62021CJ0237_RES
Asia C-237/21
S.M.
vastaan
Generalstaatsanwaltschaft München
(Oberlandesgericht Münchenin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)
Unionin tuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 22.12.2022
Ennakkoratkaisupyyntö – Euroopan unionin kansalaisuus – SEUT 18 ja SEUT 21 artikla – Kolmannen valtion jäsenvaltiolle esittämä pyyntö sellaisen unionin kansalaisen luovuttamisesta, joka on toisen jäsenvaltion kansalainen ja joka on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen ensin mainitussa jäsenvaltiossa – Pyyntö, joka on esitetty vapausrangaistuksen täytäntöönpanoa varten – Vain valtion omiin kansalaisiin sovellettava luovuttamiskielto – Vapaan liikkuvuuden rajoittaminen – Rankaisematta jäämisen estämiseen perustuva oikeutusperuste – Oikeasuhteisuus
Unionin kansalaisuus – Perussopimuksen määräykset – Henkilöllinen soveltamisala – Jäsenvaltion kansalainen, jolla on myös kolmannen valtion kansalaisuus – Kuuluminen kyseiseen soveltamisalaan
(SEUT 18 ja SEUT 21 artikla)
(ks. 31 kohta)
Unionin kansalaisuus – Oikeus liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella – Kolmannen valtion jäsenvaltiolle esittämä pyyntö sellaisen unionin kansalaisen luovuttamisesta, joka on toisen jäsenvaltion kansalainen ja joka on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen ensin mainitussa jäsenvaltiossa – Pyyntö henkilön luovuttamisesta vapausrangaistuksen täytäntöönpanoa varten – Luovuttamiskielto, jota sovelletaan vain luovuttamispyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion omiin kansalaisiin – Luovuttamispyynnön vastaanottaneessa jäsenvaltiossa pysyvästi asuvien unionin kansalaisten vapaan liikkuvuuden rajoitus – Rankaisematta jäämisen estämiseen perustuva oikeutusperuste – Oikeasuhteisuus – Luovuttamispyynnön vastaanottanut jäsenvaltio, joka sallii ulkomailla määrätyn rangaistuksen suorittamisen omalla alueellaan – Kyseisen jäsenvaltion velvollisuus varmistaa alueellaan pysyvästi asuville unionin kansalaisille mahdollisuus suorittaa rangaistuksensa sen alueella samoin edellytyksin kuin sen omat kansalaiset
(SEUT 18 ja SEUT 21 artikla)
(ks. 33–36 ja 39–42 kohta)
Unionin kansalaisuus – Oikeus liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella – Kolmannen valtion jäsenvaltiolle esittämä pyyntö sellaisen unionin kansalaisen luovuttamisesta, joka on toisen jäsenvaltion kansalainen ja joka on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen ensin mainitussa jäsenvaltiossa – Pyyntö henkilön luovuttamisesta vapausrangaistuksen täytäntöönpanoa varten – Luovuttamispyynnön vastaanottanut jäsenvaltio, joka kieltää omien kansalaistensa luovuttamisen rangaistuksen täytäntöönpanoa varten ja sallii tällaisen ulkomailla määrätyn rangaistuksen suorittamisen alueellaan – Se, että luovuttamisesta kieltäytyminen ei mahdollisesti sovi yhteen niiden velvoitteiden kanssa, jotka luovuttamispyynnön vastaanottaneella jäsenvaltiolla on luovuttamista koskevan eurooppalaisen yleissopimuksen nojalla – Etsityn henkilön automaattinen ja ehdoton oikeus siihen, ettei häntä luovuteta Euroopan unionin ulkopuolelle – Tällaisen oikeuden puuttuminen
(SEUT 18 ja SEUT 21 artikla)
(ks. 47 kohta)
Unionin kansalaisuus – Oikeus liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella – Kolmannen valtion jäsenvaltiolle esittämä pyyntö sellaisen unionin kansalaisen luovuttamisesta, joka on toisen jäsenvaltion kansalainen ja joka on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen ensin mainitussa jäsenvaltiossa – Pyyntö henkilön luovuttamisesta vapausrangaistuksen täytäntöönpanoa varten – Luovuttamispyynnön vastaanottanut jäsenvaltio, joka kieltää omien kansalaistensa luovuttamisen rangaistuksen täytäntöönpanoa varten ja sallii tällaisen ulkomailla määrätyn rangaistuksen suorittamisen alueellaan sillä varauksella, että kolmas valtio suostuu siihen – Kyseisen jäsenvaltion velvollisuus hakea aktiivisesti tällaista suostumusta käyttämällä niitä rikosoikeudellisen yhteistyön ja avunannon mekanismeja, jotka sillä on käytettävissään
(SEUT 18 ja SEUT 21 artikla)
(ks. 48–50 ja 56 kohta sekä tuomiolauselma)
Unionin kansalaisuus – Oikeus liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella – Kolmannen valtion jäsenvaltiolle esittämä pyyntö sellaisen unionin kansalaisen luovuttamisesta, joka on toisen jäsenvaltion kansalainen ja joka on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen ensin mainitussa jäsenvaltiossa – Pyyntö henkilön luovuttamisesta vapausrangaistuksen täytäntöönpanoa varten – Luovuttamispyynnön vastaanottanut jäsenvaltio, joka kieltää omien kansalaistensa luovuttamisen rangaistuksen täytäntöönpanoa varten ja sallii tällaisen ulkomailla määrätyn rangaistuksen suorittamisen alueellaan sillä varauksella, että kolmas valtio suostuu siihen – Luovuttamispyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion oikeus luovuttaa alueellaan pysyvästi asuva unionin kansalainen kolmannen valtion suostumuksen puuttuessa – Edellytys – Velvollisuus tarkastaa, että Euroopan unionin perusoikeuskirjan 19 artiklassa määrättyjä takeita noudatetaan
(SEUT 18 ja SEUT 21 artikla; Euroopan unionin perusoikeuskirjan 19 artikla)
(ks. 53–55 ja 56 kohta sekä tuomiolauselma)
Tiivistelmä
S.M., joka on Kroatian, Bosnian ja Serbian kansalainen, on asunut Saksassa vuodesta 2017 ja työskennellyt siellä vuodesta 2020. Marraskuussa 2020 Bosnia ja Hertsegovinan viranomaiset pyysivät Saksan liittotasavallalta S.M:n luovuttamista bosnialaisen tuomioistuimen hänelle määräämän vapausrangaistuksen täytäntöönpanoa varten.
Generalstaatsanwaltschaft München (Münchenin syyttäjänvirasto, Saksa) on pyytänyt tuomioon Raugevicius (
1
) viitaten, että S.M:ää koskeva luovuttamispyyntö jätettäisiin tutkimatta.
Oberlandesgericht Münchenin (Münchenin osavaltion ylioikeus, Saksa) eli ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mielestä se, onko kyseinen pyyntö perusteltu, riippuu siitä, onko SEUT 18 ja SEUT 21 artiklaa tulkittava siten, että niiden perusteella Euroopan unionin kansalainen on jätettävä luovuttamatta silloinkin, kun luovuttamispyynnön vastaanottanut jäsenvaltio (
2
) on valtiosopimusoikeudellisesti velvollinen luovuttamaan kyseisen henkilön.
Kyseinen tuomioistuin katsoo, että tähän kysymykseen ei vastattu tuomiossa Raugevicius, koska tämän tuomion taustalla olleessa asiassa luovuttamispyynnön vastaanottaneella jäsenvaltiolla oli sovellettavien valtiosopimusten nojalla oikeus olla luovuttamatta kyseessä ollutta Liettuan kansalaista unionin ulkopuolelle. Nyt kyseessä olevassa asiassa sitä vastoin Saksa on Bosnia ja Hertsegovinaa kohtaan velvollinen luovuttamaan S.M:n luovuttamista koskevan eurooppalaisen yleissopimuksen, joka tehtiin Pariisissa 13.12.1957, mukaisesti. Tämän yleissopimuksen 1 artiklan mukaan nimittäin Saksa sekä Bosnia ja Hertsegovina ovat sitoutuneet luovuttamaan toisilleen kaikki ne henkilöt, jotka luovuttamispyynnön esittäneen valtion oikeusviranomaiset ovat kuuluttaneet etsittäviksi rangaistuksen täytäntöönpanoa varten. Tältä osin selityksessä, jonka Saksa on antanut kyseisen yleissopimuksen 6 artiklan nojalla ”kansalaistensa” luovuttamista vastaan annettavasta suojasta, rajoitetaan mainittu kansalaisten käsite koskemaan ainoastaan henkilöitä, joilla on Saksan kansalaisuus.
Niinpä unionin tuomioistuin ei käsitellyt tuomiossa Raugevicius kysymystä siitä, voiko tarve harkita luovuttamista vähemmän rajoittavia toimenpiteitä merkitä sitä, että luovuttamispyynnön vastaanottanut jäsenvaltio jättää noudattamatta kansainvälisoikeudellisia velvoitteitaan.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee siis unionin tuomioistuimelta SEUT 18 ja SEUT 21 artiklan tulkintaa. Se kysyy pääasiallisesti, ovatko nämä artiklat esteenä sille, että jäsenvaltio – jota kolmas valtio on pyytänyt luovuttamaan vapausrangaistuksen täytäntöönpanoa varten toisen jäsenvaltion kansalaisen, joka asuu pysyvästi ensin mainitussa jäsenvaltiossa, jonka kansallisessa oikeudessa kielletään ainoastaan sen omien kansalaisten luovuttaminen unionin ulkopuolelle ja säädetään mahdollisuudesta panna kyseinen rangaistus täytäntöön sen alueella, kunhan kyseinen kolmas valtio suostuu siihen – luovuttaa kyseisen unionin kansalaisen kansainvälisestä yleissopimuksesta johtuvien velvoitteidensa mukaisesti, koska se ei kyseisen suostumuksen puuttuessa voi tosiasiallisesti vastata kyseisen rangaistuksen täytäntöönpanosta.
Unionin tuomioistuin vastaa tuomiossaan, että SEUT 18 ja SEUT 21 artiklaa on tulkittava siten, että
–
niissä velvoitetaan luovuttamispyynnön vastaanottanut jäsenvaltio hakemaan tällaisissa olosuhteissa aktiivisesti luovuttamispyynnön esittäneen kolmannen valtion suostumusta siihen, että luovuttamispyynnön vastaanottaneessa jäsenvaltiossa pysyvästi asuvan toisen jäsenvaltion kansalaisen rangaistus pannaan täytäntöön luovuttamispyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion alueella, käyttämällä kaikkia rikosoikeudellisen yhteistyön ja avunannon mekanismeja, jotka sillä on käytettävissään suhteissaan kyseiseen kolmanteen valtioon
–
jos tällaista suostumusta ei saada, mainitut artiklat eivät ole esteenä sille, että luovuttamispyynnön vastaanottanut jäsenvaltio tällaisissa olosuhteissa luovuttaa kyseisen unionin kansalaisen kansainvälisestä yleissopimuksesta johtuvien velvoitteidensa mukaisesti, kunhan tällaisella luovuttamisella ei loukata Euroopan unionin perusoikeuskirjassa (
3
) taattuja oikeuksia.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensinnäkin unionin tuomioistuin muistuttaa, että tuomiossa Raugevicius, joka pääasian tavoin koski luovuttamispyyntöä sellaiselta kolmannelta valtiolta, joka ei ole tehnyt luovuttamissopimusta unionin kanssa, se katsoi, että vaikka jäsenvaltioilla on tilanteessa, jossa ei ole olemassa unionin oikeuden sääntöjä, joissa säädettäisiin jäsenvaltioiden kansalaisten luovuttamisesta kolmansiin valtioihin, toimivalta antaa tällaisia sääntöjä, tätä toimivaltaa käytettäessä on noudatettava unionin oikeutta ja muun muassa SEUT 18 artiklaa ja SEUT 21 artiklan 1 kohtaa.
Saksassa laillisesti oleskelevana Kroatian kansalaisena S.M:llä on unionin kansalaisuuden perusteella oikeus vedota SEUT 21 artiklan 1 kohtaan ja hän kuuluu SEUT 18 artiklassa tarkoitettuun perussopimusten soveltamisalaan. Se, että hän on myös luovuttamispyynnön esittäneen kolmannen maan kansalainen, ei voi estää häntä vetoamasta unionin kansalaisen asemaan perustuviin oikeuksiin ja vapauksiin, erityisesti niihin, jotka taataan SEUT 18 ja SEUT 21 artiklassa.
Toiseksi unionin tuomioistuin toteaa, että jäsenvaltion luovuttamista koskevat säännöt, joissa säädetään, kuten pääasiassa, erilaisesta kohtelusta sen mukaan, onko etsitty henkilö tämän jäsenvaltion vai toisen jäsenvaltion kansalainen, voivat vaikuttaa toisten jäsenvaltioiden kansalaisten, jotka oleskelevat laillisesti luovuttamispyynnön vastaanottaneen valtion alueella, liikkumis- ja oleskeluvapauteen, koska niiden seurauksena toisten jäsenvaltioiden kansalaisille ei anneta luovuttamista vastaan sitä suojaa, jota luovuttamispyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion kansalaiset saavat.
Niinpä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa epäyhdenvertainen kohtelu, joka aiheutuu siitä, että sallitaan muun kuin luovuttamispyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion kansalaisen luovuttaminen, merkitsee edellä mainitun vapauden rajoitusta, joka voi olla oikeutettu ainoastaan, jos se perustuu objektiivisiin syihin ja jos se on oikeassa suhteessa kansallisessa oikeudessa hyväksyttävästi tavoiteltuun päämäärään.
Hyväksyttävällä tavoitteella estää riski, että rikokseen syyllistyneet henkilöt jäisivät rankaisematta, voidaan oikeuttaa SEUT 21 artiklassa vahvistettua vapautta rajoittava toimenpide edellyttäen, että kyseinen toimenpide on tarpeen niiden etujen suojaamiseksi, joita sillä pyritään turvaamaan, eikä näitä tavoitteita voida saavuttaa vähemmän rajoittavilla toimenpiteillä.
Kun kyseessä on luovuttamispyyntö vapausrangaistuksen täytäntöönpanoa varten, mahdollisuutta, että rangaistus, jonka täytäntöönpano on luovuttamispyynnön kohteena, pannaan täytäntöön luovuttamispyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion alueella, kun tästä mahdollisuudesta on säädetty luovuttamispyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion oikeudessa, on pidettävä luovuttamiselle vaihtoehtoisena toimenpiteenä, joka vaikuttaisi vähemmän haitallisesti tässä jäsenvaltiossa pysyvästi asuvan unionin kansalaisen liikkumis- ja oleskeluvapautta koskevan oikeuden käyttämiseen. Niinpä SEUT 18 ja SEUT 21 artiklan mukaan tällaisen toisen jäsenvaltion kansalaisen, joka asuu pysyvästi luovuttamispyynnön vastaanottaneessa jäsenvaltiossa, olisi voitava suorittaa rangaistuksensa luovuttamispyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion alueella samoin edellytyksin kuin tämän jäsenvaltion kansalaiset.
Kolmanneksi unionin tuomioistuin korostaa kuitenkin, että tuomioon Raugevicius perustuvassa oikeuskäytännössä ei ole vahvistettu unionin kansalaisille automaattista ja ehdotonta oikeutta siihen, ettei heitä luovuteta unionin ulkopuolelle. Unionin tuomioistuin täsmentää myös, että kun kansallisella säännöllä säädetään, kuten pääasiassa, erilaisesta kohtelusta luovuttamispyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion kansalaisten ja siellä pysyvästi asuvien unionin kansalaisten välillä kieltämällä ainoastaan ensin mainittujen luovuttaminen, kyseisellä jäsenvaltiolla on velvollisuus selvittää aktiivisesti, onko olemassa luovuttamiselle vaihtoehtoinen toimenpide, joka vaikuttaisi vähemmän haitallisesti tällaisilla unionin kansalaisilla SEUT 18 ja SEUT 21 artiklan nojalla olevien oikeuksien ja vapauksien käyttämiseen silloin, kun he ovat kolmannen valtion esittämän luovuttamispyynnön kohteena.
Niinpä silloin, kun tällaisen luovuttamiselle vaihtoehtoisen toimenpiteen soveltamisessa on kyse siitä, että luovuttamispyynnön vastaanottaneessa jäsenvaltiossa pysyvästi asuvat unionin kansalaiset voivat suorittaa rangaistuksensa tässä jäsenvaltiossa samoin edellytyksin kuin kyseisen jäsenvaltion kansalaiset, mutta tämä soveltaminen edellyttää luovuttamispyynnön esittäneen kolmannen valtion suostumusta, SEUT 18 ja SEUT 21 artiklassa edellytetään, että luovuttamispyynnön vastaanottanut jäsenvaltio hakee aktiivisesti kyseisen kolmannen valtion suostumusta käyttämällä kaikkia rikosoikeudellisen yhteistyön ja avunannon mekanismeja, jotka sillä on käytettävissään suhteissaan kyseiseen kolmanteen valtioon.
Jos tällainen kolmas valtio suostuu siihen, että rangaistus pannaan täytäntöön luovuttamispyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion alueella, tämä jäsenvaltio kykenee antamaan luovuttamispyynnön kohteena olevalle ja alueellaan pysyvästi asuvalle unionin kansalaiselle mahdollisuuden suorittaa siellä rangaistus, joka hänelle on määrätty luovuttamispyynnön esittäneessä kolmannessa valtiossa, ja varmistamaan sen, että häntä kohdellaan samalla tavalla kuin sen omia kansalaisia.
Tällaisessa tapauksessa kyseisen luovuttamiselle vaihtoehtoisen toimenpiteen soveltaminen voisi myös mahdollistaa sen, että luovuttamispyynnön vastaanottanut jäsenvaltio käyttää toimivaltaansa niiden yleissopimusvelvoitteiden mukaisesti, jotka sitovat sitä suhteessa kyseiseen kolmanteen valtioon. Kyseisen kolmannen valtion suostumus luovuttamispyynnössä tarkoitetun koko rangaistuksen täytäntöönpanoon luovuttamispyynnön vastaanottaneessa jäsenvaltiossa voisi nimittäin tehdä kyseisen pyynnön täytäntöönpanon tarpeettomaksi.
Jos sitä vastoin tämän kolmannen valtion suostumusta ei saada, SEUT 18 ja SEUT 21 artiklassa edellytettyä luovuttamiselle vaihtoehtoista toimenpidettä ei voida soveltaa. Tässä tapauksessa kyseinen jäsenvaltio voi luovuttaa asianomaisen henkilön luovuttamista koskevasta eurooppalaisesta yleissopimuksesta johtuvien velvoitteidensa mukaisesti, koska tällaisesta luovuttamisesta kieltäytymisellä ei voitaisi estää kyseisen henkilön rankaisematta jäämisen riskiä.
Tällaisessa tapauksessa asianomaisen henkilön luovuttaminen on mainitun tavoitteen kannalta välttämätön ja oikeasuhteinen toimenpide, joten liikkumis- ja oleskeluoikeuden rajoitus, joka seuraa luovuttamisesta rangaistuksen täytäntöönpanoa varten, on oikeutettu. Luovuttamispyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion on kuitenkin tarkastettava, ettei kyseisellä luovuttamisella loukata perusoikeuskirjan 19 artiklan 2 kohdassa tarjottua suojaa siltä, että asianomaista henkilöä vakavasti uhkaa luovuttamispyynnön esittäneessä kolmannessa valtiossa kuolemanrangaistus, kidutus tai muu epäinhimillinen tai halventava rangaistus tai kohtelu.
(
1
)	Unionin tuomioistuin on 13.11.2018 antamassaan tuomiossa Raugevicius (C-247/17, EU:C:2018:898; jäljempänä tuomio Raugevicius) tulkinnut SEUT 18 artiklaa (joka sisältää kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon periaatteen) ja SEUT 21 artiklaa (jonka 1 kohdassa taataan oikeus liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella) siten, että silloin kun on kyse kolmannen valtion pyynnöstä, joka koskee liikkumisvapautta koskevaa oikeuttaan käyttäneen unionin kansalaisen luovuttamista vapausrangaistuksen täytäntöönpanoa varten, luovuttamispyynnön vastaanottanut jäsenvaltio, jonka kansallisessa oikeudessa kielletään sen omien kansalaisten luovuttaminen unionin ulkopuolelle rangaistuksen täytäntöönpanoa varten ja säädetään mahdollisuudesta suorittaa tällainen ulkomailla määrätty rangaistus kyseisen jäsenvaltion alueella, on velvollinen varmistamaan sen, että jos kyseinen unionin kansalainen asuu pysyvästi kyseessä olevan jäsenvaltion alueella, häntä kohdellaan samalla tavalla kuin sen omia kansalaisia luovuttamista koskevissa kysymyksissä (tuomion 50 kohta ja tuomiolauselma).
(
2
)	Jäsenvaltio, jolle luovuttamispyyntö on esitetty.
(
3
)	Jäljempänä perusoikeuskirja.