62007CC0558
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2009. gada 10. martā (
1
)
Lieta C-558/07
The Queen, pēc
S.P.C.M. SA u.c. lūguma,
pret
Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs
“Regula (EK) Nr. 1907/2006 — Ķimikālijas — Ķimikāliju reģistrēšana, vērtēšana, licencēšana un ierobežošana (REACH) — Jēdziens “monomēras vielas” — Spēkā esamība — Samērīgums — Vienlīdzīga attieksme”
I — Ievads
1.
Londonas High Court [Augstākā tiesa] jautā Tiesai, kā ir jāsaprot jēdziens “monomēra viela.”
2.
Pirmajā mirklī šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu šķiet dīvains. Varētu domāt, ka šis jautājums drīzāk būtu jāadresē ķīmiķim. Tai pat laikā, tuvāk aplūkojot, izrādās, ka uz šo jautājumu var atbildēt un uz to ir jāatbild, izmantojot Kopienu tiesību instrumentus.
3.
Šim nolūkam Tiesai pirmoreiz jāinterpretē Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regula (EK) Nr. 1907/2006, kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (
2
) (turpmāk tekstā — “REACH regula”).
II — Atbilstošās tiesību normas
4.
Izskatāmajā lietā galvenā tiesību norma ir REACH regulas 5. pants, kurā ir noteikts vielu reģistrēšanas pienākums.
“Saskaņā ar 6., 7., 21. un 23. pantu Kopienā neražo vai nelaiž tirgū vielas, to preparātus vai izstrādājumus, ja tās, neievērojot prasības, nav reģistrētas saskaņā ar attiecīgiem šīs sadaļas noteikumiem.”
5.
REACH regulas 3. panta 1. punktā viela ir definēta šādi:
“kāds ķīmisks elements un tā dabiski vai ražošanas procesā iegūti savienojumi, arī tās stabilizācijai vajadzīgās piedevas, kā arī izmantotajos procesos radušies piejaukumi, kas nav šķīdinātāji — ko var atdalīt, neietekmējot vielas stabilitāti un nemainot tās sastāvu.”
6.
REACH regulas 3. panta 5. punktā polimēra jēdziens ir definēts šādi:
“viela, kas sastāv no molekulām, kuru struktūrā secīgi ir iekļautas viena vai vairāku tipu monomēru vienības. Tādu vielu molekulu masai ir jābūt stipri dažādai, un molekulmasu atšķirības galvenokārt ir atkarīgas no monomēru vienību skaita dažādības. Polimērā:
a)
masas ziņā galvenokārt ir molekulas no vismaz trim monomēru vienībām, kas ar kovalentu saiti ir saistītas vismaz ar vēl vienu monomēra vienību vai citu reaģēt spējīgu vielu;
b)
masas ziņā mazākumā ir molekulas ar tādu pašu molekulmasu.
Šajā definīcijā “monomēra vienība” ir monomēras vielas molekula, kas polimerizācijas reakcijā ir izveidojusi polimēru.”
7.
Jēdziens “monomērs” ir definēts 3. panta 6. punktā:
“viela, kas attiecīgā konkrētā procesā izmantotā polimēru veidotajā reakcijā var veidot kovalentas saites ar virkni citu tādu pašu vai citādu molekulu.”
8.
Saskaņā ar REACH regulas 2. panta 9. punktu Regulas II sadaļu un VI sadaļu, tātad it īpaši 5. pantā noteikto reģistrēšanas pienākumu, nepiemēro polimēriem.
9.
Šis noteikums ir paskaidrots preambulas četrdesmit pirmajā apsvērumā:
“[..] Polimēri būtu jāatbrīvo no reģistrēšanas un novērtēšanas līdz tam, kad tos, kuri jāreģistrē sakarā ar risku cilvēku veselībai vai videi, [būs] iespējams izvēlēties praktiski piemērojamā un rentablā veidā, pamatojoties uz stabiliem tehniskiem un pamatotiem zinātniskiem kritērijiem.”
10.
Līdz ar to 138. panta 2. punktā ir paredzēti nosacījumi attiecībā uz iespējamu noteiktu polimēru reģistrēšanas pienākumu nākotnē:
“Komisija var nākt klajā ar tiesību aktu projektiem, līdzko var izstrādāt praktiski lietojamu un rentablu paņēmienu, kā izvēlēties polimērus reģistrēšanai, pamatojoties uz stabiliem tehniskiem un izmantojamiem zinātnes kritērijiem, un, kad publicēts pārskats par še uzskaitīto:
a)
polimēru radītie apdraudējumi salīdzinājumā ar citām vielām;
b)
vajadzība, ja tāda ir, reģistrēt konkrētu tipu polimērus, no vienas puses, ņemot vērā konkurētspēju un jauninājumus un, no otras puses, cilvēku veselības un apkārtējās vides aizsardzību.”
11.
Turpretī REACH regulas 6. panta 3. punktā ir regulēti monomēru vielu, kas ir polimēros, reģistrēšanas nosacījumi:
“Polimēru ražotāji vai importētāji iesniedz Aģentūrai reģistrācijas pieteikumu(-us) par monomēru(-iem) vai citu(-ām) vielu(-ām), ko vēl nav reģistrējis augšupējs piegādes ķēdes dalībnieks, ja ir ievēroti abi šie nosacījumi:
a)
polimērā ir vismaz 2 masas procenti (w/w) monomēra(-u) vai citas(-u) vielas(-u) monomēra vienību un ķīmiski saistītas(-u) vielas(-u) formā;
b)
kopējais monomēra(-u) vai citas(-u) vielas(-u) daudzums gadā ir viena tonna vai vairāk.”
III — Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
12.
Tiesvedību valsts tiesā uzsāka uzņēmumi, kuri cita starpā ražo polimērus vai importē tos Eiropas tirgus ietvaros. Atbildētājs ir Department for Environment, Food and Rural Affairs [Vides, pārtikas un lauku jautājumu departaments], kas ir par REACH regulas piemērošanu atbildīgā Apvienotās Karalistes valdības iestāde.
13.
Tiesvedības mērķis ir kliedēt šaubas par REACH regulas 6. panta 3. punkta interpretāciju un attiecīgi noskaidrot, vai šī tiesību norma ir jāatzīst par spēkā neesošu.
14.
Līdz ar to High Court ir iesniegusi Eiropas Kopienu Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
1)
Ņemot vērā, ka saskaņā ar [REACH] regulas 2. panta 9. punktu Regulas II sadaļā noteiktās reģistrācijas prasības neattiecas uz polimēriem, vai 6. panta 3. punktā atsauce uz “monomērām vielām” nozīmē:
a)
ķīmiski saistītus monomērus, t.i., monomērus, kas ir reaģējuši kopā tā, ka tie ir neatdalāmi no polimēra, kuru sastāvdaļa tie ir;
b)
ķīmiski nesaistītus monomērus, t.i., monomērus, kas ir pārpalikumi polimerizācijas procesā un kas pēc procesa pabeigšanas saglabā paši savu ķīmisko identitāti un īpašības, kuras atšķiras no polimēra; vai
c)
gan ķīmiski saistītus, gan ķīmiski nesaistītus monomērus?
2)
Ja atbilde uz 1) jautājumu ir vai nu a) vai c), vai [REACH] regulas 6. panta 3. punkta piemērošana attiecībā uz polimēru ražotājiem vai importētājiem ir nelikumīga tāpēc, ka prasības ir neracionālas, diskriminējošas vai nesamērīgas?
15.
Rakstveida procesā kā prasītājas pamata lietā piedalījās C.H. Erbslöh KG un Lake Chemicals and Minerals Ltd. (turpmāk tekstā kopā — “Erbslöh”), S.P.C.M. SA un Hercules Incorporated (turpmāk tekstā kopā — “S.P.C.M.”), kā arī Polijas Republika, Parlaments, Padome un Komisija. Visi šie lietas dalībnieki, izņemot Poliju, piedalījās 2009. gada 27. janvāra tiesas sēdē.
IV — Juridiskais vērtējums
A — Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu REACH regulas kontekstā
16.
REACH regulā ir regulēta ķimikāliju reģistrēšana, vērtēšana, licencēšana un ierobežošana. Pirmais posms ir reģistrēšana.
17.
Katram importētājam un ražotājam principā ir jāreģistrē visas importētās vai saražotās ķimikālijas, iesniedzot noteiktu informāciju. Nepieciešamās informācijas apjoms ir atkarīgs no attiecīgās vielas daudzuma, ko tie importē vai saražo. Ja to rīcībā šīs informācijas vēl nav, līdz reģistrācijai tā ir jāiegūst, ja nepieciešams, veicot attiecīgus pētījumus.
18.
Šī informācija ražotājiem, importētājiem un pakārtotiem lietotājiem saskaņā ar REACH regulas 1. panta 3. punktu vispirms ļauj nodrošināt, ka, izgatavojot, laižot tirgū un izmantojot vielas, tie nevar nelabvēlīgi ietekmēt cilvēku veselību vai apkārtējo vidi.
19.
Turklāt, pamatojoties uz reģistrāciju un citu informāciju, ķimikālijas var novērtēt. Šī vērtēšana var izraisīt to, ka Komisija piemēro vielu ierobežojumus, proti, aizliedz noteiktu lietošanu. Noteiktos apstākļos Komisija var arī aizliegt jebkādu vielas lietošanas veidu. Šādā gadījumā lietošanai ir nepieciešama licence.
20.
Izskatāmā lieta ir saistīta ar monomēru reģistrēšanu. Monomēri zināmā mērā ir pamatelementi, kas veido sarežģītākas ķīmiskas molekulas, tā sauktos polimērus. Tā, piemēram, polimērs ir polietilēns, no kā sastāv daudzas plastmasas plēves. Kā jau liecina nosaukums, tā izejviela parasti ir gāzveidīgais monomērs etilēns vai attiecīgi etēns (C2H4). Relatīvi mazās etēna molekulas polimerizācijas procesā tiek sasaistītas garā polietilēna molekulu ķēdē.
21.
Saskaņā ar Komisijas rīcībā esošo informāciju ir daži simti monomēru, kurus var kombinēt, iegūstot no 70000 līdz 400000 dažādu polimēru.
22.
Saskaņā ar REACH regulas 6. panta 1. un 2. punktu ķīmiski nesaistīti monomēri ir jāreģistrē, jo tie ir patstāvīgas vielas. Turpretī uz polimēriem saskaņā ar 2. panta 9. punktu reģistrēšanas pienākums neattiecas.
23.
Strīdīgs jautājums ir par to, vai, ņemot vērā speciālo tiesību normu — REACH regulas 6. panta 3. punktu, ir jāreģistrē polimēros ķīmiski saistīti monomēri, lai gan tie nav patstāvīgas vielas. Galvenokārt tas attiecas uz polimēru importu, jo vēl nav reģistrēti monomēri, kas ir izmantoti polimēru ražošanai ārpus Kopienas.
B — Par pirmo jautājumu — REACH regulas 6. panta 3. punkta interpretāciju
24.
Saskaņā ar REACH regulas 6. panta 3. punktu polimēra ražotājam vai importētājam ir jāiesniedz reģistrācijas pieteikums par monomēra vielām, ko vēl nav reģistrējis augšupējs piegādes ķēdes dalībnieks, ja polimērā ir vismaz 2 masas procenti monomēra vielas monomēra vienību un kopējais monomēra daudzums gadā ir viena tonna vai vairāk.
25.
Ar pirmo prejudiciālo jautājumu jānoskaidro, kā šajā tiesību normā jāsaprot monomēra vielas jēdziens. Būtībā atbildi var izsecināt no attiecīgo tiesību normu teksta. Tomēr papildus es minēšu dažus argumentus, kurus S.P.C.M. un Erbslöh secina no REACH regulas un tās mērķu sistēmiskās saiknes.
1) Par attiecīgo tiesību normu tekstu
26.
REACH regulas 6. panta 3. punkta a) apakšpunkta teksts liek domāt, ka monomēri ir vielas, kas ir ķīmiski saistītas polimēros. Monomēri principā ir jāreģistrē, ja tie veido polimēru.
27.
Saskaņā ar REACH regulas 3. panta 5. punktu polimēru būtībā veido vairāki savstarpēji saistīti monomēri — monomēra vienības. Līdz ar to 3. panta 5. punkta pēdējā teikumā monomēra vienība ir definēta kā monomēra vielas molekula, kas polimerizācijas reakcijā ir izveidojusi polimēru.
28.
Šajā definīcijā ir pārņemta REACH regulas 6. panta 3. punkta a) apakšpunktā ietvertā piebilde “monomēra vienību un ķīmiski saistītu vielu formā”. Tajā ir paskaidrots, ka Kopienu likumdevējs šajā tiesību normā runā par ķīmiski saistītu monomēra formu.
29.
Turpretī nepārprotamā norāde uz monomēra vienībām REACH regulas 6. panta 3. punkta a) apakšpunktā izslēdz pirmā prejudiciālā jautājuma b) variantā minētos ķīmiski nesaistītos monomērus. Ja tie ir pārpalikumi polimerizācijas procesā, saskaņā ar vielu vispārīgo definīciju 3. panta 1. punktā tie gan ir polimēra sastāvdaļa, taču 6. panta 3. punkts tieši attiecas tikai uz ķīmiski saistītiem monomēriem, kas ir monomēra vienību formā.
30.
Tomēr Erbslöh un S.P.C.M. uzskata, ka, REACH regulas 6. panta 3. punktu attiecinot uz ķīmiski saistītiem monomēriem, rodas pretruna. Saskaņā ar definīciju 3. panta 6. punktā monomēri vēl nav izveidojuši polimērus, bet gan tikai liecina par šādu saišu iespējamību.
31.
Jāpiekrīt šim uzskatam, ka, izslēdzošā veidā aplūkojot vielu vispārīgo definīciju REACH regulas 3. panta 1. punktā, vielas varētu būt tikai ķīmiski nesaistīti monomēri.
32.
REACH regulas 3. panta 1. punktā viela ir definēta kā ķīmisks elements un tā savienojumi. Ķīmiskas vielas cita starpā raksturo īpašas īpašības, piemēram, kušanas temperatūra. Tātad monomēri un polimēri ir vielas, jo tie ir tās veidojošu ķīmisko elementu savienojumi.
33.
Turpretī polimēru elementi, proti, ķīmiski saistītie monomēri, nav patstāvīgi savienojumi. Kā uzsver Erbslöh un S.P.C.M., tiem nav patstāvīgu ķīmisku īpašību, bet tiem ir to veidoto polimēru īpašības. Līdz ar to šie elementi principā nav vielas REACH regulas 3. panta 1. punkta nozīmē.
34.
Tomēr Erbslöh un S.P.C.M. neapzinās, ka REACH regulā monomēra vielām ir paredzēta speciāla tiesību norma, kas atšķiras no vielu vispārīgās definīcijas. 3. panta 5. punktā monomēra vienība tiek definēta kā monomēra vielas molekula, kas polimerizācijas reakcijā ir izveidojusi polimēru. Tādējādi jāsecina, ka REACH regulā ir minētas divas monomēra vielu formas, proti, ķīmiski saistīta forma — monomēra vienība kā polimēra sastāvdaļa — un ķīmiski nesaistīta forma — 3. panta 6. punktā definētais monomērs.
35.
S.P.C.M. iebilst, ka REACH regulas 6. panta 3. punktā runa ir par monomēra vielām, nevis par monomēra vienībām. Tomēr šīs tiesību normas a) apakšpunktā ir skaidri noteikts, ka monomēra vielas jāsaprot monomēra vienību formā. Turklāt šī tiesību norma ietver arī citas kā polimēra sastāvdaļas reģistrējamas vielas, nevis to definīcijā minētajā ķīmiski nesaistītajā formā, bet gan nepārprotami ķīmiski saistītajā formā.
36.
Neko citu nevar secināt arī no tā, ka dažu valodu versijās, it īpaši angļu un franču valodu versijās, REACH regulas 6. panta 3. punkta a) apakšpunktā attiecībā uz monomēra vienībām nav lietots tieši tas pats termins kā 3. panta 5. punktā. Angļu valodā tiek lietota “monomer unit” un “monomeric units”, un franču valodā — termini “unité monomère” un “unités monomériques”.
37.
Tomēr šo niecīgo atšķirību pamatā var būt neprecīzs tulkojums Padomes apspriedēs. Polimēru definīcija 3. panta 5. punktā, kurā ir noteikts arī monomēra vienības jēdziens, tika pārņemta tāda, kāda tā bija Komisijas priekšlikumā. Turpretī tikai pēc Zviedrijas delegācijas ierosinājuma 6. panta 3. punkta a) apakšpunktā Padome ir pievienojusi teikuma daļu“monomēra vienību un ķīmiski saistītu vielu formā” (
3
). Zviedru valodā, tāpat kā vācu valodā, abās tiesību normās tiek lietots vienots monomēra vienības jēdziens (
4
). It īpaši zviedru valodas sākotnējā versija liecina par to, ka angļu un franču valodās esošo atšķirību mērķis nav cita nozīme.
38.
Līdz ar to no attiecīgo tiesību normu teksta to rašanās vēstures kontekstā izriet, ka REACH regulas 6. panta 3. punktā lietotais jēdziens “monomēra vielas” attiecas tikai uz ķīmiski saistītiem monomēriem, proti, monomēriem, kas kopā ir reaģējuši tā, ka tie ir neatdalāmi no polimēra, kura sastāvdaļa tie ir.
2) Par sistēmisko saikni
39.
Tomēr pret šo starpsecinājumu tiek izvirzīti dažādi iebildumi, ko pamato REACH regulas sistēmiskā saikne. Šie iebildumi galvenokārt attiecas uz to, ka saskaņā ar 2. panta 9. punktā paredzēto izņēmumu reģistrēšanas pienākums neattiecas uz polimēriem.
40.
No šāda viedokļa Erbslöh atsaucas uz Kopienu tiesību interpretācijas vispārīgo principu, ka izņēmumi no vispārīga tiesiskā regulējuma ir jāinterpretē šauri. Monomēra vielu reģistrēšanas pienākums esot izņēmums no noteikuma par polimēru atbrīvošanu no reģistrācijas un tādēļ jāinterpretē šauri.
41.
Tomēr Erbslöh neapzinās, ka reģistrēšana ir REACH regulas princips. Tāpēc jau noteikums par polimēru atbrīvošanu no reģistrācijas ir šauri interpretējams izņēmums. Ja polimēros ietverto monomēru reģistrēšanas pienākums būtu izņēmums, tad, atgriežoties pie vispārīga noteikuma, tas būtu jāinterpretē plaši (
5
).
42.
Visbeidzot monomēra vielu, kas ir monomēra vienību formā, reģistrēšanas pienākums nav izņēmums no noteikuma par polimēru atbrīvošanu no reģistrācijas, bet gan REACH regulā paredzētās pienākumu sistēmas patstāvīga sastāvdaļa. Tāpēc to nedrīkst uzskatīt par šauri interpretējamu izņēmumu.
43.
Tāpat Erbslöh un S.P.C.M. uzskata, ka polimēros ietverto monomēra vielu reģistrēšanas pienākums nelabvēlīgi ietekmētu izņēmumu no reģistrēšanas pienākuma, kas attiecas uz polimēriem.
44.
Faktiski varētu pieņemt, ka, reģistrējot monomēra vielas monomēra vienību formā, proti, polimēru ķīmiski saistītas sastāvdaļas, jāiesniedz informācija par polimēru. Te jāatgādina, ka monomēra vielām, kas ir monomēra vienību formā, ir tikai tā polimēra īpašības, kurā tās ir ķīmiski saistītas.
45.
Tādējādi REACH regulas 6. panta 3. punkts — kā norāda Erbslöh un S.P.C.M. — šķiet pretrunā 2. panta 9. punktam. Ar monomēra vielu starpniecību netieši būtu jāreģistrē praktiski katrs Eiropā tirgots polimērs.
46.
Tomēr REACH regulas 6. panta 3. punkts skaidri liecina par to, ka jāreģistrē nevis polimēru īpašības, bet gan — atbilstoši Komisijas izpratnei — monomēru īpašības. Līdz ar to ir pietiekami, ja monomēra vielu reģistrē augšupējs piegādes ķēdes dalībnieks. Šaubu gadījumā šim dalībniekam nemaz nav jāzina, kādi polimēri tiek izgatavoti no viņa monomēriem. Iespējams, šis monomērs tiek lietots, pat izgatavojot ļoti daudzus atšķirīgus polimērus.
47.
Tomēr no Komisijas argumentiem izriet minimālas norādes par polimēru īpašību reģistrēšanu: ja izgatavoto vai importēto monomēra vielu daudzums ir desmit vai vairāk tonnu gadā, saskaņā ar REACH regulas 14. panta 1. punktu un I pielikumu reģistrējot jāiesniedz vielu ķīmiskās drošības novērtējums. Pēc Komisijas domām, tam būtu jāaptver izgatavotā polimēra dzīves cikls.
48.
Šāda pozīcija izraisa noteikuma par polimēru atbrīvošanu no reģistrācijas apdraudējumu. Tomēr tā nepārliecina, jo monomēra dzīves cikls beidzas brīdī, kad rodas tā ķīmiskā saite polimērā. Saskaņā ar REACH regulas I pielikuma 0.3. punktu vielas dzīves cikls ietver tās ražošanu un apzinātus lietošanas veidus. Taču polimērs nav lietošanas veids, bet gan patstāvīga viela saskaņā ar vielas definīciju REACH regulas 3. panta 1. punktā. Līdz ar to tam ir savs dzīves cikls.
49.
Tādējādi informācija par monomēra lietošanu attiecas arī uz apstākli, ka tas tiek izmantots noteiktu polimēru ražošanā, nevis uz šo polimēru īpašībām. Ja monomēru jau ir reģistrējis augšupējs piegādes ķēdes dalībnieks, kuram nav zināms par tā izmantošanu polimēra ražošanai, saskaņā ar REACH regulas 37. un 38. pantu par šo izmantošanu informācija ir jāsniedz ražotājam.
50.
Līdz ar to pienākums reģistrēt monomēra vielas, kas ir ķīmiski saistītas polimēros, nelabvēlīgi neietekmē noteikumu par polimēru atbrīvošanu no reģistrācijas. Monomēra vielu reģistrēšanas pienākums nenozīmē netiešu pienākumu reģistrēt polimērus.
51.
Jau šī iemesla dēļ Erbslöh un S.P.C.M. apsvērumi par to, ka polimēri rada niecīgus riskus, nav pretrunā REACH regulas 6. panta 3. punkta iepriekš minētajai interpretācijai. Attiecībā uz monomēra vielu reģistrēšanu polimēru riskiem nav tiešas nozīmes. Komisija turklāt pareizi uzsver, ka reģistrēšanas pienākuma pamatā nav īpaša riska esamība, bet tā mērķis ir apzināt riskus.
52.
Līdz ar to polimēros ietverto monomēra vielu reģistrēšanas pienākums nav pretrunā citām REACH regulas tiesību normām.
3) Par REACH regulas mērķiem
53.
Visbeidzot kā arguments pret polimēros ietverto monomēru reģistrēšanas pienākumu tiek minēti REACH regulas mērķi.
54.
No šāda viedokļa ir divi argumentācijas veidi. No vienas puses, vēlreiz tiek uzsvērts noteikums par polimēru atbrīvošanu no reģistrācijas, ko nelabvēlīgi ietekmētu monomēru reģistrēšanas pienākums. Tomēr jau ir secināts, ka tas tā nav.
55.
No otras puses, tiek apšaubīts, ka monomēru reģistrēšanas pienākums ir paredzēts, lai sasniegtu REACH regulas vispārīgos mērķus. Saskaņā ar REACH regulas 1. panta 1. punktu tās mērķis ir nodrošināt augsta līmeņa cilvēku veselības aizsardzību un vides aizsardzību, ieskaitot alternatīvu metožu attīstību vielu bīstamības novērtēšanai, kā arī vielu brīvu apriti iekšējā tirgū, reizē veicinot konkurenci un inovācijas.
56.
Nekas neliecina par pretrunu šiem mērķiem. Tāpat nav pamatojuma tam, ka saskaņā ar šiem mērķiem REACH regulas 6. panta 3. punkts būtu jāinterpretē citādi.
57.
Toties tas, vai monomēru reģistrēšanas pienākumu var attiecināt uz šiem mērķiem, vispirms ir būtiski saistībā ar otro prejudiciālo jautājumu, it īpaši tādā mērā, kādā tas attiecas uz REACH regulas 6. panta 3. punkta atbilstību samērīguma principam. Tāpēc tas ir jāpārbauda, izvērtējot otro jautājumu.
4) Starpsecinājums
58.
Līdz ar to uz pirmo prejudiciālo jautājumu jāatbild, ka REACH regulas 6. panta 3. punktā lietotais jēdziens “monomēra vielas” attiecas tikai uz ķīmiski saistītiem monomēriem, proti, monomēriem, kas kopā ir reaģējuši tā, ka tie ir neatdalāmi no polimēra, kura sastāvdaļa tie ir.
C — Par otro jautājumu — REACH regulas 6. panta 3. punkta spēkā esamību
59.
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai REACH regulas 6. panta 3. punkta piemērošana attiecībā uz ražotājiem vai importētājiem ir nelikumīga tāpēc, ka šī tiesību norma ir neloģiska, diskriminējoša vai nesamērīga. Līdz ar to jāpārbauda, vai šī tiesību norma ir spēkā.
1) Ievada apsvērumi par pienākumu sniegt pamatojumu
60.
Erbslöh un S.P.C.M. iebilst pret REACH regulas 6. panta 3. punkta nepietiekamo pamatojumu.
61.
Lai gan lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav uzdots jautājums par pamatojumu, tomēr saistībā ar tiešajām prasībām par individuāliem lēmumiem Tiesa atkārtoti ir atzinusi, ka nepietiekams pamatojums, kas ir EKL 253. panta pārkāpums, ir būtisku procesuālo noteikumu pārkāpums EKL 230. panta nozīmē (
6
), un tas ir pamats, ko Kopienu tiesa var izvirzīt un kas tai ir jāizvirza pēc pašas ierosmes (
7
). Pamatojuma trūkumu vai tā acīmredzamu nepietiekamību (principā) nevar novērst tādā veidā, ka attiecīgā persona akta pamatojumu uzzina tiesvedības Kopienu tiesā laikā (
8
). Nelabvēlīga lēmuma pamatojums jānorāda, lai Kopienu tiesa varētu pārbaudīt tā likumību un lai ieinteresētās personas varētu secināt, vai lēmums ir pamatots un vai ir vērts to pārsūdzēt (
9
). Līdz ar to pamatojums ir obligāts nosacījums, lai Tiesa varētu pārbaudīt kādu pasākumu.
62.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā prasītais pamatojums ir jāpielāgo attiecīgā akta būtībai. Tam skaidri un nepārprotami jāatspoguļo iestādes — akta autores — argumentācija, lai attiecīgās personas varētu noskaidrot pasākuma pamatojumu. Tas ir arī nosacījums tam, lai šīs personas varētu īstenot savas tiesības un Tiesa varētu īstenot attiecīgu kontroli. Tomēr saskaņā ar šo judikatūru akta pamatojumā nav jāuzskaita visi atbilstošie faktiskie un juridiskie apstākļi. Jautājums par to, vai akta pamatojums atbilst EKL 253. panta prasībām, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas reglamentē attiecīgo jomu. It īpaši, ja apstrīdētajā aktā ir minēts iestādes galvenais mērķis, būtu pārmērīgi prasīt, lai tiktu norādīts īpašs pamatojums dažādiem tehniska rakstura lēmumiem (
10
).
63.
Lai gan nav norādīts polimēros ietverto monomēru reģistrēšanas pienākuma īpašs pamatojums, tomēr šī tiesību norma ir tehniska rakstura lēmums, kura nemaz nav īpaši jāpamato. Kā, it īpaši pārbaudot samērīgumu, tiks aprakstīts turpmāk, šo tiesību normu var attiecināt uz REACH regulas vispārīgo pamatojumu. Šī konkrētās tehniska rakstura tiesību normas attiecināšana uz vispārīgiem motīviem obligāti nav nepārprotami jānorāda jau vispārīgas tiesību normas pamatojumā. Ja nepieciešams, to var paskaidrot turpmāk.
64.
Līdz ar to nevar konstatēt, ka ir pārkāpts pienākums norādīt pamatojumu.
2) Par pārmesto loģikas trūkumu
65.
Iesniedzējtiesa jautā, vai REACH regulas 6. panta 3. punkts nav spēkā loģikas trūkuma dēļ. Lai gan nav pieņemts Kopienu tiesību aktu pārbaudīt no tāda viedokļa, vai tas ir loģisks vai nē, tomēr lietas dalībnieku argumenti liecina, ka vispirms runa ir par tiesiskās drošības principu precizitātes principa izpausmē.
66.
Erbslöh un S.P.C.M. uzskata, ka loģikas trūkums izriet no pretrunas noteikumam par polimēru atbrīvošanu no reģistrācijas. Patiesībā īsta pretruna starp vienāda juridiskā spēka tiesību normām varētu radīt šaubas par to spēkā esamību tad, ja šo pretrunu nevar novērst ar interpretāciju vai tiesību normu konkurences principiem, piemēram, lex posterior vai lex specialis. Šādā gadījumā nevarētu konstatēt, kura tiesību norma ir jāpiemēro. Šāda pretruna nozīmētu, ka ir pārkāpts tiesiskās drošības princips. Saskaņā ar šo Kopienu tiesību pamatprincipu tiesiskajam regulējumam jābūt skaidram un precīzam, lai attiecīgās personas varētu nepārprotami zināt savas tiesības un pienākumus un attiecīgi rīkoties (
11
). Tomēr jau tika norādīts, ka polimēros ķīmiski saistītu monomēru reģistrēšanas pienākums nav pretrunā noteikumam par polimēru atbrīvošanu no reģistrācijas (
12
).
67.
Līdz ar to pretrunīga tiesiskā regulējuma nozīmē REACH regulas 6. panta 3. punkts nav neloģisks.
3) Par samērīguma principu
68.
Samērīguma princips ir viens no vispārīgajiem Kopienu tiesību principiem, kas jāievēro Kopienu likumdevējam (
13
). Tas nozīmē, ka Kopienu iestāžu tiesību akti nedrīkst pārsniegt to, kas ir atbilstošs un nepieciešams, lai sasniegtu attiecīgajā tiesiskajā regulējumā noteiktos mērķus. Turklāt, ja ir iespējams izvēlēties starp vairākiem atbilstošiem pasākumiem, jāizvēlas mazāk ierobežojošais; tāpat radītajām neērtībām jābūt samērīgām salīdzinājumā ar sasniedzamajiem mērķiem (
14
).
a) Par pienākumu sniegt pierādījumus un pārbaudes kritēriju
69.
Erbslöh uzskata, ka Kopienu likumdevējam jāpierāda, ka cilvēku veselības un vides aizsardzības pasākumi, kas ierobežo konkurenci, ir samērīgi. Šis viedoklis tiek pamatots ar judikatūru par EKL 28. un 30. pantu, taču attiecībā uz pienākumu sniegt pierādījumus to nevar attiecināt uz samērīguma principu.
70.
Ja dalībvalsts piemēro izņēmumu no EKL 28. pantā ietvertā vispārīgā noteikuma par preču brīvu apriti, tai jāpierāda, ka ir izpildīti šī izņēmuma nosacījumi (
15
). Tomēr ir arī tāds princips kā Kopienu tiesību aktu likumības prezumpcija (
16
). Šī prezumpcija nozīmē, ka nelikumība ir jāpierāda personai, kura apšauba Kopienu tiesību akta likumību (
17
).
71.
Turklāt, tāpat kā daudzās citās likumdošanas jomās, REACH regulas gadījumā samērīguma principa ievērošana arī nav pakļauta stingrai Tiesas kontrolei. Tieši pretēji — Kopienu likumdevējam ir plaša rīcības un lēmumu pieņemšanas brīvība (“pilnvaras”), pieņemot sarežģītus tehniskus un/vai politiskus lēmumus (
18
). REACH regulas gadījumā bija jāpanāk līdzsvars starp vides aizsardzības un veselības politikas mērķiem, no vienas puses, kā arī ekonomiskajām interesēm, no otras puses.
72.
Kontrolējot šīs rīcības brīvības izmantošanu, Kopienu likumdevēja novērtējumu Tiesa nedrīkst aizstāt ar savu novērtējumu, bet tai vienīgi jāpārbauda, vai šajā novērtējumā nav pieļauta acīmredzama kļūda vai arī pilnvaras ir izmantotas nepareizi, vai arī likumdevējs nav acīmredzami pārsniedzis savas rīcības brīvības robežas (
19
).
73.
No judikatūras ne vienmēr kļūst skaidrs, kā tas izpaužas uz samērīguma pārbaudi. Dažos spriedumos ir atzīts, ka likumdevēja noteikta pasākuma likumību varētu ietekmēt tikai tad, ja tas acīmredzami nav atbilstošs, lai sasniegtu attiecīgās iestādes izvirzīto mērķi (
20
). Daļēji pat tiek nepārprotami uzsvērts, ka jautājums nevar būt par to, vai likumdevēja noteiktais pasākums bija vienīgais iespējamais vai vispiemērotākais, bet gan par to, vai tas bija acīmredzami neatbilstošs (
21
).
74.
Tomēr šie secinājumi nav nepārprotami. Ja ir iespējami acīmredzami mazāk ierobežojoši pasākumi ar tādu pašu iedarbību vai ja veiktie pasākumi acīmredzami nav samērīgi salīdzinājumā ar sasniedzamajiem mērķiem, attiecīgajām personām jānodrošina tiesību aizsardzība. Pretējā gadījumā uz primārajām tiesībām attiecināmais samērīguma princips zaudētu savu praktisko efektivitāti.
75.
Līdz ar to daudzos spriedumos Tiesa it īpaši pārbauda, vai ir iespējami acīmredzami mazāk ierobežojoši pasākumi (
22
), vai pat to, vai ierobežojumi ir samērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem (
23
).
76.
Līdz šim Tiesa vēl nav nepārprotami definējusi, kādos apstākļos pasākums acīmredzami neatbilst samērīguma principam. Galu galā par galveno kritēriju jāuzskata apsvērums, ka principā Kopienu tiesām likumdevēja novērtējums nav jāaizstāj ar savu novērtējumu par sarežģītiem jautājumiem.
77.
Šādu Kopienu likumdevēja novērtējumu parasti var apšaubīt tikai tad, ja nevar konstatēt saprātīgu pamatojumu (
24
). Šajā sakarā Kopienu tiesas pārbaude attiecas arī uz to, vai, pieņemot lēmumu, ir ņemta vērā visa būtiskā informācija, kas bija jāņem vērā, lai novērtētu sarežģītu situāciju, un vai tā pamato no tās izdarītos secinājumus (
25
).
78.
Šajā kontekstā jāpārbauda, vai monomēru reģistrēšanas pienākums ir samērīgs līdzeklis, lai sasniegtu pieņemamu mērķi.
b) Par pasākuma mērķiem un to atbilstību
79.
Atbilstoši iestāžu argumentiem pasākumam ir divi mērķi. Pirmkārt, jāaizsargā apkārtējā vide un cilvēku veselība, jo monomēru reģistrēšana ļauj izvairīties no noteiktiem riskiem, kas ir saistīti ar polimēriem. Otrkārt, monomēru reģistrēšanas pienākums nodrošina vienlīdzīgu konkurenci polimēriem Eiropas tirgū.
Par riskiem apkārtējai videi un cilvēku veselībai
80.
Saskaņā ar REACH regulas 1. pantu un preambulas pirmo apsvērumu cita starpā tai jānodrošina augsts cilvēku veselības aizsardzības un vides aizsardzības līmenis. Tas atbilst EKL 95. panta 3. punktā, 152. panta 1. punktā un 174. panta 1. un 2. punktā noteiktajām prasībām.
81.
Saskaņā ar EKL 174. panta 3. punkta pirmo ievilkumu, izstrādājot politiku attiecībā uz vidi, Kopiena it īpaši ņem vērā pieejamos zinātnes un tehnikas datus. Ja, neraugoties uz šīm zināšanām, pastāv neskaidrības par riska esamību vai tā pakāpi attiecībā uz cilvēku veselību, iestādes, piemērojot EKL 174. panta 2. punktā minēto piesardzības un preventīvas darbības principu, var veikt aizsardzības pasākumus, negaidot, kad šo risku faktiskā esamība un pakāpe ir pilnībā pierādīta (
26
).
82.
Kā it īpaši uzsver Parlaments un Padome, vielu reģistrēšanas nolūks tieši ir uzlabot informācijas apriti par ar tām saistītiem riskiem. Tātad pēc sava rakstura tā ir instruments, lai īstenotu efektīvu vides aizsardzības un veselības politiku.
83.
Lietas dalībniekiem ir strīdīgi viedokļi par jautājumu, vai un kādā mērā riski cilvēku veselībai un apkārtējai videi ir saistīti ar polimēriem (
27
). Tā kā jāreģistrē nevis polimēri, bet gan tikai to ražošanai izmantotie monomēri, nozīme var būt tikai tiem riskiem, kurus var labāk novērtēt, pamatojoties uz šo reģistrāciju.
84.
No šāda viedokļa no S.P.C.M. un Erbslöh iesniegtajiem zinātniskajiem atzinumiem, kurus iestādes principā neapšauba, izriet, ka no informācijas par izmantotajiem monomēriem neizbēgami nevar izdarīt secinājumus par izgatavoto polimēru īpašībām un riskiem. Ir atzīts, ka parasti monomēra vielas polimēros ir stabili ķīmiski saistītas un principā nerada individuālus riskus.
85.
Galvenais iestāžu arguments par monomēru reģistrēšanas saistību ar polimēru riskiem ir REACH regulas 138. panta 2. punkts un preambulas četrdesmit pirmais apsvērums. Saskaņā ar minētajām tiesību normām Komisija var piedāvāt tiesību aktu projektus, līdzko var izstrādāt praktiski lietojamu un rentablu paņēmienu, kā izvēlēties polimērus reģistrēšanai, pamatojoties uz stabiliem tehniskiem un izmantojamiem zinātnes kritērijiem. Komisija un Padome norāda, ka monomēri ir jāreģistrē, lai izpildītu šo uzdevumu.
86.
It īpaši Komisija precizē šo argumentu tādā aspektā, ka reģistrēšanas ietvaros ķīmiskās drošības pārskatam būtu jāietver arī tā polimēra dzīves cikls, kura ražošanai tiek izmantots monomērs. Tomēr šis arguments nepārliecina.
87.
Jau ir aprakstīts, ka monomēra vielu ķīmiskās drošības pārskata priekšmets nav riski, ko rada polimērs, kas tiek ražots no monomēra (
28
). Šādi polimēru atbrīvošana no reģistrācijas patiesībā zaudētu savu nozīmi un tiktu pārsniegts ķīmiskas vielas dzīves cikla jēdziens. Līdz ar to ķīmiskās drošības pārskats ietver tikai polimēra nosaukumu, kas tiek ražots no monomēra.
88.
Tomēr, atsaucoties uz High Court iesniegto eksperta atzinumu (
29
), Komisija norāda divus īpašus polimēru riskus, kuriem ir saistība ar ražošanā izmantotajiem monomēriem.
89.
Pirmkārt, polimerizācijas procesā nenovēršami nezūd visas monomēra īpašības. Īpašību zudums drīzāk ir atkarīgs no tā, kādas funkcionālas monomēra molekulas grupas ir iesaistītas šajā ķīmiskajā reakcijā. Funkcionālās grupas, kas saglabājas, polimēram varētu nodot monomēra īpašības.
90.
Tas, vai monomēra īpašības saglabājas, acīmredzot ir atkarīgs no attiecīgās ķīmiskās reakcijas, proti, no izgatavotā polimēra. Ja monomēru reģistrācija ietver izgatavotā polimēra nosaukumu (
30
) un ķīmiskā nomenklatūra sniedz norādes par attiecīgās polimēra molekulas struktūru (
31
), var izdarīt secinājumus par monomēra īpašībām, kas saglabājas. No šāda viedokļa izmantoto monomēru reģistrācija varētu novērst šo polimēra risku.
91.
Tomēr attiecībā uz šo mērķi ķīmiski saistītu monomēra vielu reģistrēšanas pienākumam nav nozīmes, ja importētājs importē vielas no vienas līdz desmit tonnām. Ciktāl var spriest, izgatavotā polimēra nepārprotams nosaukums ir nepieciešams tikai tad, ja saskaņā ar REACH regulas 14. pantu ir jāiesniedz ķīmiskās drošības pārskats. Tomēr šajā gadījumā nosacījums ir tāds, ka strīdīgā viela jāimportē vairāk nekā desmit tonnu gadā, taču ķīmiski saistītu monomēra vielu reģistrēšanas pienākums jāievēro jau tad, ja ikgadējais daudzums ir viena tonna un vairāk. Nenorādot viennozīmīgu polimēra ķīmisko identifikatoru, nav iespējami pamatoti secinājumi par monomēru īpašībām, kas saglabājas.
92.
Otrkārt, noteiktos apstākļos polimēri var sadalīties. Tomēr Komisija nepārprotami atzīst, ka sadaloties polimēri ļoti reti izdala monomērus, no kuriem tie ir radīti. Tas, vai un kādos apstākļos polimērs sadalās, acīmredzot galvenokārt ir atkarīgs no attiecīgā polimēra. Nav zināms, kāda nozīme šajā sadalīšanās veidā ir monomēriem, no kā ir radīts polimērs. Līdz ar to nav pierādīta pietiekama saikne starp monomēru reģistrēšanu un risku, ka polimērs var sadalīties tā izgatavošanā izmantotajos monomēros.
93.
Turklāt polimēros ķīmiski saistītu monomēru reģistrēšanas pienākuma mērķis varētu būt novērst riskus, ko rada ķīmiski nesaistīti monomēri. Nav apstrīdams, ka ar ķīmiski nesaistītiem monomēriem ir saistīti riski cilvēku veselībai un apkārtējai videi. Monomēri ir relatīvi mazas, aktīvas molekulas, kurām līdz ar to var būt kaitīga iedarbība.
94.
Izgatavojot polimērus Kopienā, tajos ķīmiski saistīto monomēru reģistrēšana ir būtiska: Kopienā monomēra vielas tiek izmantotas kā ķīmiski nesaistīti monomēri un tāpēc ir jābūt zināmai reģistrācijas informācijai, lai varētu novērst iespējamos riskus. Tomēr attiecībā uz šiem monomēriem REACH regulas 6. panta 3. punktam drīkstētu būt tikai otršķirīga nozīme, jo, ja notiek ražošana vai imports saskaņā ar 6. panta 1. un 2. punktu, tie ir jāreģistrē arī neatkarīgi no to lietošanas polimēru ražošanā. Līdz ar to arī no šāda viedokļa Erbslöh un S.P.C.M. nav izvirzījuši konkrētus iebildumus.
95.
Tomēr šie abi lietas dalībnieki uzsver, ka polimēru importa gadījumā situācija ir pavisam citādāka: šādā gadījumā monomēri tiek lietoti tikai ārpus Kopienas. Principā Kopiena saskaras tikai ar tādām monomēra vielām, kas polimēros ir ķīmiski saistītu monomēra vienību formā.
96.
Importētajos polimēros ķīmiski saistīto monomēra vielu reģistrēšana tikai iepriekš minētajā apjomā veicina apkārtējās vides un cilvēku veselības aizsardzību Kopienā.
97.
Tomēr ir arī riski, ko rada ķīmiski nesaistītu monomēru atlikumi. Nav apstrīdams, ka polimēri varētu būt piesārņoti ar šādiem atlikumiem un ka, izmantojot polimēru, šie monomēri varētu nonākt apkārtējā vidē.
98.
Komisija uzsver šo risku savos apsvērumos un kā pamatojumu ķīmiski saistītu monomēru reģistrēšanai ir norādījusi to PTO Tirdzniecības tehnisko barjeru komitejai (
32
).
99.
Faktiski polimēros ķīmiski saistītu monomēru reģistrēšana var sniegt norādes par risku, ko var radīt monomēru atlikumi. Tātad polimēra ražošanā izmantotie monomēru veidi var būt tādi, kas var izpausties arī kā atlikumi. Iespējams, no izmantoto monomēru veidiem var izdarīt arī secinājumus par atlikumu rašanās varbūtību.
100.
Līdz ar to reģistrēšanas pienākums veicina monomēru piesārņojumu radītā riska novēršanu.
Par vienlīdzīgu konkurenci
101.
Padome un Polija uzsver, ka ķīmiski saistītu monomēru vielu reģistrēšana veicina godīgu konkurenci starp polimēru ražotājiem Kopienā un to importētājiem.
102.
Kopienā ražoto polimēru cenās parasti ir daļēji ietverti izdevumi par pārstrādāto monomēru reģistrāciju. Tātad jāņem vērā, ka šie monomēri kā patstāvīgas vielas jau ir reģistrēti to ražošanas vai ievešanas brīdī. Turpretī ārpus Kopienas polimērus var ražot, nereģistrējot izejvielas. Šie konkurences traucējumi attiecībā uz polimēriem Kopienas tirgū tiek novērsti, ja vismaz importētājiem ir jāreģistrē izejvielas.
103.
Reģistrēšanas pienākums, kas attiecas uz importētājiem, vienlaikus sekmē taisnīgāku reģistrācijas izdevumu sadali starp dažādiem uzņēmumiem, kuri attiecīgo polimēru izgatavo vai ieved Kopienā. Tādējādi REACH regulā paredzētā tiesiskā regulējuma mērķis ir sadalīt izdevumus par reģistrācijai nepieciešamajiem pētījumiem starp reģistrācijas pieteikuma iesniedzējiem. Šāda izdevumu sadale atbilst atbildībai un priekšrocībām, kas ir saistītas ar polimēra tirdzniecību. Līdz ar to tiek īstenots “piesārņotājs maksā” princips, kas savukārt ir viens no samērīguma principa aspektiem (
33
).
104.
Godīgas konkurences nodrošināšanu var attiecināt uz REACH regulas 1. panta 1. punktā minēto mērķi veicināt konkurenci (
34
). Turklāt saskaņā ar REACH regulas preambulas trešo apsvērumu Regulas nepārprotams mērķis ir vienlīdzīga attieksme pret importētājiem un ražotājiem:
“[..] tiesību akti nediskriminējošā veidā būtu jāpiemēro gan iekšējā, gan starptautiskajā tirgū tirgotajām vielām saskaņā ar Kopienas starptautiskajām saistībām.”
105.
Kopienas ražotāju aizsardzība no nelabvēlīgas konkurences situācijas principā ir pieļaujams Kopienu likumdevēja mērķis (
35
). Var neizvērtēt to, vai Pasaules Tirdzniecības organizācijas ietvaros šis mērķis rada grūtības. Tiesiskais regulējums, kas tiek vērtēts izskatāmajā lietā, jau ir atkārtoti apspriests Tirdzniecības tehnisko barjeru komitejā (
36
). Tomēr šīs tiesvedības priekšmets nav atbilstība Pasaules Tirdzniecības organizācijas noteikumiem. Turklāt Tiesa nevērtē Kopienu tiesību aktus, ņemot vērā šo kritēriju (
37
).
106.
Līdz ar to REACH regulas 6. panta 3. punkts nav acīmredzami nepiemērots, lai sasniegtu likumīgo mērķi — vienlīdzīgu konkurenci.
Starpsecinājumi
107.
Polimēros ķīmiski saistīto monomēru reģistrēšanas pienākumam var būt trīs likumīgi mērķi: šādi var novērst tos riskus apkārtējai videi un cilvēku veselībai, kas izriet no polimēru piesārņojuma ar monomēru atlikumiem. Turklāt daudzos gadījumos tie var palīdzēt izvērtēt riskus, ko rada monomēru īpašību saglabāšanās polimērā. Tāpat reģistrācija veicina godīgu konkurenci starp polimēru ražotājiem Kopienā un importētājiem.
c) Par reģistrēšanas pienākuma nepieciešamību
108.
Jāpārbauda, vai polimēros ķīmiski saistīto monomēru reģistrēšanas pienākums ir nepieciešams, lai sasniegtu iepriekš minētos mērķus.
109.
Attiecībā uz vides un cilvēku veselības aizsardzību ir šaubas par reģistrēšanas pienākuma nepieciešamību.
110.
Šķiet, ka labums, ko sniedz plaša informācija par monomēriem, ir ļoti ierobežots, lai novērtētu riskus, ko rada monomēru īpašību saglabāšanās polimēros. Daudz kas liecina par to, ka mērķtiecīgs pienākums sniegt informāciju par polimēru nelielā apjomā būtu mazāk ierobežojošs un vismaz tikpat efektīvs.
111.
Turpretī informācija par monomēriem neapšaubāmi ir būtiska, lai novērtētu monomēru atlikumu radītos riskus. Tomēr nevar neņemt vērā, ka attiecībā uz šo risku pietiktu ar tādu reģistrēšanas pienākumu, kas ir saistīts tikai ar monomēru piesārņojumu pašu par sevi.
112.
Paužot līdzīgu nostāju, arī Erbslöh un S.P.C.M. ierosina REACH regulas 6. panta 3. punktu interpretēt tā, ka ir jāreģistrē tikai ķīmiski nesaistītu monomēru atlikumi. Tomēr ir ļoti iespējams, ka ierobežojums, kas attiektos tikai uz ķīmiski nesaistītiem monomēriem vai monomēru atlikumiem, izraisītu to, ka REACH regulas 6. panta 3. punkts nozīmīgā mērā zaudētu savu praktisko efektivitāti. Šķiet maz ticami, ka daudzos polimēros ir vismaz divi masas procenti monomēru atlikumu. Tik ļoti piesārņots ražojums varētu neatbilst polimēra lietotāja prasībām.
113.
Attiecīgs reģistrēšanas pienākums drīzāk būtu jāsaista ar faktisko piesārņojumu. Tiesas sēdē Erbslöh neapstrīdami ir norādījis, ka šādu piesārņojumu var vienkārši noteikt, veicot vakuumdestilāciju un gāzes hromatogrāfiju.
114.
Tomēr galu galā var palikt atklāts jautājums par to, vai minētās šaubas var pieņemt vai arī, iespējams, tās varētu atspēkot ar citiem iestāžu argumentiem un ņemot vērā likumdevēja rīcības brīvību, ja tiek piemērots piesardzības princips.
115.
Reģistrēšanas pienākums neapšaubāmi ir nepieciešams, lai sasniegtu mērķi — vienlīdzīgu konkurenci.
116.
Tomēr varētu būt tā, ka pasākumi, lai aizsargātu Kopienas ražotāju konkurences situāciju, tiek noteikti tikai tajos tirgos, kuros šie ražotāji faktiski darbojas. Tādējādi izmantoto monomēru reģistrēšanas pienākums skartu tikai tos polimērus, kas arī tiek ražoti Kopienā (
38
). Tomēr iespējamā konkurence netiktu aizsargāta tikpat efektīvi. Jaunu polimēru ražošanu Kopienā var uzsākt tikai pēc tam, kad ir reģistrēti izmantotie monomēri. No šāda viedokļa jaunam Kopienas ražotājam būtu jāiegulda līdzekļi par reģistrāciju, vēl negūstot ieņēmumus no ražošanas, kamēr trešo valstu konkurenti varētu ievest polimērus Kopienā (pagaidām) vēl bez šādiem izdevumiem.
117.
Arī ievedmuita par polimēru importu, lai kopumā izlīdzinātu izdevumu ietaupījumu par to, ka izmantotie monomēri nav jāreģistrē, nav tikpat efektīvs mazāk ierobežojošs pasākums.
118.
Līdz ar to katrā ziņā attiecībā uz mērķi nodrošināt vienlīdzīgu konkurenci starp Kopienas un trešo valstu ražotājiem šāds tiesiskais regulējums ir nepieciešams.
d) Par reģistrēšanas pienākuma samērību
119.
Visbeidzot, rodas jautājums par to, vai ar reģistrēšanas pienākumu saistītās neērtības attiecībā uz polimēru importu ir samērīgas salīdzinājumā ar sasniedzamajiem mērķiem.
120.
Saskaņā ar Erbslöh un S.P.C.M. viedokli importētājus sagaidītu lielas praktiskas grūtības. Ir maz ticami, ka monomērus jau ir reģistrējuši augšupēji piegādes ķēdes dalībnieki — monomēru vai polimēru ražotāji. Atšķirībā no Kopienas ražotājiem šiem ražotājiem parasti neesot reģistrēšanas pienākuma un, iespējams, tiem arī neesot intereses reģistrēt monomēra vielas ar vienīgā pārstāvja starpniecību.
121.
Turpretī importētāji bieži vien nezina, kādas monomēra vielas ir ķīmiski saistītas viņu importētajos polimēros. Viņu piegādātāji šo informāciju parasti uzskata par komercnoslēpumu. Neesot efektīvu analīzes metožu, lai identificētu ķīmiski saistītas monomēra vielas.
122.
Komisija neiebilst pret šo argumentu. Taču tā pareizi norāda, ka šo problēmu atrisina tirgus. Ja polimēru piegādātāji tos grib tirgot Eiropas tirgū, viņi nodrošinās iespēju reģistrēt monomēra vielas vai arī — saglabājot komercnoslēpumu — reģistrāciju veiks paši ar vienīgā pārstāvja starpniecību. Pretējā gadījumā viņiem ir jāatsakās no šī tirgus. Polimēru importētāji un iespējamie lietotāji šo lēmumu, ja nepieciešams, var ietekmēt ar cenu, ko viņi ir gatavi maksāt.
123.
Erbslöh biedē papildu sarežģījumi sakarā ar šaubām, ka monomēru reģistrācija, ko veiktu trešo valstu ražotāji, importētāju faktiski atbrīvotu no reģistrēšanas pienākuma, taču šīs šaubas nav pārliecinošas.
124.
Iestādes norāda, ka saskaņā ar REACH regulas 8. pantu polimēru piegādātāji no trešām valstīm var iecelt vienīgo pārstāvi, kurš monomērus reģistrē importētāja vietā. Erbslöh apšauba, ka šādu reģistrāciju 6. panta 3. punkta nozīmē veiktu augšupējs piegādes ķēdes dalībnieks, jo vienīgais pārstāvis nav augšupējs dalībnieks un trešās valsts augšupējam dalībniekam nav reģistrēšanas pienākuma.
125.
Tomēr vienīgā pārstāvja institūcija paredz, ka viņa veikta reģistrācija no reģistrēšanas pienākumiem atbrīvo lejupējus piegādes ķēdes dalībniekus. Pretējā gadījumā tai nebūtu jēgas. Līdz ar to REACH regulas 8. pantā nepārprotami ir noteikts, ka vienīgais pārstāvis pilda importētāja pienākumus. Turklāt arī saskaņā ar REACH regulas 6. panta 3. punktu viņa veiktai reģistrācijai jāatbrīvo no reģistrācijas importētājs.
126.
Principā citu piegādes ķēdes dalībnieku izmantošana ir REACH regulas pamatiezīme. Arī attiecībā uz citām ķīmiskām vielām reģistrācija ir saistīta ar informācijas iegūšanu no citiem uzņēmumiem. Reģistrācijas mērķis ir novērst riskus, kas ir saistīti ar apzinātiem vielas lietošanas veidiem. Informāciju par šiem lietošanas veidiem un riskiem bieži vien var sniegt tikai vielu pircēji. Ja viņi nepiedalās reģistrācijas procesā, noteiktos apstākļos viņiem pašiem ir jāiesniedz informācija par vielas lietošanu (skat. REACH regulas 37. un nākamos pantus).
127.
Pat ja noteiktos gadījumos monomēru reģistrēšana praktiski nebūtu iespējama, neskatoties uz to, Eiropas Ķimikāliju aģentūras“Guidance for monomers and polymers”  (
39
) ir norādīts veids, kā tirgot polimēru: rīcība kā ar vielu ar nezināmu vai mainīgu sastāvu, kā ar kompleksu reakcijas produktu vai bioloģisku materiālu. Šādā gadījumā kā izņēmumu polimēru varētu reģistrēt kā ārkārtēju līdzekli (
40
).
128.
Cits iebildums ir saistīts ar reģistrēšanas izdevumiem. S.P.C.M. un Erbslöh uzskata, ka tie acīmredzami nav samērīgi salīdzinājumā ar apgrozījumiem, it īpaši attiecībā uz uzņēmumu Lake, un ar attiecīgajiem vielas daudzumiem.
129.
Tomēr principā šie izdevumi ir visiem ķimikāliju lietotājiem. Samierināšanās ar šādu apgrūtinājumu ir būtisks REACH regulas struktūrelements. Ja reģistrēšanas izdevumu dēļ viela tirgū vairs netiek pieprasīta, ar to principā ir jāsamierinās.
130.
Turklāt saskaņā ar REACH regulu nepieciešamo pētījumu izdevumus vismaz daļēji var sadalīt starp dažādiem vienas vielas reģistrācijas pieteikuma iesniedzējiem. Tā kā ierobežotu monomēra vielu skaitu var kombinēt ļoti daudzos polimēros (
41
), ir sagaidāms, ka dažādi ražotāji un importētāji iesniegs reģistrācijas pieteikumu par vienām un tām pašām monomēra vielām. Izmantojot REACH regulā paredzēto koordinācijas procedūru, viņi var sadalīt izdevumus savā starpā.
131.
Līdz ar to apgrūtinājums, ko rada polimēros ķīmiski saistītu monomēra vielu reģistrēšanas pienākums, atbilst vispārējiem apgrūtinājumiem, kas ir saistīti ar REACH regulu. To it īpaši pamato mērķis nodrošināt godīgu konkurenci starp polimēru ražotājiem Kopienā un trešās valstīs. Šī proporcija acīmredzami nav nelīdzsvarota.
132.
Līdz ar to nevar atzīt, ka ir pārkāpts samērīguma princips.
4) Par vienlīdzīgas attieksmes jeb nediskriminācijas principu
133.
Visbeidzot jāpārbauda, vai REACH regulas 6. panta 3. punkts rada nepieļaujamu diskrimināciju. Šīs otrā prejudiciālā jautājuma daļas mērķis ir pārbaudīt atbilstību vienlīdzīgas attieksmes jeb nediskriminācijas principam. Saskaņā ar šo principu līdzīgās situācijās nedrīkst attiekties atšķirīgi un dažādās situācijās nedrīkst attiekties vienādi, ja vien šādas atšķirības nav objektīvi pamatotas (
42
).
134.
Atšķirīga attieksme ir pamatota, ja tā ir balstīta uz objektīvu un saprātīgu kritēriju, proti, ja tā atbilst leģitīmi pieņemamam mērķim, ko izvirza aplūkojamais tiesiskais regulējums, un ja šī atšķirība ir samērīga ar mērķi, ko ar šo attieksmi ir iecerēts sasniegt (
43
). Līdz ar to attiecīgajam tiesiskajam regulējumam jābūt samērīgam ar attiecīgās situācijas atšķirīgajiem un līdzīgajiem aspektiem (
44
).
135.
Tāpat kā samērīguma principa gadījumā, arī pārbaudot diskriminācijas aizliegumu, jāņem vērā, ka Kopienu likumdevējam ir rīcības un lēmumu pieņemšanas brīvība (“pilnvaras”) (
45
). Tomēr tam ir jāpamato savs lēmums ar objektīviem un atbilstošiem kritērijiem, kas ir samērīgi ar aplūkojamā tiesiskā regulējuma izvirzīto mērķi, turklāt jāņem vērā visi fakti un šī regulējuma pieņemšanas brīdī pieejamie tehniskie un zinātniskie dati (
46
). Papildus galvenajam tiesiskā regulējuma mērķim pilnībā jāņem vērā arī attiecīgās intereses (
47
).
136.
Erbslöh un S.P.C.M. iebilst pret to, ka uz polimēru importētājiem un Kopienas ražotājiem attiecas vienāds pienākums, taču importētājus tas apgrūtina daudz vairāk.
137.
Polimēru ražotāji Kopienā izmantotās monomēra vielas var reģistrēt daudz vieglāk nekā polimēru importētāji. Ražotāji zina izmantotos monomērus un līdz ar to var tos reģistrēt.
138.
Turpretī importētāji līdz reģistrācijas procesa uzsākšanai ir spiesti paļauties uz trešo valstu piegādātāju atbalstu. Erbslöh un S.P.C.M. baidās, ka piegādātāji importētājiem nesniegs nepieciešamo informāciju par izmantotajiem monomēriem un arī paši ar vienīgā pārstāvja palīdzību nereģistrēs šīs monomēra vielas.
139.
Tomēr šī importētāju atkarība ir neizbēgamas sekas, jo Kopiena nav kompetenta noteikt obligātus pienākumus trešo valstu uzņēmumiem.
140.
Reģistrēšanas pienākums gan tiek īstenots importētāja personā, taču ir vērsts pret viņa piegādātājiem. Piegādātāji principā ir pielīdzināmi Kopienas ražotājiem. Arī importēti polimēri principā neatšķiras no Kopienā ražotiem polimēriem. Līdz ar to līdzīgās situācijās attieksme ir vienāda.
141.
Ņemot vērā iepriekš minēto reģistrēšanas pienākuma mērķi, proti, vienlīdzīgas konkurences nodrošināšanu, šajās līdzīgajās situācijās ir pamatoti noteikt vienādas prasības. Trešo valstu ražotāji var izvēlēties vai nu pieņemt šos apgrūtinājumus, vai arī atteikties no Kopienas tirgus.
142.
Tomēr importētāju pielīdzināšana Kopienas ražotājiem izraisa to, ka tie netiek ietekmēti vienādi, taču tie arī neatrodas līdzīgā situācijā. Importētāji tiek skarti tikai kā trešās valsts ražotāja vienīgais konkrētais pārstāvis — katrā ziņā līdz brīdim, kamēr tie neieceļ nevienu vienīgo pārstāvi REACH regulas 8. panta nozīmē. Atšķirīgā ietekme, ko rada reģistrēšanas pienākums, atbilst šai atšķirībai atkarībā no ražotāja situācijas.
143.
Līdz ar to nevar atzīt, ka ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips.
V — Secinājumi
144.
Līdz ar to es iesaku Tiesai uz prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Regulas (EK) Nr. 1907/2006, kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu, 6. panta 3. punktā lietotais jēdziens “monomēra vielas” attiecas tikai uz ķīmiski saistītiem monomēriem, proti, monomēriem, kas kopā ir reaģējuši tā, ka tie ir neatdalāmi no polimēra, kura sastāvdaļa tie ir;
2)
pārbaudot otro jautājumu, nav konstatēti nekādi apstākļi, kas varētu ietekmēt Regulas Nr. 1907/2006 6. panta 3. punkta spēkā esamību attiecībā pret tiesiskās drošības, samērīguma un nediskriminācijas principu.
(
1
)	Oriģinālvaloda — vācu.
(
2
)	Pilns nosaukums: Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 18. decembra Regula (EK) Nr. 1907/2006, kas attiecas uz ķimikāliju reģistrēšanu, vērtēšanu, licencēšanu un ierobežošanu (REACH), un ar kuru izveido Eiropas Ķimikāliju aģentūru, groza Direktīvu 1999/45/EK un atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 793/93 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 1488/94, kā arī Padomes Direktīvu 76/769/EEK un Komisijas Direktīvu 91/155/EEK, Direktīvu 93/67/EEK, Direktīvu 93/105/EK un Direktīvu 2000/21/EK (OV L 396, 1. un nākamās lpp.). Līdzšinējiem Regulas grozījumiem izskatāmajā lietā nav nozīmes.
(
3
)	Skat. 2004. gada 5. novembra Padomes dokumentu Nr. 13788/04, 5. lpp., 25. zemsvītras piezīme.
(
4
)	Zviedru valodā: monomerenhet.
(
5
)	Skat. 1998. gada 12. februāra spriedumu lietā C-346/95 Blasi (Recueil, I-481. lpp., 19. punkts) un manus secinājumus lietā C-428/02 Fonden Märzelisborg Lystbådehavn ( spriedums, Krājums, I-1527. lpp., 16. punkts), pretējs viedoklis ir pausts ģenerāladvokāta Albēra [Alber] secinājumos lietā C-446/98 Fazenda Pública ( spriedums, Recueil, I-11435. lpp., 71. punkts).
(
6
)	Skat., piemēram, 1981. gada 7. jūlija spriedumu lietā 158/80 Rewe-Handelsgesellschaft Nord un Rewe-Markt Steffen (Recueil, 1805. lpp., 25.–27. punkts), spriedumu lietā 45/86 Komisija/Padome (Recueil, 1493. lpp., 9. punkts) un spriedumu lietā C-390/06 Nuova Agricast (Krājums, I-2577. lpp., 79.–86. punkts).
(
7
)	1997. gada 20. februāra spriedums lietā C-166/95 P Komisija/Daffix (Recueil, I-983. lpp., 24. punkts) un spriedums lietā C-413/06 P Bertelsmann un Sony Corporation of America/Impala (Krājums, I-4977. lpp., 174. punkts).
(
8
)	1981. gada 26. novembra spriedums lietā 195/80 Michel/Parlaments (Recueil, 2861. lpp., 22. punkts), spriedums lietā C-351/98 Spānija/Komisija (Recueil, I-8031. lpp., 84. punkts), spriedums lietā C-353/01 P Mattila/Padome un Komisija (Recueil, I-1073. lpp., 32. punkts), spriedums apvienotajās lietās C-199/01 P un C-200/01 P IPK-München/Komisija (Recueil, I-4627. lpp., 66. punkts), spriedums apvienotajās lietās C-189/02 P, C-202/02 P, no C-205/02 P līdz C-208/02 P un C-213/02 P Dansk Rørindustri u.c./Komisija (Krājums, I-5425. lpp., 463. punkts), kā arī Pirmās instances tiesas spriedums lietā T-228/02 Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Padome (Krājums, II-4665. lpp., 139. punkts) un spriedums lietā T-256/07 People’s Mojahedin Organization of Iran/Padome (Krājums, II-3019. lpp., 182. punkts).
(
9
)	Iepriekš 7. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Komisija/Daffix, 23. punkts.
(
10
)	2002. gada 12. marta spriedums apvienotajās lietās C-27/00 un C-122/00 Omega Air u.c. (Recueil, I-2569. lpp., 46. un 47. punkts).
(
11
)	1981. gada 9. jūlija spriedums lietā 169/80 Gondrand un Garancini (Recueil, 1931. lpp., 17. punkts), spriedums lietā C-143/93 Van Es Douane Agenten (Recueil, I-431. lpp., 27. punkts), spriedums lietā C-110/03 Beļģija/Komisija (Krājums, I-2801. lpp., 30. punkts) un spriedums lietā C-344/04 IATA un ELFAA (Krājums, I-403. lpp., 68. punkts). Skat. arī manus secinājumus lietā C-299/05 Komisija/Parlaments un Padome ( spriedums, Krājums, I-8695. lpp., 55. punkts).
(
12
)	Skat. iepriekš 43. un nākamos punktus.
(
13
)	1970. gada 17. decembra spriedums lietā 25/70 Köster, Berodt & Co. (Recueil, 1161. lpp., 21. un 22. punkts), spriedums lietā 137/85 Maizena u.c. (Recueil, 4587. lpp., 15. punkts), spriedums lietā C-331/88 Fedesa u.c. (Recueil, I-4023. lpp., 13. punkts), iepriekš 11. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā IATA un ELFAA, 79. punkts; spriedums lietā C-310/04 Spānija/Padome (Krājums, I-7285. lpp., 97. punkts) un spriedums apvienotajās lietās C-37/06 un C-58/06 Viamex Agrar Handel (Krājums, I-69. lpp., 33. punkts).
(
14
)	Šajā sakarā skat. iepriekš 13. zemsvītras piezīmē minētos spriedumus lietā Köster, Berodt & Co., 28. un 32. punkts; lietā Fedesa u.c., 13. punkts, un apvienotajās lietās Viamex Agrar Handel, 35. punkts, kā arī 1989. gada 11. jūlija spriedumu lietā 265/87 Schräder HS Kraftfutter (Recueil, 2237. lpp., 21. punkts) un spriedumu lietā C-189/01 Jippes u.c. (Recueil, I-5689. lpp., 81. punkts).
(
15
)	1979. gada 8. novembra spriedums lietā 251/78 Denkavit (Recueil, 3369. lpp., 24. punkts) un spriedums lietā C-128/89 Komisija/Itālija (Recueil, I-3239. lpp., 23. punkts).
(
16
)	1979. gada 13. februāra spriedums lietā 101/78 Granaria (Recueil, 623. lpp., 4. punkts), spriedums lietā C-137/92 P Komisija/BASF u.c. (Recueil, I-2555. lpp., 48. punkts), spriedums lietā C-475/01 Komisija/Grieķija (Krājums, I-8923. lpp., 18. punkts) un spriedums lietā C-199/06 Centre d’exportation du livre français (Krājums, I-469. lpp., 59. punkts).
(
17
)	Pirmās instances tiesas 2005. gada 26. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T-110/03, T-150/03 un T-405/03 Sison/Padome (Krājums, II-1429. lpp., 98. punkts), skat. arī Kokott, J., “Die Durchsetzung der Normenhierarchie im Gemeinschaftsrecht”, no: Müller, G. u.c., Festschrift für Günter Hirsch zum 65. Geburtstag, C. H. Beck, 2008, 122. un 123. lpp.
(
18
)	2006. gada 12. decembra spriedums lietā C-380/03 Vācija/Parlaments un Padome (Krājums, I-11573. lpp., 145. punkts). No šāda viedokļa par vides politiku skat. spriedumu lietā C-284/95 Safety Hi-Tech (Recueil, I-4301. lpp., 37. punkts) un spriedumu lietā C-86/03 Grieķija/Komisija (Krājums, I-10979. lpp., 88. punkts). Skat. arī iepriekš 17. zemsvītras piezīmē minēto Kokott, 124. un 125. lpp.
(
19
)	1997. gada 17. jūlija spriedums apvienotajās lietās C-248/95 un C-249/95 SAM Schiffahrt un Stapf (Recueil, I-4475. lpp., 24. punkts) un iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minētais spriedums apvienotajās lietās Omega Air u.c., 64. punkts.
(
20
)	Par lauksaimniecības politiku skat. iepriekš 14. zemsvītras piezīmē minētos spriedumus lietā Schräder HS Kraftfutter, 22. punkts; lietā Fedesa u.c., 14. punkts; lietā Jippes u.c., 82. punkts, un iepriekš 13. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu apvienotajās lietās Viamex Agrar Handel, 36. punkts, kā arī par iekšējā tirgus saskaņošanu skat. 2004. gada 14. decembra spriedumu lietā C-434/02 Arnold André (Krājums, I-11825. lpp., 46. punkts), spriedumu lietā C-210/03 Swedish Match (Krājums, I-11893. lpp., 48. punkts) un spriedumu apvienotajās lietās C-154/04 un C-155/04 Alliance for Natural Health u.c. (Krājums, I-6451. lpp., 52. punkts).
(
21
)	Iepriekš 14. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Jippes u.c., 83. punkts, un iepriekš 13. zemsvītras piezīmē minētais spriedums apvienotajās lietās Viamex Agrar Handel, 36. punkts.
(
22
)	1994. gada 5. oktobra spriedums lietā C-280/93 Vācija/Padome (Recueil, I-4973. lpp., 94. un nākamie punkti), spriedums lietā C-84/94 Apvienotā Karaliste/Padome (Recueil, I-5755. lpp., 58. un nākamie punkti), spriedums lietā C-233/94 Vācija/Parlaments un Padome (Recueil, I-2405. lpp., 54. un nākamie punkti), spriedums lietā C-17/98 Emesa Sugar (Recueil, I-675. lpp., 53. un nākamie punkti), spriedums lietā C-491/01 British American Tobacco (Investments) un Imperial Tobacco (Recueil, I-11453. lpp., 123., 126., 128. un nākamie punkti, 132., 139. un 140. punkts), spriedums apvienotajās lietās C-453/03, C-11/04, C-12/04 un C-194/04 ABNA u.c. (Krājums, I-10423. lpp., 69. un 83. punkts) un iepriekš 11. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā IATA un ELFAA, 87. punkts. Par samērīguma principa pārbaudi, pamatojot nevienlīdzīgu attieksmi, skat. arī spriedumu lietā C-127/07 Arcelor Atlantique un Lorraine u.c. (Krājums, I-9895. lpp., 59. punkts).
(
23
)	Iepriekš 11. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā IATA un ELFAA, 88. un 89. punkts.
(
24
)	Skat. iepriekš 10. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu apvienotajās lietās Omega Air u.c., 72. punkts, un manus 2007. gada 1. februāra secinājumus lietā C-525/04 P Spānija/Lenzing ( spriedums, Krājums, I-9947. lpp., 71. punkts).
(
25
)	Par Komisijas lēmumiem attiecībā uz konkurenci un apkārtējo vidi skat. 2005. gada 15. februāra spriedumu lietā C-12/03 P Komisija/Tetra Laval (Krājums, I-987. lpp., 39. punkts), spriedumu lietā C-326/05 P Industrias Químicas del Vallés/Komisija (Krājums, I-6557. lpp., 77. punkts), spriedumu lietā C-525/04 P Spānija/Lenzing (Krājums, I-9947. lpp., 57. punkts), iepriekš 6. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Bertelsmann, 145. punkts, un spriedumu lietā C-405/07 P Nīderlande/Komisija (Krājums, I-8301. lpp., 55. punkts).
(
26
)	1998. gada 5. maija spriedums lietā C-157/96 National Farmers’ Union u.c. (Recueil, I-2211. lpp., 63. punkts), spriedums lietā C-504/04 Agrarproduktion Staebelow (Krājums, I-679. lpp., 39. punkts) un spriedums lietā C-219/07 Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers un Andibel (Krājums, I-4475. lpp., 38. punkts).
(
27
)	Nav strīda par to, ka atsevišķi polimēri var būt bīstami. Komisija norāda uz Komisijas 2007. gada 4. decembra Regulu (EK) Nr. 1451/2007 par 10 gadu darba programmas otro fāzi, kas minēta 16. panta 2. punktā Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 98/8/EK par biocīdo produktu laišanu tirgū (OV L 325, 3. lpp.), kurā dažādi polimēri tiek atzīti par efektīviem biocīdiem. Arī Padomes Direktīvas 67/548/EEK par normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz bīstamu vielu klasifikāciju, iepakošanu un marķēšanu (OV 196, 1. lpp.) 12. pants, kas tika ieviests ar Padomes Direktīvu 92/32/EEK, ar ko septīto reizi groza Direktīvu 67/548/EEK (OV L 154, 1. lpp.), kā arī Komisijas Direktīva 93/105/EK, ar ko nosaka VII D pielikuma saturu, kurā ir ietverta informācija, kas jāiekļauj tehniskajā dokumentācijā, kura minēta 12. pantā direktīvā, ar ko septīto reizi groza Padomes Direktīvu 67/548/EEK (OV L 294, 21. lpp.), liecina, ka likumdevējs polimērus pagātnē ir atzinis par pietiekami riskantiem, lai pieprasītu reģistrāciju.
(
28
)	Skat. iepriekš 47. un nākamos punktus.
(
29
)	Garija Dohertija [Gary Dougherty] atzinums, lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 4. pielikums.
(
30
)	Skat. iepriekš 47. un nākamos punktus.
(
31
)	Skat. Leigh, G. J. u.c., “Principles of Chemical Nomenclature, A Guide to IUPAC Recommendations”, Blackwell Science, 1998, 104. un nākamās lpp. (http://old.iupac.org/publications/books/principles/principles_of_nomenclature.pdf). Tomēr tieši polimēru gadījumā šķiet, ka nepārprotams nosaukums varētu izraisīt būtiskas grūtības.
(
32
)	Skat. 2008. gada 12. jūnija Protokolu G/TBT/M/41 par PTO Tirdzniecības tehnisko barjeru komitejas sēdi, 40. punkts.
(
33
)	Šajā sakarā skat. manus 2008. gada 13. marta secinājumus lietā C-188/07 Commune de Mesquer ( spriedums, Krājums, I-4501. lpp., 120. punkts).
(
34
)	Arī attiecībā uz citiem REACH regulas jautājumiem nav neparasti sasaistīt reģistrēšanas pienākumu ar vienlīdzīgu konkurenci. Lai gan apkārtējās vides un cilvēku veselības aizsardzībai būtu pietiekami, ka katra viela tiktu reģistrēta tikai vienu reizi, viela ir jāreģistrē katram ražotājam un katram importētājam.
(
35
)	Skat., piemēram, 1987. gada 10. decembra spriedumu lietā 232/86 Nicolet Instrument (Recueil, 5025. lpp.), spriedumu lietā C-353/92 Grieķija/Padome (Recueil, I-3411. lpp., 50. punkts), iepriekš 22. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Vācija/Padome, 92. punkts, un spriedumu lietā C-342/03 Spānija/Padome (Krājums, I-1975. lpp., 18. punkts).
(
36
)	It īpaši skat. 2008. gada 10. maija Protokolu G/TBT/M/44 par sēdi, 119. un 120. punkts (ASV), un 140. punkts (Japāna), un Protokolu G/TBT/M/45 par 2008. gada 1. un 2. jūlija sēdi, 36. punkts (Brazīlija).
(
37
)	1999. gada 23. novembra spriedums lietā C-149/96 Portugāle/Padome (Recueil, I-8395. lpp., 47. punkts), spriedums lietā C-377/02 Van Parys (Krājums, I-1465. lpp., 39. punkts) un spriedums apvienotajās lietās C-120/06 P un C-121/06 P FIAMM un FIAMM Technologies/Padome un Komisija (Krājums, I-6513. lpp., 111. punkts).
(
38
)	Skat. iepriekš 35. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Nicolet Instrument par atbrīvojumu no muitas nodokļiem, ko piemēro tikai tad, ja nav iesaistīti Kopienas ražojumi.
(
39
)	2008. gada maija redakcija, http://guidance.echa.europa.eu/docs/guidance_document/polymers_en.pdf.
(
40
)	Guidance, 9. lpp.
(
41
)	Skat. iepriekš 21. punktu.
(
42
)	Iepriekš 11. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā IATA un ELFAA, 95. punkts; 2006. gada 12. septembra spriedums lietā C-300/04 Eman un Sevinger (Krājums, I-8055. lpp., 57. punkts), kā arī spriedums lietā C-227/04 P Lindorfer/Padome (Krājums, I-6767. lpp., 63. punkts).
(
43
)	Iepriekš 22. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Arcelor Atlantique un Lorraine u.c., 47. punkts.
(
44
)	Skat. ģenerāladvokāta Pojareša Maduru [Poiares Maduro] 2008. gada 3. aprīļa secinājumus lietā C-524/06 Huber ( spriedums, Krājums, I-9705. lpp., 7. punkts) un manus secinājumus lietā C-540/03 Parlaments/Padome (Krājums, I-5769. lpp., 107. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
45
)	Skat. iepriekš 69. punktu. Par rīcības brīvības ievērošanu saistībā ar diskriminācijas aizliegumu skat. 2000. gada 13. aprīļa spriedumu lietā C-292/97 Karlsson u.c. (Recueil, I-2737. lpp., 35. un 49. punkts), iepriekš 42. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Lindorfer, 78. punkts, un iepriekš 22. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Arcelor Atlantique un Lorraine u.c., 57. punkts.
(
46
)	Iepriekš 22. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Arcelor Atlantique un Lorraine u.c., 58. punkts.
(
47
)	Iepriekš 22. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Arcelor Atlantique un Lorraine u.c., 59. punkts.