Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ-BORDONE
od 11. prosinca 2025.(1)
Predmet C-655/24 [Latranov](i)
Rajonna prokuratura - grad Veliki Preslav (Državno odvjetništvo u Velikom Preslavu, Bugarska)
protiv
EZ
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rajonen sad – Veliki Preslav (Općinski sud u Velikom Preslavu, Bugarska))
„Prethodni postupak – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Okvirna odluka 2005/212/PUP – Članak 2. – Direktiva 2014/42/EU – Članci 3. i 14. – Područje primjene – Direktiva (EU) 2024/1260 – Članak 38. – Primjenjivost – Oduzimanje sredstava za počinjenje kaznenog djela – Upravljanje motornim vozilom pod utjecajem alkohola – Oduzimanje vozila ili njegove vrijednosti ako ne pripada počinitelju kaznenog djela – Motorno vozilo kao sredstvo za počinjenje kaznenog djela”
1.        Bugarska policija zaustavila je vozača motornog vozila kako bi provjerila razinu alkohola u njegovoj krvi. Budući da je ta razina bila viša od zakonske granice, vozač je osuđen za kazneno djelo upravljanja motornim vozilom pod utjecajem alkohola.
2.        Nakon te osude postavljeno je pitanje treba li oduzeti vozilo ili njegovu protuvrijednost ako ono nije u vlasništvu osuđenika. U ovom slučaju vozilo je (u okviru bračne stečevine) pripadalo vozaču i njegovu bračnom drugu.
3.        Sud koji je pozvan odlučiti o oduzimanju upućuje Sudu nekoliko prethodnih pitanja. Prvim dvama pitanjima u biti želi utvrditi:
–        Je li kazneno djelo upravljanja motornim vozilom pod utjecajem alkohola obuhvaćeno područjem primjene Direktive (EU) 2024/1260(2), Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) ili Okvirne odluke 2005/212/PUP(3)?
–        Ako je neki od navedenih propisa primjenjiv, može li se motorno vozilo koje se upotrebljava kvalificirati kao sredstvo za počinjenje kaznenog djela?
I.      Pravni okvir
A.      Pravo Unije
1.      Okvirna odluka 2005/212
4.        U članku 2. („Oduzimanje”) propisuje se:
„1.      Svaka država članica poduzima potrebne mjere kako bi mogla oduzeti, u cijelosti ili djelomično, sredstva i imovinsku korist od kaznenih djela za koja je propisana kazna zatvora u trajanju od više od jedne godine, ili imovinu u vrijednosti koja odgovara takvoj imovinskoj koristi.
[…].”
5.        U skladu s člankom 4. („Pravna sredstva”):
„Svaka država članica poduzima potrebne mjere kako bi osigurala da zainteresirane stranke na koje utječu mjere na temelju članaka 2. i 3. imaju učinkovita pravna sredstva kako bi štitile svoja prava.”
6.        Članak 5. („Zaštitne mjere”) glasi:
„Ovom Okvirnom odlukom ne mijenjaju se obveze poštovanja temeljnih prava i temeljnih načela, uključujući posebno pretpostavku nedužnosti, kako je ugrađeno u članak 6. Ugovora o Europskoj uniji.”
2.      Direktiva 2014/42/EU(4)
7.        U skladu s člankom 2. („Definicije”):
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
3.      ‚[sredstvo]’ znači bilo koja imovina koja se koristila ili se namjeravala koristiti, na bilo koji način, u cijelosti ili djelomično, kako bi se počinilo kazneno djelo ili kaznena djela;
[…].”
8.        U članku 3. („Područje primjene”) navodi se:
„Direktiva se primjenjuje na kaznena djela obuhvaćena:
(a)      Konvencijom sastavljenom na temelju članka K.3 stavka 2. točke (c) Ugovora o Europskoj uniji o borbi protiv korupcije u kojoj sudjeluju dužnosnici Europskih zajednica ili dužnosnici država članica Europske unije (‚Konvencija o borbi protiv korupcije koja uključuje dužnosnike’);
(b)      Okvirnom odlukom Vijeća 2000/383/PUP od 29. svibnja 2000. o povećanju zaštite kaznenim i drugim sankcijama protiv krivotvorenja povezanog s uvođenjem eura;
(c)      Okvirnom odlukom Vijeća 2001/413/PUP od 28. svibnja 2001. o borbi protiv prijevara i krivotvorenja bezgotovinskih sredstava plaćanja;
(d)      Okvirnom odlukom Vijeća 2001/500/PUP od 26. lipnja 2001. o pranju novca, utvrđivanju, praćenju, zamrzavanju, privremenom oduzimanju i pljenidbi imovine i imovinske koristi ostvarene kaznenim djelima;
(e)      Okvirnom odlukom Vijeća 2002/475/PUP od 13. lipnja 2002. o borbi protiv terorizma;
(f)      Okvirnom odlukom Vijeća 2003/568/PUP od 22. srpnja 2003. o borbi protiv korupcije u privatnom sektoru;
(g)      Okvirnom odlukom Vijeća 2004/757/PUP od 25. listopada 2004. o utvrđivanju minimalnih odredaba vezanih za elemente kaznenih djela i kazni na području nezakonite trgovine drogama;
(h)      Okvirnom odlukom Vijeća 2008/841/PUP od 24. listopada 2008. o borbi protiv organiziranog kriminala;
(i)      Direktivom 2011/36/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2011. o sprečavanju i borbi protiv trgovanja ljudima i zaštiti žrtava trgovanja ljudima i o zamjeni Okvirne odluke Vijeća 2002/629/PUP;
(j)      Direktivom 2011/93/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o borbi protiv seksualne zlouporabe i seksualnog iskorištavanja djece i dječje pornografije i o zamjeni Okvirne odluke Vijeća 2004/68/PUP;
(k)      Direktivom 2013/40/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 12. kolovoza 2013. o napadima na informacijske sustave i o zamjeni Okvirne odluke Vijeća 2005/222/PUP,
kao i drugim pravnim instrumentima, ako isti izričito predviđaju da se ova Direktiva primjenjuje na kaznena djela koja su u njima usklađena.”
9.        U članku 14. („Zamjena Zajedničke akcije 98/699/PUP i određenih odredbi okvirnih odluka 2001/500/PUP i 2005/212/PUP”) propisuje se:
„1.      […] članak 1. prve četiri alineje i članak 3. Okvirne odluke 2005/212/PUP zamjenjuju se ovom Direktivom za države članice obvezane ovom Direktivom, ne dovodeći u pitanje obveze tih država članica u vezi s rokovima za prenošenje okvirnih odluka u nacionalno pravo.
[…].”
3.      Direktiva 2024/1260
10.      U članku 33. („Prenošenje”) navodi se:
„1.      Države članice stavljaju na snagu zakone i druge propise koji su potrebni radi usklađivanja s ovom Direktivom do 23. studenoga 2026. One o tome odmah obavješćuju Komisiju.
[…].”
11.      U skladu s člankom 36. („Zamjena Zajedničke akcije 98/699/PUP, okvirnih odluka 2001/500/PUP i 2005/212/PUP, Odluke 2007/845/PUP i Direktive 2014/42/EU”):
„1.      [Okvirna odluka] 2005/212/PUP, [...] zamjenjuj[e] se u odnosu na države članice koje obvezuje ova Direktiva, ne dovodeći u pitanje obveze tih država članica u pogledu roka za prenošenje tih instrumenata u nacionalno pravo.
[…].”
B.      Bugarsko pravo Nakazatelen kodeks (Kazneni zakonik)
12.      Članak 53. glasi:
„1.      Neovisno o kaznenoj odgovornosti, u korist države oduzima se:
a)       [...] imovina koja pripada okrivljeniku, a koja je bila namijenjena namjernom počinjenju kaznenog djela ili je u tu svrhu upotrijebljena; ako ta imovina više ne postoji ili je prodana, nalaže se oduzimanje u njezinoj protuvrijednosti;
[…].”
13.      U skladu s člankom 343.b, u verziji koja se primjenjuje na činjenice iz glavnog postupka:
„(1)      [...] Osoba koja upravlja motornim vozilom s valjano utvrđenom razinom alkohola u krvi većom od 1,2 promila, kažnjava se kaznom zatvora u trajanju od jedne do tri godine i novčanom kaznom u iznosu od dvjesto do tisuću bugarskih leva.
(2)      […] Osoba koja upravlja motornim vozilom s valjano utvrđenom razinom alkohola u krvi većom od 0,5 promila, nakon što je pravomoćno osuđena za kazneno djelo iz stavka 1., kažnjava se kaznom zatvora u trajanju od jedne do pet godina i novčanom kaznom u iznosu od petsto do tisuću petsto bugarskih leva.
(3)      […] Osoba koja upravlja motornim vozilom nakon valjano utvrđene konzumacije opojnih droga ili sličnih tvari kažnjava se kaznom zatvora u trajanju od jedne do tri godine i novčanom kaznom u iznosu od petsto do tisuću petsto bugarskih leva.
(4)      […] Ako je djelo iz stavka 3. počinjeno kao ponovljeno kazneno djelo, to se kažnjava kaznom zatvora u trajanju od jedne do pet godina i novčanom kaznom od petsto do tisuću petsto bugarskih leva.
(5)      […]      U slučajevima iz stavaka 1. do 4., sud u korist države oduzima motorno vozilo koje je upotrijebljeno za počinjenje kaznenog djela i koje je u vlasništvu počinitelja kaznenog djela ili, ako počinitelj kaznenog dijela nije njegov vlasnik, nalaže mu da plati iznos u vrijednosti vozila.
[…].”
II.    Činjenice, spor i prethodna pitanja
14.      EZ upravljao je 27. srpnja 2024. u gradu Veliki Preslav (Bugarska) motornim vozilom s razinom alkohola u krvi od 3,23 promila(5).
15.      Vozač je 15. kolovoza 2024. sklopio nagodbu s državnim odvjetništvom. U skladu s nagodbom, potvrđenom presudom(6) koja je istoga dana postala pravomoćna, izrečena mu je:
–         kazna zatvora u trajanju od jedne godine, čije je izvršenje uvjetno odgođeno s vremenom provjeravanja od tri godine;
–         novčana kazna od 500 bugarskih leva;
–        kazna oduzimanja prava na upravljanje motornim vozilom u trajanju od jedne godine i osam mjeseci.
16.      Vozilo kojim je upravljao EZ dio je bračne stečevine koju je uspostavio sa svojom suprugom. Potonja nije intervenirala u postupak jer tada važeća nacionalna postupovna pravila to nisu dopuštala(7).
17.      Prije donošenja odluke o oduzimanju prihvaćene su zaštitne mjere u pogledu EZ-ovog 50 %-tnog udjela
u vlasništvu nad vozilom(8).
18.      Za potrebe donošenja odluke o oduzimanju vrijednosti vozila, Rajonen sad – Veliki Preslav (Općinski sud u Velikom Preslavu, Bugarska) smatrao je potrebnim postaviti četiri prethodna pitanja, od kojih će prva dva, na zahtjev Suda, biti predmet ovog mišljenja. Njihov tekst glasi:
„1.      Primjenjuje li se Direktiva [2024/1260], [Povelja] ili Okvirna odluka [2005/212] na kaznena djela povezana s prometom koja su počinjena nakon konzumacije alkohola i/ili opojnih droga?
2.      U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, predstavlja li motorno vozilo sredstvo upotrijebljeno za počinjenje kaznenog djela, u smislu članka 3. stavka 3. Direktive [2024/1260]?”
III. Postupak pred Sudom
19.      Tajništvo Suda zaprimilo je zahtjev za prethodnu odluku 9. listopada 2024.
20.      Pisana očitovanja podnijele su poljska vlada i Europska komisija.
21.      Na raspravi održanoj 1. listopada 2025. sudjelovale su bugarska vlada i Komisija.
IV.    Analiza
A.      Uvodna razmatranja
22.      U skladu s bugarskim pravom, počinjenje kaznenog djela upravljanja motornim vozilom pod utjecajem alkohola rezultira oduzimanjem vozila u korist države, ako je ono u vlasništvu počinitelja ili plaćanjem državi vrijednosti tog vozila, ako ono nije u počiniteljevu vlasništvu(9).
23.      Iz teksta odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i očitovanja svih sudionika u ovom postupku proizlazi da je, u slučajevima poput ovog, obveza nalaganja oduzimanja vozila (ili iznosa jednakog njegovoj vrijednosti ako vozilo nije u počiniteljevu vlasništvu) apsolutna(10).
B.      Prvo prethodno pitanje
24.      Sud koji je uputio zahtjev želi znati, kao prvo, uključuju li propisi Unije primjenjivi na spor Direktivu 2024/1260, Povelju ili Okvirnu odluku 2005/212.
25.      U skladu s člankom 33. stavkom 1. Direktive 2024/1260, „države članice stavljaju na snagu zakone i druge propise koji su potrebni radi usklađivanja s [t]om Direktivom do 23. studenoga 2026. One o tome odmah obavješćuju Komisiju”.
26.      Komisija tvrdi(11) da je Republika Bugarska nije obavijestila o prenošenju Direktive 2024/1260(12).
27.      U tim okolnostima, uzimajući u obzir to da je do upravljanja vozilom pod utjecajem alkohola došlo 27. srpnja 2024., Direktiva 2024/1260 nije primjenjiva ratione temporis.
28.      O sporu valja odlučiti, sa stajališta prava Unije, primjenom Okvirne odluke 2005/212. Nadalje, iako se Direktiva 2014/42, koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica, ne navodi u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, valja ispitati i mogućnost njezine primjene.
29.      Kao što je dobro poznato, Sud može pružiti sudu koji je uputio zahtjev elemente tumačenja prava Unije koje potonji sud nije naveo u svojoj odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku(13).
30.      Prilikom davanja odgovora na prethodna pitanja nije dovoljno ograničiti se na članak 2. stavak 1. Okvirne odluke 2005/212, nego valja ocijeniti i mogući utjecaj Direktive 2014/42.
31.      S obzirom na dvojbe koje su se pojavile u pogledu primjenjivosti Okvirne odluke 2005/212 na kaznena djela upravljanja vozilom pod utjecajem alkohola, prije svega valja ispitati pravnu osnovu te okvirne odluke.
1.      Pravna osnova Okvirne odluke 2005/212
32.      U Okvirnoj odluci 2005/212 kao pravna osnova navode se, osim članka 34. stavka 2. točke (b) UEU-a, članak 29. i članak 31. stavak 1. točka (c) tog ugovora.
33.      Bugarska vlada je na raspravi navela ne samo to da Okvirna odluka 2005/212 nije primjenjiva u ovom slučaju(14), nego i to da, ako se primjenjuje na kaznena djela poput onog u glavnom postupku, možda nije u skladu s primarnim pravom Unije.
34.      Komisija se ne slaže s takvom tezom, što smatram osnovanim.
35.      U skladu s člankom 29. UEU-a, cilj „pružanja građanima visokog stupnja sigurnosti u području slobode, sigurnosti i pravde razvijanjem zajedničkog djelovanja između država članica u području […] pravosudne suradnje u kaznenim stvarima” „treba postići sprečavanjem i suzbijanjem organiziranog ili neorganiziranog kriminala”.
36.      U članku 31. stavku 1. točki (c) UEU-a propisuje se da zajedničko djelovanje u području pravosudne suradnje u kaznenim stvarima ima za cilj „osiguravanje usklađenosti pravila koja se primjenjuju u državama članicama, u mjeri u kojoj je to potrebno za poboljšavanje takve suradnje”.
37.      Obje odredbe primarnog prava Unije osiguravaju Okvirnoj odluci 2005/212 dovoljan obuhvat kako bi se ona primijenila na kaznena djela određene težine, odnosno ona kažnjiva kaznom zatvora u trajanju od više od jedne godine, bez njihova ograničavanja na određeni popis ili na posebnu kategoriju (kao što je organizirani kriminal).
38.      Naime, u skladu s UEU-om u verziji prije Ugovora iz Lisabona, pravna osnova Okvirne odluke 2005/212 izravno je povezana s pravosudnom suradnjom u kaznenim stvarima, kao što to potvrđuju dvije prethodno navedene odredbe:
–        u članku 29. UEU-a izričito se upućuje na pravosudnu suradnju u kaznenim stvarima u borbi protiv kriminala, bio on organiziran ili ne;
–        članak 31. stavak 1. točka (c) UEU-a(15) otvorenog je karaktera, odnosno dopušta donošenje odredbi sekundarnog prava kojima se promiče usklađenost pravila koja se primjenjuju u državama članicama, u mjeri u kojoj je to potrebno za poboljšavanje pravosudne suradnje u kaznenim stvarima(16).
39.      Ukratko, pravila primarnog prava koja se u Okvirnoj odluci 2005/212 navode kao pravna osnova osiguravaju dovoljan obuhvat kako bi se njezin članak 2. horizontalno proširio na ona kaznena djela za koja je to zakonodavac Unije smatrao prikladnim, ne ograničavajući se pritom na određeni oblik kriminala.
40.      U članku 9. Protokola (br. 36) o prijelaznim odredbama uz Ugovor iz Lisabona(17), koji se odnosi na akte donesene na temelju glava V. i VI. Ugovora o Europskoj uniji, propisuje se da „akti institucija, tijelâ, uredâ i agencija Unije doneseni na temelju Ugovora o Europskoj uniji prije stupanja Ugovora iz Lisabona na snagu zadržavaju svoje pravne učinke dok se ne stave izvan snage, ponište ili izmjene provedbom Ugovorâ”.
41.      Sud je utvrdio sljedeće:
–        „[č]lanak 9. Protokola o prijelaznim odredbama mora se shvatiti tako da se njime osobito osigurava da se akti koji su doneseni u okviru [pravosudne] suradnje mogu i dalje učinkovito primjenjivati, bez obzira na izmjenu institucionalnog okvira navedene suradnje(18)”;
–        „[s] obzirom na to da se zakonitost akta Unije mora ocijeniti u skladu s činjeničnim i pravnim elementima koji su postojali na dan kada je taj akt donesen […], zakonitost članka 18. stavka 2. Odluke 2008/633 mora se ocijeniti s obzirom na odredbe koje su u vrijeme donošenje odluke uređivale donošenje mjere kao što je pobijana odluka(19) […]”.
42.      Slijedom navedenog, pri ocjeni odredbi Okvirne odluke 2005/212 valja uzeti u obzir regulatorni kontekst koji je bio na snazi u vrijeme njezina donošenja, tako da upućivanja na primarno pravo ostaju upućivanja iz UEU-a koja se tiču pravosudne suradnje u kaznenim stvarima.
43.      Donošenje Direktive 2014/42, koja je zamijenila samo neke odredbe Okvirne odluke 2005/212, ne mijenja taj zaključak jer odredbe ostaju na snazi kao sastavni elementi navedene odluke. U suprotnom bi bile uključene u tekst Direktive 2014/42, kao dio njezinih odredbi(20).
44.      U svakom slučaju, ako bi se Okvirnu odluku 2005/212 htjelo tumačiti u skladu s pravilima UFEU-a o pravosudnoj suradnji u kaznenim stvarima, valjalo bi uzeti u obzir to da za zakonodavca Unije članak 82. UFEU-a nije ograničen samo na osobito teška kaznena djela s prekograničnim elementima.
45.      Taj je zakonodavac istaknuo (upravo u pogledu priznavanja i izvršenja naloga za oduzimanje koje je izdala druga država članica u kaznenim postupcima) da „kaznena djela obuhvaćena [Uredbom (EU) 2018/1805(21)] [...] ne bi trebala biti ograničena samo na osobito teška kaznena djela s prekograničnim elementima jer člankom 82. [UFEU-a] nije propisano takvo ograničenje za mjere kojima se utvrđuju pravila i postupci za osiguravanje uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim stvarima(22)”.
2.      Tumačenje Okvirne odluke 2005/212
46.      U skladu s člankom 2. stavkom 1. Okvirne odluke 2005/212, svaka država članica „poduzima potrebne mjere kako bi mogla oduzeti, u cijelosti ili djelomično, sredstva i imovinsku korist od kaznenih djela za koja je propisana kazna zatvora u trajanju od više od jedne godine, ili imovinu u vrijednosti koja odgovara takvoj imovinskoj koristi”.
47.      Budući da je sporno kazneno djelo u bugarskom pravu kažnjivo kaznom zatvora do tri godine, ono je doslovno obuhvaćeno člankom 2. stavkom 1. Okvirne odluke 2005/212.
48.      Moglo bi se razmotriti i uže tumačenje Okvirne odluke 2005/212 (kao što to navode bugarska i poljska vlada), tako da je ona primjenjiva samo u okviru borbe protiv organiziranog kriminala.
49.      Taj argument uopće nije zanemariv. Preambula Okvirne odluke 2005/212 sadržava naznake koje bi, promatrane zasebno, mogle upućivati na ograničenje njezina područja primjene na taj oblik kriminala. Brojne odredbe njezina normativna dijela idu u istom smjeru, a potonji bi se mogao poduprijeti kriterijem kontekstualnog tumačenja.
50.      Međutim, smatram da u ovom slučaju:
–        prednost treba dati jasnom (i iscrpnom) tekstu članka 2. Okvirne odluke 2005/212, kojim se isključuje njegovo ograničavanje na kaznena djela povezana s organiziranim kriminalom;
–        taj članak treba tumačiti s obzirom na odredbe koje čine pravnu osnovu same Okvirne odluke 2005/212, osobito s obzirom na članak 29. i članak 31. stavak 1. točku (c) UEU-a, kojima se, kao što sam to već naveo, promiče širenje njezine primjene na područja izvan organiziranog kriminala;
–        valja uzeti u obzir cilj Okvirne odluke 2005/212, odnosno proširenje pravosudne suradnje u kaznenim stvarima na kaznena djela određene težine, na način na koji ih je definirao europski zakonodavac, koji je kao takva odlučio smatrati ona za koja je propisana kazna zatvora u trajanju od više od jedne godine.
51.      Kada se u uvodnim izjavama 1., 2., 4., 5. i 6. Okvirne odluke 2005/212 navodi organizirani kriminal, to se čini kako bi se izrazila namjera sprečavanja i suzbijanja tog kriminala. Takva namjera opravdava mjere namijenjene, primjerice, smanjenju tereta dokazivanja u pogledu podrijetla imovine osobe u slučajevima osobito teških kaznenih djela.
52.      Nasuprot tomu, uvodna izjava 10. Okvirne odluke 2005/212 pruža više jasnoće: „Cilj je ove Okvirne odluke osigurati da sve države članice imaju učinkovita pravila kojima se uređuje oduzimanje imovinske koristi od kaznenog djela, među ostalim, u vezi s teretom dokaza koji se odnose na podrijetlo sredstava koje posjeduje osoba optužena za kazneno djelo vezano uz organizirani kriminal” (moje isticanje).
53.      Stoga čimbenik „organiziranog kriminala” nije ključan za tumačenje članka 2. Okvirne odluke 2005/212, iako može utjecati na teret dokazivanja u pogledu podrijetla oduzete imovine.
54.      Ponavljam, cilj je članka 2. Okvirne odluke 2005/212 da države raspolažu minimalnim pravilima (horizontalnog dosega) kojima se uređuje oduzimanje tako da bi se odgovarajuće nacionalne odluke mogle izvršiti u drugim državama članicama u okviru pravosudne suradnje u kaznenim stvarima.
55.      Sud nedvosmisleno povezuje ciljeve Okvirne odluke 2005/212 s ciljevima pravosudne suradnje u kaznenim stvarima.
56.      Konkretno, naglašava da se „Okvirna odluka 2005/212 temelji na odredbama glave VI. UEU-a, u verziji koja prethodi Ugovoru iz Lisabona, naslovljenoj „Odredbe o policijskoj i pravosudnoj suradnji u kaznenim stvarima” i da joj je cilj „osigurati, kao što to navodi njezina uvodna izjava 10., da sve države članice imaju učinkovita pravila koja uređuju oduzimanje imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom(23)”.
57.      Osim što podsjeća na povezanost Okvirne odluke 2005/212 s Okvirnom odlukom 2006/783/PUP(24), Sud ocjenjuje da je „uzimajući u obzir ciljeve i tekst odredbi Okvirne odluke 2005/212 kao i okolnosti u kojima je ona donesena, [...] [navedena] odluka akt kojim se države članice obvezuju da donesu minimalna zajednička pravila o oduzimanju sredstava i imovinske koristi pribavljen[e] kaznenim djelima, kako bi se olakšalo uzajamno priznavanje sudskih naloga za oduzimanje donesenih u okviru kaznenih postupaka(25) […]”.
58.      Stoga se čini da zasad nema razloga za ograničavanje tih minimalnih zajedničkih pravila o oduzimanju na slučajeve organiziranog kriminala (među kojima, logično, nije kazneno djelo upravljanja vozilom pod utjecajem alkohola).
59.      Direktiva 2014/42 odstupa od općeg pristupa iz Okvirne odluke 2005/212 i zamjenjuje ga posebnim popisom kaznenih djela, utvrđenim u njezinu članku 3. Popis uključuje kaznena djela notorne težine, od kojih mnoga karakterizira postojanje organizacijskog elementa (organizirani kriminal).
60.      Popis kaznenih djela iz članka 3. Direktive 2014/42, koji je iscrpan(26), ne obuhvaća kaznena djela upravljanja vozilom pod utjecajem alkohola.
61.      Međutim, Okvirna odluka 2005/212 nije isključena iz pravnog poretka Unije odredbama Direktive 2014/42(27). Naime, s obzirom na kontekst u kojem je donesena, Direktivu 2014/42 treba shvatiti na način da se njome nastoje proširiti odredbe Okvirne odluke 2005/212(28).
62.      I u naknadnim instrumentima koji se odnose na uzajamno priznavanje naloga za oduzimanje preuzima se kriterij na kojem se temelji članak 2. Okvirne odluke 2005/212 (koji se ne ograničava samo na kaznena djela koja su počinile zločinačke organizacije, nego obuhvaća sva kaznena djela kažnjiva kaznom zatvora u trajanju od više od jedne godine).
63.      Stoga bi Uredbom 2018/1805, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 14., „trebali [...] biti obuhvaćeni nalozi za [...] oduzimanje povezani s kaznenim djelima obuhvaćenima Direktivom 2014/42/EU te nalozi za [...] oduzimanje povezani s drugim kaznenim djelima […]” (moje isticanje).
64.      Prema tome, logično je da je Sud tumačio odredbe Okvirne odluke 2005/212 s obzirom na činjenice koje se nisu nužno odnosile na aktivnosti zločinačkih organizacija. Kriterij za ocjenu primjenjivosti Okvirne odluke 2005/212 bio je, strogo govoreći, kriterij trajanja kazne zatvora izrečene za kazneno djelo(29).
65.      Smatram da ne treba odstupati od tog stajališta Suda. U skladu s njim, oduzimanje koje je posljedica upravljanja motornim vozilom pod utjecajem alkohola obuhvaćeno je člankom 2. stavkom 1. Okvirne odluke 2005/212 ako je za to izrečena kazna zatvora dulja od jedne godine.
66.      Primjena Okvirne odluke 2005/212 usto ima povoljne posljedice u pogledu postupovnih jamstava za osobe podvrgnute oduzimanju sredstava za počinjenje kaznenih djela. Upravo zahvaljujući tim jamstvima uklanjaju se prepreke pravosudnoj suradnji u kaznenim stvarima.
67.      U skladu s člankom 4. Okvirne odluke 2005/212, u vezi s oduzimanjem izrečenim za neko od kaznenih djela (široko) definiranih u njezinu članku 2., svaka država članica poduzima „potrebne mjere kako bi osigurala da zainteresirane stranke na koje utječu mjere [iz članka 2.] imaju učinkovita pravna sredstva kako bi štitile svoja prava”. Osim toga, jamstva iz članka 5. Okvirne odluke 2005/212 i dalje su u potpunosti operativna.
68.      Ova metoda povezivanja sa sekundarnim pravom Unije omogućuje, u skladu s člankom 51. Povelje, primjenu potonje na mjere oduzimanja iz Okvirne odluke 2005/212.
69.      U skladu s tim kriterijem Sud je ocijenio da pravo vlasništva iz članka 17. Povelje valja zaštititi od oduzimanja imovine trećih strana u dobroj vjeri(30). Također je povezao članak 47. Povelje (pravo na djelotvoran pravni lijek) s člankom 4. Okvirne odluke 2005/212(31).
70.      Sa stajališta zaštite temeljnih prava, odredbe o oduzimanju u državama članicama koje očito ne poštuju ta prava mogu dovesti do opstrukcije i odbijanja priznavanja sudskih naloga(32).
71.      Na temelju tih razmatranja može se odgovoriti na dio prvog prethodnog pitanja u kojem sud koji je uputio zahtjev pita o primjenjivosti Povelje (općenito, bez preciziranja o kojim je člancima riječ).
72.      Osim toga, smatram da nije potrebno analizirati utjecaj koji bi na spor mogla imati Direktiva 2024/1260, na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev, s obzirom na to da je ona, kao što sam to već naveo, neprimjenjiva ratione temporis na činjenice koje se u ovom predmetu razmatraju.
73.      U slučaju provođenja te analize, valjalo bi utvrditi utječe li Direktiva 2024/1260 retroaktivno na tumačenje Okvirne odluke 2005/212, za što ne nalazim nijedan dovoljan razlog.
74.      Problem, s kojim će se Sud vjerojatno morati suočiti u budućnosti, jest taj da se čini da Direktiva 2024/1260 prilikom definiranja svojeg područja primjene slijedi tehniku sličnu onoj koja se doslovno primjenjuje u Direktivi 2014/42 (samo za osobito teška kaznena djela, ne uzimajući pritom u obzir kaznu izrečenu za svako pojedino djelo), ali se njome, za razliku od Direktive 2014/42(33), u potpunosti zamjenjuje sadržaj Okvirne odluke 2005/212(34).
C.      Drugo prethodno pitanje
75.      Iako se u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku navodi članak 1. Okvirne odluke 2005/212, u njoj sadržana definicija „sredstva” zamijenjena je, na dan nastanka činjenica, definicijom iz Direktive 2014/42.
76.      Drugo prethodno pitanje stoga treba preoblikovati na način da se ispita je li motorno vozilo kojim se upravlja pod utjecajem alkohola obuhvaćeno definicijom „sredstva” iz članka 2. točke 3. Direktive 2014/42 („bilo koja imovina koja se koristila ili se namjeravala koristiti, na bilo koji način, u cijelosti ili djelomično, kako bi se počinilo kazneno djelo ili kaznena djela”)(35).
77.      Slažem se s Komisijinim stajalištem kada navodi da je pojam „sredstvo” iz Direktive 2014/42 vrlo širok te kada naglašava njegovu konceptualnu autonomiju u okviru prava Unije(36).
78.      Sud je već prihvatio da se motorno vozilo može kvalificirati kao sredstvo (koje se može oduzeti) za počinjenje kaznenog djela utaje poreza(37). Može li se ista kvalifikacija primijeniti na slučajeve upravljanja vozilom pod utjecajem alkohola?
79.      Posebno sredstvo za premještanje krijumčarene robe, trgovinu drogom ili drugo nezakonito premještanje predmeta kvalificirat će se kao sredstvo ako se „na bilo koji način” upotrebljava za počinjenje tih kaznenih djela. Nije važno je li riječ o motornom vozilu ili nekom drugom prijevoznom sredstvu.
80.      S druge strane, kad je riječ o počinjenju kaznenog djela upravljanja vozilom pod utjecajem alkohola, korištenje motornog vozila bitan je element samog kaznenog djela.
81.      Gubi li motorno vozilo svojstvo sredstva za počinjenje kaznenog djela ako je uključeno u opis tog djela? Ili se prije može reći da je to vozilo predmet izvršenja takvog kaznenog djela?
82.      Nemoguće je pronaći jedinstven odgovor na ta pitanja u pravima država članica (općenito gledajući, u njihovim kaznenim zakonicima, koji sadržavaju različita rješenja)(38).
83.      U zakonodavstvima pojedinih država članica predviđeno je da se motorno vozilo smatra sredstvom za počinjenje kaznenog djela protiv sigurnosti prometa na cestama općenito ili posebno kada se njime upravlja pod utjecajem alkohola ili opojnih droga(39).
84.      Međutim, druge države članice smatraju vozilo sredstvom u slučaju obijesnog upravljanja njime, dok se tretira kao predmet izvršenja kaznenog djela kad je riječ o upravljanju vozilom pod utjecajem alkohola ili opojnih droga. Slično tomu, u odnosu na potonju vrstu kaznenog djela, u pojedinim se zakonodavstvima smatra da je vozilo kojim se upravlja predmet prijeko potreban za izvršenje kaznenog djela(40).
85.      Prema mojem mišljenju, širokoj definiciji sredstva koja se upotrebljava u članku 2. točki 3. Direktive 2014/42 ne protivi se to da nacionalni zakonodavac kvalificira kao sredstvo vozilo kojim osoba upravlja pod utjecajem alkohola.
86.      Ako se motorno vozilo može smatrati sredstvom kao sporedni element kaznenog djela, ne vidim zašto ne bi moglo, sa stajališta prava Unije, biti sredstvo kada predstavlja bitan element njegova počinjenja.
87.      Ta odluka nacionalnog zakonodavca može odražavati razloge kaznenopravne politike koji nisu nužno zajednički svim državama članicama. Drukčije je pitanje ono prekoračuje li nacionalno zakonodavstvo konkretno granice načela proporcionalnosti time što uređuje uvjete obveznog oduzimanja vozila, o čemu je riječ u drugom prethodnom pitanju.
V.      Zaključak
88.      S obzirom na prethodno navedeno, predlažem da se na prva dva prethodna pitanja koja je uputio Rajonen sad – Veliki Preslav (Općinski sud u Velikom Preslavu, Bugarska) odgovori kako slijedi:
„Okvirnu odluku Vijeća 2005/212/PUP od 24. veljače 2005. o oduzimanju imovinske koristi, sredstava i imovine pribavljene kaznenim djelom i Direktivu 2014/42/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 3. travnja 2014. o zamrzavanju i oduzimanju predmeta i imovinske koristi ostvarene kaznenim djelima u Europskoj uniji
treba tumačiti na sljedeći način:
–        članak 2. Okvirne odluke 2005/212 primjenjuje se na oduzimanje motornog vozila kojim se upravlja pod utjecajem alkohola ili opojnih droga ako to postupanje predstavlja kazneno djelo za koje je propisana kazna zatvora u trajanju od više od jedne godine;
–        u istoj se mjeri na oduzimanje primjenjuje Povelja Europske unije o temeljnim pravima;
–        ništa se ne protivi tomu da se motorno vozilo može kvalificirati kao sredstvo, u smislu članka 2. točke 3. Direktive 2014/42, za počinjenje kaznenog djela koje se sastoji od upravljanja vozilom pod utjecajem alkohola.”
1      Izvorni jezik: španjolski
i      Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
2      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 24. travnja 2024. o povratu i oduzimanju imovine (SL 2024./1260, L)
3      Okvirna odluka Vijeća od 24. veljače 2005. o oduzimanju imovinske koristi, sredstava i imovine pribavljene kaznenim djelom (SL 2005., L 68, str. 49.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 87.)
4      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 3. travnja 2014. o zamrzavanju i oduzimanju [sredstava] i imovinske koristi ostvarene kaznenim djelima u Europskoj uniji (SL 2014., L 127, str. 39. i ispravak SL 2014., L 138, str. 114.)
5      U članku 343.b bugarskog Kaznenog zakonika kao kazneno djelo definira se upravljanje vozilom pod utjecajem alkohola s razinom alkohola u krvi većom od 1,2 promila. Dopuštena razina smanjuje se na 0,5 promila ako vozač ponavlja kazneno djelo.
6      U odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku nije pojašnjeno koji je sud donio tu presudu.
7      Bugarska vlada na raspravi je istaknula da naknadna zakonodavna izmjena sada omogućuje takvu intervenciju.
8      Kao što je to bugarska vlada pojasnila na raspravi, zaštitna mjera ima za cilj isključenje vozila iz prometa i njegovo skladištenje do donošenja konačne odluke o oduzimanju. Kako bi se izvršila ta odluka, vozilo se prodaje na javnoj dražbi, a iznos ostvaren prodajom dijeli se između bugarske države i vlasnika koji nije uključen u počinjenje kaznenih djela.
9      Komisija upozorava (točka 6. njezinih pisanih očitovanja) na to da je nova verzija članka 343.b stavka 5. Kaznenog zakonika iz 2023. bila predmet dviju tužbi za utvrđenje neustavnosti pred Ustavnim sudom. Bugarska je vlada na raspravi istaknula da je 17. srpnja 2025. donesena presuda (br. 8/2025) u kojoj je zaključeno da je ta odredba u skladu s bugarskim Ustavom.
10      Na pitanje koje joj je upućeno na raspravi o tome primjenjuje li se automatski u njezinom kaznenom sustavu oduzimanje na kazneno djelo upravljanja vozilom pod utjecajem alkohola, bugarska vlada odgovorila je potvrdno. Ona je dodala da taj automatizam održava prethodnu zakonodavčevu procjenu prema kojoj oduzimanje valja naložiti u svakom slučaju, s obzirom na uključeni rizik. Kazneni sudovi mogu utvrditi je li kazneno djelo počinjeno ili nije, ali se u prvom slučaju nužno nalaže oduzimanje.
11      Točka 9. njezinih pisanih očitovanja
12      Obveza obavješćivanja Komisije proizlazi iz članka 33. stavka 2. Direktive 2024/1260. Bugarska vlada, koja nije podnijela pisana očitovanja, na raspravi nije opovrgnula Komisijine navode. Stoga se može pretpostaviti da nije došlo do prenošenja.
13      Presuda od 18. rujna 2019., VIPA (C-222/18, EU:C:2019:751, t. 50. i navedena sudska praksa)
14      Isto se navodi u pisanim očitovanjima poljske vlade.
15      Kao što je istaknuto na raspravi, odabir točke (c) je namjeran. Da se namjeravalo ograničiti Okvirnu odluku 2005/212 na minimalna pravila za borbu protiv organiziranog kriminala, primijenila bi se točka (e) članka 31. stavka 1. UEU-a.
16      Na raspravi se razvila diskusija o stupnju „potrebe” poboljšanja usklađenosti zakonodavstava država članica u području pravosudne suradnje u kaznenim stvarima. Prema mojem mišljenju, na zakonodavcu je Unije da procijeni kada nastaje ta potreba, kao što je to učinio u Okvirnoj odluci 2005/212.
17      SL 2008., C 115, str. 322.
18      Presuda od 16. travnja 2015., Parlament/Vijeće (C-540/13, EU:C:2015:224, t. 44.) Kad je riječ o zajedničkim stajalištima, „činjenica da u području ZVSP-a UEU više ne predviđa donošenje [tih] stajališta, nego odluka, ne dovodi do prestanka postojanja zajedničkih stajališta donesenih prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona jer bi se u protivnom članku 9. Protokola (br. 36) oduzeo velik dio njegova korisnog učinka. […] U tim okolnostima, iako pravni kontekst dviju kategorija pravnih akata nije istovjetan, zajednička stajališta koja nisu stavljena izvan snage, poništena ili izmijenjena nakon stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona mogu se u svrhu primjene članka 215. UFEU-a izjednačiti s odlukama donesenima u skladu s poglavljem 2. glave V. UEU-a, na koje se upućuje u navedenom članku” (presuda od 19. srpnja 2012., Parlament/Vijeće (C-130/10, EU:C:2012:472, t. 109. i 110.)).
19      Presuda od 16. travnja 2015., Parlament/Vijeće (C-540/13, EU:C:2015:224, t. 35.)
20      Održavanje na snazi određenih odredbi Okvirne odluke 2005/212 razmotreno je u postlisabonskom zakonodavnom postupku, u kontekstu UFEU-a.
21      Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 14. studenoga 2018. o uzajamnom priznavanju naloga za zamrzavanje i naloga za oduzimanje (SL 2018., L 303, str. 1.)
22      Uvodna izjava 14. Uredbe 2018/1805. Vidjeti i presudu Suda od 13. lipnja 2019., Moro (C-646/17, EU:C:2019:489, t. 32. do 37.)
23      Presuda od 19. ožujka 2020., Agro In 2001 (C-234/18, EU:C:2020:221, t. 52. i 53.; u daljnjem tekstu: presuda Agro In 2001)
24      Okvirna odluka Vijeća od 6. listopada 2006. o primjeni načela međusobnog priznavanja naloga za oduzimanje (SL 2006., L 328, str. 59.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 54.). U točki 55. presude Agro In 2001 Sud je ocijenio da je „Okvirna odluka 2005/212 povezana s prijedlogom Kraljevine Danske koji je doveo do donošenja Okvirne odluke 2006/783. Kako to navodi uvodna izjava 8. potonje okvirne odluke, njezina je svrha olakšati suradnju između država članica u pogledu uzajamnog priznavanja i izvršenja naloga za oduzimanje imovine kako bi se državu članicu obvezalo da na svome području priznaje i provodi naloge za oduzimanje koje je izdao sud nadležan za kaznene stvari neke druge države članice”.
25      Presuda Agro In 2001, t. 56.
26      Presuda Agro In 2001, t. 47.
27      Presuda Agro In 2001, t. 48.: „Iz članka 14. stavka 1. Direktive 2014/42, osim toga, proizlazi da se njome mijenjaju samo četiri prve alineje prvog članka kao i članak 3. Okvirne odluke 2005/212 za države članice koje Direktiva obvezuje, što za posljedicu ima, kao što je to istaknula nezavisna
odvjetnica u točkama 48. i 49. svojeg mišljenja, da su članci 2., 4. i 5. navedene okvirne odluke ostali na snazi nakon donošenja Direktive 2014/42.”
28      Presuda od 28. listopada 2021., Komisija za protivodejstvije na korupcijata i za otnemane na nezakonno pridobitoto imušestvo (C-319/19, EU:C:2021:883, t. 36.): „[…] uzimajući u obzir ciljeve i tekst odredbi Direktive 2014/42 kao i okolnosti u kojima je ona donesena, treba zaključiti da je ta direktiva, kao i Okvirna odluka 2005/212 na koju se odnosi, u skladu sa svojom uvodnom izjavom 9., akt kojim se države članice obvezuju donijeti minimalna zajednička pravila o oduzimanju predmeta i imovinske koristi pribavljenih kaznenim djelima, kako bi se, među ostalim, olakšalo uzajamno priznavanje sudskih naloga za oduzimanje donesenih u okviru kaznenih postupaka.” Vidjeti i presude Agro In 2001 (t. 56.); i od 14. siječnja 2021., Okražna prokuratura – Haskovo i Apelativna prokuratura – Plovdiv (C-393/19, EU:C:2021:8, t. 36.)
29      U presudi od 14. siječnja 2021., Okražna prokuratura – Haskovo i Apelativna prokuratura – Plovdiv (C-393/19, EU:C:2021:8) bila je riječ o teškom kaznenom djelu krijumčarenja za koje je propisana kazna zatvora u trajanju od tri do deset godina. U presudi Agro In 2001 govorilo se o kaznenom djelu pronevjere sredstava za koje je bila propisana kazna zatvora u trajanju od deset do dvadeset godina.
30      Presuda od 25. siječnja 2024., Sofijski gradski sad (C-722/22, EU:C:2024:80, t. 28.)
31      Presuda od 14. siječnja 2021., Okražna prokuratura – Haskovo i Apelativna prokuratura – Plovdiv (C-393/19, EU:C:2021:8, t. 2. izreke)
32      U skladu s člankom 19. stavkom 1. Uredbe 2018/1805, „tijelo izvršitelj može odlučiti odbiti priznavanje ili izvršenje naloga za oduzimanje samo u sljedećim slučajevima: […] (h) ako u iznimnim situacijama postoje ozbiljni razlozi za pretpostavku da bi, na temelju specifičnih i objektivnih dokaza, izvršenje naloga za oduzimanje, u posebnim okolnostima slučaja, podrazumijevalo očito kršenje relevantnog temeljnog prava kako je utvrđeno u Povelji, posebice prava na djelotvoran pravni lijek, prava na pošteno suđenje ili prava na obranu”. (moje isticanje)
33      Smatram da je Direktiva 2014/42, time što je i dalje dopuštala primjenu članaka 2., 4. i 5. Okvirne odluke 2005/212, zajedno s povezanim jamstvima, poštovala odredbe članka 52. stavka 1. Povelje.
34      U skladu sa uvodnom izjavom 62. Direktive 2024/1260, „[s] obzirom na to da se ovom Direktivom predviđa sveobuhvatan skup pravila koja bi se preklapala s postojećim pravnim instrumentima, ona bi trebala zamijeniti [...] Okvirnu odluku 2005/212/PUP”. Potpuna zamjena sadržaja Okvirne odluke 2005/212 Direktivom 2024/1260 otvara velik broj pitanja o primjeni instrumenata pravosudne suradnje u kaznenim stvarima u tom području jer ostavlja određene praznine u sustavu koji je dosad bio na snazi.
35      Prema dostupnim informacijama, postoje države članice čije zakonodavstvo predviđa oduzimanje vozila u slučaju upravljanja njime pod utjecajem alkohola ili opojnih droga (Belgija, Španjolska, Francuska, Hrvatska, Italija, Latvija, Nizozemska, Poljska ili Slovačka). U drugim državama članicama oduzimanje rezultira ponajprije iz sudske prakse (Mađarska, Portugal ili Rumunjska).
36      Točke 13. i 14. Komisijinih pisanih očitovanja
37      Presuda od 25. siječnja 2024., Sofijski gradski sad (C-722/22, EU:C:2024:80, t. 22.): „ako je vozilo ‚na bilo koji način’ upotrijebljeno za počinjenje takvog kaznenog djela [utaje poreza], ono je obuhvaćeno pojmom „sredstvo” u smislu članka 1. treće alineje te okvirne odluke, a da pritom nije potrebno razlikovati je li navedeno vozilo upotrijebljeno kao prijevozno sredstvo ili kao sredstvo za posjedovanje odnosno skladištenje robe koja je predmet kaznenog djela o kojem je riječ.” Kazneno djelo sastojalo se od posjedovanja trošarinske robe bez zakonom propisanog poreznog biljega.
38      Neke države članice ograničavaju mjeru oduzimanja na slučajeve obijesne vožnje, ponovljenog upravljanja vozilom bez dozvole ili opetovanog upravljanja vozilom pod utjecajem alkohola ili opojnih droga. Druge prepuštaju sudovima da odluče, bez automatizma i na temelju razmatranja svakog pojedinačnog slučaja, u kojim će se okolnostima vozilo oduzeti. Naposljetku, neke države članice uzimaju u obzir prirodu počinjenog kaznenog djela ili opasnost koju je konkretno ponašanje prouzročilo osobama.
39      Na temelju dostupnih informacija čini se da je to slučaj u Belgiji, Španjolskoj, Francuskoj, Hrvatskoj, Italiji, Nizozemskoj, Rumunjskoj ili Slovačkoj.
40      Na temelju dostupnih informacija čini se da je to slučaj u Latviji, Mađarskoj, Poljskoj ili Portugalu.