62019CC0872
GENERALINIO ADVOKATO
GERARD HOGAN IŠVADA,
pateikta 2021 m. sausio 20 d. (
1
)
Byla C‑872/19 P
Venesuelos Bolivaro Respublika
prieš
Europos Sąjungos Tarybą
„Apeliacinis skundas – Bendra užsienio ir saugumo politika – Reglamentas (ES) 2017/2063 – 2, 3, 6 ir 7 straipsniai – Ribojamosios priemonės, kurių imtasi dėl padėties Venesueloje – Trečiosios valstybės pareikštas ieškinys dėl panaikinimo – SESV 263 straipsnio ketvirta pastraipa – Tiesioginė sąsaja – Viešosios tvarkos klausimas – Juridinio asmens sąvoka – Trečioji valstybė – Nepriimtinumas“
I. Įžanga
1.
Dėl prastėjančios politinės ir ekonominės situacijos Venesuelos Bolivaro Respublikoje susiklostė tokia padėtis, kai, regis, reikšmingai pažeidžiami įprasti demokratijos, teisinės valstybės ir žmogaus teisių principai. Tokiomis aplinkybėmis Europos Sąjungos Taryba nuo 2017 m. nusprendė taikyti ribojamąsias priemones (sankcijas). Šiomis ribojamosiomis priemonėmis nustatomi tam tikros karinės ir kitos įrangos (pavyzdžiui, riaušėms malšinti arba kaliniams pervežti skirtų transporto priemonių) pardavimo, tiekimo, perdavimo ar eksporto draudimai. Iš sprendimų ir reglamentų, kuriais įgyvendinamos šios ribojamosios priemonės, konstatuojamųjų dalių aišku, jog Taryba baiminosi, kad ši įranga gali būti naudojama vidaus represijoms ir apskritai siekiant slopinti teisėtus demokratinius protestus minėtoje valstybėje. Minėtos priemonės taip pat apėmė techninių, tarpininkavimo ar finansinių paslaugų, susijusių su tokios įrangos tiekimu, teikimą. Juose taip pat numatyta galimybė taikyti kelionių draudimus tam tikriems įvardytiems fiziniams asmenims ir turto įšaldymo priemones kai kuriems įvardytiems fiziniams ar juridiniams asmenims, subjektams ar organizacijoms. Vis dėlto šios konkrečios, individualizuotos priemonės nėra šios bylos dalykas.
2.
Ši byla labiau susijusi su Venesuelos Bolivaro Respublikos pastangomis ginčyti kai kurių tokių ribojamųjų priemonių galiojimą. Dėl to kyla daug platesnis klausimas, ar valstybė, kuri nėra Europos Sąjungos narė, turi teisę inicijuoti tokio pobūdžio bylą Sąjungos teisme. Nors šiuos klausimus galima laikyti susijusiais su svarbiais ir galbūt jautriais tarptautinės viešosios teisės klausimais, Sąjungos teisės lygmeniu klausimus, į kuriuos reikia atsakyti nagrinėjant šį apeliacinį skundą, galima susiaurinti iki tokių: i) ar Venesuelos Bolivaro Respublika yra „juridinis asmuo“ pagal SESV 263 straipsnį; ir ii) darant prielaidą, kad atsakymas į pirmąjį klausimą yra teigiamas, ar nustatytos priemonės yra tiesiogiai susijusios su (
2
) Venesuelos Bolivaro Respublika, todėl ji turi locus standi ginčyti ribojamųjų priemonių galiojimą pagal SESV 263 straipsnį? (
3
).
3.
Ši byla pradėta gavus apeliacinį skundą, 2019 m. lapkričio 28 d. Venesuelos Bolivaro Respublikos (toliau – apeliantė) pateiktą dėl 2019 m. rugsėjo 20 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji išplėstinė kolegija) sprendimo Venesuela / Taryba (T‑65/18, EU:T:2019:649; toliau – skundžiamas sprendimas). Tame sprendime Bendrasis Teismas konstatavo, jog apeliantė neįrodė, kad priemonės yra tiesiogiai susijusios su ja, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą. Taigi apeliantė neturėjo locus standi pareikšti ieškinio dėl panaikinimo, todėl jis buvo pripažintas nepriimtinu.
4.
Apeliantė iš esmės teigia, kad Bendrasis Teismas klaidingai aiškino SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje numatytą tiesioginės sąsajos kriterijų atsižvelgiant į 2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimą Almaz-Antey Air ir Space Defence / Taryba (T‑515/15, nepaskelbtas Rink., EU:T:2018:545; toliau – Sprendimas Almaz-Antey). Šis apeliacinis skundas suteikia Teisingumo Teismui išskirtinę galimybę priimti sprendimą dėl SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje nustatytų priimtinumo kriterijų taikymo trečiosios valstybės pareikštam ieškiniui dėl ribojamųjų priemonių, kurias atsižvelgdama į padėtį toje valstybėje nustatė Europos Sąjungos Taryba, panaikinimo. Kalbant apie apeliacinį skundą, kaip jau minėjau, reikia apsvarstyti, ar šios bylos aplinkybėmis apeliantė yra „juridinis asmuo“ pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, ir, jeigu taip, ar nagrinėjamos ribojamosios priemonės yra tiesiogiai su ja susijusios.
II. Teisinės ir faktinės ginčo aplinkybės
5.
2017 m. lapkričio 13 d. Taryba priėmė Reglamentą 2017/2063, remdamasi SESV 215 straipsnio 2 dalimi ir 2017 m. lapkričio 13 d. Tarybos sprendimu (BUSP) 2017/2074 dėl ribojamųjų priemonių atsižvelgiant į padėtį Venesueloje (
4
).
6.
Reglamento 2017/2063 2 straipsnyje nurodyta, kad draudžiama fiziniams ar juridiniams asmenims, subjektams arba įstaigoms Venesueloje arba naudojimui joje teikti techninę pagalbą, tarpininkavimo paslaugas, finansavimą ar finansinę pagalbą ir kitas paslaugas, susijusias su prekėmis ir technologijomis, išvardytomis Sąjungos bendrajame karinės įrangos sąraše, kurį Taryba priėmė 2014 m. kovo 17 d. (
5
).
7.
Reglamento 2017/2063 3 straipsnyje ir I priede numatyta, kad taip pat draudžiama parduoti, tiekti arba eksportuoti įrangą, kuri gali būti naudojama vidaus represijoms, pavyzdžiui, šaunamuosius ginklus, šaudmenis, transporto priemones, skirtas riaušėms malšinti arba kaliniams vežti, ar net sprogstamąsias medžiagas, ir teikti techninę pagalbą, tarpininkavimo paslaugas, finansavimą ar finansinę paramą arba kitas su minėta įranga susijusias paslaugas bet kurimam fiziniam ar juridiniam asmeniui, subjektui ar įstaigai Venesueloje arba naudojimui joje.
8.
Reglamento 2017/2063 4 straipsnyje numatyta, kad, nukrypstant nuo šio reglamento 2 ir 3 straipsnių, kompetentingos valstybių narių institucijos gali leisti tam tikras operacijas tam tikromis sąlygomis, kurias jos laiko tinkamomis.
9.
Jeigu kompetentingos valstybių narių institucijos nėra iš anksto suteikusios leidimo, Reglamento 2017/2063 6 ir 7 straipsniais bei II priedu draudžiama parduoti, tiekti arba eksportuoti duomenų paketo analizės, tinklo perėmimo, stebėjimo, trukdymo ir balso atpažinimo įrangą, technologijas ar programinę įrangą, taip pat teikti techninę pagalbą, tarpininkavimo paslaugas, finansinę pagalbą ir kitas paslaugas, susijusias su tokia įranga, technologijomis ir programine įranga bet kuriam fiziniam ar juridiniam asmeniui, subjektui ar įstaigai Venesueloje arba naudojimui joje.
10.
Reglamento 2017/2063 6 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad valstybių narių kompetentingos institucijos nesuteikia leidimo tiesiogiai ar netiesiogiai parduoti, tiekti, perduoti arba eksportuoti įrangą, technologijas ar programinę įrangą bet kuriam asmeniui, subjektui ar įstaigai Venesueloje arba naudojimui joje, jeigu jos turi pagrįstų priežasčių manyti, kad Venesuelos vyriausybė, viešosios įstaigos, korporacijos ar agentūros arba jų vardu ar jų nurodymu veikiantys asmenys ar subjektai tokią įrangą, technologijas arba programinę įrangą naudotų vidaus represijoms.
11.
Reglamento 2017/2063 7 straipsnio 1 dalies c punkte numatyta, kad jeigu atitinkamos valstybės narės kompetentinga institucija nėra iš anksto suteikusi leidimo pagal 6 straipsnio 2 dalį, Venesuelos vyriausybei, viešosioms įstaigoms, korporacijoms ir agentūroms arba jų vardu ar jų nurodymu veikiantiems asmenims ar subjektams draudžiama teikti bet kokias telekomunikacijų ar interneto ryšio stebėjimo arba perėmimo paslaugas, iš kurių jie gauna tiesioginę arba netiesioginę naudą.
12.
Reglamento 2017/2063 8–11 straipsniuose ir IV bei V prieduose, taikant tam tikras išimtis, taip pat numatyta įšaldyti tam tikriems fiziniams ar juridiniams asmenims, subjektams ar įstaigoms priklausančias finansines lėšas, taip pat draudimas leisti jiems naudotis šiomis lėšomis. Reglamento 2017/2063 17 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad „IV ar V priede pateiktas sąrašas peržiūrimas reguliariai ir bent kartą per kiekvieną 12 mėnesių laikotarpį“ (
6
).
13.
Pagal Reglamento 2017/2063 20 straipsnį minėti draudimai taikomi:
„a)
Sąjungos teritorijoje, įskaitant jos oro erdvę;
b)
visuose valstybės narės jurisdikcijai priklausančiuose orlaiviuose ar laivuose;
c)
visiems Sąjungos teritorijoje ar už jos ribų esantiems asmenims, kurie yra valstybės narės piliečiai;
d)
visiems Sąjungos teritorijoje arba už jos ribų esantiems juridiniams asmenims, subjektams ar organizacijoms, kurie yra įregistruoti ar įsteigti pagal valstybių narių teisę;
e)
visiems Sąjungoje visą verslo veiklą arba jos dalį vykdantiems juridiniams asmenims, subjektams ar organizacijoms.“
III. Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
14.
2018 m. vasario 6 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo apeliantės ieškinį dėl Reglamento 2017/2063 panaikinimo tiek, kiek jo nuostatos yra susijusios su ja. Bendrasis Teismas nusprendė, kad tiek, kiek apeliantės ieškinys dėl panaikinimo pareikštas dėl Reglamento 2017/2063, jis susijęs tik su šio reglamento 2, 3, 6 ir 7 straipsniais (toliau – ginčijamos nuostatos) (
7
).
15.
Atskiru dokumentu (jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2018 m. gegužės 3 d.) Taryba pareiškė nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 130 straipsnį. Taryba pateikė tris nepriimtinumo pagrindus, t. y. pirma, kad apeliantė, toje byloje – ieškovė neturėjo teisinio suinteresuotumo pareikšti ieškinį, antra, kad ginčijamos nuostatos nėra tiesiogiai susijusios su apeliante, ir, trečia, kad ji nėra „fizinis ar juridinis asmuo“, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą. Apeliantė pastabas dėl minėto prieštaravimo pateikė 2018 m. birželio 27 d. Atskiru dokumentu (jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2019 m. sausio 17 d.) apeliantė patikslino ieškinį pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 86 straipsnį, kad jame būtų nurodytas Sprendimas 2018/1656 ir Įgyvendinimo reglamentas 2018/1653 tiek, kiek jo nuostatos susijusios su ja. Taryba 2019 m. vasario 5 d. atsakė į pareiškimą dėl ieškinio patikslinimo.
16.
2019 m. vasario 8 d. teismo posėdyje šalys pateikė žodines pastabas ir atsakė į Bendrojo Teismo klausimus dėl priimtinumo. Bendrasis Teismas nusprendė, kad sprendimą dėl jo nagrinėjamo ieškinio dėl panaikinimo priimtinumo tikslinga būtų priimti prieš tai išnagrinėjus Tarybos pateiktą antrąjį nepriimtinumo pagrindą, pagal kurį ginčijamos nuostatos nėra tiesiogiai susijusios su apeliante.
17.
Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas priminė, kad pagal suformuotą jurisprudenciją SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje nustatyta tiesioginės sąsajos tarp fizinio ar juridinio asmens ir sprendimo, dėl kurio pareiškiamas ieškinys, sąlyga įvykdoma tik tuomet, kai tenkinami du kumuliaciniai kriterijai, t. y. ginčijama priemonė, pirma, sukelia tiesiogines pasekmes apelianto teisinei padėčiai ir, antra, nepalieka jokios diskrecijos adresatams, atsakingiems už jos įgyvendinimą, nes yra vien automatinio pobūdžio ir kyla tik iš Sąjungos teisės aktų, netaikant kitų tarpinių nuostatų. Be to, siekiant nustatyti, ar aktas sukelia teisinių pasekmių, pirmiausia reikia atsižvelgti į jo dalyką, turinį, taikymo sritį, esmę ir teisines bei faktines aplinkybes, kuriomis jis priimtas (
8
).
18.
Kaip nurodė Bendrasis Teismas, ginčijamos nuostatos pirmiausia įtvirtina draudimą bet kuriam fiziniam ar juridiniam asmeniui, subjektui ar organizacijai Venesueloje parduoti ar tiekti ginklus, karinę įrangą arba bet kokią kitą įrangą, kuri gali būti naudojama vidaus represijų tikslams, taip pat stebėjimo įrangą, technologijas ar programinę įrangą. Antra, ginčijamose nuostatose numatytas draudimas šiems fiziniams ar juridiniams asmenims, subjektams ir organizacijoms Venesueloje teikti finansines, technines ar kitokio pobūdžio paslaugas, susijusias su minėta įranga ir technologijomis (
9
). Bendrasis Teismas taip pat nurodė, kad pagal Reglamento 2017/2063 20 straipsnį minėti draudimai taikomi tik Sąjungos teritorijoje, valstybės narės pilietybę turintiems fiziniams asmenims ir juridiniams asmenims, įsteigtiems pagal vienos iš valstybių narių teisę, taip pat juridiniams asmenims, subjektams ir organizacijoms, kurių visa verslo veikla arba jos dalis vykdoma Sąjungoje (
10
).
19.
Bendrasis Teismas konstatavo, kad ginčijamomis nuostatomis apeliantei nenustatoma jokių draudimų ir jos gali sukelti nebent netiesiogines pasekmes jai tiek, kiek fiziniams asmenims, kurie yra valstybės nares piliečiai, ir juridiniams asmenims, įsteigtiems pagal vienos iš valstybių narių teisę, nustatytais draudimais gali būti apriboti šaltiniai, iš kurių apeliantė gali gauti nurodytas prekes ir paslaugas (
11
).
20.
Bendrasis Teismas nurodė, kad Sprendime Almaz-Antey atmetė argumentą, kad už Sąjungos ribų įsteigto subjekto teisinei padėčiai tiesiogiai nedarė poveikio priemonės, kuriomis Sąjungos ūkio subjektams siekta uždrausti vykdyti su tuo subjektu tam tikrų rūšių sandorius. Toje byloje Bendrasis Teismas konstatavo, kad draudimas Sąjungos ūkio subjektams vykdyti tokius sandorius prilygsta draudimui ieškovei vykdyti aptariamus sandorius su jais (
12
). Vis dėlto Bendrasis Teismas pažymėjo, kad apeliantė nėra aiškiai ir konkrečiai nurodyta ginčijamose nuostatose taip, kaip ieškovė byloje, kurioje priimtas Sprendimas Almaz-Antey (
13
).
21.
Be to, kaip nusprendė Bendrasis Teismas, apeliantės negalima prilyginti tokiam subjektui, kaip ieškovė byloje, kurioje buvo priimtas Sprendimas Almaz-Antey, nes jos veiklos negalima susiaurinti iki tik komercinės veiklos, kadangi valstybė turi vykdyti viešosios valdžios prerogatyvas, ypač tvarkydama valstybinius reikalus, pavyzdžiui, vykdydama gynybos, policijos ir stebėjimo veiklą. Be to, Bendrasis Teismas nusprendė, kad, priešingai nei ūkio subjektas, kurio galimybes riboja jo veiklos tikslas, apeliantės, kaip valstybės, veikimo sritis yra labai plati, pasireiškia didele įvairove ir negali būti apribota konkrečia veikla. Ši itin plati kompetencija skiria ją nuo ūkio subjekto, kuris paprastai verčiasi konkrečia ekonomine veikla, kuriai taikoma ribojamoji priemonė (
14
).
22.
Bendrasis Teismas taip pat nurodė, kad tokie draudimai, kaip numatyti ginčijamose nuostatose, negali tiesiogiai paveikti ūkio subjektų, kurie nevykdo veiklos atitinkamose rinkose, padėties. Sprendime Almaz-Antey Bendrasis Teismas konkrečiai nustatė, kad ieškovė buvo įmonė, vykdanti veiklą gynybos sektoriuje, kuris įvardytas konkrečiose ginčijamo akto nuostatose (
15
).
23.
Bendrasis Teismas nusprendė, kad nors remiantis apeliantės pateiktais Eurostato duomenimis, iš kurių matyti, kad bendra komercinių sandorių su Venesuela dėl prekių, kurioms taikomos ginčijamos nuostatos, vertė 2016 m. siekė 76 mln. EUR, 2017 m. – 59 mln. EUR, o 2018 m. buvo lygi nuliui, buvo galima įrodyti ginčijamų nuostatų veiksmingumą, jie neparodė, kad pirkdama nurodytas prekes ir paslaugas apeliantė veikė kaip subjektas, prilyginamas ekonominės veiklos vykdytojui, veikiančiam atitinkamose rinkose, o ne vykdė savo valstybinę veiklą (
16
). Bendrasis Teismas nurodė, kad, neturint tam tikro pagrindo, pavyzdžiui, sutarties, apeliantės galimybė užmegzti teisinius santykius su Sąjungos ūkio subjektais atrodo visiškai spekuliatyvi ir galėtų atsirasti tik įvykus būsimoms ir hipotetinėms deryboms. Taigi Bendrasis Teismas konstatavo, kad ginčijamomis nuostatomis įtvirtinti draudimai negali būti vertinami kaip savaime darantys poveikį apeliantės teisinei padėčiai (
17
).
24.
Atsakydamas į apeliantės teiginį, kad pagal suformuotą jurisprudenciją aplinkybė, kad Sąjungos teisės aktas neleidžia viešajam juridiniam asmeniui naudotis savo kompetencija, kaip jam atrodo tinkama, tiesiogiai paveikia jo teisinę padėtį, todėl toks aktas yra tiesiogiai su juo susijęs, Bendrasis Teismas nurodė, kad ginčijamomis nuostatomis apeliantei tiesiogiai nedraudžiama pirkti ir importuoti nagrinėjamos įrangos ir gauti nagrinėjamas paslaugas. Jis taip pat konstatavo, kad jos taip pat neturi įtakos apeliantės galimybėms naudotis suvereniomis teisėmis į jos jurisdikcijai priklausančias viešąsias erdves ir nuosavybę ir jokia Reglamento 2017/2063 nuostata neleidžia manyti, kad Taryba ketino sumažinti jos teisinį veiksnumą. Atsižvelgiant į bet kurios valstybės ar valstybių asociacijos teisę savarankiškai nuspręsti, kaip palaikyti ekonominius santykius su trečiosiomis valstybėmis, aptariamos priemonės šiuo klausimu daugiausia netiesiogiai riboja apeliantės galimybes (
18
).
25.
Bendrasis Teismas konstatavo, kad ginčijamos nuostatos neturi tiesioginio poveikio apeliantės teisinei padėčiai ir kad ieškinys turi būti atmestas kaip nepriimtinas tiek, kiek jis pareikštas dėl ginčijamų nuostatų (
19
).
IV. Apeliacinio skundo reikalavimai
26.
Apeliantė Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą tiek, kiek juo apeliantės ieškinys buvo pripažintas nepriimtinu,
–
pripažinti apeliantės pareikštą ieškinį priimtinu ir grąžinti bylą Bendrajam Teismui, kad jis priimtų sprendimą dėl bylos esmės, ir
–
priteisti iš Tarybos bylinėjimosi Teisingumo Teisme ir Bendrajame Teisme išlaidas.
27.
Taryba Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti apeliacinį skundą,
–
priteisti iš apeliantės bylinėjimosi Teisingumo Teisme išlaidas.
V. Procesas Teisingumo Teisme
28.
SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje numatyta, kad „kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo gali pirmoje ir antrojoje pastraipose numatytomis sąlygomis pateikti ieškinį dėl jam skirtų aktų arba aktų, kurie yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susiję, ar dėl reglamentuojančio pobūdžio teisės aktų, tiesiogiai su juo susijusių ir dėl kurių nereikia patvirtinti įgyvendinančių priemonių“. SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje nustatytos sąlygos yra esminės sąlygos, kuriomis nustatomi būtinieji locus standi reikalavimai, susiję su fizinių ar juridinių asmenų ieškiniais, kuriais prašoma atlikti Sąjungos akto teisminę kontrolę. Vadinasi, jeigu šios esminės sąlygos neįvykdomos, toks ieškinys yra nepriimtinas ir nepriimtinumas yra viešąja tvarka grindžiamas pagrindas, kurį Sąjungos teismas gali ir netgi privalo iškelti savo iniciatyva (
20
). Taigi SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje nustatytų esminių sąlygų neįvykdymas fiziniam ar juridiniam asmeniui pareiškiant ieškinį dėl panaikinimo yra imperatyvus nepriimtinumo pagrindas, kurį Sąjungos teismai gali bet kuriuo metu nagrinėti netgi savo iniciatyva (
21
).
29.
Nors šis apeliacinis skundas paduotas dėl Bendrojo Teismo priimto skundžiamo sprendimo, kad ieškinys yra nepriimtinas, nes ginčijamos nuostatos neturėjo tiesioginio poveikio apeliantės teisinei padėčiai, Teisingumo Teismas 2020 m. liepos 7 d. sprendime paprašė apeliantės, Tarybos, Europos Komisijos ir valstybių narių iki 2020 m. rugsėjo 11 d. raštu pateikti savo poziciją dėl to, ar trečioji valstybė turi būti laikoma juridiniu asmeniu, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą.
30.
Kai kurių suinteresuotųjų šalių prašymu minėtų rašytinių pastabų pateikimo terminas buvo pratęstas iki 2020 m. rugsėjo 25 d. Be to, kai kurios suinteresuotosios šalys paprašė leisti susipažinti su šios bylos medžiaga. Joms buvo leista tai padaryti, nes kitos šalys tam neprieštaravo. Rašytines pastabas dėl to, ar pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą apeliantė yra juridinis asmuo, pateikė apeliantė, Taryba, Belgijos Karalystė, Bulgarijos Respublika, Estijos Respublika, Graikijos Respublika, Lenkijos Respublika, Lietuvos Respublika, Nyderlandų Karalystė, Slovakijos Respublika, Slovėnijos Respublika, Švedijos Karalystė, Vokietijos Federacinė Respublika ir Komisija.
31.
Mano nuomone, klausimą, ar pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą apeliantė yra „juridinis asmuo“, reikėtų nagrinėti prieš nagrinėjant tiesioginės sąsajos klausimą.
VI. Apeliacinis skundas
A. Juridinio asmens sąvoka
1.
Šalių argumentai
32.
Apeliantė pažymi, kad Taryba, pateikdama atsiliepimą šioje apeliacinėje byloje, pripažino, kad apeliantė pagal taikomas tarptautinės viešosios teisės ir vidaus teisės normas turi tarptautinį teisinį subjektiškumą ir yra juridinis asmuo. Turėdama pareigą užtikrinti, kad būtų laikomasi teisinės valstybės principo, Sąjunga privalo užtikrinti, kad bet kuris fizinis ar juridinis asmuo „galėt[ų] pasinaudoti veiksminga teismine teisių, išplaukiančių iš Sąjungos teisės sistemos, gynyba“. Be to, kiekvienam tokiam asmeniui turi būti leidžiama Sąjungos teismuose ginčyti Sąjungos institucijų priimtus aktus, turinčius neigiamą poveikį jiems, jeigu yra įvykdomos SESV 263 straipsnyje nustatytos sąlygos. Taip išreiškiamas bendrasis Sąjungos teisės principas ubi ius ibi remedium, įtvirtintas Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnio 1 dalyje ir ESS 19 straipsnio 1 dalyje.
33.
Apeliantės nuomone, SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos formuluotėje nėra net netiesioginės užuominos, kuria remiantis jos būtų galima neįtraukti į šioje nuostatoje esančią juridinio asmens sąvoką. Be to, 2020 m. rugsėjo 10 d. Sprendime Kambodža ir CRF / Komisija (T‑246/19, EU:T:2020:415) Bendrasis Teismas konstatavo, be kita ko, kad SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos sąvoka „kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo“ turi būti suprantama kaip apimanti ir tas valstybes, kurios nėra Sąjungos narės, pavyzdžiui, Kambodžos Karalystę. Apeliantės teigimu, šie motyvai mutatis mutandis taikomi šioje apeliacinėje byloje. Be to, įvardžio „kiekvienas“ vartojimas ne tik versijoje anglų kalba („any“), bet ir kitomis kalbomis (
22
), kalbant apie „fizinį ar juridinį asmenį“ SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje rodo, kad ši sąvoka apima „visus“ privačius asmenis ir subjektus, kurie yra fiziniai ir (arba) juridiniai asmenys, nedarant jokio skirtumo. Jeigu SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos žodžių junginys „kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo“ būtų aiškinamas kaip neapimantis tarptautinį teisinį subjektiškumą turinčių subjektų, kaip antai apeliantės, tai neatitiktų šios nuostatos formuluotės ir būtų contra legem. Be to, toks aiškinimas contra legem taip pat neatitiktų jurisprudencijos, pagal kurią „Sutarties nuostatos dėl suinteresuotųjų asmenų teisės pareikšti ieškinį neturi būti aiškinamos siaurai, taigi, jeigu Sutartyje tai nenumatyta, negalima preziumuoti, kad šiuo klausimu yra nustatytas apribojimas“ (
23
).
34.
Apeliantės teigimu, tokį pažodinį aiškinimą patvirtina – ad abundantiam – SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos aiškinimas atsižvelgiant į jos tikslą ir norminį kontekstą. Pagal suformuotą jurisprudenciją SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos tikslas „yra suteikti tinkamą teisminę apsaugą visiems fiziniams ir juridiniams asmenims, kurie yra tiesiogiai ir konkrečiai susiję su [Sąjungos] institucijų aktais“ (
24
). Be to, teisė pareikšti ieškinį dėl panaikinimo yra labai svarbi siekiant užtikrinti iš teisinės valstybės principų kylančių reikalavimų vykdymą. Sąjungos teismai jau yra pripažinę, kad „juridiniu asmeniu“, kaip tai suprantama pagal minėtą nuostatą, laikomi, pavyzdžiui, regionai ir kiti valstybės narės teritoriniai subjektai (
25
), subregioniniai trečiųjų valstybių subjektai (
26
), trečiosiose valstybėse įsteigtos įmonės (
27
), trečiosios valstybės (
28
), naujos valstybės narės, prieš joms įstojant į Sąjungą (
29
), ir netgi teisinio subjektiškumo pagal nacionalinę, Sąjungos ar tarptautinę teisę neturinčios organizacijos (
30
). Jeigu apeliantei nebūtų suteikta pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą numatyta teisminė gynyba, tai prieštarautų šiai nuostatai ir iš apeliantės būtų atimta bet kokia teisių gynimo priemonė dėl aktų, turinčių tiesioginį ir reikšmingą poveikį jos teisinei padėčiai. Be to, Sąjungos pirminėje teisėje nėra jokios nuostatos, kuri patvirtintų poziciją, kad toks tarptautinį teisinį subjektiškumą turintis subjektas, kaip apeliantė, nepatektų į juridinio asmens sąvoką minėtos nuostatos tikslais. Iš tiesų jurisprudencija dėl teisės įstoti į bylą pagal Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnį patvirtina išvadą, kad apeliantė yra „juridinis asmuo“, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą.
35.
Tarybos nuomone, trečioji valstybė nėra juridinis asmuo, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, išskyrus atvejus, kai jai Sąjungos teisės sistemoje pagal su Sąjunga sudarytą susitarimą yra suteikiamos konkrečios teisės. Ši išimtis šioje byloje nagrinėjamu atveju netaikoma. Minėta nuostata siekiama sustiprinti privatiems asmenims, o ne valstybėms suteikiamą apsaugą (
31
). Pagal Chartijos 47 straipsnį turi būti užtikrinama veiksminga kiekvienos iš Sąjungos teisės kylančios teisės teisinė gynyba. Suverenios valstybės, kurioms tokia sistema netaikoma ir kurioms pagal Sąjungos teisę nėra suteiktos teisės (ir joms nekyla pareigos), iš esmės negali reikalauti galimybės kreiptis į Sąjungos teismus. Jeigu suvereniai trečiajai valstybei būtų suteikta galimybė kreiptis į Sąjungos teismus peržengiant pirma nurodytas ribas, tai būtų ne tik nesuderinama su pažodiniu ir teleologiniu nagrinėjamos Sutarties nuostatos aiškinimu, bet ir, Tarybos nuomone, neatitiktų pačios Sąjungos teisėje numatytų teisių gynimo priemonių sistemos (ir pačios jos esmės), kuri buvo sukurta pagal Sąjungos teisę suteiktoms teisėms apsaugoti (
32
). Kadangi „Sąjunga turi savo konstitucinius pagrindus“ (
33
), Sutartyse numatytos teisių gynimo priemonės negali būti suteiktos ir trečiosioms valstybėms. Nors trečioji valstybė pagal tarptautinę teisę yra juridinis asmuo, vis dėlto šie konstituciniai pagrindai jai netaikomi ir taikomi tik valstybėms narėms. Sąjunga puoselėja santykius su suvereniomis trečiosiomis valstybėmis tarptautinėje arenoje ir šiuos santykius reglamentuoja tarptautinė teisė, kuri savo ruožtu grindžiama sutikimu. Tarptautinės teisės sistemoje tarptautinės teisės subjektams nėra automatiškai suteikiama teisė į teisminę teisių gynybą; jos kaip tik turi teisę nepaklusti kitos valstybės ar tarptautinio teismo jurisdikcijai, jei nėra išreiškusios sutikimo dėl jos. Suverenios trečiosios valstybės neturi jokių konkrečių teisių pagal Sąjungos sutartis, kaip ir bet kokios nurodomos teisės į vienodą požiūrį ar teisės laisvai prekiauti su ekonominės veiklos vykdytojais Sąjungoje be jokių išlygų. Tai suderinama su valstybės imuniteto doktrina, pagal kurią tarptautinės teisės subjektai savo vidaus normomis negali reguliuoti kitų tarptautinės teisės subjektų elgesio.
36.
Taryba teigia, kad jurisdikcija dėl senųjų ir naujųjų valstybių narių lygybės principo, kurioje Teisingumo Teismas patvirtino Lenkijos Respublikos poziciją, kad ši valstybė turi teisę pareikšti ieškinį kaip būsima valstybė narė (
34
), negali būti pagrindas suteikti trečiajai valstybei, kaip antai Venesuelai, kuri nėra ir negali tapti valstybe nare, teisę pareikšti ieškinį Sąjungos teismuose. Be to, Taryba pažymi, kad nors 2005 m. liepos 14 d. Nutartyje Šveicarija / Komisija (C‑70/04, nepaskelbta Rink., EU:C:2005:468) Teisingumo Teismas netiesiogiai pripažino Šveicarijos Konfederacijos locus standi, tai buvo padaryta visiškai kitomis aplinkybėmis, nes pagal Susitarimą tarp Europos bendrijos ir Šveicarijos Konfederacijos dėl oro transporto buvo numatyta, kad taikant konkrečias Sąjungos teisės aktų nuostatas Šveicarijos Konfederacija bus vertinama kaip valstybė narė. Be to, pagal minėto susitarimo 20 straipsnį Teisingumo Teismui tam tikrais klausimais buvo suteikta išimtinė jurisdikcija.
37.
Taryba taip pat mano, kad jeigu trečiajai valstybei, kuriai skirtos bendro pobūdžio ribojamosios priemonės (embargas), būtų leidžiama ginčyti tokias priemones remiantis sąlygomis, pagal kurias į Sąjungos teismus leidžiama kreiptis asmenims, kuriems taikomos individualios priemonės, tai neatitiktų Sutartyje nustatyto skirtumo tarp bendrų ir individualių ribojamųjų priemonių, be to, tai papildomai reikštų nepagrįstą jurisdikcijos, suteiktos Sąjungos teismams dėl nuostatų, susijusių su bendra užsienio ir saugumo politika arba remiantis šiomis nuostatomis priimtų aktų, išplėtimą. Taigi dėl pagal Sutartis numatytos teisminės gynybos sistemos būtinos darnos reikalaujama, kad galimybė kreiptis į Sąjungos teismus nebūtų išimties tvarka suteikiama trečiajai valstybei, kuri, kaip šioje byloje, ginčija embargą, t. y. bendro pobūdžio ribojamąsias priemones, kurių teisinis pagrindas yra SESV 215 straipsnio pirma pastraipa ir kurioms pagal ESS 24 straipsnio 1 dalį ir SESV 275 straipsnį Sąjungos teismų jurisdikcija netaikoma. Tokia išvada taip pat atitinka Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją, pagal kurią teisė kreiptis į Sąjungos teismus suteikiama įvairiems subjektams, kurie laikomi veikiančiais valstybės vardu, jeigu jie įrašomi į asmenų, kuriems taikomos individualios ribojamosios priemonės, sąrašus (
35
).
38.
Be to, Tarybos nuomone, jeigu šios bylos aplinkybėmis trečiajai valstybei būtų pripažinta locus standi siekiant ginčyti Sąjungos institucijų aktus, būtų sukurtas teisinis mechanizmas, dėl kurio Sąjungos padėtis galėtų tapti mažiau palanki nei jos tarptautinių partnerių, kurių savarankiški sprendimai, susiję su jų tarptautiniais santykiais, prekybos ar ekonomikos politika, negali būti ginčijami jų teismuose, ir taip Sąjunga būtų nepagrįstai apribota, vykdydama politiką ir palaikydama tarptautinius santykius. Tai ypač svarbu šios bylos aplinkybėmis, kai trečioji valstybė ginčija Sąjungos vidaus akto nuostatas, kuriomis įgyvendinamas Tarybos politinis sprendimas apriboti ekonominius santykius su šia valstybe.
39.
Lenkijos Respublika mano, kad juridiniai asmenys, kaip jie suprantami pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, iš esmės yra subjektai, turintys teisinį subjektiškumą pagal valstybės narės ar trečiosios valstybės teisę, bet tokios nėra pačios trečiosios valstybės. Jos teigimu, „remiantis Europos Konvento darbo, susijusio su dabartine SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos formuluote, ataskaitomis, Sutarčių autoriai ketino apsaugoti privačių asmenų teises“. Juridinio asmens sąvoka, kaip ji suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, taip pat gali būti apibrėžiama atsižvelgiant į jos vartojimo Teisingumo Teismo jurisprudencijoje kontekstą. Teisingumo Teismo jurisprudencijoje sąvokos „fizinis ar juridinis asmuo“, „asmuo“ ir „privatus asmuo“ vartojamos pakaitomis, ir yra tam tikru požiūriu priešinga valstybėms (todėl valstybės nepatenka į jos taikymo sritį). Skirtingai nei privačių asmenų, valstybių statusas apibrėžtas tarptautinėje teisėje. Vienas iš pagrindinių tarptautinės teisės principų yra abipusiškumo principas. Jeigu trečiosioms valstybėms būtų leidžiama pareikšti tiesioginius ieškinius dėl Sąjungos teisės aktų Sąjungos teismuose, tai reikštų ir materialinio, ir procesinio abipusiškumo stoką Sąjungos santykiuose su šiomis valstybėmis, nes trečiosios valstybės galėtų ginčyti Sąjungos teisės aktus Sąjungos teisme (Teisingumo Teisme), o Sąjunga negalėtų ginčyti šių valstybių nacionalinių aktų ir aktų, kuriuos jos priima dalyvaudamos įvairiose valstybių asociacijose (tarptautinėse organizacijose), kurių narės yra, nacionaliniuose arba šių tarptautinių organizacijų teismuose. Trečiosios valstybės nėra Sutarčių, kuriomis grindžiama Sąjunga (ESS ir SESV), šalys ir joms iš šių Sutarčių nekyla teisės ir pareigos. Be to, pagal Sutartis priimti Sąjungos teisės aktai nėra skirti trečiosioms valstybėms. Šie aktai nesukelia teisinių pasekmių trečiosioms valstybėms ir nėra privalomi jų teritorijoje, be to, jais nesuteikiamos jokios teisės ar pareigos trečiosioms valstybėms. Tai apima ir ribojamąsias priemones, kurios pagal SESV 215 straipsnio 2 dalį gali būti nustatomos fiziniams ar juridiniams asmenims, grupėms ar nevalstybiniams subjektams. Sąjungos, kuri yra tarptautinės teisės subjektas, priimti vidaus teisės aktai negali reglamentuoti kitų tarptautinės teisės subjektų, kaip antai suverenių valstybių, situacijos.
40.
Slovėnijos Respublika laikosi nuomonės, kad jeigu SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje vartojama juridinio asmens sąvoka būtų aiškinama taip, kad locus standi Teisingumo Teisme taip pat turėtų būti suteikta trečiosioms valstybėms, joms nesudarius su Sąjunga jokio susitarimo, kuriame būtų apibrėžti šalių tarpusavio teisiniai santykiai, kiltų grėsmė, kad Teisingumo Teismas taptų teismu, kuriame būtų ginčijama Sąjungos vykdoma politika. Be to, nebūtų užtikrintas tarptautinių santykių abipusiškumas. Trečiosioms valstybėms neturėtų būti leidžiama daryti įtaką Sąjungos politikai, reiškiant ieškinius Teisingumo Teisme.
41.
Belgijos Karalystės nuomone, pagal dabar galiojančią tarptautinę teisę neginčijama, kad trečioji valstybė yra juridinis asmuo todėl, kad, be kita ko, ji turi teisinį subjektiškumą ir gali būti teismo proceso šalis. Sąjunga niekada nesiekė ir juo labiau negali kvestionuoti tokios padėties tarptautinėje teisėje. Neigimas, kad Sąjungos aktas gali būti susijęs su trečiąja valstybe, prilygtų abejojimui Sąjungos galimybe vykdyti jai pagal ESS 3 straipsnio 5 dalį pavestą užduotį. Be to, jeigu trečiajai valstybei, su kuria yra susijęs Sąjungos aktas, nebūtų suteikta teisė į veiksmingą teisminę gynybą, tai reikštų siaurą požiūrį į teisinės valstybės principą kaip vertybę, kuria pagal ESS 2 straipsnį grindžiama Sąjunga.
42.
Bulgarijos Respublika ir Lietuvos Respublika laikosi nuomonės, kad suverenios valstybės turi teisinį subjektiškumą pagal tarptautinę teisę ir kad trečioji valstybė iš esmės gali būti laikoma juridiniu asmeniu, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą. Vis dėlto tam, kad trečioji valstybė galėtų pareikšti ieškinį dėl Sąjungos akto, turi būti įvykdytos SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje nustatytos papildomos sąlygos. Kaip teigia ir Bulgarijos Respublika, ir Lietuvos Respublika, ginčijamos nuostatos nėra tiesiogiai susijusios su apeliante.
43.
Graikijos Respublikos nuomone, trečioji valstybė negali būti laikoma juridiniu asmeniu, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą. Ji mano, kad jeigu trečiosioms valstybėms būtų pripažinta teisė pareikšti ieškinį dėl Sąjungos aktų, kuriais nustatomos sankcijos, galėtų būti pakenkta Sutartyse numatytų sankcijų vientisumui ir autonomiškumui. Be to, dėl to Sąjungos padėtis galėtų tapti mažiau palanki nei trečiųjų valstybių, kurios nepripažįsta Sąjungai panašios teisės kreiptis į teismą jų vidaus teisės sistemoje, kiek tai susiję su tarptautinių sutarčių taikymu (
36
).
44.
Estijos Respublika laikosi nuomonės, jog dėl to, kad nei SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje, nei jurisprudencijoje, susijusioje su šia nuostata, tiksliai nenurodyta, ką apima juridinio asmens sąvoka, negalima atmesti, kad trečioji valstybė taip pat gali būti laikoma juridiniu asmeniu, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. SESV 263 straipsnyje nurodyti fiziniai ir juridiniai asmenys nėra privilegijuotieji ieškovai kaip Sąjungos valstybės narės ir institucijos, todėl jie privalo įvykdyti papildomus reikalavimus, kad galėtų pareikšti ieškinį. Estijos Respublikos nuomone, SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos nuostatos negali būti išplėstos taip, kad trečioji valstybė atsidurtų palankesnėje padėtyje nei privatūs asmenys, kurie kreipiasi į Bendrąjį Teismą, remdamiesi šia nuostata. Tačiau, jeigu trečioji valstybė negalėtų būti laikoma juridiniu asmeniu, kaip jis suprantamas pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, ji negalėtų apginti savo interesų net ir būdama tikra, kad jos teisės pažeistos ir kad ji gali tinkamai teisiškai įrodyti, kad įvykdytos visos sąlygos, būtinos bylai teisme iškelti (
37
).
45.
Slovakijos Respublikos nuomone, Sutartyse nėra teisinio pagrindo, kuriuo remdamasis Teisingumo Teismas galėtų nagrinėti suverenių trečiųjų valstybių ieškinius dėl panaikinimo, nes šiuo klausimu Sąjunga net neturi kompetencijos priimti teisės aktus. Nėra jokios bylos C‑70/04, kurioje nebuvo nagrinėjamas klausimas, ar Šveicarijos Konfederacija yra juridinis asmuo pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, analogijos su jurisprudencija dėl regionų, kurie turi teisinį subjektiškumą pagal nacionalinę teisę ir kurių teritorija priskiriama Sąjungos ir įstojusių į Teisingumo Teisme nagrinėjamą bylą šalių teisės aktų leidimo kompetencijai. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 129 straipsnio 1 dalį „į bylą įstoti galima tik vienos iš šalių visiems reikalavimams ar jų daliai palaikyti. Įstojus į bylą neįgyjamos tokios pačios procesinės teisės, kurios suteikiamos šalims <…>“. Be to, pagal to paties Procedūros reglamento 129 straipsnio 2 dalį „pagrindinės bylos atžvilgiu įstojimas į bylą yra papildomas“. Dar pažymėtina, kad SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos tikslas yra suteikti privatiems asmenims locus standi ieškiniui dėl panaikinimo pareikšti.
46.
SESV 215 straipsnio 1 dalis, kurioje nurodytas „ekonominių ir finansinių santykių su viena ar keletu trečiųjų šalių visišk[as] nutraukim[as]“, ir SESV 215 straipsnio 2 dalis, kurioje numatyta, kad, „kai pagal Europos Sąjungos sutarties V antraštinės dalies 2 skyrių priimtas sprendimas taip numato, Taryba pagal 1 dalyje nurodytą procedūrą gali patvirtinti ribojančias priemones, nukreiptas prieš fizinius ar juridinius asmenis, grupes ar nevalstybinius subjektus“, suformuluotos skirtingai ir tai rodo, SESV 215 straipsnio 2 dalyje nurodyta juridinio asmens sąvoka apima ne valstybes, o įprastus juridinius asmenis, pavyzdžiui, komercines bendroves, asociacijas, sąjungas ar įvairius kitus subjektus. Taigi, Slovakijos Respublikos teigimu, SESV 215 straipsnio 2 dalyje ribojamąsias priemones leidžiama nustatyti tik fiziniams asmenims, juridiniams asmenims, grupėms ar nevalstybiniams subjektams, bet ne tiesiogiai trečiosioms valstybėms.
47.
Be to, SESV 275 straipsnyje Europos Sąjungos Teisingumo Teismui tik suteikiama jurisdikcija (greta atitikties ESS 40 straipsniui kontrolės) priimti sprendimus bylose, iškeltose laikantis SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje nustatytų sąlygų, kuriais tikrinamas sprendimų, kuriuose numatytos fiziniams ar juridiniams asmenims skirtos ribojamosios priemonės, teisėtumas. Nėra jokio pagrindo SESV 215 straipsnio 2 dalyje esančią juridinio asmens sąvoką, vartojamą ribojamųjų priemonių kontekste, aiškinti kitaip, nei ji aiškinama pagal SESV 275 straipsnio antrą pastraipą.
48.
Galiausiai Slovakijos Respublika nurodo, kad jeigu suverenios trečiosios valstybės galėtų ginčyti Sąjungos institucijų aktus, pareikšdamos ieškinį dėl panaikinimo, Sąjungos padėtis taptų mažiau palanki nei jos tarptautinių partnerių, todėl Sąjunga būtų nepagrįstai apribota, įgyvendindama savo politiką ir palaikydama tarptautinius santykius.
49.
Nyderlandų Karalystė mano, kad apeliantė gali būti laikoma „juridiniu asmeniu“, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą. Trečiosios valstybės, kurios pagal tarptautinę teisę turi teisinį subjektiškumą, pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą gali būti laikomi juridiniais asmenimis. Vis dėlto trečiosios valstybės, kaip antai apeliantės, padėties niekada negalima prilyginti Sąjungos institucijų ar valstybių narių padėčiai. Todėl trečiosios valstybės teisė pareikšti ieškinį turėtų būti vertinama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą ir joje nustatytas priimtinumo sąlygas. Vis dėlto Nyderlandų Karalystė laikosi nuomonės, kad apeliantė neatitinka šių sąlygų, nes nagrinėjamos ribojamosios priemonės, pirma, skirtos ne apeliantei, o konkretiems, įvardytiems fiziniams ir juridiniams asmenims iš Venesuelos ir Sąjungos, ir, antra, jos nėra tiesiogiai susijusios su apeliante.
50.
Švedijos Karalystė laikosi nuomonės, kad pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą trečioji valstybė nėra juridinis asmuo. Pagal SESV 275 straipsnį Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos dėl nuostatų, susijusių su bendra užsienio ir saugumo politika, ir dėl aktų, priimtų remiantis šiomis nuostatomis. Vis dėlto Teisingumo Teismas turi jurisdikciją tikrinti, ar laikomasi ESS 40 straipsnio, ir priimti sprendimą byloje, iškeltoje laikantis SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje nustatytų sąlygų, tikrindamas sprendimų, kuriuose numatytos Tarybos pagal ESS V antraštinės dalies 2 skyrių nustatytos ribojamosios priemonės fiziniams ar juridiniams asmenims, teisėtumą. Tai atspindėta ir ESS 24 straipsnio 1 dalyje. Tai, kad tarp ribojamųjų priemonių individualaus pobūdžio ir galimybės kreiptis į Sąjungos teismus yra ryšys, kaip galima spręsti iš SESV 275 straipsnio ir SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos, taip pat yra aišku iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos (
38
). SESV 215 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad Taryba gali patvirtinti ribojamąsias priemones fiziniams ar juridiniams asmenims, grupėms ar nevalstybiniams subjektams, jeigu tai numatyta pagal ESS V antraštinės dalies 2 skyrių priimtame sprendime. Taigi iš šios nuostatos formuluotės darytina išvada, kad ribojamųjų priemonių pagal SESV 215 straipsnio 2 dalį, kurias gali tikrinti Teisingumo Teismas, negalima imtis prieš valstybes.
51.
Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad trečioji valstybė yra juridinis asmuo, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, ir gali pareikšti ieškinį pagal šią nuostatą, jeigu nagrinėjamas aktas yra tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su ja. Dėl trečiųjų valstybių pažymėtina, kad apie šį statusą galima spręsti iš bendrosios tarptautinės teisės, pagal kurią kiekvienai valstybių bendruomenės pripažintai valstybei suteikiamas teisės subjekto statusas. Vis dėlto trečioji valstybė turi teisę pareikšti ieškinį tik jeigu įvykdytos kitos SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje nustatytos sąlygos (
39
).
52.
Vokietijos Federacinės Respublikos nuomone, pagal veiksmingos teisinės gynybos principą, atsižvelgiant į kurį turi būti aiškinamos SESV 263 straipsnyje nustatytos priimtinumo sąlygos, reikalaujama, kad galimybė veiksmingai pasinaudoti teismine kontrole, susijusia su Sąjungos institucijų aktų, nurodytų SESV 263 straipsnio pirmoje pastraipoje, teisėtumu, būtų suteikta ir trečiosioms valstybėms. Žinoma, trečiosios valstybės iš esmės nėra Sąjungos teisės saistomi teisės subjektai. Vis dėlto tokios ribojamosios priemonės, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, ypač gali sukelti konkrečias faktines pasekmes trečiosioms valstybėms. Atsisakymas trečiąsias valstybes laikyti „juridiniais asmenimis“ pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą reikštų tiesioginį atsisakymą leisti pasinaudoti veiksminga teisine gynyba ir tam tikru mastu požiūrio nenuoseklumą, kalbant apie trečiųjų valstybių fizinių ir juridinių asmenų, reglamentuojamų privatinės teisės, galėjimą pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, nes ją Teisingumo Teismas pripažįsta net asmenų grupėms, kurios nėra teisiškai pripažįstamos arba tik ribotai teisiškai pripažįstamos atitinkamoje trečiojoje valstybėje. Taigi bent procesinio lygiateisiškumo požiūriu atrodytų nepriimtina, jeigu trečiosiose valstybėse įsikūrusios „teisiškai nepripažintos organizacijos“, pavyzdžiui, Vakarų Sacharos išlaisvinimo frontas „POLISARIO“ arba Šri Lankos „Tamil Eelamo išlaisvinimo tigrai“, galėtų pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, o valstybės, kuriose jie įsikūrę – ne.
53.
Komisijos nuomone, remiantis pažodine arba kontekstu grindžiama SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos analize dėl juridinio asmens sąvokos negalima padaryti jokios galutinės išvados.
54.
Pagal teleologinį SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos aiškinimą, grindžiamą valstybių lygybės principu, Sąjungos jurisdikcija netaikoma trečiųjų valstybių veiksmams, jeigu jie susiję su santykiais su Sąjunga, kuriuos reglamentuoja tarptautinė teisė (acta
jure imperii). Taigi trečiosios valstybės gali būti laikomos „juridiniu asmeniu“ pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą tik kai jos veikia jure gestionis arba gali kreiptis į Sąjungos teismus pagal tarptautinį susitarimą su Sąjunga. Turint omenyje SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos tikslą, toks požiūris suderinamas su veiksmingos teisminės gynybos principu. Pagal jį iš trečiosios valstybės neatimama galimybė pasinaudoti teisių gynimo priemone, bet ši priemonė suteikiama remiantis atitinkama kompetencija. Taigi, jeigu trečioji valstybė veikia kaip suverenas, teisių gynimo priemonė turi būti suteikiama pagal tarptautinę teisę (
40
), o ne Sąjungos teisę. Toks požiūris taip pat suderinamas su Chartijos 47 straipsniu, nes trečiajai valstybei teisės pagal Chartiją būtų suteiktos tik jeigu ji būtų priskiriama kategorijai asmenų, „kuri[ų] teisės ir laisvės, garantuojamos Sąjungos teisės, yra pažeistos“, t. y. kai ji veikia kaip privatus asmuo. Komisijos teigimu, jeigu šioje byloje būtų laikomasi tokio požiūrio, apeliantės nebūtų galima laikyti „juridiniu asmeniu“, nes ribojamųjų priemonių sistema, priežastys, kuriomis remiasi apeliantė, siekdama jų pripažinimo negaliojančiomis, ir Sąjungos bei apeliantės tarpusavio santykis, kiek tai susiję su ribojamąja priemone, patenka į jure imperii sritį ir turi būti reguliuojama kaip tarptautinės teisės klausimai.
55.
Komisijos nuomone, jeigu SESV 263 straipsnio ketvirta pastraipa būtų aiškinama teleologiškai, vadovaujantis skaidria Sąjungos teisės sistema, niekas nedraustų SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos aiškinti taip, kad joje esanti juridinio asmens sąvoka apima trečiąsias valstybes, jeigu trečioji valstybė nusprendžia paklusti Sąjungos teismų jurisdikcijai (
41
).
56.
Komisijos teigimu, jeigu Sąjunga priima vienašalį aktą, kuris potencialiai turi poveikį trečiosios valstybės interesams, ir ši trečioji valstybė nusprendžia kreiptis į Sąjungos teismus, užuot pasinaudojusi tarptautinio ginčų sprendimo mechanizmais, Sąjungos teismams iš esmės nebūtų pagrindo atsisakyti nagrinėti tokią bylą, netikrinant, ar įvykdytos visos reikiamos priimtinumo sąlygos. Regis, valstybių narių konstitucinės tradicijos taip pat nekliudo pateikti tokio plataus aiškinimo: bent kai kuriose valstybėse narėse trečiosios valstybės gali pareikšti ieškinius nacionaliniuose teismuose, o šie savo ruožtu tokiomis aplinkybėmis gali pateikti Teisingumo Teismui prašymus priimti prejudicinį sprendimą, taip pat ir dėl Sąjungos aktų galiojimo.
57.
Vis dėlto Komisija pabrėžia, kad trečioji valstybė privalo įvykdyti tiesioginės ir konkrečios sąsajos reikalavimus.
2.
Analizė
58.
Iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų, kurias leidau sau glaustai apibendrinti, aišku, kad šioje apeliacinėje byloje dėl apeliantės locus standi kyla ne tik bendras klausimas, ar SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje vartojama juridinio asmens sąvoka apima trečiąsias valstybes, bet ir siauresnis klausimas, susijęs su byla dėl ribojamųjų priemonių – ar Teisingumo Teismas, be kita ko, pagal SESV 275 straipsnį, turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl trečiosios valstybės pareikšto ieškinio dėl ribojamųjų priemonių panaikinimo. Mano nuomone, pirmiausia reikėtų išnagrinėti Teisingumo Teismo jurisdikcijos klausimą.
a)
Teisingumo Teismo jurisdikcija bendros užsienio ir saugumo politikos (BUSP) srityje
59.
Bendrajame Teisme pateiktame ieškinyje apeliantė ginčijo įvairias Reglamento 2017/2063 nuostatas. Šio reglamento teisinis pagrindas yra SESV 215 straipsnis.
60.
Pagal suformuotą jurisprudenciją SESV 275 straipsnio antroje pastraipoje Teisingumo Teismui suteikiama jurisdikcija priimti sprendimus dėl ieškinių, pareikštų pagal SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje numatytas sąlygas dėl Tarybos sprendimų, priimtų remiantis nuostatomis dėl BUSP, kuriais nustatomos fiziniams ar juridiniams asmenims skirtos ribojamosios priemonės, teisėtumo kontrolės (
42
). 2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236) 106 punkte Teisingumo Teismas nurodė, kad „nėra jokių Teisingumo Teismo jurisdikcijos apribojimų, kiek tai susiję su reglamentu, priimtu remiantis SESV 215 straipsniu, kuriuo įgyvendinamos Sąjungos pozicijos BUSP srityje. Iš tiesų tokie reglamentai yra Sąjungos aktai, kurie priimti remiantis ESV sutartimi, ir Sąjungos teismai, remdamiesi jiems pagal Sutartis suteikta jurisdikcija, privalo užtikrinti iš principo visišką jų teisėtumo kontrolę.“
61.
Šioje byloje tikrai nėra jokio pagrindo nukrypti nuo tokio sprendimo. Vadinasi, Sąjungos teismai turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl ribojamųjų priemonių, nustatytų pagal SESV 215 straipsnį, galiojimo, jeigu ieškovas atitinka SESV 263 straipsnyje nustatytus kriterijus. Šiuo tikslu pirmiausia reikia nustatyti, ar pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą apeliantė yra „juridinis asmuo“.
62.
Dabar ir nagrinėsiu šį klausimą.
b)
SESV 263 straipsnio ketvirta pastraipa – juridinis asmuo
1) Tarptautinės teisės precedentai
63.
Nors, žinoma, SESV 263 straipsnio aiškinimas yra Sąjungos teisės klausimas, kurį turi išspręsti Teisingumo Teismas, šiame apeliaciniame skunde keliami svarbūs tarptautinės viešosios teisės klausimai, kurie turi tam tikrą įtaką šiam klausimui.
64.
Suverenios valstybės, kaip antai Venesuela, kurias yra pripažinusi tarptautinė bendruomenė, turi teisinį subjektiškumą ir tarptautinės teisės požiūriu laikomos juridiniais asmenimis. Taigi dėl tokio suverenaus statuso jos gali kreiptis ir būti paduotos į teismą. Žinoma, tam tikrais atžvilgiais šis principas turi išlygų, nes tam tikromis aplinkybėmis suvereni valstybė gali remtis valstybės imunitetu kaip visapusiška gynybos priemone arba remtis tokiomis doktrinomis kaip riboto valstybės imuniteto doktrina, kiek tai susiję su oficialių veiksmų, atliktų jos pačios teritorijoje, galiojimu.
65.
Tarybos pozicija daugiausia grindžiama tuo, kad pagal valstybės imuniteto principą, kaip tarptautinės viešosios teisės principą (įskaitant susijusias doktrinas, pavyzdžiui, riboto valstybės imuniteto doktriną), trečiosioms valstybėms faktiškai neleidžiama kelti tokių bylų Sąjungos teismuose. Vis dėlto laikausi nuomonės, kad pagal suformuotą valstybių praktiką, remiantis visoms suverenioms valstybėms taikomais tradiciniais tarptautinio mandagumo principais, išskyrus realius karinius veiksmus, tokioms valstybėms leidžiama pareikšti ieškinius kitos valstybės teismuose.
66.
Nors Teisingumo Teismas dar nėra tiesiogiai nagrinėjęs šio klausimo, todėl jis turi būti nagrinėjamas remiantis beveik išimtinai atsižvelgiant į minėtus principus, šią citatą iš atitinkamos tarptautinės teisės praktikos, pateiktą US Supreme Court (JAV Aukščiausiasis Teismas) sprendime Banco Nacional de Cuba v Sabbatino (
43
), galima laikyti svarbia: [r]emiantis šios valstybės santykius su kitomis valstybėmis reglamentuojančiais tarptautinio mandagumo principais, suverenioms valstybėms leidžiama pareikšti ieškinius Jungtinių Amerikos Valstijų teismuose <…> Nors tarptautinis mandagumas neretai siejamas su draugiškų santykių buvimu tarp valstybių <…> teisė pareikšti ieškinį nebuvo suteikiama tik su Jungtinėmis Amerikos Valstijomis kariaujančioms <…> arba šios valstybės nepripažįstamoms vyriausybėms <…>“ (
44
).
67.
Minėtoje byloje US Supreme Court konstatavo, kad Kubos Respublika turėjo teisę pareikšti ieškinį JAV federaliniuose teismuose, nepaisant įtemptų santykių tarp šių dviejų valstybių.
68.
Taigi iš esmės, net sprendžiant vien pagal tarptautinės viešosios teisės principus, aišku, kad apeliantė yra juridinis asmuo pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą. Be to, manau, kad valstybės imuniteto principu negalima remtis siekiant apriboti apeliantės teisę pareikšti ieškinį Sąjungos teismuose, nes ieškinys reiškiamas ne prieš apeliantę, būtent apeliantė pareiškia ieškinį. Valstybės imuniteto doktriną, kuri užkerta kelią pareikšti ieškinį (
45
), pakartojo Tarptautinis Teisingumo Teismas byloje Jurisdictional Immunities of the State (Valstybės imunitetas nuo jurisdikcijos) (Vokietija prieš Italiją; Graikija įstojo į bylą) (
46
). Toje byloje priimtame sprendime Tarptautinis Teisingumo Teismas konstatavo, kad pagal tarptautinę paprotinę teisę reikalaujama, kad valstybei būtų suteiktas imunitetas bylose dėl civilinės teisės pažeidimų, kuriuos kitos valstybės teritorijoje per ginkluotą konfliktą tariamai padarė jos ginkluotosios pajėgos ar kiti valstybės organai (
47
).
69.
Taip pat nemanau, kad neseniai priimtas Europos Žmogaus Teisių Teismo sprendimas Kongo Demokratinė Respublika prieš Belgiją (EŽTT, 2020 m. spalio 29 d., CE:ECHR:2020:1006DEC001655419) galėtų kaip nors pasitarnauti šioje byloje nagrinėjamu konkrečiu atveju. Toje byloje EŽTT konstatavo, kad Kongo Demokratinės Respublikos paduota peticija EŽTT yra nepriimtina. Vis dėlto toks sprendimas buvo grindžiamas konkrečia EŽTK 33 straipsnio (
48
) ir 34 straipsnio (
49
) formuluote ir turiniu. Vis dėlto aišku, kad EŽTK sistema yra specifinė ir ypatinga, skirta tam, kad privatūs asmenys (įskaitant juridinius asmenis) galėtų paduoti skundus prieš Susitariančiąsias Valstybes arba viena Susitariančioji Valstybė galėtų paduoti skundą prieš kitą Susitariančiąją Valstybę. Būtent tokiomis aplinkybėmis EŽTT konstatavo, kad peticiją EŽTT gali paduoti tik Aukštosios Susitariančiosios Šalys, privatūs asmenys, privačių asmenų grupės arba nevyriausybinės organizacijos. Kadangi Kongo Demokratinė Respublika nepriklausė ne vienai iš minėtų kategorijų, peticija buvo pripažinta nepriimtina (
50
).
70.
Vis dėlto šiuo klausimu neįmanoma iš tikrųjų lyginti su Sutartimis įsteigtu Sąjungos teismu. Pirma, skiriasi SESV 263 straipsnio formuluotė ir kontekstas ir jis nėra toks įpareigojantis kaip EŽTK. Minėto straipsnio ketvirtoje pastraipoje aiškiai numatyta, kad ieškinį gali pareikšti juridinis asmuo, reikalaujant tik to, kad aktai būtų „tiesiogiai ir konkrečiai susiję“ su šiuo asmeniu taip, kaip reikalaujama šioje nuostatoje. Vis dėlto labai svarbu tai, kad SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje nedaroma skirtumo tarp skirtingų rūšių juridinių asmenų. Kadangi apeliantė dėl savo, kaip suverenios valstybės, statuso turi teisinį subjektiškumą, SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos tikslais ji turi būti laikoma „juridiniu asmeniu“.
71.
Antra, šioje byloje ginčijamos ribojamosios priemonės atspindi ne tik tai, kad valstybės narės nusprendė sutelkti savo pačių suverenitetą, šio užsienio ir saugumo politikos aspektu pasinaudodamos Europos Sąjunga, bet ir tai, kad pagal Sutartis Tarybai suteikti aiškūs įgaliojimai nustatyti tokio pobūdžio priemones, kaip kolektyvinę priemonę, atspindinčią valstybių narių valią. Teisingumo Teismas dažnai nurodo, kad Sąjungos teisė prireikus semiasi įkvėpimo iš suformuotų tarptautinės viešosios teisės principų ir praktikos (
51
). Tokiomis aplinkybėmis laikausi nuomonės, kad tarptautinė viešoji teisė turėtų turėti poveikį aiškinant SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, kiek tai susiję su sąvokos „juridinis asmuo“ reikšme, žinoma, kartu pripažįstant, kad ši sąvoka Sąjungos teisės lygmeniu turi autonomišką reikšmę, kurią galiausiai turi nustatyti Teisingumo Teismas.
72.
Taigi Sąjungos teismui būtų tikslinga vadovautis suformuota tarptautinės viešosios teisės praktika ir susijusiu teisminio mandagumo principu, kurio taip pat laikėsi pavieniai valstybių narių teismai, net jeigu valstybės narės nustatytų tokio pobūdžio ribojamąsias priemones. Pagal šią praktiką ir principą atitinkamai reikalaujama, kad kitoms suverenioms valstybėms būtų suteikta galimybė pareikšti ieškinius Sąjungos teismuose kaip juridiniams asmenims.
2) Esami precedentai Sąjungos teismuose
73.
ESS 19 straipsnio 3 dalies a punkte numatyta, kad vadovaudamasis Sutartimis Europos Sąjungos Teisingumo Teismas priima sprendimus dėl valstybės narės, institucijos ar fizinio arba juridinio asmens pateiktų ieškinių. Taigi šioje nuostatoje išvardyti ieškovai, turintys locus standi (
52
). Dėl kai kurių aktų teisėtumo kontrolės (ieškiniai dėl panaikinimo) (
53
) pažymėtina, kad, be SESV 263 straipsnio antroje ir trečioje pastraipose nurodytų ieškinių, kuriuos gali pareikšti valstybės narės ir Sąjungos institucijos (
54
), SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje numatyta, kad kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo tam tikromis sąlygomis gali pateikti ieškinį dėl jam skirtų aktų arba aktų, kurie yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susiję, ar dėl reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktų, tiesiogiai su juo susijusių ir dėl kurių nereikia patvirtinti įgyvendinančių priemonių.
74.
Nei ESS 19 straipsnio 3 dalies a punkte, nei SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje juridinio asmens sąvoka neapibrėžta. Be to, šios sąvokos apibrėžtis nepateikta jokioje kitoje SESV nei Europos Sąjungos sutarties nuostatoje (
55
). Sąvokos, kuriose nėra jokios nuorodos į nacionalinę teisę, turi būti laikomos autonomiškomis Sąjungos teisės sąvokomis (
56
).
75.
Teisingumo Teismas dar turi aiškiai nuspręsti, ar trečioji valstybė gali būti laikoma „juridiniu asmeniu“ pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą. Bendrasis Teismas 2020 m. rugsėjo 10 d. Nutartyje Kambodža ir CRF / Komisija (T‑246/19, EU:T:2020:415, 51 punktas) nutarė, kad SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos žodžių junginys „kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo“ turi būti suprantamas kaip apimantis ir tas valstybes, kurios nėra Sąjungos narės, toje byloje nagrinėjamu atveju – Kambodžos Respubliką (
57
). Anksčiau 2009 m. birželio 10 d. SprendimeLenkija / Komisija (T‑257/04, EU:T:2009:182, 51 ir 52 punktai) Bendrasis Teismas (
58
) konstatavo, kad Lenkijos Respublika, kuri klostantis bylos aplinkybėms (
59
) nebuvo valstybė narė, turėjo teisę pareikšti ieškinį dėl panaikinimo pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą (
60
).
76.
Nors Teisingumo Teismas tiesiogiai nėra priėmęs sprendimo šiuo klausimu, nemažai ankstesnių jo sprendimų galėtų rodyti, kad nagrinėjama sąvoka yra pakankamai plati, kad apimtų trečiųjų valstybių pareikštus ieškinius dėl panaikinimo.
77.
Galbūt įtikinamiausias Teisingumo Teismo precedentas šiuo klausimu yra jo 2005 m. liepos 14 d. Nutartis Šveicarija / Komisija (C‑70/04, nepaskelbta Rink., EU:C:2005:468), kurioje Teisingumo Teismas nagrinėjo, ar Bendrasis Teismas turėjo jurisdikciją nagrinėti Šveicarijos Konfederacijos pareikštą ieškinį dėl panaikinimo (
61
). Teisingumo Teismas konstatavo, kad Šveicarijos Konfederacija turėjo teisę neatsiimti ieškinio, nesvarbu, ar dėl Europos bendrijos ir Šveicarijos Konfederacijos susitarimo dėl oro transporto (šiuo tikslu SESV 263 straipsnio antros pastraipos tikslais Šveicarijos Konfederacijos statusas prilyginamas valstybės narės statusui (
62
)), ar dėl to, kad Šveicarijos Konfederacija savarankiškai buvo „juridinis asmuo“ pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą (
63
). Taigi bent pagal vienokį šios nutarties aiškinimą Teisingumo Teismas taip netiesiogiai konstatavo, kad Šveicarijos Konfederacija buvo bent „juridinis asmuo“ SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos tikslais.
78.
Vis dėlto, patvirtindamas tokią poziciją Teisingumo Teismas rėmėsi konkrečiomis aplinkybėmis, kurias diktavo nagrinėjamas susitarimas. Nekyla abejonių, kad šioje byloje tokių aplinkybių nėra, nes joje nagrinėjamos ribojamosios priemonės, o ne dvišalis susitarimas. Vis dėlto 2007 m. sausio 18 d. Sprendime PKK ir KNK / Taryba (C‑229/05 P, EU:C:2007:32) Teisingumo Teismas pripažino, kad Kurdistano darbininkų partija (PKK), organizacija, neturinti teisinio subjektiškumo, turėtų turėti teisę pareikšti ieškinį, siekdama ginčyti jai nustatytas ribojamąsias priemones. Teisingumo Teismas konstatavo, jog, turint omenyje tai, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas nusprendė, kad PKK egzistavimas yra pakankamas, kad jai būtų taikomos ribojamosios priemonės, darna ir teisingumas reikalauja pripažinti, kad šis susivienijimas ir toliau išsaugo pakankamą egzistavimą, kad galėtų ginčyti šias priemones. Teisingumo Teismo teigimu, bet kokia kita išvada reikštų, kad tam tikrai organizacijai galėtų būti taikomos tokios priemonės be galimybės jų apskųsti.
79.
Minėtas sprendimas yra labai įdomus, nes iš jo, regis, galima spręsti, kad reikalavimas būti „fiziniu ar juridiniu asmeniu“ nėra griežtai taikomas tam, kad subjektas turėtų locus standi dėl ribojamųjų priemonių pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą. Taigi galima teigti, kad toks subjektas, kaip apeliantė, jeigu gali įrodyti, be kita ko, kad ribojamosios priemonės yra tiesiogiai ir konkrečiai su ja susijusios, privalo turėti galimybę kreiptis į Sąjungos teismus savo teisėms apginti, neatsižvelgiant į tai, kaip ji teisiškai kvalifikuojama pagal nacionalinę, tarptautinę ar galbūt net Sąjungos teisę.
80.
Be to, pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio antrą pastraipą kiekvienas asmuo gali įstoti į Sąjungos teismuose nagrinėjamas bylas, jeigu šis asmuo gali įrodyti suinteresuotumą Teismui pateiktos bylos baigtimi (
64
). Nors nagrinėjamoje nuostatoje „juridinis asmuo“ nenurodytas, manau, kad sąvoka „asmuo“ neabejotinai apima ir „juridinį asmenį“. 1983 m. vasario 23 d. Nutartyje Chris International Foods / Komisija (91/82 ir 200/82, EU:C:1983:45) Teisingumo Teismas konstatavo, kad Dominikos Sandrauga, trečioji valstybė, galėjo įstoti į bylą, kurioje buvo nagrinėjamas ieškinys dėl panaikinimo, nes įrodė pakankamą suinteresuotumą bylos baigtimi (
65
).
81.
Be to, mano nuomone, SESV 263 straipsnio ketvirta pastraipa apima ne vien vadinamuosius privačius subjektus ar privačius asmenis (
66
). Teisingumo Teismas nuosekliai konstatuoja, kad pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą regioninis ar vietos subjektas, jeigu jis pagal nacionalinę teisę turi juridinio asmens statusą, gali pareikšti ieškinį dėl jam skirtų sprendimų ir dėl sprendimų, kurie, nors ir priimti reglamento ar kitam asmeniui skirto sprendimo forma, yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susiję (
67
).
82.
Šiuo atveju pavyzdys yra 2001 m. lapkričio 22 d. Sprendimas Nederlandse Antillen / Taryba (C‑452/98, EU:C:2001:623). Toje byloje Nyderlandų Antilai teigė, jog dėl to, kad pagal Nyderlandų Karalystės Konstituciją jie gali nepriklausomai ginti savo interesus, jie patys turėtų turėti locus standi pagal SESV 263 straipsnio antrą pastraipą arba SESV 263 straipsnio trečią pastraipą, kad apsaugotų savo prerogatyvas, taigi neprivalo įrodyti, kad aktas yra tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su jais. Teisingumo Teismas atmetė tokį teiginį, konstatuodamas, kad Nyderlandų Antilų teisė pareikšti ieškinį galėtų būti nagrinėjama tik pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, jeigu pagal Nyderlandų teisę jie turi teisinį subjektiškumą.
3) Ši byla
83.
Neginčijama, kad apeliantė turi teisinį subjektiškumą ir kad ji neabejotinai yra juridinis asmuo pagal tarptautinę teisę. Juk galiausiai ji 1945 m. buvo viena iš Jungtines Tautas įsteigusių valstybių.
84.
Nors, kaip jau pažymėjau, Teisingumo Teismas nėra priėmęs tiesioginio sprendimo šiuo klausimu, visa esama Bendrojo Teismo ir Teisingumo Teismo jurisprudencija dėl teisės pareikšti ieškinį vis dėlto leidžia manyti, kad apeliantė yra „juridinis asmuo“ pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą. Kaip Bendrasis Teismas nurodė 2020 m. rugsėjo 10 d. Nutartyje Kambodža ir CRF / Komisija (T‑246/19, EU:T:2020:415, 46 punktas), SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos nuostatos turi būti aiškinamos atsižvelgiant į jų tikslą (
68
), o pagal šį straipsnį užtikrinamos apsaugos nesuteikimas trečiosioms valstybėms šiam tikslui prieštarautų.
85.
Be to, sprendimą, kad apeliantė yra „juridinis asmuo“ pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, patvirtina teisinės valstybės ir veiksmingos teisminės gynybos principai (
69
). Kaip yra akivaizdu, be kita ko, iš ESS 2 straipsnio, teisinės valstybės principas yra viena iš vertybių, kuriomis grindžiama Sąjunga. Nors Chartijos 47 straipsnis negali suteikti jurisdikcijos Teisingumo Teismui, pagal šios nuostatos, kurioje dar kartą patvirtinamas veiksmingos teisminės gynybos principas, pirmą pastraipą reikalaujama, kad kiekvienas asmuo, kurio teisės ir laisvės, garantuojamos Sąjungos teisės, yra pažeistos, turėtų teisę į veiksmingą jų gynybą teisme šiame straipsnyje nustatytomis sąlygomis. Pats veiksmingos teisminės kontrolės, skirtos Sąjungos teisės nuostatų laikymuisi užtikrinti, egzistavimas neatsiejamas nuo teisinės valstybės esmės (
70
).
86.
Priešingai kai kurių šalių ir ypač Tarybos pateiktiems argumentams, nemanau, kad, pripažinus trečiąją valstybę juridiniu asmeniu pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, Sąjunga atsidurtų mažiau palankioje padėtyje, palyginti su jos tarptautiniais partneriais, todėl būtų apribota, vykdydama savo vidaus politiką ir palaikydama tarptautinius santykius. Šiuo klausimu Taryba atkreipia dėmesį į tai, ką jos manymu reiškia abipusės galimybės kreiptis į trečiųjų valstybių teismus nebuvimas: šios valstybės neleidžia ginčyti suverenių sprendimų, susijusių su jų tarptautiniais, komerciniais ar politiniais santykiais.
87.
Jau išnagrinėjau valstybių praktikos tarptautinėje teisėje klausimą, todėl manau, kad Tarybos nuogąstavimai, susiję su abipusiškumo stoka, šiuo aspektu neturi pagrindo. Bet kuriuo atveju teisingumas, sąžiningumas ir veiksminga teisminė gynyba yra kertiniai demokratinės tradicijos – pagrindinės ir būtinos 27 valstybių narių ir pačios Sąjungos savybės – aspektai. Net jeigu Sąjunga ar atskiros jos valstybės narės negalėtų iškelti jokios bylos Venesuelos (ar bet kurios kitos trečiosios valstybės) teismuose, tai būtų šios valstybės reikalas. Vis dėlto tai negalėtų pašalinti Sąjungos įsipareigojimų užtikrinti, kad ji išlaikytų aukščiausius demokratijos standartus, pagarbą teisinės valstybės principui ir kad bylą išnagrinėtų nepriklausomas teismas. Vadinasi, teisinės valstybės principo ir veiksmingos teisminės gynybos principo laikymasis nėra grindžiamas jokia abipusiškumo sąvoka ir dėl jų negalima derėtis ar jų pažeisti palaikant diplomatinius santykius, taip pat jie negali priklausyti nuo abipusių įsipareigojimų pagal tarptautines sutartis.
88.
Dar tik reikėtų pridurti, kad, priešingai Tarybos teiginiams, tai, kad trečioji valstybė „ginčija Sąjungos vidaus akto, kuriuo įgyvendinamas Tarybos politinis sprendimas apriboti ekonominius santykius su ja, nuostatas“, gali būti laikoma tik faktine aplinkybe. Vis dėlto ji neturi reikšmės teisės klausimui, ar apeliantė turi teisę ir toliau bylinėtis.
89.
Be to, trečiosios valstybės pripažinimas juridiniu asmeniu pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą nereiškia, kad šiai valstybei nebereikia įvykdyti kitų nustatytų locus standi kriterijų. Galiausiai, leidžiant trečiajai valstybei pagal minėtas sąlygas kreiptis į Sąjungos teismus, Sąjungos padėtis tikrai netaptų mažiau palanki nei išoriniuose santykiuose, nei viduje, nes pirmiausia būtų užtikrintas teisinės valstybės principo laikymasis.
90.
Dėl visų šių priežasčių laikausi nuomonės, kad apeliantė turi būti laikoma „juridiniu asmeniu“ pagal SESV 263 straipsnį, nepaisant jos, kaip trečiosios valstybės, statuso.
B. Tiesioginė sąsaja
1.
Šalių argumentai
91.
Grįsdama apeliacinį skundą apeliantė pateikia vienintelį apeliacinio skundo pagrindą, kuriame teigia, kad Bendrasis Teismas klaidingai aiškino SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje numatytą tiesioginės sąsajos kriterijų, atsižvelgiant į Sprendimą Almaz-Antey.
92.
Apeliantė teigia, jog vertindamas, ar ginčijamos nuostatos yra tiesiogiai su ja susijusios, Bendrasis Teismas klaidingai rėmėsi Sprendimu Almaz-Antey, kurio reikšmę šiai bylai sunku suprasti. Jos teigimu, ši byla, kuri yra pirma tokia Sąjungos jurisprudencijoje, susijusi su trečiosios valstybės, į kurią aiškiai nukreiptos ribojamosios priemonės, vyriausybės pareikštu ieškiniu. Bendrasis Teismas visiškai neatsižvelgė į šią svarbią šios bylos savybę, dėl kurios ši byla skiriasi nuo esamos Teisingumo Teismo jurisprudencijos. Šiuo klausimu apeliantė primena, kad vertindamas naujus klausimus, susijusius su ieškinio dėl panaikinimo priimtinumu, Teisingumo Teismas pabrėžė, kad svarbu „vengti pernelyg didelio formalizmo, kuris atimtų bet kokią galimybę pareikšti ieškinį dėl panaikinimo, nors aptariamam susivienijimui buvo taikytos ribojančios Bendrijos priemonės“ (
71
). Apeliantė teigia, kad klausimas, ar ji veikė kaip veiklą nagrinėjamose rinkose vykdanti ekonominės veiklos vykdytoja, negali būti laikomas svarbiausiu kriterijumi nustatant, ar ginčijamos nuostatos yra tiesiogiai su ja susijusios, nes SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje reikalaujama ne to. Apeliantės teigimu, ginčijamomis nuostatomis siekiama neleisti jai pirkti prekių ir paslaugų. Taigi dėl savo pobūdžio ir turinio ginčijamos nuostatos turi tiesioginį poveikį apeliantei ir teisiniu, ir faktiniu požiūriais.
93.
Apeliantė taip pat teigia, kad tai, jog ji nėra įtraukta į atitinkamą Reglamento 2017/2063 priedą kaip ieškovė byloje Almaz-Antey, neturi reikšmės, nes apeliantė konkrečiai nurodyta ginčijamose nuostatose. Uždraudžiant tam tikrų prekių ir paslaugų eksportą į Venesuelą, ginčijamomis nuostatomis dėl paties jų turinio apeliantei sukeliamos reikšmingos tiesioginės faktinės ir teisinės pasekmės. Apeliantės teigimu, nepaneigiama tai, kad trečiosios valstybės vyriausybės veikla yra ne vien komercinė veikla. Vis dėlto ši aplinkybė nereiškia, kad apeliantė negali veikti ir kaip ekonominės veiklos vykdytoja konkrečioje rinkoje. Taigi skundžiamo sprendimo 37 punkte nurodytos aplinkybės nepakanka konstatuoti, kad ginčijamos nuostatos nėra tiesiogiai susijusios su tokiu subjektu. Apeliantė teigia, kad pirkdama prekes ir įrangą, kuriai taikomos ginčijamos nuostatos, ji vykdė tik komercinę veiklą, nes veikė kaip privatus subjektas atitinkamoje rinkoje. Vadinasi, priešingai, nei nurodyta skundžiamame sprendime, apeliantė veikė kaip ekonominės veiklos vykdytoja.
94.
Apeliantės nuomone, ginčijamomis nuostatomis jai užkertamas kelias: i) pirkti šaunamuosius ginklus, karinę įrangą ar kitą įrangą, kuri gali būti naudojama vidaus represijoms, taip pat stebėjimo įrangą, technologijas ar programinę įrangą; ir ii) gauti finansines, technines ar kitas paslaugas, susijusias su minėta įranga ir technologijomis. Taigi aišku, kad paveikdamos esamus apeliantės ekonominius santykius su visais atitinkamais veiklos vykdytojais Sąjungoje ginčijamos nuostatos turi reikšmingą faktinį poveikį jai. Be to, toks poveikis nėra vien netiesioginis. Apeliantės teigimu, Bendrasis Teismas klaidingai aiškino skundžiamo sprendimo 46 punkte nurodytą jurisprudenciją, todėl neatsižvelgė į visiškai aiškią aplinkybę, kad ginčijamos nuostatos sukelia tiesiogines faktines pasekmes apeliantės padėčiai.
95.
Taryba tvirtina, kad apeliantės argumentai dėl trijų jos vienintelio pagrindo dalių tam tikru mastu sutampa. Taryba mano, kad iš esmės šios trys dalys susijusios su tuo pačiu klausimu, t. y. ar Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, konstatuodamas, kad ginčijamos Reglamento 2017/2063 nuostatos nėra tiesiogiai susijusios su apeliante, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą. Neteigiama, kad buvo pažeistos kurios nors kitos konkrečios Sąjungos teisės nuostatos ar principai. Tarybos nuomone, tiek, kiek apeliantė siekia tik Bendrajame Teisme pateiktų įrodymų pakartotinio nagrinėjimo, apeliacinis skundas turi būti atmestas, nes to neapima apeliacinio skundo dalykas, kuris pagal Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnį turi apsiriboti teisės klausimais.
96.
Taryba laikosi nuomonės, kad šis apeliacinis skundas yra nepriimtinas iš dalies ir taip pat nepagrįstas, todėl jį reikia atmesti.
97.
Taryba mano, kad apeliantė nesiremia jokia konkrečia Sąjungos teisės nuostata ar principu, pagal kurį Bendrasis Teismas būtų privalėjęs išplėsti tiesioginės sąsajos sampratą, palyginti su ta, kuri šiuo metu įtvirtinta Sąjungos teismų jurisprudencijoje. Ji pažymi, kad 2007 m. sausio 18 d. Sprendimas PKK ir KNK / Taryba (
72
) yra visiškai nereikšmingas šiai bylai. Tame sprendime Teisingumo Teismas nusprendė pritaikyti procesines nuostatas, kuriomis reglamentuojamas ieškinio dėl panaikinimo priimtinumas, suteikdamas locus standi teisinio subjektiškumo neturinčioms organizacijoms. Tarybos teigimu, „šioje byloje teisinio subjektiškumo klausimo nekyla, tačiau: neginčijama, kad apeliantė yra juridinis asmuo, todėl iš esmės turi galimybę kreiptis į Sąjungos teismus, bet jai taikomos bendrosios priimtinumo sąlygos, kurios, Tarybos teigimu, šioje byloje nagrinėjamu atveju nėra įvykdytos“ (
73
).
98.
Klausimą, ar ginčijamos nuostatos daro tiesioginį poveikį apeliantės padėčiai, Bendrasis Teismas sprendė pagal suformuotą jurisprudenciją, t. y. „tai kiekvienu konkrečiu atveju reikia nustatyti atskirai, atsižvelgiant į nagrinėjamo Sąjungos teisės akto norminį turinį“ (
74
). Taigi, priešingai apeliantės teiginiams, pagal Sąjungos teisę Bendrasis Teismas neprivalėjo vertinti bendro nagrinėjamų ribojamųjų priemonių tikslo, siekdamas nustatyti, ar ginčijamos nuostatos buvo tiesiogiai susijusios su apeliante. Jeigu priemonės tikslu buvo remiamasi kaip kriterijumi vertinant, ar Sąjungos aktas turi tiesioginį poveikį trečiosios valstybės teisinei ar faktinei padėčiai, tai prieštarautų Sąjungos teismų suformuotai jurisprudencijai, be to, dėl tokio požiūrio taip pat būtų išplėsta potencialių ieškovų kategorija, įtraukiant bet kurią trečiąją valstybę, su kuria Sąjunga, vykdydama užsienio politiką, nusprendžia iš dalies arba visiškai nutraukti ar apriboti ekonominius ir finansinius santykius. Be to, nors asmenims, subjektams ar organizacijoms tokiose trečiosiose valstybėse, įskaitant tuos, kuriuos būtų galima laikyti veikiančiais valstybės vardu, iš Sąjungos rinkos gali būti neleidžiama pirkti įrangos, kuriai taikomi eksporto apribojimai, akivaizdu, kad tokie jiems taikomi apribojimai neturėtų jokio tiesioginio poveikio trečiosios valstybės, kaip valstybės, teisinei padėčiai, jai veikiant jure imperii, t. y. tokiu statusu, dėl kurio, kaip teigia apeliantė, jai turėjo būti suteikta locus standi.
99.
Tarybos nuomone, priešingai, nei teigia apeliantė, Bendrasis Teismas nekonstatavo, kad ginčijamos nuostatos nebuvo tiesiogiai susijusios su apeliante vien todėl, kad ji nebuvo pakankamai nurodyta ginčijamose nuostatose. Bendrasis Teismas padarė tokią išvadą remdamasis tam tikrų reikšmingų aplinkybių visuma, jos buvo tinkamai motyvuotos ir patvirtintos atitinkama jurisprudencija skundžiamo sprendimo 35–48 punktuose. Be to, konkrečiai kalbant apie nuorodas į apeliantę ginčijamose nuostatose, aišku, kad apeliantė šiose nuostatose tiesiogiai nenurodyta. Jose tiesiog nustatomas draudimas Sąjungos ūkio subjektams palaikyti ekonominius ir finansinius santykius su fiziniais ar juridiniais asmenimis, subjektais ar organizacijomis (įsteigtomis arba veikiančiomis) Venesuelos teritorijoje. Tiesiogiai nurodomas konkretus šių asmenų ar subjektų tam tikros įrangos naudojimas Venesuelos teritorijoje „atsižvelgiant į tai, jog esama pavojaus, kad tęsis smurtas, bus naudojama pernelyg didelė jėga ir pažeidžiamos žmogaus teisės“.
100.
Tarybos nuomone, priešingai, nei teigia apeliantė (pateikdama pirmą pagrindo dalį), Bendrasis Teismas išsamiai neatsižvelgė į konkrečią valstybės situaciją ir analizavo, ar ją galima prilyginti ekonominės veiklos vykdytojui, veikiančiam konkrečioje rinkoje, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją. Jis konstatavo, kad tai neįmanoma, nes valstybė, veikianti jure imperii, negali būti prilyginta privačiam ar viešam subjektui, kurio galimybes riboja jo veiklos tikslas (nagrinėjama komercinė veikla). Apeliantė nepaaiškina, kodėl mano, kad ši Bendrojo Teismo išvada yra teisiškai klaidinga. Jos teiginys, kad valstybė gali veikti kaip ekonominės veiklos vykdytoja konkrečioje rinkoje, neatitinka Bendrojo Teismo atliktos analizės dalyko. Pagrindinė priežastis nustatant, ar subjektai, kurie nėra valstybės, įvykdo tiesioginės sąsajos sąlygą, yra poveikis, kurį ribojamųjų priemonių taikymas gali turėti jų ekonominei veiklai. Tokio poveikio neįmanoma nustatyti kalbant apie valstybę, atsižvelgiant į valstybei būdingą „itin plačią kompetenciją“ ir veiklos sričių įvairovę.
101.
Tarybos nuomone, Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad apeliantė, kuri nėra konkrečiai įvardyta aktuose ir neįrodė, kad vykdė veiklą eksporto apribojimų paveiktose rinkose, neatitiko jurisprudencijos reikalavimų dėl skundžiamo sprendimo 37–40 punktuose nurodytų priežasčių, ir tuo remdamasis jis turėjo atsisakyti suteikti apeliantei locus standi. Tiek, kiek apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas turėjo pripažinti priemonių sukeliamas faktines pasekmes, neatsižvelgiant į tai, kokiomis aplinkybėmis šios pasekmės suformuotoje jurisprudencijoje buvo pripažintos kaip pakankamos locus standi nustatyti, ji iš tikrųjų prašo Teisingumo Teismo nustatyti naują taisyklę, pagal kurią locus standi turėtų būti automatiškai suteikiama trečiosioms valstybėms, siekiančioms ginčyti ekonomines priemones, kurių Sąjunga ėmėsi, vykdydama savo užsienio politiką. Kitaip tariant, atrodo, kad apeliantė primygtinai prašo sukurti naują taisyklę, pagal kurią locus standi būtų automatiškai suteikiama trečiosioms valstybėms, leidžiant joms ginčyti priemones, kuriomis įgyvendinami sprendimai, priimti siekiant teisėtų Sąjungos išorės veiksmų tikslų, nustatytų ESS 21 straipsnyje, įskaitant dalinį arba visišką ekonominių ar finansinių santykių su viena ar daugiau trečiųjų valstybių nutraukimą ar apribojimą (SESV 215 straipsnio 1 dalis).
102.
Taryba teigia, kad tai prieštarautų pagal Sutartis nustatytai teisminės gynybos sistemai, skirtai užtikrinti pagal Sąjungos teisę suteikiamų teisių apsaugai. Suverenios trečiosios valstybės neturi konkrečių teisių pagal Sąjungos sutartis, kad joms būtų taikomas vienodas požiūris ar kad jos laisvai ir be išlygų prekiautų su ekonominės veiklos vykdytojais Sąjungoje. Taigi jos negali pagrįstai teigti, kad jų teisinę padėtį paveikia Sąjungos aktas, dėl kurio jos potencialiai vertinamos skirtingai (paprastai tik ribotuose jų veiklos sektoriuose), galbūt taip pat kitų trečiųjų valstybių, su kuriomis Sąjunga nusprendžia neriboti ar nenutraukti ekonominių santykių, atžvilgiu. Be to, ab novo sukūrus tokį teisinį mechanizmą, Sąjungos padėtis taptų mažiau palanki, palyginti su jos tarptautiniais partneriais, nes jos savarankiški sprendimai, susiję su jų ekonomikos politika, negali būti ginčijami jų teismuose, ir taip Sąjunga būtų nepagrįstai apribota, vykdydama savo politiką ir palaikydama tarptautinius santykius. Tai ypač svarbu šioje byloje, kai trečioji valstybė ginčija Sąjungos vidaus akto, kuriuo įgyvendinamas Tarybos politinis sprendimas apriboti ekonominius santykius su šia valstybe, nuostatas.
2.
Analizė
103.
Sąlyga, pagal kurią sprendimas, kuris yra ieškinio dalykas, turi būti tiesiogiai susijęs su fiziniu ar juridiniu asmeniu, kaip numatyta SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje, siejama su reikalavimu įvykdyti du kumuliacinius kriterijus, t. y. nagrinėjamas aktas, pirma, turi daryti tiesioginį poveikį privataus asmens teisinei padėčiai ir, antra, adresatams, kuriems pavesta šį aktą įgyvendinti, neturi būti palikta jokios diskrecijos, nes šio akto įgyvendinimas yra visiškai automatinis, nulemtas Sąjungos normų, netaikant jokių kitų tarpinių taisyklių (
75
).
104.
Taigi reikia išnagrinėti, ar Bendrasis Teismas teisingai taikė šioje byloje nagrinėjamus kriterijus.
105.
Iš skundžiamo sprendimo aišku, kad Bendrasis Teismas išnagrinėjo tik vieną iš dviejų kumuliacinių kriterijų ir iš esmės konstatavo, kad ginčijamos nuostatos neturėjo tiesioginio poveikio apeliantės teisinei padėčiai. Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 30 punkte, mano nuomone, teisingai konstatavo, kad siekiant nustatyti, ar aktas sukelia teisinių pasekmių, pirmiausia reikia atsižvelgti į jo dalyką, turinį, taikymo sritį, esmę ir teisines bei faktines aplinkybes, kuriomis jis priimtas (
76
). Šia pozicija, kuria laikomasi kompleksinio ir pragmatiško požiūrio vertinant akto sukeliamus padarinius ir pirmenybė teikiama turiniui, o ne formai, turėtų būti remiamasi nagrinėjant akto sukeliamus padarinius fizinio ar juridinio asmens teisinei padėčiai. Atsižvelgiant į naują šios bylos aspektą, kai trečioji valstybė pirmą kartą siekia, kad būtų panaikintos ribojamosios priemonės, toks požiūris yra ypač pagrįstas ir atitinka Sprendimo PKK ir KNK / Taryba (C‑229/05 P, EU:C:2007:32) 114 punkto, kuriame Teisingumo Teismas nurodė, kad „reikia vengti pernelyg didelio formalizmo, kuris atimtų bet kokią galimybę pareikšti ieškinį dėl panaikinimo, nors aptariamam susivienijimui buvo taikytos ribojančios <…> priemonės“ (
77
), esmę.
106.
Pagrindiniai Bendrojo Teismo motyvai, susiję su tiesiogine sąsaja, išdėstyti skundžiamo sprendimo 31–33 punktuose (
78
).
107.
Skundžiamo sprendimo 31 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad ginčijamos nuostatos, pirma, įtvirtina draudimą bet kuriam fiziniam ar juridiniam asmeniui, subjektui ar organizacijai Venesueloje parduoti ar tiekti ginklus, karinę įrangą arba bet kokią kitą įrangą, kuri gali būti naudojama vidaus represijų tikslams, taip pat stebėjimo įrangą, technologijas ar programinę įrangą ir, antra, ginčijamose nuostatose numatytas draudimas šiems fiziniams ar juridiniams asmenims, subjektams ir organizacijoms Venesueloje teikti finansines, technines ar kitokio pobūdžio paslaugas, susijusias su minėta įranga ir technologijomis.
108.
Tada Bendrasis Teismas nurodė, jog Reglamento 2017/2063 20 straipsnyje nustatyta, kad ginčijamose nuostatose įtvirtinti draudimai taikomi tik Sąjungos teritorijoje, valstybės narės pilietybę turintiems fiziniams asmenims ir juridiniams asmenims, įsteigtiems pagal vienos iš valstybių narių teisę, taip pat juridiniams asmenims, subjektams ir organizacijoms, kurių visa verslo veikla arba jos dalis vykdoma Sąjungoje, ir kad ginčijamomis nuostatomis nėra nustatyti draudimai apeliantei. Taigi, kaip nurodė Bendrasis Teismas, ginčijamos nuostatos gali sukelti nebent netiesiogines pasekmes apeliantei, nes draudimai, taikomi valstybės narės pilietybę turintiems fiziniams asmenims ir juridiniams asmenims, įsteigtiems pagal vienos iš valstybių narių teisę, galėtų apriboti šaltinius, iš kurių apeliantė galėtų įsigyti nurodytas prekes ir paslaugas (
79
).
109.
Su visa pagarba Bendrajam Teismui negalėčiau nepažymėti, kad jis ginčijamų nuostatų sukeliamas pasekmes apeliantės teisinei padėčiai įvertino labai paviršutiniškai ir nepagrįstai formaliai. Taip pat jaučiu pareigą pažymėti, kad Bendrojo Teismo analizė tiesiog neatitinka nagrinėjamų ribojamųjų priemonių esmės. Šios priemonės buvo konkrečiai skirtos apeliantei ir jomis siekta ją paveikti. Tokios nuomonės laikausi dėl toliau nurodytų priežasčių.
110.
Pirma, yra aišku, ypač iš Reglamento 2017/2063 6 ir 7 straipsnių, kad ginčijamose nuostatose esantys žodžiai „bet kokiam fiziniam ar juridiniam asmeniui, subjektui ar organizacijai Venesueloje arba naudojimui Venesueloje“apima Venesuelos vyriausybę, viešąsias įstaigas, korporacijas ir agentūras, taip pat bet kurį jų vardu ar nurodymais veikiantį asmenį ar subjektą. Tai, kad apeliantė jose konkrečiai įvardyta ir jos skirtos jai, akivaizdžiai parodo tai, kad, priešingu atveju, Reglamento 2017/2063 6 straipsnio 2 dalyje ir 7 straipsnio 1 dalies c punkte nebūtų reikėję aiškiai neįtraukti Venesuelos vyriausybės, viešųjų įstaigų, korporacijų ar agentūrų arba jų vardu ar jų nurodymu veikiančių asmenų, ar nurodyti juos (
80
). Taigi ginčijamose nuostatose įtvirtintais draudimais konkrečiai įvardijama apeliantė ir įvairūs šios valstybės vardu veikiantys subjektai ir jos yra skirtos būtent apeliantei ir šiems subjektams (
81
). Jomis taip pat siekiama užtikrinti, be kita ko, kad pati apeliantė (ir įvairūs šios valstybės vardu veikiantys subjektai (
82
)) iš jokio Reglamento 2017/2063 20 straipsnyje nurodyto asmens negautų tam tikrų nurodytų prekių ir paslaugų (
83
).
111.
Kadangi dėl ginčijamose nuostatose įtvirtintų draudimų apeliantei neleidžiama įsigyti išvardytų prekių ir paslaugų iš bet kurio Reglamento 2017/2063 20 straipsnyje įvardyto asmens, nepagrįsta ir formalu teigti, kad prekių pardavimo ir paslaugų teikimo draudimas konkrečiai įvardytai apeliantei, kuriai toks draudimas taikomas, neturi tiesioginio ir konkretaus poveikio jos teisinei padėčiai (
84
). To remiantis galima pažymėti, kad šios priemonės akivaizdžiai turi poveikį Venesuelos, kaip tarptautinės bendruomenės narės, reputacijai: jos leidžia manyti ir iš tiesų yra skirtos tam, kad būtų manoma (galbūt dėl labai pagrįstos priežasties), kad Venesuelos įsipareigojimas laikytis demokratinių vertybių ir tradicijų yra netikras ir kad šiai valstybei reikia padaryti daug daugiau, kad Sąjunga ir jos valstybės narės galėtų visiškai ja pasitikėti, kiek tai susiję su šių vertybių puoselėjimu.
112.
Antra, nors Bendrasis Teismas teisingai apibrėžė ginčijamose nuostatose įtvirtintų draudimų taikymo sritį ratione loci ir ratione personae pagal Reglamento 2017/2063 20 straipsnį, tai, kad šie draudimai taikomi tik Sąjungos teritorijoje ir kad ginčijamomis nuostatomis nenustatomi draudimai apeliantei per se, nereiškia, kad ginčijamos nuostatos nedaro tiesioginio poveikio apeliantės teisinei padėčiai.
113.
Iš tiesų Reglamento 2017/2063 20 straipsnyje nurodyta tik Sąjungos teisės aktų leidėjo kompetencijos arba jurisdikcijos (geografinės ir asmenų atžvilgiu), susijusios su pagal šį reglamentą nustatytomis ribojamosiomis priemonėmis, apimtis. Vadinasi, tai kad Reglamentas 2017/2063 nėra „taikomas“ (
85
) apeliantei, nes Sąjungos teisės aktų leidėjas akivaizdžiai neturi tiesioginės kompetencijos jos atžvilgiu, nebūtinai reiškia, kad ribojamosios priemonės, kurios taikomos, pavyzdžiui, tik Sąjungos teritorijoje ir yra privalomos valstybės narės piliečiams, nedaro tiesioginio poveikio apeliantės teisinei padėčiai (
86
). Bet kuri kita išvada reikštų, kad nė vienas fizinis ar juridinis asmuo už Sąjungos teritorijos ribų, kuris nėra valstybės narės pilietis arba įsteigtas pagal valstybės narės teisę, kuris įtrauktas, pavyzdžiui, į Reglamento 2017/2063 IV ir V priedus ir kurio lėšos ar ekonominiai ištekliai įšaldyti pagal šio reglamento 8 straipsnį ar kuriam taikomos lygiavertės ribojamosios priemonės, neturėtų locus standi dėl šių priemonių panaikinimo (
87
).
114.
Atvirkščiai, Teisingumo Teismas yra ne kartą konstatavęs, kad, atsižvelgiant į didelius neigiamus padarinius susijusio asmens ar subjekto laisvėms ir pagrindinėms teisėms, bet koks įrašymas į asmenų ar subjektų, kuriems taikomos ribojamosios priemonės, sąrašą, nesvarbu, ar tai būtų pagrįsta SESV 215 straipsniu, ar SESV 291 straipsnio 2 dalimi, suteikia šiam asmeniui ar subjektui, kadangi jo atžvilgiu toks įrašymas prilygsta individualiam sprendimui, teisę kreiptis į Sąjungos teismus pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą (
88
).
115.
Šiuo klausimu reikėtų pabrėžti, kad dėl asmenų ar subjektų, kuriems taikomos ribojamosios priemonės, įrašymo į sąrašą šios priemonės tampa tiek
tiesiogiai, tiek konkrečiai susijusios su šiais asmenimis ar subjektais (
89
). Be to, nors asmens lėšų ar ekonominių išteklių įšaldymas galbūt (quod non) gali turėti didesnį poveikį šio asmens teisinei padėčiai nei draudimas parduoti jiems tam tikras prekes ar teikti tam tikras paslaugas (
90
), nuostabą kelia tai, kad Sprendime Almaz-Antey Bendrasis Teismas konstatavo, kad toks draudimas turėjo tiesioginį poveikį (
91
) tos bylos ieškovės teisinei padėčiai (
92
). Taigi Bendrasis Teismas Sprendime Almaz-Antey konstatavo, jog, atsižvelgiant į tai, kad pagal toje byloje nagrinėjamą ribojamąją priemonę valstybių narių piliečiams arba iš valstybių narių teritorijos buvo draudžiama, pirma, tiesiogiai ar netiesiogiai parduoti, tiekti, perduoti ar eksportuoti dvejopo naudojimo prekes ir technologijas bet kuriam asmeniui, subjektui ar organizacijai Rusijoje pagal šio sprendimo IV priede pateiktą sąrašą ir, antra, teikti techninę pagalbą, tarpininkavimo paslaugas, finansavimą ar finansinę paramą, susijusią su nurodytomis prekėmis ir technologijomis, bet kuriam IV priede išvardytam asmeniui, subjektui ar organizacijai Rusijoje, atitinkamos tokio sprendimo nuostatos turėjo tiesioginį poveikį ieškovės, kurios pavadinimas buvo nurodytas nagrinėjamo sprendimo IV priede, teisinei padėčiai (
93
).
116.
Bendrasis Teismas Sprendime Almaz-Antey atmetė Tarybos teiginį, kad ieškovės teisinei padėčiai nebuvo daromas poveikis, nes nagrinėjama nuostata nurodytiems subjektams nebuvo draudžiama vykdyti tam tikros veiklos, bet fiziniams ir juridiniams asmenims, priklausantiems Sąjungos jurisdikcijai, buvo draudžiama pardavinėti šiems subjektams dvejopo naudojimo prekes ir technologijas (
94
).
117.
Sutinku, kad Sprendimas Almaz-Antey ir jame nurodyti motyvai yra pagrįsti, ir manau, kad jis turėtų būti pagal analogiją taikomas šiai bylai. Mano nuomone, ginčijamomis nuostatomis apeliantei neleidžiama pirkti tam tikrų nurodytų prekių ir paslaugų iš tam tikrų įvardytų Sąjungos subjektų, todėl jos daro tiesioginį poveikį teisės aktuose numatytoms apeliantės teisėms ir interesams. Vis dėlto dėl išsamumo ir atsižvelgdamas į naują šios bylos aspektą išnagrinėsiu kai kuriuos kitus šalių argumentus ir Bendrojo Teismo motyvus.
118.
Skundžiamo sprendimo 34–37 punktuose Bendrasis Teismas atskyrė šios bylos faktines aplinkybes nuo bylos, kurioje buvo priimtas Sprendimas Almaz-Antey, aplinkybių. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas pažymėjo, kad toje byloje nagrinėjamu atveju ieškovės pavadinimas buvo įtrauktas į ginčijamo sprendimo priedą kaip įmonės, kuriai buvo draudžiama parduoti ar tiekti nagrinėjamas prekes ir paslaugas. Be to, Bendrasis Teismas nusprendė, kad apeliantės negalima prilyginti tokiam subjektui, kaip ieškovė byloje Almaz-Antey, nes jos veiklos negalima apriboti tik komercine veikla.
119.
Manau, kad visiškai nesvarbu tai, ar apeliantė yra įvardyta arba nurodyta Reglamento 2017/2063 tekste, ar jo priede. Priešingu atveju tai reikštų, kad ieškovo teisė pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnį būtų atimta tiesiog įvardijant arba nurodant šią šalį pačiame Reglamento tekste, o ne jo priede.
120.
Svarbus yra būtent ginčijamų nuostatų ir jose įtvirtintų draudimų poveikis arba įtaka apeliantės teisinei padėčiai, o ne konkreti šių draudimų įvardijimo forma. Todėl laikausi nuomonės, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 36 punkte konstatavo, kad apeliantė nėra aiškiai ir konkrečiai nurodyta ginčijamose nuostatose taip, kaip ieškovė byloje, kurioje buvo priimtas Sprendimas Almaz-Antey.
121.
Taip pat manau, kad nagrinėjant tiesioginės sąsajos klausimą šioje byloje neturi reikšmės tai, kad apeliantės teisinis statusas ar veikla neapsiriboja tam tikrose rinkose veikiančio ekonominės veiklos vykdytojo veikla. Tai, kad apeliantė, kaip valstybė, turi itin plačią kompetenciją, kuri nėra vien komercinio pobūdžio, savaime nepašalina ir nesumažina ginčijamų nuostatų sukeliamų padarinių apeliantės teisinei padėčiai ir nereiškia, kad šios pasekmės jos teisinei padėčiai yra netiesioginės (
95
). Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, jog, be reikalavimo, kad ieškinį turi pareikšti fizinis ar juridinis asmuo, SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje nenustatyta jokių papildomų reikalavimų, susijusių su šio asmens statusu ar galimybėmis (
96
).
122.
Taip pat norėčiau pridurti, kad, priešingai Tarybos teiginiams, mano šioje išvadoje palaikoma pozicija dėl tiesioginės sąsajos, kalbant apie apeliantę, nesukuria jokios naujos taisyklės ar „teisinio mechanizmo“ (
97
), pagal kuriuos locus standi dėl ribojamųjų priemonių panaikinimo pagal SESV 263 straipsnį būtų automatiškai suteikta trečiosioms valstybėms. Kaip tik siūlau Teisingumo Teismui vadovautis esama jurisprudencija ir tiesiog pritaikyti ją šiai naujai bylai. Be to, priešingai Tarybos argumentams, SESV 263 straipsnyje, visų pirma jo ketvirtoje pastraipoje, nustatytos locus standi taisyklės grindžiamos šioje Sutartyje nustatytais objektyviais kriterijais, kuriuos yra išaiškinę Sąjungos teismai, o ne kokių nors Sąjungos ir trečiųjų valstybių abipusių susitarimų dėl locus standi buvimu ar nebuvimu.
VII. Išvada
123.
Dėl visų nurodytų motyvų siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai konstatavo, kad šioje byloje pareikštas ieškinys yra nepriimtinas dėl to, kad apeliantė neturi locus standi pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą. Todėl siūlau šią bylą grąžinti Bendrajam Teismui, kad jis galėtų priimti sprendimą dėl visų likusių priimtinumo klausimų apeliantės iškeltoje byloje dėl panaikinimo ir šios bylos esmės.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	Skundžiamame sprendime konkrečios sąsajos klausimas nebuvo nagrinėjamas, kiek tai susiję su šia byla. Taryba, pateikdama nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą, laikėsi nuomonės, kad šio klausimo nereikia nagrinėti, nesant tiesioginės priemonių sąsajos su Venesuela. Vis dėlto reikėtų pažymėti, kad Venesuela, atsakydama į Tarybos pateiktą nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą, teigė, kad Reglamentas (ES) 2017/2063 dėl ribojamųjų priemonių atsižvelgiant į padėtį Venesueloje (OL L 295, 2017, p. 21), kuris buvo priimtas remiantis SESV 215 straipsniu, yra reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktas, todėl pakanka įrodyti, kad šis aktas yra tiesiogiai susijęs su ja.
(
3
)	Jeigu būtų įrodyta ir tai, kad šios priemonės yra konkrečiai susijusios su Venesuela.
(
4
)	OL L 295, 2017, p. 60. Pagal skundžiamo sprendimo 1 punktą Sprendimu 2017/2074, „pirma, draudžiama į Venesuelą eksportuoti ginklus, karinę įrangą ar bet kokią kitą įrangą, kuri gali būti naudojama vidaus represijų tikslams, taip pat stebėjimo įrangą, technologijas arba programinę įrangą. Antra, sprendime taip pat įtvirtintas draudimas Venesueloje teikti finansines, technines ar kitokio pobūdžio paslaugas, susijusias su šia įranga ir technologijomis. Trečia, jame numatytas asmenų, subjektų ir organizacijų lėšų ir ekonominių išteklių įšaldymas. Pagal Sprendimo 2017/2074 1 konstatuojamąją dalį jis yra atsakas į toliau blogėjančią demokratijos, teisinės valstybės ir žmogaus teisių padėtį Venesueloje“. Pirminės redakcijos Sprendimo 2017/2074 13 straipsnio pirmoje pastraipoje buvo numatyta, kad jis taikomas iki 2018 m. lapkričio 14 d.2018 m. lapkričio 6 d. Tarybos sprendimu (BUSP) 2018/1656, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2017/2074 (OL L 276, 2018, p. 10), jo galiojimas buvo pratęstas iki 2019 m. lapkričio 14 d., o šio sprendimo I priedo 7 įrašas, susijęs su vienu iš asmenų, kuriam buvo taikomas finansinių lėšų įšaldymas, buvo iš dalies pakeistas.
(
5
)	OL C 107, 2014, p. 1.
(
6
)	2018 m. lapkričio 6 d. Tarybos įgyvendinimo reglamentu (ES) 2018/1653, kuriuo įgyvendinamas Reglamentas 2017/2063 (OL L 276, 2018, p. 1), buvo iš dalies pakeistas šio reglamento IV priedo 7 įrašas, susijęs su vienu iš asmenų, kuriems taikomas finansinių lėšų įšaldymas.
(
7
)	Žr. skundžiamo sprendimo 22 punktą. Ši išvada šiame apeliaciniame skunde neginčijama. Žr. apeliacinio skundo 14 punktą.
(
8
)	Žr. skundžiamo sprendimo 29 ir 30 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją.
(
9
)	Žr. skundžiamo sprendimo 31 punktą.
(
10
)	Žr. skundžiamo sprendimo 32 punktą.
(
11
)	Žr. skundžiamo sprendimo 32 punktą.
(
12
)	Žr. skundžiamo sprendimo 34 punktą.
(
13
)	Skundžiamo sprendimo 35 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, kad byloje, kurioje priimtas Sprendimas Almaz-Antey, ieškovės pavadinimas buvo aiškiai nurodytas ginčijamo sprendimo priede, įvardijant ją kaip įmonę, kuriai buvo uždrausta parduoti arba tiekti aptariamas prekes ir teikti paslaugas.
(
14
)	Žr. skundžiamo sprendimo 37 punktą.
(
15
)	Žr. skundžiamo sprendimo 38 punktą.
(
16
)	Žr. skundžiamo sprendimo 39 ir 40 punktus.
(
17
)	Žr. skundžiamo sprendimo 41 punktą.
(
18
)	Žr. skundžiamo sprendimo 42 ir 43 punktus.
(
19
)	Žr. skundžiamo sprendimo 51 punktą.
(
20
)	Pagal analogiją žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimą Italija / Komisija (C‑298/00 P, EU:C:2004:240, 35 punktas).
(
21
)	Šiuo klausimu žr. 2014 m. vasario 27 d. Sprendimą Stichting Woonpunt ir kt. / Komisija (C‑132/12 P, EU:C:2014:100, 45 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
22
)	„Jede Person“ vokiečių k., „toda persona“ ispanų k., „toute personne“ prancūzų k. ir „qualsiasi persona“ italų k.
(
23
)	1996 m. liepos 11 d. Sprendimas Métropole télévision ir kt. / Komisija (T‑528/93, T‑542/93, T‑543/93 ir T‑546/93, EU:T:1996:99, 60 punktas). Taip pat šiuo klausimu žr. 1963 m. liepos 15 d. Sprendimą Plaumann / Komisija (25/62, EU:C:1963:17, p. 106 ir 107).
(
24
)	2009 m. birželio 10 d. Sprendimas Lenkija / Komisija (T‑257/04, EU:T:2009:182, 53 punktas) ir 2009 m. birželio 10 d. Nutartis Lenkija / Komisija (T‑258/04, nepaskelbta Rink., EU:T:2009:183, 61 punktas).
(
25
)	2007 m. vasario 8 d. Nutartis Landtag Schleswig-Holstein / Komisija (C‑406/06, nepaskelbta Rink., EU:C:2007:90, 9 punktas).
(
26
)	2007 m. liepos 3 d. Nutartis Commune de Champagne ir kt. / Taryba ir Komisija (T‑212/02, EU:T:2007:194, 178 punktas).
(
27
)	2019 m. gegužės 13 d. Nutartis Giant (China) / Taryba (T‑425/13 DEP, nepaskelbta Rink., EU:T:2019:340).
(
28
)	2020 m. rugsėjo 10 d. Nutartis Kambodža ir CRF / Komisija (T‑246/19, EU:T:2020:415).
(
29
)	2009 m. birželio 10 d. Sprendimas Lenkija / Komisija (T‑257/04, EU:T:2009:182, 53 punktas) ir 2009 m. birželio 10 d. Sprendimas Lenkija / Komisija (T‑258/04, nepaskelbtas Rink., EU:T:2009:183, 61 punktas).
(
30
)	2007 m. sausio 18 d. Sprendimas PKK ir KNK / Taryba (C‑229/05 P, EU:C:2007:32).
(
31
)	Žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Parlamentas ir Taryba (C‑583/11 P, EU:C:2013:21, 90 punktas).
(
32
)	Šiuo klausimu Taryba nurodo 2019 m. balandžio 30 d. Nuomonę 1/17 (EU:C:2019:341, 109 punktas).
(
33
)	Žr. 2019 m. balandžio 30 d. Nuomonę 1/17 (EU:C:2019:341, 110 punktas).
(
34
)	2012 m. birželio 26 d. Sprendimas Lenkija / Komisija (C‑335/09 P, EU:C:2012:385, 45 punktas) ir 2012 m. birželio 26 d. Sprendimas Lenkija / Komisija (C‑336/09 P, EU:C:2012:386, 38 punktas).
(
35
)	2016 m. kovo 1 d. Sprendimas National Iranian Oil Company / Taryba (C‑440/14 P, EU:C:2016:128).
(
36
)	Pagal analogiją žr. 2015 m. liepos 16 d. Sprendimą Komisija / Rusal Armenal (C‑21/14 P, EU:C:2015:494, 39 punktas).
(
37
)	Dėl to trečioji valstybė gali būti priversta ieškoti kitų kelių kreiptis į Europos Sąjungos Teisingumo Teismą, pavyzdžiui, per privatinės teisės reglamentuojamą juridinį asmenį, arba pasinaudoti ne Sąjungos ginčų sprendimo procedūromis, pavyzdžiui, arbitražu.
(
38
)	Pavyzdžiui, žr. 2014 m. liepos 16 d. Bendrojo Teismo sprendimą National Iranian Oil Company / Taryba (T‑578/12, nepaskelbtas Rink., EU:T:2014:678, 36 punktas) ir 2013 m. lapkričio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimą Taryba / Manufacturing Support & Procurement Kala Naft (C‑348/12 P, EU:C:2013:776, 50 punktas); 2016 m. kovo 1 d. Teisingumo Teismo sprendimą National Iranian Oil Company / Taryba (C‑440/14 P, EU:C:2016:128, 44 punktas) ir 2017 m. kovo 28 d. Sprendimą Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 103 punktas).
(
39
)	Toks aiškinimas atitinka ankstesnę Sąjungos teismų jurisprudenciją, pagal kurią teisė pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą visų pirma suteikiama valstybių narių vietos valdžios institucijoms. Žr. 1999 m. birželio 15 d. Sprendimą Regione Autonoma Friuli-Venezia Giulia / Komisija (T‑288/97, EU:T:1999:125, 41 ir paskesni punktai).
(
40
)	Žr. 1969 m. gegužės 23 d. Vienos konvencijos dėl sutarčių teisės (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 1155 t., p. 331) 65 straipsnį, kuriame daroma nuoroda į JT Chartijos 33 straipsnį.
(
41
)	Komisija pritaria antrajam teleologiniam aiškinimui.
(
42
)	Žr. vieną naujausių sprendimų – 2020 m. spalio 6 d. Sprendimą Bank Refah Kargaran / Taryba (C‑134/19 P, EU:C:2020:793, 27 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
43
)	376 US 398 (1964).
(
44
)	368 US 398 (1964) 408 ir 409, per Harlan J. (išnašos praleistos).
(
45
)	Kuri dėl to yra gynybinio pobūdžio. Dėl skirtumo tarp valstybės veiksmų iure imperii ir iure gestionis žr. generalinio advokato H. Saugmandsgaard Øe išvadą byloje Supreme Site Services ir kt. (C‑186/19, EU:C:2020:252, 59–63 punktai).
(
46
)	[2012] ICJ Reports, 99.
(
47
)	Toje byloje Tarptautinis Teisingumo Teismas nusprendė, kad valstybės imunitetas acta jure imperii srityje taikomas civilinėms byloms dėl nagrinėjamų veiksmų.
(
48
)	33 straipsnyje „Tarpvalstybinės bylos“ numatyta, kad „kiekviena Aukštoji Susitariančioji Šalis gali kreiptis į Teismą dėl kiekvieno, jos manymu, kitos Aukštosios Susitariančiosios Šalies padaryto Konvencijos ir jos protokolų nuostatų pažeidimo“.
(
49
)	EŽTK 34 straipsnyje „Individualios peticijos“ numatyta, kad „kiekvienas fizinis asmuo, nevyriausybinė organizacija ar asmenų grupė, teigiantys, kad jie yra vienos iš Aukštųjų Susitariančiųjų Šalių padaryto Konvencijoje ir jos protokoluose įtvirtintų teisių pažeidimo auk[os], Teismui gali pateikti individualią peticiją“.
(
50
)	Reikėtų pažymėti, kad taisyklės, susijusios su teise pareikšti ieškinį pagal EŽTK, yra griežtesnės nei pagal SESV. Pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą ieškinį gali pareikšti vietos ar regioninės institucijos, turinčios teisinį subjektiškumą pagal nacionalinę teisę, jeigu jos atitinka, be kita ko, tiesioginės ir konkrečios sąsajos sąlygas, o Europos Žmogaus Teisių Teismas Sprendime Kongo Respublika prieš Belgiją (EŽTT, 2020 m. spalio 29 d., CE:ECHR:2020:1006DEC001655419) dar kartą patvirtino, kad viešąsias funkcijas vykdančios nacionalinės valdžios institucijos neturi teisės paduoti peticijos EŽTT pagal EŽTK 34 straipsnį.
(
51
)	Pavyzdžiui, žr. 2018 m. vasario 27 d. Sprendimą Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, 47 punktas) ir 2019 m. lapkričio 12 d. Sprendimą Organisation juive européenne ir Vignoble Psagot (C‑363/18, EU:C:2019:954, 48 punktas). Šiuo klausimu taip pat žr. Masson, A., Sterck, J., „The Influence of International Law on the Court of Justice’s case-law“ in Petrlík, D., Bobek, M., Passer J.M., Masson, A. (eds.), „Évolution des rapports entre les ordres juridiques de l'Union européenne, international et nationaux: Liber amicorum Jiří Malenovský“, Bruylant, Brussels, 2020.
(
52
)	Be ESS 19 straipsnio 3 dalies a punkte nurodytų prejudicinių sprendimų, Europos Sąjungos Teisingumo Teismas pagal ESS 19 straipsnio 3 dalies c punktą taip pat gali priimti sprendimus Sutartyse nustatytais kitais atvejais.
(
53
)	Žr. SESV 264 straipsnį, kuriame numatyta, kad, jeigu ieškinys yra pagrįstas, aktas pripažįstamas negaliojančiu.
(
54
)	Valstybės narės, Europos Parlamentas, Taryba ir Komisija kartais vadinami „privilegijuotais“ ieškovais, nes jie neprivalo įrodyti suinteresuotumo byla, kad turėtų teisę pareikšti ieškinį. Žr. SESV 263 straipsnio antrą pastraipą. Audito Rūmai, Europos Centrinis Bankas ir Regionų komitetas yra „pusiau privilegijuoti“ ieškovai, nes turi teisę pareikšti ieškinį, siekdami apginti savo prerogatyvas. Žr. SESV 263 straipsnio trečią pastraipą.
(
55
)	Pavyzdžiui, žr. ESS 7, 40 ir 42 straipsnius ir SESV 75 straipsnį, 215 straipsnio 2 dalį ir 275 straipsnį. Taip pat žr., pavyzdžiui, SESV 15 straipsnio 3 dalį, kurioje nurodyti „juridiniai asmenys, gyvenantys ar turintys registruotą buveinę valstybėje narėje“. Išskirta mano. Šioje nuostatoje nustatyta papildoma išlyga ar apribojimas, kurio nėra SESV 267 straipsnyje, lyg ir rodytų, kad sąvoka „juridinis asmuo“ pagal savo pobūdį yra labai plati.
(
56
)	Pagal analogiją žr. 2014 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Deckmyn ir Vrijheidsfonds (C‑201/13, EU:C:2014:2132, 14 ir 15 punktai). 1982 m. spalio 28 d. Sprendimo Groupement des Agences de voyages / Komisija (135/81, EU:C:1982:371) 10 punkte Teisingumo Teismas nurodė, kad SESV 263 straipsnio sąvokos „juridinis asmuo“ reikšmė nebūtinai yra tokia pat kaip įvairiose valstybių narių teisės sistemose.
(
57
)	Toje byloje Bendrasis Teismas priminė, kad SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos tikslas – suteikti tinkamą teisminę gynybą visiems – fiziniams ir juridiniams asmenims, su kuriais Sąjungos institucijų aktai yra tiesiogiai ir konkrečiai susiję. Bendrasis Teismas konstatavo, kad nors valstybės, kurios nėra Sąjungos narės, negali reikalauti suteikti joms bylos šalies statusą, kuris pagal Sąjungos sistemą suteikiamas valstybėms narėms, vis dėlto jos gali kreiptis į teismą, pasinaudodamos juridiniams asmenims suteikta teise pareikšti ieškinį. Taigi, jeigu subjektas turi teisinį subjektiškumą, jis iš esmės gali pareikšti ieškinį dėl panaikinimo pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą.
(
58
)	Bendrasis Teismas nurodė generalinio advokato M. Poiares Maduro išvadą byloje Lenkija / Taryba (C‑273/04, EU:C:2007:361, 41 punktas). Tame punkte generalinis advokatas M. Poiares Maduro laikėsi nuomonės, jog, atsižvelgiant į tai, kad Lenkijos Respublika pagal vidaus teisę turi teisinį subjektiškumą ir, kaip bet kuri kita valstybė – tarptautinį subjektiškumą pagal tarptautinę teisę, ji galėjo pareikšti ieškinį Teisingumo Teisme, siekdama ginčyti neigiamą poveikį jai turintį aktą pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, jeigu įvykdyti tiesioginės ir konkrečios sąsajos kriterijai, ir kad nagrinėjamas ieškinys netaptų tam tikru actio popularis. Galiausiai iš generalinio advokato M. Poiares Maduro išvados galima spręsti, jog, atsižvelgiant į tai, kad, jo nuomone, nagrinėjamo akto ginčijimo terminas buvo skaičiuojamas nuo Stojimo sutarties įsigaliojimo dienos, Lenkijos Respublika turėjo teisę pareikšti ieškinį kaip valstybė narė, taigi, ir kaip privilegijuota ieškovė pagal SESV 263 straipsnio antrą pastraipą. 2007 m. spalio 23 d. Sprendime Lenkija / Taryba (C‑273/04, EU:C:2007:622) Teisingumo Teismas, nepaisydamas Tarybos iškelto nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo, nenagrinėjo Lenkijos Respublikos teisės pareikšti ieškinį ir priėmė sprendimą tik dėl bylos esmės.
(
59
)	Bendrojo Teismo teigimu, labai svarbu, kad jos klostėsi iki Lenkijos Respublikos įstojimo į Sąjungą 2004 m. gegužės mėn.
(
60
)	Taip pat žr. 2009 m. birželio 10 d. Nutartį Lenkija / Komisija (T‑258/04, nepaskelbta Rink., EU:T:2009:183, 60 ir 61 punktai). Joje Bendrasis Teismas konstatavo, kad prieš tapdama valstybe nare Lenkijos Respublika turėjo teisę pareikšti ieškinį dėl akto, kuris buvo tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su ja, panaikinimo pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą. Vis dėlto jis konstatavo, kad suėjo ieškinio senaties terminas. Išnagrinėjęs apeliacinį skundą, 2012 m. birželio 26 d. Sprendimu Lenkija / Komisija (C‑336/09 P, EU:C:2012:386) Teisingumo Teismas panaikino Bendrojo Teismo priimtą nutartį dėl nepriimtinumo, iš esmės konstatuodamas, kad Lenkijos Respublika nagrinėjamu atveju turėjo teisę pareikšti ieškinį kaip valstybė narė.
(
61
)	Šis ieškinys buvo pareikštas dėl 2003 m. gruodžio 5 d. Komisijos sprendimo 2004/12/EB dėl Europos Bendrijos ir Šveicarijos Konfederacijos susitarimo dėl oro transporto 18 straipsnio 2 dalies pirmo sakinio ir Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2408/92 taikymo procedūros (byla TREN/AMA/11/03 – Vokietijos priemonės, susijusios su nusileidimu Ciuricho oro uoste) (pranešta Dokumentu C(2003) 4472; OL L 4, 2004, p. 13).
(
62
)	Nors nutartyje tai aiškiai nenurodyta, toks prilyginimas būtų grindžiamas susitarimo tekstu.
(
63
)	Žr. 2005 m. liepos 14 d. Nutartį Šveicarija / Komisija (C‑70/04, nepaskelbta Rink., EU:C:2005:468, 22 punktas).
(
64
)	Bet kokios analogijos su SESV 263 straipsniu nereikia pervertinti, nes prašymas leisti įstoti į bylą pateikiamas tik siekiant palaikyti vienos iš šalių pateiktus reikalavimus ir tai nėra savarankiškas ieškinys.
(
65
)	Priešingai, žr. 2018 m. gegužės 17 d. Teisingumo Teismo pirmininko pavaduotojo nutartį Jungtinės Amerikos Valstijos / Apple Sales International ir kt. (C‑12/18 P(I), nepaskelbta Rink., EU:C:2018:330); joje Teisingumo Teismas atmetė Jungtinių Amerikos Valstijų paduotą apeliacinį skundą dėl 2017 m. gruodžio 15 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo nutarties Apple Sales International ir Apple Operations Europe / Komisija (T‑892/16, nepaskelbta Rink., EU:T:2017:925), kurioje Bendrasis Teismas atmetė JAV prašymą leisti įstoti į bylą Apple Sales International ir Apple Operations Europe palaikyti reikalavimų byloje T‑892/16, remdamasis vien tuo, kad Jungtinės Amerikos Valstijos neįrodė suinteresuotumo bylos baigtimi. Taip pat žr. 2012 m. birželio 4 d. Nutarties Attey ir kt. / Taryba (T‑118/11, T‑123/11 ir T‑124/11, nepaskelbta Rink., EU:T:2012:270) 14 punktą, kuriame Bendrasis Teismas nurodė, kad Dramblio Kaulo Respublikai buvo leista įstoti į bylą palaikyti nagrinėjamo ieškinio reikalavimų.
(
66
)	Grįsdamos teiginį, kad SESV 263 straipsnio ketvirta pastraipa apima tik privačius subjektus ar privačius asmenis, kai kurios šalys šioje byloje pažymėjo, jog savo išvados Stichting Woonlinie ir kt. / Komisija (C‑133/12 P, EU:C:2013:336) 25 punkte generalinis advokatas M. Wathelet nurodė, kad po Lisabonos sutartimi padarytų EB 230 straipsnio pakeitimų, kurie dabar įtvirtinti SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje, „asmuo gali pareikšti ieškinį dėl panaikinimo, neprivalėdamas įrodyti konkrečios sąsajos, tačiau su sąlyga, kad ginčijamas teisės aktas būtų tiesiogiai su juo susijęs reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktas ir kad dėl jo nereikėtų priimti įgyvendinamųjų priemonių“ (išskirta mano). Mano nuomone, tai nereiškia, kad SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje locus standi suteikiama tik privatiems asmenims. Šios ištraukos nereikėtų aiškinti atsietai nuo konteksto ir izoliuotai. Apeliantės toje byloje buvo būsto statybos bendrovės, taigi privatūs subjektai, nors jos vykdė socialinę funkciją. Taip pat žr. generalinės advokatės J. Kokott išvados byloje Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Parlamentas ir Taryba (C‑583/11 P, EU:C:2013:21) 90 punktą, kuriame nurodyta, kad „Sutarčių leidėjas, išsamiai išnagrinėjęs šių problemų visumą Europos konvente, nusprendė, kad, siekiant sustiprinti pavienių asmenų galimybę kreiptis į teismą teisminės gynybos dėl bendro pobūdžio Sąjungos teisės aktų, reikia reformuoti ne konkrečios sąsajos kriterijų, o SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje įvesti visiškai naują galimybę pareikšti ieškinį, t. y. <…> galimybę fiziniams ir juridiniams asmenims pareikšti ieškinį dėl reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktų, kurie tiesiogiai su jais susiję ir dėl kurių nereikia patvirtinti įgyvendinamųjų priemonių“ (išskirta mano). Vis dėlto reikia pažymėti, kad savo išvados 22 punkte generalinė advokatė J. Kokott nurodė, jog „visi šio apeliacinio proceso dalyviai sutinka, kad fizinių ir juridinių
asmenų teise pareikšti ieškinį SESV 263 straipsnio ketvirta pastraipa buvo išplėsta“. Buvo nagrinėjamas šio išplėtimo mastas. Beje, tos bylos apeliantai vėl buvo privatūs subjektai, t. y. Inuit Tapiriit Kanatami, organizacija, atstovaujanti Kanados inuitų interesams, ir kai kurios kitos šalys, daugiausia produktų iš ruonių gamintojai ir prekybininkai. Bet kuriuo atveju neįžvelgiu Lisabonos sutartimi padarytų pakeitimų reikšmės šios bylos aplinkybėmis, nes SESV 263 straipsnio sąvoka „juridinis asmuo“ buvo ir, galima sakyti, išliko nepakitusi nuo Romos sutarties įsigaliojimo 1953 m. (žr. EEB 173 straipsnį).
(
67
)	2007 m. kovo 22 d. Sprendimas Regione Siciliana / Komisija (C‑15/06 P, EU:C:2007:183, 29 punktas). Taip pat žr. 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimą Komisija / Nederlandse Antillen (C‑142/00 P, EU:C:2003:217, 59 punktas).
(
68
)	Bendrasis Teismas šiuo klausimu nurodė 1963 m. liepos 15 d. Sprendimą Plaumann / Komisija (25/62, EU:C:1963:17, p. 106).
(
69
)	Teisės subjektams pagal Sąjungos teisę suteikiamų teisių veiksmingos teisminės gynybos principas, į kurį taip pat daroma nuoroda ESS 19 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje, yra bendrasis Sąjungos teisės principas, kylantis iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų. 2019 m. lapkričio 5 d. Sprendimas ECB ir kt. / Trasta Komercbanka ir kt. (C‑663/17 P, C‑665/17 P ir C‑669/17 P, EU:C:2019:923, 55 punktas). Tokia apsauga užtikrinama neprivilegijuotiems ieškovams pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą.
(
70
)	2017 m. kovo 28 d. Sprendimas Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 72 ir 73 punktai).
(
71
)	2007 m. sausio 18 d. Sprendimas PKK ir KNK / Taryba (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, 114 punktas).
(
72
)	C‑229/05 P, EU:C:2007:32.
(
73
)	Reikėtų pažymėti, kad paskesnis Tarybos atsakymas į Teisingumo Teismo klausimą šiek tiek prieštarauja tokiam jos teiginiui. Vis dėlto reikėtų konstatuoti, jog pateikdama nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą Bendrajame Teisme Taryba teigė, kad apeliantė nėra fizinis ar juridinis asmuo pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą.
(
74
)	2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimas Gazprom Neft / Taryba (T‑735/14 ir T‑799/14, EU:T:2018:548, 97 punktas).
(
75
)	2016 m. kovo 10 d. Nutartis SolarWorld / Komisija (C‑142/15 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2016:163, 22 punktas). Taip pat žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Komisija / Ente per le Ville vesuviane ir Ente per le Ville vesuviane / Komisija (C‑445/07 P ir C‑455/07 P, EU:C:2009:529, 45 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
76
)	Nors jurisprudencija, kurią Bendrasis Teismas nurodė skundžiamo sprendimo 30 punkte, susijusi su tuo, ar dėl priemonės galima pareikšti ieškinį, taigi, ir tuo, ar ji sukelia teisines pasekmes (abstrakčiai), manau, kad pragmatišku požiūriu, kurio siūloma laikytis, taip pat gali būti remiamasi siekiant įvertinti, ar aktas turi tiesioginį poveikį bet kurio fizinio ar juridinio asmens teisinei padėčiai. Dėl tokio pragmatiško požiūrio vertinant tiesioginės sąsajos klausimą žr., pavyzdžiui, 1998 m. gegužės 5 d. Sprendimą Glencore Grain / Komisija (C‑404/96 P, EU:C:1998:196, 38–54 punktai), kuriame Teisingumo Teismas atmetė vien teorines prielaidas ar argumentus, kurie neleistų konstatuoti tiesioginės sąsajos.
(
77
)	Išskirta mano. Kaip nurodė Taryba, tai, kad 2007 m. sausio 18 d. Sprendimas PKK ir KNK / Taryba (C‑229/05 P, EU:C:2007:32) buvo konkrečiai susijęs su teisinio subjektiškumo neturinčios organizacijos locus standi, tikrai nesumažina poreikio vengti pernelyg didelio formalizmo kitose bylose.
(
78
)	Mano nuomone, kituose paskesniuose punktuose nurodyti papildomi Bendrojo Teismo išvados, kad ginčijamos nuostatos nėra tiesiogiai susijusios su apeliante, motyvai.
(
79
)	Skirtumas tarp tiesioginių ir netiesioginių pasekmių asmens teisinei padėčiai taip pat buvo pažymėtas byloje, kurioje priimtas 2008 m. kovo 13 d. Sprendimas Komisija / Infront WM (C‑125/06 P, EU:C:2008:159). Taip pat žr. generalinio advokato Y. Bot išvadą byloje Komisija / Infront WM (C‑125/06 P, EU:C:2007:611). Toje byloje Teisingumo Teismas konstatavo, kad sprendimas, nustatantis naujus asmens turimų teisių apribojimus, kurių nebuvo tuo metu, kai šis asmuo įgijo šias teises, ir dėl kurių jomis tapo sunkiau naudotis, turėjo tiesioginį poveikį šio asmens teisinei padėčiai.
(
80
)	Tai, kad ginčijamos nuostatos susijusios ne tik su fiziniais ar juridiniais asmenimis, subjektais ar organizacijomis Venesueloje, bet ir konkrečiai skirtos apeliantei bei jos vardu veikiantiems subjektams, ir apeliantė bei šie subjektai konkrečiai įvardyti šiose nuostatose, nekelia nuostabos, nes iš Reglamento 2017/2063 1, 2 ir 3 konstatuojamųjų dalių aišku, kad šis reglamentas buvo priimtas atsižvelgiant į nuolat blogėjančią demokratijos, teisinės valstybės ir žmogaus teisių padėtį Venesueloje ir poreikį atsižvelgti į, be kita ko, vidaus represijas, šiurkščius žmogaus teisių pažeidimus ar piktnaudžiavimus ir pilietinės visuomenės ir demokratinės opozicijos represijas. Šiuo klausimu manau, kad, kaip pažymėjo Taryba, paties akto tikslo savaime nepakaktų įvertinti, ar Sąjungos aktas turi tiesioginį poveikį trečiosios valstybės teisinei padėčiai. Manau, labai svarbios yra nagrinėjamų aktų formuluotės ir turinys, o šioje byloje nagrinėjamu atveju juose apeliantė aiškiai įvardijama ir jie skirti jai.
(
81
)	Iš tikrųjų pati Taryba pripažįsta, kad apeliantės, kaip valstybės, vardu veikiantiems subjektams gali būti neleidžiama pirkti įrangą, kuriai taikomi nagrinėjami apribojimai.
(
82
)	Taip pat apskritai bet kuris kitas fizinis ar juridinis asmuo, subjektai ar organizacijos Venesueloje. Mano nuomone, ginčijamos nuostatos tiek, kiek jomis ribojama bet kurio fizinio ar juridinio asmens, subjektų ar organizacijų Venesueloje, išskyrus apeliantę, galimybė pirkti tam tikras prekes ir paslaugas, taip pat turės netiesioginį poveikį apeliantės teisinei padėčiai.
(
83
)	Manau, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 43 punkte padarė teisės klaidą, konstatuodamas, kad ginčijamomis priemonėmis bent jau netiesiogiai apribojamos apeliantės galimybės.
(
84
)	Toks paviršutiniškas požiūris, kurį taip pat galima įžvelgti skundžiamo sprendimo 43 punkte, kuriame Bendrasis Teismas nurodė, kad ginčijamomis nuostatomis apeliantei tiesiogiai nedraudžiama pirkti ir importuoti nagrinėjamos įrangos ir gauti nagrinėjamų paslaugų, paneigtų tai, kad, pavyzdžiui, teisė gauti paslaugas kyla iš teisės teikti paslaugas ir kad abi teisės egzistuoja lygiagrečiai. Pavyzdžiui, žr. 1984 m. sausio 31 d. Sprendimą Luisi ir Carbone (286/82 ir 26/83, EU:C:1984:35, 16 punktas) ir 2010 m. liepos 1 d. Sprendimą Dijkman ir Dijkman-Lavaleije (C‑233/09, EU:C:2010:397, 24 punktas).
(
85
)	Išskirta mano. Žr. Reglamento 2017/2063 20 straipsnio formuluotę.
(
86
)	Pagal analogiją žr. 2008 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Kadi ir Al Barakaat International Foundation / Taryba ir Komisija (C‑402/05 P ir C‑415/05 P, EU:C:2008:461, 241–247 punktai) ir 2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimą Rosneft ir kt. / Taryba (T‑715/14, nepaskelbtas Rink., EU:T:2018:544, 68 punktas). Taigi, nors ribojamosios priemonės gali būti visuotinai taikomos ir jomis gali būti nustatomi įpareigojimai abstrakčiai apibrėžtiems asmenims ir subjektams, tai nereiškia, kad šios priemonės negali būti tiesiogiai ir konkrečiai susijusios su šiose priemonėse įvardytais fiziniais ir juridiniais asmenimis, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą.
(
87
)	Taip pat reikėtų pažymėti, kad Taryba, pateikdama nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą Bendrajame Teisme, teigė, kad, atsižvelgiant į Reglamento 2017/2063 20 straipsnio formuluotę, šis reglamentas nesukelia privalomų teisinių pasekmių Venesuelai ir apsiriboja valstybių narių teritorija bei asmenimis, kuriems taikoma jų jurisdikcija. Mano nuomone, šis atskiras nepriimtinumu grindžiamas prieštaravimas neatsiejamas nuo tiesioginės sąsajos klausimo.
(
88
)	2016 m. kovo 1 d. Sprendimas National Iranian Oil Company / Taryba (C‑440/14 P, EU:C:2016:128, 44 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
89
)	Šiuo klausimu žr. 2005 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Yusuf ir Al Barakaat International Foundation / Taryba ir Komisija (T‑306/01, EU:T:2005:331, 184–188 punktai), patvirtintą Teisingumo Teismo 2008 m. rugsėjo 3 d. Sprendimu Kadi ir Al Barakaat International Foundation / Taryba ir Komisija (C‑402/05 P ir C‑415/05 P, EU:C:2008:461, 241 punktas).
(
90
)	Šiuo klausimu žr. 2013 m. gegužės 28 d. Sprendimą Abdulrahim / Taryba ir Komisija (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, 70 punktas) ir 2013 m. birželio 6 d. Sprendimą Ayadi / Komisija (C‑183/12 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2013:369, 68 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
91
)	Dėl konkrečios sąsajos, kuri taip pat buvo nustatyta, žr. Sprendimo Almaz-Antey 68–72 punktus.
(
92
)	Šiuo klausimu negalima nustatyti jokio reikšmingo skirtumo vertinant locus standi, visų pirma tiesioginės sąsajos, buvimą remiantis vien akto poveikio asmens teisinei padėčiai mastu. Manau, pakanka, kad šis poveikis būtų tiesioginis ir iš tikrųjų galėtų būti nustatytas.
(
93
)	Žr. Sprendimo Almaz-Antey 63 ir 64 punktus, kurie konkrečiai susiję su tiesioginės sąsajos klausimu.
(
94
)	Žr. Sprendimo Almaz-Antey 65 punktą, kuriame Bendrasis Teismas nurodė: „savaime suprantama, šias priemones turi taikyti Sąjungoje įsteigti subjektai, nes paprastai Sąjungos institucijų priimti aktai nėra skirti taikyti už Sąjungos teritorijos ribų. Vis dėlto tai nereiškia, kad ribojamosios priemonės nėra tiesiogiai susijusios su subjektais, kuriems atitinkamos [2014 m. liepos 31 d. Tarybos sprendimo 2014/512/BUSP dėl ribojamųjų priemonių atsižvelgiant į Rusijos veiksmus, kuriais destabilizuojama padėtis Ukrainoje (OL L 229, 2014, p. 13)] nuostatos daro poveikį ir kuriems taikomos šios priemonės. Iš tiesų draudimas Sąjungos subjektams vykdyti tam tikrus sandorius su už Sąjungos ribų įsteigtais subjektais reiškia draudimą šiems subjektams vykdyti nagrinėjamus sandorius su Sąjungos subjektais. Be to, jeigu būtų pritarta šiuo klausimu pateiktam Tarybos argumentui, tai reikštų, kad net ir pavieniais lėšų įšaldymo atvejais tokios priemonės nebūtų tiesiogiai susijusios su išvardytais asmenimis, kuriems taikomos ribojamosios priemonės, nes jas visų pirma turi taikyti Sąjungos valstybės narės ir jų jurisdikcijai priklausantys fiziniai ar juridiniai asmenys“.
(
95
)	Nors ieškovė byloje Almaz-Antey buvo gynybos sektoriuje veikianti akcinė bendrovė, o ne valstybė, atsižvelgdamas į tai, kad apeliantė laikytina juridiniu asmeniu pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, nematau pagrindo šioje apeliacinėje byloje, kalbant apie apeliantę, nukrypti nuo tame sprendime pateiktų Bendrojo Teismo motyvų, susijusių su tiesiogine sąsaja.
(
96
)	Galbūt vienintelis kitas reikšmingas reikalavimas yra tas, kad apeliantė privalo būti suinteresuota savo ieškinio baigtimi (un intérêt à agir), tačiau šis klausimas šioje byloje neginčijamas.
(
97
)	Šią sąvoką vartoja Taryba.