62008CJ0442_LT
Šalys
Sprendimo motyvai
Rezoliucinė dalis
Šalys
Byloje C‑442/08
dėl 2008 m. spalio 6 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
Europos Komisija, atstovaujama A. Caeiros ir B. Conte, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
ieškovė,
prieš
Vokietijos Federacinę Respubliką, atstovaujamą M. Lumma ir B. Klein, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
atsakovę,
TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas J.‑C. Bonichot, teisėjai C. Toader (pranešėja), K. Schiemann, P. Kūris ir L. Bay Larsen,
generalinė advokatė V. Trstenjak,
posėdžio sekretorius M.‑A. Gaudissart, skyriaus vadovas,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. vasario 4 d. posėdžiui,
susipažinęs su 2010 m. kovo 25 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
priima šį
Sprendimą
Sprendimo motyvai
1. Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismą pripažinti, kad pradelsusi skolos muitinei išieškojimo terminą, nors gavo prašymą dėl tarpusavio pagalbos, atitinkama suma pavėluotai papildžiusi nuosavų išteklių sąskaitą ir atsisakiusi sumokėti taikytinas palūkanas už pradelstą terminą, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89, įgyvendinančio Sprendimą 88/376/EEB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 155, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 176) 2, 6 ir 9–11 straipsnius ir tuos pačius 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728/EB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 130, 2000, p. 1), straipsnius.
Teisinis pagrindas
EEB-Vengrijos asociacijos sutartis
2. 1991 m. gruodžio 16 d. Briuselyje pasirašytas Europos susitarimas, kuriuo steigiama asociacija tarp Europos Bendrijų bei jų valstybių narių ir Vengrijos Respublikos, Europos Bendrijų vardu buvo patvirtinta 1993 m. gruodžio 13 d. Tarybos ir Komisijos sprendimu 93/742/Euratomas, EAPB, EB (OL L 347, p. 1, toliau – EEB-Vengrijos susitarimas). Šio susitarimo Protokolo Nr. 4 su pakeitimais, padarytais 1996 m. gruodžio 28 d. Europos Bendrijų bei jų valstybių narių ir Vengrijos Respublikos Asociacijos Tarybos sprendimu Nr. 3/96 (OL L 92, 1997, p. 1, toliau – Protokolas Nr. 4), 16 straipsnyje „Bendrosios sąlygos“ nurodyta:
„1. Bendrijos kilmės prekėms, importuojamoms į Vengriją, ir Vengrijos kilmės prekėms, importuojamoms į Bendriją, taikomos Susitarimu numatytos nuostatos pateikus bet kurį iš šių kilmės įrodymo dokumentų:
a) EUR.1 judėjimo sertifikatą, kurio pavyzdys pateiktas III priede;
< … > “
3. Protokolo Nr. 4 17 straipsnio „EUR.1 judėjimo sertifikato išdavimo procedūra“ 1 ir 5 dalyse nustatyta:
„1. EUR.1 judėjimo sertifikatą išduoda eksporto šalies muitinė eksportuotojui arba eksportuotojo atsakomybe jo įgaliotam atstovui pateikus prašymą raštu.
< … >
5. EUR.1 sertifikatus išduodanti muitinės įstaiga imasi visų priemonių, būtinų prekių kilmei ir visoms kitoms šiame protokole numatytoms sąlygoms patikrinti. Tuo tikslu ji turi teisę pareikalauti bet kurių įrodymų ir atlikti bet kurį eksportuotojo sąskaitų patikrinimą ar bet kurį kitą, jos manymu, būtiną patikrinimą. Ji taip pat užtikrina, kad būtų tinkamai užpildytos 2 dalyje nurodytos formos. Visų pirma ji tikrina, ar prekėms aprašyti skirta vieta užpildyta taip, kad neliktų vietos apgaulingiems papildomiems įrašams.“
4. Šio protokolo 31 straipsnio „Tarpusavio pagalba“ 2 dalyje nustatyta:
„Stengdamosi užtikrinti tinkamą šio protokolo taikymą, Bendrija ir Vengrija padeda vienai kitai įgaliodamos muitines tikrinti EUR.1 judėjimo sertifikatų arba sąskaitų faktūrų įrašų autentiškumą ir šiuose dokumentuose pateiktos informacijos teisingumą.“
5. Protokolo Nr. 4 32 straipsnyje “Kilmės įrodymų patikrinimas“ teigiama:
„1. Kilmės įrodymų patikrinimas išleidus prekes atliekamas atsitiktinai arba kai importo valstybės muitinė turi pagrįstų abejonių dėl šių dokumentų autentiškumo, juose išvardytų prekių kilmės statuso arba dėl kitų šiame protokole numatytų sąlygų vykdymo.
< … >
3. Patikrinimą atlieka eksporto šalies muitinės įstaiga. Tuo tikslu ji turi teisę pareikalauti bet kurių įrodymų ir atlikti bet kurį eksportuotojo sąskaitų patikrinimą ar bet kurį kitą, jos manymu, būtiną patikrinimą.
4. Jei importo šalies muitinės įstaiga nusprendžia laikinai sustabdyti preferencinio režimo taikymą atitinkamai prekei iki to laiko, kol bus gauti patikrinimo rezultatai, importuotojui pasiūloma išleisti prekes taikant būtinąsias apsaugos priemones.
5. Patikrinimo prašanti muitinės įstaiga apie jo rezultatus informuojama kuo greičiau. Juose turi būti aiškiai nurodyta, ar dokumentai autentiški, ar atitinkamos prekės gali būti laikomos turinčiomis Bendrijos, Vengrijos arba vienos iš 4 straipsnyje nurodytų valstybių kilmės statusą ir ar jos atitinka kitas šiame protokole numatytas sąlygas.
6. Jei esant pagrįstoms abejonėms per 10 mėnesių nuo prašymo atlikti patikrinimą atsakymas negaunamas arba jei atsakyme nepakanka informacijos reikiamo dokumento autentiškumui arba tikrajai prekių kilmei nustatyti, prašymą pateikusi muitinės įstaiga, išskyrus ypatingus atvejus, atsisako teikti preferencinį režimą.“
6. Pagal Protokolo Nr. 4 33 straipsnio pirmą pastraipą, jei dėl 32 straipsnyje numatyto patikrinimo kyla ginčų, kurių negali tarpusavyje išspręsti patikrinimo paprašiusi muitinė bei atsakinga už šio patikrinimo vykdymą muitinė, arba klausimų dėl šio protokolo aiškinimo, jie perduodami spręsti Asociacijos komitetui.
Sprendimas 94/728
7. Iš 1994 m. spalio 31 d. Tarybos sprendimo 94/728/EB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 293, p. 9) 2 straipsnio 1 dalies matyti, kad Bendrijos nuosavus išteklius, be kita ko, sudaro vadinamieji „tradiciniai“ ištekliai, t. y. bendrojo muitų tarifo muitai ir kiti muitai, kuriuos Bendrijų institucijos yra nustačiusios arba nustatys prekybai su valstybėmis narėmis nesančiomis valstybėmis, ir muitai už prekes pagal Europos anglių ir plieno bendrijos steigimo sutartį.
8. Sprendimo 94/728 2 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės surinkimo išlaidoms padengti pasilieka 10 % sumų, pervestinų pagal 1 dalies a ir b punktus.“
9. Sprendimo 94/728 8 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Bendrijos nuosavus išteklius, nurodytus 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, surenka valstybės narės pagal nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas, kurios prireikus pritaikomos pagal Bendrijos taisyklių reikalavimus. Komisija reguliariai tikrina nacionalines nuostatas, apie kurias ją informuoja valstybės narės, ir praneša apie pakeitimus, kurie, jos nuomone, yra būtini, kad minėtosios nacionalinės nuostatos atitiktų Bendrijos taisykles, ir atsiskaito biudžeto vadovybei. Valstybės narės perduoda Komisijos dispozicijai 2 straipsnio 1 dalies a–d punktuose nurodytus išteklius.“
Reglamentai Nr. 1552/89 ir 1150/2000
10. Reglamento Nr. 1552/89 2 konstatuojamojoje dalyje, kuri sutampa su Reglamento Nr. 1150/2000 2 konstatuojamąja dalimi, nustatyta:
„Bendrija privalo turėti [1988 m. birželio 24 d. Tarybos sprendimo 88/376/EEB dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 185, p. 24; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 176) Euratomas] 2 straipsnyje nurodytus nuosavus išteklius, kuriais būtų galima naudotis kuo geresnėmis sąlygomis, ir nustatyti valstybėms atitinkamas priemones dėl Bendrijoms skirtų nuosavų išteklių pateikimo Komisijai < … > “
11. Išskyrus tai, kad Reglamentas Nr. 1552/89 nukreipia į Sprendimą 88/376, o Reglamentas Nr. 1150/2000 – į Sprendimą 94/728, šių reglamentų 2, 6, 9, 10 ir 11 straipsniai bei 17 straipsnio 1 dalis iš esmės sutampa.
12. Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnyje nustatyta:
„1. Pagal šį reglamentą Bendrija įgyja teisę į jai priklausančią Sprendimo 88/376/EEC, Euratomas 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose nurodytų nuosavų išteklių sumą iš karto, kai valstybės narės kompetentinga įstaiga praneša skolininkui apie mokėtiną sumą. Toks pranešimas perduodamas iš karto, kai sužinomas skolininkas, o priklausančią sumą gali apskaičiuoti atsakingosios valdžios institucijos pagal visas atitinkamas Bendrijos nuostatas.
Šio straipsnio 1 dalis taikoma tada, kai pranešimą būtina pataisyti.“
13. Ši nuostata su nuo 1996 m. liepos 14 d. įsigaliojusiu pakeitimu, padarytu 1996 m. liepos 8 d. Tarybos reglamentu (Euratomas, EB) Nr. 1355/96 (OL L 175, p. 3), pakartojama Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnyje, kuriame nustatyta:
„1. Pagal šį reglamentą Bendrijai priklausanti nuosavų išteklių, nurodytų Sprendimo 88/376/EB, Euratomas 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, suma nustatoma iš karto, kai įvykdomos muitinės taisyklėse nustatytos minėtų sumų įskaitymo į sąskaitas ir skolininko informavimo sąlygos.
1 a Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta suma nustatoma muitinės taisyklėse nurodytą įtraukimo į apskaitą dieną.
< … > “
14. Reglamento Nr. 1552/89 6 straipsnio 1 ir 2 dalyse, kurios tapo Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 1 ir 3 dalimis, nustatyta:
„1. Nuosavų išteklių sąskaitos atidaromos kiekvienos valstybės narės Ižde arba kiekvienos valstybės narės paskirtoje įstaigoje ir suskirstomos pagal išteklių rūšį.
a)	Pagal 2 straipsnį nustatytos sumos, laikantis šios dalies b punkto reikalavimų, įskaitomos į sąskaitas ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo nustatyta nuosavų išteklių suma, dienos.
b) Nustatytos mokėtinos sumos, neįskaitytos į šios dalies a punkte nurodytas sąskaitas dėl to, kad dar nebuvo išieškotos ir kad nebuvo pateikta jokia garantija, per a punkte nurodytą laikotarpį įrašomos į atskiras sąskaitas. Valstybės narės šią tvarką gali taikyti, jeigu nustatytos mokėtinos sumos, už kurias buvo pateikta garantija, buvo užginčytos ir kurios, išsprendus kilusius ginčius, gali būti pakeistos.“
15. Pagal reglamentų Nr. 1552/89 ir 1150/2000 9 straipsnio 1 dalį:
„10 straipsnyje nustatyta tvarka kiekviena valstybė narė nuosavus išteklius sumoka į sąskaitą, Komisijos vardu atidarytą Ižde arba savo paskirtoje įstaigoje.“
16. Reglamentų Nr. 1552/89 ir 1150/2000 10 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Pagal [sprendimų 88/376 ir 94/728] 2 straipsnio 3 dalį išskaičius 10 % surinkimo išlaidų nuosavi ištekliai, nurodyti minėto sprendimo 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, įtraukiami į Bendrijų biudžetą ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį pagal šio reglamento 2 straipsnį buvo nustatyta priklausanti mokėti suma, dienos.
< ... > “
17. Pagal šių reglamentų 11 straipsnį:
„Už bet kokį pavėluotą įmokos įskaitymą į 9 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąskaitą valstybė moka palūkanas, kurios yra dviem procentais didesnės už palūkanų normą, tos valstybės narės pinigų rinkoje galiojančią trumpalaikių valstybinio finansavimo operacijų atlikimo dieną. Ši palūkanų norma padidinama 0,25 punkto už kiekvieną pavėluotą mėnesį. Padidintos palūkanos taikomos visą vėlavimo laikotarpį.“
18. Minėtų reglamentų 17 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės imasi visų reikiamų priemonių, užtikrinančių sumos, atitinkančios 2 straipsnyje nustatytas priklausančias mokėti sumas, perdavimą Komisijai pagal šį reglamentą.“
Muitinės kodeksas
19. 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307, toliau – Muitinės kodeksas), 78 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
„Jeigu pakartotinai patikrinus deklaraciją arba atlikus tikrinimą po prekių išleidimo paaiškėja, kad atitinkamos muitinės procedūros atlikimo tvarką reglamentuojančios nuostatos buvo taikomos remiantis neteisinga arba neišsamia informacija, muitinė, remdamasi naujai surinkta informacija, laikydamasi nustatytų nuostatų, imasi priemonių, būtinų susidariusiai padėčiai sureguliuoti.“
20. Pagal Muitinės kodekso 201 straipsnio 1 dalies a punktą išleidus į laisvą apyvartą importo muitais apmokestinamas prekes atsiranda importo skola muitinei.
21. Muitinės kodekso 217 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta:
„Kiekvieną importo muito arba eksporto muito sumą, sudarančią skolą muitinei < ... >, muitinė apskaičiuoja tuojau pat, kai gauna reikiamus duomenis, ir įregistruoja ją apskaitos registruose arba bet kuriose kitose jiems lygiavertėse duomenų laikmenose (įtraukimas į apskaitą).
22. Muitinės kodekso 220 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Jeigu skolą muitinei sudaranti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą vadovaujantis 218 ir 219 straipsniais arba jeigu ji buvo įtraukta į apskaitą nurodžius mažesnę už teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą, išieškotina muito suma arba papildomai išieškotina muito suma turi būti įtraukta į apskaitą per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė sužinojo apie susidariusią padėtį ir galėjo apskaičiuoti teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą bei nustatyti skolininką (paskesnis įtraukimas į apskaitą). Šis terminas gali būti pratęstas vadovaujantis 219 straipsniu.“
23. Muitinės kodekso 221 straipsnyje nustatyta:
„1. Įtraukus muito sumą į apskaitą, apie ją taikant atitinkamas procedūras turi būti pranešama skolininkui.
< … >
3. Pranešimas skolininkui nebegali būti pateikiamas pasibaigus trejų metų laikotarpiui nuo skolos muitinei atsiradimo dienos. < ... > “
24. Muitinės kodekso 224 straipsnyje nustatyta:
„Jeigu muito suma, kurią turi sumokėti suinteresuotas asmuo, susijusi su prekėmis, deklaruotomis nurodžius muitinės procedūrą, kurią įfo rminus atsiranda prievolė sumokėti tokį muitą, muitinė minėto asmens prašymu suteikia jam teisę į nurodytos sumos mokėjimo atidėjimą laikantis 225, 226 ir 227 straipsniuose nustatytų sąlygų.“
25. Muitinės kodekso 236 straipsnyje nustatyta:
„1. Importo arba eksporto muitai grąžinami nustačius, kad tada, kai jie buvo sumokėti, tokių muitų suma nebuvo teisiškai privaloma sumokėti arba kad ši suma buvo įtraukta į apskaitą nesivadovaujant 220 straipsnio 2 dalimi.
Importo arba eksporto muitus atsisakoma išieškoti nustačius, kad tada, kai jie buvo įtraukti į apskaitą, tokių muitų suma nebuvo teisiškai privaloma sumokėti arba kad ši suma buvo įtraukta į apskaitą nesivadovaujant 220 straipsnio 2 dalimi.
Muitai negrąžinami ir neatsisakoma jų išieškoti, jeigu įvykių, dėl kurių buvo sumokėta arba įtraukta į apskaitą teisiškai neprivaloma sumokėti pinigų suma, priežastis buvo tyčiniai suinteresuoto asmens veiksmai.
2. Importo arba eksporto muitai grąžinami arba atsisakoma juos išieškoti, jeigu per trejus metus nuo skolininko informavimo apie tokių muitų sumą dienos atitinkamai muitinei pateikiamas prašymas.
Šis laikotarpis pratęsiamas, jeigu suinteresuotas asmuo pateikia įrodymus, kad pateikti tokį prašymą per nustatytą laikotarpį jam sukliudė ypatingos aplinkybės arba force majeure .
Jeigu muitinė per šį laikotarpį pati nustato, kad susidarė kuri nors iš šio straipsnio 1 dalies pirmojoje ar antrojoje pastraipose aprašytų padėčių, ji grąžina arba atsisako išieškoti muitą savo iniciatyva.“
26. Muitinės kodekso 244 straipsnyje nustatyta:
„Skundo pateikimas nesustabdo apskųsto sprendimo įgyvendinimo.
Tačiau muitinė visai arba iš dalies sustabdo tokio sprendimo įgyvendinimą, jeigu yra rimto pagrindo manyti, kad apskųstasis sprendimas neatitinka muitų teisės aktų arba kad dėl jo suinteresuotam asmeniui gali būti padaryta neatitaisoma žala.
Jeigu vykdant apskųstąjį sprendimą turėtų būti sumokėti importo arba eksporto muitai, tokio sprendimo įgyvendinimas gali būti sustabdytas tik turint garantiją arba ją pateikus. Tačiau tokios garantijos neturi būti reikalaujama, jeigu toks reikalavimas, atsižvelgiant į skolininko nurodytas aplinkybes, galėtų jam sukelti rimtų ekonominių arba socialinių sunkumų.“
Reglamentas (EB) Nr. 515/97
27. 1997 m. kovo 13 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 515/97 dėl valstybių narių administracinių institucijų tarpusavio pagalbos ir dėl pastarųjų bei Komisijos bendradarbiavimo, siekiant užtikrinti teisingą muitinės ir žemės ūkio teisės aktų taikymą (OL L 82, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 8 t., p. 217), III antraštinė dalis reglamentuoja valstybių narių muitinės įstaigų ryšius su Komisija. Pagal šio reglamento 17 straipsnio 2 dalį Komisija, gavusi bet kokią informaciją, kuri gali padėti kiekvienos valstybės narės kompetentingoms institucijoms užtikrinti muitinės ir žemės ūkio teisės aktų laikymąsi, nedelsiant perduoda ją šioms institucijoms.
28. Pagal šio reglamento 20 straipsnio 1 ir 3 dalis organizuodama Bendrijos administracinės ir su tyrimais susijusios pagalbos misijas trečiosiose šalyse Komisija informuoja valstybes nares apie šių misijų rezultatus.
Ginčo aplinkybės
29. Nuo 1994 m. iš Vengrijos į Vokietiją buvo importuotos Suzuki ir Subaru
markės motorinės transporto priemonės. Šis importas įformintas pagal preferencinį tarifų režimą, t. y. taikant 0 % tarifą, numatytą EB ir Vengrijos sudarytame Europos susitarime, remiantis prekių judėjimo sertifikatais EUR. 1, patvirtinančiais šių transporto priemonių vengrišką kilmę.
30. Pranešimu dėl administracinės pagalbos, kurio redakcija anglų kalba Vokietijos institucijoms perduota 1996 m. birželio 13 d., o redakcija vokiečių kalba – 1996 m. birželio 28 d., Komisijos kovos su sukčiavimu koordinavimo skyrius (toliau – UCLAF) įspėjo minėtas institucijas apie savo abejones dėl šio importo atitikties kilmės taisyklėms. UCLAF paragino Vokietijos institucijas atlikti kartu su Vengrijos institucijomis kilmės deklaracijų patikrinimus išleidus prekes, pareikalauti pateikti muitų sumokėjimo garantiją arba užstatą ir atlikti visus teisinius veiksmus, kuriais nutraukiama naikinamojo termino eiga ir išsaugoma galimybė išieškoti muitus išleidus prekes. Paskui Komisija pati atliko papildomus tyrimus, visų pirma patikrinimą Vengrijoje.
31. 1998 m. birželio 26 d. pranešimu dėl administracinės pagalbos UCLAF „informavo valstybes nares, kad 1998 m. birželio mėn. Vengrijos muitinė perdavė Komisijai Vengrijoje patikrintų ( Magyar Suzuki rt, toliau – Magyar Suzuki ) markės transporto priemonių, eksportuotų į Bendriją panaudojant sertifikatus EUR.1“, rezultatus. Ši muitinė „konstatavo, kad pažeidus kilmės nustatymo taisykles EUR.1 sertifikatai nepagrįstai išduoti 58 006 transporto priemonėms“. Iš šio pranešimo priedo matyti, kad pažeidžiant kilmės taisykles į Vokietiją importuotos 14 440 Suzuki
ir 4 683 Subaru markės (iš viso 19 123) transporto priemonės.
32. Tame pačiame pranešime UCLAF nurodė, kad ji turi „pagrindžiančius dokumentus, paimtus vykdant Bendrijos bendradarbiavimo misijas“, ir „Vengrijos centrinės muitinės oficialų atsakymą su papildomais pagrindžiančiais dokumentais (kompiuterinėmis laikmenomis ir popieriniais dokumentais)“, o tos valstybės narės, „kurios pagal [Protokolą Nr. 4] prašė atlikti sertifikatų EUR.1 patikrinimą išleidus prekes, gaus su jomis susijusius atsakymus tiesiogiai“.
33. Keturiolikai valstybių narių, susijusių su minėtu importu, UCLAF papildomai pateikė „1998 m. birželio mėn. pranešimo kartu su visomis kompiuterinėmis laikmenomis ir prie jo pridėtais dokumentais kopiją“, „susirašinėjimo su Vengrijos centrine muitine vertimus“ ir „kompiuterines laikmenas bei pagal šalis surūšiuotų operacijų sąrašus, UCLAF parengtus remiantis Vengrijos institucijų originalia laikmena“.
34. Šiuos dokumentus ir kompiuterines laikmenas UCLAF persiuntė laišku, kurio angliška versija Vokietijos institucijoms buvo įteikta 1998 m. liepos 13 d., o vokiškoji – 1998 m. rugpjūčio 18 d. Taip pat buvo perduotas ir 1998 m. gegužės 26 d. laiškas, kuriuo Vengrijos institucijos perdavė UCLAF savo patikrinimų išvadas bei dokumentus ir kompiuterines laikmenas su transporto priemonių, kurių atžvilgiu nesilaikyta kilmės taisyklių, identifikaciniais duomenimis.
35. Iš 1998 m. gegužės 26 d. laiško matyti, kad 1998 m. gegužės 15 d. Vengrijos institucijos baigė tikrinti Magyar Suzuki pagamintų transporto priemonių kilmę ir sertifikatuose EUR.1 nurodytus duomenis. Atlikusios patikrinimą šios institucijos nustatė, kad dalis transporto priemonių importuotos nesilaikant kilmės taisyklių. Tačiau minėtos institucijos nurodė, kad Magyar Suzuki inicijavo teismines procedūras dėl kilmės taisyklių taikymo. Be to, Vengrijos institucijos nurodė, kad valstybes nares, pagal Protokolą Nr. 4 prašiusias atlikti tam tikrų sertifikatų EUR.1 patikrinimą išleidus prekes, apie šio patikrinimo rezultatus jos informuos tiesiogiai.
36. Gavusi 1998 m. rugpjūčio 18 d. laišką, Vokietijos Federacinė Respublika keletą kartų paprašė Komisijos Vengrijoje įvykdyto patikrinimo galutinės ataskaitos. Šią ataskaitą ji gavo 1999 m. kovo 2 dieną.
37. 1999 m. balandžio 15 d. Vokietijos institucijos pradėjo muitų, turėjusių būti sumokėtų už transporto priemones, kurias importuojant, Vengrijos institucijų teigimu, nesilaikyta kilmės taisyklių, įtraukimo į apskaitą procedūrą. Tačiau, kadangi pagal muitinės kodekso 221 straipsnio 3 dalies pirmą sakinį pranešimas skolininkui nebegali būti pateikiamas pasibaigus trejų metų laikotarpiui, nebebuvo galima pareikalauti sumokėti muitą už iki 1996 m. balandžio 15 d. importuotas transporto priemones. Šio laikotarpio nuosavi ištekliai nebuvo nei įtraukti į apskaitą, nei padaryti prieinami Komisijai.
38. 1999 m. spalio 27 d. pranešimu dėl tarpusavio pagalbos prašymo Komisijos kovos su sukčiavimu tarnyba (toliau – OLAF), kuri nuo 1999 m. birželio 1 d. perėmė Sukčiavimo prevencijos koordinavimo specialios grupės (UCLAF) teises ir įsipareigojimus, informavo valstybės nares, kad 1999 m. liepos 23 d. Vengrijos institucijos pranešė apie savo „naują poziciją [ Magyar Suzuki ] byloje“, kuri buvo priimta po kompetentingo Vengrijos teismo sprendimo. Pagal šią naują poziciją dalis transporto priemonių, kurių atžvilgiu Vengrijos institucijos anksčiau buvo nustačiusios, jog nebuvo laikomasi kilmės taisyklių, vis dėlto turėjo būti laikomos Vengrijos kilmės.
39. Šiuo atžvilgiu OLAF priminė, kad 1998 m. liepos mėn. UCLAF perdavė Vengrijos institucijų išvadas, „padarytas po bendro ir nuodugnaus patikrinimo, kartu su Bendrijos misija įvykdyto pirmą 1998 m. ketvirtį“, o 1999 m. vasario mėn. – „savo bendrąją tyrimo ataskaitą, kurioje pateiktas jos vertinimas ir išvados, grindžiamos Vengrijoje ir už jos ribų surinktais dokumentais ir įrodymais“, – jos atitiko Vengrijos institucijų išvadas.
40. OLAF manė, kad „Vengrijos teismo sprendimai, kurie buvo priimti išnagrinėjus ginčus tarp Vengrijos muitinės ir Vengrijos eksportuotojo, neturi tiesioginio teisinio poveikio valstybės narės muitinėms tikrinant Bendrijos ūkio subjektų importuotų prekių statusą“.
41. OLAF ginčijo „naujų įrodymų, kurie buvo pateikti praėjus keleriems metams nuo patikrinimo pradžios ir keliems mėnesiams nuo nuodugnios kontrolės, priimtinumą“, remdamasis formaliais motyvais atmetė Vengrijos gamintojo argumentus ir patvirtino savo analizę, pridėtą prie 1999 m. vasario mėn. tyrimo ataskaitos.
42. Todėl OLAF atvirai paragino valstybes nares tęsti muitų išieškojimo procedūras ir „savo veiksmus grįsti 1999 m. Bendrijos ataskaitos išvadomis“.
43. Galiausiai Vokietijos institucijos grąžino importo muitus, sumokėtus už transporto priemones, kurių Vengrijos kilmę eksporto valstybės narės institucijos pripažino remdamosi šioje valstybėje priimtais teismo spendimais.
Ikiteisminė procedūra
44. 2000 m. gegužės mėn. Komisijos atstovai, vykdydami nuosavų išteklių patikrinimą Vokietijoje, nustatė, kad, Vengrijos institucijoms atšaukus importuotų nagrinėjamų transporto priemonių kilmės deklaracijas, Vokietijos institucijos neišieškojo muitų išleidus prekes ir dėl to šių sumų neįtraukė į nuosavų išteklių sąskaitą.
45. Pirmuosius prašymus išleidus prekes išieškoti muitus už importą, atliktą laikotarpiu nuo 1996 m. gruodžio ir 1997 m. lapkričio, Vokietijos institucijos išsiuntė tik 1999 m. balandžio 15 d., o kiek tai susiję su importo laikotarpiu nuo 1996 m. balandžio iki 1996 m. lapkričio, – tik 1999 m. balandžio 20 d. Kadangi skolų muitinei už laikotarpiu iki 1996 m. balandžio 15 d. įvykdytą importą išreikalavimo terminai jau buvo suėję, jie nepripažinti nuosavais ištekliais.
46. 2001 m. rugsėjo 14 d. laišku minėtos institucijos paaiškino, kad skolomis muitinei nepripažintos sumos, kurioms tuo momentu, kai buvo pradėtos išieškojimo procedūros išleidus prekes, jau buvo suėję naikinamieji terminai.
47. 2003 m. birželio 12 d. posėdžio dokumente ir 2003 m. spalio 23 d. laiške Komisija nurodė, kad vėliausia data, nuo kurios suinteresuotos valstybės narės, įskaitant Vokietijos Federacinę Respubliką, galėjo identifikuoti už atitinkamos sumos sumokėjimą atsakingą asmenį ir privalomas sumokėti muitų sumas, yra 1998 m. rugpjūčio 18 d., t. y. dokumentų ir elektroninių laikmenų, susijusių su 1998 m. birželio 26 d. pranešimu dėl tarpusavio pagalbos prašymo, paskutinės kalbinės versijos perdavimo diena. Todėl valstybės narės, kurios nesiėmė jokių veiksmų per tris mėnesius nuo šios datos, privalo pervesti muitų, kurių nuo 1998 m. lapkričio 18 d. nebegalima išreikalauti, sumas.
48. Be to, Komisija paprašė atitinkamų valstybių narių pateikti jai detalesnę informaciją apie nagrinėjamus importo muitus. Ji pareiškė, kad bus išsiųstas oficialus įspėjimas. Galiausiai ji pažymėjo, kad sumokėjus per nustatytą terminą nebus skaičiuojamos palūkanos už pradelstą terminą.
49. 2005 m. kovo 30 d. laišku Vokietijos Federacinė Respublika pranešė Komisijai, kad nagrinėjamų importo muitų suma sudaro 408 735,53 eurų.
50. Komisija pareikalavo šios valstybės narės, kad per du mėnesius ši suma turi būti padaryta jai prieinama, ir nurodė, kad tiksli palūkanų už pradelstą terminą suma bus apskaičiuota tik gavus minėtą sumą.
51. Vokietijos Federacinė Respublika 2005 m. lapkričio 8 d. laišku informavo Komisiją, kad 2005 m. spalio 31 d. atliko mokėjimo pavedimą, tačiau tai padarė tik siekdama išvengti palūkanų už pradelstą terminą tuo atveju, jeigu „Teisingumo Teismo sprendimas patvirtins Komisijos teisinę nuomonę“.
52. 2006 m. birželio 13 d. laišku Vokietijos Federacinė Respublika atsisakė sumokėti Komisijos priskaičiuotas 571 011,21 eurų dydžio palūkanas, ir pakartojo savo argumentus, susijusius su skolos muitinei atsiradimu bei pareiga ją išieškoti.
53. 2006 m. spalio 18 d. laišku Komisija pradėjo įsipareigojimų nevykdymo procedūrą pagal EB 226 straipsnį ir paragino Vokietijos Federacinę Respubliką pateikti savo pastabas.
54. Kadangi 2006 m. vasario 19 d. gautas atsakymas Komisijos netenkino, ji 2007 m. birželio 29 d. išsiuntė argumentuotą nuomonę, į kurią ši valstybė narė atsakė 2007 m. rugpjūčio 24 d. laišku.
55. Kadangi šis atsakymas Komisijos netenkino, ji nusprendė pareikšti šį ieškinį.
Dėl ieškinio
Šalių argumentai
56. Komisija iš esmės kaltina Vokietijos Federacinė Respubliką neišieškojus nagrinėjamų skolų muitinei, pavėluotai padarius prieinamus atitinkamus nuosavus išteklius ir atsisakius sumokėti taikytinas palūkanas.
57. Dėl pavėluoto atitinkamų nuosavų išteklių padarymo prieinamų Komisija primena, kad pagal reglamentus Nr. 1552/89 bei 1150/2000 ir Muitinės kodeksą valstybės narės išieško teisiškai privalomas sumokėti skolų muitinei sumas ir apskaičiuoja bei perveda atitinkamas nuosavų išteklius sumas, kai tik gauna visą informaciją, reikalingą nustatyti skolininką ir privalomą sumokėti muitų sumą.
58. Nagrinėjamu atveju 1998 m. rugpjūčio 18 d. laišku Vokietijos institucijos informuotos apie tam tikrų kilmės deklaracijų atšaukimą ir, papildžius ankstesnius pranešimus ir dokumentus, pateikta visa informacija, reikalinga išieškoti nagrinėjamas skolas muitinei.
59. Per tris mėnesius nuo minėto laiško Vokietijos Federacinė Respublika privalėjo nustatyti teisiškai privalomas mokėti sumas ir apie jas pranešti skolininkams, o vėliau, atsižvelgiant į Vengrijoje vykstantį teismo procesą, laikinai atsisakyti reikalauti sumokėti arba grąžinti gautas sumas. Nuosavi ištekliai turėjo būti įskaityti į Bendrijų apskaitą ne vėliau kaip 1999 m. sausio 20 dieną.
60. Dėl palūkanų Komisija primena, kad remiantis reglamentų Nr. 1552/89 ir 1150/2000 11 straipsniu valstybės narės privalo mokėti palūkanas, net jei dėl jų neveikimo nuosavų išteklių pinigų sumos nebegali būti nustatytos. Vokietijos Federacinė Respublika privalėjo sumokėti palūkanas už laikotarpį nuo 1999 m. sausio 20 d. iki 2005 m. spalio 31 d. ir negali pasiremti teisėtų lūkesčių apsaugos principu.
61. Vokietijos Federacinė Respublika visų pirma nurodo, kad turi būti taikomos Protokolo Nr. 4 32 straipsnio 1 ir 5 dalių, o ne reglamentų Nr. 1552/89 ir 1150/2000 nuostatos.
62. Tačiau, priešingai nei to reikalaujama minėtame straipsnyje, Vengrijos institucijų išvadose aiškiai nenurodoma, ar eksporto dokumentai buvo autentiški ir ar nagrinėjamos prekės buvo šios šalies kilmės. Be to, šios institucijos atsižvelgė į tai, kad Magyar Suzuki inicijavo teismo procesą, ir tenurodė, jog patikrinimų galutiniai rezultatai bus perduoti vėliau.
63. Antra, Vokietijos Federacinė Respublika primena, kad UCLAF tyrimo ataskaita yra pagal Reglamentą Nr. 515/97 įvykdytos misijos rezultatas. Vokietijos Federacinė Respublika, kaip minėtoje misijoje nedalyvaujanti valstybė narė, prieš pradėdama išieškojimo procedūras turėjo teisę laukti misijos ataskaitos, kaip tai numatyta Bendrijos misijų, kurias vykdo Komisija pagal Reglamentą Nr.  515/97, gairių 4.5 punkte, pagal kurio sąlygas misijoje nedalyvaujančios valstybės narės prašo pateikti tyrimo ataskaitą prieš imdamosi veiksmų importuotojų atžvilgiu. Be to, 1999 m. spalio 27 d. pranešime dėl tarpusavio pagalbos prašymo pati OLAF paragino valstybes nares savo veiksmus grįsti minėta tyrimo ataskaita.
64. Trečia, remdamasi 2006 m. vasario 9 d. Sprendimu Sfakianakis
(C‑23/04–C‑25/04, Rink. p. I‑1265, 21 punktas) Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad ji neturėjo teisės išieškoti muitų, kol nebuvo susipažinusi su Vengrijoje nagrinėjamų teisminių ieškinių rezultatais. Todėl tam tikrais atvejais neišvengiamai sueis skolų muitinei išreikalavimo terminai.
65. Dėl palūkanų Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad nesant pagrindinės pareigos įskaityti nuosavus išteklius į sąskaitą, ši papildoma pareiga neturi pagrindo.
66. Subsidiariai minėta valstybė narė teigia, kad, kiek tai susiję su palūkanų nemokėjimu, Komisija sudarė pagrindą teisėtiems lūkesčiams atsirasti, nes 2003 m. liepos 2 d. Nuosavų išteklių patariamojo komiteto posėdyje išplatintame dokumente paskelbė, jog „sumokėjus per nustatytus terminus nebus skaičiuojamos palūkanos“.
67. Be to, Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad šiuo klausimu nesant specialios Reglamento Nr. 1150/2000 nuostatos, neišieškotų skolų muitinei sumų įtraukimo į apskaitą terminus nustato Komisija. Nagrinėjamu atveju Komisija terminą padaryti nuosavus išteklius prieinamus nustatė tik 2003 m. birželio 12 d. dokumente. Todėl palūkanos gali būti skaič iuojamos tik nuo šiame dokumente nurodyto termino pabaigos.
Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl nuosavų išteklių padarymo prieinamais
68. Preliminariai primintina, kad pagal Protokolo Nr. 4 16 straipsnio 1 dalį į Bendriją importuojamoms Vengrijos kilmės prekėms preferencinis režimas taikomas pateikus kilmės įrodymo dokumentą – EUR.1 judėjimo sertifikatą.
69. Siekiant užtikrinti minėto protokolo nuostatų įgyvendinimą numatyta administracinio bendradarbiavimo sistema tarp Vengrijos institucijų ir Bendrijos bei valstybės narių institucijų.
70. Ši sistema yra tuo pačiu metu paremta ir užduočių pasidalijimu, ir abipusiu pasitikėjimu tarp atitinkamos valstybės narės ir Vengrijos Respublikos valdžios institucijų (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Sfakianakis
21 punktą).
71. Pagal šį užduočių pasidalijimą iš Vengrijos gabenamų prekių kilmės kontrolė tenka šios valstybės muitinės įstaigoms. Kadangi yra geresnėje padėtyje tiesiogiai tikrinti faktus, kurie lemia nagrinėjamų prekių kilmę, minėtos institucijos pagal Protokolo Nr. 4 17 straipsnio 4 ir 5 dalis ir 32 straipsnio 3 dalį patikrina kilmės taisyklių laikymąsi, išduodamos sertifikatus EUR.1 ir vykdydamos patikrinimus išleidus prekes.
72. Tačiau Protokolu Nr. 4 nustatyta administracinio bendradarbiavimo sistema gali veikti tik jei importo valstybės muitinės administracija pripažįsta eksporto valstybės teisėtai atliktus įvertinimus (žr. minėto Sprendimo Sfakianakis 23 punktą).
73. Šiuo klausimu importo valstybės institucijos turi, viena vertus, pripažinti sertifikatų EUR.1, patvirtinančių prekių vengrišką kilmę, galiojimą (šiuo atžvilgiu žr. minėto Sprendimo Sfakianakis 37 punktą). Kita vertus, Vengrijos institucijų išleidus prekes atlikto patikrinimo išvados yra privalomos importo valstybės narės institucijoms.
74. Todėl kadangi atlikus patikrinimą išleidus prekes Vengrijos institucijos, laikydamosi Protokolo Nr. 4 32 straipsnio 5 dalies, aiškiai nurodė, kad nagrinėjamos transporto priemonės negali būti laikomos Vengrijos kilmės prekėmis ir suteikė importo valstybės institucijoms pakankamą informaciją, kuria remiantis nagrinėjamus sertifikatus galima laikyti atšauktais, šios institucijos daugiau nebeturi nagrinėjamoms prekėms taikyti preferencinių muitų tarifų pagal Protokolo Nr. 4 16 straipsnio 1 dalį.
75. Be to, tokiomis aplinkybėmis reglamentais Nr. 1550/89 ir 1150/2000 bei Muitinės kodeksu importo valstybės narės institucijos įpareigojamos užtikrinti, kad Bendrijos nuosavi ištekliai būtų prieinami greitai ir veiksmingai, o muitai – išieškoti ir pagal juos nuosavi ištekliai nustatyti nedelsiant.
76. Valstybės narės privalo nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą, kai jų muitinės gali apskaičiuoti skolą muitinei sudarančią sumą ir nustatyti skolininką (šiuo klausimu žr. 2005 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Daniją, C‑392/02, Rink. p. I‑9811, 61 punktą). Todėl minėtos valstybės narės privalo nurodyti šiuos muitus apskaitoje laikydamosi Reglamento Nr. 1552/89 6 straipsnyje nustatytų sąlygų (žr. 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑460/01, Rink. p. I‑2613, 61 punktą).
77. Nagrinėjamu atveju Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kaip tai pažymėta šio sprendimo 62 punkte, jog Vengrijos institucijos aiškiai nenurodė išvados, kad nebuvo laikomasi į Vokietiją importuojamų transporto priemonių kilmės taisyklių ir todėl ji privalėjo nagrinėjamoms prekėms toliau taikyti preferencinį tarifų režimą.
78. Toks argumentas negali būti priimtas. Kaip nurodyta šio sprendimo 35 straipsnyje, pabaigusios išleidus prekes vykdytą patikrinimą, kurį atlikti prašė tam tikros valstybės narės, taip pat Komisija, Vengrijos institucijos savo 1998 m. gegužės 26 d. laiške aiškiai pažymėjo, kad transporto priemonės, nurodytos atitinkamuose dokumentuose ir laikmenose, į Vokietiją importuotos nesilaikant kilmės taisyklių, o tai importo valstybės institucijoms yra pakankama informacija, kad nagrinėjamus sertifikatus būtų galima laikyti atšauktais. Šiame laiške buvo nurodyta, jog šios išvados yra galutinės.
79. Kaip teisingai nurodė generalinė advokatė savo išvados 64 punkte, pažymėtina, kad šiuo atveju Protokolo Nr. 4 nuostatos nebekliudo Vokietijos institucijoms atsisakyti nagrinėjamoms prekėms taikyti preferencinį tarifų režimą.
80. Be to, konstatuotina, kad remdamosi Vengrijos institucijų pateikta informacija Vokietijos institucijos galėjo nustatyti skolininkus ir apskaičiuoti skolos muitinei sumą.
81. Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, pažymėtina, kad Vokietijos Federacinė Respublika, 1998 m. rugpjūčio 18 d. gavusi Komisijos laišką, kuriuo buvo pateiktas 1998 m. gegužės 26 d. Vengrijos institucijų laiško vertimas į vokiečių kalbą, taip pat su juo susiję dokumentai ir kompiuterinės laikmenos, privalėjo per Komisijos nustatytą trijų mėnesių terminą įvykdyti paskesnį įskaitymą į apskaitą ir pranešti skolininkui apie teisiškai privalomas mokėti importo muitų sumas.
82. Kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 66 punkte, aplinkybė, kad Komisija, o ne pačios Vokietijos institucijos, pateikė prašymą dėl patikrinimo, kurį įvykdė Vengrijos institucijos, niekaip nekeičia importo valstybės institucijų pareigos pripažinti šio patikrinimo galutinius rezultatus. Kaip Teisingumo Teismas nusprendė minėto Sprendimo Sfakianakis 31 punkte, patikrinimas išleidus prekes gali būti atliekamas ne tik importuojančių valstybės valdžios institucijų, bet ir Komisijos, kuriai pagal EB 211 straipsnį tenka pareiga užtikrinti EEB-Vengrijos asociacijos susitarimo ir jos protokolų tinkamą taikymą, tarnybų prašymu.
83. Be to, priešingai nei teigia Vokietijos Federacinė Respublika, vėlavimas padaryti prieinamas nagrinėjamas muitų sumas negali būti pateisinamas tuo, kad nagrinėjamos bylos aplinkybėmis laukta, kol Vengrijos institucijos pateiks papildomą informaciją arba bus priimtas galutinis sprendimas teismo procese, kurį Vengrijoje pradėjo Magyar Suzuki, ir juo labiau – kol bus pateikta lygiagrečiai UCLAF vykdomos procedūros galutinė ataskaita.
84. Visų pirma, kaip pažymėjo generalinė advokatė išvados 67 punkte, nors Vengrijos institucijos savo 1998 m. gegužės 26 d. laiške pareiškė, kad išsiuntė atskirus atsakymus valstybėms narėms, kurios pagal Protokolą Nr. 4 prašė atlikti sertifikatų EUR.1 patikrinimą išleidus prekes, neginčijama, jog Vokietijos institucijos tokio patikrinimo atlikti neprašė, todėl jos negali teigti, jog tikėjosi gauti tokį pranešimą.
85. Pagaliau dėl Vokietijos Federacinė Respublikos argumento, grindžiamo minėtu Sprendimu Sfakianakis, kad ji neturėjo teisės išieškoti muitų, kol nebuvo susipažinusi su Vengrijoje teismuose pradėtų procesų baigtimi, primintina, jog byla, kurioje priimtas minėtas sprendimas, buvo susijusi su Graikijos institucijų vykdytu muitų už 1995 m. iš Vengrijos importuotas Suzuki markės transporto priemones išieškojimu išleidus prekes. Šis išieškojimas buvo grindžiamas sertifikatų EUR.1 patikrinimo, kurį išleidusios prekes Vengrijos institucijos įvykdė pagal Protokolą Nr. 4, išvadomis, kurios buvo peržiūrėtos dėl Vengrijos teismų priimtų sprendimų.
86. Būtent tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas minėto Sprendimo Sfakianakis
43 punkte nustatė, jog EEB-Vengrijos asociacijos sutartimi numatytų muitų panaikinimo veiksmingumui prieštarauja administraciniai sprendimai, kuriais nurodoma sumokėti muitus ir kuriuos importo valstybės muitinės įstaigos priėmė nesulaukusios galutinio ieškinių, pareikštų dėl patikrinimo išleidus prekes išvadų, nagrinėjimo rezultato, taigi nepaisydamos to, kad eksporto valstybės institucijų sprendimai išduoti sertifikatus EUR.1 nebuvo atšaukti ar panaikinti.
87. Tačiau, kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 56 ir 57 punktuose, šioje išvadoje atsižvelgiama į tai, kad byloje, kurioje priimtas Sprendimas Sfakianakis,
Vengrijos valdžios institucijos neturėjo pakankamai informacijos, kuri leistų manyti, jog nagrinėjami sertifikatai EUR.1 neatšaukti. Kaip matyti iš šio sprendimo 41 punkto, Vengrijos muitinės įstaigos Graikijos muitinės įstaigoms aiškiai nurodė, kad buvo atšaukti tik tie transporto priemonėms išduoti sertifikatai EUR.1, kurių užsienio kilmę oficialiai pripažino gamintojas. Tačiau jos nieko nenurodė dėl sertifikatų, dėl kurių tebevyksta ginčai, ir, kaip matyti iš minėto sprendimo 11 punkto, jos net paprašė Graikijos kompetentingų institucijų „parodyti dar šiek tiek kantrybės prieš pradedant išieškoti“.
88. Konstatuotina, kad taip nėra nagrinėjamu atveju. Vengrijos institucijos 1998 m. gegužės 26 d. laiške aiškiai nurodė, kad nagrinėjamos transporto priemonės negalėjo būti laikomos Vengrijos kilmės prekėmis, taip suteikdamos importo institucijoms pakankamai informacijos, kad nagrinėjami sertifikatai yra atšaukti. Tačiau, kaip buvo pažymėta šio sprendimo 73 punkte, eksporto valstybės institucijos po prekių išleidimo atlikto patikrinimo išvados yra privalomos importo valstybės institucijoms. Todėl, priešingai nei teigia Vokietijos Federacinė Respublika, tai, kad Vengrijos institucijos informavo, jog po prekių išleidimo atlikto patikrinimo pareikštos išvados apskųstos teismui, negali paveikti Vokietijos institucijų pareigos įtraukti į apskaitą, pranešti atitinkamiems asmenims apie nagrinėjamą skolą muitinei ir pagal ją nustatyti nuosavus išteklius.
89. Pagaliau, kadangi galutinis Vengrijos institucijų kilmės taisyklių nesilaikymo patvirtinimas sudarė pakankamą pagrindą Vokietijos institucijoms pradėti nagrinėjamų skolų muitinei išieškojimo procedūras, jos negali remtis tuo, kad UCLAF nesuformulavo jokios pozicijos ir nepatvirtino kontrolės misijos, kurią pati UCLAF atliko Vengrijoje dėl to paties importo ir kuri tiesiogiai susijusi su Vengrijos atliktu patikrinimu išleidus prekes, galutinės tyrimo ataskaitos, siekdama pateisinti delsimą išieškoti ir atitinkamų nuosavų išteklių padarymą prieinamų.
90. Be to, Vokietijos Federacinės Respublikos argumentai, kad 1999 m. spalio 27 d. pranešimu dėl tarpusavio pagalbos prašymo OLAF pati paragino valstybes nares pagrįsti savo veiksmus UCLAF tyrimo ataskaita, negali būti priimti. Kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 90 ir 91 punktuose formuluodama savo argumentus, ši valstybė narė šį pranešimą aiškino siaurai ir neatsižvelgė į su juo susijusių aplinkybių kontekstą.
91. Iš tiesų primintina, kad nacionaliniams teismams priėmus sprendimus, Vengrijos institucijos peržiūrėjo savo poziciją, susijusią su eksportuotų transporto priemonių kilmės taisyklių nesilaikymu. Šiomis aplinkybėmis OLAF, 1999 m. spalio 27 d. išsiųsdama pranešimą dėl tarpusavio pagalbos prašymo, nurodė apie savo nepritarimą minėtų institucijų pozicijai ir paragino suinteresuotas valstybes nares tęsti nagrinėjamą muitų išieškojimą. OLAF padarė nuorodą į atlikto patikrinimo išvadas tik siekdama sustiprinti savo poziciją_.
92. Be to, pažymėtina, kad Vokietijos institucijoms ėmus vykdyti muitų išieškojimą gavus Vengrijos institucijų išvadas, kuriose konstatuojamas kilmės taisyklių nesilaikymas, skolininkų interesai nebūtų buvę nepataisomai pažeisti. Viena vertus, muitinės įstaiga, remdamasi Muitinės kodekso 224–230 straipsniais, galėjo skolininkams palengvinti atitinkamų sumų sumokėjimą. Kita vertus, vėliau nustačius, kad nebuvo teisinės prievolės mokėti tam tikrą muitų sumą, muitinės įstaiga privalo grąžinti sumokėtas sumas pagal Muitinės kodekso 236 straipsnį. Šiuo klausimu pažymėtina, kad šioje byloje Vokietijos institucijos, kurios pradėjo išieškojimo procedūrą dar prieš gaudamos pranešimą apie Vengrijos teismų sprendimus ir naują eksporto valstybės institucijų poziciją, iš tikrųjų grąžino muitų sumas, kurios nebuvo teisiškai privalomos sumokėti.
Dėl palūkanų
93. Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad yra neatsiejamas ryšys tarp pareigos nustatyti Bendrijos nuosavus išteklius, įskaityti juos į Komisijos sąskaitą per nustatytus terminus ir galiausiai sumokėti palūkanas, nesvarbu, dėl kokios priežasties vėluota į Komisijos sąskaitą pervesti šiuos išteklius (žr., be kita ko, 1989 m.. rugsėjo 21 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, 68/88, Rink. p. 2965, 17 punktą; 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑363/00, Rink. p. I‑5767, 43 ir 44 punktus bei 2009 m. sausio 22 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C‑150/07, 62 punktą).
94. Pagal Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnį už bet kokį pavėluotą įmokos įskaitymą į to paties reglamento 9 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąskaitą valstybė moka palūkanas, taikomas už visą vėlavimo laikotarpį (žr. minėto Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus 91 punktą ir 2009 m. kovo 19 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑275/07, Rink. p. I‑2005, 66 punktą).
95. Be to, iš minėto 11 straipsnio teksto matyti, kad vėlavimas įskaityti nuosavus išteklius negali priklausyti nuo Komisijos nustatyto termino įskaityti minėtus išteklius, kaip nurodyta šio sprendimo 67 punkte.
96. Vokietijos Federacinės Respublikos argumentą, pagal kurį buvo atsiradę teisėti lūkesčiai, jog nereikės mokėti palūkanų, taip pat reikia atmesti.
97. Kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 112 ir 114 punkte, atsižvelgiant į aiškias ir tikslias Reglamento Nr. 1552/89 10 ir 11 straipsnių nuostatas, į nedviprasmišką 2003 m. birželio 12 d. dokumento turinį, į didelę mokėtinų palūkanų sumą ir į šios bylos aplinkybes, Vokietijos Federacinė Respublika negalėjo manyti, kad jai suteiktos aiškios, besąlyginės ir nuoseklios garantijos, dėl kurių atsirado teisėti lūkesčiai.
98. Iš to, kas pasakyta, aišku, kad leisdama sueiti skolų muitinei naikinamiesiems terminams, nors gavo pranešimą dėl tarpusavio pagalbos prašymo, ir todėl pavėluotai įskaičiusi atitinkamus nuosavus išteklius bei atsisakiusi sumokėti privalomas mokėti taikytinas palūkanas, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 1552/89 ir Reglamento Nr. 1150/2000 2, 6 ir 9–11 straipsnius.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
99. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Vokietijos Federacinė Respublika pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.
Rezoliucinė dalis
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
1. Leisdama sueiti skolų muitinei naikinamiesiems terminams, nors gavo pranešimą dėl tarpusavio pagalbos prašymo, ir todėl pavėluotai pervedusi atitinkamus nuosavus išteklius bei atsisakiusi sumokėti privalomas mokėti taikytinas palūkanas, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89, įgyvendinančio Sprendimą 88/376/EEB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos 2, 6 ir 9–11 straipsnius ir tuos pačius 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728/EB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL 2000 OL 130, p. 1), straipsnius.
2. Vokietijos Federacinė Respublika padengia bylinėjimosi išlaidas.