62019CC0002
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MICHALA BOBKA
přednesené dne 6. února 2020 (
1
)
Věc C‑2/19
A. P.
proti
Riigiprokuratuur
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Riigikohus (Nejvyšší soud, Estonsko)]
„Řízení o předběžné otázce – Rámcové rozhodnutí 2008/947/SVV – Dohled nad probačními opatřeními a alternativními tresty – Uznání a dohled nad výkonem rozsudku, kterým se ukládá podmíněný trest, ale žádné probační opatření“
I. Úvod
1.
Rámcové rozhodnutí 2008/947 (
2
) (dále jen „RR 2008/947“) zavádí zvláštní mechanismus vzájemného uznávání rozsudků nebo rozhodnutí o probaci, kterými se ukládají probační opatření nebo alternativní tresty. Umožňuje, aby byla odpovědnost za dohled nad probačními opatřeními nebo alternativními tresty přenesena z členského státu, ve kterém byl trest vydán a taková opatření uložena, na členský stát, ve kterém odsouzená osoba pobývá. Podle článku 1 RR 2008/947 je cílem tohoto mechanismu „usnadnit společenskou rehabilitaci odsouzených osob, zlepšit ochranu obětí a veřejnosti a usnadnit uplatňování vhodných probačních opatření a alternativních trestů v případě pachatelů trestných činů, kteří nežijí ve státě odsouzení“.
2.
V projednávané věci lotyšské orgány požádaly, aby estonské orgány použily tento mechanismus na rozsudek, kterým se ukládá trest odnětí svobody v trvání tří let, jehož výkon byl podmíněně odložen, pokud se odsouzená osoba v následujících třech letech nedopustí nového úmyslného trestného činu. Tímto rozsudkem však nebylo uloženo žádné konkrétní probační opatření.
3.
Soudní dvůr je v této souvislosti žádán o určení (věcné) oblasti působnosti mechanismu vzájemného uznávání v RR 2008/947: použije se tento mechanismus rovněž na rozsudek, který obsahuje pouze podmíněný trest a neukládá žádné probační opatření?
II. Právní rámec
A.
Unijní právo
4.
Bod 8 odůvodnění RR 2008/947 uvádí, že „[v]zájemné uznávání podmíněných trestů, podmíněných odsouzení, alternativních trestů a rozhodnutí o podmíněných propuštěních a dohled nad nimi mají za cíl zlepšit vyhlídky společenského znovuzačlenění odsouzené osoby tím, že se jí umožní zachovat její rodinné, jazykové, kulturní a jiné vazby; cílem je však také zlepšit kontrolu plnění probačních opatření a alternativních trestů s cílem zamezit novým trestným činům, a náležitě tak zohlednit myšlenku ochrany obětí a veřejnosti“.
5.
Bod 9 odůvodnění stanoví, že „[n]ěkteré druhy probačních opatření a alternativních trestů používají všechny členské státy a jsou nad nimi v zásadě ochotny vykonávat dohled. Výkon dohledu nad opatřeními a tresty tohoto druhu by měl být povinný kromě určitých výjimek stanovených tímto rámcovým rozhodnutím. Členské státy mohou navíc prohlásit, že jsou ochotny vykonávat dohled nad jinými druhy probačních opatření nebo jinými druhy alternativních trestů“.
6.
Článek 1 RR 2008/947 definuje cíle a oblast působnosti tohoto aktu:
„1.   Cílem tohoto rámcového rozhodnutí je usnadnit společenskou rehabilitaci odsouzených osob, zlepšit ochranu obětí a veřejnosti a usnadnit uplatňování vhodných probačních opatření a alternativních trestů v případě pachatelů trestných činů, kteří nežijí ve státě odsouzení. S ohledem na dosažení těchto cílů stanoví toto rámcové rozhodnutí pravidla, podle kterých členský stát jiný než ten, ve kterém byla dotyčná osoba odsouzena, uznává rozsudky a případně rozhodnutí o probaci, vykonává dohled nad probačními opatřeními uloženými na základě rozsudku nebo alternativními tresty uloženými tímto rozsudkem a přijímá veškerá další rozhodnutí vztahující se k tomuto rozsudku, není-li v tomto rámcovém rozhodnutí stanoveno jinak.
2.   Toto rámcové rozhodnutí se vztahuje pouze na
a)
uznávání rozsudků a případně rozhodnutí o probaci;
b)
předání odpovědnosti za dohled nad probačními opatřeními a alternativními tresty;
c)
všechna další rozhodnutí spojená s rozhodnutími uvedenými v písmenech a) a b),
jak je popsáno a stanoveno v tomto rámcovém rozhodnutí.
[…]“
7.
V článku 2 jsou definovány následující pojmy:
„[…]
1)   ‚rozsudkem‘ [se rozumí] pravomocné rozhodnutí nebo příkaz soudu vydávajícího státu, který stanoví, že fyzická osoba spáchala trestný čin, a ukládá jí
a)
trest odnětí svobody nebo opatření spojené se zbavením osobní svobody, pokud bylo na základě tohoto rozsudku nebo následného rozhodnutí o probaci rozhodnuto o jejím podmíněném propuštění;
b)
podmíněný trest;
c)
podmíněné odsouzení;
d)
alternativní trest;
2)   ‚podmíněným trestem‘ [se rozumí] trest odnětí svobody nebo opatření spojené se zbavením osobní svobody, jejichž výkon se při vynesení rozsudku zcela nebo částečně podmíněně odkládá za současného uložení jednoho nebo více probačních opatření. Tato probační opatření mohou být stanovena buď v samotném rozsudku nebo v samostatném rozhodnutí o probaci vydaném příslušným orgánem;
3)   ‚podmíněným odsouzením‘ [se rozumí] rozsudek, kterým se podmíněně upouští od potrestání za současného uložení jednoho či více probačních opatření nebo kterým se ukládá jedno nebo více probačních opatření namísto trestu odnětí svobody nebo opatření spojeného se zbavením osobní svobody. Tato probační opatření mohou být stanovena buď v samotném rozsudku, nebo v samostatném rozhodnutí o probaci vydaném příslušným orgánem;
[…]
5)   ‚rozhodnutím o probaci‘ [se rozumí] rozsudek nebo pravomocné rozhodnutí příslušného orgánu vydávajícího státu přijaté na základě rozsudku,
a)
jímž je rozhodnuto o podmíněném propuštění nebo
b)
jež ukládá probační opatření;
[…]
7)   ‚probačním opatřením‘ [se rozumí] povinnosti a příkazy uložené příslušným orgánem fyzické osobě v souladu s vnitrostátním právem vydávajícího státu v souvislosti s podmíněným trestem, podmíněným odsouzením nebo podmíněným propuštěním;
[…]“
8.
Článek 4 odst. 1 RR 2008/947 uvádí v písmenech a) až k) různé druhy probačních opatření nebo alternativních trestů, na které se rámcové rozhodnutí vztahuje. Podle čl. 4 odst. 2 oznámí každý členský stát generálnímu sekretariátu Rady, nad kterými probačními opatřeními a alternativními tresty kromě těch, jež jsou uvedeny v čl. 4 odst. 1, je připraven vykonávat dohled.
9.
Článek 14 se vztahuje na „[p]ravomoc přijímat veškerá další rozhodnutí a rozhodné právo“:
„1.   Příslušný orgán vykonávajícího státu má pravomoc přijímat veškerá další rozhodnutí týkající se podmíněného trestu, podmíněného propuštění, podmíněného odsouzení a alternativního trestu, zejména pokud odsouzená osoba neplní probační opatření nebo alternativní trest nebo spáchá nový trestný čin.
Tato další rozhodnutí zahrnují zejména:
a)
změnu povinností nebo příkazů uložených v probačním opatření nebo alternativním trestu nebo změnu délky probační doby;
b)
zrušení odkladu výkonu rozsudku nebo zrušení rozhodnutí o podmíněném propuštění a
c)
uložení trestu odnětí svobody nebo opatření spojeného se zbavením osobní svobody v případě alternativního trestu nebo podmíněného odsouzení.
2.   Rozhodnutí přijatá podle odstavce 1 a všechny důsledky vyplývající z rozsudku, včetně případného výkonu a tam, kde to je nutné, přeměny trestu odnětí svobody nebo opatření spojeného se zbavením osobní svobody, se řídí právem vykonávajícího státu.
[…]“
B.
Estonské právo
10.
Podle § 50857 Kriminaalmenetluse seadustik (estonský trestní řád) je uznání rozsudků a výkon dohledu nařízeného na základě tohoto paragrafu přípustné pouze ve vztahu k výčtu probačních opatření či alternativních trestů, který odpovídá výčtu uvedenému v článku 4 odst. 1 RR 2008/947.
III. Skutkové okolnosti, řízení a předběžná otázka
11.
Rozsudkem Rīgas pilsētas Latgales priekšpilsētas tiesa (Městský soud v Rize, obvod Latgale, Lotyšsko) ze dne 24. ledna 2017 byl navrhovatel v původním řízení uznán vinným podle § 20 odst. 4 a § 195 odst. 3 Krimināllikums (lotyšský trestní zákoník) z napomáhání legalizaci výnosů z trestné činnosti ve značném rozsahu (dále jen „dotčený rozsudek“). Navrhovatel byl odsouzen k trestu odnětí svobody v délce tří let, jehož výkon byl podmíněně odložen s tím, že se ve zkušební době v trvání tří let nesmí dopustit nového úmyslného trestného činu.
12.
Lotyšské orgány požádaly orgány Estonské republiky o uznání a výkon dotčeného rozsudku v Estonsku.
13.
Usnesením Harju Maakohus (soud prvního stupně v Harju, Estonsko) ze dne 16. února 2018 byl dotčený rozsudek v Estonsku prohlášen za vykonatelný. Podle Riigiprokurör (státní zástupce, Estonsko) nemohl být dotčený rozsudek v Estonsku uznán z důvodu neexistence právního základu. Harju Maakohus (soud prvního stupně v Harju) byl však odlišného názoru a uvedl, že skutečnost, že nebylo uloženo žádné probační opatření nebo alternativní trest, nebrání tomu, aby byl dotčený rozsudek uznán. Odkázal na článek 14 RR 2008/947, podle kterého příslušný orgán vykonávajícího státu má pravomoc přijímat veškerá další rozhodnutí týkající se podmíněného trestu, a to mimo jiné tehdy, pokud odsouzená osoba během probační doby spáchá nový trestný čin. Přestože nebyla odsouzené osobě uložena žádná probační opatření nebo alternativní trest, byl dotčený rozsudek spojen s probační dobou, která stále běžela.
14.
Usnesením ze dne 21. března 2018 potvrdil Tallinna Ringkonnakohus (odvolací soud v Tallinu, Estonsko) prvoinstanční usnesení.
15.
Navrhovatel v původním řízení podal proti tomuto usnesení dovolání k Riigikohus (Nejvyšší soud, Estonsko), který je předkládajícím soudem, v němž se domáhal toho, aby byla obě usnesení zrušena a uznání dotčeného rozsudku odepřeno. Podle něj dotčený rozsudek neukládá žádné z opatření taxativně uvedených v § 50857 Kriminaalmenetluse seadustik (estonský trestní řád). Pokud totiž rozhodnutí o vině a trestu z jiného členského státu neukládá žádné probační opatření či alternativní trest z tohoto výčtu, nemůže být uznáno.
16.
Státní zástupce se s tímto názorem opětovně ztotožnil a zopakoval, že pro uznání dotčeného rozsudku neexistuje právní základ.
17.
Za těchto okolností se Riigikohus (Nejvyšší soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je uznání rozsudku členského státu a dohled nad jeho výkonem v souladu s [RR 2008/947] také v případě, že tento rozsudek ukládá odsouzené osobě trest odnětí svobody s podmíněným odkladem výkonu trestu (
3
), takže její jedinou povinností je nespáchat během probační doby žádný nový úmyslný trestný čin (jedná se o podmíněný odklad výkonu trestu podle § 73 estonského trestního zákoníku)?“
18.
Písemná vyjádření předložily estonská vláda, lotyšská vláda, maďarská vláda a Evropská komise. Všechny tyto zúčastněné strany, jakož i navrhovatel v původním řízení a polská vláda se zúčastnili jednání konaného dne 14. listopadu 2019.
IV. Právní posouzení
19.
Toto stanovisko je strukturováno následovně. Začnu otázkou přípustnosti předběžné otázky (A). Dále se budu věnovat požadovaným standardům informací a komunikace mezi orgány vydávajícího a vykonávajícího členského státu (B). Nakonec přistoupím ke klíčové otázce projednávané věci a vysvětlím, proč dotčený rozsudek podle mého názoru nespadá do působnosti RR 2008/947 (C).
A.
Přípustnost
20.
Lotyšská vláda navrhuje prohlásit tuto předběžnou otázku za nepřípustnou, neboť podle jejího názoru spočívá na nesprávném pochopení dosahu dotčeného rozsudku. Tato vláda zdůrazňuje, že lotyšské právo umožňuje zrušení podmíněného odkladu výkonu trestu nejen v případě spáchání nového úmyslného trestného činu, nýbrž je-li spáchán jakýkoliv trestný čin. Lotyšské právo kromě toho automaticky ukládá podmíněně odsouzeným osobám další povinnosti. Závěr, že dotčené odsouzené osobě je uložena jediná povinnost, a to nespáchat nový trestný čin, je proto podle ní nesprávný.
21.
Vysvětlení poskytnutá lotyšskou vládou beru na vědomí. Skutečností ovšem zůstává, že předkládající soud ve svém předkládacím usnesení jasně uvádí, že v dotčeném rozsudku nebylo uloženo žádné probační opatření. Totéž vyplývá rovněž z bodu j) č. 4 osvědčení, jehož jednotný formulář je stanoven v příloze I k RR 2008/947 (dále jen „osvědčení podle přílohy I“), které v projednávaném případě vyplnily lotyšské orgány a je součástí spisu.
22.
Za takovýchto skutkově jasných okolností se doplňující vysvětlení poskytnutá lotyšskou vládou – která v žádném případě nemohou vyvrátit žádné z tvrzení předkládajícího soudu – dotýkají jiné problematiky, a sice: jaký má být standard informací a komunikace mezi vystavujícími a vykonávajícími orgány v rámci RR 2008/947? Musí být veškeré informace obsaženy v osvědčení podle přílohy I? Mají orgány vykonávajícího členského státu samy ověřovat, zda probační opatření, která nejsou výslovně uvedena v osvědčení podle přílohy I, mohou být ve skutečnosti uložena na základě práva vydávajícího státu?
23.
Bez ohledu na to, zda se projednávaná věc týká pouze standardu informací a komunikace, které mají poskytnout orgány vydávajícího státu (B), nebo zda jí má být rozuměno tak, že se týká věcné oblasti působnosti RR 2008/947 (C), není podle mě pochyb o tom, že se oba případy týkají výkladu RR 2008/947, a že je proto předběžná otázka přípustná.
B.
Ke standardu a jasnosti informací a komunikace
24.
Podobně jako ostatní nástroje unijního práva v oblasti justiční spolupráce v trestních věcech obsahuje osvědčení podle přílohy I RR 2008/947 velké množství řádků a kolonek, které musí vydávající orgán vyplnit. Mezi nimi je kolonka j), nadepsaná „[ú]daje o délce a druhu probačního opatření nebo alternativního trestu“. Bod 1 v kolonce j) se dotazuje na „[c]elkov[ou] dob[u] dohledu nad probačním opatřením nebo alternativním trestem“. Bod 4 v kolonce j) se týká „[d]ruh[u] probačního opatření nebo alternativního trestu“ a obsahuje seznam dvanácti možností k zaškrtnutí, který v zásadě přejímá výčet uvedený v čl. 4 odst. 1 RR 2008/947, přičemž jej doplňuje o možnost reflektující čl. 4 odst. 2. Příslušný orgán vydávajícího státu zaškrtne jednu nebo více z těchto dvanácti možností podle typu uloženého probačního opatření nebo alternativního trestu (tato možnost zaškrtnout více políček je výslovně uvedena).
25.
Ze spisu k projednávané věci vyplývá, že příslušný orgán vydávajícího státu nezaškrtl žádnou z možností obsažených v bodě 4 kolonky j) osvědčení podle přílohy I, přičemž v bodě 1 kolonky j) uvedl, že doba dohledu nad probačním opatřením činí tři roky.
26.
Lotyšská vláda na jednání vysvětlila, že způsob, jakým příslušný orgán v projednávané věci postupoval, odpovídá vnitrostátní praxi, podle které uložená probační opatření skutečně nebývají zahrnována do rozsudku, ale uplatní se ex lege (
4
).
27.
Obecná otázka, která za těchto okolností vyvstává, je, zda může být probační opatření nebo alternativní trest určen jinde než v rozsudku nebo rozhodnutí o probaci. Rozlišil bych dvě roviny této otázky.
28.
Na jedné straně zajisté přísluší každému členskému státu, aby vytvořil strukturu vlastního systému ukládání probačních opatření. Na vnitrostátní úrovni mohou být tato opatření definována v rozsudku samotném, v probačním rozhodnutí vydaném v návaznosti na rozsudek, nebo dokonce v rozhodnutí, které pouze odkazuje na konkrétní právní předpis, který definuje použitelná probační opatření.
29.
Na druhé straně je tato svoboda z funkčních a praktických důvodů poněkud omezena, pokud je žádáno o uznání a dohled nad výkonem probačních opatření na evropské úrovni. Pokud je požádáno o uznání podle RR 2008/947 v jiném členském státě, musí ze zaslaných písemností (a zvláště z osvědčení podle přílohy I) (
5
) jasně vyplývat, nad výkonem jakých specifických probačních opatření či alternativních trestů má být vykonáván dohled.
30.
Rád bych tento bod vyjádřil jednoznačně: veškeré potřebné informace musí být obsaženy v osvědčení podle přílohy I. Soudní spolupráce mezi členskými státy je založena na myšlence standardizované, a tudíž zjednodušené komunikace. Úkolem orgánů vykonávajícího členského státu totiž není zkoumat fungování vnitrostátního práva vydávajícího členského státu za účelem určení nebo ověření zvláštních povinností, jež mohly být odsouzené osobě uloženy na základě vnitrostátního práva, které ovšem žádající orgán opomněl zmínit.
31.
V tomto právním kontextu a s náležitým přihlédnutím k vysvětlením poskytnutým lotyšskou vládou stran jejích právních předpisů není možné přehlédnout, že estonské orgány byly ponechány v jistém informačním vakuu, pokud jde o otázku, nad výkonem jakých probačních opatření měly vykonávat dohled. Jak bylo totiž uvedeno výše, nebyla v kolonce j) bodě 4 osvědčení podle přílohy I zaškrtnuta žádná z možností, což nasvědčuje tomu, že dotčeným rozsudkem nebylo uloženo žádné probační opatření.
32.
V reakci na tuto skutečnost odkazuje lotyšská vláda na článek 15 RR 2008/947, který stanoví, že „[p]říslušné orgány vydávajícího a vykonávajícího státu mohou, kdykoli to považují za vhodné, využít možnosti vzájemné konzultace, aby usnadnily plynulé a účinné uplatňování tohoto rámcového rozhodnutí“. Lotyšská vláda uvádí, že chybí-li informace o probačních opatřeních, mají orgány vykonávajícího státu využít tohoto ustanovení. Orgány vykonávajícího státu mají kontaktovat vydávající stát za účelem zjištění, jaké povinnosti dohledu mají uplatnit na odsouzenou osobu.
33.
Stejně jako v případě jiných nástrojů justiční spolupráce v trestních věcech (
6
) je komunikace mezi příslušnými orgány zajisté velmi důležitá (
7
). Použitelná ustanovení v jednotlivých předpisech, a zejména požadovaná úroveň informací, které mají být poskytnuty, však musí být vykládána takovým způsobem, který minimalizuje potřebu jakékoliv takové dodatečné komunikace. Potřeba přikročit k žádosti o dodatečné informace by se neměla stát pravidlem, ale zůstat výjimkou (
8
).
34.
Orgány vykonávajícího státu by tedy měly mít možnost spolehnout se na informace poskytnuté v osvědčení podle přílohy I, aby pochopily, nad jakými opatřeními mají vykonávat dohled. Jejich úkolem není vést složité diskuze s orgány vydávajícího státu, aby vyplnily (značnou) mezeru v informacích (
9
), které jim byly poskytnuty, jelikož právě tyto informace jsou klíčovým faktorem fungování rámcového rozhodnutí.
35.
S ohledem na tyto skutečnosti je možno konstatovat pouze to, že přístup lotyšských orgánů k vzájemnému uznávání a zejména k „vyplňování“ osvědčení podle přílohy I vykazuje nedostatky. Zdá se, že lotyšská vláda toto na jednání uznala.
36.
Ačkoliv by na projednávanou věc mohlo být do určité míry nahlíženo jako na případ týkající se poskytování adekvátního standardu informací a komunikace v kontextu RR 2008/947, zůstávají skutkové okolnosti takové, jak je uvedl předkládající soud. Tomuto soudu byla předložena žádost o uznání rozsudku ukládajícího podmíněný trest, aniž bylo v poskytnuté dokumentaci určeno jakékoliv probační opatření. Nyní se budu zabývat otázkou, zda je tento soud za takových podmínek povinen dotčený rozsudek uznat.
C.
Je podmíněný trest probační opatření?
37.
Předkládající soud se v podstatě táže, zda se RR 2008/947 použije na rozsudek, kterým se neukládá žádné určité probační opatření a podle kterého je jedinou povinností odsouzené osoby nespáchat během probační doby v délce tří let nový trestný čin.
38.
Za účelem určení, zda takový rozsudek – pro lepší přehlednost budu hovořit o prostém podmíněném trestu – musí být uznán podle RR 2008/947, se budu zabývat zněním (1), kontextem (2) a účelem (3) tohoto aktu.
1. Znění
39.
Předně je třeba poukázat na to, že název RR 2008/947 jasně uvádí, že tento nástroj zavádí mechanismus uznávání za účelem dohledu nad probačními opatřeními a alternativními tresty. Nejedná se o nástroj pro obecné uznání jakéhokoliv rozhodnutí.
40.
Jednotlivá úvodní ustanovení RR 2008/947 jasně vymezují oblast jeho působnosti. Všechna vážou uznání rozsudku nebo probačního rozhodnutí na skutečnost, že takový rozsudek nebo rozhodnutí musí ukládat probační opatření nebo alternativní trest.
41.
Podle čl. 1 odst. 1 toto rámcové rozhodnutí „stanoví […] pravidla, podle kterých členský stát jiný než ten, ve kterém byla dotyčná osoba odsouzena, uznává rozsudky a případně rozhodnutí o probaci [a] vykonává dohled nad probačními opatřeními uloženými na základě rozsudku nebo alternativními tresty uloženými tímto rozsudkem a přijímá veškerá další rozhodnutí vztahující se k tomuto rozsudku, není-li v tomto rámcovém rozhodnutí stanoveno jinak“ (
10
).
42.
Totéž je potvrzeno zněním článků 2 a 4 RR 2008/947.
43.
Definice „podmíněného trestu“ i „podmíněného odsouzení“ podle čl. 2 odst. 2 a čl. 2 odst. 3 RR 2008/947 vychází ze souběžného přijetí jednoho nebo více probačních opatření, která mohou být „stanovena buď v samotném rozsudku nebo v samostatném rozhodnutí o probaci vydaném příslušným orgánem“.
44.
Podle čl. 2 odst. 7 se pojmem „probační opatření“ rozumí povinnosti a příkazy uložené příslušným orgánem fyzické osobě v souladu s vnitrostátním právem vydávajícího státu v souvislosti s podmíněným trestem, podmíněným odsouzením nebo podmíněným propuštěním.
45.
Článek 4 odst. 1 dále obsahuje seznam probačních opatření, na která se RR 2008/947 použije. Výčet probačních opatření uvedený v čl. 4 odst. 1 může být rozšířen na základě čl. 4 odst. 2, podle kterého členské státy oznámí generálnímu sekretariátu Rady, nad kterými probačními opatřeními a alternativními tresty, kromě těch, jež jsou uvedeny v čl. 4 odst. 1, jsou připraveny vykonávat dohled (
11
). Vzhledem k tomu, že však Estonsko takové oznámení neučinilo, zaměří se analýza v projednávaném případě na výčet v čl. 4 odst. 1.
46.
Ze znění všech výše uvedených ustanovení vyplývá jedna věc zcela jasně: aby se RR 2008/947 použilo, je třeba rozsudku nebo rozhodnutí o probaci, které současně ukládá probační opatření nebo alternativní trest. I když je logický vztah mezi prvním souborem (rozsudek nebo rozhodnutí o probaci) a druhým souborem (probační opatření nebo alternativní trest) nebo (disjunkce), je celkový vztah mezi těmito dvěma soubory a (konjunkce): aby byl výsledný výrok pravdivý, musí být obě teze pravdivé. RR 2008/947 se tedy na základě svého znění zjevně nepoužije na rozsudek, kterým se ukládá prostý podmíněný trest, neboť takové rozhodnutí neobsahuje ani probační opatření, ani alternativní trest.
47.
Tento dílčí závěr otevírá další otázku: může být povinnost nespáchat nový trestný čin považována sama o sobě za „probační opatření“ ve smyslu RR 2008/947, jak tvrdí zejména Komise?
48.
Tento názor považuji za sotva přijatelný nejméně ze tří důvodů.
49.
Zaprvé není povinnost nespáchat nový trestný čin zahrnuta do výčtu uvedeného v článku 4 odst. 1 RR 2008/947. Uložení prostého podmíněného trestu je však běžným jevem v mnoha členských státech, zejména u méně závažných trestných činů, které pachatel spáchal poprvé. Zároveň z bodu 9 odůvodnění RR 2008/947 vyplývá, že druhy probačních opatření a alternativních trestů uvedené v čl. 4 odst. 1 „používají všechny členské státy“ a „jsou nad nimi v zásadě ochotny vykonávat dohled“. Již toto je zarážející: pokud by byla podmínka nespáchat nový trestný čin během určité doby skutečně považována za probační opatření, „které používají všechny členské státy“, je možné, že by unijní normotvůrce jeho existenci přehlédl a nezahrnul jej do výčtu v čl. 4 odst. 1?
50.
Zadruhé Komise uvádí, že by dotčená situace mohla spadat pod čl. 4 odst. 1 písm. d), jež se vztahuje na „příkazy týkající se chování, bydliště, vzdělávání a školení, způsobů trávení volného času nebo stanovící omezení či způsoby výkonu zaměstnání“ (
12
).
51.
Tento návrh nepovažuji za přesvědčivý. Natolik obecná povinnost, jako je nespáchat nový trestný čin, je v protikladu ke spíše specifické a konkrétní povaze potenciálních povinností vyjmenovaných v čl. 4 odst. 1 písm. d) (bydliště, zaměstnání, školení atd.). Tento kontrast je dále podtržen bodem 10 odůvodnění RR 2008/947, podle kterého „[p]robační opatření a alternativní tresty, nad nimiž je dohled v zásadě povinný, zahrnují mimo jiné příkazy týkající se chování (například povinnost přestat konzumovat alkohol), bydliště (například povinnost změnit bydliště z důvodu domácího násilí), vzdělávání a školení (například povinnost účastnit se ‚kurzů bezpečné jízdy‘), způsoby trávení volného času (například povinnost přestat hrát nebo navštěvovat určitý sport) a omezení či způsobů výkonu zaměstnání (například povinnost hledat si zaměstnání v jiném pracovním prostředí“ (
13
).
52.
Mimoto považuji celkovou logiku argumentace Komise za problematickou. Povinnost nespáchat nový trestný čin se samozřejmě do určité míry vztahuje obecně k určitému chování. Podle této logiky by však mohlo být cokoliv subsumováno pod jakékoliv slovo nacházející se v čl. 4 odst. 1 vytržené z tohoto ustanovení a jeho kontextu. Proč tedy nevzít slovo „povinnost“ a subsumovat „povinnost nespáchat nový trestný čin během určité doby“ pod jakékoliv z písmen čl. 4 odst. 1 obsahující slovo „povinnost“?
53.
Zatřetí poukazuji na to, že podle čl. 14 odst. 1 RR 2008/947 „[p]říslušný orgán vykonávajícího státu má pravomoc přijímat veškerá další rozhodnutí týkající se podmíněného trestu, podmíněného propuštění, podmíněného odsouzení a alternativního trestu, zejména pokud odsouzená osoba neplní probační opatření nebo alternativní trest nebo spáchá nový trestný čin“ (
14
).
54.
Toto ustanovení tak jasně rozlišuje mezi neplněním probačního opatření na straně jedné a spácháním nového trestného činu na straně druhé. Tato formulace tak jasně vymezuje další alternativu odlišnou od neplnění probačního opatření. Jinými slovy, kdyby byla povinnost nespáchat nový trestný čin per se probačním opatřením, bylo by rozlišování mezi nesplněním probačního opatření a spácháním nového trestného činu nadbytečné.
55.
S ohledem na textové prvky uvedené výše musím dojít k závěru, že se RR 2008/947 nepoužije na rozsudek, kterým se ukládá prostý podmíněný trest, ale žádné probační opatření. Povinnost nedopustit se během zkušební doby nového trestného činu není per se probačním opatřením.
56.
Tento závěr je dále potvrzen posouzením vnitřního a vnějšího kontextu a logiky dotčeného aktu.
2. K vnitřnímu a vnějšímu kontextu a logice
57.
RR 2008/947 nahradilo odpovídající ustanovení úmluvy Rady Evropy o dohledu nad podmíněně odsouzenými nebo podmíněně propuštěnými pachateli ze dne 30. listopadu 1964 (
15
). Přesný vztah mezi těmito dvěma nástroji není, kromě odkazu na to, že dřívější úmluva „byla ratifikována pouze dvanácti členskými státy, z nichž některé k ní uplatnily četné výhrady“, a že RR 2008/947 „je účinnějším nástrojem, protože vychází ze zásady vzájemného uznávání a účastní se ho všechny členské státy“, blíže vysvětlen (
16
).
58.
Při výkladu oblasti působnosti RR 2008/947 lze tedy jen stěží vycházet z předchozí úmluvy a z její oblasti působnosti. Relevantní vodítka je tak třeba hledat ve vnitřní logice samotného RR 2008/947 [viz níže bod a)] a vnějším kontextu, zejména v jiných legislativních nástrojích Evropské unie v oblasti spolupráce v trestních věcech [viz níže bod b)].
a) Vnitřní logika
59.
Jak v podstatě uvádí polská vláda, vychází RR 2008/947 z myšlenky, že upuštěním od uložení trestu odnětí svobody nebo opatření spojeného se zbavením osobní svobody a jeho nahrazením podmíněným trestem nebo podmíněným odsouzením spojeným s probačním opatřením (nebo alternativním trestem) bude mít odsouzená osoba lepší šanci se znovu začlenit do společnosti (což přispívá k předcházení recidivě a k ochraně společnosti před kriminální aktivitou). Tato osoba bude mít rovněž možnost se přestěhovat do jiného členského státu, přičemž tento stát zajistí splnění podmínek spojených s odsouzením. Tímto státem bude členský stát bydliště nebo, za splnění dalších podmínek – například že s touto osobou byla uzavřena pracovní smlouva v tomto členském státě, tato osoba je rodinným příslušníkem osoby, která má v daném členském státě oprávněný obvyklý pobyt, nebo to, že zamýšlí v uvedeném členském státě studovat nebo se odborně vzdělávat – jiný členský stát (
17
).
60.
Stručně řečeno, zdá se, že logikou je umožnit určité osobě se přestěhovat, byť jsou s tím spojena určitá omezení. V takovém případě se tato omezení mají stěhovat spolu s touto osobou. Co by se však mělo stěhovat, neexistují-li žádná specifická omezení? Neexistuje-li žádné zvláštní probační opatření, jehož výkon se má přesunout do jiného členského státu, dalo by podrobení osoby ustanovením RR 2008/947 vzniknout omezením, která dosud neexistovala.
61.
Tento bod souvisí s dalším strukturálním argumentem. V kontextu uplatňování RR 2008/947 zajišťují komunikaci a dohled orgány, které členské státy určily podle článku 3 uvedeného rámcového rozhodnutí. Tyto zvláště určené orgány spolu nejen komunikují, ale zároveň zajišťují spojení se specializovanou a zvláště zaměřenou strukturou institucí v členském státě, které jsou oprávněny a kvalifikovány k dohledu nad dodržováním (taxativně vyjmenovaných) probačních opatření definovaných v čl. 4 odst. 1 RR 2008/947 (nebo oznámených podle čl. 4 odst. 2).
62.
Kdo a jak by naproti tomu dohlížel na nespáchání nového trestného činu odsouzenou osobou? Takový úkol obvykle přísluší všem orgánům činným v trestním řízení, které jsou pověřeny předcházením, vyšetřováním a stíháním trestné činnosti v členském státě. „Dohled“ nad jakýmkoliv takovým opatřením, jejž by prováděly všechny orgány činné v trestním řízení členského státu, a nikoliv nutně nebo pouze specializovaná síť probačních orgánů, by byl ve své podstatě rozptýlený a obecný.
63.
Tento institucionální kontrast dále podtrhuje rozdíl mezi povahou a logikou zvláštního probačního opatření na straně jedné a obecným zákazem spáchání nového trestného činu spojeným s podmíněným trestem na straně druhé.
b) Vnější kontext
64.
Zásada vzájemného uznávání, která je „základním kamenem“ justiční spolupráce v trestních věcech v Evropské unii (
18
), byla na unijní úrovni provedena v souladu s vybranými aspekty vymáhání trestního práva. V kontextu projednávané věci jsou pro výklad RR 2008/947 relevantní dva další nástroje: rámcové rozhodnutí 2008/675 o zohledňování odsouzení v členských státech Evropské unie při novém trestním řízení (
19
) (dále jen „RR 2008/675“) a rámcové rozhodnutí 2008/909 o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v Evropské unii (
20
) (dále jen „RR 2008/909“).
65.
Cílem RR 2008/909 a 2008/947 je učinit zásadu vzájemného uznávání aplikovatelnou na rozhodnutí, kterými se ukládá trest odnětí svobody na straně jedné a na rozhodnutí ukládající probační opatření nebo alternativní tresty na straně druhé. Zatímco se tedy prvně uvedený nástroj týká situací, ve kterých jsou odsouzené osoby zbaveny osobní svobody, týká se ten druhý situací, ve kterých odsouzené osoby osobní svobody zbaveny nejsou, ale jsou jim uložena jiná opatření, ať už se jedná o probační opatření nebo alternativní tresty.
66.
RR 2008/675 je dalším nástrojem, který se však od ostatních liší svou povahou a funkcí, jak Komise poznamenala na jednání. Nezavádí mechanismus uznávání podobný tomu, který zavedla obě ostatní rámcová rozhodnutí. Nepřenáší pravomoc nad dotčenou osobou nebo pravomoc pro odsouzení z jednoho členského státu do jiného. Klíčové ustanovení RR 2008/675, tedy čl. 3 odst. 1, vyžaduje, aby členské státy vyvozovaly rovnocenné důsledky z předchozích odsouzení vydaných v jiných členských státech, jaké vyvozují z předchozích vnitrostátních odsouzení. Tento nástroj za tímto účelem nerozlišuje mezi trestními sankcemi zahrnujícími zbavení osobní svobody a sankcemi, jež zbavení osobní svobody nezahrnují, nebo trestními sankcemi, jejichž výkon byl či nebyl odložen. Vztahuje se na všechna odsouzení pro trestný čin.
67.
Na rozdíl od posledně uvedeného rámcového rozhodnutí je prostřednictvím RR 2008/947 přenesena pravomoc pro výkon trestu vyneseného v jiném členském státě. RR 2008/947 umožňuje, zejména za podmínek podle jeho článku 14, orgánům vykonávajícího státu změnit podmínky trestu: členský stát tak může upravit nebo přizpůsobit konečné odsouzení za trestný čin z jiného členského státu. To však představuje výjimku ve vztahu ke všeobecné a standardní pozici teritoriality trestněprávních předpisů. To je podle všeho potvrzeno srovnáním s článkem 3 odst. 3 RR 2008/675, podle kterého „[z]ohlednění předchozích odsouzení vydaných v jiných členských státech […] nesmí mít za následek zasahování do předchozích odsouzení nebo jakéhokoli jiného rozhodnutí spojeného s jejich výkonem ze strany členského státu, v němž se koná nové trestní řízení, nebo jejich rušení či přezkoumávání“.
68.
Soudní dvůr toto uznal ve věci Beškov, když konstatoval, že „toto ustanovení […] vylučuje jakékoli přezkoumání těchto [předchozích] odsouzení, která tedy musí být zohledněna v té podobě, v jaké byla vydána“ (
21
). RR 2008/675 tak brání členskému státu, aby při zohlednění dřívějšího odsouzení měnil podmínky výkonu trestu uloženého v jiném členském státě (
22
).
69.
Z tohoto normativního kontextu vyvozuji dva důsledky.
70.
Zaprvé, pokud by byl učiněn závěr, že se RR 2008/947 na prostý podmíněný trest nepoužije, neznamenalo by to samozřejmě, že takové soudní rozhodnutí nemůže být zohledněno v jiném členském státě. K tomu by jednoduše došlo na základě jiného nástroje nežli RR 2008/947. Maďarská a polská vláda souhlasně s Komisí v podstatě uvádějí, že se na tento scénář nadále použije RR 2008/675. Jinými slovy, v případě, že odsouzená osoba spáchá nový trestný čin v jiném členském státě (v případě navrhovatele v jiném členském státě, než je Lotyšsko), jeho dřívější odsouzení dotčeným rozsudkem může být příslušnými orgány zohledněno za podmínek definovaných v RR 2008/675.
71.
Zadruhé z legislativního kontextu v této právní oblasti vyplývá, že systém RR 2008/947, zejména jeho článek 14, stanoví výjimku z jinak použitelných předpisů. Neměla by však působnost této výjimky být – stejně jako v případě jakékoliv výjimky – vykládána restriktivně? Nemělo by k takovému přenesení pravomoci v trestních věcech docházet pouze v případech jasně a jednoznačně stanovených unijním normotvůrcem? Vzájemný vztah mezi RR 2008/675 a RR 2008/947 je podle mého názoru dalším důvodem pro výklad tohoto posledně uvedeného nástroje s opatrností a restriktivním způsobem.
72.
Přirozeně uznávám, že důsledky vyplývající z RR 2008/675 mají potenciálně menší „normativní intenzitu“ než důsledky vyplývající z RR 2008/947. Jak Soudní dvůr v podstatě uvedl ve věci Beškov, nemůže totiž „zohlednění“ předchozího odsouzení ovlivnit a změnit podmínky výkonu trestní sankce, která byla dříve uložena v jiném členském státě (
23
). Rovněž uznávám, že závěr o nepoužitelnosti RR 2008/947 na prostý podmíněný trest znamená, že pravomoc k jeho výkonu nemůže být přesunuta do státu bydliště osoby, které se tento trest týká. Takový důsledek však jasně vyplývá z nyní platného normativního režimu Unie, přinejmenším pokud jde, podle mého názoru, o znění a kontext těchto opatření. Poslední zbývající znak se týká účelu: mohl by extenzivní výklad oblasti působnosti RR 2008/947 nějakým způsobem napomoci jeho účelu?
3. Účel
73.
Podle čl. 1 odst. 1 je cílem RR 2008/947 i) „usnadnit společenskou rehabilitaci odsouzených osob“, ii) „zlepšit ochranu obětí a veřejnosti“ a iii) „usnadnit uplatňování vhodných probačních opatření a alternativních trestů v případě pachatelů trestných činů, kteří nežijí ve státě odsouzení“.
74.
Bod 8 odůvodnění dále rozvádí cíl i), když dodává, že RR 2008/947 „[má] za cíl zlepšit vyhlídky společenského znovuzačlenění odsouzené osoby tím, že se jí umožní zachovat její rodinné, jazykové, kulturní a jiné vazby“.
75.
Co se týče cíle ii), tentýž bod odůvodnění v zásadě uvádí, že „cílem je však také zlepšit kontrolu plnění probačních opatření a alternativních trestů s cílem zamezit novým trestným činům, a náležitě tak zohlednit myšlenku ochrany obětí a veřejnosti“.
76.
Pokud jde o cíl iii), stanoví zpráva Komise o provádění, že „v případě, že je řádně provedeno [RR 2008/947], budou si soudci jisti, že daná osoba bude v jiném členském státě pod řádným dohledem, a místo trestu odnětí svobody budou více ukládat alternativní tresty, jež budou vykonány v zahraničí“ (
24
). Z dlouhodobého hlediska, „jelikož členské státy musí zavést alespoň probační opatření a alternativní tresty uvedené v čl. 4 odst. 1 [FD 2008/947], bude pozitivním vedlejším účinkem prosazování a sbližování alternativ k trestu odnětí svobody v různých členských státech“ (
25
).
77.
Co se týče tří výše uvedených cílů, vyvstává otázka, zda by jich mohlo být dosaženo prostřednictvím extenzivního výkladu rozsahu působnosti RR 2008/947, jak navrhují Komise a estonská vláda.
78.
Stěží tomu tak může být ve vztahu k prvnímu cíli, kterým je společenské znovuzačlenění odsouzené osoby. Uznání dotčeného rozsudku by nezaložilo aktivní povinnost dohledu nad navrhovatelem, jak uznává estonská vláda a jak je rovněž uvedeno v předkládacím rozhodnutí (
26
). Výsledný stav by v žádném případě nepřispěl ke společenskému znovuzačlenění navrhovatele. Jeho situace by byla v tomto ohledu naprosto stejná jako v případě neuznání dotčeného rozsudku, neboť ze spisu nevyplývá, že by byla dotčeným rozsudkem omezena jeho možnost opustit Lotyšsko.
79.
Nezdá se ani, že by široký výklad RR 2008/947 přispěl ke třetímu cíli, kterým je „usnadnit provádění vhodných probačních opatření a alternativních trestů“, neboť taková opatření nebyla v projednávané věci uložena. Kdyby měl být prostý podmíněný trest považován za „probační opatření“, neumím si představit, jak by se soud ještě více přiklonil k uložení prostého podmíněného trestu namísto trestu odnětí svobody v situaci, kdy tak či onak neměl v úmyslu uložit žádná další omezení na chování odsouzené osoby ve formě specifických probačních opatření.
80.
Situace není zřejmě tolik jednoznačná, pokud jde o druhý cíl, kterým je „zlepšit ochranu obětí a veřejnosti“. Bylo by možné tvrdit, že uznání dotčeného rozsudku by estonským orgánům umožnilo zrušit odklad uložený dotčeným rozsudkem, kdyby navrhovatel spáchal nový trestný čin, a následně přičíst předcházející trest k trestu za nový trestný čin. To by mohlo být zřejmě považováno za opatření na ochranu obětí a veřejnosti, neboť by navrhovatel byl zbaven osobní svobody, a to pravděpodobně na dobu delší, než kdyby nebylo možné souhrnný trest uložit.
81.
Zajisté existují odlišné názory na roli trestního postihu ve společnosti a na způsob, jakým může být společnost jako celek před trestnou činností nejlépe chráněna. Myšlenka pouhého uplatňování přísnějších sankcí bez zohlednění zájmu na podporu společenského znovuzačlenění odsouzené osoby jasně akcentuje retributivní aspekt, který s sebou nese bezprostřední následky pro odsouzenou osobu, jakož i bezprostřední (avšak poněkud krátkodobou) ochranu společnosti, na úkor společenského znovuzačlenění, které upřednostňuje dlouhodobé účinky jak na odsouzenou osobu, tak i na ostatní členy společnosti (
27
).
82.
Zdá se, že Komise vykládá čl. 14 odst. 1 RR 2008/947 logikou upřednostňující výkon, když uvádí, že by bylo nepřiměřené, kdyby spáchání nového trestného činu nevedlo ke zrušení odkladu.
83.
Uznávám, že se mechanismus v článku 14 svěřující pravomoc vykonávajícímu státu na první pohled jeví vhodným pro dotčenou situaci. Jinými slovy, pokud by měl být učiněn závěr, že povinnost nespáchat nový trestný čin je probačním opatřením, poskytuje článek 14 orgánům vykonávajícího státu nezbytný nástroj k reakci, bude-li tato povinnost porušena.
84.
Tento argument je však osobitým příkladem zpětného řetězení, který narušuje obecný cíl a logiku RR 2008/947.
85.
Zaprvé je třeba zdůraznit, že takové řetězení vychází z potenciálně negativního následku, ke kterému v projednávané věci prozatím nedošlo: pokud odsouzená osoba spáchá nový trestný čin. Ze žádné skutečnosti uvedené ve spise nevyplývá, že navrhovatel spáchal nový trestný čin. Kromě toho je celá argumentace vystavěna na domněnce, že pokud je taková osoba jednou odsouzena, je pravděpodobné, že se dopustí recidivy. Ponechám stranou stupeň morální podpory a opory, které se touto argumentací dostává osobám s podmíněným trestem či odsouzením a namísto toho podotýkám, že zároveň není vyjádřeno příliš důvěry ve schopnost dotyčných unijních aktů přispět efektivně k cíli společenské rehabilitace a reintegrace.
86.
Zadruhé by rozsah působnosti unijního aktu měl být obvykle určen relevantním ustanovením, které tento rozsah vymezuje, a nikoli skutečností, že by část mechanismu vytvořeného tímto aktem mohla být použita i pro něco jiného.
87.
Zatřetí je pravděpodobné, že spáchání nového trestného činu bude mít pro podmíněně odsouzené osoby důsledky, přestože neporušily žádné určité probační opatření, jako například opatření nekonzumovat alkohol. Odsouzené osoby ve zkušební době, kterým bylo uloženo určité probační opatření, mají obvykle povinnost nespáchat nový trestný čin v dotčeném členském státě ani v zahraničí. Pokud tak učiní, může být odklad, v závislosti na příslušném právním systému a individuálních okolnostech případu, zrušen.
88.
Začtvrté by mohl extenzivní výklad RR 2008/947 navržený Komisí patrně podpořit „retributivní“ cíl trestní sankce. To však opomíjí ostatní aspekty, které jsou mezi sebou poměřovány v trojím cíli RR 2008/947 uvedeném v čl. 1 odst. 1 a v bodě 73 tohoto stanoviska. Cílem tohoto rámcového rozhodnutí je podpořit uplatňování probačních opatření nebo alternativních trestů, neboť pomáhají vyhnout se uložení trestu odnětí svobody, čímž zvyšují šance odsouzených osob na jejich znovuzačlenění do společnosti.
89.
Tři cíle sledované RR 2008/947, jak jsou vyjádřeny v čl. 1 odst. 1, tak jdou ruku v ruce. Cílem RR 2008/947 je nastolit mezi nimi rovnováhu. Nevidím žádný přesvědčivý důvod, proč by měla být větší váha poskytnuta pouze jednomu z těchto cílů, nebo spíše pouze jednomu prvku, který se jednoho z nich týká, aby se dospělo k širokému výkladu nástroje unijního práva, který sleduje všechny tyto cíle.
90.
Ve výsledku tedy nevidím důvod pro příliš široký výklad rozsahu působnosti RR 2008/947, který jde proti jasnému znění, logice a systému tohoto nástroje ve snaze o prosazení pouze jednoho velmi dílčího prvku jednoho z jeho cílů na úkor (nebo dokonce k újmě) jeho ostatních cílů.
91.
Jako závěrečnou poznámku bych rád uvedl, že jsem se opakovaně pokusil poukázat na to, že i v evropském právu je potřeba posuzovat cíle daného aktu menší, pokud je zkoumaný text jasný (
28
). Pouze bych dodal, že totéž by mělo platit a fortiori v případech, které se týkají široce vymezené oblasti trestního práva, ve které má široký nebo úzký výklad dotčeného nástroje trestněprávní dopady na situaci dotčeného jednotlivce.
92.
V této souvislosti je nesporné, že široký výklad oblasti působnosti RR 2008/947 může zhoršit situaci odsouzené osoby v projednávané věci (která se nedopustila nového trestného činu). Beru na vědomí užitečná vysvětlení, která poskytl předkládající soud v souvislosti s problematikou přiměřenosti sankcí, jež je v unijním právu vyjádřena v čl. 49 odst. 3 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“). Podle vysvětlení poskytnutých v předkládacím rozhodnutí by uznání sporného rozhodnutí umožnilo kumulovat dříve uloženou sankci s jakoukoliv novou sankcí. Naopak bez uznání není kumulace možná. Chápu, že dotyčná odsouzená osoba by tak musela vykonat dva po sobě následující tresty: jeden za nový trestný čin, kterého by se hypoteticky dopustila v Estonsku, a jeden, který byl předtím uložen v Lotyšsku.
93.
Problém tohoto argumentu, stejně jako argumentu zastávaného Komisí (
29
), je jeho hypotetická povaha v kontextu projednávané věci. Připomínám, že se navrhovatel nového trestného činu nedopustil. Chvályhodné přání zabránit uložení toho, co dotčený členský stát považuje za excesivní, nemůže podle mého názoru změnit nebo rozšířit oblast působnosti RR 2008/947, jehož cíle se netýkají otázky ukládání sankcí v případě recidivy.
94.
Nelze proto tvrdit, že postavení osoby, která nespáchala žádný nový trestný čin, by se měla změnit na základě toho, že situace osoby, která trestný čin opětovně spáchala, by možná byla příznivější, kdyby se na její situaci použilo RR 2008/947. Situace odsouzené osoby v projednávané věci, která se nedopustila žádného nového trestného činu, by mohla být zhoršena pouhou skutečností, že byl podmíněný trest uznán v Estonsku, což by ji podrobilo režimu, který by se na ni za normálních okolností nepoužil. Této osobě by tak mohly být uloženy jakékoliv povinnosti, které se v tomto státě mohou uplatnit, a tato osoba by v tomto státě měla záznam v rejstříku trestů, k čemuž by jinak nedošlo. To je podle mého názoru důvod, proč navrhovatel v projednávané věci zpochybnil před třemi instancemi estonských soudů zahrnutí jeho prostého podmíněného trestu do mechanismu RR 2008/947.
95.
Po vyjasnění tohoto bodu lze pouze připomenout, že se výklad trestněprávních opatření musí řídit zásadou legality, která je v unijním právu zakotvena v čl. 49 odst. 1 Listiny. Tímto nemyslím úzkou koncepci zákonnosti trestněprávních sankcí (nullum crimen, nulla poena sine lege), nýbrž širší problematiku jistoty a předvídatelnosti důsledků, které vyplývají z odsouzení za trestný čin (
30
). Jinými slovy, zdá se, že uznáním, že dotčený rozsudek spadá do oblasti působnosti RR 2008/947, by oblast trestního práva byla rozšířena na úkor odsouzené osoby. Toto je další argument proti extenzivnímu výkladu RR 2008/947.
96.
Z toho dovozuji, že kontextuální a teleologická analýza provedená výše nemá vliv na závěr, ke kterému jsem již dospěl na základě posouzení znění, logiky a systému RR 2008/947. Tento nástroj se nevztahuje na rozsudek, kterým se ukládá prostý podmíněný trest bez určení probačních opatření ve smyslu RR 2008/947 a kterým se odsouzené osobě ukládá jediná povinnost, a sice nespáchat během probační doby nový trestný čin.
V. Závěry
97.
Navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na otázku položenou Riigikohus (Nejvyšší soud, Estonsko) následovně:
„Rámcové rozhodnutí Rady 2008/947/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání na rozsudky a rozhodnutí o probaci za účelem dohledu nad probačními opatřeními a alternativními tresty se nevztahuje na rozsudek, kterým se ukládá podmíněný trest bez probačních opatření ve smyslu tohoto rámcového rozhodnutí a kterým se odsouzené osobě ukládá jediná povinnost, a sice nespáchat během probační doby nový trestný čin.“
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Rámcové rozhodnutí Rady 2008/947/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání na rozsudky a rozhodnutí o probaci za účelem dohledu nad probačními opatřeními a alternativními tresty (Úř. věst. 2008, L 337, s. 102), ve znění pozdějších předpisů.
(
3
) – Tato poznámka pod čarou se netýká české verze.
(
4
) – Lotyšská vláda v tomto ohledu odkazuje na § 55 pododstavce 1, 2 a 9 Krimināllikums (lotyšský trestní zákoník), jakož i na § 155 Latvijas Sodu izpildes kodekss (lotyšský zákon o výkonu trestu odnětí svobody).
(
5
) – Článek 6 odst. 1 RR 2008/947 stanoví, že pokud se příslušný orgán vydávajícího státu rozhodne využít mechanismus zavedený tímto rámcovým rozhodnutím, postoupí příslušnému orgánu vykonávajícího státu rozsudek nebo rozhodnutí o probaci společně s osvědčením podle přílohy I.
(
6
) – Zejména čl. 15 odst. 2 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (Úř. věst. 2002, L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 34), ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009, kterým se mění rámcová rozhodnutí 2002/584/SVV, 2005/214/SVV, 2006/783/SVV, 2008/909/SVV a 2008/947/SVV a kterým se posilují procesní práva osob a podporuje uplatňování zásady vzájemného uznávání rozhodnutí na rozhodnutí vydaná v soudním jednání, kterého se dotyčná osoba nezúčastnila osobně (Úř. věst. 2009, L 81, s. 24).
(
7
) – Pokud jde o zmocnění vykonávajícího justičního orgánu v tomto ohledu, viz rozsudky ze dne 10. srpna 2017, Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, bod 91), a ze dne 10. srpna 2017, Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, bod 103).
(
8
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 23. ledna 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, bod 61), jakož i mé stanovisko ve věci X (Evropský zatýkací rozkaz proti zpěvákovi) (C‑717/18, EU:C:2019:1011, bod 80).
(
9
) – Na okraj lze dodat, že ustanovení vnitrostátního práva, jichž se dovolává lotyšská vláda (uvedená v poznámce pod čarou č. 4 výše) a z nichž mají jasně vyplývat probační opatření ex lege, k této nejistotě poněkud přispívají. Ustanovení § 155 Latvijas Sodu izpildes kodekss (lotyšský zákon o výkonu trestu) uvádí šest různých probačních opatření. Mnoho z nich je však spíše neurčitých a obecných. K tomu, aby se mohla použít na odsouzenou osobu, je třeba rozhodnutí soudu nebo probačního úředníka k jejich přizpůsobení konkrétnímu případu. Má soud ve vykonávajícím členském státě jednoduše vybrat z tohoto seznamu, chybí-li takové rozhodnutí týkající se povahy a potenciální délky opatření a dohledu nad ním?
(
10
) – Zvýraznění spojek provedeno autorem tohoto stanoviska.
(
11
) – Článek 6 odst. 4 RR 2008/947 stanoví, že „[k]romě opatření a trestů uvedených v čl. 4 odst. 1 obsahuje osvědčení uvedené v odstavci 1 tohoto článku jen takové opatření či tresty, které vykonávající stát oznámil v souladu s čl. 4 odst. 2“.
(
12
) – Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
(
13
) – Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
(
14
) – Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
(
15
) – Viz čl. 23 odst. 1 RR 2008/947.
(
16
) – Bod 4 odůvodnění RR 2008/947.
(
17
) – Viz bod 14 odůvodnění a čl. 5 odst. 2 směrnice 2008/947.
(
18
) – Viz například bod 2 odůvodnění RR 2008/947 a rozsudek ze dne 11. ledna 2017, Grundza (C‑289/15, EU:C:2017:4, bod 41 a citovaná judikatura).
(
19
) – Rámcové rozhodnutí Rady 2008/675/SVV ze dne 24. července 2008 (Úř. věst. 2008, L 220, s. 32).
(
20
) – Rámcové rozhodnutí Rady 2008/909/SVV ze dne 27. listopadu 2008 (Úř. věst. 2008, L 327, s. 27).
(
21
) – Viz rozsudek ze dne 21. září 2017, Beškov (C‑171/16, EU:C:2017:710, bod 44).
(
22
) – Diskuzi nicméně zůstává otevřena otázka, nakolik byly závěry Soudního dvora v tomto rozsudku založeny na specifické skutkové okolnosti, že první trest byl zcela vykonán předtím, než odsouzená osoba požádala o jeho spojení s druhým trestem. Viz rozsudek ze dne 21. září 2017, Beškov (C‑171/16, EU:C:2017:710, zejména srovnání bodů 46 a 47).
(
23
) – Viz body 67 a 68 výše.
(
24
) – Zpráva Komise Evropskému parlamentu a Radě o provádění rámcových rozhodnutí 2008/909/SVV, 2008/947/SVV a 2009/829/SVV o vzájemném uznávání rozsudků, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, rozsudků a rozhodnutí o probaci a alternativních trestech a rozhodnutí o opatřeních dohledu jakožto alternativy zajišťovací vazby (COM(2014) 57 final), s. 5.
(
25
) – Tamtéž, s. 8 a 9.
(
26
) – Předkládající soud uvádí, že estonské orgány neprovádějí aktivní dohled nad výkonem povinností odsouzené osoby podle § 73 odst. 1 Karistusseadustik (estonský trestní zákoník), který se týká ukládání podmíněného trestu bez uplatnění opatření dohledu. Odpovědí státu na nesplnění povinnosti nespáchat nový trestný čin může být pouze zajištění toho, že za nový trestný čin bude uložen trest.
(
27
) – K ukládání trestů obecněji viz stanovisko generálního advokáta Y. Bota ve věci Beškov (C‑171/16, EU:C:2017:386, bod 46 a násl.).
(
28
) – V tomto smyslu viz například mé stanovisko ve věci Komise v. Německo (C‑220/15, EU:C:2016:534, bod 35).
(
29
) – Viz výše body 82 až 90 tohoto stanoviska.
(
30
) – K tomu viz mé stanovisko ve věci X (Evropský zatýkací rozkaz proti zpěvákovi) (C‑717/18, EU:C:2019:1011, body 92 až 94 a citovaná judikatura).