62022CC0376
ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 8. jūnijā (
1
)
Lieta C‑376/22
Google Ireland Limited,
Meta Platforms Ireland Limited,
Tik Tok Technology Limited
pret
Kommunikationsbehörde Austria (Komm Austria),
piedaloties
Bundesministerin für Frauen, Familie, Integration und Medien im Bundeskanzleramt
(Verwaltungsgerichtshof (Augstākā administratīvā tiesa, Austrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Elektroniskā tirdzniecība – Direktīva 2000/31/EK – Komunikācijas platformas pakalpojums – Tiesiskais regulējums, ar kuru šādu pakalpojumu sniedzējiem ir noteikts pienākums izveidot pārbaudes procedūru attiecībā uz iespējami nelikumīgu saturu – Atkāpe no izcelsmes valsts principa
I. Ievads
1.
2022. gada 19. oktobrī Savienības likumdevējs pieņēma Regulu (ES) 2022/2065 (
2
) (turpmāk tekstā – “Digitālo pakalpojumu akts”), lai paredzētu saskaņotus noteikumus drošai, paredzamai un uzticamai tiešsaistes videi, kura veicina inovāciju un kurā tiek efektīvi aizsargātas pamattiesības (
3
). Tādēļ ar šo regulu tiek ieviesta virkne pienākumu tā saukto “starpniecības” pakalpojumu sniedzējiem pārskatāmības pārskatu, kontaktpersonu iecelšanas un ziņošanas par nelikumīgu saturu mehānismu jomā (
4
). Minētā regula principā tiks piemērota no 2024. gada 17. februāra, neskarot tās agrīno piemērošanu ļoti lielu tiešsaistes platformu un ļoti lielu tiešsaistes meklētājprogrammu nodrošinātājiem (
5
).
2.
Starplaikā noteikumi, kas attiecas uz šiem aspektiem, netiks šādi saskaņoti Savienības līmenī (
6
).
3.
Nesen dažas dalībvalstis ir pieņēmušas tiesību aktus ar mērķi noteikt to teritorijā pieejamiem informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem pienākumus, kas ir analogi iepriekš aprakstītajiem (
7
). Austrijas tiesiskais regulējums, kas tiek aplūkots šajā lietā un ir pieņemts 2020. gadā, šķiet, ir daļa no šīs tendences (
8
).
4.
Taču kopš 2002. gada informācijas sabiedrības pakalpojumu sniegšana lielā mērā ir reglamentēta ar Direktīvu 2000/31/EK (
9
).
5.
Proti, atbilstoši Direktīvas 2000/31 3. panta l. punktam katra dalībvalsts nodrošina, ka informācijas sabiedrības pakalpojumi, ko piedāvā pakalpojumu sniedzējs, kurš reģistrēts tās teritorijā (izcelsmes dalībvalsts), atbilst valsts noteikumiem, ko ietver “koordinētā joma”, kā tā noteikta šīs direktīvas 2. panta h) punktā. Principu, atbilstoši kuram informācijas sabiedrības pakalpojumiem ir jābūt pakļautiem izcelsmes dalībvalsts tiesību sistēmai, sauc par “izcelsmes valsts principu”.
6.
Turpinot šādu domu gaitu, saskaņā ar Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punktu dalībvalstis principā nedrīkst ierobežot brīvību piedāvāt informācijas sabiedrības pakalpojumus no citas dalībvalsts. Dalībvalsts, kas nav izcelsmes dalībvalsts, var atkāpties no šī principa tikai tad, ja tā pieņem pasākumus “attiecībā uz noteiktu informācijas sabiedrības pakalpojumu” un izpilda šīs direktīvas 3. panta 4. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētos nosacījumus.
7.
Tāds ir tiesiskais regulējums, kurā iekļaujas pirmais prejudiciālais jautājums, kas uzdots Tiesai šajā lietā. Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai dalībvalsts var atkāpties no informācijas sabiedrības pakalpojumu sniegšanas brīvības, ne tikai pieņemot individuālus un konkrētus pasākumus, bet arī vispārējus un abstraktus leģislatīvus pasākumus, kas attiecas uz noteiktu pakalpojumu kategoriju. Ņemot vērā Tiesas lūgumu, šajos secinājumos tiks analizēts vienīgi šis prejudiciālais jautājums.
8.
Šī problemātika joprojām ir aktuāla saskaņā ar Digitālo pakalpojumu aktu, ciktāl ar šo regulu nav atcelts nedz izcelsmes valsts princips, nedz iespēja atkāpties no šī principa gadījumos, kas paredzēti Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punktā (
10
).
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
9.
Direktīvas 2000/31 2. panta a) punktā jēdziens “informācijas sabiedrības pakalpojumi” ir definēts, atsaucoties uz Direktīvas (ES) 2015/1535 (
11
) 1. panta 1. punktu. Pēdējā minētajā direktīvā informācijas sabiedrības pakalpojums ir definēts kā “jebkāds pakalpojums, ko parasti sniedz par atlīdzību no attāluma, ar elektroniskiem līdzekļiem un pēc pakalpojumu saņēmēja individuāla pieprasījuma”.
10.
Direktīvas 2000/31 2. panta h) punktā jēdziens “koordinēta joma” ir definēts kā “prasības, kas noteiktas dalībvalstu juridiskajās sistēmās un kas piemērojamas informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem vai informācijas sabiedrības pakalpojumiem, neatkarīgi no tā, vai tās ir vispārējas, vai arī tās ir īpaši izveidotas šiem pakalpojumiem vai pakalpojumu sniedzējiem”.
11.
Šīs direktīvas 3. pants “Iekšējais tirgus” ir formulēts šādi:
“1.   Katra dalībvalsts nodrošina, ka informācijas sabiedrības pakalpojumi, ko piedāvā pakalpojumu sniedzējs, kurš reģistrēts tās teritorijā, atbilst valsts noteikumiem, kas piemērojami attiecīgajā dalībvalstī un ko ietver koordinētā joma.
2.   Dalībvalstis koordinētajā jomā noteiktu iemeslu dēļ nedrīkst ierobežot brīvību piedāvāt informācijas sabiedrības pakalpojumus no citas dalībvalsts.
3.   Uz pielikumā minētajām jomām neattiecas 1. un 2. punkts.
4.   Dalībvalstis var pieņemt pasākumus, lai atkāptos no 2. punkta attiecībā uz noteiktu informācijas sabiedrības pakalpojumu, ja tiek ievēroti šādi noteikumi:
a)
pasākumi ir:
i)
nepieciešami viena no šādiem iemesliem dēļ:
–
sabiedriskā kārtība, jo īpaši kriminālpārkāpumu novēršana, izmeklēšana, atklāšana un kriminālvajāšana, ieskaitot nepilngadīgo aizsardzību un cīņu pret kūdīšanu uz naidu rases, dzimuma, ticības vai tautības dēļ un personu cieņas un goda aizskaršanu attiecībā uz individuālām personām,
[..]
ii)
pieņemti pret noteiktiem informācijas sabiedrības pakalpojumiem, kas ierobežo i) punktā minētos mērķus vai kas rada nopietnas aizdomas, ka tie varētu ierobežot šos mērķus;
iii)
samērīgi ar šiem mērķiem;
b)
pirms attiecīgo pasākumu pieņemšanas, neskarot tiesas procesus, tostarp iepriekšējo izmeklēšanu un darbības, kas veiktas saskaņā ar kriminālizmeklēšanu, dalībvalsts ir:
–
prasījusi 1. punktā minētajai dalībvalstij pieņemt pasākumus, taču tā šādus pasākumus nav pieņēmusi, vai tie bijuši nepiemēroti,
–
paziņojusi Komisijai un 1. punktā minētajai dalībvalstij par savu nodomu pieņemt šādus pasākumus.
5.   Dalībvalsts steidzamības gadījumā var atkāpties no 4. punkta b) punktā minētajiem noteikumiem. Šādā gadījumā par pasākumiem jāpaziņo Komisijai un 1. punktā minētajai dalībvalstij visīsākajā iespējamajā laikā, norādot iemeslu, kādēļ dalībvalsts uzskata, ka gadījums ir steidzams.
6.   Neierobežojot dalībvalsts tiesības veikt attiecīgos pasākumus, Komisija pārbauda paziņoto pasākumu atbilstību Kopienas tiesību aktiem īsākajā iespējamajā laikā; ja tā secina, ka pasākumi neatbilst Kopienas tiesībām, Komisija attiecīgajai dalībvalstij lūdz atturēties no piedāvāto pasākumu pieņemšanas vai nekavējoties pārtraukt attiecīgos pasākumus.”
B.
Austrijas tiesības
12.
Bundesgesetz über Maßnahmen zum Schutz der Nutzer auf Kommunikationsplattformen (Kommunikationsplattformen-Gesetz) (Austrijas federālais likums par komunikācijas platformu lietotāju aizsardzības pasākumiem) (
12
) (turpmāk tekstā – “KoPl-G”) tika pasludināts 2020. gada 23. decembrī un stājās spēkā 2021. gada 1. janvārī. Pakalpojumu sniedzējiem, uz kuriem attiecas šī likuma piemērošanas joma, bija jāizpilda pienākumi, kas noteikti ar šo likumu, ne vēlāk kā līdz 2021. gada 31. martam (
13
).
13.
KoPl-G 1. pantā ir noteikts:
“(1)   Šā likuma mērķis ir veicināt atbildīgu un pārredzamu attieksmi pret lietotāju ziņojumiem saistībā ar turpmāk minēto saturu, kas pieejams komunikācijas platformās, un šādu ziņojumu tūlītēju apstrādi.
(2)   Uz valsts un ārvalstu pakalpojumu sniedzējiem, kas sniedz pakalpojumus komunikācijas platformām (2. panta 4. punkts), lai gūtu ekonomisku labumu, attiecas šī likuma piemērošanas joma, ja vien:
1.
to reģistrēto lietotāju skaits, kuriem ir tiesības piekļūt komunikācijas platformai Austrijā, nav mazāks par vidēji 100000 cilvēkiem iepriekšējā kalendārā gada laikā un
2.
apgrozījums, kas īstenots Austrijā iepriekšējā kalendārā gada laikā saistībā ar komunikācijas platformas izmantošanu, nav mazāks par 500000 EUR.
[..]
(5)   Uzraudzības iestādei pēc pakalpojumu sniedzēja pieprasījuma ir jānosaka, vai uz pakalpojumu sniedzēju attiecas šī likuma piemērošanas joma.
[..]”
14.
KoPl-G 2. panta 4. punktā “komunikācijas platforma” ir definēta kā “informācijas sabiedrības pakalpojums, kurā apmaiņa ar ziņojumiem vai apmaiņa ar attēlojumiem, kuriem ir intelektuāla rakstura saturs, mutiski, rakstiski, skaņas vai grafiskā veidā, starp lietotājiem un citu lietotāju plašu loku, izmantojot masveida izplatīšanu, ir galvenais mērķis vai pamatfunkcija”.
15.
Saskaņā ar KoPl-G 3. pantu:
“1)   Pakalpojumu sniedzējiem jāizveido efektīva un pārredzama procedūra, lai izskatītu un apstrādātu ziņojumus par komunikācijas platformā pieejamo iespējami nelikumīgo saturu.
[..]
(4)   Turklāt pakalpojumu sniedzējiem jānodrošina, ka tiek izveidota efektīva un pārredzama procedūra, lai pārskatītu viņu lēmumus attiecībā uz satura, par kuru ir saņemts ziņojums, bloķēšanu vai izņemšanu (3. punkta 1. apakšpunkts). [..]”
16.
Kā noteikts KoPl-G 4. panta 1. punktā:
“Pakalpojumu sniedzējiem ir pienākums reizi gadā vai, ja komunikācijas platformas reģistrēto lietotāju skaits pārsniedz vienu miljonu, reizi pusgadā sagatavot pārskatu par to, kā tiek apstrādāti ziņojumi par iespējami nelikumīgu saturu. Pārskats jānosūta uzraudzības iestādei ne vēlāk kā vienu mēnesi pēc pārskatā atspoguļotā laikposma beigām, un vienlaikus jāpublicē savā tīmekļvietnē tā, lai tas būtu pastāvīgi pieejams un viegli atrodams.”
17.
KoPl-G 5. pantā ir paredzēts:
“(1)   Pakalpojumu sniedzēji ieceļ personu, kas atbilst Verwaltungsstrafgesetz 1991 (VStG) [(Austrijas 1991. gada likums par administratīvajiem sodiem, BGBl., 52/1991)] 9. panta 4. punktā paredzētajiem nosacījumiem. Šī persona:
1.
nodrošina šī likuma normu ievērošanu,
2.
ir tiesīga izdot rīkojumu, lai panāktu, ka tiek ievērotas šī likuma normas,
3.
tai ir nepieciešamās vācu valodas zināšanas, lai varētu sadarboties ar administratīvajām un tiesu iestādēm,
4.
tai ir nepieciešamie resursi, lai pildītu tai noteiktos uzdevumus.
[..]
(4)   Pakalpojumu sniedzējs ieceļ fizisku vai juridisku personu par pilnvaroto pārstāvi, kurš atbild par administratīviem un juridiskiem ziņojumiem. [..]”
III. Pamatlietas faktiskie apstākļi
18.
Prasītājas pamatlietā Google Ireland Limited (turpmāk tekstā – “Google”), Meta Platforms Ireland Limited (turpmāk tekstā – “Meta Platforms”) un Tik Tok Technology Limited (turpmāk tekstā – “Tik Tok”) ir Īrijā reģistrētas sabiedrības, kuras tostarp Austrijā sniedz komunikācijas platformu pakalpojumus.
19.
Pēc tam, kad 2021. gadā stājās spēkā KoPl-G, prasītājas pamatlietā lūdza, lai kompetentā iestāde Kommunikationsbehörde Austria (Austrijas Komunikāciju regulators, turpmāk tekstā – “Komm Austria”) saskaņā ar šī likuma 1. panta 5. punktu atzītu, ka uz tām nav attiecināma šī likuma piemērošanas joma.
20.
Ar trim 2021. gada 26. marta, 31. marta un 22. aprīļa lēmumiem KommAustria tomēr atzina, ka uz prasītājām pamatlietā ir attiecināma KoPl-G piemērošanas joma, jo ikviena no tām nodrošina komunikācijas platformu šī likuma 2. panta 4. punkta izpratnē.
21.
Prasītājas pamatlietā apstrīdēja šos lēmumus Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa, Austrija), kura to prasības noraidīja kā nepamatotas.
22.
Būtībā saistībā ar problemātiku, kas izvirzīta ar pirmo prejudiciālo jautājumu, Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa) uzskatīja, pirmām kārtām, ka Direktīvā 2000/31 paredzētais izcelsmes valsts princips nav absolūts un ka atkāpe var būt pamatota, it īpaši tad, ja tā ir nepieciešama, lai sasniegtu un/vai saglabātu tādu svarīgu juridisko interešu kā nepilngadīgo aizsardzība vai cilvēka cieņas aizsardzība augstu aizsardzības līmeni. Tās ieskatā ar KoPl-G ir izvirzīti šādi mērķi. Šī tiesa uzskata, ka šis likums ir juridiskais pamats, kas atkārtota pārkāpuma gadījumā ļauj veikt konkrētus pasākumus attiecībā pret adresātiem, kas norādīti pietiekami individuāli katrā gadījumā atsevišķi. Minētā tiesa norādīja, ka tiesvedība par juridiska fakta konstatēšanu šajā lietā (vēl) nevar izraisīt individuālu un specifisku pasākumu veikšanu pret prasītājām pamatlietā, jo tās bija lūgušas pieņemt lēmumu tikai tāpēc, lai konstatētu juridisku faktu, un netika mudinātas to darīt konkrētas lietas ietvaros.
23.
Otrām kārtām, attiecībā uz Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punktā paredzēto procedūru Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa) uzskatīja, ka neviens pasākums šīs tiesību normas izpratnē netika veikts saskaņā ar KoPl-G un ka šis likums tika pieņemts vienīgi ar mērķi izveidot tiesisku pamatu, lai varētu veikt pasākumus minētās tiesību normas izpratnē.
24.
Par Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa) spriedumiem celtu revīzijas sūdzību ietvaros prasītājas pamatlietā iesniedzējtiesā – Verwaltungsgerichtshof (Augstākā administratīvā tiesa, Austrija) – apgalvo, ka šī tiesa kļūdaini ir apstiprinājusi KoPl-G piemērojamību platformām, kuras tās pārvalda. It īpaši tās norāda, pirmkārt, ka, tā kā Īrijas Republika un Komisija netika informētas par KoPl-G pieņemšanu Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta b) apakšpunkta un 5. punkta izpratnē, šis likums tām nevar būt saistošs un, otrkārt, ka ar minēto likumu ieviestie pienākumi ir nesamērīgi un nesaderīgi ar pakalpojumu sniegšanas brīvību un izcelsmes valsts principu.
25.
Tā kā pastāv materiāltiesiska saikne starp prasītāju pamatlietā lietām, iesniedzējtiesa tās ir apvienojusi.
26.
Iesniedzējtiesas ieskatā nav strīda par to, ka pakalpojumi, ko sniedz prasītājas pamatlietā, it īpaši Austrijā, ir informācijas sabiedrības pakalpojumi Direktīvas 2000/31 2. panta a) punkta izpratnē. Ņemot vērā Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa) konstatējumus, iesniedzējtiesa uzskata, ka šie pakalpojumi ir kvalificējami arī kā “komunikācijas platformas”KoPl-G izpratnē un ka prasītājas pamatlietā izpilda šī likuma 1. panta 2. un 3. punktā (
14
) paredzētos nosacījumus un tātad uz tām attiecas šī likuma piemērošanas joma.
27.
Iesniedzējtiesa atzīst, ka, pamatojoties uz KoPl-G, individuāli un konkrēti tiesību akti faktiski tiek pieņemti attiecībā uz pakalpojumu sniedzēju, ja tas neievēro pienākumus, kas tam noteikti ar šo likumu. Tomēr tā uzskata, ka šie pienākumi, kuri jāpilda pakalpojumu sniedzējam, – ja nav nepieciešamības pieņemt iepriekšēju individuālu un konkrētu tiesību aktu – ir prasības, kas saistītas ar informācijas sabiedrības darbības veikšanu, un kuri līdz ar to ietilpst koordinētajā jomā Direktīvas 2000/31 2. panta h) punkta izpratnē. Šīs prasības principā varot ierobežot informācijas sabiedrības pakalpojumu sniegšanas brīvību, jo tās ir jāpilda arī tiem pakalpojumu sniedzējiem, kuri ir reģistrēti citā dalībvalstī, nevis Austrijā.
28.
Iesniedzējtiesa norāda, ka, ievērojot atsevišķus nosacījumus, ar Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punktu dalībvalstij, kas nav tā, kuras teritorijā ir reģistrēts informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējs, ir atļauts atkāpties no izcelsmes valsts principa. Ņemot to vērā, iesniedzējtiesa vaicā, vai dalībvalsts var atkāpties no šī principa, veicot pasākumu, kas attiecas uz vispārīgu informācijas sabiedrības pakalpojumu kategoriju, atkarībā no to veida, kā tas ir komunikācijas platformas KoPl-G izpratnē gadījumā.
29.
Būtībā iesniedzējtiesa norāda, pirmkārt, ka līdz šim Tiesai ir bijis jāpārbauda, vai tādas vispārīgas un abstraktas tiesību normas kā pasākumus Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta izpratnē var atļaut tādu iemeslu un prasību dēļ, kas izklāstītas šajā tiesību normā. Šajā ziņā tā norāda uz spriedumiem Ker-Optika (
15
), Airbnb Ireland (
16
) un A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē) (
17
). Otrkārt, tā apgalvo, ka secinājumos lietā Airbnb Ireland (
18
) esmu devis priekšroku interpretācijai, saskaņā ar kuru vispārīgas tiesību normas nevar kvalificēt kā pasākumus šīs direktīvas 3. panta 4. punkta izpratnē un, ja tās ierobežotu brīvību piedāvāt informācijas sabiedrības pakalpojumus no citas dalībvalsts koordinētajā jomā noteiktu iemeslu dēļ, tās jebkurā gadījumā būtu prettiesiskas, ņemot vērā minētās direktīvas 3. panta 2. punktu.
IV. Prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
30.
Šādos apstākļos Verwaltungsgerichtshof (Augstākā administratīvā tiesa) ar 2022. gada 24. maija nolēmumu, kas Tiesā saņemts 2022. gada 10. jūnijā, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai trīs prejudiciālus jautājumus. Saskaņā ar Tiesas lūgumu šajos secinājumos tiks analizēts pirmais prejudiciālais jautājums, kurš ir formulēts šādi:
“Vai Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta ii) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar pasākumu, kas “pieņemts [attiecībā] pret noteiktiem informācijas sabiedrības pakalpojumiem”, var tikt saprasts arī leģislatīvs pasākums, kas attiecas uz noteiktu informācijas sabiedrības pakalpojumu vispārīgu kategoriju (piemēram, “komunikācijas platformām”), vai arī pasākuma esamība šīs tiesību normas izpratnē prasa, lai tiktu pieņemts lēmums katrā atsevišķā gadījumā (piemēram, attiecībā uz konkrēti nosauktu komunikācijas platformu)?”
31.
Rakstveida apsvērumus iesniedza prasītājas pamatlietā, Austrijas, Īrijas un Polijas valdības, kā arī Komisija. Tiesas sēde netika rīkota.
V. Juridiskā analīze
32.
Ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2000/31 3. panta 2. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts, pieņemot vispārīgus un abstraktus leģislatīvus pasākumus, kuri attiecas uz noteiktu informācijas sabiedrības pakalpojumu vispārīgu kategoriju, drīkst ierobežot brīvību piedāvāt informācijas sabiedrības pakalpojumus no citām dalībvalstīm, nepieņemot šos pasākumus katrā gadījumā atsevišķi.
33.
Iesākumā jānorāda, ka iesniedzējtiesa ir atzinusi: nav strīda par to, ka pakalpojumi, ko sniedz prasītājas pamatlietā, it īpaši Austrijā, ir informācijas sabiedrības pakalpojumi Direktīvas 2000/31 2. panta a) punkta izpratnē. Lai arī lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav informācijas, kas ļautu Tiesai pārbaudīt iesniedzējtiesas izmantoto kvalifikāciju, katrā ziņā lietas dalībnieki šo kvalifikāciju neapstrīd. Tādēļ mans turpmākais vērtējums balstās uz šo premisu.
34.
Pirms prejudiciālā jautājuma vērtējuma (C iedaļa) vispirms sniegšu dažas piezīmes par Austrijas tiesisko regulējumu, kas ir šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatā (A iedaļa), un pēc tam izklāstīšu pušu izvirzītos argumentus (B iedaļa).
A.
Austrijas tiesiskais regulējums
35.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu jautājumu attiecas uz KoPl-G normām, kuru mērķis ir pastiprināt “platformu atbildību”, kas kā pienākums noteikta komunikācijas platformu pakalpojumu sniedzējiem saistībā ar lietotāju tādu ziņojumu apstrādi, kuri attiecas uz šādu platformu saturu (
19
).
36.
Uz šādiem pakalpojumu sniedzējiem, kuri darbojas Austrijas teritorijā, neatkarīgi no tā, vai tie ir reģistrēti šajā dalībvalstī vai ārvalstīs, principā attiecas KoPl-G piemērošanas joma, un tādēļ tiem ir jāpilda atsevišķi pienākumi. Tie it īpaši attiecas uz i) ziņošanas sistēmas un iespējami nelikumīga satura pārbaudes sistēmas izveidi (
20
), ii) pārskatāmības pārskata izstrādi (
21
) un iii) atbildīgā pilnvarotā pārstāvja un par ziņojumiem atbildīgā pilnvarotā pārstāvja iecelšanu (
22
). Pakalpojumu sniedzējus, uz kuriem attiecas KoPl-G piemērošanas joma, uzrauga Komm Austria. Veicot šo uzraudzību, šai iestādei ir pilnvaras piemērot naudas sodus, kuru apmērs atsevišķu KoPl-G paredzētu pienākumu pārkāpumu gadījumos var sasniegt pat desmit miljonus euro (
23
).
37.
Saimnieciskās darbības subjekts var vērsties Komm Austria ar lūgumu konstatēt juridisku faktu, lai šī iestāde lemj par jautājumu, vai uz šo subjektu attiecas KoPl-G piemērošanas joma. Tomēr pienākumi, kas jāpilda pakalpojumu sniedzējiem, tiek noteikti saimnieciskās darbības subjektiem, uz kuriem attiecas KoPl-G piemērošanas joma, un tiem nav iepriekš jāpieņem individuāls un konkrēts tiesību akts.
B.
Lietas dalībnieku nostājas
38.
Google un Tik Tok uzskata, ka tāds tiesību akts kā KoPl-G, kas piemērojams veselai tādu pakalpojumu sniedzēju kategorijai, kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, nav pasākums, kas pieņemts attiecībā pret noteiktu informācijas sabiedrības pakalpojumu Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta izpratnē, un tādēļ to nevar pamatot saskaņā ar šo tiesību normu. Balstoties uz šo loģiku, Meta Platforms uzskata, ka ar minēto tiesību normu atļautie pasākumi nevar aptvert tiesību aktus, kuri attiecas uz noteiktu informācijas sabiedrības pakalpojumu vispārīgu kategoriju.
39.
Komisija norāda, ka principā galamērķa dalībvalstij ir jānosaka, “kā un kur” tā paredz pieņemt pasākumu, kas ir atkāpe no Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punkta. Šīs iestādes ieskatā runa var būt gan par individuālu pasākumu, gan par vispārpiemērojamu pasākumu “ar nosacījumu, ka [šis pasākums] ir pietiekami precīzs, ciktāl tas jau no paša sākuma ir skaidri piemērojams noteiktam informācijas sabiedrības pakalpojumam, ko sniedz viens vai vairāki pakalpojumu sniedzēji, kas reģistrēti vienā vai vairākās citās dalībvalstīs”. Šajā ziņā Komisija balstās uz šīs direktīvas 2. panta h) punkta formulējumu, kurā ir definēts jēdziens “koordinēta joma”, un ietver tajā vispārējas prasības. Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, Komisija secina, ka pasākumi, kas paredzēti KoPl-G, to vispārīgā un abstraktā rakstura dēļ ir diametrāli pretēji minētās direktīvas 3. panta 1. un 2. punktā definētā izcelsmes valsts principa pašai būtībai.
40.
Būtiski atšķirīgu interpretāciju aizstāv Austrijas un Īrijas valdības, kā arī – ar dažām niansēm – Polijas valdība.
41.
Lietas dalībnieki, kuri izsakās par labu interpretācijai, saskaņā ar ko leģislatīvie pasākumi, kuri attiecas uz informācijas sabiedrības pakalpojumu vispārīgu kategoriju, arī var būt “pasākumi” Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta izpratnē, šķiet, no tās izsecina atšķirīgas sekas attiecībā uz šādu pakalpojumu sniegšanas brīvību. Proti, Īrijas valdības nostāju es izprotu tādējādi, ka tad, ja jēdziens “pasākums” neaptvertu vispārējus leģislatīvus pasākumus, dalībvalstīm būtu atļauts brīvi pieņemt šādus vispārējus leģislatīvus pasākumus un ierobežot informācijas sabiedrības pakalpojumu sniegšanas brīvību bez pienākuma ievērot šīs direktīvas 3. panta 4. punktā paredzētos nosacījumus. Savukārt Austrijas valdība, šķiet, uzskata, ka tāda interpretācija liegtu jebkādu atkāpi no izcelsmes valsts principa leģislatīvu pasākumu pieņemšanā.
42.
Polijas valdības ieskatā, lai varētu piemērot Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punktu, attiecīgajam pasākumam ir jābūt pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumam LESD 56. panta izpratnē. Šajā ziņā, pirmām kārtām, šī valdība, atsaucoties uz spriedumu Airbnb Ireland (
24
), norāda, ka KoPl-G neierobežo brīvību piedāvāt informācijas sabiedrības pakalpojumus no citas dalībvalsts, jo šis likums vienkārši liek izstrādāt procedūras, lai apstrādātu ziņojumu par nelikumīgu saturu, un publicēt šajā ziņā pārskatus.
43.
Otrām kārtām, Polijas valdība vērš uzmanību uz saistību starp, pirmkārt, Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punktu un, otrkārt, tās 14. panta 3. punktu un 15. panta 2. punktu. Šīs valdības ieskatā šīs direktīvas 14. panta 3. punkts ir jāuzskata par lex specialis attiecībā pret izcelsmes valsts principu. Turklāt minētā valdība norāda, ka šīs direktīvas 15. panta 2. punkts ļauj dalībvalstīm paredzēt pienākumu informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem nekavējoties informēt kompetentās valsts iestādes par iespējamām nelegālām darbībām, kādas veic pakalpojumu sniedzēju pakalpojumu saņēmēji, vai par informāciju, ko sniedz šie pēdējie minētie. Šī pati valdība uzskata, ka šis pienākums atbilst pienākumam publicēt pārskatus par nelikumīga satura ziņojumu apstrādi, kas paredzēts KoPl-G. Tāpēc, tās ieskatā, ja šī likuma normas attiecas uz ziņošanu par nelikumīgu saturu un uz šāda satura kontroli, uz šīm normām attiecas Direktīvas 2000/31 14. panta 3. punkta un 15. panta 2. punkta piemērošanas joma. Polijas valdība norāda, ka minētā likuma normas tādēļ ir jāizvērtē, ņemot vērā nevis šīs direktīvas 3. panta 4. punktu, bet gan LESD 56. pantu.
44.
Un tikai trešām kārtām, pieņemot, ka Tiesa nepiekristu šai analīzei, Polijas valdība norāda, ka jēdzienu “pasākums” Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta izpratnē var saprast kā leģislatīvu pasākumu, kurš attiecas uz noteiktu informācijas sabiedrības pakalpojumu vispārīgu kategoriju.
C.
Izvērtējums
45.
Tā kā Polijas valdība norāda, pirmkārt, ka prejudiciālais jautājums ir jāvērtē, ņemot vērā nevis Direktīvas 2000/31 3. panta 2. un 4. punktu, bet gan tās 14. panta 3. punktu un 15. panta 2. punktu, un, otrkārt, ka, ievērojot judikatūru, kura attiecas uz LESD 56. pantu, KoPl-G neierobežo informācijas sabiedrības pakalpojumu sniegšanas brīvību un tādēļ nav jāpievēršas šīs direktīvas 3. panta 4. punktam, vispirms ir jāizvērtē šīs valdības argumenti.
1. Par Direktīvas 2000/31 14. un 15. pantu
46.
Direktīvas 2000/31 14. panta 3. punktam, šķiet, ir nozīme tikai tad, ja uz informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzēju attiecas šīs direktīvas 14. panta 1. punkta piemērošanas joma (
25
). Lai tā būtu, šī pakalpojumu sniedzēja darbībai ir jābūt tikai tehniskam, automātiskam un pasīvam raksturam, un tas nozīmē, ka šis pakalpojumu sniedzējs nedz zina, nedz kontrolē pārraidīto vai uzglabāto informāciju (
26
). Tāds pakalpojumu sniedzējs var izmantot atbrīvojumu no atbildības attiecībā uz uzglabāto informāciju, ja ir izpildīti minētās direktīvas 14. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi.
47.
Tā kā Direktīvas 2000/31 14. panta 3. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka “šis pants neietekmē tiesas vai administratīvās iestādes tiesības saskaņā ar dalībvalstu juridisko sistēmu pieprasīt pakalpojuma sniedzējam izbeigt vai novērst likuma pārkāpumu”, šīs tiesību normas sekas ir tādas, ka pakalpojumu sniedzējs var būt tādu rīkojumu adresāts, kuri izdoti, pamatojoties uz dalībvalsts valsts tiesībām, pat ja uz viņu attiecas atbrīvojums no atbildības. Tāpat kā Polijas valdība uzskatu, ka šādus rīkojumus var izdot tādas dalībvalsts iestādes, kura nav tā dalībvalsts, kurā ir reģistrēts pakalpojumu sniedzējs.
48.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nesatur informāciju, kas ļautu konstatēt, vai uz prasītājām pamatlietā ir attiecināms Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punkts. Taču ikviens pakalpojumu sniedzējs, uz ko attiecas šīs tiesību normas piemērošanas joma, ir informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējs, kura pakalpojums var izmantot ar šīs direktīvas 3. pantu ieviesto mehānismu. Ja dalībvalstīm ir atļauts izdot rīkojumus attiecībā uz privileģētu pakalpojumu sniedzēju, kurš attiecīgā gadījumā var izmantot minētās direktīvas 14. panta 1. punktā paredzēto atbrīvojumu, tām būtu tas arī jāatļauj, ja pakalpojumu sniedzējs nevar atsaukties uz šo atbrīvojumu.
49.
Bet Polijas valdība Direktīvas 2000/31 14. panta 3. punkta otro daļu, saskaņā ar kuru “šis pants arī neietekmē dalībvalstu tiesības izveidot procedūras, kas regulē informācijas izņemšanu vai pieejas liegšanu tai”, izprot tādējādi, ka ar to dalībvalstīm ir atļauts noteikt dalībvalstī reģistrētam pakalpojumu sniedzējam tādus pienākumus, kādi ir paredzēti KoPl-G.
50.
Tomēr šī “iespēja” attiecas uz procedūrām vai darbībām, kas saistītas ar individualizētiem pārkāpumiem, par kuriem var izdot Direktīvas 2000/31 14. panta 3. punkta pirmajā daļā paredzētos rīkojumus. Tā tas būtu iepriekšējas procedūras gadījumā, kad personai, kura var lūgt rīkojuma pret pakalpojumu sniedzēju izdošanu, pirms vēršanās tiesā, ir jāinformē pakalpojumu sniedzējs par pārkāpumu, lai dotu tam iespēju nekavējoties izbeigt attiecīgo pārkāpumu un novērst tā atkārtošanu (
27
). Savukārt iespēja, kas atvēlēta dalībvalstīm šīs direktīvas 14. panta 3. punkta otrajā daļā, neattiecas uz tādu vispārēju pienākumu noteikšanu, uz kuriem attiecas materiālās tiesības un kuriem nav nekādas saistības ar procedūru, kuras priekšmets ir rīkojums, kas attiecas uz individualizētu pārkāpumu (
28
).
51.
Prejudiciālais jautājums attiecas uz šādiem vispārējiem pienākumiem un šajā lietā nerodas jautājums, kā Direktīvas 2000/31 14. panta 3. punkta otrajā daļā minētās iespējas īstenošana ir savienojama ar šīs direktīvas 3. panta 2. un 4. punktā paredzēto mehānismu.
52.
Līdzīgu iemeslu dēļ šajā lietā nav nozīmes arī Direktīvas 2000/31 15. panta 2. punktam. Proti, šī tiesību norma, šķiet, precizē šīs direktīvas 15. panta 1. punktā paredzētā aizlieguma dalībvalstīm noteikt pakalpojumu sniedzējiem vispārēju pārraudzības pienākumu robežas (
29
). Kā norādīts tās 47. apsvērumā, šis aizliegums neattiecas uz pārraudzības pienākumu “īpašos gadījumos” un jo īpaši neietekmē valstu iestāžu rīkojumus saskaņā ar valsts tiesību aktiem (
30
).
2. Par LESD 56. pantu
53.
Ar Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punktu dalībvalstīm ir aizliegts ierobežot brīvību piedāvāt informācijas sabiedrības pakalpojumus no citas dalībvalsts. Iesniedzējtiesa norāda, ka no KoPl-G izrietošie pienākumi principā var ierobežot informācijas sabiedrības pakalpojumu sniegšanas brīvību, ciktāl šie pienākumi ir jāpilda pakalpojumu sniedzējiem, kuri reģistrēti dalībvalstī, kas nav Austrija. Polijas valdība norāda, ka, lai atbildētu uz jautājumu, vai no KoPl-G izrietošie pienākumi ir “ierobežojums” šīs tiesību normas izpratnē, ir jāizmanto Tiesas argumentācija LESD 56. panta kontekstā. Šīs valdības ieskatā, ņemot vērā spriedumu Airbnb Ireland (
31
), ir jāuzskata, ka KoPl-G neierobežo informācijas sabiedrības pakalpojumu sniegšanas brīvību, it īpaši tādēļ, ka šajā likumā nav noteikti nosacījumi attiecībā uz attiecīgo uzņēmumu pakalpojumu sniegšanas īstenošanu.
54.
Šajā ziņā vispirms – atbilstoši risinājumam, ko Tiesa izmantojusi savā judikatūrā, tādu valsts pasākumu, kuri ietilpst koordinētajā jomā, attiecināmība uz pakalpojumiem no citas dalībvalsts vai uz šo pakalpojumu sniedzēju ir jāvērtē, ņemot vērā Direktīvas 2000/31 3. pantu, nevis primāro tiesību aktu normas (
32
).
55.
Turpinājumā jānorāda, ka pretēji tam, ko apgalvo Polijas valdība, spriedumā A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē) (
33
) Tiesa ir atsaukusies uz judikatūru, kura attiecas uz LESD 56. pantu, nevis tādēļ, lai konstatētu, vai valsts pasākums ietver informācijas sabiedrības pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu Direktīvas 2000/31 3. panta 2. un 4. punkta izpratnē, bet – konstatējusi, ka tas tā ir (
34
), – lai pārbaudītu, vai ir izpildīti nepieciešamības un samērīguma nosacījumi.
56.
Visbeidzot, lai arī Direktīvas 2000/31 3. panta 2. un 4. punkts atbilst LESD 56. panta loģikai, šī direktīva nav tikai primārajās tiesībās noteikto principu atgādinājums. Kā Tiesa ir skaidrojusi attiecībā uz koordinēto jomu, minētās direktīvas 3. pants, izņemot gadījumus, kad ir atļautas atkāpes atbilstoši šī panta 4. punktā paredzētajiem nosacījumiem, liedz elektroniskās tirdzniecības pakalpojuma sniedzējam izvirzīt stingrākas prasības nekā paredzētas minētā pakalpojuma sniedzēja reģistrēšanas dalībvalstī spēkā esošajās materiālo tiesību normās (
35
). No tā secinu: tas, ka pakalpojumu sniegšana tiek pakļauta prasībām, kas pārsniedz izcelsmes dalībvalstī spēkā esošās prasības, lai tās būtu pieejamas citas dalībvalsts teritorijā, var ierobežot šo pakalpojumu sniegšanas brīvību.
57.
Šajos apstākļos tas, ka prasītājām pamatlietā tiek noteikti pienākumi, kuri, no vienas puses, neattiecas uz nelikumīga satura elementiem un specifiskas informācijas elementiem (
36
), un kuri, no otras puses, nosaka koordinētajā jomā ietilpstošas prasības, kas, šķiet, neatbilst to reģistrācijas dalībvalsts tiesībās paredzētajām prasībām un attiecas uz viņu pakalpojumu sniegšanas īstenošanu citā dalībvalstī, ierobežojot informācijas sabiedrības pakalpojumu sniegšanas brīvību, tādējādi esot atkāpe no Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punkta.
58.
Vēl jānosaka, vai dalībvalsts var atkāpties no Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punkta, pieņemot vispārīgus un abstraktus leģislatīvus pasākumus, kuri attiecas uz noteiktu informācijas sabiedrības pakalpojumu vispārīgu kategoriju.
3. Par Direktīvas 2000/31 3. pantu
a) Ievada apsvērumi
59.
Secinājumos lietā Airbnb Ireland (
37
), atsauce uz kuriem ir ietverta šobrīd izskatāmajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu un lietas dalībnieku rakstveida apsvērumos, veiktajā vērtējumā secināju, ka dalībvalsts, kas nav izcelsmes dalībvalsts, var paredzēt atkāpi no informācijas sabiedrības pakalpojumu brīvas aprites tikai ar tādiem pasākumiem, kuri noteikti “katrā gadījumā atsevišķi”.
60.
Jāatgādina, ka šajos secinājumos esmu, pirmkārt, atgādinājis Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta a) apakšpunktā paredzētos materiāltiesiskos nosacījumus (
38
): i) nepieciešamība veikt pasākumu tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar sabiedrisko kārtību, sabiedrības veselības aizsardzību, sabiedrības drošību vai patērētāju aizsardzību; ii) informācijas sabiedrības pakalpojuma radīts apdraudējums vienam no šiem mērķiem vai nopietns šāda apdraudējuma risks un iii) pasākuma samērīgums ar minēto mērķi.
61.
Otrkārt, esmu norādījis, ka, tā kā nav paskaidrots, kāpēc ir jāveic attiecīgais pasākums un kā AIRBNB Ireland pakalpojums iespējami apdraudētu Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta i) punktā norādīto mērķi, otro prejudiciālo jautājumu šajā lietā nevar saprast citādi kā vien kā tādu, ar kuru tādai dalībvalstij, kas nav izcelsmes dalībvalsts, eventuāli tiecas atļaut, pēc savas ierosmes un neveicot materiāltiesisko nosacījumu vērtējumu, noteikt informācijas sabiedrības pakalpojumu kategorijas pakalpojumu sniedzējiem prasības attiecībā uz darbu nekustamā īpašuma aģenta profesijā. Šādā kontekstā, treškārt, esmu izvirzījis virkni argumentu, lai secinātu, ka dalībvalsts, kas nav izcelsmes dalībvalsts, var paredzēt atkāpi no informācijas sabiedrības pakalpojumu brīvas aprites tikai ar tādiem pasākumiem, kuri veikti “katrā gadījumā atsevišķi”.
62.
Šajā lietā iesniedzējtiesa uzskata, ka ar KoPl-G noteiktie pienākumi principā var veicināt sabiedriskās kārtības nodrošināšanu un ka tās rīcībā ir pietiekama informācija, lai noteiktu, vai šī likuma tiesību normas ir nepieciešamas, lai nodrošinātu šo mērķi, un vai tās ir ar to samērīgas. Ir taisnība, ka pirmā prejudiciālā jautājuma formulējums var likt domāt, ka iesniedzējtiesa ar šo jautājumu pievēršas Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta ii) punktam, kurā paredzēts materiāltiesisks nosacījums par informācijas sabiedrības pakalpojuma radītu apdraudējumu konkrētam mērķim vai nopietnu šāda apdraudējuma risku. Tomēr tā faktiski atzīst, ka šaubās par jautājumu, vai šīs vispārīgās un abstraktās tiesību normas, ar kurām informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem, kas definēti atkarībā no to sniegto pakalpojumu veida, ir noteikti vispārīgi pienākumi, kuri stājas spēkā, ja nepastāv nekāds individuāls un konkrēts tiesību akts, var faktiski būt pasākumi šīs direktīvas 3. panta 4. punkta izpratnē. Līdz ar to argumentiem, kurus esmu izvirzījis, veicot savu vērtējumu secinājumos lietā Airbnb Ireland (
39
), ir nozīme arī šajā lietā. Šajos secinājumos izvērsīšu šos argumentus, ņemot vērā iesniedzējtiesas minēto problemātiku šajā lietā, un izklāstīšu dažus papildu argumentus.
b) Juridiskā analīze
63.
Pirmām kārtām, lai “nevājinātu” Direktīvas 2000/31 3. panta 1. punktā noteikto izcelsmes valsts principu, šīs direktīvas 3. panta 4. punktu varētu uzskatīt par tādu, ar kuru dalībvalstīm, kas nav izcelsmes dalībvalsts, atļauj atkāpties no šī principa vienīgi atsevišķos gadījumos. Ja uzskatītu, ka vispārīga un abstrakta tiesību norma, kas piemērojama jebkuram informācijas sabiedrības vienas pakalpojumu kategorijas pakalpojumu sniedzējam, var būt “pasākums” minētās direktīvas 3. panta 4. punkta izpratnē, tas nozīmētu, ka tiek atļauta ar valstu tiesiskajiem regulējumiem īstenota iekšējā tirgus sadrumstalošana.
64.
Otrām kārtām, Direktīvas 2000/31 3. pants ir jāinterpretē tā, lai tiktu nodrošināta informācijas sabiedrības pakalpojumu brīva aprite starp dalībvalstīm (
40
). Turklāt tāds izņēmums no šīs direktīvas 3. panta 2. punktā minētā vispārējā noteikuma, kāds ir tās 3. panta 4. punkts, ir jāinterpretē šauri. Raugoties no šāda viedokļa, kā izriet no minētās regulas 5. un 6. apsvēruma, ar to Savienības likumdevējs ir centies likvidēt juridiskus šķēršļus iekšējā tirgus pienācīgai darbībai, proti, šie šķēršļi rodas no tiesību aktu atšķirībām un juridiskās neskaidrības par to, kuri valsts tiesību akti attiecas uz šādiem pakalpojumiem. Ja pakalpojumu sniedzējam un tā sniegtajam pakalpojumam tiktu atļauts piemērot atšķirīgus tiesību aktus, tas būtu pretrunā šim mērķim.
65.
Trešām kārtām, tāda pasākuma veidu, ar kuru galamērķa dalībvalsts var atkāpties no izcelsmes valsts principa, var noteikt ar Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta a) un b) apakšpunktā paredzēto materiāltiesisko un procesuālo nosacījumu palīdzību.
66.
Pirmkārt, pasākumi, kuri veikti, pamatojoties uz Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punktu, attiecas uz noteiktu pakalpojumu, kam, kā prasīts šīs direktīvas 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta ii) punktā, ir jāierobežo attiecīgais mērķis vai jārada nopietnas aizdomas, ka tas varētu ierobežot šo mērķi. Šādos apstākļos, ja dalībvalstij saskaņā ar šo direktīvu, kas balstās uz izcelsmes valsts principu un principu, ka informācijas sabiedrības pakalpojumi jāpārrauga darbības avotā (
41
), tiktu atļauts ierobežot brīvību piedāvāt vienas kategorijas pakalpojumus no citām dalībvalstīm, tas liktu apšaubīt starp tām pastāvošo savstarpējo uzticību (
42
) un nozīmētu prezumējumu par jebkuras citas dalībvalsts vispārēju neuzticību attiecībā uz informācijas sabiedrības pakalpojumu, ko sniedz tās teritorijās reģistrēti pakalpojumu sniedzēji, pārraudzību, kuru tā īsteno. Tas ir papildu iemesls, lai uzskatītu, ka visos gadījumos, uz kuriem attiecas minētās direktīvas 3. panta 4. punkts, ir jāvērtē konkrētās lietas apstākļi.
67.
Otrkārt, tā kā ar Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta b) apakšpunktu galamērķa dalībvalstij ir noteikts pienākums prasīt izcelsmes dalībvalstij veikt pasākumus informācijas sabiedrības pakalpojumu jomā, šī tiesību norma nozīmē, ka dalībvalsts, kurai šāds lūgums tiek adresēts, ir identificējama un identificēta, pirms tiek veikts pasākums šīs direktīvas 3. panta 4. punkta izpratnē. Vispārīgs un abstrakts leģislatīvs pasākums, kas tiktu piemērots bez atšķirības jebkuram vienas pakalpojumu kategorijas pakalpojumu sniedzējam, neatbilstu minētās direktīvas 3. panta 4. punktā paredzētā procesuālā nosacījuma loģikai.
68.
Turklāt saskaņā ar Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta b) apakšpunktu priekšnosacījums tam, lai valsts mērogā pieņemtiem pasākumiem būtu izņēmuma iedarbība, ir iepriekšēja paziņošana Komisijai par nodomu pieņemt šādus pasākumus. Ja termins “pasākums” šīs direktīvas 3. panta 4. punkta izpratnē būtu jāsaprot kā tāds, kas ietver vispārīgus un abstraktus leģislatīvus pasākumus, kurus piemēro bez atšķirības jebkuram vienas pakalpojumu kategorijas pakalpojumu sniedzējam, tas nozīmētu, ka ar minētās direktīvas 3. panta 4. punkta b) apakšpunktu tiek noteikts papildu paziņojums salīdzinājumā ar to, kas tiek prasīts Direktīvā 2015/1535. Proti, atbilstoši pēdējai minētai direktīvai dalībvalstīm ir pienākums paziņot Komisijai vispārīga rakstura prasības attiecībā uz informācijas sabiedrības pakalpojumu sniegšanas uzsākšanu un veikšanu (
43
).
69.
Ceturtām kārtām, mani uzrunā Komisijas arguments, saskaņā ar kuru galamērķa dalībvalstij principā ir jānosaka “kā un kur” tā paredz veikt pasākumu, kas ir atkāpe no Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punkta. Proti, tiesību avotu sistēma katrā dalībvalstī var izpausties atšķirīgi. Raugoties no šāda skatpunkta, Komisija neizslēdz, ka runa var būt par vispārpiemērojamu pasākumu “ar nosacījumu, ka šis pasākums ir pietiekami precīzs, ciktāl tas jau no paša sākuma ir skaidri piemērojams noteiktam informācijas sabiedrības pakalpojumam, ko sniedz viens vai vairāki pakalpojumu sniedzēji, kas reģistrēti vienā vai vairākās citās dalībvalstīs”. Tomēr šo secinājumu 63.–68. punktā minēto iemeslu dēļ vispārīgs un abstrakts leģislatīvs pasākums, ko piemēro bez atšķirības jebkuram vienas pakalpojumu kategorijas pakalpojumu sniedzējam, neatbilst šim nosacījumam.
70.
Jēdziena “koordinēta joma” definīcija, kas ietverta Direktīvas 2000/31 2. panta h) punktā, neliek apšaubīt šo apsvērumu. Atsauce uz vispārējām prasībām šī jēdziena definīcijā attiecas nevis uz to pilnvaru spektru, ko var izmantot galamērķa dalībvalsts, lai atkāptos no šīs direktīvas 3. panta 2. punkta, bet gan uz izcelsmes dalībvalsts pilnvaru spektru.
71.
Direktīvas 2000/31 sagatavošanas dokumentu analīze arī neliek apšaubīt šo apsvērumu. Ir taisnība – priekšlikumā šai direktīvai bija norādīts, ka “Komisija vislielākajā mērā ņems vērā to, ka dalībvalstīm ir nepieciešams panākt, lai tiktu ievēroti noteikumi, kuru mērķis ir aizsargāt sabiedrības pamatintereses, [un] būtu [..] neiedomājami, ka Komisija traucē dalībvalstij piemērot noteikumu, ar kuru aizliegta rasistisku ziņojumu ienākšana” (
44
). Tomēr, no vienas puses, nav skaidrs, kā šajā kontekstā ir jāsaprot atsauce uz “noteikuma, ar kuru aizliegta [specifiska satura] ienākšana, [piemērošana]”, ciktāl šāda piemērošana ir saistīta ar šīs direktīvas 14. un 15. pantā minēto rīkojumu problemātiku, un, no otras puses, saskaņā ar šo pašu priekšlikumu, atkāpes no izcelsmes valsts principa ir pieļaujamas “atsevišķos, ļoti īpašos gadījumos”.
72.
Pilnības labad jānorāda, ka šo interpretāciju – atbilstoši kurai vispārīgs un abstrakts leģislatīvs pasākums, ko piemēro bez atšķirības jebkuram vienas pakalpojumu kategorijas pakalpojumu sniedzējam, nav “pasākums” Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta izpratnē – izmanto lielākā daļa autoru doktrīnā (
45
). Tie, kas piekrīt pretējai interpretācijai, norāda, ka ir jāņem vērā nozīmīgais papildu slogs, ko šai diskusijai uzliek cīņa pret nelikumīgiem naidīgiem izteikumiem. Šīs interpretācijas pamatojumam viņi norāda, ka šajā pieejā atbalsojas Direktīva 2000/31, kuras 10. apsvērumā ir norādīts, ka tai ir jānodrošina augsts to mērķu aizsardzības līmenis, kas skar vispārējas intereses (
46
). Šī argumentācija mani uzrunā, un es neizslēdzu, ka Digitālo pakalpojumu akta mērķis ir sniegt atbildes saistībā ar šādām raizēm. Tomēr attiecībā uz Direktīvu 2000/31 jānorāda, ka tās 22. apsvērumā ir paredzēts, ka “informācijas sabiedrības pakalpojumus vajadzētu pārraudzīt darbības avotā, lai nodrošinātu sabiedrības interešu mērķu efektīvu aizsardzību; šajā sakarā jānodrošina, ka [kompetentā iestāde sniedz] šādu aizsardzību ne tikai [tās valsts] pilsoņiem, [kuru teritorijā ir reģistrēts pakalpojumu sniedzējs], bet gan visiem [Savienības] pilsoņiem”.
73.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka Direktīvas 2000/31 3. panta 2. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka dalībvalsts, pieņemot vispārīgus un abstraktus leģislatīvus pasākumus, kuri attiecas uz noteiktu informācijas sabiedrības pakalpojumu vispārīgu kategoriju, ierobežo brīvību piedāvāt informācijas sabiedrības pakalpojumus no citām dalībvalstīm, nepieņemot šos pasākumus katrā gadījumā atsevišķi.
74.
Pilnības labad jānorāda, ka no spriedumiem Ker-Optika, Airbnb Ireland un A (Zāļu reklāma un pārdošana tiešsaistē) gūtās atziņas neliek apšaubīt iepriekš minētos apsvērumus.
c) Par spriedumu “Ker-Optika”
75.
Spriedumā Ker-Optika (
47
) Tiesa uzskatīja, ka šajā lietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums, ciktāl tas ietver aizliegumu pārdot kontaktlēcas internetā, nevar būt uzskatāms par samērīgu attiecībā pret sabiedrības veselības aizsardzības mērķi Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta izpratnē. Šis fragments tādējādi var likt domāt, a contrario, ka tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds aplūkots minētajā spriedumā, var būt “pasākums” šīs tiesību normas izpratnē. Tomēr atsauce uz minēto tiesību normu ir jālasa, ņemot vērā kontekstu, kurā tā iekļaujas.
76.
Lietā, kurā tika taisīts spriedums Ker-Optika, iesniedzējtiesa gribēja noskaidrot, vai ar Savienības tiesībām tiek pieļauts valsts tiesiskais regulējums, ar kuru kontaktlēcu tirdzniecība ir atļauta tikai specializētos medicīnas ierīču veikalos un ar kuru tādējādi ir aizliegta to tirdzniecība internetā.
77.
Šajā spriedumā Tiesa uzskatīja, ka kontaktlēcu interneta tirdzniecībā var izšķirt divus aspektus, proti, pašu pārdošanas aktu un preces piegādi. Pēc šīs nošķiršanas Tiesa identificēja Savienības tiesību normas, kas ir piemērojamas šiem abiem tirdzniecības aspektiem. Tādējādi Tiesa uzskatīja, ka uz pašiem pārdošanas nosacījumiem attiecas Direktīva 2000/31 (
48
), taču, ņemot vērā šajā direktīvā esošo jēdziena “koordinēta joma” definīciju, preces piegādes nosacījumi tajā neietilpst (
49
) un tie ir jāizvērtē, ievērojot primārās tiesības, kas attiecas uz preču brīvu apriti (
50
).
78.
Pirmkārt, Tiesa uzskatīja, ka piegādes nosacījumi, kas ieviesti ar valsts tiesisko regulējumu, ir preču brīvas aprites ierobežojums un ka šis ierobežojums nevar būt pamatots, jo tas pārsniedz to, kas nepieciešams tā mērķa sasniegšanai, uz kuru izdarīta atsauce, lai pamatotu ierobežojumu, ko tas izraisījis (
51
). Otrkārt, saistībā ar pašiem pārdošanas nosacījumiem Tiesa atzina, ka “šo pašu iemeslu dēļ” šis tiesiskais regulējums, ciktāl tas ietver aizliegumu pārdot kontaktlēcas internetā, nevar būt uzskatāms par samērīgu attiecībā uz sabiedrības veselības aizsardzības mērķi Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta izpratnē (
52
). Uz šāda pamata Tiesa secināja, ka LESD 34. un 36. pants, kā arī šī direktīva, lai arī netika minētas konkrētas tās tiesību normas, nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kas ļauj tirgot kontaktlēcas tikai specializētajos medicīnas ierīču veikalos (
53
).
79.
Kā izriet no ģenerāladvokāta P. Mengoci [P. Mengozzi] secinājumiem šajā lietā (
54
), Ungārijas tiesiskais regulējums, ar kuru bija aizliegta kontaktlēcu tirdzniecība internetā, tika izvirzīts pret saskaņā ar Ungārijas tiesībām dibinātu sabiedrību. Tātad tā bija situācija, uz kuru attiecas nevis Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta piemērošanas joma, bet gan tās 3. panta 1. punkta piemērošanas joma.
80.
Šādos apstākļos atsauci uz šo tiesību normu spriedumā Ker-Optika (
55
) var interpretēt dažādi. Proti, var domāt, ka, atsaucoties uz minēto tiesību normu, Tiesa vēlējās saglabāt pieeju, kuru izmantojusi Savienības tiesa, lai novērtētu piegādes nosacījumus, ņemot vērā primāro tiesību normas, kas attiecas uz preču brīvu apriti, jo tās ir piemērojamas tikai vismaz potenciālos pārrobežu gadījumos. Cita iespējamā interpretācija ir tāda, ka Tiesas secinājums, atbilstoši kuram ar Direktīvu 2000/31 netiek pieļauts valsts tiesiskais regulējums, ar ko nav atļauta kontaktlēcu tirdzniecība tiešsaistē, attiecas uz šīs direktīvas 9. pantu, kurš arī minēts šajā spriedumā (
56
) un kurā paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina, ka to tiesību sistēmas ļauj slēgt līgumus ar elektroniskiem līdzekļiem.
d) Par spriedumu “Airbnb Ireland”
81.
Kā norāda iesniedzējtiesa, spriedumā Airbnb Ireland Tiesa nav lēmusi par jēdzienu “pasākums” Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta izpratnē. Proti, tā kā Francijas Republika nepaziņoja šajā lietā aplūkoto likumu, kā prasīts šīs direktīvas 3. panta 4. punkta b) apakšpunktā, Tiesa atzina, ka ir lietderīgi uzskatīt, ka šis likums “katrā ziņā” nevar būt piemērojams privātpersonai “neatkarīgi no tā, vai šis likums atbilst pārējiem šajā tiesību normā paredzētajiem nosacījumiem” (
57
).
e) Par spriedumu A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē)
82.
Prejudiciālais jautājums, kas uzdots lietā, kurā taisīts spriedums A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē), attiecās uz tāda valsts tiesiskā regulējuma atbilstību Savienības tiesībām, ko bezrecepšu zāļu tirdzniecības tiešsaistē pakalpojuma galamērķa dalībvalsts piemēro citā dalībvalstī reģistrētam šī pakalpojuma sniedzējam. Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa vaicāja Tiesai par šī valsts tiesiskā regulējuma saderību ar LESD 34. pantu, Direktīvas 2001/83/EK (
58
) 85.c pantu un/vai Direktīvas 2000/31 3. pantu. Savā spriedumā Tiesa uzskatīja, ka prejudiciālais jautājums ir jāizvērtē, ņemot vērā šo pēdējo minēto direktīvu.
83.
Lai arī, lasot šo spriedumu, var domāt, ka saskaņā ar Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punktu dalībvalsts var atkāpties no pakalpojumu sniegšanas brīvības, pieņemot vispārīgu un abstraktu tiesisko regulējumu, Tiesas atbildi nevar saprast kā galīgu spriedumu par lietas būtību, neņemot vērā prejudiciālā nolēmuma tiesvedību un Tiesā iesniegtā lūguma tvērumu. Proti, Tiesai netika uzdots jautājums, vai attiecīgais valsts tiesiskais regulējums var būt “pasākums” šīs direktīvas 3. panta 4. punkta izpratnē. Tāpat arī šajā lietā tika norādīts, ka šis tiesiskais regulējums netika paziņots atbilstoši minētās direktīvas 3. panta 4. punkta b) apakšpunktam. Tomēr Tiesa atbildēja uz prejudiciālo jautājumu, nospriežot, ka ir jāatļauj minētā tiesiskā regulējuma piemērošana citā dalībvalstī reģistrētam pakalpojumu sniedzējam, ņemot vērā nozīmīguma prezumpciju, kas attiecas uz prejudiciāliem jautājumiem par Savienības tiesībām (
59
).
84.
Tāpat šajā kontekstā par norādi kalpo tas, ka sprieduma A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē) rezolutīvajā daļā nav atsauces uz konkrētu Direktīvas 2000/31 tiesību normu, neraugoties uz to, ka prejudiciālajā jautājumā ir minēts šīs direktīvas 3. pants. Varbūt pat vēl svarīgāks ir fakts, ka šajā spriedumā Tiesa ir arī atsaukusies uz minētās direktīvas 8. panta 1. punktu (
60
).
85.
Šajā ziņā šajā lietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums un tam izvirzītais pamatojums var likt domāt, ka šajā tiesiskajā regulējumā būtībā bija iekļauti farmaceitu profesionālie noteikumi un viņu veiktās zāļu izplatīšanas labā prakse. Šajā kontekstā jāatgādina, ka Direktīvas 2000/31 8. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “dalībvalstis nodrošina, ka komercziņojumu lietošanu, kas veido informācijas sabiedrības pakalpojumu vai ir daļa no tā, un ko piedāvā regulētās profesijas pārstāvis, atļauj saskaņā ar atbilstību profesionālajiem noteikumiem attiecībā jo īpaši uz profesijas neatkarību, cieņu un godu, profesionāliem noslēpumiem un godīgumu pret klientiem un citiem profesijas pārstāvjiem”. Tāpat kā šīs direktīvas 14. un 15. pants, šī tiesību norma ir ietverta nevis tās I nodaļā, kurā ir tikai 3. pants, bet gan II nodaļā. Tādēļ nevar izslēgt, ka Direktīvas 2000/31 8. pants, tāpat kā tās 14. un 15. pants (
61
), ir piemērojams arī galamērķa dalībvalstīm, kuras nosaka, kādas ir regulētās profesionālās darbības to tiesību sistēmās, un kuras tādējādi var pieņemt atsevišķus noteikumus par komercziņojumiem, ko veic regulētas profesijas pārstāvis, nekaitējot šīs direktīvas 3. panta mehānismam.
86.
Ņemot vērā iepriekš minēto, vēlos saglabāt šo secinājumu 73. punktā izvirzīto nostāju.
VI. Secinājumi
87.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Verwaltungsgerichtshof (Augstākā administratīvā tiesa, Austrija) uzdoto pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/31/EK (2000. gada 8. jūnijs) par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū 3. panta 2. un 4. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka
ar to netiek pieļauts, ka dalībvalsts, pieņemot vispārīgus un abstraktus leģislatīvus pasākumus, kuri attiecas uz noteiktu informācijas sabiedrības pakalpojumu vispārīgu kategoriju, ierobežo brīvību piedāvāt informācijas sabiedrības pakalpojumus no citām dalībvalstīm, nepieņemot šos pasākumus katrā gadījumā atsevišķi.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes regula (2022. gada 19. oktobris) par digitālo pakalpojumu vienoto tirgu un ar ko groza Direktīvu 2000/31/EK (Digitālo pakalpojumu akts) (OV 2022, L 277, 1. lpp.).
(
3
)	Skat. Digitālo pakalpojumu akta 1. pantu.
(
4
)	Attiecībā uz šo pienākumu aprakstu skat. Wilman F., “The Digital Services Act (DSA) – An Overview”, SSRN (papers.ssrn.com), 2022. gada 27. decembris, 7. un nākamās lpp.
(
5
)	Skat. Digitālo pakalpojumu akta 92. un 93. pantu.
(
6
)	Neskarot izņēmumus, kas paredzēti specifiskākos aktos, ar kuriem reglamentēti minētie aspekti, piemēram, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2011/93/ES (2011. gada 13. decembris) par seksuālas vardarbības pret bērniem, bērnu seksuālas izmantošanas un bērnu pornogrāfijas apkarošanu, un ar kuru aizstāj Padomes Pamatlēmumu 2004/68/TI (OV 2011, L 335, 1. lpp.; labojums – OV 2012, L 18, 7. lpp.), un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) 2021/784 (2021. gada 29. aprīlis) par vēršanos pret teroristiska satura izplatīšanu tiešsaistē (OV 2021, L 172, 79. lpp.).
(
7
)	Konkrēti – Vācijas Federatīvā Republika un Francijas Republika, kuras attiecīgi ir pieņēmušas 2017. gada 1. septembraNetzwerkdurchsetzungsgesetz (NetzDG, likums par sociālo tīklu kontroli; BGBl. 2017 I, 3352. lpp.) un 2020. gada 24. jūnija Likumu Nr. 2020‑766, lai apkarotu naidīgu saturu internetā (2020. gada 25. jūnijaJORF Nr. 0156).
(
8
)	Eiropas Komisija rakstveida apsvērumos ir norādījusi, ka šajā Austrijas tiesiskajā regulējumā ir paredzēti pienākumi, kas pārklājas ar Digitālo pakalpojumu aktā paredzētajiem.
(
9
)	Eiropas Parlamenta un Padomes direktīva (2000. gada 8. jūnijs) par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (Direktīva par elektronisko tirdzniecību) (OV 2000, L 178, 1. lpp.).
(
10
)	Skat. Digitālo pakalpojumu akta 2. panta 3. punktu. Turklāt, lai arī ar šo regulu tiek pilnībā saskaņoti atsevišķi noteikumi, kas piemērojami starpniecības pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar to tomēr acīmredzami netiek izslēgta iespēja atkāpties no izcelsmes valsts principa, kas noteikts Direktīvas 2000/31 3. pantā, attiecībā uz citiem aspektiem, uz kuriem nav attiecināmi saskaņotie noteikumi. Skat. minētās regulas 9. apsvērumu.
(
11
)	Eiropas Parlamenta un Padomes direktīva (2015. gada 9. septembris), ar ko nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko noteikumu un Informācijas sabiedrības pakalpojumu noteikumu jomā (OV 2015, L 241, 1. lpp.). Pirms Direktīvas 2015/1535 stāšanās spēkā Direktīvas 2000/31 2. panta a) punktā “informācijas sabiedrības pakalpojumi” bija definēti kā “pakalpojumi [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvas 98/34/EK [(1998. gada 22. jūnijs), ar ko nosaka informācijas sniegšanas kārtību tehnisko standartu un noteikumu jomā (OV 1998, L 204, 37. lpp.)], 1. panta 2. punkta izpratnē. Kopš Direktīvas 2015/1535 stāšanās spēkā šī atsauce atbilstoši šīs direktīvas 10. pantam ir jāsaprot kā atsauce uz tās 1. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
(
12
)	BGBl. I, 151/2020.
(
13
)	KoPl-G 14. pants.
(
14
)	Iesniedzējtiesa nav citējusi KoPl-G 1. panta 3. punktu. Būtībā ar šo tiesību normu no šī likuma piemērošanas jomas ir izslēgti tādu komunikācijas platformu pakalpojumu sniedzēji, (1) kas kalpo tikai sarunu risināšanai par precēm vai pakalpojumiem vai to tirdzniecībai, kā arī sarunu risināšanai par nekustamo īpašumu vai darba piedāvājumiem, (2) kuru galvenais mērķis ir sniegt bezpeļņas pakalpojumus un (3) kuras piedāvā mediju uzņēmumi.
(
15
)	Spriedums, 2010. gada 2. decembris (C‑108/09, turpmāk tekstā – “spriedums Ker-Optika”, EU:C:2010:725).
(
16
)	Spriedums, 2019. gada 19. decembris (C‑390/18, turpmāk tekstā – “spriedums Airbnb Ireland”, EU:C:2019:1112).
(
17
)	Spriedums, 2020. gada 1. oktobris (C‑649/18, turpmāk tekstā – “spriedums A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē)”, EU:C:2020:764).
(
18
)	C‑390/18, EU:C:2019:336, 134. un 135. punkts.
(
19
)	Skat. KoPl-G 1. pantu.
(
20
)	Skat. KoPl-G 3. panta 1. un 4. punktu.
(
21
)	Skat. KoPl-G 4. panta 1. punktu.
(
22
)	Skat. KoPl-G 5. panta 1. un 4. punktu.
(
23
)	Skat. KoPl-G 10. pantu, kas nav citēts lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu.
(
24
)	Spriedums Airbnb Ireland (42. punkts).
(
25
)	Direktīvas 2000/31 14. panta 1. punktā ir paredzēts – “ja tiek piedāvāts informācijas sabiedrības pakalpojums, kas sastāv no pakalpojuma saņēmēja piedāvātās informācijas glabāšanas, dalībvalstis nodrošina, ka pakalpojuma sniedzējs nav atbildīgs par informāciju, kas glabāta pēc pakalpojuma saņēmēja pieprasījuma ar noteikumu, ka: a) pakalpojuma sniedzējam nav faktisku zināšanu par nelikumīgu darbību vai informāciju un, attiecībā uz prasībām par bojājumiem [par zaudējumu atlīdzību], tas nezina par faktiem vai apstākļiem, kas liecina par nelegālu darbību vai informāciju; vai b) pakalpojuma sniedzējs pēc šādu ziņu iegūšanas rīkojas ātri, lai izņemtu šādu informāciju vai liegt tai pieeju”.
(
26
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 22. jūnijs, YouTube un Cyando (C‑682/18 un C‑683/18, EU:C:2021:503, 105. punkts).
(
27
)	Skat. spriedumu, 2021. gada 22. jūnijs, YouTube un Cyando (C‑682/18 un C‑683/18, EU:C:2021:503, 131. un 133. punkts).
(
28
)	Turklāt Digitālo pakalpojumu akta 6. panta 4. punktā, kurš pārņem Direktīvas 2000/31 14. panta 3. punkta lomu, ir tikai norādīts, ka šis pants “neietekmē tiesu iestādes vai administratīvās iestādes tiesības saskaņā ar dalībvalsts tiesību sistēmu pieprasīt pakalpojuma sniedzējam [izbeigt pārkāpumu] vai novērst pārkāpumu” (kā šī 14. panta 3. punkta pirmā daļa), nepārņemot minētā 14. panta 3. punkta otro daļu (citēta šo secinājumu 49. punktā). No vienas puses, noteikumi, kuri attiecas uz rīkojumiem, tagad ar šo regulu ir saskaņoti un, no otras puses, minētajā regulā ir noteikts, ka nosacījumi un prasības, kas attiecas uz rīkojumiem, ir piemērojami, neskarot civilprocesuālās tiesības. Skat. šīs pašas regulas 9. panta 6. punktu un 10. panta 6. punktu.
(
29
)	Direktīvas 2000/31 15. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “dalībvalstis neuzliek vispārējas saistības pakalpojuma sniedzējiem, piedāvājot 12., 13. un 14. pantā minētos pakalpojumus, pārraudzīt informāciju, ko tie pārraida vai uzglabā, kā arī neuzliek pienākumu aktīvi meklēt faktus un apstākļus, kas norāda uz nelegālu darbību”. Šīs direktīvas 15. panta 2. punktā ir piebilsts, ka “dalībvalstis var paredzēt pienākumu informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem nekavējoties informēt kompetentās valsts iestādes par iespējamām veiktajām nelegālajām darbībām vai informāciju, ko sniedz pakalpojumu sniedzēju pakalpojumu saņēmēji, vai pienākumu kompetentajām iestādēm pēc to pieprasījuma darīt zināmu informāciju, kas ļauj noteikt tos pakalpojumu saņēmējus, ar kuriem pakalpojumu sniedzējiem ir glabāšanas līgumi”.
(
30
)	Šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2019. gada 3. oktobris, Glawischnig-Piesczek (C‑18/18, EU:C:2019:821, 35. punkts), kurā Tiesa norādīja, ka “šāds konkrēts gadījums, tāpat kā pamatlietā, var izcelties no precīzas informācijas, kuru attiecīgais mitināšanas pakalpojuma sniedzējs uzglabā pēc sava sociālā tīkla noteikta lietotāja pieprasījuma un kuras saturu ir analizējusi un vērtējusi tās dalībvalsts kompetentā tiesa, kas sava vērtējuma beigās to ir atzinusi par nelikumīgu”.
(
31
)	Minētā sprieduma 42. punkts.
(
32
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē) (34. punkts). Skat. arī manus secinājumus lietā LEA (C‑10/22, EU:C:2023:437, 84. punkts).
(
33
)	Minētā sprieduma 64. punkts.
(
34
)	Spriedums A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē) (62. punkts). Šajā nozīmē skat. arī spriedumu Airbnb Ireland (81. un 82. punkts).
(
35
)	Skat. spriedumu, 2011. gada 25. oktobris, eDate Advertising u.c. (C‑509/09 un C‑161/10, EU:C:2011:685, 67. un 68. punkts).
(
36
)	Skat. šo secinājumu 47. punktu. Skat. arī Digitālo pakalpojumu akta 38. apsvērumu.
(
37
)	C‑390/18, EU:C:2019:336, 135. punkts.
(
38
)	Skat. manus secinājumus lietā Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:336, 123.–125. punkts).
(
39
)	C‑390/18, EU:C:2019:336, 135. punkts.
(
40
)	Skat. spriedumu, 2011. gada 25. oktobris, eDate Advertising u.c. (C‑509/09 un C‑161/10, EU:C:2011:685, 64. punkts).
(
41
)	Skat. Direktīvas 2000/31 24. apsvērumu.
(
42
)	Skat. Direktīvas 2000/31 22. apsvērumu.
(
43
)	Skat. Direktīvas 2015/1535 1. panta 1. punkta e) apakšpunktu un 5. pantu. Rakstveida apsvērumos Komisija ir norādījusi, ka KoPl-G tai tika paziņots nevis saskaņā ar Direktīvu 2000/31, bet gan ar Direktīvu 2015/1535, tomēr neizslēdzot, ka dalībvalsts ar vienu paziņojumu var izpildīt abās šajās direktīvās paredzētos paziņošanas pienākumus.
(
44
)	Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par dažiem elektroniskās tirdzniecības tiesiskiem aspektiem iekšējā tirgū, COM(1998) 586, galīgā redakcija, 34. lpp.
(
45
)	Skat. it īpaši Crabit, E., “La directive sur le commerce électronique: le projet “Méditerranée””, Revue du droit de l’Union européenne, 2000, Nr. 4, 749. lpp. un it īpaši 762. un 792. lpp.; Drexl, J., “Mondialisation et société de l’information. Le commerce électronique et la protection des consommateurs”, Revue internationale de droit économique, 2002, Nr. 2 un 3, 405. lpp. un it īpaši 432. lpp. (“[galamērķa dalībvalsts var] pieņemt individuālus pasākumus”); Gkoutzinis, A., Internet Banking and the Law in Europe: Regulation, Financial Integration and Electronic Commerce, Cambridge University Press, Kembridža-Ņujorka, 2006, 283. lpp., un Schulz, W., “Regulating Intermediaries to Protect Privacy Online – the Case of the German NetzDG”, HIIG Discussion Paper Series, 2018, 7. lpp. (“exemption clause of art. 3 sec. 4 e-Commerce Directive [is] restricted to individual cases and does not allow members states to apply their jurisdiction all together “through the backdoor””).
(
46
)	Skat. Holznagel, D., “Platform Liability for Hate Speech & the Country of Origin Principle: Too Much Internal Market?”, Computer Law Review International, 2020, 4. sēj., 107. lpp.
(
47
)	Minētā sprieduma 76. punkts.
(
48
)	Spriedums Ker-Optika (28. punkts).
(
49
)	Spriedums Ker-Optika (31. punkts).
(
50
)	Spriedums Ker-Optika (41. punkts).
(
51
)	Spriedums Ker-Optika (75. punkts).
(
52
)	Spriedums Ker-Optika (76. punkts).
(
53
)	Spriedums Ker-Optika (78. punkts).
(
54
)	Skat. ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumus lietā Ker-Optika. (C‑108/09, EU:C:2010:341, 21. punkts).
(
55
)	Minētā sprieduma 76. punkts.
(
56
)	Spriedums Ker-Optika (26. punkts).
(
57
)	Spriedums Airbnb Ireland (99. punkts).
(
58
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2001. gada 6. novembris) par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm (OV 2001, L 311, 67. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvu 2004/27/EK (OV 2004, L 136, 34. lpp.).
(
59
)	Skat. spriedumu A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē) (41. un 44. punkts).
(
60
)	Skat. spriedumu A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē) (66. punkts).
(
61
)	Skat. šo secinājumu 47. punktu.