62020TO0744
USNESENÍ TRIBUNÁLU (čtvrtého senátu)
30. listopadu 2021 (
*1
)
„Dumping – Dovoz hliníkových výlisků pocházejících z Číny – Akt ukládající prozatímní antidumpingové clo – Akt, který nelze napadnout žalobou – Přípravný akt – Nepřípustnost – Konečné antidumpingové clo – Zánik právního zájmu na podání žaloby – Nevydání rozhodnutí ve věci samé“
Ve věci T‑744/20,
Airoldi Metalli SpA, se sídlem v Molteno (Itálie), zastoupená M. Campou, D. Rovettou, G. Pandeym a V. Villantem, advokáty,
žalobkyně,
proti
Evropské komisi, zastoupené G. Luengem a P. Němečkovou, jako zmocněnci,
žalované,
jejímž předmětem je návrh podaný na základě článku 263 SFEU a znějící na zrušení prováděcího nařízení Komise (EU) 2020/1428 ze dne 12. října 2020 o uložení prozatímního antidumpingového cla na dovoz hliníkových výlisků pocházejících z Čínské lidové republiky (Úř. věst. 2020, L 336, s. 8).
TRIBUNÁL (čtvrtý senát),
ve složení S. Gervasoni (zpravodaj), předseda, R. Frendo a J. Martín y Pérez de Nanclares, soudci,
vedoucí soudní kanceláře: E. Coulon,
vydává toto
Usnesení
Skutečnosti předcházející sporu a skutečnosti, které nastaly po podání žaloby
1
V návaznosti na podnět podaný sdružením zastupujícím evropské výrobce hliníkových výlisků (dále jen „dotčený výrobek“) zveřejnila Evropská komise dne 14. února 2020 oznámení o zahájení antidumpingového řízení týkajícího se dovozu dotčeného výrobku pocházejícího z Čínské lidové republiky do Evropské unie (Úř. věst. 2020, C 51, s. 26) na základě článku 5 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/1036 ze dne 8. června 2016 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropské unie (Úř. věst. 2016, L 176, s. 21), ve znění změn (dále jen „základní nařízení“).
2
Pro potřeby antidumpingového řízení a antidumpingového šetření se Komise v souladu s článkem 17 základního nařízení rozhodla vycházet ze vzorku dovozců, kteří nejsou ve spojení. Žalobkyně, Airoldi Metalli SpA, která je dovozcem dotčeného výrobku, byla do tohoto vzorku zahrnuta.
3
Žalobkyně předložila připomínky několikrát v průběhu řízení, zejména v odpovědi na žádosti Komise, a byla vyslechnuta Komisí dne 29. června 2020. Kromě toho požádala o přerušení řízení z důvodu zdravotní krize, aniž Komise této žádosti vyhověla.
4
Dne 23. června 2020 podalo žádající sdružení žádost o celní evidenci výrobku dotčeného antidumpingovým šetřením na základě čl. 14 odst. 5 základního nařízení, a to za účelem toho, aby na dovoz uvedeného výrobku mohlo být následně uplatněno antidumpingové clo ode dne této evidence. Dne 6. července 2020 žalobkyně sdělila Komisi své námitky proti této žádosti o celní evidenci.
5
Dne 21. srpna 2020 přijala Komise prováděcí nařízení (EU) 2020/1215, kterým se zavádí celní evidence dovozu hliníkových výlisků pocházejících z Čínské lidové republiky (Úř. věst. 2020, L 275, s. 16). Toto nařízení bylo napadeno před Tribunálem jak žalobkyní (věc T‑611/20), tak dvěma čínskými společnostmi, Guangdong Haomei New Materials Co. Ltd a Guangdong King Metal Light Alloy Technology Co. Ltd, vyvážejícími výrobkyněmi dotčeného výrobku (věc T‑604/20). Tribunál zamítl první žalobu usnesením ze dne 28. září 2021, Airoldi Metalli v. Komise (T‑611/20, nezveřejněné, EU:T:2021:641) z důvodu, že žalobkyně nemá právní zájem na podání žaloby proti uvedenému nařízení.
6
Na základě nových připomínek předložených zejména žalobkyní přijala Komise dne 12. října 2020 prováděcí nařízení (EU) 2020/1428 o uložení prozatímního antidumpingového cla na dovoz hliníkových výlisků pocházejících z Čínské lidové republiky (Úř. věst. 2020, L 336, s. 8, dále jen „napadené nařízení“).
7
Napadené nařízení zejména stanoví:
„Článek 1
1.   Prozatímní antidumpingové clo se ukládá na dovoz [dotčeného výrobku].
2.   Sazby prozatímního antidumpingového cla, které se použijí na čistou cenu s dodáním na hranice Unie, před proclením, jsou pro výrobek popsaný v odstavci 1 a vyrobený níže uvedenými společnostmi stanoveny takto:
Podnik
Prozatímní antidumpingové clo
Doplňkový kód TARIC
Guangdong Haomei New Materials Co., Ltd.
30,4 %
C562
Guangdong King Metal Light Alloy Technology Co., Ltd
30,4 %
C563
Press Metal International Ltd.
38,2 %
C564
Press Metal International Technology Ltd
38,2 %
C565
Ostatní spolupracující společnosti uvedené v příloze
34,9 %
Všechny ostatní společnosti
48,0 %
C999
3.   Použití individuálních celních sazeb stanovených pro společnosti uvedené v odstavci 2 je podmíněno předložením platné obchodní faktury celním orgánům členských států, která musí obsahovat datované prohlášení podepsané zástupcem subjektu, který obchodní fakturu vystavil, s uvedením jeho jména a funkce, v tomto znění: ‚Já, níže podepsaný/podepsaná, potvrzuji, že (objem) (dotčeného výrobku) prodávaného na vývoz do Evropské unie, na nějž se vztahuje tato faktura, bylo vyrobeno společností (název a adresa) (doplňkový kód TARIC) v [dotčené zemi]. Prohlašuji, že informace uvedené v této faktuře jsou úplné a správné.‘ Není-li taková faktura předložena, použije se celní sazba platná pro všechny ostatní společnosti.
4.   Propuštění výrobku uvedeného v odstavci 1 do volného oběhu v Unii podléhá složení jistoty odpovídající výši prozatímního cla.
[…]
Článek 2
1.   Zúčastněné strany předloží Komisi své písemné připomínky k tomuto nařízení do 15 kalendářních dnů ode dne vstupu tohoto nařízení v platnost.
2.   Zúčastněné strany, které chtějí požádat o slyšení u Komise, tak učiní do 5 kalendářních dnů ode dne vstupu tohoto nařízení v platnost.
3.   Zúčastněné strany, které chtějí požádat o slyšení u úředníka pro slyšení v obchodních řízeních, tak učiní do 5 kalendářních dnů ode dne vstupu tohoto nařízení v platnost. Úředník pro slyšení přezkoumá žádosti podané mimo tuto lhůtu a může případně rozhodnout o jejich přijetí.
Článek 3
1.   Celním orgánům se tímto ukládá, aby ukončily celní evidenci dovozu podle článku 1 prováděcího nařízení (EU) 2020/1215, kterým se zavádí celní evidence dovozu hliníkových výlisků pocházejících z Čínské lidové republiky.
2.   Shromážděné údaje o výrobcích, které byly dovezeny do EU ke spotřebě nejdříve 90 dní před dnem vstupu tohoto nařízení v platnost, se uchovají až do vstupu případných konečných opatření v platnost nebo do ukončení tohoto řízení.“
8
Po podání žalob v projednávané věci přijala Komise prováděcí nařízení (EU) 2021/546 ze dne 29. března 2021 o uložení konečného antidumpingového cla a o konečném výběru prozatímního cla uloženého na dovoz hliníkových výlisků pocházejících z Čínské lidové republiky (Úř. věst. 2021, L 109, s. 1, dále jen „konečné nařízení“).
9
Podle konečného nařízení:
„Článek 1
1.   Konečné antidumpingové clo se ukládá na dovoz [dotčeného výrobku].
2.   Sazba konečného antidumpingového cla, která se použije na čistou cenu s dodáním na hranice Unie před proclením, je pro výrobky popsané v odstavci 1 a vyrobené níže uvedenými společnostmi stanovena takto:
Společnost
Celní sazba (%)
Doplňkový kód TARIC
Guangdong Haomei New Materials Co., Ltd.
21,2
C562
Guangdong King Metal Light Alloy Technology Co., Ltd.
21,2
C563
Press Metal International Ltd.
25,0
C564
Press Metal International Technology Ltd.
25,0
C565
Ostatní spolupracující společnosti uvedené v příloze
22,1
Všechny ostatní společnosti
32,1
C999
3.   Použití individuálních celních sazeb stanovených pro společnosti uvedené v odstavci 2 je podmíněno předložením platné obchodní faktury celním orgánům členských států, která musí obsahovat datované prohlášení podepsané zástupcem subjektu, který obchodní fakturu vystavil, s uvedením jména a funkce, v tomto znění: ‚Já, níže podepsaný, potvrzuji, že (objem) (dotčeného výrobku) prodaného na vývoz do Evropské unie, na který se vztahuje tato faktura, byl vyroben (název a adresa společnosti) (doplňkový kód TARIC) v [dotyčné zemi]. Prohlašuji, že informace uvedené v této faktuře jsou úplné a správné.‘ Pokud taková faktura nebude předložena, použije se clo platné pro všechny ostatní společnosti.
[…]
Článek 2
Částky zajištěné prostřednictvím prozatímního antidumpingového cla podle prováděcího nařízení Komise (EU) 2020/1428 se vyberou s konečnou platností. Zajištěné částky, které převyšují konečnou sazbu antidumpingových cel, se uvolní.
Článek 3
Na evidovaný dovoz se konečné antidumpingové clo nepoužije se zpětnou účinností. Údaje shromážděné podle článku 1 prováděcího nařízení (EU) 2020/1215 nebudou dále uchovávány.
[…]“
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
10
Žalobkyně podala projednávanou žalobu návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 21. prosince 2020.
11
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 11. března 2021 požádal Evropský parlament o vstup do řízení jako vedlejší účastník na podporu Komise.
12
Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 12. března 2021 vznesla Komise námitku nepřípustnosti podle článku 130 jednacího řádu Tribunálu. Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 8. dubna 2021 oznámila Komise přijetí konečného nařízení dne 29. března 2021, jakož i zveřejnění tohoto nařízení. Žalobkyně předložila vyjádření k námitce nepřípustnosti dne 28. dubna 2021. Kromě toho dne 9. června 2021 podala žalobu proti konečnému nařízení (věc T‑328/21).
13
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
–
napadené nařízení zrušil;
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
14
Žalobkyně rovněž doplňkově navrhuje, aby Tribunál vyzval Komisi prostřednictvím organizačního procesního opatření, aby předložila všechny své interní dokumenty tvořící přípravné práce k napadenému nařízení a celní evidenci dotčených dovozů.
15
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–
odmítl žalobu jako nepřípustnou,
–
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
16
Podle čl. 130 odst. 1 a 7 jednacího řádu může Tribunál na návrh žalovaného vydat rozhodnutí o nepřípustnosti, nedostatku pravomoci nebo nepříslušnosti, aniž by se zabýval věcí samou. Vzhledem k tomu, že Komise v projednávané věci navrhla, aby bylo vydáno rozhodnutí o nepřípustnosti, a Tribunál má věc za dostatečně objasněnou na základě podkladů obsažených v soudním spise, rozhodne o tomto návrhu bez pokračování v řízení.
17
Komise namítá nepřípustnost projednávané žaloby z důvodu, že zaprvé napadené nařízení není napadnutelným aktem, zadruhé žalobkyně nemá, či již nemá právní zájem jej napadnout a zatřetí žalobkyně nemá ani aktivní legitimaci k podání žaloby proti napadenému nařízení.
18
Pokud jde o důvod nepřípustnosti vycházející z nenapadnutelnosti napadeného nařízení, Komise tvrdí, že toto nařízení je předběžným opatřením přijatým do doby, než bude znám výsledek šetření, s jediným důsledkem složení jistoty, jejímž cílem je umožnit případně pozdější uplatnění stanovených prozatímních cel, aniž je v této fázi vybíráno jakékoli clo. Jedná se tedy o přípravný akt, který je podle základního nařízení následován buď aktem, kterým se ukončuje antidumpingové řízení, aniž jsou přijata opatření, nebo nařízením ukládajícím konečná antidumpingová cla. Komise dodává, že skutečnost, že žalobkyně nemůže napadené nařízení přímo napadnout, ji nezbavuje soudní ochrany, jelikož případných protiprávností, kterými je toto nařízení stiženo, se lze dovolávat na podporu žaloby namířené proti aktu ukládajícímu konečná cla, jehož je přípravnou fází. Komise má dále za to, že pokud by žaloba měla být prohlášena za přípustnou, musel by Tribunál posoudit otázky, ke kterým se Komise později vyjádří při případném stanovení konečných antidumpingových cel, což by bylo neslučitelné s požadavky řádného výkonu spravedlnosti a řádného průběhu správního řízení před Komisí.
19
Žalobkyně se naopak domnívá, že napadené nařízení je napadnutelným aktem. Toto nařízení totiž vyvolává bezprostřední, závazné, autonomní a konečné negativní účinky na její skutkovou a právní situaci, na které nemůže mít přijetí konečného nařízení žádný vliv. Žalobkyně v tomto ohledu uvádí sankce, které jí mohou být uloženy, pokud nedodržela svou povinnost složení jistoty stanovenou napadeným nařízením. Zdůrazňuje rovněž újmu spojenou s náklady na toto složení jistoty pro částky nakonec uvolněné konečným nařízením, jakož i problémy s dostupností dotčeného výrobku v důsledku vstupu napadeného nařízení v platnost.
20
Podle článku 263 SFEU lze žalobu na neplatnost podat proti aktům, s výjimkou doporučení a stanovisek, které mají právní účinky vůči třetím osobám.
21
Za účelem určení, zda může být akt napaden takovou žalobou, je třeba se zaměřit na samotný obsah tohoto aktu, přičemž forma, v níž je akt přijat, je v tomto ohledu v zásadě nerozhodná. V tomto ohledu, akty nebo rozhodnutími, které mohou být předmětem žaloby na neplatnost, jsou pouze opatření s právně závaznými účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy žalobce tím, že podstatným způsobem mění jeho právní postavení (rozsudky ze dne 11. listopadu 1981, IBM v. Komise, 60/81, EU:C:1981:264, bod 9; ze dne 19. ledna 2017, Komise v. Total a Elf Aquitaine, C‑351/15 P, EU:C:2017:27, body 35 a 36, a usnesení ze dne 15. března 2019, Silgan Closures a Silgan Holdings v. Komise, T‑410/18, EU:T:2019:166, body 12 a 13).
22
Pokud jde dále o akty, které jsou vypracovány v několika fázích, jsou v zásadě za napadnutelné akty považována jen ta opatření, která vyjadřují konečné stanovisko orgánu na konci řízení, nikoliv mezitímní opatření, jejichž cílem je příprava konečného rozhodnutí (rozsudky ze dne 11. listopadu 1981, IBM v. Komise, 60/81, EU:C:1981:264, bod 10, a usnesení ze dne 10. prosince 1996, Söktas v. Komise, T‑75/96, EU:T:1996:183, bod 27).
23
Jinak by tomu bylo pouze v případě, že by akty nebo rozhodnutí přijaté během přípravného řízení nejen splňovaly výše popsané právní vlastnosti, ale samy o sobě ukončovaly zvláštní řízení, které není řízením, v němž může orgán rozhodnout ve věci samé (rozsudek ze dne 11. listopadu 1981, IBM v. Komise, 60/81, EU:C:1981:264, bod 11, a usnesení ze dne 2. června 2004, Pfizer v. Komise, T‑123/03, EU:T:2004:167, bod 23), a vyvolávaly tak samostatné, okamžité a nezvratné právní účinky, které by odůvodňovaly, že by uvedené akty nebo rozhodnutí mohly být předmětem žaloby na neplatnost, jestliže jejich protiprávnost nelze napravit prostřednictvím žaloby namířené proti konečnému rozhodnutí, jehož jsou přípravnou fází (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. října 2021, Tognoli a další v. Parlament, C‑431/20 P, EU:C:2021:807, body 42, 44 a 51 a citovaná judikatura). V tomto ohledu již bylo rozhodnuto, že rozhodnutí Komise zahájit antidumpingové řízení je přípravným aktem, který nelze napadnout žalobou, jelikož nemění podstatným a nezvratným způsobem právní postavení dotyčných podniků, a nemůže tedy před ukončením správního řízení odůvodnit přípustnost žaloby na neplatnost (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 14. března 1996, Dysan Magnetics a Review Magnetics v. Komise, T‑134/95, EU:T:1996:38, body 21 až 23 a citovaná judikatura; viz rovněž v tomto smyslu usnesení ze dne 25. května 1998, Broome & Wellington v. Komise, T‑267/97, EU:T:1998:108, body 26 až 29).
24
V projednávaném případě je tedy třeba posoudit účinky a právní povahu napadeného nařízení, které bylo přijato v souladu s článkem 7 základního nařízení, ve světle jeho funkce v rámci antidumpingového řízení a ve světle aktu, kterým bylo toto řízení ukončeno podle článku 9 základního nařízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. listopadu 1981, IBM v. Komise, 60/81, EU:C:1981:264, bod 13, a usnesení ze dne 15. března 2019, Silgan Closures a Silgan Holdings v. Komise, T‑410/18, EU:T:2019:166, bod 16).
25
Jak přitom vyplývá z ustanovení základního nařízení, nařízení o uložení prozatímního antidumpingového cla představuje dílčí fázi mezi oznámením o zahájení řízení upraveným článkem 5 základního nařízení, kterým se zahajuje antidumpingové řízení, a ukončením tohoto řízení, které se projevuje buď uložením konečného cla, nebo nevyměřením cla na základě článku 9 základního nařízení. Takové nařízení, které ukládá prozatímní cla, má totiž již podle formulací použitých v prvních nařízeních týkajících se ochrany proti dumpingovým praktikám za cíl zajistit „přiměřenou ochranu“ Unie, pokud z předběžného šetření vyplyne existence dumpingu a „zabránit, aby došlo k újmě během řízení“ tím, že se stanoví prozatímní antidumpingová cla, která mohou být následně retroaktivně vybrána v okamžiku ukončení řízení [viz třináctý bod odůvodnění nařízení Rady (EHS) č. 459/68 ze dne 5. dubna 1968, o ochraně před dumpingovými praktikami, prémiemi nebo subvencováním zeměmi, které nejsou členy Evropského hospodářského společenství (Úř. věst. 1968, L 93, s. 1), a článek 11 nařízení Rady (EHS) č. 3017/79 ze dne 20. prosince 1979, o ochraně proti dumpingovým nebo subvencovaným dovozům ze zemí, které nejsou členy Evropského hospodářského společenství (Úř. věst. 1979, L 339, s. 1)]. Tímto spadá do kontinuity antidumpingového řízení a má zajistit jeho účinnost.
26
Ve smyslu začlenění do této kontinuity informuje nařízení, kterým se stanoví prozatímní antidumpingová cla, zúčastněné strany, a zejména dovozce, o podrobnostech týkajících se nejdůležitějších skutečností a úvah, na jejichž základě byla zavedena prozatímní opatření, a umožňuje jim předložit připomínky za účelem stanovení konečných opatření, která mají být přijata (článek 2 napadeného nařízení; viz rovněž články 19a a 20 základního nařízení). Taková kontinuita je o to výraznější, že od vstupu základního nařízení v platnost v roce 2016 přijímá všechny akty, které tvoří antidumpingové řízení, od oznámení o zahájení až do uložení konečných cel Komise, zatímco předtím byla konečná cla ukládána Radou Evropské unie [viz zejména článek 9 Nařízení Rady (ES) č. 1225/2009 ze dne 30. listopadu 2009 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství (Úř. věst. 2009, L 343, s. 51)]. V tomto ohledu je ostatně pozoruhodné, že bod 32 odůvodnění základního nařízení zmiňuje „posloupnost [prozatímních opatření] ve vztahu k přijímání konečných opatření“. Právní úprava použitelná na projednávaný případ se však liší od právní úpravy platné ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 21. února 1984, Allied Corporation a další v. Komise (239/82 a 275/82, EU:C:1984:68), kterou ostatně žalobkyně neuvedla na podporu svých argumentů ve prospěch napadnutelnosti napadeného nařízení, a ve které Soudní dvůr rozhodl o opodstatněnosti dvou napadených prozatímních nařízení, aniž by se výslovně vyjádřil k napadnutelnosti těchto nařízení, po nichž nenásledovalo přijetí konečného nařízení.
27
Z toho vyplývá, že nelze mít za to, že napadené nařízení v rozsahu, v němž ukládá prozatímní antidumpingové clo, představuje definitivní ukončení řízení, které se liší od řízení, jenž bude ukončeno stanovením konečných cel, nebo nestanovením takových cel. Stejně jako oznámení o zahájení antidumpingového řízení, které bylo, jak je připomenuto v bodě 23 výše, kvalifikováno judikaturou jako přípravný akt, napadené nařízení je přípravnou fází těchto aktů, kterými se ukončuje antidumpingové řízení a které samy mohou podléhat žalobě (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. září 2003, Eurocoton a další v. Rada, C‑76/01 P, EU:C:2003:511, bod 72 a citovaná judikatura; obdobně viz rovněž usnesení ze dne 25. května 1998, Broome & Wellington v. Komise, T‑267/97, EU:T:1998:108, bod 33, a rozsudek ze dne 17. prosince 2010, EWRIA a další v. Komise, T‑369/08, EU:T:2010:549, bod 37 a citovaná judikatura).
28
Mimoto napadené nařízení bezprostředně a nezvratně neovlivňuje právní postavení žalobkyně.
29
Článek 2 napadeného nařízení totiž s sebou nenese žádný příkaz ke spolupráci na šetření a stanoví pouhou možnost zúčastněných stran, mezi něž patří dovozci, předložit připomínky nebo být vyslechnuty. I když toto ustanovení používá přítomný čas oznamovacího způsobu, musí být čteno s ohledem na články 19a a 20 základního nařízení (viz bod 26 výše) a vykládáno v tom smyslu, že pouze vytváří ve prospěch zúčastněných stran procesní záruky a vyvolává pouze účinky vlastní procesnímu úkonu, přičemž se nedotýká, mimo její procesní situace, právního postavení žalobkyně (obdobně viz usnesení ze dne 14. března 1996, Dysan Magnetics a Review Magnetics v. Komise, T‑134/95, EU:T:1996:38, bod 27, a ze dne 15. března 2019, Silgan Closures a Silgan Holdings v. Komise, T‑410/18, EU:T:2019:166, body 17 a 19 a citovaná judikatura).
30
Stejně tak napadené nařízení neukládá ani takovým dovozcům, jako je žalobkyně, ani žádným jiným dotčeným hospodářským subjektům, povinnost změnit nebo přehodnotit jejich obchodní praktiky (obdobně viz rozsudek ze dne 11. listopadu 1981, IBM v. Komise, 60/81, EU:C:1981:264, bod 19, a usnesení ze dne 10. prosince 1996, Söktas v. Komise, T‑75/96, EU:T:1996:183, bod 41). Zejména zvýšení cen a problémy s dostupností dotčeného výrobku, jakož i související prodlení s jeho zásobováním, kterých se dovolává žalobkyně, i kdyby byly prokázány, jsou pouze faktickými a hospodářskými důsledky napadeného nařízení, které nemohou zakládat závazné účinky měnící její právní postavení.
31
Kromě toho, i když je třeba připustit, že článek 1 napadeného nařízení ukládá antidumpingové clo, je již pojmově dočasné a nemusí být v této fázi dovozci placeno. O jejich případném výběru bude rozhodnuto až později v okamžiku ukončení antidumpingového řízení v souladu s čl. 10 odst. 2 základního nařízení. Škodlivé účinky připisované žalobkyní napadenému nařízení, uvedené v bodě 30 výše, tak v každém případě vyplývají pouze z toho, že hospodářské subjekty předjímají hospodářské účinky, které může vyvolat skutečné uložení antidumpingových cel v případě, že budou dlužná na základě konečného nařízení přijatého na konci antidumpingového řízení. Takové účinky, i kdyby nastaly, by tak nevyplývaly bezprostředně a nezvratně z napadeného nařízení.
32
Napadené nařízení tedy neukládá povinnost, která by měla okamžité a nezvratné účinky.
33
Ani okolnost, že článek 1 napadeného nařízení ve svém odstavci 4 stanoví, že dovoz dotčeného výrobku do Unie je podmíněn složením jistoty odpovídající výši prozatímního cla, neumožňuje vyvodit napadnutelnost napadeného nařízení. Tato povinnost složit jistotu za dovoz dotčeného výrobku po dobu platnosti napadeného nařízení, i kdyby byla doprovázena sankcemi, jak tvrdí žalobkyně, má totiž za cíl zajistit zaplacení cel v případě, že bude nakonec rozhodnuto o jejich výběru, a závisí tedy na této platební povinnosti, o níž bude rozhodnuto a bude uložena až později. Z ustálené judikatury tak vyplývá, že pokud jsou částky zajištěné prozatímním antidumpingovým clem v plném rozsahu vybrány na základě konečného nařízení, nelze se dovolávat žádného autonomního právního účinku vyplývajícího z prozatímního nařízení, jelikož konečné nařízení v tomto případě nahrazuje se zpětnou účinností prozatímní nařízení [usnesení ze dne 30. června 1998, BSC Footwear Supplies a další v. Komise, T‑73/97, EU:T:1998:147, bod 13; Ze dne 11. ledna 2013, Charron Inox a Almet v. Komise a Rada, T‑445/11 a T‑88/12, nezveřejněné, EU:T:2013:4, bod 30, a ze dne 10. listopadu 2014, DelSolar (Wujiang) v. Komise, T‑320/13, nezveřejněné, EU:T:2014:969, bod 56].
34
Bylo sice rovněž rozhodnuto, že v případě, jako je dotčený v projednávané věci (viz čl. 1 odst. 2 napadeného nařízení, převzatý v bodě 7 výše a čl. 1 odst. 2 konečného nařízení, převzatý v bodě 9 výše), v němž je část částek zajištěných na základě nařízení o uložení prozatímního cla uvolněna z důvodu, že stanovená sazba konečného cla je nižší než sazba prozatímního cla, mohly být konstatovány případné samostatné nebo nezávislé účinky, které mohou být přičítány pouze nařízení ukládajícímu prozatímní antidumpingové clo, a to po vstupu nařízení o uložení konečného antidumpingového cla v platnost, a které tedy nebyly tímto posledně uvedeným nařízením převzaty (rozsudek ze dne 11. července 1990, Neotype Techmashexport v. Komise a Rada, C‑305/86 a C‑160/87, EU:C:1990:295, bod 15; usnesení ze dne 30. června 1998, BSC Footwear Supplies a další v. Komise, T‑73/97, EU:T:1998:147, bod 15, a ze dne 11. ledna 2013, Charron Inox a Almet v. Komise a Rada, T‑445/11 a T‑88/12, nezveřejněné, EU:T:2013:4, bod 30). Unijní soud však v tomto smyslu rozhodoval s přihlédnutím k pozdějšímu přijetí konečného nařízení, jelikož se nevyjádřil k podmínce přípustnosti dotčené v projednávané věci, která je zkoumána ke dni podání žaloby (viz rozsudek ze dne 22. června 2016, Whirlpool Europe v. Komise, T‑118/13, EU:T:2016:365, bod 49 a citovaná judikatura), ale k odlišné podmínce právního zájmu na podání žaloby, která musí přetrvávat i po podání žaloby a jejíž trvání se posuzuje k okamžiku, kdy soud rozhoduje (viz rozsudek ze dne 28. května 2013, Abdulrahim v. Rada a Komise, C‑239/12 P, EU:C:2013:331, bod 61 a citovaná judikatura). Tato judikatura tak vedle úvah uvedených v bodě 33 výše potvrzuje, že povinnost složit jistotu k pokrytí prozatímních cel nemá samostatné a nezvratné právní účinky ke dni posouzení přípustnosti žaloby, jelikož vznik takových účinků závisí na vydání a obsahu později přijatého konečného nařízení.
35
Z toho vyplývá, že ke dni podání projednávané žaloby, kdy ještě nebylo ukončeno antidumpingové řízení a které představuje rovněž datum, k němuž má být přípustnost žaloby posouzena (viz bod 34 výše), nelze mít za to, že povinnost složit jistotu k pokrytí prozatímních cel vyvolává samostatné a nevratné účinky.
36
Povinnost složit jistotu se tak liší od povinnosti pozastavení, která se váže k rozhodnutím o zahájení formálního vyšetřovacího řízení v oblasti státních podpor, která jsou ustálenou judikaturou považována za rozhodnutí, která mohou představovat napadnutelné akty (rozsudky ze dne 30. června 1992, Španělsko v. Komise, C‑312/90, EU:C:1992:282, body 21 až 24; ze dne 24. října 2013, Deutsche Post v. Komise, C‑77/12 P, nezveřejněný, EU:C:2013:695, body 51 až 55, a ze dne 9. září 2009, Diputación Foral de Álava a další v. Komise, T‑30/01 až T‑32/01 a T‑86/02 až T‑88/02, EU:T:2009:314, bod 350). Tato povinnost pozastavení je totiž uložena od vstupu uvedeného rozhodnutí v platnost a brání provedení dotčené podpory až do přijetí rozhodnutí, kterým se ukončuje formální vyšetřovací řízení, bez ohledu na smysl tohoto rozhodnutí a aniž toto rozhodnutí může mít zpětný účinek na tuto dobu pozastavení.
37
Kromě toho by rozhodnutí, že prozatímní nařízení představuje napadnutelný akt, narušilo řádný výkon spravedlnosti a institucionální rovnováhu. Uznání přípustnosti projednávané žaloby by totiž vedlo Tribunál k tomu, aby rozhodl o žalobních důvodech, které jsou nejčastěji podobné žalobním důvodům uplatňovaným na podporu žaloby podané proti konečnému nařízení, jako je tomu ostatně v projednávané věci, zatímco Komise se v mezidobí s konečnou platností vyjádřila k otázkám vzneseným těmito žalobními důvody s přihlédnutím k doplňujícím skutečnostem shromážděným v průběhu řízení, které následovalo po přijetí prozatímního nařízení. Kromě takto vytvořené zmatečnosti mezi fází správního a soudního řízení, správně zdůrazněné Komisí, jakož i obtížím Tribunálu zaujmout stanovisko ke zjištěním týkajícím se existence dumpingu a prozatímního stanovení sazby antidumpingového cla, zatímco tato zjištění a tato sazba budou případně později změněna v rámci konečného posouzení Komise, je třeba rovněž zdůraznit mezery v řízení, které se týkají opodstatněnosti prozatímního nařízení z hlediska soudní ochrany. V rozsahu, v němž se konečné posouzení provádí na základě údajů částečně odlišných od údajů zohledněných v rámci prozatímního posouzení, by totiž případné zrušení prozatímního nařízení nezbytně neneslo sebou povinnost Komise vyvodit ze zrušovacího rozsudku důsledky pro své konečné nařízení podle článku 266 SFEU, takže strana, která se domnívá, že byla poškozena prozatímním nařízením, by v každém případě rovněž mohla být nucena podat žalobu proti konečnému nařízení, aby zajistila účinnou a kompletní nápravu své situace (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 11. listopadu 1981, IBM v. Komise, 60/81, EU:C:1981:264, bod 20, a usnesení ze dne 14. dubna 2015, SolarWorld a Solsonica v. Komise, T‑393/13, nezveřejněné, EU:T:2015:211, body 66 až 69).
38
Je přitom třeba právě zdůraznit, že nepřípustnost projednávané žaloby neznamená, že by byla žalobkyně zbavena soudní ochrany, na kterou má nárok. Žalobkyně totiž může, pokud to považuje za opodstatněné, podat žalobu na určení odpovědnosti na základě článku 268 SFEU a uplatnit přitom protiprávnosti prozatímního nařízení, kterých se dovolává na podporu této žaloby a požádat o náhradu údajně utrpěné újmy, kterou tvoří náklady spojené se složením jistoty odpovídající částkám nakonec uvolněným konečným nařízením (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. října 2000, Fresh Marine v. Komise, T‑178/98, EU:T:2000:240, body 45 až 52, a usnesení ze dne 14. dubna 2015, SolarWorld a Solsonica v. Komise, T‑393/13, nezveřejněné, EU:T:2015:211, body 51 a 52 a citovaná judikatura).
39
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že napadené nařízení je přípravným aktem, který byl přijat v průběhu antidumpingového řízení, a tudíž nemůže být předmětem žaloby na neplatnost.
40
Pro úplnost lze ještě dodat, že i za předpokladu, že by napadené nařízení bylo napadnutelným aktem, bylo by třeba v projednávané věci rozhodnout, že žalobkyně pozbyla v důsledku přijetí konečného nařízení právní zájem na podání žaloby na jeho neplatnost.
41
Podle ustálené judikatury musí právní zájem žalobce na podání žaloby existovat ve vztahu k předmětu žaloby ve fázi jejího podání, neboť jinak by byla nepřípustná, a musí existovat až do vydání soudního rozhodnutí, neboť jinak by byl založen důvod k nevydání rozhodnutí ve věci samé, což předpokládá, že žaloba může ve výsledku přinést prospěch účastníku řízení, který ji podal (viz rozsudek ze dne 28. května 2013, Abdulrahim v. Rada a Komise, C‑239/12 P, EU:C:2013:331, bod 61 a citovaná judikatura). Zejména v případě přijetí konečného nařízení v průběhu řízení, ve kterém se má rozhodnout o zrušení prozatímního nařízení, dotčeného v projednávané věci (viz body 8, 9 a 12 výše) Tribunál, stejně jako Soudní dvůr, ustáleně rozhodovaly, že žalobci již v zásadě neměli zájem na zpochybnění prozatímního nařízení (rozsudek ze dne 5. října 1988, Brother Industries v. Komise, 56/85, EU:C:1988:463, bod 6; usnesení ze dne 10. března 2016, SolarWorld v. Komise, C‑312/15 P, nezveřejněné, EU:C:2016:162, bod 25, a ze dne 11. ledna 2013, Charron Inox a Almet v. Komise a Rada, T‑445/11 a T‑88/12, nezveřejněné, EU:T:2013:4, bod 30).
42
Je pravda, že se připustilo, že žalobce mohl kromě zájmu na podání žaloby na náhradu škody odůvodnit zájem na podání návrhu na zrušení nařízení, kterým se ukládají prozatímní cla, a to navzdory přijetí nařízení stanovícího konečná cla, ale pouze když jde o částky zajištěné na základě nařízení ukládajícího prozatímní clo a uvolněné z důvody, že sazba konečného cla se ukázala nižší než sazba prozatímního cla, jak je tomu v projednávaném případě (viz bod 34 výše) a za podmínky, že se ohledně uvedených částek prokázala újma (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. července 1990, Neotype Techmashexport v. Komise a Rada, C‑305/86 a C‑160/87, EU:C:1990:295, bod 15, a usnesení ze dne 11. ledna 2013, Charron Inox a Almet v. Komise a Rada, T‑445/11 a T‑88/12, nezveřejněné, EU:T:2013:4, bod 30). Sice se nejde tak daleko, aby se vyžadovalo přesné vyčíslení dotčené újmy, jak je to vyžadováno pro účely žaloby na náhradu škody, avšak je třeba se ujistit o tom, že uvedená újma skutečně vznikla, a to s ohledem na výše uvedené obtíže, zejména z hlediska řádného výkonu spravedlnosti, způsobené přezkumem žaloby proti prozatímnímu nařízení, zatímco proti konečnému nařízení byla rovněž podána žaloba (viz bod 37 výše).
43
V projednávaném sporu přitom žalobkyně nepředkládá žádný údaj, a tím spíše neprokazuje, že skutečně provedla dovozy a složila související jistotu v období uplatňování prozatímního nařízení od 14. října 2020 do 31. března 2021. Omezuje se v zásadě na obecné a nepřesné uvedení nákladů spojených s jistotou, jejichž hypotetická povaha je doložena neupřesněním dotyčných ručitelů – jsou obecně uváděny banka nebo pojišťovna – a neexistencí jakéhokoli číselného údaje. A fortiori není uvedeno žádné upřesnění, pokud jde o náklady spojené s částí jistoty, která má konkrétně pokrýt částky cla uvolněné konečným nařízením.
44
V důsledku toho nelze mít za to, že žalobkyně prokázala svůj zájem na pokračování v řízení o projednávané žalobě i přes přijetí konečného nařízení.
45
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že projednávaná žaloba musí být zamítnuta a že již není namístě o ní rozhodovat.
46
Za těchto okolností již není namístě rozhodovat o návrhu Parlamentu na vstup do řízení jako vedlejší účastník ani o podpůrném návrhu žalobkyně na předložení dokumentů (viz bod 14 výše).
K nákladům řízení
47
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že žalobkyně neměla ve věci úspěch a Komise požadovala náhradu nákladů řízení, je důvodné rozhodnout, že žalobkyně ponese vlastní náklady řízení a ukládá se jí náhrada nákladů řízení vynaložených Komisí.
48
Parlament, žalobkyně a Komise kromě toho podle čl. 144 odst. 10 jednacího řádu ponesou vlastní náklady řízení související s návrhem na vstup vedlejšího účastníka do řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (čtvrtý senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se odmítá jako nepřípustná.
2)
Společnost Airoldi Metalli SpA ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí.
3)
Evropský parlament, Airoldi Metalli a Komise ponesou vlastní náklady řízení související s návrhem na vstup vedlejšího účastníka do řízení.
V Lucemburku dne 30. listopadu 2021.
Vedoucí soudní kanceláře
E. Coulon
Předseda
S. Gervasoni
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.