62023CC0790
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 30. travnja 2025. (
1
)
Predmet C‑790/23 [Qassioun] (
i
)
X
protiv
Maahanmuuttovirasto
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Korkein hallinto‑oikeus (Vrhovni upravni sud, Finska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Politika azila – Uredba (EU) br. 604/2013 – Kriteriji i mehanizmi za utvrđivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Članak 18. – Obveze odgovorne države članice – Obveze ponovnog prihvata tražitelja međunarodne zaštite čiji je ‚zahtjev odbijen’ – Zahtjev podnesen u državi članici na koju se primjenjuje Uredba br. 604/2013, ali nije vezana direktivama 2011/95/EU i 2013/32/EU – Državljanin treće zemlje kojem je Kraljevina Danska oduzela privremenu zaštitu priznatu u skladu s nacionalnim pravom – Pojam ‚zahtjev [za međunarodnu zaštitu koji je] odbijen’“
I. Uvod
1.
Predmetni zahtjev za prethodnu odluku ponovno Sudu pruža priliku da se izjasni o dosegu posljedica u vezi sa selektivnim sudjelovanjem Kraljevine Danske u pravilima od kojih se sastoji Zajednički europski sustav azila (ZESA) (
2
).
2.
Naime, ta država članica u kontekstu trećeg dijela glave V. UFEU‑a, u koju među ostalim spadaju politike graničnih kontrola, azila i useljavanja, uživa poseban status na temelju Protokola (br. 22) o stajalištu Danske priloženog UEU‑u i UFEU‑u, koji je razlikuje od drugih država članica. Iako se na temelju međunarodnog sporazuma sklopljenog s Europskom unijom (
3
) ta država članica obvezala primjenjivati Uredbu (EU) br. 604/2013 (
4
), ona naprotiv nije vezana direktivama 2011/95/EU (
5
) i 2013/32/EU (
6
) koje su povezane s tom uredbom. Stoga se odluke koje navedena država članica izrekne u okviru razmatranja zahtjevâ za međunarodnu zaštitu koji su joj podneseni u skladu s odredbama njezina unutarnjeg prava moraju donositi vodeći računa o materijalnopravnim pretpostavkama i u skladu s postupovnim pravilima koja su specifična za nju.
3.
Zahtjev za prethodnu odluku podnesen je u okviru spora između jedne sirijske državljanke i Maahanmuuttovirasta (Državni ured za useljavanje, Finska) (u daljnjem tekstu: finski Ured za useljavanje) kojemu je ona podnijela zahtjev za međunarodnu zaštitu netom nakon što joj je oduzeta privremena zaštita koju joj je bila priznala Kraljevina Danska. Finski Ured za useljavanje odbacio je njezin zahtjev kao nedopušten uz obrazloženje da je Kraljevina Danska država članica odgovorna za njegovo razmatranje, pri čemu je potonja uostalom i pristala ponovno je prihvatiti na temelju članka 18. stavka 1. točke (d) Uredbe Dublin III. Korkein hallinto‑oikeus (Vrhovni upravni sud, Finska), sud koji je uputio zahtjev, osporava pravnu osnovu na kojoj počiva taj ponovni prihvat uz obrazloženje da se ta odredba primjenjuje u slučaju državljanina treće zemlje „čiji je zahtjev odbijen i koj[i] je zatraži[o] međunarodnu zaštitu u drugoj državi članici”, što ne odgovara njezinoj situaciji.
4.
Sud je već imao priliku utvrditi da država članica u kojoj je osoba podnijela novi zahtjev za međunarodnu zaštitu može, ako su ispunjeni uvjeti iz članka 18. stavka 1. točke (d) Uredbe Dublin III, zatražiti od Kraljevine Danske da je ponovno prihvati (
7
). U ovom je slučaju Sud pozvan utvrditi jesu li ti uvjeti stvarno ispunjeni u situaciji u kojoj Kraljevina Danska nije odbila žaliteljičin prethodni zahtjev za međunarodnu zaštitu u užem smislu tog izraza, nego je oduzela privremenu zaštitu koju joj je prethodno bila priznala na temelju svojeg unutarnjeg prava.
5.
Zbog razloga koje ću dalje iznijeti smatram da se za Kraljevinu Dansku ne može smatrati da je odgovorna država članica koja ima obvezu ponovnog prihvata predviđenu u članku 18. stavku 1. točki (d) Uredbe Dublin III. Doduše, djelotvorna primjena te uredbe u slučaju Kraljevine Danske ide u prilog širokog tumačenja uvjeta za primjenu te odredbe. Međutim, kao što ću to izložiti, to tumačenje prema mojem mišljenju proturječi smislu i dosegu pravila i pojmova koje je zakonodavac Unije uskladio u direktivama 2011/95 i 2013/32 na kojima počivaju Uredba Dublin III i, šire gledano, ZESA.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
1. Sporazum između Unije i Danske
6.
Sporazumom između Unije i Danske, koji je u ime Unije odobren Odlukom 2006/188/EZ (
8
), Unija i Kraljevina Danska dogovorile su se da, među ostalim, „u skladu s međunarodnim zakonodavstvom” prošire primjenu Uredbe (EZ) br. 343/2003 (
9
) na međusobne odnose. Potom je u skladu s člankom 3. stavkom 2. tog sporazuma navedena država članica obavijestila Europsku komisiju o svojoj odluci da primijeni „izmjenu” te uredbe koju čini Uredba Dublin III.
7.
U jedanaestoj uvodnoj izjavi preambule Sporazuma između Unije i Danske navodi se da bi „Sud [Europske unije] trebao imati nadležnost kako bi se osigurala jednaka primjena i tumačenje [tog] [s]porazuma uključujući i odredbe [u]redbi i sve druge provedbene mjere [Unije] koje sačinjavaju [navedeni] [s]porazum”.
8.
Člankom 1. tog sporazuma, naslovljenim „Cilj”, predviđa se:
„1.   Cilj ovog Sporazuma je primjena odredbi [Uredbe Dublin II] […] i [njezinih] provedben[ih] mjer[a] na odnose između [Unije] i Danske, u skladu s člankom 2. stavkom 1. i člankom 2. stavkom 2.
2.   Cilj ugovornih stranki je ostvarivanje ujednačene primjene i tumačenja odredbi [te] [u]redb[e] i [njezinih] provedbenih mjera u svim državama članicama.
[…]”
9.
Člankom 2. stavkom 1. navedenog sporazuma određeno je:
„Odredbe [Uredbe Dublin II] […] primjenjuju se, u skladu s međunarodnim zakonodavstvom, na odnose između [Unije] i Danske.”
2. Uredba Dublin III
10.
Člankom 2. točkama (b) i (d) Uredbe Dublin III određuje se:
„Za potrebe ove Uredbe:
[…]
(b)
‚zahtjev za međunarodnu zaštitu’ znači zahtjev za međunarodnu zaštitu kako je definiran u članku 2. točki (h) Direktive [2011/95 (
10
)];
[…]
(d)
‚razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu’ znači svako razmatranje ili odluka ili rješenje koje se odnosi na zahtjev za međunarodnu zaštitu od strane nadležnih tijela u skladu s Direktivom [2013/32] i Direktivom [2011/95], osim za postupke za određivanje odgovorne države članice u skladu s ovom Uredbom”.
11.
Članak 3. te uredbe, naslovljen „Pristup postupku za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu”, predviđa:
„1.   Države članice razmatraju svaki zahtjev za međunarodnu zaštitu državljanina treće zemlje ili osobe bez državljanstva koji [je] podnese[n] […] na državnom području bilo koje države članice, uključujući granicu ili područje tranzita. Zahtjev razmatra samo jedna država članica i to ona koja je prema kriterijima iz poglavlja III. navedena kao odgovorna.
2.   Kada na temelju kriterija navedenih u ovoj Uredbi nije moguće odrediti nijednu odgovornu državu članicu, za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu odgovorna je prva država članica u kojoj je podnesen zahtjev za međunarodnu zaštitu.
[…]”
12.
U članku 18. navedene uredbe „[o]bveze odgovorne države članice” navedene su na sljedeći način:
„1.   Odgovorna država članica u skladu s ovom Uredbom obvezna je da:
[…]
(d)
[…] ponovno prihvati državljanina treće zemlje ili osobu bez državljanstva čiji je zahtjev odbijen i koja je zatražila međunarodnu zaštitu u drugoj državi članici ili koja je na državnom području druge države članice bez dokumenta o boravku[.]
2.   […]
U slučajevima iz područja primjene stavka 1. točke (d) u kojima je zahtje[v] odbijen samo u prvom stupnju, odgovorna država članica osigurava da predmetna osoba ima, ili da je imala, mogućnost primjene učinkovita pravnog lijeka […]”
B.
Finsko pravo
13.
U skladu s člankom 103. stavkom 2. Ulkomaalaislakija (301/2004) (Zakon o strancima (301/2004)) od 30. travnja 2004., zahtjev za međunarodnu zaštitu može se odbaciti kao nedopušten ako se može izvršiti transfer tražitelja u drugu državu članicu koja je na temelju Uredbe Dublin III odgovorna za razmatranje tog zahtjeva.
C.
Dansko pravo
14.
Člankom 7. stavcima 1. do 3. Udlændingelovena (Zakon o strancima), u verziji primjenjivoj na činjenice u glavnom postupku (
11
), određuje se:
„1.   Strancu se na zahtjev izdaje dozvola privremenog boravka ako je on obuhvaćen područjem primjene Konvencije o statusu izbjeglica[ (
12
)].
2.   Strancu se na zahtjev izdaje dozvola privremenog boravka ako mu u slučaju povratka u zemlju podrijetla prijeti smrtna kazna, mučenje ili nečovječno ili ponižavajuće postupanje ili kažnjavanje. Zahtjevom u smislu prethodne rečenice smatra se i zahtjev za dozvolu privremenog boravka iz stavka 1.
3.   Dozvola privremenog boravka izdaje se na zahtjev u slučajevima iz stavka 2., kada se opasnost od smrtne kazne, mučenja ili nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja ili kažnjavanja temelji na posebno ozbiljnom stanju u zemlji podrijetla koje obilježavaju samovoljno nasilje i napadi na civilno stanovništvo. Zahtjevom u smislu prethodne rečenice smatra se i zahtjev za dozvolu boravka iz stavaka 1. i 2.”
15.
Članak 11. stavak 2. danskog Zakona o strancima propisuje:
„Privremena dozvola boravka, koja je izdana uz mogućnost stalnog boravka, produljuje se na zahtjev, osim ako ne postoje razlozi za oduzimanje dozvole boravka […]. Udlændingestyrelsen (Ured za strance, Danska (
13
)] po službenoj dužnosti odlučuje o produljenju dozvole privremenog boravka iz članka 7. […] ako za to i dalje postoji osnova po kojoj je prvotno izdana. […]”
III. Činjenice u glavnom postupku i prethodno pitanje
16.
Dana 1. srpnja 2016. žaliteljica, sirijska državljanka, podnijela je danskim tijelima zahtjev za međunarodnu zaštitu.
17.
Dana 29. kolovoza 2016. izdana joj je dozvola boravka na temelju priznavanja privremene zaštite predviđene u članku 7. stavku 3. danskog Zakona o strancima. Ta dozvola boravka, koja je počela važiti na dan izdavanja, prvotno je vrijedila godinu dana. Kasnije je u više navrata bila produžavana u istom trajanju na inicijativu danskog Ureda za strance. Dana 17. studenoga 2020. taj je ured međutim odlučio, ponovno na vlastitu inicijativu, da neće produljiti navedenu dozvolu na temelju članka 11. stavka 2. tog zakona uz obrazloženje da su prestali postojati razlozi za njezino izdavanje. Flygtningenævnet (Povjerenstvo za izbjeglice, Danska) potvrdio je tu odluku 2. srpnja 2021. i naložio žaliteljici da napusti Dansku u roku od mjesec dana.
18.
Dana 27. srpnja 2021. žaliteljica je podnijela zahtjev za međunarodnu zaštitu u Finskoj.
19.
Finski Ured za useljavanje, koji je finsko tijelo nadležno za razmatranje tog zahtjeva, podnio je 29. srpnja 2021. zahtjev Kraljevni Danskoj radi ponovnog prihvata žaliteljice na temelju članka 18. stavka 1. točke (d) Uredbe Dublin III. Ona je 5. kolovoza 2021. prihvatila taj zahtjev.
20.
Dana 12. studenoga 2021. finski Ured za useljavanje odbacio je žaliteljičin zahtjev za međunarodnu zaštitu kao nedopušten uz obrazloženje da je Kraljevina Danska odgovorna za razmatranje tog zahtjeva, pri čemu je odredio njezin transfer u tu državu članicu i izrekao joj dvogodišnju zabranu ulaska u Finsku.
21.
Žaliteljica je protiv te odluke podnijela tužbu Helsingin halllfinto‑oikeusu (Upravni sud u Helsinkiju, Finska), koji ju je odbio. Nakon toga je zatražila da joj se dopusti podnošenje žalbe Korkein hallinto‑oikeusu (Vrhovni upravni sud).
22.
U prilog tom zahtjevu ona među ostalim tvrdi da je odluka kojom je finski Ured za useljavanje odbacio njezin zahtjev za međunarodnu zaštitu kao nedopušten suprotna pravu Unije.
23.
Sud koji je uputio zahtjev u bitnome se pita jesu li ispunjeni uvjeti za nastanak obveze ponovnog prihvata predviđene u članku 18. stavku 1. točki (d) Uredbe Dublin III i, konkretno, može li se smatrati da je prvi zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je žaliteljica podnijela u Danskoj „zahtjev za [međunarodnu zaštitu koji je] odbijen” od strane nadležnog danskog tijela u smislu te odredbe.
24.
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev ističe, kao prvo, da je po predmetnom zahtjevu prvotno bio donesen niz dijelom pozitivnih odluka jer je danski Ured za strance žaliteljici izdao dozvolu privremenog boravka koju je potom produljio u više navrata. Taj sud dodaje da je tek naknadno, i to na inicijativu tog tijela, donesena odluka o neproduljenju te dozvole privremenog boravka. Navedeni se sud pita može li se u takvoj situaciji utvrditi postojanje odbijanja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u smislu članka 18. stavka 1. točke (d) Uredbe Dublin III.
25.
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev smatra da se, uzimajući u obzir specifičan pravni položaj Kraljevine Danske, nacionalni postupci koji se u toj državi članici primjenjuju za razmatranje zahtjevâ za međunarodnu zaštitu razlikuju od onih koji se primjenjuju u drugim državama članicama te se slijedom toga pita koja se definicija treba pridati pojmu „zahtjev”.
26.
U tim je okolnostima Korkein hallinto‑oikeus (Vrhovni upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 18. stavak 1. točku (d) Uredbe [Dublin III] tumačiti na način da je odbijanje zahtjeva u smislu te odredbe moguće u slučaju kad dozvola privremenog boravka koja je dotičnoj osobi prethodno izdana u Danskoj zbog postojanja potrebe za zaštitom nije produljena, ako odluku o neproduljenju tijelo nije donijelo povodom zahtjeva dotične osobe, nego na vlastitu inicijativu?”
27.
Pisana očitovanja podnijeli su finski Ured za useljavanje, finska, danska, njemačka, nizozemska i švicarska vlada te Komisija. Te stranke i zainteresirane osobe (osim nizozemske i švicarske vlade), kojima se pridružila i žaliteljica, sudjelovale su na raspravi koja je održana 29. siječnja 2025. na kojoj su također usmeno odgovorile na pitanja koja je postavio Sud.
IV. Analiza
28.
Svojim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita Sud treba li članak 18. stavak 1. točku (d) Uredbe Dublin III tumačiti na način da se primjenjuje u slučaju kad je državljaninu treće zemlje ili osobi bez državljanstva oduzeta privremena zaštita koju im je priznala Kraljevina Danska nakon podnošenja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u skladu s unutarnjim odredbama te države članice, a koji su nakon tog oduzimanja podnijeli zahtjev u drugoj državi članici.
A.
Uvodne napomene
29.
Uvodno valja precizirati narav zaštite koju je Kraljevina Danska priznala žaliteljici u trajanju duljem od četiri godine na temelju članka 7. stavka 3. danskog Zakona o strancima. Naime, finska vlada zasniva svoja očitovanja na pretpostavci da se priznavanje takve zaštite mora smatrati istovjetnim priznavanju međunarodne zaštite.
30.
Međutim, mislim da tu pretpostavku treba otkloniti jer se privremena zaštita koju je žaliteljica koristila ne može smatrati „međunarodnom zaštitom” u smislu članka 2. točke (a) Direktive 2011/95. Njoj po svemu sudeći nije priznat ni status izbjeglice u smislu članka 2. točke (e) te direktive ni status supsidijarne zaštite u smislu članka 2 točke (g) iste direktive.
31.
Točno je da se ta privremena zaštita priznaje na osnovi uvjeta koji su prilično slični onima predviđenima za priznavanje supsidijarne zaštite u članku 15. navedene direktive. Naime, državljanima trećih zemalja koji mogu biti izloženi smrtnoj kazni ili mučenju ili nečovječnom ili ponižavajućem kažnjavanju ili postupanju zbog općeg stanja koje vlada u zemlji podrijetla, na primjer zbog rata, osigurava se zaštita predviđena u članku 7. stavku 3. danskog Zakona o strancima (
14
).
32.
Međutim, ona se od nje razlikuje u dvama aspektima. S jedne strane, privremena zaštita iz članka 7. stavka 3. danskog Zakona o strancima priznaje se uzimajući u obzir materijalnopravne pretpostavke i u skladu s postupovnim pravilima koji su specifični za dansko pravo. S druge strane, prava priznata korisniku takve privremene zaštite razlikuju se, kako po svojoj prirodi tako i po svojem dosegu, od prava povezanih sa statusom supsidijarne zaštite utvrđenima u poglavlju VII. Direktive 2011/95.
33.
Stoga ću pitanje suda koji je uputio zahtjev razmotriti polazeći od pretpostavke da privremena zaštita iz članka 7. stavka 3. danskog Zakona o strancima čini drugu vrstu zaštite, i to izvan područja primjene direktiva 2011/95 i 2013/32, a predviđena je i priznaje se samo na temelju odredaba danskog prava.
B.
Meritum
34.
U članku 18. Uredbe Dublin III utvrđene su opće i posebne obveze države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu od koje se traži prihvat ili ponovni prihvat tražitelja takve zaštite.
35.
Obveze vezane uz prihvat ili ponovni prihvat tog tražitelja te uz obradu njegova zahtjeva za međunarodnu zaštitu ovise o stanju postupka za razmatranje tog zahtjeva u navedenoj državi članici. U članku 18. stavku 1. Uredbe Dublin III taksativno su nabrojana četiri slučaja. Prvo, prihvat tražitelja koji je podnio zahtjev u drugoj državi članici (točka (a)). Drugo, ponovni prihvat tražitelja čiji se zahtjev trenutno razmatra u odgovornoj državi članici i koji je podnio zahtjev u drugoj državi članici (točka (b)). Treće, ponovni prihvat državljanina treće zemlje ili osobe bez državljanstva koji su povukli zahtjev tijekom njegova razmatranja u odgovornoj državi članici te su podnijeli zahtjev u drugoj državi članici (točka (c)). Četvrto, ponovni prihvat državljanina treće zemlje ili osobe bez državljanstva čiji je „zahtjev [za međunarodnu zaštitu] odbijen i koj[i] [su] zatražil[i] međunarodnu zaštitu u drugoj državi članici” (točka (d)). Traži se tumačenje upravo tog četvrtog slučaja. Prema stajalištu Suda, članak 18. stavak 1. točka (d) Uredbe Dublin III odnosi se među ostalim na slučajeve kad je zahtjev za međunarodnu zaštitu odbijen odlukom odgovornog tijela koja još nije postala konačna (
15
).
36.
Pitanjem koje postavlja sud koji je uputio zahtjev želi se utvrditi u kojoj se mjeri može smatrati da je Kraljevina Danska odbila žaliteljičin zahtjev za međunarodnu zaštitu u smislu članka 18. stavka 1. točke (d) Uredbe Dublin III kada joj je oduzela privremenu zaštitu koju joj je bila priznala na temelju svojeg unutarnjeg prava.
37.
Nisam ravnodušan prema argumentima koje su iznijele neke države članice predlažući da se, s obzirom na specifičan pravni položaj Kraljevine Danske, prihvati dovoljno široko tumačenje teksta te odredbe kako bi se osiguralo djelotvorno sudjelovanje te države članice u Uredbi Dublin III i tako zajamčio koristan učinak članka 2. Sporazuma između Unije i Danske. Njemačka vlada tako drži da bi usko tumačenje odredaba utvrđenih u članku 18. stavku 1. točki (d) Uredbe Dublin III onemogućilo njihovu primjenu u odnosu na Kraljevinu Dansku, čime bi se dovela u pitanje mogućnost priznata toj državi članici da dobrovoljno i selektivno sudjeluje u području slobode, sigurnosti i pravde.
38.
Međutim, takvi argumenti prema mojem mišljenju nadilaze okvir širokog tumačenja teksta članka 18. stavka 1. točke (d) Uredbe Dublin III. Čak i ako bi to tumačenje bilo ograničeno samo na obveze Kraljevine Danske u pogledu prihvata ili ponovnog prihvata, one svejedno stvaraju rizik od zabune između pojmova i koncepata usklađenih na temelju direktiva 2011/95 i 2013/32 i na kojima počiva Uredba Dublin III.
39.
U tom smislu, danska i švicarska vlada u bitnome podupiru shvaćanje da je zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je žaliteljica podnijela 1. srpnja 2016. Kraljevina Danska „privremeno” odbila kada joj je priznala i produljila privremenu zaštitu predviđenu njezinim unutarnjim pravom, a nakon toga ga „konačno” odbila u smislu članka 18. stavka 1. točke (d) Uredbe Dublin III kada je 2. srpnja 2021. potvrdila oduzimanje te zaštite. Dakle, zahtjev za međunarodnu zaštitu, na temelju kojeg su donesene uzastopne odluke o produljenju, a potom i neproduljenju dozvole privremenog boravka, bio je prema tom tumačenju neriješen od 29. kolovoza 2016. do 2. srpnja 2021. kada je konačno odbijen. Njemačka vlada također razmišlja u tom smislu, pozivajući se pritom na definiciju pojma „povlačenje zahtjeva za međunarodnu zaštitu” iz članka 2. točke (e) Uredbe Dublin III. Prema njezinu stajalištu, moglo bi se zaključiti da je, s obzirom na to da žaliteljica nije povukla zahtjev, on zapravo i dalje postojao sve dok o njemu nije konačno odlučeno, primjerice jer je na temelju njega bio donesen samo niz odluka o izdavanju ili produljenju dozvole privremenog boravka. Osim toga, danska vlada dodaje da bi u tom kontekstu odluka o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu i odluka o oduzimanju privremene zaštite imale isti pravni učinak.
40.
Finski Ured za useljavanje ne slaže se s tim tumačenjem, tvrdeći prije svega da se samo odluka od 29. kolovoza 2016. kojom je žaliteljici bila izdana dozvola privremenog boravka smatra odlukom o odbijanju zahtjeva za međunarodnu zaštitu, s obzirom na to da tom odlukom žaliteljici nije priznata međunarodna zaštita. Prema njegovu stajalištu, odluka o oduzimanju privremene zaštite nema pravni značaj za potrebe primjene članka 18. Uredbe Dublin III.
41.
Nizozemska vlada s druge strane tvrdi da je pojam „zahtjev [koji je] odbijen” generički izraz koji obuhvaća različite slučajeve u kojima tražitelj ne ispunjava ili više ne ispunjava pretpostavke za međunarodnu zaštitu.
42.
Mislim da postoji opasnost da takva tumačenja izazovu više poteškoća nego što ih rješavaju, i to zbog pravnih akrobacija koje ona uključuju.
43.
Prvo, ona dovode do proširenja područja primjene članka 18. stavka 1. točke (d) Uredbe Dublin III na slučaj koji zakonodavac Unije nije spomenuo u toj odredbi, ali koji ga je uredio upravo u članku 12. te uredbe. Naime, članak 12. stavak 4. Uredbe Dublin III, uvršten u poglavlje III. navedene uredbe, izričito precizira pod kojim se uvjetima država članica koja je tražitelju međunarodne zaštite izdala dozvolu boravka može smatrati odgovornom za razmatranje njegova zahtjeva.
44.
Drugo, u tim se tumačenjima ne vodi računa o „objedinjenoj primjeni” direktiva 2011/95 i 2013/32 te Uredbe Dublin III na koju se Sud pozvao u presudi od 10. prosinca 2020., Minister for Justice and Equality (Zahtjev za međunarodnu zaštitu u Irskoj) (
16
). Udaljavajući se u velikoj mjeri od smisla i dosega temeljnih pojmova koji se definiraju u tim direktivama, ona stvaraju rizik od uvođenja uvjeta s dvostrukim standardima („zahtjev [koji je] odbijen”) upravo na mjestu gdje je zakonodavac Unije namjeravao utvrditi jasan i provediv način određivanja države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu (
17
), koji se temelji na objektivnim i poštenim kriterijima i za države članice i za zainteresirane osobe u skladu s uvodnim izjavama 4. i 5. te uredbe.
45.
Doduše, Sporazum između Unije i Danske predviđa u svojem članku 2. da se odredbe Uredbe Dublin III primjenjuju na tu državu članicu. Međutim, iz njegova članka 1. stavka 2. isto tako proizlazi da je cilj ugovornih stranki ostvarivanje ujednačene primjene i tumačenja odredbi Uredbi Dublin III i njihovih provedbenih mjera u svim državama članicama. Na temelju jedanaeste uvodne izjave iz preambule tog sporazuma, Sud treba imati nadležnost za osiguravanje takve ujednačenosti.
46.
Budući da se uvjeti za primjenu članka 18. stavka 1. točke (d) Uredbe Dublin III zasnivaju na pravilima koja su usklađena direktivama 2011/95 i 2013/32, smatram da se prihvaćanjem stava da je Kraljevina Danska, u okolnostima poput onih o kojima je konkretno riječ, odbila zahtjev za međunarodnu zaštitu iako je samo okončala nacionalnu zaštitu koju je bila priznala na temelju svojeg unutarnjeg prava, ugrožava taj cilj.
47.
Naime, pojam „zahtjev za međunarodnu zaštitu” ili „zahtjev” iz članka 18. stavka 1. točke (d) te uredbe definira se u članku 2. točki (b) navedene uredbe koji upućuje na članak 2. točku (h) Direktive 2011/95. Iako je Sud naglasio da zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je nadležnim tijelima Kraljevine Danske podnesen u skladu s unutarnjim odredbama te države članice nedvojbeno jest „zahtjev” podnesen državi članici, on je ipak smatrao da takav zahtjev nije „zahtjev za međunarodnu zaštitu” u smislu te direktive, to jest zahtjev „za stjecanje statusa izbjeglice ili statusa osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita” jer se u skladu s Protokolom (br. 22) o stajalištu Danske, priloženog UEU‑u i UFEU‑u, navedena direktiva ne primjenjuje na Kraljevinu Dansku, kao što je to navedeno u njezinoj uvodnoj izjavi 51. (
18
).
48.
Iz toga zaključujem da s obzirom na nepostojanje „zahtjeva za međunarodnu zaštitu” u smislu Direktive 2011/95 podnesenog Danskoj, nije mogla postojati ni odluka o odbijanju takvog zahtjeva u smislu članka 18. stavka 1. točke (d) Uredbe Dublin III.
49.
Dodajem da se ne slažem sa stajalištem nizozemske vlade da se u toj uredbi ne precizira što bi značio izraz „zahtjev [koji je] odbijen”. Naime, u članku 2. točki (d) navedene uredbe definira se pojam „razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu” tako da označava „svako razmatranje ili odluk[u] ili rješenj[e] koje se odnosi na zahtjev za međunarodnu zaštitu od strane nadležnih tijela u skladu s Direktivom [2013/32] i Direktivom [2011/95], osim za postupke za određivanje odgovorne države članice u skladu s ovom Uredbom” (
19
). Dakle, kada se odlukom koja se odnosi na status izbjeglice i/ili status supsidijarne zaštite odbija zahtjev u smislu članka 18. stavka 1. točke (d) iste uredbe, ta se odluka mora donijeti u skladu s postupovnim pravilima utvrđenima u Direktivi 2013/32, a osobito njezina članka 11. stavka 2. (
20
).
50.
U tom kontekstu, ne mislim da je u glavnom predmetu moguće prihvatiti da je zahtjev za međunarodnu zaštitu ostao neriješen četiri godine za redom tijekom kojih je bio privremeno, a zatim i konačno odbijen.
51.
Iz toga slijedi da se odluka danskih tijela da se žaliteljici oduzmu privremena zaštita i dozvola boravka koje su joj dodijeljene 29. kolovoza 2016. u skladu s odredbama unutarnjeg prava ne može okvalificirati kao „odluka o odbijanju“ u smislu članka 18. stavka 1. točke (d) Uredbe Dublin III, s obzirom na to da, s jedne strane, iz te odluke ne proizlazi da žaliteljica ne ispunjava uvjete za ostvarivanje statusa izbjeglice u smislu članka 2. točke (d) Direktive 2011/95 ili statusa supsidijarne zaštite u smislu članka 2. točke (f) te direktive i da, s druge strane, navedena odluka nije bila donesena na temelju postupovnih pravila predviđenih Direktivom 2013/32.
52.
U tim se okolnostima ne slažem s argumentom nizozemske vlade da bi cilj Uredbe Dublin III bio ugrožen ako bi druga država članica (u ovom slučaju Republika Finska) postala odgovorna za razmatranje tog zahtjeva, iako je prva država članica (to jest, Kraljevina Danska) već razmatrala ispunjava li tražitelj (ili više ne) uvjete za međunarodnu zaštitu. Naime, u takvom slučaju finska tijela ne bi morala preispitati zaključak do kojeg su došla danska tijela s obzirom na to da bi postupak razmatranja bio uređen različitim pravilima, utvrđenima u direktivama 2011/95 i 2013/32, koja su protumačena u sudskoj praksi Suda i kojima Kraljevina Danska nije vezana.
53.
Uzimajući u obzir ta razmatranja mislim da nije moguće prihvatiti da je Kraljevina Danska odbila žaliteljičin zahtjev za međunarodnu zaštitu u smislu članka 18. stavka 1. točke (d) Uredbe Dublin III.
54.
Taj je zaključak na tragu onog do kojeg je Sud došao u presudi Bundesrepublik Deutschland (Zahtjev za azil koji je Danska odbila), koja se odnosila na provedbu Direktive 2013/32.
55.
Sud je naime ocijenio da se odluka koju je Kraljevina Danska donijela u odnosu na zahtjev za međunarodnu zaštitu može okvalificirati kao „konačna odluka” u smislu članka 2. točke (e) Direktive 2013/32 (
21
), to jest kao odluka kojom se utvrđuje je li državljaninu treće zemlje ili osobi bez državljanstva odobren status izbjeglice ili status supsidijarne zaštite na temelju Direktive 2011/95 i protiv koje se više ne može podnijeti pravni lijek u okviru poglavlja V. Direktive 2013/32.
56.
Sud je iz toga zaključio da se na temelju postojanja prethodne odluke kojom je odbijen zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je podnesen u toj državi članici, zahtjev za međunarodnu zaštitu u smislu Direktive 2011/95 koji je dotična osoba podnijela u drugoj državi članici nakon donošenja te prethodne odluke ne može smatrati „naknadnim zahtjevom” u smislu članka 2. točke (q) i članka 33. stavka 2. točke (d) Direktive 2013/32 (
22
). U tom je pogledu Sud dodao da se ni Sporazumom između Unije i Danske ni mogućnošću da se danskim propisom za priznavanje međunarodne zaštite predviđaju uvjeti istovjetni ili slični onima predviđenima Direktivom 2011/95 ne može doći do drukčijeg zaključka (
23
).
57.
S obzirom na te okolnosti, predlažem Sudu da odluči da članak 18. stavak 1. točku (d) Uredbe Dublin III treba tumačiti na način da se ne primjenjuje u slučaju kad je državljaninu treće zemlje ili osobi bez državljanstva oduzeta nacionalna zaštita koju im je priznala Kraljevina Danska nakon podnošenja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u skladu s unutarnjim odredbama te države članice, a koji su nakon tog oduzimanja podnijeli zahtjev u drugoj državi članici.
58.
Slijedom navedenog, na finskim nadležnim tijelima će biti da odrede državu članicu koja je prema kriterijima iz poglavlja III. Uredbe Dublin III navedena kao odgovorna za razmatranje žaliteljičina zahtjeva za međunarodnu zaštitu (
24
). Konkretno, ta bi tijela trebala, prema mojem mišljenju, ocijeniti može li odgovornost Kraljevine Danske nastati na temelju članka 12. stavka 4. te uredbe imajući u vidu da je u prošlosti ta država članica žaliteljici izdala dozvolu boravka odnosno postoje li, naprotiv, razlozi koji se temelje na osobnoj ili obiteljskoj situaciji žaliteljice koji opravdavaju da se Republika Finska proglasi odgovornom za razmatranje tog zahtjeva.
V. Zaključak
59.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Korkein hallinto‑oikeus (Vrhovni upravni sud, Finska) odgovori na sljedeći način:
Članak 18. stavak 1. točku (d) Uredbe (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva
treba tumačiti na način da se:
ne primjenjuje u slučaju kad je državljaninu treće zemlje ili osobi bez državljanstva oduzeta nacionalna zaštita koju im je priznala Kraljevina Danska nakon podnošenja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u skladu s unutarnjim odredbama te države članice, a koji su nakon tog oduzimanja podnijeli zahtjev u drugoj državi članici.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
(
2
)	Vidjeti u tom pogledu presudu od 22. rujna 2022., Bundesrepublik Deutschland (Zahtjev za azil koji je Danska odbila) (C‑497/21, u daljnjem tekstu: presuda Bundesrepublik Deutschland (Zahtjev za azil koji je Danska odbila), EU:C:2022:721).
(
3
)	Sporazum između Europske [unije] i Kraljevine Danske o kriterijima i mehanizmima za utvrđivanje države odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil [koji je državljanin treće zemlje] podn[io] u Danskoj ili bilo kojoj drugoj državi članici Europske unije i sustav[u] „Eurodac” za uspoređivanje otisaka prstiju za učinkovitu primjenu Dublinske konvencije (SL 2006., L 66, str. 38.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 101.), u daljnjem tekstu: Sporazum između Unije i Danske
(
4
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (SL 2013., L 180, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 108. i ispravak SL 2017., L 49, str. 50.), u daljnjem tekstu: Uredba Dublin III
(
5
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248. i ispravak SL 2020., L 76, str. 37.)
(
6
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. i ispravci SL 2020., L 76, str. 38. i SL 2020., L 415, str. 90.)
(
7
)	Vidjeti presudu Bundesrepublik Deutschland (Zahtjev za azil koji je Danska odbila) (t. 49.).
(
8
)	Odluka Vijeća od 21. veljače 2006. o sklapanju Sporazuma između Europske [unije] i Kraljevine Danske kojim se na Dansku proširuju odredbe Uredbe Vijeća (EZ) br. 343/2003 o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje i odredbe Uredbe Vijeća (EZ) br. 2725/2000 o osnivanju sustava „Eurodac” za usporedbu otisaka prstiju za učinkovitu primjenu Dublinske konvencije (SL 2006., L 66, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 100.)
(
9
)	Uredba Vijeća od 18. veljače 2003. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje (SL 2003., L 50, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 37.), u daljnjem tekstu: Uredba Dublin II. Ta je uredba stavljena izvan snage Uredbom Dublin III.
(
10
)	Člankom 2. točkom (h) Direktive 2011/95 „zahtjev za međunarodnu zaštitu” definira se kao „zahtjev za zaštitom koji državi članici podnosi državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva, a može se shvatiti kao traženje statusa izbjeglice ili supsidijarne zaštite, pri čemu podnositelj zahtjeva ne traži izrijekom drugu vrstu zaštite koja je izvan djelokruga [te] [d]irektive, a koja se može zasebno tražiti”.
(
11
)	Zakon kako je kodificiran Lovbekendtgørelseom br. 1079 (Odluka o kodifikaciji br. 1079) od 10. kolovoza 2023., u daljnjem tekstu: danski Zakon o strancima
(
12
)	Potpisana u Ženevi 28. srpnja 1951. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 189., str. 150., br. 2545 (1954.)), stupila na snagu 22. travnja 1954. i dopunjena Protokolom o statusu izbjeglica koji je sklopljen u New Yorku 31. siječnja 1967. i stupio je na snagu 4. listopada 1967.
(
13
)	U daljnjem tekstu: danski Ured za strance
(
14
)	Za izlaganje o dosegu privremene zaštite predviđene u članku 7. stavku 3. danskog Zakona o strancima vidjeti među ostalim presudu Højestereta (Vrhovni sud, Danska) od 6. studenoga 2017., br. 107/2017.
(
15
)	Vidjeti presudu od 5. srpnja 2018., X (C‑213/17, EU:C:2018:538, t. 31. i 32.).
(
16
)	C‑616/19, EU:C:2020:1010, t. 47.
(
17
)	Vidjeti presudu od 19. prosinca 2024., Tudmur (C‑185/24 i C‑189/24, EU:C:2024:1036, t. 41. i navedena sudska praksa).
(
18
)	Vidjeti presudu od 19. prosinca 2024., Khan Yunis i Baabda (C‑123/23 i C‑202/23, EU:C:2024:1042, t. 60.), koja upućuje na presudu Bundesrepublik Deutschland (Zahtjev za azil koji je Danska odbila) (t. 35. i 43.). Ova potonja presuda preuzima zaključke iz presude od 20. svibnja 2021., L. R. (Zahtjev za azil koji je Norveška odbila) (C‑8/20, EU:C:2021:404), pri čemu je Kraljevina Norveška treća zemlja koja Uredbu Dublin III primjenjuje na temelju Sporazuma između Europske [unije] i Republike Islanda i Kraljevine Norveške o kriterijima i mehanizmima za određivanje države odgovorne za razmatranje zahtjeva za azilom podnesenih u državi članici ili u Islandu ili u Norveškoj – Izjave (SL 2001., L 93, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 23.), odobrenog u ime Unije Odlukom Vijeća 2001/258/EZ od 15. ožujka 2001. (SL 2001., L 93, str. 38.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 21.).
(
19
)	Moje isticanje
(
20
)	Taj članak određuje da „[d]ržave članice […] osiguravaju da se, ako je zahtjev odbijen u vezi statusa izbjeglice i/ili supsidijarne zaštite, navedu činjenični i pravni razlozi u odluci, kao i pisane informacije o načinu pobijanja negativne pisane odluke. Države članice ne trebaju navoditi pisane informacije o načinu pobijanja negativne odluke u slučaju odluke kada su podnositelju zahtjeva pružene pisane informacije u prethodnoj fazi ili elektroničkim putem do kojeg podnositelj zahtjeva ima pristup”.
(
21
)	Vidjeti presudu Bundesrepublik Deutschland (Zahtjev za azil koji je Danska odbila) (t. 45.).
(
22
)	Vidjeti presudu Bundesrepublik Deutschland (Zahtjev za azil koji je Danska odbila) (t. 47.).
(
23
)	Vidjeti presudu Bundesrepublik Deutschland (Zahtjev za azil koji je Danska odbila) (t. 48.).
(
24
)	Vidjeti članak 3. stavak 1. Uredbe Dublin III i presudu od 16. veljače 2017., C. K. i dr. (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, t. 56.).