62003CJ0356_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑356/03,
dėl Bundesgerichtshof (Vokietija) 2003 m. liepos 9 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2003 m. rugpjūčio 18 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Elisabeth Mayer
prieš
Versorgungsanstalt des Bundes und der Länder
TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues (pranešėjas), K. Schiemann ir E. Juhász,
generalinis advokatas D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
kancleris R. Grass,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
atsižvelgęs į pastabas, pateiktas:
– E. Mayer,
– Versorgungsanstalt des Bundes und der Länder, atstovaujamo advokato J. Kummer,
– Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos N. Yerrell ir M. H. Kreppel,
susipažinęs su 2004 m. rugsėjo 9 d.  posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį:
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 119 straipsniu (EB sutarties 117–120 straipsniai buvo pakeisti EB 136–143 straipsniais), 1986 m. liepos 24 d. Tarybos direktyvos 86/378/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo įgyvendinimo profesinėse socialinės apsaugos sistemose (OL L 225, p. 40), iš dalies pakeistos 1996 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyva 96/97/EB (OL 1997 L 46, p. 20), 6 straipsnio 1 dalies g punkto ir 1992 m. spalio 19 d. Tarybos direktyvos 92/85/EEB dėl priemonių, skirtų skatinti, kad būtų užtikrinta geresnė nėščių ir neseniai pagimdžiusių arba maitinančių krūtimi darbuotojų sauga ir sveikata, nustatymo (Dešimtoji atskira direktyva, kaip numatyta Direktyvos 89/391/EEB 16 straipsnio 1 dalyje) (OL L 348, p. 1) 11 straipsnio 2 punkto a papunkčio išaiškinimu.
2. Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp Elisabeth Mayer ir Versorgungsanstalt des Bundes und der Länder
(Federacijos ir federacinių žemių socialinio draudimo fondas, toliau – VBL) dėl atsižvelgimo į motinystės atostogas apskaičiuojant draudimo anuitetą.
Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisė
3. Direktyvos 86/378, iš dalies pakeistos Direktyva 96/97, 2 straipsnio 1 ir 2 dalys nustato:
„1. „Profesinės socialinės apsaugos sistemos“ – tai sistemos, kurioms nėra taikoma Direktyva 79/7/EEB ir kurių paskirtis – pagal darbo sutartį arba savarankiškai dirbantiems asmenims, dirbantiems įmonėje ar įmonių grupėje, ekonominės veiklos srityje arba profesinės veiklos sektoriuje ar sektorių grupėje, mokėti išmokas, papildančias arba pakeičiančias įstatymų nustatytose socialinės apsaugos sistemose numatytas išmokas, neatsižvelgiant į tai, ar dalyvavimas tokiose sistemose yra privalomas, ar ne.
2. Ši direktyva netaikoma:
a) savarankiškai dirbančių asmenų individualioms darbo sutartims;
b) savarankiškai dirbančių asmenų sistemoms, turinčioms tik vieną dalyvį;
c) nuolatinį atlyginimą gaunančių darbuotojų draudimo sutartims, kuriose darbdavys nėra šalis;
d) neprivalomoms profesinių sistemų nuostatoms, siūlomoms atskiriems dalyviams, siekiant jiems užtikrinti:
– papildomas išmokas arba
– galimybę pasirinkti datą, nuo kada bus mokamos įprastinės išmokos savarankiškai dirbantiems asmenims, arba galimybę pasirinkti iš keleto išmokų;
e) profesinėms sistemoms, jeigu išmokos yra finansuojamos iš darbuotojų savanoriškai mokamų įmokų.“
4. Remiantis šios direktyvos 4 straipsniu:
„Ši direktyva taikoma:
a) profesinėms socialinės apsaugos sistemoms, kurios numato apsaugą šiais atvejais:
– ligos,
– invalidumo,
– senatvės, įskaitant ankstyvą išėjimą į pensiją,
– nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų,
– nedarbo;
b) profesinėms socialinės apsaugos sistemoms, kurios numato kitas socialines išmokas, mokamas pinigais arba natūra, ypač maitintojo netekimo išmokas ir šeimos pašalpas, jeigu šios išmokos skiriamos pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir todėl sudaro atlyginimą, kurį darbdavys moka darbuotojui pastarajam įsidarbinus.“
5. Direktyvos 86/378 6 straipsnis nustato:
„1. Nuostatos, prieštaraujančios vienodo požiūrio principui tiesiogiai arba netiesiogiai, ir ypač su nuoroda į santuokinę ar šeimyninę padėtį, apima tas nuostatas, kurios skirtos:
< … >
g) sustabdyti teisių išsaugojimą arba įgijimą motinystės atostogų arba atostogų dėl šeimyninių priežasčių laikotarpiu, jeigu atostogas suteikia įstatymai arba sutartys ir išmokas moka darbdavys;
< … > “
6. Direktyvos 96/97 2 straipsnio 1 dalis numato:
„Visos šią direktyvą įgyvendinančios priemonės dėl nuolatinį atlyginimą gaunančių darbuotojų privalo apimti visas išmokas, priklausančias už darbo stažą, įgytą po 1990 m. gegužės 17 d., ir taikomos atgaline data < … > “
7. Direktyvos 92/85 11 straipsnis nustato:
„Kad būtų garantuotas 2 straipsnyje nurodytų darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos teisių, kaip numatyta šiame straipsnyje, laikymasis, nustatoma, kad:
< … >
2) 8 straipsnyje nurodytu atveju turi būti garantuota:
a) 2 straipsnyje nurodytų darbuotojų teisės, susijusios su darbo sutartimi, išskyrus toliau esančiame b punkte nurodytas teises;
b) 2 straipsnyje nurodytų darbuotojų atlyginimo išlaikymas ir (arba) teisė į atitinkamą pašalpą;
< … > “
8. Remdamosi Direktyvos 92/85 14 straipsnio 1 dalimi, valstybės narės turėjo įgyvendinti šią direktyvą per dvejus metus po jos priėmimo, t. y. iki 1994 m. spalio 19 dienos.
B – Nacionalinė teisė
9. Iki 2000 m. gruodžio 31 d. galiojusios VBL įstatų redakcijos 29 straipsnio 1 ir 7 dalys numatė:
„1. Darbdavys turi mokėti mėnesinę įmoką, kurios dydis apskaičiuojamas pagal 76 straipsnyje nustatytą tarifą nuo apdrausto asmens papildomai draudžiamo užmokesčio (7 dalis), įskaitant privalomai apdrausto asmens įmoką pagal 76 straipsnio 1 dalies a punktą.
< … >
7. Jeigu toliau nenustatyta kitaip, papildomai draudžiamu užmokesčiu laikomas atitinkamo laikotarpio apmokestinamas darbo užmokestis pagal privalomojo pensinio draudimo įmokų mokėjimo nuostatas < … > “
10. Šių įstatų 44 straipsnio 1 dalies a punkte sakoma:
„Kaip mėnesinis draudimo anuitetas < ... > mokama 0,03125 % nuo papildomai draudžiamo užmokesčio, iš kurio nuo 1977 m. gruodžio 31 d. iki draudimo anuiteto mokėjimo pradžios (62 straipsnis) buvo mokamos įmokos.“
11. Gesetz zum Schutz der erwerbstätigen Mutter (Profesine veikla užsiimančių motinų apsaugos įstatymas, toliau – Mutterschutzgesetz ) 13 straipsnis 2 dalis numato:
„13 straipsnis – Motinystės pašalpa
< … >
2) Moterys, neapdraustos įstatymų numatytoje ligonių kasoje ir prasidedant motinystės atostogoms pagal 3 straipsnio 2 dalį dirbančios pagal darbo sutartį ar namuose, už motinystės atostogų pagal 3 straipsnio 2 dalį ir 6 straipsnio 1 dalį laiką bei už gimdymo dieną gauna iš valstybės biudžeto motinystės pašalpą, atitinkamai taikant ją reglamentuojančias Reichsversicherungsordnung
nuostatas, kurios maksimalus dydis yra 210 eurų. Šią pašalpą, pateikus paraišką, išmoka Bundesversicherungsamt
(Federalinė socialinio draudimo tarnyba) < … > .“
12. Mutterschutzgesetz 14 straipsnis nustato:
„14 straipsnis – Motinystės pašalpos priedas
1) Moterys, turinčios teisę į motinystės pašalpą < ... >, jų darbo santykių galiojimo laikotarpiu už motinystės atostogų pagal 3 straipsnio 2 dalį ir 6 straipsnio 1 dalį laiką bei už gimdymo dieną gauna iš darbdavio priedą, kurį sudaro skirtumas tarp 13 eurų ir vidutinio darbo užmokesčio už darbo dieną, atėmus įstatymuose numatytus atskaitymus. < … > “
13. Einkommensteuergesetz
(Pajamų mokesčio įstatymas) 3 straipsnio 1 dalies d punktas numato:
„3 straipsnis. Neapmokestinamos pajamos < … >
1. d) motinystės pašalpa pagal Mutterschutzgesetz < … >, motinystės pašalpos priedas pagal Mutterschutzgesetz < … > .“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
14. E. Mayer, kuri šiuo metu dirba kaip nepriklausoma advokatė, nuo 1990 m. sausio 1 d. iki 1999 m. rugsėjo 30 d. dirbo Vokietijos Reinlando-Pfalco federacinės žemės viešojoje tarnyboje ir buvo privalomai apdrausta VBL. Nuo 1992 m. gruodžio 16 d. iki 1993 m. balandžio 5 d. ir nuo 1994 m. sausio 17 d. iki balandžio 22 d. ji buvo išėjusi įstatymuose numatytų motinystės atostogų.
15. Apdraustųjų, esančių tokioje pačioje padėtyje kaip E. Mayer, draudimo anuitetą pagal VBL įstatų 44 straipsnio 1 dalies pirmojo sakinio a punktą sudaro tam tikra papildomai draudžiamo užmokesčio, iš kurio buvo mokamos įmokos, dalis. Remiantis šių įstatų 29 straipsnio 1 dalimi, darbdavys turi sumokėti mėnesinę įmoką, kurios dydis apskaičiuojamas pagal papildomai draudžiamą užmokestį. Šiuo užmokesčiu pagal to paties straipsnio 7 dalį laikomas apmokestinamas darbo užmokestis.
16. Per motinystės atostogas E. Mayer, kuri buvo apdrausta privačioje ligonių kasoje, remdamasi Mutterschutzgesetz 13 straipsnio 2 dalimi, gavo valstybės mokamą motinystės pašalpą ir darbdavio mokamą priedą, kurį sudarė skirtumas tarp valstybės mokamos pašalpos ir paskutinio darbo užmokesčio, sumokėjus mokesčius pagal to paties įstatymo 14 straipsnio 1 dalį. Remiantis Einkommensteuergesetz
3 straipsnio 1 dalies d punktu darbdavio išmokama suma neapmokestinama. Taigi per motinystės atostogas E. Mayer negavo papildomai draudžiamo užmokesčio VBL įstatų 29 straipsnio 7 dalies prasme, už kurias darbdavys būtų privalėjęs mokėti įmokas. Todėl VBL, apskaičiuodamas E. Mayer draudimo anuiteto dydį, neatsižvelgė į išmokas, kurias ji per motinystės atostogas gavo iš savo darbdavio.
17. E. Mayer paprašė, kad apskaičiuojant jos gautiną draudimo anuitetą, kuris jai turi būti mokamas iš VBL administruojamos papildomos pensijos sistemos, būtų atsižvelgta į jos motinystės atostogų laiką.
18. Ginčą nagrinėję teismai atmetė E. Mayer ieškinius VBL. Vėliau ji pateikė kasacinį skundą Bundesgerichtshof
(Aukščiausias Federalinis teismas) ir paprašė teismo, kad ši byla būtų pateikta Teisingumo Teismui prejudiciniam sprendimui priimti.
19. Bundesgerichtshof
nuomone, Direktyvos 92/85 11 straipsnio 2 dalies a punktas netaikomas šioje byloje, nes paskutinės E. Mayer motinystės atostogos pasibaigė iki valstybėms narėms suteikto termino direktyvai įgyvendinti. Vis dėlto šis teismas mano, kad neatsižvelgiant į E. Mayer motinystės atostogų laiką pažeidžiamas Direktyvoje 86/378, iš dalies pakeistoje Direktyva 96/97, ypač jos 6 straipsnio 1 dalies g punkte įtvirtintas vienodo požiūrio principas. Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo manymu, šiuo atveju gali būti pažeidžiamas EB sutarties 119 straipsnis, įtvirtinantis vienodo vyrų ir moterų užmokesčio už vienodą darbą principą.
20. Darydamas prielaidą, kad nacionalinė teisė gali prieštarauti Bendrijos teisei, Bundesgerichtshof
sustabdė bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Ar EB sutarties 119 straipsnis (po pakeitimo – EB 141 straipsnis) ir (arba) Direktyvos 92/85 11 straipsnio 2 punkto a papunktis, Direktyvos 86/378, pakeistos Direktyva 96/97, 6 straipsnio 1 dalies g punktas draudžia tokias papildomo socialinio draudimo sistemos įstatų nuostatas, kokios nagrinėjamos šioje byloje, pagal kurias įstatymuose numatytų motinystės atostogų metu (šiuo atveju: nuo 1992 m. gruodžio 16 d. iki 1993 m. balandžio 5 d. ir nuo 1994 m. sausio 17 d. iki balandžio 22 d.) darbuotoja neįgyja teisių nuo draudiminio įvykio (pensinis amžius, nedarbingumas) gauti draudimo anuitetą išankstinio pasitraukimo iš privalomojo draudimo sistemo s atveju, nes tokia teisė atsiranda, tik jei darbuotojas tuo metu gauna apmokestinamą darbo užmokestį, o per motinystės atostogas darbuotojos gaunamos išmokos, remiantis nacionalinės teisės nuostatomis, nelaikomos apmokestinamu darbo užmokesčiu?
2. Ar taip yra pirmiausia atsižvelgiant į tai, kad draudimo anuitetas – skirtingai nei socialinio aprūpinimo pensija, mokama įvykus draudiminiam įvykiui, jei asmuo pasiliko privalomojo draudimo sistemoje, – nėra skirtas darbuotojos socialiniam saugumui pasiekus pensinį amžių ar tapus nedarbingai užtikrinti, o tik kompensuoti dalyvaujant privalomojo draudimo sistemoje už ją sumokėtas draudimo įmokas?“
Dėl prejudicinių klausimų
Šalių pastabos
21. E. Mayer tik daro nuorodą į nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, kurios turinys atpasakojamas šio sprendimo 19 punkte.
22. VBL tvirtina, kad papildomo socialinio draudimo nuostatos, pagal kurias darbuotoja per motinystės atostogas neįgyja teisių į draudimo anuitetą, neprieštarauja Bendrijos teisei. Šiuo anuitetu nesiekiama užtikrinti apdraustajam socialinį saugumą sulaukus pensinio amžiaus ar nedarbingumo atveju. Jos tikslas tik išmokėti apdraustajam, kurio darbo sutartis pasibaigė, jo įmokas atitinkančią sumą. Teisės į draudimo anuitetą nepatenka į Direktyvos 86/378, iš dalies pakeistos Direktyva 96/97, turinčios įgyvendinti vienodo požiūrio principą profesinėse socialinės apsaugos sistemose, taikymo sritį. Direktyva 92/85 netaikytina, nes pagrindinėje byloje nagrinėjamų faktinių aplinkybių atsiradimo metu dar nebuvo pasibaigęs valstybėms narėms nustatytas šios direktyvos įgyvendinimo terminas. Todėl VBL turėjo teisę daryti prielaidą, kad ji neprivalo mokėti papildomų išmokų už dirbančių asmenų motinystės atostogas. Galiausiai taikomos nuostatos taip pat suderinamos su EB sutarties 119 straipsniu, nes šiuo atveju kalbama apie nustatytų įmokų pensinio aprūpinimo sistemos finansavimo sąlygas, kurios nepatenka į šio straipsnio taikymo sritį.
23. Europos Bendrijų Komisija, prieštaraudama VBL, teigia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos papildomos pensijos nuostata nėra suderinama su Bendrijos teise. Direktyvos 92/85 11 straipsnio 2 punkto a papunktis prieštarauja tokiai nacionalinei teisės normai, kokia nustatyta VBL įstatų 29 straipsnio 7 dalyje, pagal kurią teisės į pensiją, pavyzdžiui, į pagrindinėje byloje nagrinėjamą draudimo anuitetą, įgijimas įstatymuose numatytų motinystės atostogų metu priklauso nuo to, ar darbuotoja tuomet gavo privalomai papildomai draudžiamą užmokestį, ir nuo šio užmokesčio dydžio. Komisijos teigimu, nėra svarbi aplinkybė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamų motinystės atostogų metu dar nebuvo pasibaigęs šios direktyvos perkėlimo terminas, nes į iki šio termino pabaigos panaudotas motinystės atostogas taip pat turi būti atsižvelgta, nepriklausomai nuo laiko, kada jos buvo panaudotos. Jeigu Teisingumo Teismas nepritartų tokiam Direktyvos 92/85 11 straipsnio 2 punkto a papunkčio aiškinimui, Komisija pažymi, kad nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos, susijusios su motinystės atostogomis, panaudotomis iki Direktyvos 92/85 perkėlimo termino pabaigos, yra nesuderinamos su Direktyvos 86/378, iš dalies pakeistos Direktyva 96/97, 6 straipsnio 1 dalies g punktu. Komisija nemano, kad būtina nagrinėti šį klausimą pagal EB sutarties 119 straipsnį.
Teisingumo Teismo vertinimas
24. Abu prejudiciniai klausimai nagrinėtini kartu.
25. Direktyvos 96/97 2 straipsnio 1 dalis numato, kad visos šią direktyvą įgyvendinančios priemonės dėl pastovų atlyginimą gaunančių darbuotojų privalo apimti visas išmokas, priklausančias už darbo stažą, įgytą po 1990 m. gegužės 17 dienos.
26. Pagrindinėje byloje nagrinėjamos motinystės atostogos buvo panaudos po šios datos, t. y. 1992, 1993 ir 1994 m. Iš to išplaukia, kad Direktyva 86/378, iš dalies pakeista Direktyva 96/97, apskaičiuojant atitinkamas išmokas, taikytina tokioms motinystės atostogoms.
27. Remiantis Direktyvos 86/378, iš dalies pakeistos Direktyva 96/97, 6 straipsnio 1 dalies g punktu, prieštaraujančiomis vienodo požiūrio principui laikytinos nuostatos, tiesiogiai arba netiesiogiai darančios nuorodą į lytį ir skirtos sustabdyti teisių išsaugojimą arba įgijimą motinystės atostogų arba atostogų dėl šeimyninių priežasčių laikotarpiu, jeigu atostogas suteikia įstatymai arba sutartys ir išmokas moka darbdavys.
28. Teisėmis, numatytomis šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies g punkte, laikomos ir teisės į būsimas pensijas, kurių įgijimas, taikant nacionalinės motinystės atostogas reglamentuojančias teisės nuostatas, galėtų būti sustabdytas.
29. Negalima pritarti VBL argumentui, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamo draudimo anuiteto atžvilgiu netaikoma Direktyva 86/378, iš dalies pakeista Direktyva 96/97, nes jos tikslas yra suteikti apdraustajam jo įmokas atitinkančią sumą, o ne socialinį saugumą sulaukus senatvės ar nedarbingumo atveju. Iš tikrųjų iš visų nutartyje dėl prejudicinio sprendimo aprašytų detalių, susijusių su šiuo draudimo anuitetu, išplaukia, kad šis anuitetas numatytas papildomo socialinio draudimo nuostatose ir turi užtikrinti atitinkamiems darbuotojams išmokas sulaukus senatvės ar tapus nedarbingam. Taigi toks draudimo anuitetas yra papildomos išmokos, patenkančios į šios direktyvos 2 ir 4 straipsniuose nustatytą jos taikymo sritį, ir joms netaikomos šioje direktyvoje numatytos išimtys.
30. Motinystės atostogomis, numatytomis Direktyvos 86/378, iš dalies pakeistos Direktyva 96/97, 6 straipsnio 1 dalies g punkte laikomos įstatymuose ar sutartyse numatytos atostogos, kurias apmoka darbdavys.
31. Remiantis nutartimi dėl prejudicinio sprendimo, per savo motinystės atostogas E. Mayer, be valstybės pagal Mutterschutzgesetz
13 straipsnio 2 dalį mokamos motinystės pašalpos, taip pat gavo šio įstatymo 14 straipsnio 1 dalyje numatytą priedą, kurį sudarė skirtumas tarp motinystės pašalpos ir paskutinio jos darbo užmokesčio, atskaičius mokesčius. Taigi E. Mayer motinystės atostogos buvo iš dalies apmokamos darbdavio. Tokios aplinkybės pakanka prielaidai, kad už atostogas mokėjo darbdavys šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies g punkto prasme.
32. Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad Direktyvos 86/378, iš dalies pakeistos Direktyva 96/97, 6 straipsnio 1 dalies g punktas draudžia tokias nacionalinės teisės normas, kokia yra VBL įstatų 29 straipsnio 7 dalis, nustatančias, kad teisės į socialinio draudimo pensiją įgijimas įstatymų numatytų motinystės atostogų metu nutrūksta, jeigu per šias atostogas darbuotoja negauna apmokestinamo darbo užmokesčio.
33. Direktyvos 92/85 nagrinėti nereikia, nes pagrindinėje byloje nagrinėjamomis motinystės atostogomis buvo pasinaudota iki nustatytos direktyvos perkėlimui nustatyto termino t. y. 1994 m. spalio 19 dienos.
34. Kadangi atsakymas į prejudicinius klausimas paremtas Direktyva 86/378, iš dalies pakeista Direktyva 96/97, aiškinti EB sutarties 119 straipsnio nebūtina.
35. Todėl į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: Direktyvos 86/378, iš dalies pakeistos Direktyva 96/97, 6 straipsnio 1 dalies g punktą reikia aiškinti kaip draudžiantį nacionalinės teisės normose nustatyti, kad darbuotoja iš dalies darbdavio apmokamų motinystės atostogų metu neįgyja teisės į draudimo anuitetą, esantį papildomo senatvės pensijos draudimo sistemos dalimi, o tokia teisė įgyjama tik su sąlyga, kad per motinystės atostogas darbuotoja gauna apmokestinamą užmokestį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
36. Kadangi pagrindinės bylos šalims šis procesas yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1986 m. liepos 24 d. Tarybos direktyvos 86/378/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo įgyvendinimo profesinėse socialinės apsaugos sistemose, iš dalies pakeistos 1996 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyva 96/97/EB, 6 straipsnio 1 dalies g punktą reikia aiškinti kaip draudžiantį nacionalinės teisės normose nustatyti, kad darbuotoja iš dalies darbdavio apmokamų motinystės atostogų metu neįgyja teisės į draudimo anuitetą, esantį papildomo senatvės pensijos draudimo sistemos dalimi, o tokia teisė įgyjama tik su sąlyga, kad per motinystės atostogas darbuotoja gauna apmokestinamą užmokestį.