62021CC0466
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
PRIITA PIKAMÄEJA,
predstavljeni 9. marca 2023 (
1
)
Zadeva C‑466/21 P
Land Rheinland‑Pfalz
proti
Deutsche Lufthansa AG,
Evropski komisiji
„Pritožba – Državne pomoči – Letalski sektor – Pomoč za tekoče poslovanje, ki jo je Nemčija dodelila letališču Frankfurt‑Hahn – Sklep o nenasprotovanju – Ničnostna tožba – Status ‚zainteresirane stranke‘ – Varstvo postopkovnih pravic – Pojem ‚celovit načrt‘“
1.
Land Rheinland‑Pfalz (zvezna dežela Porenje – Pfalška, Nemčija; v nadaljevanju: Zvezna dežela) s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 19. maja 2021, Deutsche Lufthansa/Komisija (T‑218/18, neobjavljena, EU:T:2021:282; v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je Splošno sodišče razglasilo ničnost Sklepa Komisije C(2017) 5289 final z dne 31. julija 2017 o državni pomoči SA.47969 (2017/N), ki jo je Nemčija izvedla v obliki pomoči za tekoče poslovanje, dodeljene letališču Frankfurt‑Hahn (v nadaljevanju: sporni sklep).
2.
Zoper to sodbo sta v okviru obravnavane zadeve vloženi dve nasprotni pritožbi, s katerima Evropska komisija in družba Deutsche Lufthansa AG (v nadaljevanju: DLH) predlagata razveljavitev navedene sodbe oziroma njeno razveljavitev v delu, v katerem je bil zavrnjen drugi očitek prvega dela edinega tožbenega razloga, ki ga je družba DLH navedla na prvi stopnji.
3.
Sodišču se ponovno postavlja vprašanje o procesnem upravičenju za izpodbijanje sklepa, s katerim Komisija odloči, da bo končala upravni postopek na področju državne pomoči, ker ni dvoma o združljivosti pomoči z notranjim trgom. V tem okviru mora odločiti o obsegu, ki ga je treba pripisati pojmu „zainteresirana stranka“, in o primerih, v katerih je mogoče šteti, da se je taka stranka v pritožbi sklicevala na kršitev svojih postopkovnih pravic. Poleg tega bo moralo Sodišče med drugim odločiti o utemeljenosti tega, da je Splošno sodišče uporabilo pravni pojem „celovit načrt“, da bi ugotovilo, ali je neposredni upravičenec do obravnavane pomoči to prenesel na drugo podjetje. Na zahtevo Sodišča se ti sklepni predlogi nanašajo samo na ta pravna vprašanja.
I. Dejansko stanje
4.
Zvezna republika Nemčija je 7. aprila 2017 Komisiji priglasila, da namerava dodeliti pomoč za tekoče poslovanje letališča Frankfurt‑Hahn zaradi izkazanega primanjkljaja tega letališča (v nadaljevanju: sporna pomoč). To letališče upravlja družba Flughafen Frankfurt‑Hahn GmbH (v nadaljevanju: FFHG).
5.
Komisija je s spornim sklepom v bistvu odločila, da ni treba začeti formalnega postopka preiskave iz člena 108(2) PDEU, ker je bil ukrep, čeprav pomeni državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU, združljiv z notranjim trgom na podlagi odstavka 3(c) tega člena. Natančneje, Komisija je v spornem sklepu med drugim navedla, da na ciljnem območju letališča Frankfurt‑Hahn ni drugih letališč.
6.
Komisija je pred sprejetjem spornega sklepa sprejela še dva sklepa v zvezi z ukrepi, ki jih je Zvezna republika Nemčija sprejela v korist letališča Frankfurt Hahn in družbe Ryanair. Prvi od teh sklepov je Sklep (EU) 2016/788 z dne 1. oktobra 2014 o državni pomoči SA.32833 (11/C) (ex 11/NN), ki jo je Nemčija izvedla v zvezi z ureditvijo financiranja letališča Frankfurt Hahn, uvedeno v letih od 2009 do 2011 (UL 2016, L 134, str. 1), ki je bil predmet sklepa z dne 17. maja 2019, Deutsche Lufthansa/Komisija (T‑764/15, neobjavljen, EU:T:2019:349). Drugi je Sklep (EU) 2016/789 z dne 1. oktobra 2014 o državni pomoči SA.21121 (C 29/08) (ex NN 54/07), ki jo je Nemčija izvedla v zvezi s financiranjem letališča Frankfurt Hahn ter finančnimi povezavami med letališčem in družbo Ryanair (UL 2016, L 134, str. 46), ki je bil predmet sodbe z dne 12. aprila 2019, Deutsche Lufthansa/Komisija (T‑492/15, EU:T:2019:252). Pritožbi zoper ta sklep in to sodbo sta bili zavrnjeni s sodbama z dne 15. julija 2021, Deutsche Lufthansa/Komisija (C‑453/19 P, EU:C:2021:608), in z dne 20. januarja 2022, Deutsche Lufthansa/Komisija (C‑594/19 P, EU:C:2022:40).
7.
Poleg tega je Komisija 26. oktobra 2018 začela formalni postopek preiskave na podlagi pritožbe tožeče stranke, vpisane pod številko SA.43260, ki se nanaša na druge ukrepe v korist letališča Frankfurt‑Hahn in družbe Ryanair (v nadaljevanju: postopek Hahn IV).
II. Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
8.
Družba DLH je 29. marca 2018 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razglasitev ničnosti spornega sklepa.
9.
Družba DLH je pred Splošnim sodiščem v bistvu navedla en tožbeni razlog.
10.
Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi razsodilo, da Komisija ni pravilno upoštevala vseh meril v zvezi z ciljnim območjem letališča Frankfurt‑Hahn, ki jih je morala presojati na podlagi Smernic o državni pomoči letališčem in letalskim prevoznikom (UL 2014, C 99, str. 3), ter da Komisija zato na podlagi nezadostne in nepopolne analize ni mogla odpraviti vseh dvomov glede združljivosti sporne pomoči z notranjim trgom. Splošno sodišče je tako delno ugodilo edinemu tožbenemu razlogu družbe DLH in razglasilo ničnost spornega sklepa.
III. Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
A. Predlogi iz glavne pritožbe
11.
Zvezna dežela s pritožbo Sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo razveljavi in tožbo zoper sporni sklep dokončno zavrne ter družbi DLH naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.
12.
Družba DLH Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrže kot nedopustno oziroma vsekakor zavrne kot neutemeljeno in Zvezni deželi naloži plačilo stroškov.
13.
Komisija Sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo razveljavi; naj tožbo na prvi stopnji razglasi za nedopustno oziroma, podredno, za neutemeljeno, ter družbi DLH naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.
B. Predlogi iz nasprotne pritožbe, ki jo je vložila družba DLH
14.
Družba DLH z nasprotno pritožbo Sodišču predlaga, naj razveljavi izpodbijano sodbo v delu, v katerem je bil zavrnjen drugi očitek prvega dela njenega edinega tožbenega razloga, in Zvezni deželi naloži plačilo stroškov.
15.
Zvezna dežela Sodišču predlaga, naj zavrne nasprotno pritožbo družbe DLH, razveljavi izpodbijano sodbo in dokončno zavrne tožbo zoper sporni sklep ter družbi DLH naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.
16.
Komisija predlaga, naj se nasprotna pritožba družbe DLH zavrže kot nedopustna oziroma, podredno, zavrne kot neutemeljena, družbi DLH pa naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.
C. Predlogi iz nasprotne pritožbe Komisije
17.
Komisija z nasprotno pritožbo Sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo razveljavi, tožbo na prvi stopnji razglasi za nedopustno oziroma, podredno, zavrne kot neutemeljeno, družbi DLH pa naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.
18.
Družba DLH Sodišču predlaga, naj nasprotno pritožbo Komisije zavrže kot nedopustno oziroma vsekakor zavrne kot neutemeljeno in Komisiji naloži plačilo stroškov.
19.
Zvezna dežela Sodišču predlaga, naj ugodi nasprotni pritožbi Komisije, razveljavi izpodbijano sodbo in dokončno zavrne tožbo zoper sporni sklep ter družbi DLH naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.
20.
Družba DLH, Zvezna dežela in Komisija so na obravnavi 30. novembra 2022 podale ustne navedbe.
IV. Analiza
21.
Na zahtevo Sodišča se ti sklepni predlogi nanašajo le na prva pritožbena razloga iz glavne pritožbe Zvezne dežele in nasprotne pritožbe Komisije, ki se nanašata na napačno uporabo prava in nezadostno obrazložitev izpodbijane sodbe v zvezi z ugotovitvijo procesnega upravičenja družbe DLH v obravnavani zadevi, ter na drugi pritožbeni razlog iz nasprotne pritožbe družbe DLH, in sicer, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pojem „celovit načrt“ pri ugotavljanju, ali je družba FFGH obravnavano pomoč prenesla na družbo Ryanair, in torej pri presoji, ali obstaja dvom glede združljivosti sporne pomoči z notranjim trgom.
A. Pritožbeni razlog, ki se nanaša na neobstoj procesnega upravičenja družbe DLH (prvi pritožbeni razlog iz glavne pritožbe in prvi pritožbeni razlog iz nasprotne pritožbe Komisije)
1.
Povzetek izpodbijane sodbe in trditve strank
22.
Zvezna dežela in Komisija grajata razlogovanje Splošnega sodišča glede razlage pojma „zainteresirana stranka“, ki je pripeljalo do priznanja procesnega upravičenja družbe DLH in s tem do zavrnitve ugovora nedopustnosti tožbe, ki jo je vložila ta družba, samo Zvezna dežela pa navaja očitke v zvezi s sklicevanjem družbe DLH na postopkovne pravice.
23.
Splošno sodišče je v točkah od 39 do 56 izpodbijane sodbe v bistvu razsodilo, da je bila družba DLH „zainteresirana stranka“ v smislu člena 1(h) Uredbe (EU) 2015/1589, (
2
) in sicer iz dveh razlogov. Po eni strani je Splošno sodišče v točki 50 izpodbijane sodbe navedlo, da bi sporna pomoč, dodeljena letališču Frankfurt‑Hahn, lahko vplivala na konkurenčni položaj letališča Frankfurt na Majni, ki je prvo glavno letališče družbe DLH, in bi tako vplivala na interese te letalske družbe. Po drugi strani je v točkah od 51 do 54 te sodbe poudarilo, da je sporna pomoč s tem, da je letališču Frankfurt‑Hahn omogočila, da opravlja svoje dejavnosti, družbi Ryanair omogočila ohranitev konkurenčnega pritiska, ki ga izvaja na družbo DLH s tega letališča.
24.
Splošno sodišče je v točkah od 61 do 64 izpodbijane sodbe v bistvu menilo, da je iz analize celotne ničnostne tožbe razvidno, da je družba DLH Komisiji očitala, da je s tem, da je odločila, da ne bo začela formalnega postopka preiskave, kršila njene postopkovne pravice.
2.
Presoja
a)
Uvodne ugotovitve
25.
Pred začetkom analize, katere namen je preveriti utemeljenost očitkov Zvezne dežele in Komisije, je treba navesti nekaj uvodnih ugotovitev zaradi opredelitve pravnega okvira, v katerega je treba umestiti presojo procesnega upravičenja družbe DLH.
26.
V skladu s členom 263, četrti odstavek, PDEU se fizični ali pravni osebi med drugim prizna procesno upravičenje za vložitev tožbe zoper akt Unije, ki ni naslovljen nanjo, če se akt „neposredno in posamično“ nanaša nanjo.
27.
Če povzamem klasično sodno prakso, se akt „neposredno nanaša“ na to osebo, če obstaja neposredna zveza med izpodbijanim aktom in njenim pravnim položajem; (
3
) akt se nanjo „posamično nanaša“, kadar se nanjo nanaša zaradi nekaterih njenih določenih značilnosti ali zaradi dejanskega položaja, po katerem se razlikuje od vseh drugih oseb. (
4
)
28.
Kot je bilo že navedeno, sta ta pogoja različna, ker gre pri neposrednem nanašanju v bistvu za pravni položaj tožeče stranke, medtem ko gre pri posamičnem nanašanju izključno za njen dejanski položaj. (
5
)
29.
Ker gre v obravnavani zadevi za tožbo zoper sklep Komisije o državnih pomočeh, je treba poudariti, da je treba v okviru postopka nadzora nad državnimi pomočmi iz člena 108 PDEU razlikovati med, prvič, fazo predhodne preučitve iz odstavka 3 tega člena, katere edini cilj je omogočiti Komisiji, da si oblikuje prvo mnenje o delni ali popolni združljivosti zadevne pomoči, in drugič, formalno fazo preiskave iz odstavka 2 istega člena. Formalna faza je nujna, kadar ima Komisija „resne težave“ pri presoji, ali je pomoč združljiva z notranjim trgom. Če torej na podlagi prve preučitve ni bilo mogoče odpraviti vseh težav, mora Komisija, da bi imela popolne informacije, zbrati vsa potrebna mnenja in za to uvesti formalni postopek preiskave. (
6
) Pogodba torej le v okviru tega postopka Komisiji nalaga obveznost, da pozove „zadevne stranke“ k predložitvi pripomb.
30.
Iz ustaljene sodne prakse iz sodb Cook/Komisija (
7
) in Matra/Komisija (
8
) izhaja, da lahko zainteresirane stranke, kadar Komisija, ne da bi sprožila formalni postopek preiskave, s sklepom, sprejetim na koncu predhodne faze, ugotovi, da je pomoč združljiva z notranjim trgom, uveljavljajo spoštovanje svojih postopkovnih pravic le, če imajo možnosti izpodbijati navedeni sklep pred sodiščem Unije. Tako se tožba za razglasitev ničnosti takega sklepa, ki jo vloži „zadevna stranka“ v smislu člena 108(2) PDEU, razglasi za dopustno, kadar želi vlagatelj te tožbe z njeno vložitvijo zaščititi postopkovne pravice, ki jih ima na podlagi te določbe. (
9
) V takem primeru tožeči stranki, drugače kot tisti, ki izpodbija utemeljenost sklepa, sprejetega na koncu formalnega postopka preiskave, ni treba dokazati, da ima poseben status v smislu sodne prakse, ki izhaja iz sodbe Plaumann, kar naj bi veljalo zlasti, če je pomoč, ki je predmet zadevnega sklepa, „znatno vplivala“ na njen položaj na trgu. (
10
)
31.
Zakonodajalec Unije je pojem „zadevna stranka“ pojasnil v členu 1(h) Uredbe (ES) št. 659/1999, (
11
) ki ga je nasledil člen 1(h) Uredbe 2015/1589, ki opredeljuje „zainteresirano stranko“ kot „katero koli državo članico in katero koli osebo, podjetje ali združenje podjetij, na katerih interese bi lahko dodelitev pomoči vplivala, predvsem upravičenca pomoči, konkurenčna podjetja in poklicna združenja“. Čeprav ta pojem tako zajema zlasti podjetje, ki konkurira upravičencu do pomoči, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da se pojem nanaša na nedoločeno število naslovnikov. (
12
) Sodišče je tako priznalo, da so podjetja, ki niso neposredni konkurenti upravičenca do pomoči, opredeljena kot „zainteresirana stranka“, če je pravno zadostno dokazano, da lahko pomoč konkretno vpliva na njihov položaj. (
13
)
32.
Ob upoštevanju teh ugotovitev bom nato preučil posebne očitke Zvezne dežele in Komisije v zvezi z razlogovanjem Splošnega sodišča, na podlagi katerega je bila tožba, ki jo je pri njem vložila družba DLH, razglašena za dopustno.
b)
Status „zainteresirane stranke“ družbe DLH
1) Napačna razlaga pojma „posredni konkurent“
33.
Komisija trdi, da je Splošno sodišče pojem „posredni konkurent“ razlagalo preširoko, zaradi česar je napačno ugotovilo, da je bila družba DLH „zainteresirana stranka“ v smislu sodne prakse Sodišča. Po eni strani naj Splošno sodišče ne bi spoštovalo zahtev iz sodb Kronoply in Avstrija/Scheucher‑Fleisch in drugi, (
14
) v katerih naj bi Sodišče glede dokaza o obstoju posredne konkurence menilo, da je treba najprej dokazati, da si upravičenec do pomoči in posredni konkurent konkurirata v vsaj enem delu njune dejavnosti, nato pa šele, da lahko pomoč vpliva na konkurenčni položaj navedenega konkurenta. Po drugi strani naj Splošno sodišče ne bi ugotovilo dejanskih učinkov zadevne pomoči na letališče Frankfurt na Majni, zlasti na njegovo donosnost, in na ponudbe letov, ki sta jih predlagala tako družba DLH z letališča Frankfurt na Majni kot družba Ryanair z letališča Frankfurt‑Hahn.
34.
Čeprav je res, da je, kot trdi Komisija, Splošno sodišče v točkah 45 in 46 izpodbijane sodbe očitno želelo razmerje med upravičencem do sporne pomoči, družbo FFHG, in pritožnico, družbo DLH, opredeliti kot posredno konkurenco, pa je razlaga v sodni praksi glede vprašanja, ali je podjetje, ki ni neposredni konkurent upravičenca do pomoči, „zainteresirana stranka“, precej širša od razlage, ki jo je podala Komisija.
35.
V zvezi s prvim očitkom, s katerim Komisija Splošnemu sodišču očita, da ni ugotovilo, da obstoj posredne konkurence predpostavlja, da si tožeča stranka in upravičenec do pomoči konkurirata vsaj v delu njune dejavnosti, je treba ugotoviti, da ta očitek temelji na sodbah Kronoply in Avstrija/Scheucher‑Fleisch.
36.
Menim, da razlaga teh sodb, kot jo predlaga Komisija, ne more naleteti na odobravanje Sodišča.
37.
Sodišče je v sodbi Kronoply kot „zainteresirano stranko“ opredelilo podjetje, ki ni bilo neposreden konkurent upravičenca do pomoči, ampak je za svoj proizvodni postopek potrebovalo isto surovino. Kljub temu iz te sodbe nikakor ne izhaja, da je Sodišče s tem želelo priznanje tega statusa na splošno omejiti le na podjetja, ki so v konkurenčnem razmerju z upravičencem do pomoči vsaj v delu njihove dejavnosti.
38.
V zadevi, v kateri je bila izdana sodba Avstrija/Scheucher‑Fleisch, je zadevna pomoč zajemala subvencije, ki so bile dodeljene v okviru programa za spodbujanje proizvodnje, obdelave, predelave in trženja kmetijskih proizvodov v Avstriji z znakom kakovosti, ter je koristila vsem podjetjem, ki poslujejo v verigi, značilni za ta znak, vključno z nekaterimi podjetji za zakol in razkosavanje ter njihovimi strankami na drobno.
39.
Tožeče stranke, ki so bila podjetja, specializirana za klanje in razkosavanje živali in niso bila upravičena do navedenega znaka, so se štele za zainteresirane stranke kot neposredne konkurentke podjetij, ki razvijajo isto dejavnost in so uporabljala znak kakovosti, in kot posredne konkurentke prodajalcev na drobno, ki so lahko uporabljali ta znak. Sodišče je tako priznalo status „posrednih konkurentov“ podjetjem, kot so tožeče stranke, ki niso delovala na isti ravni kot trgovci na drobno in zato niso bila v konkurenčnem razmerju z njimi v nobenem delu njihove dejavnosti. (
15
)
40.
Poleg tega sta ti sodbi del sodne prakse, v kateri je Sodišče po mojem mnenju glede širšega nabora primerov, kot trdi Komisija v obravnavani zadevi, menilo, da status „zainteresirane stranke“ pripada podjetjem, ki niso neposredni konkurenti upravičenca. V sodbi 3F je dobro prikazan ta pristop Sodišča.
41.
V zadevi, v kateri je bila izrečena ta sodba, je šlo za dansko ureditev, vključno z davčnimi ukrepi, ki se je uporabljala za danski mednarodni ladijski register. V skladu s to ureditvijo je ta register lastnikom ladij, ki so vpisane v ta register, dovoljeval, da na njih zaposlijo pomorščake iz tretjih držav, tako da jim nakažejo plačilo v skladu z njihovim nacionalnim pravom, ki je nižje od plačila, ki bi ga bilo treba plačati na podlagi danskega prava. Po drugi strani so bili vsi pomorščaki, zaposleni na teh ladjah, oproščeni dohodnine, kar je pomenilo znižanje plačnih zahtev teh pomorščakov v razmerju do ladjarjev.
42.
Sodišče je v sodbi priznalo, da je mogoče sindikat pomorščakov opredeliti kot „zainteresirano stranko“, ker zadevna pomoč lahko konkretno vpliva na njegov položaj in ker se ta vpliv ne nanaša na njegov „konkurenčni položaj“ na trgu, na katerem delujejo lastniki ladij, temveč na trg zagotavljanja delovne sile v razmerju do drugih sindikatov pomorščakov, katerih člani so bili zaposleni na ladjah, vpisanih v zgoraj navedeni register. (
16
)
43.
Če se sodba 3F obravnava skupaj s sodbama Kronoply in Avstrija/Scheucher‑Fleisch, bi lahko kazala na to, da pojem „zainteresirana stranka“ zahteva dokaz, da dodelitev pomoči vpliva na konkurenčni položaj tožeče stranke, ne glede na to, ali se ta vpliv nanaša na trg, ki je drugačen od trga, na katerem upravičenec do pomoči opravlja svojo dejavnost.
44.
Poleg tega se zdi, da je bil s sodbo, ki jo je Sodišče nedavno izreklo v zadevi Ja zum Nürburgring/Komisija, (
17
) znatno razširjen obseg navedenega pojma.
45.
V tej sodbi je bilo priznanje statusa „zainteresirane stranke“ tožeči stranki, ki ima obliko združenja, obrazloženo s tem, da je bila zadevna pomoč v okviru prodaje sredstev kompleksa Nürburgring dodeljena zasebnemu podjetju, ki si prizadeva za čim večji dobiček, in da je to škodovalo ciljem v splošnem interesu tožeče stranke in njenemu obstoju, ki je posebej povezan z dirkališčem Nürburgring. (
18
)
46.
Zato menim, da očitka Komisije, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker od družbe DLH ni zahtevalo dokazov, da konkurira, čeprav le delno, z letališčem Frankfurt‑Hahn, ni mogoče sprejeti.
47.
V zvezi z drugim očitkom, s katerim Komisija Splošnemu sodišču očita, da je implicitno menilo, da za opredelitev podjetja, ki ne konkurira upravičencu do pomoči, kot „zainteresirane stranke“ ni treba ugotoviti dejanskih učinkov dodelitve pomoči, je treba navesti, da se Komisija ponovno sklicuje na sodbi Kronoply in Autriche/Scheucher‑Fleisch.
48.
Menim, da teh sodb ni mogoče uporabiti kot dokaz, da bi Splošno sodišče, zato da bi sprejelo pravilno razlago pojma „zainteresirana stranka“, moralo ugotoviti dejanske učinke zadevne pomoči na letališče Frankfurt na Majni, zlasti na njegovo donosnost, in na ponudbe letov, ki sta jih predlagala tako družba DLH z letališča Frankfurt na Majni kot družba Ryanair z letališča Frankfurt‑Hahn.
49.
V zvezi s prvo od teh sodb je Sodišče potrdilo razlogovanje Splošnega sodišča, da sta tožeči stranki dokazali, da so se cene lesa zvišale, in kljub dejstvu, da ti tožeči stranki nista dokazali, da je bilo tako zvišanje posledica dodelitve zadevne pomoči, ni mogoče izključiti obstoja negativnih posledic za njiju. Sodišče se je, daleč od tega, da bi ugotovilo, da je zvišanje cen dejanski učinek dodelitve pomoči, sklicevalo na zvišanje cen lesa le zato, da bi potrdilo svoj sklep o obstoju povsem potencialnega vpliva na tržni položaj tožečih strank zaradi te dodelitve. (
19
)
50.
V zvezi z drugo sodbo se mi zdi, da v nobeni od njenih točk Sodišče ni ugotovilo pomoči v korist trgovcev na drobno dejansko učinkujejo na tožeče stranke (neoznačena podjetja za klanje in razkosavanje).
51.
Poleg tega zgoraj preučeni sodbi 3F in Nürburgring le potrjujeta, da ugotovitev dejanskih učinkov pomoči ni nujna za ugotovitev, da je mogoče podjetje, ki ni neposredni konkurent upravičenca, opredeliti kot „zainteresirano stranko“.
52.
Menim torej, da tega drugega očitka ni mogoče sprejeti.
2) Tožeča stranka ni dokazala vpliva na njene pravne interese ali njen pravni položaj
53.
Komisija trdi, da je Splošno sodišče napačno razlagalo pojem „zainteresirana stranka“, ker ni zahtevalo, da družba DLH dokaže, da je dodelitev zadevne pomoči vplivala na „njene pravne interese ali njen pravni položaj“.
54.
V zvezi s tem je treba spomniti, da iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da se pojem „zainteresirana stranka“ uporablja zlasti za podjetje, ki ni neposredni konkurent upravičenca do pomoči, če to podjetje zatrjuje, da „bi dodelitev pomoči lahko vplivala na njegove interese“, in s tem „pravno zadostno dokaže, da bi pomoč lahko konkretno vplivala na njegov položaj“. (
20
) Nasprotno pa se mi zdi, da iz te sodne prakse ne izhaja, da bi se lahko le podjetjem, katerih pravni interes ali pravni položaj bi lahko bil prizadet, priznal status „zainteresirane stranke“.
55.
Komisija v utemeljitev svoje razlage navaja sodbi 3F in Nürburgring. Zdi se, da Komisija glede prve sodbe meni, da je bil tožeči stranki, sindikatu pomorščakov, priznan status zainteresirane stranke, ker je dodelitev pomoči vplivala na njen pravni položaj s tem, da je spremenila pogajalski položaj tožeče stranke v zvezi z nekaterimi danskimi ladjarji, kar po mojem mnenju kaže na napačno razumevanje sodbe. Kot je bilo namreč že pojasnjeno zgoraj, ta status po mnenju Sodišča izhaja iz vpliva na konkurenčni položaj tega sindikata v primerjavi z drugimi sindikati pomorščakov pri pogajanjih o kolektivnih pogodbah, zaradi česar je to imelo posledice za navedeni sindikat glede njegove sposobnosti zaposlovanja članov. (
21
) V teh okoliščinah ni bila zahtevana nobena sprememba pravnega položaja tožeče stranke. Komisija v zvezi z drugo sodbo trdi, da je mogoče spremembo pravnega položaja, na podlagi katerega je mogoče ugotoviti, da je tožeča stranka „zainteresirana stranka“, pojasniti s tem, da je bil cilj v splošnem interesu, ki ga uresničuje ta tožeča stranka, „pravno neizvedljiv“, ker je bil upravičenec do pomoči in kupec kompleksa Nürburgring zasebno podjetje. Tako se zdi, da ta institucija namiguje na dejstvo, da bi dodelitev zadevne pomoči povzročila prihodnjo spremembo pravnega statusa tožeče stranke. Sam menim, da ugotovitev Sodišča temelji na neskladnosti med ciljem, ki mu je sledila tožeča stranka, in ciljem podjetja, ki je prejelo pomoč, brez kakršnega koli preudarka, ki bi se na primer nanašal na morebitno poznejše prenehanje tožeče stranke. (
22
)
56.
Neupoštevnost merila v zvezi s spremembo pravnih interesov ali pravnega položaja tožeče stranke v okviru te presoje naj poleg tega ne bi smela presenetiti. Kot je bilo namreč že navedeno v teh sklepnih predlogih, je namen procesnega upravičenja iz naslova „zainteresirane stranke“ v zvezi s sklepom, s katerim je bila pomoč razglašena za združljivo po koncu predhodnega postopka preučitve pomoči, omilitev pogoja, da se mora sklep „posamično nanašati“ na tožečo stranko v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU, kot ga je Sodišče razložilo v svoji sodni praksi, ki se je razvila na podlagi sodbe Plaumann. Tako je status „zainteresirane stranke“ izraz upoštevnega pravnega merila za presojo pogoja posamičnega nanašanja, določenega s Pogodbo DEU. Ta pa se nanaša, kot je bilo že pojasnjeno, na dejanski položaj, in ne na pravni položaj tožeče stranke.
57.
Glede na navedeno Splošno sodišče s tem, da je družbo DLH opredelilo kot „zainteresirano stranko“ zgolj glede na njen gospodarski interes, ni napačno uporabilo prava.
58.
Drugi očitki Komisije v zvezi s tem po mojem mnenju ne morejo ovreči predlagane razlage.
59.
O nujnosti vpliva na pravne interese ali na pravni položaj tožeče stranke v nasprotju z mnenjem Komisije ni mogoče sklepati niti iz podobnosti s sodno prakso v zvezi z neposrednim nanašanjem v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU (
23
) niti iz podobnosti s sodno prakso v zvezi s pojmom „interes za rešitev zadeve“, kot je naveden v členu 40, drugi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije, niti iz sodbe Scuola Elementare Maria Montessori proti Komisiji, Komisija/Scuola/Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija. (
24
)
60.
Prva sodna praksa se nanaša na razlago pogoja „neposredno nanašanje“ in iz zgoraj navedenih razlogov tako nikakor ni upoštevna.
61.
Druga sodna praksa se nanaša na določbo Statuta Sodišča, v skladu s katero se lahko organi, uradi in agencije Unije in osebe, ki lahko izkažejo upravičen interes za rešitev zadeve, pridružijo postopku, ki teče pred Sodiščem Evropske unije. V skladu s to ustaljeno sodno prakso je interes za rešitev zadeve neposreden in dejanski interes za ugoditev predlogom stranke, ki jo intervenient želi podpreti, kar pomeni, da je treba preveriti, ali se sklep Komisije neposredno nanaša na predlagatelja intervencije in ali je njegov interes za rešitev zadeve gotov. Kot opozarja Komisija, je Sodišče pojasnilo, da je interes za rešitev spora načeloma mogoče šteti za dovolj neposreden le, kadar se lahko s to rešitvijo spremeni pravni položaj predlagatelja intervencije. (
25
) Vendar gre za presojo, ki je podobna tisti, ki se nanaša na neposredno nanašanje v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU in je ni mogoče uporabiti v okviru razlage pojma „zainteresirana stranka“. Vsekakor je ta razlaga rezultat tehtanja, ki je specifično za intervencijo, med zahtevo po boljši presoji okoliščin zadev in obenem preprečevanjem številnih posameznih intervencij, ki bi lahko ovirale učinkovitost in normalen potek postopka. (
26
)
62.
Navedena sodba (
27
) v tem okviru ni upoštevna, kot je Sodišče že razsodilo v sodbi Nürburgring. V prvi sodbi namreč ni šlo za vprašanje, ali je oseba ali podjetje zainteresirana stranka, temveč za vprašanje morebitnega neposrednega vplivanja – glede na sklep Komisije, s katerim so bili učinki zadevnih nacionalnih ukrepov, s katerimi je bila uvedena shema pomoči, nespremenjeni – na pravni položaj pritožnika, ki trdi, da ga ti ukrepi postavljajo v slabši konkurenčni položaj. (
28
)
3) Kršitev obveznosti obrazložitve glede obstoja konkurence med družbama DLH in Ryanair
63.
Komisija in Zvezna dežela v več pogledih grajata tudi presojo Splošnega sodišča v zvezi z odnosi med družbama DLH in Ryanair v točkah od 51 do 54 izpodbijane sodbe.
64.
Komisija predvsem meni, da je Splošno sodišče v zvezi z obstojem konkurence med družbama DLH in Ryanair v točkah 52 in 53 izpodbijane sodbe kršilo obveznost, da odgovori na vse njene trditve.
65.
Najprej je treba po eni strani opozoriti, da je v okviru pritožbe namen nadzora Sodišča zlasti, da se preveri, ali je Splošno sodišče pravno zadostno odgovorilo na vse trditve, ki jih je navedla tožeča stranka, in po drugi, da pritožbeni razlog, ki se nanaša na neobstoj odgovora Splošnega sodišča na trditve, navedene na prvi stopnji, v bistvu pomeni sklicevanje na kršitev obveznosti obrazložitve, ki izhaja iz člena 36 Statuta Sodišča Evropske unije, ki se za Splošno sodišče uporablja v skladu s členom 53, prvi odstavek, tega statuta, in člena 117 Poslovnika Splošnega sodišča. Vendar je treba dodati, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča Splošno sodišče ni dolžno podati razlage, ki bi izčrpno in zaporedoma sledila razlogovanju strank v sporu, in da je torej obrazložitev Splošnega sodišča lahko implicitna, če zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, iz katerih Splošno sodišče ni sprejelo njihovih trditev, Sodišču pa omogoča, da ima na voljo dovolj elementov za izvajanje nadzora. (
29
)
66.
Ugotoviti je treba, da je Komisija v pisanjih na prvi stopnji odločno izpodbijala trditev, da so leti, ki jih je družba Ryanair ponujala z letališča Frankfurt‑Hahn, v konkurenci z leti v iste kraje, ki jih je ponujala družba DLH z letališča Frankfurt na Majni.
67.
V zvezi s tem je Komisija zlasti poudarila, prvič, da je družba DLH letališče Frankfurt na Majni uporabljala kot letališko vozlišče („hub“) in da je bila velika večina njenih potnikov potnikov v tranzitu, medtem ko je družba Ryanair iz letališča Frankfurt‑Hahn opravljala nizkocenovne lete v okviru prevoza „od točke do točke“, in drugič, da domnevni dokazi, ki jih je družba DLH predložila pred Splošnim sodiščem, niso vsebovali nobene informacije, ki bi podpirale obstoj take konkurence, kot so podatki o gibanju števila potnikov in donosnosti letalskih povezav, na katerih je opravljala lete družba DLH vzporedno z družbo Ryanair. (
30
)
68.
V točkah izpodbijane sodbe, na katere se nanašajo očitki Komisije, zlasti točka 52, pa se kaže pristop, ki temelji verjetno na domnevi glede vprašanja obstoja konkurence med družbama DLH in Ryanair, saj je Splošno sodišče zgolj trdilo, da to, da ti družbi opravljata lete na iste destinacije, „kaže na obstoj konkurence“. Zdi se mi, da ni mogoče šteti, da je Splošno sodišče s tem implicitno odgovorilo na trditve Komisije, katerih namen je bil prav izpodbijati zavezujočo naravo povezave med premiso (iste destinacije, za katere se zagotavljajo leti) in sklepom (obstoj konkurence). Menim torej, da te obrazložitve nikakor ni mogoče šteti za zadostno v smislu, da bi lahko Komisija razumela razloge za zavrnitev njenih trditev in da bi Sodišče lahko izvedlo sodni nadzor.
69.
Iz tega sledi, da je razlogovanje iz točk od 51 do 54 izpodbijane sodbe pomanjkljivo in da bi moralo Sodišče zato ta očitek sprejeti.
70.
Glede na to ugotovitev ni treba preučiti drugih očitkov Zvezne dežele in Komisije, ki se nanašajo na ta del razlogovanja Splošnega sodišča.
4) Kršitev pravil o dokaznem bremenu pri ugotavljanju obstoja konkurence med letališčema Frankfurt‑Hahn in Frankfurt na Majni
71.
Komisija Splošnemu sodišču v bistvu očita, da se je za utemeljitev dopustnosti tožbe družbe DLH oprlo na domnevno konkurenco med letališčem Frankfurt na Majni in letališčem Frankfurt‑Hahn ter na učinek sporne pomoči na letališče Frankfurt na Majni, čeprav te trditve v ničnostni tožbi niso bile navedene.
72.
Čeprav Komisija navaja kršitev pravil o dokaznem bremenu, se mi zdi, da skrbnejša preučitev navedenega očitka pokaže, da je njegov namen bolj zatrjevati, da Splošno sodišče ni upoštevalo načela kontradiktornosti.
73.
Naj namreč spomnim, da v skladu s sodno prakso Sodišča načelo kontradiktornosti vsaki stranki v postopku ne podeljuje samo pravice, da se seznani z dokazi in stališči, ki jih sodišču predloži njen nasprotnik, ter da o njih razpravlja. Pomeni tudi pravico, da se seznani z elementi, ki jih sodišče preizkusi po uradni dolžnosti in na katere namerava opreti svojo odločitev, ter da o njih razpravlja. Da bi se zadostilo zahtevam, ki se nanašajo na pravico do poštenega sojenja, je namreč pomembno, da stranke poznajo pravne in dejanske okoliščine, ki imajo odločilen vpliv na izid postopka, in da imajo možnost o njih kontradiktorno razpravljati. (
31
)
74.
Zdi se, da Splošno sodišče v točki 50 izpodbijane sodbe meni, da sta letališči Frankfurt‑Hahn in Frankfurt na Majni konkurenčni.
75.
Družba DLH v delu ničnostne tožbe, ki se nanaša na dopustnost, nikjer ne omenja konkurence med tema letališčema in poda utemeljitev, ki skoraj izključno temelji na konkurenčnem razmerju z družbo Ryanair.
76.
Ugotoviti je seveda treba, da želi družba DLH v uvodnem delu te tožbe (točka 48) in v delu, ki se nanaša na utemeljenost spornega sklepa (točki 117 in 118), dokazati, da je to, da je družba FFHG subvencionirala družbo Ryanair, zadnjenavedeni letalski družbi omogočilo, da se preseli na večja letališča, zlasti na letališče Frankfurt na Majni, in da upravljavec zadnjenavedenega letališča zdaj izvaja strategijo privabljanja nizkocenovnih letalskih družb. V tem okviru graja razmejitev ciljnega območja letališča Frankfurt‑Hahn, ki jo je Komisija opravila v okviru svoje analize združljivosti zadevne pomoči z notranjim trgom, zlasti točko 46 spornega sklepa.
77.
Vendar menim, da bi lahko v teh okoliščinah samo posebej dobrohotna razlaga te tožbe, ki bi vključevala logične korake iskanja implicitnega, a nujnega pomena njenega besedila, privedla do sklepa, da družba DLH meni, da sta ti letališči v konkurenčnem odnosu, in bi tako ta element upoštevala pri presoji vprašanja, ali je družba DLH pravno zadostno dokazala, da bi zadevna pomoč lahko konkretno vplivala na njen položaj.
78.
Ker je Splošno sodišče tako kršilo načelo kontradiktornosti, Sodišču predlagam, naj ta očitek sprejme.
5) Napačna uporaba prava pri ugotavljanju tveganja konkretnega vpliva dodelitve sporne pomoči na položaj družbe DLH zaradi motenj v delovanju letališča Frankfurt na Majni
79.
Zvezna dežela trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je v točki 50 izpodbijane sodbe presodilo, da bi sporna pomoč lahko povzročila konkurenčni pritisk na letališče Frankfurt na Majni, ki bi lahko negativno vplival na njegove stranke, med katerimi je tudi družba DLH.
80.
Ker sem v zvezi s prejšnjim očitkom, ki se nanaša na kršitev dokaznega bremena v zvezi z neobstojem trditve o konkurenčnem razmerju med letališčema Frankfurt‑Hahn in Frankfurt na Majni, predlagal, da se ga sprejme, bom ta očitek obravnaval povsem podredno.
81.
Pred presojo tega očitka je treba opozoriti, da je bil upoštevni pravni okvir v obravnavani zadevi pojasnjen v nedavni sodbi Sodišča v zadevi Solar Ileias Bompaina.
82.
Šlo je za grško ureditev, katere učinek je znižanje odkupnih tarif, plačanih proizvajalcem, ki upravljajo obnovljive vire energije, kot je bila pritožnica, in katerih namen je bil izravnati primanjkljaj na posebnem računu, vzpostavljenem z zakonom, ki je bil namenjen financiranju odkupnih cen predvsem v korist teh proizvajalcev. Sredstva na ta račun so pritekala večinoma od posebnega prispevka, ki je bil naložen porabnikom, in iz dodatnih virov, kot so prihodki udeležencev na upoštevnem trgu. Po mnenju pritožnice je ta ureditev pomenila dodelitev pomoči dobaviteljem električne energije, saj jim ni bilo treba plačevati takega prispevka. Če bi ti dobavitelji morali plačevati ta prispevek, da bi se ta primanjkljaj izravnal, bi bil premoženjski položaj pritožnice po njenem mnenju ugodnejši, saj ne bi bilo treba znižati odkupnih tarif, do katerih je bila upravičena.
83.
V zvezi z vprašanjem, ali je lahko pomoč konkretno vplivala na položaj pritožnice, je Sodišče v tej sodbi pojasnilo, da čeprav je lahko poseg v njene interese le potencialen, mora biti tveganje konkretnega vpliva na te interese mogoče pravno zadostno dokazati. (
32
) Drugače povedano, upoštevno merilo po mnenju Sodišča je obstoj potencialne vzročne zveze, ki je pravno zadostno dokazana, med zatrjevano pomočjo in konkretnim posegom v interese ali položaj zadevnega podjetja na trgu. (
33
)
84.
Sodišče je na podlagi teh načel potrdilo ugotovitev Splošnega sodišča, da pritožnica ni pojasnila, kako bi lahko domnevna oprostitev dobaviteljev električne energije vplivala na določitev novih cen odkupa, ki se uporabljajo zanjo, saj je bil namen opravljenih prilagoditev predvsem izravnati čezmerno nadomestilo, ki je bilo predhodno dodeljeno tem proizvajalcem. (
34
)
85.
Pri razlagi je treba zajeti širšo sliko in spomniti, da je sodna praksa, kot je bilo pojasnjeno v točki 30 teh sklepnih predlogov, razširila krog subjektov, ki jih je mogoče opredeliti kot „zainteresirano stranko“, zaradi ločitve tega statusa in obstoja konkurenčnega razmerja med tožečo stranko in upravičencem do pomoči.
86.
Zaradi take razširitve se zdi, da je zahteva po dokaznem bremenu glede na potencialno vzročno zvezo med pomočjo in konkretnim posegom v položaj tožeče stranke resnično sredstvo, s katerim je mogoče preprečiti, da bi bila tožba zoper sklep Komisije, kakršen je sporni sklep, spremenjena v neke vrste actio popularis. Zdi se mi, da Sodišče tako poziva, naj se ta zveza razume sorazmerno ozko, pri tem pa se je treba zavedati, da se z njo zahteva zgolj dokaz, da je vpliv na položaj tožeče stranke povsem potencialen, in ne dejanski.
87.
Ta pristop po mojem mnenju vključuje zahtevo po dokazu, da lahko sporna pomoč sama po sebi, in ne zgolj obstoj potencialnega navzkrižja interesov med njenim upravičencem in tožečo stranko, vpliva na interese tožeče stranke. (
35
)
88.
Splošno sodišče je v točki 50 izpodbijane sodbe v bistvu menilo, da je letališče Frankfurt na Majni glavni center za operacijo letov družbe DLH in da je v bližini letališča, ki je upravičenec do sporne pomoči, zato ima družba DLH interes, da delovanje letališča Frankfurt na Majni ne bo moteno zaradi morebitnega vpliva na njegov konkurenčni položaj, ki bi lahko izhajal iz dodelitve sporne pomoči.
89.
Tako ugotovljena vzročna zveza po mojem mnenju vsebuje očitno praznino.
90.
Splošno sodišče namreč ne navaja nobenega dokaza, da bi morebitni konkurenčni pritisk na letališče Frankfurt na Majni negativno vplival na njegove stranke, kot je družba DLH. V zvezi s tem se strinjam s pripombo Zvezne dežele, da bi lahko razlogovanje, ki temelji na splošnih preudarkih konkurenčne politike, pripeljalo celo do nasprotne predpostavke, ker bi letališče Frankfurt na Majni pod vplivom konkurenčnega pritiska letalskim družbam, ki tam poslujejo, ponudilo boljše pogodbene pogoje.
91.
Ob upoštevanju navedenega Sodišču predlagam, naj, če bi menilo, da je treba prej obravnavani očitek zavrniti, ugotovi, da je bilo pri razlogovanju iz točke 50 izpodbijane sodbe napačno uporabljeno pravo, in posledično ugodi temu očitku.
c)
Sklicevanje družbe DLH na postopkovne pravice
92.
Zvezna dežela Splošnemu sodišču očita, prvič, da je v točki 62 izpodbijane sodbe napačno menilo, da je družba DLH v ničnostni tožbi Komisiji očitala, da je z odločitvijo, da ne bo začela formalnega postopka preiskave, kršila njene postopkovne pravice, in drugič, da ni pravilno obrazložilo te ugotovitve.
93.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Splošno sodišče ni pristojno, da tožbo tožeče stranke, s katero ta izpodbija le utemeljenost odločbe o presoji pomoči, razlaga tako, da je dejansko namenjena zaščiti postopkovnih pravic tožeče stranke v skladu s členom 108(2) PDEU, če tožeča stranka ni izrecno uveljavljala tožbenega razloga za to. Taka razlaga bi namreč povzročila spremembo predmeta tožbe. (
36
)
94.
Sodišče je v sodbah Kronoply in Avstrija proti Scheucher‑Fleisch potrdilo, da kadar tožeče stranke na prvi stopnji predlagajo razglasitev ničnosti sklepa Komisije, da ne bo začela formalnega postopka preiskave, zgoraj navedena omejitev pristojnosti za razlago tožbenih razlogov Splošnemu sodišču ne preprečuje, da ne bi preučilo vsebinskih trditev, ki jih je predložila tožeča stranka, zato da bi preverilo, ali ne vsebujejo tudi elementov v utemeljitev tožbenega razloga, ki ga je prav tako oblikovala tožeča stranka, s katerim se izrecno zatrjuje obstoj resnih težav, ki bi upravičile začetek formalnega postopka preiskave. (
37
)
95.
Sodišče je v sodbi Belgija/Deutsche Post in DHL International (
38
) pojasnilo, da ni nujno, da je v ničnostni tožbi jasno predstavljen razlog, iz katerega je razvidno, da se nanaša na varstvo postopkovnih pravic tožečih strank. Menilo je, da je dovolj, da iz te tožbe izhaja, da tožeči stranki trdita, da zato, ker ni bilo formalnega postopka preiskave, nista mogli uveljavljati procesnih jamstev, do katerih imata pravico. V takih okoliščinah je ničnostna tožba po mnenju Sodišča dopustna, če Splošno sodišče odloča le o tožbenih razlogih iz te tožbe, s katerimi se želi dokazati, da bi Komisija morala začeti formalni postopek preiskave. (
39
)
96.
Menim, da so okoliščine obravnavane zadeve podobne. Tožba, ki jo je družba DLH vložila na prvi stopnji, je namreč vložena zoper sklep Komisije, da ne bo začela formalnega postopka preiskave. Čeprav v ničnostni tožbi družbe DLH ni jasno predstavljen tožbeni razlog, iz katerega je razvidno, da se nanaša na varstvo njenih postopkovnih pravic, je iz te tožbe, zlasti iz njenih točk 55 in 56, razvidno, da družba DLH navaja trditve, ki jih je mogoče razumeti tako, da Komisiji očitajo, da ni začela tega postopka.
97.
Splošno sodišče pa v izpodbijani sodbi ni razčlenilo razlogov, kot to predpisuje Sodišče, in je zato napačno uporabilo pravo. Zato je treba po mojem mnenju ta očitek Zvezne dežele sprejeti.
98.
Vsekakor se mi zdi, da za točko 62 izpodbijane sodbe, ker je preveč nejasna in jedrnata, ni mogoče šteti, da izpolnjuje zahteve, na katerih temelji obveznost obrazložitve, ki jo ima Splošno sodišče. To naj bi se namreč moralo izrecno sklicevati na točke ničnostne tožbe družbe DLH, na podlagi katerih bi lahko podprlo svojo splošno presojo, v skladu s katero sklicevanje te družbe na njene postopkovne pravice izhaja iz „analize celotne“ tožbe.
B. Domnevno nepravilna uporaba pojma „celovit načrt“ Splošnega sodišča (prvi in tretji očitek drugega tožbenega razloga iz nasprotne pritožbe družbe DLH)
1.
Povzetek izpodbijane sodbe in trditve strank
99.
Družba DLH z vsebinskega vidika graja zlasti razlogovanje iz točk od 129 do 142 izpodbijane sodbe, na podlagi katerega je Splošno sodišče zavrnilo očitke družbe DLH s tem, da je presodilo, da Komisiji ni bilo treba upoštevati več ukrepov, sprejetih v korist družbe Ryanair, da bi presodila, ali obstaja dvom glede združljivosti sporne pomoči z notranjim trgom. Po mnenju družbe DLH je bila ta pomoč namenjena izravnavi izgub, ki bi jih družba FFHG utrpela ravno zaradi teh ukrepov v korist družbe Ryanair, tako da naj bi bila ta letalska družba dejansko posredni upravičenec do sporne pomoči, kar bi moralo vzbuditi dvome o združljivosti te pomoči z notranjim trgom. Komisija tej trditvi nasprotuje.
2.
Presoja
100.
Glede na to, da Sodišču predlagam, naj ugotovi, da tožba, ki jo je družba DLH vložila pri Splošnem sodišču, ni dopustna, je treba razlogovanje v nadaljevanju šteti za povsem podredno.
101.
Najprej je treba opozoriti, da ugotovitev Splošnega sodišča iz točke 140 izpodbijane sodbe temelji na dveh ugotovitvah. Po eni strani Splošno sodišče v točki 137 izpodbijane sodbe meni, da so nekateri ukrepi v korist družbe Ryanair predmet „postopka Hahn IV“. Po drugi strani je v točkah 138 in 139 te sodbe razsodilo, da nobeden od teh ukrepov ni del „celovitega načrta“ sporne pomoči.
102.
Družba DLH izpodbija zlasti utemeljenost uporabe pojma „celovit načrt“ za izključitev možnosti, da je bila sporna pomoč prenesena na družbo Ryanair.
103.
V zvezi s tem ugotavljam, da so tri merila, ki jih je Splošno sodišče uporabilo za ugotovitev obstoja celovitega načrta, (i) časovna razporeditev sporne pomoči in obravnavanih ukrepov (ii) sprememba lastniške strukture med sklenitvijo pogodbe in dodelitvijo pomoči ter (iii) drugačna oblika teh ukrepov.
104.
Iz tega izhaja, da vsebina preizkusa, ki ga je opravilo Splošno sodišče, da bi preverilo, ali sporna pomoč in drugi zadevni ukrepi prispevajo k „celovitemu načrtu“, ustreza vsebini analize, ki jo je Sodišče v sodni praksi določilo za ugotovitev, ali je več zaporednih ukrepov pomoči mogoče šteti za en sam ukrep za uporabo pravil o državnih pomočeh. Naj spomnim, da je namreč Sodišče priznalo, da je tako lahko, kadar med državnimi posegi – med drugim z vidika njihovega časovnega razporeda, njihovega namena in položaja podjetja ob teh posegih – obstaja tako tesna povezava, da jih ni mogoče ločiti. (
40
)
105.
Vendar se ta tožbeni razlog ne nanaša na to, da se vrsta državnih posegov opredeli kot državna pomoč, ker ni sporno, da gre za pomoč, ki je bila neposredno izplačana družbi FFHG. Osrednje pravno vprašanje tega tožbenega razloga se nanaša na morebitni obstoj posrednega upravičenca do te pomoči zaradi njene izterjave, natančneje, ali je mogoče šteti, da je bila pomoč prenesena na družbo Ryanair.
106.
Zato sem prepričan, da uporaba sodne prakse, ki izhaja iz sodbe Bouygues, (
41
) v obravnavanem primeru ni upoštevna, kar poleg tega potrjuje dejstvo, da ugotovitve, da so sporna pomoč in drugi zadevni ukrepi časovno razporejeni, da so različne oblike ali da je bila lastniška struktura družbe FFHG spremenjena, ne morejo izključiti, da je navedena pomoč družbi Ryanair lahko koristila prek navedenih ukrepov.
107.
Ugotavljanje dejanskosti tega prenosa lahko izhaja le iz uporabe sodne prakse Sodišča v zvezi s posredno ugodnostjo, kot izhaja iz sodb Nemčija/Komisija, (
42
) Nizozemska/Komisija (
43
) in Mediaset/Komisija. (
44
)
108.
Komisija je v točki 116 Obvestila o pojmu „državne pomoči“ (
45
) povzela to sodno prakso v tem smislu, da je treba v skladu z njo preučiti „predvidljive učinke ukrepa z vidika predhodnega stanja“, pri čemer je pojasnila, da je „posredna prednost prisotna, če je ukrep zasnovan tako, da so njegovi sekundarni učinki usmerjeni v določljiva podjetja ali skupine podjetij“. Čeprav se strinjam z razlago Komisije, sem pred kratkim trdil, da obstoj posredne prednosti v skladu z navedeno sodno prakso izhaja iz vsebine določb, ki se uporabljajo, ali vsebine teh določb v povezavi z obstoječim dejanskim okvirom. (
46
)
109.
Merila iz sodne prakse, ki se je razvila na podlagi sodbe Bouygues, kot jih je uporabilo Splošno sodišče v točkah 138 in 139 izpodbijane sodbe, očitno nimajo nobene vloge pri tej presoji.
110.
V zvezi s tem je mogoče kot primer omeniti sodbo Sodišča v zadevi Nizozemska/Komisija. (
47
) Če povzamem, je šlo za ureditev, ki je določala pomoč v obliki nadomestila upravljavcem nizozemskih bencinskih črpalk na meji z Nemčijo, da bi se zmanjšala razlika med trošarinskimi stopnjami, ki veljajo na Nizozemskem, in tistimi v Nemčiji, in za pogodbo, ki je določala, da morajo naftna podjetja, ki dobavljajo tem bencinskim črpalkam, te upravljavce razbremeniti znižanja cen na črpalki, ki ustreza taki razliki. Sodišče je v sodbi menilo, da je bila pomoč prenesena na naftne družbe, čeprav so bili zadevni ukrepi drugačni, niso imeli učinkov med istimi strankami in so bili časovno razporejeni.
111.
Zato menim, da bi moralo Splošno sodišče uporabiti merilo, ki izhaja iz sodne prakse na področju posredne prednosti, da bi preučilo, ali je bil ukrep, s katerim je bila dodeljena sporna pomoč, zasnovan tako, da je bil vsaj del te pomoči v korist družbe Ryanair. Ker pa je Splošno sodišče uporabilo merila, ki izhajajo iz sodne prakse, ki se je razvila na podlagi sodbe Bouygues, je po mojem mnenju napačno uporabilo pravo.
112.
Ob upoštevanju navedenega bi Sodišče po mojem mnenju, če bi menilo, da je tožba, ki jo je družba DLH vložila pri Splošnem sodišču, dopustna, moralo sprejeti drugi razlog iz nasprotne pritožbe družbe DLH.
V. Predlog
113.
Glede na zgoraj navedeno Sodišču predlagam, naj izpodbijano sodbo razveljavi, ker je Splošno sodišče pri ugotavljanju procesnega upravičenja družbe DLH napačno uporabilo pravo.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	Uredba Sveta z dne 13. julija 2015 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena 108 Pogodbe o delovanju Evropske unije (UL 2015, L 248, str. 9).
(
3
)	Sodba z dne 30. junija 2022, Danske Slagtermestre/Komisija (C‑99/21 P, EU:C:2022:510, točka 45 in navedena sodna praksa).
(
4
)	Sodba z dne 15. julija 1963, Plaumann/Komisija (25/62, EU:C:1963:17, str. 223; v nadaljevanju: sodba Plaumann).
(
5
)	Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Watheleta v združenih zadevah Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori in Komisija/Ferracci (od C‑622/16 P do C‑624/16 P, EU:C:2018:229, točka 57).
(
6
)	Glej sodbo z dne 3. septembra 2020, Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland in drugi/Komisija (C‑817/18 P, EU:C:2020:637, točki 75 in 77 ter navedena sodna praksa).
(
7
)	Sodba z dne 19. maja 1993 (C‑198/91, EU:C:1993:197, točke od 23 do 26).
(
8
)	Sodba z dne 15. junija 1993 (C‑225/91, EU:C:1993:239, točke od 17 do 19).
(
9
)	Glej tudi sodbo z dne 15. julija 2021, Deutsche Lufthansa/Komisija (C‑453/19 P, EU:C:2021:608, točka 36).
(
10
)	Glej zlasti sodbo z dne 17. septembra 2015, Mory in drugi/Komisija (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, točka 97 in navedena sodna praksa).
(
11
)	Uredba Sveta z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena 93 Pogodbe ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 339).
(
12
)	Sodba z dne 31. januarja 2023, Komisija/Braesch in drugi (C‑284/21 P, EU:C:2023:58, točka 59).
(
13
)	Sodbe z dne 9. julija 2009, 3F/Komisija (C‑319/07 P, EU:C:2009:435, točka 33; v nadaljevanju: sodba 3F); z dne 24. maja 2011, Komisija/Kronoply in Kronotex (C‑83/09 P, EU:C:2011:341, točki 64 in 65; v nadaljevanju: sodba Kronoply); z dne 7. aprila 2022, Solar Ileias Bompaina/Komisija (C 429/20 P, EU:C:2022:282, točka 35; v nadaljevanju: Solar Ileias Bompaina), in z dne 31. januarja 2023, Komisija/Braesch in drugi (C 284/21 P, EU:C:2023:58, točka 60).
(
14
)	Sodba z dne 27. oktobra 2011 (C‑47/10 P, EU:C:2011:698; v nadaljevanju: sodba Avstrija/Scheucher‑Fleisch).
(
15
)	Sodba Avstrija/Scheucher‑Fleisch (točka 132).
(
16
)	Sodba 3F (zlasti točka 54).
(
17
)	Sodba z dne 2. septembra 2021, Ja zum Nürburgring/Komisija (C‑647/19 P, EU:C:2021:666; v nadaljevanju: sodba Nürburgring).
(
18
)	Sodba Nürburgring (točka 66). Naj pojasnim, da je šlo za združenje, ki je ščitilo interese celotnega nemškega avtomobilskega športa v zvezi z dirkališčem Nürburgring in da je bil njegov glavni cilj zagotoviti upravljanje tega dirkališča v gospodarskih razmerah, usmerjenih v splošni interes, ki zagotavlja dostop do njega tudi za amaterske športnike.
(
19
)	Sodba Kronoply (točki 68 in 69).
(
20
)	Glej sodno prakso, navedeno v opombi 14 teh sklepnih predlogov.
(
21
)	Sodba 3F (zlasti točka 52).
(
22
)	Sodba Nürburgring (točki 66 in 67).
(
23
)	Gre za sodbi z dne 28. aprila 2015, T & L Sugars in Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284), in z dne 17. septembra 2015, Confederazione Cooperative Italiane in drugi/Anicav in drugi (C‑455/13 P, C‑457/13 P in C‑460/13 P, neobjavljena, EU:C:2015:616).
(
24
)	Sodba z dne 6. novembra 2018 (od C‑622/16 P do C‑624/16 P, EU:C:2018:873).
(
25
)	Sodba z dne 2. septembra 2021, Komisija/Tempus Energy in Tempus Energy Technology (C‑57/19 P, EU:C:2021:663, točki 6 in 7 ter navedena sodna praksa).
(
26
)	Sklep predsednika Sodišča z dne 1. septembra 2022, Google in Alphabet/Komisija (C‑48/22 P, neobjavljen, EU:C:2022:668, točka 12 in navedena sodna praksa).
(
27
)	Sodba z dne 6. novembra 2018 (od C‑622/16 P do C‑624/16 P, EU:C:2018:873).
(
28
)	Sodba Nürburgring (točka 61).
(
29
)	Glej po analogiji sodbo z dne 11. maja 2017, Dyson/Komisija (C‑44/16 P, EU:C:2017:357, točka 37).
(
30
)	Glej zlasti točke od 30 do 48 duplike.
(
31
)	Sodba z dne 27. marca 2014, UUNT/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, točka 54 in navedena sodna praksa).
(
32
)	Sodba Solar Ileias Bompaina (točka 35).
(
33
)	Sodba Solar Ileias Bompaina (točka 43).
(
34
)	Sodba Solar Ileias Bompaina (točka 41).
(
35
)	Glej v tem smislu tudi sodbo z dne 15. septembra 2021, CAPA in drugi/Komisija (T‑777/19, EU:T:2021:588, točka 89), ki je trenutno predmet pritožbe pred Sodiščem.
(
36
)	Glej sodbo Nürburgring (točka 115 in navedena sodna praksa). To sodno prakso je generalni pravobranilec P. Mengozzi v sklepnih predlogih v zadevi British Aggregates/Komisija (C‑487/06 P, EU:C:2008:419, točke od 70 do 75) močno kritiziral kot „posebej zapleteno in precej formalistično“. Glej tudi kritike generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa v sklepnih predlogih v zadevi Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (C‑78/03 P, EU:C:2005:106, točka 138) in generalnega pravobranilca Y. Bota v združenih zadevah Nemčija in drugi/Kronofrance (C‑75/05 P in C‑80/05 P, EU:C:2008:140, točke od 106 do 109).
(
37
)	Sodbi Kronoply (točka 56) in Avstrija/Scheucher‑Fleisch (točke od 47 do 50.)
(
38
)	Sodba z dne 22. septembra 2011 (C‑148/09 P, EU:C:2011:603).
(
39
)	Točke od 61 do 63 te sodbe Belgija/Deutsche Post in DHL International. Prepričan sem, da točka 20 sklepa z dne 19. decembra 2019, Lux‑Rehab Non‑Profit/Komisija (C‑747/18 P, neobjavljen, EU:C:2019:1105), ni v nasprotju z navedeno sodbo, če bi bilo, ko Sodišče v sklepu ugotovi, da „na podlagi razlogovanja v [sodbi Avstrija/Scheucher‑Fleisch] ni mogoče sklepati, da bi moralo sodišče Unije, če ni tožbenega razloga kršitve postopkovnih pravic […], razložiti tožbeni razlog neutemeljenosti sklepa Komisije o nenasprotovanju tako, da gre za tožbeni razlog kršitve teh postopkovnih pravic“ (moj poudarek), gotovo mogoče šteti, da se ne nanaša samo na tožbene razloge, ki so v ničnostni tožbi jasno predstavljeni kot ločeno opredeljivi. Enake ugotovitve po mojem mnenju veljajo tudi za točke od 44 do 46 sodbe z dne 13. decembra 2005, Komisija/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (C‑78/03 P, EU:C:2005:761).
(
40
)	Sodba z dne 19. marca 2013, Bouygues in Bouygues Télécom/Komisija in drugi ter Komisija/Francija in drugi (C‑399/10 P in C‑401/10 P, EU:C:2013:175, točka 104; v nadaljevanju: sodba Bouygues). Sodišče je namreč pojasnilo, da so državni posegi različnih oblik in jih je treba v skladu z enim od glavnih načel nadzora nad državnimi pomočmi presojati glede na njihove učinke, zato ni mogoče izključiti, da je treba več zaporednih posegov države v smislu člena 107(1) PDEU šteti za en sam poseg (točka 103).
(
41
)	Glej tudi sodbe z dne 4. junija 2015, Komisija/MOL (C‑15/14 P, EU:C:2015:362, točka 97); z dne 26. marca 2020, Larko/Komisija (C‑244/18 P, EU:C:2020:238, točka 33), in z dne 10. decembra 2020, Comune di Milano/Komisija (C‑160/19 P, EU:C:2020:1012, točka 72).
(
42
)	Sodba z dne 19. septembra 2000 (C‑156/98, EU:C:2000:467).
(
43
)	Sodba z dne 13. junija 2002 (C‑382/99, EU:C:2002:363).
(
44
)	Sodba z dne 28. julija 2011 (C‑403/10 P, neobjavljena, EU:C:2011:533), s katero je bila s tega vidika potrjena sodba z dne 15. junija 2010, Mediaset/Komisija (T‑177/07, EU:T:2010:233).
(
45
)	Obvestilo Komisije o pojmu državne pomoči po členu 107(1) Pogodbe o delovanju Evropske unije(UL 2016, C 262, str. 1).
(
46
)	Glej moje sklepne predloge v združenih zadevah Španija in drugi/Komisija (C‑649/20 P, C‑658/20 P in C‑662/20 P, EU:C:2022:744, točki 114 in 115).
(
47
)	Sodba z dne 13. junija 2002, Nizozemska/Komisija (C 382/99, EU:C:2002:363).