62007CC0445
GENERALINĖS ADVOKATĖS
JULIANE KOKOTT IŠVADA,
pateikta 2009 m. vasario 12 d. (
1
)
Sujungtos bylos C-445/07 P ir C-455/07 P
Europos Bendrijų Komisija
Ente per le Ville Vesuviane
prieš
prieš
Ente per le Ville Vesuviane
Europos Bendrijų Komisiją
„Apeliacinis skundas — Europos regioninės plėtros fondas (ERPF) — Kampanijos regiono (Italija) infrastruktūros atnaujinimas turizmo plėtros tikslais — Bendrijos finansinės paramos nutraukimas — Ieškinys dėl panaikinimo — Priimtinumas — Regioninis arba vietos vienetas — Su šiuo vienetu tiesiogiai ir konkrečiai susiję aktai“
I — Įžanga
1.
Byla susijusi su Ente per le Ville vesuviane (toliau – Ente) ir Europos Bendrijų Komisijos (toliau – Komisija) ginču dėl Europos regioninės plėtros fondo (ERPF) finansinės paramos Ente projektams nutraukimo.
2.
Ente yra konsorciumas, kurį sudaro Italijos valstybė, Kampanijos regionas, Neapolio provincija ir kelios komunos. Jis įsteigtas 1971 m. liepos 29 d. Italijos įstatymu Nr. 578, siekiant užtikrinti architektūrinių ansamblių, kuriuos sudaro XVIII a. Vezuvijaus papėdės vilos ir jų priklausiniai, apsaugą ir vertę.
3.
2007 m. liepos 18 d. Sprendimu (toliau – skundžiamas teismo sprendimas) (
2
) Pirmosios instancijos teismas ieškinį, kuriuo Ente apskundė Komisijos sprendimą dėl ERPF finansinės paramos nutraukimo, atmetė kaip nepagrįstą.
4.
Šiuo apeliaciniu skundu Ente tebesiekia panaikinti minėtą sprendimą. Komisija taip pat pateikė skundą, kuriame ji teigia, kad Pirmosios instancijos teismas turėjo atmesti ieškinį kaip nepriimtiną, nes Ente nebuvo tiesiogiai susijęs su sprendimu ir todėl jis negalėjo pareikšti ieškinio.
5.
Todėl šis procesas suteikia galimybę išsamiau išnagrinėti ieškovų tiesioginio poveikio klausimą, susijusį su ERPF parama.
II — Teisinis pagrindas
6.
Ginčijamo sprendimo 1–3 punktuose Pirmosios instancijos teismas nurodė tokį teisinį pagrindą:
„1.   ERPF buvo įkurtas 1975 m. gegužės 18 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 724/75, kuris buvo daug kartų iš dalies keičiamas, o vėliau, nuo 1985 m. sausio 1 d., pakeistas 1984 m. birželio 19 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 1787/84. 1988 m. struktūrinių fondų reglamentavimas buvo pakeistas 1988 m. birželio 24 d. Tarybos reglamentu Nr. 2052/88 dėl struktūrinių fondų uždavinių, jų efektyvumo bei jų veiklos koordinavimo tarpusavyje, taip pat su Europos investicijų banko operacijomis ir kitais esamais finansiniais instrumentais.
2.   1988 m. gruodžio 19 d. Taryba priėmė Reglamentą (EEB) Nr. 4254/88, nustatantį Reglamento (EEB) Nr. 2052/88 įgyvendinimo nuostatas tiek, kiek jos susijusios su Europos regioninės plėtros fondu. Reglamentu Nr. 4253/88 buvo pakeistas Reglamentas Nr. 1787/84. Reglamentas Nr. 4253/88 buvo iš dalies pakeistas 1993 m. liepos 20 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2083/93.
3.   Reglamento Nr. 4254/88 12 straipsnyje „Pereinamojo laikotarpio nuostatos“ nustatyta: „Komisija automatiškai atsisako išmokėti dalis sumų, kurias iki 1989 m. sausio 1 d. ji skyrė kaip paramą projektams iš ERPF ir už kurias jai nebuvo pateikta galutinė paraiška apmokėti iki 1995 m. kovo 31 d., nedarydama žalos dėl teisinių priežasčių sustabdytiems projektams.““ (Neoficialus vertimas)
III — Faktinės aplinkybės ir procesas Pirmosios instancijos teisme
7.
Italijos valstybė ieškovo prašymu paprašė Komisijos finansinės paramos iš ERPF investicijoms į infrastruktūrą, susijusioms su trijų Vezuvijaus papėdės vilų atkūrimu. Šiomis aplinkybėmis Komisija 1986 m. gruodžio 18 d. Sprendimu, adresuotu Italijos Respublikai (toliau – sprendimas dėl paramos skyrimo (
3
)), paskyrė ERPF finansinę paramą, susijusią su šio vilų ansamblio atnaujinimu turistiniais tikslais.
8.
Sprendime dėl paramos skyrimo Ente nurodomas kaip paramos gavėjas (trečia konstatuojamoji dalis ir 3 straipsnis), atsakingas už projekto paraiškos pateikimą ir jo įgyvendinimą (sprendimo priedas).
9.
Pagal sprendimo suteikti paramą 4 straipsnį Komisija gali sumažinti, panaikinti ar reikalauti grąžinti finansinę paramą, jei nesilaikoma šiame sprendime nurodytų sąlygų, pirmiausia susijusių su projekto įgyvendinimo grafiku. Be to, 4 straipsnyje nustatyta, kad panaikinti arba prašyti grąžinti galima, tik jeigu gavėjui buvo suteikta galimybė pateikti pastabas.
10.
Vykdydama šį sprendimą Komisija sumokėjo du avansus atitinkamai 1988 ir 1990 metais.
11.
Pagal Reglamento Nr. 4254/88, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2083/93, 12 straipsnį galutinės mokėjimų paraiškos mokėjimams iš ERPF turėjo būti pateiktos Komisijai iki 1995 m. kovo 31 d., išskyrus atvejus, kai projektas buvo sustabdytas dėl teisinių priežasčių.
12.
1995 m. kovo 29 d. laišku Italijos valstybė, remdamasi Reglamento Nr. 4254/88 12 straipsniu, paprašė Komisijos pratęsti šį terminą, nes projektas buvo sustabdytas dėl teisinių priežasčių ir todėl galutinė mokėjimo paraiška negalėjo būti pateikta per nustatytą terminą.
13.
2001 m. spalio 12 d. laišku Komisija informavo Italiją, kad ji ketina nutraukti finansinę paramą. Komisija konstatavo, jog terminas pateikti ataskaitas pagal Reglamento Nr. 4254/88 12 straipsnį jau buvo pasibaigęs ir, priešingai nei teigia Italijos valdžios institucijos, nėra jokio pagrindo pratęsti terminą Reglamento Nr. 4254/88 12 straipsnio prasme.
14.
2002 m. kovo 13 d. laišku Komisija informavo Italiją apie savo galutinį sprendimą nutraukti finansinę paramą iš ERPF, remdamasi mokėjimo paraiškomis, pateiktomis iki 1995 m. kovo 31 dienos (toliau – ginčijamas sprendimas (
4
)).
15.
Kadangi Italija iki šio termino pateikė tik vieną mokėjimo paraišką dėl paramos dalies, kuri buvo mažesnė negu avansu sumokėta suma, tai dabar Italija, pirma, privalo grąžinti susidariusį skirtumą ir, antra, negali gauti jokių mokėjimų nagrinėjamiems projektams iš ERPF.
16.
Ginčijamame sprendime Komisija pabrėžė, jog nei šis sprendimas, nei bet kuri kita Bendrijos teisės nuostata neįpareigoja valstybės narės reikalauti iš Ente, kaip paramos gavėjo, grąžinti jau sumokėtą sumą.
17.
Dėl 2002 m. kovo 13 d. Komisijos sprendimo Ente pateikė Pirmosios instancijos teismui ieškinį, kuriuo prašoma šį Komisijos sprendimą panaikinti.
IV — Skundžiamas teismo sprendimas
18.
Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas pirmiausia nustatė, kad, priešingai nei mano Komisija, ieškinys yra priimtinas. Ente tiesiogiai susijęs su ginčijamu sprendimu, todėl jis gali pareikšti ieškinį EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme.
19.
Dėl bylos esmės Pirmosios instancijos teismas atmetė Ente ieškinį dėl panaikinimo kaip nepagrįstą. Pirmuoju ieškinio pagrindu Ente tvirtino, kad Komisija padarė klaidingą išvadą, nes tvirtino, jog dėl teisinių priežasčių pagal Reglamento Nr. 2083/93 12 straipsnį nebuvo įvykdytos vėlavimo sąlygos, ir todėl rėmėsi per nustatytą terminą nepateikta mokėjimo paraiška. Šiuo atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas patvirtino ginčijamą Komisijos sprendimą.
20.
Antruoju pagrindu Ente tvirtino, kad prieš Komisijai priimant ginčijamą sprendimą jam nebuvo suteikta galimybė pateikti pastabas, ir nurodė, kad tai pažeidė jo teisę į gynybą. Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas nustatė, jog nors Ente ir turėjo teisę būti išklausytas, šioje byloje dėl neišklausymo negali būti panaikinamas ginčijamas sprendimas. Atsakydamas į Pirmosios instancijos teismo klausimą, Ente nenurodė nieko, kas būtų galėjęs lemti kitokį sprendimą.
21.
Be to, Ente kaltino Komisiją dėl nepakankamai ištirtų faktinių aplinkybių ir ginčijamo sprendimo motyvavimo stokos. Tačiau ir šiuo atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas vertino ieškinį kaip nepagrįstą.
V — Apeliacinis skundas
22.
Apeliacinį skundą Ente grindžia dviem apeliacinio skundo pagrindais. Savo pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu jis iš esmės tvirtina, kad buvo pažeistas Reglamento Nr. 4254/88 12 straipsnis. Savo antruoju apeliacinio skundo pagrindu jis ginčija Pirmosios instancijos teismo išvadą, jog Komisija nepažeidė Ente teisės į gynybą, priimdama ginčijamą sprendimą.
23.
Komisija taip pat pateikė apeliacinį skundą. Šiuo skundu ji ginčija, kad Pirmosios instancijos teismas neatmetė ieškinio kaip nepriimtino dėl to, kad Ente neturėjo teisės pareikšti ieškinio.
24.
Konkrečiai šalys pateikia šiuo reikalavimus:
25.
Byloje C-455/07 P, susijusiose su Ente apeliaciniu skundu,
Ente prašo:
—
iš dalies panaikinti skundžiamą teismo sprendimą ir pripažinti negaliojančiais 2002 m. kovo 13 d. Komisijos sprendimą D(2002) 810111 ir – kiek tai yra reikalinga ir tikslinga – 2001 m. spalio 12 d. Komisijos Regioninės politikos generalinio direktorato pranešimą,
—
nepatenkinus pirmojo reikalavimo, dėl toliau nurodomų priežasčių iš dalies panaikinti skundžiamą teismo sprendimą ir grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui nagrinėti iš naujo, siekiant, kad ginčas būtų išspręstas atsižvelgiant į Teisingumo Teismo pateiktus nurodymus,
—
priteisti iš Komisijos šiame procese ir per procesą pirmojoje instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Komisija savo ruožtu prašo atmesti Ente apeliacinį skundą ir priteisti iš Ente bylinėjimosi išlaidas.
26.
Byloje C-445/07 P, susijusiose su Komisijos apeliaciniu skundu,
Komisija prašo:
—
panaikinti skundžiamą teismo sprendimą tiek, kiek juo Ente per le Ville vesuviane pateiktas ieškinys dėl panaikinimo pripažįstamas priimtinu,
—
pripažinti nepriimtinu Ente per le Ville vesuviane pateiktą ieškinį dėl 2002 m. kovo 13 d. Komisijos sprendimo D(2002) 810111 panaikinimo,
—
priteisti iš Ente per le Ville vesuviane šiame procese ir per procesą pirmojoje instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Ente savo ruožtu prašo atmesti Komisijos apeliacinį skundą ir priteisti iš jos bylinėjimosi išlaidas.
VI — Vertinimas
A — Komisijos apeliacinis skundas
27.
Savo apeliaciniame skunde Komisija teigia, kad Pirmosios instancijos teismas neturi išspręsti ginčo iš esmės, tačiau privalo atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.
1. Apeliacinio skundo priimtinumas
28.
Komisijos apeliacinio skundo priimtinumas galėtų kelti abejonių, nes, atmesdamas ieškinį kaip nepagrįstą, Pirmosios instancijos teismas priėmė Komisijai galiausiai palankų sprendimą.
29.
Ente per le Ville vesuviane neginčijo Komisijos apeliacinio skundo nepriimtinumo. Tačiau tai turi būti įvertinta savo iniciatyva (
5
). Savo akte Komisija taip pat išsamiai nagrinėja savo apeliacinio skundo priimtinumo klausimą.
30.
Pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnio 1 dalį apeliacinį skundą galima paduoti dėl Pirmosios instancijos teismo galutinių sprendimų ir to teismo sprendimų, susijusių su procesiniais klausimais.
31.
Komisijos nuomone, jos apeliacinis skundas dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimo, kaip apeliacinis skundas, kuriuo išsprendžiamas procesinis klausimas, yra priimtinas.
32.
Su tokia pozicija negalima sutikti, nes šioje byloje nebuvo sprendžiamas procesinis klausimas. Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 114 straipsnį (
6
), kad būtų sprendžiamas procesinis klausimas, būtina, jog prieštaravimas dėl priimtinumo būtų pareiškiamas atskiru dokumentu. Tais atvejais, kai Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad buvo išspręstas atskirasis procesinis klausimas statuto 56 straipsnio 1 dalies prasme, prieštaravimas dėl priimtinumo kiekvieną kartą buvo pareikštas, kaip galima matyti, atskiru dokumentu (
7
).
33.
Reikalavimas pateikti atskirą dokumentą užtikrina skaidrią proceso eigą. Tai garantuoja, kad prašymas gali būti lengvai identifikuojamas. Visų pirma, tai yra reikšminga dėl to, kad dėl procesinio klausimo nutraukiama pagrindinė byla. Taigi būtina, kad Pirmosios instancijos teismui atskiru dokumentu būtų paaiškinama, ar prieštaravimas turi būti nagrinėjamas procesiniu klausimu, ar ne. Jeigu procesinis klausimas galėtų būti pateiktas kituose dokumentuose, tai būtų visiškai neaišku, ar tai susiję su procesiniu klausimu, ar ne.
34.
Tačiau šioje byloje akivaizdu, kad Komisija neginčijo ieškinio nepriimtinumo atskiru dokumentu. Vadinasi, nebuvo pateiktas procesinis klausimas ir dėl to Pirmosios instancijos teismo sprendimas negali būti kvalifikuojamas kaip sprendimas, kuriuo išsprendžiamas atskirasis procesinis klausimas.
35.
Vis dėlto Komisijos apeliacinis skundas yra priimtinas kaip skundas, pareiškiamas dėl Pirmosios instancijos teismo galutinio sprendimo. Pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnio antrąją pastraipą apeliacinį skundą gali paduoti bet kuri bylą pralaimėjusi šalis, kurios dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama.
36.
Šioje byloje, vykstant procesui Pirmosios instancijos teisme, Komisija pateikė pagrindinį reikalavimą, kuriuo siekė atmesti Ente ieškinį kaip nepriimtiną. Tik pateikdama papildomą reikalavimą Komisija siekė atmesti ieškinį kaip nepagrįstą.
37.
Nors savo sprendime Pirmosios instancijos teismas aiškiai pripažino, kad ieškinys yra priimtinas, ir jį atmetė tik dėl to, kad jis nepagrįstas, Komisijos pagrindinis reikalavimas buvo atmestas, tik jos papildomas reikalavimas buvo patenkintas. Šis dalinis pralaimėjimas susijęs su Komisijos apeliacinio skundo priimtinumu.
38.
Byloje dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo Teisingumo Teismas išaiškino, kokiomis sąlygomis nepatenkintas prieštaravimas dėl priimtinumo yra dalinis pralaimėjimas, kuriuo gali būti pagrįstas apeliacinis skundas (
8
).
39.
Šioje byloje pastabose, pateiktose Pirmosios instancijos teismui, apeliantė ginčijo pirminio ieškinio primtinumą, tačiau „oficialiai neginčijo jo nepriimtinumo“ (
9
). Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad tokioje situacijoje apeliaciniame skunde negali būti tvirtinama, kad ieškinys buvo atmestas tik todėl, kad jis buvo nepagrįstas, bet ne todėl, kad jis buvo nepriimtinas.
40.
Jei, kaip yra šiuo atveju, buvo pateiktas atskiras prašymas atmesti ieškinį kaip nepriimtiną, tai turi būti laikoma oficialiu prieštaravimu dėl priimtinumo, kurį su tuo susijusio pralaimėjimo atveju galima užginčyti pateikiant apeliacinį skundą.
41.
Todėl reikia daryti tarpinę išvadą, kad Komisijos apeliacinis skundas yra priimtinas.
2. Apeliacinio skundo pagrįstumas
42.
Savo apeliaciniame skunde Komisija prieštarauja, kad Pirmosios instancijos teismas pripažino Ente kaip turintį teisę pateikti ieškinį.
43.
Pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo gali pateikti ieškinį dėl sprendimo, kuris, nors ir būtų kitam asmeniui skirtas sprendimas, yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susijęs. Neginčijama, kad ginčijamas sprendimas yra skirtas ne Ente, o Italijos valstybei. Nors Ente ir yra konkrečiai susijęs su ginčijamu sprendimu, tačiau neaišku, ar jis yra taip pat tiesiogiai susijęs su ginčijamu sprendimu.
44.
Teisingumo Teismo buvo prašoma priimant du sprendimus, kurie taip pat buvo susiję su ERPF finansinės paramos nutraukimu, atsižvelgti į tiesioginio poveikio kriterijų (
10
). Tose bylose buvo pateikti atitinkami Regione Siciliana ieškiniai dėl Komisijos sprendimų, kuriais ji nusprendė nutraukti ERPF finansinę paramą.
45.
Šiuose sprendimuose Teisingumo Teismas rėmėsi savo nusistovėjusia praktika. Pagal minėtą Teisingumo Teismo praktiką EB 230 straipsnio ketvirtojoje pastraipoje nustatyta sąlyga, kad sprendimas, dėl kurio reiškiamas ieškinys, turi būti tiesiogiai susijęs su fiziniu ar juridiniu asmeniu, įvykdoma tik tuomet, kai skundžiama Bendrijos priemonė daro tiesioginį poveikį individo teisinei padėčiai ir nepalieka diskrecijos adresatams, atsakingiems už jos įgyvendinimą, vykstantį savaime ir išplaukiantį tik iš Bendrijos teisės normų, netaikant kitų tarpinių taisyklių (
11
).
46.
Savo sprendimuose Regione Siciliana Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad ieškovai nebuvo tiesiogiai susiję su Komisijos sprendimu. Šiuo atžvilgiu jis rėmėsi visų pirma tuo, kad sprendime skirti finansinę paramą tų bylų ieškovas buvo minimas kaip „už ERPF projekto įgyvendinimą atsakinga institucija“ (
12
) ir „kaip už prašymą dėl finansinės paramos atsakinga institucija“ (
13
), o ne kaip subjektas, „turintis teisę į pagalbą“ (
14
). „Už prašymą atsakingos institucijos“ padėtis neturi tokio poveikio, kad apeliantas būtų tiesiogiai susijęs su Bendrijos parama, dėl kurios, kaip nurodyta tame pačiame sprendime, kreipėsi Italijos vyriausybė ir ji buvo paskirta Italijos Respublikai (
15
).
47.
Nagrinėjamoje byloje Pirmosios instancijos teismas tvirtino, kad sprendimuose Regione Siciliana nustatytos faktinės aplinkybės skiriasi nuo šios bylos aplinkybių, kurios jį paskatino nuspręsti, kad Ente yra susijęs tiesiogiai. Pirma, sprendime skirti finansinę paramą Ente buvo įvardytas ne tik kaip už projekto įgyvendinimą atsakingas subjektas, bet ir kaip gavėjas. Antra, diskrecija, kurią turėjo Italijos valstybė, spręsdama, ar reikalauti grąžinti išmokėtą paramą, neturi reikšmės, nes, prieš Komisijai priimant sprendimą, Italijos valstybė buvo jau pareiškusi ketinimą pinigus susigrąžinti, o ne prisidėti finansiškai. Trečia, teisė pareikšti ieškinį yra būtina, kad Ente galėtų užtikrinti savo teisės į gynybą apsaugą.
48.
Vis dėlto dėl sprendimuose Regione Siciliana nustatytų faktinių aplinkybių ir šios bylos aplinkybių skirtumų, kuriuos skundžiamame sprendime akcentavo Pirmosios instancijos teismas, šios bylos aplinkybių įvertinimas nesiskiria nuo bylų Regione Siciliana.
49.
2006 m. gegužės 2 d. Sprendime Regione Siciliana Teisingumo Teismas nusprendė, kad Regione Siciliana neturėjo teisės pareikšti ieškinio, nes už projekto įgyvendinimą atsakingos institucijos funkcija nereiškia, kad pats ieškovas „turėjo teisę į pagalbą“.
50.
Šioje byloje ginčijamame sprendime ieškovas įvardytas kaip gavėjas. Tačiau ginčijamame sprendime nematyti, kad Ente buvo suteikta pagal Bendrijos teisę nustatyta teisė į paramą. Taip pat ir savo sprendimo motyvuose Pirmosios instancijos teismas nesirėmė ta aplinkybe, jog Ente turi teisę į paramą. Atvirkščiai, Italijos valstybė kreipėsi į Komisiją, kad infrastruktūros projektams, kuriuos turėjo vykdyti Ente, Komisija suteiktų šiai valstybei skirtą paramą iš ERPF. Šiuo atveju pareiškėjas, turintis teisę subjektas ir adresatas yra tik Italija. Šiuo atžvilgiu savo sprendime suteikti paramą Komisija taip pat tinkamai pavadino Ente tik „gavėju“, o ne teisę turinčiu subjektu.
51.
Tačiau šioje byloje Ente, kaip turintis „gavėjo“ statusą, yra labiau susijęs su ERPF parama nei bylų Regione Siciliana ieškovai tik kaip „atsakingos institucijos“. Iš 2006 m. gegužės 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo Regione Siciliana negalima daryti išvados, kad tik subjektas, turintis teisę gauti paramą pagal Bendrijos teisę, gali pareikšti ieškinį. Teisingumo Teismas tik konstatavo, kad asmuo, atsakingas už projektą, kuris neturi teisės į paramą, neturi teisės pareikšti ieškinio. Savo ankstesniuose sprendimuose Teisingumo Teismas rėmėsi tuo, kad ginčijama priemonė daro poveikį asmens teisiniam statusui (
16
). Kyla klausimas, ar ginčijamas sprendimas pažeidžia Ente, kaip gavėjo, teisinį statusą, net jei jis neturėjo teisės į paramą pagal Bendrijos teisę.
52.
Šiuo atžvilgiu būtų galima teigti, kad tai turi įtakos Ente teisiniam statusui, nes Italija galėtų jo pareikalauti grąžinti paramą. Galiausiai, kalbant apie Komisijos sprendimus, įpareigojančius valstybes nares susigrąžinti Bendrijos teisei prieštaraujančią valstybės paramą, pažymėtina, kad atitinkamos įmonės turi teisę pareikšti ieškinį, net jeigu jos neturi teisės į paramą pagal Bendrijos teisę. Be to, Ente vis dėlto turėtų būti tiesiogiai susijęs su Komisijos sprendimu.
53.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką asmeniui, kuris nėra Komisijos sprendimo adresatas, yra daromas tiesioginis poveikis, jei adresatas yra atsakingas už Bendrijos priemonės įgyvendinimą ir jei šis įgyvendinimas vyksta savaime dėl to, kad adresatui nepaliekama diskrecijos šiuo klausimu (
17
).
54.
Tiesioginio poveikio nėra, jei tarp Bendrijos sprendimo bei jo poveikio ieškovui įsiterpia savarankiška adresato valia (
18
). Jei adresato sprendimas nėra teisiškai privalomas nei pagal Bendrijos teisę, nei pagal konkretų Komisijos sprendimą, tačiau yra pagrįstas savarankiškai priimtu valstybės narės sprendimu, nėra tiesioginio ryšio tarp Komisijos sprendimo ir ieškovo.
55.
Šioje byloje neginčijama, kad Italijos vyriausybė nebuvo įpareigota susigrąžinti iš Ente Bendrijos suteiktą paramą. Atvirkščiai, ji galėjo laisvai nuspręsti, ar pati sugrąžins ERPF mokėtinas sumas ir iš savo lėšų padengs Bendrijos paramos dalį, reikalingą užbaigimo darbams finansuoti. Pagal Bendrijos teisę ji nebuvo įpareigota reikalauti Ente grąžinti pinigus, kaip ginčijamame sprendime aiškiai nurodė Komisija.
56.
Kaip teisingai pažymėjo generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer savo išvadoje byloje Regione Siciliana, tai sutampa su sudėtinga struktūrinių fondų valdymui būdingų santykių struktūra (
19
). Tai suteikia valstybėms narėms galimybę priimti sprendimus ir todėl ERPF parama nustato Komisijos ir valstybės narės santykius (
20
). Todėl, Komisijos požiūriu, paramą gaunantys projektai yra valstybių narių projektai. Taigi susijusiai valstybei narei paliekama teisė nuspręsti, ar infrastruktūros projektas turi būti tęsiamas, jeigu Bendrija nutraukia savo finansinę paramą.
57.
Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas rėmėsi tuo, kad tokia laisvė, kuria naudojasi valstybės narės, įgyvendindamos Komisijos sprendimą, yra reikšminga, nes prieš priimant ginčijamą sprendimą Italijos vyriausybė pareiškė apie savo ketinimą ne padengti reikalaujamą grąžinti sumą, bet ją susigrąžinti iš Ente. Todėl klausimas, ar Italija būtų iš savo biudžeto sumokėjusi atitinkamas sumas, kurios nebebūtų mokamos iš ERPF, buvo grynai teorinio pobūdžio.
58.
Šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas remiasi dviem Teisingumo Teismo sprendimais, kuriuose pastarasis nustatė, kad savo nuožiūra priimant adresatui tarpinius sprendimus yra taikoma išimtis tais atvejais, kai a priori buvo nustatyta, kad po adresato sprendimo priėmimo ieškovas turės mokėti atitinkamą sumą. Jeigu valstybės narės galimybė įgyvendinti Bendrijos teisės aktą ieškovui nenuostolingu būdu yra visiškai teorinio pobūdžio, nes nuo pat pradžių nekilo abejonių, kad nacionalinės valdžios institucijos įgyvendins Bendrijos teisės aktą visai kitaip, tai ieškovas yra tiesiogiai susijęs su Bendrijos teisės aktu (
21
).
59.
Neaišku, ar ši teismų praktika gali būti taikoma tokiai situacijai kaip nagrinėjamoji, kuri susijusi su ERPF parama. Remiantis Pirmosios instancijos teismo išvadomis, šiuo atveju Italija, kaip ginčijamo sprendimo adresatė, iki šio sprendimo priėmimo nepaliko abejonių dėl to, kad ji sprendimą įgyvendins ieškovui nuostolingu būdu. Todėl iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad galima taikyti šią Teisingumo Teismo praktiką (
22
).
60.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad tos bylos, kuriose Teisingumo Teismas pabrėžė, kad adresato diskrecija įgyvendinti sprendimą yra tik teorinio pobūdžio, nes nekilo jokių abejonių dėl įgyvendinimo pobūdžio, buvo grindžiamos labai konkrečiomis situacijomis. Taigi, ar tose bylose priimtos išvados būtinai turi būti taikomos tokiais atvejais, koks nagrinėjamas, yra abejotina.
61.
Byloje Piraiki-Patraiki (
23
) Komisija įgaliojo Prancūziją jos prašymu apriboti importą iš Graikijos, nenurodydama, kad šiuo atžvilgiu šis įgaliojimas Prancūzijai yra privalomas. Aplinkybė, kad adresatas, dėl kurio prašymo priimtas sprendimas, naudojasi savo diskrecija įgyvendinti, kuri jam yra visiškai nenaudinga priimant savo sprendimą, iš tikrųjų atrodo tik hipotetinė. Tokioje situacijoje būtų neteisinga paneigti finansinės naštos tiesioginį pobūdį, Komisijos sprendime atsiradusį tik dėl turimos teisinės adresato diskrecijos priimti sprendimus. Todėl minėtoje byloje Teisingumo Teismas taip pat pripažino tam tikrų Graikijos eksportuotojų teisę pareikšti ieškinį, atsižvelgiant į tiesioginio poveikio aspektą.
62.
Byloje Dreyfus (
24
) Teisingumo Teismas, remdamasis bendru ypač sudėtingų objektyvių aplinkybių įvertinimu ir atsižvelgęs į Komisijos sprendimo skirti Bendrijos finansavimą žemės ūkio produktų eksportui į Rusijos Federaciją socialines ir ekonomines aplinkybes, konstatavo, kad egzistavo tiesioginė sąsaja su tiekėju, kuris iš esmės tik galėjo tikėtis, jog jo kontrahentas iš Rusijos sumokės tik tokio dydžio sumą, kuri buvo suteikta iš Bendrijos lėšų, nepaisant to, kad sutarties šalis privalėjo mokėti didesnius mokėjimus pagal privatinę teisę. Šiuo atveju visiškai hipotetinę galimybę, kad ieškovo kontrahentas įvykdys savo sutartinius įsipareigojimus, net jeigu jis dėl to ir negaus finansinės paramos iš Bendrijos, Teisingumo Teismas taip pat laikė tokia neįmanoma, kad net Komisijos sprendimą atskirų finansavimo sąlygų atžvilgiu jis vertino kaip nustatantį tiesioginę finansinę naštą ieškovui tiekėjui.
63.
Taigi, abiejose bylose vertindamas konkrečias faktines aplinkybes, Teisingumo Teismas nusprendė, jog tikslinga nagrinėti nuo taisyklės nukrypti leidžiančias išimtis, kad dėl adresato diskrecijos, paliktos priimant sprendimą, trečioji šalis nėra tiesiogiai susijusi su Komisijos sprendimu.
64.
Tačiau šioje byloje yra kitokia situacija. Skirtingai nei minėtose bylose, šiuo atveju atsižvelgiant į visas objektyvias faktines aplinkybes neįmanoma daryti panašių privalomų išvadų dėl vėlesnių sprendimo adresato veiksmų, ypač dėl to, kad Italija pati priklauso Ente. Pasinaudoti galima tik subjektyviu Italijos pranešimu. Jis yra neprivalomas ir jokiu būdu nedraudžia Italijai atsisakyti faktiškai susigrąžinti lėšas arba užginčyti Ente paramą iš nuosavų lėšų. Šiomis aplinkybėmis neatrodo įtikinama, tik remiantis Italijos pranešimu apie ketinimą susigrąžinti iš Ente suteiktą paramą, daryti prielaidą apie tiesioginį Ente poveikį (
25
). Ne mažiau svarbu, kad valstybė narė, vykdydama teisiškai neprivalomą pranešimą dėl būsimų veiksmų, galėtų nuspręsti, ar suinteresuotasis asmuo turi teisę pareikšti ieškinį Bendrijos teismuose.
65.
Todėl darytina išvada, kad Ente nėra tiesiogiai susijęs, nes Italija nebuvo įpareigota reikalauti grąžinti pinigus iš Ente.
66.
Pirmosios instancijos teismas manė, kad jo prielaidą, susijusią su Ente teise pareikšti ieškinį, dar labiau patvirtina faktas, jog sprendimas dėl paramos skyrimo numatė Ente teisę būti išklausytam prieš priimant sprendimą dėl ERPF paramos nutraukimo. Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad dėl šios privalomai nustatytos teisės būti išklausytam Ente per procesą suteikta stipresnė pozicija nei bylų Regione Siciliana ieškovams. Tačiau savarankiška teisė pareikšti ieškinį dėl sprendimo dėl bylos esmės negali būti nustatyta tik iš nustatytos trečiojo asmens teisės būti išklausytam, kuri turi užtikrinti tvirtą pagrindą Komisijos sprendimui, adresuotam valstybei narei, jei trečiasis asmuo, turintis teisę būti išklausytas, kaip yra šiuo atveju, nėra tiesiogiai susijęs su sprendimo turiniu.
67.
Galiausiai būtina išnagrinėti, ar šis teisės būti išklausytam neigimas reiškia, kad nevykdomas teisingumas. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad asmenims turi būti suteikta veiksminga teisių, kurios kyla iš Bendrijos teisinės sistemos, apsauga (
26
).
68.
Fizinių ir juridinių asmenų, kurie dėl EB 230 straipsnio ketvirtojoje pastraipoje numatytų priimtinumo sąlygų negali tiesiogiai ginčyti tokių Bendrijos aktų kaip ginčijamas sprendimas, teisminė apsauga turi būti veiksmingai užtikrinta suteikiant teisę pareikšti ieškinį nacionaliniuose teismuose. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas akcentavo, kad pastarieji, laikydamiesi EB 10 straipsnyje numatyto lojalaus bendradarbiavimo principo, vidaus procedūros normas, reglamentuojančias teisę pareikšti ieškinį, turi aiškinti ir taikyti kiek įmanoma taip, kad minėti fiziniai ir juridiniai asmenys galėtų užginčyti bet kurio sprendimo ar bet kurios kitos nacionalinės priemonės, susijusios su tokio Bendrijos akto kaip nagrinėjamasis šioje byloje taikymu jų atžvilgiu, teisėtumą, remdamiesi tuo, kad toks Bendrijos aktas yra neteisėtas, ir kreipdamiesi į šiuos teismus dėl prejudicinių klausimų šiuo atžvilgiu pateikimo Teisingumo Teismui (
27
).
69.
Darytina išvada, kad jau pirmoje instancijoje Ente ieškinys buvo nepriimtinas dėl teisės pareikšti ieškinį neturėjimo. Todėl Komisijos apeliacinis skundas yra pagrįstas.
B — Ente per le ville vesuviane apeliacinis skundas
70.
Atsižvelgiant į Ente Pirmosios instancijos teismui pateikto ieškinio nepriimtinumą, jo apeliacinis skundas dėl skundžiamo sprendimo tiek, kiek jame nuspręsta dėl ieškinio pagrįstumo, neteko dalyko, todėl jo nagrinėti nereikia (
28
). Taigi nereikia priimti sprendimo dėl Ente apeliacinio skundo.
71.
Tuo atveju, jei dėl ieškinio priimtinumo Teisingumo Teismas nuspręstų kitaip, toliau dar nagrinėsiu Ente apeliacinį skundą iš esmės.
1. Papildomas apeliacinio skundo pagrindų vertinimas
a) Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas
72.
Savo pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu Ente tvirtina, kad buvo padaryta teisės klaida, faktinių aplinkybių vertinimo klaida ir motyvavimo klaida Reglamento Nr. 4254/88 12 straipsnio atžvilgiu. Šiame straipsnyje nustatytas terminas, per kurį mokėjimo paraiškos turi būti pateiktos Komisijai, kad į jas būtų galima atsižvelgti. 12 straipsnyje numatyta šio termino išimtis projektams, kurie buvo sustabdyti dėl teisinių priežasčių.
73.
Ente nuomone, termino pratęsimas taikomas visam projektui, net jeigu tik patvirtinto projekto dalies, tai yra tik vieno iš trijų vilų ansamblių, atžvilgiu taikoma 12 straipsnyje numatyta leidžianti nukrypti nuostata.
74.
Tačiau Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad leidžianti nukrypti nuostata taikoma, jei projektas yra dalytinas, tik tai projekto daliai, kuri buvo sustabdyta dėl teisinių priežasčių. Galimybė pratęsti terminą yra taisyklės, kad visos mokėjimo paraiškos turi būti pateiktos Komisijai per nustatytą terminą, išimtis. Pirmosios instancijos teismas teisingai nurodė, kad 12 straipsnyje numatytas termino pratęsimas turi būti aiškinamas siaurai. Tinkamas ir patikimas ERPF lėšų finansavimo planas reikalauja kuo greičiau atlikti pinigų apskaitą. Jeigu projektas gali būti suskirstytas į atskiras dalis ir 12 straipsnyje numatyta leidžianti nukrypti nuostata taikoma tik vienai projekto daliai, tai yra besąlygiškai teisinga, kad jau baigtos projekto dalys turi būti apskaitomos per nustatytą terminą.
75.
Be to, tiek, kiek Ente kaltina Pirmosios instancijos teismą klaidingai nusprendus, kad projektas, kuriam skirta parama, gali būti suskirstytas į dalis, šį kaltinimą reikia atmesti kaip nepriimtiną. Šiuo atžvilgiu Ente ginčija Pirmosios instancijos teismo atliktą faktinių aplinkybių konstatavimą. Be to, vis dėlto nėra jokių požymių, dėl kurių darbai, susiję su kiekvienu iš trijų vilų ansamblių, negalėtų būti apskaitomi atskirai.
76.
Taigi pirmasis apeliacinio skundo pagrindas negali būti priimtas.
b) Antrasis apeliacinio skundo pagrindas
77.
Savo antruoju apeliacinio skundo pagrindu Ente tvirtina, kad, prieš priimdama ginčijamą spendimą, Komisija jo neišklausė.
78.
Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad sprendimo dėl paramos skyrimo 4 straipsnyje Ente buvo suteikta teisė būti išklausytam. Šiame straipsnyje numatyta, kad Komisija negali priimti sprendimo dėl paramos nutraukimo arba susigrąžinimo, prieš tai neišklausiusi gavėjo.
79.
Pirmosios instancijos teismas pridūrė, kad, prieš priimdama ginčijamą sprendimą, Komisija neišklausė Ente ir taip pažeidė Ente teisę būti išklausytam. Vis dėlto Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad šis teisės būti išklausytam pažeidimas nepateisina ginčijamo sprendimo panaikinimo, nes jis neturėjo įtakos jo turiniui.
80.
Pirmojoje instancijoje Ente nepareiškė jokių reikšmingų prieštaravimų, kurie būtų privertę Komisiją priimti kitokį sprendimą.
81.
Šiuo atžvilgiu Ente teigia, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai manė, jog darbai Villa Ruggero jau buvo baigti 1992 metais. Ente pateikė Pirmosios instancijos teismui išsamią dokumentaciją, įrodančią, kad darbai Villa Ruggero buvo sustabdyti dėl teisinių priežasčių nuo 1989 metų iki bent jau 1996 metų pabaigos.
82.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad klausimas, kada darbai Villa Ruggero buvo baigti ir kokios kliūtys egzistavo, susijęs su faktinių aplinkybių vertinimu, kurį atlieka tik Pirmosios instancijos teismas ir kuris iš esmės nesusijęs su apeliaciniu skundu.
83.
Tik tais atvejais, kai Pirmosios instancijos teismas atlikto faktinių aplinkybių vertinimą, kuris laikytinas įrodymų iškraipymu, reikia išimties tvarka kreiptis į Teisingumo Teismą, kad teismo sprendimas šiuo atžvilgiu būtų panaikintas.
84.
Šiuo atveju gali būti neaišku, ar Pirmosios instancijos teismo atliktas faktinių aplinkybių konstatavimas, susijęs su darbų Villa Ruggero atlikimo momentu, turi būti laikomas įrodymų iškraipymu. Net darant prielaidą, kad iš dokumentų, pateiktų Pirmosios instancijos teismui, neabejotinai matyti, jog šie darbai dar nebuvo baigti 1992 metais ir, kaip teigia Ente, dėl teisinių priežasčių sustabdyti iki 1996 metų pabaigos, Komisija būtų galėjusi nutraukti ERPF paramą ginčijamo sprendimo priėmimo momentu, t. y. 2002 m., dėl ne laiku atliktos apskaitos. Iš pirmiau nurodyto griežtai išskirtinio termino, nustatyto Reglamento Nr. 4254/88 12 straipsnyje, pobūdžio matyti, kad iš karto dingus teisinėms priežastims, susijusioms su sustabdymu, šis projektas bet kuriuo atveju turėtų būti įgyvendinamas ir apskaitomas. Tačiau Ente nepatvirtino, kad jis buvo nedelsiant įgyvendintas ir apskaitytas, ir, be to, nepateikė jokių įrodymų, patvirtinančių, kad darbai turėjo tęstis po 2000 metų.
85.
Todėl nurodytas apeliacinio skundo pagrindas negali sukelti abejonių dėl skundžiamo sprendimo. Jei jis negali to padaryti, kalbama apie apeliacinio skundo pagrindą, kuris negali pasiekti apeliacinio skundo tikslo ir todėl yra nepagrįstas.
86.
Taigi antrasis apeliacinio skundo pagrindas taip pat negali būti priimtas.
2. Tarpinė išvada dėl Ente apeliacinio skundo
87.
Taigi reikia daryti tarpinę išvadą, kad nereikia priimti sprendimo dėl Ente apeliacinio skundo.
VII — Bylinėjimosi išlaidos
88.
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, kuri pagal 118 straipsnį yra taikoma apeliacinėse bylose, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Remiantis to paties reglamento 69 straipsnio 6 dalimi, kuri pagal 118 straipsnį taip pat yra taikoma apeliacinėse bylose, jeigu byloje nereikia priimti sprendimo, Teisingumo Teismas išlaidų klausimą sprendžia savo nuožiūra.
89.
Kadangi Komisija prašė priteisti iš Ente bylinėjimosi išlaidas ir pastarasis pralaimėjo bylą dėl Komisijos apeliacinio skundo, jis turi jas padengti.
90.
Kadangi Komisijos apeliacinis skundas buvo pripažintas pagrįstu, Ente apeliacinis skundas neteko dalyko, tad Ente taip pat turi padengti savo bylinėjimosi apeliacinėje instancijoje išlaidas.
91.
Kadangi Komisija prašė priteisti iš Ente bylinėjimosi išlaidas pirmojoje instancijoje ir ieškinys, pateiktas Pirmosios instancijos teisme, buvo pripažintas nepriimtinu, Ente turi padengti bylinėjimosi išlaidas pirmojoje instancijoje.
VIII — Išvada
92.
Todėl Teisingumo Teismui siūlau priimti tokį sprendimą:
1.
Panaikinti 2007 m. liepos 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Ente per le Ville vesuviane prieš Komisiją (T-189/02).
2.
Ente per le Ville vesuviane ieškinį dėl 2002 m. kovo 13 d. Komisijos sprendimo D (2002) 810111, kuriuo Komisija nusprendė nutraukti ERPF finansinę paramą, panaikinimo atmesti kaip nepriimtiną.
3.
Nereikia priimti sprendimo dėl Ente per le Ville vesuviane pateikto apeliacinio skundo dėl šios rezoliucinės dalies 1 punkte nurodyto sprendimo.
4.
Priteisti iš Ente per le Ville vesuviane šioje instancijoje bei pirmojoje instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: vokiečių.
(
2
)	2007 m. liepos 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Ente per le Ville vesuviane (T-189/02).
(
3
)	Komisijos Regioninės politikos generalinio direktorato sprendimas C (86) 2029/120.
(
4
)	Komisijos Regioninės politikos generalinio direktorato sprendimas D(2002) 8101111 prot. 102504.
(
5
)	2002 m. vasario 26 d. Sprendimas Taryba prieš Boehringer (C–23/00, Rink. p. I-1873, 46 punktas).
(
6
)	Šioje nuostatoje nurodyta, kad šalis, kuri kreipiasi į Pirmosios instancijos teismą prašydama priimti sprendimą dėl nepriimtinumo, dėl kompetencijos trūkumo arba dėl kito atskirojo procesinio klausimo, nepradedant bylos nagrinėti iš esmės, savo prašymą pateikia atskiru dokumentu. Teisingumo Teismo procedūros reglamento 91 straipsnio atitinkamoje nuostatoje numatyta: „Šalis, kuri kreipiasi į Teismą, prašydama priimti sprendimą dėl preliminaraus prieštaravimo arba dėl kito klausimo, nesusijusio su bylos esme, savo prašymą pateikia atskiru dokumentu. Prašyme turi būti nurodyti faktiniai ir teisiniai pagrindai, kuriais remiamasi, ir ieškovo reikalavimai; <…>.“
(
7
)	Dėl bylų, kuriose buvo sprendžiamas procesinis klausimas, žr. 1999 m. sausio 21 d. Sprendimą Prancūzija prieš Comafrica ir kt. (C-73/97 P, Rink. p. I-185); 2005 m. vasario 22 d. Sprendimą Komisija prieš T-Mobile Austria (C-141/02 P, Rink. p. I-1283, 50 ir 51 punktai) ir 2007 m. birželio 7 d. Sprendimą Wunenburger prieš Komisiją (C-362/05 P, Rink. p. I-4333).
(
8
)	1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartis Emesa Sugar prieš Tarybą (C-363/98 P(R), Rink. p. I-8787, 43 ir paskesni punktai).
(
9
)	Ten pat, 44 punktas.
(
10
)	2006 m. gegužės 2 d. Sprendimas Regione Siciliana prieš Komisiją (C-417/04 P, Rink. p. I-3881) ir 2007 m. kovo 22 d. Sprendimas Regione Siciliana prieš Komisiją (C-15/06 P, Rink. p. I-2591).
(
11
)	Žr. 1998 m. gegužės 5 d. Sprendimą Glencore Grain prieš Komisiją (C-404/96 P, Rink. p. I-2435, 41 punktas); 1998 m. gegužės 5 d. Sprendimą Dreyfus prieš Komisiją (C-386/96 P, Rink. p. I-2309, 43 punktas); 2004 m. birželio 29 d. Sprendimą Front national prieš Parlamentą (C-486/01 P, Rink. p. I-6289, 34 punktas); 2006 m. gegužės 2 d. Sprendimą Regione Siciliana prieš Komisiją (C-417/04 P, Rink. p. I-3881, 28 punktas) ir 2008 m. kovo 13 d. Sprendimą Komisija prieš Infront WM (C-125/06 P, Rink. p. I-1451, 47 punktas).
(
12
)	2006 m. gegužės 2 d. Sprendimas Regione Siciliana prieš Komisiją (minėtas 10 išnašoje, 29 punktas).
(
13
)	2007 m. kovo 22 d. Sprendimas Regione Siciliana prieš Komisiją (minėtas 10 išnašoje, 36 punktas).
(
14
)	2006 m. gegužės 2 d. Sprendimas Regione Siciliana prieš Komisiją (minėtas 10 išnašoje, 30 punktas).
(
15
)	2007 m. kovo 22 d. Sprendimas Regione Siciliana prieš Komisiją (minėtas 10 išnašoje, 36 punktas).
(
16
)	Sprendimas Glencore Grain prieš Komisiją (minėta 11 išnašoje, 41 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
17
)	Žr. 2006 m. gegužės 2 d. Sprendimą Regione Siciliana prieš Komisiją (minėtas 10 išnašoje, 28 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
(
18
)	Žr. 2006 m. sausio 12 d. generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer išvadą byloje Regione Siciliana prieš Komisiją (C–417/04 P, Rink. p. I–3881, 76 punktas).
(
19
)	Žr. išvadą Regione Siciliana prieš Komisiją (minėta 18 išnašoje, 80 punktas).
(
20
)	Išvada Regione Siciliana prieš Komisiją (C–417/04 P, minėta 18 išnašoje, 84 punktas).
(
21
)	1985 m. sausio 17 d. Sprendimas S.A. Piraiki-Patraiki ir kt. prieš Komisiją (11/82, Rink. p. 207, 8–10 punktai) ir 1998 m. gegužės 5 d. Sprendimas Dreyfus prieš Komisiją (C–386/96 P, Rink. p. I–2309, 43 ir paskesni punktai).
(
22
)	Generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer savo išvadoje byloje Regione Siciliana taip pat nurodo, kad jis atsižvelgė į šios teismų praktikos taikymą. Minėtoje išvadoje jis akcentavo aplinkybę, kad Komisija nežinojo arba negalėjo iš anksto žinoti apie atitinkamus Italijos institucijų ketinimus. Tačiau šis aspektas galiausiai neturėjo reikšmės priimant sprendimą Regione Siciliana. Žr. 2006 m. sausio 12 d. generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer išvadą byloje Regione Siciliana prieš Komisiją (C-417/04 P, minėta 18 išnašoje, 77 ir paskesni punktai).
(
23
)	Sprendimas Piraiki-Patraiki (minėtas 21 išnašoje).
(
24
)	Sprendimas Dreyfus prieš Komisiją (minėtas 11 išnašoje).
(
25
)	Žr. šiuo klausimu 2002 m. birželio 6 d. Pirmosios instancijos teismo nutartį SLIM Sicilia prieš Komisiją (T-105/01, Rink. p. II-2697, 52 punktas), pagal kurią valstybės narės išreikštas ketinimas nėra pakankamas.
(
26
)	Žr. 2004 m. balandžio 1 d. Sprendimą Komisija prieš Jégo-Quéré (C-263/02 P, Rink. p. I-3425, 29 punktas ir minėta Teisingumo Teismo praktika).
(
27
)	2007 m. kovo 22 d. Sprendimas Regione Siciliana prieš Komisiją (minėtas 10 išnašoje, 39 punktas, kuriame daroma nuoroda į sprendimą Komisija prieš Jégo-Quéré, minėtas 26 išnašoje, 30–32 punktai).
(
28
)	Žr. 2007 m. kovo 22 d. Sprendimą Regione Siciliana prieš Komisiją (minėtas 10 išnašoje, 44 punktas).