62017CC0622
GENERALINIO ADVOKATO
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE IŠVADA,
pateikta 2019 m. vasario 28 d. (
1
)
Byla C‑622/17
Baltic Media Alliance Ltd.
prieš
Lietuvos radijo ir televizijos komisiją
(Vilniaus apygardos administracinio teismo (Lietuva) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvė teikti paslaugas – Direktyva 2010/13/ES – Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugos – Televizijos programų transliavimas – 1 straipsnio 1 dalies c ir d punktai – Sąvokos „redakcinė atsakomybė“ ir „žiniasklaidos paslaugų teikėjas“ – Televizijos programa, transliuojama iš valstybės narės – 3 straipsnio 1 ir 2 dalys – Priėmimo ir retransliavimo laisvė – Neapykantos kurstymas – Priemonės, kurių imasi valstybė narė, kur priimama programa – Laikinas įpareigojimas operatoriams, kurie televizijos programas platina minėtos valstybės vartotojams, platinti tik už papildomą mokestį platinamuose televizijos programų paketuose – Atitiktis Sąjungos teisei“
I. Įvadas
1.
Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą Vilniaus apygardos administracinis teismas (Lietuva) Teisingumo Teismui pateikė du prejudicinius klausimus dėl Direktyvos 2010/13/ES (
2
) (vadinamoji Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyva) išaiškinimo.
2.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Baltic Media Alliance Ltd. (toliau – BMA) ir Lietuvos radijo ir televizijos komisijos (toliau – LRTK) ginčą dėl šios institucijos sprendimo, nustatančio laikiną įpareigojimą operatoriams, kurie televizijos programas platina Lietuvos vartotojams, televizijos programą „NTV Mir Lithuania“ platinti tik už papildomą mokestį platinamuose televizijos programų paketuose. Šis sprendimas, kuris šiuo metu yra atšauktas, buvo priimtas po to, kai per šią televizijos programą rodomoje atskiroje programoje buvo nustatyta informacija, kurstanti tautinę neapykantą.
3.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar nagrinėjamas sprendimas atitinka Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 ir 2 dalis. Pagal šią nuostatą valstybė narė, kurioje priimamos iš kitų valstybių narių transliuojamos televizijos programos, dėl tokios priežasties, kaip neapykantos kurstymas, gali apriboti teisę retransliuoti šią televizijos programą tik kai yra įvykdytos tam tikros sąlygos. Lietuvos teisės aktų leidėjas šią nuostatą į nacionalinę teisę perkėlė taip, kad LRTK gali netaikyti šių sąlygų, kai nustato įpareigojimą atitinkamą televizijos programą platinti tik už papildomą mokestį platinamuose televizijos programų paketuose. Todėl šioje pagrindinėje byloje LRTK šių sąlygų nesilaikė.
4.
Šioje išvadoje paaiškinsiu priežastis, dėl kurių manau, kad tokia nacionalinė priemonė nepatenka į Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 ir 2 dalių taikymo sritį, nes joje nustatoma televizijos programos platinimo tvarka ir nesiekiama apriboti galimybės ją priimti arba retransliuoti.
II. Teisinis pagrindas
A.
Direktyva 2010/13
5.
Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų priėmimo laisvę ir savo teritorijoje neriboja jų perdavimo iš kitų valstybių narių dėl priežasčių, kurios patenka į šia direktyva koordinuojamas sritis.
2.   Televizijos programų transliavimo atžvilgiu valstybės narės gali laikinai nesilaikyti 1 dalies nuostatų, jei įvykdomos šios sąlygos:
a)
kitos valstybės narės transliuojamos televizijos programos akivaizdžiai, rimtai ir sunkiai pažeidžia 27 straipsnio 1 arba 2 dalis ir (arba) 6 straipsnį;
b)
per praėjusius 12 mėnesių transliuotojas ne mažiau kaip du kartus pažeidė a punkte nurodytą (-as) nuostatą (-as);
c)
atitinkama valstybė narė raštu pranešė transliuotojui ir Komisijai apie įtariamus pažeidimus ir apie priemones, kurių ji ketina imtis, jei tokie pažeidimai pasikartotų;
d)
konsultuojantis su transliuojančiąja valstybe ir Komisija nepavyko per 15 dienų nuo c punkte numatyto pranešimo draugiškai susitarti, ir tariami pažeidimai toliau daromi.
Per du mėnesius po pranešimo apie priemones, kurių ėmėsi valstybė narė, Komisija priima sprendimą, ar tos priemonės neprieštarauja Sąjungos teisei. Jei ji nusprendžia, kad prieštarauja, iš valstybės narės pareikalaujama kaip galima greičiau užbaigti minėtų priemonių taikymą.“
6.
Pagal šios direktyvos 6 straipsnį valstybės narės tinkamomis priemonėmis užtikrina, kad jų jurisdikcijai priklausančių žiniasklaidos paslaugų teikėjų audiovizualinės žiniasklaidos paslaugos nekurstytų neapykantos dėl rasės, lyties, religijos ar pilietybės.
B.
Lietuvos teisė
7.
2006 m. liepos 2 d. Lietuvos Respublikos visuomenės informavimo įstatymo („Valstybės žinios“, 2006-07-27, Nr. 82-3254) (toliau – Visuomenės informavimo įstatymas) 19 straipsnio 1 dalies 3 punktu į nacionalinę teisę perkeltas Direktyvos 2010/13 6 straipsnis. Šioje pagrindinėje byloje taikomos redakcijos nuostatoje numatyta:
„Visuomenės informavimo priemonėse draudžiama skelbti informaciją, kurioje:
<…>
3)
skleidžiama karo propaganda, kurstomas karas ar neapykanta, tyčiojimasis, niekinimas, kurstoma diskriminuoti, smurtauti, fiziškai susidoroti su žmonių grupe ar jai priklausančiu asmeniu dėl amžiaus, lyties, lytinės orientacijos, etninės priklausomybės, rasės, tautybės, pilietybės, kalbos, kilmės, socialinės padėties, tikėjimo, įsitikinimų, pažiūrų ar religijos pagrindu; <…>“
8.
Šio įstatymo pagrindinių bylų aplinkybėms taikomos redakcijos 33 straipsnio 11 ir 12 punktuose nustatyta:
„11.   Televizijos programų retransliuotojai, taip pat kiti asmenys, teikiantys Lietuvos Respublikos vartotojams televizijos programų ir (ar) atskirų programų platinimo internete paslaugas, sudarydami retransliuojamų ir (ar) platinamų internete televizijos programų paketus, privalo vadovautis [LRTK] patvirtintomis taisyklėmis dėl televizijos programų paketų sudarymo ir užtikrinti vartotojų teisę į nešališką informaciją, nuomonių, kultūrų ir kalbų įvairovę bei tinkamą nepilnamečių apsaugą nuo galimo neigiamo viešosios informacijos poveikio. Televizijos programos, kuriose buvo paskelbta [Visuomenės informavimo] įstatymo 19 straipsnio 1 dalies <…> 3 punkte nurodyta neskelbtina informacija, 12 mėnesių nuo šio straipsnio 12 dalies 1 punkte nurodyto sprendimo priėmimo dienos gali būti retransliuojamos ir (ar) platinamos internete tik už papildomą mokestį platinamuose televizijos programų paketuose, kuriuos tokiu atveju draudžiama subsidijuoti, remti ar taikyti jiems bet kokio pobūdžio nuolaidas, o jų kaina negali būti mažesnė negu paslaugos teikėjo patiriamos sąnaudos šiuos televizijos programų paketus sudarančioms televizijos progra[moms] įsigyti, retransliuoti ir (ar) platinti internete.
12.   [LRTK], nustačiusi, kad iš Europos Sąjungos valstybių narių, Europos ekonominės erdvės valstybių ir kitų Europos Tarybos konvenciją dėl televizijos be sienų ratifikavusių Europos valstybių retransliuojamoje ir (ar) platinamoje internete televizijos programoje, ją sudarančiose atskirose programose buvo paskelbta, perduota skleisti ir paskleista [Visuomenės informavimo] įstatymo 19 straipsnio 1 dalies 1, 2 ar 3 punkte nurodyta neskelbtina informacija, šio įstatymo nustatyta tvarka:
1)
priima sprendimą dėl televizijos programos platinimo tik už papildomą mokestį platinamuose televizijos programų paketuose ir informuoja apie tai retransliuotojus ir kitus asmenis, teikiančius Lietuvos Respublikos vartotojams televizijos programų ir (ar) atskirų programų platinimo internete paslaugas;
2)
nedelsdama imasi šio įstatymo 341 straipsnyje nurodytų veiksmų, kad būtų užtikrintas šio įstatymo reikalavimus atitinkančių televizijos programų ir (ar) atskirų programų transliavimas. <…>“
9.
Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 ir 2 dalys buvo perkeltos Visuomenės informavimo įstatymo 341 straipsnio 1 ir 3 dalimis. Šio straipsnio 1 dalyje numatyta, kad Lietuvos Respublikoje laiduojamas laisvas televizijos programų priėmimas ir retransliavimas iš, be kita ko, valstybių narių. Šio straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad laisvas priėmimas gali būti „laikinai sustabdytas“, jeigu yra įvykdytos keturios sąlygos, atitinkančios 3 straipsnio 2 dalyje numatytas sąlygas.
III. Pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
10.
BMA, Jungtinėje Karalystėje įsteigta įmonė, turi šios valstybės narės kompetentingos institucijos, t. y. Office of Communications (Ryšių tarnyba, toliau – OFCOM), išduotą licenciją platinti televizijos programą „NTV Mir Lietuva“.
11.
2016 m. gegužės 18 d. LRTK, remdamasi Visuomenės informavimo įstatymo 33 straipsnio 11 dalimi ir 12 dalies 1 punktu, priėmė sprendimą, juo kabelinės televizijos tinklais televizijos programas retransliuojantys operatoriai ir kiti asmenys, teikiantys Lietuvos vartotojams tokių televizijos programų platinimo per internetą paslaugą, įpareigojami 12 mėnesių nuo šio sprendimo įsigaliojimo televizijos programą „NTV Mir Lithuania“ platinti tik už papildomą mokestį platinamuose televizijos programų paketuose (arba, jeigu tokių paketų nesiūloma, už papildomą mokestį, kuris negali būti įtrauktas į pagrindinio paketo kainą). Šis sprendimas buvo grindžiamas tuo, kad 2016 m. balandžio 15 d. nagrinėjamoje televizijos programoje rodomoje atskiroje programoje „Ypatingas įvykis. Tyrimas“ buvo pateikta informacija, kurstanti tautinę neapykantą, kuri draudžiama pagal šio įstatymo 19 straipsnio 1 dalies 3 punktą.
12.
2016 m. birželio 22 d. LRTK priėmė naują sprendimą, juo iš dalies pakeitė savo pirminį sprendimą. Ši institucija panaikino įpareigojimą televizijos programą „NTV Mir Lithuania“ platinti tik už papildomą mokestį platinamuose televizijos programų paketuose ir nusprendė pradėti šios televizijos programos laikino sustabdymo procedūrą, kaip numatyta Visuomenės informavimo įstatymo 341 straipsnio 3 dalyje. Dėl to minėta institucija pranešė BMA apie pirminiame sprendime konstatuotą pažeidimą ir priemones, kurių ketino imtis tokio pažeidimo pasikartojimo atveju. LRTK taip pat pranešė OFCOM apie aptariamą pažeidimą.
13.
Tą pačią dieną BMA pateikė Vilniaus apygardos administraciniam teismui skundą, prašydama panaikinti 2016 m. gegužės 18 d. LRTK sprendimą. Šiame skunde BMA, be kita ko, teigia, kad sprendimas buvo priimtas pažeidžiant Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 2 dalį. Šios įmonės manymu, ginčijamas sprendimas riboja galimybę retransliuoti televizijos programą iš valstybės narės. Šį apribojimą pateisinančios priežastys ir procedūra, kuria vadovaujantis priimtas tas sprendimas, turėjo atitikti šią nuostatą. Tačiau šiuo atveju taip nebuvo.
14.
Šiomis aplinkybėmis Vilniaus apygardos administracinis teismas nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [Direktyvos 2010/13] 3 straipsnio 1 ir 2 dalys apima tik atvejus, kai televizijos programas priimanti valstybė narė siekia sustabdyti televizijos programų transliavimą ir (ar) retransliavimą, ar jos apima ir kitokias televizijos programas priimančios valstybės narės taikomas priemones, kuriomis siekiama kitokiu būdu riboti programų priėmimo laisvę ir jų perdavimą?
2.
Ar [Direktyvos 2010/13] 8 konstatuojamoji dalis, 3 straipsnio 1 ir 2 dalys turi būti aiškinamos kaip draudžiančios televizijos programas priimančioms valstybėms narėms, joms nustačius, kad iš Europos Sąjungos valstybės narės retransliuojamoje ir (ar) platinamoje internete televizijos programoje buvo paskelbta, perduota skleisti ir paskleista šios direktyvos 6 straipsnyje nurodyta informacija, neįvykdžius šios direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje numatytų sąlygų, priimti tokio pobūdžio sprendimą, koks numatytas Lietuvos Respublikos visuomenės informavimo įstatymo 33 straipsnio 11 dalyje ir 12 dalies 1 punkte, tai yra įpareigoti televizijos programas priimančios valstybės narės teritorijoje veiklą vykdančius retransliuotojus, kitus asmenis, teikiančius televizijos programų platinimo internete paslaugas, laikinai nustatyti, kad televizijos programa gali būti retransliuojama ir (ar) platinama internete tik už papildomą mokestį platinamuose televizijos programų paketuose?“
15.
2017 m. spalio 27 d. nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2017 m. lapkričio 3 d. BMA, LRTK ir Lietuvos vyriausybė, taip pat Europos Komisija Teisingumo Teismui pateikė pastabas raštu. Toms pačioms šalims, išskyrus LRTK, buvo atstovauta 2018 m. lapkričio 28 d. vykusiame teismo posėdyje.
IV. Analizė
A.
Dėl priimtinumo
16.
LRTK ir Lietuvos vyriausybė ginčija prejudicinių klausimų priimtinumą ir tuo pagrindu pateikia du argumentus.
17.
Pirmiausia, jos teigia, kad klausimai yra hipotetiniai. Iš tiesų, kadangi LRTK tą pačią dieną, kurią BMA pateikė skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, iš dalies pakeitė 2016 m. gegužės 18 d. sprendimą, panaikindama įpareigojimą televizijos programą „NTV Mir Lithuania“ platinti tik už papildomą mokestį platinamuose televizijos programų paketuose, ir pradėjo sustabdymo procedūrą pagal Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 2 dalį, ginčas pagrindinėje byloje nebeteko dalyko. BMA daugiau nėra suinteresuota pareikšti ieškinio šiame teisme, nes pagal jos ieškinį nagrinėjamos bylos baigtis negali jai atnešti jokios naudos.
18.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal SESV 267 straipsnį nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės išaiškinimo jo paties nurodytomis teisinėmis ir faktinėmis aplinkybėmis, už kurių nustatymą jis atsako ir kurių tikslumo Teisingumo Teismas neturi teisės tikrinti, taikoma svarbos prezumpcija (
3
). Šioje byloje, mano manymu, ankstesniame punkte LRTK ir Lietuvos vyriausybės apibendrintas argumentas nepaneigia šios prezumpcijos.
19.
Iš tiesų nacionalinis teismas prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodė manantis, kad ginčas pagrindinėje byloje išlaikė savo dalyką. Neatsižvelgiant į tai, kad ginčijamas sprendimas buvo iš dalies pakeistas, šis teismas turėtų nuspręsti, ar šiuo sprendimu LRTK pažeidė BMA teises ir ar minėtas sprendimas buvo teisėtas jo priėmimo momentu. Akivaizdu, kad dėl to būtina gauti Teisingumo Teismo atsakymą.
20.
Be to, pats Teisingumo Teismas kartais tam tikrose bylose nuspręsdavo, kad nacionaliniame teisme nagrinėjamoje byloje nebeliko dalyko, ir dėl šios priežasties jam pateiktus prejudicinius klausimus laikydavo nepriimtinais. Vis dėlto tose bylose ieškovo pagrindinėje byloje reikalavimai buvo visiškai patenkinti jam pareiškus ieškinį nacionaliniame teisme (
4
).
21.
Tačiau pagrindinėje byloje LRTK nepatenkino BMA prašymo. Kaip teigia ši įmonė, iš dalies pakeisdama savo pirminį sprendimą LRTK nepripažino šio sprendimo tariamo neteisėtumo ir nepanaikino jo jau sukeltų padarinių. Įpareigojimas dėl televizijos programos „NTV Mir Lithuania“ galiojo nuo 2016 m. gegužės 23 d. iki 2016 m. birželio 27 d. ir šiuo laikotarpiu turėjo potencialiai žalingų padarinių BMA (
5
).
22.
Todėl BMA vis dar yra suinteresuota, kad būtų pripažinta, jog ginčijamas sprendimas buvo neteisėtas jį priimant. Jeigu nacionalinis teismas galimai panaikintų šį sprendimą, tai galėtų būti pagrindas ateityje pareikšti ieškinį dėl nuostolių, kuriuos ši įmonė teigia patyrusi, atlyginimo (
6
). Kaip ji teigia, padarius tokią išvadą dėl neteisėtumo, be to, būtų išvengta, jog LRTK panašų sprendimą dėl jos priims ir ateityje (
7
).
23.
Antra, Lietuvos vyriausybė teigia, kad sprendimas su jame nustatytu įpareigojimu televizijos programą platinti tik už papildomą mokestį platinamuose televizijos programų paketuose nepatenka į Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 ir 2 dalių taikymo sritį. Todėl prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas nėra reikalingas siekiant išspręsti ginčą pagrindinėje byloje.
24.
Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad šis argumentas iš esmės susijęs su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimų esme. Todėl jis nėra svarbus vertinant jų priimtinumą (
8
).
25.
Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, manau, kad prejudiciniai klausimai yra priimtini.
B.
Dėl esmės
1. Pirminės pastabos
26.
Kaip ir Direktyvoje 89/552/EEB (
9
), kuri buvo pakeista Direktyva 2010/13, pastarąja direktyva siekiama sukurti „audiovizualinių žiniasklaidos paslaugų erdvę be vidaus sienų“ (
10
). Tam šioje direktyvoje numatytos dvi viena kitą papildančios priemonės.
27.
Viena vertus, joje tam tikrose srityse („koordinuojamos sritys“) numatomi minimalūs reikalavimai, kurie taikomi visiems valstybėse narėse įsteigtiems audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų teikėjams ir kuriais siekiama apsaugoti tam tikrus bendro intereso tikslus ir audiovizualinės žiniasklaidos turinio kūrimą Sąjungoje. Šie minimalūs reikalavimai apima Direktyvos 2010/13 6 straipsnį, uždraudžiantį platinti programas, kuriomis kurstoma neapykanta dėl rasės, lyties, religijos ar pilietybės (
11
).
28.
Be to, Direktyvoje 2010/13 nustatomas „kilmės šalies“ principas. Pagal šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalį atitinkamam audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų teikėjas, kuris patenka į valstybės narės jurisdikciją, iš principo turi laikytis tik jos taisyklių (
12
). Ši valstybė narė turi kontroliuoti, kaip atitinkamas teikėjas laikosi jos teisės ir minėtoje direktyvoje nustatytų minimalių reikalavimų. Atitinkamai kitos valstybės narės pagal tos pačios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį iš principo turi užtikrinti televizijos programų priėmimo laisvę ir savo teritorijoje neriboti (įpareigojimai, kuriuos bendrai įvardysiu kaip „laisvę priimti ir retransliuoti“) pirmosios valstybės leistų teikti paslaugų dėl su koordinuojamomis sritimis susijusių priežasčių, tarp kurių, primenu, yra draudimas kurstyti neapykantą. Vis dėlto Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 2 dalyje numatyta galimybė nesilaikyti šios laisvės, su sąlyga, kad laikomasi materialinių ir procedūrinių sąlygų, kurias nagrinėsiu toliau (
13
).
29.
Lietuvos teisės aktų leidėjas Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 ir 2 dalis į nacionalinę teisę perkėlė Visuomenės informavimo įstatymo 341 straipsnio 1 ir 3 dalimis. Šia nuostata Lietuvos audiovizualinio sektoriaus reguliavimo institucija LRTK, konstatavusi, kad transliuojamoje televizijos programoje yra pateikta informacija, kuria, be kita ko, kurstoma neapykanta, įpareigojama pradėti atitinkamos televizijos programos priėmimo arba retransliavimo sustabdymo procedūrą, laikantis sąlygų, atitinkančių šios direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje nustatytas sąlygas.
30.
Vis dėlto Visuomenės informavimo įstatymo 33 straipsnio 11 dalis ir 12 dalies 1 punktas tuo atveju, kai transliuojama programa, kuri kursto neapykantą, taip pat įpareigoja LRTK nedelsiant (ir neatsižvelgiant į šias sąlygas) priimti priemonę, įpareigojančią operatorius, kurie televizijos programas platina Lietuvos vartotojams, dvylika mėnesių televizijos programą platinti arba retransliuoti internete tik už papildomą mokestį platinamuose televizijos programų paketuose (
14
). Pagal Lietuvos vyriausybės pateiktus paaiškinimus šia laikina priemone siekiama sudaryti galimybę greitai reaguoti į draudžiamos informacijos platinimą, laukiant, kol bus pradėta ir baigta sustabdymo procedūra.
31.
2016 m. gegužės 18 d. LRTK priėmė tokią priemonę dėl televizijos programos „NTV Mir Lithuania“, motyvuodama tuo, kad šios televizijos programos vienoje programoje buvo kurstoma tautinė neapykanta (
15
). Ši byla nėra susijusi su to sprendimo turiniu. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neabejoja tuo, kad tos programos turinys buvo susijęs su neapykantos kurstymu, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2010/13 6 straipsnį (
16
).
32.
Kita vertus savo pirmuoju klausimu šis teismas siekia išsiaiškinti, ar LRTK, priimdama ginčijamą sprendimą, turėjo laikytis Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 2 dalyje nustatytos sąlygų. Jeigu taip yra, savo antruoju klausimu jis siekia išsiaiškinti, kokių pasekmių kyla, kiek tai susiję su šio sprendimo teisėtumu.
33.
Šiais klausimais Teisingumo Teismo prašoma patikslinti priemones, kurios patenka į Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 ir 2 dalių taikymo sritį. Šie klausimai grindžiami prielaida, kad televizijos programa „NTV Mir Lithuania“ yra BMA teikiama audiovizualinės žiniasklaidos paslauga, todėl jai taikoma ši nuostata. LRTK ir Lietuvos vyriausybės šią prielaidą ginčija Teisingumo Teisme. Jų prieštaravimas iškelia klausimą dėl audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų, kurioms taikoma šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje numatyta priėmimo ir retransliavimo laisvė. Siekdamas pateikti visapusį atsakymą, kuris būtų naudingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui siekiant išspręsti ginčą pagrindinėje byloje, pirmiausia nagrinėsiu šią problemą (2). Paskui išnagrinėsiu pirmąjį klausimą ir paaiškinsiu, kodėl manau, kad tokia priemonė, kaip nustatyta Visuomenės informavimo įstatymo 33 straipsnio 11 dalyje ir 12 dalies 1 punkte, nepatenka į minėto straipsnio 3 straipsnio 1 ir 2 dalių taikymo sritį (3). Galiausiai subsidiariai išnagrinėsiu antrąjį klausimą ir paaiškinsiu, kodėl darant prielaidą, kad ši priemonė patenka į to paties 3 straipsnio 1 ir 2 dalių taikymo sritį, ji negalėtų būti priimta nepažeidžiant šioje nuostatoje numatytų sąlygų (4).
2. Dėl audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų, kurioms taikoma Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 dalyje numatyta priėmimo ir retransliavimo laisvė
34.
Teisingumo Teisme per posėdį buvo diskutuota dviem preliminariais klausimais, susijusiais su audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų, kurioms taikoma priėmimo ir retransliavimo laisvė, problematika: pirma, klausimas, ar ši laisvė taikoma tokiai televizijos programai, kaip „NTV Mir Lithuania“, nors, LRTK ir Lietuvos vyriausybės manymu, šios televizijos programos atskiros programos yra kuriamos trečiojoje šalyje (a); antra, klausimas, ar šiai televizijos programai taikoma minėta laisvė, jeigu ji išimtinai skirta Lietuvos Respublikos teritorijai (b).
a) Dėl to, kad televizijos programos atskiros programos iš esmės yra transliuojamos iš trečiosios šalies
35.
Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugoms, įskaitant televizijos programas, Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 dalyje nustatytas priėmimo ir retransliavimo laisvės principas taikomas tik tuomet, jeigu jos patenka į šios direktyvos taikymo teritoriniu atžvilgiu sritį. Šiuo požiūriu jos turi ne tik būti platinamos (bent) vienoje valstybėje narėje (
17
), bet taip pat būti „iš“ vienos iš jų. Jeigu taip nėra, valstybė narė, kurioje priimama programa, savo teritorijoje iš principo gali laisvai reglamentuoti tų paslaugų priėmimą ir retransliavimą (
18
).
36.
Pagal Direktyvos 2010/13 2 straipsnio 1 dalį audiovizualinės žiniasklaidos paslauga yra teikiama „iš“ valstybės narės, jei tos paslaugos teikėjas (kiek tai susiję su transliuojama televizijos programa, šioje direktyvoje vartojama sąvoka „televizijos programų transliuotojas“) (
19
)patenka į vienos iš jų jurisdikciją. Pagal minėtos direktyvos 2 straipsnio 2 dalį taip yra tuo atveju: 1) kai nagrinėjamas televizijos programų transliuotojas yra įsisteigęs valstybės narės teritorijoje (šio straipsnio 3 dalyje numatytomis sąlygomis); arba 2) šis transliuotojas naudojasi tai valstybei narei priklausančio palydovo pajėgumais ar vienoje iš valstybių narių teritorijoje esančiu ryšiu su palydovu (
20
) (remiantis šio straipsnio 4 dalimi).
37.
Nagrinėjamoje byloje Lietuvos vyriausybė iš esmės teigia, kad transliuotojas, transliuojantis televizijos programą „NTV Mir Lithuania“, yra Rusijoje įsisteigęs operatorius, o BMA (kuri, primenu, įsteigta Jungtinėje Karalystėje) šią televizijos programą platina tik Lietuvoje. Šiuo klausimu pažymėtina, kad yra viešai žinoma, jog NTV yra Rusijos televizijos programa, kurią transliuoja bendrovė „Oao Telekompania NTV“, ir kad „NTV Mir (NTV Monde)“ yra šios televizijos programos per palydovą transliuojama tarptautinė versija. Šiomis aplinkybėmis „NTV Mir Lithuania“, remiantis BMA teismo posėdyje pateikta informacija, yra šios televizijos Lietuvos visuomenei skirta televizijos programos versija (
21
). Taigi Lietuvos vyriausybės pateiktą argumentą suprantu taip, kad BMA transliuojamos televizijos programos „NTV Mir Lithuania“ didžiąją atskirų programų dalį sudaro NTV televizijos programos retransliacija be pakeitimų.
38.
Siekiant tinkamai suprasti, ką reiškia šis argumentas, reikia priminti tam tikrus dalykus. Sąjungos teisės aktuose audiovizualinio turinio teikimas atskiriamas nuo tokio turinio perteikimo. Šiuo pagrindu operatoriai, kurie tik perteikia turinį jį išplatindami, pavyzdžiui, visuomenei, teikia ne „audiovizualinės žiniasklaidos paslaugas“, kaip tai suprantama pagal šią Direktyvą 2010/13, o „elektroninių ryšių paslaugas“, kurioms visų pirma taikoma Direktyva 2002/21/EB (
22
). Pagal šiose dviejose direktyvose (
23
) pateiktus apibrėžimus lemiamas kriterijus, kuriuo vadovaujantis žiniasklaidos paslaugų teikėjai atskiriami nuo operatorių, teikiančių tik platinimo paslaugą, yra susijęs su klausimu, ar už platinamą turinį prisiimama „redakcinė atsakomybė“. Pagal Direktyvos 2010/13/ES 1 straipsnio 1 dalies c punktą ši sąvoka televizijos programų transliavimo srityje reiškia „veiksming[ą] kontrol[ę] tiek atrenkant programas, tiek ir jas išdėstant chronologine tvarka“. Apibendrinant pasakytina, kad, siekiant taikyti Direktyvos 2010/13 nuostatas, lemiamą reikšmę turi tai, ar BMA vykdo tokią televizijos programos „NTV Mir Lithuania“ kontrolę, ar, atvirkščiai, ją tik platina (
24
).
39.
Šiuo klausimu Lietuvos vyriausybė teismo posėdyje teigė, kad redakciniai sprendimai dėl televizijos „NTV Mir Lithuania“ priimami Rusijoje. Minėtos programos kuriamos šioje trečiojoje šalyje. BMA neturi įtakos jų turiniui. BMA savo ruožtu teigė, kad sprendimai dėl „NTV Mir Lithuania“ turinio priimami Jungtinėje Karalystėje. Suinteresuotasis asmuo yra ne tik televizijos programos platintojas, bet ir autorius, kaip, beje, nurodoma jam OFCOM išduotoje licencijoje.
40.
Klausimas, kas prisiima su aptariama televizijos programa susijusią redakcinę atsakomybę, yra fakto klausimas, į kurį prireikus aiškiai atsakyti gali tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Tai, kad OFCOM licenciją išdavė BMA, lyg ir rodytų, kad tokią atsakomybę prisiima būtent ši įmonė. Vis dėlto, mano manymu, ši licencija negali būti lemiamas veiksnys. Šis teismas visuomet turi turėti galimybę patikrinti, ar įvykdytos Direktyvos 2010/13 taikymo sąlygos (
25
). Tas uždavinys yra sudėtingas. Pirma priminta sąvoka „redakcinė atsakomybė“ ypač neaiški ir, mano žiniomis, Teisingumo Teismas dar nėra priėmęs sprendimo dėl jos. Todėl, manau, naudinga pateikti tam tikrų svarbių aiškinimo elementų.
41.
Iš šios apibrėžties matyti, kad operatorius prisiima redakcinę atsakomybę dėl televizijos programos, kai vykdo „veiksmingą kontrolę“, kurios dalykas yra tiek šios televizijos programos atskirų programų „atrinkimas“ (t. y. remiantis įprasta šios žodžio prasme, sprendimas įtraukti vieną ar kitą programą ar neįtraukti), tiek jų „išdėstymas“ chronologine tvarka. Ši kontrolė turi būti vykdoma dėl viso televizijos programos turinio, o ne dėl kiekvienos ją sudarančios programos atskirai. Tas faktas, kad BMA atitinkamu atveju nekuria televizijos programoje „NTV Mir Lithuania“ platinamų programų, šiuo požiūriu nėra lemiamas.
42.
Antra, kiek tai susiję su „veiksmingos kontrolės“pobūdžiu, pažymiu, jog Direktyvoje 2010/13 nėra nieko, kas padėtų atsakyti į šį klausimą. Šios direktyvos 25 konstatuojamojoje dalyje tik nurodyta, kad valstybės narės gali patikslinti šią sąvoką direktyvą perkeliančiuose teisės aktuose. Vis dėlto, mano manymu, taikant kilmės šalies principą reikia nustatyti vieną valstybę narę, kompetentingą dėl kiekvieno audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų teikėjo, taigi, jeigu tik įmanoma, vieną operatorių, kuriam tenka redakcinė atsakomybė dėl konkretaus turinio. Šiomis aplinkybėmis, jeigu valstybėms narėms būtų leidžiama tikslinti minėtą sąvoką, kiltų rizika, susijusi su jurisdikcijos kolizija, ypač pozityviąja (
26
). Šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies c punkte nesant aiškios nuorodos į valstybių narių teisę ir siekiant užtikrinti vienodą minėtos direktyvos taikymą Sąjungoje, manau, kad sąvoka „veiksminga kontrolė “ turi būti aiškinama savarankiškai.
43.
Atsižvelgiant į Direktyvos 2010/13 kontekstą ir tikslus (kurie yra, primenu, – reglamentuoti audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų teikėjų veiklą, atskiriant juos tik nuo tokias paslaugas perteikiančių operatorių), mano nuomone, ši veiksminga kontrolė yra susijusi su turimomis galiomis priimti galutinį sprendimą dėl audiovizualinės žiniasklaidos paslaugos, kaip ji suprantama, pasiūlos (
27
). Konkrečiai kalbant, pagrindinėje byloje tai reikštų nustatymą, kas patvirtina „NTV Mir Lithuania“ programų planą.
44.
Ta aplinkybė (ją turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), kad didžiąją televizijos programos „NTV Mir Lithuania“ programų dalį sudaro televizijos programos NTV programų retransliacija in extenso, gali rodyti, jog BMA neprisiima redakcinės atsakomybės už šią televizijos programą. Vis dėlto remiantis tuo sunku daryti galutinę išvadą. Tai priklauso nuo to, ar ši įmonė pati atrenka taip NTV retransliuojamas programas ir jas atitinkamai išdėsto. Bet kuriuo atveju, siekiant prisiimti tokią atsakomybę už televizijos programą, mano manymu, reikia turėti tam tikrų žmogiškųjų ir materialinių išteklių. Tai, kad BMA įdarbina arba neįdarbina pakankamai asmenų, atsakingų už programų užsakymą, atrinkimą, vertinimą, apdorojimą arba patvirtinimą, mano nuomone, šiuo klausimu būtų tinkamas rodiklis (
28
).
45.
Darydamas prielaidą, kad BMA iš tiesų yra operatorius, kuriam tenka ši redakcinė atsakomybė, ir neatsižvelgdamas į tai, kad ši įmonė oficialiai įregistruota Jungtinėje Karalystėje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vis dėlto turėtų taip pat patikrinti, kur praktiškai priimami redakciniai sprendimai dėl „NTV Mir Lithuania“ (
29
). It tai nebus paprasta. Manau, reikia atsižvelgti į vietą, kur įprastai dirba minėtos įmonės, turinčios įgaliojimus parengti šios televizijos programos sudėtinių programų planą, darbuotojai. Šis patikrinimas yra svarbus, nes Sąjungos teisės aktų leidėjas Direktyvoje 2010/13 numatė nuostatą, kuria, tikėtina, siekiama užkirsti kelią Sąjungoje steigtis priedangos įmonėms: jei, kaip teigia Lietuvos vyriausybė, redakciniai sprendimai priimami Rusijoje, pagal šios direktyvos 2 straipsnio 3 dalies c punktą BMA būtų laikoma įsisteigusia Jungtinėje Karalystėje tik tuo atveju, jei didelė dalis darbuotojų, dalyvaujančių teikiant audiovizualinės žiniasklaidos paslaugas, dirbo toje valstybėje narėje.
46.
Vis dėlto, jeigu pasibaigus šiam tyrimui paaiškėtų, kad televizijos programos „NTV Mir Lithuania“ redakcinė atsakomybė tenka ne BMA, bet šios išvados 37 punkte nurodytai Rusijos bendrovei, ir (arba) redakciniai sprendimai priimami Rusijoje, taip pat, kad nėra įvykdyta Direktyvos 2010/13 2 straipsnio 3 dalies c punkte numatyta darbuotojų sąlyga, analizė nebūtų baigta šioje stadijoje. Dar reikėtų išnagrinėti šios direktyvos 2 straipsnio 4 dalyje numatytus sąsajos kriterijus, susijusius su palydovo arba valstybėje narėje esančio ryšio su palydovu naudojimu (
30
).
b) Dėl to, kad televizijos programa išimtinai turi būti skirta valstybės narės teritorijai
47.
Nors BMA yra įregistruota Jungtinėje Karalystėje, ši įmonė per teismo posėdį nurodė, kad televizijos programa „NTV Mir Lithuania“ yra skirta išimtinai Lietuvos visuomenei (
31
). Teisingumo Teismas paprašė šalių atsakyti, ar ši aplinkybė paneigia Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 dalyje numatyto priėmimo ir retransliavimo laisvės taikymą. Taigi, reikia trumpam sugrįžti prie šios problemos.
48.
Direktyva 2010/13 grindžiama įsisteigimo laisve. Taigi žiniasklaidos paslaugų teikėjas gali įsisteigti savo pasirinktoje valstybėje narėje, net jeigu toje valstybėje ir neteiktų paslaugų (
32
). Vis dėlto ši laisvė, siejama su kilmės šalies principu, sukuria piktnaudžiavimo galimybę. Iš tiesų toks teikėjas, kuris savo turinį skiria konkrečiai valstybei narei, gali įsisteigti kitoje valstybėje narėje vien tam, kad išvengtų pirmosios valstybės griežtesnio reglamentavimo taikymo arba jos audiovizualinių paslaugų reguliavimo institucijos vykdomos veiksmingesnės ir aktyvesnės minėto turinio kontrolės (
33
).
49.
Remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, priimta pagal SESV 56 straipsnį, valstybė narė gali tokiu nacionaliniu operatoriumi laikyti transliuotoją, kuris įsteigia kitoje valstybėje narėje, siekdamas joje teikti paslaugas, skirtas pirmosios valstybės narės teritorijai, ir neteisėtai išvengti įpareigojimų, kurie taikomi pagal pirmosios valstybės narės teisės aktus (
34
).
50.
Šiuo atveju Lietuvos vyriausybė teigia, kad BMA įsisteigė Jungtinėje Karalystėje, siekdama „apeiti“ Lietuvos teisės aktus (
35
). Ar Lietuvos Respublika gali pasiremti šia jurisprudencija, kad prilygintų BMA nacionaliniam transliuotojui ir šią įmonę reglamentuotų kaip tokią? Iš tiesų ne. Net ir tada, kai „apeinami“ jos teisės aktai, valstybė narė, kurioje priimama programa, atsižvelgiant į Direktyvą 2010/13, negali nesilaikyti įpareigojimo gerbti priėmimo ir retransliavimo laisvę. Vis dėlto Sąjungos teisės aktų leidėjas kodifikavo minėtą jurisprudenciją ir numatė specialią procedūrą, kuri nustatyta šios direktyvos 4 straipsnio 2–5 dalyse (
36
). Neginčijama, kad Lietuvos Respublika, kiek tai susiję su „NTV Mir Lithuania“, ja nepasinaudojo. Todėl apie šią procedūrą daug nekalbėsiu.
3. Dėl to, kad tokiai priemonei, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, netaikomos Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 ir 2 dalys (pirmasis klausimas)
51.
Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 ir 2 dalys apima tik tuos atvejus, kai valstybė narė, kurioje priimama programa, ketina sustabdyti audiovizualinės žiniasklaidos paslaugos iš kitos valstybės narės priėmimą arba retransliavimą, ar ir bet kokią kitą pirmosios valstybės priemonę, kuria kitaip užkertamas kelias šios programos priėmimui arba retransliavimui. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar priemonė, kuri numatyta Visuomenės informavimo įstatymo 33 straipsnio 11 dalyje ir 12 dalies 1 punkte ir kuri įpareigoja operatorius, kurie televizijos programas platina Lietuvos vartotojams, 12 mėnesių platinti arba retransliuoti internete tik už papildomą mokestį platinamuose televizijos programų paketuose, patenka į šios nuostatos taikymo sritį.
52.
Primenu, kad pagal Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 dalį valstybės narės užtikrina audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų priėmimo laisvę ir savo teritorijoje neriboja jų perdavimo iš kitų valstybių narių dėl priežasčių, kurios patenka į šios direktyvos koordinuojamas sritis. Minėtos direktyvos 6 straipsnyje numatytas neapykantos kurstymas yra viena iš jų. Vis dėlto, kiek tai susiję su televizijos programų transliavimu, pagal šios direktyvos 3 straipsnio 2 dalį valstybei narei, kurioje priimama programa, leidžiama „laikinai nesilaikyti 1 dalies nuostatų“, jei įvykdomos materialinės (
37
) ir procedūrinės sąlygos (
38
).
53.
LRTK ir Lietuvos vyriausybės manymu, šios nuostatos taikomos tik tais atvejais, kai valstybė narė ketina sustabdyti iš kitos valstybės narės transliuojamų programų priėmimą arba retransliavimą. Tokia priemonė, kaip nustatyta Visuomenės informavimo įstatymo 33 straipsnio 11 dalyje ir 12 dalies 1 punkte, nepatenka į minėtų nuostatų taikymo sritį. BMA ir Komisija laikosi priešingos nuomonės. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas linkęs sutikti su pastarųjų nuomone.
54.
Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 ir 2 dalių formuluotės pačios savaime neleidžia atsakyti į pateiktą klausimą. Pirmoje dalyje nurodomi įpareigojimai valstybei narei, kurioje priimama programa, („užtikrinti paslaugų priėmimo laisvę“ ir „neriboti [re]transliavimo“ dėl priežasčių, priklausančių koordinuojamoms sritims), o antroje dalyje abstrakčiai nurodoma „teisė nukrypti“ nuo šių įpareigojimų. Vis dėlto iš jų sunku gauti daugiau informacijos dėl priemonių, kurioms ši nuostata taikoma. Konkrečiai kalbant, ši formuluotė pati savaime neleidžia suprasti, ką reiškia „priėmimo laisvė“. Be to, žodis „apriboti“ bendrinėje kalboje gali reikšti įvairius dalykus: nuo visiško uždraudimo iki paprasto suvaržymo.
55.
Taigi reikia ištirti Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 ir 2 dalių formuluotes, atsižvelgiant į šios nuostatos genezę, kontekstą, paskirtį ir šia direktyva siekiamus tikslus (
39
).
56.
Dėl minėtos nuostatos genezės primenu, kad iš pradžių Direktyvos 89/552 2 straipsnio 2 dalies pirminės redakcijos pirmame sakinyje buvo nustatytas priėmimo ir retransliavimo laisvės principas, o antrame sakinyje – numatytos sąlygos, kuriomis valstybė narė, kur priimama programa, galėjo „laikinai sustabdyti televizijos programų retransliavimą“. Taigi ši nuostata numatė galimybę valstybei narei laikinai nutraukti panašių televizijos programų retransliavimą savo teritorijoje.
57.
Vis dėlto šio straipsnio 2 dalis buvo vienos plataus atgarsio sulaukusios bylos, kurioje, be kita ko, nagrinėtas klausimas, ar valstybė narė, kurioje priimama programa, gali nutraukti ne atskiros programos retransliavimą (per kabelinį tinklą) savo teritorijoje, bet taip pat jos tiesioginį priėmimą (iš palydovo) (
40
), pagrindinis dalykas. Reaguodamas į tą bylą, Sąjungos teisės aktų leidėjas, priimdamas Direktyvą 97/36 (
41
), pakeitė šią nuostatą nauju 2a straipsniu, jame buvo vėliau Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 2 dalyje palikta formuluotė, pagal kurią ši valstybė narė, kurioje priimama programa, gali „laikinai nesilaikyti“ priėmimo ir retransliavimo laisvės, jeigu laikomasi joje nustatytų sąlygų. Šiuo terminologiniu pakeitimu, mano žiniomis, iš esmės buvo siekiama paaiškinti, kad minėta valstybė narė gali imtis veiksmų tiek dėl programos priėmimo, tiek dėl jos retransliavimo savo teritorijoje. Vis dėlto niekas nerodo, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas būtų peržiūrėjęs į šią sąvoką patenkančias priemones (
42
). Be to, Direktyvos 2010/13 36 konstatuojamojoje dalyje, kaip ir prieš tai Direktyvos 89/552 penkioliktojoje konstatuojamojoje dalyje, nurodoma galimybė valstybei narei, kurioje priimama programa, „sustabdyti retransliavimą“ (
43
).
58.
Kiek tai susiję su Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 ir 2 dalimis ir jos tikslais, BMA iš esmės teigia, jog šia direktyva įgyvendinama žiniasklaidos paslaugų teikimo laisvė. Taigi sąvoka „priėmimo ir retransliavimo laisvės nesilaikymas“ turi būti suvokiama taip pat, kaip ir „priėmimo apribojimo“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal SESV 56 straipsnį. Pareiškėja pagrindinėje byloje primena, kad pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją pastaroji sąvoka susijusi su priemonėmis, kuriomis draudžiamas, ribojamas ar daromas mažiau patrauklus naudojimasis laisve teikti paslaugas (
44
). Šiuo atveju Visuomenės informavimo įstatymo 33 straipsnio 11 dalyje ir 12 dalies 1 punkte numatyta priemonė daro poveikį tiek nagrinėjamos televizijos programos vartotojams, tiek teikėjams. Siekdami toliau žiūrėti aptariamą televizijos programą vartotojai turėtų užsisakyti ir pagrindinį, ir už papildomą mokestį platinamą televizijos programų paketą. Dėl to televizijos programos auditorija sumažėtų, o tai neigiamai atsilieptų įmonės rentabilumui. Taigi ši priemonė reiškia panašų apribojimą ir, ją išplėtus, yra nuo priėmimo laisvės ir retransliavimo leidžianti nukrypti priemonė, kaip tai suprantama pagal minėto 3 straipsnio 1 ir 2 dalis. Komisija iš esmės pritaria šiai analizei.
59.
Nemanau, kad toks požiūris yra teisingas. Žinoma, Direktyva 2010/13 audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų srityje sukonkretina laisvą paslaugų judėjimą, kuris garantuojamas SESV 56 straipsniu (
45
). Tačiau „erdvė be vidaus sienų“ (
46
) žiniasklaidos paslaugoms įgyvendinimas smarkiai peržengia klausimų, susijusių su judėjimo ekonominėmis laisvėmis, ribas. Tai nėra tokios pačios paslaugos kaip kitos. Televizijos programų transliavimas visų pirma yra itin svarbus valstybių narių demokratijai, kultūrai ir švietimui. Atitinkamai šis programų transliavimas gali daryti akivaizdų poveikį šių valstybių gyventojams (
47
). Yra daugybė su atskirų programų transliavimu susijusių viešųjų interesų.
60.
Šiomis aplinkybėmis Direktyva 2010/13 atliekamas derinimas yra ribotas. Šia direktyva, ypač jos 3 straipsnio 1 ir 2 dalimis, nesiekiama pašalinti visų kliūčių, galinčių trukdyti platinti televizijos programų transliuotojų programas arba mažinti jų rentabilumą. Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją priėmimas ir retransliavimas atspindi valstybės narės, kurioje priimama programa, pripažinimą, susijusį su kilmės valstybės narės kompetencijai priklausančia ir vykdoma funkcija kontroliuoti televizijos programų transliuotojų transliuojamų atskirų programų turinį. Kitaip tariant, ši laisvė tiems transliuotojams užtikrina, kad atskiros programos, kurių turinys kilmės valstybės narės buvo „patvirtintas“, iš principo gali būti teisėtai platinamas visų valstybių narių teritorijoje.
61.
Šia prasme Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 ir 2 dalis draudžia, kad valstybė narė, kurioje priimama programa dėl priežasčių, patenkančių į šios direktyvos koordinuojamas sritis (nepilnamečių apsauga, neapykantos kurstymas ir t. t.), atliktų antrą jos teritorijoje platinamo turinio tikrinimą, ir nustato išankstinio leidimo suteikimo režimą. Minėta nuostata taip pat draudžia valstybei narei, kurioje priimama programa, dėl šių priežasčių tiesiog imti ir uždrausti tokio turinio retransliavimą (
48
). Taikydama tokias priemones, valstybė narė, kurioje priimama programa, nesilaiko priėmimo ir retransliavimo laisvės.
62.
Vis dėlto ši nuostata netaikoma priemonėms, kurias valstybė narė, kur priimama programa, gali priimti dėl transliuojamos televizijos programos ir kurios išplaukia iš reglamentavimo, kurio dalykas nėra televizijos programų transliavimas ir kuris, nors juo siekiama su šiomis koordinuojamomis sritimis susijusių tikslų, neturi ribojamojo poveikio šios televizijos programos retransliacijai (arba priėmimui) jos teritorijoje tikrąja šia žodžio prasme (
49
).
63.
Sprendimas Mesopotamia Broadcast ir Roj TV (
50
) yra geras pavyzdys. Byloje, kurioje priimtas šis sprendimas, Vokietijos valdžios institucijos uždraudė Mesopotamia Broadcast ir Roj TV, kurios patenka į Danijos jurisdikciją, veiklą Vokietijos teritorijoje dėl priežasčių, susijusių su neapykantos kurstymu pagal asociacijų veiklą reglamentuojančius Vokietijos teisės aktus. Praktiškai visa šio transliuotojo veikla (kaip antai atskirų programų rengimas, viešas rodymas, parama ir kt.) Vokietijoje buvo uždrausta. Teisingumo Teismas nusprendė, kad, atsižvelgiant į nebaigtinį Direktyvos 89/552 sričių, susijusių su viešąja tvarka, gera morale arba visuomenės saugumu, pobūdį, šios institucijos išsaugo diskreciją taikyti panašų reglamentavimą (kurio dalykas nėra televizijos programų transliavimas) Mesopotamia Broadcast ir Roj TV veiklai, su sąlyga, kad jis neturės ribojamojo poveikio pačiam Roj TV atskirų programų retransliavimui.
64.
Atsižvelgiant į cituotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją, manau, kad tokia nuostata, kaip numatyta Visuomenės informavimo įstatymo 33 straipsnio 11 dalyje ir 12 dalies 1 punkte, nepatenka į Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 ir 2 dalių taikymo sritį.
65.
Iš tiesų, viena vertus, šio reglamentavimo dalykas nėra televizijos atskirų programų transliavimas (ir, apskritai kalbant, žiniasklaidos paslaugų teikimas). Taigi, kaip nurodyta šio sprendimo 38 punkte, Sąjungos teisėje daromas skirtumas tarp turinio teikimo, kuris susijęs su redakcine atsakomybe, ir jų platinimo. Šiuo klausimu, kaip nurodyta Visuomenės informavimo įstatymo 33 straipsnio 11 dalyje, šiame reglamentavime numatyta priemonė skirta operatoriams, kurie šias programas Lietuvos vartotojams siūlo už papildomą mokestį platinamuose televizijos programų paketuose. Todėl ji susijusi ne su atskirų televizijos programų turiniu, bet su jų platinimu. Šis reglamentavimas iš esmės nustato reikalavimus, susijusius su šių paketų sudėtimi. Vis dėlto, kaip teisingai pažymi LRTK, panašių paketų siūlymas vartotojams, nepatenka į Direktyvos 2010/13 (
51
) taikymo sritį, nes juo nėra prisiimama redakcinė atsakomybė už platinamas televizijų programas.
66.
Kita vertus, mano manymu, negalima teigti, kad Visuomenės informavimo įstatymo 33 straipsnio 11 dalyje ir 12 dalies 1 punkte numatytos priemonės riboja galimybę aptariamą televizijos programą retransliuoti (arba priimti). Iš tiesų šiuo klausimu, mano manymu, tinkamas kriterijus būtų nustatyti, ar, nepaisant valstybės narės, kurioje priimama programa, priimtos priemonės, atitinkama transliuojama atskira televizijos programa vis tiek gali būti teisėtai platinama ir nepažeidžiant teisės aktų prieinama vartotojams jos teritorijoje (
52
). Valstybė narė, kurioje priimama programa, riboja tokį priėmimą ir retransliavimą, kai sustabdo televizijos retransliavimą per kabelinį tinklą arba uždraudžia prekybą dekoderiais, kurie reikalingi siekiant žiūrėti per palydovą transliuojamą televizijos programą (
53
). Televizijos programa nebegali būti teisėtai retransliuojama ir žiūrovas, kuris pageidauja ją žiūrėti, negali to daryti teisėtai.
67.
Priešingai, mano manymu, visiškai kitaip yra tuomet, kai valstybė narė, nustatydama tam tikrą tvarką, reguliuoja platinimą ir prieigą prie televizijos programų. Valstybė narė, kurioje priimama programa, gali reikalauti, kad televizijos programų platintojai savo siūlymus pateiktų taip, kad, pavyzdžiui, pornografinės televizijos programos būtų įtrauktos tik į specialius, už papildomą mokestį platinamus televizijos programų paketus, kuriems būtų taikomos specialios sąlygos (
54
), riboti reklamą tokioms televizijoms arba uždrausti jas žiūrėti viešose vietose. Iš tiesų ši tvarka tam tikru mastu apriboja prieigą prie tokių televizijos programų. Toks, beje, yra jos tikslas. Vis dėlto minėta platinimo tvarka, mano manymu, neriboja paties nagrinėjamų televizijų programų priėmimo ar retransliavimo. Transliuotojai ir toliau gali šias televizijų programas laisvai priimti, jas įtraukti į savo siūlymus ir retransliuoti. Vartotojai gali teisėtai žiūrėti šias televizijos programas. Šiuo atveju Lietuvos žiūrovai visuomet galėjo teisėtai žiūrėti „NTV Mir Lithuania“ televizijos programos transliacijas Lietuvoje, jeigu užsisakė atitinkamą televizijos programų paketą.
68.
Aišku, ta pati platinimo ir prieigos tvarka negali panaikinti Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 ir 2 dalių veiksmingumo. Taip būtų, jei pirmenybė būtų teikiama nacionalinių programų platinimui arba būtų tokios apimties, kad platinimas ir prieiga prie kitos valstybės narės programos taptų praktiškai pernelyg sudėtingi. Vis dėlto šiuo atveju taip nėra (
55
).
69.
Jeigu būtų aiškinama kitaip, kad valstybei narei, kurioje priimama programa, dėl priežasčių, kaip antai dėl nepilnamečių apsaugos arba dėl neapykantos kurstymo draudimo, iš esmės draudžiama nustatyti taisykles, susijusias su audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų, tai peržengtų kompetencijų paskirstymo tarp kilmės valstybės narės ir valstybės narės, kurioje priimama programa, logikos ribas. Hipotetiškai vertinant, pirmoji valstybė negali daryti įtakos būdui, kuriuo platintojai rengia pasiūlymus dėl paketų, skirtus antroje valstybėje narėje esantiems vartotojams.
70.
Šioje vietoje reikia pažymėti kitą konteksto aspektą. Visi supranta, kad Direktyvos 2010/13 (
56
) 3 straipsnio 2 dalyje nustatytos sąlygos yra itin griežtos. Šį griežtumą, mano nuomone, pateisina tai, kad reikia atsižvelgti į sunkų audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų judėjimo laisvės pažeidimą, padarytą sustabdant tokią paslaugą. Jomis abstrakčiai palyginama, viena vertus, priėmimo ir retransliavimo laisvė, kuria sukonkretinama saviraiškos laisvė ir laisvė teikti paslaugas, ir, kita vertus, tam tikri valstybių narių viešieji interesai. Dėl šio sunkumo savo ruožtu reikia nustatyti griežtas sąlygas (
57
). Vis dėlto, kaip pabrėžia LRTK, įpareigojimas įtraukti atitinkamą televizijos programą į už papildomą mokestį platinamus televizijos programų paketus, kiek tai susiję su šios televizijos programos platinimu, daro žymiai mažesnį poveikį nei sustabdymas. Būtų neproporcinga ir netinkama tokiai priemonei taikyti tokias pačias sąlygas.
71.
Mano siūlomo aiškinimo, manau, nepaneigia BMA argumentas, pagal kurį Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 2 dalis, kaip nuo 3 straipsnio 1 dalyje nustatytos priėmimo ir retransliavimo laisvės leidžianti nukrypti nuostata, turi būti aiškinama siaurai (
58
).
72.
Iš tiesų, kaip jau esu nurodęs, priėmimo ir retransliavimo laisvė transliuotojams garantuoja, kad kilmės valstybės narės patvirtintos televizijos programos iš principo gali būti teisėtai platinamos visų valstybių narių teritorijose. Šia laisve, mano nuomone, nėra siekiama pašalinti bet kokias kliūtis, kurios trukdytų platinti televizijos programų transliuotojų programas arba mažintų jų rentabilumą, kaip antai platinimo tvarką. Todėl siūlau Teisingumo Teismui ne plačiai aiškinti leidžiančią nukrypti nuostatą, o pačiam principui suteikti teisingą prasmę.
73.
Be to, pažymėtina, kad byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Mesopotamia Broadcast ir Roj TV (
59
), nagrinėta priemonė, kuria veikla visiškai uždraudžiama, galėjo labiau apriboti atitinkamo televizijos programų transliuotojo veiklą negu šioje byloje nagrinėjama televizijos programų paketų sudarymo taisyklė. Toje byloje Vokietijos vyriausybė darė viską, kas techniškai įmanoma, kad sustabdytų Roj TV platinamą informaciją, kurstančią neapykantą. Todėl, mano manymu, būtų paradoksalu, jeigu būtų pasmerktas Visuomenės informavimo įstatymo 33 straipsnio 11 dalyje ir 12 dalies 1 punkte numatytas įpareigojimas ir tuo pačiu metu patvirtinta šiame sprendime nagrinėta priemonė. Pirmąja priemone įgyvendinami analogiški interesai, kurie pagrindžia antrąją priemonę, tačiau ne taip intensyviai.
74.
Be to, mano siūlomas aiškinimas nereiškia, kad valstybei narei, kurioje priimama programa, pateikiamas „neužpildytas čekis“. Nors tokiai priemonei, kokia numatyta Visuomenės informavimo įstatymo 33 straipsnio 11 dalyje ir 12 dalies 1 punkte, mano manymu, Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 ir 2 dalys netaikomos, jai vis tiek taikomas SESV 56 straipsnis (
60
). Kaip pažymėjau, ši priemonė gal reikšti paslaugų teikimo laisvės apribojimą. Vis dėlto šis apribojimas gali būti pateisinamas.
75.
Iš tiesų nagrinėjama priemone nedaroma jokia tiesioginė ar netiesioginė diskriminacija, pirmenybę suteikiant nacionaliniam turiniui ir siekiant bendrojo intereso tikslo. Mano manymu, ji gali išlaikyti ir proporcingumo testą (
61
). Lietuvos institucijos paprasčiausiai neuždraudė prieigos prie televizijos programos „NTV Mir Lithuania“, tik apribojo jos auditoriją. Šiomis aplinkybėmis kadangi audiovizualinių paslaugų teikimas yra glaudžiai susijęs su saviraiškos laisve, atitinkami nacionalinės teisės aktai, kad būtų suderinami su laisve teikti paslaugas, taip pat turi būti suderinami su pagrindinėmis teisėmis, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas (
62
), visų pirma su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 11 straipsniu. Vis dėlto šioje vietoje saviraiškos laisvė vėl nėra absoliuti ir pateisinimo bei proporcingumo testų taikymas turėtų būti palankus Lietuvos valdžios institucijoms (
63
).
76.
Šiuo klausimu nereikia pamiršti su šia byla susijusių bendrų aplinkybių. Remiantis LRTK ir Lietuvos vyriausybės pateikta informacija, Visuomenės informavimo įstatymo 33 straipsnio 11 dalis ir 12 dalies 1 punktas buvo priimti siekiant apsaugoti Lietuvos informacinę erdvę ir greitai reaguoti (
64
) į Rusijos propagandą, jai vykdant informacinį karą prieš Baltijos šalis, atsižvelgiant į jų geopolitinę padėtį. Sąjungos institucijos pačios yra konstatavusios, kad Baltijos valstybės susiduria su žiniasklaidos priemonėse skleidžiama propaganda ir dezinformacija, kuri tikslingai nukreipta į jų rusakalbių mažumas, siekiant sumenkinti šias valstybes, pakenkti Europos politiniam diskursui, grindžiamam demokratinėmis vertybėmis, žmogaus teisėmis ir teisinės valstybės principu, ir, bendriau kalbant, destabilizuoti šių valstybių politinę, ekonominę ir socialinę padėtį (
65
). Atsižvelgiant į televizijos daromą ypač didelę įtaką visuomenės nuomonės formavimui, Lietuvos teisės aktų leidėjo atsakomieji veiksmai yra visiškai pagrįsti.
77.
Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui atsakyti, kad Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 ir 2 dalys turi būti aiškinamos taip, kad priemonė, kurią valstybė narė, kur priimama programa, priėmė dėl kitos valstybės narės televizijos programos, kurią sudaro įpareigojimas operatoriams, platinantiems televizijos programas pirmosios valstybės narės vartotojams, aptariamą televizijos programą platinti arba transliuoti tik už papildomą mokestį platinamuose televizijos programų paketuose arba už papildomą mokestį, nepatenka į šios nuostatos taikymo sritį.
4. Subsidiariai dėl įpareigojimo valstybei narei, kurioje priimama programa, laikytis Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 2 dalyje numatytų sąlygų (antrasis klausimas)
78.
Jeigu, priešingai, nei siūlau, Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 ir 2 dalis reikėtų aiškinti taip, kad jos apima tokią priemonę, kaip nustatyta Visuomenės informavimo įstatymo 33 straipsnio 11 dalyje ir 12 dalies 1 punkte, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas antruoju klausimu iš esmės siekia sužinoti, ar pagal Sąjungos teisę ši priemonė gali būti priimta, jei 3 straipsnio 2 dalyje numatytos sąlygos nėra įvykdytos.
79.
Mano manymu, vargu ar gali būti ginčijama, kad pagal Direktyvos 2010/13 sistemą valstybė narė, kurioje priimama programa, kuri dėl audiovizualinės žiniasklaidos paslaugos iš kitos valstybės narės ketina priimti priemonę, patenkančią į šios direktyvos 3 straipsnio 1 ir 2 dalių taikymo sritį, turi laikytis minėtoje 2 dalyje numatytų sąlygų (
66
).
80.
Žinoma, kaip matyti iš Direktyvos 2010/13 4 straipsnio 1 dalies, direktyvoje nustatomi minimalūs reikalavimai. Todėl valstybės narės gali numatyti išsamesnes arba griežtesnes taisykles negu tos, kurios numatytos šioje direktyvoje. Vis dėlto ši galimybė valstybėms narėms palikta tik tiek, kiek tai susiję su jų jurisdikcijai priklausančiais televizijos programų transliuotojais. Kitaip tariant, valstybė narė, iš kurios transliuojama, gali nustatyti griežtesnius reikalavimus, negu nustatytieji minėtoje direktyvoje, tačiau ne valstybė narė, kurioje priimama programa (
67
).
81.
Dar reikia nustatyti, ar valstybė narė, kurioje priimama programa, gali remtis pirmine teise, kad pateisintų priemonės, kuria nesilaikoma Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 2 dalyje numatytų sąlygų, priėmimą. Šiuo klausimu primenu, kad SESV 52 straipsnyje numatyti su, be kita ko, viešosios tvarkos bei visuomenės saugumo apsauga susiję pateisinimai, kuriais gali remtis valstybės narės; atsižvelgiant į nuorodą į SESV 62 straipsnį, šie pateisinimai taikytini paslaugų teikimo laisvei. Pažymiu, kad Teisingumo Teismas dar nėra pareiškęs savo pozicijos šiuo klausimu (
68
).
82.
Mano nuomone, kaip per posėdį teigė Komisija, darant prielaidą, kad tam tikra priemonė patenka į Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 ir 2 dalių taikymo sritį, su sąlyga, kad ji grindžiama motyvu, patenkančiu į šios direktyvos koordinuojamas sritis, valstybė narė, kurioje priimama programa, siekdama viršyti tai, kas leidžiama pagal šią nuostatą, negali remtis pirminės teisės aktais.
83.
Iš tiesų pagal suformuluotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją valstybėms narėms duota galimybe pasiremti SESV numatytais pateisinimais leidžiama pasinaudoti tik nesant taikytinų taisyklių suderinimo (
69
). Priemonė, kuri draudžiama pagal laisvą paslaugų teikimą įgyvendinančią direktyvą, negali būti pateisinama remiantis pirmine teise. Teisingumo Teismas mano, kad kai Sąjungos teisės aktų leidėjas priima antrinės teisės aktą, sukonkretinantį SESV (
70
) garantuojamą judėjimo laisvę, jis gali apriboti galimybę remtis šiais pateisinimais (
71
).
V. Išvada
84.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Vilniaus apygardos administracinio teismo (Lietuva) pateiktus prejudicinius klausimus:
2010 m. kovo 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2010/13/ES dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų tam tikrų nuostatų, susijusių su audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų teikimu, derinimo (Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyva) 3 straipsnio 1 ir 2 dalys turi būti aiškinamos taip, kad priemonė, kurią valstybė narė, kur priimama programa, priėmė dėl kitos valstybės narės televizijos programos, kurią sudaro įpareigojimas operatoriams, platinantiems televizijos programas pirmosios valstybės narės vartotojams, aptariamą televizijos programą platinti arba transliuoti tik už papildomą mokestį platinamuose televizijos programų paketuose arba už papildomą mokestį, nepatenka į šios nuostatos taikymo sritį.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	2010 m. kovo 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų tam tikrų nuostatų, susijusių su audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų teikimu, derinimo (OL L 95, 2010, p. 1).
(
3
)	Žr., be kita ko, 2017 m. liepos 26 d. Sprendimą Persidera (C‑112/16, EU:C:2017:597, 24 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
4
)	Žr., be kita ko, 2011 m. birželio 10 d. Nutartį Mohammad Imran (C‑155/11 PPU, EU:C:2011:387, 17 ir 18 punktai), 1998 m. kovo 12 d. Sprendimą Djabali (C‑314/96, EU:C:1998:104, 20 ir 21 punktai) ir 2005 m. sausio 20 d. Sprendimą García Blanco (C‑225/02, EU:C:2005:34, 29–31 punktai).
(
5
)	Nereikia painioti valdžios institucijos administracinio akto dalinio pakeitimo arba jo atšaukimo, kuris nereiškia jo pripažinimo neteisėtu ir turi ex nunc galią, su šio akto panaikinimo institucijos sprendimu, kuriuo remiantis panaikintas aktas atgaline data pašalinamas iš teisinės sistemos ir laikomas niekada neegzistavusiu. Šiuo klausimu žr. 2013 m. gegužės 28 d. Sprendimą Abdulrahim / Taryba ir Komisija (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, 68 punktas).
(
6
)	BMA teigia, kad dėl ginčijamo sprendimo jos pajamos iš reklamos sumažėjo.
(
7
)	Pagal analogiją žr. 2013 m. gegužės 28 d. Sprendimą Abdulrahim / Tarybair Komisija (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, 61–64 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
8
)	Pagal analogiją žr. 1991 m. spalio 4 d. Sprendimą Society for the Protection of Unborn Children Ireland (C‑159/90, EU:C:1991:378, 15 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
9
)	1989 m. spalio 3 d. Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų nuostatų, susijusių su televizijos programų transliavimu, derinimo (OL L 298, 1989, p. 23; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 224), vadinamoji „Televizijos be sienų“ direktyva. Materialinė šios direktyvos taikymo sritis iš pradžių apsiribojo atskiromis televizijos programomis. Vėliau ji buvo išplėsta, kad apimtų programas, kurios užsakomos individualiu prašymu ir platinamos pirmiausia per internetą. Šios skirtingos paslaugos tuomet buvo priskirtos prie „audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų“ kategorijos.
(
10
)	Direktyvos 2010/13 104 konstatuojamoji dalis. Ta pati mintis išreikšta ir jos 8 konstatuojamojoje dalyje, kiek tai susiję su televizijos programų platinimu, vartojant žodžių junginį „laisva[s] televizijos programų judėjim[as]“. Televizijos programų platinimas Europoje taip pat reglamentuojamas Europos konvencija dėl televizijos be sienų, pasirašyta 1989 m. gegužės 5 d. Strasbūre; prie šios konvencijos prisijungė 20 valstybių narių, įskaitant Lietuvos Respubliką. Primenu, kad su šia konvencija ir Direktyva 89/552 susiję parengiamieji darbai vyko tuo pačiu metu, siekiant parengti lygiagrečias priemones, kuriomis būtų siekiama panašių tikslų ir kurios būtų grindžiamos tos pačios rūšies taisyklėmis.
(
11
)	Tie patys reikalavimai taip pat taikomi reklamai, rėmimui, teleparduotuvėms, nepilnamečių apsaugai, Europos kūrinių skatinimui ir prieigai prie informacijos apie visuomenei reikšmingus renginius.
(
12
)	Kaip matyti iš Direktyvos 2010/13 33 ir 34 konstatuojamųjų dalių, Sąjungos teisės aktų leidėjas manė, jog šis principas yra itin svarbus kuriant audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų vidaus rinką, siekiant, be kita ko, garantuoti tokių paslaugų teikėjams teisinį saugumą ir skatinti žiniasklaidos pliuralizmą Sąjungoje. Be to, kaip matyti iš šios direktyvos 36 konstatuojamosios dalies, jis nusprendė, kad kilmės valstybės narės priežiūros iš esmės pakanka, siekiant užtikrinti šioje direktyvoje nustatytų minimalių reikalavimų laikymąsi.
(
13
)	Žr. šios išvados 52 punktą.
(
14
)	Kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, televizijos
programų paketas yra televizijos programų retransliuotojo ir (ar) kito asmens, teikiančio vartotojams televizijos programų ar atskirų programų platinimo internete paslaugas, sudaromas ir vartotojams siūlomas televizijos programų rinkinys. Pagrindinis paketas – televizijos programų sudarytas televizijos programų rinkinys, kuris teikiamas visiems nagrinėjamų paslaugų vartotojams už nustatytą mokestį. Už papildomą mokestį platinamas paketas yra už papildomą mokestį, neįtrauktą į mokestį už pagrindinį paketą, platinamas televizijos programų rinkinys.
(
15
)	LRTK savo pastabose nurodė, kad nagrinėjamoje programoje „buvo paskelbta tautinę nesantaiką ir neapykantą Baltijos šalims kurstanti bei tikrovės neatitinkanti informacija apie lietuvių ir latvių kolaboravimą vykdant Holokaustą, taip pat tariamai nacionalistinės bei neonacistinės krypties Baltijos šalių vidaus politiką, keliančią grėsmę jų teritorijoje gyvenančiai rusų tautinei mažumai“. Šios institucijos teigimu, ši programa buvo „tikslingai orientuota į rusakalbę mažumą“ ir, naudojant įvairius propagandos būdus, jos „turiniu buvo siekiama daryti įtaigų neigiamą poveikį šios socialinės grupės nuomonei apie Lietuvos, Latvijos ir Estijos vykdomą vidaus bei užsienio politiką, gilinti visuomenės susiskaldymą ir susipriešinimą, akcentuoti Vakarų valstybių Rytų Europos regione keliamą įtampą ir Rusijos kaip aukos vaidmenį“. Šiuos aspektus nagrinėsiu šios išvados 76 punkte.
(
16
)	Komisija savo pastabose nurodė, kad LRTC šią sąvoką išaiškino atsižvelgdama į 2011 m. rugsėjo 22 d. Sprendimą Mesopotamia Broadcast ir Roj TV (C‑244/10 ir C‑245/10, EU:C:2011:607, 41–44 punktai). Tame sprendime Teisingumo Teismas nusprendė, kad į sąvoką „neapykantos kurstymas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 89/552, patenka pranešimai, kuriais prisidedama prie smurtinės konfrontacijos tarp skirtingų etninių bendruomenių, gyvenančių toje pačioje valstybėje, skatinimo ir įtampos tarp jų didinimo, taip kenkiant tautų tarpusavio supratimui. Teoriškai nėra lengva nubrėžti ribą, kurią peržengus šališkai ir nesąžiningai pateikiant istorinius įvykius arba aktualijas kurstoma neapykanta. Be to, tai viršija šios išvados dalyką.
(
17
)	Žr. Direktyvos 2010/13 2 straipsnio 6 dalį ir 39 konstatuojamąją dalį, pagal kurias ji netaikoma išimtinai trečiosioms šalims skirtoms audiovizualinės žiniasklaidos paslaugoms, kurių standartine vartotojų įranga tiesiogiai ar netiesiogiai negali priimti vienos ar daugiau valstybių narių visuomenė.
(
18
)	Žr. Direktyvos 2010/13 54 konstatuojamąją dalį.
(
19
)	Žr. Direktyvos 2010/13 1 straipsnio 1 dalies f punktą.
(
20
)	Terminas „ryšys su palydovu“, arba uplink, reiškia signalų perdavimą iš antžeminės stoties į palydovą, o „ryšys iš palydovo“, arba downlink, reiškia signalų perdavimą iš palydovo į antžeminę stotį.
(
21
)	Šioje vietoje reikia priminti vieną konteksto aplinkybę. Baltijos valstybėse (Estija, Latvija ir Lietuva) yra didelė rusakalbių mažuma, kuri susidarė dėl migracijos į šias valstybes TSRS laikotarpiu ir dėl privalomo rusų kalbos vartojimo tuo metu. Dvi kalbinės bendruomenės gyvena viena šalia kitos kiekvienoje iš tų valstybių. Nacionalinės televizijos transliuotojai savo programas transliuoja atitinkamos valstybės oficialiąja kalba, o palydovinio ir kabelinio ryšio technologijos sudaro galimybę Rusijos televizijos programas transliuoti rusakalbių mažumai. Žr., be kita ko, Jõesaar, A., „One Country, Two Polarised Audiences: Estonia and the Deficiency of the Audiovisual Media Services Directive“, Media and Communication, 2015, 3-ias t., Nr. 4.
(
22
)	2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (OL L 108, 2002, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 349).
(
23
)	Žr. „audiovizualinės žiniasklaidos paslaugos“ apibrėžtį, pateiktą Direktyvos 2010/13 1 straipsnio 1 dalies a ir i punktuose, ir „žiniasklaidos paslaugų teikėjo“ apibrėžtį, pateiktą šios direktyvos tos pačios 1 dalies d punkte ir 26 konstatuojamojoje dalyje, taip pat „elektroninių ryšių paslaugos“ sąvoką, apibrėžtą Direktyvos 2002/21 2 straipsnio c punkte.
(
24
)	Kad būtų aišku, pažymėtina, kad Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 1 dalis susijusi tik su retransliavimu kaip audiovizualinių paslaugų teikimo būdu. Ši direktyva netaikoma retransliavimo paslaugoms, kaip jos suprantamos. Ji reglamentuoja platinamą turinį, o ne jo platinimo sąlygas.
(
25
)	Primenu, kad Direktyva 2010/13 nederinami leidimai ar licencijos, kurie yra išduodami valstybių narių, laikančių save kompetentingomis reglamentuoti audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų teikėjo veiklą pagal šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalį. Taigi licencija, kurią OFCOM išdavė BMA, Sąjungos teisės požiūriu neturi jokios vertės.
(
26
)	Taip būtų, pavyzdžiui, tada, kai valstybė narė, remdamasi nacionaline teise, nuspręstų, kad jos teritorijoje įsisteigusiam operatoriui tenka redakcinė atsakomybė dėl turinio, o kita valstybė narė, remdamasi savo taisyklėmis, manytų, jog tai yra kitas operatorius, kuris priklauso jos jurisdikcijai.
(
27
)	Dėl šio apibrėžimo žr. Schulz, W., Heilmann, S., „La responsabilité éditoriale – Notes sur un concept clé de la règlementation des services de médias audiovisuels“, IRIS Spécial: La responsabilité éditoriale, Observatoire européen de l’audiovisuel, Strasbūras, 2008, p. 17.
(
28
)	Šiuo klausimu žr. Europos Tarybos dokumento Recommendation CM / Rec(2011)7 of the Committee of Ministers to member states on a new notion of media, priimtą 2011 m. rugsėjo 21 d., 29–36 punktus, ypač 34 punktą.
(
29
)	Direktyvoje 2013/10 pakaitomis vartojamos sąvokos „redakcinė atsakomybė“ ir „redakciniai sprendimai“. Mano manymu, šių dviejų sąvokų atskirti nereikėjo. Siekiant nustatyti, kas yra „redakcinis sprendimas“, reikia vadovautis redakcinę atsakomybę apibūdinančiais kriterijais.
(
30
)	Šiuo atveju, remiantis posėdyje pateikta bendrovės BMA informacija, televizijos programa „NTV Mir Lithuania“ per palydovą perduodama Latvijoje esančiai stočiai (downlink), kuri perduoda signalą Lietuvoje esantiems kabelinio tinklo operatoriams, o šie savo ruožtu retransliuoja šią televiziją Lietuvos žiūrovams. Lietuvos vyriausybės nuomone, nagrinėjamas palydovas nepatenka į Jungtinės Karalystės jurisdikciją ir šis ryšys su palydovu taip pat nėra tos valstybės narės teritorijoje. Iš tiesų minėtas palydovas yra Rusijos, o ryšys su tuo palydovu yra už Sąjungos ribų.
(
31
)	Vis dėlto BMA nurodė, kad kitose valstybėse narėse televiziją įmanoma žiūrėti per internetą. Bet kuriuo atveju tai nepaneigia to fakto, kad ji yra skirta Lietuvos visuomenei.
(
32
)	Žr. Direktyvos 2010/13 40 konstatuojamąją dalį.
(
33
)	Niekaip nenorėdamas kvestionuoti OFCOM gebėjimo vykdyti kontrolę (atvirkščiai, ši institucija kelis kartus nubaudė BMA už „NTV Mir Lithuania“ platinamas programas) dėl šio paskutinio klausimo pažymiu, kad LRTK lyg būtų paprasčiau negu OFCOM kontroliuoti panašią televizijos programą, kuri iš esmės platinama rusų kalba. Šiuo atveju OFCOM galėjo vykdyti aptariamos programos kontrolę tik po to, kai buvo atliktas visos šios programos vertimas į anglų kalbą. Be to, LRTK ir OFCOM nevienodai vertino jos turinį. Pirmoji, atsižvelgdama į geopolitinį kontekstą, susijusį su Baltijos valstybėmis (žr. 21 išnašą ir šios išvados 76 punktą), nustatė, kad toje programoje buvo kurstoma neapykanta, o antroji, kuri šio konteksto nežinojo, laikėsi nuomonės, kad buvo pažeistos taisyklės, susijusios su turinio nešališkumu. Žr. Ofcom Broadcast and On Demand Bulletin, Nr. 319, 2016 m. gruodžio 19 d., p. 28–50.
(
34
)	Teisingumo Teismo teigimu, tai, kad atitinkamas operatorius „apeina“ valstybės narės, kurioje priimama programa, taisykles, nereiškia, kad jam netaikomas paslaugų teikimo laisvės principas. Vis dėlto ši valstybė narė gali remtis ta aplinkybe kaip pateisinimu, leidžiančiu nesilaikyti šios laisvės. Žr. 1974 m. gruodžio 3 d. Sprendimą van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, 13 punktas) ir 1994 m. spalio 5 d. Sprendimą TV10 (C‑23/93, EU:C:1994:362, 15, 20 ir 21 punktai).
(
35
)	Ši įmonė, be kita ko, tokį sprendimą priėmė reaguodama į LRTK 2014 m. kovo 19 d. priimtą sprendimą sustabdyti „NTV Mir Lietuva“ retransliavimą.
(
36
)	Taip pat žr. Direktyvos 2010/13 41 ir 42 konstatuojamąsias dalis.
(
37
)	Pagal 2 dalies pirmos pastraipos a punktą reikalaujama, kad kitos valstybės narės transliuojamos televizijos programos akivaizdžiai, rimtai ir sunkiai pažeistų, be kita ko, 6 straipsnį, o pagal minėtos pastraipos b punktą – kad per praėjusius dvylika mėnesių transliuotojas ne mažiau kaip du kartus būtų pažeidęs nurodytą nuostatą.
(
38
)	2 dalies pirmos pastraipos c punkte numatyta, kad valstybė narė, kurioje priimama programa, turi raštu pranešti transliuotojui ir Komisijai apie įtariamus pažeidimus ir priemones, kurių ketina imtis, jei tokie pažeidimai pasikartotų. Pagal šios pastraipos d punktą valstybė narė, kurioje priimama programa, gali imtis priemonių tik tuo atveju, jei konsultuojantis su transliuojančiąja valstybe ir Europos Komisija per 15 dienų nuo numatyto pranešimo nepavyko draugiškai susitarti ir tariami pažeidimai toliau daromi. Be to, pagal minėtos 2 dalies antrą pastraipą per du mėnesius po pranešimo apie priemones, kurių ėmėsi valstybė narė, Komisija priima sprendimą, ar tos priemonės neprieštarauja Sąjungos teisei.
(
39
)	Dėl veiksnių, į kuriuos reikia atsižvelgti aiškinant Sąjungos teisės nuostatą, žr. 2018 m. gruodžio 10 d. Sprendimą Wightman ir kt. (C‑621/18, EU:C:2018:999, 47 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
40
)	Čia atkreipiu dėmesį į bylą Red Hot TV, kuri Jungtinėje Karalystėje buvo dėmesio centre dešimtojo dešimtmečio pradžioje. Toje byloje buvo nagrinėjama Jungtinėje Karalystėje per palydovą, naudojant Danijoje esantį ryšį su palydovu, platinama pornografijos televizijos programa. Britanijos valdžios institucijos siekė užkirsti kelią tokiam platinimui, be kita ko, numatydamos atsakomybę už dekoderių, reikalingų jai žiūrėti, tiekimą. Red Hot TV užginčijo šią priemonę, teigdama, kad Direktyvos 89/552 2 straipsnio 2 dalis, atsižvelgiant į jos formuluotę, tik valstybei narei, kurioje priimama programa, leidžia sustabdyti iš kitos valstybės narės platinamos atskiros programos retransliavimą kabeliniais tinklais. Į Teisingumo Teismą buvo kreiptasi su klausimu (byla C‑327/93), tačiau Red Hot TV paskelbė bankrotą ir nacionalinė byla buvo nutraukta prieš jam priimant savo sprendimą. Žr. Dann, P., „The Red Hot Channel: pornography without frontiers“, Entertainment Law Review, 1993, 4(6), p. 191–193.
(
41
)	1997 m. birželio 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva, iš dalies keičianti [Direktyvą 89/552] (OL L 202, 1997, p. 60; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 321). Dėl šių paaiškinimų žr. pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos, kuria iš dalies keičiama [Direktyva 89/552] (COM (95) 86 final) (OL C 185, 1995, p. 4), p. 16, 19 ir 33.
(
42
)	Direktyvos 97/36 15 konstatuojamojoje dalyje taip pat buvo nurodyta, kad 2a straipsnis „apima priemones, kuriomis siekiama apriboti priėmimą ir (arba) sustabdyti televizijos programų retransliavimą“. Termino „priėmimo apribojimas“, o ne „retransliavimo sustabdymas“, vartojimas turi praktinį paaiškinimą. Kai televizijos programa transliuojama per palydovą ir signalas gaunamas tiesiogiai per valstybių narių televizijos programos žiūrovų antenas, tos valstybės narės paprastai neturi techninių galimybių sustabdyti tokios transliacijos. Viskas, ką jos gali padaryti, tai tikrąja to žodžio prasme apriboti priėmimą, pirmiausia uždraudžiant, kaip ir bylos Red Hot TV atveju, prekybą atitinkamais dekoderiais, kurie būtini atitinkamai programai žiūrėti. Abiem atvejais siekiama, kiek įmanoma, priversti nutraukti atskiros programos platinimą.
(
43
)	Taip pat Europos konvencijos dėl televizijos be sienų, kuri, primenu, turi būti Direktyvai 89/552 ir vėliau Direktyvai 2010/13 lygiagreti priemonė, 24 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad tam tikromis sąlygomis valstybė, kurioje priimama programa, gali „laikinai sustabdyti retransliuoti“ programą. Aiškinamosios ataskaitos, kuri pridedama prie šios konvencijos, 322 punkte nurodyta, jog šia procedūra siekiama „išvengti, kad priimančioji valstybė [valstybė, kurioje priimama programa] savavališkai sustabdytų retransliavimą“ (išskirta mano). Be to, primenu, kad ši konvencija buvo peržiūrėta protokolu (ETS Nr. 171), įsigaliojusiu 2002 m. kovo 1 d., siekiant atsižvelgti į Direktyvos 89/552 dalinius pakeitimus, padarytus Direktyva 97/36. Vis dėlto minėta 24 straipsnio 2 dalis nebuvo pakeista.
(
44
)	Šiuo klausimu žr., be kita ko, 1993 m. kovo 31 d. Sprendimą Kraus (C‑19/92, EU:C:1993:125, 32 punktas), 2007 m. gruodžio 13 d. Sprendimą Komisija / Italija (C‑465/05, EU:C:2007:781, 17 punktas) ir 2015 m. lapkričio 17 d. Sprendimą RegioPost (C‑115/14, EU:C:2015:760, 69 punktas).
(
45
)	Teisingumo Teismas (pradedant 1974 m. balandžio 30 d. Sprendimu Sacchi, 155/73, EU:C:1974:40, 6 punktas) yra nusprendęs, kad televizijos programos yra „paslaugos“, kaip jos suprantamos pagal SESV 56 straipsnį. Todėl Direktyva 2010/13 buvo priimta remiantis SESV 53 straipsnio 1 dalimi ir 62 straipsniu.
(
46
)	Žr. šios išvados 26 punktą.
(
47
)	Žr. Direktyvos 2010/13 2, 5, 21 ir 45 konstatuojamąsias dalis.
(
48
)	Dėl Direktyvos 89/552 žr. 1996 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Komisija / Belgija (C‑11/95, EU:C:1996:316, 42 ir 92 punktai), 1997 m. gegužės 29 d. Sprendimą Denuit (C‑14/96, EU:C:1997:260, 32–36 punktai) ir 2011 m. rugsėjo 22 d. Sprendimą Mesopotamia Broadcast ir Roj TV (C‑244/10 ir C‑245/10, EU:C:2011:607, 35 ir 36 punktai). Teisingumo Teismo šiuose sprendimuose pateiktas aiškinimas, mano nuomone, taikytinas ir Direktyvai 2010/13.
(
49
)	Žr. 1997 m. liepos 9 d. Sprendimą De Agostini ir TV -Shop (C‑34/95–C‑36/95, EU:C:1997:344, 32–38 punktai) ir 2011 m. rugsėjo 22 d. Sprendimą Mesopotamia Broadcast ir Roj TV (C‑244/10 ir C‑245/10, EU:C:2011:607, visų pirma 37 punktas).
(
50
)	2011 m. rugsėjo 22 d. sprendimas (C‑244/10 ir C‑245/10, EU:C:2011:607, 51–53 punktai).
(
51
)	Kita vertus, paketų teikimas visuomenei per kabelinį tinklą yra „elektroninių ryšių paslauga“, kuriai, be kita ko, taikoma Direktyva 2002/21. Žr. 2013 m. lapkričio 7 d. Sprendimą UPC Nederland (C‑518/11, EU:C:2013:709, 44 punktas).
(
52
)	Žr. 2011 m. rugsėjo 22 d. Sprendimą Mesopotamia Broadcast ir Roj TV (C‑244/10 ir C‑245/10, EU:C:2011:607, 52 punktas).
(
53
)	Šį aiškinimą, manau, patvirtina neseniai priimtos 2018 m. lapkričio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2018/1808, kuria, atsižvelgiant į kintančias rinkos realijas, iš dalies keičiama Direktyva [2010/13] (OL L 303, 2018, p. 69), 10 konstatuojamoji dalis, pagal kurią valstybė narė, kur priimama programa, iš principo neturi imtis jokių priemonių, kuriomis „jos teritorijoje būtų užkirstas
kelias kitos valstybės narės tokių transliuojamų televizijos programų retransliavimui“ (išskirta mano).
(
54
)	Žr., pavyzdžiui, Prancūzijoje, 2004 m. gruodžio 15 d. Rekomendacijos Nr. 2004-7 televizijos paslaugų leidėjams ir platintojams, kurie žemyninėje dalyje ir užjūrio departamentuose platina V kategorijos televizijos programas (JORF, Nr. 298, 2004 m. gruodžio 23 d.), D punktą, kuriame iš esmės numatyta, jog paketų tiekėjai, į paketus įtraukiantys pornografines televizijos programas, turi pateikti pasiūlymą komercinėmis sąlygomis, kurios neskatintų užsisakyti bendro pasiūlymo, apimančio minėtas televizijos programas. Taip pat žr. 2011 m. vasario 24 d. Rumunijos nacionalinės audiovizualinės tarybos sprendimo Nr. 220 (tekstą anglų kalba galima rasti adresu http://www.cna.ro / Decision-no-220-dated-February.html) 27 straipsnio 2 dalį, pagal kurią prie „+ 18“ kategorijos priskirtos programos, kurias teikia audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų teikėjai, priklausantys kitų valstybių narių, o ne Rumunijos jurisdikcijai, turi būti platinamos papildomuose, specialiai suaugusiesiems skirtuose paketuose.
(
55
)	Visų pirma pagrindinėje byloje nagrinėjamais teisės aktais nereikalaujama, kad aptariama televizijos programa būtų platinama už „neįperkamą“ kainą. Visuomenės informavimo įstatymo 33 straipsnio 11 dalyje numatyta, kad tik už papildomą mokestį platinamus televizijos programų paketus draudžiama subsidijuoti, remti ar taikyti jiems bet kokio pobūdžio nuolaidas, o jų kaina negali būti mažesnė, negu paslaugos teikėjo patiriamos sąnaudos šiuos televizijos programų paketus sudarančioms televizijos programoms įsigyti, retransliuoti ir (ar) platinti internete.
(
56
)	Priminta šios išvados 37 ir 38 išnašose.
(
57
)	Šiuo klausimu žr. aiškinamosios ataskaitos, pridėtos prie Europos konvencijos dėl televizijos be sienų, 328 punktą.
(
58
)	Žr. Direktyvos 2010/13 43 konstatuojamąją dalį.
(
59
)	2011 m. rugsėjo 22 d. sprendimas (C‑244/10 ir C‑245/10, EU:C:2011:607).
(
60
)	Iš tiesų kabelinės televizijos programų paketų teikimui, kaip pažymėjau šios išvados 51 išnašoje, taikoma Direktyva 2002/21. Vis dėlto iš šios direktyvos 1 straipsnio 3 dalies matyti, kad ji nepažeidžia priemonių, taikomų nacionaliniu lygiu laikantis Sąjungos teisės, kuriomis siekiama bendros svarbos tikslų. Todėl pagrindinėje byloje nagrinėjamą priemonę reikia įvertinti atsižvelgiant į Sąjungos pirminę teisę.
(
61
)	Primenu, kad pagal proporcingumo principą valstybės narės nacionalinės teisės aktų taikymas kitose valstybės narėse įsteigtiems paslaugų teikėjams turi būti tinkamas užtikrinti jais siekiamą tikslą ir neviršyti to, kas būtina jį pasiekti. Žr., be kita ko, 2007 m. liepos 18 d. Sprendimą Komisija / Vokietija (C‑490/04, EU:C:2007:430, 65 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
62
)	Žr. 1991 m. birželio 18 d. Sprendimą ERT (C‑260/89, EU:C:1991:254, 42–45 punktai) ir 2014 m. balandžio 30 d. Sprendimą Pfleger ir kt. (C‑390/12, EU:C:2014:281, 36 punktas).
(
63
)	Europos Žmogaus Teisių Teismas yra ne kartą priėmęs sprendimą dėl kovos su informacija, kuria kurstoma neapykanta. Šiuo klausimu jis primena, kad saviraiškos laisvė nėra absoliuti ir tokios informacijos draudimas gali būti pateisinamas siekiu uždrausti programos platinimą (žr., be kita ko, neseniai priimto 2018 m. balandžio 17 d. Europos Žmogaus Teisių Teismo sprendimo Roj TV A / S prieš Daniją, CE:ECHR:2018:0417DEC002468314, 37–39, 41 ir 42 punktus). Taip a fortiori turėtų būti, kiek tai susiję su priemone, kuria siekiama tik reglamentuoti televizijos programos platinimą.
(
64
)	Primenu, kad Direktyvos 2010/13 3 straipsnio 2 dalyje numatyta procedūra yra ne tik sudėtinga, bet ir santykinai ilga. Šie aspektai paaiškina, kad šios procedūros taikymas (ir jos sėkmė) praktikoje yra retas reiškinys. Žr. „European Regulators Group for Audiovisual Media Services (ERGA)“, Report on territorial jurisdiction in a converged environment, 2016 m. gegužės 17 d., ypač p. 9 ir 12. Be to, šioje direktyvoje tuomet, kai buvo nagrinėjama pagrindinė byla, kiek tai susiję su televizijos programų transliavimu, nebuvo numatyta skubos procedūros, leidžiančios nedelsiant nesilaikyti televizijos programos priėmimo ir retransliavimo laisvės principo, nors tokia priemonė, kiek tai susiję su užsakomosiomis audiovizualinėmis paslaugomis, jau buvo numatyta jos 3 straipsnio 5 dalyje. Vis dėlto pažymiu, kad neseniai priimta Direktyva 2018/1808 siekiama išplėsti šią skubos procedūrą, kad ji apimtų ir atskiras televizijos programas.
(
65
)	Teiginiai perimti iš 2016 m. lapkričio 23 d. Europos Parlamento rezoliucijos dėl ES strateginės komunikacijos, siekiant neutralizuoti prieš ją nukreiptą trečiųjų šalių propagandą (2016/2030 (INI)), ir 2018 m. balandžio 24 d. Komisijos komunikatas „Europos kova su internetine dezinformacija“ (Com(2018) 236 final), ir 2015 m. liepos 10 d. Komisijos sprendimo dėl priemonių, kurias Lietuva priėmė pagal [Direktyvos 2010/13] 3 straipsnio 2 dalį (COM (2015) 4609 final). Šis sprendimas priimtas šiai valstybei narei sustabdžius savo teritorijoje Rusijos televizijos programą „RTR Planeta“, kuri priklauso Švedijos jurisdikcijai.
(
66
)	Vis dėlto nepažeidžiant Direktyvos 2010/13 4 straipsnio 2–5 dalyse numatytos procedūros.
(
67
)	Pagal analogiją žr. 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809, 79 ir 80 punktai).
(
68
)	Šį argumentą kaip gynybos pagrindą Belgijos Karalystė nurodė ieškinyje dėl įsipareigojimų neįvykdymo, pagal kurį, remiantis Direktyva 89/552, buvo priimtas 1996 m. rugsėjo 10 d. Sprendimas Komisija / Belgija (C‑11/95, EU:C:1996:316, 91 ir 92 punktai). Vis dėlto šiame sprendime Teisingumo Teismas nemanė, kad būtina nagrinėti šį klausimą.
(
69
)	Šiuo klausimu žr. 1980 m. kovo 18 d. Sprendimą Debauve ir kt. (52/79, EU:C:1980:83, 15 punktas).
(
70
)	Primenu, kad Direktyva 2010/13 buvo priimta remiantis SESV 62 straipsniu. Taigi Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė šios direktyvos taikymo srityje įgyvendinti galimybes nukrypti nuo viešosios tvarkos ir visuomenės saugumo apsaugos reikalavimų. Šiuo klausimu taip pat žr. generalinio advokato C. O. Lenz išvadą byloje Komisija / Belgija (C‑11/95, EU:C:1996:178, 100–104 punktai).
(
71
)	Žr. 2015 m. birželio 16 d. Sprendimą Rina Services ir kt. (C‑593/13, EU:C:2015:399, 40 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).