62016CC0175
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MELCHIORA WATHELETA
od 6. travnja 2017. (
1
)
Predmet C‑175/16
Hannele Hälvä,
Sari Naukkarinen,
Pirjo Paajanen,
Satu Piik
protiv
SOS‑Lapsikylä ry
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Korkein oikeus (Vrhovni sud, Finska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2003/88/EZ – Članak 17. – Potpuno unutarnja situacija – Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika – Organizacija radnog vremena – Radnici koje je kao ‚zamjenske roditelje’ u dječjem selu tijekom odsutnosti ‚roditelja koji su nositelji prava’ zaposlila udruga za zaštitu djece koja organizira čuvanje i odgoj djece koje općine uzdržavaju u obiteljskom okruženju unutar dječjih sela”
I. Uvod
1.
Ovaj zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 17. stavka 1. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (
2
).
2.
Ovaj je zahtjev upućen u okviru spora između H. Hälvä, S. Naukkarinen, P. Paajanen i S. Piik (u daljnjem tekstu: tužiteljice u glavnom postupku), s jedne strane, i njihova poslodavca, SOS‑Lapsikylä ry (u daljnjem tekstu: SOS- Lapsikylä), s druge strane, u vezi s odbijanjem da se tužiteljicama u glavnom postupku isplati naknada za prekovremeni rad kao i naknada za rad navečer, noćni rad te rad subotom i nedjeljom tijekom godina 2006. do 2009.
II. Pravni okvir
A. Pravo Unije
3.
Članak 17. Direktive 2003/88 propisuje sljedeće:
„1.   Uz poštovanje općih načela zaštite sigurnosti i zdravlja radnika, države članice mogu odstupati od članaka 3. do 6., članka 8. i 16. ako, s obzirom na posebne značajke neke djelatnosti, trajanje radnog vremena nije izmjereno i/ili unaprijed određeno ili ga mogu određivati sami radnici, a posebno sljedeći radnici:
(a)
radnici na vodećim položajima ili druge osobe koje samostalno odlučuju;
(b)
radnici koji su članovi obitelji; ili
(c)
radnici koji rade na vjerskim obredima u crkvama i vjerskim zajednicama.
2.   Zakonima i drugim propisima ili kolektivnim ugovorima ili sporazumima između socijalnih partnera mogu se predvidjeti odstupanja sukladno stavku 3., 4. i 5., ako radnici dobiju odgovarajuća zamjensko vrijeme za odmor ili, u iznimnim slučajevima u kojima to iz objektivnih razloga nije moguće, da dobiju odgovarajuću zaštitu.
3.   U skladu sa stavkom 2. ovog članka moguća su odstupanja od članaka 3., 4., 5., 8. i 16.:
[…]
(b)
u slučaju djelatnosti osiguranja i nadzora koja zahtijevaju stalnu prisutnost kako bi se zaštitila imovina i osobe, posebno u odnosu na zaštitare i kućepazitelje ili zaštitarske tvrtke;
(c)
kod djelatnosti koje zahtijevaju neprekidno pružanje usluga ili proizvodnju [...].
[...]”
B. Nacionalno pravo
4.
Direktiva 2003/88 bila je prenesena u finsko pravo Zakonom br. 605/1996 o radnom vremenu (työaikalaki).
5.
Članak 2. stavak 1. tog zakona određuje sljedeće:
„Osim članka 15. stavka 3., ovaj se zakon ne primjenjuje:
[…]
3.
na rad koji radnik obavlja kod kuće ili u takvim uvjetima u kojima se ne može smatrati da je na poslodavcu da obavlja nadzor nad organizacijom radnog vremena; […]”
III. Činjenice i glavni postupak
A. Činjenice u glavnom postupku
6.
SOS‑Lapsikylä je institucija za zaštitu djece. Ona organizira čuvanje i odgoj djece u okolini koja je najviše slična obiteljskom okruženju. Ovo se uzdržavanje odvija u okviru sedam „dječjih sela” koja se sastoje od više dječjih kuća i nalaze se u više regija Finske (
3
).
7.
Osoblje dječjih sela sastoji se od direktora, „roditelja koji su nositelji prava”, „zamjenskih roditelja” i drugih stručnih osoba. Dječjim selom upravlja direktor. Po toj je osnovi izravno nadređen „zamjenskim roditeljima”. Ovi potonji zamjenjuju „roditelje koji su nositelji prava” tijekom njihove odsutnosti, osobito radi godišnjeg odmora ili bolovanja.
8.
Dječje kuće stalno su prebivalište uzdržavane djece. U svakoj kući živi troje do šestero djece i jedan ili više „roditelja koji su nositelji prava” i njihovi zamjenici (u slučaju odsutnosti onih prvih).
9.
Tužiteljice u glavnom postupku bile su zaposlene u SOS‑Lapsikylä kao „zamjenski roditelji” do 2009., a neke od njih do 2010.
10.
U tom svojstvu tužiteljice u glavnom postupku živjele su s djecom u dječjoj kući. Same su se brinule za tu kuću te su skrbile za maloljetne stanovnike i njihov odgoj. Obavljale su kupnju namirnica i pratile djecu u dom zdravlja, školu i na slobodne aktivnosti. Prema navodima suda koji je uputio zahtjev, tijekom tih razdoblja zamjene zadaci „zamjenskih roditelja” istovjetni su zadacima „roditelja koji su nositelji prava”.
11.
Sud koji je uputio zahtjev još pojašnjava da predstavnici poslodavca ne nadziru dnevni rad „zamjenskih roditelja” i da im poslodavac ne daje upute u vezi s radnim vremenom i odmorom tijekom radnih dana. U okvirima određenima potrebama djece „zamjenski roditelj” može sam odlučivati o organizaciji i sadržaju svojeg rada. Međutim, za svako je dijete utvrđen plan čuvanja i odgoja na temelju kojega se „zamjenski roditelj” mora brinuti za dijete i u vezi s kojim sastavlja izvještaj u informatičkom sustavu.
12.
Sud koji je uputio zahtjev još ističe da direktor unaprijed sastavlja popise u kojima je za svaki dan određena kuća u kojoj „zamjenski roditelj” treba raditi. Taj roditelj dogovara s „roditeljem koji je nositelj prava” vrijeme kada počinje razdoblje zamjene. Dnevne rasporede treba također sastaviti na način da svaki radnik ima prosječno dva vikenda slobodna u mjesecu. U razdoblju zamjene radnik također ima pravo na jedan dan odmora u tjednu.
13.
Naknada „zamjenskih roditelja” određena je na temelju fiksne mjesečne osnovice, pri čemu međutim „zamjenski roditelj” ima pravo na dodatnu naknadu ako je radio više od 190 dana.
14.
Prema ugovorima o radu tužiteljica u glavnom postupku, godišnja radna obaveza iznosila je 190 razdoblja od 24 sata, osim za jednu među njima čija je godišnja radna obaveza iznosila 170 razdoblja od 24 sata, od čega je po osnovi godišnjeg odmora trebalo oduzeti 30 do 33 dana.
15.
U praksi je trajanje razdoblja zamjene trajalo od nekoliko dana do više tjedana. Iako je u načelu „zamjenski roditelj” trebao uvijek biti dodijeljen istoj dječjoj kući, on je u stvarnosti morao obavljati uzastopne zamjene u više dječjih kuća.
B. Glavni postupak
16.
Tužiteljice u glavnom postupku smatraju da su usluge koje su pružile u SOS‑Lapsikylä predstavljale rad u smislu članka 1. Zakona o radnom vremenu. Na temelju toga podnijele su tužbu pred Etelä-Savon käräjäoikeus (prvostupanjski sud regije Savo, Finska) kako bi se SOS‑Lapsikylä naložilo da im isplati naknadu za prekovremeni rad, rad navečer, noćni rad i rad subotom i nedjeljom za godine 2006. do 2009.
17.
SOS‑Lapsikylä osporio je zahtjev smatrajući da rad tužiteljica u glavnom postupku spada pod iznimku predviđenu člankom 2. stavkom 1. točkom 3. Zakona o radnom vremenu.
18.
Etelä-Savon käräjäoikeus slijedio je argumentaciju SOS‑Lapsikylä te je odbio tužbu tužiteljica u glavnom postupku. Žalbeni je sud potvrdio presudu.
19.
Sud koji je uputio zahtjev i koji odlučuje o žalbi pozvan je dakle utvrditi može li se Zakon o radnom vremenu i, konkretnije, njegov članak 2. stavak 1. točka 3. primijeniti na „zamjenske roditelje”. Naime, sud koji je uputio zahtjev ističe da prema toj odredbi rad koji radnik obavlja kod kuće, ili u takvim uvjetima pod kojima se ne može smatrati da je na poslodavcu da nadzire korištenje radnog vremena, nije obuhvaćen odredbama o organizaciji radnog vremena, uz iznimku članka 15. stavka 3. Zakona o radnom vremenu koji nije relevantan u ovom slučaju. Ako, nasuprot tome, djelatnosti „zamjenskog roditelja” nisu bile isključene iz područja primjene tog zakona, SOS‑Lapsikylä bila bi dužna dodijeliti tužiteljicama u glavnom postupku naknadu koju potražuju.
20.
Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da se Zakonom o radnom vremenu prenosi Direktiva 2003/88. Međutim, njegovo materijalno područje primjene nadilazi područje primjene te direktive. Naime, tim zakonom nije uređeno samo trajanje zakonskog radnog vremena, prekoračenje tog trajanja, noćni rad i rad u smjenama, kao razdoblja odmora i rad nedjeljom, već se također utvrđuju naknade koje se duguju iz raznih razloga kao što je naknada za prekovremeni rad i rad nedjeljom.
21.
Iako zna da se Direktiva 2003/88 ne primjenjuje na naknadu radnika, osim određenih iznimaka u vezi s plaćenim godišnjim odmorom, sud koji je uputio zahtjev smatra da je tumačenje te direktive bitno za rješavanje spora koji je u tijeku pred njim. Naime, pravo na dodatke na plaću utvrđene Zakonom o radnom vremenu ovisi o tome primjenjuje li se u ovom slučaju taj zakon, kojim je također uređeno radno vrijeme i odmor.
22.
Konkretno, sud koji je uputio zahtjev smatra da je za tumačenje iznimke predviđene u članku 2. stavku 1. točki 3. Zakona o radnom vremenu prije svega relevantno odstupanje sadržano u članku 17. stavku 1. Direktive 2003/88.
23.
U tim je uvjetima Korkein oikeus (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu prethodno pitanje.
IV. Zahtjev za prethodnu odluku i postupak pred Sudom
24.
Odlukom od 24. ožujka 2016., koju je Sud zaprimio 29. ožujka 2016., Korkein oikeus (Vrhovni sud) odlučio je zato postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 17. stavak 1. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena tumačiti na način da u njegovo područje primjene može ulaziti rad u dječjoj kući, kako je gore opisan, u okviru kojeg radnik koji zamjenjuje „zamjenske roditelje” djece preuzete na čuvanje tijekom vremena njihove odsutnosti živi s djecom u okolnostima koje nalikuju obiteljskima te se tom prilikom samostalno brine o potrebama djece i obitelji onako kako bi to činio pravi roditelj?”
25.
Pisana očitovanja podnijele su tužiteljice u glavnom postupku, SOS‑Lapsikylä, finska i njemačka vlada kao i Europska komisija. Sve one također su se očitovale na raspravi održanoj 2. ožujka 2017.
V. Analiza
26.
Prije nego što se posvetim prethodnom pitanju koje je postavio sud koji je uputio zahtjev ispitat ću prvo problem nadležnosti Suda.
27.
Naime, meritum glavnog postupka odnosi se na plaćanje tužiteljicama u glavnom postupku raznih dodataka uz naknadu. Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda „iznimka za poseban slučaj iz članka 7. stavka 1. Direktive 2003/88 u području plaćenog godišnjeg odmora ograničena je na uređenje određenih vidova organizacije radnog vremena, tako da se načelno ne primjenjuje na naknadu radnika” (
4
).
28.
Pitanje nadležnosti Suda moglo bi se stoga postaviti s obzirom na ovu sudsku praksu, ali ne mislim tako.
A. Nadležnost Suda
29.
Sud koji je uputio zahtjev zaključuje da je Direktiva 2003/88 prenesena samo odredbama predmetnog nacionalnog zakona o radnom vremenu. Nasuprot tome, naknade „zamjenskih roditelja” obuhvaćene su područjem primjene nacionalnog prava. Međutim, budući da su ta dva pitanja uređena istim zakonom i da pravo na dodatke na plaću ovisi o primjenjivosti odredaba o radnom vremenu, tumačenje Direktive 2003/88 mu se čini bitnim.
30.
Naime, pravo na dodatke na plaću koje tužiteljice u glavnom postupku potražuju podređeno je pitanju je li obavljana djelatnost obuhvaćena Zakonom o radnom vremenu ili je iz njega isključena na temelju njegova članka 2. stavka 1. točke 3. Sud koji je uputio zahtjev smatra da tumačenje te odredbe ovisi o smislu koji valja pridodati odstupanju koje je dopušteno člankom 17. stavkom 1. Direktive 2003/88.
31.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pitanja o tumačenju prava Unije uživaju presumpciju relevantnosti (
5
). Iz te presumpcije proizlazi da se o zahtjevu za prethodnu odluku koju je uputio nacionalni sud može odbiti odlučiti samo ako je posve očito da se odredba prava Unije čije je tumačenje zatraženo od Suda ne može primijeniti (
6
). Takav mi se zaključak ne čini dokazanim. Naprotiv, sud koji je uputio zahtjev tvrdi obrnuto na kraju objašnjenja koje je doduše kratko, ali uvjerljivo. Osim toga, primjećujem da nijedna od stranaka nije dovela u pitanje ovu tvrdnju niti je istaknula argument u vezi s nedopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku ili nenadležnosti Suda.
32.
Nadalje, potrebno je pravilno razumjeti doseg zahtjeva za prethodnu odluku: radi se upravo o tumačenju odredbe Direktive 2003/88 u okviru primjene od strane nacionalnog suda zakona kojim se osigurava prenošenje te direktive. Tumačenje te direktive nije povezano s međunarodnim elementom, u izostanku kojeg bi Sud bio nenadležan.
33.
Tako se na primjer Sud proglasio nadležnim za odgovor na pitanja o tumačenju odredaba Direktive Europskog parlamenta i Vijeća 2004/18/EZ od 31. ožujka 2004. o usklađivanju postupaka za sklapanje ugovora o javnim radovima, ugovora o javnoj nabavi robe i ugovora o javnim uslugama (
7
) unatoč činjenici da se obveza klasifikacije o kojoj je bila riječ u glavnom postupku nije primjenjivala na poduzetnike sa sjedištem u državama članicama koje nisu Kraljevina Španjolska (
8
). Sud smatra da taj aspekt problema ne utječe na njegovu nadležnost jer „niti jedan element iz [Direktive] 2004/18 ne omogućuje zaključak da primjenjivost [njezinih] odredbi ovisi o postojanju stvarne veze sa slobodnim kretanjem između država članica. Naime, primjena odredbi naveden[e] direktiv[e] na provedbu postupka javne nabave ne ovisi ni o kojem uvjetu koji se odnosi na državljanstvo ili mjesto poslovnog nastana ponuditelja (vidjeti u tom smislu presudu Michaniki, C‑213/07, EU:C:2008:731, t. 29.)” (
9
). Isti zaključak može se primijeniti u pogledu Direktive 2003/88.
34.
Također, u toj posebnoj situaciji Sud je već s pravom presudio da je interes Unije za ujednačeno tumačenje pojmova preuzetih iz prava Unije „tim više valjan razlog kada je nacionalno zakonodavstvo, koje koristi pojam iz odredaba prava [Unije], doneseno radi prenošenja u nacionalno pravo direktive čiji je navedena odredba dio” (
10
). Sud smatra da „u takvom slučaju okolnost da se pojam prava [Unije] čije se tumačenje traži treba primijeniti u okviru nacionalnog prava pod uvjetima različitima od onih predviđenih odgovarajućom odredbom [prava Unije] nije takva da bi isključila svaku vezu između zatraženog tumačenja i predmeta glavnog postupka” (
11
).
35.
U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev u cijelosti je opravdao postojanje ove veze. Zakon o radnom vremenu regulira trajanje radnog vremena (koje je obuhvaćeno područjem primjene Direktive 2003/88) i dodatke na plaću (koji nisu njime obuhvaćeni). Člankom, koji na isti način uvjetuje primjenjivost dvaju aspekata ovog zakona, osigurava se prenošenje jedne od odredaba Direktive 2003/88, to jest njezina članka 17. stavka 1.
36.
Čini mi se da se po tom obilježju ovaj predmet razlikuje od predmeta u kojem je donesena presuda od 28. ožujka 1995., Kleinwort Benson (C‑346/93, EU:C:1995:85). Naime, iako tekst članka 2. stavka 1. točke 3. Zakona o radnom vremenu nije istovjetan tekstu članka 17. stavka 1. Direktive 2003/88, nije sporno da se njime osigurava njegovo prenošenje (
12
). Osim toga, takvo se formalno preuzimanje teksta direktive ne zahtijeva (
13
). S druge strane, upravo s obzirom na to da je finski zakonodavac odlučio koristiti mogućnost odstupanja dopuštenu člankom 17. stavkom 1. Direktive 2003/88, sud koji je uputio zahtjev dužan je nacionalnu odredbu koja uređuje to odstupanje tumačiti u skladu s člankom 17. stavkom 1. Direktive 2003/88 onako kako ga Sud tumači (
14
).
37.
U svakom slučaju, prema ustaljenoj sudskoj praksi, ako zakon o prenošenju proširi materijalno područje primjene direktive, nadležnost Suda postoji na temelju članka 267. UFEU‑a kada je pravo Unije potrebno ujednačeno tumačiti (
15
).
38.
Takva potreba ne bi nastala, a Sud ne bi slijedom toga bio nadležan, kada akt Unije, čije se tumačenje traži, izričito predviđa da je područje, na kojem se u skladu s nacionalnim pravom primjenjuje, isključeno iz njegova područja primjene (
16
).
39.
Međutim, mislim da to u ovom slučaju ne vrijedi.
40.
Kao što sam prethodno naveo, Sud je već imao priliku pojasniti da se Direktiva 2003/88 u načelu ne primjenjuje na naknadu radnika (
17
).
41.
Međutim, to ne znači da Sud nije nadležan za davanje odgovora na pitanja u vezi s tumačenjem jedne od odredaba Direktive 2003/88 čak i ako se u sporu u konačnici radi o naknadi radnika.
42.
Tako se u predmetu povodom kojeg je doneseno rješenje od 11. siječnja 2007., Vorel (C‑437/05, EU:C:2007:23), spor odnosio na „definiciju pojma ‚radnog vremena’ u smislu direktiva 93/104 i 2003/88 u vezi s dežurstvom koje osigurava liječnik u bolnici i naknadom koja se duguje za njega” (
18
).
43.
U tom je predmetu J. Vorel osporio način izračuna svoje naknade i zatražio od nadležnog suda da „NČK‑u naloži da mu isplati dodatak na plaću [...], pri čemu taj iznos odgovara razlici između naknade koja mu je isplaćena po osnovi bolničkih dežurstava koja je obavio tijekom navedenog razdoblja i plaće koja bi mu morala biti isplaćena da se navedene usluge priznalo kao uobičajenu činidbu rada” (
19
).
44.
U svojem odgovoru Sud se izričito poziva na utjecaj koji definicija trajanja radnog vremena ima na izračun naknade, presudivši da se direktivama 93/104 i 2003/88 „ne protivi da država članica primijeni propis koji u svrhu naknade radnika i u pogledu dežurstva koje je on obavio na svojem radnom mjestu pravi razliku između razdoblja tijekom kojih se poslove stvarno obavlja i razdoblja tijekom kojih se stvarni rad ne obavlja ako takav sustav u cjelini osigurava koristan učinak prava dodijeljenih radnicima na temelju navedenih direktiva radi djelotvorne zaštite zdravlja i sigurnosti ovih potonjih” (
20
).
45.
Čini mi se da okolnosti glavnog postupka nisu bitno drugačije: on se odnosi na pitanje primjenjuje li se Zakon o radnom vremenu na „zamjenske roditelje” i imaju li oni zbog toga pravo na naknade koje potražuju (
21
). Radi davanja odgovara na ovo pitanje čini se da je sudu koji je uputio zahtjev potrebno utvrditi može li se primijeniti odstupanje predviđeno člankom 17. stavkom 1. Direktive 2003/88.
46.
Drugim riječima, članak 17. stavak 1. Direktive 2003/88 takve je naravi da utječe na primjenu relevantnih nacionalnih pravila u glavnom postupku. Slijedom navedenog, budući da nije očito da zatraženo tumačenje prava Unije ne bi bilo potrebno za sud koji je uputio zahtjev, potrebno je da Sud odgovori na postavljeno pitanje (
22
).
47.
Naposljetku, ako se prihvati da potreba za ujednačenim tumačenjem predstavlja prevladavajući kriterij za nadležnost Suda kada je država članica odlučila proširiti područje primjene direktive (
23
), tada treba priznati da se takvo tumačenje tim više nameće kada se, kao u ovom slučaju, radi o tumačenju klauzule kojom se odstupa od primjene direktive.
48.
Naime, primjenjivost direktive i zaštita koju dodjeljuje ne može se podvrgnuti raznim tumačenjima i primjenjivati drukčije, ovisno o sudu koji odlučuje o predmetu. Isto vrijedi za zaštitu prava koje dodjeljuje pravo Unije (
24
).
49.
S obzirom na prethodne elemente, smatram dakle, s jedne strane, da je sud koji je uputio zahtjev na odgovarajući i dostatan način dokazao potrebu za svojim pitanjem i, s druge strane, da je Sud upravo nadležan za odgovor na to pitanje.
B. Prethodno pitanje
50.
Članak 17. stavak 1. Direktive 2003/88 dopušta odstupanje od određenih zaštitnih odredaba uvedenih tom direktivom. Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev nastoji saznati primjenjuje li se ova odredba na radnika koji, zamjenjujući „roditelja koji je nositelj prava” tijekom njegove odsutnosti, živi s djecom u okolnostima koje nalikuju obiteljskima te se tom prilikom samostalno brine o potrebama djece i obitelji onako kako bi to činio pravi roditelj.
1. Načela tumačenja koja su primjenjiva na Direktivu 2003/88
51.
Nedvojbeno je korisno podsjetiti na načela koja treba poštovati prilikom tumačenja Direktive 2003/88.
52.
Svrha koju se tom direktivom nastoji ostvariti sastoji se od učinkovite sigurnosne i zdravstvene zaštite radnika, osiguravajući da se oni koriste minimalnim odmorom i odgovarajućim stankama (
25
).
53.
S obzirom na to, Direktiva 2003/88 široko definira svoje područje primjene. U skladu s njezinim člankom 1. stavkom 3., ona se primjenjuje na sve sektore djelatnosti, kako javne tako i privatne, u smislu članka 2. stavka 1. Direktive Vijeća 89/391/EEZ od 12. lipnja 1989. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radu (
26
), uz iznimku određenih posebnih sektora koji su izričito navedeni (
27
).
54.
Zatim, s obzirom na to da, imajući u vidu posebne značajke neke djelatnosti, trajanje radnog vremena nije izmjereno i/ili unaprijed određeno ili ga mogu određivati sami radnici, iznimke utvrđene u članku 17. stavku 1. Direktive 2003/88 nisu iscrpno navedene. Naime, korištenje priloga „posebno” ne dopušta drugačije tumačenje (
28
). Međutim, ova odstupanja treba tumačiti restriktivno. Sud smatra da njih treba tumačiti „na način koji ograničava njegov doseg na ono što je nužno potrebno za očuvanje interesa čiju zaštitu ta odstupanja omogućuju” (
29
).
2. Pojmovi „radno vrijeme” i „radnik”
55.
Opravdanje odstupanja od zaštitnih pravila Direktive 2003/88, definirano u njezinu članku 17. stavku 1., neodvojivo je povezano s pojmovima „radno vrijeme” i „radnik”.
56.
Naime, prema članku 17. stavku 1. Direktive 2003/88, države članice mogu odstupiti od članaka 3. do 6., članka 8. i 16. te direktive „ako, s obzirom na posebne značajke neke djelatnosti, trajanje radnog vremena nije izmjereno i/ili unaprijed određeno ili ga mogu određivati sami radnici (
30
).
57.
Pojam „radno vrijeme” definiran je u članku 2. točki 1. Direktive 2003/88 kao „vremensko razdoblje u kojem radnik radi, stoji na raspolaganju poslodavcu i obavlja svoje poslove i zadatke u skladu s nacionalnim propisima i/ili praksom”.
58.
Osoba treba dakle biti na „raspolaganju” poslodavcu. Odlučujući čimbenik za ocjenu ovog elementa definicije je „činjenica da je dužan biti fizički prisutan na mjestu koje odredi poslodavac i biti na raspolaganju tom poslodavcu kako bi odmah mogao pružiti odgovarajuće usluge u slučaju potrebe” (
31
). U tom pogledu nema utjecaja okolnost da poslodavac stavlja radniku na raspolaganje prostor za odmor u kojem može boraviti sve dok se njegove stručne usluge ne zahtijevaju (
32
).
59.
Pojam „radnik” nije definiran Direktivom 2003/88. Međutim, Sud je presudio da taj pojam ima svoje samostalno značenje u pravu Unije (
33
). U tom okviru on podsjeća da je „glavna značajka radnog odnosa da, tijekom određenog razdoblja, osoba obavlja poslove za drugu osobu prema njezinim uputama, a zauzvrat dobiva naknadu” (
34
).
60.
Kada se ove definicije usporede s činjeničnim okvirom koji je opisao sud koji je uputio zahtjev, nedvojbeno je da tužitelje u glavnom postupku treba naspram SOS‑Lapsikylä smatrati „radnicima” u smislu Direktive 2003/88.
61.
Dječjim selima upravlja direktor, koji je prema navodima suda koji je uputio zahtjev izravno nadređen „zamjenskim roditeljima”. Po toj osnovi on sastavlja popise u kojima je za svaki dan određena kuća u kojoj „zamjenski roditelj” treba raditi. Iako poslodavac ne daje „zamjenskim roditeljima” naloge u pogledu radnog vremena i vremena odmora tijekom radnih dana, čini se da se oni ipak moraju brinuti za djecu koja su im povjerena poštujući plan čuvanja i odgoja.
62.
Osim toga, nije sporno ni da sati provedeni u dječjem selu predstavljaju „radno vrijeme” u smislu Direktive 2003/88 jer su „zamjenski roditelji” na raspolaganju SOS‑Lapsikylä. S jedne strane, od njih se zahtijeva da budu fizički prisutni u dječjoj kući koja im je dodijeljena, ili barem u dotičnom dječjem selu ili u njegovoj blizini. S druge strane, oni tamo stoje na raspolaganju poslodavcu kako bi odmah bili u mogućnosti pružiti odgovarajuće usluge, to jest brinuti se za održavanje dječje kuće, osigurati čuvanje i odgoj djece koja stanuju u njoj prema planu čuvanja i odgoja sastavljenom za svako dijete.
3. Tumačenje članka 17. stavka 1. Direktive 2003/88
63.
Pitanje koje se stoga postavlja jest je li poslodavac izmjerio (ili unaprijed odredio) trajanje radnog vremena provedenog u dječjem selu (
35
) ili mogu li ga radnici sami određivati, s obzirom na posebne značajke neke djelatnosti.
64.
Sud je već imao prilike pojasniti da iz teksta članka 17. stavka 1. Direktive 2003/88 proizlazi da se odstupanje iz te odredbe „primjenjuje samo na radnike čije ukupno radno vrijeme nije izmjereno ili unaprijed određeno ili ga mogu određivati sami radnici, s obzirom na narav neke djelatnosti” (
36
).
65.
Činjenica da se određivanje radnog vremena treba odnositi na ukupno radno vrijeme ne može biti dovedena u pitanje. Kao prvo, ovo tumačenje u skladu je s pravilom prema kojemu odstupanja iz članka 17. Direktive 2003/88 treba tumačiti restriktivno (
37
). Kao drugo, ono je također u skladu sa svrhom koja se tom Direktivom 2003/88 nastoji ostvariti i koja se sastoji od učinkovite sigurnosne i zdravstvene zaštite radnika, osiguravajući da se oni koriste minimalnim odmorom i odgovarajućim stankama (
38
).
66.
Naime, iz sudske prakse Suda proizlazi, kako s obzirom na tekst Direktive 2003/88 tako i s obzirom na njezinu svrhu i strukturu, da su različite odredbe navedene direktive u pogledu minimalne duljine odmora pravila socijalnog prava Unije koja imaju osobitu važnost. Ona se moraju primijeniti na svakog radnika kao minimalne odredbe potrebne radi osiguranja zaštite njegove sigurnosti i zdravlja (
39
).
67.
Njihova važnost je takva da su ograničenje najduljeg radnog vremena i dodjela dnevnog i tjednog odmora, kao i pravo na plaćeni godišnji odmor, izričito utvrđeni kao temeljena prava u članku 31. stavku 2. Povelje Unije o temeljnim pravima.
68.
U ovom slučaju valja utvrditi da „zamjenski roditelj” koji radi u dječjem selu ne može određivati trajanje svojeg ukupnog radnog vremena. Naprotiv, njega uvelike unaprijed određuje ugovor o radu i poslodavac.
69.
Naime, isto kao što je to Sud utvrdio u predmetu povodom kojeg je donesena presuda od 14. listopada 2010., Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, t. 42.), iz spisa podnesenog Sudu ne proizlazi da „zamjenski roditelji” imaju mogućnost odlučivati o broju sati rada tijekom kojih rade.
70.
Naprotiv, to je trajanje za tužitelje u glavnom postupku u najmanju ruku određivao poslodavac na dvjema razinama. S jedne strane, njihova godišnja radna obaveza bila je utvrđena ugovorom o radu na 190 razdoblja od 24 sata (osim za jednog među njima čija je godišnja radna obaveza iznosila 170 razdoblja od 24 sata). S druge strane, njihov dnevni raspored unaprijed je utvrđivao direktor dječjeg sela putem popisa u kojima je za svaki dan bila određena kuća u kojoj je „zamjenski roditelj” trebao raditi.
71.
Sama mogućnost određivanja rasporeda po kojem su se različiti zadaci dodijeljeni radniku mogli obavljati nije ni izdaleka dostatna za zaključak da on sam može određivati svoje radno vrijeme. Ne treba zaboraviti da su „zamjenski roditelji” dužni biti prisutni na svojem radnom mjestu tijekom cijelog razdoblja obavljanja svojeg posla, a što ograničava mogućnost da se posvete osobnim poslovima. U tom pogledu, taj pristup nije moguće promijeniti zbog odsutnosti djece u vrijeme kad su u školi. Naime, na raspravi od 2. ožujka 2017. potvrđeno je da su određeni zadaci održavanja kuće bili obavljani tijekom tog razdoblja i, prije svega, da su „zamjenski roditelji” svakako trebali biti dostupni tako da mogu ovladati hitnim medicinskim situacijama ili drugim nepredviđenim incidentima (
40
). Njihova sloboda tijekom ovih razdoblja samo je relativna i ne lišava ta razdoblja svojstva „radnog vremena” u smislu Direktive 2003/88 (
41
). Osim toga, na poslodavcu je da po potrebi uspostavi nadzorne mehanizme koji su potrebni za sprječavanje eventualnih zlouporaba (
42
).
4. Podredno, odstupanje u vezi s „radnicima koji su članovi obitelji”, predviđeno u članku 17. stavku 1. točki (b) Direktive 2003/88
72.
U članku 17. stavku 1. Direktive 2003/88 dana su tri primjera slučajeva u kojima je moguće odstupiti od članka 3. do 6., članka 8. i 16. te direktive. Među tim slučajevima nalaze se „radnici koji su članovi obitelji”.
73.
Nasuprot onome što SOS‑Lapsikylä smatra, mislim da rad „zamjenskih roditelja” ne spada u tu iznimku.
74.
Sukladno ustaljenoj sudskoj praksi Suda, za potrebe tumačenja odredbe prava Unije, mora se voditi računa ne samo o formulaciji odredbe već i o kontekstu i ciljevima koji se žele postići propisom kojeg je ona dio (
43
).
75.
Stoga ne treba zaboraviti da se svrha, koju se nastoji ostvariti Direktivom 2003/88, sastoji od učinkovite sigurnosne i zdravstvene zaštite radnika. Odstupanja dopuštena Direktivom 2003/88 treba tumačiti na način koji ograničava njegov doseg na ono što je nužno potrebno za očuvanje interesa čiju zaštitu ta odstupanja omogućuju (
44
).
76.
Odstupanje u vezi s radnicima koji su članovi obitelji objašnjava se činjenicom da odnosi koji nastaju između suprotstavljenih stranaka, radnika i poslodavca, nisu samo profesionalni. Naime, posebne veze među članovima obitelji neizbježno onemogućavaju da se trajanje radnog vremena može izmjeriti ili unaprijed odrediti. S druge strane, nije isključeno da ga sam radnik može lakše određivati.
77.
To razgraničenje odstupanja u vezi s radnicima koji su članovi obitelji odgovara, osim toga, okviru kojega je članak 17. Direktive 2003/88 dio. Naime, svrha je ove direktive postavljanje minimalnih sigurnosnih i zdravstvenih uvjeta na području radnog vremena (
45
), koje je definirano kao vremensko razdoblje u kojem radnik radi, stoji na raspolaganju poslodavcu i obavlja svoje poslove i zadatke (
46
). Direktiva 2003/88 se dakle bavi odnosima koji radnika povezuju s poslodavcem.
78.
Međutim, odnos koji povezuje „zamjenskog roditelja” i poslodavca nije obiteljski. Iako se u dječjim selima radi o smještaju i organizaciji rada koji su što sličniji obiteljskom okruženju, to je samo radi pedagoškog cilja u vidu odnosa s djecom.
79.
Drugim riječima, ova metoda rada nije povezana s odnosom radnik‑poslodavac i ne može stoga biti obuhvaćena područjem primjene članka 17. stavka 1. Direktive 2003/88: ona nije uspostavljena u interesu prvoga ni u korist drugoga, nego isključivo u interesu primljene djece.
80.
S obzirom na prethodna razmatranja, smatram da bi proširenje iznimke u vezi s radnicima koji su članovi obitelji na „zamjenske roditelje” išlo ne samo protiv opće svrhe te direktive i njezina okvira, već također i protiv posebnih interesa u vezi s radom u obitelji.
5. Međuzaključak
81.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da članak 17. stavak 1. Direktive 2003/88 treba tumačiti na način da njegovo područje primjene ne može obuhvaćati rad koji u dječjoj kući obavlja radnik koji zamjenjuje „roditelja koji je nositelj prava” kada taj radnik nije slobodan određivati trajanje svojeg ukupnog radnog vremena, i to unatoč činjenici da reproducirajući okolnosti koje nalikuju obiteljskima on živi s djecom i tom se prilikom samostalno brine o potrebama te djece onako kako bi to činio pravi roditelj.
C. Iznimke predviđene u članku 17. stavku 3. točkama (b) i (c) Direktive 2003/88
82.
U svojim pisanim očitovanjima Europska komisija smatra da djelatnosti tužitelja u glavnom postupku spadaju u iznimke predviđene člankom 17. stavkom 3. točkama (b) i (c) Direktive 2003/88.
83.
Doduše, sud koji je uputio zahtjev ograničio je svoje pitanje na tumačenje članka 17. stavka 1. Direktive 2003/88. Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da „Sud, kako bi sudu koji mu je uputio prethodno pitanje dao koristan odgovor, može uzeti u obzir pravila prava Unije na koja se nacionalni sud koji je uputio zahtjev nije pozvao u svojim prethodnim pitanjima” (
47
).
84.
Način na koji je Sud protumačio ove odredbe u presudi od 14. listopada 2010., Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612), može biti koristan sudu koji je uputio zahtjev.
85.
Naime, u toj je presudi Sud presudio da se odstupanje iz članka 17. stavka 3. točke (b) Direktive 2003/88 može primijeniti na djelatnosti radnika koji su sklopili ugovore o obrazovnoj obvezi i rade u odmaralištima i rekreacijskim centrima, s obzirom na to da ti radnici moraju osigurati trajni nadzor nad maloljetnicima koji su im povjereni. Sud je dodao da „pedagoški i obrazovni doprinos navedenih odmarališta i rekreacijskih centara počiva također, barem djelomično, u posebnom i originalnom načinu funkcioniranja prema kojem primljeni maloljetnici stalno žive tijekom više dana sa svojim animatorima i voditeljima” (
48
).
86.
U toj je presudi Sud također pojasnio da se članak 17. stavak 3. točka (c) Direktive 2003/88 može primijeniti jer djelatnosti osoblja odmarališta i rekreacijskih centara također „obilježava potreba za osiguranjem neprekinutosti usluge, s obzirom na to da maloljetnici primljeni u te centre žive tijekom cijelog trajanja svojeg boravka s osobljem navedenih centara i pod njihovim nadzorom” (
49
).
87.
Ova razmatranja mogu se a fortiori primijeniti na „zamjenske roditelje” u dječjem selu kao što je ono koje je opisao sud koji je uputio zahtjev. Naime, samo je na njima da osiguraju čuvanje, ali i odgoj, djece koja stanuju u kući kojoj su dodijeljeni, i to bez prekida.
88.
Međutim, ova odstupanja ovise o ispunjavanju dvaju uvjeta određenih člankom 17. stavkom 2. Direktive 2003/88.
89.
Kao prvo, odstupanja predviđena člankom 17. stavkom 3. Direktive 2003/88 samo su mogućnosti koje radi primjene moraju biti predviđene zakonima i drugim propisima ili kolektivnim ugovorima ili sporazumima između socijalnih partnera.
90.
Kao drugo, ako je to tako, ova se odstupanja mogu provesti samo ako radnici dobiju odgovarajuće zamjensko vrijeme za odmor ili, ako to iz objektivnih razloga nije moguće, da dobiju odgovarajuću zaštitu (
50
).
91.
Budući da zahtjev za prethodnu odluku ne sadržava informacije u odnosu na ta dva uvjeta, sud koji je uputio zahtjev morat će, ako to smatra potrebnim, provjeriti primjenjivost odstupanja predviđenih u članku 17. stavku 3. točkama (b) i (c) Direktive 2003/88.
VI. Zaključak
92.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Korkein oikeus (Vrhovni sud, Finska) odgovori na sljedeći način:
„Članak 17. stavak 1. Direktive 2003/88/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 4. studenoga 2003. o određenim vidovima organizacije radnog vremena treba tumačiti na način da njegovo područje primjene ne može obuhvaćati rad koji u dječjoj kući obavlja radnik koji zamjenjuje „roditelja koji je nositelj prava” kada taj radnik nije slobodan određivati trajanje svojeg ukupnog radnog vremena, i to unatoč činjenici da reproducirajući okolnosti koje nalikuju obiteljskima on živi s djecom i tom se prilikom samostalno brine o potrebama te djece onako kako bi to činio pravi roditelj.
Nasuprot tome, članak 17. stavak 3. točke (b) i (c) Direktive 2003/88 može se primjenjivati na ovu vrstu rada pod uvjetom da se poštuju zahtjevi iz članka 17. stavka 2. te direktive, a što sud koji je uputio zahtjev mora po potrebi provjeriti.”
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	SL 2003., L 299, str. 9. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 31.)
(
3
)	SOS‑Lapsikylä dio je međunarodne mreže „sela svijeta”. U odgovoru na jedno od pitanja postavljenih na raspravi od 2. ožujka 2017. pojašnjeno je da SOS‑Lapsikylä i dječja sela izgrađena u Finskoj financiraju zajednice ili gradovi kao i da se financiraju privatnim donacijama.
(
4
)	Presuda od 10. rujna 2015., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, t. 48. i navedena sudska praksa).
(
5
)	Vidjeti u tom smislu osobito presude od 1. lipnja 2010., Blanco Pérez i Chao Gómez (C‑570/07 i C‑571/07, EU:C:2010:300, t. 36.), i od 21. rujna 2016., Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, t. 14.).
(
6
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 17. rujna 2015., van der Lans (C‑257/14, EU:C:2015:618, t. 20.).
(
7
)	SL 2004., L 134, str. 114., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 156.
(
8
)	Vidjeti presudu od 6. listopada 2015., Consorci Sanitari del Maresme (C‑203/14, EU:C:2015:664).
(
9
)	Presuda od 6. listopada 2015., Consorci Sanitari del Maresme (C‑203/14, EU:C:2015:664, t. 30.). Vidjeti također presudu od 14. siječnja 2010., Plus Warenhandelsgesellschaft (C‑304/08, EU:C:2010:12, t. 28.) (u vezi s Direktivom 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”), SL 2005., L 149, str. 22., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101.). Radi ilustracije nadležnosti Suda neovisno o međunarodnom elementu uslijed postojanja direktive, vidjeti razmatranja u vezi sa zabranom diskriminacije koja je iznio Rodière, P. („Retour vers les situations internes et la libre circulation des personnes : de quelques errements possibles”, Revue des affaires européennes, 2015/4, str. 731. do 742., osobito str. 741.).
(
10
)	Presuda od 11. listopada 2001., Adam (C‑267/99, EU:C:2001:534, t. 28.).
(
11
)	Presuda od 11. listopada 2001., Adam (C‑267/99, EU:C:2001:534, t. 29.).
(
12
)	Informaciju je na raspravi od 2. ožujka 2017. potvrdio zastupnik finske vlade.
(
13
)	Naime, Sud smatra da se „ne zahtijeva uvijek formalno preuzimanje odredaba određene direktive izričitim i specifičnim zakonskim propisima, već se provedba određene direktive može ostvariti s obzirom na njezin sadržaj, [čak] i u općem pravnom kontekstu” (presuda od 16. lipnja 2005., Komisija/Italija, C‑456/03, EU:C:2005:388, t. 51.).
(
14
)	S druge strane, u presudi od 28. ožujka 1995., Kleinwort Benson (C‑346/93, EU:C:1995:85), predmetno nacionalno zakonodavstvo samo je izričito predviđalo, s jedne strane, „mogućnost donošenja izmjena ‚koje bi dovele do razlika’ [između] odredaba [prava Unije] kako ih Sud tumači (t. 18.) i, s druge strane, da „sudovi dotične države ugovornice nisu dužni rješavati sporove koji se vode pred njima tako da apsolutno i bezuvjetno primjenjuju tumačenje [prava Unije] koje im je Sud dao” (t. 20.).
(
15
)	Vidjeti u tom smislu osobito presude od 10. prosinca 2009., Rodríguez Mayor i dr. (C‑323/08, EU:C:2009:770, t. 27.), i od 3. prosinca 2015., Quenon K. (C‑338/14, EU:C:2015:795, t. 17.). Drugi autori smatraju da bi proširenje nadležnosti Suda čak palo na „plodno tlo u pogledu zakona o prenošenju direktiva koji mogu proširiti materijalno područje primjene u državi preko granica koje su njima određene” (Potvin‑Solis, L., „Qualification des situations purement internes”, u Neframi, E., ured., Renvoi préjudiciel et marge d’appréciation du juge national, Larcier, Bruxelles, 2015., str. 39. do 99., osobito str. 66.).
(
16
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 18. listopada 2012., Nolan (C‑583/10, EU:C:2012:638, t. 53. do 57.).
(
17
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2015., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, t. 48. i navedena sudska praksa).
(
18
)	Točka 2. rješenja, moje isticanje.
(
19
)	Točka 17. rješenja, moje isticanje.
(
20
)	Točka 36. i izreka rješenja, moje isticanje.
(
21
)	Točka 3. zahtjeva za prethodnu odluku.
(
22
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2003., Anomar i dr. (C‑6/01, EU:C:2003:446, t. 38. i 41.).
(
23
)	Vidjeti u tom smislu presude od 18. listopada 1990., Dzodzi (C‑297/88 i C‑197/89, EU:C:1990:360, t. 37.), i od 7. srpnja 2011., Agafiţei i dr. (C‑310/10, EU:C:2011:467, t. 42.). Iz doktrine vidjeti Potvin‑Solis, L., „Qualification des situations purement internes“, u Neframi, E. (ured.), Renvoi préjudiciel et marge d’appréciation du juge national, Larcier, Bruxelles, 2015., str. 39. do 99., osobito str. 67.
(
24
)	U vezi s pojmom „sud” iz članka 267. UFEU‑a, Tridimas, T., istaknuo je da je glavna misao kod tumačenja tog uvjeta bila da se prethodni postupak učini što pristupačnijim. Tridimas, T., smatra da se stoga radilo o osiguravanju ujednačenog tumačenja prava Unije, ali i o dostupnosti pravnog sredstva za zaštitu prava koja proizlaze iz navedenog prava (Tridimas, T., „Knocking on Heaven’s Door: Fragmentation, Efficiency and Defiance in the Preliminary Reference Procedure”, CML Rev., 40, 2003., str. 9. do 50., osobito str. 30.). Čini mi se da ove misli trebaju voditi Sud kod ispitivanja svoje nadležnosti u prethodnom postupku neovisno o uvjetu za nadležnost ili za dopuštenost predmeta.
(
25
)	Vidjeti uvodne izjave 4., 5. i 10. Direktive 2003/88. Vidjeti također u tom smislu presudu od 10. rujna 2015., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, t. 42.).
(
26
)	SL 1989., L 183, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 50.)
(
27
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 14. listopada 2010., Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, t. 21.).
(
28
)	U vezi s iznimkama predviđenima u članku 17. stavku 3. točki (c) Direktive 2003/88, vidjeti presudu od 14. listopada 2010., Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, t. 47. i 48.). Zamisao o popisu s primjerima nalazi se u izrazu „osobito”, korištenom u verziji na finskom jeziku te direktive („ja erityisesti”), kao i u drugim jezičnim verzijama kao što je verzija na engleskom („and particularly in the case of”) ili španjolskom jeziku („y en particular cuando se trate de”).
(
29
)	Presuda od 14. listopada 2010., Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, t. 40.). Vidjeti također presudu od 9. rujna 2003., Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, t. 89.). Potonja presuda odnosi se na članak 17. Direktive Vijeća 93/104/EZ od 23. studenoga 1993. o određenim vidovima organizacije radnog vremena (SL 1993., L 307, str. 18.). Međutim, budući da je tekst članka 17. stavka 1. ostao istovjetan, starija sudska praksa još uvijek je relevantna (u tom smislu, u vezi s drugim neizmijenjenim odredbama Direktive 2003/88, vidjeti rješenje od 4. ožujka 2011., Grigore, (C‑258/10, neobjavljeno, EU:C:2011:122, t. 39.)).
(
30
)	Moje isticanje.
(
31
)	Presuda od 10. rujna 2015., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, t. 35. i navedena sudska praksa).
(
32
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 9. rujna 2003., Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, t. 64.).
(
33
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 14. listopada 2010., Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, t. 28.).
(
34
)	Presuda od 14. listopada 2010., Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, t. 28. i navedena sudska praksa).
(
35
)	Na primjer, putem klauzule u ugovoru o radu.
(
36
)	Presuda od 7. rujna 2006., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (C‑484/04, EU:C:2006:526, t. 20.). Moje isticanje. Vidjeti također presudu od 14. listopada 2010., Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, t. 41.).
(
37
)	Vidjeti u tom smislu presude od 14. listopada 2010., Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, t. 40.), i od 9. rujna 2003., Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, t. 89.).
(
38
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2015., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, t. 42.), i u pogledu Direktive 93/104 presude od 3. listopada 2000., Simap (C‑303/98, EU:C:2000:528, t. 49.), i od 9. rujna 2003., Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, t. 50.).
(
39
)	Vidjeti u tom smislu, među brojnim presudama, presude od 1. prosinca 2005., Dellas i dr. (C‑14/04, EU:C:2005:728, t. 49.), od 7. rujna 2006., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (C‑484/04, EU:C:2006:526, t. 38.), i od 10. rujna 2015., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, t. 24.).
(
40
)	Informaciju je pružio zastupnik SOS‑Lapsikylä odgovarajući na pitanje suca izvjestitelja, a u svojoj ju je replici potvrdio zastupnik tužitelja u glavnom postupku.
(
41
)	U vezi s nepostojanjem utjecaja razdoblja profesionalne neaktivnosti tijekom dežurstva liječnika, vidjeti, mutatis mutandis, presudu od 9. rujna 2003., Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, t. 61. i 65.). Podsjećam da je u točki 94. te presude Sud također pojasnio da „odgovarajuće zamjensko vrijeme za odmor” u smislu članka 17. stavaka 2. i 3. Direktive 93/104 mora „obilježavati činjenica da tijekom tog vremena radnik u odnosu na svojeg poslodavca ne podliježe nikakvoj obvezi koja ga može spriječiti da se slobodno i neprekinuto posveti vlastitim interesima kako bi se neutralizirali učinci rada na zdravlje i sigurnost osobe o kojoj je riječ” (moje isticanje).
(
42
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2015., Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, t. 40.).
(
43
)	Vidjeti osobito presude od 19. prosinca 2013., Koushkaki (C‑84/12, EU:C:2013:862, t. 34.) i od 16. srpnja 2015., Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 35.).
(
44
)	Vidjeti u tom smislu presude od 14. listopada 2010., Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, t. 40.) i od 9. rujna 2003., Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, t. 89.).
(
45
)	Vidjeti članak 1. stavak 1. te direktive.
(
46
)	Vidjeti članak 2. točku 1. te direktive.
(
47
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 8. prosinca 2011., Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑157/10, EU:C:2011:813, t. 19.).
(
48
)	Presuda od 14. listopada 2010., Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, t. 45.).
(
49
)	Presuda od 14. listopada 2010., Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, t. 48.).
(
50
)	Vidjeti članak 17. stavak 2. Direktive 2003/88 i u vezi s tim uvjetom presudu od 14. listopada 2010., Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, t. 49. do 62.).