62021CC0019
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
NICHOLASA EMILIOUA
od 7. travnja 2022. (
1
)
Predmet C-19/21
I,
S
protiv
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Haarlem (Sud u Haagu, stalna služba u Haarlemu, Nizozemska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Granična kontrola, azil i useljavanje – Politika azila – Kriteriji i mehanizmi za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Uredba (EU) br. 604/2013 (Uredba Dublin III) – Članak 8. stavak 2. – Maloljetnik bez pratnje koji tvrdi da ima rođaka koji se zakonito nalazi na državnom području druge države članice – Članak 27. – Odbijanje nadležnih tijela te druge države članice da prihvate podnositelja zahtjeva – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 47. – Pravo na djelotvoran pravni lijek”
I. Uvod
1.
Tijekom, kako se obično naziva, „izbjegličke krize iz 2015.” više od 95000 maloljetnika bez pratnje zatražilo je međunarodnu zaštitu, što je činilo 7 % svih zahtjeva za međunarodnu zaštitu u Europskoj uniji (
2
). Pristizanje maloljetnika bez pratnje konstantna je pojava, najprisutnija u Grčkoj, koja je 2020. primila više od 20 % svih tražitelja azila u Europskoj uniji koji su smatrani maloljetnicima bez pratnje te je zabilježila najveće brojke od svih država članica Unije (
3
).
2.
Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Haarlem (Sud u Haagu, stalna služba u Haarlemu, Nizozemska) uputio je Sudu pitanja u pogledu tumačenja članka 27. stavka 1. Uredbe Dublin III (
4
), koji tražiteljima azila daje pravo na djelotvoran pravni lijek protiv „odluka o transferu” koje donose države članice, i članka 47. prvog stavka Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), koji „[svakome] čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni” priznaje pravo na takav pravni lijek pred sudom.
3.
Glavni postupak odnosi se na tražitelja azila, osobu I (u daljnjem tekstu: podnositelj zahtjeva I), koja je u trenutku kada je u Grčkoj podnijela zahtjev za međunarodnu zaštitu bila maloljetnik bez pratnje. Prema članku 8. stavku 2. Uredbe Dublin III, kada takav maloljetnik ima rođaka koji se može za njega brinuti te koji je zakonito prisutan u drugoj državi članici, ta druga država članica odgovorna je za razmatranje maloljetnikova zahtjeva za međunarodnu zaštitu, pod uvjetom da je to u najboljem interesu maloljetnika.
4.
U predmetnom slučaju podnositelj zahtjeva I tvrdi da ima takvog rođaka, a to je njegov navodni ujak/tetak, osoba S, koja boravi u Nizozemskoj. S obzirom na to, grčka tijela zatražila su od Staatssecretaris van Justitie en Veiligheida (državni tajnik za pravosuđe i sigurnost, Nizozemska; u daljnjem tekstu: državni tajnik) da prihvati podnositelja zahtjeva I kako bi se njegov zahtjev za međunarodnu zaštitu mogao razmotriti u Nizozemskoj te kako bi tijekom tog razmatranja on mogao živjeti s osobom S. Postupak pred sudom koji je uputio zahtjev, koji su podnositelj zahtjeva I i osoba S pokrenuli protiv državnog tajnika, vodi se protiv odluke kojom je potonji odbio taj zahtjev.
5.
U tom kontekstu sud koji je uputio zahtjev traži da se pojasni treba li i, ako treba, na kojoj pravnoj osnovi (na temelju članka 27. stavka 1. Uredbe Dublin III ili članka 47. prvog stavka Povelje, promatranima zasebno ili zajedno), podnositelju zahtjeva I i osobi S omogućiti pravni lijek protiv negativne odluke državnog tajnika.
6.
Predmetni slučaj u prvi plan stavlja, još jednom (
5
), pitanje osjetljive ravnoteže između dvaju ciljeva Uredbe Dublin III, a to su, s jedne strane, dostupnost brzog postupka raspodjele odgovornosti među državama članicama za razmatranje zahtjevâ za međunarodnu zaštitu i, s druge strane, osiguravanje – osobito kada države članice postupaju s maloljetnicima bez pratnje, koji se smatraju posebno ranjivom skupinom tražitelja azila – zaštite temeljnih prava odnosnih osoba.
7.
Kako ću objasniti u nastavku, moje je mišljenje da, dok se članak 27. stavak 1. Uredbe Dublin III ne odnosi na predmetnu situaciju, članak 47. prvi stavak Povelje zahtijeva da se maloljetniku bez pratnje omogući da odbijanje tijela države članice da ga prihvate na temelju članka 8. stavka 2. te uredbe pravno i činjenično osporava pred sudovima te države članice.
II. Pravni okvir
8.
Uvodne izjave 13., 14., 16., 19. i 39. Uredbe Dublin III glase:
„(13)
U skladu s Konvencijom Ujedinjenih naroda o pravima djeteta iz 1989. i [Poveljom], najbolji interes djeteta trebao bi biti primarna briga država članica pri primjeni ove Uredbe. Pri utvrđivanju najboljih interesa djeteta države članice moraju, ponajprije, uzimati u obzir dobrobit i socijalni razvoj maloljetnika, pitanja zaštite i sigurnosti, mišljenje maloljetnika u skladu s njegovom dobi i zrelošću, uključujući sredinu iz koje dolazi. Osim toga, za maloljetnike bez pratnje zbog njihove posebne ranjivosti trebalo bi utvrditi posebna postupovna jamstva.
(14)
U skladu s Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda i [Poveljom], poštovanje obiteljskog života trebalo bi biti primarna briga država članica pri primjeni ove Uredbe.
[…]
(16)
Kako bi se osiguralo potpuno poštovanje načela jedinstva obitelji i najboljih interesa djeteta, postojanje odnosa zavisnosti između podnositelja zahtjeva i njegova djeteta, brata ili sestre ili roditelja na temelju trudnoće ili materinstva, zdravstvenog stanja ili visoke starosti podnositelja zahtjeva trebalo bi postati obvezujući kriterij odgovornosti. Kada je podnositelj zahtjeva maloljetnik bez pratnje, prisutnost člana obitelji ili rođaka koji se za njega mogu skrbiti na državnom području druge države članice trebala bi također postati obvezujući kriterij odgovornosti.
[…]
(19)
Kako bi se zajamčila djelotvorna zaštita prava predmetnih osoba[,] trebalo bi, posebno u skladu s člankom 47. [Povelje], uspostaviti pravne zaštitne mjere i pravo na djelotvoran pravni lijek u vezi s odlukama o transferu u odgovornu državu članicu. […]
[…]
(39)
Ova Uredba poštuje temeljna prava i uzima u obzir načela potvrđena posebno u [Povelji]. Cilj je ove Uredbe osigurati puno poštovanje prava na azil zajamčeno[g] člankom 18. Povelje te prava priznata njezinim člancima 1., 4., 7., 24. i 47. U skladu s tim ova se Uredba primjenjuje na odgovarajući način.”
9.
Članak 8. te uredbe, naslovljen „Maloljetnici”, u stavku 2. propisuje sljedeće:
„Kada je podnositelj zahtjeva maloljetnik[ (
6
)] bez pratnje koji ima rođaka[ (
7
)] koji je zakonito prisutan u drugoj državi članici i kada se na temelju pojedinačnog razmatranja utvrdi […] da se rođak može brinuti za maloljetnika, ta država članica spaja maloljetnika s njegovim rođakom i odgovorna je država članica, pod uvjetom da je to u najboljem interesu maloljetnika.”
10.
U odjeljku II. poglavlju VI. Uredbe Dublin III, naslovljenom „Postupak za zahtjeve za prihvat”, nalaze se članci 21. i 22., u kojima su propisane obveze koje se primjenjuju na države članice kada podnose odnosno kada odgovaraju na zahtjeve za prihvat. Članak 21. stavak 1. u relevantnom dijelu navodi:
„Kada država članica […] u kojoj je podnesen zahtjev za međunarodnu zaštitu […] smatra da je druga država članica odgovorna za razmatranje zahtjeva, može što je prije moguće, a u svakom slučaju u roku [od] tri mjeseca od datuma na koji je zahtjev podnesen […], zatražiti od druge države članice da prihvati podnositelja zahtjeva.
[…]”
11.
Članak 22. stavak 1. predviđa da „[z]amoljena država članica obavlja potrebne provjere i donosi odluku o zahtjevu za prihvat podnositelja zahtjeva u roku [od] dva mjeseca od zaprimanja zahtjeva”.
12.
U odjeljku IV. poglavlja VI. Uredbe Dublin III, naslovljenom „Postupovne zaštitne mjere”, nalazi se članak 27., koji u stavku 1. propisuje:
„Podnositelj zahtjeva […] ima pravo na djelotvoran pravni lijek, u obliku žalbe protiv odluke o transferu ili činjeničnog i pravnog preispitivanja te odluke pred sudom.”
III. Činjenično stanje, nacionalni postupak i prethodna pitanja
13.
Podnositelj zahtjeva I egipatski je državljanin rođen 2002. On je 23. prosinca 2019., prije nego što je navršio 18 godina, u Grčkoj podnio zahtjev za međunarodnu zaštitu.
14.
Podnositelj zahtjeva I je tijekom postupka koji su grčka tijela provodila kako bi utvrdila, prema kriterijima iz Uredbe Dublin III, državu članicu odgovornu za razmatranje njegova zahtjeva (u daljnjem tekstu: dublinski postupak), tim tijelima izrazio želju da se spoji s osobom S, za koju navodi da je njegov ujak/tetak te koja boravi u Nizozemskoj.
15.
Grčka tijela su 10. ožujka 2020. na temelju članka 21. Uredbe Dublin III nadležnim tijelima u Nizozemskoj, to jest državnom tajniku, podnijela zahtjev za prihvat. Zahtjev se temeljio na kriteriju odgovornosti predviđenom u članku 8. stavku 2. te uredbe.
16.
Državni tajnik dopisom od 8. svibnja 2020. odbio je zahtjev za prihvat uz obrazloženje da se nije moglo dokazati postojanje rodbinskih veza između podnositelja zahtjeva I i osobe S.
17.
Grčka tijela su 28. svibnja 2020. zatražila od državnog tajnika da preispita svoju odluku u skladu s člankom 5. stavkom 2. Uredbe (EZ) br. 1560/2003 (
8
) (u daljnjem tekstu: Provedbena uredba).
18.
Državni tajnik dopisom od 11. lipnja 2020. potvrdio je svoj zaključak da nema dovoljno dokaza o postojanju rodbinskih veza između podnositelja zahtjeva I i osobe S te je odbio zahtjev za ponovno razmatranje.
19.
Podnositelj zahtjeva I i osoba S 24. lipnja 2020. podnijeli su prigovor protiv odluke državnog tajnika kojom je odbijen prihvat podnositelja zahtjeva I. Državni tajnik dopisom od 26. lipnja 2020. taj je prigovor proglasio očito nedopuštenim istaknuvši da Uredba Dublin III ne sadržava niti jednu odredbu koja podnositeljima zahtjeva za međunarodnu zaštitu omogućuje da pobijaju odbijanje zahtjeva za prihvat.
20.
Podnositelj zahtjeva I i osoba S tog su istog dana sudu koji je uputio zahtjev podnijeli tužbu protiv odluke sadržane u tom dopisu (
9
).
21.
Podnositelj zahtjeva I (
10
) pred tim sudom navodi da je državni tajnik, odbivši zahtjev za prihvat, zanemario njegov najbolji interes protivno članku 8. stavku 2. Uredbe Dublin III. Shodno tomu, članak 27. stavak 1. te uredbe i članak 47. prvi stavak Povelje nalažu da mu se omogući djelotvoran pravni lijek protiv negativne odluke državnog tajnika.
22.
Podnositelj zahtjeva I usto tvrdi da je, nakon presuda Suda u predmetima Ghezelbash (
11
) i Karim (
12
), zaštita prava tražitelja azila u Europskoj uniji pojačana pa bi takve osobe sada načelno trebale moći pobijati pogrešnu primjenu kriterija koji su u poglavlju III. Uredbe Dublin III predviđeni za određivanje države članice odgovorne za razmatranje njihova zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
23.
Državni tajnik smatra da podnositelj zahtjeva I nema pravo pred sudom pobijati odbijanje njegova prihvata. Državni tajnik u tom pogledu navodi da članak 27. stavak 1. Uredbe Dublin III predviđa pravo na pravni lijek samo u odnosu na „odluku o transferu” u smislu te odredbe. Državni tajnik ističe da se postupak određivanja odgovorne države članice odvija isključivo na razini nadležnih tijela država članica te da ne daje tražiteljima azila nikakvo pravo da pobijaju odbijanje nadležnih tijela države članice da ih prihvate (
13
).
24.
Sud koji je uputio zahtjev navodi da su, prema informacijama kojima raspolaže, grčka tijela odlučila da tijekom trajanja glavnog postupka ne razmatraju zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je podnio podnositelj zahtjeva I.
25.
Također ističe da države članice (konkretno, Njemačka, Austrija, Švedska, a nekoć i Ujedinjena Kraljevina) veoma različito pristupaju pitanju treba li pravni lijek omogućiti u slučaju kada tražitelj azila želi pobijati odbijanje države članice da ga prihvati.
26.
Sud koji je uputio zahtjev nadalje smatra da riječi „odluka o transferu” iz članka 27. stavka 1. Uredbe Dublin III treba široko tumačiti, neovisno o tome tumače li se u vezi s člankom 47. prvim stavkom Povelje. Prema njegovu mišljenju, usko tumačenje članka 27. stavka 1. te uredbe bilo bi proizvoljno i neopravdano. Osim toga, s obzirom na to da „postupak mirenja” u smislu članka 37. stavka 2. Uredbe Dublin III mogu pokrenuti samo nadležna tijela država članica, nemoguće je zaključiti da ta odredba tražiteljima azila već pruža djelotvoran pravni lijek u smislu članka 47. prvog stavka Povelje.
27.
Naposljetku, taj sud dvoji ima li „rođak” maloljetnika bez pratnje samostalno pravo pobijati odbijanje države članice u kojoj zakonito boravi da prihvati takvog maloljetnika na temelju članka 8. stavka 2. Uredbe Dublin III.
28.
U tom kontekstu Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Haarlem (Sud u Haagu, stalna služba u Haarlemu) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 27. [Uredbe Dublin III], eventualno u vezi s člankom 47. Povelje, tumačiti na način da je zamoljena država članica dužna podnositelju zahtjeva koji boravi u državi članici moliteljici i traži transfer na temelju [članka 8. stavka 2. Uredbe Dublin III] ili [njegovu rođaku] u smislu [te odredbe], pružiti pred sudom djelotvoran pravni lijek protiv odbijanja zahtjeva za prihvat?
2.
U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje i ako članak 27. [Uredbe Dublin III] ne pruža osnovu za djelotvoran pravni lijek, treba li članak 47. Povelje u vezi s temeljnim pravom na jedinstvo obitelji i najboljim interesom djeteta (kako je utvrđeno člancima 8. do 10. te uvodnom izjavom 19. [Uredbe Dublin III]) tumačiti na način da je zamoljena država članica dužna podnositelju zahtjeva koji boravi u državi članici moliteljici i traži transfer na temelju [članka 8. stavka 2. Uredbe Dublin III] ili [njegovu rođaku] u smislu [te odredbe], pružiti pred sudom djelotvoran pravni lijek protiv odbijanja zahtjeva za prihvat?
3.
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo ili drugo […] pitanje, na koji način i koja država članica treba obavijestiti podnositelja zahtjeva ili [njegova rođaka] o odluci kojom je zamoljena država članica odbila zahtjev za prihvat i o pravu na podnošenje pravnog lijeka protiv te odluke?”
29.
Zahtjev za prethodnu odluku od dana 12. siječnja 2021. zaprimljen je 13. siječnja 2021. Podnositelj zahtjeva I i osoba S, grčka, francuska, nizozemska i švicarska vlada te Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja. Podnositelj zahtjeva i osoba S, grčka, nizozemska i belgijska vlada te Komisija bili su zastupani na raspravi održanoj 11. siječnja 2021.
IV. Ocjena
30.
Uredbom Dublin III utvrđeni su kriteriji i mehanizmi za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u Europskoj uniji podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva. Kako jasno proizlazi iz njezina članka 3. stavka 1., toj je uredbi cilj osigurati da svaki takav zahtjev bude razmotren, ali i da za njegovo razmatranje bude odgovorna samo jedna država članica (ona čija odgovornost proizlazi iz kriterija predviđenih u poglavlju III. Uredbe Dublin III). Ako država članica u kojoj je podnesen zahtjev za međunarodnu zaštitu smatra, na temelju tih kriterija, da je druga država članica odgovorna za njegovo razmatranje, prva država članica (u daljnjem tekstu: država članica moliteljica) zatražit će (podnošenjem zahtjeva za prihvat) od druge države članice (u daljnjem tekstu: zamoljena država članica) da prihvati tražitelja azila (
14
).
31.
U predmetnom su slučaju grčka tijela poslala takav zahtjev nizozemskim tijelima. Zahtjev se temeljio na članku 8. stavku 2. Uredbe Dublin III, koji sadržava „obvezujući kriterij odgovornosti” (
15
), kojim se maloljetnici bez pratnje nastoje zaštititi spajanjem s njihovim „rođacima” (
16
). Državni tajnik odbio je zahtjev uz obrazloženje da nije moglo biti dokazano postojanje rodbinskih veza između podnositelja zahtjeva I i njegova navodnog ujaka/tetka, osobe S. Obojica sada to odbijanje pobijaju pred nizozemskim sudovima, u nadi da će podnositelj zahtjeva I biti transferiran u tu državu članicu i spojen s osobom S.
32.
U tim okolnostima sud koji je uputio zahtjev postavio je Sudu tri pitanja. Prva dva pitanja odnose se na postojanje djelotvornog pravnog lijeka protiv tog odbijanja i na pravnu osnovu takvog pravnog lijeka. Treće pitanje, koje ovisi o odgovoru na prva dva pitanja, odnosi se na praktične modalitete takvog pravnog lijeka.
33.
U sljedećim ću odjeljcima redom razmotriti svako od tih pitanja. Kao prvo, objasnit ću zašto se, prema mojemu mišljenju, područjem primjene članka 27. stavka 1. Uredbe Dublin III ne može obuhvatiti pravni lijek tražitelja azila protiv odbijanja zamoljene države članice (u predmetnom slučaju je to Nizozemska) da ga prihvati (A.). Potom ću utvrditi da je, kada se odbijanje odnosi na zahtjev za prihvat utemeljen na članku 8. stavku 2. te uredbe, ta država članica ipak obvezna – u skladu s člankom 47. prvim stavkom u vezi s člankom 7. i člankom 24. stavkom 2. Povelje (pravo na poštovanje privatnog i obiteljskog života odnosno pravo na zaštitu najboljeg interesa djeteta) – maloljetniku bez pratnje pružiti djelotvoran pravni lijek (B.). Naposljetku ću razmotriti praktične posljedice te obveze u odnosu na cjelokupni smisao Uredbe Dublin III (C.).
A.
Članak 27. stavak 1. Uredbe Dublin III (prvo pitanje)
34.
Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u biti pita treba li članak 27. stavak 1. Uredbe Dublin III tumačiti na način da državu članicu kojoj je podnesen zahtjev za prihvat na temelju članka 8. stavka 2. te uredbe, a koja je taj zahtjev odbila, obvezuje da odnosnom maloljetniku bez pratnje i/ili njegovu navodnom rođaku pruži djelotvoran pravni lijek pred sudom.
35.
Kao i svi intervenijenti, a protivno podnositelju zahtjeva I i osobi S, smatram da članak 27. stavak 1. Uredbe Dublin III toj državi članici ne nameće takvu obvezu.
36.
Napominjem da ta odredba predviđa da „podnositelj zahtjeva” ili „druga osoba iz članka 18. stavka 1. točaka (c) ili (d)” (to jest, u bitnome, također i podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu) ima pravo na djelotvoran pravni lijek u obliku žalbe protiv odluke o transferu ili činjeničnog i pravnog preispitivanja te odluke pred sudom.
37.
Iz tog je teksta razvidno da, kao prvo, rođak podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu nije među adresatima te odredbe; samo podnositelj zahtjeva ima takvo pravo.
38.
Kao drugo, članak 27. stavak 1. Uredbe Dublin III cilja na specifičnu situaciju. Pojam „odluka o transferu” u smislu te odredbe, tumačene u vezi s člankom 26. stavkom 1. i člankom 29. stavkom 1. Uredbe Dublin III (
17
), odnosi se na odluku (i) koju je donijela država članica u kojoj je tražitelj azila prisutan te (ii) čiji je predmet „transfer” te osobe u državu članicu koju kriteriji predviđeni u toj uredbi određuju kao odgovornu za razmatranje njegova zahtjeva za međunarodnu zaštitu (
18
). Takva se odluka donosi nakon što su tijela prvonavedene (države članice moliteljice) poslala zahtjev za prihvat (ili, ovisno o slučaju, zahtjev za ponovni prihvat) (
19
) tijelima potonje države članice (zamoljene države članice) te su ga potonja tijela prihvatila (
20
).
39.
Iz navedenog proizlazi da članak 27. stavak 1. Uredbe Dublin III nije moguće tumačiti na način da pruža pravni lijek, pred sudom zamoljene države članice (u predmetnom slučaju to je Nizozemska), protiv odluke kojom su tijela te države članice odbila zahtjev za prihvat – čija je posljedica to da se podnositelja zahtjeva ne transferira u tu drugu državu članicu. Situacije u kojima tražitelj azila navodi da bi ga trebalo transferirati u određenu državu članicu, ali ga ta država članica odbija prihvatiti (ili ponovno prihvatiti), jednostavno nisu obuhvaćene područjem primjene te odredbe.
40.
Iako je Sud prihvatio široko tumačenje članka 27. stavka 1. Uredbe Dublin III (
21
) te iako tu odredbu treba tumačiti s obzirom na članak 47. prvi stavak Povelje (
22
), smatram očitim da bi se tumačenjem članka 27. stavka 1. te odredbe na način da se odbijanje zamoljene države članice da prihvati maloljetnika kao što je podnositelj zahtjeva može sudski preispitivati, područje primjene te odredbe proširilo izvan opsega koji njezin tekst dopušta (
23
).
41.
Mojem stajalištu o tom pitanju ide u prilog činjenica da je Komisija, u nastojanju da reformira Uredbu Dublin III, predložila umetanje nove odredbe kojom bi se osigurao djelotvoran pravni lijek pred sudom u slučajevima kada se podnositelja zahtjeva ne transferira, ali se on poziva da ima „člana obitelji” ili, kada je riječ o maloljetnicima bez pratnje, „rođaka” koji je zakonito prisutan u drugoj državi članici (
24
).
42.
Taj je prijedlog u međuvremenu povučen (
25
). Međutim, prema mojemu mišljenju, on je sugerirao da članak 27. stavak 1. Uredbe Dublin III u svojem sadašnjem obliku ne predviđa, ni izričito ni prešutno, nikakvo pravo na djelotvoran pravni lijek u takvom slučaju (
26
).
43.
Sada se okrećem pitanju može li se takvo pravo izvesti iz samog članka 47. prvog stavka u vezi s člankom 7. i člankom 24. stavkom 2. Povelje.
B.
Članak 47. prvi stavak Povelje (drugo pitanje)
44.
Sud koji je uputio zahtjev svojim drugim pitanjem u biti pita treba li članak 47. prvi stavak u vezi s člankom 7. i člankom 24. stavkom 2. Povelje tumačiti na način da državu članicu kojoj je na temelju članka 8. stavka 2. Uredbe Dublin III upućen zahtjev za prihvat, obvezuje da tražitelju azila koji je maloljetnik bez pratnje i/ili njegov navodni rođak pruži djelotvoran pravni lijek pred sudom protiv odluke kojom je ta država članica odbila takav zahtjev.
45.
Uvodno valja podsjetiti da je člankom 47. Povelje, naslovljenim „Pravo na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje”, kodificirano opće načelo djelotvorne pravne zaštite koje je Sud prethodno uspostavio (
27
). Pravo na djelotvoran pravni lijek zajamčeno u prvom stavku tog članka odgovara istom pravu predviđenom u članku 13. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (EKLJP) (
28
).
46.
U skladu s člankom 47. prvim stavkom Povelje, svatko čija su „prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom”. Kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda, na pravo na djelotvoran pravni lijek moguće je pozvati se na temelju samog članka 47. Povelje, a da njegov sadržaj ne mora biti pojašnjen drugim odredbama prava Unije ili odredbama nacionalnog prava pojedinih država članica (
29
).
47.
Međutim, priznanje tog prava u određenom slučaju pretpostavlja, kao što to proizlazi iz članka 47. prvog stavka Povelje, da se osoba koja se na njega poziva koristi jednim ili više „prava ili sloboda zajamčenih pravom Unije” (
30
). To znači ne samo da dotična situacija mora biti obuhvaćena područjem primjene prava Unije – jer u suprotnom Povelja, kao cjelina, uopće ne bi bila primjenjiva (
31
) – nego i da mora postojati konkretno pravo ili sloboda, zaštićeni pravom Unije, koje određena osoba uživa (
32
).
48.
Osvrćući se sada na primjenu članka 47. prvog stavka Povelje u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, prvo ću objasniti da, kada država članica odbije prihvatiti zahtjev za prihvat koji joj je upućen na temelju članka 8. stavka 2. Uredbe Dublin III, to odbijanje ne samo da je očito obuhvaćeno područjem primjene prava Unije s obzirom na to da tijela zamoljene države članice primjenjuju pravila Uredbe Dublin III kada donose takvu odluku (
33
), to ujedno utječe na (te u stvarnosti može povrijediti) više konkretnih „prava […] zajamčenih pravom Unije” koja dotični maloljetnik bez pratnje uživa. Shodno tomu, maloljetnik (ali ne i njegov navodni rođak) mora, u skladu s člankom 47. prvim stavkom Povelje, protiv tog odbijanja imati djelotvoran pravni lijek pred sudovima zamoljene države članice (1.). Nakon toga ću navesti razloge zbog kojih smatram da se Uredba Dublin III kao cjelina ne protivi priznavanju takvog pravnog lijeka (
34
) te da između te uredbe i članka 47. prvog stavka Povelje nema sukoba (2.). Naposljetku ću objasniti zašto smatram da, protivno dvojbama koje su zainteresirane strane izrazile pred Sudom, takvo tumačenje neće dovesti do preustroja Dublinskog sustava (3.).
1. „Prava […] zajamčena pravom Unije” koja iziskuju djelotvoran pravni lijek
49.
Kako sam naveo u točki 31. ovog mišljenja, člankom 8. stavkom 2. Uredbe Dublin III uveden je „obvezujući kriterij odgovornosti” namijenjen određivanju države članice koja će razmatrati zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je podnio maloljetnik bez pratnje čiji odrasli rođak zakonito boravi u Europskoj uniji. Taj kriterij ima prednost pred svim drugim kriterijima predviđenima u toj uredbi (
35
). Ako su zahtjevi iz članka 8. stavka 2. ispunjeni, ta odredba nameće dvije jasne, precizne i bezuvjetne obveze državi članici u kojoj rođak živi: ta država članica „spaja maloljetnika s njegovim rođakom” i „odgovorna je” za razmatranje maloljetnikova zahtjeva za azil (
36
).
50.
Prema mojemu mišljenju, te dvije obveze proizlaze iz određenih „prav[a] […] zajamčeni[h] pravom Unije” u smislu članka 47. prvog stavka Povelje, koja uživaju maloljetnici bez pratnje koji su podnijeli zahtjev za međunarodnu zaštitu u Europskoj uniji.
1) Koja su „prava […] zajamčena pravom Unije” relevantna?
51.
Uredbi Dublin III svojstvena je zamisao da tražitelji azila uživaju određena subjektivna materijalna prava. Naime, tom se uredbom nastoji osigurati „puno poštovanje” određenih na Povelji utemeljenih prava koja su posebno važna u okviru primjene te uredbe (
37
). Ta su prava zaštićena raznim postupovnim zaštitnim mjerama (
38
) koje služe osiguravanju sudjelovanja tražitelja azila u postupku određivanja države članice odgovorne za razmatranje njihova zahtjeva za azil (
39
). Ona se usto očituju u samom smislu (barem nekih) pravila koja je zakonodavac Unije uključio u taj pravni akt (
40
).
52.
U tom kontekstu, članak 8. stavak 2. Uredbe Dublin III usvojen je s izričitim ciljem da se „osigura[…] potpuno poštovanje načela jedinstva obitelji i najboljih interesa djeteta” (
41
) te da se na taj način dâ učinak temeljnim pravima predviđenima u članku 7. i članku 24. stavku 2. Povelje, koja oba trebaju biti „primarna briga” država članica kada primjenjuju pravila sadržana u Uredbi Dublin III (
42
).
53.
U tom pogledu podsjećam, kao prvo, da članak 7. Povelje jamči temeljno pravo na poštovanje obiteljskog života. To pravo odgovara onomu iz članka 8. stavka 1. EKLJP-a. Shodno tomu, treba ga tumačiti s obzirom na relevantnu sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu ESLJP) (
43
). Prema toj sudskoj praksi, postojanje „obiteljskog života” činjenično je pitanje. Taj je pojam utemeljen na zaštiti obiteljske jezgre (ili uže obitelji). Međutim, priznato je da i bliski „rođaci” koji nisu dio te jezgre također mogu igrati ulogu u obiteljskom životu te mu doprinositi (
44
). S obzirom na to, pojam „obiteljski život” može obuhvaćati odnos između djeteta i njegova „rođaka” koji je temelj kriterija odgovornosti sadržanog u članku 8. stavku 2. Uredbe Dublin III (primjerice, odnos između djeteta i njegova ujaka/tetka).
54.
Kao drugo, u članku 24. stavku 2. Povelje navodi se da u svim djelovanjima koja se odnose na djecu, bilo da ih poduzimaju tijela javne vlasti ili privatne ustanove, primarni cilj moraju biti najbolji interesi djeteta. To drugo temeljno pravo treba promatrati u vezi s prvime (
45
). Sud je u tom smislu utvrdio da iz uvodnih izjava 14. do 16. Uredbe Dublin III i, među ostalim, članka 6. stavka 3. točke (a) (
46
), članka 6. stavka 4. (
47
) te članka 8. stavka 2. te uredbe proizlazi da je poštovanje obiteljskog života i, konkretno, očuvanja jedinstva obitelji u načelu u najboljem interesu djeteta (
48
). Drugim riječima, načelo „najboljeg interesa” djeteta često zahtijeva od država članica da daju puni učinak pravu maloljetnika na obiteljski život čuvajući jedinstvo njegove obitelji i, u određenim okolnostima, ponovno ga spajajući s članovima obitelji ili rođacima.
55.
Dakle, čini mi se da je zakonodavac Unije usvajanjem članka 8. stavka 2. Uredbe Dublin III uvažio, u skladu sa sudskom praksom ESLJP-a (
49
), da su maloljetnici bez pratnje posebno ranjive osobe (
50
) čija dobrobit ovisi o nužnoj zaštiti i brizi odraslih te o adekvatnim uvjetima prihvata. Ne dovodeći u pitanje jamstva predviđena u Direktivi o prihvatu (
51
), očito je da će se potrebe maloljetnika u pravlu najbolje zadovoljiti, a njihov „socijalni razvoj”, „zaštita” i „sigurnost” (
52
) očuvati, ako se za njih, kada na području Europske unije nemaju „člana obitelji” (
53
), tijekom razmatranja njihova zahtjeva za međunarodnu zaštitu brine odrasli „rođak” (
54
), nego ako to čini udomiteljska obitelj ili (još gore) ako ih se ostavi u centru za smještaj u državi članici različitoj od one u kojoj se nalazi taj „rođak”.
56.
Iz toga proizlazi, protivno tvrdnjama Komisije i vlada država članica koje su sudjelovale u predmetnom postupku, da članak 8. stavak 2. Uredbe Dublin III nije tek organizacijsko pravilo kojim je uređena raspodjela odgovornosti između država članica. Obveze koje su njime nametnute državama članicama da maloljetnike bez pratnje spoje s njihovim rođacima služe tomu da se osigura puno poštovanje temeljnih prava tih maloljetnika na „obiteljski život” (članak 7. Povelje) i na zaštitu njihovih „[najboljih] interesa” (članak 24. stavak 2. Povelje). U skladu s preciznim uvjetima navedenima u toj odredbi, te se obveze, prema mojemu mišljenju, očituju u konkretnim pravima za takve osobe.
57.
Radi cjelovitosti bih dodao da mi nije uvjerljiv, kao prvo, argument Komisije te belgijske i nizozemske vlade da zakonodavac Unije, s obzirom na to da je spajanje obitelji bio već predvidio u drugim pravnim aktima Unije, kao što je Direktiva o spajanju obitelji (
55
), Uredbom Dublin III nije htio potaknuti spajanje obitelji maloljetnika s njihovim rođacima. Prema njihovu mišljenju, toj je uredbi prije svega cilj osiguravanje brze obrade zahtjeva za međunarodnu zaštitu, a ne spajanje obitelji. Nadalje i u svakom slučaju, ako maloljetnik bez pratnje uspije u svojem zahtjevu i stekne status „izbjeglice”, on se može, u skladu s Direktivom o standardima za kvalifikaciju (
56
), preseliti u drugu državu članicu te se na taj način pridružiti svojim rođacima.
58.
Moram priznati da ne vidim zašto bi maloljetnika bez pratnje činjenica da izvodi određena prava iz Direktive o spajanju obitelji odnosno iz Direktive o standardima za kvalifikaciju onemogućavala da se u kontekstu primjene Uredbe Dublin III poziva na zaštitu svojeg prava na „obiteljski život” i prava na zaštitu svojih „[najboljih] interesa”, koja proizlaze iz Povelje.
59.
Naime, ti su različiti akti relevantni u različitim trenucima. Podnositelj zahtjeva I u glavnom se postupku može pozivati na Direktivu o standardima za kvalifikaciju ili Direktivu o spajanju obitelji kako bi se pridružio svojem ujaku/tetku u Nizozemskoj ili kako bi se drugi članovi njegove obitelji (primjerice, njegova majka ili otac) (
57
) njemu pridružili u Grčkoj nakon što (i ako) stekne status „izbjeglice”. Međutim, dok njegov zahtjev za međunarodnu zaštitu razmatraju grčka tijela, te mu dvije direktive nisu od pomoći i samo mu članak 8. stavak 2. Uredbe Dublin III može osigurati da ne bude, protivno svojem najboljem interesu, odvojen od svojeg rođaka koji se može brinuti o njemu (
58
).
60.
U tom bih pogledu htio naglasiti da se ne može zanemariti negativan utjecaj koji na maloljetnika bez pratnje ima odvojenost od „članova obitelji” ili „rođaka” dok se njegov zahtjev razmatra. Koliko mi je poznato, to razmatranje u teoriji može trajati do šest mjeseci od podnošenja zahtjeva za pokretanje postupka razmatranja (
59
), a u praksi ponekad i mnogo dulje (
60
). Iz maloljetnikove perspektive to može izgledati, ovisno o njegovoj dobi, kao veoma dugo razdoblje i čak kao situacija kojoj nema kraja (
61
).
61.
Usto ne vidim, kao drugo, na koji bi način to tumačenje omogućilo maloljetnicima bez pratnje da biraju u kojoj će se državi članici razmatrati njihovi zahtjevi – što bi se protivilo općem smislu Uredbe Dublin III te bi pogodovalo forum shoppingu. Ono samo znači da maloljetnik, kada je to u njegovom najboljem interesu (
62
), ima pravo, u skladu s izričitim pravilom koje je usvojio zakonodavac Unije, u drugoj se državi članici spojiti sa svojim rođakom koji se može brinuti za njega i na to da se njegov zahtjev razmatra u toj državi, kako bi se na najbolji mogući način osigurala njegova dobrobit.
62.
Kao treće, nije mi uvjerljiv argument da se iz članka 8. stavka 2. Uredbe Dublin III ne mogu izvesti nikakva materijalna prava u korist maloljetnika bez pratnje, s obzirom na to da članak 17. stavak 1. te uredbe (takozvana klauzula suverenosti) u svakom slučaju daje državi članici u kojoj je podnesen zahtjev za međunarodnu zaštitu mogućnost da odstupi od kriterija predviđenih u toj uredbi te da se proglasi odgovornom za razmatranje tog zahtjeva.
63.
Točno je da klauzula suverenosti ostavlja državama članicama određenu slobodu u pogledu primjene pravilâ Uredbe Dublin III. Međutim, kako jasno proizlazi iz uvodne izjave 17. te uredbe, tu klauzulu prije svega treba koristiti iz humanitarnih razloga i kao osiguranje od mogućih povreda temeljnih prava podnositelja zahtjeva, primjerice, kako bi se obitelj spojila, a ne kako bi se držala razdvojenom.
64.
U svakom slučaju, uporaba te klauzule, koja se nalazi u aktu sekundarnog prava, nužno je ograničena temeljnim pravima zajamčenima Poveljom (
63
). (Hipotetski) interesi na koje se država članica može (iznimno) pozvati kako bi odstupila od članka 8. stavka 2. Uredbe Dublin III stoga ne mogu nadjačati najbolji interes maloljetnika bez pratnje da se spoji sa svojim rođakom u skladu s tom odredbom (
64
). Iz toga proizlazi da načelo „najboljeg interesa” djeteta ne može, kako je Sud utvrdio, obvezivati države članice da se koriste „klauzulom suverenosti” (
65
), ali im u mnogim okolnostima to vrlo lako može onemogućavati (
66
).
65.
Naposljetku bih istaknuo da je, prema mojemu mišljenju, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku relevantno još jedno pravo zajamčeno pravom Unije u smislu članka 47. prvog stavka Povelje, a to je pravo maloljetnika bez pratnje da se zahtjev „za prihvat” koji ga se tiče, obradi pravilno, nepristrano i pošteno.
66.
Naime, Uredba Dublin III (i Provedbena uredba) nameću tijelima država članica određene obveze u pogledu, među ostalim, primjene članka 8. stavka 2. prvonavedene uredbe. Konkretno, država članica koja primi zahtjev za prihvat utemeljen na toj odredbi obvezna je provesti „potrebne provjere” prije nego što na njega odgovori. Ta država članica „provjerava […] temeljito i objektivno, na osnovi svih informacija koje su joj izravno ili neizravno dostupne” (
67
), jesu li zahtjevi iz te odredbe ispunjeni (
68
), te pritom mora poštovati niz drugih materijalnih (
69
), postupovnih (
70
) i dokaznih pravila (
71
) sadržanih u oba ta akta.
67.
Prema mojemu mišljenju, te obveze – zajedno s onima koje proizlaze iz članka 7. (pravo na obiteljski život) i članka 24. stavka 2. („[najbolji] interesi djeteta”) Povelje – nadležnim tijelima zamoljene države članice nalažu ne samo da budu proaktivne u određivanju najboljih interesa maloljetnika bez pratnje i razmatranju jesu li zahtjevi iz članka 8. stavka 2. Uredbe Dublin III ispunjeni; one se također očituju u odgovarajućem pravu takvog maloljetnika da se zahtjev za prihvat obradi nepristrano i pošteno, u skladu s tim najboljim interesima (
72
).
2) Potreba za djelotvornim pravnim lijekom pred sudom
68.
Iz objašnjenja pruženog u prethodnom odjeljku proizlazi da, kada država članica odbije, iz bilo kojeg razloga, prihvatiti zahtjev za prihvat postavljen na temelju članka 8. stavka 2. Uredbe Dublin III, ona može – ako je to odbijanje nepotkrijepljeno, neosnovano ili, općenito govoreći, nezakonito – ugroziti prava maloljetnika bez pratnje koja su zaštićena pravom Unije. Konkretan učinak te odluke bit će da podnositelj zahtjeva neće biti transferiran te da stoga neće biti spojen sa svojim rođakom. Taj maloljetnik stoga mora protiv takve odluke imati djelotvoran pravni lijek pred sudom u skladu s člankom 47. prvim stavkom Povelje (
73
).
69.
Nasuprot tomu, smatram da navodni ujak/tetak maloljetnika bez pratnje ne izvodi nikakvo stvarno pravo iz primjene članka 8. stavka 2. Uredbe Dublin III. Ta je odredba usredotočena na maloljetnika bez pratnje i na zaštitu prava da njegovi „[najbolji] interesi” (članak 24. stavak 2. Povelje) i „obiteljski život” (članak 7. Povelje) budu zaštićeni. Ona nije usredotočena ni na kakvo pravo „članova obitelji” maloljetnika bez pratnje ili njegovih „rođaka” niti tim osobama priznaje takvo pravo.
70.
Naglasio bih da u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, maloljetnik bez pratnje ne bi imao nikakvu mogućnost braniti svoja prava pred sudom ako ne bi mogao pobijati odbijanje tijelâ zamoljene države članice da ga „prihvate” – jer, u svakom slučaju, tijela države članice moliteljice u takvoj situaciji ne donose „odluku o transferu” u smislu članka 27. stavka 1. Uredbe Dublin III. (
74
)
71.
Nadalje, čini mi se očitim da takav pravni lijek mora biti dostupan u zamoljenoj državi članici (u predmetnom je slučaju to Nizozemska) pred sudom te države članice (kao što je sud koji je uputio zahtjev). Naime, nipošto ga ne može omogućiti država članica moliteljica pred svojim nacionalnim sudovima. Iako dublinski sustav počiva na uzajamnom povjerenju (
75
), on trenutno nije potpuno integrirani sustav u kojem sudovi države članice A mogu preispitivati odluke upravnih tijela države članice B i donositi presude koje su obvezujuće za ta tijela.
2. Nepostojanje sukoba između članka 47. prvog stavka Povelje i Uredbe Dublin III
72.
Nakon što sam utvrdio da u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu ima pravo na djelotvoran pravni lijek u skladu s člankom 47. prvim stavkom u vezi s člankom 7. i člankom 24. stavkom 2. Povelje, sada ću razmotriti je li priznavanje tog pravnog lijeka u suprotnosti s tekstom članka 27. stavka 1. Uredbe Dublin III te općim sustavom i ciljevima te uredbe.
73.
Ako bi odgovor na to pitanje bio potvrdan, postojao bi sukob između Uredbe Dublin III i članka 47. prvog stavka Povelje. Ta bi uredba ograničavala pravo zajamčeno tom poveljom (
76
). To bi ograničenje bilo dopušteno samo ako bi bilo u skladu sa strogim zahtjevima predviđenima u članku 52. stavku 1. Povelje, odnosno ako bi, kao prvo, bilo „predviđeno zakonom”, kao drugo, poštovalo „bit” prava i, kao treće, poštovalo načelo proporcionalnosti. Prema mojemu mišljenju, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, potpuno lišavanje maloljetnika bez pratnje u pogledu djelotvornog pravnog lijeka, sveukupno bi povrjeđivalo „bit” njegova prava na takav pravni lijek. Sud bi morao odredbu članka 27. stavka 1. Uredbe Dublin III (ili, ovisno o slučaju, čitavu tu uredbu) proglasiti nevaljanom.
74.
Međutim, nekoliko je razloga koji me navode da odbacim tako drastičan ishod i zaključim da između Uredbe Dublin III i članka 47. prvog stavka Povelje zapravo ne postoji sukob.
75.
Kao prvo, prema mojemu mišljenju, ništa u tekstu članka 27. stavka 1. Uredbe Dublin III ne upućuje na to da ta odredba, s obzirom na to da predviđa samo pravni lijek protiv „odluka o transferu” (
77
), isključuje mogućnost priznavanja djelotvornog pravnog lijeka u predmetnom slučaju. Zakonodavac Unije tu je odredbu izričito usvojio kako bi osnažio sudsku zaštitu tražitelja azila (
78
), a ne kako bi se ona koristila kao „džoker” kojim bi se tražitelje azila moglo lišiti djelotvornog pravnog lijeka u drugim slučajevima koji nisu obuhvaćeni njezinim područjem primjene. Čak i ako bismo tekst članka 27. stavka 1. smatrali dvosmislenim u tom pogledu, mišljenja sam da tu odredbu ne bi bilo moguće tumačiti na način da ima tako iscrpnu narav. Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, kada odredba sekundarnog prava Unije može imati više od jednog tumačenja, prednost valja dati tumačenju koje odredbu čini sukladnom s primarnim pravom (uključujući prava i slobode koji proizlaze iz Povelje), a ne tumačenju koje bi je učinilo neusklađenom s njime (
79
).
76.
Kao drugo, što se tiče općeg sustava i ciljeva Uredbe Dublin III, ističem da se većina argumenata koje su Komisija i vlade država članica iznijele na raspravi i u svojim pisanim očitovanjima temelji na (prema mojemu mišljenju, pogrešnoj) pretpostavci da bi se priznavanje pravnog lijeka protivilo cilju te uredbe da se osigura „brzo razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu” i „brzo određivanje odgovorne države članice” i strogim rokovima koji su u tom pogledu propisani. Konkretno, francuska vlada tvrdi da bi uporaba pravnog lijeka u praksi bila nemoguća s obzirom na to da bi ti rokovi nastavili teći i time bi potencijalno utjecali na određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva (
80
).
77.
Smatram da ta logika zanemaruje činjenicu da je zakonodavac Unije te rokove uveo kako bi, prije svega, „osigura[o] učinkovit pristup postupcima za priznavanje međunarodne zaštite” (
81
) i zaštitio prava tražitelja azila koja proizlaze iz Unijine pravne stečevine i iz Povelje (
82
).
78.
Ako prihvatimo, kao što je Sud učinio u presudi Shiri (
83
), da su rokovi iz Uredbe Dublin III izričito namijenjeni zaštiti tražitelja azila, treba voditi računa da se tim rokovima ne razmeće pred tražiteljima azila kako bi ih se spriječilo u ostvarivanju djelotvornog pravnog lijeka, osobito ako su navodno povrijeđena (druga) prava koja oni izvode iz Povelje (u predmetnom slučaju je to pravo na „obiteljski život” i pravo maloljetnika na zaštitu njihovih „[najboljih] interesa” u skladu s člankom 7. odnosno člankom 24. stavkom 2. Povelje).
79.
Suprotan zaključak doveo bi do poprilično apsurdne situacije u kojoj bi tražitelju azila bio uskraćen djelotvoran pravni lijek jer je navodno u njegovu interesu da se postupci iz Uredbe Dublin III brzo odvijaju te da, posljedično, nadležna tijela država članica imaju neograničen diskrecijski prostor u tom pogledu. U tom bi pogledu zasigurno bilo bolje obratiti pozornost na činjenicu da tražitelj azila odlučuje iskoristiti svoje pravo na djelotvoran pravni lijek zato što smatra da je sudska zaštita njegovih prava i interesa važnija od brzog određivanja države članice odgovorne za razmatranje njegova zahtjeva za međunarodnu zaštitu (
84
).
80.
Sud je u kontekstu tumačenja članka 27. stavka 1. Uredbe Dublin III priznao da su kašnjenja u određivanju odgovorne države članice neizbježna posljedica obveze država članica da osiguraju djelotvoran pravni lijek (
85
). To ga nije spriječilo u donošenju zaključka da zakonodavac Unije prilikom usvajanja te uredbe nije namjeravao „sudsku zaštitu tražitelja azila podrediti brzom rješavanju zahtjeva za azil” (
86
). Ne vidim zašto u predmetnom slučaju ne bi bilo moguće usvojiti slično tumačenje (
87
).
81.
Nadalje, ističem da je u članku 12. stavku 2. Provedbene uredbe propisano da nepoštovanje rokova koji se primjenjuju na obradu zahtjeva za prihvat ili na provedbu transfera maloljetnika bez pratnje, nije nužno prepreka za nastavljanje postupka ili za provođenje transfera. Prema mojemu shvaćanju, ta odredba potvrđuje da je, kada je riječ o maloljetnicima bez pratnje, poštovanje strogih rokova iz odredbi Uredbe Dublin III ili Provedbene uredbe sporedan cilj u odnosu na cilj osiguravanja pravilne primjene pravila predviđenih u tim aktima i odgovarajuće zaštite uključenih osoba. Ukratko, nije moguće tek tako se pozivati na navedene rokove kako bi se maloljetniku bez pratnje onemogućilo da pobija odbijanje tijela zamoljene države članice da ga prihvate nakon što je država članica moliteljica zaključila da „kriterij odgovornosti” iz članka 8. stavka 2. Uredbe Dublin III kao odgovornu određuje zamoljenu državu članicu.
82.
Kako god bilo, postoji jednostavno rješenje za problem da sudski postupci odugovlače određivanje odgovorne države članice. Naime, prema mojemu mišljenju, cilj brze obrade zahtjeva, koji je svojstven Uredbi Dublin III, zahtijeva, kako u interesu maloljetnika bez pratnje tako i u interesu urednog općeg funkcioniranja sustava uspostavljenog tom uredbom, da sami pravni lijek koji ti maloljetnici bez pratnje imaju na temelju članka 47. prvog stavka Povelje bude brz (
88
).
83.
U tom pogledu smatram očitim i da upotreba tog pravnog lijeka mora imati suspenzivan učinak u odnosu na postupak određivanja odgovorne države članice. Ako bi sudovi zamoljene države članice u konačnici odlučili da su nadležna tijela te države pogriješila odbivši prihvatiti maloljetnika bez pratnje kao što je podnositelj zahtjeva I, odluka tih tijela bila bi poništena (ili čak preinačena) te bi ona potom morala pružiti novi odgovor unutar propisanih rokova, koji bi iznova počeli teći (
89
). Shodno tomu, posljedice nepoštovanja tih rokova u potpunosti bi ostale na snazi.
84.
Kao treće, smatram da je obveza država članica da u slučaju poput predmetnog osiguraju djelotvoran pravni lijek u skladu s ciljem zakonodavca Unije da maloljetnike bez pratnje uključi u postupak koji se provodi radi određivanja države članice odgovorne za razmatranje njihova zahtjeva. Taj se cilj možda najbolje ogleda u članku 6. stavku 2. Uredbe Dublin III i članku 12. stavku 3. Provedbene uredbe te u posebnim obvezama koje te odredbe nameću državama članicama (
90
).
85.
Prema mojemu mišljenju, te iste obveze mogu doprinijeti osiguravanju da je, u slučaju poput predmetnog, pravni lijek maloljetnika bez pratnje djelotvoran, a ne tek iluzoran. Primjerice, sasvim je moguće zaključiti da te odredbe, s obzirom na to da su sročene dovoljno općenito i široko, u praksi obuhvaćaju konkretnu i preciznu obvezu države članice moliteljice da zastupnika maloljetnika bez pratnje obavijesti o činjenici da su njezina tijela podnijela drugoj državi članici (zamoljenoj državi članici) zahtjev za prihvat na temelju članka 8. stavka 2. te uredbe, a potom i o negativnom odgovoru tijela navedene države članice na taj zahtjev. Takva bi obveza omogućila maloljetniku bez pratnje da bude upoznat sa sadržajem odluke zamoljene države članice te da je pobija ako to želi.
86.
Kao četvrto i najvažnije, obveza država članica da u slučaju poput predmetnog omoguće djelotvoran pravni lijek zapravo bi mogla doprinijeti pravilnoj i djelotvornoj primjeni pravila sadržanih u Uredbi Dublin III i Provedbenoj uredbi. Očito je da bi „kriteriji odgovornosti” i čitav niz drugih materijalnih, postupovnih i dokaznih pravila koji su predviđeni u oba ta akta (
91
) s ciljem zaštite maloljetnika bez pratnje, donekle postali besmisleni i/ili lišeni svojeg praktičnog učinka ako bi tijela država članica prilikom razmatranja zahtjeva za prihvat imala neograničen diskrecijski prostor u njihovoj primjeni te ako ne bi podlijegala sudskoj kontroli u svim slučajevima osim kad se maloljetnik transferira u drugu državu članicu (slučajevi koji su obuhvaćeni člankom 27. stavkom 1. Uredbe Dublin III). Općenito gledano, cilj osiguravanja da se odgovorna država članica određuje na temelju „objektivnih i poštenih kriterija” (
92
) mogao bi biti doveden u pitanje; razlike u primjeni tih pravila i kriterija mogle bi ugroziti uredno funkcioniranje Uredbe Dublin III, koje počiva na načelima upravne suradnje (
93
), solidarnosti (
94
) i uzajamnog povjerenja (
95
), te bi nepomirljive razlike između država članica čak mogle dovesti do „pat pozicije”, koju postupak mirenja iz članka 37. stavka 2. te uredbe možda ne bi mogao riješiti (
96
). U najgorem slučaju, država članica bi mogla – ako bi to htjela – sustavno odbijati sve zahtjeve „za prihvat” koji joj se upute (
97
).
87.
S obzirom na sva ta razmatranja, smatram da nije naročito smisleno nastaviti praviti razliku između slučaja u kojem je predviđen transfer maloljetnika bez pratnje (pri čemu on raspolaže pravnim lijekom u skladu s člankom 27. stavkom 1. Uredbe Dublin III) i slučaja u kojem zamoljena država članica odbija prihvatiti maloljetnika bez pratnje na temelju članka 8. stavka 2. te uredbe pa on ostaje u državi članici u kojoj se nalazi (te pritom, prema navodima intervenijenata, ne raspolaže pravnim lijekom). Lako je zamisliti situaciju u kojoj maloljetnik bez pratnje stiže u Grčku i potom nekako uspijeva doći u Nizozemsku, gdje boravi njegov navodni ujak/tetak. Takav maloljetnik čini upravo ono što se tom uredbom nastoji obeshrabriti, a to je „sekundarno kretanje” (podnoseći uzastopne zahtjeve za međunarodnu zaštitu u različitim državama članicama). Međutim, ako bi Nizozemska tada Grčkoj uputila zahtjev za ponovni prihvat te naposljetku donijela odluku da se maloljetnika bez pratnje transferira natrag u Grčku, takva bi odluka spadala u područje primjene članka 27. stavka 1. Uredbe Dublin III te bi maloljetnik dobio priliku braniti se pred nizozemskim sudovima. Taj isti maloljetnik, prema navodima tih stranaka, ne bi imao takav pravni lijek da je, kao što je podnositelj zahtjeva I to učinio, poštovao pravila i ostao u Grčkoj te da ga je Nizozemska jednostavno odbila prihvatiti (
98
).
88.
Mišljenja sam da bi takav pristup nagrađivao one koji se, protivno pravilima, upuštaju u nedopušteno sekundarno kretanje te da bi stvorio dodatan „ohrabrujući čimbenik” za maloljetnike bez pratnje da nezakonito putuju – ugrožavajući svoju zaštitu, sigurnost i dobrobit – prema državi članici u kojoj boravi „član njihove obitelji” ili njihov „rođak”.
89.
Za kraj ovog odjeljka htio bih naglasiti da ne bi bio prvi put da Sud odluči da članak 47. prvi stavak Povelje nalaže državama članicama da djelotvoran pravni lijek stave na raspolaganje u situaciji koja nije izričito predviđena primjenjivim zakonodavstvom Unije. Primjerice, on je upravo to nedavno učinio u presudi Minister van Buitenlandse Zaken (
99
), koja se odnosila na tumačenje Zakonika o vizama.
3. Prema preustroju dublinskog sustava?
90.
Čini mi se da velik dio zabrinutosti koje su vlade država članica izrazile u okviru predmetnog postupka proizlazi, barem djelomično, iz činjenice da bi Sud, ako zaključi da se u predmetnom slučaju mora osigurati djelotvoran pravni lijek, to morao učiniti i u nizu drugih slučajeva, što bi u konačnici dovelo do preustroja dublinskog sustava.
91.
Međutim, prema mojemu mišljenju, rješenje koje predlažem ne bi dovelo do takvog ishoda zbog triju glavnih razloga.
92.
Kao prvo, ne smije se izgubiti iz vida činjenica da se znatan dio, ako ne i većina, zahtjeva za ponovni prihvat ili prihvat zapravo odnosi na tražitelje azila koji su fizički prisutni u državi članici u kojoj bi htjeli da se njihov zahtjev za međunarodnu zaštitu razmatra te koji nastoje izbjeći da ih se transferira u drugu državu članicu (u skladu s člankom 13. ili člankom 18. stavkom 1. točkama (c) do (d) Uredbe Dublin III). Članak 27. stavak 1. te uredbe za takve situacije već predviđa pravni lijek te iscrpno uređuje pitanje treba li – i, ako treba, kada – priznati taj pravni lijek (
100
). Kako je Sud naglasio u presudi M.A. i dr. (
101
), za zaštitu subjektivnih prava podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu dovoljno je da je djelotvoran pravni lijek dostupan u nekom trenutku tijekom dublinskog postupka.
93.
Kao drugo, rješenje koje predlažem ograničeno je na određene scenarije. Ono se odnosi na primjenu točno određene Uredbe Dublin III (članka 8. stavka 2.), koja se odnosi na specifičnu kategoriju tražitelja azila (maloljetnike bez pratnje) te je namijenjena osiguravanju punog poštovanja određenih temeljnih prava (iz članka 7. i članka 24. stavka 2. Povelje). Takav pravni lijek ne treba priznati svim tražiteljima azila u odnosu na sve kriterije predviđene u toj uredbi.
94.
Točno je da bi utvrđenja koja su me navela na zaključak da se u predmetnom slučaju mora osigurati djelotvoran pravni lijek mogla, prema mojemu mišljenju, vrijediti i u slučaju kad maloljetnik bez pratnje koji želi da ga se transferira na temelju članka 8. stavka 2. Uredbe Dublin III navodi da na njegova temeljna prava (iz članka 7. i članka 24. stavka 2. Povelje) ne utječe odluka zamoljene države članice (u predmetnom je slučaju to Nizozemska), nego djelovanje, odnosno nedjelovanje, tijelâ države članice u kojoj se podnositelj zahtjeva nalazi (u predmetnom je slučaju to Grčka) (
102
).
95.
Da budem jasan, maloljetnik bez pratnje može imati razne razloge za takvo osporavanje: može tvrditi da tijela te države članice nisu obradila zahtjev za prihvat podnesen na temelju članka 8. stavka 2. Uredbe Dublin III ili da nisu poštovala rokove (bilo za podnošenje tog zahtjeva ili za transferiranje maloljetnika) ili čak da su pogrešno primijenila klauzulu suverenosti iz članka 17. stavka 1. te uredbe. Koji god bio razlog, ta država članica u konačnici postaje odgovorna za razmatranje maloljetnikova zahtjeva. Logično, takva odluka ima za njega materijalne posljedice jer se on ne transferira u drugu državu članicu, već mora ostati gdje jest tijekom obrade i razmatranja njegova zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
96.
Međutim, kao treće, čak i ako bi se pravo na djelotvoran pravni lijek moralo priznati u takvom slučaju kao i u predmetnom slučaju, jasno je da se odluka niti jedne države članice, bilo zamoljene ili moliteljice, ne bi mogla postati otvorena za pobijanje sve dok i ako ne postane konačna.
97.
U tom je pogledu jasno da država članica moliteljica može podnositi uzastopne zahtjeve za prihvat samo do isteka obveznog roka koji je u tu svrhu propisan člankom 21. stavkom 1. Uredbe Dublin III (
103
). Nakon što taj rok istekne, propust države članice da podnese zahtjev za prihvat na temelju članka 8. stavka 2. Uredbe Dublin III postaje konačan, te stoga, prema mojemu mišljenju, potencijalno podložan pobijanju. Međutim, prije toga pobijanje nije moguće. Slično tomu, nakon što istekne rok za davanje odgovora na konačan zahtjev za prihvat koji je uputila država članica moliteljica (
104
) (ili, ovisno o slučaju, nakon što istekne dvotjedni rok za davanje odgovora na zahtjev za ponovno razmatranje) (
105
), odbijanje zamoljene države članice također postaje konačno, a samim time i podložno preispitivanju. Međutim, odbijanje koje je prije toga priopćeno ne može se pobijati ako i sve dok se ne spoji s takvom konačnom odlukom ili se u nju ne pretvori.
98.
S obzirom na ta razmatranja, smatram da ako bi Sud prihvatio rješenje koje predlažem i utvrdio da se u predmetnom slučaju mora osigurati djelotvoran pravni lijek u skladu s člankom 47. prvim stavkom Povelje, to ne bi uzrokovalo preustroj od kojeg strahuju vlade država članica.
C.
Nekoliko razmatranja o praktičnim modalitetima pravnog lijeka (treće pitanje)
99.
Sud koji je uputio zahtjev svojim se trećim pitanjem raspituje o praktičnim modalitetima pravnog lijeka koji se, prema mojemu mišljenju, mora omogućiti tražitelju azila kao što je podnositelj zahtjeva I, u skladu s člankom 47. prvim stavkom Povelje. Konkretno, on želi znati koja država članica i na koji način treba obavijestiti tražitelja azila o odluci kojom je zamoljena država članica odbila zahtjev za prihvat i o pravu na podnošenje pravnog lijeka protiv te odluke. Moje primjedbe u odgovoru na to pitanje bit će poprilično kratke, s obzirom na to da sam već zaključio da se (i.) taj pravni lijek treba koristiti pred sudovima zamoljene države članice, te da (ii.) ta država članica mora osigurati da je takvom tražitelju azila dostupan brzi pravni lijek (
106
).
100.
Dodao bih da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, kada nacionalni postupci nisu usklađeni, pravni poredak svake države članice treba uspostaviti podrobna pravila o pravu na pravni lijek u skladu s načelom procesne autonomije, pri čemu je jedini uvjet da ona ne smiju biti nepovoljnija od onih koja uređuju slične situacije u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) i, ključno, ne smiju u praksi činiti nemogućim ili pretjerano otežanim korištenje pravima dodijeljenima pravom Unije (načelo djelotvornosti) (
107
).
101.
Tim se zahtjevima ekvivalentnosti i djelotvornosti izražava opća obveza država članica da osiguraju sudsku zaštitu prava koja pojedinci uživaju na temelju prava Unije. Oni se primjenjuju kako u pogledu određivanja sudova koji su nadležni za odlučivanje o tužbama utemeljenima na tim pravima tako i u pogledu definicije detaljnih postupovnih pravila (
108
).
102.
Smatram očitim da je u predmetnom slučaju na sudu koji je uputio zahtjev, koji je jedini nadležan za tumačenje svojeg nacionalnog prava, da utvrdi je li i u kojoj mjeri sustav preispitivanja u Nizozemskoj u skladu s tim zahtjevima te je li taj sud nadležan preispitati odluku kojom je državni tajnik odbio zahtjev za prihvat (
109
). Međutim, htio bih naglasiti činjenicu da nadležni sud, s ciljem osiguravanja istinski djelotvornog pravnog lijeka, mora, prema mojemu mišljenju, takvu odluku cjelovito preispitati, i pravno i činjenično, kako bi ocijenio jesu li prava podnositelja zahtjeva I (
110
) povrijeđena ili nisu – te, prema potrebi, poništio ili preinačio spornu odluku.
103.
Nadalje, iz ustaljene sudske prakse proizlazi i da djelotvornost pravnog lijeka (u smislu članka 47. prvog stavka Povelje) zahtijeva da se zainteresiranoj osobi omogući da se upozna s razlozima na kojima se temelji odluka donesena u odnosu na nju, bilo čitanjem same odluke ili priopćavanjem tih razloga na njezin zahtjev (
111
).
104.
U tom pogledu smatram da je u konačnici na nadležnim tijelima države članice moliteljice (u predmetnom su slučaju to grčka tijela), koja su jedina u kontaktu s maloljetnikom bez pratnje, da ga obavijeste o negativnoj odluci tijelâ zamoljene države članice i o njegovu pravu da podnese žalbu protiv te odluke ili zahtijeva njezino preispitivanje (
112
).
105.
Prema mojemu mišljenju, za to postoje dva razloga. Kao prvo, zakonodavac Unije je prilikom usvajanja Uredbe Dublin III naglasio važnost upravne suradnje (
113
) te se po svemu sudeći zalagao za uspostavu „jedinstvenog” mehanizma, koji bi tražiteljima azila omogućio da se obrate tijelima samo jedne države članice i na jednome mjestu obave sve administrativne formalnosti. Kao drugo, čini mi se da bi u slučaju poput predmetnog ta obveza poštedjela maloljetnika bez pratnje, kao što je podnositelj zahtjeva I, nužnosti obraćanja nadležnim tijelima kako države članice moliteljice tako i zamoljene države članice (svaka od kojih se vodi različitim pravilima), barem dok ne odluči iskoristiti svoje pravo na djelotvoran pravni lijek. Općenito, on bi na taj način uživao veću zaštitu, u skladu s ciljevima dublinskog sustava (
114
).
106.
Nadalje, načelo upravne suradnje nužno zahtijeva, prema mojemu mišljenju, da ako maloljetnik bez pratnje kao što je podnositelj zahtjeva I pred sudovima zamoljene države članice (u predmetnom je slučaju to Nizozemska) podnese žalbu protiv odluke kojom su nadležna tijela te države članice odbila zahtjev za prihvat, ta tijela moraju obavijestiti tijela države članice moliteljice (u predmetnom je slučaju to Grčka) o podnošenju takve žalbe (
115
).
107.
Smatram da se to mora učiniti kako bi se tijelima države članice moliteljice omogućilo da prekinu postupak određivanja odgovorne države članice dok se žalba razmatra (
116
) – uzimajući u obzir da je takav suspenzivni učinak nužan kako bi se osiguralo da se ta tijela ne proglase odgovornima za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu maloljetnika bez pratnje i, posljedično, da ne ocjenjuju meritum njegova zahtjeva za azil.
V. Zaključak
108.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da Sud na prethodna pitanja koja je uputio Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Haarlem (Sud u Haagu, stalna služba u Haarlemu, Nizozemska) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 27. stavak 1. Uredbe (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva, ne može se tumačiti na način da obvezuje države članice da osiguraju djelotvoran pravni lijek protiv odluke kojom su njihova nadležna tijela odbila zahtjev za prihvat u smislu članka 22. stavka 1. u vezi s člankom 8. stavkom 2. te uredbe.
2.
Međutim, članak 47. prvi stavak u vezi s člankom 7. i člankom 24. stavkom 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima u takvoj situaciji zahtijeva da države članice čija su nadležna tijela odbila zahtjev za prihvat stave dotičnom maloljetniku bez pratnje (ali ne i njegovu navodnom rođaku) na raspolaganje djelotvoran pravni lijek pred nacionalnim sudovima te države članice.
3.
Podrobna pravila o praktičnim modalitetima takvog pravnog lijeka određuju se, u skladu s načelom procesne autonomije, u pravnim porecima pojedinih država članica, podložno načelima djelotvornosti i ekvivalentnosti te obvezi tijela države članice koja su poslala zahtjev za prihvat da (i.) dotičnog maloljetnika bez pratnje obavijeste o odgovoru koji su na taj zahtjev dala tijela zamoljene države članice te da (ii.) prekinu postupak za određivanje države članice odgovorne za razmatranje maloljetnikova zahtjeva za međunarodnu zaštitu dok se o njegovu pravnom lijeku ne donese odluka.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Vidjeti Godišnje izvješće Europskog potpornog ureda za azil (EASO) o stanju azila u Europskoj uniji za 2015., 2016., str. 109.
(
3
)	Vidjeti https://ec.europa.eu/eurostat/web/products-eurostat-news/-/ddn-20210423-1.
(
4
)	Uredba (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (SL 2013., L 180, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 108. i ispravak SL 2017., L 49, str. 50.) (u daljnjem tekstu: Uredba Dublin III)
(
5
)	Vidjeti, među ostalim, presude od 7. lipnja 2016., Ghezelbash (C-63/15, EU:C:2016:409); od 23. siječnja 2019., M.A. i dr. (C-661/17, EU:C:2019:53); i od 19. ožujka 2019., Jawo (C-163/17, EU:C:2019:218).
(
6
)	Prema članku 2. točkama (i) i (j) Uredbe Dublin III, za potrebe te uredbe „maloljetnik” je „državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva mlađa od 18 godina”, dok je „maloljetnik bez pratnje”„maloljetnik koji dolazi na državno područje država članica bez pratnje odrasle osobe koja je za njega odgovorna […] tako dugo dok ta odrasla osoba stvarno ne preuzme brigu o njemu”.
(
7
)	Prema članku 2. točki (h) Uredbe Dublin III, „rođak” je „odrasli ujak/tetak ili teta/ujna ili djed/baka [podnositelja zahtjeva,] koji je prisutan/prisutna na državnom području države članice […]”.
(
8
)	Uredba Komisije od 2. rujna 2003. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe Vijeća (EZ) br. 343/2003 o uvođenju kriterija i mehanizama za utvrđivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil koji državljanin treće zemlje podnosi u jednoj od država članica (SL 2003., L 222, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 17.), kako je izmijenjena Provedbenom uredbom Komisije (EU) br. 118/2014 od 30. siječnja 2014. (SL 2014., L 39, str. 1.)
(
9
)	Sud koji je uputio zahtjev u tom zahtjevu dalje navodi da su grčka tijela 2. srpnja 2020. ponovno zatražila od državnog tajnika da prihvati podnositelja zahtjeva I. Državni tajnik 9. srpnja 2020. odbio je taj zahtjev. To odbijanje nije dio žalbenog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev.
(
10
)	Kako sam naveo u točki 20. ovog mišljenja, i podnositelj zahtjeva I i osoba S stranke su postupka pred sudom koji je uputio zahtjev. Međutim, sud koji je uputio zahtjev u tom je zahtjevu izložio samo argumente podnositelja zahtjeva I.
(
11
)	Presuda od 7. lipnja 2016. (C-63/15, EU:C:2016:409)
(
12
)	Presuda od 7. lipnja 2016. (C-155/15, EU:C:2016:410)
(
13
)	Državni tajnik navodi da, dok tražitelji azila nemaju pravo na pravni lijek osim u slučajevima koji su izričito predviđeni člankom 27. stavkom 1. Uredbe Dublin III, tijela države članice moliteljice mogu u svim slučajevima u kojima odgovarajuća tijela zamoljene države članice odbiju prihvat tražitelja azila, zahtijevati ponovno razmatranje zahtjeva za prihvat (u skladu s člankom 5. stavkom 2. Provedbene uredbe) ili pokrenuti postupak mirenja opisan u članku 37. stavku 2. Uredbe Dublin III.
(
14
)	Vidjeti članak 21. stavak 1. i članak 22. stavak 1. Uredbe Dublin III (izložene u točkama 10. i 11. ovog mišljenja).
(
15
)	Vidjeti uvodnu izjavu 16. Uredbe Dublin III.
(
16
)	Želim naglasiti da je za određivanje je li podnositelj zahtjeva „maloljetnik” relevantan samo datum podnošenja zahtjeva za međunarodnu zaštitu (vidjeti, po analogiji, presudu od 12. travnja 2018., A i S (C-550/16, EU:C:2018:248, t. 39. do 64.)). Shodno tomu, nije relevantna činjenica da je u glavnom postupku podnositelj zahtjeva I nakon podnošenja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u Grčkoj navršio 18 godina.
(
17
)	Prema članku 26. stavku 1. Uredbe Dublin III, „[k]ada zamoljena država članica pristane prihvatiti ili ponovno prihvatiti podnositelja zahtjeva ili drugu osobu iz članka 18. stavka 1. točaka (c) ili (d), država članica moliteljica obavješćuje predmetnu osobu o odluci o njezinu transferu u odgovornu državu članicu i, kada je to prikladno, o odluci da njezin zahtjev za međunarodnu zaštitu ne razmatra” (moje isticanje). Članak 29. stavak 1. te uredbe propisuje da se transfer odnosne osobe provodi „najkasnije u roku [od] šest mjeseci nakon [odobravanja prihvata ili ponovnog prihvata]” te osobe (moje isticanje).
(
18
)	Vidjeti također, u tom pogledu, uvodnu izjavu 19. Uredbe Dublin III, u kojoj je objašnjeno da pravni lijek predviđen u članku 27. stavku 1. te uredbe obuhvaća „preispitivanje pravnog te činjeničnog stanja u državi članici u koju se podnositelja zahtjeva transferira” (moje isticanje).
(
19
)	U člancima 23. i 24. Uredbe Dublin III opisan je postupak koji se primjenjuje na zahtjeve za ponovni prihvat (koje je moguće podnijeti samo u slučajevima obuhvaćenima člankom 18. stavkom 1. točkama (b) do (d) Uredbe Dublin III). Predmetni slučaj odnosi se na „zahtjev za prihvat”, a ne na „zahtjev za ponovni prihvat”.
(
20
)	Vidjeti, u tom pogledu, presude od 31. svibnja 2018., Hassan (C-647/16, EU:C:2018:368, t. 60.), i od 4. listopada 2018., Fathi (C-56/17, EU:C:2018:803, t. 54.).
(
21
)	Vidjeti, osobito, presudu od 7. lipnja 2016., Ghezelbash (C-63/15, EU:C:2016:409, t. 53.).
(
22
)	To je tako zato što je, kako jasno proizlazi iz uvodne izjave 19. Uredbe Dublin III, članak 27. stavak 1. te uredbe usvojen kako bi se zajamčilo puno poštovanje članka 47. Povelje.
(
23
)	Drugim riječima, takvo bi tumačenje bilo contra legem te stoga neprihvatljivo. Vidjeti, po analogiji, presudu od 24. siječnja 2012., Dominguez (C-282/10, EU:C:2012:33, t. 24. i 25. i navedenu sudsku praksu).
(
24
)	Vidjeti članak 28. stavak 5. „Prijedloga uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (preinaka)” (COM (2016) 270 final).
(
25
)	SL 2021., C 143, str. 4.
(
26
)	Napominjem da Komisijin najnoviji prijedlog ne sadržava istovjetnu odredbu (vidjeti članak 33. „Prijedloga uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o upravljanju azilom i migracijama i izmjeni Direktive Vijeća 2003/109/EZ i predložene Uredbe (EU) XXX/XXX [Fond za azil i migracije]” (COM (2020) 610 final)).
(
27
)	Vidjeti, u pogledu općeg načela djelotvorne sudske zaštite, presudu od 15. svibnja 1986., Johnston (C-222/84, EU:C:1986:206, t. 18.). Zatim, u vezi s člankom 47. Povelje, vidjeti među ostalim presude od 13. ožujka 2007., Unibet (C-432/05, EU:C:2007:163, t. 37.), i od 18. prosinca 2014., Abdida (C-562/13, EU:C:2014:2453, t. 45.).
(
28
)	Prema članku 52. stavku 3. Povelje, prvonavedeno pravo stoga ima jednako značenje i opseg kao potonje, iako se u pravu Unije može pružiti šira zaštita.
(
29
)	Vidjeti presudu od 6. listopada 2020., État luxembourgeois (Pravo na podnošenje pravnog sredstva protiv zahtjeva za razmjenu informacija u području oporezivanja) (C-245/19 i C-246/19, EU:C:2020:795, t. 54. i navedenu sudsku praksu).
(
30
)	Ibid., t. 55.
(
31
)	Vidjeti članak 51. stavak 1. Povelje, kako je protumačen osobito u presudi od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson (C-617/10, EU:C:2013:105, t. 17. do 23.).
(
32
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u predmetu El Hassani (C-403/16, EU:C:2017:659, t. 76.). Unatoč tomu, taj se posljednji zahtjev poprilično široko tumači u sudskoj praksi Suda. Sud je utvrdio, primjerice, da se osoba može pozivati na opće načelo zaštite od svojevoljnih ili neproporcionalnih zadiranja javne vlasti u sferu privatnih aktivnosti (vidjeti, među ostalim, presudu od 6. listopada 2020., État luxembourgeois (Pravo na podnošenje pravnog sredstava protiv zahtjeva za razmjenu informacija u području oporezivanja) (C-245/19 i C-246/19, EU:C:2020:795, t. 57. i 58.) ili na prava iz slobode pružanja usluga i poslovnog nastana koja proizlaze iz članka 56. odnosno članka 49. UFEU-a (vidjeti presudu od 14. lipnja 2017., Online Games i dr. (C-685/15, EU:C:2017:452, t. 58.)).
(
33
)	Ta tijela stoga „provode pravo Unije” u smislu članka 51. stavka 1. Povelje.
(
34
)	Iako članak 27. stavak 1. Uredbe Dublin III ne predviđa takav pravni lijek (vidjeti moju analizu prvog pitanja).
(
35
)	Osim onomu iz članka 8. stavka 1. Uredbe Dublin III, koji se odnosi na prisutnost „člana obitelji” u drugoj državi članici
(
36
)	Moje isticanje. Te se obveze moraju staviti u opreku s diskrecijskom ovlašću države članice u skladu s člankom 17. stavkom 1. Uredbe Dublin III da odstupi od kriterijâ odgovornosti, posebno iz humanitarnih razloga i suosjećanja, kako bi se omogućilo spajanje s članovima obitelji, rođacima ili kojim drugim rodbinskim odnosima i razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je podnesen u toj ili drugoj državi članici (vidjeti uvodnu izjavu 17. te uredbe).
(
37
)	Vidjeti uvodnu izjavu 39. Uredbe Dublin III u kojoj se konkretno spominju temeljna prava zajamčena člancima 1., 4., 7., 18., 24. i 47. Povelje.
(
38
)	Osim što u članku 27. stavku 1. priznaje pravo na djelotvoran pravni lijek u određenim okolnostima, Uredba Dublin III predviđa pravila o pravu na pristup postupku azila (članak 3.), pravu na informacije (članak 4.) i pravu na saslušanje (članak 5.), pravila o zadržavanju (članak 28.) i pravila o pohrani osobnih podataka (članak 38.).
(
39
)	Vidjeti presude od 7. lipnja 2016., Ghezelbash (C-63/15, EU:C:2016:409) i od 7. lipnja 2016., Karim (C-155/15, EU:C:2016:410); i od 25. listopada 2017., Shiri (C-201/16, EU:C:2017:805).
(
40
)	Vidjeti, u tom pogledu, uvodne izjave 9., 13., 14., 16. i 19. Uredbe Dublin III.
(
41
)	Uvodna izjava 16. Uredbe Dublin III (moje isticanje)
(
42
)	Vidjeti uvodne izjave 13. i 14. te uredbe.
(
43
)	Prema članku 52. stavku 3. Povelje
(
44
)	Vidjeti, u tom pogledu, presudu ESLJP-a od 13. lipnja 1979., Marckx protiv Belgije (CE:ECHR:1979:0613JUD000683374, t. 45.). ESLJP je usto potvrdio da „obiteljski život” nije ograničen na odnos između „članova obitelji” kako su definirani u članku 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 343/2003 od 18. veljače 2003. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje (SL 2003., L 50, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 37.) (vidjeti presudu ESLJP-a od 7. svibnja 2013., L.H. i V.S. protiv Belgije, CE:ECHR:2013:0507DEC006742910, t. 73.).
(
45
)	Vidjeti, po analogiji, presudu od 16. srpnja 2020., État belge (Spajanje obitelji – maloljetno dijete) (C-133/19, C-136/19 i C-137/19, EU:C:2020:577, t. 34.).
(
46
)	Prema toj odredbi, države članice prilikom ocjenjivanja najboljih interesa djeteta moraju uzeti u obzir, među ostalim, mogućnosti ponovnog spajanja obitelji.
(
47
)	Ta odredba propisuje da, za potrebe primjene članka 8. Uredbe Dublin III, država članica u kojoj je maloljetnik podnio zahtjev za međunarodnu zaštitu mora, što je prije moguće, poduzeti odgovarajuće mjere da identificira članove obitelji, braću i sestre ili rođake maloljetnika bez pratnje na državnom području država članica i pritom štititi najbolje interese djeteta.
(
48
)	Vidjeti presudu od 23. siječnja 2019., M.A. i dr. (C-661/17, EU:C:2019:53, t. 89.).
(
49
)	ESLJP je utvrdio da maloljetnici, „s obzirom na njihove specifične potrebe i njihovu iznimnu ranjivost”, zaslužuju više zaštite od ostalih tražitelja azila. Tijela javne vlasti dužna su štititi ih i poduzimati odgovarajuće mjere u skladu sa svojim pozitivnim obvezama na temelju članka 3. EKLJP-a. Vidjeti, osobito, presude ESLJP-a od 19. siječnja 2012., Popov protiv Francuske (CE:ECHR:2012:0119JUD003947207, t. 91.), i od 4. studenoga 2014., Tarakhel protiv Švicarske (CE:ECHR:2014:1104JUD002921712, t. 118. i 119.).
(
50
)	Vidjeti uvodnu izjavu 13. Uredbe Dublin III. Vidjeti, slično tomu, Direktivu 2013/33/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju standarda za prihvat podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu (SL 2013., L 180, str. 96.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 137.) (u daljnjem tekstu: Direktiva o prihvatu). Prema toj direktivi, koja se na podnositelje zahtjeva za međunarodnu zaštitu primjenjuje i tijekom dublinskog postupka (vidjeti uvodnu izjavu 11. Uredbe Dublin III i članak 3. te direktive), države članice „uzimaju u obzir poseban položaj ranjivih osoba”, kao što su maloljetnici i maloljetnici bez pratnje (članak 21.), među ostalim tako što „osiguravaju životni standard koji je primjeren fizičkom, duševnom, duhovnom, moralnom i socijalnom razvoju maloljetnika” (članak 23.).
(
51
)	Konkretno, u skladu s člankom 24. stavkom 2. Direktive o prihvatu, maloljetnika bez pratnje u udomiteljsku se obitelj, centar za smještaj s posebnim mogućnostima zbrinjavanja za maloljetnike ili druge smještajne kapacitete primjerene za maloljetnike načelno smješta samo
ako nema odraslog rođaka.
(
52
)	Vidjeti uvodnu izjavu 13. Uredbe Dublin III.
(
53
)	Za slučaj kada maloljetnik bez pratnje ima člana obitelji u drugoj državi članici, članak 8. stavak 1. Uredbe Dublin III predviđa da se takve osobe u pravilu spajaju. Slično tomu, u članku 23. stavku 5. Direktive o prihvatu među ostalim se navodi da maloljetni podnositelji zahtjeva trebaju biti sa svojim roditeljima ili s odraslom osobom koja je za njih odgovorna – pod uvjetom da je to u njihovu najboljem interesu.
(
54
)	Na isti način, iz članka 24. stavka 2. Direktive o prihvatu proizlazi da se maloljetnog tražitelja azila smješta s odraslim rođakom ako takvog ima u istoj državi članici te, naravno, ako je to u njegovu najboljem interesu.
(
55
)	Direktiva Vijeća 2003/86/EZ od 22. rujna 2003. o pravu na spajanje obitelji (SL 2003., L 251, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 70. i ispravci SL 2020., L 61, str. 32. i SL 2020., L 61, str. 33.) (u daljnjem tekstu: Direktiva o spajanju obitelji)
(
56
)	Vidjeti članak 33. („Sloboda kretanja unutar države članice”) Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (preinačena) (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248. i ispravak SL 2020., L 76, str. 37.) (u daljnjem tekstu: Direktiva o standardima za kvalifikaciju).
(
57
)	Vidjeti članak 10. stavak 3. točku (a) Direktive o spajanju obitelji.
(
58
)	Osim toga, čini se malo vjerojatnim da bi se ujak/tetak podnositelja zahtjeva I (koji zakonito boravi u Nizozemskoj) mogao pozivati na odredbe Direktive o spajanju obitelji kako bi podnositelj zahtjeva I (njegov nećak) došao živjeti kod njega. Naime, u skladu s tom direktivom, državljani trećih zemalja koji zakonito borave u Uniji imaju pravo na spajanje samo sa svojim supružnikom, maloljetnom djecom i djecom svojeg supružnika u državi članici u kojoj borave. Države članice usto mogu (ali ne moraju) dopustiti spajanje s nevjenčanim partnerom, odraslom djecom kojoj je potrebno uzdržavanje ili sa starijim rođacima kojima je potrebno uzdržavanje.
(
59
)	Vidjeti članak 31. stavak 3. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. i ispravci SL 2020., L 76, str. 38. i SL 2020., L 415, str. 90.). Ukupno razdoblje može čak trajati do 21 mjeseca (vidjeti članak 31. stavak 5. te direktive). Naravno, države članice mogu prednost dati rješavanju zahtjeva koje su podnijeli maloljetnici bez pratnje (vidjeti članak 31. stavak 7. drugi podstavak iste direktive), ali to nisu obvezne učiniti.
(
60
)	U tom se pogledu ne slažem s grčkom vladom da je dublinski postupak tek međupostupak i samo jedan od koraka u čitavom procesu koji tražitelji azila prolaze od trenutka kada zatraže međunarodnu zaštitu do trenutka kada se njihov zahtjev za azil riješi. Prema mojemu viđenju, posljedice tog postupka mogu biti itekako stvarne za maloljetnike bez pratnje, osobito za djecu vrlo malog uzrasta.
(
61
)	Vidjeti, po analogiji, presudu ESLJP-a od 19. siječnja 2012., Popov protiv Francuske (CE:ECHR:2012:0119JUD003947207, t. 100.). To još više vrijedi ako se država članica u kojoj se maloljetnik bez pratnje fizički nalazi suočava s veoma velikim brojem zahtjeva za međunarodnu zaštitu te joj je teško pružiti mu svu skrb koju njegov najbolji interes iziskuje.
(
62
)	Kako jasno proizlazi iz članka 6. stavka 3. Uredbe Dublin III, nadležna tijela država članica moraju, prilikom ocjenjivanja maloljetnikovih najboljih interesa, uzeti u obzir razne čimbenike, od kojih je mišljenje maloljetnika (u skladu s njegovom dobi i zrelošću) tek jedan.
(
63
)	Vidjeti, osobito, presudu od 21. prosinca 2011., N.S. i dr. (C-411/10 i C-493/10, EU:C:2011:865, t. 64. do 69. i 108.).
(
64
)	ESLJP je utvrdio da je, u imigracijskim pitanjima, „djetetova izraziva ranjivost presudan čimbenik te [da] ima prednost pred [drugim] razlozima” (vidjeti presudu ESLJP-a od 19. siječnja 2012., Popov protiv Francuske, CE:ECHR:2012:0119JUD003947207, t. 91.).
(
65
)	Vidjeti presudu od 23. siječnja 2019., M.A. i dr. (C-661/17, EU:C:2019:53).
(
66
)	U svakom slučaju, na tu se odredbu može pozivati samo država članica u kojoj je tražitelj azila podnio zahtjev za međunarodnu zaštitu. Ona je stoga u velikoj mjeri nepovezana s pitanjem ima li tražitelj azila pravo na pravni lijek protiv odluke zamoljene države članice (u kojoj nije podnesen ni registriran nikakav zahtjev za azil).
(
67
)	Članak 3. stavak 2. Provedbene uredbe (moje isticanje). Vidjeti također članak 22. stavak 1. Uredbe Dublin III.
(
68
)	Konkretno, ona provjerava postojanje dokazanih rodbinskih veza između maloljetnika i njegova navodnog rođaka, prisutnost rođaka na državnom području te države članice, njegovu sposobnost da se brine o maloljetniku, te bi li spajanje bilo u najboljem interesu potonjeg.
(
69
)	Vidjeti, primjerice, članak 6. stavak 3. Uredbe Dublin III, u kojem su navedeni svi relevantni čimbenici koji se moraju uzeti u obzir kako bi se ocijenili najbolji interesi maloljetnika bez pratnje, ili članak 3. stavak 2. i članak 5. stavak 1. Provedbene uredbe, od kojih potonji predviđa da zamoljena država članica može zahtjev za prihvat odbiti tek „nakon izvršenih provjera” te ako smatra da dostavljeni dokazi ne potvrđuju njezinu odgovornost. Vidjeti također članak 12. Provedbene uredbe.
(
70
)	Primjerice, pravila o roku u kojem država članica mora odgovoriti na zahtjev za prihvat (u članku 22. stavku 1. Uredbe Dublin III ili članku 5. stavku 2. Provedbene uredbe)
(
71
)	Vidjeti pravila sadržana u, među ostalim, točki I.1. popisa A. Priloga II. Provedbene uredbe, gdje su navedena razna dokazna sredstva koja je moguće upotrijebiti kako bi se dokazalo ima li podnositelj zahtjeva koji je maloljetnik bez pratnje „člana obitelji”, „rođaka” ili „druge relevantne odnose”.
(
72
)	Vidjeti, u tom pogledu, opće načelo dobre uprave utvrđeno u pravu Unije, koje se među ostalim spominje u presudi od 8. svibnja 2014., N. (C-604/12.
EU:C:2014:302, t. 50.).
(
73
)	Kao i sud koji je uputio zahtjev (vidjeti točku 26. ovog mišljenja), smatram očitim da postupak mirenja predviđen člankom 37. stavkom 2. Uredbe Dublin III nije djelotvoran pravni lijek u smislu članka 47. Povelje. Iako je taj postupak nedvojbeno „[važan, kako za države članice tako i za predmetne podnositelje zahtjeva]” (vidjeti uvodnu izjavu 37. te uredbe), istaknuo bih da se (i.) on provodi isključivo na inicijativu država članica te da nije otvoren podnositeljima zahtjeva (niti ih na bilo koji način uključuje) i (ii.) da se ne provodi pred nepristranim „sudom” koji sankcionira pogrešnu primjenu prava. To je samo dijalog između različitih upravnih tijela.
(
74
)	Vidjeti, po analogiji, presudu od 14. svibnja 2020., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (C-924/19 PPU i C 925/19 PPU, EU:C:2020:367, t.. 290).
(
75
)	Vidjeti bilješku 95 ovog mišljenja.
(
76
)	Sud se još nije bavio tim pitanjem, s obzirom na to da je u presudi od 4. listopada 2018., Fathi (C-56/17, EU:C:2018:803, t. 54.), samo istaknuo da Uredba Dublin III „ne sadržava posebne postupovne zaštitne mjere kada […] država članica koja određuje odgovornu državu članicu zaključi da nije potrebno izvršiti transfer podnositelja zahtjeva u drugu državu članicu” (to jest kada nije donesena „odluka o transferu” u smislu članka 27. stavka 1. te uredbe).
(
77
)	Vidjeti odjeljak A. ovog mišljenja.
(
78
)	To očito proizlazi iz uvodne izjave 19. Uredbe Dublin III, u kojoj se navodi da je članak 27. stavak 1. te uredbe usvojen „[k]ako bi se zajamčila djelotvorna zaštita prava predmetnih osoba”.
(
79
)	Vidjeti presudu od 14. svibnja 2019., M i dr. (Opoziv statusa izbjeglice) (C-391/16, C-77/17 i C-78/17, EU:C:2019:403, t. 77. i navedenu sudsku praksu).
(
80
)	Naime, rokovi su u kontekstu primjene Uredbe Dublin III više od pukog skupa postupovnih zaštitnih mjera. Ako se država članica ne pridržava propisanih rokova, ona može postati odgovorna za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu umjesto države članice koja bi inače bila odgovorna na temelju tog akta (vidjeti u tom pogledu, primjerice, članak 21. stavak 1. treći podstavak i članak 22. stavak 7. Uredbe Dublin III).
(
81
)	Vidjeti uvodnu izjavu 5. Uredbe Dublin III.
(
82
)	Vidjeti, u tom pogledu, uvodnu izjavu 21. Uredbe Dublin III.
(
83
)	Vidjeti presudu od 25. listopada 2017. (C-201/16, EU:C:2017:805, t. 44.).
(
84
)	Napominjem da u svojem trenutačnom nacrtu Uredba Dublin III u svakom slučaju dopušta kašnjenja u određivanju odgovorne države članice u situacijama kad država članica moliteljica odluči da pokrene postupak mirenja u skladu s člankom 37. Uredbe Dublin III. Međutim, za razliku od slučaja kad tražitelj azila podnese žalbu pred sudom, u kontekstu tog postupka on nema apsolutno nikakvo pravo glasa.
(
85
)	Vidjeti presudu od 7. lipnja 2016., Ghezelbash (C-63/15, EU:C:2016:409, t. 56.).
(
86
)	Ibid., t. 57.
(
87
)	Točno je da je Sud u presudi od 23. siječnja 2019., M.A. i dr. (C-661/17, EU:C:2019:53), odbio priznati postojanje pravnog lijeka protiv odluke države članice da ne primijeni diskrecijsku klauzulu sadržanu u članku 17. stavku 1. Uredbe Dublin III (ibid., t. 79.), među ostalim zato što je cilj brze obrade zahtjeva „obeshrabrujući […] u pogledu umnožavanja pravnih lijekova” (ibid., t. 76.). Međutim, Sud je usto inzistirao na činjenici da je takvu odluku u svakom slučaju moguće pobijati na temelju članka 27. stavka 1. te uredbe, prilikom naknadnog pobijanja odluke o transferu (ibid., t. 78. i 79.). Stoga sumnjam da je Sud u toj presudi htio reći da priznavanje pravnog lijeka treba obeshrabriti u svim situacijama, uključujući one u kojima nema druge mogućnosti pred sudom pobijati utvrđenja donesena u bilo kojem od stadija dublinskog postupka – kao što je situacija o kojoj je riječ u predmetnom slučaju (vidjeti točku 70. ovog mišljenja).
(
88
)	Vidjeti, po analogiji, presudu od 25. listopada 2017., Shiri (C-201/16, EU:C:2017:805, t. 44.).
(
89
)	To jest, unutar roka od dva mjeseca predviđenog u članku 22. Uredbe Dublin III.
(
90
)	Među tim obvezama su obveza imenovanja osobnog zastupnika koji će zastupati maloljetnika bez pratnje ili mu pomagati u svim postupcima predviđenima u toj uredbi, obveza omogućavanja takvom zastupniku pristupa maloljetnikovu spisu i obveza uključivanja takvog zastupnika u postupak određivanja odgovorne države članice „u najvećoj mogućoj mjeri” (vidjeti, u tom pogledu, članak 12. stavak 3. Provedbene uredbe).
(
91
)	Vidjeti točku 66. ovog mišljenja.
(
92
)	Vidjeti uvodnu izjavu 5. Uredbe Dublin III.
(
93
)	Vidjeti poglavlje VII. Uredbe Dublin III, naslovljeno „Upravna suradnja”.
(
94
)	Vidjeti uvodne izjave 7. do 9. Uredbe Dublin III.
(
95
)	Vidjeti uvodnu izjavu 22. Uredbe Dublin III. Vidjeti, također, den Heijer, M., „Remedies in the Dublin Regulation: Ghezelbash and Karim”, Common Market Law Review, sv. 54, 2017., str. 869.
(
96
)	U skladu s tom odredbom, „postupak mirenja” može se pokrenuti na zahtjev jedne države članice. Međutim, jasno je da članovi odbora imenovani radi rješavanja spora, koji predstavljaju države članice koje nisu povezane s predmetom spora, ne podliježu istim standardima ponašanja kakvima bi podlijegao nepristrani sudac da sam tražitelj azila raspolaže pravnim lijekom.
(
97
)	Potpuno se slažem s Komisijom i grčkom vladom da pravila o „upravnoj suradnji” sadržavaju niz zaštitnih mjera namijenjenih osiguravanju zaštite prava tražitelja azila. Međutim, ne smatram da te zaštitne mjere isključuju mogućnost da se maloljetniku bez pratnje kao što je podnositelj zahtjeva I usporedno stavi na raspolaganje djelotvoran pravni lijek.
(
98
)	Točno je da je pravni lijek u slučaju zahtjeva za ponovni prihvat užeg opsega od pravnog lijeka u slučaju zahtjeva za prihvat, s obzirom na to da se prvonavedeni zahtjev može podnijeti samo u situacijama koje su izričito obuhvaćene člankom 18. stavkom 1. točkama (b) do (d) Uredbe Dublin III te da nacionalni sudovi neće ispitivati je li država članica u kojoj je podnesen prvi zahtjev za međunarodnu zaštitu pravilno primijenila „kriterije odgovornosti” iz poglavlja III. Uredbe Dublin III (vidjeti, u tom smislu, presudu od 2. travnja 2019., H. i R. (C-582/17 i C-583/17, EU:C:2019:280, t. 68.)). Međutim, prema mojemu mišljenju, to ne mijenja činjenicu da se „neposlušni” maloljetnik bez pratnje (koji nezakonito otputuje iz države članice A u državu članicu B te u obje te države članice zatraži međunarodnu zaštitu) svejedno može obratiti sudu u državi članici B, dok „poslušni” maloljetnik bez pratnje (koji, kao što je podnositelj zahtjeva I učinio, ostane u državi članici A) to ne može.
(
99
)	Presuda od 24. studenoga 2020. (C-225/19 i C-226/19, EU:C:2020:951, t. 52.). Sud je utvrdio da se podnositelju zahtjeva kojemu je izdavanje vize odbijeno zato što je država članica na to iznijela prigovor utemeljen na jednom od primjenjivih razloga za odbijanje, treba omogućiti da pred tom državom članicom utvrdi taj poseban razlog za odbijanje. Vidjeti također, za jedan drugi primjer, presudu od 25. listopada 2017., Shiri (C-201/16, EU:C:2017:805, t. 44.), u kojoj je Sud utvrdio da su i članak 27. stavak 1. Uredbe Dublin III (u vezi s uvodnom izjavom 19. te uredbe) i članak 47. prvi stavak Povelje nalagali da se tražitelju azila koji je u drugu državu članicu transferiran nakon isteka roka od šest mjeseci propisanog u članku 29. stavku 1. Uredbe Dublin III stavi na raspolaganje djelotvoran i brz pravni lijek.
(
100
)	Vidjeti, među ostalim, presude od 7. lipnja 2016., Ghezelbash (C-63/15, EU:C:2016:409); od 7. lipnja 2016., Karim (C-155/15, EU:C:2016:410); i od 25. listopada 2017., Shiri (C-201/16, EU:C:2017:805).
(
101
)	Presuda od 23. siječnja 2019. (C-661/17, EU:C:2019:53, t. 76. do 79.)
(
102
)	Prema mojemu mišljenju, tumačenje koje se predlaže u ovom mišljenju po analogiji bi se moglo primijeniti i na situaciju u kojoj maloljetnik bez pratnje želi da ga se transferira zato što u drugoj državi članici ima „člana obitelji” (članak 8. stavak 1. Uredbe Dublin III).
(
103
)	Vidjeti presudu od 13. studenoga 2018., X i X (C-47/17 i C-48/17, EU:C:2018:900, osobito izreku).
(
104
)	Prema članku 22. stavku 1. Uredbe Dublin III, to se mora učiniti u roku od dva mjeseca od zaprimanja zahtjeva za prihvat.
(
105
)	U predmetom je slučaju, prema mojemu mišljenju, odluka kojom je državni tajnik odbio prihvat podnositelja zahtjeva I upravo tada postala konačna.
(
106
)	Vidjeti točku 71. odnosno točku 82. ovog mišljenja.
(
107
)	Vidjeti presudu od 13. prosinca 2017., El Hassani (C-403/16, EU:C:2017:960, t. 26. i navedenu sudsku praksu).
(
108
)	Ibid., t. 28. i navedena sudska praksa
(
109
)	Vidjeti, po analogiji, presudu od 13. prosinca 2017., El Hassani (C-403/16, EU:C:2017:960, t. 31.).
(
110
)	Vidjeti odjeljak B.1. ovog mišljenja.
(
111
)	Vidjeti presudu od 24. studenoga 2020., Minister van Buitenlandse Zaken (C-225/19 i C-226/19, EU:C:2020:951, t. 43. i navedenu sudsku praksu).
(
112
)	Vidjeti točku 85. ovog mišljenja.
(
113
)	Vidjeti točku 86. ovog mišljenja.
(
114
)	Vidjeti, među ostalim, uvodnu izjavu 13. Uredbe Dublin III.
(
115
)	Čini mi se da su nizozemska tijela upravo to učinila u predmetnom slučaju, s obzirom na to da su grčka tijela odlučila tijekom trajanja glavnog postupka ne razmatrati zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je podnio podnositelj zahtjeva I (vidjeti točku 24. ovog mišljenja).
(
116
)	Vidjeti točku 83. ovog mišljenja.