Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
NICHOLAS EMILIOU IŠVADA,
pateikta 2026 m. kovo 26 d.(1)
Byla C‑579/24
Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH,
AKM eingetragene Genossenschaft mit beschränkter Haftung
prieš
Aufsichtsbehörde für Verwertungsgesellschaften
(Bundesverwaltungsgericht (Federalinis administracinis teismas, Austrija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Autorių teisės ir gretutinės teisės – Direktyva (ES) 2019/790 – 17 straipsnis – Turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų atsakomybė už naudotojų įkeltą
saugomą turinį – Atsakomybės taikymo sritis – Tų paslaugų teikėjų pareiga gauti teisių turėtojų leidimą viešai paskelbti tą turinį arba padaryti jį viešai prieinamą – Direktyva 2001/29/EB – 2 straipsnis – Atgaminimo teisė – Saugomo turinio skaitmeninių kopijų kūrimas paslaugų teikėjų serveriuose – Kopijos, kurios yra techniškai būtinos, kad turinys būtų prieinamas visuomenei – Pareigos gauti atskirą teisių turėtojų leidimą nebuvimas“
I.      Įvadas
1.        Ši byla suteikia Teisingumo Teismui antrą galimybę aiškinti(2) Direktyvos (ES) 2019/790 dėl autorių teisių ir gretutinių teisių bendrojoje skaitmeninėje rinkoje(3) 17 straipsnį. Šioje nuostatoje išsamiai aprašytos sąlygos, kuriomis turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai, tokie kaip YouTube, Soundcloud ir Pinterest, gali būti atsakingi už tai, kad visuomenei suteikia prieigą prie kūrinių ar kitų objektų (toliau – saugomas turinys), kuriuos į jų platformas naudotojai įkėlė pažeisdami autorių teises.
2.        Tiksliau tariant, Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad tie paslaugų teikėjai, suteikdami visuomenei prieigą prie saugomo turinio, atlieka „viešo paskelbimo“ arba „padarymo viešai prieinamu“ veiksmą, kaip nurodyta Direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo(4) 3 straipsnyje.
3.        Pagal pastarąją nuostatą teisių turėtojai iš esmės turi išimtinę teisę paskelbti savo kūrinius ar kitus objektus arba padaryti juos prieinamus. Todėl turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai patys negali atlikti viešo paskelbimo ar padarymo viešai prieinamo veiksmų be išankstinio teisių turėtojų leidimo, kuris paprastai gaunamas sudarant licencinę sutartį. Pareiga gauti tokį leidimą aiškiai nurodyta Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 1 dalyje.
4.        Bundesverwaltungsgericht (Federalinis administracinis teismas, Austrija) pateikti prejudiciniai klausimai kyla iš to, kad, kai turinio dalijimosi internetu paslaugų naudotojai įkelia saugomą turinį į internetines platformas, paslaugų teikėjo serveriuose automatiškai sukuriamos ir saugomos to turinio skaitmeninės kopijos. Tokios kopijos yra techniškai būtinos, kad visuomenė galėtų susipažinti su atitinkamu turiniu.
5.        Vis dėlto, kaip paaiškinsiu, tai gali pažeisti kitą, pagal Direktyvos 2001/29 2 straipsnį saugomą, teisę, būtent „atgaminimo teisę“, pagal kurią iš esmės numatoma, kad saugomo turinio kopijų kūrimas iš principo taip pat yra teisių turėtojų teisė.
6.        Atsižvelgdamas į tai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, be kita ko, klausia, ar turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose padarytos saugomo turinio skaitmeninės kopijos, kurios yra techniškai būtinos, kad visuomenė galėtų susipažinti su tuo turiniu, yra „atgaminimas“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2001/29 2 straipsnį, kuriam taikoma ši teisė. Jeigu atsakymas teigiamas, nacionalinis teismas prašo Teisingumo Teismo paaiškinti, ar leidimai, kuriuos šie paslaugų teikėjai privalo gauti iš teisių turėtojų pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 1 dalį, kad galėtų paskelbti ar padaryti saugomą turinį prieinamą visuomenei, būtinai taip pat suteikia teisę tiems teikėjams daryti tokias kopijas.
7.        Pagrindinėje byloje nagrinėjamas Austro-Mechana ir AKM (Austro-Mechana patronuojančiosios bendrovės) – dviejų kolektyvinio administravimo organizacijų, įregistruotų Austrijos komerciniame registre (toliau – pareiškėjos), kurios turi administravimo licencijas, kaip numatyta Direktyvoje 2014/26/ES(5), siekiant įgyvendinti ir administruoti autorių teises ir gretutines teises į muzikos kūrinius ir su tokiais kūriniais susijusius literatūros kūrinius teisių turėtojų interesais – ginčas
su Aufsichtsbehörde für Verwertungsgesellschaften (Austrijos kolektyvinio administravimo organizacijų priežiūros institucija; toliau – priežiūros institucija).
8.        Iš esmės priežiūros institucija laikosi nuomonės, kad leidimas, kurį turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai privalo gauti iš teisių turėtojų pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 1 dalį, būtinai apima saugomo turinio skaitmeninių kopijų kūrimą paslaugų teikėjų, kurie techniškai turi galėti suteikti viešą prieigą prie to turinio, serveriuose. Pareiškėjos savo ruožtu teigia, kad daryti tokioms kopijoms turėtų būti suteikiamas atskiras leidimas, ir todėl tai turėtų būti reglamentuojama kita licencine sutartimi, o dėl tokios sutarties su tais paslaugų teikėjais gali tartis kolektyvinio administravimo organizacija (šiuo atveju Austro-Mechana), kuri neadministruoja atitinkamų teisių turėtojų (šiuo atveju AKM) teisės paskelbti turinį arba padaryti jį viešai prieinamą. Aš siūlysiu Teisingumo Teismui laikytis pirmojo požiūrio.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Tarptautinė teisė
9.        1886 m. rugsėjo 9 d. Berne pasirašytos Konvencijos dėl literatūros ir meno kūrinių apsaugos (1971 m. liepos 24 d. Paryžiaus aktas) su pakeitimais, padarytais 1979 m. rugsėjo 28 d. (toliau – Berno konvencija), kurią pasirašė visos valstybės narės, 9 straipsnyje numatyta:
„1. Šios Konvencijos saugomų literatūros ir meno kūrinių autoriai turi išimtinę teisę leisti atgaminti šiuos kūrinius bet kokia forma ar būdu.
2. Sąjungos šalių įstatymams suteikiama teisė atskirais ypatingais atvejais leisti atgaminti tokius kūrinius su sąlyga, kad šis atgaminimas neprieštarautų įprastiniam kūrinio naudojimui ir nepažeistų teisėtų autoriaus interesų.
3. Bet koks garso ar vaizdo įrašas pagal šią Konvenciją yra laikomas atgaminimu.“
B.      Sąjungos teisė
1.      Direktyva 2001/29
10.      Direktyvos 2001/29 2 straipsnyje „Atgaminimo teisė“ nurodyta:
„Valstybės narės nustato išimtinę teisę leisti arba uždrausti tiesiogiai ar netiesiogiai, laikinai ar nuolat bet kuriuo būdu ir bet kuria forma atgaminti visą arba iš dalies:
a)      autoriams – savo kūrinius;
b)      atlikėjams – savo atlikimų įrašus;
c)      fonogramų gamintojams – savo fonogramas;
d)      filmų pirmojo įrašo gamintojams – jų filmų originalus ir kopijas;
e)      transliuojančiosioms organizacijoms – savo transliacijų įrašus nepaisant to, ar tos transliacijos perduodamos laidais ar eteriu, įskaitant kabelinį ar palydovinį perdavimą.“
11.      Direktyvos 3 straipsnyje numatyta teisė viešai paskelbti kūrinius ir teisė kitus objektus padaryti viešai prieinamus. Jo 1 dalyje nurodyta, kad „[v]alstybės narės nustato autoriams išimtinę teisę leisti arba uždrausti bet kokį savo kūrinių viešą skelbimą laidais ar bevielėmis ryšio priemonėmis, įskaitant savo kūrinių padarymą viešai prieinamais tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku“. 2 dalyje išvardijami kiti konkretūs atvejai, kuriems taikoma ši teisė; jie yra tokie patys kaip nurodyti Direktyvos 2001/29 2 straipsnio b–e punktuose.
2.      Direktyva 2014/26
12.      Direktyvos 2014/26 4 straipsnyje nustatyta, jog „[v]alstybės narės užtikrina, kad kolektyvinio administravimo organizacijos veiktų teisių turėtojų, kurių teisėms jos atstovauja, interesais ir, kad jos nenustatytų jiems jokių pareigų, kurios nėra pagrįstai reikalingos jų teisėms ar interesams ginti arba jų teisėms veiksmingai administruoti“.
13.      Šios direktyvos 5 straipsnyje išvardytos konkrečios teisių turėtojų teisės kolektyvinio administravimo organizacijų atžvilgiu.
14.      Direktyvos 2014/26 16 straipsnio 1 ir 2 dalyse apibūdinamas licencijų suteikimo procesas ir licencijų suteikimo sąlygų kriterijai.
3.      Direktyva 2019/790
15.      Remiantis Direktyvos 2019/790 2 straipsnio 6 punktu, „turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjas – informacinės visuomenės paslaugos teikėjas, kurio pagrindinis arba vienas iš pagrindinių tikslų yra saugoti didelį kiekį autorių teisių saugomų kūrinių ar kitų saugomų objektų, kuriuos įkėlė jų naudotojai ir kuriuos jis tvarko ir reklamuoja pelno tikslais, ir suteikti prieigą prie jų visuomenei“.
16.      Šios direktyvos 17 straipsnis išdėstytas taip:
„1.      Valstybės narės numato, kad turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjas, suteikdamas visuomenei prieigą prie autorių teisių saugomų kūrinių ar kitų saugomų objektų, kuriuos įkėlė jų naudotojai, šios direktyvos tikslais atlieka viešo paskelbimo arba padarymo viešai prieinamu veiksmą.
Todėl turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjas, norėdamas viešai paskelbti arba padaryti viešai prieinamą kūrinį ar kitą objektą, turi gauti [Direktyvos 2001/29] 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytą teisių turėtojų leidimą, pavyzdžiui, sudarydamas licencinę sutartį.
2.      Valstybės narės numato, kad kai turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjas gauna leidimą, be kita ko, sudarant licencinę sutartį, tas leidimas taip pat taikomas į [Direktyvos 2001/29] 3 straipsnio taikymo sritį patenkančių paslaugų naudotojų veiksmams, kai jie veikia ne komerciniu pagrindu arba kai jų veikla neduoda didelių pajamų.
3.      Kai turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjas atlieka viešo paskelbimo arba padarymo viešai prieinamu veiksmus šioje direktyvoje nustatytomis sąlygomis, Direktyvos 2000/31/EB(6) 14 straipsnio 1 dalyje nustatytas atsakomybės ribojimas netaikomas šiame straipsnyje numatytoms situacijoms.
Šios dalies pirma pastraipa nedaro poveikio galimam [Direktyvos 2000/31] 14 straipsnio 1 dalies taikymui tiems paslaugų teikėjams į šios direktyvos taikymo sritį nepatenkančiais tikslais.
4.      Jei leidimas nesuteikiamas, turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai atsako už neteisėtus autorių teisėmis saugomų kūrinių ir kitų objektų viešo paskelbimo veiksmus, įskaitant padarymą viešai prieinamu, nebent paslaugų teikėjai įrodo, kad jie:
a)      dėjo visas pastangas leidimui gauti ir
b)      vadovaudamiesi aukštais pramonės [sektoriaus] profesinio atidumo standartais, dėjo visas pastangas, kad užtikrintų konkrečių kūrinių ir kitų objektų, dėl kurių teisių turėtojai paslaugų teikėjams suteikė aktualios ir reikalingos informacijos, neprieinamumą, ir bet kuriuo atveju,
c)      gavę pakankamai pagrįstą teisių turėtojų pranešimą, operatyviai veikė, kad savo interneto svetainėse panaikintų prieigą prie kūrinių ar kitų objektų, apie kuriuos pranešta, arba pašalintų juos iš savo interneto svetainių, ir dėjo visas pastangas, kad užkirstų kelią jų įkėlimui ateityje pagal b punktą.
<…>“
C.      Nacionalinė teisė
17.      Bundesgesetz über das Urheberrecht an Werken der Literatur und der Kunst und über verwandte Schutzrechte (Urheberrechtsgesetz;
Federalinis įstatymas dėl literatūros ir meno kūrinių autorių teisių ir gretutinių teisių, arba Autorių teisių įstatymas; toliau – UrhG) 15 straipsnio („Atgaminimo teisė“) 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1. Autorius turi išimtinę teisę – neatsižvelgiant į procesą ir kiekį – laikinai arba nuolat atgaminti kūrinį.
2. Atgaminimu taip pat laikomas kūrinio perteikimo ar atlikimo įrašymas pakartotiniam skelbimui skirtose vaizdo ar garso priemonėse (vaizdo ar garso laikmenose), pavyzdžiui, filmų ar garso juostose.“
18.      UrhG
17 straipsnio „Transliavimo teisė“ 1 dalyje nustatyta:
„1. Autorius turi išimtinę teisę transliuoti kūrinį radijo ryšiu arba panašiu būdu.
<…>“
19.      UrhG 18a straipsnio „Teisė padaryti kūrinį viešai prieinamą“ 1 dalyje nustatyta:
„Autorius turi išimtinę teisę padaryti kūrinį viešai prieinamą laidais ar belaidėmis ryšio priemonėmis taip, kad visuomenės nariai galėtų juo naudotis iš jų pačių pasirinktos vietos ir jų pačių pasirinktu laiku.
<…>“
20.      UrhG 18c straipsnyje „Kūrinio transliavimas ir padarymas viešai prieinamo, kai tai atlieka didelių internetinių platformų teikėjai“ nustatyta:
„17 straipsnio 1 ir 2 dalyse ir 18a straipsnyje nustatytomis sąlygomis kūrinį transliuoja ar padaro viešai prieinamą ir tas, kas, kaip didelės interneto platformos teikėjas, visuomenei suteikia prieigą prie autorių teisių saugomų kūrinių, kuriuos įkėlė jo paslaugų naudotojai. Tam jis turi gauti autorių leidimą.
<…>“
21.      Pagal UrhG 24a straipsnį „Leidimas naudoti kūrinį arba teisė naudoti kūrinį transliavimo arba padarymo viešai prieinamo pagal 18c straipsnį tikslais“ didelės interneto platformos teikėjui suteiktas leidimas naudoti kūrinį transliavimo ar padarymo viešai prieinamo pagal UrhG 18c straipsnį tikslais taip pat taikomas tos platformos naudotojams tuo pačiu tikslu, neviršijant suteikto leidimo ribų ir su sąlyga, kad tie naudotojai neveikia komerciniais pagrindais arba jų veikla nesukuria didelių pajamų. Be to, UrhG 24a straipsnyje taip pat numatyta, kad naudotojui suteiktas leidimas suteikia teikėjui teisę naudoti kūrinį leidžiamu būdu.
III. Faktinės aplinkybės, procesas nacionaliniame teisme ir prejudiciniai klausimai
22.      Pirmoji pareiškėja Austro-Mechana yra kolektyvinio administravimo organizacija, kaip tai suprantama pagal Bundesgesetz über Verwertungsgesellschaften (Federalinis įstatymas dėl kolektyvinio administravimo organizacijų; toliau – VerwGesG) 2 straipsnio 1 dalį. Atlikdama šią funkciją ji atstovauja įvairių teisių turėtojų teisėms ir interesams, susijusiems su kūriniais ir kitais saugomais objektais, kaip tai suprantama pagal UrhG. Ji yra antrosios pareiškėjos AKM, kuri taip pat yra kolektyvinio administravimo organizacija, visiškai kontroliuojama patronuojamoji įmonė. Siekdamos vykdyti savo veiklą, Austro-Mechana ir AKM su teisių turėtojais sudaro administravimo susitarimus. Šie administravimo susitarimai suteikia joms teisę administruoti tam tikras išimtines teisių turėtojų teises ir, be kita ko, jų vardu tartis dėl leidimų ar licencinių sutarčių su turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjais.
23.      Pagal priežiūros institucijos suteiktą administravimo licenciją Austro-Mechana turi „teisių administravimo leidimą, taikomą muzikos kūriniams ir su muzikos kūriniais susijusiems literatūros kūriniams <...>; leidimas apima atgaminimo <...> teisių ir atitinkamų dalyvavimo teisių ir (arba) teisių į atlygį administravimą ar gynimą“(7). Licencija taikoma, be kita ko, kai kūrinys „atgaminamas ir (arba) platinamas vaizdo ir (arba) garso laikmenose (atminties laikmenose) pagal UrhG 15 ir 16 straipsnius“ ir „atgaminamas <...> vaizdo ir garso laikmenose (atminties laikmenose), siejant su transliuoti skirtais kinematografijos kūriniais, sukurtais paties transliuotojo radijo ryšiu ar internetu arba
jo užsakymu“.
24.      AKM administravimo licencija taikoma „muzikos kūriniams ir su muzikos kūriniais susijusiems literatūros kūriniams <...>; leidimas apima kūrinio atlikimo, transliavimo, padarymo viešai prieinamo ir sutarčių dėl jo sudarymo teisių, kai jis yra perteikiamas, atliekamas koncerte ir transliuojamas, ir atitinkamų dalyvavimo teisių ir (arba) teisių į atlygį administravimą ar gynimą“(8).
25.      2022 m. birželio 7 d.
Austro-Mechana kreipėsi į priežiūros instituciją ir paprašė patvirtinti, kad jai suteikta administravimo licencija apima atgaminimą, padarytą transliavimo ir padarymo viešai prieinamo didelėse interneto platformose tikslais. Iš esmės ji teigė, kad jos licencija apima turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose padarytas saugomo turinio skaitmenines kopijas, kurios yra susijusios su to turinio paskelbimu ar jo padarymu viešai prieinamo tose platformose ir tam techniškai būtinos. Austro-Mechana to prašė nepaisydama, kad šie paskelbimo ar padarymo viešai prieinamo veiksmai patenka į AKM administravimo licencijos taikymo sritį.
26.      2023 m. sausio 30 d. sprendimu priežiūros institucija atmetė (1 punkte) Austro-Mechana prašymą ir nusprendė (2 punkte), kad AKM turima administravimo licencija jau apima bet kokį atgaminimą.
27.      Priežiūros institucija pažymėjo, pirma, kad neaišku, ar atgaminimo teisė, saugoma pagal UrhG 15 straipsnį, kuriuo į Austrijos teisę perkeltas Direktyvos 2001/29 2 straipsnis, yra kokiu nors būdu susijusi su veiksmais ar procesais, numatytais UrhG 18c straipsnyje, kuriuo į Austrijos teisę perkeltas Direktyvos 2019/790 17 straipsnis. Šiuo klausimu ji nurodė kai kuriuos Europos Komisijos teiginius, išdėstytus jos
gairėse dėl šios nuostatos(9), ir pabrėžė, kad Direktyvos 2019/790 17 straipsnyje ir atitinkamai UrhG 18c straipsnyje reglamentuojama tik Direktyvos 2001/29 3 straipsnyje nurodyta teisė paskelbti turinį arba padaryti jį viešai prieinamą.
28.      Priežiūros institucija pridūrė, kad net darant prielaidą, jog atgaminimo teisė yra susijusi su veiksmais ar procesais, kuriems taikomas Direktyvos 2019/790 17 straipsnis, taigi ir UrhG 18c straipsnis, iš Direktyvos 2019/790 17 straipsnio tikslo galima daryti išvadą, kad leidimas, kurį turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai privalo gauti, kad galėtų paskelbti į jų platformas įkeltą saugomą turinį ar padaryti jį viešai prieinamą, būtinai apima visus atgaminimo veiksmus, kurie techniškai reikalingi šiam tikslui pasiekti. Šių veiksmų negalima atskirti nuo paskelbimo ar padarymo viešai prieinamo veiksmų, todėl atskiros atgaminimo teisės licencijos suteikimas nėra įmanomas.
29.      Dėl šio sprendimo tiek Austro-Mechana, tiek AKM padavė apeliacinį skundą Bundesverwaltungsgericht (Federalinis administracinis teismas), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Jos iš esmės prašo skundžiamo sprendimo 2 punktą panaikinti jo nepakeičiant kitu, o 1 punktą iš dalies pakeisti taip, kad būtų tenkinamas 2022 m. birželio 7 d.
Austro-Mechana prašymas.
30.      Bundesverwaltungsgericht (Federalinis administracinis teismas), abejodamas dėl pirma minėtų Sąjungos teisės nuostatų teisingo aiškinimo, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar Sąjungos teisė, visų pirma [Direktyvos 2001/29] 2 straipsnis, [Direktyvos 2019/790] 17 straipsnio 1 dalis ir [Berno konvencijos] 9 straipsnis, turi būti aiškinama taip, kad turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2019/790 2 straipsnio 6 punktą, kuris išsaugo paslaugų naudotojų įkeltus kūrinius ar kitus saugomus objektus, be jų viešo paskelbimo (ar padarymo viešai prieinamų) veiksmo, kaip tai suprantama pagal [Direktyvos 2001/29] 3 straipsnį, atlieka arba laikytinas atliekančiu ir atgaminimo veiksmą, kaip tai suprantama pagal [Direktyvos 2001/29] 2 straipsnį, ir tam turi gauti atskirą [Direktyvos 2001/29] 2 straipsnyje nurodytų teisių turėtojų leidimą?
2.      Jei į pirmąjį prejudicinį klausimą būtų atsakyta teigiamai:
Ar Sąjungos teisė, visų pirma [Direktyvos 2019/790] 17 straipsnio 1 ir 2 dalys, taip pat 1 straipsnio 2 dalis ir 2 straipsnio 6 punktas, turi būti aiškinama taip, kad turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjo, kaip tai suprantama pagal [Direktyvos 2019/790] 2 straipsnio 6 punktą, gautas leidimas atgaminti kūrinį galioja ir tokių platformų naudotojų atliekamiems arba jiems priskirtiniems atgaminimo veiksmams, kai, atlikdami šiuos veiksmus, naudotojai veikia ne komerciniu pagrindu arba kai ta veikla neduoda didelių pajamų?
3.      Jei į pirmąjį prejudicinį klausimą būtų atsakyta neigiamai:
Ar Sąjungos teisė, visų pirma [Direktyvos 2001/29] 2 straipsnis ir [Direktyvos 2019/790] 17 straipsnio 2 dalis, turi būti aiškinama taip, kad turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų, kaip tai suprantama pagal [Direktyvos 2019/790] 2 straipsnio 6 punktą, pasiūlymų naudotojai, įkeldami autorių teisių saugomus kūrinius ir objektus, kad galėtų juos išsaugoti ir jais dalytis, atlieka atgaminimo veiksmą, kaip tai suprantama pagal [Direktyvos 2001/29] 2 straipsnį, ir tam turi gauti [tos direktyvos] 2 straipsnyje nurodytų teisių turėtojų leidimą?
4.      Jei į pirmąjį prejudicinį klausimą būtų atsakyta teigiamai:
Ar Sąjungos teisė, visų pirma [Direktyvos 2014/26] 4 ir 5 straipsniai ir 16 straipsnio 1 ir 2 dalys, turi būti aiškinama taip, kad teisių turėtojai teisę atgaminti kūrinį pagal [Direktyvos 2001/29] 2 straipsnį ir teisę viešai paskelbti kūrinį pagal šios direktyvos 3 straipsnį kolektyvinio administravimo organizacijai (ar nepriklausomam valdymo subjektui) gali perleisti <...> pavieniui ir atskirai vienas nuo kito, siekdami suteikti tos teisės licenciją pagal [Direktyvos 2019/790] 17 straipsnio 1 ir 2 dalis, neatsižvelgiant į tai, ar jie siekia, kad tos teisės būtų administruojamos įvairių kolektyvinio administravimo organizacijų (ar nepriklausomų valdymo subjektų), ar nori jas administruoti iš dalies individualiai?“
31.      2024 m. rugpjūčio 30 d. prašymas priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teisme kanceliarijoje užregistruotas 2024 m. rugsėjo 3 d. Pareiškėjos pagrindinėje byloje, Austrijos ir Prancūzijos vyriausybės, taip pat Komisija pateikė rašytines pastabas. Šios suinteresuotosios šalys ir priežiūros institucija buvo išklausytos per 2025 m. spalio 8 d. vykusį posėdį.
IV.    Vertinimas
32.      Direktyvos 2001/29 2 straipsnyje atgaminimo teisė apibrėžiama kaip „autorių, atlikėjų, gamintojų ir transliuojančiųjų organizacijų išimtinė teisė leisti arba uždrausti tiesiogiai ar netiesiogiai, laikinai ar nuolat bet kuriuo būdu ir bet kuria forma atgaminti visą arba iš dalies jų kūrinius, atlikimus, fonogramas, filmus arba transliacijas“.
33.      Šioje byloje Teisingumo Teismo prašoma nustatyti, ar, teikiant turinio dalijimosi internetu paslaugas, ši teisė taikoma, kai tų paslaugų teikėjų serveriuose yra daromos saugomo turinio skaitmeninės kopijos, kurios yra techniškai būtinos, kad visuomenė galėtų susipažinti su tuo turiniu. Tam reikia išsiaiškinti, ar tokios kopijos yra atgaminimas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 2 straipsnį.
34.      Be to, darydamas prielaidą, kad atgaminimo teisė šiuo atveju taikoma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar leidimas, kurį turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 1 dalį privalo gauti iš teisių turėtojų, kad galėtų savo platformose paskelbti saugomą turinį arba padaryti jį viešai prieinamą, būtinai apima ir techniškai tam būtinų to turinio skaitmeninių kopijų kūrimą tų paslaugų teikėjų serveriuose.
35.      Norint paaiškinti, kodėl Sąjungos teisės aktų leidėjas Direktyvos 2019/790 17 straipsnyje nustatė specialią turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų atsakomybės tvarką, verta prisiminti vieną iš pagrindinių Direktyvos 2001/29 tikslų, taip pat aplinkybes, dėl kurių buvo priimta ši nuostata.
36.      Kaip aiškiai nurodyta Direktyvos 2001/29 preambulėje, šios direktyvos tikslas – suteikti teisių turėtojams „aukštą [jų autorių teisių ir gretutinių teisių] apsaugos lygį“ ir užtikrinti, kad jie gautų „teisingą atlyginimą“ už jų kūrinių ir kitų objektų naudojimą, ypač „informacinėje visuomenėje“(10). Šiuo tikslu, kaip paaiškinau įvade, ta direktyva jiems suteikia išimtinę teisę atgaminti jų saugomą turinį (2 straipsnis) ir išimtinę teisę viešai paskelbti tą turinį arba padaryti jį viešai prieinamą (3 straipsnis). Taigi veiksmai, kuriems taikomos šios teisės, paprastai(11) negali būti atliekami trečiųjų asmenų be išankstinio leidimo, kuris paprastai suteikiamas už atlygį.
37.      Vis dėlto netrukus po Direktyvos 2001/29 priėmimo atsiradus interaktyvioms „Web 2.0“ paslaugoms, ypač didelėms platformoms, pavyzdžiui, Youtube, kilo teisinis neapibrėžtumas dėl saugomo turinio įkėlimo į tas platformas.
38.      Tuo metu diskusijose
daugiausia dėmesio skirta Direktyvos 2001/29 3 straipsnyje nustatytai teisei paskelbti turinį arba padaryti jį viešai prieinamą. Nors buvo aišku, kad naudotojo atliekamas kūrinio ar kito objekto įkėlimas į turinio dalijimosi internetu platformą yra paskelbimo ar padarymo viešai prieinamo veiksmas, kuriam paprastai reikalingas išankstinis atitinkamo (‑ų) teisių turėtojo (‑ų) leidimas, kilo ginčų dėl to, ar šių platformų operatoriai patys atlieka tokį veiksmą, kai suteikia visuomenei prieigą prie to turinio ir ar todėl jie privalo sudaryti licencines sutartis ar atlyginti teisių turėtojams. Teisių turėtojai savo ruožtu išreiškė susirūpinimą(12), kad turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai skatina naudotojus įkelti saugomą turinį į jų internetines platformas ir gauna dideles pajamas iš to turinio per reklamą ar prenumeratas, neprašydami leidimo ir nemokėdami atlygio teisių turėtojams. Tai vadinama „vertės skirtumo“ (angl. Value Gap) argumentu(13).
39.      Neaiškumų taip pat kilo dėl „saugaus
uosto“ taisyklės, apibūdintos Direktyvos 2000/31 14 straipsnio 1 dalyje. Pagal šią nuostatą, laikantis tam tikrų sąlygų, „prieglobos paslaugų“ teikėjai atleidžiami nuo atsakomybės, kuri gali kilti dėl saugomo turinio, kurio prieglobos paslaugą jie teikia savo naudotojams. Šiuo atveju taip pat nebuvo aišku, ar ši nuostata apsaugo turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjus, pvz., YouTube, Soundcloud ir Pinterest, nuo atsakomybės už autorių teisių pažeidimus, susijusius su jų naudotojų įkelto saugomo turinio viešu paskelbimu(14).
40.      Siekdamas pašalinti šį teisinį neapibrėžtumą, Sąjungos teisės aktų leidėjas nusprendė šį klausimą sureguliuoti Direktyvoje 2019/790(15), konkrečiai, jos 17 straipsnyje.
41.      Kaip paaiškinau įvade, visų pirma to straipsnio 1 dalyje numatyta, kad turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai patys atlieka paskelbimo arba padarymo viešai prieinamo veiksmą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnį, kai suteikia visuomenei prieigą prie jų naudotojų įkelto saugomo turinio(16). Dėl to kyla paslaugų teikėjų
pareiga gauti atitinkamų teisių turėtojų leidimą, paprastai sudarant licencinę sutartį. Be to, Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad tokiu atveju netaikoma Direktyvos 2000/31 14 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta „saugaus uosto“ nuostata.
42.      Antra, Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 2 dalyje aiškiai nurodyta, kad turinio dalijimosi internetu paslaugų naudotojai taip pat atlieka paskelbimo arba padarymo viešai prieinamo veiksmus, kai įkelia saugomą turinį į tų paslaugų teikėjų internetines platformas. Vis dėlto, jeigu tie paslaugų teikėjai gauna leidimą, pavyzdžiui, sudarydami licencinę sutartį pagal tos direktyvos 17 straipsnio 1 dalį, toks leidimas apima ir tuos veiksmus, su sąlyga, kad atitinkami naudotojai neveikia komerciniais pagrindais arba jų veikla nesukuria didelių pajamų.
43.      Direktyvos 2019/790 17 straipsnyje nustatyta specialia atsakomybės tvarka(17) siekiama sustiprinti „aukštą apsaugos lygį“, kuriuo teisių turėtojai naudojasi dėl savo saugomo turinio(18), ir visų pirma užtikrinti, kad jiems
būtų geriau atlyginama už to turinio naudojimą turinio dalijimosi internetu platformose. Kartu siekiama užtikrinti „teisingą pusiausvyrą“ tarp tų teisių turėtojų teisių ir interesų bei turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų ir jų naudotojų teisių ir interesų, visų pirma užtikrinant teisinį saugumą tiems paslaugų teikėjams(19).
44.      Vis dėlto nei Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 1 dalyje, nei kitose to straipsnio dalyse aiškiai neminima Direktyvos 2001/29 2 straipsniu teisių turėtojams suteikta atgaminimo teisė, taip pat neminimas saugomo turinio skaitmeninių kopijų kūrimas turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose, techniškai būtinas, kad visuomenė galėtų naudotis tuo turiniu.
45.      Taigi neapibrėžtumas, kuris anksčiau buvo susijęs su teise paskelbti turinį arba padaryti jį viešai prieinamą, dabar vėl atsiranda atgaminimo teisės atžvilgiu.
46.      Atsižvelgdamas į tai, pirmiausia paaiškinsiu, kodėl tokios skaitmeninės kopijos yra „atgaminimas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 2 straipsnį, ir todėl patenka į teisių turėtojų išimtinės atgaminimo teisės taikymo sritį (pirmojo klausimo pirma dalis) (A dalis). Tada išdėstysiu priežastis, dėl kurių manau, kad leidimas, kurį turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai privalo gauti iš teisių turėtojų pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 1 dalį, siekdami paskelbti saugomą turinį arba padaryti jį viešai prieinamą, būtinai apima ir to turinio skaitmeninių kopijų, kurios yra techniškai būtinos, kad visuomenė galėtų susipažinti su minėtu turiniu, kūrimą jų serveriuose (pirmojo klausimo antra dalis) (B dalis). Be to, paaiškinsiu, kodėl tas leidimas pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 2 dalį taip pat apima turinio dalijimosi internetu paslaugų naudotojų atliekamus atgaminimo veiksmus, todėl tiems naudotojams nereikia gauti atskiro leidimo tiems veiksmams, jeigu jie neveikia komerciniais pagrindais arba jų veikla nesukuria didelių pajamų (antrasis ir trečiasis klausimai) (C dalis). Galiausiai trumpai aptarsiu klausimą, ar teisių turėtojai gali patikėti savo teisių administravimą skirtingoms kolektyvinio administravimo organizacijoms (ketvirtasis klausimas) (D dalis).
47.      Vis dėlto prieš tai turėčiau paaiškinti, kodėl šios išvados ribas apibrėžia du svarbūs aspektai. Pirma, nacionalinio teismo pateikti klausimai apsiriboja konkrečiu kontekstu, susijusiu su saugomo turinio įkėlimu į turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų platformas, patenkančiu į Direktyvos 2019/790 17 straipsnio taikymo sritį. Direktyvos 2019/790 2 straipsnio 6 punkto pirmoje pastraipoje turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjas apibrėžiamas kaip „informacinės visuomenės paslaugos teikėjas, kurio pagrindinis arba vienas iš pagrindinių tikslų yra saugoti didelį kiekį autorių teisių saugomų kūrinių ar kitų saugomų objektų, kuriuos įkėlė jų naudotojai ir kuriuos jis tvarko ir reklamuoja pelno tikslais, ir suteikti prieigą prie jų visuomenei“. Iš žodžio „didelį“ vartojimo visų pirma matyti, kad 17 straipsnis skirtas pagrindiniams turinio dalijimosi platformų operatoriams, pavyzdžiui, YouTube, Soundcloud ar Pinterest, ir neapima kitų subjektų(20). Atitinkamai mano analizė nebus susijusi su skaitmeninėmis kopijomis, padarytomis, kai saugomas turinys padaromas prieinamas internete asmenims jų pačių tinklalapiuose arba per tarpininkavimo paslaugas, kurioms ši nuostata netaikoma(21).
48.      Antra, šioje byloje keliamos teisinės problemos susijusios su konkrečiu atveju, kai turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose daromos saugomo turinio skaitmeninės kopijos, kurios yra techniškai būtinos, kad visuomenė galėtų susipažinti su tuo turiniu. Šioje išvadoje neaptariamas atgaminimas turinio dalijimosi internetu paslaugų naudotojų serveriuose, kituose jų IT įrenginiuose ar interneto saugyklose, ypač debesijoje(22).
A.      Ar techniškai būtinos skaitmeninės kopijos, sukurtos turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose, yra atgaminimas, kuriam taikoma pagal Direktyvos 2001/29 2 straipsnį saugoma atgaminimo teisė (pirmojo klausimo pirma dalis)
49.      Kaip Komisija paaiškino posėdyje, kai naudotojas paspaudžia mygtuką „įkelti“ turinio dalijimosi internetu platformoje, atitinkamas failas suskaidomas į dalis. Šios dalys perduodamos internetu per maršrutizatorius ir, pasiekusios atitinkamo turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjo duomenų centrus, vėl sujungiamos jo serveriuose, t. y. failas atkuriamas toks, koks buvo iki juo pasidalijant internete. Per šį procesą automatiškai sukuriamos failo skaitmeninės kopijos(23), kurios yra neatskiriama proceso, per kurį saugomas turinys paskelbiamas ar padaromas viešai prieinamas atitinkamoje platformoje, dalis. Kaip suprantu, vienintelis tų kopijų tikslas yra sudaryti galimybę tuo turiniu internete dalytis su visuomene.
50.      Mano nuomone, akivaizdu, kad tokiu būdu turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose sukurtos saugomo turinio skaitmeninės kopijos yra atgaminimas, kuriam taikoma Direktyvos 2001/29 2 straipsnyje nustatyta išimtinė teisė.
51.      Pirma, Teisingumo Teismas kitose bylose jau patvirtino, kad ši teisė apima saugomo turinio skaitmeninių kopijų kūrimą ir saugojimą serveriuose, nes ji taikoma saugomo turinio atgaminimui „bet kuriuo būdu ir bet kuria forma“(24).
52.      Toks aiškinimas atitinka pirmąją nuostatą, kuria tarptautinėje teisėje, t. y. Berno konvencijos 9 straipsnyje, pripažįstama atgaminimo teisė. Šiuo atžvilgiu Pasaulinės intelektinės nuosavybės organizacijos (PINO) autorių teisių sutarties(25) suderintuose straipsnių paaiškinimuose dėl 1 straipsnio 4 dalies nurodyta, kad „saugomo kūrinio skaitmenine forma laikymas elektroninėse laikmenose yra suprantamas kaip atgaminimas pagal [Berno] konvencijos 9 straipsnį“. Pažymėtina, kad pati Europos Sąjunga nėra Berno konvencijos, pagal kurios 29 straipsnio 1 dalį gali prisijungti tik valstybės, o ne tarptautinės organizacijos, šalis. Vis dėlto Europos Sąjunga įsipareigojo laikytis šios konvencijos materialinių nuostatų (1–21 straipsniai) pagal Sutarties dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba, (TRIPS)(26) 9 straipsnio 1 dalį ir PINO autorių teisių sutarties 1 straipsnio 4 dalį(27).
53.      Antra, pagal sąmoningai pasirinktą plačią sąvoką, kurią Sąjungos teisės aktų leidėjas įtvirtino Direktyvos 2001/29 2 straipsnyje, atgaminimo teisė taikoma ne tik atgaminimui „bet kuriuo būdu ir bet kuria forma“, bet ir nepriklausomai nuo to, ar tas atgaminimas vykdomas „tiesiogiai ar netiesiogiai, laikinai ar nuolat“. Atitinkamai tai, kad nagrinėjamos skaitmeninės kopijos tiek techniniu, tiek ekonominiu požiūriu yra tik atsitiktinis dalykas, susijęs su turinio paskelbimu ar jo padarymu viešai prieinamo, kaip tai suprantama pagal tos direktyvos 3 straipsnį, iš esmės nėra svarbu.
54.      Vis dėlto šiuo klausimu reikia pažymėti, jog Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad griežtomis sąlygomis taikoma išimtis „laikiniems atgaminimo veiksmams, kurie yra trumpalaikiai arba atsitiktiniai ir kartu – būtina bei svarbi technologinio proceso dalis“(28). Ši išimtis taikoma tik tuo atveju, jei tenkinamos penkios kumuliacinės sąlygos, t. y. jei atitinkamas veiksmas pasižymi šiomis savybėmis:
–        yra laikinas;
–        yra trumpalaikis arba atsitiktinis;
–        yra būtina ir svarbi technologinio proceso dalis;
–        jo vienintelis tikslas yra sudaryti sąlygas tarpininkui perduoti tinkle tretiesiems asmenims arba teisėtai naudoti saugomą turinį;
–        atskirai nėra ekonominiu atžvilgiu svarbus(29).
55.      Nors iš jurisprudencijos aišku, kad šios penkios sąlygos turi būti aiškinamos siaurai(30), Teisingumo Teismas vis dėlto nusprendė, kad laikini atgaminimo palydovinio dekoderio atmintyje ir televizoriaus ekrane(31) veiksmai, taip pat galutiniam naudotojui žiūrint interneto svetainę padarytos kopijos ekrane ir kopijos podėlyje(32) gali būti laikomi atitinkančiais visas šias sąlygas.
56.      Kaip ir pareiškėjos, Austrijos ir Prancūzijos vyriausybės bei priežiūros institucija, aš nemanau, kad tą patį galima pasakyti apie skaitmenines kopijas, tokias kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje. Kaip priežiūros institucija paaiškino teismo posėdyje, tokios kopijos nėra laikinos, nes jos gali būti saugomos turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose metų metus.
57.      Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, manau, kad Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 1 dalyje numatyta atgaminimo teisės išimtis netaikoma turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose daromoms saugomo turinio skaitmeninėms kopijoms, kurios yra techniškai būtinos, kad visuomenė galėtų susipažinti su tuo turiniu.
58.      Trečia, norėčiau pridurti, kad Direktyvoje 2001/29 nėra jokios nuostatos, kuri leistų manyti, kad tokiu atveju jos 3 straipsnyje numatyta teisė paskelbti turinį arba padaryti jį viešai prieinamą turėtų „pirmenybę“ prieš 2 straipsnyje numatytą atgaminimo teisę ta prasme, kad ta teisė taptų nebereikšminga.
59.      Visų pirma sutinku su pareiškėjomis, kad bet koks skirtingų išimtinių teisių – šiuo atveju atgaminimo teisės ir teisės paskelbti turinį arba padaryti jį viešai prieinamą – „grupavimas“ prieštarautų Direktyvos 2001/29 2 straipsniui, taip pat, be kita ko, Berno konvencijos 9 straipsniui, kuriuose atgaminimo teisė apibrėžiama kaip išimtinė teisė, atskira nuo teisės paskelbti turinį arba padaryti jį viešai prieinamą.
60.      Be to, kaip pažymi Prancūzijos vyriausybė, Direktyvos 2001/29 23 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „kūrinio paskelbimas neapima jokių kitų veiksmų“. Manau, kad tai reiškia, jog išvada, kad tam tikroje situacijoje taikoma teisė paskelbti turinį arba padaryti jį viešai prieinamą, nedraudžia tuo pačiu metu taikyti kitų išimtinių teisių, įskaitant atgaminimo teisę.
61.      Priešingai, nei teigia Komisija, remiantis ankstesniais Teisingumo Teismo sprendimais, visų pirma sprendimais
Renckhoff(33), Youtube ir Cyando arba Lenkija / Parlamentas ir Taryba, negalima prieiti prie kitokios išvados.
62.      Kaip teisingai nurodo pareiškėjos ir Austrijos bei Prancūzijos vyriausybės, priežastis, dėl kurios Teisingumo Teismas tose bylose nesvarstė atgaminimo teisės ar Direktyvos 2001/29 2 straipsnio, paprasčiausiai yra ta, kad pateikti klausimai nebuvo susiję su ta teise ar nuostata. Byloje, kurioje buvo priimtas Sprendimas
Renckhoff, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašė Teisingumo Teismo išaiškinti tik teisę paskelbti turinį arba padaryti jį viešai prieinamą. Byloje, kurioje buvo priimtas Sprendimas
YouTube ir Cyando, klausimas buvo kilęs klausimas dėl atsakomybės už turinio įkėlimą ir dalijimosi juo paslaugų teikėjų, kurių atžvilgiu buvo nagrinėjama byla, interneto svetainėse pagal tvarką, galiojusią iki Direktyvos 2019/790 17 straipsnio priėmimo. Galiausiai byloje, kurioje buvo priimtas Sprendimas
Lenkija / Parlamentas ir Taryba, Teisingumo Teismo buvo paprašyta įvertinti tam tikrų šios atsakomybės sistemos aspektų suderinamumą su pagrindine teise į saviraiškos laisvę pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 11 straipsnį. Taigi iš šių sprendimų negalima daryti jokių išvadų dėl atgaminimo teisės taikymo srities.
63.      Galiausiai Teisingumo Teismas savo jurisprudencijoje nuosekliai laikosi aiškios pozicijos dėl atgaminimo teisės ir teisės paskelbti turinį arba padaryti jį viešai prieinamą atskyrimo ir jau patvirtino, kad abi teisės gali būti taikomos lygiagrečiai. Pavyzdžiui, jis nusprendė, kad bet koks paskelbimas, kai duomenų saugojimo debesijoje paslaugos naudotojas dalijasi kūriniu, yra naudojimo veiksmas, kuris skiriasi nuo Direktyvos 2001/29 2 straipsnio a punkte nurodyto atgaminimo veiksmo, ir gali patekti į šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, jei tenkinamos atitinkamos sąlygos(34).
64.      Atsižvelgiant į tai, man aišku, kad saugomo turinio įkėlimas į turinio dalijimosi internetu platformą apima ne tik jo paskelbimo ar padarymo viešai prieinamo veiksmus, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnį, bet ir atgaminimo veiksmus, kuriems taikomas tos direktyvos 2 straipsnis. Jeigu tokie atgaminimo veiksmai atliekami be atitinkamų teisių turėtojų leidimo, dėl to gali būti pažeista atskira išimtinė teisė, t. y. atgaminimo teisė, kuri skiriasi nuo teisės paskelbti turinį arba padaryti jį viešai prieinamą.
B.      Ar turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai turėtų gauti leidimą atitinkamam skaitmeniniam atgaminimui, atskirą nuo leidimo, kurio jiems reikia, kad galėtų suteikti visuomenei prieigą prie atitinkamo saugomo turinio (pirmojo klausimo antra dalis)
65.      Dabar pereisiu prie klausimo, ar leidimas, kurį turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai privalo gauti iš teisių turėtojų pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 1 dalį dėl saugomo turinio paskelbimo arba jo padarymo viešai prieinamo, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnį, taip pat apima atgaminimą, kuris įvyksta pagal tos direktyvos 2 straipsnį, kai jų serveriuose daromos to turinio skaitmeninės kopijos, kurios yra techniškai būtinos, kad turiniu būtų dalijamasi su visuomene.
66.      Teisingumo Teismui buvo pateikti trys skirtingi argumentai šiuo klausimu.
67.      Pirma, priežiūros institucija ir Komisija laikosi nuomonės, kad taikant Direktyvos 2019/790 17 straipsnį atgaminimo teisė negali būti įgyvendinama nepriklausomai nuo teisės paskelbti turinį arba padaryti jį viešai prieinamą. Atitinkamai leidimas, kurį turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai privalo gauti pagal to straipsnio 1 dalį, būtinai apima ir tokių kopijų kūrimą.
68.      Antra, pareiškėjos teigia, kad nors Direktyvos 2019/790 17 straipsnyje numatyta speciali atsakomybės tvarka taikoma saugomo turinio skaitmeninių kopijų kūrimui turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose, kuris yra techniškai būtinas, kad visuomenė galėtų susipažinti su tuo turiniu, vis dėlto tie paslaugų teikėjai turi gauti atskirą leidimą daryti tas kopijas, kuris skiriasi nuo leidimo, aiškiai nurodyto to straipsnio 1 dalyje. Jų nuomone, priėmus priežiūros institucijos ir Komisijos siūlomą sprendimą, atgaminimo teisė de facto būtų panaikinta, o tai prieštarautų Chartijos 17 straipsnio 2 daliai, kurioje nustatyta, kad „[i]ntelektinė nuosavybė turi būti saugoma“.
69.      Trečia, Austrijos ir Prancūzijos vyriausybės teigia, kad Direktyvos 2019/790 17 straipsnis visiškai netaikomas tokių kopijų kūrimui, nes ši nuostata skirta tik su turinio paskelbimo arba jo padarymo viešai prieinamo veiksmams. Todėl turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų atsakomybė už jų serveriuose padarytas saugomo turinio skaitmenines kopijas, kurios yra techniškai būtinos, kad visuomenė galėtų susipažinti su tuo turiniu, turėtų būti vertinama tik pagal bendrąją atsakomybės sistemą, t. y. pagal Direktyvoje 2001/29 nustatytas taisykles. Šiuo klausimu Prancūzijos vyriausybė primena, kad Teisingumo Teismas nuosekliai laikosi nuomonės, jog tos direktyvos 2 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad, atsižvelgiant į direktyvos 5 straipsnyje nustatytas išimtis ir apribojimus, bet kokiam trečiojo
asmens atliekamam kūrinio atgaminimui būtinas išankstinis atitinkamo teisių turėtojo sutikimas(35). Pasak šios vyriausybės, leidimas tokiems teikėjams daryti saugomo turinio skaitmenines kopijas be teisių turėtojo specialaus leidimo, kuris skiriasi nuo reikalaujamo pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnį, prilygtų atgaminimo teisės, saugomos pagal Direktyvos 2001/29 2 straipsnį, naujos, nerašytos „išimties“ ar „apribojimo“ nustatymui.
70.      Šioje vietoje reikia pabrėžti, kad, kaip priežiūros institucija anksčiau pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme(36), savo gairėse dėl Direktyvos 2019/790 17 straipsnio Komisija be jokio realaus paaiškinimo nurodė, jog „17 straipsnio 1 dalyje nurodomą viešą paskelbimą arba turinio padarymą viešai prieinamu derėtų suprasti ir kaip atgaminimo veiksmus, būtinus šiems veiksmams atlikti“(37), ir kad „[v]alstybės narės turinio dalijimosi internetu paslaugų gavėjams neturėtų numatyti įpareigojimo gauti leidimą atlikti atgaminimo veiksmus pagal 17 straipsnyje nustatytus reikalavimus“(38). Vis dėlto primenu, kad Komisijos gairės dėl Direktyvos 2019/790 17 straipsnio atspindi tik šios institucijos nuomonę ir nėra privalomos(39).
71.      Toliau paaiškinsiu, kad Direktyvos 2019/790 17 straipsnio teksto ir istorinė analizė neleidžia daryti galutinės išvados, ar pagal tą nuostatą reikalaujamas leidimas būtinai apima saugomo turinio skaitmeninių kopijų kūrimą turinio dalijimosi paslaugų teikėjų serveriuose, kurios techniškai būtinos, kad būtų galima tą turinį paskelbti arba padaryti jį viešai prieinamą (1 skirsnis). Vis dėlto, atsižvelgdamas į kontekstinį ir teleologinį Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 1 dalies aiškinimą, pritariu Komisijos gairėse išdėstytai pozicijai (2 skirsnis).
1.      Teksto ir istorinė analizė
72.      Iš pat pradžių noriu pažymėti, kad sutinku su Austrijos ir Prancūzijos vyriausybėmis, kad Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 1 dalis
nurodo tik „paskelbimo ar padarymo viešai prieinamu veiksmą“. Nei šioje dalyje, nei jokioje kitoje 17 straipsnio nuostatoje neminimi atgaminimo veiksmai ar atgaminimo teisė, kaip apibūdinta Direktyvos 2001/29 2 straipsnyje.
73.      Kalbant apie šios nuostatos genezę, reikia atkreipti dėmesį į tai, kad 2018 m. kovo 23 d. Tarybos konsoliduoto pirmininkaujančios valstybės narės kompromisinio pasiūlymo(40) 13 straipsnio 1 dalies trečioje pastraipoje, kuri vėliau tapo Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 2 dalimi, numatyta, kad licencinės sutartys, kurias sudarė turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai ir teisių turėtojai, „apima paslaugos naudotojų atsakomybę už veiksmus, kuriems taikomi [Direktyvos 2001/29] 2 ir 3 straipsniai, kai naudotojai veikia ne komerciniu pagrindu“(41). Nuoroda į Direktyvos 2001/29 2 straipsnį vėliau buvo pašalinta be jokio aiškaus paaiškinimo, kiek man žinoma(42), vėlesniuose teisėkūros proceso etapuose. Parengiamuosiuose darbuose, susijusiuose su Direktyvos 2019/790 17 straipsniu, nėra jokių papildomų nuorodų dėl jo galimo taikymo atgaminimo veiksmams, kaip jie suprantami pagal Direktyvos 2001/29 2 straipsnį.
74.      Taigi, nors 17 straipsnio 1 dalies tekste ir jo istorijoje nieko nepasakyta nagrinėjamu klausimu, toks nutylėjimas yra dviprasmiškas. Kaip teisingai pažymi Komisija, tai, kad viename teisėkūros proceso etape buvo paminėtas Direktyvos 2001/29 2 straipsnis, rodo, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas žinojo apie tarpinį etapą, kuriame turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose daromos saugomo turinio skaitmeninės kopijos.
75.      Nesant jokio paaiškinimo, kodėl vėliau ta nuoroda buvo pašalinta, galima daryti dvi priešingas išvadas. Galima teigti, kaip nurodo Komisija, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas laikė tokią nuorodą nereikalinga, nes tos kopijos yra pagalbinės, palyginti su to turinio paskelbimu arba jo padarymu viešai prieinamo, ir todėl joms implicitiškai taikoma Direktyvos 2019/790 17 straipsnyje nustatyta speciali atsakomybės tvarka. Kita vertus, kaip tvirtina Austro-Mechana, AKM ir Prancūzijos vyriausybė, galima teigti, kad atgaminimo teisė buvo sąmoningai neįtraukta į tos nuostatos taikymo sritį ir jai tebetaikoma tik bendroji tvarka, t. y. Direktyvoje 2001/29 nustatytos taisyklės (ir galbūt Direktyvos 2014/26 14 straipsnyje įtvirtinta „saugaus uosto“ nuostata).
76.      Kaip paaiškinsiu tolesniuose skirsniuose, manau, kad pirmasis iš šių aiškinimų yra priimtinesnis.
2.      Konteksto ir teleologinė analizė
77.      Dvi Direktyvos 2019/790 nuostatos, išskyrus jos 17 straipsnio 1 dalį, patvirtina išvadą, kad ši nuostata taikoma saugomo turinio skaitmeninių kopijų kūrimui internetinio turinio dalijimosi paslaugų teikėjų serveriuose, kai tokios kopijos yra techniškai būtinos, kad visuomenė galėtų susipažinti su tuo turiniu.
78.      Pirma, kaip paaiškinau šios išvados 41 punkte, Direktyvos 2019/790 17 straipsnyje įtvirtinta speciali atsakomybės tvarka taikoma „turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjui“, kuris jos 2 straipsnio 6 punkto pirmoje pastraipoje apibrėžiamas kaip „informacinės visuomenės paslaugos teikėjas, kurio pagrindinis arba vienas iš pagrindinių tikslų yra saugoti didelį kiekį autorių teisių saugomų kūrinių ar kitų saugomų objektų, kuriuos įkėlė jų naudotojai ir kuriuos jis tvarko ir reklamuoja pelno tikslais, ir suteikti prieigą prie jų visuomenei“(43). Sunku suprasti, kodėl Sąjungos teisės aktų leidėjas šioje apibrėžtyje būtų aiškiai nurodęs „saugojimo“ veiklą, jeigu saugomo turinio skaitmeninių kopijų kūrimas ir saugojimas turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose nebūtų reikšmingas šios nuostatos požiūriu(44).
79.      Antra, Direktyvos 2019/790 61 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad speciali atsakomybės tvarka, nustatyta tos direktyvos 17 straipsnyje, buvo skirta po ilgų diskusijų ir neaiškumų paaiškinti, kad turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai „vykdo su autorių teisėmis susijusius veiksmus ir <...> joms teikti reikia gauti teisių turėtojų leidimą dėl naudotojų <...> įkelto turinio“(45). Ši konstatuojamoji dalis rodo, kad 17 straipsnio 1 dalis buvo sukurta siekiant apsaugoti tuos paslaugų teikėjus nuo atsakomybės už teisių turėtojų išimtinių teisių pažeidimus plačiąja prasme, jeigu jie yra gavę leidimą.
80.      Dėl
specialios atsakomybės tvarkos, nustatytos Direktyvos 2019/790 17 straipsnyje, tikslų primenu, kaip nurodyta šios išvados 43 punkte, kad ja siekiama sustiprinti „aukštą apsaugos lygį“ teisių turėtojams dėl jų saugomo turinio. Todėl svarbu skatinti plėtoti „teisių turėtojų ir turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų licencijavimo rinką“(46). Taip siekiama sudaryti sąlygas, kad
teisių turėtojams būtų geriau atlyginta už saugomo turinio naudojimą tų paslaugų teikėjų platformose, ir prisidėti prie „sklandžiai ir sąžiningai veikianči[os] autorių teisių prekyviet[ės]“(47). Kartu šia specialia atsakomybės tvarka siekiama užtikrinti „teisingą pusiausvyrą“ tarp teisių turėtojų teisių ir interesų ir turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų bei naudotojų teisių ir interesų.
81.      Konkrečiau, Direktyvos 2019/790 61 konstatuojamojoje dalyje pabrėžiama, kad licencinės sutartys turėtų būti sąžiningos ir išlaikyti tinkamą pusiausvyrą tarp šalių (teisės turėtojų ir turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų)(48), o 70 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, jog specifiniame turinio dalijimosi internetu paslaugų kontekste svarbu, kad būtų užtikrinta naudotojų saviraiškos laisvė ir „pagrindinių teisių, nustatytų [Chartijoje], visų pirma saviraiškos laisvės ir menų laisvės, ir teisės į nuosavybę, įskaitant intelektinę nuosavybę, pusiausvyr[a]“(49).
82.      Atsižvelgdamas į šiuos tikslus, manau, kad jeigu leidimas, kurį turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai privalo gauti pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 1 dalį, neapimtų saugomo turinio skaitmeninių kopijų kūrimo internetinių turinio dalijimosi paslaugų teikėjų serveriuose, kuris yra techniškai būtinas, kad visuomenė galėtų susipažinti su tuo turiniu, direktyvos 17 straipsnis netektų veiksmingumo.
83.      Pirma, turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų požiūriu, Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 1 dalyje kalbama tik apie leidimą „viešai paskelbti arba padaryti viešai prieinamą kūrinį ar kitą objektą“. Jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad saugomo turinio skaitmeninių kopijų kūrimas tų paslaugų teikėjų serveriuose, kuris yra techniškai būtinas, kad visuomenė galėtų susipažinti su tuo turiniu, gali būti siejamas su atskiru leidimu, kuris 17 straipsnyje niekur neminimas, turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjams kiltų didelis teisinis neapibrėžtumas. Šiuo aspektu primenu, kad, kaip nurodyta šios išvados 40 punkte, Sąjungos teisės aktų leidėjas, priimdamas šią nuostatą, siekė, be kita ko, sumažinti teisinį neapibrėžtumą dėl tų paslaugų teikėjų atsakomybės už naudotojų įkeltą saugomą turinį. Suprantu, kad jis nesiekė sureguliuoti tik dalį tos atsakomybės (t. y. tik turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų atsakomybės už paskelbimą arba padarymą viešai prieinamo, išskyrus techniniu požiūriu tam reikalingus atgaminimo veiksmus).
84.      Be to, jeigu pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 1 dalį reikalaujamas leidimas neapimtų tokių skaitmeninių kopijų kūrimo, tas leidimas praktiškai taptų bevertis. Tie paslaugų teikėjai vis dar galėtų susidurti su teisių turėtojų pretenzijomis dėl jų išimtinės atgaminimo teisės, saugomos pagal Direktyvos 2001/29 2 straipsnį, pažeidimo vien dėl to, kad saugomo turinio skaitmeninės kopijos automatiškai daromos jų serveriuose, kai naudotojas įkelia saugomą turinį.
85.      Taigi, atsižvelgiant į teisinį saugumą, vienintelis nuoseklus sprendimas yra tas, kad pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 1 dalį reikalaujamas leidimas būtinai apimtų tokias kopijas.
86.      Antra, teisių turėtojų požiūriu, jeigu pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 1 dalį reikalaujamas leidimas neapimtų tokių kopijų kūrimo, būtų rimtai pakenkta tikslui užtikrinti geresnį atlyginimą už saugomo turinio naudojimą turinio dalijimosi internetu platformose. Turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai turėtų mažai paskatų siekti tokio leidimo, nes bet kuriuo atveju jie galėtų būti atsakingi už leidime nenumatytus atgaminimo veiksmus.
87.      Be to, klausimas dėl tų paslaugų teikėjų atsakomybės už tokius atgaminimo veiksmus iš esmės vėl sukeltų tą patį netikrumą, kurį Teisingumo Teismas nagrinėjo sprendimuose YouTube ir Cyando dėl teisės paskelbti turinį arba padaryti jį viešai prieinamą, tuo metu, kai dar nebuvo taikoma Direktyvos 2019/790 17 straipsnyje nustatyta speciali tvarka. Visų pirma, ar paslaugų teikėjas būtų atsakingas pirmiausia pagal Direktyvos 2001/29 2 straipsnį? Ar jis galėtų remtis Direktyvos 2000/31 14 straipsnio 1 dalyje įtvirtintu „saugiu
uostu“?(50) Priklausomai nuo atsakymo, turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai galėtų būti visiškai atsakingi arba visiškai neatsakingi.
88.      Primenu, jog minėtame sprendime(51) Teisingumo Teismas dėl pirmojo klausimo nusprendė, kad potencialiai neteisėtą turinį į atitinkamą platformą iš esmės įkelia ne operatorius, o savarankiškai veikiantys naudotojai, o operatoriaus atsakomybė priklauso nuo to, kokiu mastu ir kaip sąmoningai jis
dalyvavo atliekant paskelbimą. Vis dėlto vien to, kad operatorius apskritai žino, jog jo platformoje yra neteisėtai prieinamas tam tikras saugomas turinys, nepakanka, kad būtų galima teigti, jog jis dalyvauja siekiant suteikti interneto naudotojams prieigą prie jo.
89.      Dėl antrojo klausimo Teisingumo Teismas Sprendime YouTube ir Cyando neatmetė galimybės, kad Direktyvos 2000/31 14 straipsnio 1 dalis gali būti taikoma turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjams(52). Šioje nuostatoje, siejamoje su tos direktyvos 15 straipsnio 1 dalimi(53), nustatyta, kad „prieglobos paslaugų“ teikėjams netaikoma bendra stebėjimo pareiga ir iš esmės jie privalo reaguoti į teisių turėtojų pranešimus pašalindami neteisėtą turinį arba atimdami galimybę jį pasiekti („pranešimas ir pašalinimas“)(54).
90.      Sąjungos teisės aktų leidėjas, priimdamas Direktyvą 2019/790, nusprendė, kad toks sprendimas nepakankamai apsaugo teisių turėtojus(55). Todėl Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 4 dalies b ir c punktuose iš esmės reikalaujama, kad turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai užkirstų kelią neteisėto turinio įkėlimui ar pakartotiniam įkėlimui, taikydami ex ante priemones, t. y. automatines filtravimo priemones, skirtas naudotojų įkeltam turiniui prieš jį platinant visuomenei peržiūrėti(56), o ne tik jam pašalinti po to, kai jis jau paskelbtas.
91.      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, Prancūzijos vyriausybės pozicija, kuria Teisingumo Teismas raginamas priimti teisių turėtojus saugantį požiūrį, atrodo tokia, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino pagrindinėje byloje nagrinėjamiems atgaminimo veiksmams ir toliau taikyti bendrą atsakomybės tvarką (t. y. taisykles, taikytinas ne pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnį), o ne
Direktyvos 2000/31 14 ir 15 straipsnius, taigi turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai pagal Direktyvos 2001/29 2 straipsnį turėtų būti atsakingi už jų serveriuose sukurtas saugomo turinio skaitmenines kopijas, kurios yra techniškai būtinos, kad visuomenė galėtų susipažinti su tuo turiniu, išskyrus atvejus, kai jie yra gavę specialų teisių turėtojo leidimą arba taikoma viena iš Direktyvos 2001/29 5 straipsnyje nustatytų išimčių ar apribojimų.
92.      Vis dėlto aš nematau jokio tekstinio pagrindo tokiam požiūriui nė viename iš atitinkamų teisės aktų (Direktyvoje 2000/31, Direktyvoje 2001/29 ar Direktyvoje 2017/790). Be to, Prancūzijos vyriausybės pozicija iš esmės reiškia, kad, viena vertus, Sąjungos teisės aktų leidėjas nenorėjo Direktyvos 2019/790 17 straipsnyje nustatytos
specialios
atsakomybės tvarkos
taikyti nagrinėjamiems atgaminimo veiksmams, bet, kita vertus, ji be jokio teisinio pagrindo grindžiama prielaida, kad teisės aktų leidėjas ketino to straipsnio 3 dalį, kurioje numatyta, kad „[k]ai turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjas atlieka viešo paskelbimo arba padarymo viešai prieinamu veiksmus <...>, [Direktyvos 2000/31] 14 straipsnio 1 dalyje nustatytas atsakomybės ribojimas netaikomas <...>“, pagal analogiją taikyti tiems veiksmams.
93.      Mano nuomone, akivaizdu, kad Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 3 dalis galėtų būti taikoma saugomo turinio skaitmeninių kopijų kūrimui turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose tik tuo atveju, jei pačią tos direktyvos 17 straipsnio 1 dalį Sąjungos teisės aktų leidėjas būtų supratęs kaip reiškiančią, kad leidimas, kurį tie teikėjai privalo gauti pagal tą nuostatą, kad galėtų paskelbti saugomą turinį arba padaryti jį viešai prieinamą, būtinai apima ir tokių skaitmeninių kopijų kūrimą.
94.      Tik toks aiškinimas leidžia turinio dalijimosi internetu paslaugų kontekste visiškai atsisakyti šios išvados 89 punkte nurodytos „pranešimo ir pašalinimo“ sistemos ir išsaugoti Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 4 dalies b ir c punktuose nustatytos pareigos, pagal kurią tų paslaugų teikėjai privalo imtis prevencinių automatizuotų priemonių, t. y. automatinių filtravimo priemonių, veiksmingumą. Sunku įsivaizduoti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas galėjo siekti, viena vertus, reikalauti, kad tie paslaugų teikėjai pašalintų ir sutrukdytų ateityje įkelti automatinėmis filtravimo priemonėmis aptiktą teises pažeidžiantį turinį, kita vertus, reikalauti pašalinti to paties turinio skaitmenines kopijas tik gavus atitinkamo teisių turėtojo pranešimą.
95.      Galiausiai, kalbant apie teisių turėtojų interesą išsaugoti savo išimtinės atgaminimo teisės ekonominę vertę, manau, kad ta vertė bet kuriuo atveju gali būti derybų objektas ir atsispindėti leidime, kurį turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai privalo gauti iš teisių turėtojų pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 1 dalį. Todėl atskiras leidimas šiai teisei nėra būtinas.
96.      Trečia, žvelgdamas iš turinio dalijimosi internetu paslaugų naudotojų perspektyvos
primenu, kad Direktyvos 2019/790 17 straipsnyje nustatyta speciali atsakomybės tvarka taip pat yra skirta tų naudotojų interesams ir teisėms apsaugoti, kai jie įkelia saugomą turinį į tų paslaugų teikėjų platformas.
97.      Techniniu aspektu visuotinai pripažįstama, kad saugomo turinio skaitmeninių kopijų kūrimą turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose inicijuoja šių paslaugų naudotojai, kai jie paspaudžia įkėlimo mygtuką. Todėl šie naudotojai taip pat turi būti laikomi atliekančiais atgaminimo veiksmus, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 2 straipsnį. Kaip paaiškinau šios išvados 42 punkte, Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 2 dalyje aiškiai nurodyta, kad naudotojai patys atlieka paskelbimo arba padarymo viešai prieinamo veiksmus, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnį, kai įkelia saugomą turinį į tų paslaugų teikėjų internetines platformas.
98.      Vis dėlto Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 2 dalyje taip pat nustatyta, kad, kai turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjas gauna leidimą pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 1 dalį, „tas leidimas taip pat taikomas į [Direktyvos 2001/29] 3 straipsnio taikymo sritį patenkančių paslaugų naudotojų veiksmams“, su sąlyga, kad „jie veikia ne komerciniu pagrindu arba kai jų veikla neduoda didelių pajamų“. Todėl tokiu atveju naudotojai patys neturi gauti leidimo ir gali laisvai įkelti atitinkamą saugomą turinį.
99.      Kalbant apie atgaminimo veiksmus, kuriems taikomas Direktyvos 2001/29 2 straipsnis, pažymėtina, kad Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 2 dalyje jie nėra aiškiai nurodyti. Vis dėlto Direktyvos 2019/790 69 konstatuojamojoje dalyje, kuri suformuluota plačiau nei ta nuostata, nurodoma, kad turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų gauti leidimai turėtų apimti „su autorių teisėmis susijusius veiksmus su naudotojų įkeliamu turiniu, patenkančius į paslaugų teikėjams suteikto leidimo taikymo sritį“(57). Ta bendra nuoroda į „su autorių teisėmis susijusius veiksmus“, o ne tik į paskelbimo arba padarymo viešai prieinamo veiksmus, patvirtina nuomonę, kad Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 2 dalies taikymo sritis nebūtinai apsiriboja „į [Direktyvos 2001/29] 3 straipsnio taikymo sritį patenkančiais paslaugų naudotojų veiksmais“, bet gali būti išplėsta ir apimti jų atliekamus atgaminimo veiksmus.
100. Bet kuriuo atveju sutinku su pareiškėjomis, kad reikalavimas naudotojams nuolat gauti atskirą leidimą daryti skaitmenines kopijas turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose ne tik sukeltų didelių praktinių sunkumų, bet ir sudarytų situaciją, kai naudotojas galėtų įkelti saugomą turinį manydamas, kad jam taikoma paslaugų teikėjo gauta licencija, ir tik tada susidurtų su autorių teisių pažeidimo ieškiniu dėl tame procese padarytų techniškai būtinų kopijų. Toks rezultatas keltų pavojų naudotojų saviraiškos laisvei interneto platformose, kuri garantuojama 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – ‚EŽTK) 10 straipsniu ir Chartijos 11 straipsniu, taip pat Chartijos 13 straipsnyje įtvirtintai menų laisvei.
101. Šiuo aspektu reikia priminti, kad tiek Direktyva 2001/29, tiek Direktyva 2019/790 siekiama užtikrinti aukštą teisių turėtojų apsaugos lygį(58). Šiuose teisės aktuose taip pat aiškiai nurodyta, kad teisių turėtojai neturi absoliučios monopolinės teisės naudoti savo kūrinius ar kitus objektus. Kaip paaiškinau ir šios išvados 54 ir 69 punktuose, Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 1, 2 ir 3 dalyse numatyta išimtis ir išimčių bei apribojimų rinkinys, be kita ko, susijęs su išimtine atgaminimo teise. Ta išlyga ir šiomis išimtimis bei apribojimais siekiama užtikrinti, pirma, teisių turėtojų teisių ir intereso, kad būtų užtikrinta jų intelektinės nuosavybės apsauga, ir, antra, saugomo turinio naudotojų interesų ir pagrindinių teisių bei bendrojo intereso,(59) įskaitant visuomenės prieigą prie kultūros, apsaugos „teisingą pusiausvyrą“.
102. Visų pirma, atsižvelgdamas į Direktyvos 2019/790 17 straipsnyje nurodytų paslaugų svarbą laisvei gauti ir skleisti informaciją ir idėjas, Teisingumo Teismas patvirtino, kad saugomo turinio įkėlimas į internetines turinio dalijimosi platformas patenka į saviraiškos laisvės teisės taikymo sritį(60). Tai galioja nepaisant to, kad tas turinys gali pažeisti autorių teises, nes vien tai, kad informacija yra saugoma autorių teisių, savaime nereiškia, kad ji nepatenka į saviraiškos laisvės taikymo sritį(61).
103. Teisė į saviraiškos laisvę, įtvirtinta Chartijos 11 straipsnyje, „apima laisvę turėti savo įsitikinimus, gauti bei skleisti informaciją ir idėjas valdžios institucijoms nekliudant ir nepaisant valstybių sienų“. Ji atitinka EŽTK 10 straipsnyje užtikrinamą teisę(62).
104. Kaip pažymima EŽTT suformuotoje jurisprudencijoje dėl EŽTK 10 straipsnio, internetas tapo viena pagrindinių priemonių, leidžiančių asmenims naudotis savo teise į saviraiškos ir informacijos laisvę. Atsižvelgiant į jų prieinamumą ir galimybes saugoti ir platinti didelius kiekius informacijos, interneto svetainės, ypač internetinės turinio dalijimosi platformos, atlieka pagrindinį vaidmenį gerinant visuomenės prieigą prie naujienų ir palengvinant bendrą informacijos paskelbimą. Taigi naudotojų sukurta išraiškos veikla internete suteikia precedento neturinčią platformą saviraiškos laisvei įgyvendinti(63). Tai ypač pasakytina apie didelius socialinius tinklus ir platformas, pavyzdžiui, YouTube, kurie neabejotinai yra svarbi priemonė įgyvendinant laisvę gauti ir skleisti informaciją bei idėjas(64).
105. Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, aš, priešingai nei pareiškėjos, manau, kad atgaminimo teisė, kaip ir kitos pagal Chartijos 17 straipsnio 2 dalį saugomos intelektinės nuosavybės teisės, nėra absoliuti ir turi būti suderinta, be kita ko, su teise į saviraiškos laisvę, kuria naudojasi interneto platformų naudotojai pagal EŽTK 10 straipsnį ir Chartijos 11 straipsnį.
106. Pridurčiau, kad Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, jog „iš Chartijos 17 straipsnio 2 dalies
[kurioje nurodyta, kad „[i]ntelektinė nuosavybė turi būti saugoma“] nematyti, kad intelektinės nuosavybės teisė būtų neliečiama, todėl jai turėtų būti taikoma absoliuti apsauga“(65).
107. Paprasčiau tariant, jeigu pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnyje nustatytą specialią atsakomybės sistemą saugomo turinio skaitmeninių kopijų, kurios yra techniškai būtinos, kad visuomenė galėtų susipažinti su tuo turiniu, kūrimui būtų reikalingas papildomas leidimas be to, kurį turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai jau privalo gauti pagal tos nuostatos 1 dalį, teisių turėtojai praktiškai galėtų užkirsti kelią turinio paskelbimui ar prieinamumui internete. Šiuo aspektu jie galėtų remtis tuo, kad nėra leidimo tiems atgaminimo veiksmams, net jei yra tenkinamos visos toje nuostatoje aiškiai nustatytos sąlygos. Mano nuomone, toks rezultatas aiškiai pakenktų teisingai pusiausvyrai, kurią, kaip paaiškinau šios išvados 43 punkte, Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė užtikrinti priimdamas Direktyvos 2019/790 17 straipsnį.
108. Atsižvelgdamas į visus šiuos elementus, manau, kad, kaip Komisija pareiškė teismo posėdyje, priežastis, dėl kurios Sąjungos teisės aktų leidėjas Direktyvos 2019/790 17 straipsnyje sutelkė dėmesį į Direktyvos 2001/29 3 straipsnyje apibūdintą paskelbimo arba padarymo viešai prieinamo veiksmą, aiškiai neminėdamas saugomo turinio skaitmeninių kopijų kūrimo turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose, kuris techniškai reikalingas šiam tikslui, yra ne tai, kad jis ketino tokių kopijų
neįtraukti į Direktyvos 2019/790 17 straipsnį. Priešingai, teisės aktų leidėjo požiūriu, jų įtraukimas buvo savaime suprantamas.
109. Be to, toks aiškinimas atitinka tai, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos saugomo turinio skaitmeninės kopijos yra techniškai būtinos, kad visuomenė galėtų susipažinti su tuo turiniu. Atgaminimo ir paskelbimo arba padarymo viešai prieinamo veiksmai, kurie atliekami įkeliant saugomą turinį į interneto platformą, yra vieno proceso, kuris prasideda, kai naudotojas paspaudžia įkėlimo mygtuką, dalis. Kadangi šio proceso tikslas galiausiai yra dalytis saugomu turiniu internete su visuomene, man atrodo, kad, kaip jau paaiškinau ankstesniame skirsnyje, pirmieji veiksmai (atgaminimo veiksmai) yra atsitiktiniai, palyginti su antraisiais (paskelbimo ir padarymo viešai prieinamo veiksmais)(66).
110. Taigi, mano nuomone, pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnyje nustatytą specialią atsakomybės tvarką, saugomo turinio skaitmeninių kopijų, kurios yra techniškai būtinos, kad visuomenė galėtų susipažinti su tuo turiniu, kūrimas turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose negali būti siejamas su kitokiu leidimu nei tas, kurį tų paslaugų teikėjai jau privalo gauti pagal to straipsnio 1 dalį.
C.      Ar turinio dalijimosi internetu paslaugų naudotojai turi gauti atskirą leidimą daryti skaitmenines kopijas paslaugų teikėjų serveriuose (antrasis ir trečiasis klausimai)
111. Antruoju ir trečiuoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar internetinių turinio dalijimosi paslaugų
naudotojai patys turi gauti leidimą kurti saugomo turinio skaitmenines kopijas paslaugų teikėjų serveriuose, kai tokios kopijos yra techniškai būtinos, kad visuomenė galėtų susipažinti su tuo turiniu. Konkrečiau tariant, teismas siekia išsiaiškinti, ar tokioje situacijoje taikytina Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 2 dalis. Toje nuostatoje nurodyta, kad „kai turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjas gauna leidimą, be kita ko, sudarant licencinę sutartį, tas leidimas taip pat taikomas į [Direktyvos 2001/29] 3 straipsnio taikymo sritį patenkančių paslaugų naudotojų veiksmams, kai jie veikia ne komerciniu pagrindu arba kai jų veikla neduoda didelių pajamų“(67).
112. Kaip jau nurodžiau šios išvados 97 punkte, saugomo turinio skaitmeninių kopijų kūrimą turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose inicijuoja šių paslaugų naudotojai, kai paspaudžia atitinkamo turinio įkėlimo mygtuką. Todėl turi būti laikoma, kad šie naudotojai atlieka ne tik viešo paskelbimo veiksmą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnį, bet ir atgaminimo veiksmą, kaip tai suprantama pagal tos direktyvos 2 straipsnį.
113. Jeigu Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 1 dalis neapimtų saugomo turinio skaitmeninių kopijų kūrimo turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose, mano nuomone, būtų taikoma analogija su šios išvados 88 punkte išdėstytais Teisingumo Teismo motyvais, pateiktais Sprendime YouTube ir Cyando. Iš to išplauktų, kad saugomas turinys turėtų būti laikomas įkeltu į atitinkamą platformą ne operatoriaus, o naudotojų, ir šie dėl to turėtų gauti leidimą patys daryti tokias skaitmenines kopijas.
114. Vis dėlto dėl ankstesnėje šios išvados dalyje išdėstytų priežasčių manau, kad, kaip ir leidimas, kurį turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai privalo gauti pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 1 dalį, siekdami paskelbti saugomą turinį arba padaryti jį viešai prieinamą, būtinai apima to turinio skaitmeninių kopijų kūrimą jų serveriuose, kai tokios kopijos yra techniškai būtinos šiam tikslui, tas pats galioja ir tos direktyvos 17 straipsnio 2 daliai. Kitaip tariant, toje nuostatoje reglamentuojamas turinio dalijimosi internetu paslaugų naudotojų atsakomybės klausimas ne tik dėl veiksmų, kurie patenka į Direktyvos 2001/29 3 straipsnio taikymo sritį (t. y. veiksmų, kuriais saugomas turinys paskelbiamas arba padaromas viešai prieinamas), bet ir atgaminimo veiksmų, t. y. saugomo turinio skaitmeninių kopijų kūrimu turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose, kai jos yra techniškai būtinos tiems veiksmams atlikti.
D.      Ar teisių turėtojai gali patikėti savo išimtinių teisių, numatytų Direktyvos 2001/29 2 ir 3 straipsniuose, administravimą atskiroms kolektyvinio administravimo organizacijoms (ketvirtasis klausimas)
115. Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar pagal Direktyvos 2014/26 4, 5 straipsnius ir 16 straipsnio 1 ir 2 dalis teisių turėtojai gali licencijos išdavimo pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 1 ir 2 dalis tikslais
suteikti atgaminimo teisę pagal Direktyvos 2001/29 2 straipsnį ir viešo paskelbimo teisę pagal tos direktyvos 3 straipsnį individualiai ir atskirai, taip, kad šias teises galėtų administruoti skirtingos kolektyvinio administravimo organizacijos.
116. Šis klausimas atspindi pagrindinėje byloje susiklosčiusią situaciją, kurioje Austro-Mechana yra atsakinga už, be kita ko, teisių turėtojų atgaminimo teisės pagal Direktyvos 2001/29 2 straipsnį administravimą, o AKM – už jų teisės paskelbti arba padaryti viešai prieinamą pagal tos direktyvos 3 straipsnį administravimą. Taigi iš esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar toks „darbo pasidalijimas“ yra suderinamas su Direktyva 2014/26, kurioje reglamentuojamas autorių teisių ir gretutinių teisių kolektyvinis administravimas.
117. Dėl ankstesnėse išvados dalyse išdėstytų priežasčių manau, kad į šį klausimą atsakyti nebūtina. Vis dėlto jeigu Teisingumo Teismas nesutiktų su šia nuomone ir iš esmės nuspręstų, kad turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai privalo, pirma, gauti licenciją paskelbti naudotojų įkeltą saugomą turinį pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 1 dalį, siejamą su Direktyvos 2001/29 3 straipsniu, ir, antra, gauti licenciją dėl jų serveriuose padarytų atgaminimų (skaitmeninių kopijų), kad šis turinys būtų padarytas viešai prieinamas pagal Direktyvos 2001/29 2 straipsnį, dėl išsamumo trumpai aptarsiu šį klausimą.
118. Kaip pažymi pareiškėjos, Direktyva 2014/26 grindžiama pasirinkimo laisvės principu. Šios direktyvos 19 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, jog „autorių teisių ir gretutinių teisių kolektyvinis administravimas turėtų reikšti, kad teisių turėtojas turėtų galėti laisvai rinktis, kuri kolektyvinio teisių administravimo organizacija administruos jo teises, ar tos teisės yra teisės viešai skelbti ar atgaminti kūrinį <...>“. Be to, Direktyvos 2014/26 5 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad „[t]eisių turėtojai turi teisę suteikti pasirinktai kolektyvinio administravimo organizacijai leidimą administruoti [jų] pasirinktas teises“(68).
119. Direktyvos 2014/26 5 straipsnio 7 dalyje taip pat nustatyta, jog „[t]ais atvejais, kai teisių turėtojas suteikia leidimą kolektyvinio administravimo organizacijai administruoti jo teises, jis duoda sutikimą, kad kolektyvinio administravimo organizacija administruotų konkrečiai kiekvieną teisę <...>“. Atsižvelgiant į šią nuostatą, kolektyvinio administravimo organizacija iš principo negali teisės turėtojo vardu tartis dėl licencinės sutarties, apimančios ne tik viešo paskelbimo teisę, bet ir atgaminimo teisę, nebent teisės turėtojas dėl pastarosios teisės būtų davęs aiškų ir konkretų sutikimą.
120. Mano nuomone, iš to išplaukia, kad teisių turėtojai gali patikėti savo atgaminimo teisių, numatytų Direktyvos 2001/29 2 straipsnyje, administravimą vienai kolektyvinio administravimo organizacijai, o savo teisės paskelbti ar padaryti viešai prieinamą, numatytos tos direktyvos 3 straipsnyje, administravimą – kitai.
121. Vis dėlto jeigu Teisingumo Teismas sutiktų su mano siūlomu sprendimu dėl pirmųjų trijų klausimų, tai reikštų, kad konkrečiu atveju, kai saugomas turinys įkeliamas į internetines turinio dalijimosi platformas, tik kolektyvinio administravimo organizacija, atsakinga už atitinkamo teisių turėtojo teisės paskelbti arba padaryti viešai prieinamo administravimą, galėtų derėtis dėl licencijos ar leidimo, susijusio su ta teise. Tokia licencija ar leidimas taip pat būtinai apimtų atgaminimo teisę, saugomą pagal Direktyvos 2001/29 2 straipsnį, kiek ta teisė yra įgyvendinama dėl saugomo turinio skaitmeninių kopijų, padarytų turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose ir techniškai būtinų, kad visuomenė galėtų susipažinti su tuo turiniu.
E.      Post scriptum
122. Baigdamas savo analizę norėčiau priminti, kad pagal Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 4 dalį, jeigu pagal tos direktyvos 17 straipsnio 1 dalį leidimas nesuteikiamas, turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai vis dėlto gali būti atleisti nuo atsakomybės už neteisėtus veiksmus, susijusius su saugomo turinio paskelbimu ir padarymu viešai prieinamo, jei tenkinamos tam tikros kumuliacinės sąlygos. Šios sąlygos, kaip nurodyta
Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 4 dalies b ir c punktuose, apima pareigą įrodyti, be kita ko, kad šie paslaugų teikėjai dėjo visas pastangas užtikrinti, kad tas turinys nebūtų prieinamas, ir užkirsti kelią jo įkėlimui į jų platformas ateityje, o praktiškai tai reiškia automatinių filtravimo priemonių naudojimą(69).
123. Dėl priežasčių, iš esmės išdėstytų šios išvados 94 punkte, manau, kad ta išimtis taip pat taikoma saugomo turinio skaitmeninių kopijų kūrimui turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose, kai tokios kopijos yra techniškai būtinos, kad visuomenė galėtų susipažinti su tuo turiniu. Vis dėlto tokiomis aplinkybėmis, mano nuomone, pareiga dėti visas pastangas reikalautų, kad paslaugų teikėjai pašalintų bet kokias atitinkamo failo skaitmenines kopijas iš savo serverių, kai tik automatinės filtravimo priemonės nustato, kad dėl to failo pažeidžiamos autorių teisės ar gretutinės teisės.
V.      Išvada
124. Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Bundesverwaltungsgericht (Federalinis administracinis teismas, Austrija) pateiktus prejudicinius klausimus:
1.      2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29 dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo 2 straipsnis
turi būti aiškinamas taip, kad kūrinių ar kitų objektų skaitmeninių kopijų kūrimas turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose, kai jos yra techniškai būtinos, kad visuomenė galėtų susipažinti su tais kūriniais ar kitais objektais tų paslaugų teikėjų valdomose internetinėse platformose, yra „atgaminimas“, kuris patenka į pagal tą nuostatą saugomos išimtinės atgaminimo teisės taikymo sritį. Šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje numatyta išimtis „laikiniems atgaminimo veiksmams, kurie yra trumpalaikiai arba atsitiktiniai ir kartu – būtina bei svarbi technologinio proceso dalis“ netaikoma.
2.      2019 m. balandžio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2019/790 dėl autorių teisių ir gretutinių teisių bendrojoje skaitmeninėje rinkoje, kuria iš dalies keičiamos direktyvos 96/9/EB ir 2001/29/EB, 17 straipsnio 1 dalis
turi būti aiškinama taip, kad ji taikoma kūrinių ar kitų objektų skaitmeninių kopijų kūrimui turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose, kai jos yra techniškai būtinos, kad visuomenė galėtų susipažinti su tais kūriniais ar kitais objektais. Leidimas, kurį šie paslaugų teikėjai pagal tą nuostatą turi gauti iš teisių turėtojų, kad galėtų viešai paskelbti kūrinius ar kitus objektus arba padaryti juos viešai prieinamus, būtinai apima tokių kopijų kūrimą, dėl kurio negali būti reikalaujama atskiro leidimo.
3.      Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 2 dalis
turi būti aiškinama taip, kad turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų pagal tos direktyvos 17 straipsnio 1 dalį gautas leidimas taip pat apima paslaugų, kurioms taikomas Direktyvos 2001/29 2 straipsnis, naudotojų atliekamus veiksmus, kurie yra techniškai būtini tam, kad visuomenė galėtų susipažinti su kūriniais ar kitais objektais, kai tie naudotojai veikia ne komerciniu pagrindu arba kai jų veikla nesukuria didelių pajamų.
1      Originalo kalba: anglų.
2      Žr. 2022 m. balandžio 26 d. Sprendimą Lenkija / Parlamentas ir Taryba
(C‑401/19, EU:C:2022:297; toliau – Sprendimas Lenkija / Parlamentas ir Taryba).
3      2019 m. balandžio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva, kuria iš dalies keičiamos direktyvos 96/9/EB ir 2001/29/EB (OL L 130, 2019, p. 92).
4      2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (OL L 167, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230).
5      Žr. 2014 m. vasario 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą dėl kolektyvinio autorių teisių ir gretutinių teisių administravimo ir daugiateritorių licencijų naudoti muzikos kūrinius internete teikimo vidaus rinkoje (OL L 84, 2014, p. 72).
6      2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva
dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos Direktyva) (OL L 178, 2000, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 25 t., p. 399).
7      Išskirta mano.
8      Ten pat.
9      Žr. Komisijos komunikatą „Direktyvos 2019/790/ES dėl autorių teisių bendrojoje skaitmeninėje rinkoje 17 straipsnio gairės“, COM(2021) 288 final.
10      Žr. Direktyvos 2001/29 4 ir 10 konstatuojamąsias dalis. Direktyvos 9 konstatuojamojoje dalyje taip pat nurodyta, kad „[k]iekvienas autorių teisių ir gretutinių teisių derinimas turi būti grindžiamas aukšto lygio apsauga, nes tokios teisės yra labai svarbios intelektinei kūrybai“, o 12 ir 22 konstatuojamosiose dalyse nurodyta, kad „[d]erama autorių teisių saugomų kūrinių ir gretutinių teisių saugomų objektų apsauga yra svarbi ir kultūros atžvilgiu“ ir kad „[d]eramos paramos kultūrai skleisti tikslo neturi būti siekiama aukojant griežtą teisių apsaugą“.
11      T. y. išskyrus atvejus, kai taikoma autorių teisių išimtis ar apribojimas. Dauguma šių išimčių ir apribojimų yra išvardyti Direktyvos 2001/29 5 straipsnyje.
12      Žr. Komisijos tarnybų darbo dokumentą „Poveikio vertinimas dėl ES autorių teisių taisyklių modernizavimo“ (SWD(2016) 301 final), 1/3 dalis, p. 137–142, ir generalinio advokato H. Saugmandsgaard Øe išvadą sujungtose bylose YouTube ir Cyando (C‑682/18 ir C‑683/18, EU:C:2020:586, 67–70 punktai).
13      Žr. 2016 m. rugsėjo 14 d. priimtą Komisijos pasiūlymą dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl autorių teisių bendrojoje skaitmeninėje rinkoje (COM(2016) 593 final) (toliau – pasiūlymas dėl direktyvos), p. 3. Taip pat žr. Grisse, K., „After the Storm – Examining the Final Version of Article 17 of the New Directive (EU) 2019/790“, Journal of Intellectual Property Law & Practice, 2019, 14 t., Nr. 11, 2019, p. 887–899.
14      Žr. 2021 m. birželio 22 d.
Sprendimą YouTube ir Cyando
(C‑682/18 ir C‑683/18, EU:C:2021:503, 106 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), toliau – Sprendimas YouTube ir Cyando.
15      Žr. pasiūlymo dėl direktyvos aiškinamąjį memorandumą, kuriame Komisija nurodo, kad pasiūlymu siekiama Direktyvos 2001/29 nuostatas pritaikyti prie skaitmeninių technologijų raidos (p. 2 ir 3).
16      Prieš priimant Direktyvą 2019/790, buvo laikoma, kad vaizdo įrašų dalijimosi platformos ar failų prieglobos ir dalijimosi platformos, kurioje naudotojai gali neteisėtai padaryti viešai prieinamą saugomą turinį, operatorius „viešai neskelbia“ šio turinio, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį, nebent jis ne tik suteikia pačią platformą, bet ir prisideda prie tokio turinio padarymo viešai prieinamo pažeidžiant autoriaus teises (žr. Sprendimo YouTube ir Cyando 102 punktą).
17      Kitais atvejais žr. Direktyvos 2019/790 1 straipsnio 2 dalį, kurioje nurodyta, kad, išskyrus konkrečius atvejus, ši direktyva nekeičia esamų taisyklių, nustatytų šioje autorių teisių ar gretutinių teisių srityje galiojančiomis direktyvomis, ir nedaro joms jokio poveikio.
18      Žr. Direktyvos 2019/790 2 ir 3 konstatuojamąsias dalis.
19      Žr. tos direktyvos 61 ir 66 konstatuojamąsias dalis. Taip pat žr. Dusollier, S., „The 2019 Directive on Copyright in the Digital Single Market: Some Progress, a Few Bad Choices, and an Overall Failed Ambition“, Common Market Law Review, 57 t., 2020, p. 1008 ir paskesni, ir Rosati, E., „Article 17 – Use of Protected Content by Online Content-sharing Service Providers“, in Copyright in the Digital Single Market: Article-by-Article Commentary to the Provisions of Directive 2019/790, Oxford University Press, 2021, p. 334 ir paskesni.
20      Žr. Direktyvos 2019/790 2 straipsnio 6 dalies antrą pastraipą: joje pateiktas neišsamus paslaugų teikėjų, kuriems šios direktyvos 17 straipsnis netaikomas, sąrašas.
21      Visų pirma, kadangi Direktyvos 2019/790 17 straipsnis netaikomas skaitmeninių kopijų kūrimui vykdant kitą veiklą internete, pavyzdžiui, saugomą turinį padarant viešai prieinamą paieškos sistemoje ir generatyvinio dirbtinio intelekto priemonėmis, tos kopijos nepatenka į šios išvados taikymo sritį. Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad Teisingumo Teisme yra nagrinėjama byla (C‑250/25, Like Company), kurioje, be kita ko, sprendžiamas klausimas, ar didžiojo kalbos modelio (LLM) pagrindu veikiančio pokalbių roboto mokymo procesas yra „atgaminimo veiksmas“ pagal Direktyvos 2001/29 2 straipsnį, kai tas LLM yra sukurtas remiantis modelių stebėjimu ir lyginimu su pavyzdžiais, leidžiant modeliui išmokti atpažinti kalbos modelius.
22      Dėl interneto paslaugų naudotojų atliekamų atgaminimo veiksmų apskritai žr., pavyzdžiui, generalinio advokato M. Szpunar išvadą byloje Stichting de Thuiskopie (C‑496/24, EU:C:2025:749) dėl kūrinių, kurie paskelbiami abonentams naudoti neprisijungus prie interneto užsakomųjų interneto transliacijų paslaugos ir išsaugomi abonentų įrenginių atmintyje.
23      Kaip paaiškino Austrijos vyriausybė, turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjai paprastai daro papildomas failo kopijas skirtingose geografinėse vietovėse esančiuose serveriuose, kad visiems naudotojams būtų užtikrinta pakankamai greita prieiga.
24      Šiuo klausimu žr. 2009 m. liepos 16 d. Sprendimą Infopaq International (C‑5/08, EU:C:2009:465, 51 punktas), 2022 m. kovo 24 d. Sprendimą Austro-Mechana (C‑433/20, EU:C:2022:217, 16–18 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija; toliau – Sprendimas Austro-Mechana) ir 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą Eugen Ulmer (C‑117/13, EU:C:2014:2196, 52 ir 53 punktai).
25      Žr. https://www.wipo.int/wipolex/en/text/295456. 1996 m. gruodžio 20 d. PINO priėmė PINO autorių teisių sutartį ir PINO atlikimų ir fonogramų sutartį. Šios sutartys Europos bendrijos vardu buvo patvirtintos 2000 m. kovo 16 d. Tarybos sprendimu 2000/278/EB dėl PINO autorių teisių sutarties ir PINO atlikimų ir fonogramų sutarties patvirtinimo Europos bendrijos vardu (OL L 89, 2000, p. 6; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 33 t., p. 208), o Sąjungoje įsigaliojo 2010 m. kovo 14 d.
26      Ši sutartis pateikta 1994 m. balandžio 15 d. Marakeše pasirašytos ir 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos sprendimu 94/800/EB dėl daugiašalių derybų Urugvajaus raunde (1986–1994 m.) priimtų susitarimų patvirtinimo Europos bendrijos vardu jos kompetencijai priklausančių klausimų atžvilgiu (OL L 336, 1994, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 21 t., p. 80) patvirtintos Pasaulio prekybos organizacijos (PPO) steigimo sutarties 1C priede.
27      Žr. 2018 m. lapkričio 13 d. Sprendimą Levola Hengelo (C‑310/17, EU:C:2018:899, 38 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2019 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą Cofemel (C‑683/17, EU:C:2019:721, 41 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
28      Išskirta mano.
29      Be to, minėti veiksmai taip pat turi atitikti tos direktyvos 5 straipsnio 5 dalyje nustatytas sąlygas (žr. 2014 m. birželio 5 d. Sprendimo Public Relations Consultants Association, C‑360/13, EU:C:2014:1195, 53 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
30      Šiuo klausimu žr. 2011 m. spalio 4 d. Sprendimą Football Association Premier League ir kt. (C‑403/08 ir C‑429/08, EU:C:2011:631, 162 ir 163 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
31      Žr. 2011 m. spalio 4 d. Sprendimą Football Association Premier League ir kt. (C‑403/08 ir C‑429/08, EU:C:2011:631, 180 punktas).
32      Žr. 2014 m. birželio 5 d. Sprendimą Public Relations Consultants Association (C‑360/13, EU:C:2014:1195, 63 punktas).
33      2018 m. rugpjūčio 7 d. sprendimas (C‑161/17, EU:C:2018:634).
34      Žr. Sprendimo Austro-Mechana 32 punktą.
35      Šiuo klausimu žr. Sprendimą Renckhoff (29 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
36      Žr. šios išvados 27 punktą.
37      Žr. Komisijos gairių dėl Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 6 puslapį. Išskirta mano.
38      Ten pat.
39      Žr. to dokumento 1 puslapį, kuriame nurodyta, kad jis „nėra teisiškai įpareigojantis <...> ir juo vykdomas Komisijai Sąjungos teisės aktų leidėjo pagal [Direktyvos 2019/790] 17 straipsnio [10] dalį suteiktas įgaliojimas“.
40      2016/0280 (COD).
41      Išskirta mano. Laisvas vertimas.
42      Suinteresuotosios šalys, paklaustos per posėdį, negalėjo pateikti jokio paaiškinimo.
43      Išskirta mano.
44      Norėčiau pridurti, kad Direktyvos 2019/790 17 straipsnio 3 dalyje nurodomas Direktyvos 2000/31 14 straipsnio 1 dalyje nustatytas atsakomybės ribojimas. Kaip jau paaiškinau šios išvados 47 punkte, pastaroji nuostata taikoma „prieglobos paslaugoms“, t. y. „informacinės visuomenės paslaugai, kurią sudaro paslaugos gavėjo pateiktos informacijos [saugojimas]“ (išskirta mano). Manau, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas Direktyvos 2019/790 17 straipsnyje nebūtų nurodęs nuostatos (Direktyvos 2000/31 14 straipsnio 1 dalies), susijusios su „saugojimo“ veikla, jeigu nebūtų turėjęs omenyje, kad saugomų turinio skaitmeninių kopijų kūrimas ir saugojimas turinio dalijimosi internetu paslaugų teikėjų serveriuose yra reikšmingas specialios atsakomybės tvarkos, nustatytos toje nuostatoje, požiūriu.
45      Išskirta mano.
46      Žr. Direktyvos 2019/790 61 konstatuojamąją dalį. Toje konstatuojamojoje dalyje taip pat nurodyta, kad „kadangi [tos nuostatos] neturėtų daryti poveikio sutarties laisvei, teisių turėtojai neturėtų būti įpareigoti suteikti leidimą arba sudaryti licencin[ę] sutart[į]“.
47      Žr. Direktyvos 2019/790 3 konstatuojamąją dalį.
48      Taip pat žr. Direktyvos 2019/790 6 konstatuojamąją dalį.
49      Išskirta mano. Toje konstatuojamojoje dalyje taip pat nurodyta, kad „[n]audotojams turėtų būti leidžiama įkelti ir padaryti prieinamą naudotojų sukurtą turinį konkrečiais citavimo, kritikos, peržiūros, karikatūros, parodijos ar pastišo tikslais“.
50      Žr. šios išvados 39 punktą.
51      71, 80 ir 85 punktai.
52      107–109 punktai.
53      Direktyvos 2000/31 15 straipsnyje nustatyta: „Valstybės narės nenustato teikėjams nei bendros prievolės teikiant <...> 14 straipsnio reglamentuojamas paslaugas stebėti informaciją, kurią jie perduoda arba saugo, nei bendros prievolės aktyviai domėtis faktais arba aplinkybėmis, rodančiomis nelegalią veiklą“.
54      Žr. generalinio advokato H. Saugmandsgaard Øe išvadą byloje Lenkija / Parlamentas ir Taryba (C‑401/19, EU:C:2021:613, 48 punktas).
55      Ten pat, 53 punktas, kuriame generalinis advokatas paaiškina, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas, priimdamas Direktyvos 2019/790 17 straipsnį, manė, kad Direktyvos 2000/31 14 ir 15 straipsniais nustatyta stebėjimo sistema teises turintiems asmenims uždėjo pernelyg didelę naštą, nes jiems neleido veiksmingai kontroliuoti jų kūrinių ir kitų saugomų objektų naudojimo. Tai buvo ypač dėl to, kad pašalintas turinys dažnai vėl būdavo netrukus įkeliamas, todėl teisių turėtojai buvo priversti siųsti daug pranešimų.
56      Žr. Sprendimo Lenkija / Parlamentas ir Taryba 53 ir 54 punktus.
57      Išskirta mano.
58      Žr. Direktyvos 2001/29 9, 12 ir 22 konstatuojamąsias dalis ir tos direktyvos 4 ir 10 konstatuojamąsias dalis. Šis tikslas taip pat nurodytas Direktyvos 2019/790 2 ir 3 straipsniuose.
59      Žr., be kita ko, 2019 m. liepos 29 d. Sprendimą Deckmyn ir Vrijheidsfonds (C‑201/13, EU:C:2014:2132, 26 punktas) ir 2019 m. liepos 29 d. Sprendimą Spiegel Online (C‑516/17, EU:C:2019:625, 38, 42, 43 ir 54 punktai).
60      Žr. Sprendimo Lenkija / Parlamentas ir Taryba 45 punktą. Visų pirma, kai aptariamas turinys yra jį įkeliančių naudotojų meninė raiška, jį įkeliant naudojamasi menų laisve, garantuojama pagal Chartijos 13 straipsnį ir EŽTK 10 straipsnį.
61      Žr. generalinio advokato H. Saugmandsgaard Øe išvadą byloje Lenkija / Parlamentas ir Taryba (C‑401/19, EU:C:2021:613, 74 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
62      Žr. 2019 m. liepos 29 d. Sprendimą Funke Medien NRW (C‑469/17, EU:C:2019:623, 73 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Remiantis Chartijos 52 straipsnio 3 dalimi, šios dvi nuostatos turi būti aiškinamos kaip turinčios tą pačią prasmę ir bent jau tą pačią taikymo sritį, išskyrus atvejus, kai Sąjungos teisėje numatyta platesnė apsauga. Darytina išvada, kad Chartijos 11 straipsnis turi būti aiškinamas atsižvelgiant į minėtą EŽTK 10 straipsnį ir su juo susijusią Europos Žmogaus Teisių Teismo (toliau – EŽTT) jurisprudenciją.
63      Šiuo klausimu žr. 2015 m. gruodžio 1 d. EŽTT sprendimo Cengiz ir kiti prieš Turkiją, CE:ECHR:2015:1201JUD004822610, 52 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją, 2020 m. birželio 23 d. EŽTT sprendimo Vladimir Kharitonov prieš Rusiją, CE:ECHR:2020:0623JUD001079514, 33 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją. Abu šie sprendimai cituojami Sprendimo Lenkija / Parlamentas ir Taryba 46 punkte.
64      Žr., be kita ko, 2015 m. gruodžio 1 d. EŽTT sprendimo Cengiz ir kiti prieš Turkiją, CE:ECHR:2015:1201JUD004822610, 51 ir 52 punktus.
65      Žr., be kita ko, 2014 m. kovo 27 d. Sprendimą UPC Telekabel Wien (C‑314/12, EU:C:2014:192, 61 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
66      Žinoma, tai nereiškia, kad atgaminimo teisė yra mažiau svarbi nei teisė paskelbti turinį arba padaryti jį viešai prieinamą. Kaip paaiškinau A dalyje, saugomo turinio dalijimasis su visuomene internete be atitinkamo (‑ų) teisių turėtojo (‑ų) leidimo yra atskiras šių skirtingų teisių pažeidimas.
67      Taip pat žr. šios išvados 42 punktą.
68      Išskirta mano.
69      Žr. šios išvados 91 punktą.