dary jiným osobám?“
11.
V rámci řízení před Tribunálem předložily vyjádření německá a švédská vláda, jakož i Evropská komise.
Analýza
K první otázce
12.
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda články 32 směrnic 2008/118 a 2020/262 brání vnitrostátní právní úpravě, podle níž pojem „vlastní potřeba“ nezahrnuje nabytí tabákových výrobků soukromou osobou v jednom členském státě za účelem jejich bezúplatného poskytnutí třetí osobě ve druhém členském státě, a to bez ohledu na množství těchto výrobků, které má být poskytnuto.
Úvodní úvahy
13.
Pro výklad článku 32 směrnic 2008/118 a 2020/262 za účelem zodpovězení první otázky je třeba uvést několik úvodních úvah.
14.
Zaprvé s ohledem na informace uvedené v předkládacích rozhodnutích je z časového hlediska použitelná na okolnosti věci T‑685/24, jejíž skutkové okolnosti nastaly v srpnu 2022 (
2
), směrnice 2008/118. Směrnice 2020/262 je pak použitelná na okolnosti věci T‑686/24, jejíž skutkové okolnosti nastaly v dubnu 2023 (
3
). I když znění článku 32 směrnice 2020/262 není formulováno zcela totožně, odpovídá v podstatě článku 32 směrnice 2008/118 (
4
). Stejně tak ustanovení těchto dvou směrnic užitečná pro výklad pojmu „vlastní potřeba“, jakož i cíle sledované těmito směrnicemi jsou v podstatě obdobné. Obě věci proto mohou být projednány společně.
15.
Zadruhé se věci v původních řízeních týkají tabákových výrobků (
5
), které jsou „zbožím podléhajícím spotřební dani“ na základě čl. 1 odst. 1 písm. c) směrnic 2008/118 a 2020/262 (
6
). V projednávaných věcech byly tabákové výrobky propuštěné ke spotřebě v jednom členském státě nabyty v tomto členském státě a dopravovány na území druhého členského státu. Z toho vyplývá, že na okolnosti věcí v původním řízeních se vztahují ustanovení kapitoly V směrnice 2008/118, nadepsané „Přeprava a zdanění zboží podléhajícího spotřební dani po pro propuštění ke spotřebě“, a kapitoly V směrnice 2020/262, nadepsané „Doprava a zdanění zboží podléhajícího spotřební dani po propuštění ke spotřebě“. Daná kapitola každé směrnice stanoví tři odlišné režimy, a sice režim nabytí soukromou osobou, režim použitelný na zboží dodané nebo držené pro obchodní účely a režim prodeje na dálku.
16.
Režim nabytí soukromou osobou stanoví, že ze zboží podléhajícího spotřební dani se spotřební daň vybírá v členském státě, v němž bylo toto zboží nabyto. Pro využití tohoto režimu vyžaduje čl. 32 odst. 1 směrnic 2008/118 a 2020/262 splnění tří podmínek. Zaprvé zboží podléhající spotřební dani musí být nabyto soukromou osobou, zadruhé musí být toto zboží dopravované z jednoho členského státu do druhého členského státu touto osobou a zatřetí toto zboží musí být nabyto pro „vlastní potřebu“ uvedené soukromé osoby. Podle judikatury platí, že tyto tři podmínky, které již byly stanoveny v článku 8 směrnice 92/12/EHS (
7
), musí umožnit určení striktně soukromého charakteru držení zboží podléhajícího spotřební dani, které bylo nabyto v jednom členském státě a poté dopraveno do jiného členského státu (
8
).
17.
Předkládající soud konstatuje, že je nesporné, že v projednávaných věcech jsou první dvě podmínky splněny. Zbývá tedy ověřit, zda by mohla být splněna i třetí podmínka týkající se uspokojování „vlastní potřeby“ soukromé osoby, která nabyla zboží podléhající spotřební dani. Tato kvalifikace zboží nabytého pro „vlastní potřebu“ je zásadní, protože zboží nabyté soukromou osobou pro jinou než vlastní potřebu spadá pod režim držení pro obchodní účely stanovený směrnicí 2008/118 nebo pod režim dodání pro obchodní účely stanovený směrnicí 2020/262 (
9
). Přitom v souladu s čl. 33 odst. 1 prvním pododstavcem směrnic 2008/118 a 2020/262 je zboží podléhající spotřební dani, na které se vztahuje režim držení nebo dodání pro obchodní účely, předmětem spotřební daně v členském státě určení, je-li drženo nebo dodáno pro obchodní účely.
18.
Zatřetí, v rámci výkladu ustanovení týkajících se režimu nabytí soukromou osobou ve věci, v níž byl vydán rozsudek Joustra, Soudní dvůr rozhodl, že podmínka týkající se „vlastní potřeby“ soukromé osoby vyžaduje, aby „výrobky byly určeny k uspokojování soukromých potřeb jednotlivce, který tyto výrobky nabyl, a že tedy vylučuje výrobky nabyté jednotlivcem k uspokojování potřeb jiných jednotlivců“ (
10
). Je třeba zdůraznit, že tento výklad byl proveden za skutkových okolností, kdy soukromá osoba, která nabyla v jednom členském státě velmi velké množství zboží podléhajícího spotřební dani (a sice víno) (
11
) pro osobní potřebu a pro potřeby třetích osob, přičemž za část, která nebyla určena k uspokojování osobních potřeb, jí bylo uvedenými třetími osobami zaplaceno.
19.
Tyto skutkové okolnosti věci Joustra se podstatně liší od věcí v původních řízeních, které se vyznačují nabytími soukromými osobami za účelem bezúplatného poskytnutí třetím osobám, které jsou rodinnými příslušníky nabyvatele, a kdy množství tabákových výrobků dopravovaných z jednoho členského státu do druhého nepřesahuje směrné úrovně stanovené v čl. 32 odst. 3 písm. a) směrnic 2008/118 a 2020/262. Podstatou první otázky předkládajícího soudu tedy je, zda výklad pojmu „vlastní potřeba“ soukromé osoby, který Soudní dvůr provedl ve věci Joustra, musí být použit rovněž ve věcech, které mu byly předloženy.
20.
Za účelem odpovědi na tuto otázku předkládajícího soudu je třeba nejprve určit, zda pojem „vlastní potřeba“ ve smyslu čl. 32 odst. 1 směrnic 2008/118 a 2020/262 představuje autonomní pojem unijního práva, který je třeba vykládat jednotně na území všech členských států.
Pojem „vlastní potřeba“: autonomní pojem unijního práva
21.
Ve věci, v níž byl vydán rozsudek EMU Tabac, Soudní dvůr rozhodl, že znění článku 8 směrnice 92/12 neobsahuje žádný výslovný odkaz na vnitrostátní právní úpravu (
12
). Tudíž pojmy obsažené v tomto ustanovení, a sice „jednotlivci“, „jejich potřeb“ a „jimi přepravované“, představují autonomní pojmy unijního práva, které musí být vzhledem k absenci výslovného odkazu na právo členských států za účelem vymezení svého smyslu a dosahu zpravidla vykládány autonomním a jednotným způsobem v celé Unii (
13
).
22.
Je třeba uvést, že znění čl. 32 odst. 1 směrnic 2008/118 a 2020/262 je v podstatě podobné znění článku 8 směrnice 92/12. Ve směrnicích 2008/118 a 2020/262 sice normotvůrce doplnil do článku 32 druhý odstavec, který v článku 8 směrnice 92/12 nebyl obsažen. Podle něj k určení, zda je zboží podléhající spotřební dani uvedené v odstavci 1 určeno pro vlastní potřebu dané soukromé osoby, berou členské státy v úvahu alespoň skutečnosti uvedené v písmenech a) až e) tohoto odstavce. Nicméně doplnění tohoto odstavce 2 nelze považovat za výslovný odkaz na vnitrostátní právo, který by mohl bránit Tribunálu v tom, aby znění čl. 32 odst. 1 směrnic 2008/118 a 2020/262 vyložil autonomním a jednotným způsobem na základě unijního práva. Článek 32 odst. 2 uvedených směrnic totiž nestanoví, že pojem „vlastní potřeba“ je určen v souladu s vnitrostátními právními předpisy členských států. Toto ustanovení stanoví pouze nevyčerpávající seznam kritérií, která musí členské státy zohlednit, aby bylo možné posoudit, zda nabytí zboží podléhajícího spotřební dani spadá pod pojem „vlastní potřeba“, který je autonomním pojmem unijního práva.
23.
K rozhodnutí, zda je zboží podléhající spotřební dani určeno pro vlastní potřebu soukromé osoby, mají zajisté členské státy v rámci použití kritéria stanoveného v čl. 32 odst. 2 písm. e) směrnic 2008/118 a 2020/262, týkajícího se množství zboží podléhajícího spotřební dani, určitý prostor pro volné uvážení. Pro provedení tohoto kvantitativního kritéria totiž čl. 32 odst. 3 stanoví, že členské státy mohou stanovit směrné úrovně, a to pouze jako formu důkazu, přičemž u tabáku nesmějí
být tyto úrovně nižší než 800 kusů u cigaret a 1 kg u tabáku ke kouření. Z této pružnosti povolené směrnicemi 2008/118 a 2020/262 vyplývá, že kvalifikace nabytí určeného pro vlastní potřebu soukromé osoby se může mezi členskými státy lišit.
24.
Avšak vzhledem k tomu, že čl. 32 odst. 1 směrnic 2008/118 a 2020/262 neobsahuje žádný výslovný odkaz na právo členských států za účelem vymezení svého smyslu a dosahu, výklad pojmu „vlastní potřeba“ jako takového se mezi členskými státy nemůže lišit. Pokud by například členské státy měly prostor pro volné uvážení za účelem určení, zda nabytí zboží podléhajícího spotřební dani soukromou osobou v jednom členském státě za účelem jeho bezúplatného poskytnutí třetí osobě ve druhém členském státě představuje nabytí soukromou osobu pro její „vlastní potřebu“, existovalo by riziko rozdílného provedení tohoto pojmu, které by mohlo porušovat požadavek na jednotné uplatňování unijního práva.
K výkladu pojmu „vlastní potřeba“
25.
Podle ustálené judikatury je třeba při výkladu ustanovení unijního práva vzít v úvahu nejen jeho znění a cíle, které sleduje, ale i jeho kontext a veškerá ustanovení unijního práva, přičemž informace relevantní pro jeho výklad může poskytnout rovněž historie vzniku takového ustanovení (
14
).
– Doslovný výklad
26.
Některé jazykové verze čl. 32 odst. 1 směrnic 2008/118 a 2020/262, mezi něž patří verze anglická (own use), italská (uso personale), španělská (uso propio), portugalská (uso pessoal), slovinská (lastno uporabo) a chorvatská (vlastitu uporabu), používají výrazy, podle kterých zboží podléhající spotřební dani musí být používáno pro osobní potřebu soukromou osobu, která jej nabyla.
27.
Jiné jazykové verze používají výrazy, podle kterých nelze vyloučit, že zboží podléhající spotřební dani lze použít osobou jinou, než je soukromá osoba, která jej nabyla. Tak je tomu zejména v případě verze francouzské (besoins propres), německé (Eigenbedarf) a nizozemské (eigen behoeften). V určitém rozsahu totiž tyto výrazy mohou připouštět, že uspokojení „vlastní potřeby“ může zahrnovat některá nabytí zboží za účelem bezúplatného poskytnutí třetí osobě.
28.
Znění čl. 32 odst. 1 směrnic 2008/118 a 2020/262 tedy neumožňuje jednoznačně určit, zda pojem „vlastní potřeba“ nutně vyžaduje, aby tabákové výrobky byly používány soukromou osobou, která je nabyla v jiném členském státě.
– Kontextuální výklad
29.
Je třeba ověřit, zda kontext, jehož součástí pojem „vlastní potřeba“ je, může poskytnout vodítka k určení, zda by tento pojem měl být vykládán tak, že zahrnuje tabákové výrobky nabyté soukromou osobou za účelem jejich bezúplatného poskytnutí třetí osobě.
30.
Pokud je zboží již propuštěné ke spotřebě v jednom členském státě dopravováno do druhého členského státu, kapitola V směrnic 2008/118 a 2020/262 stanoví tři různé režimy. Režim použitelný na nabytí soukromou osobou, upravený v článku 32 směrnic 2008/118 a 2020/262, režim držení nebo dodání pro obchodní účely, upravený v článcích 33 a 34 směrnice 2008/118 a v článcích 32 až 43 směrnice 2020/262, a režim prodeje na dálku, upravený v článku 36 směrnice 2008/118 a v článku 44 směrnice 2020/262.
31.
Zaprvé režim držení nebo dodání pro obchodní účely se nepoužije, pokud se na zboží podléhající spotřební dani použije režim prodeje na dálku.
32.
Zadruhé ohledně propojení mezi režimem nabytí soukromou osobou a režimem držení pro obchodní účely, který byl upraven směrnicí 92/12, měl generální advokát F. G. Jacobs ve svém stanovisku předneseném ve věci Joustra za to, že „výrobky nabyté k uspokojení potřeb jednotlivce a výrobky držené k obchodním účelům jsou vzájemně se vylučujícími se kategoriemi“ (
15
). Stejně tak ve věci, v níž byl vydán rozsudek Metro Cash & Carry Danmark, Soudní dvůr připomněl, že „výrobky, které nejsou drženy pro soukromé účely, musí být nutně považovány za výrobky držené pro obchodní účely“ (
16
). Tento vzájemně se vylučující vztah mezi režimem nabytí soukromou osobou a režimem držení nebo dodání pro obchodní účely vyplývá také z vývoje právní úpravy. V souladu s čl. 33 odst. 1 druhým pododstavcem směrnice 2008/118 a čl. 33 odst. 2 směrnice 2020/262 se totiž režim držení nebo dodání pro obchodní účely nepoužije, pokud se na zboží podléhající spotřební dani vztahuje režim nabytí soukromou osobou stanovený v čl. 32 odst. 1 uvedených směrnic. Pokud tedy zboží nabývá soukromá osoba v jednom členském státě, na veškeré zboží, které není nabýváno pro její „vlastní potřebu“, se vztahuje režim držení nebo dodání pro obchodní účely. Okolnost, že označení tohoto posledně uvedeného režimu odkazuje na obchodní účely, neznamená, že by bezúplatné poskytnutí zboží podléhajícího spotřební dani soukromou osobou třetí osobě bylo automaticky vyloučeno z režimu držení nebo dodání pro obchodní účely. Tento režim se totiž nepoužije pouze v případě, že je takové bezúplatné poskytnutí třetí osobě považováno za situaci, která spadá do „vlastní potřeby“ nabyvatele.
33.
V této souvislosti se zdá, že pro určení, zda pojem „vlastní potřeba“ zahrnuje nabytí zboží podléhajícího spotřební dani soukromou osobou, které má být bezúplatně poskytnuto třetí osobě, v rámci kontextuálního výkladu neumožňuje přezkum kritérií stanovených v čl. 32 odst. 2 směrnic 2008/112 a 2020/262 vyvodit jednoznačný závěr o dosahu tohoto pojmu. Mezi těmito kritérii, která mají členské státy použít k určení, zda je zboží podléhající spotřební dani určeno pro „vlastní potřebu“ soukromé osoby, kritéria stanovená v čl. 32 odst. 2 písm. a) až d) vzhledem ke své obecné a nepřesné povaze neumožňují jednoznačně určit, zda se tento pojem vztahuje na bezúplatné poskytnutí takového zboží soukromou osobou třetí osobě. Stejně tak, pokud jde o směrné úrovně uvedené v čl. 32 odst. 3 uvedených směrnic (
17
), nic neumožňuje určit, zda tyto úrovně, které jsou ostatně relativně vysoké, byly stanoveny s ohledem na striktně osobní použití tohoto zboží nabyvatelem, nebo zda se jedná o úrovně, od nichž existuje riziko, že nabyvatel toto zboží poskytne třetí osobě za úplatu.
34.
Vzhledem k tomu, že se kontextuální výklad nezdá průkazný, přezkoumám historii vzniku a vývoj režimu nabytí soukromou osobou.
– Historie vzniku a vývoj režimu nabytí soukromou osobou
35.
Úvodem je možné uvést, že v návrhu, který vedl k přijetí směrnice 92/12, Komise nepočítala se zavedením režimu nabytí soukromou osobou (
18
). Členské státy požádaly o vložení tohoto režimu do článku 8 této směrnice, a to proto, aby vzhledem k neexistenci skutečné harmonizace sazeb spotřební daně byl pohyb zboží podléhajícího spotřební dani podřízen splnění tří podmínek uvedených v bodě 16 tohoto stanoviska (
19
).
36.
Z přípravných prací na směrnicích 2008/118 (
20
) a 2020/262 vyplývá, že z důvodu neexistence harmonizace sazeb spotřební daně je režim nabytí soukromou osobou jedním z hlavních důvodů obav členských států, zejména těch, které uplatňují vyšší sazby spotřební daně než sazby platné v sousedních členských státech (
21
).
37.
Ve svém návrhu z roku 2008 navrhla Komise několik významných změn v režimu nabývání soukromou osobou (
22
). Konkrétně, navzdory vůli některých členských států přijmout restriktivní výklad zásady volného pohybu zboží nabývaného soukromými osobami (
23
) navrhla, aby veškeré zboží podléhající spotřební dani mohlo být poskytováno jednou soukromou osobou druhé soukromé osobě bez přímého nebo nepřímého protiplnění. Z tohoto návrhu tedy vyplývá, že Komise měla v úmyslu považovat pojem „vlastní potřeba“ za zahrnující nabytí zboží soukromou osobou za účelem bezúplatného poskytnutí třetí osobě. Komise rovněž navrhla možnost, aby zboží podléhající spotřební dani jiné než tabákové výrobky, mohlo být nabýváno jednou soukromou osobou na účet druhé soukromé osoby. Navrhla mimoto zrušení možnosti členských států uplatňovat směrné úrovně. Je třeba konstatovat, že žádný z těchto návrhů na změnu režimu nabývání soukromou osobou nebyl normotvůrcem do směrnice 2008/118 převzat. Je tedy možné, že normotvůrce vzhledem k vůli některých členských států přijmout striktní výklad tohoto režimu nechtěl podpořit přístup Komise, který by vedl k tomu, že by bezúplatná poskytování zboží mezi soukromými osobami mohla spadat pod pojem „vlastní potřeba“.
38.
Pokud jde o režim nabývání soukromou osobou, omezila se Komise v rámci postupu přijímání směrnice 2020/262 na čistě redakční změny (
24
), které byly z větší části převzaty normotvůrcem. Lze poznamenat, že v rámci postupu, který vedl k přijetí směrnice 2020/262, zaujala Komise postoj, který byl opačný ve vztahu k jejímu návrhu z roku 2008, protože se domnívala, že pojem „vlastní potřeba“ se týká pouze osobní spotřeby nabyvatele, což vylučuje dary pro jiné osoby (
25
). Ačkoli se tedy postoj Komise v průběhu času vyvíjel, zdá se, že postoj normotvůrce v otázce režimu nabývání soukromou osobou přetrvává, protože od přijetí směrnice 92/12 nebyl žádným podstatným způsobem změněn.
– Teleologický výklad
39.
Směrnice 2008/118 a 2020/262 mají za cíl vytvořit obecný harmonizovaný režim spotřebních daní za účelem zajištění volného pohybu dotčeného zboží, a tím i řádného fungování vnitřního trhu (
26
). Pokud jde o režim nabývání soukromou osobou, z bodu 27 odůvodnění směrnice 2008/118 a z bodu 40 odůvodnění směrnice 2020/262 vyplývá, že jeho cílem je provést hlavní zásadu, kterou se řídí vnitřní trh. V této souvislosti je třeba připomenout, že jak vyplývá z bodu 35 tohoto stanoviska, tento režim byl zaveden normotvůrcem ve směrnici 92/12 z důvodu absence skutečné harmonizace spotřebních daní, tak aby byl pohyb zboží podléhajícího spotřební dani podřízen splnění tří podmínek stanovených v článku 8 uvedené směrnice a převzatých do čl. 32 odst. 1 směrnic 2008/118 a 2020/262.
40.
Ohledně směrnice 2008/118 z judikatury vyplývá, že mezi cíle sledované touto směrnicí patří boj proti podvodům, vyhýbání se daňovým povinnostem a případným zneužíváním (
27
). To je rovněž jedním z cílů sledovaných směrnicí 2020/262, a fortiori proto, že z bodu 41 odůvodnění uvedené směrnice vyplývá, že z důvodu přetrvávání rozdílů, v některých případech výrazných, mezi výší spotřebních daní zejména z tabákových výrobků uplatňovaných členskými státy by členské státy měly být schopny omezit rizika, která usnadňují daňové podvody, vyhýbání se daňovým povinnostem nebo zneužívání daňového systému či ohrožují nebo narušují veřejnou politiku nebo ochranu zdraví a lidského života.
41.
Pokud jde konkrétně o tabákové výrobky, čl. 1 odst. 1 písm. c) směrnic 2008/118 a 2020/262 odkazuje na tabákové výrobky, na které se vztahuje směrnice 2011/64 (
28
). Z bodu 2 odůvodnění této směrnice přitom vyplývá, že daňové právní předpisy Unie, které se týkají tabákových výrobků, zajišťují řádné fungování vnitřního trhu a zároveň vysoký stupeň ochrany lidského zdraví, jak vyžaduje článek 168 SFEU. Domnívám se proto, že jelikož se směrnice 2008/118 a 2020/262 týkají tabákových výrobků, je třeba je považovat za spadající pod daňové právní předpisy, které se týkají tabáku.
42.
V důsledku toho je třeba pojem „vlastní potřeba“ vykládat s přihlédnutím k cílům boje proti podvodům, vyhýbáním se daňovým povinnostem a případným zneužíváním, jakož i ochrany lidského zdraví.
43.
Zaprvé extenzivní výklad pojmu „vlastní potřeba“, který by umožnil soukromé osobě nabýt tabákové výrobky v jednom členském státě, který na tyto výrobky uplatňuje nízké sazby spotřební daně (členský stát nabytí), s cílem je následně bezúplatně poskytnout třetí osobě s bydlištěm v druhém členském státě, který uplatňuje vyšší sazby spotřební daně (členský státě určení), by mohl vést k podpoře vyhýbání se daňovým povinnostem a k podvodným či zneužívajícím daňovým praktikám.
44.
V této souvislosti je třeba připomenout, že Soudní dvůr uvedl, že trh s cigaretami je obzvláště náchylný k rozvoji protiprávního obchodu (
29
). Možnost využít režim stanovený v čl. 32 odst. 1 směrnic 2008/118 a 2020/262 na základě pouhého tvrzení soukromé osoby, která tabákové výrobky nabyla, že tyto výrobky jsou určeny k bezúplatnému poskytnutí třetí osobě v členském státě určení, přitom představuje riziko nejen vyhýbání se daňovým povinnostem či podvodných daňových praktik, ale také zneužívajících daňových praktik.
45.
Zejména v případě poskytnutí tabákových výrobků soukromou osobou třetí osobě, která není jejím manželem či manželkou nebo jejím rodinným příslušníkem, o kterého pečuje, existuje nezanedbatelné riziko, že dotčená poskytnutí budou předmětem přímého nebo nepřímého protiplnění. Jak uvádí německá vláda ve svém vyjádření, s ohledem na význam toků tabáku dopravovaného soukromými osobami z členských států nabytí, které uplatňují nízké spotřební daně, do členských států určení, které uplatňují vyšší daně (
30
), nejsou vnitrostátní orgány schopny kontrolovat finanční toky mezi nabyvateli a převodci tabákových výrobků. Nabývání tabákových výrobků soukromou osobou v jednom členském státě, které jsou v jiném členském státě předmětem přímého nebo nepřímého protiplnění ze strany třetí osoby, které byly uvedené výrobky poskytnuty, porušuje bez ohledu na množství poskytnutých tabákových výrobků podmínky stanovené v čl. 32 odst. 1 směrnic 2008/118 a 2020/262. Taková praxe, kterou lze postavit naroveň nabytí tabákových výrobků soukromou osobou „na účet“ jiné soukromé osoby, totiž porušuje jednak požadavek na nabývání pro „vlastní potřebu“ a jednak požadavek na dopravu soukromou osobou samotnou. Taková praxe proto představuje vyhýbání se daňovým povinnostem nebo podvodnou daňovou praktiku.
46.
A dále lze zajisté platně předpokládat, že poskytnutí tabákových výrobků soukromou osobou jejímu manželovi nebo manželce nebo jejímu rodinnému příslušníkovi, o kterého pečuje, mohou být prováděna bezúplatně. Kdyby však potřeby manžela nebo manželky soukromé osoby a jejích rodinných příslušníků, o které pečuje, byly považovány za „vlastní potřebu“ této soukromé osoby, vzniklo by z toho nezanedbatelné riziko zneužívajících daňových praktik. Soukromá osoba by se totiž mohla odvolat na takový výklad, aby odůvodnila právo dopravovat z jednoho členského státu do druhého množství cigaret, které výrazně překračuje směrné úrovně stanovené v čl. 32 odst. 3 směrnic 2008/118 a 2020/262. Toto riziko zneužívajících daňových praktik je o to vyšší, že výše uvedené směrné úrovně se nevztahují k určitému časovému období. Stejná soukromá osoba, která má manžela nebo manželku a dva přímé potomky, o které pečuje, by tak mohla během několika dní dopravit z jednoho členského státu do druhého až 3200 cigaret pro „vlastní potřebu“ (
31
). V takovém případě by za předpokladu, že soukromá osoba, která nabývá cigarety, je kuřák, tato osoba nabyla v členském státě nabytí nejméně 2400 cigaret za účelem jejich skutečného použití jinými osobami než ona sama v členském státě určení. Taková praxe by vzhledem k množství tabáku dopravovaného z jednoho členského státu do druhého byla zneužívající. Ostatně vzhledem k tomu, že vnitrostátní orgány nemohou ověřit, zda k bezúplatnému poskytnutí ve prospěch manžela nebo manželky dané osoby nebo jejího rodinného příslušníka, o kterého pečuje, skutečně došlo, nelze rovněž vyloučit riziko podvodné daňové praktiky.
47.
Navíc soukromé osoby, které využívají režim stanovený v čl. 32 odst. 1 směrnic 2008/118 a 2020/262, nepodléhají při využívání tohoto režimu žádným zvláštním formalitám. V nedávné studii vypracované pro Komisi bylo zjištěno, že zejména z důvodu nízké pravděpodobnosti, že soukromé osoby budou při svých cestách kontrolovány, dochází ke zneužívání uvedeného režimu, a to konkrétně pokud jde o množství tabáku dopravovaného soukromými osobami z členských států nabytí, které uplatňují nízké spotřební daně, do členských států určení, které uplatňují vyšší sazby (
32
). I když jsou vyčíslené odhady nutně nepřesné, několik čísel z této studie stojí za zmínku (
33
). Například v Německu byly nákupy uskutečněné soukromými osobami v jiných členských státech v roce 2023 odhadnuty na 10,5 miliard cigaret a 4000 tun jemně řezaného tabáku, což představuje přibližně 15,9 % tuzemské spotřeby cigaret a přibližně 16 % tuzemské spotřeby jemně řezaného tabáku, což znamená ušlé příjmy ze spotřební daně a daně z přidané hodnoty (DPH) ve výši přibližně 2,8 miliardy eur. Z dalších členských států ve Francii, kde přibližně 23,4 % tuzemské spotřeby cigaret a přibližně 65 % tuzemské spotřeby jemně řezaného tabáku pochází z nákupů provedených soukromými osobami v jiných členských státech, se v roce 2023 ušlé příjmy ze spotřební daně a DPH odhadovaly přibližně na 4,5 miliardy eur. Dále v témže roce toky cigaret pocházejících z jiných členských států na tuzemské spotřebě představovaly ve Finsku přibližně 28,6 %, v Nizozemsku přibližně 24,8 %, v Dánsku přibližně 23,5 % a v Irsku přibližně 22,7 %, což pro tyto členské státy rovněž představuje značné ušlé příjmy.
48.
Vzhledem k cíli bojovat proti vyhýbání se daňovým povinnostem a podvodným nebo zneužívajícím daňovým praktikám tak pojem „vlastní potřeba“ podle mého názoru nemůže zahrnovat nabytí tabákových výrobků v jednom členském státě soukromou osobou za účelem jejich bezúplatného poskytnutí třetí osobě, a to bez ohledu na množství nabytého tabáku.
49.
Zadruhé je třeba připomenout, že podle judikatury platí, že cíl ochrany zdraví má nesporně větší význam ve srovnání s hospodářskými zájmy, přičemž význam tohoto cíle může odůvodnit i značné negativní hospodářské důsledky (
34
). Ohledně rizik pro lidské zdraví vyplývajících ze spotřeby tabáku Soudní dvůr již konstatoval, že expozice tabákovému kouři způsobuje smrt, onemocnění a zdravotní poškození (
35
). Mimoto Soudní dvůr rozhodl, že co se týče tabákových výrobků, představuje daňová právní úprava důležitý a účinný nástroj boje proti spotřebě těchto výrobků, a tudíž ochrany veřejného zdraví (
36
).
50.
Extenzivní výklad pojmu „vlastní potřeba“, který by přesahoval striktně osobní spotřebu tabákových výrobků soukromou osobou, která je nabyla v členském státě nabytí uplatňujícím nízké sazby spotřební daně a dopravuje je do členského státu určení uplatňujícího vyšší sazby této daně, přitom představuje významné riziko pro účinnost daňové politiky členského státu určení v oblasti tabákových výrobků, a tím i pro jeho politiku ochrany veřejného zdraví.
51.
Zejména pokud soukromá osoba pravidelně cestuje do členského státu nabytí, v němž jsou uplatňovány nízké sazby spotřební daně z tabákových výrobků, a pravidelně tam nakupuje tyto výrobky v množství nižším, než jsou směrné úrovně pro tyto výrobky, a to nikoli pro striktně osobní spotřebu, ale například pro svého pracujícího manžela nebo manželku, který/která s ní žije v členském státě, v němž jsou uplatňovány vyšší sazby spotřební daně, má bezúplatné poskytnutí těchto výrobků tomuto manželovi nebo manželce za následek neutralizaci účinků daňové politiky členského státu určení. Tato praxe má za následek, že manžel nebo manželka soukromé osoby, který/která pravidelně používá výrobky pocházející z členského státu nabytí, není v důsledku cen tabáku v členském státě určení motivován ke snížení nebo ukončení spotřeby těchto výrobků.
52.
Vzhledem k cíli ochrany lidského zdraví tudíž nelze pojem „vlastní potřeba“ vykládat tak, že zahrnuje nabytí tabákových výrobků v jednom členském státě soukromou osobou za účelem jejich bezúplatného poskytnutí třetí osobě, a to bez ohledu na množství, které má být poskytnuto.
53.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že pojem „vlastní potřeba“ je třeba vykládat v tom smyslu, že se tato potřeba omezuje na nabytí tabákových výrobků pro striktně osobní potřebu nabyvatele, přičemž tyto výrobky nemohou být poskytnuty třetí osobě, a to bez ohledu na množství tabákových výrobků, které má být poskytnuto.
54.
Zajisté, jak uvádí předkládající soud, ve věci, ve které byl vydán rozsudek Hauptzollamt B (Kaviár druhů jeseterů) (
37
), Soudní dvůr vyložil pojem „exemplář osobního nebo rodinného charakteru“ ve smyslu čl. 2 písm. j) nařízení č. 338/97 (
38
) tak, že zahrnuje výrobky, které jsou určeny k tomu, aby byly darovány třetí osobě, pokud nic nenaznačuje jejich použití pro obchodní účely. Nicméně tato právní úprava nesleduje cíl boje proti podvodům, vyhýbání se daňovým povinnostem a případným zneužíváním ani cíl ochrany lidského zdraví, které sledují směrnice 2008/118 a 2020/262.
55.
Pokud tedy soukromá osoba při kontrole vnitrostátními orgány prohlásí, že nabyla tabákové výrobky v jednom členském státě za účelem jejich bezúplatného poskytnutí třetí osobě v druhém členském státě, stačí toto přiznání soukromé osoby, že uvedená nabytí, a to bez ohledu na množství, nejsou určena striktně pro osobní spotřebu, k tomu, aby uvedené orgány odmítly použití čl. 32 odst. 1 směrnic 2008/118 a 2020/262.
56.
Za současného stavu právních předpisů se výklad pojmu „vlastní potřeba“ ve smyslu čl. 32 odst. 1 směrnic 2008/118 a 2020/262 vztahuje také na alkoholické nápoje uvedené v čl. 1 odst. 1 písm. b) těchto směrnic. Je pravda, že jak uvádí švédská vláda ve svém vyjádření, tento výklad pojmu „vlastní potřeba“ má za následek vyloučení možnosti soukromé osoby darovat láhve s alkoholem nabyté v jiném členském státě než ve státě, v němž mají být darovány, pokud nevyužije režim prodeje na dálku nebo postup upravený pro režim dodání pro obchodní účely směrnice 2020/262. V této souvislosti však stačí konstatovat, že pokud by čl. 32 odst. 1 směrnice 2020/262 v tomto bodě vykazoval mezeru, bylo by na unijním normotvůrci, aby ji případně napravil přijetím nezbytných opatření ke změně tohoto ustanovení tak, aby výslovně stanovilo možnost využít režim nabytí soukromou osobou pro darování láhví vína. Taková možnost se jeví jako myslitelná, jelikož zejména s ohledem na účinky na lidské zdraví jsou unijní právní předpisy týkající se alkoholických nápojů méně přísné než právní předpisy týkající se tabákových výrobků (
39
).
57.
S ohledem na výše uvedené je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 32 odst. 1 směrnic 2008/118 a 2020/262 nebrání vnitrostátní právní úpravě, podle níž pojem „vlastní potřeba“ nezahrnuje nabytí tabákových výrobků soukromou osobou v jednom členském státě za účelem jejich bezúplatného poskytnutí třetí osobě v druhém členském státě, a to bez ohledu na množství těchto výrobků, které má být poskytnuto.
Ke druhé otázce
58.
Vzhledem k odpovědi, kterou navrhuji poskytnout na první otázku, není podle mého názoru třeba na druhou otázku odpovídat.
Závěry
59.
S ohledem na výše uvedené navrhuji Tribunálu, aby na otázky položené Finanzgericht Berlin-Brandenburg (Finanční soud pro Berlín-Braniborsko, Německo) odpověděl následovně:
„1)
Článek 32 odst. 1 směrnice Rady 2008/118/ES ze dne 16. prosince 2008 o obecné úpravě spotřebních daní a o zrušení směrnice 92/12/EHS, jakož i čl. 32 odst. 1 směrnice Rady (EU) 2020/262 ze dne 19. prosince 2019, kterou se stanoví obecná úprava spotřebních daní,
musí být vykládány v tom smyslu, že
nebrání vnitrostátní právní úpravě, podle níž pojem ‚vlastní potřeba‘ nezahrnuje nabytí tabákových výrobků soukromou osobou v jednom členském státě za účelem jejich bezúplatného poskytnutí třetí osobě v druhém členském státě, a to bez ohledu na množství těchto výrobků, které má být poskytnuto.
2)
Na druhou předběžnou otázku není třeba odpovídat.“
Maja Brkan
Takto předneseno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 4. února 2026.
Podpisy
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
i
) – Názvy projednávaných věcí jsou fiktivní. Neodpovídají skutečnému jménu žádného z účastníků řízení.
(
2
) – V souladu s článkem 47 směrnice 2008/118 tato směrnice zrušila s účinností ode dne 1. dubna 2010 směrnici 92/12/EHS.
(
3
) – V souladu s článkem 56 směrnice 2020/262 tato směrnice zrušila s účinností ode dne 13. února 2023 směrnici 2008/118.
(
4
) – Konkrétně existují dva malé rozdíly mezi články 32 směrnic 2008/118 a 2020/262. Výraz par lui-même směrnice z roku 2008 je nahrazen výrazem par ce particulier ve směrnici z roku 2020 [pozn. překladatele: v české verzi obou směrnic je totožné znění]. Mimoto v odstavci 3 uvedeného článku 32 došlo k přehození pořadí slov [pozn. překladatele: ke změně pořadí slov v české verzi nedošlo].
(
5
) – Pokud je v tomto stanovisku používán výraz „tabákové výrobky“, rozumí se jím „tabákové výrobky“, tak jak jsou definovány v článku 2 směrnice Rady 2011/64/EU ze dne 21. června 2011 o struktuře a sazbách spotřební daně z tabákových výrobků (Úř. věst. 2011, L 176, s 24).
(
6
) – Sporným zbožím ve věci T‑686/24 jsou kusy „zahřívaného tabáku“. Ve věci, v níž byl vydán rozsudek f6 Cigarettenfabrik Soudní dvůr rozhodl, že s výhradou ověření, která musí provést vnitrostátní soud, spadají takové tabákové výrobky do působnosti směrnice 2008/118 jako „tabák ke kouření“ ve smyslu článku 5 směrnice 2011/64 (rozsudek ze dne 14. března 2024, f6 Cigarettenfabrik, C‑336/22, EU:C:2024:226, body 29 až 34).
(
7
) – Soudní dvůr rozhodl, že články 32 až 34 směrnice 2008/118 nemají za následek podstatné změny článků 7 až 9 směrnice Rady 92/12/EHS ze dne 25. února 1992 o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební dani (Úř. věst. 1992, L 76, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 179), ale přebírají obsah těchto článků a objasňují je (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. července 2013, Metro Cash & Carry Danmark, C‑315/12, EU:C:2013:503, bod 42), takže se judikatura týkající se směrnice 92/12 použije i na směrnici 2008/118 (rozsudek ze dne 9. června 2022, IMPERIAL TOBACCO BULGARIA, C‑55/21, EU:C:2022:459, bod 37).
(
8
) – Rozsudky ze dne 2. dubna 1998, EMU Tabac a další (C‑296/95, EU:C:1998:152, bod 26), a ze dne 23. listopadu 2006, Joustra (C‑5/05, EU:C:2006:733, bod 33).
(
9
) – K propojení mezi režimem nabytí soukromou osobou a režimem držení nebo dodání pro obchodní účely viz bod 32 tohoto stanoviska.
(
10
) – Rozsudek ze dne 23. listopadu 2006, Joustra (C‑5/05, EU:C:2006:733, bod 35).
(
11
) – Celkové množství vína nabyté soukromou osobou ve věci Joustra významně překračovalo směrné úrovně uvedené v čl. 9 odst. 2 druhém pododstavci směrnice 92/12.
(
12
) – Rozsudek ze dne 2. dubna 1998, EMU Tabac a další (C‑296/95, EU:C:1998:152, bod 30).
(
13
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. srpna 2018, Bichat a další (C‑61/17, C‑62/17 a C‑72/17, EU:C:2018:653, bod 29 a citovaná judikatura).
(
14
) – Rozsudky ze dne 10. prosince 2018, Wightman a další (C‑621/18, EU:C:2018:999, bod 47), a ze dne 11. listopadu 2025, Dánsko v. Parlament a Rada (Přiměřená minimální mzda) (C‑19/23, EU:C:2025:865, bod 106).
(
15
) – Stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse ve věci Joustra (C‑5/05, EU:C:2005:737, bod 62).
(
16
) – Rozsudek ze dne 18. července 2013, Metro Cash & Carry Danmark (C‑315/12, EU:C:2013:503, bod 45).
(
17
) – Směrné úrovně uvedené v čl. 32 odst. 3 směrnic 2008/118 a 2020/262 se týkají provedení kritéria množství zboží podléhajícího spotřební dani, které je stanoveno v čl. 32 odst. 2 písm. e). Jedná se o úrovně, od nichž mohou členské státy vyvratitelně předpokládat, že zboží nabyté soukromou osobou není určeno pro její „vlastní potřebu“.
(
18
) – Návrh směrnice Rady o obecné úpravě, držení, pohybu a sledování výrobků podléhajících spotřební dani, COM(90) 431 final (Úř. věst. 1990, C 322, s. 1).
(
19
) – V tomto smyslu viz Zpráva Komise Evropskému parlamentu, Radě a Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru o používání článků 7 až 10 směrnice 92/12/EHS ze dne 2. dubna 2004, COM(2004) 227 final, ke které byl přiložen návrh změny směrnice 92/12 (dále jen „zpráva Komise z roku 2004“), konkrétně bod 3.4.2.
(
20
) – Ohledně pohybu zboží podléhajícího spotřební dani propuštěného ke spotřebě návrh směrnice o obecné úpravě spotřebních daní ze dne 26. února 2008, COM(2008) 78 final/2 (dále jen „návrh Komise z roku 2008“), konkrétně s. 11, odkazuje na Zprávu Komise z roku 2004 uvedenou v poznámce pod čarou 19 tohoto stanoviska.
(
21
) – Z hlediska postupu, který vedl k přijetí směrnice 2008/118, viz zejména Zpráva Komise z roku 2004, konkrétně bod 3.4.1.3. Z hlediska postupu, který vedl k přijetí směrnice 2020/262, viz zejména Generální sekretariát Rady, dokument FISC 161, ECOFIN 279, IA 92 ze dne 8. března 2019, body 6 až 8.
(
22
) – Návrh Komise z roku 2008, konkrétně s. 33.
(
23
) – Zpráva Komise z roku 2004, konkrétně bod 3.4.2 pod nadpisem „Neobchodní pohyby uvedené v bodě 3.4.1.2“.
(
24
) – Návrh směrnice Rady ze dne 25. května 2018, kterou se stanoví obecná úprava spotřebních daní, COM(2018) 346 final, konkrétně s. 50 a 51.
(
25
) – Toto stanovisko Komise je obsaženo v prohlášení přiloženém k zápisu ze zasedání Rady ze dne 10. prosince 2019. V této souvislosti lze připomenout, že podle judikatury platí, že prohlášení učiněná během přípravných prací vedoucích k přijetí směrnice nemohou být použita pro účely výkladu této směrnice, pokud není učiněn žádný odkaz na obsah těchto prohlášení ve znění dotčeného ustanovení, a takováto prohlášení tedy nemají žádný právní význam (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. prosince 2020, WEG Tevesstraße, C‑449/19, EU:C:2020:1038, bod 44).
(
26
) – V tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 13. ledna 2022, MONO (C‑326/20, EU:C:2022:7, bod 28).
(
27
) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 29. června 2017, Komise v. Portugalsko (C‑126/15, EU:C:2017:504, bod 59); ze dne 10. června 2021, Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Nevinný prostředník) (C‑279/19, EU:C:2021:473, bod 31), a ze dne 9. června 2022, IMPERIAL TOBACCO BULGARIA (C‑55/21, EU:C:2022:459, bod 55).
(
28
) – Článek 1 odst. 1 písm. c) směrnice 2008/118 odkazuje na směrnici Rady 95/59/ES ze dne 27. listopadu 1995 o daních jiných než daních z obratu, které ovlivňují spotřebu tabákových výrobků (Úř. věst. 1995, L 291, s. 40; Zvl. vyd. 09/01, s. 283), směrnici Rady 92/79/EHS ze dne 19. října 1992 o sbližování daní z cigaret (Úř. věst. 1992, L 316, s. 8; Zvl. vyd. 03/13, s. 202) a směrnici Rady 92/80/EHS ze dne 19. října 1992 o sbližování daní z jiných tabákových výrobků než cigaret (Úř. věst. 1992, L 316, s. 10; Zvl. vyd. 03/13, s. 204), které byly v souladu s čl. 21 prvním pododstavcem směrnice 2011/64 touto směrnicí zrušeny. Článek 21 druhý pododstavec směrnice 2011/64 stanoví, že odkazy na zrušené směrnice se považují za odkazy na směrnici 2011/64.
(
29
) – Rozsudek ze dne 13. prosince 2007, BATIG (C‑374/06, EU:C:2007:788, bod 34 a citovaná judikatura).
(
30
) – Viz bod 47 tohoto stanoviska.
(
31
) – Například první den by mohla uplatnit čistě osobní použití jako důvod pro přepravu 800 cigaret. O dva dny později by mohla uplatnit potřeby svého manžela nebo manželky k přepravě dalších 800 cigaret, o několik dní později dalších 800 cigaret pro své první dítě, o které pečuje, a o dalších několik dní později dalších 800 cigaret pro potřeby svého druhého dítěte, o které pečuje.
(
32
) – Evropská komise, Generální ředitelství pro daně a celní unii, Analýza dopadů revize zdanění tabáku, Aktualizace na základě změn, k nimž došlo v poslední době na trhu a v právní úpravě: konečná zpráva. Sv. 1, červen 2025, konkrétně s. 20 a 21.
(
33
) – Evropská komise, Generální ředitelství pro daně a celní unii, Analýza dopadů revize zdanění tabáku, Aktualizace na základě změn, k nimž došlo v poslední době na trhu a v právní úpravě: konečná zpráva. Sv. 2, červen 2025, konkrétně s. 44 až 49. Je třeba zdůraznit, že odhady obsažené ve svazku 2 této studie potvrzují tendenci již pozorovanou v jiných studiích citovaných v tomtéž svazku na stranách 22 až 26.
(
34
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. února 2022, Agenzia delle dogane e dei monopoli a Ministero dell‘Economia e delle Finanze (C‑452/20, EU:C:2022:111, bod 50 a citovaná judikatura).
(
35
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. května 2016, Philip Morris Brands a další (C‑547/14, EU:C:2016:325, bod 152).
(
36
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. října 2006, Valeško (C‑140/05, EU:C:2006:647, bod 58), a ze dne 29. června 2017, Komise v. Portugalsko (C‑126/15, EU:C:2017:504, bod 67).
(
37
) – Rozsudek ze dne 12. května 2021, Hauptzollamt B (Kaviár druhů jeseterů) (C‑87/20, EU:C:2021:382, bod 37).
(
38
) – Nařízení Rady (ES) č. 338/97 ze dne 9. prosince 1996 o ochraně druhů volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin regulováním obchodu s nimi (Úř. věst. 1997, L 61, s. 1; Zvl. vyd. 15/03, s. 136).
(
39
) – Nezdá se, že by směrnice Rady 92/83/EHS ze dne 19. října 1992 o harmonizaci struktury spotřebních daní z alkoholu a alkoholických nápojů (Úř. věst. 1992, L 316, s. 21; Zvl. vyd. 09/01, s. 206) a směrnice Rady 92/84/EHS ze dne 19. října 1992 o sbližování sazeb spotřební daně z alkoholu a alkoholických nápojů (Úř. věst. 1992, L 316, s. 29; Zvl. vyd. 09/01, s. 213) výslovně sledovaly cíl ochrany lidského zdraví. Příklad méně přísné povahy právních předpisů týkajících se alkoholických nápojů lze nalézt zejména ve směrnici Evropského parlamentu a Rady 2010/13/EU ze dne 10. března 2010 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících poskytování audiovizuálních mediálních služeb (směrnice o audiovizuálních mediálních službách) (Úř. věst. 2010, L 95, s. 1). Zatímco totiž čl. 9 odst. 1 písm. d) této směrnice zakazuje všechny formy audiovizuálních obchodních sdělení týkajících se cigaret a jiných tabákových výrobků, písmeno e) téhož odstavce stanoví, že audiovizuální obchodní sdělení týkající se alkoholických nápojů nesmí být zaměřena výslovně na nezletilé osoby a nesmí podporovat nestřídmé požívání těchto nápojů.