62022TJ0583
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (šesti razširjeni senat)
z dne 10. septembra 2025 (
*1
)
„Okolje – Aarhuška konvencija – Zavrnitev zahteve za notranjo revizijo – Člen 10 Uredbe (ES) št. 1367/2006 – Delegirana uredba (EU) 2021/2139 – Proizvodnja električne energije iz vetrne energije – Taksonomija – Zahteve za tehnična merila za pregled – Člen 19 Uredbe (EU) 2020/852 – Bistven prispevek k blažitvi podnebnih sprememb – Bistven prispevek k prilagajanju podnebnim spremembam – Neobstoj bistvene škode za druge okoljske cilje“
V zadevi T‑583/22,
Fédération environnement durable s sedežem v Parizu (Francija),
Bundesinitiative Vernunftkraft eV s sedežem v Berlinu (Nemčija),
Vent de Colère! - Fédération nationale s sedežem v Peyraudu (Francija),
Vent de Raison - Wind met Redelijkheid (VdR-WmR) s sedežem v Petit‑Rœulxu (Belgija),
ki jih zastopa M. Le Berre, odvetnik,
tožeče stranke,
proti
Evropski komisiji, ki jo zastopajo G. von Rintelen, G. Gattinara, C. Auvret in B. De Meester, agenti,
tožena stranka,
SPLOŠNO SODIŠČE (šesti razširjeni senat),
v sestavi M. J. Costeira, predsednica, M. Kancheva, sodnica, U. Öberg, P. Zilgalvis, sodnika, in E. Tichy-Fisslberger (poročevalka), sodnica,
sodni tajnik: P. Cullen, administrator,
na podlagi pisnega dela postopka,
na podlagi dopisa tožečih strank, vloženega v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 6. decembra 2023,
na podlagi vprašanja, ki ga je strankam postavilo Splošno sodišče,
na podlagi obravnave z dne 28. novembra 2024
izreka naslednjo
Sodbo
1
Tožeče stranke, Fédération environnement durable, Bundesinitiative Vernunftkraft eV, Vent de Colère! - Fédération nationale in Vent de Raison - Wind met Redelijkheid (VdR-WmR), s tožbo na podlagi člena 263 PDEU predlagajo razglasitev ničnosti Sklepa Ares(2022) 4952619 Evropske komisije z dne 7. julija 2022, s katerim je ta kot neutemeljeno zavrnila zahtevo za notranjo revizijo Delegirane uredbe Komisije (EU) 2021/2139 z dne 4. junija 2021 o dopolnitvi Uredbe (EU) 2020/852 Evropskega parlamenta in Sveta z določitvijo tehničnih meril za pregled za določitev pogojev, pod katerimi se šteje, da gospodarska dejavnost bistveno prispeva k blažitvi podnebnih sprememb ali prilagajanju podnebnim spremembam, ter za ugotavljanje, ali ta gospodarska dejavnost ne škoduje bistveno kateremu od drugih okoljskih ciljev (UL 2021, L 442, str. 1, v nadaljevanju: Delegirana uredba) v zvezi z nekaterimi vidiki, povezanimi z gospodarsko dejavnostjo „proizvodnje električne energije iz vetrne energije“ (v nadaljevanju: izpodbijani sklep).
Dejansko stanje
2
Komisija je Delegirano uredbo sprejela zlasti na podlagi člena 10(3) in člena 11(3) Uredbe (EU) 2020/852 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. junija 2020 o vzpostavitvi okvira za spodbujanje trajnostnih naložb ter spremembi Uredbe (EU) 2019/2088 (UL 2020, L 198, str. 13), in sicer tako imenovane „Uredbe o taksonomiji“.
3
V Uradnem listu Evropske unije je bila objavljena 9. decembra 2021.
4
Tožeče stranke so 3. februarja 2022 pri Komisiji vložile zahtevo za notranjo revizijo Delegirane uredbe na podlagi člena 10(1) Uredbe (ES) št. 1367/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. septembra 2006 o uporabi določb Aarhuške konvencije o dostopu do informacij, udeležbi javnosti pri odločanju in dostopu do pravnega varstva v okoljskih zadevah v institucijah in organih Skupnosti (UL 2006, L 264, str. 13), kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) 2021/1767 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. oktobra 2021 (UL 2021, L 356, str. 1). V bistvu so trdile, da iz navedene delegirane uredbe ni razvidno, da gospodarska dejavnost „proizvodnje električne energije iz vetrne energije“ bistveno prispeva k okoljskim ciljem iz te delegirane uredbe.
5
Komisija je 7. julija 2022 tožečim strankam poslala izpodbijani sklep. S tem sklepom je zahtevo za notranjo revizijo zavrnila kot neutemeljeno z obrazložitvijo, da je Delegirana uredba v skladu z upoštevnim pravom Evropske unije.
Predlogi strank
6
Tožeče stranke Splošnemu sodišču v bistvu predlagajo, naj:
–
izpodbijani sklep razglasi za ničen;
–
Komisiji naloži plačilo stroškov.
7
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo zavrne;
–
tožečim strankam naloži plačilo stroškov.
Pravo
8
Tožeče stranke v utemeljitev tožbe navajajo pet tožbenih razlogov, ki se v bistvu nanašajo na več vprašanj. Prvi tožbeni razlog se nanaša na pripravo Delegirane uredbe in je sestavljen iz treh delov, s katerimi tožeče stranke zatrjujejo kršitev določb prava Unije. V okviru drugega tožbenega razloga se sklicujejo na cilj blažitve podnebnih sprememb in v okviru štirih delov zatrjujejo kršitve različnih določb prava Unije. Tretji tožbeni razlog se nanaša na cilj prilagajanja podnebnim spremembam. Tožeče stranke v okviru štirih delov četrtega tožbenega razloga obravnavajo načelo, da se ne škoduje bistveno drugim okoljskim ciljem. Nazadnje s petim tožbenim razlogom trdijo, da Komisija ni izpolnila svoje obveznosti obrazložitve.
9
Tožeče stranke v repliki poleg tega navajajo podredni tožbeni razlog, s katerim zatrjujejo nezakonitost Delegirane uredbe v smislu člena 277 PDEU.
Uvodne ugotovitve o Uredbi 2020/852 in Delegirani uredbi
10
Uredba 2020/852 v skladu s členom 1(1) določa merila za ugotavljanje, ali se gospodarska dejavnost šteje kot okoljsko trajnostna, za namene določitve stopnje okoljske trajnostnosti naložbe. V skladu z uvodno izjavo 3 te uredbe je ta uredba ključen korak pri usmerjanju finančnih tokov v trajnostne dejavnosti, da bi do leta 2050 dosegli podnebno nevtralno Unijo.
11
V ta namen Uredba 2020/852 vzpostavlja – kot je razvidno iz njenih uvodnih izjav 6 in 12 – enoten sistem klasifikacije trajnostnih dejavnosti (imenovan „taksonomija“), da bi se na ravni Unije uskladila merila za ugotavljanje, ali je gospodarska dejavnost okoljsko trajnostna, kar vlagateljem in drugim gospodarskim subjektom omogoča skupno razumevanje okoljsko trajnostnih gospodarskih dejavnosti.
12
V skladu s členom 3 Uredbe 2020/852 se „[z]a namene določitve stopnje okoljske trajnostnosti naložbe […] gospodarska dejavnost šteje kot okoljsko trajnostna, kadar ta gospodarska dejavnost:
(a)
bistveno prispeva k enemu ali več okoljskim ciljem iz člena 9 v skladu s členi 10 do 16;
(b)
ne škoduje bistveno okoljskim ciljem iz člena 9 v skladu s členom 17;
[…]
(d)
izpolnjuje tehnična merila za pregled, ki jih je Komisija določila v skladu s členom 10(3) [in] 11(3) […]“.
13
V členu 9 Uredbe 2020/852 je navedenih šest okoljskih ciljev, ki so:
„(a)
blažitev podnebnih sprememb;
(b)
prilagajanje podnebnim spremembam;
(c)
trajnostna raba ter varstvo vodnih in morskih virov;
(d)
prehod na krožno gospodarstvo;
(e)
preprečevanje in nadzorovanje onesnaževanja;
(f)
varstvo in ohranjanje biotske raznovrstnosti in ekosistemov.“
14
Člen 4 Uredbe 2020/852 določa, da države članice in Unija uporabijo merila iz člena 3 za določanje, ali se gospodarska dejavnost šteje kot okoljsko trajnostna za namene kakršnega koli ukrepa, ki določa zahteve za udeležence na finančnem trgu ali izdajatelje v zvezi s finančnimi produkti ali podjetniškimi obveznicami, ki so na voljo kot okoljsko trajnostni.
15
Člen 10(1) Uredbe 2020/852 določa, da se „[z]a gospodarsko dejavnost […] šteje, da bistveno prispeva k blažitvi podnebnih sprememb, kadar ta dejavnost, skladno z dolgoročnim ciljem iz [Pariškega sporazuma o podnebnih spremembah, odobrenega 12. decembra 2015,] glede temperatur, bistveno prispeva k stabilizaciji koncentracije toplogrednih plinov v ozračju na ravni, ki preprečuje nevarno antropogeno poseganje v podnebni sistem, in sicer s preprečevanjem ali zmanjševanjem emisij toplogrednih plinov […], in sicer:
(a)
z ustvarjanjem […] energije iz obnovljivih virov v skladu z Direktivo (EU) 2018/2001 [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2018 o spodbujanju uporabe energije iz obnovljivih virov (prenovitev) (UL 2018, L 328, str. 82)] […].“
16
„Blažitev podnebnih sprememb“ je v členu 2, točka 5, Uredbe 2020/852 opredeljena kot „postopek zadržanja povečanja povprečne svetovne temperature občutno pod 2 °C in prizadevanja za omejitev povečanja na 1,5 °C nad predindustrijskimi ravnmi, kot je določeno v Pariškem sporazumu [o podnebnih spremembah, odobrenem 12. decembra 2015]“.
17
Člen 10(3) Uredbe 2020/852 določa, da Komisija sprejme delegirani akt v skladu s členom 23 navedene uredbe za:
„(a)
dopolnitev odstavkov 1 in 2 tega člena z določitvijo tehničnih meril za pregled za določitev pogojev, pod katerimi se šteje, da določena gospodarska dejavnost bistveno prispeva k blažitvi podnebnih sprememb, in
(b)
dopolnitev člena 17 z določitvijo tehničnih meril za pregled za vsak zadevni okoljski cilj, da se ugotovi, ali gospodarska dejavnost, za katero so tehnična merila za pregled določena na podlagi točke (a) tega odstavka, bistveno škoduje enemu ali več od teh ciljev.“
18
Člen 11(1) Uredbe 2020/852 določa, da se za gospodarsko dejavnost šteje, da bistveno prispeva k prilagajanju podnebnim spremembam, kadar ta dejavnost:
„(a)
vključuje prilagoditvene rešitve, s katerimi se znatno zmanjša tveganje za škodljiv vpliv sedanjega in pričakovanega prihodnjega podnebja na to gospodarsko dejavnost ali znatno zmanjša ta škodljiv vpliv, ne da bi se pri tem povečalo tveganje za škodljiv vpliv na ljudi, naravo ali sredstva, ali
(b)
zagotavlja prilagoditvene rešitve, ki poleg tega, da izpolnjujejo pogoje iz člena 16, bistveno prispevajo k preprečevanju ali zmanjševanju tveganja škodljivega vpliva sedanjega in pričakovanega prihodnjega podnebja na ljudi, naravo ali sredstva, ne da bi se pri tem povečalo tveganje za škodljiv vpliv na druge ljudi, naravo ali sredstva.“
19
Člen 11(3) Uredbe 2020/852 določa, da Komisija sprejme delegirani akt v skladu s členom 23 navedene uredbe za:
„(a)
dopolnitev odstavkov 1 in 2 tega člena z določitvijo tehničnih meril za pregled za določitev pogojev, pod katerimi se šteje, da določena gospodarska dejavnost bistveno prispeva k prilagajanju podnebnim spremembam, in
(b)
dopolnitev člena 17 z določitvijo tehničnih meril za pregled za vsak zadevni okoljski cilj, da se ugotovi, ali gospodarska dejavnost, za katero so tehnična merila za pregled določena na podlagi točke (a) tega odstavka, bistveno škoduje enemu ali več od teh ciljev.“
20
Člen 17(1) Uredbe št. 2020/852 določa:
„Za namene točke (b) člena 3, ob upoštevanju življenjskega cikla proizvodov in storitev, ki se zagotavljajo z gospodarsko dejavnostjo, vključno z dokazi iz obstoječih ocen življenjskega cikla, se šteje, da ta dejavnost bistveno škoduje:
(a)
blažitvi podnebnih sprememb, kadar ta dejavnost privede do znatnih emisij toplogrednih plinov;
(b)
prilagajanju podnebnim spremembam, kadar ta dejavnost privede do povečanega škodljivega vpliva na sedanje podnebje in pričakovano prihodnje podnebje, na dejavnost samo ali na ljudi, naravo ali sredstva;
(c)
trajnostni uporabi in varstvu vodnih in morskih virov, kadar ta dejavnost škoduje:
(i)
dobremu stanju ali dobremu ekološkem potencialu vodnih teles, vključno s površinskimi in podzemnimi vodami, ali
(ii)
dobremu okoljskemu stanju morskih voda;
(d)
krožnemu gospodarstvu, vključno s preprečevanjem odpadkov in recikliranjem, kadar:
(i)
ta dejavnost privede do znatne neučinkovitosti pri uporabi materialov ali neposredne ali posredne rabe naravnih virov, kot so neobnovljivi viri energije, surovine, voda in zemlja, v eni ali več fazah življenjskega cikla proizvodov, vključno z vidika trajanja, popravljivosti, nadgradljivosti, možnosti ponovne uporabe ali recikliranja proizvodov;
(ii)
ta dejavnost privede do znatnega povečanja nastajanja, sežiganja ali odlaganja odpadkov, razen sežiganja nevarnih odpadkov, ki jih ni mogoče reciklirati, ali
(iii)
lahko dolgoročno odlaganje odpadkov bistveno in dolgoročno škoduje okolju;
(e)
preprečevanju in nadzorovanju onesnaževanja, kadar ta dejavnost privede do znatnega povečanja emisij onesnaževal v zrak, vodo ali zemljo v primerjavi s stanjem pred začetkom izvajanja te dejavnosti, ali
(f)
varstvu in obnovi biotske raznovrstnosti in ekosistemov, kadar je ta dejavnost:
(i)
znatno škodljiva za dobro stanje in odpornost ekosistemov ali
(ii)
škodljiva za stanje ohranjenosti habitatov in vrst, vključno s tistimi, ki so v interesu Unije.“
21
Člen 19(1) Uredbe 2020/852 določa, da tehnična merila za pregled, določena med drugim na podlagi člena 10(3) in člena 11(3) navedene uredbe:
„(a)
opredeljujejo najpomembnejše potencialne prispevke k danemu okoljskemu cilju ter upoštevajo načelo tehnološke nevtralnosti, pa tudi kratkoročni in dolgoročni vpliv dane gospodarske dejavnosti;
[…]
(c)
so kvantitativna in kot taka vsebujejo prage, kolikor je to mogoče, sicer pa so kvalitativna;
[…]
(f)
temeljijo na prepričljivih znanstvenih dokazih in previdnostnem načelu iz člena 191 [PDEU];
[…]
(j)
zajemajo vse zadevne gospodarske dejavnosti v določenem sektorju in zagotavljajo, da se te dejavnosti obravnavajo enako, če enako prispevajo k okoljskim ciljem iz člena 9 te uredbe, da se prepreči izkrivljanje konkurence na trgu, in
(k)
so preprosta za uporabo in določena na način, ki olajša preverjanje, če izpolnjujejo navedena merila.
[…]“
22
Delegirana uredba je bila sprejeta zlasti na podlagi člena 10(3) in člena 11(3) Uredbe 2020/852 (glej točko 2 zgoraj).
23
Člen 1 Delegirane uredbe določa, da so tehnična merila za pregled za določitev pogojev, pod katerimi se šteje, da gospodarska dejavnost bistveno prispeva k blažitvi podnebnih sprememb, ter za ugotavljanje, ali ta gospodarska dejavnost ne škoduje bistveno kateremu od drugih okoljskih ciljev, določena v Prilogi I k tej uredbi. V skladu s členom 2 navedene delegirane uredbe so tehnična merila za pregled za določitev pogojev, pod katerimi se šteje, da gospodarska dejavnost bistveno prispeva k prilagajanju podnebnim spremembam, ter za ugotavljanje, ali ta gospodarska dejavnost ne škoduje bistveno kateremu od drugih okoljskih ciljev, določena v Prilogi II k tej delegirani uredbi.
24
Prilogi I in II k Delegirani uredbi natančneje določata tehnična merila za pregled za vsako gospodarsko dejavnost, ki je predmet navedene delegirane uredbe, zlasti v točki 4.3 navedene priloge I in točki 4.3 navedene priloge II v zvezi s proizvodnjo električne energije iz vetrne energije.
Uvodne ugotovitve o zahtevi za notranjo revizijo in obsegu nadzora Splošnega sodišča
25
Na podlagi člena 10(1) Uredbe št. 1367/2006 lahko vsaka nevladna organizacija, ki izpolnjuje merila iz člena 11 te uredbe, vloži obrazloženo zahtevo za notranjo revizijo upravnega akta pri instituciji ali organu Unije, ki ga je sprejel, iz razloga, da ni v skladu z okoljskim pravom v smislu člena 2(1)(f) te uredbe.
26
Za sistem notranje revizije je nujno, da vlagatelj zahteve za revizijo zagotovi konkretne in natančne razloge, ki bi lahko omajali presojo, na kateri temelji upravni akt (glej v tem smislu sodbo z dne 12. septembra 2019, TestBioTech in drugi/Komisija, C‑82/17 P, EU:C:2019:719, točka 68). Zato mora tak vlagatelj navesti dejanske elemente ali tehtne pravne trditve, na podlagi katerih bi bil mogoč verjeten, in sicer resen dvom glede presoje institucije ali organa Unije v zadevnem aktu (glej v tem smislu sodbi z dne 12. septembra 2019, TestBioTech in drugi/Komisija, C‑82/17 P, EU:C:2019:719, točka 69, in z dne 6. oktobra 2021, ClientEarth/Komisija, C‑458/19 P, EU:C:2021:802, točka 60).
27
Zahteva za notranjo revizijo upravnega akta je torej namenjena ugotovitvi domnevne nezakonitosti ali neutemeljenosti zadevnega akta. Vlagatelj lahko nato v skladu s členom 12 Uredbe št. 1367/2006 v povezavi s členom 10 te uredbe pri sodišču Unije zoper sklep, s katerim je bila zahteva za notranjo revizijo zavrnjena kot neutemeljena, vloži tožbo zaradi nepristojnosti, bistvene kršitve postopka, kršitve Pogodb ali katerega koli pravnega pravila v zvezi z njihovo uporabo ali zaradi zlorabe pooblastil (sodba z dne 12. septembra 2019, TestBioTech in drugi/Komisija, C‑82/17 P, EU:C:2019:719, točka 38).
28
Taka tožba ne more temeljiti na novih razlogih ali dokazih, ki niso navedeni v zahtevi za revizijo, saj bi bil v nasprotnem primeru obveznosti obrazložitve take zahteve iz člena 10(1) Uredbe št. 1367/2006 odvzet njen polni učinek in spremenjen predmet postopka, ki je bil sprožen s to zahtevo (sodba z dne 12. septembra 2019, TestBioTech in drugi/Komisija, C‑82/17 P, EU:C:2019:719, točka 39). Instituciji ali organu Unije, ki je izdal upravni akt, katerega notranja revizija se zahteva, ni treba preučiti drugih razlogov od tistih, ki jih je vlagatelj predložil ob vložitvi zahteve za notranjo revizijo (sodba z dne 12. septembra 2019, TestBioTech in drugi/Komisija, C‑82/17 P, EU:C:2019:719, točka 40).
29
Vendar od tožeče stranke, ki pri Splošnem sodišču vloži tožbo zoper sklep o zavrnitvi njene zahteve za notranjo revizijo, ni mogoče zahtevati, da zgolj dobesedno ponovi trditve, ki jih je že navedla v zahtevi za notranjo revizijo. Na eni strani, taka tožeča stranka mora namreč imeti možnost navesti trditve, s katerimi izpodbija utemeljenost sklepa, sprejetega v odgovor na njeno zahtevo za notranjo revizijo, s pravnega vidika. Se pa s takimi trditvami ne sme spremeniti predmet postopka, začetega s to zahtevo, saj bi mu bil sicer odvzet polni učinek. Zlasti v njih ne sme biti novih trditev ali dokazov, ki bi jih bilo mogoče navesti že ob vložitvi zahteve za revizijo. Na drugi strani, trditve, ki ni bila navedena v fazi zahteve za revizijo, ni mogoče šteti za novo trditev, ki v fazi tožbe pred Splošnim sodiščem ni dopustna, če se z njo le razširjajo trditve, ki so bile že izoblikovane v okviru te zahteve. Da bi bilo novo trditev mogoče šteti za razširitev predhodno navedenega tožbenega razloga ali očitka, mora biti ta dovolj tesno povezana s prvotno navedenimi tožbenimi razlogi ali očitki, da bi se lahko štelo, da izhaja iz običajnega razvoja razprave v postopku pred sodiščem. Ob upoštevanju posebne narave postopka revizije, izoblikovanega z Uredbo št. 1367/2006, je treba tako možnost kljub vsemu uskladiti s potrebo po ohranitvi polnega učinka navedenega postopka, zato v njem tožeči stranki ni mogoče dovoliti, da spremeni predmet tega postopka z navajanjem novih razlogov ali dokazov, ki niso dovolj tesno povezani z očitki, navedenimi v fazi zahteve za revizijo. Tako tožeča stranka ne more navajati novih „kontekstualnih“ trditev, s katerimi bi se izognila logiki tega pravila o skladnosti, razen če se ugotovi, da so take trditve vsekakor brezpredmetne (glej sodbo z dne 21. februarja 2024, PAN Europe/Komisija, T‑536/22, v pritožbenem postopku, EU:T:2024:98, točke od 44 do 47 in navedena sodna praksa).
30
V okviru tožbe zoper sklep, s katerim je bila zahteva za notranjo revizijo zavrnjena kot neutemeljena, so dopustni samo tožbeni razlogi, katerih namen je bil dokazati napačno uporabo prava ali napačno presojo, zaradi katerih naj bi bil ta sklep nezakonit, ne pa tudi tožbeni razlogi, ki se nanašajo na upravni akt, za katerega je bila zahtevana notranja revizija (sodba z dne 6. oktobra 2021, ClientEarth/Komisija, C‑458/19 P, EU:C:2021:802, točka 49).
31
Obseg sodnega nadzora nad sklepom o zavrnitvi zahteve za notranjo revizijo se načeloma ne razlikuje od obsega sodnega nadzora nad upravnim aktom, ki je bil predmet navedene zahteve, če bi bil ta akt predmet pravnega sredstva pred sodiščem (glej v tem smislu sodbo z dne 15. decembra 2016, TestBioTech in drugi/Komisija, T‑177/13, neobjavljena, EU:T:2016:736, točki 76 in 81).
32
V skladu s sodno prakso ima institucija Unije, kadar mora opraviti kompleksne presoje, kot so tiste, na katerih temelji določitev tehničnih meril za pregled, da se ugotovi, ali je gospodarska dejavnost okoljsko trajnostna, široko polje proste presoje (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 11. maja 2017, Dyson/Komisija, C‑44/16 P, EU:C:2017:357, točka 53 in navedena sodna praksa). V takem primeru sodni nadzor, ki ga mora sodišče Unije izvajati nad utemeljenostjo obrazložitve odločbe, kot je izpodbijani sklep, ne sme pripeljati do tega, da to s svojo presojo nadomesti presojo Komisije, temveč je namenjen preverjanju, da ta sklep ne temelji na napačnih dejanskih ugotovitvah in da pri njem ni podana očitna napaka pri presoji ali zloraba pooblastil (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 4. maja 2023, ECB/Crédit lyonnais, C‑389/21 P, EU:C:2023:368, točka 55 in navedena sodna praksa).
33
V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora Sodišče Unije med drugim preveriti ne le dejansko pravilnost navedenih dokazov, njihovo zanesljivost in koherentnost, ampak tudi, ali ti dokazi vsebujejo vse ustrezne podatke, ki jih je treba upoštevati pri presoji kompleksnega položaja, in ali lahko utemeljijo iz njih izvedene sklepe (glej sodbo z dne 4. maja 2023, ECB/Crédit lyonnais, C‑389/21 P, EU:C:2023:368, točka 56 in navedena sodna praksa). Kadar ima institucija široko polje proste presoje, je namreč spoštovanje procesnih jamstev, med katerimi je njena obveznost, da skrbno in nepristransko preuči vse upoštevne elemente zadevnega položaja, bistveno (glej sodbo z dne 4. maja 2023, ECB/Crédit lyonnais, C‑389/21 P, EU:C:2023:368, točka 57 in navedena sodna praksa).
34
Za ugotovitev, da je institucija storila očitno napako pri presoji kompleksnega dejanskega stanja, ki bi upravičila razglasitev ničnosti akta, ki ga je sprejela, morajo biti dokazi v podporo take trditve zadostni, da se presoja dejanskega stanja v tem aktu ne zdi verjetna (glej v tem smislu sodbi z dne 14. junija 2018, Lubrizol France/Svet, C‑223/17 P, neobjavljena, EU:C:2018:442, točka 39, in z dne 7. maja 2020, BTB Holding Investments in Duferco Participations Holding/Komisija, C‑148/19 P, EU:C:2020:354, točka 74).
Prvi tožbeni razlog: priprava Delegirane uredbe
35
Tožeče stranke izpodbijajo odgovore, ki jih je Komisija v izpodbijanem sklepu podala na zahtevo za notranjo revizijo v zvezi z nekaterimi vidiki priprave Delegirane uredbe. V okviru treh ločenih delov znotraj tega tožbenega razloga trdijo, da se s temi odgovori kršijo številne določbe.
Prvi del: kršitev členov od 6 do 8 Aarhuške konvencije in člena 9 Uredbe št. 1367/2006
36
Tožeče stranke trdijo, da odgovor Komisije v izpodbijanem sklepu na zahtevo za notranjo revizijo v zvezi z nekaterimi vidiki priprave Delegirane uredbe ne ustreza ravni obveščanja javnosti in posvetovanja z njo, ki je določena v členih od 6 do 8 Konvencije o dostopu do informacij, udeležbi javnosti pri odločanju in dostopu do pravnega varstva v okoljskih zadevah (UL 2005, L 124, str. 4, v nadaljevanju: Aarhuška konvencija), odobrene s Sklepom Sveta 2005/370/ES z dne 17. februarja 2005 o sklenitvi Konvencije o dostopu do informacij, udeležbi javnosti pri odločanju in dostopu do pravnega varstva v okoljskih zadevah, v imenu Evropske skupnosti (UL 2005, L 124, str. 1), in v členu 9 Uredbe št. 1367/2006. Prvič, postopek obveščanja in posvetovanja naj bi se začel že pred sprejetjem Uredbe 2020/852. Drugič, tožeče stranke menijo, da čeprav ustrezajo opredelitvi „vključena javnost“ v smislu navedene konvencije, niso bile obravnavane kot „deležniki“, s katerimi se je Komisija posvetovala. Tretjič, v kontekstu druge polovice leta 2020 in v letu 2021 naj bi pojem „obveščanje in udeležba javnosti“ dobil drugačen pomen, ki bi ga bilo treba upoštevati v postopku posvetovanja. Četrtič, izpodbijani sklep naj bi vseboval nove informacije, ki naj ne bi bile jasno izražene v tej delegirani uredbi in ki naj ne bi bile upoštevane pri njeni pripravi, čeprav naj bi morala biti javnost pred sprejetjem navedene delegirane uredbe o tem obveščena in bi se bilo treba posvetovati z njo.
37
Tožeče stranke v repliki trdijo, da Komisija ni navedla, da je komunicirala zlasti o vprašanju tehničnih meril za pregled za namene taksonomije in pri pripravi Delegirane uredbe, da bi pridobila mnenja konkretno v zvezi s tem. Po njihovem mnenju Komisija prav tako ni navedla vsebine teh mnenj in načina, kako so bila ta mnenja upoštevana v največji možni meri. Trdijo, da navedena delegirana uredba res spada v opredelitev „načrtov ali programov“ v smislu člena 9 Uredbe št. 1367/2006.
38
Komisija trditve tožečih strank izpodbija.
39
Tožeče stranke v točki 48 tožbe navajajo, da se „[v] zahtevi [za notranjo revizijo] […] izpodbija zakonitost priprave Delegirane uredbe (Priloga A.1 k tožbi, str. 13 in 14)“. V zvezi s tem je treba navesti, da ta zahteva vsebuje del, naslovljen „Pregled priprave Delegirane uredbe“, ki se začne na strani 13, in sicer z naslednjim odstavkom: „[Tožeče stranke] zahtevajo, da se določbe [navedene] [d]elegirane uredbe, ki se nanašajo na [gospodarsko] dejavnost proizvodnje električne energije iz vetrne energije, pregledajo po korakih iz ustreznih določb Uredbe 2020/852“. Nato so tožeče stranke svoje trditve razdelile na štiri sklope. Ta del se nanaša na tretji sklop trditev v obeh odstavkih, v katerih je navedeno:
„Tretjič, pregled ustreznih tehničnih meril za pregled bi moral vključevati tako predhodno obveščanje javnosti kot tudi posvetovanje z javnostjo, kot zahteva Aarhuška konvencija.
Zlasti obveščanje javnosti in posvetovanje z javnostjo o ustreznih tehničnih merilih za pregled bi moralo temeljiti na pregledanem osnutku Delegirane uredbe.“
40
Iz besedila zadevnih odstavkov v povezavi z uvodnim odstavkom pa ne izhaja, da tožeče stranke menijo, da je Komisija Delegirano uredbo sprejela v nasprotju s posebnimi vidiki Aarhuške konvencije, ki so v njih navedeni.
41
Nasprotno, iz besedila zadevnih odstavkov prej izhaja, da bi morala Komisija po mnenju tožečih strank pri prihodnji notranji reviziji Delegirane uredbe, ki bi jo morala opraviti, upoštevati postopkovne vidike.
42
Iz tega sledi, da v nasprotju s tem, kar se zahteva s sodno prakso, navedeno v točki 26 zgoraj, tožeče stranke v zadevnih odstavkih v zahtevi za notranjo revizijo niso navedle konkretnih in natančnih razlogov, ki bi lahko omajali presojo, na kateri temelji Delegirana uredba kot upravni akt, niti niso navedle dejanskih elementov ali tehtnih pravnih trditev, na podlagi katerih bi bil mogoč verjeten, in sicer resen dvom glede presoje Komisije v navedeni delegirani uredbi kot aktu, na katerega se nanaša zahteva za notranjo revizijo.
43
V skladu s sodno prakso, navedeno v točki 28 zgoraj, pa Komisiji ni bilo treba preučiti drugih razlogov od tistih, ki so jih tožeče stranke navedle ob vložitvi zahteve za notranjo revizijo. Zlasti ji ni bilo treba na lastno pobudo preučiti morebitnih razlogov v povezavi z obveščanjem javnosti in posvetovanjem z njo pri pripravi in sprejetju Delegirane uredbe, na katere se tožeče stranke niso sklicevale.
44
Tega dela torej ni mogoče sprejeti.
Drugi del: kršitev člena 10(2) Uredbe št. 1367/2006
45
Tožeče stranke trdijo, da Komisija v izpodbijanem sklepu ni odgovorila na več točk, navedenih v zahtevi za notranjo revizijo, s čimer je kršila člen 10(2) Uredbe št. 1367/2006. Te točke naj bi bile, prvič, obveznost Komisije, da pred sprejetjem Delegirane uredbe zbere vse potrebno strokovno znanje, drugič, dejstvo, da naj bi bilo mnenje platforme za trajnostno financiranje glede tehničnih meril za pregled podano po navedenem sprejetju, in tretjič, dejstvo, da navedena delegirana uredba in Delegirana uredba Komisije (EU) 2023/2486 z dne 27. junija 2023 o dopolnitvi Uredbe 2020/852 s tehničnimi merili za pregled za določitev pogojev, pod katerimi se šteje, da gospodarska dejavnost bistveno prispeva k trajnostni rabi ter varstvu vodnih in morskih virov, prehodu na krožno gospodarstvo, preprečevanju in nadzorovanju onesnaževanja ali varstvu in obnovi biotske raznovrstnosti in ekosistemov, ter za ugotavljanje, ali ta gospodarska dejavnost ne škoduje bistveno kateremu od drugih okoljskih ciljev, in o spremembi Delegirane uredbe (EU) 2021/2178 glede posebnih javnih razkritij za te gospodarske dejavnosti (UL L, 2023/2486) v zvezi z drugimi okoljskimi cilji naj ne bi bili sprejeti v skladu s časovnim načrtom iz Uredbe 2020/852, tako da druga delegirana uredba med pripravo prve delegirane uredbe naj ne bi bila na voljo.
46
Komisija trditve tožečih strank izpodbija.
47
Iz spisa je razvidno, da se prvi dve točki, ki so ju navedle tožeče stranke (glej točko 45 zgoraj), nanašata na prva dva sklopa trditev, navedena v delu, naslovljenem „Revizija priprave Delegirane uredbe“, v štirih odstavkih, v katerih je navedeno:
„Prvič, ta preučitev ustreznih tehničnih meril za pregled bi morala vključevati nasvete platforme za financiranje trajnostne rasti iz [člena 20(2)] Uredbe 2020/852.
Trenutno je iz samega poročila [platforme za financiranje trajnostne rasti] jasno razvidno, da je bila ‚platforma zadolžena, da se osredotoči na [tehnična merila za pregled] in Komisiji pripravi priporočilo za drugi osnutek delegiranega akta o trajnostnih dejavnostih za okoljske cilje od 3 do 6‘ […].
Revizija bi torej morala zajemati posebne nasvete [platforme za financiranje trajnostne rasti] glede tehničnih meril za pregled bistvenega prispevka proizvodnje električne energije iz vetrne energije k prvima dvema okoljskima ciljema, in sicer blažitvi podnebnih sprememb in prilagajanju podnebnim spremembam.
Na drugi strani, iz prejšnje točke je razvidno, da Delegirana uredba ne izpolnjuje zahteve po tem, da se ‚pred sprejetjem zbere vse potrebno strokovno znanje‘, kot je določena v [členu 23(4)] Uredbe 2020/852.“
48
Prvi trije zadevni odstavki ne vsebujejo nobenega konkretnega razloga v zvezi s pravilnostjo sprejetja Delegirane uredbe. Dejstvo, da tožeče stranke menijo, da ta postopek ni potekal pravilno, izhaja le iz zadevnega četrtega odstavka.
49
Iz zadevnih štirih odstavkov je tako razvidno, da je bil edini natančen in konkreten razlog, ki so ga tožeče stranke navedle v zahtevi za notranjo revizijo, ta, da so trdile, da je Komisija ravnala v nasprotju s členom 23(4) Uredbe 2020/852 s tem, da pred sprejetjem in med pripravo Delegirane uredbe ni zbrala vsega potrebnega strokovnega znanja, saj platforma za financiranje trajnostne rasti ni podala nobenega mnenja o tehničnih merilih za pregled v zvezi z okoljskimi cilji blažitve podnebnih sprememb in prilagajanja nanje.
50
Vendar Komisija v točki 3 Priloge I k izpodbijanemu sklepu navaja:
„Člen 20(2)(a) in uvodna izjava 38 Uredbe [2020/852] določata, da platforma svetuje Komisiji o tehničnih merilih za pregled, medtem ko člen 10(4), člen 11(4) in uvodna izjava 54 [iste] uredbe Komisiji nalagajo, da se pred sprejetjem delegiranih aktov, ki vsebujejo tehnična merila za pregled za blažitev podnebnih sprememb in prilagajanje nanje, posvetuje s platformo. Te določbe ne določajo načinov in časovnega razporeda posvetovanja s platformo in določajo samo, da je treba to posvetovanje opraviti pred sprejetjem delegiranih aktov.
[…]
Komisija je 19. novembra 2020 na podlagi člena 10(4), člena 11(4) in člena 20 Uredbe [2020/852] platformo pozvala, naj pred sprejetjem osnutka delegiranega akta poda mnenje o njem. Komisija je 20. novembra 2020 objavila osnutek delegiranega akta za javno posvetovanje do 18. decembra 2020. Platforma je 18. decembra 2020 v okviru javnega posvetovanja predložila pripombe na osnutek delegiranega akta (dokument je zdaj na voljo na naslovu ‚https://finance.ec.europa.eu/system/files/2020-12/201218-eu-platform-on-sustainable-finance-opinion-taxonomy-delegated-act_en.pdf‘). Pri pripravi delegiranega akta in pred njegovim sprejetjem je torej bilo opravljeno ustrezno posvetovanje s platformo. Komisija je končni osnutek sprejela šele 4. junija 2021 […].“
51
Glede na ta jasna pojasnila se tožeče stranke motijo v delu, v katerem trdijo, da se „z [izpodbijanim] sklepom ne izpodbija dejstvo, da je bilo mnenje platforme, ki se nanaša posebej na tehnična merila za pregled prihodnje Delegirane uredbe, izdano 31. avgusta 2021, to je po [sprejetju] Delegirane uredbe 4. junija 2021“.
52
Komisija je namreč v izpodbijanem sklepu pojasnila, da je bilo opravljeno posvetovanje s platformo za trajnostno financiranje in da je ta platforma pripombe predložila 18. decembra 2020, to je pred sprejetjem Delegirane uredbe, tako da trditve tožečih strank o nasprotnem niso utemeljene.
53
Tretja točka, ki jo navajajo tožeče stranke (glej točko 45 zgoraj), se nanaša na četrti sklop trditev, navedenih v delu, naslovljenem „Revizija priprave Delegirane uredbe“, v treh odstavkih, v katerih je navedeno:
„Četrtič, preučitev ustreznih tehničnih meril za pregled bi bilo treba opraviti ob upoštevanju vseh okoljskih ciljev iz člena 9 Uredbe 2020/852[, upoštevanih] hkrati, kot je določeno v členih od 10 do 15 v povezavi s členom 19 Uredbe 2020/852.
Natančneje, prvi delegirani akt (postal Delegirana uredba), ki se nanaša na tehnična merila za pregled za prva dva okoljska cilja (in načelo[, da se ne škoduje bistveno], v zvezi z drugimi okoljskimi cilji), je bilo treba sprejeti najkasneje do ‚31. decembra 2020, da se zagotovi njegova uporaba od 1. januarja 2022‘ (člen 10(6) in člen 11(6) Uredbe 2020/852), medtem ko bi moral biti drugi delegirani akt o tehničnih merilih za pregled za druge okoljske cilje sprejet najkasneje do _31. decembra 2021, da se zagotovi njegova uporaba od 1. januarja 2023‘ (odstavek 5 členov od 12 do 15 Uredbe 2020/852).
Povedano drugače, oba zgoraj navedena delegirana akta bi morala biti […] pripravljena in sprejeta, preden se prvi od njiju (Delegirana uredba) začne uporabljati. Revizijo Delegirane uredbe je bilo treba torej opraviti ob poznavanju drugega delegiranega akta, kot je bilo prvotno določeno v Uredbi 2020/852.“
54
Kot pravilno opozarjajo tožeče stranke, Komisija te točke v izpodbijanem sklepu ni obravnavala. Kljub temu trdi, da je ta točka – ker naj ne bi bila utemeljena – v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 26 zgoraj, nedopustna, tako da Komisija nanjo ni mogla odgovoriti.
55
Najprej je treba navesti, da je v odstavku 6 členov 10 in 11 Uredbe 2020/852 dejansko določeno, da Komisija sprejme delegirane akte, s katerimi se določijo tehnična merila za pregled za dva okoljska cilja, in sicer cilja blažitve podnebnih sprememb in prilagajanja nanje „do 31. decembra 2020, s čimer se zagotovi, da se […] uporablja[ta] od 1. januarja 2022“. V odstavku 5 členov od 12 do 15 Uredbe 2020/852 pa je določeno, da Komisija sprejme delegirane akte, s katerimi se določijo tehnična merila za pregled za štiri druge okoljske cilje iz člena 9 Uredbe 2020/852 „do 31. decembra 2021, s čimer se zagotovi, da se […] uporablja[jo] od 1. januarja 2023“.
56
Dejansko je Komisija Delegirano uredbo sprejela šele 4. junija 2021, resda pa se uporablja od 1. januarja 2022 (člen 3, drugi odstavek, navedene delegirane uredbe). Delegirano uredbo 2023/2486 za druge štiri okoljske cilje pa je Komisija sprejela 27. junija 2023. Uporablja se od 1. januarja 2024 (člen 6, drugi odstavek, te delegirane uredbe).
57
Očitno je torej, da časovni načrti za sprejetje, določeni v odstavku 6 členov 10 in 11 Uredbe 2020/852 na eni strani ter odstavku 5 členov od 12 do 15 te uredbe na drugi strani, niso bili spoštovani.
58
Vendar v obravnavani zadevi tožeče stranke trdijo, da bi morala biti Delegirana uredba pripravljena ob poznavanju vsebine Delegirane uredbe 2023/2486 za druge štiri okoljske cilje. Tako menijo, da je zato, ker zadnjenavedena uredba ni bila na voljo pri pripravi Delegirane uredbe, ta uredba neveljavna.
59
Dejstvo, da je bila Delegirana uredba 2023/2486 za druge štiri okoljske cilje sprejeta po Delegirani uredbi, pa ustreza časovnim načrtom iz odstavka 6 členov 10 in 11 Uredbe 2020/852 na eni strani ter odstavka 5 členov od 12 do 15 te uredbe na drugi strani. Tudi če bi bili ti časovni načrti spoštovani, bi bila Delegirana uredba sprejeta „do 31. decembra 2020“, medtem ko bi morala biti Delegirana uredba 2023/2486 za druge štiri okoljske cilje nato sprejeta šele „do 31. decembra 2021“. Očitno je torej, da je bilo zaporedje dveh delegiranih uredb, priporočeno z navedenima določbama Uredbe 2020/852, v celoti spoštovano, tudi če sta bili ti delegirani uredbi sprejeti prepozno.
60
V teh okoliščinah, tudi če bi se priznalo, da je ta trditev tožečih strank dopustna – bodisi v fazi zahteve za notranjo revizijo bodisi v fazi te tožbe – nikakor ne more biti podlaga za verjetne, in sicer resne dvome glede presoj Komisije v Delegirani uredbi.
61
Iz tega sledi, da je treba ta del v celoti zavrniti.
Tretji del: kršitev člena 10(4), člena 11(4) in člena 20(2) Uredbe 2020/852
62
Tožeče stranke v bistvu menijo, da se pred sprejetjem Delegirane uredbe ni ustrezno posvetovalo s platformo za trajnostno financiranje iz člena 20 Uredbe 2020/852, s čimer so bili kršeni člen 10(4), člen 11(4) in člen 20(2) Uredbe 2020/852. Po njihovem mnenju se z izpodbijanim sklepom ne izpodbija trditev iz zahteve za notranjo revizijo, da je ta platforma sama navedla, da je bila pooblaščena za obravnavo predvsem osnutka delegiranega akta v zvezi z drugimi okoljskimi cilji. Poleg tega naj se posvetovanje z isto platformo ne bi nanašalo posebej na natančna tehnična merila za pregled, kot naj bi bila navedena v navedeni delegirani uredbi. Zadevna platforma naj bi mnenje o tem podala šele po sprejetju te delegirane uredbe. Po mnenju tožečih strank je treba dejstvo, da navedeni sklep ne vsebuje zaveze Komisije, da bo odpravila te kršitve, prav tako šteti za kršitev člena 10(2) in (3) Uredbe št. 1367/2006.
63
Komisija trditve tožečih strank izpodbija.
64
Trditve tožečih strank v okviru tega dela se nanašajo na prvi sklop trditev v okviru dela, naslovljenega „Revizija priprave Delegirane uredbe“.
65
Kot je bilo opozorjeno v točkah 50 in 52 zgoraj, v izpodbijanem sklepu je pojasnjeno, da je Komisija platformo za trajnostno financiranje pozvala, naj pred sprejetjem osnutka delegiranega akta poda mnenje o njem, da je Komisija 20. novembra 2020 objavila osnutek delegiranega akta za javno posvetovanje do 18. decembra 2020 in da je platforma 18. decembra 2020 predložila pripombe k osnutku delegiranega akta.
66
Tožeče stranke se v tožbi sklicujejo na drug dokument, domnevno z dne 31. avgusta 2021, da bi uveljavljale dve stvari. Na eni strani naj bi iz tega dokumenta izhajalo, da je platforma za trajnostno financiranje menila, da je pooblaščena le za obravnavo drugega osnutka delegiranega akta v zvezi z drugimi štirimi okoljskimi cilji. Na drugi strani naj bi navedena platforma šele v tem dokumentu podala svoje mnenje, ki se nanaša posebej na tehnična merila za pregled „prihodnje Delegirane uredbe“.
67
Kot pravilno trdi Komisija, pa zadevni dokument, na katerega se sklicujejo tožeče stranke, v obravnavani zadevi ni upošteven. S spletnega mesta platforme za trajnostno financiranje je namreč razvidno, da je zadnjenavedena objavila osnutek mnenja za tehnična merila za pregled v zvezi z drugimi štirimi okoljskimi cilji, nakar je 3. avgusta 2021 zbrala pripombe, končno mnenje pa je bilo objavljeno 30. marca 2022.
68
Po definiciji se mnenja, na katera se nanaša točka 67 zgoraj, nikakor ne nanašajo na prva dva okoljska cilja, za katera so bila z Delegirano uredbo določena tehnična merila za pregled. V obravnavani zadevi so torej povsem neupoštevna.
69
V preostalem tožeče stranke v bistvu trdijo, da mnenje platforme o trajnostnem financiranju z dne 18. decembra 2020 ni popolno, saj naj bi navedena platforma preučila zgolj splošna vprašanja, ne da bi razpravljala o točno določenih tehničnih merilih za pregled. Tožeče stranke iz te okoliščine sklepajo, da priloge k Delegirani uredbi, ki vsebujejo ta merila, niso bile priložene osnutku Delegirane uredbe, ki ga je Komisija poslala tej platformi, da o njem poda mnenje.
70
V zvezi s tem Komisija trdi, da so bili osnutek Delegirane uredbe in njegove priloge 19. novembra 2020 predloženi v mnenje platformi za trajnostno financiranje.
71
V obravnavani zadevi je iz podatkov, ki so na voljo na portalu Komisije za boljše pravno urejanje, razvidno, da so bili osnutek Delegirane uredbe in njegove priloge 20. novembra 2020 objavljeni za javno posvetovanje do 18. decembra 2020. Tako je platforma za trajnostno financiranje – tudi če Komisija teh prilog ni poslala 19. novembra 2020, ko je to platformo pozvala, naj poda mnenje o osnutku – imela dostop do navedenih prilog najpozneje dan po dnevu, ko ji je bil poslan poziv, in jih je lahko upoštevala pri oblikovanju svojega mnenja.
72
Ker torej tožeče stranke niso mogle ovreči trditve Komisije, da je bilo opravljeno posvetovanje s platformo za trajnostno financiranje glede osnutka Delegirane uredbe in njegovih prilog, v katerih so podrobno navedena tehnična merila za pregled, tudi ni upoštevno, da se navedena platforma ni podrobno izrekla o navedenih tehničnih merilih za pregled, ampak je podala le splošne pripombe.
73
Čeprav je v odstavku 4 člena 10 in člena 11 Uredbe 2020/852 določeno, da se Komisija „[p]reden sprejme delegirani akt iz odstavka 3 tega člena […] v zvezi s tehničnimi merili za pregled iz odstavka 3 tega člena posvetuje s platformo iz člena 20“, teh določb namreč ni mogoče razlagati tako, da preprečujejo sprejetje teh delegiranih aktov, kadar se – kot v obravnavani zadevi – navedena platforma ni izrecno opredelila do vseh vidikov osnutkov delegiranih aktov, ki so ji bili predloženi v mnenje.
74
Zato je treba ta del zavrniti, tako da je treba prvi tožbeni razlog v celoti zavrniti.
Drugi tožbeni razlog: blažitev podnebnih sprememb
75
Drugi tožbeni razlog je razdeljen na štirih dele, ki se nanašajo, prvič, na kršitev člena 37 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, člena 191 PDEU in člena 19(1)(f) Uredbe 2020/852, drugič, na kršitev člena 10(3)(a) Uredbe 2020/852, tretjič, na kršitev člena 19(1)(a) in (j) Uredbe 2020/852 in, četrtič, na kršitev člena 19(3) Uredbe 2020/852.
76
Tožeče stranke v bistvu izpodbijajo dva pristopa, ki ju je po njihovem mnenju Komisija uporabila pri določitvi tehničnih meril za pregled za proizvodnjo električne energije iz vetrne energije. V bistvu trdijo, da je Komisija s tem, da je v izpodbijanem sklepu ta pristopa zagovarjala kljub trditvam, ki so jih navedle v zahtevi za notranjo revizijo, kršila različne določbe prava Unije.
77
Splošno sodišče ocenjuje, da je koristno na kratko povzeti ta očitka tožečih strank, preden začne analizo štirih delov, ki so jih predstavile.
78
Na eni strani so tožeče stranke kritične do dejstva, da tehnična merila za pregled za proizvodnjo električne energije iz vetrne energije ne določajo, da se emisije CO2 na kilovatno uro (kWh) električne energije, proizvedene iz vetrne energije, dejansko izmerijo in spoštujejo določen prag. V točki 4.3 Priloge I k Delegirani uredbi je namreč kot tehnično merilo za pregled za bistven prispevek k blažitvi podnebnih sprememb določeno zgolj, da se „[z] dejavnostjo […] proizvaja električna energija iz vetrne energije“. Med strankami ni sporno, da to konkretno pomeni, da se v navedeni delegirani uredbi šteje, da izvajanje te gospodarske dejavnosti kljub posebnim okoliščinam vedno bistveno prispeva k blažitvi podnebnih sprememb.
79
Tožeče stranke ta položaj opisujejo kot „izvzetje“ iz obveznosti izvedbe dejanske kvantitativne meritve emisij CO2 na kWh električne energije, proizvedene iz vetrne energije, in „domnevo“, da ta dejavnost vedno bistveno prispeva k blažitvi podnebnih sprememb.
80
Na drugi strani tožeče stranke menijo, da je treba nujno upoštevati „nestalnost“ proizvodnje električne energije iz vetrne energije. Količina električne energije, proizvedene z izkoriščanjem obnovljivih virov energije, zlasti vetrne energije, naj bi bila odvisna od meteoroloških razmer, predvsem od jakosti vetra v primeru vetrne energije. Zato naj obrat za proizvodnjo električne energije iz vetrne energije ne bi vedno zagotavljal enake električne moči elektroenergetskemu omrežju in na koncu torej porabnikom električne energije. Ta zagotovljena moč naj bi variirala glede na meteorološke razmere. Lahko bi se torej zgodilo, da bi bilo treba za to, da bi bilo povpraševanje po električni energiji vedno zadovoljeno, zaprositi druge elektrarne, da „kompenzirajo“„nezadostno proizvodnjo“ vetrne elektrarne.
81
Po mnenju tožečih strank je treba za ustrezno merjenje emisij CO2, ki izhajajo iz proizvodnje električne energije iz vetrne energije, upoštevati emisije teh drugih elektrarn, ki „kompenzirajo“„nezadostno proizvodnjo“ vetrne elektrarne. Delegirana uredba pa ne določa obveznosti upoštevanja teh emisij, kar tožeče stranke ponovno označujejo kot „izvzetje“.
82
Pred preučitvijo štirih delov tega tožbenega razloga se je treba izreči o dopustnosti trditev, ki so jih tožeče stranke navedle v dopisu, ki so ga v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložile 6. decembra 2023.
Dopustnost trditev, ki so jih tožeče stranke navedle v dopisu, ki so ga v sodnem tajništvu vložile 6. decembra 2023
83
Tožeče stranke so 6. decembra 2023 v sodnem tajništvu vložile dopis s prilogo, in sicer obvestilo Komisije, naslovljeno „Tehnične smernice za uporabo ‚načela, da se ne škoduje bistveno‘ v skladu z uredbo o vzpostavitvi mehanizma za okrevanje in odpornost“ (UL C, C/2023/111). Po njihovem mnenju sta ta dopis in njegova priloga na podlagi člena 85(3) Poslovnika Splošnega sodišča dopustna kot novo dokazno sredstvo, ker naj bi bilo navedeno obvestilo dano na voljo šele po vložitvi tožbe in po koncu pisnega dela postopka. V bistvu menijo, da to obvestilo potrjuje njihove trditve v podporo drugemu tožbenemu razlogu, v skladu s katerimi je treba upoštevati nestalnost proizvodnje električne energije iz vetrne energije, in trditve, da Komisija ni spoštovala tehnološke nevtralnosti.
84
Sodno tajništvo je 12. decembra 2023 stranke med drugim obvestilo, da je bila Komisija pozvana, naj na obravnavi zavzame stališče glede dopustnosti in utemeljenosti dopisa, ki so ga tožeče stranke 6. decembra 2023 vložile v sodnem tajništvu, in njegove priloge.
85
V zvezi s tem je Komisija na obravnavi predložila svoja stališča, kar je bilo zabeleženo v zapisniku obravnave. Trdi, da je obvestilo, priloženo dopisu, ki so ga tožeče stranke v sodnem tajništvu vložile 6. decembra 2023, nedopustno in vsekakor neupoštevno.
86
Člen 84(1) Poslovnika določa, da navajanje novih razlogov med postopkom ni dovoljeno, razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se razkrile med postopkom.
87
V skladu s sodno prakso se člen 84(1) Poslovnika uporablja tudi za očitke ali trditve (glej sodbo z dne 14. julija 2021, AQ/eu-LISA, T‑164/19, neobjavljena, EU:T:2021:456, točka 59 in navedena sodna praksa).
88
Kot je bilo opozorjeno v točki 83 zgoraj, tožeče stranke v dopisu, ki so ga v sodnem tajništvu vložile 6. decembra 2023, v bistvu menijo, da obvestilo, priloženo navedenemu dopisu, potrjuje njihove trditve v podporo drugemu tožbenemu razlogu, v skladu s katerimi je treba upoštevati nestalnost proizvodnje električne energije iz vetrne energije, in njihove trditve, da Komisija ni spoštovala tehnološke nevtralnosti. Ker tožeče stranke trditve iz tega dopisa opirajo na obvestilo, ki je bilo temu dopisu priloženo, torej navajajo nove trditve v smislu člena 84(1) Poslovnika.
89
Kot je bilo opozorjeno tudi v točki 83 zgoraj, tožeče stranke menijo, da sta dopis, ki so ga v sodnem tajništvu vložile 6. decembra 2023, in njegova priloga dopustna, ker je obvestilo, ki je predmet te priloge in na katerem temeljijo nove trditve iz navedenega dopisa, bilo dano na voljo šele po vložitvi tožbe in po koncu pisnega dela postopka v obravnavani zadevi. Tako v bistvu trdijo, da objava navedenega obvestila pomeni pravno ali dejansko okoliščino, ki se je razkrila med postopkom, v smislu člena 84(1) Poslovnika, in ki torej upravičuje navedbo novih trditev iz tega dopisa.
90
Čeprav je res, da je bilo zadevno obvestilo v Uradnem listu objavljeno šele 11. oktobra 2023 – torej šele po koncu pisnega dela postopka v obravnavani zadevi, o katerem so bile tožeče stranke obveščene z dopisom sodnega tajništva z dne 4. maja 2023 – pa je treba ugotoviti, da sta bila konkretna odlomka tega obvestila, na katera se sklicujejo tožeče stranke, in sicer prvi in tretji odstavek v točki 2.4, naslovljeni „Vodilna načela za oceno [načela, da ‚se ne škoduje bistveno‘]“, enaka že v prejšnji različici tega obvestila, ki je bila v Uradnem listu (UL 2021, C 58, str. 1) objavljena že 18. februarja 2021, torej pred vložitvijo tožbe.
91
Ker sta bila torej zadevna odlomka že objavljena pred vložitvijo tožbe, ju ni mogoče šteti za pravne ali dejanske okoliščine, ki so se razkrile med postopkom, v smislu člena 84(1) Poslovnika. Zgolj njuna ponovna objava po koncu pisnega dela postopka ne more spremeniti te ugotovitve.
92
Iz tega sledi, da je treba trditve iz dopisa, ki so ga tožeče stranke 6. decembra 2023 vložile v sodnem tajništvu, zavreči kot nedopustne, ne da bi bilo treba analizirati dopustnost tega dopisa kot takega niti dopustnost obvestila, ki mu je bilo priloženo.
Prvi del: kršitev člena 37 Listine o temeljnih pravicah, člena 191 PDEU in člena 19(1)(f) Uredbe 2020/852
93
Tožeče stranke menijo, da v zvezi s proizvodnjo električne energije iz vetrne energije Delegirana uredba ne določa obveznosti dejanskega kvantitativnega merjenja emisij CO2 na kWh električne energije, proizvedene iz vetrne energije, niti merjenja vpliva nestalnosti proizvodnje električne energije iz vetrne energije na emisije CO2 na kWh proizvedene električne energije iz vseh virov energije skupaj. Ta delegirana uredba naj bi, nasprotno, temeljila na domnevi, da je proizvodnja električne energije iz vetrne energije združljiva z zahtevami, določenimi v Uredbi 2020/852.
94
Po mnenju tožečih strank se s takim pristopom izogiba iskanju in preučitvi prepričljivih znanstvenih dokazov v zvezi s to dejavnostjo, kar ni v skladu s previdnostnim načelom, ter ne vodi do upoštevanja razpoložljivih znanstvenih in tehničnih podatkov, kar je v nasprotju s členom 19(1)(f) Uredbe 2020/852 in členom 191(1) PDEU. Ta pristop naj prav tako ne bi pomenil skrbne in preudarne rabe naravnih virov in naj se ne bi smel šteti kot dokaz, da dejavnost prispeva k boju proti podnebnim spremembam v smislu člena 191 PDEU. S tem naj visoka raven varstva okolja in izboljšanje njegove kakovosti ne bi bila zagotovljena v skladu z načelom trajnostnega razvoja, kar naj bi bilo v nasprotju s členom 37 Listine o temeljnih pravicah.
95
Tožeče stranke navajajo, da ni mogoče šteti, da študija Medvladnega panela za podnebne spremembe (IPCC) vsebuje znanstvene podatke, na podlagi katerih bi bilo mogoče oblikovati tehnična merila za pregled v smislu člena 19 Uredbe 2020/852. Po njihovem mnenju se člen 19(1)(f) te uredbe nanaša na analizo na ravni sektorja (v obravnavani zadevi sektorja električne energije) in na potrebo po primerjavi rezultatov dejavnosti znotraj sektorja glede na njihov prispevek k okoljskim ciljem. Menijo, da so emisije CO2 za proizvodnjo kWh električne energije po viru in v realnem času zlahka na voljo.
96
Komisija trditve tožečih strank izpodbija.
97
Iz spisa je razvidno, da so tožeče stranke v delu zahteve za notranjo revizijo, naslovljenem „Proizvodnja električne energije iz vetrne energije, kar zadeva blažitev podnebnih sprememb“, navedle sledeče:
„Prvič, zgoraj navedena trditev ni ‚tehnično merilo za pregled‘ v smislu Uredbe 2020/852 in torej ne izpolnjuje zahteve iz Uredbe 2020/852 v zvezi z blažitvijo podnebnih sprememb.
Zlasti člen 10(1) Uredbe 2020/852 zahteva, da vsaka dejavnost ‚bistveno prispeva k stabilizaciji koncentracije toplogrednih plinov v ozračju na ravni, ki preprečuje nevarno antropogeno poseganje v podnebni sistem, v skladu z dolgoročnim ciljem glede temperature iz Pariškega sporazuma, s preprečevanjem ali zmanjševanjem emisij toplogrednih plinov ali povečevanjem odvzemov toplogrednih plinov‘.
Delegirana uredba ne vsebuje in ne omenja dokazov, da dejavnost proizvodnje električne energije iz vetrne energije bistveno prispeva – in v kolikšni meri – k stabilizaciji, preprečevanju ali zmanjševanju emisij toplogrednih plinov ali povečevanju odvzemov toplogrednih plinov.
To pomanjkanje dokazov je upoštevno glede na namen Uredbe 2020/852 in ‚tehnična merila za pregled‘, ki jih mora vsebovati.
Na eni strani, Uredba 2021/1119 (evropska podnebna pravila), ki uvaja zavezujoče cilje za zmanjšanje emisij toplogrednih plinov, za oceno napredka pri doseganju tega cilja izrecno napotuje na Uredbo 2020/852.
Na drugi strani, Uredba 2018/1999 o upravljanju energetske unije in podnebnih ukrepov zahteva tudi, da se obnovljivi viri energije ocenijo glede na njihov prispevek k emisijam toplogrednih plinov, namesto da se ta prispevek domneva.
Drugič, tudi če bi bilo treba šteti, da je navedena izjava tehnično merilo za pregled, gre dejansko za predpostavko, ne pa za merilo. To razlago potrjuje besedilo [tehnične priloge], priložene k poročilu skupine tehničnih strokovnjakov, v kateri je navedeno, da ‚je vetrna energija trenutno izvzeta iz ocenjevanja [ogljičnega odtisa proizvoda] ali [toplogrednih plinov] v celotnem življenjskem ciklu, brez poseganja v redno pregledovanje v skladu s pragom zmanjševanja emisij. Vetrna energija se trenutno šteje za upravičeno za taksonomijo, ki je predmet rednega pregledovanja‘ (stran 218).
Tretjič, razlogovanje, predlagano v [tehnični prilogi], priloženi k poročilu skupine tehničnih strokovnjakov, z naslovom ‚Rationale‘[…], ne upošteva emisij toplogrednih plinov, ki jih povzroča nestalnost dejavnosti (odvisnost od vetra ter razpoložljivost in emisije, ki izhajajo iz rezervnih zmogljivosti za proizvodnjo električne energije).
Z drugimi besedami, zaradi narave nestalnosti proizvodnje električne energije iz vetrne energije je treba pri vprašanju, ali jo je mogoče šteti za okoljsko trajnostno, upoštevati hkrati predvideno stopnjo nestalnosti – saj se bo ta razlikovala glede na strukturo splošno razpoložljivega vetra in drugih virov proizvodnje električne energije (v zadevni državi članici) – in njihovo učinkovitost glede emisij toplogrednih plinov, ki bodo prav tako vplivale na vsebnost emisij toplogrednih plinov v električni energiji, ki je na voljo za porabo.
Četrtič, trditev, da se ‚z dejavnostjo proizvaja električna energija iz vetrne energije‘, temelji izključno na vidiku proizvodnje električne energije v nasprotju s porabo električne energije.
Medtem ko dejanski ukrep za ugotavljanje, ali določena proizvodnja električne energije bistveno prispeva k blažitvi podnebnih sprememb, torej k zmanjšanju emisij toplogrednih plinov, v okviru bruto končne porabe energije, kot je opredeljena v členu 2(4) Direktive 2018/2001 o spodbujanju uporabe energije iz obnovljivih virov.
Delegirana uredba konkretno obravnava le naložbe v zmogljivost za proizvodnjo električne energije iz vetrne energije, torej proizvodnjo električne energije iz tega vira. Vendar dejanskega zmanjšanja toplogrednih plinov in s tem obstoja bistvenega prispevka k cilju prilagajanja podnebnim spremembam ni mogoče meriti le z vidika ravni toplogrednih plinov v porabi energije, in sicer v obravnavani zadevi električne energije.
To vrzel med proizvodnjo in porabo električne energije bi bilo treba zapolniti v Delegirani uredbi in bi jo bilo treba zapolniti v okviru zahtevane notranje revizije.
Petič in vsekakor, izjava delegacije ni podprta z nobenim dokazom.“
98
Najprej ugotoviti – tako kot Komisija – da tožeče stranke nikjer v delu zahteve za notranjo revizijo, naslovljenem „Proizvodnja električne energije iz vetrne energije pri blažitvi podnebnih sprememb“, ne omenjajo niti člena 37 Listine o temeljnih pravicah niti člena 19(1)(f) Uredbe 2020/852. Iz tega sledi, da so trditve, navedene v tožbi, ki se nanašajo na te določbe, nove in torej nedopustne v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 28 zgoraj. Prav tako v navedeni zahtevi ni sklicevanja na člen 191 PDEU, tako da so tudi trditve, ki se nanašajo na to določbo, nove in torej nedopustne.
99
Čeprav tožeče stranke v okviru tega dela v bistvu trdijo, da Delegirana uredba ne temelji na prepričljivih znanstvenih dokazih, kar zadeva določitev tehničnih meril za pregled, je iz točke 77 tožbe – v nasprotju s tem, kar trdi Komisija – vsekakor jasno razvidno, da tožeče stranke izpodbijajo zakonitost izpodbijanega sklepa, ne pa zakonitosti navedene delegirane uredbe.
100
Komisija je v točki 1.1 Priloge IV k izpodbijanemu sklepu na trditve tožečih strank v zvezi z merilom za blažitev podnebnih sprememb odgovorila tako:
„Delegirani akt določa tehnična merila za pregled, ki se uporabljajo za oceno bistvenega prispevka in načela[, da se ne škoduje bistveno (DNSH)] glede na okoljske cilje, značilne za različne gospodarske dejavnosti. Bistven prispevek k okoljskim ciljem je opredeljen v členih od 10 do 15 Uredbe [2020/852], medtem ko je bistveno škodovanje okoljskim ciljem opredeljeno v členu 17 [navedene uredbe]. Natančen obseg gospodarskih dejavnosti je opredeljen v delegiranem aktu. Ker se [ta uredba] nanaša predvsem na gospodarske dejavnosti, obsega ocene ni bilo mogoče razširiti na analizo celotnega sistema. Vsaka dejavnost je bila ocenjena glede na njen bistven prispevek k podnebnim ciljem in glede na bistveno škodo, povzročeno drugim okoljskim ciljem, ne da bi se ocenjevale druge z njimi povezane dejavnosti. V okviru tega pristopa ni mogoče upoštevati nestalnosti dejavnosti.
V analizi vpliva na podnebne spremembe, priloženi delegiranemu aktu, so pojasnjeni razlogi za uporabo kvantitativnega praga 100 g CO2 na kWh, ki je tehnološko nevtralen in temelji na življenjskem ciklu, za vse dejavnosti proizvodnje električne energije. V njej je prav tako navedena utemeljitev za uvedbo izjeme od obveznosti izračunati emisije v življenjskem ciklu in de facto izvzetje iz obveznosti spoštovanja tehnološko nevtralnega praga. Na podlagi prepričljivih znanstvenih dokazov, ki jih je predložil zlasti IPCC […], in na podlagi globalnih podatkov o emisijah v življenjskem ciklu tehnologij za oskrbo z električno energijo se je Komisija v skladu s pristopom [skupine tehničnih strokovnjakov za financiranje trajnostne rasti] odločila, da nekatere dejavnosti izvzame iz obveznosti spoštovanja tega praga. Ti primeri so omejeni na tiste, pri katerih je bila svetovna mediana emisij v življenjskem ciklu nižja od 100 g CO2 na kWh. Po podatkih IPCC so emisije [toplogrednih plinov] v življenjskem ciklu vetrne energije (tako na kopnem kot na morju) precej pod določenim pragom (največje emisije so 56 g CO2 na kWh). Z dejavnostjo proizvodnje električne energije iz vetrne energije naj bi bil torej prag vedno spoštovan, preostala zahteva, ki se uporablja, pa naj bi bila omejena na izračun življenjskega cikla v skladu z eno od treh alternativnih tehnologij. Komisija se je ob upoštevanju rezultatov raziskave IPCC o emisijah v življenjskem ciklu, priznanja, da bi se merila pri nekaterih dejavnostih z majhnimi emisijami omejila na upravni postopek, in usmeritve evropske energetske politike – ki spodbuja hitro uvedbo obnovljivih virov energije in upošteva zahtevo iz člena 19(1)(k) Uredbe [2020/852], v skladu s katero morajo biti merila preprosta za uporabo – odločila, da vetrno energijo izvzame iz obveznosti spoštovanja kvantitativnih tehničnih meril za pregled za dejavnosti proizvodnje električne energije.“
101
Tako je Komisija v izpodbijanem sklepu jasno navedla razloge, zaradi katerih se je odločila, da bo tehnična merila za pregled za proizvodnjo električne energije iz vetrne energije, kar zadeva merilo bistvenega prispevka k blažitvi podnebnih sprememb, oblikovala tako, kot je to storila v Delegirani uredbi. Sklicevala se je na oceno učinka, ki je bila priložena navedeni delegirani uredbi in iz katere je bilo razvidno, da se je oprla na prepričljive znanstvene dokaze, ki jih je med drugim predložil IPCC.
102
Tožeče stranke v točki 77 replike trdijo, da „[č]eprav lahko študije, ki jih navaja [Komisija], upravičijo obe izvzetji in domnevo, pa [te] niso znanstveni podatki, na podlagi katerih bi se lahko oblikovala ‚tehnična merila za pregled‘ v smislu člena 19 Uredbe 2020/852“. Menijo, da gre za „protislovje“ (točka 78 replike) in da bi morala Komisija na podlagi natančne določbe Uredbe 2020/852 opraviti „analizo na ravni sektorja (v obravnavani zadevi sektorja električne energije), pa tudi primerjati rezultate dejavnosti znotraj sektorja glede na njihov prispevek k okoljskim ciljem“ (točka 80 replike), kar pa zaradi „obeh izvzetij in domnev“ ni mogoče (točka 81 replike).
103
V zvezi s tem je treba na eni strani ugotoviti, da besedilo, ki ga tožeče stranke navajajo v točki 79 replike, dejansko izhaja iz člena 19(1)(j) Uredbe 2020/852, in ne iz člena 19(1)(f), kot navajajo. V zahtevi za notranjo revizijo in v tožbi, ki se nanaša na ta del tožbenega razloga, pa nikoli ni šlo za to prvo določbo. Trditve, ki se nanašajo na to določbo, so torej nedopustne.
104
Na drugi strani tožeče stranke v točki 77 replike izrecno priznavajo, da je iz izpodbijanega sklepa razvidno, da se Komisija je oprla na znanstvene podatke. Tako so v protislovju s svojo trditvijo, da se Komisija ni oprla na prepričljive znanstvene podatke. Poleg tega so druge trditve, navedene v repliki – in sicer da tehnična merila za pregled niso v skladu z Uredbo 2020/852 iz drugih razlogov – nedopustne, ker so nove.
105
Ker so torej tožeče stranke priznale, da je v izpodbijanem sklepu navedeno, da tehnična merila za pregled v zvezi z bistvenim prispevkom proizvodnje električne energije iz vetrne energije k blažitvi podnebnih sprememb temeljijo na prepričljivih znanstvenih podatkih, je treba ta del vsekakor zavrniti kot neutemeljen.
Drugi del: kršitev člena 10(3)(a) Uredbe 2020/852
106
Tožeče stranke trdijo, da Delegirana uredba, ker ne določa obveznosti izvedbe dejanskega kvantitativnega merjenja emisij CO2 na kWh električne energije, proizvedene iz vetrne energije, niti merjenja vpliva nestalnosti proizvodnje električne energije iz vetrne energije na emisije CO2 na kWh proizvedene električne energije iz vseh virov energije skupaj, ne izpolnjuje zahteve iz člena 10(3) Uredbe 2020/852, v skladu s katero je treba ugotoviti, ali in v kolikšni meri dejavnost bistveno prispeva k stabilizaciji koncentracije toplogrednih plinov v ozračju. Trditve Komisije v izpodbijanem sklepu, da ni bilo mogoče upoštevati nestalnosti, naj bi kazale, da je ta nestalnost dejstvo, ki je Komisiji znano. S tem, da je ni upoštevala, naj bi ta storila očitno napako pri presoji. S pristopom Komisije naj bi se preprečila celovita presoja vpliva dejavnosti kot celote na okolje. Podredno, Komisija naj bi prekoračila pristojnost, ki ji je podeljena s členom 10(3)(a) navedene uredbe, s tem, da je odločila, da ni treba izvesti dejanske kvantitativne meritve emisij CO2 na kWh električne energije, proizvedene iz vetrne energije, niti meritve vpliva nestalnosti.
107
Komisija trditve tožečih strank izpodbija.
108
Najprej je treba navesti, da čeprav bi trditve, ki so jih tožeče stranke navedle v tožbi, lahko dale vtis, da so kritične do Delegirane uredbe, je iz točke 82 tožbe nedvoumno razvidno, da menijo, da je odgovor, ki ga je Komisija v izpodbijanem sklepu podala na zahtevo za notranjo revizijo, v nasprotju s členom 10(3)(a) Uredbe 2020/852. Tako je treba šteti, da se te trditve nanašajo na navedeni sklep.
109
Člen 10(3)(a) Uredbe 2020/852 določa, da „Komisija sprejme delegirani akt […] za […] dopolnitev odstavkov 1 in 2 tega člena z določitvijo tehničnih meril za pregled za določitev pogojev, pod katerimi se šteje, da določena gospodarska dejavnost bistveno prispeva k blažitvi podnebnih sprememb“.
110
Člen 10(3)(a) Uredbe 2020/852 se nanaša le na „pogoje, pod katerimi“ se šteje, da dejavnost bistveno prispeva k blažitvi podnebnih sprememb. Tožeče stranke se torej motijo, ko trdijo, da iz te določbe izhaja, da „[je njen namen] ugotoviti, ali in v kolikšni meri [bi] dejavnost“ zagotovila tak prispevek. Navedena določba namreč ne vsebuje nobene omembe zamisli o nujno kvantitativni presoji v smislu spoštovanja določenega praga.
111
Poleg tega je Komisija v drugem odstavku, navedenem v točki 100 zgoraj, v bistvu navedla, da iz razlogov, navedenih v oceni učinka Delegirane uredbe, meni, da vsaka dejavnost proizvodnje električne energije (in sicer vse tehnologije skupaj), ki ustvarja emisije pod pragom 100 g CO2 na kWh in temelji na življenjskem ciklu, bistveno prispeva k blažitvi podnebnih sprememb.
112
Tožeče stranke v zahtevi za notranjo revizijo oziroma v svojih pisanjih niso navedle elementov, s katerimi bi omajale ugotovitev iz točke 111 zgoraj, na kateri temelji pristop, ki ga je ubrala Komisija.
113
Dalje, Komisija je v drugem odstavku, navedenem v točki 100 zgoraj, pojasnila, da je iz podatkov IPCC razvidno, da so „emisije [toplogrednih plinov] v življenjskem ciklu vetrne energije (tako na kopnem kot na morju) precej pod določenim pragom (največje emisije so 56 g CO2 na kWh)“.
114
V nasprotju s tem, kar trdijo tožeče stranke, je torej iz izpodbijanega sklepa razvidno, da je Komisija uporabila kvantitativni prag. Ker naj bi bil zadnjenavedeni pri dejavnosti proizvodnje električne energije iz vetrne energije vedno spoštovan, pa je v bistvu menila, da ni treba presojati, ali je spoštovan v vsakem posameznem primeru.
115
Edina trditev tožečih strank, s katero je mogoče izpodbiti ugotovitev Komisije, da je prag 100 g CO2 na kWh (ki ga tožeče stranke ne izpodbijajo, glej točko 112 zgoraj) pri proizvodnji električne energije iz vetrne energije vedno spoštovan, se nanaša na „nestalnost“ proizvodnje električne energije iz vetrne energije.
116
V zvezi s tem je Komisija v prvem odstavku, navedenem v točki 100 zgoraj, pojasnila, da natančen obseg različnih gospodarskih dejavnosti določa Delegirana uredba. Po njenem mnenju, „[g]lede na to, da se Uredba [2020/852] nanaša predvsem na gospodarske dejavnosti, obsega ocene ni bilo mogoče razširiti na analizo celotnega sistema“, „[j]e bila vsaka dejavnost ocenjena glede na njen bistven prispevek k podnebnim ciljem in glede na bistveno škodo, povzročeno drugim okoljskim ciljem, ne da bi se ocenile druge z njimi povezane dejavnosti“, in „[v] okviru tega pristopa ni mogoče upoštevati nestalnosti dejavnosti“.
117
Najprej, iz različnih določb Uredbe 2020/852 je nedvoumno razvidno, da ta uredba temelji na ideji, da za natančno določene „gospodarske dejavnosti“ veljajo merila, določena s to uredbo ali na njeni podlagi, da se oceni, ali se te „gospodarske dejavnosti“ štejejo za okoljsko trajnostne.
118
Prvič, člen 1(1) Uredbe 2020/852 namreč določa, da ta uredba „določa merila za ugotavljanje, ali se gospodarska dejavnost šteje kot okoljsko trajnostna, za namene določitve stopnje okoljske trajnostnosti naložbe“.
119
Drugič, člen 3 Uredbe 2020/852 določa, da „se gospodarska dejavnost šteje kot okoljsko trajnostna, kadar ta gospodarska dejavnost“ izpolnjuje določene pogoje.
120
Tretjič, v skladu s členom 10(1) Uredbe 2020/852 se „[z]a gospodarsko dejavnost […] šteje, da bistveno prispeva k blažitvi podnebnih sprememb, kadar ta dejavnost bistveno prispeva k stabilizaciji koncentracije toplogrednih plinov v ozračju na ravni, ki preprečuje nevarno antropogeno poseganje v podnebni sistem, in sicer s preprečevanjem ali zmanjševanjem emisij toplogrednih plinov ali povečevanjem odvzemov toplogrednih plinov“.
121
Četrtič, v skladu s členom 10(3)(a) Uredbe 2020/852 Komisija sprejme delegirani akt za „dopolnitev odstavkov 1 in 2 tega člena z določitvijo tehničnih meril za pregled za določitev pogojev, pod katerimi se šteje, da določena gospodarska dejavnost bistveno prispeva k blažitvi podnebnih sprememb“.
122
Komisija je torej Delegirano uredbo pravilno strukturirala tako, da je v prilogah I in II te uredbe določila točke za vsako od gospodarskih dejavnosti, na katere se nanaša. Tožeče stranke tega pristopa sicer ne izpodbijajo.
123
Komisija je v točki 4.3 prilog I in II k Delegirani uredbi, naslovljeni „Proizvodnja električne energije iz vetrne energije“, podala ta „[o]pis dejavnosti“: „[g]radnja ali upravljanje objektov za proizvodnjo električne energije, ki proizvajajo električno energijo iz vetrne energije“.
124
Očitno je torej, da je zadevna gospodarska dejavnost opredeljena tako, da se, na eni strani, nanaša le na proizvodnjo električne energije, in, na drugi strani, je edini upoštevni vir energije vetrna energija. Ta gospodarska dejavnost pa se ne nanaša, na eni strani, na dajanje električne energije na voljo končnim odjemalcem ali, na drugi strani, na proizvodnjo električne energije iz drugih virov energije.
125
Dalje, Komisija je navedla, da je proizvodnja električne energije iz vetrne energije „nestalna“ v smislu, da ne gre za neprekinjeno električno energijo, temveč za energijo, ki se spreminja glede na meteorološke razmere.
126
Vendar je Komisija menila, da „nestalnosti ni mogoče upoštevati“, ker v bistvu „zapolnitev“„nezadostne proizvodnje“ električne energije v obratu za proizvodnjo električne energije iz vetrne energije z drugimi viri energije naj ne bi bila del te prve dejavnosti in ker naj se take „druge dejavnosti“, ki so tako „povezane“, v tem okviru ne bi ocenjevale.
127
To stališče ne vsebuje očitnih napak pri presoji.
128
Na eni strani Komisija glede na točke od 117 do 122 zgoraj pravilno trdi, da je treba v skladu z Uredbo 2020/852 gospodarsko dejavnost načeloma oceniti posamično.
129
Na drugi strani Komisija prav tako pravilno trdi, da bi bilo zelo težko količinsko opredeliti nestalnost proizvodnje električne energije iz vetrne energije in ugotoviti njen vpliv.
130
Na prvem mestu, čeprav je res, kot v bistvu trdijo tožeče stranke, da obstoječi pretekli podatki kažejo določeno nihanje celotne proizvodnje električne energije iz vetrne energije na nekaterih geografskih območjih, pa na podlagi takih statističnih podatkov, ki se nanašajo na precej široka geografska območja, ni mogoče z gotovostjo sklepati o dejanski prihodnji proizvodnji točno določenega obrata za proizvodnjo električne energije iz vetrne energije.
131
Na drugem mestu, Komisija pravilno trdi, da je vpliv nestalnosti proizvodnje električne energije iz vetrne energije odvisen predvsem od tehnologij, ki bi se uporabile za nadomestitev morebitne majhne proizvodnje vetrne energije. Ni pa mogoče predvideti točno določenih tehnologij, ki bi se uporabile za nadomestitev majhne proizvodnje vetrne energije točno določenega obrata.
132
Na tretjem mestu, vsekakor naj bi šlo za dejavnike, ki naj ne bi bili v rokah tistih, ki izvajajo dejavnost proizvodnje električne energije iz vetrne energije. Takih zunanjih dejavnikov, ki jih je težko dokazati, pa upravljavci obrata za proizvodnjo električne energije iz vetrne energije ne morejo upoštevati, ne da bi jim to povzročilo posebne težave. Kot pravilno trdi Komisija, bi bilo to v nasprotju s členom 19(1)(k) Uredbe 2020/852, iz katerega izhaja, da so tehnična merila za pregled „preprosta za uporabo in določena na način, ki olajša preverjanje, če izpolnjujejo navedena merila“.
133
Iz tega sledi, da Komisija s tem, da ni upoštevala nestalnosti proizvodnje električne energije iz vetrne energije, ni storila očitne napake pri presoji.
134
Posledično je treba ugotoviti, da mnenja Komisije, da je prag 100 g CO2 na kWh pri proizvodnji električne energije iz vetrne energije vedno spoštovan, ni mogoče ovreči s trditvami tožečih strank (glej točki 114 in 115 zgoraj).
135
Zato je treba trditev tožečih strank, da Komisija ni uporabila kvantitativnega praga, zavrniti, prav tako kot ta del, v utemeljitev katerega je bila ta trditev navedena.
Tretji del: kršitev člena 19(1)(a) in (j) Uredbe št. 2020/852
136
Po mnenju tožečih strank izpodbijani sklep ni v skladu s členom 19(1)(a) Uredbe 2020/852 niti z načelom tehnološke nevtralnosti iz tega člena, v povezavi s členom 19(1)(j) iste uredbe, ki Komisiji nalaga, da zagotovi enako obravnavanje dejavnosti, če enako prispevajo k doseganju enega ali več okoljskih ciljev. Pristop Komisije naj bi bil v nasprotju s tehnološko nevtralnostjo, ker naj ne bi upošteval nestalnosti. Ta nestalnost naj bi bila značilnost, ki določa raven emisij CO2 na kWh električne energije v celotnem zadevnem elektroenergetskem sistemu. Tako naj bi bilo treba upoštevati emisije CO2 na kWh, proizvedene iz alternativnih virov električne energije, ki kompenzirajo nestalnost proizvodnje električne energije iz vetrne energije.
137
Komisija trditve tožečih strank izpodbija.
138
Ugotoviti je treba – tako kot Komisija – da v zahtevi za notranjo revizijo ni absolutno ničesar, kar bi se lahko razlagalo kot trditev, da „načelo tehnološke nevtralnosti“, ki je domnevno določeno v členu 19(1)(a) Uredbe 2020/852, ali enako obravnavanje dejavnosti, ki enako prispevajo k doseganju enega ali več okoljskih ciljev v smislu člena 19(1)(j) te uredbe, nista bila spoštovana.
139
Posledično je treba trditve, navedene v utemeljitev tega dela, v skladu s sodno prakso iz točke 28 zgoraj zavreči kot nedopustne, ker so nove.
140
Ta del je torej treba zavrniti.
Četrti del: kršitev člena 19(3) Uredbe št. 2020/852
141
Tožeče stranke trdijo, da je Komisija s tem, da je v izpodbijanem sklepu navedla, da ni mogoče upoštevati nestalnosti proizvodnje električne energije iz vetrne energije, kršila člen 19(3) Uredbe 2020/852, ki določa, da morajo tehnična merila za pregled zagotavljati, da se dejavnosti proizvodnje električne energije, v katerih se uporabljajo trdna fosilna goriva, ne štejejo kot okoljsko trajnostne gospodarske dejavnosti. Nestalnost naj bi bila neizogibna značilnost proizvodnje električne energije iz vetrne energije, medtem ko naj bi poraba električne energije zahtevala stalno oskrbo na zahtevo. V teh okoliščinah naj bi bilo s to določbo Komisiji naloženo, naj oceni, ali in v kolikšni meri se proizvodnja električne energije iz trdnih fosilnih goriv dejansko ne bi štela za okoljsko trajnostno. Komisija naj bi morala določiti posebno tehnično merilo za pregled, s katerim bi zagotovila, da nestalnost proizvodnje električne energije iz vetrne energije ne bi pomenila sistemske uporabe trdnih fosilnih goriv v virih za proizvodnjo električne energije, ki jih elektroenergetsko omrežje uporablja za odpravo nestalnosti.
142
Komisija trditve tožečih strank izpodbija.
143
Kot trdi Komisija, je treba navesti, da v zahtevi za notranjo revizijo ni nikjer navedena domnevna kršitev člena 19(3) Uredbe 2020/852 in da tožeče stranke v navedeni zahtevi niso trdile, da tehnična merila za pregled ne izključujejo, da se dejavnosti proizvodnje električne energije, v katerih se uporabljajo trdna fosilna goriva, štejejo kot okoljsko trajnostne gospodarske dejavnosti.
144
Poleg tega – v nasprotju s tem, kar trdijo tožeče stranke – take trditve, ki se izrecno nanaša na člen 19(3) Uredbe 2020/852, prav tako ni mogoče šteti za zgolj razširitev trditev, s katerimi tožeče stranke na eni strani izpodbijajo trditev Komisije, da ni mogoče upoštevati nestalnosti proizvodnje električne energije iz vetrne energije, na drugi strani pa se sklicujejo na mesto te dejavnosti v celotni proizvodnji električne energije. Tožeče stranke namreč s temi trditvami zatrjujejo, na prvem mestu, kršitev člena 10(3)(a) navedene uredbe, ki je bila preučena v okviru drugega dela drugega tožbenega razloga, medtem ko se ta del nanaša na kršitev člena 19(3) te uredbe. Ker sta pravni podlagi, na kateri se sklicujejo tožeče stranke, različni, ni mogoče trditi, da je ta del tožbenega razloga dovolj tesno povezan z drugim delom drugega tožbenega razloga, da bi se lahko štelo, da izhaja iz običajnega razvoja razprave v postopku pred sodiščem v smislu sodne prakse, navedene v točki 29 zgoraj.
145
Posledično je treba trditve v utemeljitev tega dela in ta del v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 28 zgoraj, zavreči kot nedopustne, ker so novi.
146
Zato je treba drugi tožbeni razlog v celoti zavrniti.
Tretji tožbeni razlog: prilagajanje podnebnim spremembam
147
Tožeče stranke v bistvu trdijo, da Komisija v izpodbijanem sklepu ni odgovorila na nekatere trditve iz zahteve za notranjo revizijo v zvezi s tehničnimi merili za pregled za oceno bistvenega prispevka k prilagajanju podnebnim spremembam, s čimer je kršila člen 10(2) Uredbe št. 1367/2006. Prvič, Komisija naj ne bi preučila, še manj pa izpodbijala trditev iz navedene zahteve, da so tehnična merila za pregled, uporabljena v Delegirani uredbi, v nasprotju s členom 11(1) in (3) Uredbe 2020/852. Drugič, odgovorila naj ne bi niti na trditve, navedene v tej zahtevi, da tehnična merila za pregled niso dovolj natančna, ker pojmi, kot so „fizične in nefizične rešitve, ki bistveno zmanjšujejo najpomembnejša fizična podnebna tveganja, ki so pomembna za to dejavnost“, niso opredeljeni. Tretjič, Komisija naj ne bi odgovorila na trditev v zvezi z neobstojem metode preverjanja bistvenega prispevka in določitve tega, kaj so „vnaprej določeni kazalniki“. Četrtič, ničesar naj ne bi navedla o tem, ali bi bilo treba upoštevati dejstvo, da je vetrna energija odvisna od meteoroloških razmer. Petič, ničesar naj ne bi povedala o tem, ali ne bi bilo morda treba dejavnosti opredeliti z vidika porabe energije.
148
Komisija trditve tožečih strank izpodbija.
149
Kot so tožeče stranke prav tako priznale na obravnavi, je iz besedila tretjega tožbenega razloga razvidno, da trdijo le, da Komisija v izpodbijanem sklepu ni odgovorila na nekatere trditve iz zahteve za notranjo revizijo.
150
Člen 10(2) Uredbe št. 1367/2006 določa, da „[i]nstitucija […] Unije […] obravnava vse zahteve [za notranjo revizijo] […] Institucija […] svojo utemeljitev poda v pisnem odgovoru“.
151
To obveznost obrazložitve odgovora na zahtevo za notranjo revizijo iz člena 10(2) Uredbe št. 1367/2006 je treba razlagati enako kot obveznost obrazložitve iz člena 296, drugi odstavek, PDEU in člena 41(2)(c) Listine o temeljnih pravicah.
152
Opozoriti je namreč treba, na eni strani, da člen 296, drugi odstavek, PDEU določa, da so pravni akti institucij Unije obrazloženi, in, na drugi strani, da pravica do dobrega upravljanja iz člena 41 Listine o temeljnih pravicah določa obveznost institucij, organov, uradov in agencij Unije, da obrazložijo svoje odločitve.
153
Obrazložitev odločbe institucije, organa, urada ali agencije Unije je posebej pomembna, ker zadevni osebi omogoča, da se ob popolnem poznavanju zadeve odloči, ali namerava vložiti tožbo zoper to odločbo, pristojnemu sodišču pa, da opravi nadzor. Je torej eden od pogojev za učinkovitost sodnega nadzora, ki ga zagotavlja člen 47 Listine o temeljnih pravicah (glej sodbo z dne 15. julija 2021, Komisija/Landesbank Baden-Württemberg in EOR, C‑584/20 P in C‑621/20 P, EU:C:2021:601, točka 103 in navedena sodna praksa).
154
Iz sodne prakse Sodišča prav tako izhaja, da mora biti taka obrazložitev prilagojena naravi zadevnega akta in okoliščinam, v katerih je bil sprejet. V zvezi s tem v obrazložitvi ni treba podrobno navesti vseh upoštevnih dejanskih in pravnih okoliščin, ker je treba zadostnost obrazložitve presojati ne samo glede na njeno besedilo, ampak tudi glede na kontekst in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje, ter zlasti glede na interes za pridobitev pojasnil, ki bi ga lahko imeli naslovniki akta. Posledično je akt, ki posega v položaj, dovolj obrazložen, če je bil sprejet v okviru, ki ga zadevna oseba pozna in ji omogoča, da razume obseg ukrepa, sprejetega v zvezi z njo (glej sodbo z dne 15. julija 2021, Komisija/Landesbank Baden-Württemberg in EOR, C‑584/20 P in C‑621/20 P, EU:C:2021:601, točka 104 in navedena sodna praksa).
155
Tako je priznano, da je obrazložitev lahko implicitna, pod pogojem, da zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, iz katerih so bili zadevni ukrepi sprejeti, Splošnemu sodišču pa, da razpolaga z dovolj elementi za izvajanje nadzora (glej sodbo z dne 13. julija 2011, General Technic-Otis in drugi/Komisija, T‑141/07, T‑142/07, T‑145/07 in T‑146/07, EU:T:2011:363, točka 302 in navedena sodna praksa).
156
Iz tega sledi, da se tožeče stranke motijo, ko v bistvu menijo, da bi morala Komisija na vsako konkretno točko, navedeno v zahtevi za notranjo revizijo, posebej odgovoriti. Ker iz izpodbijanega sklepa implicitno izhaja, da je Komisija zavrnila vidik, ki so ga tožeče stranke navedle v navedeni zahtevi, ni mogoče ugotoviti, da je Komisija s tem, da na ta vidik ni posebej odgovorila, kršila člen 10(2) Uredbe št. 1367/2006.
157
Na prvem mestu, tožeče stranke trdijo, da Komisija v izpodbijanem sklepu ni omenila domnevnega protislovja med tehničnimi merili za pregled in pogoji, določenimi v členu 11(1) in (3) Uredbe 2020/852.
158
V zvezi s tem se tožeče stranke sklicujejo na naslednje odlomke zahteve za notranjo revizijo:
„Prvič, štiri točke, predstavljene kot tehnična merila za pregled, ne obravnavajo nobenega od obeh pogojev iz člena 11(1) Uredbe 2020/852 v zvezi z določitvijo bistvenega prispevka k prilagajanju podnebnim spremembam:
[…]
Glede na trenutno besedilo teh štirih točk ni mogoče določiti, v kolikšni meri lahko proizvodnja električne energije iz vetrne energije prispeva k prilagajanju podnebnim spremembam. Torej ni mogoče oceniti, ali se tak prispevek lahko šteje za bistven.“
159
Glede na zadevne odlomke, na katere se tožeče stranke izrecno sklicujejo, je očitno, da je treba to trditev iz tožbe razumeti tako, da se z njo zatrjuje, da Komisija ni zavzela stališča glede očitka, navedenega v zahtevi za notranjo revizijo, v skladu s katerim tehnična merila za pregled v bistvu niso kvantitativna in zato na podlagi njih ni mogoče niti oceniti obsega prispevka k prilagajanju podnebnim spremembam niti tega, ali je ta prispevek bistven.
160
Komisija je pod naslovom „Proizvodnja električne energije iz vetrne energije, kar zadeva prilagajanje podnebnim spremembam“ iz Priloge IV k izpodbijanemu sklepu pojasnila sledeče:
„Pristop Komisije v zvezi s prilagajanjem podnebnim spremembam iz Dodatka A k Prilogi I in Prilogi II k Delegirani uredbi je pojasnjen v [točkah] 1.2 in 2.3 Priloge III zgoraj kot odgovor na trditve drugega vlagatelja zahteve [za notranjo revizijo] iz točk 106 in 107, od 161 do 177 in od 381 do 389 njegove zahteve. Komisija tam pojasnjuje, da je njen pristop v zvezi s prilagajanjem podnebnim spremembam v skladu s [členom] 11(1), [členom] 17(1)(b) in [členom] 19(1) [Uredbe 2020/852]. Iz razlogov, navedenih v teh delih odgovora Komisije, [so] trditve tožečih strank neutemeljene.“
161
Komisija je v točki 1.2 Priloge III k izpodbijanemu sklepu, naslovljeni „Merila v zvezi s prilagajanjem podnebnim spremembam“, med drugim navedla to:
„Pristop Komisije je pojasnjen na straneh 30 [in] 31 analize vpliva na podnebne spremembe, priložene delegiranemu aktu, v kateri je navedeno:
[…]
Za bistven prispevek k prilagajanju podnebnim spremembam se za večino prilagojenih dejavnosti določijo enotna tehnična merila za pregled, ki so predvsem kvalitativna in procesno usmerjena, za omejeno število omogočitvenih dejavnosti pa tudi posebna in prilagojena merila. Narava meril, ki je v bistvu kvalitativna, je posledica tega, da v tej fazi ni izmerjenih referenčnih osnov ali parametrov, sprejetih za opredelitev kvantitativnih testnih meril za prilagoditev, in relativnega neobstoja kvantitativnih ciljev prilagajanja, opredeljenih na nacionalni, sektorski ali podnacionalni ravni. Določitev enotnih in kvalitativnih meril za prilagojene dejavnosti, ki so usklajene v vseh gospodarskih sektorjih, je bila podprta tudi s povratnimi informacijami o prilagoditvi, prejetimi od deležnikov v pozivu [skupine tehničnih strokovnjakov za financiranje trajnostne rasti] iz leta 2019 k predložitvi povratnih informacij […]
Iz tega izvlečka izhaja, da:
[…]
Narava meril, ki je v bistvu kvalitativna, je posledica tega, da v tej fazi ni izmerjenih referenčnih osnov ali parametrov, sprejetih za opredelitev kvantitativnih testnih meril za prilagoditev, in relativnega neobstoja kvantitativnih ciljev prilagajanja, opredeljenih na nacionalni, sektorski ali podnacionalni ravni.
Ta pristop je v skladu s pooblastilom iz člena 11(3) Uredbe [2020/852] in zahtevami iz člena 19(1) [te uredbe], zlasti z zahtevo iz [njenega] člena 19(1)(c), ki določa, da so tehnična merila za pregled ‚kvantitativna in kot taka vsebujejo prage, kolikor je to mogoče, sicer pa so kvalitativna‘.
Komisija torej ni zlorabila svojih delegiranih pooblastil, ko se je odločila:
[…]
Določiti enotna kvalitativna pravila za prilagojene dejavnosti.“
162
Tako je treba ugotoviti, da Komisija v izpodbijanem sklepu je pojasnila, zakaj je določila kvalitativna, ne pa kvantitativna tehnična merila za pregled. V navedenem sklepu je prav tako pojasnila, da meni, da je ta pristop v skladu z Uredbo 2020/852, zlasti zaradi člena 19(1)(c) navedene uredbe, v skladu s katerim so tehnična merila za pregled „kvantitativna in kot taka vsebujejo prage, kolikor je to mogoče, sicer pa so kvalitativna“. Po njenem mnenju ni bilo sprejetih kvantitativnih meril.
163
Iz tega sledi, da Komisija je odgovorila na to trditev, ki so jo tožeče stranke navedle v zahtevi za notranjo revizijo.
164
Na drugem mestu, tožeče stranke trdijo, da Komisija v izpodbijanem sklepu ni odgovorila na trditev, da tudi če bi se tehnična merila za pregled štela za združljiva s členom 11 Uredbe 2020/852, ne bi omogočala dovolj natančnega tehničnega pregleda dejavnosti, ker pojmi, kot so „fizične in nefizične rešitve, ki bistveno zmanjšujejo najpomembnejša fizična podnebna tveganja, ki so za to dejavnost pomembna“, niso opredeljeni.
165
Tožeče stranke poudarjajo, da so zadevno trditev navedle v naslednjem odlomku zahteve za notranjo revizijo:
„Drugič, tudi če bi bilo treba šteti, da so merila iz točke 4.3 Priloge II k Delegirani uredbi v skladu s pogoji iz zgoraj navedenega člena 11(1), te štiri točke ne omogočajo dovolj natančnega tehničnega pregleda dejavnosti.
Kar zadeva prvo točko (‚prilagoditvene rešitve‘), pojem ‚fizične in nefizične rešitve‘ ni opredeljen, pogoj, da te rešitve ‚bistveno zmanjšujejo najpomembnejša fizična podnebna tveganja, ki so za to dejavnost pomembna‘, pa je nejasen in ne omogoča objektivnega merjenja uspešnosti navedene dejavnosti.
Podobno druga točka (‚fizična podnebna tveganja‘) in tretja točka (‚dobre prakse in razpoložljive smernice‘) ustvarjata domnevo, da dejavnost bistveno prispeva k prilagajanju podnebnim spremembam, brez kakršne koli utemeljitve.“
166
Najprej je treba navesti, da se tretji odstavek navedbe v točki 165 zgoraj ne nanaša na domnevno neopredelitev pojmov, uporabljenih v Delegirani uredbi, in da torej v obravnavani zadevi ni upošteven.
167
Poleg tega, čeprav so tožeče stranke v tožbi kritizirale bolj splošno neopredelitev pojmov, uporabljenih v tehničnih merilih za pregled, je treba poudariti, da so v zahtevi za notranjo revizijo dejansko naslovile le neopredelitev nekaterih pojmov, in sicer „fizične in nefizične rešitve, ki bistveno zmanjšujejo najpomembnejša fizična podnebna tveganja, ki so za to dejavnost pomembna“, ki je v tožbi prav tako naveden kot primer („pojmi, kot so“). Zato so njihove trditve dopustne le v delu, v katerem se sklicujejo na to, da ni bilo odgovora na trditev v zvezi z neopredelitvijo teh pojmov.
168
V zvezi s tem iz pojasnila iz točke 160 zgoraj ni mogoče razbrati elementov, ki bi jih bilo mogoče razlagati kot neposreden odgovor Komisije na zadevno trditev.
169
Vendar iz razlogov, ki so navedeni v točkah 155 in 156 zgoraj, ni mogoče ugotoviti, da je Komisija kršila člen 10(2) Uredbe št. 1367/2006, ker ni posebej odgovorila na zadevno trditev, čeprav je iz izpodbijanega sklepa implicitno razvidno, da jo je zavrnila.
170
Komisija v zvezi s tem trdi, da „je iz izpodbijanega sklepa jasno razvidno, da so tehnična merila za pregled v zvezi s prilagajanjem podnebnim spremembam, ki so v delegiranem aktu določena za [proizvodnjo električne energije iz vetrne energije], v skladu s členom 11 Uredbe [2020/852] in da torej ni bilo treba odgovoriti na vsako od trditev tožečih strank“. Tako v bistvu trdi, da navedeni sklep vsebuje splošno trditev, da so tehnična merila za pregled, kar zadeva prilagajanje podnebnim spremembam, v skladu z vsemi zahtevami iz navedene uredbe, zlasti tistimi, ki izhajajo iz njenega člena 11.
171
Komisija napotuje zlasti na točko 1.2 Priloge IV k izpodbijanemu sklepu, ki pa napotuje na točki 1.2 in 2.3 Priloge III k navedenemu sklepu.
172
Kot je bilo navedeno v točki 160 zgoraj, je Komisija v točki 1.2 Priloge IV k izpodbijanemu sklepu pojasnila, da je „[njen] pristop v zvezi s prilagajanjem podnebnim spremembam […] [bil] pojasnjen v [točkah] 1.2 in 2.3 Priloge III [k navedenemu sklepu] kot odgovor na trditve drugega vlagatelja zahteve [za notranjo revizijo]“ in da „[je] tam pojasnila, da je njen pristop v zvezi s prilagajanjem podnebnim spremembam v skladu s [členom] 11(1), [členom] 17(1)(b) in [členom] 19(1) [Uredbe 2020/852]“. Po njenem mnenju so „[i]z razlogov, navedenih v teh delih [tega sklepa], […] trditve tožečih strank neutemeljene“.
173
Poleg tega je Komisija v točki 2.3 Priloge III k izpodbijanemu sklepu ugotovila, da je njen pristop v zvezi s tehničnimi merili za pregled za ugotavljanje, ali gospodarska dejavnost ne škoduje bistveno okoljskemu cilju prilagajanja podnebnim spremembam, „v skladu s [členom] 10(3), [členom] 19(1) in [členom] 17(1)(b) [Uredbe 2020/852], razlaganimi ob upoštevanju člena 11(1)(a) [navedene uredbe]“.
174
Tako je iz točke 1.2 Priloge IV k izpodbijanemu sklepu v povezavi s točkama 1.2 in 2.3 Priloge III k navedenemu sklepu razvidno, da je Komisija menila, da so tehnična merila za pregled v zvezi s prilagajanjem podnebnim spremembam, ki so določena v Delegirani uredbi, zlasti v zvezi s proizvodnjo električne energije iz vetrne energije iz obravnavane zadeve, v skladu z vsemi zahtevami iz Uredbe 2020/852, zlasti tistimi, ki izhajajo iz člena 11 navedene uredbe.
175
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je Komisija s tako splošno trditvijo o skladnosti implicitno zavrnila zadevno trditev.
176
Zato iz razlogov, ki so navedeni v točkah 155 in 156 zgoraj, ni mogoče ugotoviti, da Komisija v zvezi z zadevno trditvijo ni izpolnila svoje obveznosti obrazložitve na podlagi člena 10(2) Uredbe št. 1367/2006.
177
Na tretjem mestu, po mnenju tožečih strank Komisija v izpodbijanem sklepu ni odgovorila na trditev v zvezi z neobstojem metode preverjanja bistvenega prispevka in določitve tega, kaj so „vnaprej določeni kazalniki“.
178
Zadevna trditev naj bi bila navedena v naslednjem odstavku zahteve za notranjo revizijo:
„Tretjič, tudi na podlagi četrte točke (‚dodatni pogoji, ki jih morajo izpolnjevati izvedene rešitve‘) preverjanje ni mogoče. Natančneje, pojem kazalnikov, ki so vnaprej določeni v točki 4(d) [preglednice z naslovom ‚Bistven prispevek k prilagajanju podnebnim spremembam‘,] ni pojasnjen.“
179
Čeprav Komisija v izpodbijanem sklepu ni neposredno odgovorila na zadevno trditev, je vseeno na splošno trdila, da so tehnična merila za pregled v zvezi s prilagajanjem podnebnim spremembam, ki so določena v Delegirani uredbi, zlasti v zvezi s proizvodnjo električne energije iz vetrne energije iz obravnavane zadeve, v skladu z vsemi zahtevami iz Uredbe 2020/852, zlasti tistimi, ki izhajajo iz člena 11 navedene uredbe (glej točke od 172 do 174 zgoraj). Zato je to trditev implicitno zavrnila (glej po analogiji točko 175 zgoraj).
180
Zato iz razlogov, ki so navedeni v točkah 155 in 156 zgoraj, ni mogoče ugotoviti, da v zvezi z zadevno trditvijo Komisija ni izpolnila svoje obveznosti obrazložitve na podlagi člena 10(2) Uredbe št. 1367/2006.
181
Na četrtem mestu, tožeče stranke menijo, da v izpodbijanem sklepu ni ničesar glede vprašanja, na eni strani, ali se lahko pri tehničnih merilih za pregled bistvenega prispevka k prilagajanju podnebnim spremembam ne upošteva dejstvo, da je dejavnost odvisna od meteoroloških razmer, in, na drugi strani, ali mora biti dejavnost povezana s porabo energije in ne s proizvodnjo energije.
182
V zvezi s tem tožeče stranke napotujejo na naslednja odstavka zahteve za notranjo revizijo:
„Četrtič, dejstvo, da je proizvodnja električne energije iz vetrne energije dejavnost, ki je odvisna od razpoložljivosti ustreznega vetra in torej ni zlahka na voljo, medtem ko električne energije ni izvedljivo obsežno shranjevati, se ne obravnava niti kot praktična omejitev niti v smislu vpliva, ki bi ga to lahko imelo na cikel proizvodnje električne energije, in sicer posledic, tudi v smislu potrebe po drugem stalnem viru proizvodnje električne energije, ki bi dopolnil proizvodnjo električne energije iz vetrne energije.
Kot je bilo že navedeno v zvezi s ciljem blažitve podnebnih sprememb, bi bilo treba zatrjevani bistven prispevek proizvodnje električne energije iz vetrne energije k cilju prilagajanja podnebnim spremembam oceniti z vidika končne porabe električne energije in ne izključno z vidika proizvodnje električne energije iz vetrne energije.“
183
Kot je razvidno iz preudarkov v zvezi z drugim tožbenim razlogom in zlasti iz točke 116 zgoraj, je Komisija v izpodbijanem sklepu pojasnila, zakaj ni upoštevala nestalnosti in da je zadevno gospodarsko dejavnost opredelila kot dejavnost proizvodnje električne energije iz vetrne energije.
184
Iz tega sledi, da tudi če te ugotovitve niso navedene v delih izpodbijanega sklepa, ki se nanašajo posebej na trditve tožečih strank v zvezi s tehničnimi merili za pregled za oceno bistvenega prispevka k prilagajanju podnebnim spremembam, Komisija v zvezi s tem je zavzela stališče.
185
Zato je treba tretji tožbeni razlog zavrniti.
Četrti tožbeni razlog: načelo, da se ne škoduje bistveno drugim okoljskim ciljem
186
Tožeče stranke izpodbijajo zakonitost izpodbijanega sklepa v delu, v katerem se nanaša na odgovore Komisije na zahtevo za notranjo revizijo v zvezi z načelom, da zadevna dejavnost ne sme bistveno škodovati drugim okoljskim ciljem. V utemeljitev tega tožbenega razloga navajajo štiri dele, od katerih se vsak nanaša na enega od štirih drugih okoljskih ciljev, in sicer, prvič, trajnostno rabo ter varstvo vodnih in morskih virov, drugič, prehod na krožno gospodarstvo, tretjič, preprečevanje in nadzorovanje onesnaževanja ter, četrtič, varstvo in ohranjanje biotske raznovrstnosti in ekosistemov.
187
Najprej je treba navesti naslednje: tehnična merila za pregled za ugotavljanje, ali gospodarska dejavnost, za katero veljajo navedena merila, ki so določena v skladu s členom 10(3)(a) Uredbe 2020/852 (bistveni prispevek k blažitvi podnebnih sprememb) in členom 11(3)(a) navedene uredbe (bistveni prispevek k prilagajanju podnebnim spremembam), bistveno škoduje enemu ali več upoštevnim okoljskim ciljem, so bila z v bistvu enakim besedilom določena v točki 4.3 Priloge I k Delegirani uredbi v skladu s členom 10(3)(b) navedene uredbe, za dejavnost proizvodnje električne energije iz vetrne energije, ki bistveno prispeva k blažitvi podnebnih sprememb, in v točki 4.3 Priloge II k navedeni delegirani uredbi v skladu s členom 11(3)(b) te uredbe za tako dejavnost, ki bistveno prispeva k prilagajanju podnebnim spremembam. Edina razlika je v tem, da je – poleg drugih štirih okoljskih ciljev – v Prilogi I k tej delegirani uredbi naveden tudi cilj v zvezi s prilagajanjem podnebnim spremembam, medtem ko je cilj v zvezi z blaženjem podnebnih sprememb naveden v Prilogi II k isti uredbi.
188
Vendar so tožeče stranke že v zahtevi za notranjo revizijo tehnična merila za pregled kritizirale samo v zvezi s štirimi drugimi okoljskimi cilji. Tehnična merila za pregled v zvezi s temi okoljskimi cilji so na enak način določena v točki 4.3 prilog I in II k Delegirani uredbi, in sicer v vrsticah od 3 do 6 preglednice, naslovljene „Nebistveno škodovanje“.
189
Zato tožeče stranke ne razlikujejo med obema prilogama k Delegirani uredbi, čeprav so bila tehnična merila za pregled določena na podlagi dveh različnih določb (člen 10(3)(b) in člen 11(3)(b) Uredbe 2020/852).
Prvi del: trajnostna raba ter varstvo vodnih in morskih virov
190
Tožeče stranke v bistvu trdijo, da Komisija v izpodbijanem sklepu ni odgovorila na trditve iz zahteve za notranjo revizijo, ki se nanašajo na tehnična merila za pregled v zvezi s trajnostno rabo ter varstvom vodnih in morskih virov, s čimer je kršila člen 10(2) Uredbe 2020/852. Po njihovem mnenju Komisija ni posebej preučila izključevalnega učinka, ki naj bi ga proizvodnja električne energije iz vetrne energije de facto imela v pomorskem prostoru. Menijo, da je to vprašanje, ki je bilo postavljeno v navedeni zahtevi, vzbudilo resne dvome o tehničnih merilih za pregled in je zato dopustno. Trditev iz izpodbijanega sklepa, da proizvodnja električne energije iz vetrne energije ne vodi nujno do izključne uporabe pomorskega prostora, naj ne bi bila podprta z nobenim dokazom in naj ne bi ustrezala ugotovitvam Resolucije Evropskega parlamenta, navedene v tej zahtevi. Sklicevanje na obstoječo zakonodajo Unije v tehničnih merilih za pregled naj ne bi obravnavalo posledic izključevalnega učinka dejavnosti niti njenih posledic za okolje.
191
Komisija trditve tožečih strank izpodbija.
192
Ugotoviti je treba, da so tožeče stranke v zahtevi za notranjo revizijo najprej navedle tehnično merilo za pregled v zvezi s trajnostno rabo ter varstvom vodnih in morskih virov in so trdile naslednje:
„Zgoraj navedena merila ne vključujejo vpliva proizvodnje električne energije na morju iz vetrne energije kot izključne uporabe pomorskega prostora [opomba: ‚Kot je navedeno v Resoluciji Parlamenta z dne 7. julija 2021 o učinku polj vetrnih elektrarn na morju in drugih sistemov energije iz obnovljivih virov na ribiški sektor […], točka 30.‘], nezadostnega strokovnega znanja o vplivih na okolje [opomba: ‚Idem, točke 4, 14 in 38‘] niti vprašanja, ali ta izključnost navedene dejavnosti pomeni trajnostno rabo pomorskega prostora in virov.“
193
Komisija je v točki 1.3 Priloge IV k izpodbijanemu sklepu najprej menila, da je zadevna trditev nedopustna, ker ni podprta z dokazi. Nato je menila naslednje:
„Vendar ugotavlja[m], da proizvodnja električne energije na morju ne vodi nujno do izključne uporabe pomorskega prostora, saj je večnamenska uporaba prostora mogoča in lahko prispeva k učinkovitejši uporabi pomorskega prostora (kot je večnamenska uporaba med akvakulturo, ribištvom, obnovo narave, turizmom in energijo iz obnovljivih virov na morju). Okoljska trajnostnost proizvodnje električne energije na morju iz vetrne energije je zagotovljena z merili DNSH, ki temeljijo na obstoječi evropski zakonodaji, zlasti na presoji vplivov na okolje, ki se zahteva z Direktivo [2001/42/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. junija 2001 o presoji vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 6, str. 157)], Direktivo [2011/92/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (UL 2012, L 26, str. 1)] in [Direktivo 2008/56/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o določitvi okvira za ukrepe Skupnosti na področju politike morskega okolja (Okvirna direktiva o morski strategiji) (UL 2008, L 164, str. 19)], Direktivo [2009/147/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. novembra 2009 o ohranjanju prosto živečih ptic (UL 2009, L 20, str. 7)] in Direktivo [Sveta 92/43/EGS z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 102)].“
194
Najprej, tudi če lahko nekateri odlomki tožbe, ki se nanašajo na ta del, dajejo vtis, da tožeče stranke izpodbijajo vsebino tehničnega merila za pregled, v točki 140 tožbe kot „posledico“ njihovih trditev navajajo, da je treba za odgovor Komisije, kot je vsebovan v izpodbijanem sklepu, „šteti, da ne obravnava te točke zahteve [za notranjo revizijo], kar je v nasprotju s členom 10(2) Uredbe [št. 1367/2006]“.
195
Iz tega torej sledi, da tožeče stranke s tem delom očitajo le domnevno opustitev odgovora na zadevni očitek.
196
Ugotoviti pa je treba, da Komisija na zadevno trditev je odgovorila, in sicer v točki 1.3 Priloge IV k izpodbijanemu sklepu. Tam izrecno obravnava domnevno izključno uporabo pomorskega prostora, vplive na ribištvo, analizo okoljskih vplivov in okoljsko trajnostnost dejavnosti.
197
Kar zadeva vsebino, pa je v zahtevi za notranjo revizijo zgolj napoteno na Resolucijo Parlamenta z dne 7. julija 2021„o učinkih polj vetrnih elektrarn na morju in drugih sistemov energije iz obnovljivih virov na ribiški sektor“ (dokument P9_TA(2021)0338), na podlagi česar se zatrjuje, na eni strani, da se pri proizvodnji električne energije iz vetrne energije na morju uporablja izključno pomorski prostor, in, na drugi strani, da ni dovolj znanstvenih dokazov o vplivih na okolje.
198
Iz točke 30 Resolucije Parlamenta z dne 7. julija 2021„o učinkih polj vetrnih elektrarn na morju in drugih sistemov energije iz obnovljivih virov na ribiški sektor“ pa ne izhaja taka izključnost:
„[Parlament] je zaskrbljen, ker se ribiči, ne glede na prepovedi in omejitve ribolovnih dejavnosti, zaradi tveganja nenamerne škode, zatikanja mrež in izgube ribolovnega orodja izogibajo ribolovu na območjih vetrnih elektrarn na morju, tudi če je dostop dovoljen, in da strah pred morebitno odgovornostjo ovira soobstoj“.
199
Če se ne upošteva trditev, da se točka 30 Resolucije Parlamenta z dne 7. julija 2021„o učinkih polj vetrnih elektrarn na morju in drugih sistemov energije iz obnovljivih virov na ribiški sektor“ nanaša na to, da gre pri obratih za proizvodnjo električne energije iz vetrne energije na morju za izključno uporabo pomorskega prostora v razmerju do ribištva, je treba ugotoviti, da ta točka ne pove popolnoma ničesar o vseh drugih sektorjih. Zato je ni mogoče uporabiti kot argument v podporo zadevni trditvi, da se pri proizvodnji električne energije iz vetrne energije na morju pomorski prostor uporablja izključno, pri čemer so torej izključene vse druge dejavnosti.
200
Podobna ugotovitev velja za sklicevanje na točke 4, 14 in 38 Resolucije Parlamenta z dne 7. julija 2021„o učinkih polj vetrnih elektrarn na morju in drugih sistemov energije iz obnovljivih virov na ribiški sektor“, ki je vsebovano tako v zahtevi za notranjo revizijo kot v tožbi. Parlament v točki 4 navedene resolucije navaja, da je „zaskrbljen zaradi pomanjkanja raziskav o razgradnji vetrnih turbin na morju in učinkih razgradnje na okolje“. V točki 14 te resolucije „ugotavlja, da je treba raziskati morebitne učinke […] na morske organizme in ribištvo, ki bi lahko bili omejeni na obratovalno fazo, in preučiti, kako bi se lahko razgradnja izvedla tako, da njene koristi ne bi bile nujno le začasne“, in „poudarja, da je treba pri razgradnji vetrnih elektrarn na morju pustiti območja v stanju, ki dovoljuje ribolovne dejavnosti […] ter varuje in spoštuje okolje“. V točki 38 iste resolucije „poudarja, da so potrebni standardizirani programi spremljanja in harmonizacija podatkov o ribolovnem naporu, da bi lahko pripravili kumulativno oceno ekološkega in družbeno-gospodarskega vpliva širitve pridobivanja energije iz obnovljivih morskih virov, ter [vztraja,] da je treba izboljšati združljivost in primerljivost podatkov“.
201
Neodvisno od tega, da se na politično resolucijo Parlamenta ni mogoče sklicevati kot na „dokaz“ znanstvenih trditev, točke 4, 14 in 38 resolucije Parlamenta z dne 7. julija 2021„o učinkih polj vetrnih elektrarn na morju in drugih sistemov energije iz obnovljivih virov na ribiški sektor“ nikakor ne vsebujejo nobene jasne trditve, da ni dovolj znanstvenih dokazov o vplivih na okolje. Nasprotno, Parlament s tem, da je v točki 38 navedene resolucije izrazil željo, da se „izboljša združljivost in primerljivost“ podatkov, izrecno priznava, da taki podatki „[za pripravo] kumulativn[e] ocen[e] ekološkega in družbeno-gospodarskega vpliva širitve pridobivanja energije iz obnovljivih morskih virov“ obstajajo, vendar bi si bilo treba prizadevati, da bi bili še bolj uporabni.
202
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da zahteva za notranjo revizijo nikakor ni bila podprta z dokazi, ki bi potrjevali to, kar so navedle tožeče stranke. Tako Komisiji na to ni bilo treba izrecno odgovoriti.
203
Zato je treba ta del vsekakor zavrniti.
Drugi del: prehod na krožno gospodarstvo
204
Tožeče stranke trdijo, da v odgovoru, ki ga je Komisija podala v izpodbijanem sklepu, ni obravnavano vprašanje, postavljeno v zahtevi za notranjo revizijo, glede določitve referenčnih meril v zvezi z razpoložljivostjo in preprostostjo uporabe potrebne opreme in sestavnih delov, njihovo trajnostnostjo in možnostjo recikliranja ter njihovo enostavnostjo razstavljanja in obnove. Komisija naj ne bi mogla utemeljeno zavreči tega vprašanja kot nedopustnega. Komisija naj ne bi upoštevala zahtev iz člena 17(1)(d) Uredbe 2020/852, v katerem naj bi bilo natančno navedeno, pod katerimi pogoji se šteje, da dejavnost bistveno škoduje cilju prehoda na krožno gospodarstvo. S sklicevanjem na dejstvo, da so bili drugi instrumenti politike in zakonodajna besedila primernejši za izpolnjevanje teh prednostnih nalog, naj bi potrdila, da ni uporabila zahtev iz navedene določbe.
205
Komisija trditve tožečih strank izpodbija.
206
Tožeče stranke so v zahtevi za notranjo revizijo najprej navedle tehnično merilo za pregled v zvezi s prehodom na krožno gospodarstvo in trdile naslednje:
„Notranja revizija bi se morala zaključiti z določitvijo jasnih referenčnih meril za (a) razpoložljivost in uporabnost potrebne opreme in sestavnih delov, (b) njihovo trajnostnost oziroma možnost recikliranja ter (c) enostavnost njihove razstavljivosti in obnove v skladu z zahtevami iz člena 13(1) in (2) Uredbe 2020/852.“
207
Komisija je v točki 1.4 Priloge IV k izpodbijanemu sklepu na zadevno trditev odgovorila tako:
„Ta trditev ni podprta z dokazi in jo je torej treba zavreči kot nedopustno. Vlagatelj zahteve ni dokazal, od kod naj bi ta obveznost izhajala. Namesto tega je podal zgolj načelno izjavo.
Kljub temu Komisija ugotavlja, da je načelo DNSH, ki se uporablja za cilj krožnega gospodarstva, usklajeno z [Uredbo 2020/852]. Pojmi ‚razpoložljivost‘, ‚uporabnost‘, ‚trajnostnost‘ in ‚enostavnost razstavljanja‘ ter ‚obnova‘ so zelo kompleksni, kar omejuje učinkovitost splošnih pragov v okviru evropske taksonomije. Drugi instrumenti politike in zakonodajna besedila so primernejši za izpolnjevanje teh prednostnih nalog. Predlog uredbe o okoljsko primerni zasnovi za trajnostne izdelke […], ki ga je nedavno sprejela Komisija, bi moral na primer omogočiti uvedbo učinkovitega postopka za določitev minimalnih zahtev za dajanje te opreme ali sestavnih delov na trg. Posledično je tudi ta trditev neutemeljena.“
208
Najprej, tožeče stranke so upravičeno kritične do stališča Komisije iz prvega odstavka, navedenega v točki 207 zgoraj, v skladu s katerim je ta trditev iz zahteve za notranjo revizijo nedopustna.
209
Na eni strani, opozoriti je treba, da zadevno tehnično merilo za pregled določa: „Z dejavnostjo se oceni razpoložljivost in, če je izvedljivo, uporablja oprema in sestavni deli, ki so zelo trpežni in jih je mogoče reciklirati ter enostavno razstaviti in obnoviti.“ Tožeče stranke so v zahtevku za notranjo revizijo kritizirale zgolj neobstoj jasnih referenčnih vrednosti v zvezi s tem, ki naj bi se zahtevale. Te trditve o neobstoju takih vrednosti ni bilo mogoče podpreti z dejstvi. V nasprotju s tem, kar je Komisija menila v prvem stavku prvega odstavka, navedenega v točki 207 zgoraj, dejstvo, da ta trditev o neobstoju takih vrednosti ni bila podprta z dokazi, torej ni pripeljalo do nedopustnosti te trditve.
210
Na drugi strani, Komisija je v drugem stavku prvega odstavka, navedenega v točki 207 zgoraj, napačno menila, da je ta trditev nedopustna, ker tožeče stranke v zahtevi za notranjo revizijo niso navedle določbe, iz katere bi lahko izhajala obveznost določitve jasnih referenčnih vrednosti. Pravna vprašanja ne spadajo v dejanski okvir, ki ga morajo stranke vzpostaviti s predložitvijo dokazov.
211
Kar zadeva vsebino, tožeče stranke trdijo, da je odgovor Komisije na zadevno trditev v izpodbijanem sklepu v nasprotju s členom 17(1)(d) Uredbe 2020/852. V skladu s to določbo „se šteje, da gospodarska dejavnost bistveno škoduje […] krožnemu gospodarstvu, vključno s preprečevanjem odpadkov in recikliranjem, kadar:
(i)
ta dejavnost privede do znatne neučinkovitosti pri uporabi materialov ali neposredne ali posredne rabe naravnih virov, kot so neobnovljivi viri energije, surovine, voda in zemlja, v eni ali več fazah življenjskega cikla proizvodov, vključno z vidika trajanja, popravljivosti, nadgradljivosti, možnosti ponovne uporabe ali recikliranja proizvodov;
(ii)
ta dejavnost privede do znatnega povečanja nastajanja, sežiganja ali odlaganja odpadkov, razen sežiganja nevarnih odpadkov, ki jih ni mogoče reciklirati, ali
(iii)
lahko dolgoročno odlaganje odpadkov bistveno in dolgoročno škoduje okolju“.
212
Tako tožeče stranke trdijo, da obveznost določitve jasnih referenčnih vrednosti izhaja iz člena 17(1)(d) Uredbe 2020/852, kar pomeni dopustno pojasnilo zadevne trditve. Stališče Komisije, da gre tukaj za nov in torej nedopusten razlog, je treba zato zavrniti.
213
Trditev tožečih strank v bistvu zajema navedbo, da bi morala Komisija določiti jasne kvantitativne pragove ali referenčne vrednosti.
214
Iz člena 19(1)(c) Uredbe 2020/852 pa je razvidno, da so tehnična merila za pregled, ki so določena med drugim na podlagi člena 10(3) in člena 11(3) navedene uredbe, „kvantitativna in kot taka vsebujejo prage, kolikor je to mogoče, sicer pa so kvalitativna“ (glej tudi točko 162 zgoraj). V obravnavani zadevi je Komisija v drugem stavku drugega odstavka, navedenega v točki 207 zgoraj, zelo jasno navedla, da so po njenem mnenju pojmi „razpoložljivost“, „uporabnost“, „trajnostnost“ in „enostavnost razstavljanja“ ter „obnova“, ki so uporabljeni v tehničnih merilih za pregled, zelo kompleksni, kar omejuje učinkovitost splošnih pragov v okviru evropske taksonomije.
215
Prav tako v besedilu člena 17(1)(d) Uredbe 2020/852 ni ničesar, kar bi kazalo na to, da morajo biti merila iz tega člena kvantitativna v smislu, da določajo natančne pragove ali jasne referenčne vrednosti. Kot pravilno trdi Komisija, tožeče stranke zgolj trdijo, da je tako, vendar v podporo tej trditvi ne navajajo nobene podrobnejše trditve.
216
Na podlagi trditev tožečih strank ni mogoče ugotoviti, da je Komisija v zvezi s tem storila očitno napako pri presoji.
217
Iz tretjega in četrtega stavka drugega odstavka, navedenega v točki 207 zgoraj, je namreč razvidno, da so „[d]rugi instrumenti politike in zakonodajna besedila […] primernejši za izpolnjevanje teh prednostnih nalog“ in da bi „[p]redlog uredbe o okoljsko primerni zasnovi za trajnostne izdelke […], ki ga je nedavno sprejela Komisija, […] moral na primer omogočiti uvedbo učinkovitega postopka za določitev minimalnih zahtev za dajanje te opreme ali sestavnih delov na trg“. Zdi se, da tožeče stranke iz tega sklepajo, da Komisija priznava, da tehnična merila za pregled niso dovolj za izognitev bistvenemu škodovanju krožnemu gospodarstvu, vključno s preprečevanjem nastajanja odpadkov in recikliranjem.
218
Vendar tožeče stranke izkrivljajo to, kar je Komisija navedla v izpodbijanem sklepu. Na prvem mestu, trdila je, da so pojmi „razpoložljivost“, „uporabnost“, „trajnostnost“ in „enostavnost razstavljanja“ ter „obnova“, ki so uporabljeni v tehničnih merilih za pregled, zelo kompleksni, kar omejuje učinkovitost splošnih pragov v okviru evropske taksonomije (glej točko 214 zgoraj). Tako je jasno, da predvsem meni, da so bili podatki v posebnem okviru taksonomije preveč kompleksni, da bi bilo na njihovi podlagi mogoče določiti splošne pragove. Šele na drugem mestu je Komisija v bistvu pojasnila, da bi bili bolj specifični pravni instrumenti, torej tisti, namenjeni vidikom krožnega gospodarstva, veliko primernejši za vzpostavitev podrobnejšega okvira in potencialno kvantitativnih pragov. Zato je treba ugotoviti, da Komisija v navedenem sklepu preprosto ne pove tega, kar iz njega razberejo tožeče stranke.
219
Iz tega sledi, da tožeče stranke s trditvami ne izpodbijajo vsebinske presoje, ki jo je Komisija opravila v zvezi z zadevnim očitkom v izpodbijanem sklepu, tako da je treba ta del tožbenega razloga zavrniti.
Tretji del: preprečevanje in nadzorovanje onesnaževanja
220
Kar zadeva načelo, da se okoljskemu cilju preprečevanja in nadzorovanja onesnaževanja ne škoduje bistveno, tožeče stranke izpodbijajo trditev iz izpodbijanega sklepa, da so trditve, ki so jih navedle v zahtevi za notranjo revizijo, nedopustne. Po njihovem mnenju ni mogoče kot neutemeljenega zavrniti izpodbijanja neobstoja tehničnih meril za pregled. Razlaga Direktive 2002/49/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. junija 2002 o ocenjevanju in upravljanju okoljskega hrupa (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 7, str. 101), ki jo v navedenem sklepu predlaga Komisija, naj bi bila v nasprotju z duhom in besedilom te direktive ter v nasprotju s ciljem in polnim učinkom Uredbe št. 1367/2006. Komisija naj bi morala navesti, ali bo obravnavala vprašanje dopolnitve navedene direktive s temi posebnimi določbami za proizvodnjo električne energije iz vetrne energije. Tako naj bi Komisija kršila člen 10(2) Uredbe št. 1367/2006.
221
Komisija trditve tožečih strank izpodbija.
222
Tožeče stranke so v zahtevi za notranjo revizijo glede tehničnega merila za pregled v zvezi s preprečevanjem in nadzorovanjem onesnaževanja trdile:
„Kot je navedeno zgoraj, Delegirana uredba določa, da se okoljski cilj preprečevanja in nadzorovanja onesnaževanja ne uporablja (‚ni relevantno‘ […]) za proizvodnjo električne energije iz vetrne energije.
Pri notranji reviziji bi bilo treba zlasti oceniti, ali dejavnost spoštuje načelo, da se ne škoduje bistveno, kar zadeva onesnaževanje s hrupom, ter zlasti določbo in polni učinek Direktive 2002/49 o onesnaževanju s hrupom.
Združenja se sklicujejo tudi na sklep odbora PETI Evropskega parlamenta z dne 10. januarja 2022 v zvezi s peticijo št. 0482/2021, ki se nanaša na hrup vetrnih elektrarn, o nadaljnji preučitvi ne samo narave hrupa vetrnih elektrarn, ampak tudi najboljšega načina za njegovo odpravo s sprejetjem pravil Unije.“
223
Komisija je v točki 1.5 Priloge IV k izpodbijanemu sklepu na zadevno trditev odgovorila tako:
„Ta trditev ni podprta z dokazi in jo je torej treba zavreči kot nedopustno. Vlagatelj zahteve ni navedel, od kod naj bi ta obveznost izhajala. Namesto tega je podal zgolj načelno izjavo.
Kljub temu Komisija ugotavlja, da ta trditev ne upošteva bistvenih vidikov tehničnih meril za pregled in zakonodaje Unije. Zakonodaja Unije državam članicam nalaga, da za projekte vetrne energije presodijo, ali je glede na posebne značilnosti projektov, njihovo lokacijo in njihov morebitni vpliv potrebno izvesti presojo vplivov na okolje v skladu z Direktivo [2011/92]. V zvezi z vprašanjem hrupa zakonodaja Unije določa spremljanje primerov, v katerih so prisotni pomembni vplivi na zdravje, ki so povezani s hrupom, kot so industrijska območja v bližini aglomeracije, in pripravo akcijskih načrtov (glej [Direktivo 2002/49]). Pri odločanju o tem, ali naj se upravljanje hrupa za vse industrijske obrate vključi v področje uporabe zakonodaje Unije, je treba upoštevati načelo subsidiarnosti Unije in učinkovitost vsake evropske zakonodaje. To presega okvir [Uredbe 2020/852]. Posledično je tudi ta trditev neutemeljena.“
224
Tožeče stranke trdijo, da je ta odgovor, ki je v izpodbijanem sklepu podan na zahtevo za notranjo revizijo, v nasprotju s členom 10(2) Uredbe št. 1367/2006. Vendar ne pojasnijo, zakaj menijo, da je bila ta določba kršena. To trditev je torej treba zavreči kot nedopustno.
225
Poleg tega je treba ugotoviti, da tožeče stranke ne zatrjujejo kršitve člena 17(1)(e) Uredbe 2020/852, ki pa je (skupaj s členom 10(3)(b) in členom 11(3)(b) Uredbe 2020/852) pravna podlaga zadevnih tehničnih meril za pregled v okviru tega dela.
226
V zvezi z vprašanjem dopustnosti trditev tožečih strank, navedenih v zahtevi za notranjo revizijo, ki je bila obravnavana tako v izpodbijanem sklepu kot v odgovoru na tožbo, iz istih razlogov, kot so navedeni v točki 210 zgoraj, tožečim strankam ni mogoče očitati, da niso napotile na natančno določbo, iz katere naj bi izhajala obveznost določitve natančnih tehničnih meril za pregled za zagotovitev, da proizvodnja električne energije iz vetrne energije ne škoduje bistveno preprečevanju in nadzorovanju onesnaževanja.
227
Zdi se, da Komisija sprejema, da Uredba 2020/852 načeloma zahteva taka merila. Kot pravilno trdijo tožeče stranke, pa lahko v tem položaju preseneča, da Delegirana uredba dejansko ne določa tehničnih meril za pregled, saj je v njej navedeno le „ni relevantno“. V teh okoliščinah ni bilo treba dodatno obrazložiti zahteve tožečih strank za notranjo revizijo, ki trdijo le, da bi bilo treba navesti natančna merila namesto „ni relevantno“.
228
Kar zadeva vsebino, se trditve tožečih strank nanašajo le na vidik hrupa in, natančneje, na Direktivo 2002/49. Po mnenju tožečih strank je Komisija priznala, da se ta direktiva uporablja za dejavnost proizvodnje električne energije iz vetrne energije. Trdijo, da bi morala Komisija jasno navesti, ali bo (ali ne) to direktivo dopolnila s posebnimi določbami za to dejavnost.
229
Te trditve tožečih strank so brezpredmetne. Tožeče stranke se namreč v delu, v katerem z njimi zgolj trdijo, da bi morala Komisija v izpodbijanem sklepu zavzeti stališče glede vprašanja, ali je treba spremeniti Direktivo 2002/49, ne sklicujejo več na notranjo revizijo Delegirane uredbe, ampak bolj na notranjo revizijo navedene direktive. Tudi če bi bilo mogoče zahtevo za notranjo revizijo razlagati tako, da se nanaša tudi na notranjo revizijo te direktive, bi bilo treba ugotoviti, da bi bila taka zahteva prepozna, ker ni bila vložena v roku osmih tednov po sprejetju ali objavi Direktive (ali aktov, s katerimi je bila spremenjena), ki je določena v členu 10(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 1367/2006. Navedena zahteva je bila namreč vložena 3. januarja 2022 (glej točko 4 zgoraj), Direktiva 2002/49 pa je bila nazadnje spremenjena z Delegirano direktivo Komisije (EU) 2021/1226 z dne 21. decembra 2020 (UL 2021, L 269, str. 65), ki je bila v Uradnem listu objavljena 28. julija 2021, torej precej več kot osem tednov pred vložitvijo zahteve za notranjo revizijo. Zato te trditve ne vplivajo na zakonitost izpodbijanega sklepa in so torej brezpredmetne.
230
Ker bi bilo mogoče iz točke 142 replike sklepati, da se tožeče stranke v resnici ne sklicujejo na Direktivo 2002/49, ampak na „neobstoj tehničnih meril za pregled, kar zadeva načelo, da se ne škoduje bistveno, glede cilja preprečevanja in nadzorovanja onesnaževanja“, se postavlja vprašanje, ali so tožeče stranke dopustno pojasnile, kar so navedle v tožbi, ali pa so v tej fazi postopka svoje trditve nedopustno spremenile.
231
Vendar tudi če bi bilo treba to pojasnilo sprejeti, take trditve ni mogoče sprejeti. Tako kot Komisija pojasnjuje v odgovoru na tožbo, je namreč treba ugotoviti, da se izpodbijani sklep sklicuje na Direktivo 2011/92. Po mnenju Komisije bi se za dejavnosti ali projekte, za katere bi se izvedla presoja vplivov na okolje, v skladu z zahtevami, ki so na podlagi Dodatka D k Prilogi I in Prilogi II k Delegirani uredbi določene v merilih načela, da se ne ne škoduje bistveno cilju okoljskega varstva in obnove biotske raznovrstnosti ekosistemov, morebitni vplivi hrupa ocenili v okviru te presoje vplivov na okolje. Iz tega naj bi sledilo, da naj bi bili vplivi hrupa obravnavani v Delegirani uredbi.
232
Ugotoviti pa je treba – tako kot Komisija v dupliki – da tožeče stranke v tožbi in repliki ne navajajo ničesar v zvezi s trditvijo Komisije, ki se nanaša na Direktivo 2011/92. Ker tožeče stranke niso predložile trditev, s katerimi bi izpodbijale ali vsaj obravnavale to ključno trditev Komisije, niso izpolnile svoje dolžnosti dokazati očitno napako pri presoji, ki naj bi jo Komisija storila v izpodbijanem sklepu. Ta del je treba torej zavrniti.
Četrti del: varstvo in obnova biotske raznovrstnosti in ekosistemov
233
Tožeče stranke Komisiji očitajo, da ni obravnavala vprašanja, ali so se upoštevna tehnična merila za pregled iz točke 4.3 prilog I in II k Delegirani uredbi ter dodatka D k navedeni uredbi uporabljala le na območjih „Natura 2000“. Poleg tega menijo, da stališča Komisije glede na zakonodajne spremembe po sprejetju navedene delegirane uredbe ni več mogoče ohraniti. Po njihovem mnenju so imele pravico navesti te spremembe, ki jih ni bilo mogoče navesti v zahtevi za notranjo revizijo, ker takrat še niso obstajale. Komisija naj bi kršila člen 10(2) Uredbe št. 1367/2006.
234
Komisija trditve tožečih strank izpodbija.
235
Tožeče stranke so v zahtevi za notranjo revizijo glede tehničnega merila za pregled v zvezi z varstvom in obnovo biotske raznovrstnosti in ekosistemov trdile naslednje:
„V skladu z Delegirano uredbo je načelo DNHS varstva in obnove biotske raznovrstnosti in ekosistemov izpolnjeno v pogojih, podobnih tistim iz cilja trajnostne rabe ter varstva vodnih in morskih virov (točka 4.3 prilog I in II k [Delegirani] uredbi).
To odpira dve vprašanji, ki ju je treba preučiti v okviru notranje revizije.
Na eni strani to pomeni, da pri oceni načela DNSH v zvezi s ciljem varstva in obnove biotske raznovrstnosti in ekosistemov niso preučene značilnosti proizvodnje električne energije na kopnem (v nasprotju s proizvodnjo električne energije na morju) iz vetrne energije kot celote, temveč so obravnavana le območja Natura 2000 […].
[…]
Vendar so navedene zahteve, ki se nanašajo posebej na proizvodnjo električne energije na morju iz vetrne energije, le splošno sklicevanje na Direktivo 2008/56, Sklep 2017/848 in Direktivo 2011/92.“
236
Komisija je v točki 1.6 Priloge IV k izpodbijanemu sklepu na zadevno trditev odgovorila tako:
„Ta trditev izhaja iz napačne razlage Dodatka D k prilogama I in II k Delegirani uredbi. V Dodatku D ni razlikovanja med dejavnostmi na kopnem in dejavnostmi na morju, ker je za vse dejavnosti proizvodnje vetrne energije na kopnem in na morju potrebna presoja vplivov na okolje ali ustrezna presoja (člen 6(3) direktive o habitatih). Za projekte vetrne energije zakonodaja Unije od držav članic zahteva, da preučijo potrebo po izvedbi presoje vplivov na okolje v skladu z Direktivo 2011/92/EU, da bi zajele vplive nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje, vključno z biotsko raznovrstnostjo in neto izkoriščanjem zemljišč. Pri taki presoji naj bi se upoštevale posebne značilnosti projektov, njihova lokacija in njihov morebitni vpliv. Ta zahteva velja tudi zunaj območij Natura 2000. Posledično trditev vlagatelja zahteve ni utemeljena.“
237
Tožeče stranke trdijo, da je ta odgovor v nasprotju s členom 10(2) Uredbe št. 1367/2006. Vendar ne pojasnijo, zakaj menijo, da je bila ta določba kršena. To trditev je torej treba zavreči kot nedopustno.
238
Na prvem mestu, tožeče stranke trdijo, da Komisija v izpodbijanem sklepu ni obravnavala zadevne trditve in zlasti vprašanja, ali se tehnična merila za pregled nanašajo le na območja Natura 2000.
239
Komisija navaja, da je ugotovila nedopustno razširitev zadevne trditve. Po njenem mnenju so tožeče stranke v tožbi navedle „splošno in vseobsegajočo trditev v zvezi z ‚upoštevnimi tehničnimi merili za pregled‘“.
240
Vendar izraz „[z]lasti“ na začetku točke 163 tožbe jasno pojasnjuje, na kateri poseben vidik se tožeče stranke sklicujejo, ko zatrjujejo, da so tehnična merila za pregled problematična. Vprašanje glede uporabe zunaj območij Natura 2000 pa so tožeče stranke dejansko obravnavale v zahtevi za notranjo revizijo. Ker se trditve tožečih strank v tožbi razlagajo na ta način, ni težav z dopustnostjo.
241
Kar zadeva vsebino, je zadevna trditev očitno neutemeljena. Iz predzadnjega stavka odstavka, navedenega v točki 236 zgoraj, je namreč nedvoumno razvidno, da po mnenju Komisije vprašanje, ali se projekt nahaja na območju Natura 2000, ni pomembno. Komisija torej na to trditev je odgovorila, tako da ta del tožbenega razloga v zvezi s tem ni utemeljen.
242
Na drugem mestu, tožeče stranke se sklicujejo na spremembe po sprejetju Delegirane uredbe.
243
V zvezi s tem Komisija meni, da je iz točke 164 tožbe razvidno, da se tožeče stranke ne sklicujejo na izpodbijani sklep, ampak na Delegirano uredbo. Komisija pa izkrivlja njihovo trditev. Res je, da v navedeni točki tožbe izhajajo iz izrecne predpostavke, da „tehnična merila za pregled zagotavljajo, da dejavnost ne škoduje bistveno okoljskemu cilju varstva in obnove biotske raznovrstnosti in ekosistemov iz Delegirane uredbe“. Vendar trditev, ki jo navajajo tožeče stranke, temelji na tem, da – nasprotno – „v času sprejetja [navedenega sklepa] taka ugotovitev s pravnega vidika ni več mogla veljati, ob upoštevanju javnega stališča Komisije o teh vprašanjih“. Očitno je torej, da se tožeče stranke sklicujejo na ta sklep in da so preudarki v zvezi z navedeno delegirano uredbo zgolj hipotetični. Trditev Komisije, da je tožba v zvezi s tem nedopustna, je torej treba prav tako zavrniti.
244
Komisija še trdi, da so trditve tožečih strank, ki se nanašajo na spremembe po sprejetju Delegirane uredbe, nedopustne, ker niso bile navedene v zahtevi za notranjo revizijo in so torej nove.
245
Tožeče stranke pa poudarjajo, da teh trditev, ki se nanašajo na priporočilo in predlog Komisije za direktivo z dne 18. maja 2022, ni bilo mogoče podati v zahtevi za notranjo revizijo, vloženi 3. februarja 2022. V izpodbijanem sklepu z dne 7. julija 2022 naj bi bilo treba upoštevati učinke tega priporočila in tega predloga za direktivo glede na cilj varstva in obnove biotske raznovrstnosti in ekosistemov.
246
Kot pravilno trdi Komisija, je treba te trditve zavreči kot nedopustne. Kot je bilo opozorjeno v točki 28 zgoraj, je iz sodne prakse razvidno, da tožba zoper sklep, s katerim je bila zahteva za notranjo revizijo zavrnjena kot neutemeljena, ne more temeljiti na novih razlogih ali dokazih, ki niso bili navedeni v zahtevi za revizijo, saj bi se sicer zahtevi po obrazložitvi take zahteve iz člena 10(1) Uredbe št. 1367/2006 odvzel polni učinek in bi se spremenil predmet postopka, začetega s to zahtevo. Instituciji ali organu Unije, ki je izdal upravni akt, katerega notranja revizija se zahteva, ni treba preučiti drugih razlogov od tistih, ki jih je vlagatelj predložil ob vložitvi zahteve za notranjo revizijo.
247
Iz tega sledi, da Komisiji ni bilo treba preučiti učinkov priporočila in predloga za direktivo, ki niso bili navedeni v zahtevi za notranjo revizijo, in to še toliko bolj, ker bi to morala storiti na lastno pobudo.
248
Te trditve tožečih strank je torej treba zavreči kot nedopustne.
249
Zato je treba ta del tožbenega razloga in posledično četrti tožbeni razlog v celoti zavrniti.
Peti tožbeni razlog: obveznost obrazložitve
250
Tožeče stranke trdijo, da izpodbijani sklep ni dovolj obrazložen z dveh vidikov. Na prvem mestu, trditev, da nestalnosti dejavnosti ni mogoče upoštevati, naj ne bi bila utemeljena z vidika zahteve iz člena 19(1) Uredbe 2020/852. Implicitno razlogovanje, ki se nanaša na to, da se navedena uredba nanaša predvsem na gospodarske dejavnosti in na to, da analiza na ravni sistema ni mogoča, naj ne bi pomenilo zadostne obrazložitve, ker naj bi se, na eni strani, nestalnost nanašala na samo dejavnost in ker naj, na drugi strani, cilj te uredbe prav tako ne bi bil opredeljen ali pojasnjen. Na drugem mestu, odločitev, da se proizvodnja električne energije iz vetrne energije izvzame iz kvantitativnih tehničnih meril za pregled bistvenega prispevka k okoljskemu cilju blažitve podnebnih sprememb, naj ne bi bila podprta z zadostno obrazložitvijo. Izjava Komisije naj bi odražala stališča, ki so jih izrazili posvetovalni organi, ne pa stališč te institucije.
251
Komisija trditve tožečih strank izpodbija.
252
Najprej je treba opozoriti, da je obveznost obrazložitve sklepov bistvena postopkovna zahteva, ki jo je treba razlikovati od vprašanja utemeljenosti obrazložitve, ki je del vsebinske zakonitosti spornega akta. Obrazložitev sklepa namreč pomeni, da je treba izrecno navesti razloge, na katerih temelji ta sklep. Če so ti razlogi napačni, to vpliva na vsebinsko zakonitost sklepa, in ne na njegovo obrazložitev, ki je lahko zadostna, čeprav so v njej navedeni napačni razlogi (glej sodbo z dne 10. julija 2008, Bertelsmann in Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P, EU:C:2008:392, točka 181 in navedena sodna praksa).
253
Tako se zdi, da tožeče stranke z dvema trditvama, predstavljenima v okviru petega tožbenega razloga, ne izpodbijajo obrazložitve izpodbijanega sklepa v zvezi s tem, temveč njegovo utemeljenost.
254
Kar zadeva prvo trditev, pa je iz točk od 115 do 133 zgoraj, na eni strani, razvidno, da je obrazložitev izpodbijanega sklepa v zvezi s tem tožečim strankam omogočila vložitev tožbe zoper navedeni sklep, Splošnemu sodišču kot pristojnemu sodišču pa, da opravi nadzor (glej točko 153 zgoraj), tako da ni mogoče ugotoviti neobstoja obrazložitve, in, na drugi strani, da presoja Komisije v zvezi s tem ne vsebuje očitnih napak pri presoji.
255
Kar zadeva drugo trditev, je iz točk od 159 do 163 zgoraj razvidno, da Komisija v izpodbijanem sklepu je pojasnila, zakaj je določila kvalitativna in ne kvantitativna tehnična merila za pregled.
256
Iz tega sledi, da je obrazložitev izpodbijanega sklepa, ki jo kritizirajo tožeče stranke, zadostna glede na merila iz sodne prakse in da v zvezi s presojo Komisije, ki je bila kritizirana v prvi trditvi tožečih strank, ne vsebuje napak pri presoji.
257
Zato je treba peti tožbeni razlog zavrniti.
Podredni tožbeni razlog: nezakonitost Delegirane uredbe
258
Tožeče stranke v repliki podredno navajajo dodatni tožbeni razlog na podlagi člena 277 PDEU, ki se nanaša na nezakonitost Delegirane uredbe. Ta tožbeni razlog je naveden „v odgovor na trditve o nedopustnosti […], v skladu s katerimi tožeče stranke ne izpodbijajo izpodbijanega sklepa, temveč Delegirano uredbo“, ki jih je Komisija po mnenju tožečih strank navedla v točkah od 33 do 35, 58, 62, 74, 90, 101, 102, 128, 135, 153 in 156 odgovora na tožbo. Tožeče stranke v podporo temu tožbenemu razlogu napotujejo na nekatere trditve, ki so jih v tožbi navedle v utemeljitev prvega (to so točke od 51 do 58, 63 in od 68 do 70 tožbe), drugega (to so točke 75, 82, 83 in od 91 do 97 tožbe) in četrtega (to so točke 139, 140, 144, 145, 147, 148 in od 162 do 171 tožbe) tožbenega razloga, in menijo, da je treba navedeni sklep razglasiti za ničen na podlagi tega podrednega tožbenega razloga, na katerega se sklicujejo v skladu s členom 277 PDEU in ki se nanaša na nezakonitost Delegirane uredbe.
259
Komisija izpodbija dopustnost in utemeljenost tega podrednega tožbenega razloga. Komisija je na obravnavi delno umaknila trditve, da so nekatere trditve, ki so jih tožeče stranke navedle v tožbi, nedopustne, ker niso uperjene zoper izpodbijani sklep, temveč zoper Delegirano uredbo, kar je bilo zabeleženo v zapisniku obravnave. Gre za trditve Komisije iz točk 34, 58, 62, 74, 90 (vendar le v zvezi s točkama 82 in 83 tožbe), 128 in 135 odgovora na tožbo.
260
Tožeče stranke ta podredni tožbeni razlog v bistvu navajajo za primer, da bi Splošno sodišče trditve Komisije, da so nekatere trditve, ki so bile navedene v tožbi, nedopustne, ker se z njimi ne izpodbija izpodbijani sklep, ampak Delegirana uredba, štelo za utemeljene.
261
Vendar je, prvič, Komisija navedene trditve iz točk 34, 58, 62, 74 in 90 (vendar le v zvezi s točkama 82 ter 83 tožbe), 128 in 135 odgovora na tožbo umaknila (glej točko 259 zgoraj). Medtem ko se s točko 33 navedenega odgovora zgolj uvaja trditev iz točke 34 tega odgovora, se ta trditev s točko 35 tega odgovora zgolj razvije. Komisija to trditev torej umika za vse točke od 33 do 35 zadevnega odgovora, na katere se sklicujejo tožeče stranke (glej točko 258 zgoraj).
262
Drugič, v zvezi s preostalimi navedenimi trditvami Komisije, in sicer tistimi, ki jih je navedla v točkah 90 (vendar ne v zvezi s točkama 82 in 83 tožbe, glej točko 259 zgoraj, in torej le v zvezi s točkama 91 in 92 tožbe), 101, 102, 153 in 156 tožbe, je treba najprej ugotoviti, da v nasprotju s tem, kar se zdi, da menijo tožeče stranke (glej točko 258 zgoraj), Komisija v točkah 102 in 156 odgovora na tožbo trdi, da trditve tožečih strank, ki so v njih navedene, niso nedopustne zato, ker so se nanašale na Delegirano uredbo namesto na izpodbijani sklep, ampak iz drugih razlogov.
263
Tretjič, iz zgoraj navedenega izhaja, da sta se drugi del drugega tožbenega razloga, na katerega se nanaša trditev Komisije v točki 90 odgovora na tožbo, in tretji del četrtega tožbenega razloga, na katerega se Komisija sklicuje v točki 101 navedenega odgovora, lahko vsebinsko zavrnila (glej točke od 109 do 135 in od 224 do 232 zgoraj). Četrti del tega tožbenega razloga, na katerega se Komisija sklicuje v točki 153 tega odgovora, je bil delno zavržen kot nedopusten iz razloga, ki ni bil ta, da je bil uperjen zoper Delegirano uredbo, namesto zoper izpodbijani sklep, in delno zavrnjen kot neutemeljen (glej točke od 237 do 249 zgoraj).
264
Zato so bile vse trditve Komisije, s katerimi ta zatrjuje nedopustnost nekaterih trditev, ki so jih tožeče stranke navedle v tožbi, ker naj se z njimi ne bi izpodbijal izpodbijani sklep, ampak Delegirana uredba, bodisi umaknjene bodisi jih Splošno sodišče ni sprejelo, tako da pogoj, ki so ga tožeče stranke postavile za uveljavljanje tega podrednega tožbenega razloga, ni izpolnjen. Splošnemu sodišču ga torej ni treba analizirati.
Predlogi
265
Iz vsega navedenega izhaja, da nobenega od tožbenih razlogov, ki so jih navedle tožeče stranke, ni mogoče sprejeti. Zato je treba tožbo zavrniti.
Stroški
266
V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
267
Tožeče stranke s predlogi niso uspele, zato se jim v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (šesti razširjeni senat)
razsodilo:
1.
Tožba se zavrne.
2.
Družbam Fédération environnement durable, Bundesinitiative Vernunftkraft eV, Vent de Colère! - Fédération nationale in Vent de Raison - Wind met Redelijkheid (VdR-WmR) se naloži plačilo stroškov.
Costeira
Kancheva
Öberg
Zilgalvis
Tichy-Fisslberger
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 10. septembra 2025.
Podpisi
Kazalo
Dejansko stanje
Predlogi strank
Pravo
Uvodne ugotovitve o Uredbi 2020/852 in Delegirani uredbi
Uvodne ugotovitve o zahtevi za notranjo revizijo in obsegu nadzora Splošnega sodišča
Prvi tožbeni razlog: priprava Delegirane uredbe
Prvi del: kršitev členov od 6 do 8 Aarhuške konvencije in člena 9 Uredbe št. 1367/2006
Drugi del: kršitev člena 10(2) Uredbe št. 1367/2006
Tretji del: kršitev člena 10(4), člena 11(4) in člena 20(2) Uredbe 2020/852
Drugi tožbeni razlog: blažitev podnebnih sprememb
Dopustnost trditev, ki so jih tožeče stranke navedle v dopisu, ki so ga v sodnem tajništvu vložile 6. decembra 2023
Prvi del: kršitev člena 37 Listine o temeljnih pravicah, člena 191 PDEU in člena 19(1)(f) Uredbe 2020/852
Drugi del: kršitev člena 10(3)(a) Uredbe 2020/852
Tretji del: kršitev člena 19(1)(a) in (j) Uredbe št. 2020/852
Četrti del: kršitev člena 19(3) Uredbe št. 2020/852
Tretji tožbeni razlog: prilagajanje podnebnim spremembam
Četrti tožbeni razlog: načelo, da se ne škoduje bistveno drugim okoljskim ciljem
Prvi del: trajnostna raba ter varstvo vodnih in morskih virov
Drugi del: prehod na krožno gospodarstvo
Tretji del: preprečevanje in nadzorovanje onesnaževanja
Četrti del: varstvo in obnova biotske raznovrstnosti in ekosistemov
Peti tožbeni razlog: obveznost obrazložitve
Podredni tožbeni razlog: nezakonitost Delegirane uredbe
Predlogi
Stroški
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.