61997CC0319_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1 Ruotsalaisen tuomioistuimen esittämän ennakkoratkaisupyynnön vuoksi yhteisöjen tuomioistuimen tulkittavana on jälleen EY:n perustamissopimuksen 100 a artikla, tarkemmin sanoen sen 4 kohta. Sisämarkkinoiden toteuttamiseksi säädetyn yhdenmukaistamistoimenpiteen ja siitä poikkeavien kansallisten säännösten suhdetta koskevaa kysymystä on käsitelty jo eräässä aikaisemmassa asiassa annetussa tuomiossa(1) sekä asiassa Burstein(2) esittämässäni ratkaisuehdotuksessa.
Sovellettavat kansalliset oikeussäännökset
2 Ruotsin lainsäädännön, tarkemmin sanottuna lain 1971:551 mukaan elintarvikkeiden lisäaineina saadaan käyttää vain tiettyä tuotetta varten nimenomaisesti hyväksyttyjä lisäaineita, paitsi jos toimivaltainen viranomainen on toisin päättänyt. Tämän säännöksen noudattamatta jättäminen on rikos, josta seuraa ankarampi rangaistus, jos kyse on suuresta määrästä lainvastaista tuotetta.
3 Lain 1971:511 nojalla annetuissa määräyksissä ja erityisesti määräyksissä 1993:33, jotka ovat olleet voimassa 1.1.1994 lähtien, kiellettiin kokonaan väriaineen E 124 (kokenillepunainen) käyttö elintarvikkeissa alkoholijuomia lukuun ottamatta. Samansisältöinen säännös sisältyi myös edellisiin määräyksiin 1993:1, jotka olivat voimassa siirtymäsäännösten perusteella aina kesäkuuhun 1995 asti.
Toimivaltainen viranomainen antoi 1.12.1995 elintarvikkeiden lisäaineita koskevat määräykset (1995:31), joissa elintarvikkeissa käytettäväksi tarkoitetuista väriaineista 30 päivänä kesäkuuta 1994 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 94/36/EY(3) (jäljempänä direktiivi) täytäntöönpanosta huolimatta säilytettiin kielto käyttää väriainetta E 124 makeisissa.
Sovellettavat yhteisön oikeussäännökset
4 Direktiivillä pyritään elintarvikevärien käyttöä koskevien kansallisten säännösten yhdenmukaistamiseen, koska säännösten eroavuudet haittaavat elintarvikkeiden vapaata liikkuvuutta, mistä voi seurata epätasapuolinen kilpailutilanne. Direktiivin oikeudellisena perustana onkin tästä syystä EY:n perustamissopimuksen 100 a artikla, jonka 1 kohdassa on neuvostolle annettu toimivalta toteuttaa 189 b artiklan mukaisessa menettelyssä "sisämarkkinoiden toteuttamista ja toimintaa koskevat toimenpiteet jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämiseksi".
5 Direktiivin aineellisten säännösten osalta on todettava, että sen säätämisen perusteena on tarve suojella ja valistaa kuluttajia sallimalla lisäaineen käyttö elintarvikkeissa vain siinä tapauksessa, että se on teknisesti tarpeellista eikä sen käyttö vahingoita terveyttä.(4) Tämä järjestelmän perustana oleva lähtökohta ilmenee direktiivin säännöksissä ensinnäkin siten, että elintarvikkeissa käytettävien väriaineiden määrää on rajoitettu. Direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa säädetäänkin, että "ainoastaan liitteessä I lueteltuja aineita voidaan käyttää väriaineina elintarvikkeissa". Liitteessä I mainitaan sallittujen aineiden joukossa väriaine E 124, joka tunnetaan tavallisimmin nimellä "Ponceau 4R, kokenillepunainen A".
Sääntely on muutenkin sangen yksityiskohtainen, ei pelkästään käytettävissä olevien väriaineiden osalta. Sallittuja väriaineita (liite I) saa käyttää vain liitteissä III, IV ja V mainituissa elintarvikkeissa ja niissä säädetyin edellytyksin. Liitteessä II luetelluissa tuotteissa on väriaineiden käyttö kielletty, ellei sitä ole nimenomaisesti sallittu muissa liitteissä. Lisäksi on väriaineita, joiden käyttö on sallittu vain tiettyihin tarkoituksiin ja jotka on lueteltu sallittuine käyttötarkoituksineen liitteessä IV. Yleisesti sallitut väriaineet, joita voidaan käyttää quantum satis(5) kaikissa muissa kuin liitteissä II ja III mainituissa elintarvikkeissa, luetellaan liitteen V ensimmäisessä osassa: väriaine E 124 ei ole näiden joukossa. Kyseistä väriainetta voidaankin käyttää liitteen V toisessa osassa mainituissa elintarvikkeissa vain säädettyyn enimmäismäärään asti.
6 Direktiivi tuli voimaan sen 10 artiklan nojalla 10.9.1994 eli päivänä, jolloin se julkaistiin Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. Jäsenvaltioiden oli saatettava direktiivi voimaan viimeistään 31.12.1995 a) direktiivin mukaisten tuotteiden kaupan pitämisen ja käytön sallimiseksi viimeistään tuona päivänä ja b) sellaisten tuotteiden, jotka eivät ole kyseisen direktiivin mukaisia, kaupan pitämisen ja käytön kieltämiseksi viimeistään 30.6.1996.(6)
Tämän esityksen kannalta on toisin sanoen merkitsevää, että kansallisissa oikeusjärjestyksissä oli sallittava direktiivissä hyväksyttyjä väriaineita sisältävien tuotteiden käyttö ja kaupan pitäminen viimeistään 31.12.1995.
Ruotsin kuningaskunnan liittyminen Euroopan unioniin
7 Norjan kuningaskunnan, Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan liittymisestä Euroopan unioniin tehdyn sopimuksen sekä liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, tehty asiakirja tulivat voimaan 1.1.1995.(7) Tästä päivästä lukien EY:n perustamissopimus ja yhteisön johdetun oikeuden säädökset ovat voimassa pääsääntöisesti samoin edellytyksin myös uusissa jäsenvaltioissa, siltä osin kuin mainituissa mukautuksissa ei toisin määrätä. Liittymissopimuksen 151 artiklassa uusille jäsenvaltioille annettiin mahdollisuus pyytää poikkeuksia toimielinten säädöksistä, jotka on annettu 1.1.1994 ja liittymissopimuksen allekirjoituspäivän välisenä aikana. Neuvosto päätti näistä poikkeuksista yksimielisesti komission ehdotuksesta. Edellä mainitun 151 artiklan nojalla Ruotsi esitti 26.7.1994 pyynnön saada poiketa direktiivistä. Komission ja Ruotsin hallituksen esittämistä huomautuksista ilmenee, että Ruotsin kuningaskunnalle ilmoitettiin epävirallisesti, että sen pyyntö hylättäisiin, minkä jälkeen se ilmoitti luopuvansa vaatimasta muodollista päätöstä poikkeuspyyntöönsä.
Ruotsin kuningaskunta luopui siis hiljaisesti pyynnöstään saada poikkeuksia direktiivistä liittymissopimuksen määräysten nojalla, minkä vuoksi sen olisi pitänyt saattaa direktiivi osaksi sisäistä oikeusjärjestystään viimeistään 31.12.1995 huolehtiakseen siitä, että direktiivin mukaisia tuotteita saa pitää kaupan ja käyttää vapaasti viimeistään tuona päivänä.
EY:n perustamissopimuksen 100 a artiklan 4 kohta
8 EY:n perustamissopimuksen 100 a artiklan 4 kohdassa määrätään, että "jos sen jälkeen, kun neuvosto on määräenemmistöllä toteuttanut yhdenmukaistamistoimenpiteen, jäsenvaltio pitää tärkeistä 36 artiklassa tarkoitetuista taikka ympäristön tai työympäristön suojelua koskevista syistä kansallisten säännösten tai määräysten soveltamista tarpeellisena, jäsenvaltio antaa nämä säännökset ja määräykset tiedoksi komissiolle.
Komissio vahvistaa kyseiset säännökset ja määräykset todettuaan, etteivät ne ole keino mielivaltaiseen syrjintään tai jäsenvaltioiden välisen kaupan peiteltyyn rajoittamiseen."
9 Ruotsin kuningaskunta teki 5.11.1995 ilmoituksen kansallisista elintarvikkeiden lisäaineita koskevista määräyksistä (joiden mukaan väriaineen E 124 käyttö on kielletty), joiden soveltamista se piti edelleen tarpeellisena kansanterveyteen liittyvien syiden vuoksi. Komissio ei ryhtynyt mihinkään toimenpiteisiin.
Tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset
10 Ennakkoratkaisupyyntöpäätöksestä ilmenee, että 15.9.1995 toimivaltainen kansallinen viranomainen löysi Kortasin omistaman liikkeen tilojen tarkastuksen yhteydessä suuren määrän pakkauksia, joissa oli väriainetta E 124 sisältäviä makeisia. Tämän seurauksena Kortasia vastaan nostettiin rikossyyte sillä perusteella, että hän oli myynyt Ruotsin lainsäädännössä kiellettyä väriainetta sisältäviä elintarvikkeita. Puolustuksekseen Kortas vetosi kansallisessa tuomioistuimessa siihen, että väriaineen E 124 käyttö oli laillista muissa Euroopan yhteisön jäsenvaltioissa, esimerkiksi Saksan liittotasavallassa, täsmälleen sen käytön sallivien yhteisön säännösten mukaisesti.
11 Ottaen huomioon yhteisön direktiivin, EY:n perustamissopimuksen 100 a artiklan mukaisesti tehdyn tiukempia ruotsalaisia säännöksiä koskevan tiedoksiannon sekä sen, ettei komissio ollut vastannut tiedoksiantoon, kansallinen tuomioistuin esitti yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
"1) Voiko Rooman sopimuksen 100 a artiklan nojalla annetulla direktiivillä olla välitön oikeusvaikutus?
2) Jos vastaus on myöntävä, voiko tällaisella direktiivillä olla välitön oikeusvaikutus siitä huolimatta, että jäsenvaltio on tehnyt Rooman sopimuksen 100 a artiklan 4 kohdan mukaisen tiedoksiannon?
3) Jos kysymykseen 2 vastataan myöntävästi, mikä vaikutus valtion tiedoksiannolla on välittömän oikeusvaikutuksen arviointiin
a) tiedoksiannon ja vastauksen aikana
b) vastauksen jälkeen?"
Yhteisön oikeussäännösten sovellettavuus
12 Aluksi on syytä käsitellä kysymystä siitä, kuuluvatko pääasian tosiseikat yhteisön direktiivin ajalliseen soveltamisalaan, vaikkei kansallinen tuomioistuin olekaan kiinnittänyt asiaan huomiota ennakkoratkaisupyynnössään. Rikos tapahtui viimeistään 15.9.1995, siis päivänä, jona Ruotsin toimivaltainen viranomainen sen totesi. Direktiivin täytäntöönpanolle annettu määräaika ei tähän mennessä ollut vielä kulunut loppuun, sillä jäsenvaltioilla oli aikaa sen täytäntöönpanoon aina 31.12.1995 asti. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ei voida johtaa jäsenvaltioon kohdistuvaa velvoitetta antaa merkitystä direktiivin säännöksille ennen säädetyn määräajan päättymistä.(8) Yhteisöjen tuomioistuin katsoi vasta hiljattain, että EY:n perustamissopimuksen 5 ja 189 artiklasta toisiinsa verrattuina johtuu, että jäsenvaltiot ovat velvollisia pidättäytymään direktiivin voimaantulon ja täytäntöönpanolle asetetun määräpäivän välisenä aikana toimenpiteistä, jotka ovat omiaan vaarantamaan sen tarkoituksen toteutumisen.(9) Tässä tapauksessa Ruotsin kuningaskunta ei kuitenkaan hyväksynyt uusia säännöksiä, jotka olisivat olleet direktiivin tarkoituksen vastaisia, koska se pelkästään sovelsi ennestään olemassa olevaa lainsäädäntöään.
13 Käsiteltävänä olevassa asiassa yhteisön oikeussäännöksen merkitys perustuukin siihen, että Ruotsin kuten lähes kaikkien jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksessä vallitsee periaate, jonka mukaan ketään ei voida tuomita rangaistukseen teosta, joka ei myöhemmin voimaan tulleen säännöksen mukaan enää ole rangaistava.(10) Tästä seuraa, että jos direktiivi sen saattamiselle osaksi jäsenvaltioiden sisäistä oikeusjärjestystä säädetyn määräajan päättymisen jälkeen tunnustetaan asiaan vaikuttavaksi, jolloin direktiivi muuttaa lievemmän säännöksen antamisen perusteella asian tosiseikaston oikeudellista merkitystä, tunnustaminen sitoo kansallista tuomioistuinta sen päättäessä Kortasin rikosoikeudellisesta vastuusta.
Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
14 Direktiiviä ei ollut saatettu asianmukaisesti osaksi Ruotsin oikeusjärjestystä. Jopa elintarvikkeiden lisäaineita koskevissa ministeriön määräyksissä 1995:31 säilytettiin kielto käyttää väriainetta E 124, vaikka tarkoituksena oli direktiivin täytäntöönpano. Tällaisessa tilanteessa kansallisesta säännöksestä poikkeavan yhteisön säännöksen merkitys riippuu sen välittömästä oikeusvaikutuksesta kansallisessa oikeusjärjestyksessä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei kuitenkaan pyydä yhteisöjen tuomioistuimelta vastausta siihen, voiko direktiivillä olla siihen sisältyvien yksittäisten säännösten perusteella välitön oikeusvaikutus kansallisessa oikeusjärjestyksessä. Kansallisen tuomioistuimen esittämä kysymys koskee yleisemmin sitä, voiko EY:n perustamissopimuksen 100 a artiklan nojalla säädetty direktiivi tuottaa välittömiä oikeusvaikutuksia.
Yhteisöjen tuomioistuin ei ole koskaan katsonut, että direktiivissä olevan säännöksen kyky tuottaa välittömiä oikeusvaikutuksia kansallisessa oikeusjärjestyksessä riippuisi oikeudellisesta perustasta, jolla toimielimelle on EY:n perustamissopimuksessa annettu toimivalta kyseisen säännöksen antamiseen. Direktiivin välitön oikeusvaikutus riippuu yksinomaan sen pakottavan sisällön erityispiirteistä, jotka määritellään vakiintuneen oikeuskäytännön perusteella.(11) Erityisesti vaaditaan, että säännöksen on oltava selkeä, täsmällinen ja välittömästi sovellettavissa eikä se saa olla riippuvainen kansallisen viranomaisen muodollisista päätöksistä. Lisäksi on välttämätöntä, että kyseessä on "erääntynyt" direktiivi, siis sellainen, jonka kansalliseen oikeuteen sisällyttämiselle varattu määräaika on kulunut loppuun. Sitä vastoin on täysin samantekevää, mikä on yhdenmukaistamisdirektiivin säätämisen oikeudellinen perusta. Muutoinkin 100 a artiklan sanamuoto, jossa ei velvoiteta yhteisön lainsäätäjää vain säätämään direktiivejä vaan yleisemmin ryhtymään "lähentämistoimenpiteisiin", vahvistaa sen tosiasian, että kyseisen artiklan nojalla säädetty yhdenmukaistamiseen tähtäävä direktiivi voi sisältää selkeitä, täsmällisiä ja ehdottomia säännöksiä. Näin olisi siis mahdollista käyttää esimerkiksi asetuksia tai niin sanottuja yksityiskohtaisia direktiivejä, joiden täytäntöönpanossa kansallisella viranomaisella ei ole lainkaan liikkumavaraa säädettäessä menettelytavoista ja määräajoista niissä edellytettyyn lopputulokseen pääsemiseksi. Vaikka periaatteessa onkin mahdollista epäillä tällaisten toimenpiteiden laillisuutta silloin, kun EY:n perustamissopimuksessa määrätään käytettäväksi nimenomaan direktiiviä, kuten 100 artiklassa, yksityiskohtaisen direktiivin käytön täydellinen laillisuus on kiistämätön silloin, kun primäärinormissa ei sidota yhteisön lainsäätäjää tietyn säädöslajin käyttämiseen, kuten asia juuri on 100 a artiklassa.
Näin ollen ei ole epäilystäkään siitä, että EY:n perustamissopimuksen 100 a artiklan nojalla säädetyllä direktiivillä voi olla välitön vaikutus kansallisessa oikeusjärjestyksessä, kunhan edellä mainitut edellytykset täyttyvät.
15 Tässä tapauksessa käsiteltävänä olevan direktiivin osalta on kiistämätöntä, että sen säännökset ovat sisällöltään selkeitä, täsmällisiä ja ehdottomia, mitä tulee elintarvikkeissa sallittujen väriaineiden määrittelyyn. Tältä osin erinomainen esimerkki on direktiivin jo mainittu 2 artikla, jonka mukaan "ainoastaan liitteessä I lueteltuja aineita voidaan käyttää väriaineina elintarvikkeissa". Siinä sallitaan nimenomaisesti mainittujen aineiden käyttö ja säädetään käytön yksityiskohdista (tuotelajit ja määrät) sekä kielletään muiden aineiden käyttö. Ei voida myöskään väittää, että kyseisessä säännöksessä, jossa kielletään muiden kuin mainittujen aineiden käyttäminen, sallittaisiin laajemmat kiellot, jotka jäisivät jäsenvaltioiden harkintaan. Silloinhan yhdenmukaistamistavoite ja tuotteiden vapaa liikkuvuus vaarantuisivat.
Direktiivin nojalla yksityisellä oikeussubjektilla on näin ollen oikeus käyttää väriainetta E 124 yhteisön säännösten edellyttämällä tavalla ja hän voi vedota tähän oikeuteen kansallisessa tuomioistuimessa sillä seurauksella, että tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta niistä poikkeavaa kansallista säännöstä.
Toinen ja kolmas kysymys
16 Toinen kysymys ja kaksiosainen kolmas kysymys koskevat välittömiä vaikutuksia omaavan yhdenmukaistamistoimenpiteen ja siitä poikkeavan kansallisen säännöksen, johon jäsenvaltio aikoo vedota EY:n perustamissopimuksen 100 a artiklan 4 kohdan suojalausekkeen nojalla, välistä suhdetta yleensä.
Kysymysten tutkittavaksi ottaminen
17 En pidä perusteltuna Ranskan hallituksen väitettä, jonka mukaan kysymykset olisi jätettävä tutkimatta siksi, että vain yhdenmukaistamistoimenpiteen hyväksymistä koskeviin neuvoston neuvotteluihin osallistuneet jäsenvaltiot voisivat vedota EY:n perustamissopimuksen 100 a artiklan 4 kohdassa määrättyyn menettelyyn, eivät sen sijaan ne jäsenvaltiot, jotka ovat liittyneet myöhemmin. Ensinnäkään väitteelle ei löydy mitään tukea kyseisen määräyksen sanamuodosta. Perustamissopimuksen 100 a artiklan 4 kohta on jonkinlaisena vastapainona määräenemmistösäännöksille, jotka parantavat huomattavasti sisämarkkinoiden toteuttamista koskevan päätöksentekomenettelyn tehokkuutta mutta saattavat toisaalta merkitä suojelun arvoisten kansallisten etujen uhraamista. Näin 100 a artiklan 4 kohdassa annetaan jäsenvaltiolle, joka yhdenmukaistamistoimenpiteen hyväksymisen jälkeen katsoo tarpeelliseksi soveltaa 36 artiklassa mainittujen taikka työympäristön tai ympäristön suojelua koskevien tärkeiden (ei-taloudellisten) syiden kannalta perusteltuja kansallisia säännöksiä, mahdollisuus tehdä niin, kunhan se noudattaa määrättyä menettelyä, ja tämä mahdollisuus on sekä (komissiolle kuuluvan) hallinnollisen valvonnan että mahdollisen tuomioistuinkontrollin alainen.
18 Mielestäni on selvää, että tämä vaatimus koskee sekä niitä jäsenvaltioita, jotka ovat osallistuneet neuvotteluihin, että niitä, jotka eivät ole, koska neuvottelujen aikaan ne olivat vielä kolmansia valtioita mutta liittyivät sittemmin yhteisöön. Joka tapauksessa uudet jäsenvaltiot joutuvat väistämättä tilanteisiin, joissa yhdenmukaistamistoimenpide uhkaa joitakin niiden tärkeitä etuja. Tällainen saattaisi olla niiden kohdalla jopa tavallisempaa kuin niiden jäsenvaltioiden kohdalla, joilla on päätöksentekomenettelyn aikana varmasti ollut mahdollisuus osoittaa omien oikeusjärjestystensä suojelun arvoiset erityispiirteet.
19 Lisäksi on todettava, että kun oikeustieteessä vallitsevan käsityksen mukaan myös yhdenmukaistamistoimenpiteen puolesta äänestäneillä jäsenvaltioilla on oikeus vedota 100 a artiklaan, tällaista mahdollisuutta ei ole syytä kieltää ulkopuoliselta valtiolta, joka ei ole osallistunut millään tavoin kyseisen toimenpiteen hyväksymiseen. Ruotsin kuningaskunnan tapauksessa on myös muistettava, että se yritti turhaan saada poikkeuksen liittymisasiakirjojen nojalla käyttämällä liittymissopimuksen 151 artiklassa määrättyä menettelyä. Yhteisön toimielinten kielteinen kanta ei kuitenkaan voi estää sitä, että uusi jäsenvaltio kiinnittää uudelleen toimielinten huomiota samoihin tarpeisiin "institutionalisoidummin" keinoin turvautumalla 100 a artiklan 4 kohdassa määrättyyn poikkeamismenettelyyn.
Pääasia
20 Kansallisen tuomioistuimen toisessa ja kolmannessa kysymyksessään koskettelema asian oikeudellisen perustan ongelma koskee sitä, miten on suhtauduttava yhdenmukaistamistoimenpiteen vastaisiin kansallisiin säännöksiin, joita jäsenvaltio haluaa soveltaa suojellakseen tärkeitä etujaan. Yhteisöjen tuomioistuinta pyydetään selvittämään erityisesti, voidaanko tällaisia säännöksiä soveltaa kansallisessa oikeusjärjestyksessä heti, kun jäsenvaltio on antanut ne tiedoksi komissiolle, vai edellyttääkö niiden sovellettavuus komission vahvistusta. Tässä tapauksessa yhteisöjen tuomioistuinta pyydetään myös ratkaisemaan, että jos edellisessä kysymyksessä päädytään jälkimmäiseen vastaukseen, päteekö tämä vastaus silloinkin, kun komissio viivyttelee sille ilmoitettujen kansallisten säännösten vahvistamisessa tai vahvistamatta jättämisessä, kuten tapauksessa oli asianlaita.
21 Kuten asiassa Burstein, katson, että asia voidaan ratkaista vain tarkastelemalla 100 a artiklan ja erityisesti sen 4 kohdan tarkoitusta yhdessä EY:n perustamissopimuksen muiden määräysten kanssa.
Kyseisellä määräyksellä yhteisön toimielimille annettiin keinoja, joilla ne saattoivat ryhtyä toteuttamaan "7 a artiklassa tarkoitettuja tavoitteita" eli rakentamaan yhteisön oikeudessa säädettyjen perusvapauksien hallitsemaksi alueeksi ymmärrettyjä sisämarkkinoita. Itse asiassa 100 a artikla osoittautui ratkaisevaksi EY:n perussopimuksen 3 artiklan c alakohdassa ja 7 a artiklassa mainittujen tavoitteiden saavuttamisessa, jolloin monet ovat valitelleet sen käyttömahdollisuuden puuttumista eräillä aloilla, esimerkiksi välittömän verotuksen yhteydessä, jonka merkitys on yhdentymiskehityksen myötä kasvanut(12) mutta johon liittyvien säännösten yhdenmukaistaminen on nykyisin jätetty 100 artiklassa määrättyjen vähemmän tehokkaiden keinojen varaan.
22 Säännökset, jotka koskevat "sisämarkkinoiden toteuttamista ja toimintaa" (100 a artikla, 1 kohta) ovat luonteeltaan moniulotteisia, minkä johdosta yhdenmukaistamistoimenpiteillä voi olla lisä- tai sivuvaikutuksia muillakin aloilla, kuten ympäristössä, jotka ovat yhteisön erityisten politiikkojen kohteena. Tällä huomautuksella ei ole sisämarkkinoiden toteuttamisen keskeisyyden vuoksi merkitystä oikeudellisen perustan valinnan kannalta, joka on edelleen 100 a artikla, niin kuin tässäkin tapauksessa.(13)
23 Näissä puitteissa 100 a artiklan 4 kohdan muodostama "vastapaino" voidaan ymmärtää vain poikkeussäännöksi tämän artiklan muissa määräyksissä asetetusta lainsäädäntöjen lähentämistavoitteesta. Kuten kaikkia yhteisön yhdentymiskehityksen perusperiaatteista tehtäviä poikkeuksia,(14) myös 100 a artiklan 4 kohtaa on tulkittava suppeasti, ja sen käyttö voidaan sallia vain tiukoin edellytyksin, jotka koskevat niin vaadittuja perusteluja kuin suojalausekkeen "soveltamismenettelyäkin" - tässä menettelyssä komissiolle on annettu kaukana pelkästä kirjaamistehtävästä oleva rooli, jonka on toteuduttava täysimääräisesti sen valvomiseksi, että poikkeussäännöksen käytölle asetetut edellytykset ovat tosiasiallisesti olemassa.
24 On ensiarvoisen tärkeää varmistaa, että ennen kaikkea homogeenisena oikeudellisena alueena ilmenevien sisämarkkinoiden toteuttamisen ja ylläpidon keskeistä välinettä, yhteisön oikeutta, sovelletaan yhdenmukaisesti. Jäsenvaltioiden oikeus tehdä yksipuolisia poikkeuksia lähentämistoimenpiteestä määräyksessä edellytetyn valvontamenettelyn ulkopuolella olisi täysin tämän ajatuksen vastaista. Kyseisen määräyksen tarkoitus siis edellyttää, että vahvistuspäätöksellä, jonka komissio tekee tutkittuaan, etteivät kansalliset säännökset ole "keino mielivaltaiseen syrjintään tai jäsenvaltioiden välisen kaupan peiteltyyn rajoittamiseen", on oikeutta luova vaikutus ja se on välttämätön edellytys yhteisön säännöksiä tiukempien kansallisten säännösten soveltamiselle. Vaikka onkin totta, että 100 a artiklan 4 kohta on tarpeen, jotta voidaan sovitella vastakkaisia intressejä eli suoraan sisämarkkinoiden toimintaan vaikuttavien kansallisten säännösten yhdenmukaistamistarvetta ja jäsenvaltioiden erityisen huomion kohteena olevien arvojen suojelua, on aivan yhtä totta, että melkoinen osa näistä arvoista (terveys, turvallisuus, ympäristönsuojelu, kuluttajansuoja) on otettava asianmukaisesti huomioon jo yhdenmukaistamistoimenpiteen suunnitteluvaiheessa, koska komissio on velvollinen perustamaan näillä aloilla ehdotuksensa "suojelun korkeaan tasoon" (100 a artiklan 3 kohta).(15) Suojalausekkeen suppea tulkinta vaikuttaa siis perustellulta myös tältä kannalta: kun jo yhdenmukaistamissäännöksessä turvataan korkea suojelun taso, valtioiden etujen suojelun laajentaminen on tarpeetonta.
25 Edeltävät huomiot ovat täysin sopusoinnussa sen aseman kanssa, joka kyseisellä säännöksellä on EY:n perustamissopimuksessa. Lainsäädännön lähentämistä koskevan luvun lähellä sijaitsevat myös kilpailua ja erityisesti valtion tukia koskevat määräykset, joiden kohdalla saattaa ilmetä joiltakin osin samantapaisia ongelmia. Tuen myöntäminen on poikkeus kilpailusääntöjen toiminnasta ja se hyväksytään, jos tuki täyttää tietyt vaatimukset (EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 2 ja 3 kohta), komissiolle uskotun valvontamenettelyn perusteella. Perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdassa on uusia tukia varten määrätty samankaltainen menettely kuin 100 a artiklan 4 kohdassa. Jäsenvaltion on annettava tieto komissiolle tukea koskevasta suunnitelmasta niin ajoissa, että tämä voi esittää huomautuksensa. Jos komissio katsoo, ettei kyseinen suunnitelma sovellu yhteismarkkinoille, sen on aloitettava 93 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettely "viipymättä", mutta sillä välin jäsenvaltio ei voi toimeenpanna suunnitelmaa, ennen kuin menettelyn päätteeksi on tehty lopullinen päätös. Nimenomainen kielto toteuttaa suunniteltua tukea menettelyn aikana johtuu samasta tarkoituksesta, joka on myös 100 a artiklan taustalla, minkä vuoksi supistetun tulkinnan tekeminen ei vaikuta perustellulta jälkimmäisessäkään tapauksessa.
26 On ilmeistä, että suojalausekkeiden suppean tulkinnan suositeltavuutta koskevat huomautukset pätevät silloin, kun kyse on sisämarkkinoiden toiminnasta, jossa etusija on annettava yhdenmukaistamistarpeelle. Sisämarkkinoiden alan ulkopuolella suojalausekkeiden toiminta saattaa olla toisenlaista, mikä vahvistaa implisiittisesti käsitystä siitä, että yhdenmukaistamistoimenpiteen ja 100 a artiklan 4 kohdan nojalla tehdyn yksipuolisen poikkeuksen välistä suhdetta on tulkittava erittäin ankarasti.
Tämä koskee suojatoimenpiteitä, joihin neuvosto ryhtyy toteuttaakseen ympäristöpolitiikan tavoitteita EY:n perustamissopimuksen 130 s artiklan mukaisesti, jolloin jäsenvaltiot säilyttävät yhdenmukaistamistoimenpiteen estämättä mahdollisuuden pitää voimassa tai toteuttaa tiukempia suojatoimenpiteitä 130 t artiklan nojalla. Näiden toimenpiteiden osalta jäsenvaltiolla on ainoastaan velvollisuus antaa ne tiedoksi komissiolle, mutta yhteisön toimielinten puuttumisesta asiaan mitenkään muuten ei ole määrätty. Toisin kuin sisämarkkinoiden kohdalla, tällaisessa tilanteessa yhdenmukaistamistoimenpiteellä ja tiukemmalla kansallisella toimenpiteellä on sama perustavoite eli ympäristönsuojelu. Tämä on perusteena erilaiselle järjestelmälle ja samalla eräs lisäseikka, jonka perusteella tämän järjestelmän ja sisämarkkinoiden toteuttamiseen tähtäävien säännösten välillä voidaan tehdä ero.
27 Ratkaisu, jonka mukaan kansallisia säännöksiä ei voida soveltaa, ennen kuin komissio on ne vahvistanut, on lisäksi hyväksytty yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä, kun tuomioistuin on asiassa Ranska vastaan komissio annetussa tuomiossa(16) katsonut, että "jäsenvaltiolla on oikeus soveltaa tiedoksi annettuja kansallisia säännöksiä vasta saatuaan komissiolta päätöksen niiden vahvistamisesta". Tätä kantaa perusteltiin juuri tarpeella välttää sitä, että lähentämistä koskevat toimenpiteet ja siis sisämarkkinoiden toteuttaminen menettäisivät vaikutuksensa yksipuolisten toimien takia.
Mielestäni tämä ratkaisu on hyväksyttävä, vaikka 100 a artiklan 4 kohdassa ei asiasta olekaan täsmällistä mainintaa. Vaikka onkin totta, että määräyksessä käytetään verbiä "vahvistaa" puhuttaessa komission päätöksen sisällöstä, on aivan yhtä selvää, että vahvistus edellyttää tiedoksi annettujen säännösten ja niistä jäsenvaltioiden väliselle kaupalle aiheutuvien vaikutusten "tarkastamista". Tarkastaminen merkitsee väistämättä näiden vaikutusten arviointia sisämarkkinoiden toiminnan kannalta, ja kyseisiä kansallisia säännöksiä voidaan ryhtyä soveltamaan vasta, kun valvontamenettelyssä on päädytty myönteiseen lopputulokseen. Päinvastaisessa tapauksessa suojalausekkeen soveltamisesta päättäisi jäsenvaltio yksin, koska se voisi soveltaa aina kansallisia säännöksiään täytettyään tiedoksiantovelvollisuutensa. Tämä johtaisi sisämarkkinoiden ja ennen kaikkea tavaroiden vapaan liikkuvuuden halvaantumiseen vain jälkikäteen tarkistettavissa olevien yksipuolisten toimien vuoksi, mikä olisi selvässä ristiriidassa taloudellisten toimijoiden odotusten kanssa, kun nämä toimijat väistämättä törmäisivät eri kansallisten oikeusjärjestysten toisistaan poikkeaviin ratkaisuihin. Otetaan esimerkiksi tilanne, jossa jäsenvaltio viivyttelee antaessaan tiedoksi komissiolle tiukempia säännöksiään, joiden soveltamista se haluaa jatkaa, ehkäpä aina direktiivin täytäntöönpanolle annetun määräajan viimeisiin päiviin asti:(17) jos tällaisessa tapauksessa hyväksyttäisiin ratkaisu, jota asiassa väliintulijoina olevat jäsenvaltiot ovat esittäneet, kansallisten säännösten soveltaminen yhdenmukaistettujen säännösten kustannuksella olisi väistämätöntä ja johtaisi direktiivillä tavoitellun oikeudellisen yhtenäisyyden murenemiseen.
Vaikka 100 a artiklan 4 kohdan sanamuotoa tulkitsemalla onkin mahdollista päätyä tällaiseen lopputulokseen, on muistettava, että tämä määräys on osa jäsentynyttä oikeudellista kokonaisuutta, jonka päätavoitteena on yhdenmukaistamisen toteuttaminen (100 a artiklan 1 kohta), muttei missään tapauksessa poikkeuksien takaaminen jäsenvaltioille.
Kansallisen tuomioistuimen esittämään toiseen kysymykseen on siis vastattava, että komission päätöksellä on oikeutta luova vaikutus, joten pelkkä kansallisen säännöksen tiedoksi antaminen ei oikeuta soveltamaan sitä direktiivin täytäntöönpanolle säädetyn määräajan päätyttyä. Tästä seuraa, että silloin, kun direktiivi tuottaa välittömiä oikeusvaikutuksia kansallisessa oikeusjärjestyksessä, ne on tunnustettava myös poikkeavan kansallisen säännöksen tiedoksi antamisen jälkeen.
Komission vahvistuspäätöksen viivästyminen
28 Käsiteltävänä olevan asian tärkein kysymys, johon kansallisen tuomioistuimen esittämä kolmas kysymys pohjautuu ja joka tulee hyvin esiin yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyissä huomautuksissa, koskee sitä, onko ehdottamani ratkaisu perusteltu myös silloin, kun komission päätöksenteko sille tiedoksi annettujen kansallisten säännösten johdosta viivästyy, toisinaan huomattavastikin. Kaikki väliintulijoina esiintyvät jäsenvaltiot katsovat, että jos komissio ei anna vastausta kohtuullisessa määräajassa, kansallisten säännösten soveltamisen pitäisi olla mahdollista, koska komission vahvistuspäätös oletetaan tällöin saaduksi.
Tätä tulkintavaihtoehtoa voitaisiin perustella pääasiassa oikeusvarmuudella ja luottamuksensuojalla, joiden kannalta komission päätöksen liiallinen viivästyminen kävisi sietämättömäksi erityisesti, kun kyseessä ovat tärkeät intressit, kuten 100 a artiklan 4 kohdassa mainitut seikat.
29 Yritykset täsmentää kohtuullista määräaikaa, jossa komission olisi päätöksensä tehtävä, johtivat lukuisiin ratkaisuehdotuksiin, joissa määräajat vaihtelivat aina yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä esiintyvästä valtion tuen soveltuvuutta koskevalle komission päätösmenettelylle EY:n perustamissopimuksen 93 artiklassa varatusta kahdesta kuukaudesta(18) yleisempään "lyhyeen määräaikaan" samassa merkityksessä kuin tätä käsitettä on käytetty elintarvikkeissa sallittuja lisäaineita koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 21 päivänä joulukuuta 1988 annetussa neuvoston direktiivissä 89/107/ETY(19) ja vielä uudessa 100 a artiklassa, sellaisena kuin se on muutettuna Amsterdamin sopimuksella, mainittuun kuuden kuukauden määräaikaan, jonka jälkeen "4 ja 5 kohdassa tarkoitettuja kansallisia säännöksiä tai määräyksiä pidetään hyväksyttyinä", ellei komissio ole tätä ennen päätöstään tehnyt.(20)
Ehdotettujen ratkaisujen huomattava vaihtelevuus ilmentää halua muodostaa tulkintateitse sääntö, jota ei tosiasiassa ole olemassa. EY:n perustamissopimuksen 100 a artiklan 4 kohdassa ei määrätä mitään täsmällistä määräaikaa, jossa komission olisi tarkastettava sille tiedoksi annetut kansalliset säännökset. Komission on tietenkin tarkastettava kansalliset säännökset kohtuullisessa ajassa, aivan kuten jäsenvaltionkin on annettava mahdollisimman aikaisin tiedoksi ne kansalliset säännökset, joiden soveltamista se aikoo jatkaa.(21) Tarkasteltaessa 100 a artiklan nojalla säädetyn direktiivin soveltamiseen liittyviä jäsenvaltion ja komission välisiä suhteita tältä niin sanoakseni psykologiselta kannalta olisi perusteltua, että määräpäivänä, johon mennessä komission on otettava kantaa sille tiedoksi annettuihin säännöksiin, pidettäisiin sitä päivää, jolloin direktiivi on viimeistään saatettava osaksi kansallista oikeusjärjestystä; näin vältettäisiin epävarmuus, sillä tuohon hetkeen asti jäsenvaltio olisi soveltanut laillisesti kansallisia säännöksiä. Tuon päivämäärän jälkeen jäsenvaltion olisi sitten sovellettava yhdenmukaistettuja säännöksiä, jos komissio on päätynyt kielteiselle kannalle, tai tiedoksi annettuja kansallisia säännöksiä, jos komissio on ne vahvistanut.
30 Jos komissio jättäisi noudattamatta tätä määräaikaa, mahdollisesti viivästyen huomattavastikin direktiivin täytäntöönpanolle asetetusta määräpäivästä, kyseessä voisi olla EY:n perustamissopimuksen ja erityisesti sen 5 artiklasta ja 100 a artiklan 4 kohdasta johtuvan kohtuullisen määräajan noudattamisvelvollisuuden rikkominen. EY:n perustamissopimuksesta johtuvien velvollisuuksien rikkomista ei voi korjata sellaisella tavalla, että jäsenvaltioiden ja toimielinten väliset suhteet vääristyvät tai että toimielimeltä poistetaan sille perustamissopimuksen mukaan kuuluvaa toimivaltaa, niin kuin tapahtuisi, jos tiedoksi annettua kansallista säännöstä pidettäisiin hiljaisesti vahvistettuna.
Yhteisön järjestelmässä on välineitä, joilla tilanne voidaan "hoitaa" asianmukaisesti: komission toimettomuus on laiminlyönti, jonka yhteisöjen tuomioistuin voi 175 artiklan nojalla tutkia, jos jokin jäsenvaltio nostaa asian johdosta kanteen. Oikeuskäsittely tekee järjestelmästä joustavan, sillä tuomioistuin voi tutkia, voidaanko aikaa, joka on kulunut komission tekemättä päätöstään, enää pitää kohtuullisena 5 artiklan ja 100 a artiklan 4 kohdan kannalta ja onko kyseessä siis laiminlyöntikanteen tarkoituksen kannalta arvioituna moitittava laiminlyönti. Liikkumavara, joka yhteisöjen tuomioistuimella väistämättä on tällaisessa tilanteessa kohtuullisen määräajan tulkinnanvaraisuuden vuoksi, mahdollistaa asian olosuhteiden ja erityisesti sen, saapuiko jäsenvaltion tiedoksianto riittävän ajoissa, asianmukaisen huomioon ottamisen, jolloin vältytään mekaanisen soveltamisen aiheuttamalta jäykkyydeltä, joka voisi rajoittaa perusteettomasti lähentymistä, joka direktiivin täsmällisellä soveltamisella pyritään takaamaan.
31 On totta, että tärkeät syyt, jotka 100 a artiklan 4 kohdan mukaan voivat oikeuttaa poikkeamaan yhdenmukaistamistoimenpiteestä, ovat keskeisiä arvoja, joita ei periaatteessa saisi loukata millään tavoin. Tässä tapauksessa valtiolla on kuitenkin mahdollisuus hakea komission laiminlyönnin toteamista pääasiana koskevan kanteen nostamisen määräajassa välitoimimääräystä, jolla nämä arvot voidaan väliaikaisesti turvata, EY:n perustamissopimuksen 185 ja 186 artiklassa tätä varten luodun järjestelmän mukaisesti. Näin ollen on ajateltavissa, että direktiivin voimaantuloa voitaisiin lykätä kyseisen jäsenvaltion osalta.
Arvioitaessa kiireellisyyttä, välitoimien ehdotonta edellytystä, on luonnollisesti vertailtava vastakkaisia intressejä, mikä tarkoittaa, että on otettava huomioon direktiivillä jo taattu suojelun taso. Käsiteltävänä olevan asian kaltaisessa tilanteessa, jossa direktiivillä jo itsessään pyritään yhdenmukaistamiseen ihmisten terveyden suojelemiseksi, ei ole sanottua, että jäsenvaltion esittämää tärkeää syytä pitäisi suojella markkinoiden yhtenäistämisen kustannuksella. Oikeuskäsittely vaikuttaa siis sopivalta tavalta selvittää tämänkaltaiset ongelmat, jotka liittyvät järjestelmän "pettämistilanteisiin" ja joita ei sen vuoksi pitäisi normaalisti ilmetä kyseisen suojalausekkeen kohdalla.
32 Ratkaisu, johon olen näin ollen päätynyt, johtaa epäilemättä eräänlaiseen epäjatkuvuuteen kyseisellä alalla tietyssä kansallisessa oikeusjärjestyksessä sovellettavassa lainsäädännössä. Kansallisia säännöksiä sovelletaan aina direktiivin täytäntöönpanolle varatun määräajan päättymiseen asti, sitten asianmukaisesti täytäntöönpannun direktiivin säännöksiä, ja siinä tapauksessa, että komissio määräajan jälkeen vahvistaa kansalliset säännökset, sovelletaan jälleen kansallisia säännöksiä. Edellä mainituilla oikeussuojakeinoilla näitä seurauksia voidaan kuitenkin rajoittaa. Jos päädyttäisiin vastakkaiseen ratkaisuun, lopputulos olisi silti sama. Jos edellytettäisiin kohtuullisen määräajan kulumista direktiivin täytäntöönpanolle annetusta aikarajasta lukien, ennen kuin kansallisia säännöksiä voitaisiin pitää hiljaisesti hyväksyttyinä, tämän määräajan kuluessa jäsenvaltion olisi kaiken järjen mukaan pantava direktiivi täytäntöön. Ellei sitten katsota, että täytäntöönpanolle asetetun aikarajan saavuttaminen merkitsee automaattisesti sitä, että tiedoksi annettuja kansallisia säännöksiä voidaan soveltaa, mutta tämä ratkaisu olisi edellä esitetyistä syistä ristiriidassa järjestelmän johdonmukaisuuden kanssa.
Tästä seuraa, että kunhan välittömän oikeusvaikutuksen edellytykset täyttyvät, direktiivillä on tiukempien kansallisten säännösten tiedoksi antamisen jälkeen välitön oikeusvaikutus, johon rikossyytteessä oleva henkilö voi vedota. Mahdollinen myöhempi vahvistuspäätös tekee direktiivin tietenkin tehottomaksi ja saattaa kansalliset säännökset voimaan.
Ratkaisuehdotus
33 Näillä perusteilla ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Landskrona tingsrättin esittämiin kysymyksiin seuraavasti:
1) EY:n perustamissopimuksen 100 a artiklan nojalla säädetyllä direktiivillä voi olla välitön oikeusvaikutus, jos kyseisen direktiivin säännökset täyttävät selkeyttä, täsmällisyyttä ja ehdottomuutta koskevat yleiset edellytykset ja direktiivin täytäntöönpanolle säädetty määräaika on kulunut loppuun.
2) Se, että jäsenvaltio on EY:n perustamissopimuksen 100 a artiklan 4 kohdan mukaisesti tiedoksiantanut kansalliset säännökset, joiden soveltamista se haluaa jatkaa, ei poista 100 a artiklan nojalla säädetyn yhteisön direktiivin välitöntä oikeusvaikutusta, jos edellisessä kohdassa mainitut edellytykset täyttyvät.
3) Välitön oikeusvaikutus ei lakkaa jäsenvaltion tekemän tiedoksiannon ja komission päätöksen antamisen välisenä aikana, ellei yhteisöjen tuomioistuin pääasiaratkaisussaan tai välitoimimenettelyssä toisin päätä (kysymyksen a kohta); komission tehtyä päätöksensä välitön oikeusvaikutus lakkaa vain, jos komissio on vahvistanut sille tiedoksi annetut kansalliset säännökset (kysymyksen b kohta).
(1) - Asia C-41/93, Ranska v. komissio, tuomio 17.5.1994 (Kok. 1994, s. I-1829).
(2) - Asia C-127/97, tuomio 1.10.1998 (Kok. 1998, s. I-6005). Yhteisöjen tuomioistuin ei tämän asian yhteydessä voinut ottaa kantaa EY:n perustamissopimuksen 100 a artiklan 4 kohtaan, koska se katsoi, kuten olin ensisijaisesti itse ehdottanutkin, ettei kansallinen säännös kuulunut yhdenmukaistamisdirektiivin soveltamisalaan.
(3) - EYVL L 237, s. 13.
(4) - Ks. direktiivin johdanto-osan toinen ja kolmas perustelukappale.
(5) - Direktiivin 2 artiklan 7 kohdan mukaan quantum satis tarkoittaa, ettei direktiivissä ole asetettu väriaineen käytölle mitään enimmäismäärää. Tässäkin tapauksessa väriaineita on kuitenkin käytettävä hyvien valmistustapojen mukaisesti, sellaisina määrinä, jotka eivät ylitä halutun vaikutuksen saamiseksi tarvittavaa määrää, ja edellyttäen, että kuluttajaa ei johdeta harhaan.
(6) - Ks. direktiivin 9 artiklan 1 kohta.
(7) - Molemmat sopimukset allekirjoitettiin Korfulla 24 päivänä kesäkuuta 1994 (EYVL 1994, C 241) ja niitä muutettiin 1 päivänä tammikuuta 1995 tehdyllä neuvoston päätöksellä (EYVL L 1, s. 1), koska Norjan kuningaskunta ei jättänyt ratifioimisasiakirjoja määräajassa eli 31.12.1994 mennessä.
(8) - Tältä kannalta asiassa 148/78, Ratti, 5.4.1979 annettu tuomio (Kok. 1979, s. 1629) on edelleen ajankohtainen, sillä kyseisessä asiassa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, ettei yksityishenkilö voinut vedota luottamuksensuojan periaatteeseen ennen direktiivin täytäntöönpanolle asetetun määräajan päättymistä (ks. tuomion 46 kohta).
(9) - Ks. asiassa C-129/96, Inter-Environnement Wallonie, 18.12.1997 annettu tuomio (Kok. 1997, s. I-7411), joka tältä osin näyttää muistuttavan kansainvälisen oikeuden periaatetta, jonka mukaan valtioiden on sopimuksen voimaantuloa edeltävänä aikana pidättäydyttävä toimista, jotka tekisivät tyhjäksi sen tarkoituksen ja tavoitteen (ks. valtiosopimusoikeutta koskevan 23 päivänä toukokuuta 1969 tehdyn Wienin yleissopimuksen 18 artikla).
(10) - Rikoslain voimaanpanosta annetun Ruotsin lain 1964:163 5 § (Lag (1964:163) om införande av brottsbalken), kuten myös esimerkiksi Italian rikoslain 2 §:n 2 momentti, perustuu tälle periaatteelle. Kansainvälisten asiakirjojen osalta ks. kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskevan 15 päivänä joulukuuta 1966 tehdyn kansainvälisen yleissopimuksen 15 artikla. Tämä periaate pohjautuu ajatukseen, että olisi epäjohdonmukaista rangaista jotakuta teosta, joka oikeusjärjestyksessä sittemmin on sallittu.
(11) - Hyvin laajasta oikeuskäytännöstä ks. yhdistetyt asiat C-6/90 ja C-9/90, Francovich ym., tuomio 19.11.1991 (Kok. 1991, s. I-5357).
(12) - Verotuksen merkitys perusvapauksien toteuttamisessa kiistetään yhä useammin myös yhteisön oikeuskäytännössä: ks. erityisesti asia C-204/90, Bachmann, tuomio 28.1.1992 (Kok. 1992, s. I-249); asia C-300/90, komissio v. Belgia, tuomio 28.1.1992 (Kok. 1992, s. I-305); asia C-279/93, Schumacker, tuomio 14.2.1995 (Kok. 1995, s. I-225); asia C-80/94, Wielockx, tuomio 11.8.1995 (Kok. 1995, s. I-2493) ja asia C-264/96, ICI, tuomio 16.7.1998 (Kok. 1998, s. I-4695).
(13) - Ks. asia C-70/88, parlamentti v. neuvosto, tuomio 4.10.1991 (Kok. 1991, s. I-4529, 17 kohta) ja asia C-155/91, komissio v. neuvosto, tuomio 17.3.1993 (Kok. 1993, s. I-939, 19 kohta).
(14) - Tavaroiden vapaaseen liikkuvuuteen 36 artiklan nojalla tehtyjä poikkeuksia on tulkittava suppeasti (ks. asia 46/76, Bauhuis, tuomio 25.1.1977, Kok. 1977, s. 5, 5-12 kohta ja asia 103/84, komissio v. Italia, tuomio 5.6.1986, Kok. 1986, s. 1759, 21 ja 22 kohta). Sanottu koskee myös 48 artiklan 3 kohdassa määrättyjä työntekijöiden vapaaseen liikkuvuuteen tehtäviä poikkeuksia sekä 56 artiklassa mainittuja muihin kuin palkattuihin työntekijöihin kohdistuvia poikkeuksia, joihin viitataan myös 66 artiklassa palvelujen tarjoamisen vapauden osalta.
(15) - Käsiteltävänä olevassa asiassa direktiivillä pyritään vastaamaan ihmisten terveyden suojelua koskeviin vaatimuksiin, joten siinä otetaan jo huomioon arvot, jotka ovat 100 a artiklan 4 kohdan nojalla tehdyn poikkeamispyynnön taustalla.
(16) - Ks. edellä alaviitteessä 1 mainittu tuomio, erityisesti sen 29 ja 30 kohta.
(17) - Käsiteltävänä olevassa asiassa Ruotsin kuningaskunta antoi säännökset tiedoksi komissiolle 2.11.1995, kun direktiivin täytäntöönpanolle asetettu määräaika päättyi 31.12.1995.
(18) - Ks. asia 84/82, Saksa v. komissio, tuomio 20.3.1984 (Kok. 1984, s. 1451, 11 kohta).
(19) - EYVL 1989, L 40, s. 27.
(20) - Selvyyden vuoksi toistan 95 artiklan (entinen 100 a artikla) nykymuodossaan, jonka se sai Amsterdamin sopimuksessa: "Komissio hyväksyy tai hylkää kyseiset kansalliset säännökset tai määräykset kuuden kuukauden kuluessa 4 ja 5 kohdassa tarkoitetuista tiedoksi antamisista todettuaan ensin, ovatko ne keino mielivaltaiseen syrjintään tai jäsenvaltioiden välisen kaupan peiteltyyn rajoittamiseen ja muodostavatko ne esteen sisämarkkinoiden toiminnalle. Jollei komissio tee päätöstä määräajan kuluessa, 4 ja 5 kohdassa tarkoitettuja kansallisia säännöksiä tai määräyksiä pidetään hyväksyttyinä." On syytä mainita, ettei kyseisen määräyksen uudessa sanamuodossakaan oteta nimenomaisesti kantaa siihen, onko komission päätös luonteeltaan konstitutiivinen vai deklaratorinen. Edellä esitetyt huomiot pätevät siis myös uuden sopimuksen kohdalla.
(21) - Velvollisuus toimia riittävän ajoissa seuraa velvollisuudesta panna EY:n perustamissopimuksen määräykset toimeen lojaalisti yhteistyön hengessä sen 5 artiklan mukaisesti. Kyseisen 5 artiklan toimielimiä velvoittavasta vaikutuksesta ks. asia C-2/88 Imm., Zwartveld ym., määräys 13.7.1990 (Kok. 1990, s. I-3365); asia C-349/93, komissio v. Italia, tuomio 23.2.1995 (Kok. 1995, s. I-343) ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen osalta asia T-16/90, Panagiotopoulou v. parlamentti, tuomio 11.2.1992 (Kok. 1992, s. II-89, 51 kohta).