62023CJ0460_RES
V zadevi C‑460/23 [Kinsa] (
i
)
OB
proti
Procura della Repubblica
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale di Bologna)
Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 3. junija 2025
„Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Mejni nadzor, azil in priseljevanje – Direktiva 2002/90/ES – Splošno kaznivo dejanje pomoči pri nedovoljenem vstopu, tranzitu in prebivanju – Člen 1(1)(a) – Razlaga v skladu z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 7 – Spoštovanje zasebnega in družinskega življenja – Člen 24 – Pravice otroka – Člen 52(1) – Poseg v bistveno vsebino temeljnih pravic – Člen 18 – Pravica do azila – Oseba, ki na ozemlje države članice nedovoljeno pripelje mladoletnike, ki so državljani tretjih držav in ki jo spremljajo ter glede katerih dejansko izvršuje pravico do varstva in vzgoje“
Mejni nadzor, azil in priseljevanje – Politika priseljevanja – Preprečevanje nudenja pomoči pri nedovoljenem vstopu, tranzitu in prebivanju – Splošna kršitev zakona zaradi pomoči pri nedovoljenem vstopu – Pojem – Oseba, ki na ozemlje države članice nedovoljeno pripelje mladoletnike, ki so državljani tretjih držav in glede katerih dejansko izvršuje pravico do varstva in vzgoje – Izključitev – Nacionalna zakonodaja, ki tako ravnanje kazensko preganja – Nedopustnost – Pravica do spoštovanja družinskega življenja – Obveznost upoštevanja otrokove koristi
(Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, členi 7, 18, 24 in 52(1); Direktiva Sveta 2002/90, člen 1(1)(a))
(Glej točke od 43 do 73 in izrek.)
Povzetek
Sodišče, ki je v velikem senatu odločalo o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale di Bologna (sodišče v Bologni, Italija), je na eni strani pojasnilo, da razlaga člena 1(1)(a) Direktive 2002/90 (
1
) v skladu s členoma 7 in 24 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) povzroči, da je s področja uporabe splošne kršitve zakona zaradi pomoči pri nedovoljenem vstopu v smislu te določbe izključeno ravnanje osebe, ki v nasprotju z ureditvijo, ki ureja gibanje oseb prek meja, na ozemlje države članice pripelje mladoletne osebe, ki so državljani tretjih držav in ki jo spremljajo ter za katere dejansko skrbi. Sodišče na drugi strani meni, da ti členi nasprotujejo nacionalni zakonodaji, ki tako ravnanje kazensko preganja.
OB, državljanka tretje države, je 27. avgusta 2019 skupaj z dvema mladoletnima osebama, ki sta državljanki iste tretje države, ob prihodu letala iz tretje države prispela na mejni prehod na letališču v Bologni (Italija) in predložila ponarejene potne liste. Ta otroka sta bila njena hči in njena nečakinja, ki ji je bila po smrti matere zaupana v varstvo in vzgojo.
OB je bila 28. avgusta 2019 prijeta, oba otroka pa sta bila nameščena v sprejemni center. Zoper OB je bil pred sodiščem v Bologni, ki je predložitveno sodišče, uveden postopek zaradi kaznivega dejanja pomoči pri nedovoljenem vstopu državljanov tretjih držav, ki je določeno v členu 12(1) enotnega besedila o priseljevanju, (
2
) s katerim je v italijanski pravni red prenesen člen 1(1)(a) Direktive 2002/90, (
3
) in zaradi kaznivega dejanja posedovanja ponarejenih osebnih dokumentov, določenega v italijanskem kazenskem zakoniku. Nasprotno pa zoper OB ni bil uveden kazenski pregon zaradi nezakonitega vstopa na italijansko ozemlje.
OB je 29. avgusta 2019 na obravnavi za potrditev prijetja pred preiskovalnim sodnikom pri sodišču v Bologni izjavila, da je iz svoje države izvora pobegnila, da bi se izognila grožnjam njenega nekdanjega partnerja s smrtjo, in da se je bala za telesno celovitost mladoletnic, ki sta jo spremljali.
Preiskovalni sodnik je potrdil prijetje OB, zavrnil pa je predlog državnega tožilstva, naj se zoper njo odredi pripor.
OB je 9. oktobra 2019 vložila prošnjo za mednarodno zaščito.
Poleg tega je iz ugotovitev predložitvenega sodišča razvidno, da sta bili mladoletnici pod „odgovornostjo“ in „zaščito“ OB. To sodišče meni, da ravnanje OB ustreza kaznivemu dejanju iz člena 12(1) enotnega besedila o priseljevanju in da ne spada pod izjemo iz odstavka 2 tega člena. (
4
) Sprašuje se, ali bi bilo tako ravnanje vendarle mogoče opredeliti kot dejanje, opravljeno zaradi nudenja „človekoljubne pomoči“, v smislu člena 1(2) Direktive 2002/90, (
5
) tako da to ravnanje ne bi spadalo pod splošno kršitev zakona zaradi pomoči pri nedovoljenem vstopu, določeno v členu 1(1)(a) te direktive, ker je namen tega ravnanja to, da bi se zadevnima mladoletnicama olajšalo uveljavljanje njunih pravic, ki jih zagotavlja Listina. (
6
)
Predložitveno sodišče poudarja, da Direktiva 2002/90 določa le pravico, ne pa obveznosti držav članic, da ravnanj, namenjenih zagotavljanju pomoči pri nedovoljenem vstopu na njihovo ozemlje, ne opredelijo kot kaznivo dejanje, kadar je cilj teh ravnanj zagotoviti „človekoljubno pomoč“, in se sprašuje zlasti o veljavnosti njenega člena 1 glede na Listino in o razlagi Listine, da bi se ugotovilo, ali ta nasprotuje nacionalnim določbam o prenosu.
Presoja Sodišča
Sodišče je opozorilo, da je treba akt Evropske unije, kolikor je le mogoče, razlagati v skladu s celotnim primarnim pravom, zlasti z določbami Listine. Glede na dejansko stanje v zadevi iz postopka v glavni stvari so členi 7, 18 in 24 Listine (
7
) odločilnega pomena za odgovor na postavljena vprašanja. Poleg tega ta vprašanja temeljijo na predpostavki, da ravnanje iz postopka v glavni stvari spada pod splošno kršitev zakona zaradi pomoči pri nedovoljenem vstopu, kot je opredeljena v členu 1(1)(a) Direktive 2002/90.
Sodišče je tako preučilo, ali je treba člen 1(1)(a) Direktive 2002/90 v povezavi zlasti s členi 7, 18 in 24 Listine razlagati tako, da ravnanje osebe, ki v nasprotju s pravili, ki urejajo gibanje oseb prek meja, na ozemlje države članice pripelje mladoletnike, ki so državljani tretjih držav in ki jo spremljajo ter glede katerih dejansko izvršuje pravico do varstva in vzgoje, (
8
) ne spada na področje uporabe splošne kršitve zaradi pomoči pri nedovoljenem vstopu.
Zgoraj navedeno določbo Direktive 2002/90 je zaradi njenega besedila mogoče razlagati na različne načine. Čeprav se besedilo ne nanaša izrecno na ravnanje iz postopka v glavni stvari, pa samo po sebi tudi izrecno ne izključuje razlage, da tako ravnanje spada pod splošno kršitev, ki jo določa.
Vendar zadnjenavedene razlage ni mogoče sprejeti.
Prvič, bila bi v nasprotju s cilji Direktive 2002/90. Tako ravnanje, kot je ravnanje OB, namreč ne pomeni pomoči pri nezakonitih imigracijah, temveč je posledica prevzema osebne odgovornosti, ki jo ima ta oseba na podlagi pravice do varstva in vzgoje teh mladoletnikov.
Drugič, glede na člena 7 in 24 Listine, ob upoštevanju katerih je treba razlagati člen 1(1)(a) Direktive 2002/90, zadevno ravnanje ne more biti zajeto s splošno kršitvijo zakona zaradi pomoči pri nedovoljenem vstopu, tudi če je ta oseba sama nezakonito vstopila na to ozemlje.
Vsaka drugačna razlaga bi pomenila posebno resen poseg v pravico do spoštovanja družinskega življenja in v pravice otroka, ki so določene v zgoraj navedenih členih Listine, do te mere, da bi posegla v bistveno vsebino teh temeljnih pravic v smislu člena 52(1) Listine.
Priznanje, da je oseba lahko kaznovana zgolj zato, ker je mladoletnikom, glede katerih dejansko izvršuje pravico do varstva in vzgoje, zgolj pomagala pri nedovoljenem vstopu na ozemlje države članice, bi namreč poseglo v to bistveno vsebino.
S takim ravnanjem se oseba, kot je OB, načeloma omeji na konkretno izpolnjevanje obveznosti, povezanih z njeno osebno odgovornostjo, ki temelji na njenem družinskem razmerju s temi mladoletniki, da bi se jim zagotovila varstvo in skrb, ki sta potrebna za njihovo dobrobit in razvoj. Ravnanje te osebe je konkretni izraz njene splošne odgovornosti do teh mladoletnikov.
Zato člen 1(1)(a) Direktive 2002/90 ne more biti namenjen temu, da bi se ravnanje, kot je ravnanje OB, opredelilo kot „pomoč pri nedovoljenem vstopu“ na to ozemlje in kot tako tudi kazensko preganjalo, ker bi bila sicer kršena bistvena vsebina pravic iz členov 7 in 24 Listine.
Tretjič, ta razlaga velja tudi ob upoštevanju člena 18 Listine, (
9
) ki je upošteven, kadar zadevna oseba, kot je OB, po vstopu na ozemlje zadevne države članice poda prošnjo za mednarodno zaščito.
V zvezi s tem je treba pravico vsakega državljana tretje države, da vloži prošnjo za mednarodno zaščito na ozemlju države članice, vključno na njenih mejah ali tranzitnih območjih, tudi če nezakonito prebiva na tem ozemlju, priznati ne glede na možnosti za uspeh njegove prošnje. Od vložitve take prošnje prosilca načeloma ni mogoče šteti, da nezakonito prebiva na ozemlju zadevne države članice, dokler ni odločeno o njegovi prošnji na prvi stopnji, sicer bi bila ogrožena učinkovitost pravice do azila, kot je zagotovljena s členom 18 Listine. Tudi ukrepi, ki brez razumne utemeljitve državljana tretje države odvračajo od tega, da pri pristojnih organih poda prošnjo za mednarodno zaščito, lahko posežejo v učinkovitost pravice do azila.
V obravnavanem primeru ima OB pravice, ki izhajajo iz vložitve take prošnje, in ne more biti podvržena kazenskim sankcijam niti zaradi njenega nezakonitega vstopa na italijansko ozemlje niti zaradi dejstva, da sta jo ob tem vstopu spremljali njena hči in nečakinja, glede katerih dejansko izvršuje pravico do varstva in vzgoje.
Sodišče je ugotovilo, da v teh okoliščinah ni treba preučiti veljavnosti člena 1 Direktive 2002/90 niti razlagati odstavka 2 tega člena, ki se nanaša na izjemo od kazenske odgovornosti v primerih, v katerih je cilj zadevnega ravnanja priskrbeti zadevni osebi človekoljubno pomoč.
Sodišče je poleg tega ob upoštevanju vprašanj predložitvenega sodišča glede združljivosti nacionalne določbe, s katero je bil med drugim v italijanski pravni red prenesen člen 1(1)(a) Direktive 2002/90, s pravom Unije opozorilo, da morajo sodišča držav članic pri izvajanju ukrepov za prenos direktive ne le razlagati nacionalno pravo v skladu s to direktivo, temveč tudi paziti, da se ne oprejo na tako razlago te direktive, ki bi bila v nasprotju s temeljnimi pravicami, ki jih varuje pravni red Unije, ali z drugimi splošnimi načeli pravnega reda Unije.
Zato države članice pri prenosu člena 1(1)(a) Direktive 2002/90, katere namen je natančno opredeliti kršitev zaradi pomoči pri nezakonitih imigracijah, v nacionalnem pravu ne smejo določiti pravil, ki bi presegala obseg kršitve, kot je opredeljena v tej določbi, tako da bi vanjo v nasprotju s členoma 7 in 24 Listine vključile ravnanja, na katera se ta določba ne nanaša.
Poleg tega ta člena 7 in 24 sama po sebi zadostujeta in ju ni treba natančneje opredeliti z določbami prava Unije ali nacionalnega prava, da bi se posameznikom podelile pravice, na katere se lahko sklicujejo. Če bi torej predložitveno sodišče ugotovilo, da njegovega nacionalnega prava ni mogoče razlagati v skladu s pravom Unije, bi moralo v okviru svojih pristojnosti zagotoviti pravno varstvo, ki za posameznike izhaja iz teh členov, in polni učinek teh členov tako, da po potrebi ne bi uporabilo člena 12 enotnega besedila o priseljevanju.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.
(
1
)	Direktiva Sveta 2002/90/ES z dne 28. novembra 2002 o opredelitvi pomoči pri nedovoljenem vstopu, tranzitu in prebivanju (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 64). Člen 1 te direktive, naslovljen „Splošna kršitev zakona“, v odstavku 1, točka (a), določa, da vsaka država članica sprejme ustrezne sankcije za „vsako osebo, ki namenoma pomaga drugi osebi, ki ni državljan države članice, da vstopi ali v tranzitu prečka ozemlje države članice, pri čemer krši zakone te države o vstopu oziroma tranzitu tujcev“.
(
2
)	Decreto legislativo n. 286 – Testo unico delle disposizioni concernenti la disciplina dell’immigrazione e norme sulla condizione dello straniero (zakonska uredba št. 286 o enotnem besedilu določb, ki urejajo priseljevanje in status tujcev) z dne 25. julija 1998 (GURI št. 191 z dne 18. avgusta 1998, redni dodatek št. 139) v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari.
(
3
)	In člen 1(1) Okvirnega sklepa Sveta 2002/946/PNZ z dne 28. novembra 2002 o krepitvi kazenskega okvira na področju preprečevanja nudenja pomoči pri nedovoljenem vstopu, tranzitu in prebivanju (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 61).
(
4
)	V skladu s to določbo „dejavnosti pomoči in človekoljubne pomoči, ki se v Italiji zagotavljajo tujcem v stiski, čeprav so na ozemlju države“, ne pomenijo kaznivega dejanja.
(
5
)	V skladu s to določbo „[lahko] [v]saka država članica […] sklene, da v skladu s svojo nacionalno zakonodajo in prakso ne bo izrekala sankcij za ravnanja iz [člena 1(1)(a)], kadar je cilj takšnega ravnanja priskrbeti tej osebi človekoljubno pomoč.“
(
6
)	In sicer prvič, njune pravice do življenja, telesne celovitosti ter svobode in varnosti, ker so te pravice v njuni izvorni državi ogrožene, drugič, njune pravice do spoštovanja družinskega življenja ob upoštevanju starševskih in družinskih vezi, ki obstajajo med OB in tema mladoletnicama, in tretjič, njune pravice do azila v povezavi s prošnjo za mednarodno zaščito, ki jo je vložila OB.
(
7
)	Ki določajo pravico do spoštovanja družinskega življenja, pravico do azila in pravice otroka.
(
8
)	V nadaljevanju: tako ravnanje.
(
9
)	V skladu z besedilom te določbe je pravica do azila priznana ob upoštevanju pravil Ženevske konvencije in v skladu s Pogodbo EU in Pogodbo DEU. Države članice morajo taka pravila spoštovati pri izvajanju Direktive 2002/90 in Okvirnega sklepa 2002/946.