62013CC0596
ĢENERĀLADVOKĀTES JULIANAS KOKOTES [JULIANE KOKOTT] SECINĀJUMI,
sniegti 2014. gada 11. decembrī (
1
)
Lieta C‑596/13 P
Eiropas Komisija
pret
Moravia Gas Storage a.s.
“Apelācija — Dabasgāzes iekšējais tirgus — Direktīva 2003/55/EK un Direktīva 2009/73/EK — Abu direktīvu piemērojamības laikā nošķiršana — Atpakaļejoša spēka aizliegums — Pilnībā pabeigtas situācijas un procedūras, kas vēl nav noslēgušās — Jaunu procesuālo tiesību normu tūlītēja piemērošana procedūrām, kas nav noslēgušās — Pazemes dabasgāzes uzglabāšanas objekti — Pagaidu atkāpe no gāzes uzņēmumu pienākuma nodrošināt trešajām personām piekļuvi nozīmīgākiem jauniem gāzes infrastruktūras objektiem — Komisijas lēmums, ar kuru valsts iestādei noteikts pienākums atsaukt savu atbrīvojumu”
I – Ievads
1.
Šī apelācijas tiesvedība sniedz Tiesai iespēju precizēt tās judikatūru par jaunu tiesību aktu piemērojamību laikā.
2.
Kuras tiesību normas ir jāpiemēro, ja, norisinoties administratīvajam procesam Eiropas Komisijā, līdz tam piemērojamā direktīva tiek aizstāta ar citu un turklāt tiek grozītas dažas tiesību normas? Vai tūlīt ir jāpiemēro jaunā direktīva vai ir jāpieņem, ka administratīvais process, kas nav noslēdzies, ir jānoslēdz vēl saskaņā ar iepriekšējās direktīvas tiesību normām?
3.
Šie jautājumi šajā lietā rodas, ņemot vērā Savienības tiesību normas par dabasgāzes iekšējo tirgu. Čehijas Republikas iestādes 2011. gadā izmantoja iespēju piešķirt uzņēmumam, kas vēlējās būvēt jaunu pazemes dabasgāzes uzglabāšanas objektu, atbrīvojumu no konkrētiem noteikumiem, kas parasti ir jāievēro dabasgāzes iekšējā tirgū. Atbilstoši Savienības tiesību normām tās lūdza Komisijai pārbaudīt to atbrīvojumu. Neilgi pēc administratīvā procesa uzsākšanas Komisijā Direktīva 2003/55/EK (
2
) (saukta arī par Otro gāzes direktīvu) tika aizstāta ar Direktīvu 2009/73/EK (
3
) (saukta arī par Trešo gāzes direktīvu), līdz ar to tika izdarīti daži grozījumi piemērojamās procesuālo tiesību normās.
4.
Saistībā ar minēto Komisija šajā lietā uzreiz piemēroja jauno direktīvu. Turpretim Vispārējā tiesa pirmajā instancē ar 2013. gada 6. septembra spriedumu (
4
) nolēma, ka administratīvais process bija jāturpina un jāpabeidz vēl saskaņā ar iepriekšējo direktīvu. Jautājumam, kuram no šiem viedokļiem dot priekšroku, ir nozīme ne tikai attiecībā uz konkrētajiem šīs lietas faktiem, bet tam ir arī būtiska praktiska nozīme dažādās Savienības tiesību nozarēs.
II – Atbilstošās tiesību normas
5.
Direktīva 2003/55 tika atcelta no 2011. gada 3. marta un aizstāta ar Direktīvu 2009/73. Līdz minētajam datumam dalībvalstīm bija pienākums transponēt Direktīvu 2009/73 (
5
) valsts tiesību sistēmā.
6.
Būtībā gan saskaņā ar Direktīvu 2003/55, gan saskaņā ar Direktīvu 2009/73 trešajām personām ir jānodrošina piekļuve par maksu jauniem gāzes infrastruktūras objektiem – ieskaitot uzglabāšanas objektus (
6
). Šī piekļuve ir jānodrošina saskaņā ar objektīviem, pārredzamiem un nediskriminējošiem kritērijiem (
7
).
7.
Taču, lai nepadarītu nerentablas nepieciešamās investīcijas, trešajām personām – ar zināmiem nosacījumiem un uz ierobežotu laiku – var tikt liegta piekļuve nozīmīgākiem jauniem gāzes infrastruktūras objektiem, arī uzglabāšanas objektiem (
8
).
8.
Attiecībā uz piekļuves liegšanu trešajām personām nepieciešamo atbrīvojumu piešķir valsts iestādes. Par šādu atbrīvojumu ir tūlīt jāinformē Komisija (
9
). Komisija pārbauda, vai attiecīgais atbrīvojums atbilst Savienības tiesību prasībām, un var lūgt valsts iestādēm vienā no attiecīgajām direktīvām paredzētajā termiņā grozīt vai atcelt atbrīvojumu (
10
).
9.
Procedūras daļa, kas norisinās Komisijā, vispirms Direktīvas 2003/55 22. panta 4. punktā tika regulēta šādi:
“Kompetentā iestāde nekavējoties dara zināmu lēmumu par atbrīvojumu Komisijai, un iesniedz tai visu attiecīgo informāciju par lēmumu. [..]
[..]
Divu mēnešu laikā pēc paziņojuma saņemšanas Komisija var lūgt pārvaldes iestādi vai attiecīgo dalībvalsti grozīt vai atcelt lēmumu par atbrīvojuma piešķiršanu. Divu mēnešu termiņu var pagarināt par vienu papildu mēnesi, ja Komisija prasījusi papildu informāciju.
Ja pārvaldes iestāde vai attiecīgā dalībvalsts neizpilda šo lūgumu četru nedēļu laikā, galīgo lēmumu pieņem saskaņā ar 30. panta 2. punktā minēto procedūru.
Komisija ievēro konfidencialitāti saistībā ar komerciāli svarīgu informāciju.”
10.
Šīs procesuālo tiesību normas aizstājošs tiesiskais regulējums ir ietverts Direktīvas 2009/73 36. panta 8. un 9. punktā:
“8.   Regulatīvā iestāde bez kavēšanās, tūlīt pēc saņemšanas pārsūta Komisijai katru atbrīvojuma lūgumu. Kompetentā iestāde lēmumu tūlīt dara zināmu Komisijai, un iesniedz tai visu attiecīgo informāciju par lēmumu. [..]
[..]
9.   Divos mēnešos pēc paziņojuma saņemšanas Komisija var pieņemt lēmumu, prasot, lai regulatīvā iestāde groza vai atceļ lēmumu piešķirt atbrīvojumu. Minētais termiņš sākas otrajā dienā pēc paziņojuma saņemšanas. Minēto divu mēnešu termiņu var pagarināt vēl par diviem mēnešiem, ja Komisija prasa papildu informāciju. Minētais papildu termiņš sākas otrajā dienā pēc pilnīgas informācijas saņemšanas. Sākotnējo divu mēnešu termiņu var pagarināt arī tad, ja tam piekrīt gan Komisija, gan regulatīvā iestāde.
Paziņojumu uzskata par anulētu, ja lūgumā noliktā termiņā nav sniegta lūgtā informācija, izņemot gadījumus, kad pirms minētā termiņa beigām ar Komisijas un regulatīvās iestādes piekrišanu termiņš ir pagarināts, vai arī, ja regulatīvā iestāde pienācīgi pamatotā paziņojumā informē Komisiju par to, ka tā uzskata, ka paziņojums ir pilnīgs.
Regulatīvā iestāde viena mēneša laikā izpilda Komisijas lēmumu grozīt vai atcelt atbrīvojuma lēmumu, un attiecīgi informē Komisiju.
Komisija ievēro konfidencialitāti saistībā ar komerciāli jutīgu informāciju.
[..]”
III – Lietas priekšvēsture un tiesvedība Vispārējā tiesā
11.
Uzņēmums Globula, kura nosaukums šobrīd ir Moravia Gas Storage (MGS) (
11
), 2009. gada 14. aprīlī vērsās Čehijas Republikas Rūpniecības un tirdzniecības ministrijā (
12
), lai saņemtu atļauju būvēt pazemes gāzes krātuvi Damboržicē [Dambořice] (Čehijas Republika). Saistībā ar minēto uzņēmums lūdza attiecībā uz visu pazemes gāzes krātuves jauno jaudu noteikt pagaidu atkāpi no pienākuma, pamatojoties uz līgumu, nodrošināt piekļuvi gāzes krātuvei trešajām personām.
12.
Ar 2010. gada 26. oktobra lēmumu ministrija atļāva būvēt pazemes gāzes krātuvi un piešķīra MGS pagaidu atkāpi no pienākuma, pamatojoties uz līgumu, sniegt piekļuvi trešajām personām attiecībā uz 90 % no jaunās krātuves jaudas. Atkāpei bija jābūt spēkā 15 gadus, sākot no izmantošanas atļaujas spēkā stāšanās.
13.
Ministrija par šo atbrīvojumu Komisijai paziņoja ar 2011. gada 11. februāra vēstuli, kas tika saņemta 2011. gada 18. februārī.
14.
2011. gada 15. aprīlī Komisija lūdza ministriju sniegt papildu informāciju, norādot, ka, ja tai būs jālūdz grozīt vai atcelt atbrīvojumu, tā to darīs līdz 2011. gada 18. jūnijam. Ministrija atbildēja 2011. gada 29. aprīlī – Komisijas noteiktajā termiņā.
15.
2011. gada 13. maijā Komisija otro reizi lūdza ministriju sniegt papildu informāciju, no jauna uzsverot, ka, ja tai būs jālūdz grozīt vai atcelt atbrīvojumu, tā to darīs līdz 2011. gada 18. jūnijam. Ministrija atbildēja 2011. gada 20. maijā – Komisijas noteiktajā termiņā.
16.
Ar 2011. gada 23. jūnija vēstuli, ko parakstījis par enerģētikas jautājumiem atbildīgais Komisijas loceklis, Komisija informēja ministriju, ka tā formālu lēmumu pieņemšot līdz 2011. gada 29. jūnijam.
17.
2011. gada 27. jūnijā Komisija, pamatojoties uz Direktīvu 2009/73, pieņēma apstrīdēto lēmumu, ar kuru tā lika Čehijas Republikai viena mēneša laikā atcelt atbrīvojumu. Apstrīdētais lēmums Čehijas Republikai tika paziņots 2011. gada 28. jūnijā.
18.
Par apstrīdēto lēmumu MGS (
13
) ar 2011. gada 26. augusta procesuālo rakstu cēla Vispārējā tiesā prasību atcelt tiesību aktu. Pirmās instances tiesvedībā Čehijas Republika iestājās lietā prasītāja pusē.
19.
Vispārējā tiesa 2013. gada 6. septembra spriedumā analizēja tikai pirmo no trim pamatiem, uz kuriem MGS balstīja savu prasību. Vispārējā tiesa šo prasības pamatu, kurā tika iebilsts pret kļūdām piemērojamo tiesību noteikšanā (
14
), apmierināja un tādēļ atcēla apstrīdēto lēmumu, jo tas Vispārējās tiesas ieskatā bija jābalsta nevis uz Direktīvu 2009/73, bet gan uz Direktīvu 2003/55 (
15
). Lai pamatotu minēto, Vispārējā tiesa būtībā izklāstīja, ka ar Direktīvas 2009/73 36. pantu izdarītie procesuāla rakstura grozījumi un grozījumi pēc būtības veido “vienotu veselumu”, kam nevar “atzīt atpakaļejošu spēku” (
16
).
IV – Apelācijas tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
20.
Ar 2013. gada 21. novembra procesuālo rakstu Komisija iesniedza šo apelācijas sūdzību par Vispārējās tiesas spriedumu. Tā lūdz:
—
atcelt Vispārējās tiesas spriedumu;
—
konstatēt, ka pirmās instances tiesvedībā celtais pirmais prasības pamats nav pamatots, un nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, lai tā pirmajā instancē lemj par otro un trešo prasības pamatu, kā arī
—
atlikt lēmuma pieņemšanu par tiesāšanās izdevumiem abās instancēs.
21.
Turpretim MGS lūdz:
—
apelācijas sūdzību noraidīt pilnībā un
—
piespriest Komisijai atlīdzināt MGS ar apelācijas tiesvedību saistītos tiesāšanās izdevumus.
22.
Savukārt Čehijas Republika lūdz Tiesu:
—
apelācijas sūdzību noraidīt kā nepamatotu un
—
piespriest Komisijai atlīdzināt šīs apelācijas tiesvedības, kā arī pirmās instances tiesvedības tiesāšanās izdevumus.
23.
Komisijas apelācijas sūdzība Tiesā ir izskatīta rakstveida procesā. Tā kā Tiesa, pamatojoties uz jau minēto vien, uzskatīja, ka ir pietiekami informēta, atbilstoši Reglamenta 76. panta 2. punktam tika nolemts nenoturēt tiesas sēdi mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai.
V – Apelācijas sūdzības vērtējums
24.
Ar apelācijas sūdzību, kas ir balstīta tikai uz vienu pamatu, Komisija būtībā norāda, ka Vispārējā tiesa šajā lietā nepareizi esot uzskatījusi, ka ir jāpiemēro Direktīvas 2003/55 22. pants, nevis Direktīvas 2009/73 36. pants.
25.
Kādēļ Komisija šajā ziņā atsaucas uz LESD 288. pantu un 297. panta 1. punktu, paliek neskaidrs un netiek paskaidrots nevienā tās apelācijas sūdzības punktā. Tomēr galu galā nav jānoskaidro šo abu Līguma noteikumu (
17
) nozīmi šajā lietā. Tas tādēļ, ka patiesais Komisijas pārmetums ir tāds, ka Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā vispārējos Savienības tiesību principus par jaunu tiesību aktu piemērojamību laikā attiecībā uz lietām, kas nav noslēgušās. Šim iebildumam es pievērsīšos turpinājumā, vispirms īsumā izklāstot minētos principus (skat. tūlīt A sadaļu) un pēc tam apsverot to piemērošanu šajā lietā (skat. tālāk B sadaļu).
A – Principi attiecībā uz jaunu tiesību aktu piemērojamību laikā
26.
Principi attiecībā uz jaunu tiesību aktu piemērojamību laikā ir daļa no vispārējiem Savienības tiesību principiem un galu galā ir pamatoti ar kopīgām dalībvalstu tiesību tradīcijām.
27.
Parasti šajā ziņā tiek nošķirtas procesuālo un materiālo tiesību normas.
28.
Jaunu procesuālo tiesību normu gadījumā parasti ir jāpieņem, ka tās uzreiz ir piemērojamas visiem strīdiem, kas tiek risināti brīdī, kad tās stājas spēkā (
18
). Turpretim jaunas materiālo tiesību normas parasti ir jāinterpretē tādējādi, ka tās attiecas uz situācijām, kas radušās pirms to stāšanās spēkā, tikai tad, ja no šo normu formulējuma, mērķa vai struktūras skaidri izriet, ka tām ir jāpiešķir šāds spēks (
19
).
29.
Tomēr attiecībā uz jaunām materiālo tiesību normām ir spēkā arī princips, atbilstoši kuram jauna tiesību norma ir nekavējoties piemērojama tādas situācijas vēlākām sekām, kas radusies iepriekšējās tiesību normas pastāvēšanas laikā (
20
).
30.
Rezumējot no šiem pastāvīgajā judikatūrā atzītajiem principiem var secināt, ka jaunās tiesības nav jāpiemēro pilnībā pabeigtām situācijām, ja vien expressis verbis izņēmuma veidā nav paredzēts kas cits. Turpretim situācijas, kas vēl turpinās un kuru gadījumā runa ir par tiesiskām situācijām, kuras vēl nav radušās un pilnībā pabeigtas saskaņā ar iepriekšējām tiesībām, ir jāvērtē saskaņā ar jaunajām tiesībām, līdzko tās stājās spēkā (
21
).
31.
Minētais ir vienādi piemērojams gan procesuāliem, gan materiāltiesiskiem jautājumiem.
32.
Tūlītējas jaunu tiesību normu piemērošanas situācijām, kas vēl nav pabeigtas pilnībā, mērķis ir veicināt iespējami ātru un visaptverošu attiecīgi aktuālo likumdevēja vērtējumu īstenošanos, kā arī iespējami labākajā veidā veicināt Līgumu mērķu sasniegšanu.
33.
Tikai izņēmuma gadījumā pat situācijām, kas vēl nav pabeigtas pilnībā, var tikt piemērotas iepriekšējās tiesību normas. Pirmkārt, no reglamentētās jomas īpatnībām var izrietēt, ka jaunās tiesību normas – it īpaši, ja tiek ieviesta jauna sarežģīta procedūra vai pat tiek būtiski mainīta sistēma – ir piemērojamas situācijām, kas ir radušās tikai pēc to stāšanās spēkā vai tikai pēc noteikta termiņa (
22
). Otrkārt, konkrētajā gadījumā, ņemot vērā tiesisko paļāvību, var būt pienākums piemērot iepriekšējās tiesību normas noteiktām situācijām, kas ir radušās iepriekš (
23
).
B – Principu piemērošana šajā lietā
34.
Direktīva 2003/55 2011. gada 3. martā tika aizstāta ar Direktīvu 2009/73, tātad dažas dienas pēc tam, kad Komisija sāka pārbaudīt Čehijas Republikas atbrīvojumu šajā lietā.
35.
Ir jākonstatē, ka materiāltiesiskās prasības attiecībā uz valsts iestāžu atbrīvojumu un šī atbrīvojuma pārbaudi Komisijā Direktīvas 2003/55 22. pantā un Direktīvas 2009/73 36. pantā satura ziņā neatšķiras, un labākajā gadījumā ir saskatāmas nelielas nenozīmīgas atšķirības formulējumā. Strīdīgs ir vienīgi jautājums, vai Komisijai, pārbaudot šajā lietā strīdīgo Čehijas Republikas atbrīvojumu, bija jāpiemēro iepriekšējās direktīvas vai jaunākās no šīm abām direktīvām tiesību normās ietvertās procesuālo tiesību normas. Tam ir īpaša nozīme attiecībā uz pilnvarām pieņemt lēmumu un lēmuma pieņemšanas termiņiem, kas bija Komisijas rīcībā.
36.
Pretēji Vispārējas tiesas uzskatam (
24
) šajā ziņā ir mazāk runa par jauno procesuālo tiesību normu atpakaļejošo spēku, bet gan drīzāk par iepriekšējo procesuālo tiesību normu ietekmes turpināšanos. Ir jānoskaidro, vai Komisijas saskaņā ar Direktīvas 2003/55 22. pantu uzsākts administratīvais process bija jāpabeidz saskaņā tieši ar šo tiesību normu, lai gan apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī Direktīva 2003/55 jau bija atcelta un kā jaunais tiesiskais regulējums turpmāk bija spēkā Direktīva 2009/73.
37.
Ja tiek piemērots manis iepriekš (
25
) izklāstītais princips, atbilstoši kuram jaunas procesuālo tiesību normas būtībā ir uzreiz piemērojamas visām procedūrām, kas norisinās to stāšanās spēkā brīdī, tas viennozīmīgi pamato Komisijas tēzi, ka tās apstrīdētais lēmums bija jāpieņem saskaņā ar jaunajām procesuālo tiesību normām.
38.
Turpretim – pārsūdzētajā spriedumā apstiprinātais – MGS un Čehijas Republikas pretējais viedoklis, atbilstoši kuram šajā lietā vēl bija jāpiemēro iepriekšējās procesuālo tiesību normas, var būt pamatots tikai tad, ja šajā gadījumā Direktīvas 2003/55 ietekmes turpināšanās bija nepieciešama reglamentētās jomas īpatnību (par to skat. tūlīt 1) punktu) vai tiesiskās paļāvības aizsardzības obligāto prasību (par to skat. tālāk 2) punktu) dēļ.
39.
Pretējā gadījumā ir jāpiemēro princips, ka Komisijas lēmumu nevar balstīt uz juridisku pamatu, kas šī lēmuma pieņemšanas brīdī jau vairs nav spēkā (
26
).
1) Tādu reglamentētās jomas īpatnību neesamība, kas pamato izņēmumu no principa par jaunu procesuālo tiesību normu tūlītēju piemērošanu
40.
Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā lielā mērā ir balstījusies uz reglamentētās jomas īpatnībām, lai pamatotu, ka šajā lietā ir jāpiemēro vēl Direktīvas 2003/55 22. pants, nevis jau Direktīvas 2009/73 36. pants. Tādēļ turpinājumā es analizēšu jautājumu, vai šajā lietā patiešām pastāv šādas īpatnības. Šajā ziņā es vispirms pievērsīšos Vispārējās tiesas piemērotajam “Salumi izņēmumam” (skat. tūlīt a) apakšpunktu), lai pēc tam aplūkotu MGS izteikto ideju par tiesisko regulējumu par atskaites datumu (skat. tālāk b) apakšpunktu) un Čehijas Republikas valdības norādīto vienlīdzīgas attieksmes principu (skat. pēc tam c) apakšpunktu).
a) “Salumi izņēmums”: vai Trešās gāzes direktīvas procesuālo un materiālo tiesību normas veido nedalāmu veselumu?
41.
Atsaucoties uz Salumi spriedumu (
27
), Vispārējā tiesa šajā lietā ir izklāstījusi, ka Direktīvas 2009/73 36. pantā noteiktie procesuālo un materiālo tiesību normu grozījumi veido “nedalāmu veselumu”, tādēļ tiem šajā lietā nevar atzīt “atpakaļejošu spēku” (
28
).
42.
Šis viedoklis ir kļūdains no tiesību piemērošanas viedokļa divu iemeslu dēļ.
43.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka saistībā ar Direktīvas 2009/73 36. panta piemērošanu tādai Komisijas procedūrai, kas nav noslēgusies, kā šajā gadījumā attiecībā uz Čehijas Republikas atbrīvojuma pārbaudi vispār nevar būt runa par “atpakaļejošu spēku” tā patiesajā nozīmē (
29
). Drīzāk runa bija tikai par jaunu tiesību normu tūlītēju piemērošanu procedūrai, kas nav noslēgusies un ir uzsākta saskaņā ar iepriekšējām tiesībām, tātad labākajā gadījumā par “neīstu atpakaļejošu spēku”.
44.
Otrkārt, Vispārējā tiesa balstās uz kļūdainu Salumi sprieduma izpratni. Proti, no attiecīgā sprieduma nekādā ziņā nevar secināt, ka jauns tiesiskais regulējums nevar tikt vienmēr piemērots jau tad, ja tas stājas spēkā, kamēr norisinās administratīvais process, un tajā ietvertās procesuālo un materiālo tiesību normas veido nedalāmu veselumu.
45.
Patiesībā Salumi spriedumā atzītais jaunu tiesību normu tūlītējas piemērošanas izņēmums ir formulēts daudz šaurāk. Tas attiecās uz īpašo būtiskas sistēmas maiņas gadījumu, kad atšķirīgās valsts tiesību normas tika aizstātas ar vienotu Kopienu tiesisko regulējumu un turklāt Kopienu tiesiskajā regulējumā ietvertās jaunās procesuālo un materiālo tiesību normas veidoja nedalāmu veselumu – “vispārējo tiesisko regulējumu” – un attiecībā uz to spēkā esamību laikā nevarēja tikt vērtētas atsevišķi (
30
).
46.
Pāreja no Otrās uz Trešo gāzes direktīvu nebija saistīta ar šādu būtisku sistēmas maiņu. Drīzāk Direktīvas 2009/73. gadījumā runa ir par jau pastāvošas kopīgu noteikumu dabasgāzes iekšējam tirgum sistēmas attīstību. Tiesa jau ir lēmusi, ka Salumi izņēmums nav piemērojams situācijai, kad ar jaunu Savienības tiesību aktu ar dažiem grozījumiem tiek pārņemts spēkā esošs Savienības tiesiskais regulējums (
31
).
47.
Turklāt šajā gadījumā ir papildus jānorāda, ka Direktīvas 2009/73 36. pantā norādītā procedūra, kas ir jāievēro Komisijai, tika mainīta tikai dažos tās aspektos, turpretim materiāltiesiskās tiesību normas salīdzinājumā ar Direktīvas 2003/55 22. pantu satura ziņā ir palikušas tādas pašas. Arī minētais liecina pret pieņēmumu par būtisku sistēmas maiņu, kā tas bija Salumi gadījumā.
48.
Turklāt apstāklis, ka procesuālo tiesību normas dažos to aspektos – iespējams, pat būtiski – ir mainījušās, pats par sevi nesniedz atbildi uz jautājumu, vai procesuālo un materiālo tiesību normas Direktīvas 2009/73 36. pantā ir tik cieši saistītas viena ar otru, ka tās à la Salumi veido nedalāmu veselumu.
49.
Visbeidzot, pārsūdzētajā spriedumā tiek izteikts tikai apgalvojums par šo procesuālo un materiālo tiesību normu nedalāmību, Vispārējai tiesai šajā ziņā nesniedzot konkrētas norādes. Tā vietā Vispārējā tiesa iegrimst dažu procedūras grozījumu analizē (
32
), kuri gan bez šaubām tika izdarīti ar Direktīvu 2009/73 un kuriem visumā var būt zināma nozīme, taču šajā lietā tie nav svarīgi (
33
).
50.
Līdz ar to Vispārējā tiesa šajā lietā kļūdaini ir balstījusies uz “Salumi izņēmumu”, lai pamatotu, ka Direktīvas 2009/73 36. pantam nevarēja tikt atzīta spēkā esamība un tā vietā bija jāturpina piemērot Direktīvas 2003/55 22. pants.
b) Tāda tiesiskā regulējuma par atskaites datumu neesamība, kas ir atkarīgs no procedūras uzsākšanas
51.
Direktīvā 2009/73 nav ietverti pārejas noteikumi par administratīvajiem procesiem, kas tiek izskatīti. Nepastāvot šādiem noteikumiem, attiecībā uz pāreju no Direktīvas 2003/55 uz Direktīvu 2009/73 nevar tikt izdarīts secinājums par tādu tiesisko regulējumu par atskaites datumu, atbilstoši kuram visiem pirms 2011. gada 3. marta uzsāktajiem administratīvajiem procesiem ir vēl jāpiemēro tikai iepriekšējās tiesību normas.
52.
Savienības tiesībās nepastāv arī vispārējs princips, atbilstoši kuram lieta vienmēr būtu jāizlemj saskaņā ar procedūras uzsākšanas brīdī spēkā esošajām procesuālo tiesību normām. Tieši pretēji, kā jau minēts iepriekš, jaunas procesuālo tiesību normas parasti ir jāpiemēro uzreiz, arī procedūrām, kas jau norisinās (
34
). Tā, piemēram, ir rīkojusies arī pati Tiesa pēc procesuālo tiesību aktu grozījumiem (
35
).
53.
Tiesa gan attiecībā uz Savienības tiesību normām par ietekmes uz vidi novērtējumu ir nospriedusi, ka tās ir piemērojamas tikai projektiem, attiecībā uz kuriem pieteikums attiecīgajā dalībvalstī bija formāli iesniegts pēc transponēšanas termiņa beigām (
36
).
54.
Taču tā ir izdarījusi secinājumu par šādu tiesisko regulējumu par atskaites datumu tikai tiktāl, ciktāl runa bija par materiāltiesisko jautājumu, vai vispār pastāv pienākums veikt projektu ietekmes uz vidi novērtējumu. Turpretim konkrētas izmaiņas Savienības tiesību prasībās par ietekmes uz vidi novērtējuma procedūru ir uzreiz jāpiemēro arī procedūrām, kas jau norisinās (
37
).
55.
Turklāt minētais tiesiskais regulējums par atskaites datumu attiecībā uz ietekmes uz vidi novērtējumu lielā mērā ir ieviests attiecīgo procedūru lielās sarežģītības dēļ (
38
). Arī tādēļ to nevar vienkārši izmantot citās jomās, kuras nav tikpat sarežģītas.
56.
Ja minēto attiecina uz šo lietu, ir jāuzsver, ka ar Direktīvas 2009/73 36. pantu tika veiktas nevis būtiskas sistēmas izmaiņas, bet gan tikai konkrēti Komisijas piemērojamo procesuālo tiesību normu grozījumi. Ar šiem grozījumiem, piemēram, netika radīti papildus apgrūtinājumi vai novilcināšanās attiecībā uz valsts iestāžu atbrīvojumu pārbaudi, bet gan, tieši pretēji, ar tiem procedūra tika vienkāršota. Tas tādēļ, ka Komisijai tagad vairs nav pienākuma pirms galīgā lēmuma pieņemšanas procedūrā neformāli lūgt dalībvalsti grozīt vai atcelt tās atbrīvojumu (taču šādi vēl bija noteikts Direktīvas 2003/55 22. panta 4. punkta trešajā daļā). Tā kā Direktīvas 2009/37 36. pantā šāds starpposms vairs nav paredzēts, tas veicina lielāku procedūras norises efektivitāti.
57.
Ņemot vērā minēto, tūlītēja Direktīvas 2009/73 36. panta piemērošana šajā gadījumā aplūkotajam Komisijas administratīvajam procesam būtu piemērota pat tad, ja šajā lietā būtu vēlēšanās izmantot judikatūru par ietekmes uz vidi novērtējumu.
58.
Es nepievienojos Čehijas Republikas valdības bažām, ka administratīvais process kā vilciens varētu noskriet no sliedēm, ja pusceļā notiek pāreja no Direktīvas 2003/55 22. panta uz Direktīvas 2009/73 36. pantu kā jauno juridisko pamatu. Tas tādēļ, ka vilciens, Komisijai tūlīt piemērojot jaunās procesuālo tiesību normas, sasniedza savu plānoto galamērķi, pat ja kustības saraksts brauciena laikā tika nedaudz mainīts. Turpretim brauciena turpināšana pa Direktīvas 2003/55 norādīto ceļu manā ieskatā būtu noslēgusies uz rezerves ceļa.
c) Vienlīdzīgas attieksmes princips
59.
Čehijas Republikas valdība norāda arī uz “vienlīdzības un taisnīguma principu”. Tās ieskatā tiktu radīta nepamatota nevienlīdzība, ja piemērojamo tiesību aktu izvēle ietilptu Komisijas rīcības brīvībā un – tādu procedūru gadījumā, kas ir uzsāktas vienlaicīgi – būtu atkarīga tikai no tā, kurā brīdī šī iestāde pieņem attiecīgu lēmumu.
60.
Arī šie argumenti ir jānoraida.
61.
Komisijas rīcības brīvībā neietilpst pieņemt lēmumu par to, kurā brīdī tā lemj par valsts atbrīvojuma saderīgumu ar noteikumiem par gāzes iekšējo tirgu. Gluži pretēji, saskaņā ar labas pārvaldības principu (skat. arī Pamattiesību hartas 41. pantu) Komisijai katrs gadījums ir jāizskata rūpīgi, objektīvi un ātri.
62.
Apstāklis, ka Komisija, iespējams, par noteiktu valsts atbrīvojumu atbilstību ir lēmusi pirms 2011. gada 3. marta un tādējādi saskaņā vēl ar iepriekšējām tiesībām, savukārt par citu valsts atbrīvojumu atbilstību tā ir lēmusi tikai pēc šī datuma un tādējādi ir pieņēmusi lēmumu, esot spēkā jaunajām tiesību normām, pats par sevi nav vienlīdzīgas attieksmes principa vai vispārēju taisnīguma apsvērumu pārkāpums. Gluži pretēji, Savienības likumdevējam 2011. gada 3. martu nosakot kā Direktīvas 2009/73 piemērošanas sākuma datumu, ir konstatējams objektīvs nošķiršanas kritērijs.
63.
Tikai tad, ja izrādītos, ka Komisija attiecībā uz noteiktām procedūrām par valsts atbrīvojumu pārbaudi apzināti ir daļēji novilcinājusi un daļēji paātrinājusi tās galīgos lēmumus, lai tie daļēji tiktu pieņemti pirms, daļēji – pēc Direktīvas 2009/73 stāšanas spēkā, varētu būt runa par labas pārvaldības un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpumu, kā arī, galu galā, par pilnvaru nepareizu izmantošanu (
39
). Tomēr šajā lietā par to nav nekādu norāžu. Tieši pretēji, no Vispārējās tiesas konstatējumiem izriet, ka administratīvais process bija norisinājies tikai dažas dienas, kad 2011. gada 3. martā, pārejot uz Direktīvu 2009/73, mainījās tiesību normas.
2) Tiesiskās paļāvības neesamība attiecībā uz iepriekšējo tiesību normu spēkā esamības turpināšanos
64.
Kā pēdējais vēl ir jāanalizē, vai atbilstoši tiesiskās paļāvības aizsardzības obligātajām prasībām šajā lietā Direktīvas 2003/55 ietekmei bija jāturpinās.
65.
Uz šādām prasībām apelācijas tiesvedībā Tiesā atsaucās it īpaši MGS, kā arī Čehijas Republikas valdība.
66.
Taču to argumentācija balstās uz nepareizu pieņēmumu, ka kopš brīža, kad Čehijas Republikas iestādes ir piešķīrušas atbrīvojumu, ir izveidojusies pilnībā pabeigta situācija, kura vairs nevar tikt apšaubīta, piemērojot tādas vēlāk pieņemtas jaunas tiesību normas kā Direktīvas 2009/73 36. pants.
67.
Taču, kā jau ir nolēmusi Tiesa, tiesiskās paļāvības aizsardzības principu nevar saprast tik plaši, ka jau sākotnēji ir izslēgta jaunas tiesību normas piemērošana tādu situāciju vēlākām sekām, kas radušās iepriekšējā tiesiskā regulējuma spēkā esamības laikā (
40
).
68.
Minētais vēl jo vairāk ir piemērojams tādās ar procesu saistītās situācijās kā šajā lietā. Tas tādēļ, ka Direktīvas 2003/55 22. pantā paredzētā procedūra par izņēmumu no noteikumiem par dabasgāzes iekšējo tirgu noteikšanu, tāpat kā procedūra, kas paredzēta to aizstājošajā Direktīvas 2009/73 36. pantā, ir vienota procedūra, pat ja šī procedūra norisinās divās stadijās, no kurām viena norisinās valsts un otra – Savienības līmenī.
69.
Lai gan Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā pareizi ir izdarījusi secinājumu par šādu vienotu procedūru (
41
), tā no minētā nav izdarījusi nepieciešamos secinājumus attiecībā uz tajā izskatāmo lietu.
70.
Vispārējai tiesai no vienotas – no divām stadijām veidotas – procedūras bija pareizi jāsecina, ka, pamatojoties tikai uz valsts iestāžu piešķirtu atbrīvojumu, nekad nevar pastāvēt pilnībā pabeigtas tiesiskās situācijas (
42
). Tas tādēļ, ka, pirmkārt, Čehijas Republikai piešķirot atbrīvojumu, bija noslēgusies tikai pirmā no divām vienotā administratīvā procesa stadijām. Otrkārt, izņēmumu nodrošināšanas procedūras saskaņā ar Direktīvu 2003/55 un Direktīvu 2009/73 atšķirībā no citiem procedūru veidiem – piemēram, MGS norādītā publiskā iepirkuma līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūra (
43
) – mērķis tieši ir tāds, ka pirmajā stadijā pieņemtais lēmums vēlreiz var tikt apšaubīts otrajā stadijā.
71.
Ir iespējama situācija, ka valsts iestādes atbrīvojuma piemērojamībai ir pagaidu raksturs līdz brīdim, kad Komisija ir izlēmusi par tā saderīgumu ar noteikumiem par dabasgāzes iekšējo tirgu. Taču nevienai personai līdz brīdim, kad Komisija ir pieņēmusi galīgo lēmumu procedūrā, nevar izveidoties tiesiskā paļāvība attiecībā uz to, ko kā izņēmumus ir piešķīrusi valsts iestāde (
44
).
72.
Ir jāatzīst, ka, kā uzsver MGS, visumā var izveidoties situācija, kad Komisija konkrētā gadījumā neprasa valsts iestādēm nekādus grozījumus attiecībā uz to atbrīvojumu vai tā atcelšanu. Taču šajā ziņā labākajā gadījumā tā ir iespēja, uz kuru attiecīgie uzņēmumi nekādā ziņā nevar paļauties. Gluži pretēji, tiem ir jārēķinās ar to, ka Komisija pieprasīs minētā atbrīvojuma grozīšanu vai pat atcelšanu, proti, pamatojoties uz Direktīvu 2003/55, kā arī piemērojot Direktīvu 2009/73.
73.
Ņemot vērā minēto, nepastāv tiesiskās paļāvības aizsardzības obligātas prasības, kas liegtu piemērot Direktīvas 2009/73 tiesību normas šīs lietas faktiem.
C – Kopsavilkums
74.
Tātad Vispārējā tiesa kopumā nav ņēmusi vērā vispārējos Savienības tiesību principus par tiesību aktu piemērojamību laikā. Līdz ar to pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, kuras dēļ tas ir jāatceļ (Tiesas statūtu 61. panta pirmās daļas pirmais teikums).
D – Papildu piezīme par termiņu problēmu
75.
Tiesvedībā Tiesā MGS argumentēja, ka Komisijai neesot tiesības pieņemt lēmumu, kāds iekļauts strīdīgajā lēmumā, jo Komisija nav ievērojusi tai noteikto termiņu.
76.
Šī argumentācija balstās uz pieņēmumu, ka šajā procedūrā ir jāpiemēro iepriekšējās tiesību normas saskaņā ar Direktīvu 2003/55. Taču, kā izklāstīts iepriekš, attiecībā uz lēmuma pieņemšanu šajā lietā jau ir spēkā jaunās tiesību normas saskaņā ar Direktīvu 2009/73, un tajās noteiktos termiņus Komisija pilnīgi neapstrīdami ir ievērojusi. Līdz ar to MGS argumenti par to, ka strīdīgais lēmums ir pieņemts, neievērojot piemērojamo termiņu, ir nepamatoti.
77.
Taču, pat ja būtu vēlēšanās secināt, ka šajā lietā turpina būt spēkā iepriekšējās tiesību normas saskaņā ar Direktīvu 2003/55, nekādā gadījumā nebūtu noteikti jāizdara secinājums, ka Komisijai zūd pilnvaras pieņemt lēmumu termiņa neievērošanas dēļ. Savienības tiesībās gan patiešām ir noteiktas jomas, kurās Komisijas klusēšana kopā ar noteikta termiņa beigām tiek uzskatīta par atļauju un Komisijai tiek liegtas tiesības iejaukties (
45
). Tomēr šādi gadījumi ir retums un parasti pamatojas uz Savienības likumdevēja expressis verbis dotu rīkojumu (
46
), kas nav atrodams nedz Direktīvā 2003/55, nedz Direktīvā 2009/73.
78.
Tādēļ šajā lietā nebūt nav jāuzskata, ka pastāv “giljotīnas efekts”, atbilstoši kuram Komisijai pēc termiņa beigām vairs nebūtu tiesības pieņemt lēmumu (
47
). Tomēr termiņa neievērošana no Komisijas puses saistībā ar Direktīvas 2003/55 22. pantu vai Direktīvas 2009/73 36. pantu, ja neievērošanai nav pamatota iemesla, var radīt Savienības ārpuslīgumisko atbildību, ja ir izpildīti LESD 340. panta otrajā daļā ietvertie nosacījumi.
VI – Pārsūdzētā sprieduma atcelšana un lietas nodošana atpakaļ Vispārējai tiesai
79.
Ja Tiesa atceļ Vispārējās tiesas spriedumu, tā var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija (Tiesas statūtu 61. panta pirmās daļas otrā teikuma pirmā alternatīva).
80.
Šajā lietā tiesvedības stadija daļēji ļauj taisīt galīgo spriedumu.
81.
Kā izklāstīts iepriekš, Vispārējā tiesa ir kļūdījusies, pieņemot, ka šajā lietā ir piemērojama Direktīva 2003/55. Patiesībā Komisija apstrīdēto lēmumu ir pilnīgi pareizi balstījusi uz Direktīvu 2009/73. Tāpēc pirmais pamats, uz kuru MGS balstīja prasību atcelt tiesību aktu Vispārējā tiesā, ir nepamatots. Šajā ziņā Tiesa var taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā.
82.
Turpretim attiecībā uz otro un, it īpaši, trešo prasības pamatu, uz kuriem MGS papildus pamatojās prasībā atcelt tiesību aktu, ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa tos pārsūdzētajā spriedumā neiztirzāja. Lietas dalībnieku pirmajā instancē iesniegtajos procesuālajos rakstos šajā ziņā gan ir ietverti apgalvojumi. Tomēr man ir šaubas, vai Tiesa, tikai pamatojoties uz tiem, ir pietiekami informēta, lai galīgi izlemtu Vispārējā tiesā celtās prasības atcelt tiesību aktu likteni.
83.
Ņemot vērā minēto, šķiet lietderīgi lietu nodot atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā izlemj par MGS celto otro un trešo prasības pamatu (Tiesas statūtu 61. panta pirmās daļas otrā teikuma otrā alternatīva).
VII – Tiesāšanās izdevumi
84.
Ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietu – kā es iesaku šajā lietā – nodod atpakaļ Vispārējai tiesai, lēmums par tiesāšanās izdevumiem tiek atlikts (secinājums a contrario no Reglamenta 184. panta 2. punkta).
VIII – Secinājumi
85.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai nolemt šādi:
1)
atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2013. gada 6. septembra spriedumu lietā Globula/Komisija (T‑465/11, EU:T:2013:406);
2)
nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemj par prasības atcelt Eiropas Komisijas 2011. gada 27. jūnija Lēmumu K(2011) 4509 otro un trešo pamatu;
3)
atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – vācu.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīva 2003/55/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 98/30/EK atcelšanu (OV L 176, 57. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā, 12. nod., 2. sēj., 230.–251. lpp.).
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 13. jūlija Direktīva 2009/73/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz dabasgāzes iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/55/EK atcelšanu (OV L 211, 94. lpp.).
(
4
)	Spriedums Globula/Komisija (T‑465/11, EU:T:2013:406), turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums” vai “Vispārējās tiesas spriedums”.
(
5
)	Šajā ziņā skat. Direktīvas 2009/73 53. pantu un 54. panta 1. punktu.
(
6
)	Direktīvas 2003/55 18. un 19. pants vai Direktīvas 2009/73 32. un 33. pants.
(
7
)	Direktīvas 2003/55 19. panta 1. punkta otrais teikums vai Direktīvas 2009/73 33. panta 1. punkta otrais teikums.
(
8
)	Direktīvas 2003/55 22. panta 1. punkts vai Direktīvas 2009/73 36. panta 1. punkts. Atšķirības, kas parādās abu tiesību normu formulējumā vācu valodā, starp “großen neuen Erdgasinfrastrukturen” [nozīmīgākiem jauniem gāzes infrastruktūras objektiem] (Direktīvas 2009/73 36. panta 1. punkts) un “größeren neuen Erdgasinfrastrukturen” [nozīmīgākām jaunām gāzes infrastruktūrām] (Direktīvas 2003/55 22. panta 1. punkts) vairumā citu valodu redakciju, it īpaši franču un angļu, neparādās.
(
9
)	Direktīvas 2003/55 22. panta 4. punkta pirmā un otrā daļa vai Direktīvas 2009/73 36. panta 8. punkts.
(
10
)	Direktīvas 2003/55 22. panta 4. punkta trešā un ceturtā daļa vai Direktīvas 2009/73 36. panta 9. punkts.
(
11
)	Pēc pašu norādītā sabiedrības Globula a.s. nosaukums 2013. gada 5. augustā tika mainīts uz Moravia Gas Storage a.s. (MGS). Turpinājumā vienkāršības labad es vienmēr runāšu par MGS.
(
12
)	Turpmāk tekstā – “ministrija”.
(
13
)	Tobrīd MGS vēl darbojās ar nosaukumu Globula.
(
14
)	Otrajā prasības pamatā MGS norādīja uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu un trešajā – uz acīmredzami kļūdainu faktu vērtējumu.
(
15
)	Pārsūdzētā sprieduma 24.–39. punkts.
(
16
)	Pārsūdzētā sprieduma 36. punkts, lasot to kopā ar 25. punktu.
(
17
)	Pirmajā no abām tiesību normām ir definēti tiesību akti, kurus pieņem iestādes, īstenojot Savienības pilnvaras, un tostarp ir aprakstītas direktīvas pazīmes. Otrajā normā ir ietverti leģislatīvo aktu noformēšanas, publicēšanas un spēkā stāšanās noteikumi.
(
18
)	Spriedumi Meridionale Industria Salumi u.c. (no 212/80 līdz 217/80, EU:C:1981:270, 9. punkts), Pokrzeptowicz-Meyer (C‑162/00, EU:C:2002:57, 49. punkts), Molenbergnatie (C‑201/04, EU:C:2006:136, 31. punkts) un Komisija/Spānija (C‑610/10, EU:C:2012:781, 45. punkts); skat. arī manus secinājumus lietā Gruber (C‑570/13, EU:C:2014:2374, 17. punkts).
(
19
)	Spriedumi Meridionale Industria Salumi u.c. (no 212/80 līdz 217/80, EU:C:1981:270, 9. punkts), Pokrzeptowicz-Meyer (C‑162/00, EU:C:2002:57, 49. punkts), Molenbergnatie (C‑201/04, EU:C:2006:136, 31. punkts) un Kuso (C‑614/11, EU:C:2013:544, 24. punkts).
(
20
)	Spriedumi Brock (68/69, EU:C:1970:24, 6. punkts), Licata/WSA (270/84, EU:C:1986:304, 31. punkts), Pokrzeptowicz-Meyer (C‑162/00, EU:C:2002:57, 50. punkts), Monsanto Technology (C‑428/08, EU:C:2010:402, 66. punkts) un Kuso (C‑614/11, EU:C:2013:544, 25. punkts).
(
21
)	Spriedums Gemeinde Altrip u.c. (C‑72/12, EU:C:2013:712, 22. punkts).
(
22
)	Šajā ziņā skat. spriedumus Meridionale Industria Salumi u.c. (no 212/80 līdz 217/80, EU:C:1981:270, 11. un 12. punkts) un Gemeinde Altrip u.c. (C‑72/12, EU:C:2013:712, 25. un 26. punkts).
(
23
)	Šajā ziņā spriedumi Meridionale Industria Salumi u.c. (no 212/80 līdz 217/80, EU:C:1981:270, 10. un 14. punkts), Pokrzeptowicz-Meyer (C‑162/00, EU:C:2002:57, 49. punkts) un Kuso (C‑614/11, EU:C:2013:544, 24. punkts).
(
24
)	Vispārējās tiesas viedoklis precīzi parādās it īpaši pārsūdzētā sprieduma 36. punktā.
(
25
)	Skat. iepriekš šo secinājumu 28. punktu.
(
26
)	Rīkojums Cantiere navale De Poli/Komisija (C‑167/11 P, EU:C:2012:164, 53. punkts), skat. arī spriedumus ArcelorMittal Luxembourg/Komisija un Komisija/ArcelorMittal Luxembourg u.c. (C‑201/09 P un C‑216/09 P, EU:C:2011:190, 75. punkts) un ThyssenKrupp Nirosta/Komisija (C‑352/09 P, EU:C:2011:191, 88. punkts).
(
27
)	Spriedums Meridionale Industria Salumi u.c. (no 212/80 līdz 217/80, EU:C:1981:270).
(
28
)	Pārsūdzētā sprieduma 36. punkts, lasot to kopā ar 25. punktu.
(
29
)	Šajā ziņā skat. vēlreiz iepriekš šo secinājumu 36. punktu.
(
30
)	Spriedumi Meridionale Industria Salumi u.c. (no 212/80 līdz 217/80, EU:C:1981:270, 11. un 12. punkts) un Molenbergnatie (C‑201/04, EU:C:2006:136, 32. punkts).
(
31
)	Spriedums Molenbergnatie (C‑201/04, EU:C:2006:136, it īpaši 33. punkts).
(
32
)	Šajā ziņā skat. pārsūdzētā sprieduma 28.–34. punktu.
(
33
)	Minētais it īpaši parādās attiecībā uz Energoregulatoru sadarbības aģentūras (ACER), par kuras iesaistīšanu šajā lietā vispār nav runas, kompetenci. Tas tādēļ, ka, kā Vispārējā tiesa pati norāda, šī lieta neattiecas uz infrastruktūru, kas atrodas vairāku dalībvalstu teritorijā (skat. pārsūdzētā sprieduma 34. punktu).
(
34
)	Skat. iepriekš šo secinājumu 28. punktu.
(
35
)	Par valsts tiesu tiesību vērsties ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 68. pantam prejudiciālā nolēmuma tiesvedības norises laikā ierobežojuma atcelšanu skat. spriedumu Weryński (C‑283/09, EU:C:2011:85, 27.–32. punkts); par 2012. gada Reglamenta piemērojamību lietās, kas ir uzsāktas pirms tā stāšanās spēkā, it īpaši skat. spriedumu Komisija/Stichting Administratiekantoor Portielje (C‑440/11 P, EU:C:2013:514, 123. punkts).
(
36
)	Spriedumi Komisija/Vācija (C‑431/92, EU:C:1995:260, 29. un 32. punkts), Gedeputeerde Staten van Noord-Holland (C‑81/96, EU:C:1998:305, 23. punkts), Križan u.c. (C‑416/10, EU:C:2013:8, 94. punkts) un Gemeinde Altrip u.c. (C‑72/12, EU:C:2013:712, 25. punkts).
(
37
)	Šajā ziņā spriedums Gemeinde Altrip u.c. (C‑72/12, EU:C:2013:712, 27.–30. punkts).
(
38
)	Spriedumi Gedeputeerde Staten van Noord- Holland (C‑81/96, EU:C:1998:305, 24. punkts), Križan u.c. (C‑416/10, EU:C:2013:8, 95. punkts) un Gemeinde Altrip u.c. (C‑72/12, EU:C:2013:712, 26. punkts).
(
39
)	Šajā ziņā spriedums Komisija/Alrosa (C‑441/07 P, EU:C:2010:377, 89. punkts).
(
40
)	Spriedumi Tomadini (84/78, EU:C:1979:129, 21. punkts), Komisija/Freistaat Sachsen (C‑334/07 P, EU:C:2008:709, 43. punkts) un Stadt Papenburg (C‑226/08, EU:C:2010:10, 46. punkts).
(
41
)	Pārsūdzētā sprieduma 32. punkts.
(
42
)	Šajā ziņā skat. vēlreiz spriedumu Gemeinde Altrip u.c. (C‑72/12, EU:C:2013:712, 22. punkts).
(
43
)	MGS šajā ziņā atsaucas uz spriedumu Komisija/Francija (C‑337/98, EU:C:2000:543, 35.–42. punkts).
(
44
)	Tāpat spriedumi Centre d’exportation du livre français (C‑199/06, EU:C:2008:79, 66. un 67. punkts) un Komisija/Freistaat Sachsen (C‑334/07 P, EU:C:2008:709, 53. punkts) saistībā ar līdzīgām problēmām valsts atbalsta jomā.
(
45
)	Par dažiem tādu Savienības tiesību normu piemēriem, kuros iestādes klusēšana tiek saprasta kā piekrišana vai noliegšana, skat. manus secinājumus lietā Housieaux (C‑186/04, EU:C:2005:70, 35. punkts).
(
46
)	Rets izņēmums, kad Tiesa no vienkāršas termiņa neievērošanas no Komisijas puses ir secinājusi tās tiesību pieņemt lēmumu zudumu, ir saistīts ar kohēzijas fondiem (spriedumi Spānija/Komisija, C‑197/13 P, EU:C:2014:2157, 103. punkts, un Spānija/Komisija, C‑429/13 P, EU:C:2014:2310, 34. punkts). Līdzīgi ir jārīkojas, pārbaudot siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu valsts sadales plānus saistībā ar Savienības klimata aizsardzības politiku (spriedums Komisija/Latvija, C‑267/11 P, EU:C:2013:624, 46. un 58. punkts).
(
47
)	Tikai pakārtoti ir jānorāda, ka arī Direktīvas 2009/73 36. pantā nav ietverts šāds tiesiskais regulējums. Gluži pretēji, no attiecīgās tiesību normas 9. punkta otrās daļas a contrario var secināt, ka termiņa neievērošanu no Komisijas puses arī turpmāk nevajadzētu sodīt ar tiesību pieņemt lēmumu zudumu.