62007CC0446
GENERALINĖS ADVOKATĖS
ELEANOR SHARPSTON IŠVADA,
pateikta 2009 m. gegužės 7 d. (
1
)
Byla C-446/07
Alberto Severi
prieš
Regione Emilia-Romagna
„Direktyva 2000/13/EB — Galutiniam vartotojui pateiktinų maisto produktų ženklinimas — Ženklinimas, kuris gali pirkėją klaidinti dėl tikrosios maisto produkto kilmės — Bendriniai pavadinimai Reglamento (EEB) Nr. 2081/92 3 straipsnio prasme — Poveikis“
1.
Tokioje situacijoje, kai aliuzijas į kilmės vietą keliantį maisto produkto pavadinimą vietos gamintojų grupė įregistravo kaip (nacionalinį) kolektyvinį prekių ženklą ir yra pateikta paraiška jį įregistruoti kaip (Bendrijos) saugomą kilmės vietos nuorodą (toliau – SKVN) arba saugomą geografinę nuorodą (toliau – SGN), ar kitas gamintojas, naudojantis panašų pavadinimą panašiam maisto produktui, gali, atsikirsdamas į teiginį, kad jo maisto produkto ženklinimas klaidins vartotojus, remtis: i) tuo, jog išnagrinėjus paraišką dėl SKVN ar SGN statuso dar nenustatyta, kad pavadinimas netapo bendrinis; ir (arba) ii) tuo, jog jis sąžiningai naudojo pavadinimą ilgą laiką?
2.
Tai yra Tribunale Civile di Modena (Modenos civilinių bylų teismas, Italija) šioje byloje Teisingumo Teismui pateiktų prejudicinių klausimų esmė.
Bendrijos teisės aktai
3.
Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 1992 m. liepos 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2081/92 dėl žemės ūkio produktų ir maisto produktų geografinių nuorodų ir kilmės vietos nuorodų apsaugos (
2
), 2000 m. kovo 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/13/EB dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių maisto produktų ženklinimą, pateikimą ir reklamavimą, derinimo (
3
) ir 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (
4
) aiškinimu.
Reglamentas Nr. 2081/92
4.
Reglamentas Nr. 2081/92 nustato įregistruotų kilmės vietos nuorodų ir geografinių nuorodų apsaugos pagrindus (
5
). Pagal reglamentą kai kurių žemės ūkio ir maisto produktų pavadinimai visoje Bendrijoje gali būti saugomi kaip SKVN ar SGN, jeigu aptariamų produktų savybės yra sietinos su jų geografine kilme (
6
).
5.
Reglamento penktoje konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad žemės ūkio ir maisto produktams ženklinti taikytinos bendrosios taisyklės, apibrėžtos Direktyvoje 79/112 (
7
), ir kad atsižvelgiant į jų konkretų pobūdį turėtų būti priimtos papildomos specialios nuostatos dėl žemės ūkio ir maisto produktų iš konkrečiai įvardytos geografinės vietovės. 1 straipsnio 2 dalyje, kuriame nustatoma reglamento taikymo sritis, aiškiai numatyta, jog jis taikomas nepažeidžiant kitų konkrečių Bendrijos nuostatų.
6.
2 straipsnyje numatyta, kad Bendrijos kilmės vietos nuorodų ir geografinių nuorodų apsauga yra suteikiama pagal šį reglamentą, ir nustatytos sąlygos, kurios turi būti įvykdytos tam, kad pavadinimą būtų galima priskirti „kilmės vietos nuorodos“ arba „geografinės nuorodos“ kategorijai.
7.
Taigi 2 straipsnio 2 dalies a punkte nustatyta, kad „kilmės vietos nuoroda“ – tai regiono, konkrečios vietos ar šalies pavadinimas, vartojamas apibūdinti iš ten kilusį žemės ūkio ar maisto produktą, kurio kokybė ar savybės yra iš esmės arba išimtinai sietinos su tam tikra geografine aplinka su jai būdingais gamtos ar žmogaus veiklos veiksniais ir kurio gamyba, perdirbimas ir paruošimas atliekamas toje konkrečioje įvardytoje geografinėje vietovėje. 2 straipsnio 2 dalies b punkte „geografinė nuoroda“ apibūdinama kaip regiono, konkrečios vietos ar šalies pavadinimas, vartojamas apibūdinti iš ten kilusį žemės ūkio ar maisto produktą, kuriam priskiriama tam tikra konkreti kokybė, reputacija ar kitos savybės, būdingos tai geografinei kilmei, ir kurio gamyba ir (arba) perdirbimas ir (arba) paruošimas atliekamas konkrečioje įvardytoje geografinėje vietovėje.
8.
3 straipsnyje nurodyti du atvejai, kai pavadinimai negali būti registruojami.
9.
Konkrečiai kalbant, 3 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Pavadinimų, tapusių bendriniais, įregistruoti negalima.
Šiame reglamente „pavadinimas, kuris yra tapęs bendriniu“ – tai žemės ūkio ar maisto produkto pavadinimas, kuris, nors ir sietinas su tam tikra vieta ar regionu, kuriame šis žemės ūkio produktas ar maisto produktas buvo pirmiausia pagamintas ar pateiktas rinkai, tapo įprastu žemės ūkio produkto ar maisto produkto pavadinimu.
Siekiant nustatyti, ar pavadinimas tapo bendriniu, ar ne, reikia atsižvelgti į visus veiksnius, ypač į:
—
padėtį valstybėje narėje, kurioje pavadinimas atsirado, ir į vartojimo vietoves,
—
padėtį kitose valstybėse narėse,
—
atitinkamus nacionalinius ar Bendrijos teisės aktus.
Kai, taikant 6 ir 7 straipsniuose numatytą tvarką, įregistravimo paraiška atmetama dėl to, kad pavadinimas tapo bendriniu, Komisija šį sprendimą paskelbia Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje.“
10.
5 straipsnyje yra nustatyta procedūra, kurios valstybė narė turi laikytis, pateikdama pavadinimo įregistravimo paraišką. Reikšmingos 5 straipsnio 5 dalies (
8
) nuostatos yra šios:
„Valstybė narė patikrina paraiškos pagrįstumą ir laikydama, kad ji atitinka šio reglamento reikalavimus, paraišką <…> nusiunčia Komisijai.
Ta valstybė narė gali, tik taikydama pereinamąjį laikotarpį, nacionaliniu lygmeniu skirti pavadinimui, pateiktam nustatyta tvarka, apsaugą, tokia prasme, kaip vartojama šiame reglamente, ir, jei būtina, patikslinimo laikotarpį, kurių trukmė pradedama skaičiuoti nuo tokio pateikimo dienos; <…>
Tokia pereinamojo laikotarpio nacionalinė apsauga baigiasi sprendimo dėl įregistravimo pagal šį reglamentą priėmimo dieną. Priėmus tokį sprendimą, gali būti leista skirti iki penkerių metų trukmės patikslinimo laikotarpį su sąlyga, kad konkrečios įmonės teisėtai prekiavo konkrečiais produktais, vartodama [vartodamos] konkrečius pavadinimus be pertraukos ne trumpiau kaip penkerius metus iki 6 straipsnio 2 dalyje numatytos informacijos paskelbimo datos.“
11.
13 straipsnyje yra detalizuojama įregistruotiems pavadinimams suteikiama apsauga. Reikšmingos straipsnio dalys yra šios:
„1.   Įregistruoti pavadinimai saugomi nuo:
a)
bet kokio tiesioginio ar netiesioginio įregistruoto pavadinimo naudojimo komerciniais tikslais produktams, kuriems netaikomas įregistravimas, jeigu šie produktai panašūs į tuo pavadinimu įregistruotus produktus arba jeigu, naudojantis tuo pavadinimu, naudojamasi saugomo pavadinimo reputacija;
b)
bet kokio netinkamo naudojimo, imitavimo ar įvaizdžio apie gaminį atkūrimo, net ir tuo atveju, jei yra nurodoma tikroji produkto kilmė arba jeigu saugomas pavadinimas yra išverstas arba prie jo rašomi tokie žodžiai, kaip <…> „tipas“ <…>
c)
bet kokios melagingos ar klaidinančios nuorodos, tokios kaip produkto pagaminimo vieta, <…> kuri gali sukelti klaidingą įspūdį apie produkto kilmę;
d)
bet kokios kitos praktikos, galinčios suklaidinti visuomenę dėl tikros produkto kilmės.
<…>
3.   Saugomi pavadinimai negali tapti bendriniais.
<…>“
Direktyva 2000/13
12.
Direktyva 2000/13 yra derinami valstybių narių įstatymai, be kita ko, dėl maisto produktų ženklinimo. Direktyvos 6 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad „bet kokios ženklinimo taisyklės visų pirma turėtų būti kuriamos siekiant informuoti ir apsaugoti vartotoją“.
13.
Reikšmingos 2 straipsnio nuostatos yra šios:
„1.   Ženklinimas ir ženklinimo būdai:
a)
neturi iš esmės klaidinti pirkėjo, visų pirma dėl:
i)
maisto produkto charakteristikų, ypač jo <…> kilmės <…>
<…>
3.   Šio straipsnio 1 <…> dalyje nurodyti draudimai bei apribojimai taikomi dar ir:
a)
maisto produktų pateikimui, ypač jų formai, išvaizdai, pakuotei, naudojamoms pakavimo medžiagoms, jų išdėstymo tvarkai ir aplinkai.
b)
reklamavimui.“
14.
Reikšmingos 5 straipsnio nuostatos yra šios:
„1.   Pavadinimas, kuriuo maisto produktas yra parduodamas – tai jam taikytinose Bendrijos nuostatose numatytas jo pavadinimas.
a)
Jei Bendrijos nuostatų nėra, produktas parduodamas pavadinimu, kurį numato valstybės narės, kurioje jis parduodamas galutiniam vartotojui arba viešojo maitinimo įstaigoms, įstatymai ir kiti teisės aktai.
Jei ir šiuose dokumentuose tokio pavadinimo nėra, parduodant produktą vartojamas įprastinis jo pavadinimas, paplitęs valstybėje narėje, kur šis produktas yra parduodamas galutiniam vartotojui arba viešojo maitinimo įstaigoms, arba maisto produkto, prireikus ir jo vartojimo, aprašas, kuris turi būti pakankamai aiškus, kad pirkėjas suvoktų tikrąją jo prigimtį ir kuris leistų atskirti jį nuo kitų produktų, su kuriais jis gali būti supainiotas.“
Direktyva 89/104
15.
Direktyva 89/104 yra pirmasis aktas, kuriuo derinami valstybių narių įstatymai, susiję su prekių ženklais.
16.
Reikšmingos 3 straipsnio 1 dalies nuostatos yra šios:
„Toliau išvardyti žymenys nebus registruojami arba, jeigu įregistruoti, galės būti pripažinti negaliojančiais:
<…>
c)
prekių ženklai, susidedantys tik iš žymenų arba požymių, kurie prekyboje gali būti naudojami pažymėti rūšį, kokybę, kiekį, paskirtį, vertę, geografinę kilmę arba prekių pagaminimo ar paslaugų suteikimo laiką, arba kitas prekių ar paslaugų ypatybes;
d)
prekių ženklai, susidedantys tik iš tokių žymenų arba požymių, kurie dabartinėje kalboje, sąžiningoje ir nusistovėjusioje prekybos praktikoje tapo įprastiniais;
<…>“
17.
15 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Nukrypdamos nuo 3 straipsnio 1 dalies c punkto valstybės narės gali numatyti, kad tokie žymenys arba požymiai, kuriais prekyboje galima nurodyti geografinę prekių ar paslaugų kilmės vietą, gali sudaryti kolektyvinius, garantijos ar sertifikacijos ženklus. Toks ženklas nesuteikia jo savininkui teisės uždrausti trečiajai šaliai naudoti tokius žymenis ar požymius prekyboje, jeigu ji laikosi sąžiningos praktikos pramoninėje ir komercinėje veikloje; ypač toks ženklas negali būti panaudotas prieš trečiąją šalį, kuri turi teisę naudoti geografinį pavadinimą.“
Faktai, procesas ir prejudiciniai klausimai
18.
Felino komuna yra Emilijos Romanijos regione Italijoje. Cavazzuti SpA, dabar Grandi Salumifici Italiani SpA (toliau – GSI), gamina saliamio dešrą, kurią parduoda „Salame Felino“ ir (arba) „Salame tipo Felino“ pavadinimu (
9
). Šį saliamį ji gamina Modenoje (kuri taip pat yra Emilijos Romanijos regione, apie 50 km nuo Felino) ir tai daro apytikriai nuo 1970 metų.
19.
2006 m. gegužės 16 d. Emilijos Romanijos regionas GSI skyrė administracinę baudą už pavadinimo „Salame tipo Felino“ naudojimą ženklinti produktą vartotojus klaidinančiu būdu. Regionas nusprendė, kad GSI pažeidė Įstatyminio dekreto 109/92 2 straipsnį, kuriuo Direktyvos 2000/13 2 straipsnis buvo perkeltas į Italijos nacionalinę teisę.
20.
Baudos skyrimo momentu pavadinimas „Salame Felino“ nebuvo įregistruotas kaip SKVN ar SGN. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad atsižvelgiant į Associazione per la Tutela del Salame Felino (Salame Felino apsaugos asociacija, toliau – APTSF) ir Associazione delle Industrie delle Carni (Mėsos pramonės asociacija, toliau – ASSICA) siūlymus, buvo pateikta paraiška pripažinti „Salame Felino“ SGN pagal Reglamentą Nr. 2081/92. Tačiau prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikimo metu pavadinimas pagal paraišką dar nebuvo įregistruotas.
21.
GSI kreipėsi į Tribunale Civile di Modena, prašydama panaikinti administracinę baudą tuo pagrindu, kad pavadinimas „Salame Felino“ yra bendrinis ir buvo daugelį metų sąžiningai naudojamas už Felino komunos ribų, taip pat ir kaip kolektyvinis prekių ženklas. Tribunale Civile sustabdė bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikė šiuos klausimus:
„1.
Ar Reglamento (EEB) Nr. 2081/92 3 straipsnio 1 dalis ir 13 straipsnio 3 dalis (šiuo metu – Reglamento (EB) Nr. 510/06 3 straipsnio 1 dalis ir 13 straipsnio 2 dalis), atsižvelgiant į Įstatyminio dekreto Nr. 109/92 2 straipsnį (Direktyvos 2000/13/EB 2 straipsnis), turi būti aiškinamos taip, kad geografinių nuorodų turintis maisto produkto pavadinimas, kurio atžvilgiu per nacionalinę procedūrą buvo „atmestas“ arba sustabdytas prašymo įregistruoti jį kaip saugomą kilmės vietos nuorodą (SKVN) arba saugomą geografinę nuorodą (SGN) įteikimas Europos Komisijai minėtų reglamentų prasme turi būti laikomas bendriniu bent jau tuo laikotarpiu, kuriuo galioja minėto „atmetimo“ ar sustabdymo pasekmės?
2.
Ar Reglamento (EEB) Nr. 2081/92 3 straipsnio 1 dalis ir 13 straipsnio 3 dalis (šiuo metu – Reglamento (EB) Nr. 510/06 3 straipsnio 1 dalis ir 13 straipsnio 2 dalis), atsižvelgiant į Įstatyminio dekreto Nr. 109/92 2 straipsnį (Direktyvos 2000/13/EB 2 straipsnis), turi būti aiškinamos taip, kad aliuzijas į tam tikrą vietą keliantį maisto produkto pavadinimą, neįregistruotą kaip SKVN ar SGN minėtų reglamentų prasme, Europos rinkoje teisėtai gali naudoti gamintojai, kurie jį sąžiningai ir nepertraukiamai naudojo ilgą laiką prieš tai, kol įsigaliojo Reglamentas (EEB) Nr. 2081/92 (šiuo metu – Reglamentas (EB) Nr. 510/06), ir po jo įsigaliojimo?
3.
Ar 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti 15 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad maisto produkto kolektyvinio prekių ženklo, kuriame yra geografinė nuoroda, savininkas negali uždrausti tokių pačių savybių turinčio produkto gamintojams žymėti jį tokiu pačiu kaip kolektyviniame prekių ženkle pavadinimu, jeigu šie gamintojai šiuo pavadinimu sąžiningai ir nepertraukiamai naudojosi ilgus metus prieš įregistruojant minėtą kolektyvinį prekių ženklą?“
22.
GSI, Emilijos Romanijos regionas, APTSF, Graikijos ir Italijos vyriausybės bei Komisija pateikė rašytines pastabas ir vėliau posėdyje pateikė žodines pastabas.
Pirminės pastabos
23.
GSI skirta bauda yra susijusi su Įstatyminio dekreto 109/92 2 straipsnio pažeidimu. Taigi nacionalinis teismas tiesiog turi įvertinti, ar GSI suklaidino vartotojus, produkto etiketėje naudodama pavadinimą „Salame tipo Felino“. Tribunale di Modena prašo Teisingumo Teismo paaiškinti, kokią reikšmę šiam vertinimui turi kai kurie veiksniai.
24.
Vienas iš tokių veiksnių yra pačio pavadinimo vertė. Pirmuoju Teisingumo Teismui pateiktu klausimu klausiama, kada ir kodėl pavadinimą galima laikyti bendriniu. Norint atsakyti į šį klausimą, tereikia išnagrinėti Reglamente Nr. 2081/92 pateiktą registracijos schemą. Tačiau, atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamą bylą, Teisingumo Teismui taip pat svarbu išnagrinėti, kokią reikšmę nacionalinio teismo atliekamam šio pavadinimo naudojimo etiketėje vertinimui turi pripažinimas, jog pavadinimas yra bendrinis.
25.
Todėl Teisingumo Teismas turi aiškiai nurodyti, koks yra Reglamento Nr. 2081/92 ir Direktyvos 2000/13 tarpusavio santykis. Tai aptarsiu atsakydamas į antrąjį klausimą, prieš aiškindamasis, kokią reikšmę teismo atliekamam tariamai klaidinančios etiketės vertinimui gali turėti bendrovės sąžiningumas ir pavadinimo naudojimo trukmė.
Pirmasis klausimas
26.
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar geografinis pavadinimas, kurio atžvilgiu buvo atmestas arba sustabdytas prašymas įregistruoti jį kaip SKVN arba SGN, turi būti laikomas bendriniu bent jau tuo laikotarpiu, kuriuo galioja minėto „atmetimo“ ar sustabdymo pasekmės.
Priimtinumas
27.
Yra du atskiri prieštaravimai dėl priimtinumo.
28.
Pirma, APTSF ir Italija ginčija faktus, kurias klausimas yra grindžiamas. Italijos vyriausybė teigia, kad registracijos procedūroje nebuvo jokio atmetimo ar sustabdymo. APTSF teigia, kad dėl pavadinimo įregistravimo paraiškos tereikia sutvarkyti paskelbimo formalumus.
29.
Negaliu sutikti, kad šie teiginiai yra pagrindas laikyti pirmąjį klausimą nepriimtinu.
30.
EB 234 straipsnis pagrįstas aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo funkcijų atskyrimu. Fakto klausimai tenka nacionalinių teismų jurisdikcijai, o Teisingumo Teismo vaidmuo yra tik pateikti gaires, kaip aiškinti Bendrijos teisę. Todėl Teisingumo Teismas savo prejudicinį sprendimą turi pagrįsti nacionalinio teismo prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktomis faktinėmis aplinkybėmis (
10
).
31.
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad faktinių bylos aplinkybių metu pagal Reglamentą Nr. 2081/92 pateikta paraiška buvo nagrinėjama ir pavadinimas „Salame Felino“ nebuvo įrašytas į registrą. Priežastys, kodėl taip buvo ar galėjo būti, neturi jokios reikšmės pateiktų klausimų analizei.
32.
Antra, Italijos vyriausybė ir Komisija tvirtina, kad pirmasis klausimas yra nepriimtinas, nes jis grindžiamas neteisinga prielaida, jog Direktyvos 2000/13 2 straipsnio taikymo sritis gali būti ribojama reglamentu. Be to, Komisijos nuomone, nacionaliniame teisme nagrinėjamai bylai išspręsti nėra būtina pirmiausia spręsti klausimą, ar pavadinimas yra bendrinis vykstant registracijos procedūrai pagal Reglamentą Nr. 2081/92. Komisija mano, kad nacionalinis teismas turėtų išspręsti bylą remdamasis vien nacionalinėmis nuostatomis, įgyvendinančiomis Direktyvą 2000/13.
33.
Nors Komisijos teiginiai yra tinkami, visai gali būti, kad pavadinimo įregistravimas (arba jo pripažinimas bendriniu) pagal Reglamentą Nr. 2081/92, neribojant Direktyvos 2000/13 2 straipsnio taikymo srities, turėtų reikšmės teismui nustatant, ar etiketė, kurioje naudojamas šis pavadinimas, yra klaidinanti Direktyvos 2000/13 prasme. Taigi pirmojo klausimo išsprendimas yra pradinis veiksmas, kurio gali reikėti norint tinkamai atsakyti į antrąjį klausimą.
34.
Todėl manau, kad Teisingumo Teismas turėtų atsakyti į pirmąjį klausimą.
Esmė
35.
Reglamente Nr. 2081/92 yra pateikta sistema, pagal kurią pavadinimas, nurodantis produkto kilmę, gali būti įrašytas į Bendrijos lygiu saugomų pavadinimų sąrašą. Komisija įvertina, ar pavadinimui galima suteikti apsaugą. Pagal 3 straipsnio 1 dalį Komisija gali neregistruoti pavadinimo, be kita ko, tuo pagrindu, kad, jos nuomone, jis yra bendrinis.
36.
Tačiau jeigu ir tol, kol Komisija neatmeta paraiškos būtent šiuo pagrindu, negalima sakyti, kad pavadinimas reglamento prasme yra pripažįstamas bendriniu.
37.
Taip pat nėra jokio pagrindo manyti, kad geografinis pavadinimas yra bendrinis, kol nenusprendžiama, kad taip nėra. Daugeliu atvejų toks pavadinimas bus tiesiog informatyvus. Kai kuriais atvejais jis bus vertas apsaugos pagal reglamentą. Tačiau niekas Teisingumo Teismo turimoje medžiagoje nerodo, kad jeigu geografinis pavadinimas tampa bendrinis kaip maisto produkto nuoroda, tai yra įprasta jo raida.
38.
Taigi, priešingai nei teigia GSI, nacionalinis teismas vykstant pavadinimo registracijos procedūrai negali manyti, jog jis yra bendrinis, jeigu ir tol, kol Komisija nenusprendžia, kad taip yra.
39.
Panašiai negalima manyti, kad pavadinimas nėra bendrinis reglamento prasme (
11
).
40.
Šiuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar tai, kad GSI naudojo ginčijamą nuorodą, tikrai galėjo iš esmės suklaidinti pirkėjus Direktyvos 2000/13 2 straipsnio 1 dalies prasme. Spręsdamas šį klausimą, kai nėra Komisijos galutinio sprendimo pagal Reglamentą Nr. 2081/92, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui gali reikėti atsižvelgti į tas pavadinimo savybes, į kurias taip pat atsižvelgtų Komisija, nagrinėdama, ar pavadinimui teiktina apsauga arba ar jis yra bendrinis reglamento prasme. Tam jis gali atsižvelgti į Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su reglamentu.
41.
Teisingumo Teismas kaip atskaitos tašką pasirinko 3 straipsnio 1 dalyje pateiktą apibrėžimą, kad maisto produkto pavadinimas yra bendrinis, jeigu (nors ir sietinas su tam tikra vieta ar regionu, kuriame maisto produktas buvo pirmiausia pagamintas ar pateiktas rinkai) šis pavadinimas tapo įprastu šio maisto produkto pavadinimu (
12
). Jis nusprendė, kad bendrinį pavadinimo pobūdį reikėtų nustatyti, be kita ko, išnagrinėjus esamą padėtį valstybės narės, kurioje atsirado pavadinimas, vartojimo vietovėse ir kitose valstybėse narėse bei atitinkamus nacionalinius ar Bendrijos įstatymus (
13
).
42.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui, atsakant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmąjį klausimą, nuspręsti, kad pavadinimo negalima laikyti bendriniu Reglamento Nr. 2081/92 prasme tol, kol Komisija neatmeta paraiškos dėl pavadinimo apsaugos, nes pavadinimas tapo bendrinis.
Antrasis klausimas
43.
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar aliuzijas į tam tikrą vietą keliantį maisto produkto pavadinimą, neįregistruotą kaip SKVN ar SGN, teisėtai gali naudoti gamintojai, kurie jį sąžiningai ir nepertraukiamai naudojo ilgą laiką prieš tai, kol įsigaliojo Reglamentas (EEB) Nr. 2081/92.
Priimtinumas
44.
APTSF tvirtina, kad antrasis klausimas nepriimtinas, nes jis grindžiamas fakto klaida. Dėl 30 punkte išdėstytų priežasčių šis argumentas yra atmestinas.
45.
Italijos vyriausybė teigia, kad antrasis klausimas nepriimtinas, nes nei pagal Bendrijos teisę, nei pagal nacionalinę teisę vertinant ženklinimą nereikia atsižvelgti į sąžiningumą. Tai yra esminis teiginys. Todėl jį išanalizuosiu, kalbėdamas apie antrojo klausimo esmę.
Esmė
Direktyvos 2000/13 ir Reglamento Nr. 2081/92 tarpusavio santykis
46.
Direktyva 2000/13 ir Reglamentas Nr. 2081/92 veikia skirtingu lygmeniu ir Bendrijos teisės aktų leidėjas jais siekė skirtingų tikslų.
47.
Direktyva 2000/13 yra derinami valstybių narių įstatymai, susiję su maisto produktų ženklinimu, taip prisidedant prie sklandaus vidaus rinkos veikimo. Kaip pažymėta 6 konstatuojamojoje dalyje, bet kokios ženklinimo taisyklės visų pirma turėtų būti kuriamos siekiant informuoti ir apsaugoti vartotoją. Kaip teisingai pastebi Italijos vyriausybė, dėl to Direktyva 2000/13 gamintojai yra įpareigojami etiketėse pateikti pakankamai informacijos, kad vartotojai galėtų rinktis, žinodami visus faktus. Tai apima informacijos apie tikslų produkto pobūdį ir savybes, įskaitant kilmę, pateikimą.
48.
Reglamento tikslas, atvirkščiai, yra sudėtingesnis. Pradedama nuo prielaidos, kad tam tikrų savybių turinčių produktų skatinimas galėtų duoti didelės naudos žemės ūkio ekonomikai, didinant ūkininkų pajamas (
14
), ir kad tai, jog vartotojai ieško konkrečios kokybės produktų, sukelia didesnę žemės ūkio ir maisto produktų, turinčių atpažįstamą geografinę kilmę, paklausą (
15
). Reglamentu skatinama teikti vartotojams aiškią ir glaustą informaciją apie produktų kilmę, kad jie galėtų pasirinkti geriausią (
16
), numatant specialias nuostatas dėl žemės ūkio ir maisto produktų iš konkrečiai įvardytos geografinės vietovės (
17
). Tam reglamente nustatomi Bendrijos taisyklių pagrindai, siekiant suteikti įregistruotoms kilmės vietos nuorodoms ir geografinėms nuorodoms vienodą apsaugą, taip užtikrinant sąžiningą konkurenciją tarp gamintojų ir stiprinant vartotojų pasitikėjimą tokiais produktais (
18
). Taigi, kadangi geografinių nuorodų apsauga neabejotinai turi įtakos vartotojo pasirinkimui, reglamento tikslai yra platesni nei vien vartotojo apsaugos užtikrinimas.
49.
Nepaisant šių skirtingų tikslų ir veikimo sričių, geografinių pavadinimų naudojimą maisto produktų etiketėse gali apimti ir reglamento, ir Direktyvos 2000/13 taikymo sritis. Taip gali atsitikti esant trims skirtingoms situacijoms: pirma, kai Komisija įvertina maisto produkto etiketėje naudojamą pavadinimą ir įregistruoja jį pagal reglamentą; antra, kai jį įvertina ir pripažįsta bendriniu; trečia, kai įvertinimas pagal reglamentą neužbaigtas. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs tik su trečiąja situacija. Tačiau dėl išsamumo pirmiausia trumpai išnagrinėsiu kitas dvi.
— Įregistruotas pavadinimas
50.
Kai Komisija įvertina pavadinimą ir įtraukia jį į reglamentu įsteigtą registrą, šio pavadinimo naudojimas gali būti apribotas.
51.
Kai toks pavadinimas naudojamas neįvykdžius jo naudojimo sąlygų arba reglamento 13 straipsnio 1 daliai prieštaraujančiu būdu, toks naudojimas taip pat tikriausiai „iš esmės [klaidins pirkėją], visų pirma dėl maisto produkto <…> kilmės“ Direktyvos 2000/13 2 straipsnio 1 dalies a punkto i papunkčio prasme.
— Bendrinis pavadinimas
52.
Kaip teisingai savo argumentuose dėl priimtinumo tvirtina Komisija, kai pavadinimas yra įvertintas ir pagal reglamentą pripažintas bendriniu, tai neužkerta kelio nacionaliniam teismui vertinti, ar šio pavadinimo naudojimas maisto produkto etiketėje yra klaidinantis, kaip numatyta Direktyvoje 2000/13 nustatytose taisyklėse.
53.
GSI teigia, kad kai pavadinimas pripažįstamas bendriniu, jam apsauga pagal reglamente numatytą schemą nesuteikiama. Tai visiškai teisinga; bet negaliu sutikti su GSI siūloma išvada, būtent kad tokio pavadinimo naudojimo etiketėje negalima pripažinti klaidinančiu pagal Direktyvą 2000/13.
54.
Atvirkščiai, atrodo aišku, kad yra aplinkybių, kuriomis vartotoją iš tikrųjų gali suklaidinti bendrinio pavadinimo naudojimas produkto etiketėje (pavyzdžiui, galima įsivaizduoti maisto produktą, kuris buvo paženklintas bendriniu pavadinimu, bet neturėjo jokių savybių, kurios paprastai siejamos su šiuo pavadinimu vartotojo galvoje).
55.
Tai reiškia, kad jeigu pavadinimas yra pripažintas bendriniu, nacionalinis teismas, nepaisant to, gali vertinti, ar konkretaus maisto produkto etiketė yra klaidinanti, kaip numatyta Direktyvos 2000/13 2 straipsnyje.
56.
Šiuo atžvilgiu nacionalinis teismas turėtų prisiminti, kad Komisijos pripažinimas, jog pavadinimas yra bendrinis, grindžiamas šio pavadinimo savybių įvertinimu. Tai reiškia, kad šios savybės ir tolesnė Komisijos išvada, kad pavadinimas yra bendrinis, bus reikšmingi veiksniai, į kuriuos nacionalinis teismas turės atsižvelgti, vertindamas, ar vartotoją klaidina pavadinimo naudojimas ženklinant maisto produktus (
19
).
— Neįvertintas pavadinimas
57.
Kaip jau minėjau atsakydama į pirmąjį klausimą, jeigu Komisija pavadinimo neįvertina, jo negalima laikyti bendriniu Reglamento Nr. 2081/92 prasme.
58.
Kita vertus, kol Komisija nepriima sprendimo, pateiktas Komisijai nagrinėti pavadinimas reglamentu nesaugomas, išskyrus tuos atvejus, kai valstybė narė nusprendžia pasinaudoti 5 straipsnio 5 dalyje jai numatyta galimybe suteikti laikinąją apsaugą.
59.
Nesant tokios laikinos apsaugos, nacionalinis teismas tiesiog turi įvertinti, ar pavadinimo naudojimas ženklinant yra klaidinantis, remdamasis nacionalinės teisės aktų nuostatomis, kuriomis įgyvendinamas Direktyvos 2000/13 2 straipsnis.
60.
Tačiau šiomis nuostatomis neturėtų būti naudojamasi kaip pagrindu lygiagrečiai neregistruoto geografinio pavadinimo apsaugos sistemai sukurti. Šios bylos kontekste, nors nacionaliniai teismai gali nuspręsti, kad pavadinimas „Salame Felino“ atitinka reglamente numatytas registracijos sąlygas (
20
), jie tokį naudojimą turi vertinti remdamiesi tik Direktyvos 2000/13 2 straipsnį įgyvendinančiomis nuostatomis.
61.
Taigi klausimas, į kurį turi atsakyti nacionalinis teismas, yra tik tai, ar GSI naudojamas saliamio ženklinimas galėtų suklaidinti gerai informuotą, pastabų ir nuovokų Italijos vartotoją (
21
).
62.
Spręsdamas šį klausimą, nacionalinis teismas turėtų išsiaiškinti, ar vartotojas galėtų būti suklaidintas dėl produkto kilmės. Tai jis turėtų padaryti išnagrinėjęs paties produkto ir pavadinime nurodomos geografinės vietovės ryšį. Pagal Direktyvos 2000/13 2 straipsnį etiketę, kurioje naudojamas pavadinimas su užuomina ar nuoroda į kilmę, galbūt galima būtų laikyti prima facie klaidinančia, jeigu produktas yra gaminamas kitur bei niekaip nesiejamas su geografine teritorija, nurodoma bet kuriuo gamybos proceso metu.
63.
Nacionalinis teismas taip pat turėtų atsižvelgti į tai, ar vartotojas galėtų būti suklaidintas dėl kitos produkto savybės. Tai darydamas, teismas turėtų įvertinti, ar toks pavadinimas, koks nurodytas etiketėje, yra būdingas šiam regionui arba tapo bendriniu pavadinimu, naudojamu nurodyti konkrečias produkto savybes (
22
). Atlikdamas šį vertinimą, nacionalinis teismas turėtų atsižvelgti į komentarus ir teiginius, panašius į tuos, kurie būtų pateikti Komisijai paraiškoje dėl apsaugos pagal reglamentą arba proteste dėl tokios paraiškos.
64.
Kalbant apie etiketės formuluotę, žodžio „tipas“ vartojimas gali būti įrodymas, kad pavadinimas skirtas informuoti apie produkto savybes, o ne apie jo kilmės vietą. Tačiau, kaip teisingai pažymi Komisija, šio žodžio vartojimas negarantuoja, jog nuoroda nėra klaidinanti.
65.
Be to, nacionalinis teismas turėtų atsižvelgti į pakuotės išvaizdą, ypač į geografinio pavadinimo vietą ir dydį bei pagaminimo vietos aprašymą (
23
). Direktyvos 2000/13 3 straipsnio 1 dalies 8 punkte numatyta, kad, remiantis direktyvoje taip pat pateiktomis išimtimis, ženklinant būtina nurodyti išsamią informaciją apie kilmės vietą tuo atveju, jei tokios informacijos nepateikus pirkėjas būtų iš esmės klaidinamas dėl tikrosios maisto produkto kilmės. Praktiškai tai turi reikšti, kad ženklinimas – net jei geografiniu pavadinimu siekiama reklamuoti maisto produkto savybes – turi „sakyti visą tiesą“, kad neklaidintų pakankamai informuoto, pastabaus ir nuovokaus vartotojo.
Sąžiningumo ir naudojimo trukmės reikšmė
66.
Direktyvoje 2000/13 neminimas nei sąžiningumas, nei naudojimo trukmė. Konkrečiai joje nenurodoma, kad remiantis sąžiningu arba ilgalaikiu ir nepertraukiamu pavadinimo naudojimu galima apsiginti nuo teiginio, jog ženklinimas yra klaidinantis.
67.
Nacionaliniai teismai, vertindami tariamus nacionalinių įstatymų, įgyvendinančių Direktyvos 2000/13 2 straipsnį, pažeidimus, turi remtis įspūdžiu, kurį pavadinimo naudojimas ženklinant maisto produktą sukuria pakankamai informuotam, pastabiam ir nuovokiam vartotojui.
68.
Man atrodo logiška, kad jeigu tam tikras veiksnys gali pakeisti pakankamai informuoto, pastabaus ir nuovokaus vartotojo (kaip pažymi Italija) lūkesčius, būtų visiškai pagrįsta, jei nacionalinis teismas atsižvelgtų į šį veiksnį vertindamas, ar maisto produkto etiketė gali klaidinti vartotoją.
69.
Pavadinimo naudojimo trukmė yra objektyvus veiksnys, kuris gali paveikti protingo vartotojo lūkesčius. Atvirkščiai, nesuprantu, kaip gamintojo ar prekybininko (subjektyvus) sąžiningumas gali paveikti (objektyvų) įspūdį, kurį vartotojui sukuria geografinio pavadinimo naudojimas etiketėje.
70.
Taigi siūlau Teisingumo Teismui, atsakant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrąjį klausimą, nuspręsti, jog aliuzijas į tam tikrą kilmės vietą keliantis maisto produkto pavadinimas, neįregistruotas kaip SKVN ar SGN, gali būti teisėtai naudojamas, jeigu jis nenaudojamas tokiu būdu, kuris gali suklaidinti paprastą pakankamai informuotą, pastabų ir nuovokų vartotoją. Konkrečiu atveju vertindami, ar taip yra, nacionaliniai teismai gali atsižvelgti į pavadinimo naudojimo trukmę. Tačiau gamintojo sąžiningumas (arba nesąžiningumas) yra nereikšmingas.
Trečiasis klausimas
Priimtinumas
71.
Italijos vyriausybė tvirtina, kad trečiasis klausimas nepriimtinas, nes nacionalinio teismo byla nesusijusi su kolektyviniais prekių ženklais. Emilijos Romanijos regionui prekių ženklas nepriklauso ir jis neteigia, kad GSI šį ženklą pažeidė. Be to, Italijos vyriausybė posėdyje nurodė, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nagrinėjo tik tai, ar GSI ženklinimas galėjo suklaidinti vartotoją, ir, nepaisant APTSF įstojimo į bylą, nacionalinio teismo procese nebuvo teigiama, kad kolektyvinis prekių ženklas buvo pažeistas.
72.
Teisingumo Teismas į prejudicinį klausimą gali neatsakyti tuomet, jeigu šis neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos faktinėmis aplinkybėmis arba dalyku (
24
). Trečiuoju pateiktu klausimu iš esmės klausiama, ar pagal Direktyvą 89/104 gali būti kitas pagrindas neleisti GSI naudoti pavadinimo „Salame Felino“. Tačiau pagrindinėje byloje ginčijama administracinė bauda buvo pagrįsta vien tariamu nacionalinių nuostatų, įgyvendinančių Direktyvos 2000/13 2 straipsnį, pažeidimu.
73.
Nors skiriant administracinę baudą pažymėta, kad „Salame Felino“ yra įregistruotas prekių ženklas, tai buvo padaryta nustatant, kad naudodama „Salame tipo Felino“GSI klaidino vartotojus. Panašiai GSI, kalbėdama apie kolektyvinį prekių ženklą ir teigdama, kad tai, jog ženklindama ji naudoja pavadinimą, neklaidina vartotojų, rėmėsi tuo, jog pavadinimą „Salame Felino“ sąžiningai naudoja prekybininkai už Felino komunos ribų.
74.
Tai, jog neteigiama, kad buvo pažeistas kolektyvinis prekių ženklas (
25
), rodo, jog klausimas, ar kolektyvinio prekių ženklo savininkas gali prieštarauti dėl pavadinimo, panašaus į kolektyviniame prekių ženkle esantį pavadinimą, sąžiningo naudojimo, neturi reikšmės nacionalinio teismo nagrinėjamam pagrindiniam klausimui, t. y. nustatyti aplinkybes, kuriomis bendrovė, tikėtina, klaidintų vartotojus dėl to, kad ženklindama savo produktus naudoja geografinį pavadinimą.
75.
Todėl trečiasis klausimas yra nepriimtinas.
Išvada
76.
Taigi siūlau Teisingumo Teismui į pirmuosius Tribunale Civile di Modena pateiktus klausimus atsakyti taip:
1.
1992 m. liepos 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2081/92 dėl žemės ūkio produktų ir maisto produktų geografinių nuorodų ir kilmės vietos nuorodų apsaugos 3 straipsnio 1 dalį ir 13 straipsnio 3 dalį (dabar Tarybos reglamento (EB) Nr. 510/06 3 straipsnio 1 dalis ir 13 straipsnio 2 dalis) reikia aiškinti taip, kad geografinių nuorodų turintis maisto produkto pavadinimas, kurio atžvilgiu buvo pateikta paraiška įregistruoti jį kaip saugomą kilmės vietos nuorodą arba saugomą geografinę nuorodą minėtų reglamentų prasme, negali būti laikomas bendriniu tol, kol Komisija neatmeta paraiškos, nes pavadinimas tapo bendrinis.
2.
Tas pačias nuostatas, atsižvelgiant į 2000 m. kovo 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/13/EB dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių maisto produktų ženklinimą, pateikimą ir reklamavimą, derinimo 2 straipsnį, reikia aiškinti taip, kad aliuzijas į tam tikrą kilmės vietą keliantis maisto produkto pavadinimas, neįregistruotas kaip saugoma kilmės vietos nuoroda arba saugoma geografine nuoroda minėtų reglamentų prasme, gali būti teisėtai naudojamas, jeigu jis nenaudojamas tokiu būdu, kuris gali suklaidinti paprastą pakankamai informuotą, pastabų ir nuovokų vartotoją. Konkrečiu atveju vertindami, ar taip yra, nacionaliniai teismai gali atsižvelgti į pavadinimo naudojimo trukmę. Tačiau gamintojo sąžiningumas (arba nesąžiningumas) yra nereikšmingas.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	OL L 208, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 13 t., p. 4 (toliau – Reglamentas Nr. 2081/92 arba Reglamentas).
(
3
)	OL L 109, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 5 t., p. 75 (toliau – Direktyva 2000/13). Šia direktyva buvo pakeista 1978 m. gruodžio 18 d. Tarybos direktyva 79/112/EEB dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių maisto produktų, skirtų parduoti galutiniam vartotojui, ženklinimą, pateikimą ir reklamavimą, derinimo (OL L 33, 1979, p. 1) (toliau – Direktyva 79/112).
(
4
)	OL L 40, 1989, p. 1, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 92 (toliau – Direktyva 89/104). Ši direktyva buvo panaikinta 2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/95/EB valstybių narių teisės aktams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 299, p. 25), tačiau galiojo nacionaliniame teisme nagrinėjamos bylos faktų atsiradimo metu.
(
5
)	Šį reglamentą nuo 2006 m. kovo 31 d. pakeitė 2006 m. kovo 20 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 510/2006 dėl žemės ūkio produktų ir maisto produktų geografinių nuorodų ir kilmės vietos nuorodų apsaugos (OL L 93, p. 12). Ankstesnio reglamento 3 straipsnio 1 ir 3 dalys dabar yra perkeltos į vėlesnio reglamento atitinkamai 3 straipsnio 1 dalį ir 13 straipsnio 2 dalį. Nei šių nuostatų, nei kurių nors kitų nuostatų, kuriomis remiuosi, pakeitimai nebuvo tokie, kad turėtų reikšmės prejudiciniams klausimams išspręsti. Nors ginčijama bauda (žr. toliau 21 punktą) buvo skirta po to, kai įsigaliojo pastarasis reglamentas, šioje byloje nagrinėjami tariami pažeidimai padaryti 2002 metais. Todėl remiuosi ankstesnio reglamento nuostatomis, o mano komentarai mutatis mutandis taikomi ir pastarajam reglamentui.
(
6
)	Kaip pabrėžta reglamento preambulės devintoje konstatuojamojoje dalyje.
(
7
)	Direktyvos 2000/13 pirmoje konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad šia direktyva siekta sujungti Direktyvos 79/112 pakeitimus. Tuo remiantis vėliau buvo aiškinama Direktyva 2000/13 (žr., pavyzdžiui, 2006 m. rugsėjo 12 d. generalinės advokatės Stix-Hackl išvadą byloje Lidl Italia (C-315/05, Rink. p. I-11181)).
(
8
)	Pirmosios trys pastraipos. Antroji ir trečioji pastraipos yra su pakeitimais, padarytais 1997 m. kovo 17 d. Tarybos Reglamentu (EB) Nr. 535/97 (OL L 83, p. 3, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 20 t., p. 352).
(
9
)	Tai verčiama kaip „Felino tipo saliamis“.
(
10
)	Žr. naujausio 2008 m. gegužės 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo Danske Svineproducenter (C-491/06, Rink. p. I-3339) 23 punktą ir ten nurodytą teismo praktiką.
(
11
)	Man atrodo, kad tam neturi įtakos aplinkybė, jog pagal Reglamento 5 straipsnio 5 dalį, jeigu valstybės narės atitinkamos institucijos Komisijai pateikia paraišką dėl pavadinimo apsaugos, ši valstybė narė gali suteikti šiam pavadinimui laikiną apsaugą savo viduje tol, kol vyksta paraiškos nagrinėjimas.
(
12
)	2005 m. spalio 25 d. Išvados sujungtose bylose Vokietija ir Danija prieš Komisiją (C-465/02 ir C-466/02, Rink. p. I-9115) 133 punkte generalinis advokatas D. Ruíz-Jarabo Colomer, tinkamai aiškindamas bendrinio pavadinimo pobūdį, nurodo, kad bendriniai pavadinimai yra išpopuliarėję. Mano nuomone, ši sąvoka tiksliai apibūdina terminą.
(
13
)	Sprendimo Vokietija ir Danija prieš Komisiją 75–100 punktai ir 2008 m. vasario 26 d. Teisingumo Teismo sprendimas Komisija prieš Vokietiją (C-132/05, Rink. p. I-957), ypač jo 53 punktas.
(
14
)	Reglamento antra konstatuojamoji dalis.
(
15
)	Reglamento trečia konstatuojamoji dalis.
(
16
)	Reglamento ketvirta konstatuojamoji dalis.
(
17
)	Reglamento penkta konstatuojamoji dalis.
(
18
)	Reglamento septinta konstatuojamoji dalis.
(
19
)	Žr. 60 ir paskesnius punktus.
(
20
)	APTSF šiuo atžvilgiu rėmėsi keliais nacionaliniais teismų sprendimais. Tačiau tai nustatyti pagal reglamentą turi Komisija ir tik ji viena.
(
21
)	Žr. 1995 m. liepos 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo Mars (C-470/93, Rink. p. I-1923) 24 punktą; 1998 m. liepos 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo Gut Springenheide and Tusky (C-210/96, Rink. p. I-4657) 31 punktą ir 2000 m. sausio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Estée Lauder (C-220/98, Rink. p. I-117) 30 punktą. 2003 m. gruodžio 11 d. Išvados byloje Douwe Egberts (C-239/02, Rink. p. I-7007) 54 punkte generalinis advokatas L. A. Geelhoed pridūrė, jog tai reiškia, kad vartotojas visada susipažįsta su informacija etiketėje ir kad jis turi galimybę įvertinti tą informaciją prieš įsigydamas atitinkamą produktą (pirmą kartą).
(
22
)	Išskyrus atvejus, kai nagrinėjamas pavadinimas yra paprasčiausia geografinė kilmės nuoroda ir ja nesiekiama informuoti vartotojo apie produkto savybes: žr. 2000 m. lapkričio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo Warsteiner Brauerei (C-312/98, Rink. p. I-9187) 44 punktą.
(
23
)	Šiuo atveju man atrodo, kad informacija apie bendrovės buveinės buvimo vietą nebūtinai rodo vartotojui, kur produktas iš tikrųjų pagamintas.
(
24
)	Žr. 2007 m. balandžio 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo Asemfo (C-295/05, Rink. p. I-2999) 31 punktą.
(
25
)	Iš tikrųjų APTSF, kuriai priklauso du vaizdiniai kolektyviniai prekių ženklai, tvirtina, kad naudojant geografinį pavadinimą netgi neįmanoma pažeisti šių prekių ženklų.