JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
GIOVANNI PITRUZZELLA
5 päivänä maaliskuuta 2020 (1)
Asia C-212/19
Ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation
vastaan
Compagnie des pêches de Saint-Malo
(Ennakkoratkaisupyyntö – Conseil d’État (ylin hallintotuomioistuin, Ranska))
Ennakkoratkaisupyyntö – Valtiontuki – Sääntöjenvastaisen tuen takaisinperintä – Päätös 2005/239/EY – Vesiviljelijät ja kalastajat – Sosiaaliturvamaksu – Ero työnantaja- ja palkansaajamaksujen välillä – Palauttamisvelvollisuuden kohteena olevan henkilön määrittäminen – Yrityksen työntekijöiden suorittama takaisinmaksu
1.        Ennakkoratkaisupyynnöllä Conseil d’État (Ranska) pyytää unionin tuomioistuinta yhtäältä tulkitsemaan eräistä Ranskan täytäntöön panemista vesiviljelijöitä ja kalastajia koskevista tukitoimenpiteistä 14.7.2004 tehtyä komission päätöstä 2005/239/EY(2) (jäljempänä riidanalainen päätös) ja toisaalta täsmentämään Ranskan tasavallan takaisinperintävelvollisuuksien laajuuden kyseisen päätöksen täytäntöönpanossa.
2.        Tämä pyyntö on esitetty sellaisen valituksen yhteydessä, jonka Ranskan maatalous- ja elintarvikeministeri (Ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation, jäljempänä ministeri) on tehnyt cour administrative d’appel de Nantesin (ylempi hallintotuomioistuin, Ranska) antamasta tuomiosta, jolla viimeksi mainittu on vahvistanut Bretagnen julkisen sektorin varainhoidosta vastaavan aluejohtajan lähettämän Compagnie des pêches de Saint-Malo ‑nimiseen yhtiöön (jäljempänä Compagnie) kohdistuvan sen perintämääräyksen kumoamisen, jolla oli tarkoitus periä takaisin rahasumma niiden tukien takaisinperimiseksi, jotka kyseinen yritys olisi saanut riidanalaisen päätöksen kohteena olevien kansallisten toimenpiteiden nojalla.
I       Pääasian tausta
3.        Ranskan tasavalta ilmoitti 21.6.2000 päivätyllä kirjeellä Euroopan komissiolle toteuttamistaan korvaustoimenpiteistä, jotka koskivat niitä kalastajia ja vesiviljelijöitä, jotka olivat kärsineet vahinkoja toisaalta säiliöalus Erikan 12.12.1999 Biskajanlahdella tapahtuneesta haaksirikosta aiheutuneiden öljysaasteiden ja toisaalta 27. ja 28.12.1999 riehuneen myrskyn johdosta.(3) Nämä toimenpiteet muodostuivat yhtäältä 2.2.2000 päivätyllä yleiskirjeellä toteutetusta poikkeustukijärjestelmästä Ranskan kuuden läntisen departementin (Finistère, Morbihan, Loire-Atlantique, Vendée, Charente-Maritime ja Gironde) sellaisten kalastajien ja vesiviljelijöiden tukemiseksi, joille oli aiheutunut vahinkoja mainittujen tapahtumien seurauksena, ja toisaalta sosiaaliturvamaksujen keventämisestä 50 prosentilla kolmen kuukauden ajalta vesiviljelijöiden ja kuuden kuukauden ajalta kalastajien osalta, mistä tehtiin päätös kahdella uudella 15.4. ja 13.7.2000 päivätyllä yleiskirjeellä. Tätä toista toimenpidettä sovellettiin Ranskan Euroopassa sijaitseviin alueisiin ja merentakaisiin departementteihin kokonaisuudessaan.
4.        Komissio katsoi, että suurin osa 2.2.2000 päivätyllä yleiskirjeellä toteutetuista toimenpiteistä oli yhteismarkkinoille soveltuvia.(4) Sitä vastoin komissio aloitti Ranskan tasavallalle 11.12.2001 tiedoksi annetulla päätöksellä EY:n perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun menettelyn jäljellä olevien toimenpiteiden suhteen, joihin kuului muun muassa kalastajia koskeva ”lisätoimenpide sosiaaliturvamaksujen keventämiseksi”, joka toteutettiin 15.4. ja 15.10.2000 välisenä ajanjaksona.(5)
5.        Tämä kevennys koski ”työnantaja- ja palkansaajamaksuja”,(6) jotka maksettiin Établissement national des invalides de la marinelle (ENIM).(7) Vähennyksen soveltamista koskevien yksityiskohtien osalta komissio selittää riidanalaisen päätöksen 20 perustelukappaleessa, että ”ENIM:lle maksettavien maksujen alennus on ollut 50 prosenttia sekä työnantaja- että palkansaajamaksuista. Sellaisten alusten osalta, joihin ei sovelleta osuuden mukaista palkkausta, työnantajamaksujen alennus on kuitenkin ollut 75 prosenttia. Ranskan mukaan tämä ero selittyy sillä, että osuuden mukaisessa palkkausjärjestelmässä varustamon ja miehistön välillä vallitsee kalastuksen harjoittamisessa koettujen vaikeuksien osalta läheinen taloudellinen solidaarisuus, erityisesti kun on kyse liikevaihdon pienentymisestä, kun taas teolliset varustamot, jotka eivät tunne tällaista palkkausjärjestelmää, kantavat näin ollen suurimman osan taloudellisista vaikeuksista.”
6.        Kalastajien hyväksi toteutetun sosiaaliturvamaksujen keventämistä koskevan toimenpiteen tarkoituksena oli muiden lisätoimenpiteiden kanssa ottaa huomioon erityisesti kalastusalan yritysten kärsimät markkinoiden heikkenemisestä aiheutuneet vahingot.(8) Ranskan viranomaisten mukaan oli nimittäin todettu, että meren tuotteiden markkinat heikkenivät kokonaisuudessaan ja kysyntä väheni pysyvästi kuluttajien öljyvahingon terveysvaikutusten vuoksi tunteman huolen seurauksena.(9) Komission mukaan Ranskan tasavallan toimittamat tiedot olivat kuitenkin ristiriidassa sen tietoon tulleiden muiden virallisten tietojen kanssa.(10). Näiden tietojen valossa komissio katsoi, että kyseisen toimenpiteen soveltuvuutta yhteismarkkinoille oli syytä epäillä, koska toimenpide oli toimintatuen luontoinen.
7.        Näitä epäilyjä ei ole voitu karkottaa muodollisen tutkintamenettelyn aikana. Kalastustuotteiden markkinatilannetta vuoden 2000 ensimmäisen vuosineljänneksen aikana koskevan perusteellisen tutkimuksen jälkeen(11) komissio nimittäin päätteli riidanalaisen päätöksen 98 perustelukappaleessa, että kun otetaan huomioon se käytössä olevat erilaiset tiedot, ”kalastajia koskevaa sosiaaliturvamaksujen yleistä keventämistä 15 päivän huhtikuuta ja 15 päivän lokakuuta välisenä aikana ei [EY] 87 artiklan 2 kohdan b alakohdan perusteella [voitu] todeta yhteismarkkinoille soveltuvaksi”. Saman päätöksen 99 perustelukappaleessa se katsoi, että ”koska kyseessä [oli] toimintatuki, jota [oli] myönnetty kaikille kalastusalan yrityksille asettamatta niille vastaavasti mitään velvollisuuksia, toimenpidettä [oli] pidettävä vuoden 1997 suuntaviivojen 1.2 kohdan neljännen alakohdan kolmannen luetelmakohdan nojalla yhteismarkkinoille soveltumattomana”.(12)
8.        Näin ollen riidanalaisen päätöksen 3 artiklassa todettiin ”Ranskan toteuttama kalastajia koskeva tukitoimenpide, joka muodostui sosiaaliturvamaksujen keventämisestä 15 päivän huhtikuuta ja 15 päivän lokakuuta 2000 välisen ajan osalta, [– –] yhteismarkkinoille soveltumat[tomaksi]”. Saman päätöksen 4 artiklan 1 kohdan mukaan ”Ranskan on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet [– –] 3 artiklassa tarkoitettujen ja tuensaajille sääntöjenvastaisesti maksettujen tukien perimiseksi takaisin”. Artiklan 2 kohdassa puolestaan täsmennettiin, että ”tuki on perittävä takaisin viipymättä kansallisen oikeuden menettelyjen mukaisesti, jos niissä mahdollistetaan tämän päätöksen välitön ja tehokas täytäntöönpano. Takaisinperittävään tukeen sisällytetään korko alkaen siitä, kun tuki asetettiin tuensaajien käyttöön, tuen takaisinperintään asti.”
9.        Riidanalaista päätöstä ei ole riitautettu unionin yleisessä tuomioistuimessa.
10.      Kehotettuaan useaan otteeseen Ranskan tasavaltaa noudattamaan riidanalaista päätöstä komissio nosti 23.12.2009 SEUT 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen. Unionin tuomioistuin totesi 20.10.2011 antamallaan tuomiolla komissio v. Ranska(13) (jäljempänä tuomio komissio v. Ranska), että ”Ranskan tasavalta ei ole noudattanut SEUT 288 artiklan neljännen kohdan ja [riidanalaisen] päätöksen 4 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole pannut kyseistä päätöstä täytäntöön asetetussa määräajassa perimällä tuensaajilta takaisin päätöksen 3 artiklassa sääntöjenvastaisiksi ja yhteismarkkinoille soveltumattomiksi todettuja tukia.”(14) Tämän tuomion 42 ja 43 kohdassa unionin tuomioistuin hylkäsi Ranskan tasavallan esittämän argumentin, jonka mukaan palkansaajamaksujen kevennyksiä vastaavia summia ei pitäisi periä takaisin, koska yritykset olivat maksaneet ne toimivaltaisille elimille palkansaajien lukuun. Se totesi aluksi kyseisen tuomion 42 kohdassa, että ”tämä argumentti [tarkoitti] itse asiassa komission riidanalaisessa päätöksessä sekä työnantajan että työntekijöiden sosiaaliturvamaksujen kevennyksen luonteesta SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna valtiontukena tekemän arvioinnin riitauttamista”. Tämän jälkeen se totesi 43 kohdassa vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön nojautuen, että ”sellaisen kanteen yhteydessä, jossa on kyse sellaisen valtiontukipäätöksen täytäntöönpanon laiminlyönnistä, jota ei ole riitauttanut unionin tuomioistuimessa jäsenvaltio, jolle päätös on osoitettu, viimeksi mainittu ei voi perustellusti riitauttaa tällaisen päätöksen laillisuutta”.(15)
II     Pääasia ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
11.      Compagnielle lähetettiin 22.2.2013 perintämääräys 84 550,08 euron summan osalta, joka vastasi palkansaajamaksuihin 15.4. ja 15.7.2000 välisenä aikana myönnettyjä kevennyksiä viivästyskorkoineen. Tribunal administratif de Rennes (hallintotuomioistuin, Ranska) kumosi perintämääräyksen 25.6.2015 antamallaan tuomiolla. Cour administrative d’appel de Nantes hylkäsi Ranskan ympäristö-, energia- ja meriasiainministerin tästä tuomiosta tekemän valituksen 14.4.2017 antamallaan tuomiolla.
12.      Ministeri teki kassaatiovalituksen tästä tuomiosta ennakkoratkaisupyynnön esittäneeseen tuomioistuimeen väittäen muun muassa, että muutoksenhakutuomioistuin oli yhtäältä tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että vapautukset palkansaajamaksuista eivät olleet hyödyttäneet kalastusyrityksiä, vaikka komissio oli luokitellut kyseiset vapautukset valtiontueksi, ja toisaalta ottanut sille esitetyt asiakirjat huomioon vääristyneellä tavalla, kun se oli katsonut niiden tutkinnasta ilmenevän, että palkansaajamaksun alennuksen mekaanisena seurauksena oli ollut palkansaajille maksettavan nettopalkan lisäys.
13.      Conseil d’État kumosi yhtäältä cour administrative d’appel de Nantesin tuomion siltä osin kuin viimeksi mainittu ei ollut tutkinut kumoamisperustetta, jonka mukaan tribunal administratif de Rennes ei ollut lausunut ministerin väitteestä, jonka mukaan asiaa ei voitu ottaa tutkittavaksi, koska Compagnie oli tehnyt oikeudenkäyntiä edeltävän oikaisuvaatimuksensa myöhässä, ja toisaalta kumosi tribunal administratif de Rennesin tuomion tämän laiminlyönnin johdosta. Conseil d’État päätti näin ollen ottaa itse käsiteltäväkseen Compagnien tribunal administratifissa esittämän vaatimuksen ja lausua siitä välittömästi.
14.      Hylättyään ministerin esittämän oikeudenkäyntiväitteen Conseil d’État hylkäsi kaksi Compagnien esittämistä valitusperusteista, joista ensimmäinen perustui siihen, että pääasiassa kyseessä olevalla perintämääräyksellä olisi loukattu luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden periaatteita, ja toinen siihen, että valtio olisi viivytellyt kyseisessä määräyksessä tarkoitettujen summien takaisinperinnässä. Sitten se hylkäsi yhteisöjen tuomioistuimen 9.3.1994 annettuun tuomioon TWD Textilwerke Deggendorf(16) (jäljempänä tuomio TWD) perustuvan oikeuskäytännön mukaisesti Compagnien vaatimuksen siitä, että unionin tuomioistuimelle esitettäisiin SEUT 267 artiklan nojalla ennakkoratkaisukysymys riidanalaisen päätöksen pätevyyden arvioimiseksi. Conseil d’État katsoi nimittäin, että riidanalainen päätös koskee Compagnieta SEUT 263 artiklassa tarkoitetulla tavalla suoraan ja erikseen tukijärjestelmän nojalla myönnettyjen yksittäisten tukien, jotka komissio on määrännyt maksettavaksi takaisin, tosiasiallisena saajana ja ettei se voi asettaa kyseenalaiseksi päätöksen laillisuutta kansallisten viranomaisten tämän päätöksen täytäntöönpanemiseksi toteuttamista toimista nostetun kanteen yhteydessä, koska se ei ole riitauttanut päätöstä unionin yleisessä tuomioistuimessa.
15.      Conseil d’État muistutti tämän jälkeen, että Ranskan maatalous- ja merikalastuskoodeksin (code rural et de la pêche maritime) L. 741-9 §:n ja merenkulkijoiden vakuutusjärjestelmän uudelleenorganisoinnista ja yhtenäistämisestä 17.6.1938 annetun asetuksen (décret du 17 juin 1938, relatif à la réorganisation et à l’unification du régime d’assurance des marins, JORF 29.6.1938, s. 7500) 4 §:n mukaan työnantaja vastaa maataloustyöntekijöiden ja merenkulkijoiden vakuutusjärjestelmään maksettavista työnantajamaksuista ja palkansaajat vastaavat palkansaajamaksuista. Työnantaja ei maksa palkansaajamaksuja vaan ainoastaan pidättää ne vakuutetun palkasta jokaisen palkanmaksun yhteydessä ja palkansaajamaksujen kevennykset vyörytetään palkansaajille, jotka saavat suurempaa nettopalkkaa ja ovat kevennyksen suoria edunsaajia. Conseil d’État totesi kuitenkin, että tämän palkansaajamaksujen kevennyksen voitaisiin kuitenkin katsoa tuottaneen välillistä etua yritykselle sikäli, että yrityksen houkuttelevuus on kyseisellä ajanjaksolla jonkin verran kasvanut, koska työntekijöiden palkat ovat olleet suuremmat kuuden kuukauden ajan.
16.      Tässä yhteydessä Conseil d’État päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
” 1)      Onko [riidanalaista] päätöstä tulkittava siten, että siinä todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomiksi vain työnantajamaksujen kevennykset, koska palkansaajamaksujen kevennykset eivät hyödytä yrityksiä eivätkä näin ollen voi kuulua SEUT 107 artiklan soveltamisalaan, vai siten, että myös palkansaajamaksujen kevennykset todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomiksi?
2)      Mikäli unionin tuomioistuin toteaisi, että [riidanalaista] päätöstä on tulkittava siten, että siinä todetaan myös palkansaajamaksujen kevennykset yhteismarkkinoille soveltumattomiksi, onko yrityksen katsottava hyötyneen kaikista näistä kevennyksistä vai ainoastaan osasta niistä? Miten tämä osa on viimeksi mainitussa tapauksessa arvioitava? Onko jäsenvaltion määrättävä kyseiset palkansaajat maksamaan takaisin tuen koko osa, josta he ovat hyötyneet, vai osa siitä?”.
17.      Käsiteltävässä asiassa kirjallisia huomautuksia ovat toimittaneet Compagnie, Ranskan hallitus ja komissio. Nämä asianomaiset osapuolet ovat esittäneet suulliset huomautuksensa unionin tuomioistuimessa 20.11.2019 pidetyssä istunnossa.
III  Tapauksen tarkastelu
A       Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen
1.     Komission esittämä oikeudenkäyntiväite
18.      Komissio katsoo pääasiallisesti, että Conseil d’État’n esittämää ennakkoratkaisupyyntöä ei voida ottaa tutkittavaksi. Se katsoo, että vaikka molemmat esitetyt ennakkoratkaisukysymykset onkin muotoiltu tulkintakysymyksiksi, niiden tarkoituksena on itse asiassa saattaa kyseenalaiseksi riidanalaisen päätöksen pätevyys siltä osin kuin siinä on luokiteltu valtiontueksi myös palkansaajamaksujen kevennys ja määrätään vastaavien summien takaisinperinnästä. Pätevyyttä koskevina kysymyksinä niitä ei voida komission mukaan kuitenkaan ottaa tutkittavaksi tuomioon TWD perustuvan oikeuskäytännön mukaisesti. Compagnie ei nimittäin voi asettaa kyseenalaiseksi riidanalaisen päätöksen pätevyyttä sen täytäntöönpanoa koskevan kansallisen menettelyn yhteydessä siltä osin kuin se ei ole riitauttanut päätöstä ajoissa unionin yleisessä tuomioistumessa, vaikka sillä on epäilemättä asiavaltuus SEUT 263 artiklan neljännen kohdan nojalla.
19.      Toteaisin heti alkuun, että komission ennakkoratkaisukysymyksistä tekemä tulkinta ei saa minua vakuuttuneeksi.
20.      On tosin totta, että näistä kysymyksistä ensimmäisen tekstissä ei rajoituta pyytämään unionin tuomioistuinta selventämään, koskeeko riidanalaiseen päätökseen sisältyvä yhteensoveltumattomuutta koskeva toteamus palkansaajamaksujen kevennystä, vaan annetaan ymmärtää, että kyseisen päätöksen tällainen tulkinta voisi olla SEUT 107 artiklan 1 kohdan vastainen, koska kyseinen kevennys ei hyödyttäisi yrityksiä. Pelkästään se, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on maininnut sen mahdollisuuden, että riidanalaisen päätöksen tietty tulkinta olisi primaarioikeuden määräyksen vastainen, ei muuta kyseisen pyynnön, jossa pyydetään unionin tuomioistuinta lausumaan johdetun oikeuden toimen tulkinnasta eikä arvioimaan sen pätevyyttä, luonnetta. Vaikka siis unionin tuomioistuin tulisi siihen johtopäätökseen, että useammat riidanalaisen päätöksen tulkinnat ovat mahdollisia ja että tulkinta, jonka mukaan palkansaajamaksujen kevennys on valtiontukea, on hylättävä, koska se on ristiriidassa SEUT 107 artiklan 1 kohdan kanssa, se pysyisi pelkän yhdenmukaisen tulkinnan rajoissa, joka ei johtaisi kyseisen päätöksen toteamiseen (osittain) pätemättömäksi.
21.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tarkoituksen pitäytyä tulkintapyynnössä vahvistaa sitä paitsi se, että – kuten olen jo esittänyt tämän ratkaisuehdotuksen 14 kohdassa – kyseinen tuomioistuin on nimenomaisesti hylännyt Compagnien sille esittämän pyynnön, jolla pyrittiin siihen, että se saattaisi unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi kysymyksen riidanalaisen päätöksen pätevyyden arvioimiseksi, ja tämä tapahtui niillä samoilla perusteilla, jotka komissio esitti ennakkoratkaisupyynnön tutkimatta jättämisen tukemiseksi.
22.      Korostan lisäksi, että vaikka ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys olisi sisällöltään tulkittava riidanalaisen päätöksen pätevyyden arviointia koskevaksi kysymykseksi, toinen kysymys käsittää puolestaan selvästi tulkintapyynnön. Tästä seuraa, että päinvastoin kuin komissio väittää ja huolimatta siitä, että toinen ennakkoratkaisukysymys on esitetty ainoastaan sen tapauksen varalta, että ensimmäiseen kysymykseen annettavan vastauksen mukaan riidanalainen päätös koskisi myös palkansaajamaksujen kevennystä, ennakkoratkaisupyyntöä ei voitaisi joka tapauksessa jättää kokonaisuudessaan tutkimatta.
23.      Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin hylkää komission esittämän oikeudenkäyntiväitteen.
24.      Ei ole kuitenkaan poissuljettua, että unionin tuomioistuin voisi tutkia viran puolesta riidanalaisen päätöksen pätevyyden arviointia koskevan kysymyksen. Tarkastelen näin ollen jäljempänä, täyttyvätkö tällaisen viran puolesta tutkimisen edellytykset esillä olevassa asiassa.
2.     Mahdollisuus tutkia viran puolesta riidanalaisen päätöksen pätevyyttä koskeva kysymys
25.      Unionin tuomioistuin on jo menneisyydessä joutunut tutkimaan viran puolesta pätevyyttä koskevia kysymyksiä joko lisäämällä tällaisen kysymyksen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämiin tulkintakysymyksiin(17) tai muotoilemalla uudelleen tulkintakysymyksen ja lukemalla sen pätevyyttä koskevana kysymyksenä.(18)
26.      Jo vuonna 1965 yhteisöjen tuomioistuin otti itselleen toimivallan suorittaa tällainen tutkiminen viran puolesta todetessaan tuomiossa Schwarze,(19) että ”jos kansallisen tuomioistuimen esittämien kysymysten tosiasiallisena tarkoituksena osoittautuu olevan pikemminkin yhteisön säädösten pätevyyden tutkiminen kuin niiden tulkinta, yhteisöjen tuomioistuimen asiana on antaa kyseiselle kansalliselle tuomioistuimelle selventävä vastaus heti velvoittamatta tätä aikaa vieviin muodollisuuksiin, jotka ovat ristiriidassa [ETY:n perustamissopimuksen] 177 artiklassa käyttöön otetun menettelyn perusluonteen kanssa”.(20)
27.      Ollakseen loukkaamatta periaatetta, jonka mukaan on yksinomaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä määritellä niiden ennakkoratkaisukysymysten kohde, jotka se aikoo esittää, unionin tuomioistuin pyrkii kuitenkin olemaan käyttämättä tätä toimivaltaa, jos kansallinen tuomioistuin pyrkii ainoastaan saamaan tulkinnan unionin johdetun oikeuden toimesta eikä mainitse, että sillä on epäilyjä toimen pätevyydestä tai että se on asetettu kyseenalaiseksi pääasian oikeudenkäynnissä.(21)
28.      Unionin tuomioistuin on lisäksi todennut, että on tärkeää, että kansallinen tuomioistuin toteaa erityisesti ne täsmälliset syyt, joiden johdosta se on ryhtynyt tarkastelemaan kysymystä tiettyjen unionin oikeuden säännösten tai määräysten pätevyydestä, ja esittää ne pätemättömyysperusteet, jotka sen mielestä voidaan hyväksyä.(22) Näin ollen unionin toimen pätevyyden riitauttaminen kansallisessa tuomioistuimessa ei yksinään riitä perusteeksi ennakkoratkaisukysymyksen esittämiseen unionin tuomioistuimelle.(23)
29.      Käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä sekä unionin tuomioistuimen kirjaamoon toimitetuista kansallisista asiakirjoista ilmenee, että Compagnien Tribunal administratif de Rennesissä nostamassa kanteessa asetettiin suoraan kyseenalaiseksi riidanalaisen päätöksen pätevyys siltä osin kuin siinä todettiin yhteismarkkinoille soveltumattomaksi myös palkansaajamaksujen kevennys. Conseil d’État, joka lähti siitä premissistä, että Compagnie oli menettänyt oikeutensa riitauttaa riidanalaisen päätöksen pätevyys, ei ottanut nimenomaisesti kantaa tähän seikkaan. Korostaessaan, että tällaisia maksuja koskeva kevennys ei hyödytä suoraan yrityksiä ja ei siis voi kuulua SEUT 107 artiklan soveltamisalaan, kyseinen tuomioistuin esittää kuitenkin epäsuorasti epäilyjä riidanalaisen päätöksen pätevyydestä.
30.      Unionin tuomioistuin piti kuitenkin vielä äskettäin erilaisessa asiayhteydessä tällaisia olosuhteita riittävinä sellaisen toimen pätevyyttä koskevan kysymyksen tutkimiseksi viran puolesta, jota ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin oli pyytänyt sitä vain tulkitsemaan.(24)
31.      Edellä esitettyjen seikkojen perusteella olen siis sitä mieltä, että edellytykset täyttyvät sille, että unionin tuomioistuin tutkii viran puolesta sen riidanalaisen päätöksen pätemättömyyttä koskevan väitteen, joka on ollut keskustelun kohteena tämän menettelyn yhteydessä.
32.      Käsiteltävän asian olosuhteissa tällainen viran puolesta toimiminen olisi kuitenkin mahdollista ainoastaan, jos – päinvastoin kuin komissio väittää ja Conseil d’État on todennut – tuomioon TWD perustuvassa oikeuskäytännössä tarkoitettuun preklusiiviseen vaikutukseen ei voitaisi vedota Compagnieen nähden,(25) mitä tarkastellaan jäljempänä.
3.     Tuomioon TWD perustuvan oikeuskäytännön soveltaminen pääasian olosuhteisiin
33.      Tuomion TWD 17 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että valtiontuen, jota koskeva komission päätös on osoitettu suoraan vain sille jäsenvaltiolle, johon tuensaaja kuuluu, saaja, joka olisi epäilemättä voinut nostaa kanteen kyseisestä päätöksestä SEUT 263 artiklan nojalla ja joka on antanut kyseisen artiklan kuudennessa kohdassa tätä varten asetetun ehdottoman määräajan kulua, ei voi erityisesti oikeusvarmuuteen liittyvien seikkojen vuoksi tehokkaasti kyseenalaistaa kysymyksessä olevan päätöksen laillisuutta kansallisissa tuomioistuimissa tämän saman päätöksen kansallisista täytäntöönpanotoimenpiteistä nostetun kanteen yhteydessä.(26) Tuomioistuin on nimittäin katsonut, että jos tällaisissa olosuhteissa tuensaaja voisi kansallisessa tuomioistuimessa vastustaa tällaisen päätöksen täytäntöönpanoa vetoamalla päätöksen lainvastaisuuteen, hänelle annettaisiin näin oikeus kiertää se, että päätöksestä on tullut häneen nähden lainvoimainen kanteen nostamiselle asetetun määräajan päätyttyä.(27)
34.      Unionin tuomioistuin on palauttanut mieliin ja vahvistanut useaan otteeseen tuomiossa TWD käyttöön otetut periaatteet(28) myös kyseiseen tuomioon johtaneelle pääasialle ominaiseen asiayhteyteen vererattuna hyvin erilaisissa oikeudellisissa ja tosiasiallisissa yhteyksissä.(29) Sellaisten tapausten lukumäärä on kuitenkin rajallinen, joissa unionin tuomioistuin on päätynyt pätevyyden arviointia koskevan ennakkoratkaisupyynnön tutkimatta jättämiseen kyseisten periaatteiden perusteella.(30)
35.      Preklusiivista vaikutusta, joka liittyy TWD-oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla SEUT 263 artiklan kuudennessa kohdassa määrättyjen kanteen nostamisen määräaikojen päättymiseen ilman, että tässä artiklassa tarkoitettua kumoamiskannetta on nostettu tuomioistuimessa, joka on toimivaltainen käsittelemään tällaista kannetta (unionin yleinen tuomioistuin), sovelletaan nimittäin vain silloin, kun luonnollisella henkilöllä tai oikeushenkilöllä, joka vetoaa unionin toimen lainvastaisuuteen kansallisessa tuomioistuimessa saadakseen kyseisen tuomioistuimen esittämään unionin tuomioistuimelle pätevyyden arviointia koskevan pyynnön, on ”epäilemättä” ja siis ”ilmeisesti ja kiistattomasti”(31) asiavaltuus nostaa mainitusta toimesta tällainen kanne.(32)
36.      Näin ollen on tutkittava, onko asianlaita näin Compagnien osalta, joka olisi voinut perustaa asiavaltuutensa riidanalaisen päätöksen osalta vain nykyisen SEUT 263 artiklan neljännen kohdan toiseen osaan (aikaisempi EY 230 artiklan neljäs kohta), koska riidanalaista päätöstä ei ollut osoitettu sille, eli ainoastaan, jos se olisi voinut osoittaa, että kyseinen päätös koski sitä suoraan ja erikseen.
37.      Tältä osin muistutan yhtäältä, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan edellytys, jonka mukaan kanteen kohteena olevan päätöksen on koskettava luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä suoraan ja erikseen, kuten SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa määrätään, vaatii, että kaksi kriteeriä täyttyvät kumulatiivisesti, eli että riidanalaisella toimella on yhtäältä välittömiä vaikutuksia yksityisen oikeusasemaan ja toisaalta, ettei se jätä niille, joille se on osoitettu ja joiden tehtävänä on sen toimeenpano, ollenkaan harkintavaltaa, jolloin toimeenpano on puhtaasti automaattista ja perustuu yksinomaan unionin lainsäädäntöön eikä edellytä välissä olevien sääntöjen soveltamista.(33) Unionin tuomioistuin on siten katsonut, että komission päätös, jolla määrätään valtiontuet perittäviksi takaisin, vaikuttaa suoraan tuensaajiin, vaikka takaisinperiminen edellyttää vielä kansallisten viranomaisten täytäntöönpanotointa.(34)
38.      Toisaalta vakiintuneessa oikeuskäytännössä on myös todettu, että muut kuin ne, joille päätös on osoitettu, voivat väittää sen koskevan niitä erikseen ainoastaan silloin, kun tämä päätös vaikuttaa niihin niille tunnusomaisten erityispiirteiden tai sellaisen tosiasiallisen tilanteen takia, jonka perusteella ne erottuvat kaikista muista ja ne voidaan näin ollen yksilöidä samalla tavalla kuin se, jolle päätös on osoitettu.(35)
39.      Unionin tuomioistuin on toistuvasti todennut valtiontukien alalla, että komission päätökset, joiden tarkoituksena on hyväksyä tai kieltää kansallinen tukijärjestelmä, ovat yleisesti sovellettavia, mikä seuraa siitä, että tällaiset päätökset koskevat objektiivisesti määriteltyjä tilanteita ja niiden oikeusvaikutukset kohdistuvat yleisesti ja abstraktisti määriteltyyn henkilöryhmään.(36) Tuomioistuin on siten katsonut, ettei yritys voi pääsääntöisesti vaatia toimialakohtaisen tukijärjestelmän kieltämisestä tehdyn komission päätöksen kumoamista, jos päätös koskee tätä yritystä vain siten, että yritys toimii kysymyksessä olevalla alalla ja se voisi olla kyseisen järjestelmän potentiaalinen edunsaaja.(37)
40.      Kuitenkin myös hyvin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan päätös koskee tästä syystä SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetuin tavoin erikseen(38) valtiontukia koskevan järjestelmän nojalla myönnettyjen sellaisten yksilöllisten tukien tosiasiallisia saajia, jotka komissio on määrännyt perittäväksi takaisin,(39) vaikka takaisinperintä toimitetaan myöhemmässä vaiheessa, jolloin pitäisi olla selvää, ovatko saadut edut tosiaankin sellaista valtiontukea, joka on maksettava takaisin.(40) Nimittäin unionin tuomioistuimen mukaan takaisinperintämääräys koskee jo erikseen kaikkia kyseisen järjestelmän edunsaajia, ”sillä ne ovat riidanalaisen [komission] päätöksen tekoajankohdasta lähtien alttiina sille riskille, että niiden saamat edut peritään takaisin, ja tämä vaikuttaa näin niiden oikeudelliseen asemaan”.(41) Nämä edunsaajat kuuluvat näin ollen 17.1.1985 annettuun tuomioon Piraiki-Patraiki ym. v. komissio perustuvassa oikeuskäytännössä tarkoitettuun rajoitettuun piiriin.(42) Pelkkä mahdollisuus, että sääntöjenvastaisiksi katsottuja etuja ei perittäisi takaisin niiden saajilta, ”ei sulje pois sitä, etteikö päätöksen voitaisi katsoa koskevan erikseen näitä saajia”.(43) Tuomiossa Comitato ”Venezia vuole vivere” unionin tuomioistuin hylkäsi myös nimenomaisesti komission perustelun, jonka mukaan sen takaisinperintämääräyksen sisältävästä päätöksestä nostetun kanteen tutkittavaksi ottamisen ”paradoksaalisena sivuvaikutuksena” olisi se, että valtiontuen saajien olisi välittömästi riitautettava kyseinen päätös ennen kuin ne edes tietävät, päädytäänkö sen nojalla niitä koskevaan takaisinperintämääräykseen.(44) Tämä oikeuskäytäntö on äskettäin vahvistettu tuomioon TWD perustuvan prekluusioperusteen soveltamisen yhteydessä tuomiolla Georgsmarienhütte,(45) johon ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin nojautui hylätäkseen Compagnien vaatimuksen riidanalaisen päätöksen pätevyyden arviointia koskevan ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä unionin tuomioistuimelle.
41.      Vaikka edellä olevassa kohdassa mainittua oikeuskäytäntöä on täsmennetty riidanalaista päätöstä koskevan kanteen nostamisen määräajan päättymisen jälkeen,(46) sen periaatteet oli vahvistettu jo tuomiossa Italia ja Sardegna Lines v. komissio(47) ja tuomiossa Italia v. komissio,(48) niin, että voidaan helposti todeta, että yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi hyvin todennäköisesti ottanut tutkittavaksi Compagnien riidanalaisesta päätöksestä vuonna 2004 mahdollisesti nostaman kanteen.
42.      Riidanalaisen päätöksen kohteena oleva tukijärjestelmä eroaa tosin tukijärjestelmistä, joista oli kysymys tuomioon Italia ja Sardegna Lines v. komissio ja tuomioon Italia v. komissio johtaneissa asioissa. Näissä asioissa kyseessä olevat järjestelmät oli nimittäin pantu täytäntöön erilaisilla hallinnollisilla toimilla, jotka edellyttivät tietyn harkintavallan käyttöä ja joiden ansiosta tuensaajille myönnettiin konkreettisia summia,(49) kun taas riidanalaisella päätöksellä yhteensoveltumattomiksi todetut tuet muodostuvat sosiaaliturvamaksuja koskevista vapautuksista, jotka ovat suoraan sovellettavissa kaikkiin alan toimijoihin.
43.      Yhteisöjen tuomioistuin ei kuitenkaan yhtäältä näytä ottaneen erityisesti huomioon kyseessä olevien järjestelmien ominaispiirteitä tuomiossa Italia ja Sardegna Lines v. komissio ja tuomiossa Italia v. komissio. Toisaalta 28.11.2008 annetussa tuomiossa Hotel Cipriani ym. v. komissio,(50) jossa on kyse vuonna 2000 nostetuista kanteista, tukijärjestelmän täytäntöönpanoa koskeviin yksityiskohtiin perustuvan yksilöllisen edun arviointiperusteeen merkityksellisyys, jota komissio tuolloin voimakkaasti tuki, hylättiin nimenomaisesti.(51)
44.      Vastaavasti, vaikka yhteisöjen tuomioistuin mainitsi tuomion Italia v. komissio 39 kohdassa, että hyväksyttyjen hakemusten ja kyseisiin tukiin tarkoitettujen lainojen määriä tähän tuomioon johtaneessa asiassa oli täsmennetty riidanalaisessa päätöksessä ”eikä komissio – – voinut olla tietämättä [näiden tukien] tosiasiallisten edunsaajien olemassaolosta”, käsitys, jonka mukaan ratkaisevaa sen kannalta, koskeeko päätös asianomaista erikseen, ei ole niiden oikeussubjektien lukumäärä tai edes identiteetti, joihin riidanalaista tointa sovelletaan, vaan se, että ne kuuluvat suljettuun piiriin, kuten tukijärjestelmän tosiasialliset edunsaajat sen soveltamisen lopettamisen jälkeen, oli jo vakiintunut oikeuskäytäntöön.(52) Näin ollen se seikka, että riidanalaisessa päätöksessä kyseessä olevat tuet muodostuvat yleisestä sosiaaliturvamaksujen kevennyksestä, joka on otettu käyttöön kalastajien hyväksi kaikilla Ranskan Euroopassa sijaitsevilla alueilla ja merentakaisissa departementeissa, ja että tämä päätös ei sisällä näin ollen täsmällisiä tietoja edunsaajien määrästä eikä tukien täsmällisestä määrästä,(53) ei olisi todennäköisesti sinänsä muodostanut riittävää perustetta unionin yleiselle tuomioistuimelle poiketa tuomiossa Italia ja Sardegna Lines v. komissio ja tuomiossa Italia v. komissio hyväksytystä ratkaisusta. Tätä päätelmää tukee sitä paitsi tuomio Hotel Cipriani ym. v. komissio.(54)
45.      Edellä esitetyt seikat eivät kuitenkaan mielestäni riitä sen päätelmän tekemiseen, että Compagnieta vastaan voidaan vedota tuomioon TWD perustuvassa oikeuskäytännössä tarkoitettuun preklusiiviseen vaikutukseen.
46.      En nimittäin ole yhtäältä vakuuttunut siitä, olisiko vuonna 2005 katsottu, että Compagniella oli ”epäilemättä” asiavaltuus nostaa riidanalaisesta päätöksestä kanne yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa. Tämän ratkaisuehdotuksen 40 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö ei ollut vielä tuolloin riittävän vakiintunutta, jotta voitaisiin päätyä tällaiseen johtopäätökseen.
47.      Toisaalta korostan, että valtiontukien alalla tuomiota Georgsmarienhütte lukuun ottamatta unionin tuomioistuin on tunnustanut mainitun prekluusiovaikutuksen ainoastaan yksittäisten tukien edunsaajiin nähden.(55) Yhteisöjen tuomioistuin on sitä vastoin todennut 23.2.2006 antamassaan tuomiossa Atzeni ym.(56) sellaisen päätöksen osalta, joka koski yleisesti määritellyille henkilöryhmille tarkoitettuja tukijärjestelmiä, ettei ollut selvää, että kyseisten edunsaajien nostama kumoamiskanne olisi voitu ottaa tutkittavaksi.(57)
48.      Tuomion Georgsmarienhütte osalta on korostettava, että tähän tuomioon johtaneen asian olosuhteet olivat hyvin erityiset. Saksan viranomaisten energiasektorin lisämaksun alennuksen muodossa myöntämien tukien tosiasialliset edunsaajat olivat nimittäin riitauttaneet komission päätöksen muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta kyseiseen järjestelmään nähden. Näiden kanteiden yhteydessä ne olivat saaneet tiedon lopullisen päätöksen sisällöstä, jossa todettiin kyseinen järjestelmä sisämarkkinoille soveltumattomaksi ja määrättiin myönnetyt tuet maksettavaksi takaisin.(58) Toisin kuin muut yritykset, joita kyseessä olevat tuet koskivat, ne olivat kyseistä päätöstä koskevan erillisen kanteen nostamisen sijasta ja tällaisen kanteen nostamisen määräajan kuluessa riitauttaneet saamiensa tukien takaisinperintämääräykset, jotka Saksan viranomaiset olivat antaneet niille tiedoksi joitakin päiviä kyseisen päätöksen tekemisen jälkeen.(59)
49.      Lopuksi, kun otetaan huomiooon riidanalaisen päätöksen kohteena olevan järjestelmän ominaispiirteet ja se, että kyseinen päätös on tehty neljän vuoden päästä tukien myöntämisestä ja että siihen kohdistuvan kanteen nostamisen määräajan päättymispäivänä Ranskan tasavalta ei ollut vielä ryhtynyt toimenpiteisiin mainittujen tukien edunsaajien yksilöimiseksi,(60) ei ole poissuljettua, että tuomioistuimessa olisi voinut tulla esiin Compagnien sisällyttämistä takaisinperintämenettelyyn koskevia kysymyksiä, joiden vuoksi tuomioistuin olisi joutunut epäilemään kantajan todellisen ja välittömän oikeussuojan tarpeen olemassaoloa, kuten oli asianlaita kantajien osalta asioissa, jotka johtivat 10.3.2005 annettuun määräykseen Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia ym. v. komissio.(61)
50.      Kaiken edellä esitetyn perusteella olen sitä mieltä, että Conseil d’État on katsonut virheellisesti, että Compagnieta vastaan voidaan vedota tuomioon TWD perustuvassa oikeuskäytännössä tarkoitettuun prekluusiovaikutukseeen. Jos unionin tuomioistuin tämän ratkaisuehdotuksen 18–23 kohdassa ilmaisemani mielipiteen vastaisesti tulkitsisi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämän ensimmäisen kysymyksen riidanalaisen päätöksen pätevyyttä koskevaksi kysymykseksi, tämä kysymys olisi näin ollen mielestäni otettava tutkittavaksi. Samalla tavoin, jos unionin tuomioistuin päättäisi arvioida viran puolesta riidanalaisen päätöksen pätevyyttä, tuomio TWD ei olisi esteenä sille.
B       Pääasia
51.      Tarkastelen aluksi ensimmäistä ennakkoratkaisukysymystä, koska se koskee riidanalaisen päätöksen tulkintaa ja on siis loogisesti ensiksi. Tämän jälkeen käsittelen kyseisen päätöksen pätevyyttä siltä osin kuin unionin tuomioistuin tulkitsisi päätöstä niin, että siinä todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi myös palkansaajamaksujen kevennys. Vastaan lopuksi toiseen ennakkoratkaisukysymykseen.
1.     Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
52.      Ensimmäisellä kysymyksellään, jossa – kuten haluan muistuttaa – mielestäni esitetään ainoastaan riidanalaisen päätöksen tulkintaa koskeva kysymys,(62) ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lähinnä tiedustelee unionin tuomioistuimelta, onko kyseistä päätöstä tulkittava siten, että siinä todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi vain työnantajamaksujen kevennys. Compagnie katsoo, että tähän kysymykseen on vastattava myöntävästi, kun otetaan huomioon sekä riidanalaisen päätöksen teksti että komission päätöskäytäntö. Tällainen tulkinta on sen mukaan sitä paitsi välttämätön sellaisen tulkinnan varmistamiseksi, joka on EY 87 artiklan 1 kohdan (nykyinen SEUT 107 artiklan 1 kohta) mukainen. Ranskan hallitus ja komissio nojautuvat sitä vastoin lähinnä riidanalaisen päätöksen systemaattiseen tulkintaan ja katsovat, että päätöksen on tulkittava koskevan sekä työnantajamaksuja että palkansaajamaksuja. Nämä asianomaiset osapuolet korostavat, että unionin tuomioistuin on jo ottanut tällaisen kannan tuomiossa komissio v. Ranska.
53.      Aluksi on tärkeää hylätä suoralta kädeltä viimeksi mainittu argumentti. Mielestäni on nimittäin selvää, että tuomiossa komissio v. Ranska unionin tuomioistuin ei lausunut mitään riidanalaisen päätöksen pätevyydestä,(63) mutta se ei myöskään ottanut kantaa sen tulkintaan ainakaan ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessä esille otetun seikan osalta. Kyseisen tuomion 23 kohdasta sekä siihen johtaneen asian asiakirjoista ilmenee, että Ranskan tasavallan tarkoituksena oli argumentaatiollaan kyseenalaistaa palkansaajamaksujen kevennystä vastaavien summien palautusvelvollisuus eikä pyytää unionin tuomioistuinta täsmentämään, koskiko kyseisessä päätöksessä oleva takaisinperintämääräys myös tätä kevennystä.(64) Tuomion komissio v. Ranska 42 kohdassa unionin tuomioistuin on tosin todennut, että Ranskan tasavallan esittämä ”palkansaajamaksujen takaisinperintää” koskeva argumentti ”tarkoitti komission [riidanalaisessa] päätöksessä sekä työnantajan että työntekijän sosiaaliturvamaksujen kevennyksen luonteesta SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna valtiontukena tekemän arvioinnin riitauttamista”. Ottamatta huomioon tämän kohdan muotoilua ja ottaen huomioon asiayhteyden, johon se liittyy, tämä kohta voidaan kuitenkin mielestäni ymmärtää ainoastaan kannanottona Ranskan tasavallan esittämän argumentin määrittelyyn riidanalaisen päätöksen pätevyyttä koskevaksi väitteeksi. Mielestäni ei ole sen sijaan oikein tulkita sitä unionin tuomioistuimen vastaansanomattomaksi ja perustelemattomaksi kannanotoksi riidanalaisen päätöksen tulkintaan, joka on lisäksi lopullinen.
54.      Korostan kuitenkin, kuten kaikki asianomaiset osapuolet, jotka ovat jättäneet kirjallisia huomautuksia unionin tuomioistuimessa, että yksinään riidanalaisen päätöksen päätösosan perusteella ei ole mahdollista todeta varmuudella, että ”Ranskan toteuttama kalastajia koskeva tukitoimenpide, joka muodostui sosiaaliturvamaksujen keventämisestä”, jota tarkoitetaan kyseisen päätöksen 3 ja 4 artiklassa, kattaa sekä työnantajamaksujen että palkansaajamaksujen alennuksen. Kuten Ranskan hallitus on perustellusti todennut, toimen päätösosa ei ole erotettavissa sen perusteluista ja sitä on tarvittaessa tulkittava ottaen huomioon sen antamiseen johtaneet syyt.(65)
55.      Vaikka riidanalaisen päätöksen II osa, jonka otsikko on ”Kuvaus”, ei kuulu sanan suppeassa merkityksessä perusteluihin, jotka tukevat tämän päätöksen päätösosaa, tähän osaan on kuitenkin viitattava sen määrittämiseksi, mitä toimenpiteitä mainittu päätösosa konkreettisesti koskee. Riidanalaisen päätöksen neljännessä perustelukappaleessa komissio luettelee ne toimenpiteet, ”[joiden osalta] muodollinen tutkintamenettely on aloitettu”. Näihin toimenpiteisiin sisällytetään mainitun neljännen perustelukappaleen 2 kohdassa ”koko Ranskan vesiviljelijöitä ja kalastajia koskevat lisätoimenpiteet”. Kyseisen 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa mainitaan ”lisätoimenpiteet kaikkien Ranskan Euroopassa ja merentakaisissa departementeissa sijaitsevien alueiden – – kalastajien (15 päivän huhtikuuta ja 15 päivän lokakuuta 2000 välinen aika) [sosiaaliturvamaksujen] keventämiseksi”.(66) Riidanalaisen päätöksen jaksossa II.B. esitetään sen neljännen perustelukappaleen 2 kohdassa tarkoitetut lisätoimenpiteet. Kyseisen päätöksen 17 perustelukappaleessa, joka sisältyy tämän jakson 2 kohtaan, jonka otsikko on ”Vesiviljelijöiden ja kalastajien sosiaaliturvamaksujen keventäminen”, todetaan, että ”– – ministeriö  teki – – kahdella yleiskirjeellä päätöksen soveltaa sosiaaliturvamaksujen 50 prosentin kevennystä kaikkiin alan yrityksiin – – kalastajien osalta 15 päivän huhtikuuta ja 15 päivän lokakuuta 2000 välisen ajan”.(67) Päätöksen 18 perustelukappaleessa puolestaan täsmennetään, että ”kevennys koskee työnantaja- ja palkansaajamaksuja”.(68) Lopuksi 20 perustelukappaleessa todetaan, että ”ENIM:lle maksettavien maksujen alennus on ollut 50 prosenttia sekä työnantaja- että palkansaajamaksuista”. Myöhemmin riidanalaisessa päätöksessä ei enää mainita työnantaja- ja palkansaajamaksuja erikseen vaan viitataan ainoastaan ”sosiaaliturvamaksuihin”.
56.      Edellä toistetuista kohdista ilmenee, että riidanalaisessa päätöksessä kuvaillaan kalastajien hyväksi toteutetun ”lisätoimenpiteen sosiaaliturvamaksujen keventämiseksi” koskevan samalla kertaa työnantaja- sekä palkansaajamaksuja. Tätä kuvausta, joka vaikuttaa osaltaan muodollisen tutkintamenettelyn kohteen määrittelyyn, ei aseteta milloinkaan kyseenalaiseksi riidanalaisessa päätöksessä. Tämän päätöksen systematiikassa käsitteen ”sosiaaliturvamaksut” määritelmä kattaa siis myös palkansaajien maksamat maksut. Compagnien esittämä vasta-argumentti ei ole vakuuttava. Vaikka nimittäin sellainen komission (ja unionin tuomioistuimen) päätöskäytäntö olisi olemassa – kuten tämä asianomainen osapuoli väittää – jonka mukaan sosiaaliturvamaksujen käsite sisältää ainoastaan työnantajamaksut, tämä ei voisi saattaa kyseenalaiseksi itse riidanalaista päätöstä luettaessa ilmenevää erilaista tietoa.
57.      Jos sitten tarkastellaan kyseisen päätöksen IV osaa, joka on omistettu muodollisen tutkintamenettelyn kohteena olleiden toimenpiteiden arvioinnille, on todettava, ettei minkään tähän arviointiin sisältyvän seikan perustella voida katsoa, että komission tarkoituksena olisi ollut jättää tarkastelunsa ulkopuolelle sosiaaliturvamaksujen kevennystä koskevan toimenpiteen se osa, joka koski palkansaajamaksuja.
58.      Edellä esitetyistä seikoista seuraa, että riidanalaisen päätöksen päätösosan luettuna sen perustelujen valossa on katsottava koskevan sekä työnantaja- että palkansaajamaksujen kevennystä. Tämän päätöksen sellainen tulkinta, jonka mukaan viimeksi mainittujen maksujen alennus olisi jätetty mainitussa päätösosassa esitetyn yhteensoveltumattomuutta koskevan toteamuksen ja takaisinperintämääräyksen ulkopuolelle, olisi ristiriidassa kyseisen päätöksen sanamuodon ja systematiikan kanssa. Pelkästään tästä syystä Compagnien argumentti, joka perustuu vaatimukseen päätyä riidanalaisen päätöksen sellaiseen tulkintaan, joka olisi EY 87 artiklan 1 kohdan (nykyinen SEUT 107 artiklan 1 kohta) mukainen, on hylättävä.
59.      Conseil d’État’n esittämään ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on kaiken edellä esitetyn valossa mielestäni vastattava, että riidanalaisen päätöksen 3 artiklaa on tulkittava siten, että yhteismarkkinoille soveltumattomaksi valtiontueksi, jota tämän päätöksen 4 artiklassa oleva takaisinperintämääräys koskee, luokitellaan myös palkansaajamaksujen kevennys, jonka Ranskan tasavalta on toteuttanut kalastajien hyväksi 15.4. ja 15.10.2000 välisenä ajanjaksona.
2.     Riidanalaisen päätöksen pätevyys siltä osin kuin siinä luokitellaan palkansaajamaksujen kevennystä koskeva toimenpide valtiontueksi
60.      Jotta valtion toimenpide voisi kuulua SEUT 107 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, sitä on voitava pitää edunsaajana olevalle yritykselle myönnettynä etuna.(69)
61.      Tukina pidetään toimenpiteitä, jotka muodossa tai toisessa ovat omiaan suosimaan yrityksiä suoraan tai välillisesti(70) tai joita on pidettävä taloudellisena etuna, jota edunsaajayritys ei olisi saanut tavanomaisissa markkinaolosuhteissa.(71) Näin ollen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tuen käsite kattaa viranomaisten myöntämät edut, jotka eivät ole avustuksia sanan suppeassa merkityksessä mutta jotka eri tavoin alentavat yrityksen vastattavaksi tavallisesti kuuluvia kustannuksia ja ovat siten sekä luonteeltaan että vaikutuksiltaan avustusten kaltaisia.(72)
62.      Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on myös katsottu, että yritysten sosiaaliturvamaksujen osittainen huojennus tietyllä teollisuudenalalla on SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tukea, jos tämän toimenpiteen tarkoituksena on vapauttaa osittain alan yritykset yleisen sosiaaliturvajärjestelmän tavanomaisen soveltamisen mukaisista maksuista ilman, että kyseistä vapautusta voitaisiin perustella järjestelmän luonteella tai rakenteella.(73)
63.      Käsitteen ”yrityksen vastattavaksi tavallisesti kuuluvat kustannukset” osalta oikeuskäytännössä on katsottu, että edun olemassaoloa ei voitu sulkea pois sellaisessa tapauksessa, jossa valtio rahoittaa palkanlisän, jonka maksamiseen palkansaajille yrityksellä ei ollut lakisääteistä velvoitetta.(74) Tältä osin yhteisöjen tuomioistuin on todennut 12.12.2002 annetussa tuomiossa Belgia v. komissio,(75) että ”yrityksen työntekijän palkkakustannukset ovat – – jo luonteeltaan yritysten vastattavaksi kuuluvia kustannuksia riippumatta siitä, johtuvatko nämä kustannukset lakisääteisistä velvoitteista tai työehtosopimuksista vai eivät” ja että se seikka, että julkisella tuella on alusta pitäen estetty yrityksen palkkakustannusten lisääntyminen, ”ei muuta sitä, että [kyseessä oleva] lisä on luonteeltaan palkkakustannus, josta [tämän] on tavallisesti vastattava”.
64.      Oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että taloudellinen etu, joka voi olla valtiontukea, voidaan myöntää myös välillisesti sellaisen toimenpiteen välityksellä, joka hyödyttää suoraan muita yrityksiä tai muita henkilöitä, mukaan lukien luonnolliset henkilöt ja oikeushenkilöt, jotka eivät harjoita mitään taloudellista toimintaa.(76) Näin ollen se, että henkilötuen suorat edunsaajat ovat työntekijöitä, ei voi riittää osoittamaan, ettei heidän työnantajansa ole saanut tukea.(77)
65.      Nimenomaan näiden periaatteiden valossa on arvioitava, onko komissio katsoessaan, että Ranskan tasavallan kalastajille myöntämä palkansaajamaksujen kevennys 15.4. ja 15.10.2000 välisenä ajanjaksona on alentanut heidän maksettavaksi tavallisesti kuuluneita kustannuksia, tehnyt riidanalaisessa päätöksessä, sellaisena kuin sitä on tulkittu tämän ratkaisuehdotuksen 18–23 kohdassa, oikeudellisen virheen, kuten Compagnie ja epäsuorasti ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tuovat esille.
66.      Palkansaajan samoin kuin työnantajan sosiaaliturvamaksut vaikuttavat osaltaan niiden yritykselle aiheutuvien työkustannusten (tai palkkakustannusten) määrittämiseen, jotka kattavat kaikki tämän vastikkeena palkansaajan tekemästä työstä suorittamat menot. Vaikka ensiksi mainitut maksaa palkansaaja ja työnantaja pidättää ne bruttopalkoista, jälkimmäisenä mainitut ovat työnantajan vastuulla. Työnantaja on vastuussa sekä työnantajamaksuja että palkansaajamaksuja vastaavien summien maksamisesta toimivaltaisille sosiaaliturvaelimille. Vaikka työnantajan sosiaaliturvamaksujen huojennus on omiaan antamaan suoran taloudellisen edun siitä hyötyville yrityksille siltä osin kuin se vähentää kyseistä huojennusta vastaavassa määrin näihin yrityksiin sosiaaliturvalainsäädännön nojalla kohdistuvaa rasitusta,(78) voidaanko sanoa samaa palkansaajamaksujen kevennyksen osalta?
67.      Myöntävä vastaus tähän kysymykseen ei voi mielestäni seurata pelkästä toteamuksesta, että tällainen kevennys vähentää työkustannuksia ja siis yrityksen kassaan kohdistuvaa rasitusta. Ranskan hallitus ja komissio eivät rajoitu tällaiseen argumenttiin näkemystensä tukemiseksi. Nämä asianomaiset osapuolet nimittäin väittävät, että sen perusteella, että palkansaajamaksut maksaa työnantaja palkansaajan ”lukuun”, ei voida sulkea pois sitä, että näiden maksujen kevennyksellä annetaan suora etu yritykselle, joka hyötyy siitä, siltä osin kuin ensinnäkin juuri sen tehtävänä on maksaa toimivaltaisille elimille kyseisiä maksuja vastaavat summat, toiseksi tällä kevennyksellä ei ole automaattista vaikutusta työntekijän palkkaan, koska se ei tee hänelle mahdolliseksi sellaisenaan saada määrää, joka vastaa hänen bruttopalkkaansa ennen palkansaajamaksujen pidättämistä tai vähennettynä pienemmällä palkansaajamaksujen määrällä ja kolmanneksi palkansaajamaksujen kevennyksen vyöryttäminen kokonaan tai osittain seuraa välttämättä yrityksen johdon päätöksestä eikä sen seurauksena voi olla yrityksen korvaaminen sen työntekijöillä tukitoimenpiteen tosiasiallisina edunsaajina.
68.      Tältä osin totean ensiksi, että vaikka yrityksillä, joita pääasiassa kyseessä olevat kevennykset koskivat, oli velvollisuus maksaa toimivaltaisille elimille työntekijöidensä palkoista palkansaajan sosiaaliturvamaksuina ennakolta pidätetyt summat, ne eivät olleet kuitenkaan näiden maksujen maksuvelvollisia, koska nämä maksut olivat palkansaajien vastuulla, kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa ja pääasian asianosaisten välillä on kiistatonta. Tästä näkökulmasta kyseisten yritysten tilanne eroaa valmisteveroa koskevan veronalennuksen edunsaajan tilanteesta, josta oli kysymys tuomioon 21.12.2016, komissio v. Aer Lingus ja Ryanair Designated Activity (jäljempänä tuomio Ryanair),(79) johon Ranskan hallitus viittaa, johtaneissa asioissa. Vaikka kyseinen vero oli tarkoitettu vyörytettäväksi kuluttajille, jotka kantaisivat siitä taloudellisen taakan, se nimittäin kuului yrityksen vastattavaksi, ja kyseinen yritys on sen osalta suoraan maksuvelvollinen.(80)
69.      Toiseksi se, että on olemassa velvollisuus maksaa palkansaajamaksuja vastaavat summat toimivaltaisille elimille, ei yksinään mahdollista sellaisen päätelmän tekemistä, että näiden maksujen kevennys antaa asianomaiselle yritykselle kyseisen kevennyksen määrää vastaavan suoran edun, kuten ilmenee – vaikkakin erilaisessa asiayhteydessä – 11.9.2014 annetusta tuomiosta Kreikka v. komissio.(81)
70.      Kolmanneksi sillä seikalla, että palkansaajan sosiaaliturvamaksujen kevennys ei vaikuta suoraan yrityksen työntekijöiden palkkoihin vaan että tämä kevennys voidaan vyöryttää palkkojen tasolle ainoastaan mekanismilla, jossa työnantajan on suoritettava näiden maksujen ennakkopidätys, ei ole myöskään mielestäni ratkaisevaa merkitystä ainakaan, jos ja siltä osin kuin tällaista vyöryttämistä on pidettävä pakollisena.
71.      Lakisääteinen velvoite, joka kalastusyrityksillä mahdollisesti oli veloittaa palkansaajamaksut ottaen huomioon riidanalaisen päätöksen kohteena olevilla toimenpiteillä myönnetty kevennys, on käsiteltävässä asiassa kuitenkin erittäin kiistelty. Vaikka Compagnie väittää, että mainitun kevennyksen jättäminen vyöryttämättä palkansaajille olisi altistanut työnantajan rikosoikeudellisille seuraamuksille,(82) Ranskan hallitus väittää tuomioon Ryanair nojautuen, että tällainen vyöryttäminen johtuu yrityksen päätöksestä. Myös ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että kyseinen vyöryttäminen on lakisääteinen velvoite merimies-kalastajien sosiaaliturvajärjestelmää koskevien säännösten mukaisesti.
72.      Tässä on kyse ratkaisevasta seikasta. Jos yrityksillä, joita pääasiassa kyseessä oleva kevennys koski, ei nimittäin ollut muuta mahdollisuutta kuin vyöryttää se työntekijöidensä palkkoihin, niitä ei mielestäni voida pitää kyseisen kevennyksen suorina edunsaajina.
73.      Tuomio Ryanair, johon Ranskan hallitus nojautuu, ei mahdollista tämän päätelmän asettamista kyseenalaiseksi vaan päinvastoin vahvistaa sen. Aivan aluksi on todettava alustavasti, että kyseinen tuomio on merkityksellinen tässä käsitellyn kysymyksen kannalta ainoastaan rajoitetussa määrin, kun otetaan huomioon, että siihen johtanut asia koski takaisinperintävelvollisuuden laajuutta eikä tuen olemassaoloa.(83) Lisäksi muistutan, että tässä asiassa oli kysymys siitä, oliko sellaisen tuen määrän laskentaa ja takaisinperintää koskevissa toimenpiteissä, joka muodostui tiettyjen lentoyhtiöiden osalta sen valmisteveron alennuksesta, jonka Irlanti kantoi jokaisesta matkustajasta, joka lähti lentokoneella irlantilaiselta lentoasemalta, otettava huomioon se, että vero ja siis tästä alennuksesta johtuva etu vyörytettiin tavallisesti lentomatkustajille. Unionin tuomioistuin vastasi kieltävästi tähän kysymykseen ottamatta kantaa kyseessä olevan veron vyöryttämistä koskevan lakisääteisen velvoitteen olemassaoloon.(84) Näin menetellessään se nojautui muun muassa mahdollisuuteen, joka tämän vyöryttämisen suorittaneilla lentoyhtiöillä oli saada veron alennuksesta muodostuva etu korottamalla niiden lentojen, joihin alennettua verokantaa sovellettiin, lippujen verottomia hintoja.(85) Näin ollen tuen taloudellinen vyöryttäminen säilyttämällä muuttumattomana lippujen hinta tai tuen säilyttäminen kokonaan tai osittain korottamalla tätä hintaa riippui sitä tapaa koskevasta lentoyhtiön päätöksestä, jolla se aikoi hyödyntää sille myönnetyn edun.(86)
74.      Vaikka – kuten Compagnie väittää ja kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa – yrityksillä, joita pääasiassa kyseessä olevat palkansaajamaksujen kevennykset koskivat, olisi ollut lakisääteinen velvoite vyöryttää jopa taannehtivasti(87) kyseinen kevennys työntekijöidensä palkkoihin, näiden yritysten tilanne erosi kuitenkin selvästi lentoyhtiöiden tilanteesta asiassa Ryanair.
75.      Kyseiset kevennykset saattoivat tosin antaa näille yrityksille tilaisuuden neuvotella uudelleen työntekijöidensä nettopalkoista, kuten Ranskan hallitus toteaa. Mielestäni ei kuitenkaan voida vakavasti väittää, että yrityksellä oleva harkintavalta korottaa hintojaan vieläpä erittäin kilpailtujen markkinoiden vaatimusten alaisena olisi verrattavissa työnantajan harkintavaltaan muuttaa alaspäin työntekijöidensä bruttopalkkojen tasoa hyötyäkseen palkansaajamaksujen kevennyksestä, ja näin on sitäkin suuremmalla syyllä pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa, joissa kevennys on myönnetty ainoastaan kuuden kuukauden ajanjaksolle.
76.      Joka tapauksessa komissio ei ole ottanut huomioon riidanalaisessa päätöksessä tällaisen harkintavallan todellisuutta eikä sitä ennen myöskään sen lakisääteisen velvoitteen olemassaoloa, joka koskee palkansaajamaksujen kevennyksen vyöryttämistä kalastusyrityksen työntekijöiden palkkoihin jopa taannehtivasti, päätelläkseen, että kyseessä on tuki, jonka kohteena on tämä kevennys ja joka hyödyttää suoraan näitä yrityksiä. Komissio ei kuitenkaan mielestäni voinut tulla tällaiseen johtopäätökseen ottamatta huomioon ainakin näitä kahta tekijää.
77.      Vaikka onkin totta, ettei Ranskan tasavalta eikä yksikään SEUT 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu asianomainen osapuoli ole kyseenalaistanut pääasiassa kyseessä olevien kevennysten luonnetta tukena riidanalaiseen päätökseen johtaneen muodollisen tutkintamenettelyn aikana, on kuitenkin komission tehtävänä esittää näyttö SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtiontuen olemassaolosta. Erityisesti todistelua valtiontukiasioissa koskevan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan komission on toteutettava kyseisten toimenpiteiden tutkintamenettely huolellisesti ja puolueettomasti, jotta sillä on tuen olemassaolon ja mahdollisesti sen yhteismarkkinoille soveltumattomuuden tai sääntöjenvastaisuuden toteavaa lopullista päätöstä tehdessään käytettävissään mahdollisimman kattavat ja luotettavat tiedot.(88)
78.      On tärkeää korostaa, että edellä esitetyt seikat eivät sulje pois sitä, että pääasiassa kyseessä olevalla palkansaajamaksujen kevennyksellä olisi annettu yrityksille, joita nämä toimenpiteet koskivat, välillinen etu sen vuoksi, että – kuten Conseil d’État toteaa – yrityksen houkuttelevuus oli kasvanut korkeampien palkkojen johdosta, joita niiden työntekijät olivat saaneet kuuden kuukauden ajan, tai edelleen että kyseisen ajanjakson kuluessa oli mahdollisuus suorittaa työhönottoja alhaisemmilla bruttopalkoilla ja että tuotantokustannukset yleisesti olivat alentuneet tai tuottavuus oli kasvanut.
79.      Riidanalaisesta päätöksestä ja erityisesti sen 55 perustelukappaleesta ilmenee kuitenkin mielestäni selvästi ja sen vahvistaa komissio unionin tuomioistuimessa esittämissään kirjallisissa ja suullisissa huomautuksissa, että yksilöity etu ei muodostunut välillisestä edusta vaan siitä, että kyseiset yritykset vapautettiin niiden vastattaviksi tavallisesti kuuluvista kustannuksista siltä osin kuin niiden oli maksettava pienempi määrä palkansaajamaksuja.(89) Muussa tapauksessa komission tehtävänä oli ainakin täsmentää tällaisen välillisen edun luonne.(90)
80.      Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin toteaa riidanalaisen päätöksen pätemättömäksi siltä osin kuin siinä luokitellaan valtiontueksi Ranskan tasavallan kalastajien hyväksi myöntämä palkansaajamaksujen kevennys 15.4. ja 15.10.2000 välisenä ajanjaksona.
C       Toinen ennakkoratkaisukysymys
81.      Jos unionin tuomioistuin päättäisi, kuten ehdotan, todeta riidanalaisen päätöksen osittain pätemättömäksi, ei olisi tarpeen vastata toiseen ennakkoratkaisukysymykseen. Käsittelen siis toissijaisesti tätä kysymystä lyhyesti sen varalta, että ehdotustani ei noudateta.
82.      Kuten olen jo todennut tämän ratkaisuehdotuksen 79 kohdassa, komission riidanalaisessa päätöksessä yksilöimä etu muodostuu siitä, että asianomaisten yritysten on maksettava toimivaltaisille elimille pienempi määrä palkansaajamaksuina. Takaisinperinnän on siis loogisesti koskettava määrää, joka vastaa tavallisen kannan ja alennetun kannan mukaisten maksujen erotusta.
83.      Jos unionin tuomioistuin siis päättäisi olla tutkimatta kysymystä riidanalaisen päätöksen pätevyydestä, jota on käsitelty tämän ratkaisuehdotuksen 60–80 kohdassa, tai jos se tutkittuaan kysymyksen viran puolesta katsoisi kyseisen päätöksen olevan pätevä, se voisi mielestäni ainoastaan todeta, että yritysten, joita pääasiassa kyseessä olevat kevennykset koskevat, on palautettava kyseiset kevennykset kokonaisuudessaan.
84.      Kysymys siitä, ovatko edunsaajayritykset ja missä määrin vyöryttäneet tämän kevennyksen työntekijöilleen, olisi tällaisessa yhteydessä, jossa pelkkä takaisinperintää koskeva kysymys olisi huomioon otettava, vailla merkitystä tuomiosta Ryanair ilmenevien periaatteiden mukaisesti.(91)
85.      Myös 13.2.2014 annettu tuomio Mediaset,(92) johon Compagnie nojautuu, olisi vailla merkitystä. Tässä tuomiossa unionin tuomioistuin on todennut yhtäältä, että kun komissio ei tukijärjestelmää tarkastellessaan kykene yksilöimään tarkasti yksittäisten tuensaajien saamaa tukimäärää, näiden kunkin tuensaajan erityisolosuhteita voidaan arvioida vasta tuen takaisinperintävaiheessa, ja toisaalta, että kansallisen tuomioistuimen asiana on, jos asia saatetaan sen käsiteltäväksi, lausua takaisin perittävän tuen määrästä ottaen huomioon kaikki sen tietoon saatetut asian kannalta merkitykselliset seikat ja ettei voida sulkea pois, että kun kaikki nämä seikat otetaan huomioon, kyseisen tuomioistuimen tekemistä laskelmista ilmenee palautettavaa tukea koskeva määrä, joka on nolla.
86.      Kyseiseen tuomioon johtaneessa pääasiassa oli kuitenkin kysymys sellaisen tuen takaisinperinnästä, joka oli annettu avustuksen muodossa tiettyjen hyödykkeiden ostamista varten ja joka hyödytti välillisesti taloudellisia toimijoita, jotka tarjosivat hyödykkeiden, joihin oli saatu tukea, käyttöön liittyviä palveluja. Määrän määrittäminen edellytti siis monimutkaisia laskelmia, joilla pyrittiin yksilöimään välillinen etu, jonka kyseiset toimijat olivat saaneet niiden hyödykkeiden, joihin oli saatu tukea, myynnin lisääntymisen seurauksena.
87.      Sitä vastoin riidanalaisessa päätöksessä, kuten olen jo todennut, yksilöidään niiden yritysten, joita pääasiassa kyseessä olevat kevennykset koskevat, saama suora etu, joka muodostuu vapautuksesta sellaisten kustannusten maksamisesta, joista niiden olisi pitänyt tavallisesti vastata. Kuten unionin tuomioistuin on todennut 13.2.2014 annetussa tuomiossa Mediaset,(93) kun kansallinen tuomioistuin varmistaa komission sellaisen päätöksen täytäntöönpanon, jossa todetaan tukijärjestelmä sääntöjenvastaiseksi ja sisämarkkinoille soveltumattomaksi ja määrätään kyseiset tuet perittäviksi takaisin, sen on noudatettava kyseistä päätöstä.
88.      Lopuksi riippumatta siitä, mikä on unionin tuomioistuimen hyväksymä ratkaisu, pääasiassa kyseessä olevien tukien palauttamista ei voida missään tapauksessa vaatia riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettujen yritysten työntekijöiltä.
89.      Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella sen varalta, ettei unionin tuomioistuin noudattaisi ehdotustani riidanalaisen päätöksen toteamisesta pätemättömäksi, ehdotan, että toiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan, että riidanalaisessa päätöksessä yhteismarkkinoille soveltumattomiksi todettujen palkansaajamaksujen kevennysten edunsaajayritysten on katsottava saaneen kokonaisuudessaan nämä kevennykset.
90.      Ratkaisuehdotus
91.      Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella ehdotan, että unionin tuomioistun vastaa Conseil d’État’n (Ranska) esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
Eräistä Ranskan täytäntöön panemista vesiviljelijöitä ja kalastajia koskevista tukitoimenpiteistä 14.7.2004 tehdyn komission päätöksen 2005/239/EY 3 artiklaa on tulkittava siten, että yhteismarkkinoille soveltumattomaksi valtiontueksi, jota tämän päätöksen 4 artiklassa oleva takaisinperintämääräys koskee, luokitellaan myös Ranskan tasavallan kalastajille myöntämä palkansaajamaksujen kevennys 15.4. ja 15.10.2000 väliseltä ajanjaksolta.
Kyseinen päätös on pätemätön siltä osin kuin siinä luokitellaan kyseinen kevennys SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi.
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
2 EUVL 2005, L 74, s. 49.
3      Koska mainitut toimenpiteet toteutettiin ennen kuin komissio oli ehtinyt antaa lausuntoa niiden soveltuvuudesta yhteismarkkinoille, asia kirjattiin ilmoittamattomana tukiohjelmana (ks. riidanalaisen päätöksen ensimmäinen perustelukappale).
4      Kyseessä oli kalastajia koskevien toimenpiteiden osalta tuki myrskyn aikana kadonneiden tai vaurioituneiden alusten ja kalastusvälineiden uusimiseen, kansainvälisen öljyvahinkojen korvausrahaston (IOPC) maksettaviksi kuuluvat korvausten ennakot ja myrskyvahinkojen aiheuttamien tulonmenetysten korvaamiseen tarkoitettu kiinteä tuki (ks. riidanalaisen päätöksen viides perustelukappale).
5      Ks. päätös muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta [tuki C 91/2001, öljy- ja myrskytuhojen korvaaminen vesiviljelijöille ja kalastajille (joulukuu 1999)], toistettu kehotuksessa huomautusten esittämiseen EY:n perustamissopimuksen 88 artiklan 2 kohdan sekä Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 88 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 6 artiklan mukaisesti (EYVL 1999, L 83, s. 1) (EYVL 2002 C 39, s. 6, kohta 1). Komissio ei ole saanut huomautuksia (ks. riidanalaisen päätöksen kolmas perustelukappale).
6      Ks. riidanalaisen päätöksen 18 perustelukappale.
7      ENIM on julkinen laitos.
8      Ks. riidanalaisen päätöksen 12 perustelukappale.
9      Ks. riidanalaisen päätöksen 38 perustelukappale.
10      Ks. riidanalaisen päätöksen 39 perustelukappale.
11      Ks. riidanalaisen päätöksen 84–97 perustelukappale.
12      Päälinjat kalastus- ja vesiviljelyalan valtion tukien tutkimiseksi (EYVL 1997, C 100, s. 12).
13      C-549/09, ei julkaistu, EU:C:2011:672.
14      Ks. tuomion komissio v. Ranska tuomiolauselman 1 kohta.
15      Tuomion komissio v. Ranska 43 kohdassa viitataan 12.5.2005 annettuun tuomioon komissio v. Kreikka (C-415/03, EU:C:2005:287, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
16      C-188/92, EU:C:1994:90.
17      Ks. tuomio 2.6.1976, Milch-, Fett- und Eier-Kontor (125/75, EU:C:1976:81, 7 kohta) ja tuomio 13.12.1979, Hauer (44/79, EU:C:1979:290, 13–16 kohta), joissa yhteisöjen tuomioistuimen suorittama kysymyksen tutkinta ei johtanut pätemättömyyden toteamiseen; tuomio 3.2.1977, Strehl (62/76, EU:C:1977:18, 10 kohta); tuomio 7.6.1988, Roviello (20/85, EU:C:1988:283); tuomio 14.6.1990, Weiser (C-37/89, EU:C:1990:254, 17 kohta ja tuomiolauselma), joissa sitä vastoin yhteisöjen tuomioistuin totesi kyseessä olevat johdetun oikeuden toimet pätemättömiksi, sekä tuomio 7.9.1999, De Haan (C-61/98, EU:C:1999:393, 47 kohta), jossa todettiin pätemättömäksi komission päätös, jota ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät tulkintakysymykset eivät koskeneet (ks. tuomiolauselman 3 kohta).
18      Ks. tuomio 1.12.1965, Schwarze (16/65, EU:C:1965:117, s. 1095); tuomio 15.10.1980, Roquette Frères (145/79, EU:C:1980:234, 6 kohta); tuomio 13.12.1989, Paris (C-204/88, EU:C:1989:643, 8 kohta), jossa yhteisöjen tuomioistuin perusteli pätevyyttä koskevan kysymyksen tutkimista viran puolesta seuraavasti: ”asiakirjoista ilmenee, että vaikka esitetty kysymys koskee muodollisesti ainoastaan riidanalaisen asetuksen 15 artiklan tulkintaa, ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on epäilyjä nimenomaan tämän säännöksen pätevyydestä”; tuomio 11.10.2001, Khalil ym. (C-95/99–C-98/99 ja C-180/99, EU:C:2001:532, 29 kohta) ja tuomio 12.12.2002, Cipriani (C-395/00, EU:C:2002:751, 50 kohta ja tuomiolauselma).
19      Tuomio 1.12.1965 (16/65, EU:C:1965:117, s. 1095).
20      On huomattava, että tähän tuomioon johtaneessa asiassa Hessisches Finanzgerichtin (Hessenin verotuomioistuin, Saksa) hyvin tarkasti esittämät kysymykset perustuivat osittain premissiin pääasiassa kyseessä olevan komission päätöksen pätemättömyydestä.
21      Ks. erityisesti tuomio 30.11.2006, Brünsteiner ja Autohaus Hilgert (C-376/05 ja C-377/05, EU:C:2006:753, 25–29 kohta). Hyvin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklalla ei perusteta muutoksenhakukeinoa kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian asianosaisille eikä unionin tuomioistuimen ole arvioitava unionin oikeuden pätevyyttä pelkästään sillä perusteella, että jokin näistä asianosaisista on tuonut esiin tämän kysymyksen unionin tuomioistuimelle toimittamissaan kirjallisissa huomautuksissa [ks. erityisesti tuomio 4.9.2014, Simon, Evers & Co. (C-21/13, EU:C:2014:2154, 27 kohta) sekä tuomio 28.1.2016, CM Eurologistik ja GLS (C-283/14 ja C-284/14, EU:C:2016:57, 44–46 kohta)].
22      Ennakkoratkaisupyynnöissä annetut tiedot eivät ole tarpeen ainoastaan sen vuoksi, että unionin tuomioistuin voi niiden perusteella antaa hyödyllisiä vastauksia, vaan myös siksi, että jäsenvaltioiden hallituksilla ja muilla osapuolilla on niiden perusteella mahdollisuus esittää huomautuksensa Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti (ks. erityisesti tuomio 20.6.2019, K.P. (C-458/15, EU:C:2019:522, 36 ja 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)).
23      Ks. erityisesti määräys 18.4.2013, Adiamix (C-368/12, ei julkaistu, EU:C:2013:257, 16–25 kohta), jossa unionin tuomioistuin ei ottanut tutkittavaksi pätemättömyyden arviointia koskevaa ennakkoratkaisupyyntöä, koska kansallinen tuomioistuin ei ollut antanut vähimmäistietoja perusteista, joilla se oli katsonut, että pääasian kantajan esittämät argumentit saattoivat olle perusteltuja.
24      Ks. tuomio 6.10.2015, Schrems (C-362/14, EU:C:2015:650, 67 kohta); ks. myös julkisasiamies Botin ratkaisuehdotus asiassa Schrems (C-362/14, EU:C:2015:627, 121–128 kohta).
25      Ks. vastaavasti tuomio 18.7.2007, Lucchini, C-119/05, (EU:C:2007:434, 56 kohta).
26      Yhteisöjen tuomioistuin oli todennut jo aikaisemmassa oikeuskäytännössään, että yhteisöjen toimielinten tekemä päätös, jota se, jolle päätös on osoitettu, ei ole riitauttanut määrätyssä määräajassa, tulee hänen osaltaan lopulliseksi, nojautuen toteamukseen, että kanteen nostamiselle varatuilla määräajoilla pyritään turvaamaan oikeusvarmuus estämällä se, että sellaisista yhteisön toimista, joilla on oikeusvaikutuksia, voitaisiin rajoittamattoman ajan nostaa kanteita (ks. erityisesti tuomio 17.11.1965, Collotti v. yhteisöjen tuomioistuin (20/65, EU:C:1965:115, s. 1051) ja tuomio 12.10.1978, komissio v. Belgia (156/77, EU:C:1978:180, 20–24 kohta)).
27      Tuomion TWD 18 kohta. Kuten olen jo esittänyt ratkaisuehdotuksessani asiassa Trace Sport (C-251/18, EU:C:2019:295, 21 ja 25 kohta), TWD-oikeuskäytännössä otetaan käyttöön poikkeus yleisestä periaatteesta, jonka mukaan kullakin asianosaisella on kansallisesa oikeudenkäynnissä oikeus vedota unionin toimiin sisältyvien sellaisten säännösten pätemättömyyteen, jotka ovat asianosaiselle vastaisen kansallisen päätöksen tai toimen perustana, ja vaatia kyseistä tuomioistuinta esittämään tämän osalta unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymys. Tätä poikkeusta voidaan perustella sekä vaatimuksella turvata oikeusvarmuus että vaatimuksella välttää unionin oikeudessa oikeusalamaisten käyttöön annettujen oikeussuojakeinojen väärinkäyttö.
28      Ks. erityisesti tuomio 30.1.1997, Wiljo (C-178/95, EU:C:1997:46, 15–25 kohta); tuomio 18.7.2007, Lucchini, C-119/05, (EU:C:2007:434, 55 ja 56 kohta); tuomio 5.3.2015, Banco Privado Português ja Massa Insolvente do Banco Privado Português (C-667/13, EU:C:2015:151, 28 kohta) sekä tuomio 25.7.2018, Georgsmarienhütte ym. (C-135/16, jäljempänä tuomio Georgsmarienhütte, EU:C:2018:582, 14 kohta).
29      Ks. erityisesti tuomio 15.2.2001, Nachi Europe (C-239/99, EU:C:2001:101, 29–40 kohta); tuomio 22.10.2002, National Farmers’ Union (C-241/01, EU:C:2002:604, 34–39 kohta), jossa prekluusioon vedottiin jäsenvaltiota vastaan; tuomio 29.6.2010, E ja F (C-550/09, EU:C:2010:382, 37–52 kohta); tuomio 17.2.2011, Bolton Alimentari (C-494/09, EU:C:2011:87, 20–24 kohta) sekä tuomio 27.11.2012, Pringle (C-370/12, EU:C:2012:756, 41 kohta). Muistutan, että tuomion TWD tuomiolauselmassa viitattiin nimenomaisesti ETY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan perusteella tehtyihin komission päätöksiin sekä siihen, että asianomainen jäsenvaltio oli ilmoittanut kirjallisesti tästä päätöksestä ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa kantajana olevalle yhtiölle (ilmoittaen sille, että se voi nostaa kumoamiskanteen yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa). Muistutan lisäksi, että tuki, josta tuomioon TWD johtaneessa pääasiassa oli kysymys, oli yksittäinen tuki.
30      Ks. vastaavasti erityisesti tuomio 30.1.1997, Wiljo (C-178/95, EU:C:1997:46, 15–25 kohta); tuomio 15.2.2001, Nachi Europe (C-239/99, EU:C:2001:101, 29–40 kohta); tuomio 22.10.2002, National Farmers’ Union (C-241/01, EU:C:2002:604, 34–39 kohta); tuomio 18.7.2007, Lucchini (C-119/05, EU:C:2007:434, 55 ja 56 kohta) sekä tuomio Georgsmarienhütte, 14 kohta.
31      Ks. vastaavasti julkisasiamies Campos Sánchez-Bordonan ratkaisuehdotus asiassa Georgsmarienhütte ym. (C-135/16, EU:C:2018:120, 38 kohta).
32      Unionin tuomioistuin on siten useissa tapauksissa päätellyt, ettei tällaisen asiavaltuuden ilmeisyyttä ollut osoitettu [ks. erityisesti vastaavasti tuomio 23.2.2006, Atzeni ym. (C-346/03 ja C-529/03, EU:C:2006:130, 30–34 kohta); tuomio 8.3.2007, Roquette Frères, (C-441/05, EU:C:2007:150, 35–48 kohta); tuomio 29.6.2010, E ja F (C-550/09, EU:C:2010:382, 37–52 kohta); tuomio 17.2.2011, Bolton Alimentari (C-494/09, EU:C:2011:87, 20–24 kohta); tuomio 18.9.2014, Valimar (C-374/12, EU:C:2014:2231, 24–38 kohta); tuomio 5.3.2015, Banco Privado Português ja Massa Insolvente do Banco Privado Português (C-667/13, EU:C:2015:151, 27–32 kohta); tuomio 16.4.2015, TMK Europe (C-143/14, EU:C:2015:236, 26 kohta); tuomio 14.3.2017, A ym. (C-158/14, EU:C:2017:202) ja tuomio 19.9.2019, Trace Sport (C-251/18, EU:C:2019:766, 28–44 kohta).
33      Ks. erityisesti tuomio 4.12.2019, Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo v. komissio (C‑342/18 P, ei julkaistu, EU:C:2019:1043, 66 kohta).
34      Ks. erityisesti tuomio 19.10.2000, Italia ja Sardegna Lines v. komissio (C-15/98 ja C-105/99, jäljempänä tuomio Italia ja Sardegna Lines v. komissio, EU:C:2000:570, 36 kohta) sekä tuomio Georgsmarienhütte, 30 kohta).
35      Ks. tuomio 15.7.1963, Plaumann v. komissio (25/62, EU:C:1963:17, s. 223) sekä erityisesti tuomio 9.6.2011, Comitato ”Venezia vuole vivere” ym. v. komissio (C‑71/09 P, C‑73/09 P ja C‑76/09 P, jäljempänä tuomio Comitato ”Venezia vuole vivere”, EU:C:2011:368, 52 kohta).
36      Ks. erityisesti tuomio 6.11.2018, Scuola Elementare Maria Montessori v. komissio, komissio v. Scuola Elementare Maria Montessori ja komissio v. Ferracci (C‑622/16 P–C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
37      Ks. tuomio 2.2.1988, Kwekerij van der Kooy ym. v. komissio (67/85, 68/85 ja 70/85, EU:C:1988:38, 15 kohta).
38      Ks. erityisesti tuomio Comitato ”Venezia vuole vivere”, 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen. Ks. tämän oikeuskäytännön äskettäisen vahvistamisen osalta tuomio 28.6.2018, Andres (Heitkamp BauHoldingin konkurssipesä) v. komissio (C‑203/16 P, EU:C:2018:505, 45 kohta).
39      Tällaisesta takaisinperinnästä ei ollut päätetty asiassa, joka johti tuomioon 2.2.1988, Kwekerij van der Kooy ym. v. komissio (67/85, 68/85 ja 70/85, EU:C:1988:38), kuten ilmenee erityisesti julkisasiamies Slynnin ratkaisuehdotuksesta näissä yhdistetyissä asioissa (ei julkaistu, EU:C:1987:177, s. 240).
40      Ks. tuomion Comitato ”Venezia vuole vivere” 55 kohta, jossa tuomioistuin hylkää komission esittämät argumentit, joissa korostettiin, että tähän tuomioon johtaneessa asiassa kyseessä olevan päätöksen tekoajankohtana edunsaajat, joilla oli velvollisuus palauttaa sen nojalla tukia, eivät olleet vielä yksilöitävissä.
41      Ks. tuomion Comitato ”Venezia vuole vivere” 56 kohta (kursivointi tässä).
42      11/82, EU:C:1985:18, 31 kohta. Tässä tuomiossa on todettu, että kun toimi vaikuttaa sellaisten henkilöiden ryhmään, jotka olivat tiedossa tai yksilöitävissä toimen tekoajankohtana, tämän ryhmän jäsenille ominaisten kriteerien perusteella, kyseisen toimen voidaan katsoa koskevan niitä erikseen taloudellisten toimijoiden rajoitettuun piiriin kuuluvina henkilöinä [ks. myös määräys 17.1.1992, Sofrimport v. komissio (C-152/88, EU:C:1992:21, 11 kohta) ja tuomio 17.9.2009, komissio v. Koninklijke FrieslandCampina (C‑519/07 P, EU:C:2009:556, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)].
43      Ks. tuomion Comitato ”Venezia vuole vivere” 56 kohta.
44      Ks. tuomion Comitato ”Venezia vuole vivere” 57 kohta. Komissio oli esittänyt saman perustelun, mutta tuomioistuin ei hyväksynyt sitä 29.4.2004 annetussa tuomiossa Italia v. komissio (C‑298/00 P, jäljempänä tuomio Italia v. komissio, EU:C:2004:240, 31 kohta).
45      Ks. tämän tuomion 31–37 kohta.
46      Riidanalainen päätös julkaistiin 19.3.2005 Euroopan unionin virallisessa lehdessä. Koska ei ole tietoja siitä, että Compagnie olisi saanut tiedon tästä päätöksestä ennen kyseistä ajankohtaa (Compagnien edustaja vahvisti istunnossa, että tämä sai siitä tiedon tutkiessaan virallista lehteä), on katsottava, että kyseisen päätöksen riitauttamisen määräaika alkoi kulua kyseisen yrityksen osalta mainitusta julkaisupäivästä lukien.
47      Ks. tämän tuomion 34 ja 35 kohta.
48      Ks. tämän tuomion 39 kohta, jossa on kyse komission vastavalituksesta, jossa tämä väitti muun muassa, että päätöksestä, jolla todettiin yhteismarkkinoille soveltumattomaksi järjestelmä, jossa Friuli-Venezia Giulian alue (Italia) myönsi tukia alueen maanteiden tavaraliikenteen harjoittajille, kanteen nostaneiden järjestelmästä hyötyneiden yritysten kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuivat. On tärkeää huomata, että tässä tuomiossa hylättiin samat argumentit, jotka komissio oli toistanut uudestaan menestyksettä asiassa, joka johti tuomioon Comitato ”Venezia vuole vivere”. Komissio oli erityisesti korostanut, että tuomio Italia ja Sardegna Lines v. komissio ei ollut merkityksellinen, koska tähän tuomioon johtaneessa asiassa kyseessä oleva tukijärjestelmä koski ainoastaan hyvin harvoja taloudellisia toimijoita ja koska komissio oli ottanut erityisesti huomioon kantaja Sardegna Linesin tilanteen kyseistä tulijärjestelmää koskevan muodollisen tutkintamenettelyn yhteydessä [(ks. myös tältä osin julkisasiamies Alberin ratkaisuehdotus asiassa Italia v. komissio (C‑298/00 P, EU:C:2003:278, 33 kohta)].
49      Ks. erityisesti julkisasiamies Alberin ratkaisuehdotus asiassa Italia v. komissio (C‑298/00 P, EU:C:2003:278, 70 kohta).
50      T-254/00, T-270/00 ja T-277/00, jäljempänä tuomio Hotel Cipriani ym. v. komissio, EU:T:2008:537.
51      Ks. tuomion Hotel Cipriani ym. v. komissio 76–92 kohta, jonka analyysi vahvistettiin muutoksenhaussa tuomiolla Comitato ”Venezia vuole vivere”, 60 kohta; ks. myös tuomio 21.12.2011, A2A v. komissio (C‑320/09 P, ei julkaistu, EU:C:2011:858, 55–61 kohta), jossa yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa vuonna 2002 nostettujen kanteiden tutkittavaksi ottaminen vahvistettiin muutoksenhaussa. Tuomiossa 29.9.2000, CETM v. komissio (T-55/99, EU:T:2000:223) yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli jo ottanut tutkittavaksi sellaisen yhdistyksen nostaman kanteen, jonka tehtävänä oli puolustaa tukijärjestelmän, joka muodostui korkotuesta, jota oli tarkoitus soveltaa automaattisesti kaikkiin myöntämiskriteerit täyttäviin yrityksiin, edunsaajayritysten etuja.
52      Ks. tältä osin yleiskatsauksena oikeuskäytännön tilanteesta vuonna 2003 julkisasiamies Alberin ratkaisuehdotus asiassa Italia. v. komissio (C‑298/00 P, EU:C:2003:278, 73–85 kohta).
53      Riidanalaisen päätöksen 22 perustelukappaleessa rajoitutaan toteamaan, että kalastajia ja vesiviljelijöitä koskevat vapautukset sosiaaliturvamaksuista olivat kokonaismäärältään 18,2 miljoonaa euroa (riidanalaisen päätöksen 45–67 perustelukappaleeseen sisältyvät luvut, joihin komissio viittaa huomautuksissaan, koskevat vain vesiviljelijöitä). Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn, joka johti tuomioon komissio v. Ranska, asiakirjoista ilmenee, että kun otetaan huomioon kyseessä olevalla tukijärjestelmällä käyttöön otettu sosiaaliturvamaksuista vapauttamista koskeva mekanismi, Ranskan viranomaiset katsoivat, että oli erityisen vaikea arvioida tukien kokonaismäärää samoin kuin asianomaisten kalastajien lukumäärää, koska se saattoi yltää jopa 28 000 henkilön kokonaismäärään.
54      Ks. tämän tuomion 76–92 kohta. Ks. myös tuomio 12.9.2007, Italia v. komissio (T-239/04 ja T-323/04, EU:T:2007:260, 36–44 kohta), jossa tuomioistuin on hylännyt komission argumentit, joiden mukaan tuomiosta Italia ja Sardegna Lines v. komissio ei seurannut, että sellainen komission päätös, jossa todetaan tukijärjestelmä yhteismarkkinoille soveltumattomaksi, koskisi kaikkia kyseisen tukijärjestelmän nojalla annettujen tukien saajia erikseen, jos komission tutkinta ei tässä yhteydessä ole kohdistunut yksittäistapauksiin vaan yleiseen ja abstraktiin kansalliseen säännöstöön.
55      Ks. tuomion TWD lisäksi tuomio 18.7.2007, Lucchini (C-119/05, EU:C:2007:434, 55 ja 56 kohta).
56      C-346/03 ja C-529/03, EU:C:2006:130.
57      Ks. myös julkisasiamies Ruiz-Jarabo Colomerin ratkaisuehdotus yhdistetyissä asioissa Atzeni ym. (C-346/03 ja C-529/03, EU:C:2005:256, 61–99 kohta).
58      Korostan, että yhteisöjen tuomioistuin oli 23.2.2006 annetussa tuomiossa Atzeni ym. (C-346/03 ja C-529/03, EU:C:2006:130) jättääkseen soveltamatta tuomiota TWD korostanut erityisesti, että asianomainen jäsenvaltio ei ollut antanut kyseessä olevaa päätöstä tiedoksi kyseessä olevien tukien tosiasiallisille edunsaajille. Sen tiedon merkityksestä prekluusiovaikutukseen vetoamisen kannalta, jonka yleisen järjestelmän yhteydessä myönnettyjen tukien tosiasiallinen edunsaaja on voinut saada päätöksestä, jolla määrätään kyseisten tukien perimisestä takaisin, ks. julkisasiamies Ruiz-Jarabo Colomerin ratkaisuehdotus yhdistetyissä asioissa Atzeni ym. (C-346/03 ja C-529/03, EU:C:2005:256, 98 kohta).
59      Ks. julkisasiamies Campos Sánchez-Bordonan ratkaisuehdotus asiassa Georgsmarienhütte ym. (C-135/16, EU:C:2018:120, 59 ja 60 kohta).
60      Kuten ilmenee sen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen asiakirjoista, joka johti tuomioon komissio v. Ranska.
61      T-228/00, T-229/00, T-242/00, T-243/00, T-245/00–T-248/00, T-250/00, T-252/00, T-256/00–T-259/00, T-265/00, T-267/00, T-268/00, T-271/00, T-274/00–T-276/00, T-281/00, T-287/00 ja T-296/00, EU:T:2005:90. Tällaisen seikan merkityksestä tuomiossa TWD tarkoitetun prekluusioperusteen soveltamatta jättämiseksi, ks. tuomion Hotel Cipriani ym. v. komissio 90 kohta.
62      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 18–22 kohta.
63      Tuomion komissio v. Ranska 43 kohdassa mainitun vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltio, jolle valtiontukipäätös on osoitettu ja joka ei ole riitauttanut sitä unionin tuomioistuimessa, ei voi perustellusti riitauttaa sen laillisuutta sellaisen kanteen yhteydessä, jonka kohteena on päätöksen täytäntöönpanon laiminlyönti [ks. erityisesti tuomio 12.5.2005, komissio v. Kreikka (C-415/03, EU:C:2005:287, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)].
64      Komissio on sitä paitsi vastannut vastinekirjelmässään Ranskan tasavallan argumentaatioon nimenomaan tämän velvollisuuden pätevyyttä koskevan kysymyksen eikä sen olemassaoloa koskevan kysymyksen osalta.
65      Ks. erityisesti tuomion TWD 21 kohta.
66      Kursivointi tässä.
67      Kursivointi tässä.
68      Kursivointi tässä.
69      Ks. erityisesti tuomio 24.7.2003, Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg (C-280/00, EU:C:2003:415, 83 kohta). Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisen toimenpiteen luokitteleminen SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi edellyttää, että kaikki seuraavat edellytykset täyttyvät. Ensinnäkin kyseessä on oltava valtion toimenpide tai valtion varoilla toteutettu toimenpide. Toiseksi kyseisen toimenpiteen on oltava omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Kolmanneksi toimenpiteellä on annettava valikoivaa etua sen edunsaajalle. Neljänneksi toimenpiteen on vääristettävä tai uhattava vääristää kilpailua [ks. erityisesti tuomio 28.6.2018, Andres (Heitkamp BauHoldingin konkurssipesä) v. komissio (C‑203/16 P, EU:C:2018:505, 82 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)].
70      Ks. erityisesti tuomio 15.7.1964, Costa (6/64, EU:C:1964:66, s. 1161); tuomio 24.7.2003, Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg (C-280/00, EU:C:2003:415, 84 kohta) sekä tuomio 27.6.2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C-74/16, EU:C:2017:496, 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
71      Ks. tuomio 11.7.1996, SFEI ym. (C-39/94, EU:C:1996:285, 60 kohta) sekä tuomio 29.4.1999, Espanja v. komissio (C-342/96, EU:C:1999:210, 41 kohta).
72      Ks. erityisesti tuomio 23.2.1961, De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg v. korkea viranomainen (30/59, EU:C:1961:2, s. 39) ja tuomio 27.6.2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C-74/16, EU:C:2017:496, 66 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
73      Ks. erityisesti tuomio 2.7.1974, Italia v. komissio (173/73, EU:C:1974:71, 33 kohta); tuomio 26.9.1996, Ranska v. komissio(C-241/94, EU:C:1996:353, 20–24 kohta); tuomio 5.10.1999, Ranska v. komissio (C-251/97, EU:C:1999:480, 36 kohta) sekä tuomio 7.3.2002, Italia v. komissio (C-310/99, EU:C:2002:143, 51 kohta).
74      Ks. tuomio 12.12.2002, Belgia v. komissio (C-5/01, EU:C:2002:754, 38–40 kohta) ja tuomio 11.9.2012, Corsica Ferries France v. komissio (T-565/08, EU:T:2012:415, 137 kohta), jossa unionin yleinen tuomioistuin on todennut, että ”tuen käsite ei välttämättä edellytä sitä, että tuetaan lakisääteisen velvoitteen täyttämistä, vaan pikemminkin sitä, että yrityksen vastattavaksi tavallisesti kuuluvia kustannuksia alennetaan”.
75      C-5/01, EU:C:2002:754, 39 ja 40 kohta. Tuomiossa 23.2.1961, De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg v. korkea viranomainen (30/59, EU:C:1961:2, s. 51) yhteisöjen tuomioistuin oli jo todennut, että tietyille hiiliteollisuuden työntekijöille maksetun vuorolisän rahoittaminen julkisista varoista aiheuttaa työntekijöiden palkan korottamisen, joka alentaa keinotekoisesti kyseessä olevien yritysten tuotantokustannuksia, ja että kyseistä lisää on tämän vuoksi pidettävä tukena.
76      Ks. tuomio 19.9.2000, Saksa v. komissio (C-156/98, EU:C:2000:467, 26 ja 27 kohta); tuomio 13.6.2002, Alankomaat v. komissio (C-382/99, EU:C:2002:363, 62–67 kohta); tuomio 28.7.2011, Mediaset v. komissio (C‑403/10 P, ei julkaistu, EU:C:2011:533, erityisesti 81 kohta) sekä tuomio 4.3.2009, Italia v. komissio (T-424/05, ei julkaistu, EU:T:2009:49, 132–139 kohta). Ks. myös SEUT 107 artiklan 2 kohdan a alakohta.
77      Tuomio 11.9.2012, Corsica Ferries France v. komissio (T-565/08, EU:T:2012:415, 137 kohta).
78      Ks. vastaavasti erityisesti tuomio 5.10.1999, Ranska v. komissio (C-251/97, EU:C:1999:480, 38 kohta).
79      C‑164/15 P ja C‑165/15 P, EU:C:2016:990.
80      Ks. tuomion Ryanair 98 kohta. Ks. myös julkisasiamies Mengozzin ratkaisuehdotus yhdistetyissä asioissa komissio v. Aer Lingus ja Ryanair Designated Activity (C‑164/15 P ja C‑165/15 P, EU:C:2016:515, 74 kohta).
81      T-425/11, EU:T:2014:768, 49–58 kohta (erityisesti 57 kohta), pysytettiin muutoksenhaun yhteydessä määräyksellä 22.10.2015, komissio v. Kreikka (C‑530/14 P, ei julkaistu, EU:C:2015:727).
82      Compagnie viittaa erityisesti 4.12.2013 annettuun Cour de cassation chambre socialen (ylin tuomioistuin, sosiaalijaosto, Ranska) tuomioon n. 12-18301 ja 12-18302, jossa kyseinen tuomioistuin nojautuen tämän tuomioistuimen vuonna 1990 vahvistamaan periaatteeseen, jonka mukaan ”työnantajan työntekijöidensä palkasta sosiaaliturvamaksujen ennakkopidätyksenä suorittamat pidätykset eivät voi olla todella suoritettujen maksujen määrää suurempia”, hylkäsi sellaisen kalastusyrityksen valituksen, joka oli pidättänyt merimiesten palkoista tiettyjä summia palkansaajamaksuina, vaikka ENIM ei ollut koskaan vaatinut kyseisiä ennakonpidätyksiä (palkansaajamaksujen kevennyksen vuoksi, josta oli päätetty ministerin määräyksellä kalastusalan polttoaineen hinnannousun johdosta kohtaamien vaikeuksien seurauksena), ja päätti, että työnantajan oli palautettava ne merimiehille.
83      Unionin tuomioistuin rajoitti nimenomaisesti arviointinsa pelkästään takaisinperintää koskevaan kysymykseen, koska kantajat eivät pystyneet osoittamaan, että komission päätös tuen toteamisesta oli lainvastainen, ks. erityisesti tuomion Ryanair 94, 98 ja 99 kohta.
84      Kysymys on otettu esille julkisasiamies Mengozzin ratkaisuehdotuksessa yhdistetyissä asioissa komissio v. Aer Lingus ja Ryanair Designated Activity (C‑164/15 P ja C‑165/15 P, EU:C:2016:515, 72 kohta).
85      Ks. tuomion Ryanair 104 kohta.
86      Ks. erityisesti tuomion Ryanair 101 ja 102 kohta.
87      On tärkeää huomata, ettei ole poissuljettua, että kyseessä olevat kevennykset olisivat koskeneet ainakin osittain summia, jotka yritykset olivat jo pidättäneet työntekijöidensä palkoista täysimääräisinä ja jotka oli vielä maksettava toimivaltaisille elimille (muistutan, että yleiskirjeet, joilla kevennyksistä päätettiin, oli päivätty 15.4. ja 13.7.2000 ja ne koskivat 15.4. ja 15.10.2000 välistä ajanjaksoa). Tässä tapauksessa toimenpide olisi ainakin muodollisesti koskenut yritysten velkaa sosiaaliturvaelimille eikä palkansaajamaksuja sellaisinaan. Vaikka tällainen tilanne olisi voinut sulkea pois työnantajan velvoitteen vyöryttää kevennys taannehtivasti työntekijöilleen, ei Ranskan tasavalta eikä komissio ole kuitenkaan väittänyt, että kyseessä olevat toimenpiteet olisivat luonteeltaan tällaisia. Joka tapauksessa tämä ei käy ilmi riidanalaisesta päätöksestä.
88      Ks. erityisesti tuomio 3.4.2014, Ranska v. komissio (C‑559/12 P, EU:C:2014:217, 63 kohta) ja tuomio 19.9.2018, komissio v. Ranska ja IFP Énergies nouvelles (C‑438/16 P, EU:C:2018:737, 110 kohta).
89      Tämän vuoksi katson, että komission istunnossa mainitsemat ennakkotapaukset siltä osin kuin ne kaikki viittaavat tilanteisiin, joissa asianomaisten yritysten oli todettu hyötyneen välillisesti työntekijöidensä hyväksi toteutetuista toimenpiteistä, eivät ole merkityksellisiä. Komission kirjallisissa huomautuksissa mainitsemalla päätöksellä ei myöskään ole merkitystä siltä osin kuin kyseisessä päätöksessä todettu tuki muodostui sellaisen yrityksen maksettavaksi kuuluvan ALV-velan alentamisesta, joka oli sääntöjenvastaisesti vapauttanut tiettyjä liiketoimiaan kyseisestä verosta.
90      Kuten komissio on täsmentänyt asioissa, jotka johtivat tuomioon 19.9.2000, Saksa v. komissio (C-156/98, EU:C:2000:467), [ks. myös julkisasiamies Saggion ratkaisuehdotus tässä asiassa (C-156/98, EU:C:2000:47, 22 kohta)]; tuomio 13.6.2002 Alankomaat v. komissio (C-382/99, EU:C:2002:363, 63 kohta); tuomio 28.7.2011, Mediaset v. komissio (C‑403/10 P, ei julkaistu, EU:C:2011:533, erityisesti 63 kohta) sekä tuomio 4.3.2009, Italia v. komissio (T-424/05, ei julkaistu, EU:T:2009:49, 136 kohta). Ks. myös tuomio 11.9.2012, Corsica Ferries France v. komissio (T-565/08, EU:T:2012:415, 137 kohta ja sitä seuraavat kohdat), jossa unionin yleinen tuomioistuin, joka arvostelee komissiota siitä, ettei se ole luokitellut tueksi tiettyjen yritysten entisiä työntekijöitä koskevaa julkista toimenpidettä, pyrkii yksilöimään välillisen taloudellisen edun olemassaolon kyseisten yritysten osalta.
91      Ks. tuomion Ryanair 99 kohta.
92      C-69/13, EU:C:2014:71, 22 ja 35–37 kohta.
93      C-69/13, EU:C:2014:71, 32 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta.