null
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
TAMARY ĆAPETA
přednesené dne 16. dubna 2026(1)
Věc C‑23/25 [Sutuska(i)]
AS
proti
Bank Millennium S.A.
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Krajský soud ve Varšavě (Sąd Okręgowy w Warszawie, Polsko)]
„ Řízení o předběžné otázce – Ochrana spotřebitele – Zneužívající ujednání ve spotřebitelských smlouvách – Směrnice 93/13/EHS – Článek 6 odst. 1 – Článek 7 odst. 1 – Účinky konstatování zneužívající povahy ujednání – Neplatnost smlouvy – Pojistné smlouvy uzavřené jako zajištění neplatné úvěrové smlouvy – Možnost uplatňovat pohledávky jdoucí nad rámec vrácení částek sjednaných ve smlouvě a zaplacení úroku z prodlení – Právo spotřebitele na vrácení pojistného – Pojistné smlouvy kryjící buď rizika úvěrujícího, nebo rizika úvěrovaného – Proporcionalita“
I.      Úvod
1.        Projednávaná věc se týká důsledků prohlášení neplatnosti spotřebitelské smlouvy, která obsahovala zneužívající ujednání ve smyslu směrnice o zneužívajících ujednáních(2).
2.        Krajský soud ve Varšavě (Sąd Okręgowy w Warszawie, Polsko), který je předkládajícím soudem, konstatoval, že smlouva o hypotečním úvěru uzavřená mezi spotřebitelem a bankou je absolutně neplatná, neboť podle předkládajícího soudu obsahuje zneužívající ujednání. Nyní musí uvedený soud rozhodnout, zda je dotčená banka povinna vrátit spotřebiteli částky zaplacené v souvislosti s několika pojistnými smlouvami, které byl spotřebitel na žádost banky nucen sjednat v době uzavření smlouvy.
II.    Skutečnosti předcházející sporu, předběžná otázka a řízení před Soudním dvorem
3.        Dne 14. března 2007 uzavřely AS, jakožto úvěrovaná a žalobkyně v původním řízení, se společností Bank Millennium, jakožto žalovanou v původním řízení, smlouvu o dlouhodobém hypotečním úvěru indexovanou na švýcarský frank.
4.        Smlouva obsahovala ujednání, které stanovilo, že splátky úvěru musí být placeny v polských zlotých (PLN) po přepočtu prodejním kurzem švýcarského franku z kurzovního lístku banky platného v den placení. Předkládající soud považoval dotčenou měnovou doložku za zneužívající ujednání, a částečným rozsudkem ze dne 16. ledna 2025 celou smlouvu prohlásil za absolutně neplatnou. Podle vnitrostátního práva má neplatnost smlouvy za následek vznik povinnosti smluvních stran vrátit si veškerá plnění, která na základě takové smlouvy přijaly.
5.        Kromě vrácení splátek úvěru požaduje AS zaplacení částky 15 108,15
PLN (přibližně 3 573 eur) z titulu pojistného zaplaceného na čtyři pojistné smlouvy sjednané v souvislosti s úvěrovou smlouvou.
6.        Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že dotčenými pojištěními bylo i) pojištění při nízkém vlastním vkladu(3), ii) překlenovací pojištění(4), iii) pojištění nemovitosti a iv) životní pojištění.
7.        Předkládající soud uvádí, že v řízení, které je u něj vedeno, není předmětem sporu, že banka musí úvěrované vrátit částku pojistného zaplaceného na pojištění kryjící vlastní riziko banky, tedy na pojištění při nízkém vlastním vkladu a na překlenovací pojištění.
8.        Neshoda ovšem panuje v tom, zda může úvěrovaná získat i pojistná zaplacená na pojištění, které chrání její vlastní rizika, konkrétně na pojištění nemovitosti a na životní pojištění.
9.        Jak vysvětluje předkládající soud, ve vnitrostátní judikatuře převažuje názor, podle kterého banka není povinna vracet úvěrovanému posledně uvedené dva druhy pojistného, neboť uvedené pojistné smlouvy nejsou neoddělitelně spjaty s úvěrovou smlouvou, i když jsou na banku postoupena práva vyplývající z uvedených pojistných smluv. Předkládající soud argumentuje tím, že skutečnými oprávněnými z uvedených pojistných smluv zůstávají úvěrovaný (v případě pojištění nemovitosti) a jeho dědicové (v případě životního pojištění),
a pokud pojistná částka převyšuje pohledávku banky, náleží přeplatek z pojištění nemovitosti přímo úvěrovanému a přeplatek z životního pojištění ostatním oprávněným osobám.
10.      Jak vysvětluje předkládající soud, takový výklad vychází ze skutečnosti, že úvěrová smlouva zavazuje úvěrovaného pouze k tomu, aby poskytl zajištění, neukládá mu povinnost platit pojistné. Taková povinnost vyplývá ze samotných pojistných smluv a z příslušných ustanovení občanského zákoníku (Ustawa – Kodeks cywilny) ze dne 23. dubna 1964 (Dz. U. č. 16, částka 93) ve znění použitelném na spor v původním řízení, která upravují pojištění nemovitosti a životní pojištění. Úvěrová smlouva, smlouva o pojištění nemovitosti a smlouva o životním pojištění jsou tudíž samostatnými právními vztahy. Prohlášení úvěrové smlouvy za absolutně neplatnou nezpůsobuje neplatnost pojistných smluv; v důsledku takového prohlášení se pouze stávají neúčinnými mechanismy zajištění, které jsou s pojistnými smlouvami spjaty, tedy postoupení pohledávky z pojištění nemovitosti na banku a určení banky jako obmyšleného na základě pojistné smlouvy na životní pojištění. Úvěrovaný má i nadále nárok na náhradu škody na základě pojistné smlouvy na pojištění nemovitosti a případní dědicové mají i nadále nárok na veškerá plnění, na která může vzniknout nárok na základě pojistné smlouvy na životní pojištění.
11.      Předkládající soud dále uvádí, že pokud by byla smlouva na pojištění nemovitosti prohlášena za neplatnou, byl by úvěrovaný ode dne uzavření úvěrové smlouvy nepojištěným, což je faktická situace, které se soudy snaží vyvarovat. Navíc skutečnými beneficienty pojistného jsou úvěrovaný nebo jeho dědicové, takže případný nárok na vrácení uvedených pojistných by měl být vznesen proti pojišťovně, nikoli proti bance. V tomto kontextu jedná banka pouze jako zprostředkovatel, když vybírá pojistné od úvěrovaného a předává je pojistiteli, aniž by z něj měla jakýkoli prospěch. V protikladu k výše uvedenému je pojištění vlastního rizika banky (překlenovací pojištění a pojištění při nízkém vlastním vkladu), kde je banka pojistníkem a jediným oprávněným, takže vrácení takového pojistného je samostatnou otázkou.
12.      Navzdory převládajícímu výkladu vnitrostátního práva ve vnitrostátní judikatuře má však předkládající soud pochybnosti o tom, zda to, že je spotřebitel zbaven práva požadovat vrácení dotčeného pojistného v návaznosti na rozhodnutí, kterým je úvěrová smlouva prohlášena za neplatnou,
není v rozporu s čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice o zneužívajících ujednáních.
13.      Předkládající soud podotýká, že v souladu s judikaturou Soudního dvora musí být smluvní ujednání, které je prohlášeno za zneužívající, v zásadě považováno za ujednání, které nikdy neexistovalo, takže nemůže mít účinky vůči spotřebiteli(5).
14.      Předkládající soud si tedy klade otázku, zda neplatnost úvěrové smlouvy musí mít rovněž za následek vrácení pojistného, které je s uvedenou smlouvou spjato. Zmíněný soud má pochybnosti o přiměřenosti takového řešení. Podle jeho názoru by bylo vhodnější zvolit takový výklad, podle kterého by neplatnost úvěru neměla za následek neplatnost samotných pojistných smluv, ale pouze zánik účinnosti zajišťovacích mechanismů s nimi spjatých (postoupení pohledávky z pojištění nemovitosti a určení banky jako obmyšleného z životního pojištění).
15.      Vzhledem k pochybnostem o správném výkladu výše uvedených ustanovení směrnice o zneužívajících ujednáních přerušil předkládající soud řízení a položil Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 [směrnice o zneužívajících ujednáních], jakož i zásady efektivity a proporcionality, v kontextu určení neplatnosti celé úvěrové smlouvy uzavřené mezi bankou a spotřebitelem z důvodu, že smlouva obsahovala zneužívající ujednání, bez nichž nemohla nadále zůstat v platnosti, vykládány v tom smyslu, že brání soudnímu výkladu vnitrostátní právní úpravy, podle něhož
–        má banka povinnost vrátit spotřebiteli ekvivalent nákladů, které spotřebitel vynaložil na pojištění rizika banky, jako je pojištění při nízkém vlastním vkladu a překlenovací pojištění, která představovala zajištění splacení úvěru;
–        banka není povinna vrátit spotřebiteli ekvivalent nákladů, které spotřebitel vynaložil na pojištění rizika spotřebitele, jako je pojištění nemovitosti a životní pojištění, která představovala zajištění splacení úvěru?“
16.      Písemná vyjádření předložily Soudnímu dvoru AS, Bank Millennium, polská a portugalská vláda, jakož i Evropská komise.
17.      Dne 22. ledna 2026 se konalo jednání, na němž Bank Millennium, polská vláda a Komise přednesly ústní vyjádření.
III. Analýza
18.      Projednávaná věc navazuje na
dlouhou řadu rozhodnutí, v nichž Soudní dvůr vyložil účinky prohlášení neplatnosti úvěrových smluv indexovaných na švýcarský frank podle směrnice o zneužívajících ujednáních.
19.      Podaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nicméně vznáší dosud neřešenou otázku týkající se účinků prohlášení neplatnosti smlouvy o hypotečním úvěru na různé pojistné smlouvy, které jsou s takovou smlouvou spjaty, což je otázka, kterou se Soudní dvůr ve své judikatuře dosud nezabýval.
20.      Žalobkyně v původním řízení trvá na tom, že veškeré pojistné zaplacené spotřebitelem při plnění úvěrové smlouvy, která je následně prohlášena za absolutně neplatnou z důvodu, že obsahovala zneužívající ujednání, by mělo být vráceno, neboť bylo zaplaceno v souvislosti s neplatnou úvěrovou smlouvou, a stalo se tedy bezdůvodným obohacením.
21.      Naproti tomu Bank Millennium, polská a portugalská vláda, jakož i Komise tvrdí, že povinnost úvěrovaného platit pojistné na pojištění nemovitosti a životní pojištění nevzniká, na rozdíl od pojištění při nízkém vlastním vkladu a překlenovacího pojištění, na základě ustanovení úvěrové smlouvy, ale na základě ustanovení samotných pojistných smluv. Neplatnost úvěrové smlouvy by tedy neměla mít za následek
neplatnost smluv o pojištění nemovitosti a životním pojištění, pouze by měla způsobit neúčinnost postoupení pohledávek vyplývajících z uvedených smluv na banku.
22.      V tomto ohledu předkládající soud v podstatě Soudní dvůr žádá, aby potvrdil, zda směrnice o zneužívajících ujednáních připouští takový výklad vnitrostátního práva, podle kterého má úvěrovaný nárok na vrácení pojistného zaplaceného na pojištění při nízkém vlastním vkladu a na překlenovací pojištění, nikoli však na vrácení pojistného zaplaceného na pojištění nemovitosti a na životní pojištění.
23.      Pro účely zodpovězení uvedené otázky nejprve krátce připomenu relevantní judikaturu (A) a následně předložím svůj náhled na tuto konkrétní situaci (B).
A.      Relevantní judikatura Soudního dvora
24.      Jak je výslovně stanoveno v čl. 6 odst. 1 směrnice o zneužívajících ujednáních a dále upřesněno v judikatuře Soudního dvora, jakmile soud dospěje k závěru, že určité ujednání použité ve spotřebitelské smlouvě má zneužívající povahu, nemůže být takové ujednání pro spotřebitele závazné(6).
25.      Vymezení právních účinků zjištění, že má smluvní ujednání zneužívající povahu, sice v zásadě náleží členským státům(7), nicméně Soudní dvůr upřesnil, že vnitrostátní soudy jsou povinny takové zneužívající ujednání ze smlouvy odstranit, přičemž nemohou takové ustanovení nahradit výkladem vůle stran, aby zabránily prohlášení neplatnosti smlouvy, ani dispozitivním ustanovením vnitrostátního práva(8). Z uvedeného důvodu platí, že pokud smlouva nemůže nadále platit bez zneužívajícího ujednání, jsou vnitrostátní soudy povinny ji zrušit v plném rozsahu. Právě to se stalo v projednávané věci, když předkládající soud rozhodl, že smlouva nemůže nadále platit bez zneužívajícího ujednání, a prohlásil ji v plném rozsahu za absolutně neplatnou. Uvedené zjištění předkládajícího soudu nebylo rozporováno.
26.      Navíc platí, že právní důsledky prohlášení smlouvy za absolutně neplatnou jsou sice rovněž
v zásadě otázkou vnitrostátního práva, nicméně tyto důsledky musí být slučitelné s unijním právem a zejména s cíli směrnice o zneužívajících ujednáních(9).
27.      V tomto ohledu Soudní dvůr konstatoval, že vnitrostátní právo provádějící uvedenou směrnici musí zejména usnadnit dosažení dvou cílů.
28.      Zaprvé musí vnitrostátní právo umožňovat obnovení právní a faktické situace, ve které by se spotřebitel nacházel, kdyby toto zneužívající ujednání nebylo sjednáno, zejména prostřednictvím nároku na vrácení prospěchu, který k jeho tíži neoprávněně získal prodávající nebo poskytovatel na základě uvedeného zneužívajícího ujednání(10). Podobný restituční účinek je nutno uznat i tehdy, když zneužívající povaha ujednání smlouvy uzavřené mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo poskytovatelem nezakládá pouze neplatnost těchto ujednání, nýbrž neplatnost této smlouvy v plném rozsahu(11).
29.      Zadruhé vnitrostátní právo nesmí zpochybňovat odrazující účinek, o nějž usiluje směrnice o zneužívajících ujednáních. Uvedený cíl je obecné povahy a má bránit prodávajícím nebo poskytovatelům v tom, aby do spotřebitelských smluv začleňovali zneužívající ujednání(12).
30.      V rozsudku Bank M, kterého se dovolávají zúčastněné strany v projednávané věci, Soudní dvůr shrnul uvedenou judikaturu následovně: „otázka, zda jsou vnitrostátní pravidla upravující praktické důsledky neplatnosti smlouvy o hypotečním úvěru, a to kvůli zneužívajícím ujednáním, slučitelná s unijním právem, závisí na tom, zda tato pravidla umožňují právně a fakticky obnovit situaci spotřebitele, ve které by se nacházel, kdyby tato smlouva nebyla sjednána, a dále zda nezpochybňují odrazující účinek, o nějž usiluje směrnice [o zneužívajících ujednáních]“(13).
31.      Pokud jde o obnovení právní a faktické situace, ve které by se spotřebitel nacházel, kdyby smlouva neosahovala zneužívající ujednání, z judikatury jasně vyplývá, že spotřebitelé musí mít nárok přinejmenším na náhradu zaplacených měsíčních splátek a poplatků uhrazených v souvislosti s plněním této smlouvy, jakož i zaplacení zákonných úroků z prodlení ode dne výzvy k zaplacení(14). Kromě toho Soudní dvůr v rozsudku Bank M obecně konstatoval, že pohledávky jdoucí nad rámec vrácení zaplacených měsíčních splátek a poplatků uhrazených v souvislosti s plněním této smlouvy podle všeho nezpochybňují uvedené dva cíle sledované směrnicí o zneužívajících ujednáních(15). Soudní dvůr nicméně dosud neposuzoval právo spotřebitelů požadovat vrácení částek zaplacených v souvislosti s pojistnými smlouvami spjatými se smlouvou o hypotečním úvěru.
32.      Podle mého názoru by připuštění nároků na vrácení částek zaplacených v souvislosti se všemi čtyřmi druhy pojištění, o která jde v projednávané věci, nezpochybnilo cíl spočívající v obnovení stavu, v němž se úvěrovaný nacházel před uzavřením smlouvy, která byla prohlášena za neplatnou, ani odrazující účinek, o nějž usiluje směrnice o zneužívajících ujednáních, ale naopak by přispělo k jejich dosažení.
33.      Soudní dvůr nicméně rovněž konstatoval, že vnitrostátní soudy musí při posuzování svého vnitrostátního práva zohledňovat zásadu proporcionality. To znamená, že sice platí, že vrácení částek zaplacených na všechny čtyři druhy pojištění by mohlo přispět k dosažení cílů směrnic o zneužívajících ujednáních, avšak vnitrostátní právo nesmí
překračovat meze toho, co je k dosažení uvedených cílů nezbytné(16).
34.      Z tohoto pohledu předkládající soud v předkládacím rozhodnutí vysvětlil, že připuštění nároků spotřebitelů na vrácení částek zaplacených v souvislosti s pojištěním nemovitosti a životním pojištěním by mohlo být nepřiměřené. Takový argument spíše svědčí ve prospěch převažující vnitrostátní judikatury, která brání úvěrovanému, aby vznášel nároky na vrácení pojistného zaplaceného na pojištění nemovitosti a životní pojištění, přestože sjednání uvedených pojistných smluv bylo podmínkou uzavření úvěrové smlouvy, jež byla prohlášena za absolutně neplatnou, neboť obsahovala zneužívající ujednání. Podle předkládajícího soudu by bylo vhodnější zvolit takový výklad, podle kterého by neplatnost úvěrové smlouvy neměla za následek neplatnost samotných pojistných smluv, ale pouze zánik účinnosti zajišťovacích mechanismů s nimi spjatých, tedy postoupení pohledávky z pojištění nemovitosti a určení banky jako obmyšleného z životního pojištění. Podle takového výkladu by si úvěrovaný zachoval krytí na základě obou pojistných smluv, a nemohl by se tedy domáhat vrácení pojistného zaplaceného za uvedené pojistné smlouvy.
B.      Posouzení projednávané věci
35.      Z výše uvedené judikatury Soudního dvora lze dovodit, že banka je v zásadě povinna vrátit veškeré částky zaplacené úvěrovaným v souvislosti se smlouvou, která byla následně prohlášena za absolutně neplatnou z toho důvodu, že obsahovala zneužívající ujednání.
36.      Jak je uvedeno výše, částky zaplacené úvěrovaným v souvislosti s prvními dvěma druhy pojištění, a sice pojištěním při nízkém vlastním vkladu a překlenovacím pojištěním, jsou podle všeho neoddělitelně spjaty se samotnou úvěrovou smlouvou.
37.      Podle předkládacího rozhodnutí i názoru předkládajícího soudu se jeví jako nesporné, že banka musí spotřebiteli vrátit pojistné zaplacené na zmíněné dvě pojistné smlouvy, které kryjí vlastní rizika banky. Lze totiž tvrdit, že takové pojistné smlouvy jsou neoddělitelně spjaty se smlouvou, která byla prohlášena za neplatnou, neboť bez smlouvy o hypotečním úvěru by neexistovaly; banka, nikoli úvěrovaný, je pojistníkem a současně jedinou osobou oprávněnou k přijetí jakékoli výplaty.
38.      V tomto ohledu není žádný důvod k tomu, aby se Soudní dvůr neztotožnil s názorem předkládajícího soudu, a v tomto smyslu by tudíž měl odpovědět na první část předběžné otázky.
39.      Jediné dvě platby, které je nutno podrobit dalšímu zkoumání, jsou tedy pojistná zaplacená na pojištění nemovitosti a na životní pojištění, přičemž v případě takových pojištění převažující vnitrostátní judikatura podle všeho nepřiznává úvěrovaným právo na vrácení pojistného.
40.      Nejprve je nutno připomenout, že směrnice o zneužívajících ujednáních, která je nástrojem minimální harmonizace(17), ponechává na členských státech, aby přijaly podrobná pravidla na ochranu spotřebitelů před zneužívajícími ujednáními ve spotřebitelských smlouvách. V tomto smyslu mají členské státy prostor pro uvážení a mohou použít různá právní řešení, pomocí nichž zajistí obnovení situace, ve které by se úvěrovaný nacházel, kdyby zneužívající ujednání nebylo sjednáno, a která poslouží k odrazení prodávajících nebo poskytovatelů od začleňování zneužívajících ujednání do spotřebitelských smluv. Směrnice o zneužívajících ujednáních vyžaduje pouze, aby byly splněny alespoň uvedené dva cíle.
41.      V tomto smyslu je to právě vnitrostátní soud, nikoli Soudní dvůr, kdo má nejlepší předpoklady k rozhodnutí o tom, zda jsou pravidla vnitrostátního práva zkoumaná v rámci celého vnitrostátního právního řádu vhodná a nezbytná k dosažení cílů směrnice o zneužívajících ujednáních.
42.      Soudní dvůr tedy může vnitrostátnímu soudu poskytnout pouze určitá vodítka
k tomu, co by mělo být v rámci takového posuzování zohledňováno.
43.      Pro účely projednávané věci tedy zmíním několik prvků, které by mohly být pro předkládající soud relevantní při rozhodování o tom, zda je nezbytné změnit převažující výklad vnitrostátního práva, podle kterého by žalobkyně v původním řízení neměla právo požadovat vrácení pojistného zaplaceného na smlouvy o pojištění nemovitosti a o životním pojištění, přestože sjednání uvedených pojistných smluv bylo podmínkou uzavření smlouvy o hypotečním úvěru, která byla prohlášena za absolutně neplatnou, neboť obsahovala zneužívající ujednání.
44.      Uvedené dvě pojistné smlouvy na jedné straně pokrývají určitá rizika banky, která vznikají v případě poškození nemovitosti zatížené hypotékou nebo v případě úmrtí úvěrovaného, ale na druhé straně kryjí též určitá rizika, jež nese úvěrovaný nezávisle na úvěru. Všechny zúčastněné strany na jednání i předkládající soud(18) se shodly na tom, že zmíněné pojistné smlouvy takovou dvojí funkci mají.
45.      Z důvodu dvojí funkce uvedených dvou pojistných smluv lze částky zaplacené v souvislosti s nimi považovat buď za částky neoddělitelně spjaté s dotčenou smlouvou o hypotečním úvěru, nebo za částky na uvedené smlouvě nezávislé.
46.      Na jedné straně by bylo možno říci, že úvěrovaná uvedené pojistné smlouvy sjednala pouze z toho důvodu, že byly podmínkami získání úvěru(19). V případě takového výkladu by mohlo být vrácení částek zaplacených v souvislosti s uvedenými pojistnými smlouvami považováno za nezbytné k obnovení situace, ve které se úvěrovaná nacházela před uzavřením dotčené smlouvy, neboť před sjednáním úvěrové smlouvy neměla žádnou povinnost takové částky platit.
47.      Kromě toho by mohla povinnost vrácení částek zaplacených na uvedené pojistné smlouvy, které byly spjaty s úvěrovou smlouvou, u níž bylo zjištěno, že obsahovala zneužívající ujednání, skutečně posílit odrazující účinek sledovaný směrnicí o zneužívajících ujednáních.
48.      Uvedené argumenty svědčí ve prospěch závěru, že spotřebitelé mají právo požadovat vrácení pojistného zaplaceného na uvedené pojistné smlouvy.
49.      Na druhé straně judikatura Soudního dvora v zásadě vyžaduje „vrácení prospěchu, který k [tíži spotřebitele] neoprávněně získal prodávající nebo poskytovatel na základě uvedeného zneužívajícího ujednání“(20).
50.      Vzhledem k tomu, že se v projednávané věci dotčená pojistná týkají smluv o životním pojištění a o pojištění nemovitosti a z obou těchto pojištění má prospěch spotřebitel, nejedná se o pojištění, která by byla jako taková k tíži spotřebitele. Zaprvé, jak bylo potvrzeno na jednání, AS si mohla svobodně vybrat pojišťovnu, u níž pojistné smlouvy sjedná. Zadruhé ve věci v původním řízení nebylo předmětem sporu, že pojistné smlouvy byly řádně plněny; pojistitel poskytl účinnou záruku na nemovitost a osobu spotřebitele, jež pokrývala taková rizika, jako je požár, povodeň, smrt, invalidita atd. Uvedený prospěch nebyl čistě hypotetický.
I když nenastala pojistná událost, vedl pojistitel riziko ve své rozvaze, držel nezbytné rezervy a vznikly mu skutečné náklady na získání zajištění za účelem krytí potenciální expozice pojistitele. Po celou dobu trvání uvedených pojistných smluv byl pojistitel vystaven riziku vzniku pojistné události a poskytoval spotřebiteli nepřetržitou ochranu a okamžité finanční zajištění. Vzhledem k tomu, že pojistná představovala legitimní úplatu za převzatá rizika, představuje jejich zaplacení službu, která byla účinně poskytnuta a odpovídajícím způsobem naceněna.
51.      Případný nárok na vrácení takového pojistného je tedy nejen post festum, ale též obtížné ocenitelný v kontextu takového nesporného poskytnutí služeb. Bylo by totiž možné říci, že by vrácení za takových okolností, jako jsou okolnosti, které nastaly ve věci v původním řízení, ve vztahu k pojištění nemovitosti a životnímu pojištění, překročilo rámec pouhého obnovení stavu, ve kterém by se spotřebitel nacházel, pokud by zneužívající ujednání nebylo sjednáno; de facto by tím bylo spotřebiteli poskytnuto bezplatné pojistné krytí, aniž by musel vynaložit jakékoli osobní náklady.
52.      Je pravda, že v rámci politik Unie je v článku 169 SFEU a článku 38 Listiny základních práv Evropské unie zakotven požadavek vysoké ochrany spotřebitelů, kteří se nacházejí v nerovném postavení vůči obchodníkům, jelikož jsou považováni za ekonomicky slabší a právně méně zkušené než jejich smluvní partneři(21). Je však rovněž pravda, že judikatura Soudního dvora uznává, že ochrana spotřebitele není absolutní(22).
53.      V tomto ohledu platí, že dotčené smlouvy o pojištění nemovitosti a o životním pojištění jsou sice prospěšné i pro banku(23), nicméně uvedený prospěch nevyplývá ze samotného zneužívajícího ujednání. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že cílem směrnice o zneužívajících ujednáních není prohlášení neplatnosti všech smluv obsahujících zneužívající ujednání, ale dosažení rovnováhy mezi právy a povinnostmi smluvních stran, obnovení rovnosti mezi nimi(24).
54.      Vnitrostátní pravidla, jejichž cílem je obnovit původní stav, ve kterém by se spotřebitel nacházel, kdyby zneužívající ujednání nebylo sjednáno, nesmí překračovat meze toho, co je nezbytné k dosažení uvedeného hlavního cíle směrnice o zneužívajících ujednáních, tím, že banky zatíží nepřiměřeným břemenem. Přílišné vychýlení rovnováhy na opačnou stranu by mohlo ohrozit stabilitu finančního trhu, což by bylo v rozporu s cíli směrnice o zneužívajících ujednáních.
55.      V tomto ohledu Soudní dvůr uznává, že cíle spočívající v zajištění stability bankovního a finančního systému, jakož i v zabránění systémovému riziku představují cíle obecného zájmu sledované Unií(25).
56.      Uvedené cíle jsou cíli obecného zájmu a jsou ústavně zakotveny v poslání spočívajícím v zajištění stability finančního systému, jehož plnění bylo čl. 127 odst. 5 SFEU svěřeno Evropskému systému centrálních bank (ESCB), jakož i v nutnosti zachovat stabilitu hospodářské a měnové unie zakotvené v čl. 3 odst. 4 SEU.
57.      Je vhodné zdůraznit, že obezřetnostní požadavky byly na úrovni Unie stanoveny na základě článku 114 SFEU (vnitřní trh), v rámci nařízení o kapitálových požadavcích(26), a na základě čl. 63 odst. 1 SFEU (volný pohyb kapitálu), v rámci směrnice o kapitálových požadavcích(27). Zmíněné požadavky se vztahují na všechny členské státy a překračují hranice eurozóny.
58.      Uvedené požadavky jsou dále posíleny v nejrůznějších aktech sekundárního práva Unie v oblasti ochrany spotřebitele, jako je směrnice 2014/17/EU týkající se hypotečních úvěrů(28).
59.      Smlouvy o životním pojištění a o pojištění nemovitosti sice nejsou na základě použitelného unijního práva v souvislosti s poskytováním hypotečních úvěrů vyžadovány, nicméně slouží k zajištění toho, aby banka dodržovala základní obezřetnostní požadavky a regulační normy. Ve věci v původním řízení není předmětem sporu, že požadavek bank vůči úvěrovaným na sjednání takových pojistných smluv není sám o sobě nespravedlivý ani právně neplatný.
60.      V konečném důsledku slouží provedení takových záruk jak soukromým zájmům banky a úvěrovaného, tak širšímu veřejnému zájmu. Tím, že úvěrovaného chrání před nepředvídanými okolnostmi a banku před nesplácením úvěru, podporují uvedená opatření stabilitu bankovního a finančního systému, což je cíl obecného zájmu unijního práva.
61.      Existuje nepřeberné množství výdajů, které mohou úvěrovanému vzniknout v souvislosti s uzavřením smlouvy, která je následně prohlášena za neplatnou(29). V tomto ohledu může vnitrostátní právo rozlišovat mezi výdaji, které musí být spotřebiteli vráceny, a výdaji, jejichž vrácení není automatickým důsledkem skutečnosti, že byla smlouva o hypotečním úvěru prohlášena za neplatnou, neboť obsahovala zneužívající ujednání(30).
62.      Závěrem je třeba uvést, že problematika vracení uvedených dvou druhů pojistného nepředstavuje otázku upřednostňování jedné zásady před jinou, ale otázku vyvažování různých zájmů.
63.      Pokud je splněna podmínka spočívající v tom, že jsou úvěrovanému vráceny všechny platby, z nichž měla prospěch banka v důsledku zneužívajícího ujednání obsaženého ve smlouvě o hypotečním úvěru, nemám za to, že unijní právo brání výkladu vnitrostátního práva, podle kterého úvěrovaný nemá právo požadovat vrácení pojistného zaplaceného na životní pojištění a na pojištění nemovitosti, a to ani v případě, že sjednání takových pojistných smluv bylo podmínkou uzavření úvěrové smlouvy, která byla prohlášena za absolutně neplatnou, neboť obsahovala zneužívající ujednání.
IV.    Závěry
64.      S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžnou otázku položenou Krajským soudem ve Varšavě (Sąd Okręgowy w Warszawie, Polsko) odpověděl následovně:
„Článek 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách, vykládané ve světle zásad efektivity a proporcionality, musí být v případě prohlášení neplatnosti celé spotřebitelské smlouvy
vykládány v tom smyslu, že nebrání soudnímu výkladu vnitrostátní právní úpravy, podle něhož
–        má banka povinnost vrátit spotřebiteli ekvivalent nákladů, které spotřebitel vynaložil na pojištění rizika banky, jako je pojištění při nízkém vlastním vkladu a překlenovací pojištění, která představovala zajištění splacení úvěru;
–        banka není povinna vrátit spotřebiteli ekvivalent nákladů, které spotřebitel vynaložil na pojištění rizika spotřebitele, jako je pojištění nemovitosti a životní pojištění, která představovala zajištění splacení úvěru.“
1      Původní jazyk: angličtina.
i      Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
2      Směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288, a oprava Úř. věst. 2016, L 303, s. 26; dále jen „směrnice o zneužívajících ujednáních“).
3      Pojištění při nízkém vlastním vkladu kompenzuje riziko úvěrujícího v situacích, kdy hodnota částky poskytnuté na úvěr odpovídá podstatné části (více než 80 %) hodnoty nemovitosti zatížené hypotékou. Čím vyšší je poměr úvěru k hodnotě nemovitosti, tím vyšší je riziko spojené s úvěrem pro úvěrujícího; z tohoto důvodu může být po úvěrovaném požadováno sjednání dodatečného pojištění.
4      Překlenovací pojištění je krátkodobým zajištěním, které kryje riziko banky během přechodného období mezi vyplacením úvěru a formálním právním zápisem hypotéky do katastru nemovitostí a do rejstříku hypoték.
5      V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 21. prosince 2016, Gutiérrez Naranjo a další (C‑154/15, C‑307/15 a C‑308/15, EU:C:2016:980, bod 61).
6      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. prosince 2016, Gutiérrez Naranjo a další (C‑154/15, C‑307/15 a C‑308/15, EU:C:2016:980, body 53 až 57 a citovaná judikatura).
7      V tomto ohledu viz rozsudky ze dne 21. prosince 2016, Gutiérrez Naranjo a další (C‑154/15, C‑307/15 a C‑308/15, EU:C:2016:980, bod 66), a ze dne 15. června 2023, Bank M. (Důsledky zrušení smlouvy) (C‑520/21, dále jen „rozsudek Bank M“, EU:C:2023:478, bod 61).
8      Viz rozsudek ze dne 8. září 2022, D. B. P. a další (Hypoteční úvěr v cizí měně) (C‑80/21 až C‑82/21, EU:C:2022:646, bod 68). Jak totiž vysvětluje generální advokátka V. Trstenjak v bodech 86 až 88 svého stanoviska ve věci Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:74), vyhlídka na odpadnutí důvodů neplatnosti smlouvy, která obsahuje zneužívající ujednání, na základě rozhodnutí vnitrostátního soudu, kterým bude takové ujednání změněno nebo nahrazeno, „by nejen omezila odrazující účinek, jež plyne z článku 6 směrnice [o zneužívajících ujednáních], ale dokonce by měla opačný účinek“, neboť by mohla prodávajícímu nebo poskytovateli dávat „podnět k tomu, aby prostě ‚zkusil své štěstí‘ a zahrnul do smlouvy tolik zneužívajících [ujednání], jak jen bude možné, a doufal, že většinu z nich vnitrostátní soud přehlédne“.
9      V tomto smyslu viz rozsudek Bank M, bod 64.
10      Viz rozsudky ze dne 21. prosince 2016, Gutiérrez Naranjo a další (C‑154/15, C‑307/15 a C‑308/15, EU:C:2016:980, bod 66), a ze dne 31. března 2022, Lombard Lízing (C‑472/20, EU:C:2022:242, body 50 až 55 a citovaná judikatura).
11      V tomto ohledu viz rozsudek Bank M, bod 66.
12      Viz například rozsudek Bank M, body 67 a 68. Uvedený cíl vyplývá z článku 7 směrnice o zneužívajících ujednáních.
13      Rozsudek Bank M, bod 68.
14      Viz rozsudek ze dne 30. dubna 2025, AxFina Hungary (Další existence smlouvy) (C‑630/23, EU:C:2025:302, bod 77 a citovaná judikatura). Soudní dvůr rovněž uznal právo spotřebitelů požadovat vrácení nákladů, jako jsou výdaje za notářské úkony a za poradenské služby, pokud jsou takové náklady důsledkem zneužívajícího ujednání. V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. července 2020, Caixabank a Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑224/19 a C‑259/19, EU:C:2020:578).
15      Rozsudek Bank M, body 69 a 74.
16      V tomto smyslu viz rozsudek Bank M, bod 73.
17      To znamená, že členské státy mohou rovněž přijmout pravidla, která spotřebitelům zajistí vyšší úroveň ochrany, než je ochrana požadovaná směrnicí. Viz bod 12 odůvodnění uvedené směrnice a rozsudky ze dne 3. června 2010, Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C‑484/08, EU:C:2010:309, bod 28), a ze dne 18. ledna 2024, Getin Noble Bank a další (Přezkum zneužívající povahy ujednání z úřední povinnosti) (C‑531/22, EU:C:2024:58, bod 68).
18      Bod 5 odpovědi předkládajícího soudu na otázky položené Soudním dvorem.
19      Je však rovněž možné, že úvěrovaná již měla na nemovitost nabídnutou v rámci hypotéky sjednáno pojištění nemovitosti, popřípadě měla sjednáno životní pojištění, a pouze postoupila své pohledávky z uvedených pojistných smluv na banku do výše hodnoty úvěru.
20      Rozsudek ze dne 21. prosince 2016, Gutiérrez Naranjo a další (C‑154/15, C‑307/15 a C‑308/15, EU:C:2016:980, bod 66), kurzivou zvýraznila autorka stanoviska. Viz též bod 28 tohoto stanoviska.
21      Rozsudek ze dne 7. listopadu 2019, Profi Credit Polska (C‑419/18 a C‑483/18, EU:C:2019:930, bod 46).
22      Rozsudky ze dne 21. prosince 2016, Gutiérrez Naranjo a další (C‑154/15, C‑307/15 a C‑308/15, EU:C:2016:980, bod 68), a ze dne 13. března 2025, Banco Santander (C‑230/24, EU:C:2025:177, bod 30 a citovaná judikatura).
23      Pokud by například nemovitost zatížená hypotékou nebyla úvěrovaným pojištěna, mohla by být banka nucena takové pojištění sjednat na vlastní náklady, což by mohlo mít za následek nabízení dotčeného úvěru za vyšší cenu.
24      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. listopadu 2023, Provident Polska (C‑321/22, EU:C:2023:911, body 81 a 87, jakož i citovaná judikatura).
25      Viz rozsudek ze dne 16. července 2020, Adusbef a další (C‑686/18, EU:C:2020:567, bod 92 a citovaná judikatura). Konkrétně v kontextu výkladu směrnice o zneužívajících ujednáních viz rozsudek ze dne 8. května 2025, Myszak (C‑324/23, EU:C:2025:324, bod 71 a citovaná judikatura).
26      Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 575/2013 ze dne 26. června 2013 o obezřetnostních požadavcích na úvěrové instituce a investiční podniky a o změně nařízení (EU) č. 648/2012 (Úř. věst. 2013, L 176, s. 1) ve znění nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2025/1496 ze dne 12. června 2025, kterým se mění nařízení č. 575/2013, pokud jde o datum použitelnosti kapitálových požadavků k tržnímu riziku (Úř. věst. L, 2025/1496).
27      Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/36/EU ze dne 26. června 2013 o přístupu k činnosti úvěrových institucí a o obezřetnostním dohledu nad úvěrovými institucemi a investičními podniky, o změně směrnice 2002/87/ES a zrušení směrnic 2006/48/ES a 2006/49/ES (Úř. věst. 2013, L 176, s. 338) ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2024/1619 ze dne 31. května 2024, kterou se mění směrnice 2013/36, pokud jde o pravomoci dohledu, sankce, pobočky ze třetích zemí a environmentální, sociální a správní rizika (Úř. věst. L, 2024/1619).
28      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 4. února 2014 o smlouvách o spotřebitelském úvěru na nemovitosti určené k bydlení a o změně směrnic 2008/48/ES a 2013/36 a nařízení (EU) č. 1093/2010 (Úř. věst. 2014, L 60, s. 34). Viz zejména čl. 12 odst. 4 uvedené směrnice.
29      Může se jednat o všední výdaje, jako je cena taxislužby, která spotřebitele odveze do banky za účelem podpisu smlouvy, nebo náklady na překlad dokumentů, které musí být vyhotoveny v jazyce státu, v němž se nachází banka, aby bylo možno o úvěr žádat.
30      Přestože by takové dodatečné náklady mohly být vyloučeny z rozsahu práva požadovat vrácení v návaznosti na prohlášení úvěrové smlouvy za neplatnou z důvodu, že obsahovala zneužívající ujednání, nelze vyloučit, že by bylo možné takové náklady vymáhat žalobou na náhradu škody, pokud by byly podmínky pro přiznání takové náhrady splněny.