62017CC0272
ĢENERĀLADVOKĀTA M. KAMPOSA SANČESA-BORDONAS [M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2018. gada 11. jūlijā (
1
)
Lieta C‑272/17
K. M. Zyla,
piedaloties
Staatssecretaris van Financiën
(Hoge Raad der Nederlanden (Augstākā tiesa, Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Prejudiciāls jautājums – Darba ņēmēju brīva pārvietošanās – Vienlīdzīga attieksme – Ienākuma nodoklis – Sociālā nodrošinājuma iemaksas – Nodokļa un iemaksu samazinājums – Darba ņēmējs, kas kalendārajā gadā maina dzīvesvietu – Samazinājuma daļa atkarībā no apdrošinātā laikposma
1.
Darba ņēmēju pārvietošanās brīvībai, kas ir nostiprināta LESD 45. pantā, ir pretrunā pasākumi, kas attur pilsoņus, kuri vēlas izceļot no savas izcelsmes valsts, lai strādātu citā dalībvalstī. Ar to ir aizsargāti arī tie, kuri atgriežas savā izcelsmes valstī pēc algota darba veikšanas valstī, uz kuru tie bija izceļojuši, vismaz attiecībā uz tiesiskajām attiecībām, kas ir radušās saskaņā ar šīm darba tiesiskajām attiecībām (
2
).
2.
Šo atturošo pasākumu vidū var būt pasākumi nodokļu jomā un pasākumi saistībā ar sociālajām iemaksām. Lai arī tiesību normās, kas reglamentē fizisko personu ienākuma nodokli, un normās par sociālo apdrošināšanu Nīderlandē ir paredzēts, ka paziņojumi par maksājumiem tiek izdoti atsevišķi, ikgadējā deklarācija (
3
) (un maksājumu aprēķins) par ar nodokli apliekamajiem ienākumiem un sociālajām iemaksām tiek iesniegta kopā.
3.
K. M. Zyla, Polijas valstspiederīgā, 2013. gadā gandrīz pusgadu strādāja Nīderlandē, kur tā veica iemaksas Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmā un maksāja ienākuma nodokli. Saskaņā ar lietas materiāliem pēc atgriešanās Polijā tā paša gada otrajā pusē tā neguva pietiekamus ienākumus, lai veiktu iemaksas Polijas sociālā nodrošinājuma sistēmā, nedz arī lai maksātu ienākuma nodokli šajā valstī.
4.
Ņemot vērā laikposmu (sešus mēnešus), par kuru bija veiktas iemaksas Nīderlandē, Nīderlandes nodokļu iestādes, aprēķinot tiesību aktos paredzēto samazinājumu, kas bija jāveic attiecībā uz K. M. Zyla jau samaksātajām sociālā nodrošinājuma summām, piemēroja samazinājumu pro rata temporis.
5.
Nīderlandes tiesās tiek diskutēts par to, vai ar LESD 45. pantu, kā to ir interpretējusi Tiesa attiecībā uz tiešajiem nodokļiem (
4
), Nīderlandes iestādēm ir uzlikts pienākums ņemt vērā K. M. Zyla personisko un ģimenes situāciju Polijā, lai piešķirtu viņai strīdīgo samazinājumu pilnā apjomā, nevis tikai proporcionāli Nīderlandē nostrādātajam laikposmam.
6.
Strīds starp K. M. Zyla (kas apstrīd paziņojumu par maksājumiem) un Nīderlandes nodokļu iestādēm tika iesniegts izskatīšanai Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa), kas uzdod šo prejudiciālo jautājumu.
I. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
1. Regula (ES) Nr. 492/2011 (
5
)
7.
[Regulas] 7. pantā ir noteikts:
“1.   Darba ņēmējam, kas ir dalībvalsts valstspiederīgais, citā dalībvalstī valstspiederības dēļ nedrīkst piemērot citādus darba un nodarbinātības nosacījumus kā minētās valsts darba ņēmējiem, īpaši attiecībā uz atalgojumu, atlaišanu un bezdarba gadījumā – atjaunošanu darbā vai atkārtotu pieņemšanu darbā.
2.   Šādam darba ņēmējam ir tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības kā attiecīgās valsts darba ņēmējiem.
[..]”
2. Regula (EK) Nr. 883/2004 (
6
)
8.
Saskaņā ar tās 3. pantu:
“1.   Šī regula attiecas uz visiem tiesību aktiem, kuri skar šādas sociālā nodrošinājuma jomas:
a)
slimības pabalsti;
b)
maternitātes un līdzvērtīgi paternitātes pabalsti;
c)
invaliditātes pabalsti;
d)
vecuma pabalsti;
[..].”
9.
Atbilstoši tās 4. pantam:
“Ja šajā regulā nav noteikts citādi, personām, uz ko attiecas šī regula, pienākas tādi paši pabalsti un ir tādi paši pienākumi kā tie, ko kādas dalībvalsts tiesību paredz akti tās piederīgajiem.”
10.
[Tās] 5. pantā ir paredzēts:
“Ja vien šajā regulā nav noteikts citādi, ņemot vērā izklāstītos īpašos īstenošanas noteikumus, piemēro šādus noteikumus:
a)
ja saskaņā ar kompetentās dalībvalsts tiesību aktiem sociālā nodrošinājuma pabalstu un citu ienākumu saņemšanai ir zināmas tiesiskās sekas, minēto tiesību aktu attiecīgie noteikumi attiecas arī uz tādu līdzvērtīgu pabalstu saņemšanu, kas iegūti saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, vai uz ienākumiem, kas gūti citā dalībvalstī;
[..].”
11.
II sadaļas (“Piemērojamo tiesību aktu noteikšana”) 11. panta 1. punktā ir noteikts:
“1.   Personas, uz kurām attiecas šī regula, ir pakļautas tikai vienas dalībvalsts tiesību aktiem. Šos tiesību aktus nosaka saskaņā ar šo sadaļu.”
12.
Regulas 11. panta 3. punktā ir noteikts:
“3.   Ievērojot 12.–16. pantu:
a)
persona, kas veic darbību nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā kādā dalībvalstī, ir pakļauta minētās dalībvalsts tiesību aktiem;
[..]
e)
katra persona, uz ko neattiecas a)–d) apakšpunkts [ (
7
)], ir pakļauta dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem [..].”
B.
Valsts tiesiskais regulējums
13.
Nīderlandē ienākuma nodokli reglamentē Wet op de inkomstenbelasting 2001 (2001. gada Likums par ienākuma nodokli, turpmāk tekstā – “Likums IB”) un sociālā nodrošinājuma finansēšanu – Wet financiering sociale verzekeringen (Likums par sociālā nodrošinājuma finansēšanu, turpmāk tekstā – “WFSV”).
14.
No Likuma IB 8.1. panta izriet, ka “saliktā nodokļa” noteikšanas nolūkā ir jāsaskaita ienākuma nodoklis par darba ienākumiem (par citiem avotiem, piemēram, mājokli, uzkrājumiem) un sociālās iemaksas, un šīm daļām ir piemērojamas attiecīgas likmes. Kad tādējādi ir noteikts saliktais nodoklis, par šīm abām daļām tiek veikts samazinājums, kas arī ir salikts.
15.
Saskaņā ar Likuma IB 8.10. pantu nodokļa maksātājs var saņemt “vispārējo samazinājumu”.
16.
Saskaņā ar WFSV 9. pantu sociālās iemaksas (
8
) aprēķina, atskaitot “vispārējo samazinājumu” no iemaksu summām, kas ir samaksātas par katru taksācijas laikposmu.
17.
WFSV 12. pantā ir paskaidrots, kā sociālajām iemaksām ir piemērojams attiecīgais samazinājums. Tā 3. punktā ir precizēts, ka tiesības uz šo samazinājumu ir personai, kura ir veikusi iemaksas par visu kalendāro gadu, un, ja nodokļa maksātāji veic iemaksas tikai par kādu gada daļu, tā aprēķina veids ir jānosaka Ministru kabineta noteikumos.
18.
Šī prasība tika izpildīta, pieņemot WFSV īstenošanas noteikumus (
9
). Saskaņā ar to 2.6.a pantu personām, kurām (kāda iemesla dēļ, izņemot nāves iestāšanos) nav bijušas jāveic iemaksas par noteiktu kalendārā gada daļu, vispārējo nodokļu samazinājumu aprēķina, piemērojot pro rata temporis, proti, proporcionāli kalendārā gada laikposmam, par kuru faktiski ir veiktas iemaksas.
C.
Pamatlietas rašanās fakti un prejudiciālais jautājums
19.
K. M. Zyla, Polijas valstspiederīgā, veica algotu darbu Nīderlandē laikposmā no 2013. gada 1. janvāra līdz 21. jūnijam. Šajā laikposmā viņa obligātā kārtā bija vispārējās sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībniece, un tādējādi viņai bija jāveic sociālās iemaksas. Pēc 21. jūnija (
10
) viņa atgriezās Polijā, un nav konstatējams (
11
), ka 2013. gadā viņa tur būtu strādājusi kādu algotu darbu.
20.
Par 2013. finanšu gadā Nīderlandē veikto darbu attiecīgā persona guva ienākumus 9401 EUR apmērā, no tiem tika ieturēts ienākuma nodoklis no algas 1399 EUR apmērā. Viņa veica iemaksas sociālā nodrošinājuma sistēmā 2928 EUR apmērā.
21.
K. M. Zyla izvēlējās, ka viņai tiek piemērotas Nīderlandes tiesību normas (Likums IB) attiecībā uz valsts nodokļu maksātājiem. Šajā sakarā viņa iesniedza savu deklarāciju par IB/PVV 2013. gadam.
22.
Galīgajā paziņojumā par IB/PVV maksājumu Nīderlandes nodokļu iestādes viņai piemēroja: a) ienākuma nodokļa samazinājumu par 1254 EUR un b) attiecīgu sociālo iemaksu samazinājumu par 840 EUR. Šis pēdējais minētais samazinājums, piemērojot kritēriju pro rata temporis, tika aprēķināts proporcionāli laikposmam, kurā minētā persona faktiski bija veikusi sociālās iemaksas par 2013. gadu.
23.
Attiecīgā persona nesekmīgi cēla prasību par paziņojumu par iemaksām Rechtbank Zeeland-West-Brabant (Zēlandes-Rietumbrabantes tiesa, Nīderlande) un apelācijas sūdzību Gerechtshof’s-Hertogenbosch (Hertogenboshas apelācijas tiesa, Nīderlande). Abās instancēs tika apspriests, vai K. M. Zyla bija tiesības saņemt vispārējā samazinājuma summu pilnā apmērā, un tādējādi apšaubīta Ministru kabineta noteikumu 2.6.a panta saderība ar LESD 45. pantu.
24.
Apelācijas tiesa nosprieda, ka nav bijis nekādas diskriminācijas, jo nevarēja tikt veikta atsauce uz spriedumu Schumacker, savukārt varēja tikt veikta atsauce uz spriedumu Blanckaert (
12
). Tās ieskatā Ministru kabineta noteikumu 2.6.a pants, ņemot vērā objektīvu atšķirību starp situācijām, kādās bija Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieks un persona, kas nebija tās dalībniece, bija pamatots.
25.
Hoge Raad (Augstākā tiesa) K. M. Zyla joprojām apgalvoja, ka Ministru kabineta noteikumu 2.6.a pants izraisa tādu nepieļaujamu atšķirīgu attieksmi pret rezidentiem un nerezidentiem, kas radot šķērsli LESD 45. pantā nostiprinātās darba ņēmēju brīvas pārvietošanās īstenošanai.
26.
Iesniedzējtiesa balstās uz premisu, ka rezidentiem, kuri nav Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieki, nav tiesību saņemt samazinājumu pilnā apmērā. Tātad tieša saikne ar dzīvesvietu nepastāvot. Turklāt lūgums nodrošināt pret K. M. Zyla tādu pašu attieksmi kā pret valsts nodokļu maksātāju attiecoties tikai uz ienākuma nodokli, nevis uz sociālajām iemaksām.
27.
Iesniedzējtiesas ieskatā jautājumu ir iespējams atrisināt divējādi, sniedzot pilnīgi pretējus risinājumus. No vienas puses, varētu atsaukties uz spriedumu Blanckaert, kurā ir konstatēts, ka Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieks un persona, kas nav tās dalībniece, ir objektīvi atšķirīgās situācijās (
13
). Ar šo situāciju atšķirību (ņemot vērā kapitāla brīvu apriti) tika pamatots valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru sociālo iemaksu samazinājums tika piešķirts tikai minētās sistēmas dalībniekiem (
14
).
28.
Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, ka ir iespējama otra pieeja, saskaņā ar kuru šis samazinājums tiktu kvalificēts kā individuāla nodokļu priekšrocība. No šī skatupunkta Nīderlandes tiesību aktos paredzētā pro rata temporis piemērošana personai, kura visus savus ienākumus būtu guvusi Nīderlandē, nozīmētu nošķirt rezidentus un nerezidentus, un tas būtu pretrunā personu pārvietošanās brīvībai, jo ienākuma nodokļa maksātājam, kurš būtu nodzīvojis šajā dalībvalstī visu gadu, būtu tiesības saņemt samazinājumu pilnā apjomā (
15
). Šajā gadījumā iesniedzējtiesa norāda, ka nodokļa maksātāja personiskā un ģimenes situācija būtu jāņem vērā attiecībā uz visu taksācijas gadu (
16
), lai arī nevar izslēgt, ka tā varētu tikt ņemta vērā pro rata temporis (
17
).
29.
Šādos apstākļos Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai LESD 45. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj dalībvalsts regulējumu, atbilstoši kuram darba ņēmējam, kurš saskaņā ar Regulu Nr. 1408/71 vai attiecīgi ar Regulu Nr. 883/2004 tikai noteiktā kalendārā gada laikposmā ir bijis šīs dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieks, aprēķinot atbilstošās apdrošināšanas iemaksas, ir tiesības tikai uz apdrošināšanas periodam proporcionālu vispārējo nodokļu samazinājumu par sociālās apdrošināšanas iemaksu daļu, ja attiecīgais darba ņēmējs atlikušajā kalendārā gada laikā nav bijis šīs dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieks, šajā laikā ir dzīvojis citā dalībvalstī un savus kopējos gada ienākumus ir guvis (gandrīz) tikai pirmajā minētajā dalībvalstī?”
II. Tiesvedība Tiesā
30.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā ir reģistrēts 2017. gada 18. maijā, rakstveida apsvērumus iesniedza K. M. Zyla, Nīderlandes valdība un Komisija, un tās piedalījās 2018. gada 30. maija tiesas sēdē.
III. Lietas dalībnieku argumentu kopsavilkums
31.
K. M. Zyla uzskata, ka spriedums Blanckaert nav piemērojams. Lai arī viņa atzīst tajā pausto apgalvojumu spēkā esamību, viņa uzskata, ka šī judikatūra sasniegtu savas robežas, ja neviena dalībvalsts neņemtu vērā nodokļu maksātāja nodokļu maksātspēju un personisko un ģimenes situāciju (
18
).
32.
Viņa atgādina, ka šādos gadījumos diskrimināciju izraisa tas, ka ne dzīvesvietas dalībvalstī, ne nodarbinātības dalībvalstī netiek ņemta vērā tāda nerezidenta personiskā un ģimenes situācija, kas lielāko savu ienākumu daļu un gandrīz visus savus ģimenes ienākumus gūst dalībvalstī, kura nav viņa dzīvesvietas dalībvalsts (
19
). Tā tas būšot viņas gadījumā, ja strīdīgais samazinājums viņai netiks piešķirts pilnā apmērā, jo viņas personiskā un ģimenes situācija netiekot ņemta vērā ne Polijā, ne Nīderlandē.
33.
Nīderlandes valdības ieskatā situācija, kādā ir Nīderlandē dzīvojošs darba ņēmējs nodokļu maksātājs, atšķiras no tās, kādā ir nerezidents, kas šajā dalībvalstī vairs nesaņem ienākumus kā nodarbināta vai pašnodarbināta persona. Savu nostāju tā pamato ar šādiem argumentiem:
–
pirmkārt, saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 11. panta 3. punkta a) apakšpunktu ir piemērojami nodarbinātības valsts tiesību akti sociālā nodrošinājuma jomā. Tā kā K. M. Zyla, izceļojusi no Nīderlandes un pārtraukusi darbu tajā, atgriezās savā izcelsmes valstī, viņa vairs nebija pakļauta Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmai no savas izceļošanas brīža, no kura viņa vairs neveica sociālās iemaksas;
–
otrkārt, atšķirīgā attieksme, piešķirot tādu nodokļu priekšrocību kā strīdīgā, esot attaisnota atšķirīgo objektīvo situāciju dēļ, kurās attiecīgi ir dalībvalsts nodrošinājuma sistēmas dalībnieks un persona, kas vairs nav tās dalībniece.
34.
Nīderlandes valdība noliedz, ka spriedumam Schumacker būtu nozīme šajā lietā, jo:
–
tajā nodokļu maksātspēja tika uzskatīta par būtisku faktoru, savukārt sociālā nodrošinājuma iemaksas netiek veiktas atkarībā no šīs spējas;
–
tā kā darba ņēmējam ir piemērojami nodarbinātības valsts tiesību akti, tas liedz citai valstij tiesības pieprasīt veikt iemaksas par šo pašu darbību (
20
). Tā kā no brīža, kad K. M. Zyla izceļoja no Nīderlandes teritorijas, pēdējā minētā zaudēja savas nodokļu ieturēšanas pilnvaras, tās iestādēm nevar pieprasīt piemērot samazinājumus un citas priekšrocības, kuras minētā persona varētu saņemt, ja tā paliktu Nīderlandes sociālā nodrošinājuma dalībniece.
35.
Komisija vispirms noliedz, ka valsts tiesiskais regulējums būtu pretrunā Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punktam, jo K. M. Zyla par darba ņēmēju LESD 45. panta izpratnē varēja tikt uzskatīta tikai laikā, kad viņa tika nodarbināta Nīderlandē, un šo statusu viņa zaudēja, atgriežoties Polijā.
36.
Tomēr, pēc Komisijas domām, Ministru kabineta noteikumu 2.6.a pants galvenokārt ir piemērojams personām, kurām ir nevis Nīderlandes, bet citas valsts pilsonība. Šīs personas visbiežāk izceļo no Nīderlandes tad, kad tiek izbeigtas darba tiesiskās attiecības, savukārt Nīderlandes pilsoņi paliek savā valstī, tostarp arī tad, kad viņi vairs nestrādā, tāpēc pēdējie minētie nodokļa samazinājumu par sociālajām iemaksām varēs atskaitīt pilnā apmērā. Turpretī tādas personas kā K. M. Zyla, kas veic iemaksas tikai vienu gada daļu, beigu beigās proporcionāli veiks lielākas sociālā nodrošinājuma iemaksas, un tas esot darba ņēmēju brīvas pārvietošanās šķērslis.
37.
Komisija apgalvo, ka pēc analoģijas ir jāpiemēro judikatūra, kurā prasība par dzīvesvietas saglabāšanu sociālā nodrošinājuma iemaksu veikšanas dalībvalstī tiek uzskatīta par darba ņēmēju brīvas pārvietošanās ierobežojumu gadījumā, ja tā attur darba ņēmēju no izceļošanas no šīs valsts, nosakot viņam lielākas sociālā nodrošinājuma iemaksas (
21
), vai arī liedz tiesības atgūt pārmaksātā nodokļa summu, uz ko ir tiesības nodokļu maksātājam rezidentam (
22
). Visbeidzot tā precizē, ka, tā kā lielāko ienākumu daļu K. M. Zyla guva dalībvalstī, kas nav viņas dzīvesvietas valsts, un tā kā nav ņemta vērā tās personiskā un ģimenes situācija, būtu jāpiemēro spriedumā Schumacker izstrādātā judikatūra.
IV. Juridiskā analīze
A.
Ievada apsvērumi
38.
Pirmkārt, es norādu, ka lietas dalībnieki neapstrīd LESD 45. panta piemērojamību. Tā kā Polijas valstspiederīgā pārcēlās uz Nīderlandi, lai strādātu algotu darbu, nešķiet, ka šajā gadījumā runa būtu par citu pārvietošanās brīvību, kas nav darba ņēmējiem nodrošinātā brīvība (
23
).
39.
Tāpat nav šaubu, ka K. M. Zyla bija darba ņēmēja Tiesas judikatūras izpratnē (
24
). Teorētiski varētu jautāt, vai, ņemot vērā atgriešanos savas izcelsmes dalībvalstī, neesot tajā nodarbinātai vai neveicot tajā nekādu darbību, viņas situācija nebūtu iekļaujama LESD 21. pantā paredzētās personu brīvās pārvietošanās piemērošanas jomā (
25
). Tomēr, tā kā viņa atsaucas uz tiesībām saņemt samazinājumu pilnā apjomā, ņemot vērā laikposmu, kurā viņa strādāja Nīderlandē, viņas prasījums ir tieši saistīts ar LESD 45. pantu.
40.
Otrkārt, tā kā ir pieņemtas Savienības tiesību normas šīs brīvības īstenošanai, ir jāpārbauda strīdīgā valsts tiesiskā regulējuma saderība vai nu ar tām (šajā gadījumā ar Regulu Nr. 883/2004 un Regulu Nr. 492/2011), vai arī tieši ar primāro tiesību aktiem, proti, ar LESD 45. pantu.
41.
Kā apgalvo Komisija, Regula Nr. 883/2004 praktiski ietver tikai kolīziju normu kopumu, lai novērstu, ka darba ņēmējs, kas īsteno savas tiesības uz brīvu pārvietošanos Savienībā, tiktu iekļauts dažādu dalībvalstu sociālo tiesību aktu piemērošanas jomā, vai arī to, ka uz viņu netiktu attiecināti nevienas dalībvalsts tiesību akti (
26
). Tādējādi strīdīgo tiesību aktu spēkā esamība ir jāizvērtē, ņemot vērā Regulas Nr. 883/2004 4. pantu, kurā ir noteikta vienlīdzīga attieksme, it īpaši diskriminācijas pilsonības dēļ aizliegums.
42.
Tāpat Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punktā Savienības darba ņēmējam, kurš brīvi pārvietojas tajā, ir noteiktas tiesības saņemt tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības. Tādējādi tajā ir paredzēts tikai vienlīdzīgas attieksmes princips, nepiešķirot tam plašāku materiāltiesisku saturu, lai arī Tiesa ir nospriedusi, ka tas attiecas uz netiešu diskrimināciju (
27
).
43.
Visbeidzot, tā kā abu regulu piemērošana būtiski neietekmē šajā lietā aplūkoto jautājumu, var tieši tikt izmantota LESD 45. pantā paredzētā brīvība, paturot prātā, ka iespējamās diskriminācijas analīzē, ņemot vērā minēto tiesību normu, tiks iekļautas atsauces uz šīm regulām.
44.
Visbeidzot, treškārt, valsts strīds (un pats lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu) lielā mērā attiecas uz to, vai spriedumiem Blanckaert un Schumacker uz to ir ietekme:
–
saskaņā ar pirmo minēto spriedumu rezidenta attiecības dalībvalstī ar tās nodrošinājuma sistēmu ir pietiekams diferencējošs faktors, lai viņa situāciju nevarētu pielīdzināt tādas personas situācijai, kas ir izceļojusi no šīs dalībvalsts, lai apmestos uz dzīvi citā valstī. Šai pieejai izskatāmajā lietā dod priekšroku Nīderlandes valdība;
–
saskaņā ar otro minēto spriedumu dalībvalstij, kas uzliek nodokļus, var tikt prasīts ņemt vērā to personu personisko un ģimenes situāciju (it īpaši nodokļu priekšrocību piešķiršanas nolūkā), kuras, nebūdamas rezidentes minētajā valstī, saņem tajā lielāko ienākumu daļu, ja nodokļu maksātāja ienākumi savā dzīvesvietas dalībvalstī liedz viņam saņemt līdzīgas priekšrocības. K. M. Zyla savā labā atsaucas uz šo judikatūru.
45.
Šādi nostādot jautājumu, nebūs iespējams neņemt vērā kādu no šiem spriedumiem, kuru nozīme, pētot valsts tiesiskā regulējuma saderību ar LESD 45. pantu, būs jāizvērtē – ņemot vērā, ka atvasinātajās tiesībās nav noteikts likumisks kritērijs (
28
), – atbilstoši metodoloģijai, kas izmantojama pārvietošanās brīvību analīzē.
B.
Jautājuma izskatīšana
1. Iespējamā diskriminācija pilsonības dēļ
46.
Vai strīdīgais pasākums ietver diskrimināciju pilsonības dēļ starp dalībvalstu darba ņēmējiem nodarbinātības, atalgojuma vai citu nodarbinātības nosacījumu jomā (
29
)?
47.
Principā es neuzskatu, ka Ministru kabineta noteikumu 2.6.a panta formulējums vai tā būtība ietvertu kādu elementu, kas norādītu uz vēlmi tieši diskriminēt (radot nelabvēlīgu stāvokli) citu Savienības dalībvalstu pilsoņus. Pro rata temporis samazinājums neatkarīgi no pilsonības ir piemērojams ikvienam darba ņēmējam, kas ir veicis Nīderlandes sociālā nodrošinājuma iemaksas laikposmā, kurš nesasniedz vienu kalendāro gadu.
48.
Tomēr vai tas varētu tikt kvalificēts kā netieša diskriminācija? Tiek uzskatīts, ka tādu [diskrimināciju] izraisa tiesību normas, kuras pēc savas būtības citu dalībvalstu pilsoņus var ietekmēt nelabvēlīgāk nekā attiecīgās valsts (šajā gadījumā – Nīderlandes) pilsoņus, un tādējādi draud nelabvēlīgāku stāvokli radīt tieši pirmajiem (
30
).
49.
Šajā lietā apgalvotā diskriminācija nozīmētu:
–
iepriekš pieņemt, ka migrējošie darba ņēmēji biežāk izceļo no minētās dalībvalsts pirms taksācijas gada beigām, un tas, manuprāt, vispirms jau nevar tikt prezumēts, un tas katrā ziņā nav pierādīts;
–
pieņemt, ka, saņemot šo proporcionālo samazinājumu saskaņā ar Ministru kabineta noteikumiem, citu dalībvalstu pilsoņiem rodas īpašs nelabvēlīgs stāvoklis (
31
), un tas liek domāt par ierobežojuma esamību.
2. Vai pastāv darba ņēmēju pārvietošanās brīvības ierobežojums?
50.
Visu LESD normu par personu brīvu pārvietošanos mērķis ir atvieglot Eiropas Savienības pilsoņiem profesionālās darbības veikšanu Savienības teritorijā. Tādējādi tām pretrunā ir pasākumi, kas varētu radīt šiem pilsoņiem neizdevīgāku stāvokli gadījumā, ja viņi vēlētos strādāt citas dalībvalsts teritorijā, kas nav viņu izcelsmes valsts. Tādējādi ar LESD 45. pantu ir nesaderīgs jebkāds valsts pasākums, kas var traucēt vai padarīt mazāk pievilcīgu šajā pantā noteiktās pamatbrīvības izmantošanu Savienības pilsoņiem (
32
).
51.
Ministru kabineta noteikumu 2.6.a pants izraisītu šādas sekas, ja tajā iekļautais noteikums radītu nelabvēlīgu stāvokli darba ņēmējiem, kas pārvietojas saskaņā ar LESD 45. pantu.
a) Par nelabvēlīgu stāvokli
52.
Ja esmu pareizi sapratis, tad strīdīgā pasākuma struktūra ir šāda (
33
): samazinājums, uz kuru ir tiesības ikvienam katru taksācijas gadu, sastāv no divām daļām – viena attiecas uz ienākumiem, kas ir apliekami ar nodokli, bet otra – uz sociālā nodrošinājuma iemaksām. Šī otrā daļa ir tā, no kuras gūst labumu tikai minētās sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieki, un tā ir pakļauta izmaiņām, piemērojot Ministru kabineta noteikumu 2.6.a pantā paredzēto noteikumu attiecībā uz pro rata temporis.
53.
Pēdējais minētais apsvērums varētu likt domāt, ka sociālā nodrošinājuma iemaksu samazinājumam ir sociālas priekšrocības raksturs, jo tas konkrēti un tieši ietekmē sociālā nodrošinājuma finansēšanu (
34
). Tomēr, no cita viedokļa raugoties, tas varētu būt pasākums, kurš ir norādīts fizisko personu ienākuma nodokļa deklarācijā un paziņojumā par nodokli un kura pamatā ir Nīderlandes valdības nodokļu ieturēšanas pilnvaru īstenošana. Tādēļ ir jāuzskata, ka tā ietekme uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos ir jāvērtē, ievērojot arī judikatūru par nodokļu pasākumiem (
35
).
54.
Ņemot vērā strīdīgā samazinājuma ciešo saikni ar iemaksām, es sliecos uzskatīt, ka tam drīzāk ir sociāls raksturs, pat ja tā īstenošanai tiek izmantota nodokļu metode. Lai arī Nīderlandes nodokļu iestādes ienākuma nodokli un sociālās iemaksas iekasē kopā un piemērojamie samazinājumi pēdējām minētajām “var pārvērsties par nodokļu samazinājumu” (
36
), abi saglabā katrs savu būtību.
55.
Katrā ziņā es neuzskatu, ka pro rata temporis atskaitīšanas sistēma faktiski nozīmē nelabvēlīgu stāvokli. Ja, kā, šķiet, ir šajā gadījumā, tā tiek piemērota pilnīgi proporcionāli laikposmam, par kuru veiktas iemaksas, un līdz ar to neveidojas asimetrija attiecībā uz atskaitāmajām summām (proti, persona, kurai tiek piemērota strīdīgā tiesību norma, neveic proporcionāli lielākas iemaksas), nelabvēlīgs stāvoklis nerodas (
37
).
56.
Lietā aplūkotā samazinājuma mērķis ir netieši kompensēt nodokļu maksātāja ekonomiskos centienus, veicot sociālā nodrošinājuma iemaksas. Tādēļ šo iemaksu samazinājums labvēlīgi ietekmē tā saņēmēja ikgadējo maksājumu slogu. No šī viedokļa raugoties, nekas neliedz sasaistīt šī sloga atvieglojumu ar laikposmu, par kuru ir veiktas iemaksas. Tiesas sēdē Nīderlandes valdība norādīja, ka tiesiskā regulējuma mērķis ir mudināt darba ņēmēju veikt profesionālo darbību, piešķirot viņam priekšrocību atkarībā no faktiski nostrādātā laika. Katrā ziņā, nosakot galīgo summu IB/PVV deklarācijā, tiek saglabāts paralēlisms starp iemaksām un to samazinājumu, – ja iemaksas ir lielākas (jo tās ir veiktas par divpadsmit mēnešiem), samazinājums būs lielāks, un otrādi.
b) Par situāciju salīdzināmību
57.
Ja, gluži pretēji, dialektiskos nolūkos tiktu pieņemts, ka sociālo iemaksu pro rata temporis samazinājums rada nelabvēlīgu stāvokli nerezidentiem, jo tas mazāk ietekmē šo pēdējo minēto ienākumu deklarāciju (quod non), būtu jāņem vērā Tiesas judikatūra, saskaņā ar kuru:
–
diskriminācija pastāv, ja atšķirīgas normas tiek piemērotas salīdzināmās situācijās vai ja viena un tā pati norma tiek piemērota atšķirīgās situācijās (
38
);
–
diskriminācija starp rezidentiem un nerezidentiem rodas tikai tad, ja, neraugoties uz to dzīvesvietu dažādās dalībvalstīs, attiecībā uz strīdīgā valsts tiesiskā regulējuma mērķi un saturu šīs divas nodokļu maksātāju kategorijas ir salīdzināmās situācijās (
39
).
58.
Tāpat no judikatūras izriet, ka situāciju salīdzināmība ir jāizvērtē neatkarīgi no tā, vai strīdīgais pasākums ir tikai sociāla priekšrocība (
40
) vai arī attiecas uz nodokļu jomu (
41
).
59.
Vai saskaņā ar šīm pamatnostādnēm var patiesi apgalvot, ka kāds, kurš vairs nestrādā Nīderlandē, jo ir pārcēlies uz citu dalībvalsti un tādēļ vairs neveic sociālās iemaksas, ir tādā pašā situācijā kā tas, kurš saglabā savu dzīvesvietu Nīderlandē, turpina tajā strādāt vai arī vairs nestrādā?
60.
Sociālo iemaksu jomā darbojas princips par vienas dalībvalsts tiesību aktu piemērošanu, kas tostarp ir nostiprināts Regulas Nr. 883/2004 11. panta 1. punktā (
42
). Saskaņā ar to personām, kurām ir piemērojamas sociālā nodrošinājuma normas, ir piemērojams tikai vienas dalībvalsts tiesiskais regulējums. Minētā panta mērķis, kā norādījusi Komisija citā kontekstā, ir nevis saskaņot dalībvalstu materiālās tiesības, bet drīzāk izveidot kolīziju normu sistēmu, kuras rezultātā valsts likumdevējam tiek atņemtas tiesības noteikt savu šīs jomas valsts tiesību aktu piemērošanas nosacījumus un apjomu (
43
). Šo domu Tiesa līdzīgi jau ir paudusi 2015. gada 26. februāra spriedumā (
44
) saistībā ar Regulu Nr. 1408/71 (
45
), kas ir Regulas Nr. 883/2004 priekštece.
61.
No iepriekš minētā izriet, ka dalībvalsts nevar mainīt noteikumus attiecībā uz pakļautību sociālā nodrošinājuma tiesību aktiem, iekļaujot savā sociālā nodrošinājuma sistēmā citas dalībvalsts rezidentus, kuri tās teritorijā neveic nekādu algotu darbu. Ja tas tā notiktu, tiktu pārkāpts Regulas Nr. 883/2004 11. panta 3. punkta e) apakšpunkts un tādējādi arī princips par vienas dalībvalsts tiesību aktu piemērošanu.
62.
Šajā tiesību normā ir noteikts nevis kritērijs, kas ir saistīts ar dzīvesvietu nodarbinātības valstī, bet gan kritērijs, kas ir saistīts ar personas pakļautību sociālā nodrošinājuma sistēmai, strādājot algotu darbu minētās valsts teritorijā. Ja nav šīs pēdējās minētās saiknes, šai dalībvalstij nav tiesību iekasēt sociālā nodrošinājuma iemaksas no šādas personas. Tāpēc, ja nav šīs saiknes vai arī tā ir tikai pagaidu saikne – kā tas ir šajā lietā –, darba ņēmējs, kas ir rezidents Nīderlandē visu gadu, ir situācijā, kas atšķiras no situācijas, kurā ir darba ņēmējs, kas ir citas valsts (piemēram, Polijas) rezidents, kurš nav veicis iemaksas Nīderlandē vai ir veicis tās noteiktu laiku tajā pašā taksācijas gadā (
46
).
63.
Nīderlandes valdība tiesas sēdē apstiprināja, ka darba ņēmējs, kurš Nīderlandē saglabā savu dzīvesvietu pēc tam, kad viņš šajā valstī ir strādājis algotu darbu noteiktu kalendārā gada daļu, bet atlikušajā šī paša gada laikā viņš nav bijis nodarbināts, ir pakļauts sociālā nodrošinājuma sistēmai un viņam ir pienākums veikt sociālā nodrošinājuma iemaksas par visu gadu. Tieši te ir atšķirība no K. M. Zyla apstākļiem, kas liedz vērtēt situāciju salīdzināmību, – bezdarbnieki – tāpat kā viņa –, kas ir rezidenti Nīderlandē, turpina veikt iemaksas un tādēļ saņem samazinājumu par faktiski veiktajām (gada) iemaksām.
64.
Turklāt saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem un, citējot Tiesas sacīto, “[sociālā nodrošinājuma] sistēmas dalībniekiem tikai retos gadījumos ir piešķirts nodokļa samazinājums sakarā ar sociālo apdrošināšanu [..]. Tikai tad, ja apdrošinātā persona nevar [atskaitīt] iemaksu samazinājumu [no] maksājamām iemaksām, tā var iegūt šādu nodokļa samazinājumu” (
47
).
65.
Ja tas tā ir, tas, kurš ir veicis iemaksas Nīderlandes sociālā nodrošinājuma [sistēmā] visu gadu, saņems apgalvoto nodokļu priekšrocību (
48
) tikai tad, ja viņa faktisko iemaksu summa būs mazāka nekā samazinājums. Un otrādi, ja sociālo iemaksu samazinājums tiktu piešķirts pilnā apmērā, neņemot vērā faktisko dalības Nīderlandes sociālā nodrošinājuma sistēmā ilgumu, tam, kas bijis šīs sistēmas dalībnieks dažus taksācijas gada mēnešus, šis pārpalikums varētu tikt atskaitīts daudz vieglāk, – tā kā absolūtā izteiksmē iemaksas ir bijušas mazākas, visticamāk, norādīto atskaitījumu dēļ viņam tiktu nodrošināts papildu pārpalikums. Šādā gadījumā rīcība būtu vienāda atšķirīgās situācijās, jo šīs sistēmas dalībniekiem – atkārtoju – “tikai retos gadījumos ir piešķirts nodokļa samazinājums sakarā ar sociālo apdrošināšanu”.
66.
Tādējādi Ministru kabineta noteikumu 2.6.a pantā paredzētais pro rata temporis kritērijs, lai arī tas varētu tikt kvalificēts kā nelabvēlīgs stāvoklis personām, kas ir tādā situācijā kā K. M. Zyla, tiek piemērots apstākļos, kas nav salīdzināmi ar tiem, kādos ir tie, kas visu taksācijas gadu pilda pienākumu veikt sociālā nodrošinājuma iemaksas. Tātad ar to, ka ar sociālo nodrošinājumu nav saiknes kādu [kalendārā] gada daļu, pietiek, lai konstatētu, ka to personu situācija, kas veic iemaksas šajos īsajos laikposmos, un to personu situācija, kas saglabā minēto saikni visa taksācijas gada laikā, nav salīdzināmas.
67.
Kopumā nav konstatējams ne LESD 45. panta, ne Regulas Nr. 883/2004 4. panta, ne Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punkta pārkāpums. Nevienai no šīm tiesību normām nav pretrunā Ministru kabineta noteikumu 2.6.a pants.
c) Sprieduma Schumacker piemērojamība
68.
Manis aprakstītā analīze būtu nepilnīga, ja tajā netiktu pretstatīta spriedumā Schumacker izstrādātā judikatūra, uz ko savā labā atsaucas K. M. Zyla.
69.
Kā esmu norādījis, saskaņā ar minēto spriedumu “attiecībā uz nerezidentu, kurš dalībvalstī, kas nav viņa dzīvesvietas dalībvalsts, gūst lielāko savu ienākumu daļu un gandrīz visus savus ģimenes ienākumus, pastāv diskriminācija, ciktāl šī nerezidenta personīgā un ģimenes situācija netiek ņemta vērā nedz dzīvesvietas valstī, nedz nodarbinātības valstī” (
49
).
70.
Pirmšķietami tāda, šķiet, ir K. M. Zyla situācija. Tomēr arī te nav konstatējama objektīva situāciju salīdzināmība (
50
), un šī salīdzināmības neesamība spriedumā Schumacker ir atzīta kā iespējamās atšķirīgās attieksmes attaisnojums (
51
).
71.
Katrā ziņā es nepiekrītu, ka spriedums Schumacker būtu piemērojams pēc analoģijas, kā to apgalvo Komisija. Minētajā lietā faktisko apstākļu rašanās laikā nodokļu maksātājs dzīvoja tikai Beļģijā un ienākumus no sava darba saņēma tikai Vācijā, nemainot savu pastāvīgo dzīvesvietu. Savukārt K. M. Zyla dzīvesvieta daļu no 2013. kalendārā gada bija Nīderlandē, kur viņa guva ienākumus, pamatojoties uz savām darba tiesiskajām attiecībām, laikā, kad viņa bija šīs dalībvalsts rezidente. Viņai tātad bija viena un tā pati ienākumu gūšanas vieta un dzīvesvieta līdz brīdim, kad viņa pārcēlās uz Poliju, kur attiecīgajā gadā viņa vairs nebija nodarbināta. Tādējādi spriedumā Schumacker iekļautos atzinumus nevar pēc analoģijas piemērot šai lietai tās pamatā esošu apstākļu dēļ.
3. Pakārtoti – par iespējamo pamatojumu
72.
Ministru kabineta noteikumu 2.6.a pants, saskaņā ar kuru personām, kuras – tāpat kā K. M. Zyla – tikai noteiktu taksācijas gada daļu ir veikušas iemaksas, tiek piemērots pro rata temporis noteikums, nosakot nodokļu samazinājumu par sociālajām iemaksām, ir saderīgs ar savu sociālā nodrošinājuma finansēšanas sistēmu, kas ir iekļauta paziņojumā par ienākuma nodokli.
73.
Proti, šis atskaitījums ir piemērojams proporcionāli taksācijas gadā nostrādātajam laikam – 100 % apmērā tiem, kas ir veikuši iemaksas visu gadu, un tas samazinās pro rata temporis tiem, kas ir veikuši iemaksas dažus mēnešus. Nīderlandes iestādes, atvieglojot gada saistības, tādējādi cenšas proporcionāli kompensēt nodokļu maksātāja ekonomisko piepūli, ienākumu izcelsmes vietā veicot sociālās iemaksas vai ikmēneša maksājumus.
74.
Tā kā saskaņā ar jau minēto principu par vienas dalībvalsts tiesību aktu piemērošanu, kas ir noteikts Savienības tiesiskajā regulējumā par sociālo nodrošinājumu (
52
), Nīderlandes kompetencē nav ienākumu izcelsmes vietā iekasēt sociālā nodrošinājuma iemaksas, kuras ir veikuši darba ņēmēji, kas – tāpat kā K. M. Zyla – veic algotu darbu citā valstī, strīdīgajā tiesiskajā regulējumā noteiktā nodokļa samazinājuma struktūra atspoguļo simetrisku loģiku (
53
). Ja netiktu piemērots pro rata temporis samazinājums, personas K. M. Zyla situācijai līdzīgā situācijā gūtu nepamatotu priekšrocību, jo sociālo iemaksu samazinājums nesamērīgi tām sniegtu kompensāciju salīdzinājumā ar to personu iemaksām, kas tās ir veikušas visa taksācijas gada laikā, pretēji mērķim proporcionāli mazināt ar iemaksu veikšanu saistīto ekonomisko piepūli. Tādējādi ir saikne starp nodokļu samazinājumu un sākotnējo aplikšanu ar nodokli (sociālo iemaksu veikšanu).
75.
Turklāt saskaņā ar judikatūru, kurā ir šāda prasība (
54
), runa būtu par mazāku nodokļa samazinājumu, kas tiek piešķirts vienam un tam pašam nodokļu maksātājam saistībā ar to pašu aplikšanu ar nodokļiem. Tādējādi pamatlietā pastāv tieša, personiska un materiāla saikne starp strīdīgā nodokļu režīma elementiem (
55
), ciktāl mazāka samazinājuma piemērošana ir ass, kas garantē atbilstību starp aplikšanu ar nodokļiem un samazinājumu, ņemot vērā objektīvus apstākļus. Tā kā ir izpildīti judikatūrā noteiktie nosacījumi, atliek tikai konstatēt, ka Ministru kabineta noteikumu 2.6.a pantā paredzētais samazinājums ir pamatots ar nepieciešamību nodrošināt Nīderlandes tiesiskā režīma saskaņotību.
76.
Ja šis pasākums darbojas simetriski (un šajā gadījumā nav elementu, kas liktu par to šaubīties), proti, tas tiek piemērots tieši proporcionāli Nīderlandē nostrādātajam laikposmam, tas neizraisīs nelabvēlīgu attieksmi pret dalībnieku, kuram tas tiek piemērots un kurš saglabā iemaksu samazinājumu, bet tas tiek saskaņots ar laikposmu, kurā ir veiktas iemaksas pirms izceļošanas no Nīderlandes.
77.
Tādējādi strīdīgais pasākums, neraugoties uz tā ierobežojumu laikā, atbilst izvirzītajam mērķim un ir nepieciešams, lai stingri saskaņotu iemaksas atbilstoši laikposmam, par kuru dalībvalstī nav veiktas iemaksas. Kā esmu norādījis, nodokļa maksātājam, kuram tas tiek piemērots proporcionāli, netiek uzlikts lielāks nodoklis nekā tam, kurš ir veicis iemaksas par visu gadu, – par laikposmu, kurā viņš ir bijis saistīts ar sociālā nodrošinājuma [sistēmu], viņš nemaksās vairāk nekā pēdējais minētais.
78.
Visbeidzot Ministru kabineta noteikumu 2.6.a pantā paredzētā norma, pieņemot, ka tas ir darba ņēmēju brīvas pārvietošanās ierobežojums LESD 45. panta izpratnē, būtu pamatota ar nepieciešamību nodrošināt nodokļu saskaņotību, un tā ir samērīga ar tajā izvirzīto mērķi.
V. Secinājumi
79.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, iesaku Tiesai uz Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Ja darba ņēmējs ir bijis dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēmas dalībnieks tikai kādu kalendārā gada daļu un ja šajā taksācijas gadā minētajā dalībvalstī viņš ir guvis gandrīz visus savus ienākumus un vēlāk pārcēlies uz citu dalībvalsti, kurā uzturējies atlikušo minētā gada daļu, LESD 45. pantam nav pretrunā tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā apstrīdētais, saskaņā ar kuru pirmā dalībvalsts procentuāli ierobežo vispārējo nodokļa samazinājumu, kas ir piemērojams sociālā nodrošinājuma iemaksām, izdodot paziņojumu par ienākuma nodokli atbilstoši laikposmam, kurā darba ņēmējs ir veicis minētās iemaksas.
(
1
)	Oriģinālvaloda – spāņu.
(
2
)	Spriedums, 2016. gada 26. maijs, Kohll un Kohll-Schlesser (C‑300/15, EU:C:2016:361), 24.–26. punkts un tajos minētā judikatūra.
(
3
)	Turpmāk tekstā – “IB/PVV deklarācija”.
(
4
)	Spriedums, 1995. gada 14. februāris, Schumacker (C‑279/93, EU:C:1995:31; turpmāk tekstā – “spriedums Schumacker”).
(
5
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2011. gada 5. aprīlis) par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Savienībā (OV 2011, L 141, 1. lpp.).
(
6
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (OV 2004, L 166, 1. lpp.).
(
7
)	Šī punkta b), c) un d) apakšpunkts attiecas respektīvi uz ierēdņiem, bezdarbniekiem un personām, kas iesauktas dienēt kādā dalībvalstī.
(
8
)	Iemaksas reglamentē Algemene Ouderdomswet (Likums par vecuma pensijas vispārīgo sistēmu), Algemene nabestaandenwet (Likums par pārdzīvojušo laulāto vispārējo apdrošināšanu) un Algemene Wet Bijzondere Ziektekosten (Likums par īpašu medicīnas izdevumu segšanas vispārīgo sistēmu).
(
9
)	Regeling Wet financiering sociale verzekeringen (turpmāk tekstā – “Ministru kabineta noteikumi”).
(
10
)	Tiesas sēdē Nīderlandes valdība vērsa uzmanību uz kļūdu, kas bija radusies dokumentācijā dažādās instancēs, jo, šķiet, K. M. Zyla savā izcelsmes valstī atgriezās 2013. gada 21. jūlijā. Šis precizējums, iespējams, ļaus labāk saprast iesniedzējtiesas minētos skaitļus, kas ir norādīti nākamajā punktā.
(
11
)	Nīderlandes tiesa šajā ziņā nav pietiekami skaidri norādījusi faktiskos apstākļus. Tiesas sēdē K. M. Zyla advokāts norādīja, ka Polijā viņa nav strādājusi algotu darbu. Katrā ziņā, tā kā viņa neguva ienākumus, viņa nevarēja veikt iemaksas un saņemt Polijas sociālā nodrošinājuma pabalstus.
(
12
)	Spriedums, 2005. gada 8. septembris (C‑512/03, EU:C:2005:516; turpmāk tekstā – “spriedums Blanckaert”).
(
13
)	Turpat, 50. punkts.
(
14
)	Turpat, 37. punkts.
(
15
)	Atsaucoties uz spriedumu Schumacker.
(
16
)	Atbilstoši spriedumam, 2015. gada 18. jūnijs, Kieback (C‑9/14, EU:C:2015:406).
(
17
)	Atsaucas uz spriedumu, 2017. gada 9. februāris, X (C‑283/15, EU:C:2017:102).
(
18
)	Tā atsaucas uz spriedumu, 2008. gada 16. oktobris, Renneberg (C‑527/06, EU:C:2008:566), 49., 50. un 59.–62. punkts).
(
19
)	Spriedums, 2015. gada 18. jūnijs, Kieback (C‑9/14, EU:C:2015:406), 26. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
20
)	Spriedums, 2015. gada 26. februāris, Ruyter (C‑623/13, EU:C:2015:123), 40. un 41. punkts.
(
21
)	Spriedums, 1999. gada 26. janvāris, Terhoeve (C‑18/95, EU:C:1999:22), 39. un 40. punkts.
(
22
)	Spriedums, 1990. gada 8. maijs, Biehl (C‑175/88, EU:C:1990:186), 16. punkts.
(
23
)	Skat. spriedumu, 2013. gada 28. februāris, Petersen un Petersen (C‑544/11, EU:C:2013:124), 35. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
24
)	“Darba ņēmējs” ir jebkura persona, “kas veic reālas un faktiskas darbības [..]. Darba attiecību būtiska iezīme ir tāda, ka persona noteiktā laikposmā citas personas interesēs un šīs personas vadībā izpilda noteiktas darbības, par kurām tā saņem atalgojumu” (spriedums, 1999. gada 8. jūnijs, Meeusen, C‑337/97, EU:C:1999:284, 13. punkts).
(
25
)	Skat. manus secinājumus lietā Kohll un Kohll-Schlesser (C‑300/15, EU:C:2016:86), 42. punkts.
(
26
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 26. februāris, de Ruyter (C‑623/13, EU:C:2015:123), 37. punkts.
(
27
)	Spriedums, 2002. gada 20. jūnijs, Komisija/Luksemburga (C‑299/01, EU:C:2002:394).
(
28
)	Tāda ir parastā pieeja. Skat., piemēram, spriedumu, 2005. gada 15. septembris, Ioannidis (C‑258/04, EU:C:2005:559), 35.–37. punkts.
(
29
)	Spriedums, 2017. gada 2. marts, Eschenbrenner (C‑496/15, EU:C:2017:152), 32. punkts.
(
30
)	Spriedums, 2014. gada 18. decembris, Larcher (C‑523/13, EU:C:2014:2458), 32. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
31
)	Šajā nozīmē skat. arī ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumus lietā Pöpperl (C‑187/15, EU:C:2016:194), 35. punkts.
(
32
)	Spriedums, 2017. gada 18. jūlijs, Erzberger (C‑566/15, EU:C:2017:562), 33. punkts un tajā minētā judikatūra. Tomēr ir jāņem vērā, ka, ņemot vērā starp dalībvalstu sistēmām un tiesību aktiem pastāvošās atšķirības, Savienības tiesībās darba ņēmējam nevar tikt garantēts, ka pārvietošanās no vienas dalībvalsts uz citu dalībvalsti būs neitrāla sociālā nodrošinājuma jomā (minētā sprieduma 34. punkts).
(
33
)	Atsaucos uz Nīderlandes valdības paskaidrojumiem rakstveida apsvērumu 4. un 17.–19. punktā. Tiesas sēdē šī valdība apstiprināja, ka šajā lietā aplūkotie tiesību akti ir identiski tiem, kas ir iztirzāti spriedumā Blanckaert, izņemot tos, kas attiecas uz atskaitāmās pro rata temporis aprēķinu.
(
34
)	Spriedums, 2015. gada 26. februāris, deRuyter (C‑623/13, EU:C:2015:123), 27. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
35
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 2. marts, Eschenbrenner (C‑496/15, EU:C:2017:152), 41.–44. punkts.
(
36
)	Spriedums Blanckaert, 15. un 16. punkts.
(
37
)	Skat. spriedumu, 2016. gada 13. jūlijs, Pöpperl (C‑187/15, EU:C:2016:550), 24. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
38
)	Skat. spriedumu, 2015. gada 18. jūnijs, Kieback (C‑9/14, EU:C:2015:406), 21. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
39
)	Spriedums, 2017. gada 9. februāris, X (C‑283/15, EU:C:2017:102), 32. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
40
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 2. marts, Eschenbrenner (C‑496/15, EU:C:2017:152), 37. punkts.
(
41
)	Spriedums, 2015. gada 18. jūnijs, Kieback (C‑9/14, EU:C:2015:406), 24. punkts.
(
42
)	Skat. šo secinājumu 11. punktu.
(
43
)	Skat. spriedumu, 2016. gada [14]. jūnijs, Komisija/Apvienotā Karaliste (C‑308/14, EU:C:2016:436), 32. punkts.
(
44
)	Spriedums, 2015. gada 26. februāris, deRuyter (C‑623/13, EU:C:2015:123), 35. punkts.
(
45
)	Padomes Regula (EEK) Nr. 1408/71 (1971. gada 14. jūnijs) par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, kura grozīta un atjaunināta ar Padomes Regulu (EK) Nr. 118/97 (1996. gada 2. decembris) (OV 1997, L 28, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes Regulu (EK) Nr. 1606/98 (1998. gada 29. jūnijs) (OV 1998, L 209, 1. lpp.).
(
46
)	Šeit ir jāmin spriedums Blanckaert, 45. punkts.
(
47
)	Spriedums Blanckaert, 47. punkts.
(
48
)	Nodokļa summa samazinās, atskaitot sociālo iemaksu samazinājumu no gada laikā samaksāto iemaksu summas.
(
49
)	Spriedums Schumacker, 38. punkts.
(
50
)	Es atsaucos uz šo secinājumu 57. un nākamajiem punktiem.
(
51
)	Spriedums Schumacker, 37. punkts.
(
52
)	Skat. it īpaši šo secinājumu 60. punktu.
(
53
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2011. gada 1. decembris, Komisija/Beļģija (C‑250/08, EU:C:2011:793), 73. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
54
)	Turpat, 76. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
55
)	Spriedums, 2015. gada 17. decembris, Timac Agro Deutschland (C‑388/14, EU:C:2015:829), 40. punkts un tajā minētā judikatūra.