Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTES TAMARAS ČAPETAS [TAMARA ĆAPETA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 16. aprīlī (1)
Lieta C‑555/24 P
Magistrats européens pour la démocratie et les libertés (Medel),
International Association of Judges,
Association of European Administrative Judges,
Stichting Rechters voor Rechters
pret
Eiropas Savienības Padomi
Apelācija – Atveseļošanas un noturības mehānisms – Regula (ES) 2021/241 – Padomes īstenošanas lēmums par Polijas atveseļošanas un noturības plāna novērtējuma apstiprināšanu – Atskaites punkti – Tiesiskums – Tiesu iestāžu neatkarība – Atcelšanas prasība – Tiesnešu apvienība – Locus standi – LESD 263. panta ceturtā daļa – Tiešs skārums – Individuāls skārums – Apvienība, kas darbojas tās biedru vārdā – Apvienība, kas darbojas savā vārdā – Efektīva tiesību aizsardzība tiesā
Satura rādītājs
I.
Ievads
II.
Priekšvēsture
A.
Atveseļošanas un noturības mehānisms
B.
Notikumi, kuru dēļ sākta tiesvedība Vispārējā tiesā
1.
Apstrīdētais lēmums
2.
Sekas
III.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais rīkojums
IV.
Tiesvedība Tiesā
V.
Juridiskā analīze
A.
Par prasījumu attiecībā uz atskaites punktiem F2G un F3G pieņemamību
1.
Pirmais apelācijas pamats (tiešs skārums Polijas tiesnešiem, kurus ietekmējuši Disciplinārlietu palātas lēmumi)
a)
Lietas dalībnieku galveno argumentu kopsavilkums
b)
Izvērtējums
1)
Par pirmo tieša skāruma nosacījumu
2)
Par otro tieša skāruma nosacījumu
2.
Otrā apelācijas pamata pirmā daļa (Polijas tiesnešu, uz kuriem neattiecās Disciplinārlietu palātas lēmumi, tiešs skārums)
a)
Lietas dalībnieku galveno argumentu kopsavilkums
b)
Izvērtējums
B.
Par prasījumu attiecībā uz atskaites punktu F1G pieņemamību
1.
Par otrā pamata otro daļu (visu Polijas tiesnešu un citu dalībvalstu un EEZ tiesnešu tiešs skārums)
a)
Par visiem Polijas tiesnešiem
b)
Par citu dalībvalstu un EEZ tiesnešiem
2.
Trešais pamats (apvienību locus standi savā vārdā šīs lietas apstākļos)
a)
Lietas dalībnieku galveno argumentu kopsavilkums
b)
Izvērtējums
C.
Par apvienību locus standi savā vārdā
1.
Argumenti, kas balstīti uz disfunkcionālo tiesu sistēmu Polijā
2.
Apvienību nozīme līdzdalības demokrātijā
3.
Argumenti par privileģēto prasītāju locus standi
4.
Par Eiropas Cilvēktiesību tiesas sprieduma “KlimaSeniorinnen” nozīmi
5.
Kādas ir apvienību pašu intereses?
6.
Kas ir tiešs skārums un individuāls skārums apvienības gadījumā?
VI.
Sekas
A.
Apvienību, kas darbojas savu biedru vārdā, locus standi
B.
Apvienību, kas darbojas savā vārdā, locus standi
VII.
Par tiesāšanās izdevumiem
VIII.
Secinājumi
I.      Ievads
1.        Kad kolektīvās intereses pārstāvoša apvienība var celt prasību tieši Savienības tiesās?
2.        Šis jautājums ir šīs apelācijas pamatā.
3.        Četras tiesnešus pārstāvošas apvienības Vispārējā tiesā cēla atcelšanas prasības, apstrīdot Eiropas Savienības Padomes lēmumu, ar ko apstiprināts Polijas Republikas atveseļošanas un noturības plāns, kurā ietverti atskaites punkti, kas prasa noteiktas izmaiņas šīs dalībvalsts tiesu sistēmā.
4.        Vispārējā tiesa šīs prasības noraidīja, pamatojoties uz to, ka šīm apvienībām nebija locus standi saskaņā ar Savienības tiesībām.
II.    Priekšvēsture
A.      Atveseļošanas un noturības mehānisms
5.        Lai gan šī apelācijas sūdzība attiecas tikai uz jautājumu par tiesībām celt atcelšanas prasību un tādējādi uz tās pieņemamību, prasības būtība attiecas uz Savienības finansējumu saskaņā ar vienu no tās finanšu instrumentiem – atveseļošanas un noturības mehānismu (turpmāk tekstā – “ANM”). Lai izprastu un izskatītu šo lietu, ir nepieciešams īss šā instrumenta skaidrojums.
6.        ANM, kas izveidots ar Regulu (ES) 2021/241 (turpmāk tekstā –  “ANM regula”) (2), ir galvenais Next Generation EU programmas finansēšanas instruments (3), par kuru tika panākta vienošanās pēc Covid‑19 pandēmijas (4). ANM ir pagaidu finansēšanas instruments, ko izmanto tikai daudzgadu shēmā 2021.–2027. gadam (5). ANM finansē reformas un investīcijas dalībvalstīs līdz 2026. gada 31. decembrim (6). Viens no tā jauninājumiem ir tāds, ka to finansē no līdzekļiem, ko Eiropas Komisija Savienības vārdā aizņēmusies kapitāla tirgos. Šādā veidā radītais Savienības parāds jāatmaksā līdz 2058. gadam no Eiropas Savienības pašas līdzekļiem.
7.        ANM izdevumus veido dotācijas un aizdevumi (7), kas piešķirti dalībvalstīm, pamatojoties uz to atveseļošanas un noturības plāniem (turpmāk tekstā – “ANP”) (8). Tas nozīmē, ka dalībvalstis izvēlas un ierosina finansējamās reformas un investīcijas atkarībā no to īpašajām vajadzībām. Tomēr šīm reformām un investīcijām jābūt vērstiem uz vienu no sešiem mērķiem, kas ietilpst ANM regulas darbības jomā. Saskaņā ar tās 3. pantu tie ir: 1) zaļā pārkārtošanās; 2) digitālā pārveide; 3) pārdomāta, ilgtspējīga un iekļaujoša izaugsme; 4) sociālā un teritoriālā kohēzija; 5) veselība un ekonomiskā, sociālā un institucionālā noturība; un 6) rīcībpolitikas nākamajai paaudzei, bērniem un jauniešiem, piemēram, attiecībā uz izglītību un prasmēm. No šā saraksta skaidri izriet, ka ANM finansējuma mērķis ir ne tikai atveseļošanās no Covid‑19 pandēmijas.
8.        Turklāt ANM ir uz sniegumu balstīts instruments (9), saskaņā ar kuru maksājumi dalībvalstīm tiek veikti, pamatojoties tikai uz progresu, kas panākts to reformu un investīciju īstenošanā, kuri iekļauti to ANP (10). Šajā nolūkā dalībvalstis ierosina atskaites punktus un mērķrādītājus (11), kuru izpilde ir pamats līdzekļu izmaksāšanai (12).
9.        Konkrēti atskaites punkti, kas jāizpilda, lai varētu veikt maksājumus saskaņā ar ANM, parasti tiek dēvēti par galvenajiem atskaites punktiem. Šajā lietā ir runa par trim šādiem galvenajiem atskaites punktiem, kas attiecas uz Polijas tiesu sistēmu.
10.      Tāpēc ANM izdevumu izlietojumam piemēro nosacījumus, tostarp tiesiskuma nosacījumus tāpat kā citās Savienības finanšu shēmās (13). Tas parasti nozīmē, ka maksājumiem no Savienības budžeta tiek piemēroti nosacījumi, kas ir vērsti uz Savienības politikas mērķu sasniegšanu, neaprobežojoties tikai ar izdevumu izlietojuma primāro mērķi (14).
11.      ANM regulā paredzēto finansiālā atbalsta piešķiršanas procedūru var apkopot šādi.
12.      Pirmkārt, dalībvalsts, kas vēlas saņemt finansiālu atbalstu no ANM, iesniedz Komisijai ANP (15). Plānā ir izklāstīti vairāki elementi, tostarp paskaidrojums par to, kā tas palīdz risināt problēmas, kas identificētas Padomes konkrētajai valstij adresētajos ieteikumos (turpmāk tekstā – “KVAI”) Eiropas pusgada ietvaros (16), kā arī paredzētie atskaites punkti un mērķrādītāji, un indikatīvs reformu un investīciju īstenošanas un to efektīvas uzraudzības grafiks (17).
13.      Otrkārt, Komisija ciešā sadarbībā ar dalībvalsti novērtē ANP (divu mēnešu laikā) saskaņā ar ANM
regulā noteiktajiem kritērijiem (18) un iesniedz priekšlikumu Padomes īstenošanas lēmumam (19).
14.      Šajā sakarā ANM regulas 20. panta 2. punktā ir noteikts: “Ja Komisijas novērtējums par dalībvalsts iesniegto atveseļošanas un noturības plānu ir pozitīvs, Komisijas iesniegtā priekšlikumā Padomes īstenošanas lēmumam nosaka, kādas reformas un investīciju projekti dalībvalstij jāīsteno, tostarp starpposma rādītājus un mērķrādītājus, un kādas finanšu iemaksas ir aprēķinātas saskaņā ar 11. pantu.” (20)
15.      Saskaņā ar ANM regulas 20. panta 5. punkta e) apakšpunktu Komisijas priekšlikumā Padomei jānosaka arī pasākumi, kas nepieciešami Savienības finanšu interešu aizsardzībai.
16.      Šajā tiesību normā ir atsauce uz ANM regulas 22. pantu, saskaņā ar kuru, īstenojot ANM, dalībvalstis kā līdzekļu saņēmējas vai aizņēmējas veic visus attiecīgos pasākumus, lai aizsargātu Savienības finanšu intereses un nodrošinātu, ka līdzekļu izmantošana saistībā ar pasākumiem, ko atbalsta ar mehānismu, atbilst piemērojamajiem Savienības un valstu tiesību aktiem. Šajā nolūkā tām ir jānodrošina rezultatīva un efektīva iekšējās kontroles sistēma (21).
17.      Treškārt, Padome pēc Komisijas priekšlikuma četru nedēļu laikā ar īstenošanas lēmumu apstiprina dalībvalsts iesniegtā ANP novērtējumu (22).
18.      Ceturtkārt, pēc attiecīgo atskaites punktu un mērķrādītāju sasniegšanas dalībvalsts var iesniegt Komisijai pienācīgi pamatotu pieprasījumu maksājumam (23).
19.      Ja Komisija pēc Ekonomikas un finanšu komitejas atzinuma (24) saņemšanas sniedz pozitīvu novērtējumu, tā pieņem lēmumu, ar ko atļauj izmaksu (25). Ja, gluži pretēji, Komisija konstatē, ka atskaites punkti un mērķrādītāji nav izpildīti apmierinoši, visas finanšu iemaksas vai tās daļas izmaksa tiek apturēta (26).
20.      Šajā apelācijā atcelšanas prasība attiecas uz Padomes īstenošanas lēmumu, un tādējādi tā ir stadija pirms pasākumiem, ar kuriem atļauj faktisko līdzekļu izmaksu.
B.      Notikumi, kuru dēļ sākta tiesvedība Vispārējā tiesā
21.      2021. gada 3. maijā Polija iesniedza Komisijai savu ANP (27).
22.      2022. gada 1. jūnijā Komisija sniedza pozitīvu novērtējumu par Polijas ANP.
23.      2022. gada 17. jūnijā, pamatojoties uz Komisijas priekšlikumu (28), Padome pieņēma īstenošanas lēmumu par Polijas ANP novērtējuma apstiprināšanu (turpmāk – “apstrīdētais lēmums”) (29).
1.      Apstrīdētais lēmums
24.      Ar šo Polijai adresēto lēmumu (30) Padome apstiprināja šīs dalībvalsts ierosināto ANP, tostarp attiecīgos atskaites punktus un mērķrādītājus (31). Minētajā lēmumā ir noteiktas Polijai pieejamo neatmaksājamo dotāciju summas (32), kā arī aizdevumu veidā pieejamās summas (33).
25.      Lēmuma preambulā norādīts, ka Polijas ANP mērķis tostarp ir risināt KVAI problēmas Eiropas pusgada ietvaros saistībā ar investīciju vidi un it īpaši Polijas tiesu sistēmu (34).
26.      Saskaņā ar minētā lēmuma 45. apsvērumu, lai aizsargātu ES finanšu intereses, “ir noteikti atskaites punkti reformai, ar kuru paredzēts stiprināt tiesu neatkarību un objektivitāti, reformai, ar ko paredzēts labot to tiesnešu situāciju, kurus skāruši Augstākās tiesas Disciplinārlietu palātas lēmumi disciplinārlietās un tiesnešu imunitātes lietās, lai – pēc tam, kad jaunā palāta nekavējoties veikusi pozitīvu pārskatīšanas procedūru, – panāktu šo tiesnešu atjaunošanu amatā, un reformai, ar ko paredzēts nodrošināt Polijas ANP efektīvu revīziju un kontroli, tostarp Savienības finanšu interešu aizsardzību”. Polijai šie atskaites punkti jāizpilda pirms pirmā maksājuma pieprasījuma iesniegšanas, un pirms to izpildes maksājumus nedrīkst veikt.
27.      Turklāt minētā lēmuma 45. apsvērumā ir noteikts, ka prasība sasniegt šos atskaites punktus “neskar Polijas pienākumu vienmēr pildīt savas saistības saskaņā ar Savienības tiesību aktiem, jo īpaši Līguma par Eiropas Savienību (“LES”) 19. panta 1. punktu, kā to interpretējusi Eiropas Savienības Tiesa, kas ir būtisks Savienības acquis elements”.
28.      Šā lēmuma 50. apsvērumā arī ir precizēts: “šis lēmums, ar ko Komisija apstiprina Polijas ANP pozitīvo novērtējumu, jo īpaši attiecībā uz atbilstošajiem tiesu sistēmas reformas atskaites punktiem, neskar nevienu pašreizējo vai turpmāko pārkāpuma procedūru un – plašākā nozīmē – Polijas pienākumu ievērot Savienības tiesību aktus, jo īpaši Eiropas Savienības Tiesas nolēmumus.”
29.      Tiesu sistēmas atskaites punkti ir uzskaitīti pielikumā kā atskaites punkti F1G, F2G un F3G. Minētajā pielikumā ir paskaidrots, ka “reformu galvenais mērķis ir paaugstināt tiesiskās aizsardzības standartu un uzlabot investīciju vidi Polijā, kā arī atbalstīt [ANM regulas] 22. pantā minēto iekšējās kontroles sistēmu, stiprinot tiesu neatkarības un objektivitātes garantijas. Reformas rezultātā tiek stiprināta tiesu un tiesnešu neatkarība un objektivitāte, kas noteikta tiesību aktos saskaņā ar [LES] 19. pantu un attiecīgo ES acquis. Kā paredzēts [ANM regulas] 24. panta 3. punktā, visas citas reformas īsteno, nevājinot šo rezultātu un negatīvi neietekmējot turpmāk minētos elementus.” (35)
30.      Atskaites punkts F1G attiecas uz “F1.1. Tiesu neatkarības un objektivitātes stiprināšana”. Tas formulēts šādi:
“Reforma:
a)      visās lietās, kas attiecas uz tiesnešiem, tostarp disciplinārlietām un tiesnešu imunitātes atcelšanu, nosaka Augstākās tiesas palātas, izņemot esošo Disciplinārlietu palātu, kompetences apjomu, kas atbilst prasībām, kuras izriet no LES 19. panta 1. punkta. Tas nodrošina, ka iepriekš minētās lietas izskata neatkarīga un objektīva ar likumu izveidota tiesa, vienlaikus ierobežojot rīcības brīvību noteikt disciplinārtiesu, kurai ir jurisdikcija pirmajā instancē lietās, kas attiecas uz vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešiem,
b)      precizēt tiesnešu disciplināratbildības tvērumu, nodrošinot, ka netiek ierobežotas Polijas tiesu tiesības iesniegt [Eiropas Savienības Tiesas] lūgumus sniegt prejudiciālus nolēmumus. Šāds lūgums nav pamats ierosināt disciplinārlietu pret tiesnesi,
c)      lai gan tiesnešus joprojām var saukt pie atbildības par profesionālās ētikas pārkāpumiem, tostarp par acīmredzamiem un smagiem tiesību aktu pārkāpumiem, konstatē, ka tiesas nolēmumu saturs nav uzskatāms par disciplinārpārkāpumu,
d)      nodrošinātu, ka pārbaudes sākšana tiesvedībā par to, vai tiesnesis atbilst neatkarības, objektivitātes un “tiesību aktos noteiktajām” prasībām saskaņā ar LES 19. pantu, ir iespējama kompetentajai tiesai, ja par šo jautājumu rodas nopietnas šaubas, un ka šāda pārbaude nav uzskatāma par disciplinārpārkāpumu,
e)      stiprināt pušu procesuālās garantijas un pilnvaras disciplinārlietās pret tiesnešiem
I) nodrošinot, ka disciplinārlietas pret vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešiem tiek izskatītas saprātīgā termiņā,
II) precīzākus noteikumus par to tiesu teritoriālo jurisdikciju, kuras izskata disciplinārlietas, lai nodrošinātu, ka attiecīgo tiesu var tieši noteikt saskaņā ar tiesību aktu; un;
III) nodrošināt, ka aizstāvja iecelšana disciplinārlietās pret tiesnesi notiek saprātīgā termiņā, kā arī nodrošina laiku aizstāvja sagatavošanai pēc būtības, lai tas varētu pildīt savas funkcijas konkrētajā procesā. Vienlaikus tiesa aptur tiesvedības norisi, ja apsūdzētais tiesnesis vai viņa aizstāvis ir pienācīgi pamatots prombūtnē.
Reforma stājas spēkā līdz 2022. gada otrā ceturkšņa beigām.”
31.      Atskaites punkts F2G attiecas uz “F1.2. Reforma to tiesnešu situācijas uzlabošanai, kurus skar Augstākās tiesas Disciplinārlietu palātas lēmumi disciplinārlietās un tiesnešu imunitātes lietās”. Tas formulēts šādi:
“Reforma nodrošina, ka tiesnešiem, kurus skar Augstākās tiesas Disciplinārlietu palātas lēmumi, ir piekļuve viņu lietu pārskatīšanai. Šādas lietas, par kurām jau ir lēmusi Disciplinārlietu palāta, izskata tiesa, kas atbilst LES 19. panta 1. punkta prasībām, saskaņā ar noteikumiem, kas jāpieņem, pamatojoties uz iepriekš minēto reformu. Leģislatīvajā aktā nosaka, ka pirmā tiesas sēde šo lietu izskatīšanai notiek trīs mēnešu laikā pēc tam, kad saņemts tiesneša priekšlikums par pārskatīšanu, un ka lietas izskata divpadsmit mēnešu laikā pēc šāda ierosinājuma saņemšanas. Lietas, kas vēl tiek izskatītas Disciplinārlietu palātā, nodod turpmākai izskatīšanai tiesā saskaņā ar noteikumiem, kas pieņemti iepriekš minētajā tiesvedībā.
Reforma stājas spēkā līdz 2022. gada otrā ceturkšņa beigām.
Abas iepriekš uzskaitītās reformas, kuru pabeigšanas datums ir 2022. gada 2. ceturksnis, tiek īstenotas pirms pirmā maksājuma pieprasījuma iesniegšanas Komisijai, un tās ir priekšnoteikums jebkuram maksājumam saskaņā ar ANM regulas 24. pantu.”
32.      Atskaites punkts F3G attiecas uz “F1.2. Reforma to tiesnešu situācijas uzlabošanai, kurus skar Augstākās tiesas Disciplinārlietu palātas lēmumi disciplinārlietās un tiesnešu imunitātes lietās”. Tas
formulēts šādi:
“Visas pārskatīšanas lietas, kas sāktas saskaņā ar F2G starpposma mērķi, izskata, izņemot pienācīgi pamatotus ārkārtas apstākļus.”
33.      Šis atskaites punkts jāsasniedz 2023. gada ceturtajā ceturksnī.
2.      Sekas
34.      Polija 2023. gada 15. decembrī iesniedza pieprasījumu izmaksāt pirmo dotāciju un aizdevumu atbalsta daļu atbilstoši ANM.
35.      Komisija 2024. gada 29. februārī sniedza pozitīvu sākotnējo novērtējumu, konstatējot, ka Polija ir apmierinoši izpildījusi atskaites punktus F1G un F2G (36). Šis novērtējums it īpaši bija balstīts uz Polijas tiesību aktu noteikumiem, kas pieņemti 2022. gada 9. jūnijā (turpmāk tekstā – “2022. gada 9. jūnija likums”) (37), neilgi pirms tam, kad Padome 2022. gada 17. jūnijā pieņēma apstrīdēto lēmumu.
36.      Komisija 2024. gada 5. aprīlī pieņēma īstenošanas lēmumu, ar kuru atļāva izmaksāt līdzekļus, apstiprinot, ka atskaites punkti F1G un F2G ir izpildīti apmierinoši (38).
37.      Pēc tam, 2024. gada 27. decembrī, Polija pieprasīja turpmāko maksājumu izmaksu. Pēc pozitīva sākotnējā novērtējuma, kurā secināts, ka Polija ir apmierinoši izpildījusi atskaites punktu F3G (39), Komisija 2025. gada 19. novembrī pieņēma īstenošanas lēmumu, ar ko atļāva izmaksāt šos maksājumus (40).
III. Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais rīkojums
38.      Pa to laiku četras tiesnešus pārstāvošās apvienības 2022. gada 28. augustā katra cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu pilnībā, izvirzot piecus prasības pamatus (41).
39.      No Vispārējās tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka pirmā apvienība – Magistrats européenne pour la démocratie et la libertés (turpmāk tekstā – “Medel”) ir Francijā dibināta apvienība, kuras biedri ir tiesnešu un prokuroru apvienības. Lai gan tās biedri ir tikai šādas apvienības, ikviens šo apvienību biedrs ipso facto tiek uzskatīts par Medel biedru. Tās biedru vidū ir Polijas tiesnešu apvienība Iustitia, kurā ietilpst vairāki Polijas tiesneši, pret kuriem ierosinātas disciplinārlietas (42). Medel mērķi tostarp ietver tiesu iestāžu neatkarības aizsardzību un tiesiskuma ievērošanu.
40.      Otrā apvienība – International Association of Judges (turpmāk tekstā –  “IAJ”) ir Austrijā dibināta starptautiska organizācija, kuras biedri ir reprezentatīvas tiesnešu grupas no pieciem kontinentiem. Lai gan tās biedri ir tikai viena pārstāvniecības apvienība no katras valsts, jebkurš šādas apvienības biedrs ipso facto tiek uzskatīts par IAJ biedru. Tās biedru vidū, tāpat kā Medel biedru vidū, ir Polijas tiesnešu apvienība Iustitia, kurā ir vairāki Polijas tiesneši, pret kuriem ierosinātas disciplinārlietas. IAJ galvenais mērķis ir aizsargāt tiesu iestāžu neatkarību.
41.      Trešā apvienība – Association of European Administrative Judges (turpmāk tekstā – “AEAJ”) ir Vācijā dibināta apvienība, kuras biedru vidū ir valstu administratīvo tiesnešu apvienības, kas pārstāv administratīvos tiesnešus visā Eiropā, tostarp Polijā, kā arī atsevišķi administratīvie tiesneši no valstīm, kuras nepārstāv neviena nacionālā apvienība. Tās mērķi tostarp ietver tiesiskās aizsardzības iespēju paplašināšanu privātpersonām attiecībā pret valsts iestādēm Eiropā, kā arī brīvības un taisnīguma veicināšanu.
42.      Ceturtā apvienība – Rechters voor Rechters (Tiesneši tiesnešiem) ir Nīderlandē dibināts fonds. To izveidoja tiesneši, lai atbalstītu citus tiesnešus, it īpaši tos, kuri ir saskārušies ar iejaukšanos viņu neatkarībā. Tā aizstāv Polijas tiesnešu intereses, tostarp to tiesnešu intereses, pret kuriem ierosinātas disciplinārlietas.
43.      Prasību galvenais pamatojums bija tas, ka Padome esot kļūdījusies, apstiprinot Polijas ANP novērtējumu, jo atskaites punkti F1G, F2G un F3G vairākos aspektos pārkāpuši Savienības tiesību aktus. Šajā ziņā tās apgalvoja, ka atskaites punkti F2G un F3G nav saderīgi ar Tiesas judikatūru (43) par Polijas Augstākās tiesas Disciplinārlietu palātu (turpmāk tekstā – “Disciplinārlietu palāta”) un tādējādi pasliktina to Polijas tiesnešu stāvokli, pret kuriem vērstas nelikumīgas sankcijas, kā arī vēl vairāk apdraud tiesu iestāžu neatkarību, savukārt atskaites punkts F1G nav pietiekams, lai nodrošinātu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā Polijā, un līdz ar to neatbilst attiecīgajiem Savienības tiesībās noteiktajiem standartiem.
44.      Polijai, Ungārijai un Komisijai tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.
45.      Ar 2024. gada 4. jūnija rīkojumu Medel u.c./Padome (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”) (44) Vispārējā tiesa, izskatot lietu virspalātā paātrinātā tiesvedībā (45), noraidīja prasības kā nepieņemamas, nospriežot, ka šīm četrām apvienībām nav locus standi atbilstoši LESD 263. panta ceturtajai daļai (46).
46.      Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 40. punktā vispirms ir norādījusi, ka “atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai atcelšanas prasības, ko iesniegušas apvienības, tiek uzskatītas par pieņemamām trīs situācijās: pirmkārt, ja tiesību normā profesionālām apvienībām ir skaidri atzīta virkne procesuāla rakstura iespēju, otrkārt, ja apvienība pārstāv savu biedru, kuri paši ir tiesīgi celt prasību, intereses un, treškārt, ja apvienība ir individualizēta, jo ir skartas tās kā apvienības intereses, it īpaši tādēļ, ka tiesību akts, kura atcelšana tiek prasīta, ietekmē tās kā sarunu dalībnieka pozīciju” (47).
47.      Pēc tam Vispārējā tiesa izvērtēja šo četru apvienību, kas darbojas gan savā, gan savu biedru vārdā, celto prasību pieņemamību. Šķiet, ka Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka pirmā un trešā iepriekšējā punktā aprakstītā situācija attiecas uz apvienībām, kas darbojas savā vārdā, un otrā – uz apvienībām, kas darbojas savu biedru vārdā.
48.      Pirmkārt, Vispārējā tiesa atzina prasības par nepieņemamām, ciktāl prasītājas darbojas savā vārdā. Attiecībā uz pirmo situāciju Vispārējā tiesa uzskatīja, ka nav tiesību normu, kas prasītājām piešķirtu procesuālās pilnvaras saistībā ar ANM (pārsūdzētā rīkojuma 42.–45. punkts). Attiecībā uz trešo situāciju Vispārējā tiesa uzskatīja, ka prasītājas nav pierādījušas, ka būtu skartas to kā apvienību intereses, jo tikai ar to, ka tās ir sarunu biedri Savienības iestādēs tiesiskuma kontekstā vai ka tām ir novērotāja statuss Eiropas Padomes struktūrās, nepietiek (pārsūdzētā rīkojuma 46.–51. punkts).
49.      Otrkārt, Vispārējā tiesa atzina, ka prasības ir nepieņemamas atbilstoši otrai situācijai, ciktāl prasītājas darbojās savu biedru vārdā (48). Tā sāka ar nosacījumu par tiešu skārumu un izvērtējumu iedalīja trīs daļās attiecībā uz tiesnešu grupām (pārsūdzētā rīkojuma 59. un 60. punkts).
50.      Vispārējās tiesas ieskatā atskaites punktiem F1G, F2G un F3G bija budžeta nosacījumu raksturs, jo to izpilde bija ANM finansējuma saņemšanas nosacījums. Nosakot šos atskaites punktus, Padome neesot mēģinājusi ne aizstāt noteikumus par tiesiskuma vērtību vai efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ne arī atļaut Polijai neievērot Tiesas spriedumus (pārsūdzētā rīkojuma 65.–80. punkts).
51.      Ņemot to vērā, Vispārējā tiesa konstatēja, ka atskaites punkti F2G un F3G tieši neskar to Polijas tiesnešu tiesisko stāvokli, kurus ietekmējuši Disciplinārlietu palātas lēmumi (pārsūdzētā rīkojuma 81.–93. punkts). Tā arī pamatoja, ka, tā kā atskaites punkti F2G un F3G tieši neskar to Polijas tiesnešu tiesisko stāvokli, kurus ietekmējuši Disciplinārlietu palātas lēmumi, tas pats attiecas uz Polijas tiesnešiem, kurus šādi lēmumi nav ietekmējuši (pārsūdzētā rīkojuma 96. punkts).
52.      Pievēršoties atskaites punktam F1G Vispārējā tiesa uzskatīja, ka visi Polijas tiesneši, kā arī citu dalībvalstu un Eiropas Ekonomikas zonas (turpmāk tekstā – “EEZ”) tiesneši nav tieši skarti. Šajā ziņā prasītājas esot izteikušas tikai vispārīga rakstura apgalvojumus, pamatojoties uz viedokli par to, kas būtu bijis jāiekļauj šajā atskaites punktā, nenorādot konkrētus elementus, kas tieši skar Polijas tiesnešus. Katrā ziņā tas, ka apstrīdētajā lēmumā nav noteikumu, kurus prasītājas uzskatīja par vajadzīgiem, neesot atzīstams par tiešu iejaukšanos Polijas tiesnešu tiesībās, kas tieši ietekmētu to tiesisko stāvokli (pārsūdzētā rīkojuma 97.–101. punkts).
53.      Tāpat Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, pat ja tiesiskās sistēmas trūkumi kādā dalībvalstī var radīt ietekmi uz tiesu varas īstenošanu citās dalībvalstīs, tas nenozīmē, ka apstrīdētais lēmums var tieši ietekmēt citu dalībvalstu un EEZ tiesnešu tiesisko stāvokli. Arī iespējamās plašākas ietekmes risks starp dalībvalstīm, ciktāl vienas dalībvalsts likumdevējs balstītos uz citu dalībvalstu reformām, neesot pierādījis, ka apstrīdētais lēmums tieši ietekmēja šo tiesnešu situāciju (pārsūdzētā rīkojuma 102.–107. punkts).
54.      Treškārt, Vispārējā tiesa noraidīja prasītāju argumentus, kurus tā raksturoja kā aicinājumu atvieglot  pieņemamības nosacījumus šajā lietā. Tā kā prasītājas nevarēja apgalvot, ka apstrīdētais lēmums tās skar tieši, tas nozīmētu, ka Vispārējā tiesa pretēji Tiesas judikatūrai atceltu LESD 263. pantā paredzēto tiešā skāruma nosacījumu. Polijas tiesu sistēmas sistēmiskie trūkumi nevarot attaisnot atkāpi no šā nosacījuma. Tomēr Vispārējā tiesa uzsvēra, ka tās secinājumi neskar Polijas pienākumus novērst Tiesas konstatētos Savienības tiesību pārkāpumus attiecībā uz tiesiskumu, ka LESD 263. pants ļauj dalībvalstīm un Savienības iestādēm celt prasības attiecībā uz Savienības tiesību aktiem un ka Komisijai kā Līgumu uzraudzītājai ir jārīkojas, lai nodrošinātu, ka Polija ievēro LES 19. panta 1. punkta otro daļu (pārsūdzētā rīkojuma 113.–118. punkts).
IV.    Tiesvedība Tiesā
55.      Ar 2024. gada 14. augustā iesniegto apelācijas sūdzību četras apvienības kā apelācijas sūdzības iesniedzējas lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto rīkojumu, atzīt prasības par pieņemamām un nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu pēc būtības. Tās lūdz Tiesu arī piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
56.      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2025. gada 4. februāra rīkojumu (49) tika noraidīti apvienību RECLAIM un The Good Lobby, kā arī fonda Fundación Hay Derecho iesniegtie pieteikumi par iestāšanos lietā apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumu atbalstam.
57.      Atbildē, kas iesniegta 2025. gada 14. novembrī, Padome lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
58.      Atbildē, kas iesniegta 2025. gada 12. novembrī, Polija lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
59.      Atbildē, kas iesniegta 2025. gada 14. novembrī, Ungārija lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt.
60.      Atbildē, kas iesniegta 2025. gada 7. novembrī, Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
61.      Apelācijas sūdzības iesniedzējas 2025. gada 25. februārī iesniedza arī replikas rakstu, savukārt Padome un Komisija katra iesniedza atbildes rakstu uz repliku 2025. gada 4. aprīlī, un Polija un Ungārija katra iesniedza atbildes rakstu uz repliku 2025. gada 7. aprīlī.
62.      Tiesas sēde notika 2025. gada 2. decembrī, un tajā apelācijas sūdzības iesniedzējas, Padome, Polija, Ungārija un Komisija sniedza mutvārdu apsvērumus.
V.      Juridiskā analīze
63.      Galvenais šajā apelācijas sūdzībā izvirzītais jautājums ir par to, vai Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, noraidot četru apelācijas sūdzības iesniedzēju, kas ir apvienības, atcelšanas prasības, pamatojoties uz to, ka tām nav locus standi saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu.
64.      No Tiesas judikatūras izriet, ka apvienības var celt atcelšanas prasību vai nu savu biedru vārdā vai savā vārdā (50).
65.      Šī lieta dod Tiesai iespēju precizēt atšķirības locus standi prasībās attiecībā uz šīm divām dažādajām apvienību procesuālajām iespējām. Svarīgi, ka Tiesa tiek aicināta interpretēt nosacījumus par tiešu skārumu un individuālu skārumu situācijās, kad apvienības darbojas savā vārdā, un šis jautājums judikatūrā vēl nav pietiekami izskaidrots.
66.      Apelācijas sūdzības iesniedzēju, kas ir apvienības, trīs apelācijas pamati atbilst šīm divām procesuālajām iespējām. Ar pirmajiem diviem pamatiem tās apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, uzskatīdama, ka dažādu kategoriju tiesnešiem, kas ir šo apvienību biedri, nav locus standi. Trešais pamats attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju apvienību locus standi, darbojoties savā vārdā.
67.      Tajā pašā laikā vispirms jānorāda, kā izriet no šo secinājumu 43. punkta, ka prasījumi, kas attiecas uz F1G atskaites punktu, un prasījumi, kas attiecas uz F2G un F3G atskaites punktiem, ir atšķirīgi.
68.      Attiecībā uz diviem pēdējiem atskaites punktiem pirmajā instancē apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apgalvoja, ka prasība ieviest Disciplinārlietu palātas pieņemto disciplināro lēmumu pārskatīšanas procedūru ir pretrunā Savienības tiesībām, kā tās interpretējusi Tiesa, jo šādi lēmumi paši par sevi būtu jāuzskata par spēkā neesošiem, un tam šāda procedūra nav nepieciešama.
69.      Attiecībā uz atskaites punktu F1G apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvoja, ka tas nav pietiekams, lai nodrošinātu tiesu iestāžu neatkarību Polijā (51). Tādējādi tieši pastāvošo prasību nepietiekamība, nevis pretruna starp tām, ir iemesls, kādēļ apelācijas sūdzības iesniedzēju skatījumā ar apstrīdēto lēmumu nav nodrošināta iekšējās kontroles sistēma, kas nepieciešama Savienības finanšu interešu aizsardzībai, pārkāpjot ANM regulas 20. panta 5. punkta e) apakšpunktu un 22. pantu.
70.      Šo prasījumu rakstura atšķirībai ir nozīme, lai novērtētu tiešo skārumu kā vienu no locus standi nosacījumiem, jo šāds vērtējums balstās uz apstrīdētā akta ietekmi uz prasītāja situāciju.
71.      Šā iemesla dēļ mana analīze ir strukturēta šādi. A sadaļā izvērtēšu to prasījumu pieņemamību, kas attiecas uz atskaites punktiem F2G un F3G. Šajā ziņā atbilstošie apelācijas pamati ir pirmais pamats un otrā pamata pirmā daļa. Tie ir vērsti pret to, ka Vispārējā tiesa ir noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzēju apvienību prasījumus, pamatojoties uz to, ka divas dažādas Polijas tiesnešu grupas, kas ir šo apvienību biedri, nav tieši skartas. Tādējādi tie attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju apvienību tiesībām celt prasību savu biedru vārdā.
72.      B sadaļā izvērtēšu to prasījumu pieņemamību, kas attiecas uz atskaites punktu F1G. Šajā ziņā atbilstošie apelācijas pamati ir otrā pamata otrā daļa un trešais pamats. No vienas puses, tie ir vērsti pret to, ka Vispārējā tiesa noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzēju apvienību prasījumus, pamatojoties uz to, ka visi Polijas tiesneši un citi dalībvalstu un EEZ tiesneši nav tieši skarti, un tādējādi attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju apvienību tiesībām celt prasību savu biedru vārdā. No otras puses, tie attiecas arī uz Vispārējās tiesas lēmumu noraidīt apelācijas sūdzības iesniedzēju apvienību prasījumus, pamatojoties uz to, ka tām nav tiesību celt prasību savā vārdā.
73.      C sadaļā izskatīšu jautājumus, uz kuriem Vispārējā tiesa nav atbildējusi attiecībā uz apvienību tiesībām celt prasību savā vārdā, lai atrisinātu jautājumu par locus standi šajā lietā.
A.      Par prasījumu attiecībā uz atskaites punktiem F2G un F3G pieņemamību
1.      Pirmais apelācijas pamats (tiešs skārums Polijas tiesnešiem, kurus ietekmējuši Disciplinārlietu palātas lēmumi)
a)      Lietas dalībnieku galveno argumentu kopsavilkums
74.      Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 65.–93. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, konstatēdama, ka atskaites punkti F2G un F3G tieši neskar to Polijas tiesnešu tiesisko stāvokli, kurus ietekmējuši Disciplinārās palātas lēmumi.
75.      Šim pamatam ir trīs daļas, kuras izskatīšu kopā. Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, nepievēršot uzmanību šo atskaites punktu ietekmei uz apvienību biedriem, bet gan koncentrējoties uz atskaites punktu mērķi. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir kļūdaini identificējusi šo atskaites punktu mērķi kā tādu, kas attiecas tikai uz budžeta nosacījumiem. Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, interpretējot un piemērojot tiešas saiknes nosacījumu attiecībā uz tiešu skārumu.
76.      Padome, ko atbalsta Polija, Ungārija un Komisija, apgalvo, ka Vispārējā tiesa pareizi konstatējusi, ka atskaites punkti F2G un F3G ir tikai budžeta nosacījumi, kas jāizpilda dalībvalstij, un nerada tiešu saikni starp pārskatīšanas procedūras prasību un Polijas tiesnešiem, kurus ietekmējuši Disciplinārlietu palātas lēmumi. Tādējādi Vispārējā tiesa esot pamatoti uzskatījusi, ka šie atskaites punkti tieši neskar apelācijas sūdzības iesniedzējas kā šo tiesnešu pārstāvjus.
b)      Izvērtējums
77.      Ar pirmo pamatu Tiesa tiek aicināta noteikt, vai Polijas tiesnešus, kurus ietekmējuši Disciplinārlietu palātas lēmumi, tieši skar atskaites punkti F2G un F3G.
78.      Kā Vispārējā tiesa pamatoti ir norādījusi (52), saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai Savienības tiesību akts personu skartu tieši, jābūt izpildītiem diviem kumulatīviem nosacījumiem: “apstrīdētajam pasākumam ir tieši jāietekmē indivīda tiesiskais stāvoklis, un, otrkārt, tas nedrīkst atstāt nekādu rīcības brīvību šā pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā ieviešanu, kas ir pavisam automātiska un izriet tikai no Savienības tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpnoteikumus.” (53)
1)      Par pirmo tieša skāruma nosacījumu
79.      Atbilstoši
pirmajam tieša skāruma nosacījumam tiek
prasīts, lai prasītāja tiesiskais stāvoklis būtu mainīts apstrīdētā pasākuma dēļ. Citiem vārdiem sakot, jābūt tiešai saiknei starp pasākumu un prasītāja tiesisko stāvokli (54).
80.      Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, novērtējot šādas saiknes esību, Vispārējā tiesa kļūdaini neizvērtēja atskaites punktu F2G un F3G ietekmi uz Polijas tiesnešiem, kuriem piemēroti disciplinārsodi, un kļūdaini ņēma vērā tikai šo atskaites punktu mērķi.
81.      Kā Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētā rīkojuma 64. punktā, Tiesas judikatūrā ir paskaidrots, kas jāņem vērā, lai konstatētu, vai pastāv tieša saikne starp apstrīdēto aktu un prasītāja tiesisko stāvokli (55). Šajā ziņā “jāizvērtē, vai apstrīdētais akts ir būtisku konkrētās fiziskās vai juridiskās personas tiesiskā stāvokļa izmaiņu avots, proti, jāaplūko šā akta būtība un jāizvērtē tā sekas, izmantojot tādus objektīvus kritērijus kā minētā akta saturs, vajadzības gadījumā ņemot vērā šā akta pieņemšanas kontekstu, kā arī to izdevušās iestādes vai struktūras pilnvaras” (56).
82.      Līdz ar to atskaites punktu saturs, konteksts un mērķis ir būtiski, lai noteiktu to ietekmi uz Polijas tiesnešu, kurus ietekmējuši Disciplinārlietu palātas lēmumi, stāvokli_.
83.      Šā iemesla dēļ, pat ja apelācijas sūdzības iesniedzējām ir taisnība, apgalvojot, ka Tiesai jākoncentrējas uz tiesību akta sekām, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu, ņemot vērā tiesību akta saturu, kontekstu un mērķi, jo tie ir faktori, kas jāizvērtē, nosakot tā ietekmi uz apelācijas sūdzības iesniedzējām.
84.      Tomēr, ņemot vērā tā mērķi, Vispārējā tiesa neuzskatīja, ka pastāv tieša saikne starp atskaites punkta F2G saturu un attiecīgo tiesnešu tiesisko stāvokli. Šajā ziņā tā vilka paralēles ar spriedumu Nord Stream 2, norādot, ka šajā lietā: “Tiesa varēja konstatēt tiešas saiknes esību starp apstrīdēto tiesību aktu, kas bija direktīva, un tā ietekmi, jo ar aplūkotajām tiesību normām konkrēti pienākumi prasītājai bija padarīti par piemērojamiem.” (57)
85.      Pēc tam Vispārējā tiesa paskaidroja, ka šajā lietā Polijai nav noteikti nekādi konkrēti pienākumi (58) un ka “pat pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas tiesnešu, kurus ietekmējuši Disciplinārlietu palātas lēmumi, stāvokli joprojām regulēja atbilstošās Polijas tiesību normas” (59).
86.      Manuprāt, Vispārējā tiesa ir nepareizi interpretējusi Tiesas judikatūru. Atskaites punkts F2G noteica Polijai īpašu pienākumu ieviest pārskatīšanas procedūru, tāpat kā ar direktīvu dalībvalstīm tika ieviests pienākums sasniegt rezultātu. Šīs pārskatīšanas procedūras tieši ietekmē attiecīgo tiesnešu tiesisko stāvokli.
87.      Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka nepieciešamība uzsākt šādas pārskatīšanas procedūras ir tas, kas maina šo tiesnešu tiesisko stāvokli, jo attiecīgo Tiesas spriedumu (60) rezultātā šie disciplinārsodi vairs nepastāv. Ja to arguments ir pareizs, kas ir jautājums par lēmumu pēc būtības, prasība veikt jebkāda veida pārskatīšanas procedūru, lai atceltu disciplinārsodus, patiešām pasliktinātu to Polijas tiesnešu tiesisko stāvokli, kuriem tika piemēroti šādi sodi.
88.      Vispārējās tiesas konstatējumam pārsūdzētā rīkojuma 89. punktā, ka šo tiesnešu situāciju joprojām reglamentē Polijas tiesības, nav nozīmes, jo pats atskaites punkts F2G prasa ieviest pārskatīšanas procedūru, kas tieši ietekmē viņu tiesisko stāvokli.
89.      Tiesas secinājumi spriedumā Nord Stream 2 ir tieši tas, kas liek secināt, ka, lai gan atskaites punkts F2G prasa Polijai ieviest pārskatīšanas procedūru un sankcionētajiem tiesnešiem būs jāizmanto šāda procedūra saskaņā ar Polijas tiesību aktiem, tomēr pats atskaites punkts ir tiesnešu stāvokļa izmaiņu cēlonis, jo tas prasa pārskatīšanas procedūras izveidi līdzīgi tam, kā direktīvas uzliek pienākumu sasniegt rezultātu.
90.      Tāpēc piekrītu apelācijas sūdzības iesniedzējām, ka Vispārējā tiesa, pamatojoties uz Tiesas judikatūru, ir izdarījusi nepareizus secinājumus.
91.      Tāpat nav nozīmes arī Padomes, ko atbalsta Polija, Ungārija un Komisija, argumentiem par to, ka Polijai ir izvēle attiecībā uz pārskatīšanas procedūras formu un konkrētiem noteikumiem. Būtiska ir prasība par pārskatīšanas procedūru neatkarīgi no tās veida. Konkrēti šī prasība ir tieši saistīta ar attiecīgo tiesnešu tiesisko stāvokli.
92.      Līdz ar to uzskatu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 88. punktā ir pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka pirmais tieša skāruma nosacījums nav izpildīts.
2)      Par otro tieša skāruma nosacījumu
93.      Sarežģītākais jautājums, uz kuru Vispārējā tiesa nav atbildējusi (61), attiecas uz otro tieša skāruma nosacījumu, kas būtībā prasa, lai apstrīdēta pasākuma īstenošanā nebūtu nekādas rīcības brīvības, ja šāda īstenošana ir nepieciešama (skat. šo secinājumu 78. punktu).
94.      Tāpat kā attiecībā uz pirmo nosacījumu, Tiesa ir arī nospriedusi, ka “jautājums, vai tiesību akts adresātiem, kuri atbildīgi par tā īstenošanu, atstāj rīcības brīvību, jāizvērtē, aplūkojot pašu šāda akta būtību” (62).
95.      Tāpēc atskaites punktu raksturs ir būtisks arī, ciktāl tas nosaka Polijas rīcības brīvību attiecībā uz pārskatīšanas procedūras ieviešanu.
96.      Vispārīgi, ja Savienības pasākumam ir vajadzīgi īstenošanas pasākumi, tieša saikne starp apstrīdēto pasākumu un personas, kas to apstrīd, tiesisko stāvokli nepastāv, ja izpildiestādei ir izvēle neīstenot pasākumu vai grozīt tā sekas attiecībā uz personu, kas to apstrīd.
97.      Līdz ar to, ja to vērtē no tās personas viedokļa, kuras tiesisko stāvokli var mainīt apstrīdētais pasākums, svarīgi ir tas, ka par pasākuma īstenošanu atbildīgais subjekts (šajā lietā –  Polija) nevar mainīt tā ietekmi uz personu, kas to apstrīd (63).
98.      Šajā lietā atskaites punktam F2G ir vajadzīgi īstenošanas pasākumi. Šie pasākumi jāveic Polijai. Tādēļ attiecīgais jautājums ir par to, vai Polija varētu nolemt neieviest pārskatīšanas procedūru.
99.      Šajā ziņā atskaites punktu raksturs kļūst nozīmīgs. Padome, ko atbalsta Polija, Ungārija un Komisija, apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pareizi konstatējusi, ka atskaites punkts F2G neuzliek Polijai juridisku pienākumu ieviest pārskatīšanas procedūru. Drīzāk šādas procedūras ieviešana ir tikai budžeta nosacījums, lai Polija varētu saņemt maksājumu atbilstoši ANM. Šīs lietas dalībnieces piebilst, ka atskaites punktu kvalificēšana par galvenajiem atskaites punktiem nemaina to juridisko raksturu, jo neatbilstība nozīmē tikai to, ka finansējumu nevar saņemt.
100. Turpretī apelācijas sūdzības iesniedzējas uzsver, ka Polijas iespēja neīstenot atskaites punktus ir tikai teorētiska.
101. Manuprāt, no vienas puses, ir taisnība, ka Polijai nav pienākuma pieprasīt ANM līdzekļu izmaksu (64). Šajā ziņā atskaites punktus varētu saprast tikai kā izdevumu nosacījumus, un Polija varētu nolemt neizmantot ANM ietvaros pieejamos līdzekļus (65). Tādā gadījumā Polijai patiešām nebūtu “saistoša” prasība ieviest pārskatīšanas procedūru.
102. No otras puses, Tiesa tomēr ir atzinusi, ka, lai konstatētu tiešu skārumu, var uzskatīt, ka apstrīdētais tiesību akts neatstāj nekādu rīcības brīvību, “ja Savienības tiesību akta adresātu iespēja neīstenot šo aktu ir tīri teorētiska un nav nekādu šaubu par adresātu nodomu noteikt sekas, kas atbilstu šim aktam” (66).
103. Piemēram, lieta Bock/Komisija (67) attiecās uz atcelšanas prasību, ko Vācijas sabiedrība cēla par Komisijas lēmumu, ar kuru Vācijai tika atļauts izslēgt no Savienības režīma noteiktus produktus, kuru izcelsme ir trešās valstīs, bet kuri jau ir apgrozībā dalībvalstīs (šajā gadījumā – sēnes no Ķīnas). Komisija apgalvoja, ka Vācijai piešķirtā atļauja prasītāju tieši neskāra, jo šī dalībvalsts varēja brīvi to izmantot. Tiesa konstatēja, ka Vācijas iestādes tomēr jau bija informējušas prasītāju, ka tās noraidīs tā pieteikumu, tiklīdz Komisija būs piešķīrusi atļauju, un ka tās bija pieprasījušas šo atļauju, īpaši atsaucoties uz pieteikumiem, kas tajā brīdī jau bija iesniegti. Tiesa secināja, ka lēmums prasītāju skāra tieši.
104. Cits labi zināms piemērs ir lieta Piraiki‑Piraiki u.c./Komisija (68), kas attiecās uz dažu Grieķijas uzņēmumu prasību atcelt Komisijas lēmumu, ar ko Francijai tika atļauts veikt aizsardzības pasākumus, kas ierobežoja kokvilnas dzijas importu no Grieķijas. Komisija un Francija apgalvoja, ka šis lēmums prasītājus tieši neietekmēja, jo tas tikai atļāva Francijai ieviest importa kvotu sistēmu un tādējādi atstāja šai dalībvalstij brīvu izvēli to izmantot vai neizmantot. Tādējādi ar pašu lēmumu netika ieviesta importa ierobežošanas sistēma, bet, lai tas būtu praktiski piemērojams, tam bija vajadzīgi Francijas iestāžu īstenošanas pasākumi. Tomēr Tiesa uzskatīja, ka šis apstāklis pats par sevi nav šķērslis tam, lai lēmums prasītājus skartu tieši, jo, pat pirms Komisija to atļāva, Francija piemēroja ļoti ierobežotu licenču sistēmu Grieķijas izcelsmes kokvilnas dzijas importam, un tieši Francija pati lūdza atļauju veikt stingrākus pasākumus. Šādos apstākļos iespēja, ka Francija varētu nolemt neizmantot atļauju, kas tai piešķirta ar Komisijas lēmumu, bija pilnīgi teorētiska, jo nebija šaubu par Francijas iestāžu nodomu šo lēmumu piemērot (69).
105. Šie piemēri, lai gan attiecas uz komercdarījumiem, liecina, ka, pat ja formāli adresātam ir izvēle īstenot apstrīdēto pasākumu, tā rīcības brīvība var nepastāvēt, jo konkrētās lietas apstākļos tā ir tikai teorētiska. Ir skaidrs, ka šāds secinājums jāpārbauda katrā atsevišķā gadījumā(70).
106. Šajā lietā, lai izlemtu, vai Polijas rīcības brīvību var uzskatīt par tikai teorētisku, jāņem vērā ANM regulā paredzētās atskaites punktu un mērķrādītāju apstiprināšanas procedūras raksturs.
107. Kā paskaidrots šo secinājumu 5.–20. punktā, ANM regulā paredzētā procedūra liecina, ka tieši Polija ierosināja Komisijai atskaites punktus, kurus tā uzskatīja par pieņemamiem un iesniedza Padomei, kura galu galā arī tos pieņēma (71). Tādējādi, kā pamatoti norāda apelācijas sūdzības iesniedzējas, ņemot vērā, ka atskaites punktus ierosinājusi Polija, šķiet, ka nav iemesla, kāpēc tā tos neīstenotu.
108. Ir svarīgi norādīt, ka reformu, kas nepieciešama saskaņā ar atskaites punktu F2G, Polija jau bija pieņēmusi apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā, pamatojoties uz 2022. gada 9. jūnija likumu (skat. šo secinājumu 35. punktu). Līdz ar to faktiski ar Padomes īstenošanas lēmumu tika apstiprināta Polijas jau izdarītā izvēle. Ja šāda izvēle ir juridiski kļūdaina, kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas, šķiet, jāļauj Savienības tiesās apstrīdēt tās apstiprināšanu Savienības iestādēs (72).
109. Tādējādi šīs lietas apstākļos, pārfrāzējot ģenerāladvokāta A.L. Diteijē de Lamota [A.L. Dutheillet de Lamothe] teikto, manuprāt, uzskatīt, ka atskaites punkts F2G atstāja Polijai rīcības brīvību to nepiemērot, būtu pārmērīgs formālisms (73).
110. Visbeidzot, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tikai atskaites punkts F2G ir būtisks, lai novērtētu, vai tiesneši, kurus ietekmējuši Disciplinārlietu palātas lēmumi, ir tieši skarti, jo atskaites punkts F3G ierobežo termiņa noteikšanu pārskatīšanas procedūras īstenošanai (74).
111. Nevaru piekrist šim secinājumam, jo šo tiesnešu tiesiskā stāvokļa atrisināšana līdz 2023. gada beigām, pamatojoties uz F3G atskaites punktu, arī tieši ietekmē viņu tiesisko stāvokli. Kā apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas, šis atskaites punkts konkretizē atskaites punktu F2G un pastiprina tā ietekmi uz tiesnešiem, kuriem piemēroti disciplinārsodi, un tādējādi viņus skar tieši.
112. Rezumējot – piekrītu apelācijas sūdzības iesniedzējām, ka Vispārējā tiesa ir nepareizi piemērojusi judikatūru un nav pienācīgi izvērtējusi apstrīdētajā lēmumā ietverto F2G un F3G atskaites punktu ietekmi uz to Polijas tiesnešu tiesisko stāvokli, kurus ietekmējuši Disciplinārlietu palātas lēmumi. Atskaites punktiem F2G un F3G ir tieša saikne ar šo tiesnešu īpašo tiesisko situāciju, un tie var to mainīt, un Polijas rīcības brīvība neīstenot šos atskaites punktus ir tikai teorētiska. Līdz ar to Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka atskaites punkti F2G un F3G tieši neskar šos tiesnešus, un noraidot kā nepieņemamas atcelšanas prasības, ko bija cēlušas viņus pārstāvošās apvienības.
2.      Otrā apelācijas pamata pirmā daļa (Polijas tiesnešu, uz kuriem neattiecās Disciplinārlietu palātas lēmumi, tiešs skārums)
a)      Lietas dalībnieku galveno argumentu kopsavilkums
113. Ar otrā pamata pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 95. un 96. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka atskaites punkti F2G un F3G nemainīja to Polijas tiesnešu tiesisko stāvokli, uz kuriem Disciplinārlietu palātas lēmumi neattiecās.
114. Saistībā ar atskaites punktiem F2G un F3G apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka pastāv būtiska atšķirība starp Polijas tiesnešiem, kurus ietekmējuši Disciplinārlietu palātas lēmumi, un Polijas tiesnešiem, kuri paliek amatā un kuriem jāturpina pildīt pienākumi kolēģu prombūtnes laikā. Tādējādi Vispārējā tiesa nav izskatījusi apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentus par atturošo ietekmi uz šiem tiesnešiem un šo tiesnešu palielināto darba slodzi.
115. Padome, ko atbalsta Polija, Ungārija un Komisija, apgalvo, ka dalībvalstīm nav pienākuma īstenot atskaites punktus, un šis apstāklis nemainās atkarībā no tiesnešu kategorijām, un tādējādi apstrīdētais lēmums nevar radīt tiesiskas sekas šiem tiesnešiem.
b)      Izvērtējums
116. Attiecībā uz Polijas tiesnešu, uz kuriem neattiecas Disciplinārlietu palātas lēmumi, tiešu skārumu saistībā ar atskaites punktiem F2G un F3G varu piekrist apelācijas sūdzības iesniedzējām, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā to argumentus, ka šie tiesneši ir skarti citādā veidā nekā tie, uz kuriem attiecas pirmais pamats. Šā iemesla dēļ Vispārējā tiesa nav izvērtējusi, vai pastāv tieša saikne starp atskaites punktiem F2G un F3G un šiem citiem Polijas tiesnešiem.
117. Pat ja Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, neatbildot uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentiem pirmajā instancē, tomēr uzskatu, ka nepastāv tieša saikne starp atskaites punktiem F2G un F3G un šo citu Polijas tiesnešu tiesisko stāvokli. Manuprāt, apelācijas sūdzības iesniedzējas nav pierādījušas, ka pastāv atturoša ietekme, kas tieši ietekmētu šo tiesnešu tiesisko stāvokli. Attiecībā uz iespējamo dažu Polijas tiesnešu lielāku darba slodzi, kas, kā saprotu, izrietētu no sankcionēto tiesnešu atstādināšanas no darba līdz pārskatīšanas procedūras beigām, šādu darba slodzes pieaugumu apelācijas sūdzības iesniedzējas nebija pamatojušas, un to arī nevar kvalificēt kā tādu, kas ietekmē šo tiesnešu tiesisko stāvokli (75).
118. Tāpēc uzskatu, ka Vispārējā tiesa ir pareizi secinājusi, ka atskaites punkti F2G un F3G tieši neskar Polijas tiesnešus, kuriem Disciplinārlietu palāta nav piemērojusi disciplinārsodus.
B.      Par prasījumu attiecībā uz atskaites punktu F1G pieņemamību
119. Līdz šim apspriestie apelācijas pamati attiecas uz atskaites punktiem F2G un F3G. Pārējie apelācijas pamati attiecas uz atskaites punktu F1G.
120. Jāatgādina, ka atskaites punktā F1G bija paredzēts, ka Polijai jāievieš reformas, lai stiprinātu tiesu neatkarību un objektivitāti. Pirmajā instancē apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apgalvoja, ka atskaites punktā F1G paredzētās konkrētās reformas nebija pietiekamas, lai sasniegtu šo mērķi, kas ir nepieciešams Savienības finanšu interešu aizsardzībai.
121. Vispārējā tiesa noraidīja šos prasījumus prasības, pamatojoties uz to, ka apvienības, kas ir apelācijas sūdzības iesniedzējas un kas darbojas savu biedru vārdā, nebija tieši skartas, un otrā pamata otrā daļa ir vērsta pret šo noraidījumu. To analizēšu 1. punktā. Vispārējā tiesa noraidīja arī prasījumus par F1G atskaites punkta nepietiekamību, kurus savā vārdā bija izvirzījušas apvienības, kas ir apelācijas sūdzības iesniedzējas, un tās ir apstrīdējušas šo noraidījumu trešajā pamatā, kuru izvērtēšu 2. punktā.
1.      Par otrā pamata otro daļu (visu Polijas tiesnešu un citu dalībvalstu un EEZ tiesnešu tiešs skārums)
122. Ar otrā pamata otro daļu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 97.–107. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nepiešķirot apelācijas sūdzības iesniedzējām tiesības apstrīdēt atskaites punkta F1G nepietiekamību savu biedru vārdā.
123. Šī daļa atsevišķi attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju apvienībām, kas darbojas visu Polijas tiesnešu vārdā, no vienas puses, un citu dalībvalstu un EEZ tiesnešu vārdā, no otras puses. Sākšu ar prasību, kas attiecas uz visiem Polijas tiesnešiem.
a)      Par visiem Polijas tiesnešiem
124. Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka visus Polijas tiesnešus tieši skar atskaites punkta F1G nepietiekamība. Vispārējā tiesa esot kļūdaini uzskatījusi, ka to argumenti ir tikai vispārīgi apgalvojumi par nepietiekamību, pamatojoties uz kuriem nevar konstatēt tiešu skārumu. Gluži pretēji, tajos esot sīki izklāstītas prasības, kas izriet no Tiesas judikatūras, un tiesību aizsardzības tiesā nepilnības.
125. Pārsūdzētā rīkojuma 100. punktā Vispārējā tiesa esot uzskatījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas izteikušas tikai vispārīga rakstura apgalvojumus un ka tās pašā šā atskaites punkta tekstā nav norādījušas konkrētus elementus, kas tieši skartu Polijas tiesnešus.
126. Pirmajā instancē apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvoja, ka atskaites punkts F1G tieši ietekmē Polijas tiesnešu tiesisko stāvokli, jo, ņemot vērā to, ka atskaites punkts F1G nav pietiekams, lai atjaunotu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā Polijā, šie tiesneši būtu spiesti izskatīt lietas neiespējamos profesionālos apstākļos, kuros joprojām būtu pakļauti nelikumīgam spiedienam un savas neatkarības un objektivitātes ierobežojumiem. Polijas tiesneši esot spiesti pildīt pienākumus apstākļos, kad pastāv šaubas par viņu spēju uzdot prejudiciālus jautājumus, nodrošināt Savienības tiesību pilnīgu iedarbību un pieņemt lēmumus, kas ir pretrunā valdības vai valdošās politiskās partijas interesēm (76).
127. Pat ja tas tā varētu būt, tas neļauj Tiesai secināt, vai un kā šī nepietiekamība būtu visu vai dažu Polijas tiesnešu, kuri ir apelācijas sūdzības iesniedzēju apvienību, individuāla tiesiskā stāvokļa izmaiņu cēlonis, kas ir judikatūrā izstrādātais kritērijs, lai noteiktu tiešu skārumu fiziskām un juridiskām personām (skat. šo secinājumu 81. punktu). Citiem vārdiem sakot, nav skaidrs, kā tie ietekmētu dažu Polijas tiesnešu vai visu šo tiesnešu konkrētās tiesības un pienākumus.
128. Tāpēc uzskatu, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu, noraidīdama apelācijas sūdzības iesniedzēju prasījumus, pamatojoties uz to, ka atskaites punkta F1G nepietiekamība nav tieši skārusi Polijas tiesnešus.
b)      Par citu dalībvalstu un EEZ tiesnešiem
129. Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav pamatojusi to argumentu noraidīšanu, saskaņā ar kuriem atskaites punkta F1G nepietiekamība tieši ietekmē visu dalībvalstu un EEZ tiesnešu tiesisko stāvokli, jo tā traucē viņu ikdienas darbu, piemēram, Polijas tiesu spriedumu atzīšanu un izpildi, kā arī tāpēc, ka viena tiesiskā kārtība ietekmē citas.
130. Manuprāt, pat ja tiesiskuma ievērošanas pasliktināšanās vienā dalībvalstī var zināmā mērā ietekmēt tiesu iestāžu pārrobežu sadarbību, nesaskatu, kā var konstatēt tiešu saikni starp nepietiekamiem pasākumiem un to ietekmi uz citu dalībvalstu un EEZ tiesnešu tiesībām un pienākumiem.
131. Tālab Vispārējā tiesa arī šajā ziņā kļūdu nav pieļāvusi.
2.      Trešais pamats (apvienību locus standi savā vārdā šīs lietas apstākļos)
a)      Lietas dalībnieku galveno argumentu kopsavilkums
132. Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 41.–51. un 110.–119. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, neatzīstot apelācijas sūdzības iesniedzējām locus standi savā vārdā atbilstoši pašreizējiem noteikumiem.
133. Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzējas iedala argumentāciju trīs daļās. Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini interpretējusi LESD 263. panta ceturto daļu, jo šajā interpretācijā bija jāņem vērā tiesu sistēmas disfunkcionalitāte Polijā. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējai tiesai, piemērojot LED 263. panta ceturtā daļu attiecībā uz apvienībām, kas darbojas savā vārdā, tas bijis jāinterpretē, ņemot vērā Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) spriedumu KlimaSeniorinnen (77). Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini uzskatījusi, ka dalībvalstu un Savienības iestāžu privileģētā procesa dalībnieka statuss attaisno to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējām tiek liegtas tiesības celt prasību.
134. Padome, ko atbalsta Polija, Ungārija un Komisija, apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pamatoti secinājusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējām nav locus standi un ka Polijas tiesu sistēmas nepilnības neattaisno Līgumos paredzēto prasību par tiešu un individuālu skaršanu neievērošanu. Ungārija un Komisija piebilst, ka prasītāju apgalvojumi par efektīvu tiesību aizsardzības līdzekļu neesību Polijas tiesās nav pamatoti. Attiecībā uz spriedumu KlimaSeniorinnen šie lietas dalībnieki apgalvo, ka tas ir balstīts uz īpašiem apsvērumiem saistībā ar klimata pārmaiņām un nav attiecināms uz šo lietu.
135. It īpaši Padome tiesas sēdē uzsvēra, ka LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētie nosacījumi paši par sevi ir būtisks tiesiskuma elements un ir daļa no pilnīga Līgumos paredzētā tiesiskās aizsardzības līdzekļu ietvara, kas ir Savienības tiesību aizsardzības tiesā sistēmas stūrakmens. Piemērojot pielaidīgu pieeju attiecībā uz locus standi, pastāv risks radīt nenoteiktību, un apelācijas sūdzības iesniedzēju locus standi atzīšana šajā lietā faktiski novestu pie actio popularis ieviešanas.
136. Apelācijas sūdzības iesniedzējas atbildēja, ka tās nelūdz Tiesu ieviest actio popularis, bet gan interpretēt LESD 263. panta ceturto daļu attiecībā uz apvienībām, kas darbojas savā vārdā, ņemot vērā LES 19. panta 1. punktā un Hartas 47. pantā nostiprināto efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu.
b)      Izvērtējums
137. Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka to prasības būtu bijis jāatzīst par pieņemamām, pamatojoties uz “trešā veida situāciju”, saskaņā ar kuru apvienībām var būt locus standi savā vārdā. Pakārtoti tās apgalvo, ka “trīs veidu situācijas”, kuras Vispārējā tiesa atgādināja pārsūdzētā rīkojuma 40. punktā, nav izsmeļošas un ka Vispārējai tiesai būtu bijis jāpieņem to prasības arī ārpus šīm situācijām.
138. Kā izriet no šo secinājumu 46. punkta, Vispārējā tiesa izvērtējumu uzsāka, norādot, ka pastāv pastāvīga judikatūra, atbilstoši kurai apvienības var celt tiešas prasības trīs veidu situācijās.
139. Manuprāt, kā minēts šo secinājumu 64. punktā, apvienībām var būt tiesības celt prasību vai nu savu biedru vai savā vārdā. Šīs trīs situācijas ir tikai to līdz šim judikatūrā atzīto situāciju apraksts, kurās apvienībām ir atzītas tiesības celt atcelšanas prasību (78). To saraksts nav izsmeļošs (79).
140. Tiesa atšķirībā no Vispārējās tiesas nav minējusi trīs veidu situācijas kā LESD 263. panta ceturtās daļas akceptētu interpretāciju attiecībā uz apvienībām. Tā ir vienīgi atsaukusies uz šīm situācijām, izvērtējot Vispārējās tiesas secinājumus apelācijas tiesvedībā (80).
141. Attiecībā uz “trešā veida situāciju” pārsūdzētā rīkojuma 46.–50. punktā Vispārējā tiesa izvērtēja, vai apelācijas sūdzības iesniedzēju kā sarunu dalībnieku statuss bija saistīts ar šo lietu, un secināja, ka tas tā nav (81). Ir taisnība, ka līdzšinējā judikatūrā Savienības tiesas ir šauri interpretējušas situāciju, kas ļauj apvienībai celt prasību savā vārdā, pamatojoties uz tās sarunu pozīciju. Faktiski Tiesas judikatūrā ir tikai divas lietas, kurās tiesības celt prasību tika atzītas, pamatojoties uz sarunu pozīciju (82), un šo divu lietu interpretācija tika sašaurināta turpmākajos spriedumos, kuros sarunu dalībnieka locus standi netika atzīts (83). Šajā ziņā Vispārējā tiesa, piemērojot pastāvošo judikatūru, kļūdu nav pieļāvusi.
142. Tomēr Vispārējā tiesa nav interpretējusi atlikušo “trešā veida situācijas” daļu, saskaņā ar kuru tiesības locus standi var tikt atzīts apvienībām citās situācijās, kurās tās aizstāv savas intereses, nevis tikai tajās, kurās tās ir bijušas sarunu dalībnieces (84). Tāpat tā nav izvērtējusi apgalvojumu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējām varētu būt locus standi arī ārpus “trīs veidu situācijām”.
143. Pārsūdzētā rīkojuma 116. punktā Vispārējā tiesa, atsaucoties uz konstatējumiem par šo apvienību tiesībām celt prasību savu biedru vārdā, secināja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nevar apgalvot, ka tās ir tieši skartas. Līdz ar to Vispārējā tiesa vispār neizskatīja jautājumu par to, kā būtu jāinterpretē nosacījums par tiešu skārumu saistībā ar apvienību tiesībām celt prasību savā vārdā.
144. Tāpēc uzskatu, ka Vispārējā tiesa nav izvērtējusi apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumu, ka nosacījumi par tiešu un individuālu skārumu apvienībām, kas ceļ prasības savā vārdā, jāinterpretē, ņemot vērā efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu.
145. Manuprāt, šis pamatojuma trūkums attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentiem ir pietiekams, lai apmierinātu trešo pamatu un atceltu pārsūdzēto rīkojumu kā nepietiekami pamatotu attiecībā uz apvienību tiesībām celt prasību savā vārdā.
146. Tomēr, lai atrisinātu jautājumu par locus standi šajā lietā, uzskatu, ka ir nepieciešams sniegt Tiesai analīzi par jautājumiem, uz kuriem pārsūdzētajā rīkojumā atbilde nav sniegta.
C.      Par apvienību locus standi savā vārdā
147. Apelācijas sūdzības iesniedzējas ir izvirzījušas vairākus argumentus, lai LESD 263. panta ceturto daļu interpretētu tādējādi, ka ar to šajā lietā tām ir atļauts celt prasību savā vārdā. Vispirms izvērtēšu argumentus par disfunkcionālo tiesu sistēmu Polijā, pēc tam apsvēršu citus vispārīgākus argumentus.
1.      Argumenti, kas balstīti uz disfunkcionālo tiesu sistēmu Polijā
148. Apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Tiesas sniegtā LESD 263. panta ceturtās daļas interpretācija ir balstīta uz pieņēmumu, ka tiesiskums tiek ievērots un nodrošināts visā Savienībā un ka valstu tiesu sistēmās pastāv efektīvi tiesiskās aizsardzības līdzekļi. Tās apgalvo, ka Polijā tas tā vairs nav, un tas pamato locus standi nosacījumu paplašināšanu, saskaņā ar kuriem apvienības var celt tiešas prasības savā vārdā.
149. Šajā ziņā ir taisnība, ka interpretācija, atbilstoši kurai Eiropas Savienība ir balstīta uz pilnīgu tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmu, nozīmē, ka personas, kuras uzskata, ka ir pārkāptas viņu tiesības, kas pamatotas ar Savienības tiesībām, principā var vērsties tiesā, lai lūgtu to aizsardzību (85). Ja tieša piekļuve Savienības tiesām ir slēgta, jābūt iespējai celt prasību valsts tiesā, kura var vai kurai ir pienākums vērsties Tiesā saistībā ar Savienības tiesību jautājumiem (86). Šajā ziņā dalībvalstu funkcionējošas tiesu sistēmas, kas garantē tiesu iestāžu neatkarību, ir šādas sistēmas neatņemama sastāvdaļa.
150. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācija ir tāda, ka gadījumā,  ja iespēja vērsties tiesā nacionālā līmenī nav pieejama sistēmisku problēmu dēļ, jābūt iespējai vērsties tiesā Savienības līmenī; pretējā gadījumā tiktu pārkāptas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
151. Par labu šīs argumentācijas noraidīšanai liecina divi iemesli, no kuriem viens ir juridisks un otrs – faktisks.
152. Juridiskais arguments, ko arī Padome izvirzīja tiesas sēdē un ko vairākkārt uzsvērusi Tiesa, ir tāds, ka Tiesa nevar grozīt LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētos nosacījumus par tiešu un individuālu skārumu, pat lai nodrošinātu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Tikai dalībvalstis var nolemt mainīt Līgumos paredzēto tiesiskās aizsardzības sistēmu (87).
153. Arguments par faktiem attiecas uz Polijas tiesu sistēmu. Pat ja Polijas tiesu sistēmas darbībā ir nopietnas problēmas, šķiet, ka šī sistēma nav tik disfunkcionāla, ka lietas par ANM līdzekļu izmantošanu Polijā vajadzības gadījumā nevarētu nonākt kompetentajās tiesās un pēc tam arī Tiesā (88). Tāpēc ir pārspīlēti uzskatīt, ka “pilnīga tiesību aizsardzības līdzekļu sistēma” nevar paļauties uz Polijas tiesu sistēmu (89). Tomēr tas nenozīmē, ka uzlabojumi nav nepieciešami. Reformas, tostarp tās, kas paredzētas ANM, palīdz uzlabot tiesu iestāžu neatkarību, pat ja tas, pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju domām, nav pietiekami. Turklāt, kā ir vienojušies visi šīs lietas dalībnieki, Polijai ir pienākums izpildīt visus spriedumus, kuros Tiesa ir konstatējusi īpašas problēmas saistībā ar tiesiskumu šajā dalībvalstī, un atskaites punkti šo pienākumu ietekmēt nevar.
154. Līdz ar to neuzskatu, ka Polijas tiesu iestāžu neatkarības aizskārums ir pietiekams iemesls, lai šajā lietā attaisnotu Līgumos paredzētās tiesību aizsardzības tiesā sistēmas izmaiņas. Šis apelācijas sūdzības iesniedzēju arguments jānoraida.
155. Tomēr tas nenozīmē, ka Savienībā pastāvošās tiesību aizsardzības tiesā sistēmas ietvaros apvienību, kas darbojas savā vārdā, tostarp tiesnešu apvienību, locus standi nevar tikt interpretēts tādējādi, ka tās var vērsties Savienības tiesās nolūkā aizstāvēt savas intereses.
156. Tiesas apgalvojums, ka Līgumus nevar grozīt ar tiesu praksi, nenozīmē, ka prasības attiecībā uz locus standi, kā tās patiešām ir jāinterpretē (90), nevar tikt interpretētas, ņemot vērā pamatprincipus, tostarp efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu (91). Tāpēc turpinājumā izvērtēšu, kā tieša un individuāla skāruma jēdzienus var interpretēt attiecībā uz apvienībām, kas darbojas savā vārdā, ņemot vērā lietas dalībnieku izvirzītos argumentus.
2.      Apvienību nozīme līdzdalības demokrātijā
157. Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzsvēra apvienību, it īpaši tiesnešu apvienību, nozīmi tiesu iestāžu neatkarības aizstāvēšanā un tādējādi tiesiskuma aizsardzībā vai atjaunošanā dalībvalstīs.
158. Šādu apvienību, kas pastāv, lai aizstāvētu tiesu iestāžu neatkarību, nozīme patiešām ir atzīta Eiropas dokumentos (92) un doktrīnā, kurā īpaši tiek uzsvērta apvienību loma notikumos, kas saistīti tiesu sistēmas reorganizāciju Polijā (93) (94).
159. Tomēr apvienību, it īpaši tiesnešu apvienību, nozīmes atzīšana tiesu iestāžu neatkarības un tiesiskuma aizstāvēšanā pati par sevi nav pietiekams pamats, lai šādas apvienības varētu celt tiešas prasības Savienības tiesās.
160. Savienības līmenī apvienību lielā loma ir atzīta Līgumos - LES II sadaļā, kura ietver noteikumus par demokrātijas principiem. Ja LES 10. panta 1. punktā ir teikts, ka Savienības darbības pamatā ir pārstāvības demokrātija, tad LES 11. panta 1. punktā tiek atzīts arī pārstāvības demokrātijas svarīgums. Tajā noteikts, ka “iestādes ar atbilstīgiem līdzekļiem dod pilsoņiem un apvienībām, kas tos pārstāv, iespēju izteikt savus viedokļus visās Savienības darbības jomās un publiski apmainīties ar tiem” (95).
161. Līdzdalības demokrātija principā paļaujas uz apvienībām kā sarunu partneriem politiskajās debatēs par sabiedrības atbilstošu organizēšanu vai regulēšanu. Tāpēc līdzdalības demokrātijas ietvaros tiek uzsvērta to loma demokrātiskā politiskā procesā. Politiskā procesa dalībnieki cīnās par tāda risinājuma pieņemšanu, ko viņi uzskata par vēlamāko. Tomēr tiesas nav iestādes, kurās šādi politiski jautājumi ir jāatrisina.
162. Vai tas nozīmē, ka apvienībām vajadzētu būt piekļuvei tikai politiskajiem procesiem?
163. Manuprāt, ja tiesību akts, kas pieņemts Savienības politiskā procesa beigās, kādas apvienības ieskatā ir juridiski spēkā neesošs, nav iemesla, kādēļ tai nebūtu jābūt piekļuvei Savienības tiesai, lai aizstāvētu savas intereses ar juridiskiem prasījumiem par šāda tiesību akta, kas to skar tieši un individuāli, spēkā neesību. Tas varētu būt arī viens no līdzdalības demokrātijas īstenošanas veidiem Savienības līmenī. Tomēr ir svarīgi, lai šajās tiesās izvirzītie argumenti būtu nevis politiski, t.i., ka konkrēts risinājums ir “nepareizs”, bet gan juridiski, t.i., ka konkrēts risinājums ir “pretlikumīgs”.
164. Citiem vārdiem, prasības celšanai Savienības tiesās, kas ietver kolektīvo interešu aizstāvību, nevajadzētu būt politiskās cīņas turpinājumam ar juridiskiem līdzekļiem, jo tiesas nav pilnvarotas pieņemt politiskus lēmumus.
165. Tāds prasījums kā tas, kurš šajā lietā attiecas uz atskaites punktu F1G un atbilstoši kuram iestāde pietiekami nereglamentēja dažus jautājumus, būs tiesisks prasījums tikai tad, ja tiesiskajā regulējumā šai iestādei ir noteikts pietiekami skaidrs pienākums. Taču, vai tas tā tiešām ir, ir jautājums pēc būtības, nevis par piekļuvi Savienības tiesām.
166. Šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzējas apvienības, šķiet, Savienības tiesās izvirza juridiskus argumentus, apgalvojot, ka Padome neesot izpildījusi juridiskos pienākumus, kas noteikti ANM regulas 20. panta 5. punkta e) apakšpunktā un 22. pantā. Ja Tiesa konstatētu, ka šāds juridisks pienākums nepastāv, tā noraidītu prasību pēc būtības. Nav nepieciešamības “pasargāt” Savienības tiesas no iespējamiem politiskiem jautājumiem piekļuves tiesām līmenī.
167. Citiem vārdiem, ja tiesību akts, kas, iespējams, ir juridiski spēkā neesošs, tieši skar kolektīvas intereses, kuras pārstāv apvienība, un kuras var tikt individualizētas, jo šādas kolektīvas intereses ir pašas apvienības intereses, nav nekāda iemesla šādai apvienībai liegt piekļuvi Savienības tiesām.
168. Turklāt, ja apvienībām ir atļauta piekļuve Savienības tiesām, lai aizsargātu kolektīvās intereses, tas nenozīmētu, ka Savienības tiesībās tiek ieviesta actio popularis, jo šāda piekļuve joprojām ir atkarīga no apvienības, kas cēlusi prasību, tieša un individuāla skāruma.
3.      Argumenti par privileģēto prasītāju locus standi
169. Apelācijas sūdzības iesniedzējas kritizē pārsūdzētā rīkojuma 118. punktu, apgalvojot, ka iespēju piešķirt apvienībām locusstandi savā vārdā, lai aizstāvētu kolektīvās intereses, neizslēdz tas, ka LESD 263. panta otrā daļa piešķir priviliģētiem prasītājiem iespēju celt prasību Tiesā vispārējās interesēs.
170. Šajā pārsūdzētā rīkojuma punktā Vispārējā tiesa, šķiet, norādīja, ka nav nepieciešams atvieglot prasības celšanas nosacījumus, ņemot vērā, ka privileģētajiem prasītājiem, proti, dalībvalstīm un ES iestādēm, ir iespēja celt tiešas prasības pret Savienības pasākumiem, kad vien tās to uzskata par nepieciešamu.
171. Manuprāt, šādai iespējai nav nozīmes jautājumā par apvienību locus standi izvirzāmo prasību interpretāciju.
172. Pirmkārt, privileģēto prasītāju locus standi nav saistīts ar atsevišķo jautājumu par nosacījumiem, ar kādiem neprivileģētiem prasītājiem ir locus standi saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu. Šī tiesību norma nesaista neprivileģēto prasītāju locus standi ar jebkuras citas prasītāju kategorijas locus standi.
173. Otrkārt, šīs lietas apstākļi liecina, ka bieži vien privileģētajiem prasītājiem pieejamā procesuālā iespēja nevar aizstāt to, kas pieejama neprivileģētajiem prasītājiem. Nav nekāda iemesla, kāpēc Padomei vai Komisijai būtu jāapstrīd savs lēmums Tiesā. Tāpat ir diezgan maz ticams, ka Polija apstrīdētu pašas izvirzītos atskaites punktus. Lai gan Eiropas Parlaments vai citas dalībvalstis (96) varētu celt prasību, apstrīdot atskaites punktus (97), tas pats par sevi nemazina lomu, ko apvienības var pildīt papildus privileģētajiem prasītājiem, uzsākot tiesas pārbaudi par Savienības tiesību aktu atbilstību tiesiskumam, kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas.
174. Tādēļ, pat ja Vispārējās tiesas argumentācija pārsūdzētā rīkojuma 118. punktā šķiet iekļauta tikai pilnīguma labad, piekrītu apelācijas sūdzības iesniedzējām, ka šī argumentācija ir kļūdaina.
4.      Par Eiropas Cilvēktiesību tiesas sprieduma “KlimaSeniorinnen” nozīmi
175. Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka ar spriedumu KlimaSeniorinnen tika ieviests jauns standarts apvienību procesuālo tiesību aizsardzībai tiesvedībās, kuru mērķis ir aizsargāt tiesības pret draudiem, kas izriet no būtiskām sabiedrības norisēm, kas šajā lietā attiecās uz klimata pārmaiņām, taču šo standartu var piemērot arī tiesiskumam un tādām apvienībām kā apelācijas sūdzības iesniedzējas, kuras pārstāv tiesu varas intereses, kas saistītas ar mērķi veicināt tiesiskumu. Tās apgalvo, ka līdzīga pieeja, kā izriet no Hartas 52. panta 3. punkta, būtu jāpiemēro attiecībā uz LESD 263. panta ceturtās daļas interpretāciju.
176. Pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentiem uzskatu, ka ir grūti vilkt paralēles starp spriedumu KlimaSeniorinnen un LESD 263. panta ceturtajā daļā noteiktajām prasībām par locus standi.
177. Pirmkārt, kā norādīts vēlākajā ECT judikatūrā (98), šķiet, ka šis spriedums principā attiecas tikai uz klimata pārmaiņu kontekstu.
178. Otrkārt, minētais spriedums attiecās uz cietušā statusu saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību konvencijas (ECPAK) 34. pantu, kas nav tas pats, kas locus standi nosacījumi atbilstoši LESD 263. panta ceturtajai daļai (99).
179. Šajā ziņā jāpatur prātā, ka ECT uzdevums un Savienības tiesu funkcija, veicot Savienības tiesību aktu tiesiskuma kontroli saskaņā ar LESD 263. pantu, nav vienādi. Lai gan ECT uzdevums ir aizsargāt individuālās tiesības, pārbaudes tiesā uzdevums atbilstoši LESD 263. pantam ir objektīvs. Tās mērķis ir nodrošināt, ka Savienības iestādes, struktūras, biroji un aģentūras ievēro tām saistošos tiesību aktus, tādējādi aizsargājot Savienības tiesisko kārtību (100). Līdz ar to noteikumi, kas reglamentē piekļuvi ECT un Savienības tiesām, leģitīmi varētu būt atšķirīgi.
180. Tāpēc mani nepārliecina apelācijas sūdzības iesniedzēju argumenti, ka Tiesai, pamatojoties uz Hartas 52. panta 3. punktu, jāievēro ECT judikatūra par apvienību locus standi. Abas procedūras ir atšķirīgas, un Hartas 52. panta 3. punkts katrā ziņā attiecas nevis uz ECPAK paredzēto procedūru apstiprināšanu, bet gan uz vismaz ar ECPAK garantēto tiesību nozīmes un tvēruma ievērošanu. Šajā ziņā spriedums KlimaSeniorinnen, kā apgalvo Padome, ko atbalsta Polija, Ungārija un Komisija, patiešām nav būtisks, lai noteiktu, vai apelācijas sūdzības iesniedzējām apvienībām jāatzīst locus standi.
181. Tomēr loģika, kas pamudināja ECT atzīt apvienību tiesības locus standi klimata lietās, varētu tikt ņemta vērā, interpretējot LESD 263. panta ceturtās daļas nosacījumus, lai atbildētu uz jautājumu, kad apvienībai ir tiesības celt prasību savā vārdā.
182. Pat ja šis spriedums tiek saprasts kā tāds, kas ļauj apvienībām piekļūt ECT, tajā pašā laikā, tas, kā norādīts komentāros (101), vienlaikus ir apgrūtinājis šādu piekļuvi fiziskām personām. Uzskatu, ka spriedumā KlimaSeniorinnen ECT faktiski ir noteikusi ļoti augstus standartus attiecībā uz indivīda tiesībām apstrīdēt vispārējos tiesību aktus klimata jomā, pamatojoties uz to, ka katra persona ir potenciāls klimata pārmaiņu upuris, un tas savukārt ir pietiekami, lai noteiktu cietušā statusu un līdz ar to arī locus standi ECT. Proti, tas ļautu ikvienai privātpersonai uzsākt tiesvedību ECT. Tomēr tas pats par sevi nebūtu pretrunā actio popularis loģikai, jo šādas privātpersonas aizstāvētu savas tiesības, vienlaikus aizstāvot vispārējās intereses. Šā iemesla dēļ šķiet, ka ECT ir pievienojusi nosacījumus potenciālā cietušā statusam, pieprasot pierādīt konkrētu negatīvu seku riska līmeni un smagumu, kas atšķir vienu indivīdu no cita (102). Tādējādi ECT ir ieviesusi prasību, kas līdzīga individuālam skārumam LESD 263. panta ceturtajā daļā, kā to interpretējusi Tiesa. Turpmākajā posmā, lai pilnībā neliegtu piekļuvi ECT, šī tiesa ir paplašinājusi piekļuvi apvienībām, kas pārstāv tās pašas kolektīvās intereses, un nošķīrusi to tiesības celt prasību no to indivīdu locus standi, kuru tiesības tās aizstāv (103).
183. Šajā ziņā iemesls, kādēļ apvienībām ir nodrošināta piekļuve ECT, varētu būt būtisks, izskatot iemeslus, kuru dēļ apvienībām, kas aizstāv kolektīvās intereses, būtu jāļauj vērsties Savienības tiesās situācijā, kad indivīds, ņemot vērā augsto slieksni, ko nosaka prasība par individuālu skārumu, nevar vērsties Savienības tiesās, lai aizstāvētu kolektīvās intereses, pat ja tās vienlaikus tieši skar šo indivīdu.
184. Šajā ziņā, manuprāt, joprojām ir pamatota ģenerāladvokāta F.Dž. Džeikobsa [F.G. Jacobs] kritika lietā UPA (104), atbilstoši kurai individuāla skāruma dēļ, kā to interpretējusi Tiesa, rodas situācijas, kurās jo svarīgāka ir nepieciešamība novērst Savienības pasākuma iespējamo prettiesiskumu (jo kaitējums var būt lielāks), jo mazāka ir iespēja, ka personas, kuras šāds pasākums skar, varēs to apstrīdēt. Pat ja Tiesa nepiekrita viņa priekšlikumam mainīt interpretāciju attiecībā uz nosacījumu par individuālu skārumu (105), tas, ka apvienībām tiktu atļauts savā vārdā vērsties Savienības tiesās, varētu kompensēt šīs neloģiskās sekas, kas izriet no locus standi nosacījumu pašreizējās interpretācijas, un nebūtu nepieciešams grozīt šo interpretāciju.
5.      Kādas ir apvienību pašu intereses?
185. Iepriekš minētie apsvērumi norāda, ka būtu lietderīgi interpretēt apvienību, kas aizstāv pašu intereses, piekļuves Savienības tiesām nosacījumus veidā, kas atšķiras no šo pašu nosacījumu, ko piemēro apvienību biedriem, interpretācijas.
186. Tāpēc jāraugās, kādas ir apvienību intereses un kā šajā kontekstā interpretēt tiešo un individuālo skārumu.
187. Lietā Carvalho (106) apvienība Sáminuorra Tiesā izvirzīja apgalvojumu, ka tai jāpiešķir tiesības celt prasību, jo tā iesniegusi “kolektīvu prasība par sabiedriskā labuma aizsardzību”. Tomēr, tā kā šis arguments pirmo reizi tika izvirzīts apelācijas tiesvedībā, Tiesa nevarēja to ņemt vērā.  Tādējādi Tiesa nav atbildējusi uz jautājumu, vai “kolektīvais labums” ir tas, kas tiek saprasts kā apvienības “pašas intereses”.
188. Apvienības principā pastāv, lai aizstāvētu kolektīvās intereses, proti, intereses, kas ir kopīgas plašākai individuālu subjektu grupai (107). Šīs intereses var būt dažāda veida: piemēram, tirdzniecības vai komerciālās intereses (kas visbiežāk tiek izskatītas lietās Savienības tiesās), dažādu tirgus dalībnieku intereses (piemēram, darba devēju un darba ņēmēju intereses) vai konkrētas profesijas intereses (ārstu, celtnieku, profesionālo autovadītāju intereses u.c.). Šo apvienību pašu intereses atbilst biedru interesēm. Apvienības, kas aizstāv šādas kolektīvās intereses, pat netiktu nodibinātas, ja nebūtu to biedru.
189. Var pastāvēt arī apvienības, kas aizstāv intereses, ko tās uzskata par sabiedrības interesēm. Piemēram, organizācijas, kas nodarbojas ar demokrātiskām vēlēšanām, noteiktu cilvēktiesību, piemēram, vienlīdzības vai vārda brīvības, aizstāvību, vai tās, kas aizsargā vidi vai noteiktus tās aspektus, piemēram, bioloģisko daudzveidību vai klimata pārmaiņas. Šādām apvienībām būtu pamats pastāvēt pat tad, ja tām nebūtu biedru. Četras apvienības šajā lietā varētu iekļaut šajā grupā, jo  tās aizstāv sabiedrības intereses  par neatkarīgu tiesu sistēmu pastāvēšanu.
190. Šajā grupā ietilpstošo apvienību aizsargātās intereses, pat ja tās attiecas arī uz to biedriem, nav tikai šo atsevišķo interešu summa. Tās pārstāv arī šo apvienību pašu intereses, kuras tās var nolemt īstenot citādi nekā to biedri. Vienlaikus šīs intereses ir to pastāvēšanas iemesls, un šajā ziņā veido to identitāti, kas ne tikai ļauj nošķirt vienu apvienību no otras, bet arī ļauj nošķirt apvienību no tās biedriem.
191. Apvienības pašas intereses principā var noteikt, pamatojoties uz tās statūtiem vai citu dibināšanas aktu un tās līdzšinējo darbību, kas varētu pierādīt, ka tā patiešām pastāv, lai īstenotu noteikta veida intereses (108).
192. Pastāv judikatūra, kas ir liegusi apvienībai iespēju Savienības tiesās aizstāvēt tās biedru kolektīvās intereses, ja pēdējiem minētajiem nav šādas piekļuves (109). Tādējādi Tiesa uzskatīja, ka apvienību, kas pārstāv fizisku vai juridisku personu kategoriju, akts “nevar skart individuāli, ja tas skar šīs kategorijas vispārējās intereses” (110). Tiesa, šķiet, baidījās, ka tiesību celt prasību piešķiršana apvienībai, pat ja tās locekļiem šādu tiesību nav, “atkāptos no Līguma sistēmas” un “novestu pie tā, ka vienas juridiskas personas vārdā tiktu apvienotas intereses, kas pienācīgi attiecināmas uz konkrētās kategorijas locekļiem”, kuriem tomēr nav atļauts celt tiešas prasības Tiesā savā vārdā (111). Šo judikatūru varētu piemērot to apvienību kategorijai, kuru intereses atbilst savu biedru interešu kopumam un kurām tādēļ nav “pašu interešu”, ko tās aizstāvētu.
193. Tomēr, ja apvienībai ir intereses, kas pārsniedz tās biedru interešu kopumu, kā dēļ šādas intereses var atzīt par tās pašas interesēm, ar Līgumiem izveidotā sistēma netiktu apieta, ja apvienība varētu vērsties Savienības tiesās savā vārdā, lai aizsargātu savas intereses, pat ja tās biedri to nevarētu darīt.
194. Šajā lietā apvienības aizstāv tiesnešu ‑ nevis kā profesijas, bet gan kā tādas liberālas demokrātiskas sabiedrības nepieciešamas sastāvdaļas, kurai vajadzīgi neatkarīgi tiesneši tiesiskuma nodrošināšanai, ‑intereses. Šādas intereses ir vai tām vajadzētu būtu katra tiesneša interesēm, taču tās ir arī to pilsoņu intereses, kuri ir tiesvedības dalībnieki, kā arī to uzņēmumu vai citu tirgus dalībnieku intereses, kuri vēlas aizstāvēt savas tiesības tiesā. Šajā ziņā četru apelācijas sūdzības iesniedzēju apvienību pašu intereses pārsniedz to biedru intereses. Tās ir šo apvienību atsevišķās, individuālās intereses. Tās ir šo apvienību pastāvēšanas iemesls; citiem vārdiem sakot, tās ir to identitāte.
195. Manuprāt, judikatūra, kas atzīst, ka apvienībām var būt tiesības celt prasību savā vārdā Savienības tiesās, attiecas uz tāda veida interesēm, kas veido šo apvienību “identitāti“. Līdzīgi ģenerāladvokāts N. Emiliu [N. Emiliou] nesen norādīja, ka apvienībai būtu jāatzīst locus standi, ja “apstrīdētais tiesību akts var būtiski ietekmēt [apvienības pamatdarbību], kas noteikta tās statūtos” (112).
196. Tādējādi tieša un individuāla skāruma nosacījumi LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē, manuprāt, varētu tikt izvērtēti, ņemot vērā apvienības identitāti. Lai veiktu šādu vērtējumu, apvienība jāaplūko atsevišķi no personām, kuru kolektīvās intereses tā pārstāv.
6.      Kas ir tiešs skārums un individuāls skārums apvienības gadījumā?
197. Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju apvienību, kas
darbojas savā vārdā, locus standi nav pilnīgi skaidrs, vai Vispārējā tiesa ir noliegusi to tiešu skārumu, individuālu skārumu vai abus (113).
198. Šāda abu prasību sajaukšana nav pieņemama. LESD 263. panta ceturtās daļas interpretācija prasa, lai abām prasībām tiktu piešķirta atšķirīga nozīme (114).
199. Citiem vārdiem sakot, Tiesai būtu jāparedz atšķirīga interpretācija par tiešu skārumu un individuālu skārumu apvienībām, kas darbojas savā vārdā.
200. Turklāt, interpretējot šīs abas prasības attiecībā uz apvienībām, Tiesai jāpatur prātā mērķis, kādēļ LESD ļauj privātpersonām tieši vērsties Savienības tiesās, lai apstrīdētu Savienības pasākumus, proti, ne tikai to tiesību aizsardzību, kuras izriet no Savienības tiesībām, bet arī vispārējās intereses nodrošināšana saglabāt tiesiskumu Savienības tiesiskajā sistēmā, veicot Savienības tiesību aktu pārbaudi tiesā. Šķiet, ka tieši šis pēdējais mērķis ir iemesls, kādēļ tādas apvienības kā šajā lietā vēlas celt atcelšanas prasības Savienības tiesās.
201. Neraugoties uz to, jānorāda, ka LESD 263. pantā prasītāji ir iedalīti divās galvenajās kategorijās – privileģētie prasītāji (saskaņā ar otro daļu) un neprivileģētie prasītāji (saskaņā ar ceturto daļu). Apvienības acīmredzami nav privileģēti prasītāji un var celt prasību tikai saskaņā ar ceturtajā daļā paredzētajiem nosacījumiem. Kā ir norādījis ģenerāladvokāts G. Kosmas [G. Cosmas], Tiesa nevar izveidot trešo kategoriju extra legem (115).
202. Vai tas nozīmē, ka Vispārējā tiesa nevar atzīt, ka starp privātpersonām vai uzņēmumiem, no vienas puses, un apvienībām, kuras darbojas savā vārdā, no otras puses, pastāv būtības atšķirība, kas varētu pamatot atšķirīgu LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzēto tiešā un individuālā skāruma jēdzienu interpretāciju, neatsakoties no šīm prasībām?
203. Šo jēdzienu interpretācija judikatūrā bija saistīta ar prasītāju, parasti ‑ privātpersonu vai uzņēmumu, individuālo interešu aizsardzību. Tomēr, kā jau minēts, apvienības “individuālās” intereses pēc savas būtības ir kolektīvas. Tātad, kā šos jēdzienus varētu saprast, piemērojot tos “kolektīvam, kas aizstāv sabiedrisko labumu”?
204. Uz jautājumu, vai apstrīdētais akts tieši skar apvienības intereses (tiešs skārums) un vai apvienība ir individuāli nošķirama no citiem subjektiem saistībā ar prasības priekšmetu (individuāls skārums), var atbildēt vienīgi, ņemot vērā tās pašu intereses, kas ir kolektīvas.
205. Šādos apstākļos ierosinu Tiesai tiešo skārumu interpretēt arī, pamatojoties uz diviem nosacījumiem.
206. Pirmkārt, ir nepieciešama tieša saikne. Attiecībā uz fiziskām personām, kā izriet no tiesu prakses, tieša saikne prasa pierādīt, ka apstrīdētais akts ir tiešs cēlonis šīs personas tiesiskā stāvokļa izmaiņām. Tomēr, ja šī parastā tiešā skāruma formula tiktu piemērota apvienībām tāpat kā individuāliem prasītājiem, apvienības praktiski nekad nevarētu pierādīt savu locus standi, izņemot, lai apstrīdētu pasākumus, kas ietekmē pašu apvienību tiesisko stāvokli. Tiesību akti, kas skar viņu kolektīvās intereses, neietekmētu to tiesisko stāvokli. Līdz ar to, lai apvienības varētu efektīvi aizsargāt savas intereses, tieša skāruma jēdziens jāpielāgo to īpašajam kolektīvo interešu aizsardzības raksturam. Tādējādi, lai izpildītu prasību par tiešu skārumu apvienības gadījumā, kritērijs varētu būt tas, vai apstrīdētais akts tieši ietekmē apvienības aizstāvētās kolektīvās intereses.
207. Attiecībā uz otro nosacījumu, tāpat kā attiecībā uz privātpersonām, apstrīdētais akts nedrīkst atstāt nekādu rīcības brīvību adresātam, kurš aicināts to īstenot, ja šāds starpnieks pastāv.
208. Attiecībā uz apvienības individuālu skārumu kritērijs varētu būt tas, vai saistībā ar apstrīdēto pasākumu tās pamatintereses un darbības to nošķir no citām apvienībām un tās biedriem. Šajā kontekstā nav nozīmes tam, ka attiecīgā apvienība nav vienīgā, kas aizsargā attiecīgās kolektīvās intereses; pietiek tikai ar to, ka to var identificēt pēc lietā iesaistītajām kolektīvajām interesēm.
209. Saskaņā ar Plaumann formulu (116) pieteikuma iesniedzējiem
jābūt individualizētiem tāpat kā akta adresātam. Attiecībā uz kolektīvajām interesēm, kas ir to identitātes pamatā, pašas apvienības nav likumdevēja vai regulatora tiešs vai nejaušs “mērķis”. Pasākuma, ko tās apstrīd, “piemērošana [vienmēr tiekot veikta] atbilstoši objektīvai tiesiskai vai faktiskai situācijai, kas paredzēta attiecīgajā tiesību aktā”, un apvienība, iespējams, nekad nevarētu būt, piemēram, atsevišķs dalībnieks, kas tiek individuāli skarts, “ņemot vērā šajā grupā ietilpstošās personas raksturojošus kritērijus” (117).
210. Līdz ar to, lai apvienībām būtu locus standi savā vārdā,
jābūt iespējai tās individualizēt, pamatojoties uz to individuālajām interesēm, kas faktiski ir kolektīvās intereses un ko ietekmē objektīvi noteiktas situācijas. Piemēram, uz apvienību var individuāli attiekties atskaites punkti saistībā ar tiesu iestāžu neatkarību Polijā, ja tās mērķis ir aizstāvēt tiesu iestāžu neatkarību Polijā, taču ne tad, ja tās pamatdarbība ir vides aizsardzība vai dzīvnieku labturība.
211. Manuprāt, šāda tieša un individuāla skāruma interpretācija nemainītu Līgumus, jo Tiesa vēl nav precizējusi šos jēdzienus attiecībā uz apvienībām, kas darbojas savā vārdā. Līgumu teksts šādai interpretācijai atvēl pietiekami daudz vietas.
212. Pamatojoties uz minēto, nākamajā sadaļā izvērtēšu, vai apelācijas sūdzības iesniedzējas apvienības šajā lietā ir uzskatāmas par tieši un individuāli skartām.
VI.    Sekas
213. Pirmais un trešais apelācijas pamats ir pamatoti. Līdz ar to pārsūdzētā rīkojuma rezolutīvās daļas 1. punkts jāatceļ.
214. Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmo daļu Tiesa pēc Vispārējās tiesas lēmuma atcelšanas var nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai sprieduma pieņemšanai vai, ja tiesvedības stadija to atļauj, tā pati var pieņemt galīgo spriedumu šajā lietā.
215. Šajā lietā uzskatu, ka, lai gan Tiesa šajā tiesvedības stadijā nevar izskatīt Vispārējā tiesā celto prasību pēc būtības, tās rīcībā tomēr ir vajadzīgā informācija, lai galīgi lemtu par šo prasību pieņemamību (118).
A.      Apvienību, kas darbojas savu biedru vārdā, locus standi
216. Tas, vai apvienībai ir tiesības celt atcelšanas prasību
Savienības tiesās savu biedru vārdā, ir atkarīgs no tā, vai visi vai daži no tās biedriem ir tieši un individuāli skarti un tādējādi varētu paši celt prasību.
217. Šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzēju apvienību prasījumus būtībā var iedalīt divās dažādās grupās, no kurām viena attiecas uz atskaites punktu F2G un F3G prettiesiskumu, jo tie ir pretrunā sekām, kas izriet no Tiesas spriedumiem par Disciplinārlietu palātu, bet otra ir vērsta pret atskaites punktu F1G, apgalvojot, ka šis atskaites punkts nav pietiekams, lai atjaunotu tiesu iestāžu neatkarību Polijā. Līdz ar to atsevišķi jāizvērtē šo apvienību locusstandi par katru no šiem prasījumu veidiem.
218. Attiecībā uz prasījumu atcelt atskaites punktus F2G un F3G, atbildot uz pirmo apelācijas pamatu, esmu secinājusi, ka šie atskaites punkti tieši skar Polijas tiesnešus, kurus ietekmējuši Disciplinārlietu palātas lēmumi. Vēl ir jāizvērtē, vai šie tiesneši ir skarti individuāli.
219. Polijas tiesneši, pret kuriem tika piemērotas disciplinārsodi, nepārprotami atbilst Plaumann formulai (119). Tie pieder pie slēgtas grupas, kuru varēja identificēt brīdī, kad tika pieņemti atskaites punkti F2G un F3G, un šie atskaites punkti faktiski bija vērsti uz šiem tiesnešiem (120).
220. Tā kā šo biedru grupu tieši un individuāli skar atskaites punkti F2G un F3G, arī tos pārstāvošās apvienības ir tiesīgas to vārdā celt prasību, apstrīdot šos atskaites punktus.
221. No pirmajā instancē iesniegtajiem apsvērumiem izriet, ka trīs apvienību sastāvā no četrām apvienībām(visas, izņemot AEAJ (121)) ir Polijas tiesneši, kurus ietekmējuši Disciplinārlietu palātas lēmumi. Tomēr, pat ja AEAJ, šķiet, nav šādu biedru, saskaņā ar judikatūru, tā kā ir runa par vienu un to pašu prasību, nav nepieciešams apsvērt, vai pārējie prasītāji ir tiesīgi celt prasību (122).
222. Attiecībā uz otro apelācijas sūdzības pamatu esmu secinājusi, ka atskaites punkti F2G un F3G tieši neskar Polijas tiesnešus, kurus nav ietekmējuši Disciplinārlietu palātas lēmumi. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējas apvienības nevar pierādīt savu locus standi kā to pārstāvji, un nav jāizvērtē ne to individuālais skārums, ne arī jautājums par to, vai apstrīdētais lēmums ir reglamentējošs akts, kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem.
223. Attiecībā uz apgalvojumu par atskaites punkta F1G nepietiekamību esmu secinājusi, ka šā atskaites punkta nepietiekamība tieši neskar visus Polijas tiesnešus un tiesnešus no citām dalībvalstīm un EEZ. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzējas apvienības nevar pierādīt savu locus standi kā to pārstāvji, un nav jāizvērtē ne to individuālais skārums, ne arī jautājums par to, vai apstrīdētais lēmums ir reglamentējošs akts, kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem.
224. Secinu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējām apvienībām ir locus standi savu biedru vārdā attiecībā uz atskaites punktiem F2G un F3G, taču ne attiecībā uz atskaites punktu F1G.
B.      Apvienību, kas darbojas savā vārdā, locus standi
225. Atliek tikai noskaidrot, vai apelācijas sūdzības iesniedzējām apvienībām
ir
locus standi savā vārdā, pamatojoties uz atskaites punkta F1G nepietiekamību.
226. Kā ierosināts šo secinājumu 205.‑ 212. punktā, izvērtējot apvienību tiešo un individuālo skārumu savā vārdā, būtu jāņem vērā, vai apstrīdētais akts ir saistīts ar šīs apvienības identitāti, kas saprotama kā tās kolektīvās intereses.
227. Apelācijas sūdzības iesniedzēju apvienību galvenā darbība ir kolektīvo interešu aizsardzība saistībā ar tiesu iestāžu neatkarību un tiesiskumu, tostarp Polijā (123).
228. Lai konstatētu tiešu skārumu, apstrīdētajam aktam tieši jāietekmē kā kolektīvās intereses, kuras apvienība aizstāv, un tas nedrīkst atstāt nekādu rīcības brīvību adresātam, kurš ir aicināts to īstenot.
229. Saistībā ar pirmo nosacījumu atskaites punkts F1G attiecas uz Polijas tiesu iestāžu neatkarības un objektivitātes stiprināšanu. Tieši šīs kolektīvās intereses ir apelācijas sūdzības iesniedzēju, kas ir apvienības, pamatdarbība. Tādējādi šis atskaites punkts tieši ietekmē apelācijas sūdzības iesniedzēju apvienību kolektīvās intereses.
230. Saistībā ar otro nosacījumu par tiešu skārumu esmu secinājusi, ka attiecībā uz atskaites punktiem F2G un F3G Polijas rīcības brīvība nepiemērot šos atskaites punktus ir tikai teorētiska. Neredzu iemeslu, kāpēc šie secinājumi nebūtu piemērojami atskaites punktam F1G.
231. Turklāt man jāpārliecinās, vai, lemjot par tiešā skāruma esību, ir būtiski, ka tiesu sistēmas atskaites punktu galvenais mērķis ir aizsargāt Savienības finanšu intereses, pieprasot pietiekamu neatkarīgu tiesu iestāžu darbības līmeni, lai garantētu pareizu no ANM piešķirto līdzekļu izlietojumu. Citiem vārdiem sakot, vai ir nozīme tam, ka to mērķis kopumā nav atjaunot tiesu iestāžu neatkarību Polijā, lai nodrošinātu tiesiskuma vērtības un LES 19. panta 1. punkta ievērošanu Polijā?
232. Manuprāt, faktam, ka atskaites punkti tiek pieņemti, lai aizsargātu Savienības finanšu intereses, varētu būt nozīme, pieņemot lēmumu pēc būtības (124), taču tas nav būtisks, lai pierādītu apelācijas sūdzības iesniedzēju apvienību tiešo skārumu, attiecībā uz kuru pietiek tikai konstatēt tiešu saikni starp atskaites punktu saturu un to kolektīvajām interesēm.
233. Attiecībā uz individuālu skārumu apelācijas sūdzības iesniedzējas apvienības arī atbilst šim nosacījumam. To pamatintereses atšķir šīs apvienības no citām apvienībām saistībā ar atskaites mērķi F1G, tostarp tām, kuru pamatintereses ir tiesiskuma aizsardzība kopumā, bet kuras konkrēti uz Poliju neattiecas.
234. Tāpēc uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas apvienības ir tieši un individuāli skartas, lai celtu prasību, apstrīdot atskaites punktu F1G kā nepietiekamu, tiesu iestāžu neatkarības atjaunošanai Polijā.
235. Pamatojoties uz iepriekš minēto, ierosinu Tiesai atzīt apelācijas sūdzības iesniedzēju apvienību prasības par pieņemamām un nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai nolēmuma pieņemšanai pēc būtības.
VII. Par tiesāšanās izdevumiem
236. Tā kā no manas juridiskās analīzes izriet, ka lieta jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai nolēmuma pieņemšanai pēc būtības, saskaņā ar Tiesas Reglamenta 137. pantu, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā atbilstoši tā 184. panta 1. punktam, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšana jāatliek.
VIII. Secinājumi
237. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai:
–        atzīt, ka apelācijas sūdzības pirmais un trešais pamats ir pamatoti;
–        atcelt 2024. gada 4. jūnija rīkojumu lietā Medel u.c./Padome (no T‑530/22 līdz T‑533/22, EU:T:2024:363);
–        atzīt šīs atcelšanas prasības par pieņemamām;
–        nosūtīt lietu atpakaļ Vispārējai tiesai nolēmuma pieņemšanai pēc būtības;
–        lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula(2021. gada 12. februāris), ar ko izveido Atveseļošanas un noturības mehānismu (OV 2021, L 57, 17. lpp.).
3      Sīkāku informāciju skat. Eiropas Komisijas tīmekļa vietnē: https://reforms-investments.ec.europa.eu/recovery-and-resilience-facility-1_en.
4      Pārskatu par tās institucionālo un tiesisko kontekstu skat. Witte, B., “The European Union’s COVID‑19 recovery plan: The legal engineering of an economic policy shift”, Common Market Law Review, 58. sēj., 2021, 635. lpp.
5      Jāatzīmē, ka pašreizējās ģeopolitiskās situācijas dēļ jaunus finansēšanas instrumentus varētu izmantot arī gaidāmajā daudzgadu shēmā 2028.–2034. gadam. Šajā sakarā Padomē tika panākta vienošanās piesaistīt līdz 150 miljardiem EUR kapitāla tirgos saskaņā ar instrumentu “Rīcība Eiropas drošības labā” (SAFE), lai finansētu dalībvalstu aizsardzības investīciju palielināšanu. Šajā ziņā skat. https://defence-industry-space.ec.europa.eu/eu-defence-industry/safe-security-action-europe_en.
6      Skat. ANM regulas 24. panta 1. punktu un 53. apsvērumu.
7      Ir paredzēts izmaksāt līdz 338 miljardiem EUR kā dotācijas un līdz 385,8 miljardiem EUR kā aizdevumus.
8      Skat. ANM regulas 4. panta 2. punktu un 30. apsvērumu.
9      Skat., piemēram, Rubio, E. u.c., “The tools for protecting the EU budget from breaches of the rule of law: the Conditionality Regulation in context”, Eiropas Parlamenta Budžeta lietu politikas departaments, Iekšpolitikas ģenerāldirektorāts, 2023. gada aprīlis, 50. lpp.; Zeitlin, J., Bokhorst, D. un Eihmanis, E., “National recovery and resilience plans”, no Fabbrini, F. un Petit, C.A. (red.), Research Handbook on Post-Pandemic EU Economic Governance and NGEU Law, Edward Elgar Publishing, Čeltenhema, 2024, 144. lpp.
10      Šajā ziņā skat. ANM regulas 51. un 52. apsvērumu.
11      Kā definēts ANM regulas 2. panta 4. punktā, starpposma rādītāji un mērķrādītāji ir “progresa reformas vai investīciju īstenošanā rādītāji, kuros starpposma rādītāji ir kvalitatīvi sasniegumi un mērķrādītāji ir kvantitatīvi sasniegumi”.
12      Skat., piemēram, Komisijas paziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei “Atveseļošanas un noturības mehānisms: pirmie divi gadi. Unikāls instruments ES zaļās un digitālās pārveides pamatā”, I pielikums (COM(2023) 99 final) 2023. gada 21. februāris.
13      Skat. ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa‑Bordonas [M. Campos Sánchez‑Bordona] secinājumus lietā Ungārija/Parlaments un Padome (C‑156/21, EU:C:2021:974, 96.–115. punkts), kurā apspriesti finanšu nosacītības mehānismi Savienības tiesībās. Skat. arī manus secinājumus lietā Parlaments/Komisija (C‑225/24, EU:C:2026:88, it īpaši 5.‑29. punkts).
14      Skat., piemēram, Viţă, V., “Revisiting the Dominant Discourse on Conditionality in the EU: The Case of EU Sinpenalties”, Cambridge Yearbook of European Legal Studies, 19. sēj., 2017, 116. lpp.
15      Skat. ANM regulas 18. pantu un 39. apsvērumu.
16      Skatīt ANM regulas 18. panta 4. punkta b) apakšpunktu un 32. apsvērumu. Eiropas pusgads ir daļa no Eiropas Savienības ekonomikas pārvaldības sistēmas. Tas ir ikgadējs Eiropas Savienības ekonomikas un sociālās politikas koordinēšanas pasākums, ar kuru dalībvalstis saskaņo savu fiskālo un ekonomikas politiku ar mērķiem un noteikumiem, par kuriem panākta vienošanās Savienības līmenī.
17      Skat. ANM regulas 18. panta 4. punkta i) un p) apakšpunktu.
18      Skat. ANM regulas 19. panta 3. punktu, 41. apsvērumu un V pielikumu.
19      Skat. ANM regulas 19. panta 1. punktu.
20      Mans izcēlums.
21      Skat. ANM regulas 22. panta 1. punktu un 54. apsvērumu.
22      Skat. ANM regulas 20. panta 1. un 7. punktu un 45. apsvērumu.
23      Skat. ANM regulas 24. panta 2. punktu.
24      Skat. ANM regulas 24. panta 4. punktu.
25      Skat. ANM regulas 24. panta 5. punktu.
26      Šādu apturēšanu var atcelt tikai tad, ja attiecīgā dalībvalsts ir veikusi pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu apmierinošu Padomes īstenošanas lēmumā noteikto atskaites punktu un mērķrādītāju izpildi. Skat. ANM regulas 24. panta 6. punktu un 52. un 53. apsvērumu.
27      Saskaņā ar Polijas valsts lapu Komisijas tīmekļa vietnē, kas pieejama: https://reforms-investments.ec.europa.eu/polands-recovery-and-resilience-plan_en, ir saite uz Polijas ANP, kurš datēts ar 2022. gada jūniju. Atbilstoši Komisijas dokumentam Polijas ANP ietvēra kopumā 49 reformas un 53 investīciju projektus ar 283 atskaites punktiem un mērķrādītājiem. Skat. Komisijas dienestu darba dokumentu, Izvērtējums Polijas atveseļošanas un noturības plānam, kas pievienots Padomes īstenošanas lēmumam par Polijas atveseļošanas un noturības plāna novērtējuma apstiprināšanu, SWD(2022)161 final, 2022. gada 1. jūnijs, 61. lpp.
28      Skat. COM(2022) 268 final, 2022. gada 1. jūnijs.
29      Skat. Padomes dokumentu 9728/22, 2022. gada 14. jūnijs. Pēc tam šis lēmums tika grozīts ar Padomes 2023. gada 8. decembra īstenošanas lēmumu, ar kuru netika mainīti atskaites punkti F1G, F2G un F3G. Skat. Padomes dokumentu 15835/1/23 REV 1, 2023. gada 7. decembris, un attiecībā uz pielikumu – Padomes 2023. gada 24. novembra dokumentu 15835/23 ADD 1. Šķiet, ka 2022. gada 17. jūnijā un 2023. gada 8. decembrī pieņemtās galīgās versijas nav publiski pieejamas.
30      Skat. apstrīdētā lēmuma 4. pantu.
31      Skat. apstrīdētā lēmuma 1. pantu.
32      Skat. apstrīdētā lēmuma 2. pantu. Tā trešajā punktā ir skaidri noteikts, ka maksājumu veikšana ir atkarīga no Komisijas lēmuma, ka Polija ir apmierinoši izpildījusi attiecīgos atskaites punktus un mērķrādītājus, kas noteikti saistībā ar ANP īstenošanu.
33      Skat. apstrīdētā lēmuma 3. pantu.
34      Skat. apstrīdētā lēmuma 2., 9. un 19. apsvērumu. Šajā sakarā saistībā ar Eiropas pusgadu Padome 2020. gadā izdeva Polijai KVAI, tostarp, lai uzlabotu investīciju vidi, it īpaši nodrošinot tiesu iestāžu neatkarību. Skat. Padomes Ieteikumu (2020. gada 20. jūlijs) par Polijas 2020. gada valsts reformu programmu un ar ko sniedz Padomes atzinumu par Polijas 2020. gada konverģences programmu (OV 2020, C 282, 135. lpp.), 4. punkts. Šis punkts tika atkārtots turpmākajos Padomes ieteikumos, piemēram, 2022. gada 12. jūlija ieteikumā (OV 2022, C 334, 171. lpp.), 5. punkts.
35      Skat. Padomes dokumentu 9728/22 ADD 1, 2022. gada 13. jūnijs, 1. iedaļa, komponents F, 195. lpp. Šķiet, ka 2022. gada 17. jūnijā pieņemtā galīgā versija nav publiski pieejama.
36      Skat. Komisijas pozitīvo sākotnējo novērtējumu par atskaites punktu un mērķrādītāju apmierinošu izpildi saistībā ar pirmo maksājuma pieprasījumu, ko Polija iesniedza 2023. gada 15. decembrī un ko Eiropas Komisija nosūtīja Ekonomikas un finanšu komitejai, 2024. gada 29. februāris, 79.–96. lpp.
37      Šis likums stājās spēkā 2022. gada 15. jūlijā.
38      Skat. Komisijas Īstenošanas lēmumu (2024. gada 5. aprīlis), ar ko atļauj Polijai izmaksāt neatmaksājamā atbalsta pirmo daļu un aizdevuma atbalsta pirmo daļu C(2024) 2369, 2024. gada 5. aprīlis, 27. un 28. apsvērums.
39      Skat. Komisijas pozitīvo sākotnējo novērtējumu par atskaites punktu un mērķrādītāju apmierinošu izpildi saistībā ar pirmo maksājuma pieprasījumu, ko Polija iesniedza 2024. gada 27. decembrī un ko Eiropas Komisija nosūtīja Ekonomikas un finanšu komitejai, 2025. gada 29. oktobris, 66.–68. lpp. Komisija norādīja, ka, pamatojoties uz Polijas iesniegto informāciju, tika uzsāktas septiņas pārskatīšanas lietas, no kurām piecas ir izskatītas, viena ir slēgta un viena vēl nav izskatīta pienācīgi pamatotu ārkārtas apstākļu dēļ.
40      Skat. Komisijas Īstenošanas lēmumu (2025. gada 19. novembris), ar ko atļauj Polijai izmaksāt neatmaksājamā atbalsta ceturto un piekto daļu un aizdevuma atbalsta ceturto un piekto daļu, C(2025) 7998 final, 2025. gada 19. novembris, 33. apsvērums.
41      Šajās prasībās tika lūgts pilnībā atcelt apstrīdēto lēmumu, pamatojoties uz to, ka tiesu sistēmas atskaites punkti nav nodalāmi no šā lēmuma, un tika izvirzīti pieci prasības pamati, apgalvojot, ka: 1) Tiesas spriedumu neievērošana un LESD 2. panta un 13. panta 2. punkta pārkāpums un/vai kompetences trūkums; 2) LES 2. panta un LES 19. panta 1. punkta, tos interpretējot saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu, pārkāpums; 3) kontroles neefektivitāte, ja nav efektīvas tiesību aizsardzības tiesā; 4) tiesību kļūda/acīmredzama kļūda vērtējumā, piemērojot ANM regulas 19. panta 3. punktu; un 5) pamatojuma nenorādīšana.
42      Viens no Medel valdes locekļiem ir arī Polijas tiesnesis, pret kuru ierosināta disciplinārlieta.
43      Šajā sakarā tās it īpaši atsaucās uz spriedumiem, 2019. gada 19. novembris, A. K. u.c. (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palātas neatkarība) (C‑585/18, C‑624/18 un C‑625/18, EU:C:2019:982); 2021. gada 15. jūlijs, , Komisija/Polija (Disciplinārie pasākumi pret tiesnešiem) (C‑791/19, EU:C:2021:596), 2021. gada 6. oktobris, W.Ż. (Augstākās tiesas Ārkārtas kontroles un publisko lietu palāta – Iecelšana) (C‑487/19, EU:C:2021:798) un 2023. gada 5. jūnijs, Komisija/Polija (Tiesnešu neatkarība un privātā dzīve) (C‑204/21, EU:C:2023:442).
44      No T‑530/22 līdz T‑533/22, EU:T:2024:363.
45      Vispārējā tiesa ar 2022. gada 19. decembra lēmumu nolēma izskatīt prasības paātrinātā tiesvedībā.
46      Padome izvirzīja iebildi par nepieņemamību, taču ar 2023. gada 31. marta rīkojumu Vispārējā tiesa nolēma šo iebildi apvienot ar lietas izskatīšanu pēc būtības. Skat. pārsūdzētā rīkojuma 35. punktu.
47      Pamatojoties uz 2019. gada 8. maija rīkojumu Carvalho u.c./Parlaments un Padome (T‑330/18, EU:T:2019:324, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
48      Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 54.–57. punktā ir nospriedusi, ka prasītājas var atsaukties uz savu locus standi otrajā situācijā, neraugoties uz to, ka trīs no prasītājām ir apvienības, kas pārstāv tiesnešus starptautiskā līmenī, kuru biedri parasti ir valsts profesionālās apvienības, tostarp Polijas tiesnešu apvienības, un ceturtā apelācijas sūdzības iesniedzēja ir fonds un tai nav biedru, taču tā darbojas to tiesnešu vārdā, kuru intereses tā aizstāv. Pamatojoties uz to, Vispārējā tiesa uzskatīja par nepieciešamu pārbaudīt to tiesnešu locus standi, kuri bija to apvienību biedri, kas savukārt bija prasītāju biedri. Tā kā šie pārsūdzētā rīkojuma punkti nav apstrīdēti tiesvedībā Tiesā, tos sīkāk neizskatīšu.
49      Skat. Tiesas priekšsēdētāja rīkojumu, 2015. gada 4. februāris, Medel u.c./Padome (C‑555/24 P, EU:C:2025:73).
50      Skat., piemēram, spriedumus, 2006. gada 22. jūnijs, Beļģija un Forum 187/Komisija (C‑182/03 un C‑217/03, EU:C:2006:416, 56. punkts); 2018. gada 13. marts, European Union Copper Task Force/Komisija (C‑384/16 P, EU:C:2018:176, 87. un 88. punkts); un 2024. gada 20. jūnijs, Euranimi/Komisija (C‑252/23 P, EU:C:2024:538, 31. punkts); ģenerāladvokāta F. Ležē [P. Léger] secinājumi apvienotajās lietās Beļģija un Forum 187/ Komisija (C‑182/03 un C‑217/03, EU:C:2006:89, 153. punkts).
51      Apelācijas sūdzības iesniedzējas dažkārt atsaucas tikai uz atskaites punktu F1G, bet dažkārt uz visiem trim atskaites punktiem kopā kā nepietiekamiem. Šis apgalvojums būtībā attiecas uz to, ka Polijas tiesu sistēmas atskaites punkti nav pietiekami, lai pienācīgi atjaunotu tiesu iestāžu neatkarību šajā dalībvalstī. Vienkāršības labad atsaucos uz šo apgalvojumu kā tādu, kas attiecas uz atskaites punktu F1G.
52      Skat. apstrīdētā rīkojuma 62. punktu.
53      Nesen, piemēram, spriedums, 2026. gada 10. februāris, WhatsApp Ireland/EDAK (C‑97/23 P, EU:C:2026:81, 94. punkts un tajā minētā judikatūra).
54      Skat., piemēram, spriedumus, 2022. gada 12. jūlijs, Nord Stream 2/Parlaments un Padome (C‑348/20 P, turpmāk tekstā – “spriedums Nord Stream 2”, EU:C:2022:548, 105. punkts) un 2026. gada 10. februāris, WhatsApp Ireland/EDAK (C‑97/23 P, EU:C:2026:81, 98. punkts).
55      Vispārējā tiesa šajā ziņā atsaucās uz sprieduma Nord Stream 2 63. un 75. punktu.
56      Spriedums, 2026. gada 10. februāris, WhatsApp Ireland/EDAK (C‑97/23 P, EU:C:2026:81, 97. punkts).
57      Apstrīdētā rīkojuma 86. punkts.
58      Skat. apstrīdētā rīkojuma 87. punktu.
59      Apstrīdētā rīkojuma 89. punkts.
60      Skat. šo secinājumu 43. zemsvītras piezīmi.
61      Iespējams, ka Vispārējā tiesa neuzskatīja par nepieciešamu izvērtēt otro tieša skāruma nosacījumu, jo tā konstatēja, ka pirmais nosacījums nav izpildīts. Tomēr vairāki apgalvojumi par ANM finansējuma būtību liecina, ka Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Polijai nebija pienākuma uzsākt pārskatīšanas procedūru. Šajā ziņā skat. pārsūdzētā rīkojuma 72. punktu, kurā Vispārējā tiesa paskaidroja, ka atskaites punkti attiecas tikai uz līdzekļu izmaksāšanas procesu, un 74. punktu, kurā tā konstatēja, ka atskaites punktiem ir budžeta nosacītības raksturs, kas nozīmē, ka Polijai tie ir saistoši tikai tad, ja tā vēlas saņemt finansējumu no ANM.
62      Spriedums Nord Stream 2 (95. punkts).
63      Skat., piemēram, spriedumu, 2026. gada 10. februāris, WhatsApp Ireland/EDAK (C‑97/23 P, EU:C:2026:81, 101. punkts).
64      Šajā sakarā Padome un Komisija apgalvoja, ka ANM īstenošanas prakse ir tāda, ka ne visas dalībvalstis ir iesniegušas maksājumu pieprasījumus ANM ietvaros. Tomēr tam varētu būt dažādi iemesli. Piemēram, varētu būt, ka tās nav sasniegušas dažus atskaites punktus vai ka, it īpaši attiecībā uz aizdevumiem, nevis dotācijām ANM ietvaros, šādām valstīm tirgū tika piedāvāti labāki nosacījumi.
65      Attiecībā uz iespējamiem salīdzinājumiem starp budžeta nosacījumiem Savienībā un instrumentiem, ko izmanto citās federālajās sistēmās, it īpaši Amerikas Savienotajās Valstīs un Kanādā, skat., piemēram, Viţă, V., “The Rise of Spending Conditionality in the EU: What Can EU Learn from the U.S. Conditional Spending Doctrine and Policies?”, EUI Department of Law Research Paper No 2017/16; Baraggia, A., La Condizionalità come Strumento di Governo negli Stati Compositi: Una Comparazione tra Stati Uniti, Canada e Unione Europea, G. Giappichelli Editore, Turīna, 2023. gads.
66      Skat., piemēram, spriedumus, 1998. gada 5. maijs, Compagnie Continentale (France)/Komisija (C‑391/96 P, EU:C:1998:194, 42. punkts), un 2009. gada 10. septembris, Komisija/Ente per le Ville vesuviane un Ente per le Ville vesuviane/Komisija  (C‑445/07 P un C‑455/07 P, EU:C:2009:529, 46. punkts); un Nord Stream 2, 44. punkts (mans izcēlums).
67      Skat. spriedumu, 1971. gada 23. novembris (62/70, EU:C:1971:108, 6.–8. punkts.
68      Skat. spriedumu, 1985. gada 17. janvāris (11/82, EU:C:1985:18, 7. ‑10. punkts).
69      Kā vēl vienu piemēru skat. spriedumu, 1998. gada 5. maijs, Dreyfus/Komisija (C‑386/96 P, EU:C:1998:193, 44.–54. punkts).
70      Skat., piemēram, spriedumus, 2009. gada 10. septembris, Komisija/Ente per le Ville vesuviane un Ente per le Ville vesuviane/Komisija (C‑445/07 P un C‑455/07 P, EU:C:2009:529, 58.–60. punkts), un 2019. gada 4. decembris PGNiG Supply & Trading/Komisija (C‑117/18 P, EU:C:2019:1042, 50. punkts).
71      Kā norādīts literatūrā, ANP autorība nav pilnībā skaidra. Skat., piemēram, Dawson, M., “Europe s élargissement coordination space”, European Law Open, 3. sēj., 2024, 746. lpp., it īpaši 759. Lpp.; Dermine, P., “The planning method: An inquiry into the constitutional ramifications of a new EU governance technique”, Common Market Law Review, 61. sēj., 2024, 959. lpp., it īpaši 978.–982. lpp.
72      Šajā ziņā var arī konstatēt analoģiju ar judikatūru apvienoto procedūru kontekstā, it īpaši ar 2024. gada 18. jūnija spriedumu Komisija/VNV (C‑551/22 P, EU:C:2024:520, it īpaši 83.–88. punkts), un maniem secinājumiem šajā lietā (C‑551/22 P, EU:C:2023:846, it īpaši 33.–71. punkts), lai gan šajā lietā runa bija par apstrīdama tiesību akta jēdzienu, nevis par tiešu skārumu. Šajā spriedumā Tiesa uzskatīja, ka vienotā noregulējuma mehānisma ietvaros banku savienības ietvaros tas, ka Komisija apstiprina Vienotās noregulējuma valdes (VNV) noregulējuma lēmumu, atspoguļo tās piekrišanu tā saturam un formai, tādējādi tieši Komisijas apstiprinājuma lēmums, nevis VNV lēmums galīgi nosaka noregulējuma pasākumu un rada saistošas tiesiskas sekas.
73      Skat. ģenerāladvokāta A.L. Diteijē de Lamota secinājumus lietā Bock/Komisija (62/70, EU:C:1971:95, 1971 ECR 911, it īpaši 915. lpp.).
74      Skat. pārsūdzētā rīkojuma 82. punktu.
75      Skat., piemēram, spriedumu, 2021. gada 21. oktobris,
Lípidos Santiga/Komisija (C‑402/20 P, EU:C:2021:872, 45. punkts).
76      Šajā ziņā skat. Medel pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma 63. un 64. punktu. Šā prasības pieteikuma daļā, kurā izklāstīti pamati, it īpaši tā 169. un 190. punktā, apelācijas sūdzības iesniedzējas ir norādījušas uz vairākiem trūkumiem, tomēr neprecizējot, kādas konkrētas prasības atskaites punktam F1G izvirzītu Polijai.
77      ECT spriedums, 2024. gada 9. aprīlis, Verein KlimaSeniorinnen Schweiz u.c. pret Šveici (CE:ECHR:2024:0409JUD005360020, turpmāk tekstā – “spriedums KlimaSeniorinnen”).
78      Attiecībā uz pirmo situāciju Vispārējā tiesa 1983. gada 4. oktobra spriedumā Fediol/Komisija (191/82, EU:C:1983:259, 28. un 29. punkts) pirmo reizi konstatēja, ka apvienībai, šajā lietā – tirdzniecības apvienībai, ir locus standi, pamatojoties uz procesuālajām tiesībām, kas piešķirtas ar Savienības atvasinātajām tiesībām; skat. arī, piemēram, rīkojumu, 2006. gada 8. decembris, Polyelectrolyte Producers Group/Komisija un Padome (C‑368/05 P, EU:C:2006:771, 58. punkts). Attiecībā uz otro situāciju Tiesa vairākās lietās ir atzinusi, ka apvienībai ir locus standi, ja locus standi būtu arī tās pārstāvētajiem biedriem. Skat., piemēram, spriedumus, 2008. gada 22. decembris, British Aggregates/Komisija (C‑487/06 P, EU:C:2008:757, 39. punkts), un 2023. gada 21. septembris, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products u.c./Komisija (C‑478/21 P, EU:C:2023:685, 80.–86. punkts). Attiecībā uz trešo situāciju pirmā lieta, kurā Tiesa atzina apvienības locus standi, pamatojoties uz to, ka ir ietekmēta tās sarunu pozīcija, bija 1988. gada 2. februāra spriedums Kwekerij van der Kooy u.c./Komisija (67/85, 68/85 un 70/85, EU:C:1988:38, 21.–24. punkts); skat. arī spriedumu, 1993. gada 24. marts, CIRFS u.c./Komisija (C‑313/90, EU:C:1993:111, 29. un 30. punkts).
79      Vispārējās tiesas konstatējumi par šiem trim situāciju veidiem ir atšķirīgi, piemēram, apgalvojumi, ka apvienību atcelšanas prasības ir pieņemamas “vismaz trīs veidu situācijās” (skat., piemēram, rīkojumu, 1997. gada 30. septembris, Federolio/Komisija (T‑122/96, EU:T:1997:142, 61. punkts)) vai “trīs skaidri definētās situācijās” (skat., piemēram, spriedumu, 2016. gada 15. septembris, Molinos Río de la Plata u.c./Padome (no T‑112/14 līdz T‑116/14 un T‑119/14, EU:T:2016:509, 33. punkts)). Šajā ziņā skat. Bruno, W., Strategic Litigation before the CJEU:
A Procedural Law Approach, doktora disertācija, Luksemburgas Universitāte, 2026, 334. lpp.
80      Skat., piemēram, spriedumus, 2002. gada 25. jūlijs, Unión de Pequeños Agricultores/Padome (C-50/00 P, turpmāk tekstā – “spriedums UPA”, EU:C:2002:462, 8. punkts), un 2021. gada 25. marts, Carvalho u.c./Parlaments un Padome (C‑565/19 P, turpmāk tekstā –  “spriedums Carvalho”, EU:C:2021:252, 85. punkts).
81      Pārsūdzētā rīkojuma 42.–45. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka pirmā situācija nav attiecināma uz šo lietu.
82      Skat. spriedumus, 1988. gada 2. februāris, Kwekerij van der Kooy u.c./Komisija (67/85, 68/85 un 70/85, EU:C:1988:38, 21.–24. punkts), un 1993. gada 24. marts, CIRFS u.c./Komisija (C‑313/90, EU:C:1993:111, 29. un 30. punkts).
83      Skat., piemēram, spriedumus, 2000. gada 23. maijs, Comité d'entreprise de la Société française de production u.c./Komisija (C‑106/98 P, EU:C:2000:277, 45. punkts); 2009. gada 9. jūlijs, 3F/Komisija (C‑319/07 P, EU:C:2009:435, 87. un 92. punkts), un 2024. gada 26. septembris, ATPN/Komisija (C‑340/23 P, EU:C:2024:806, 40. punkts), kuros Tiesa uzskatīja, ka abas lietas, kurās tā atzina apvienības sarunu pozīciju, attiecās uz īpašām situācijām, kurās prasītājai bija sarunu dalībnieka stāvoklis, kas bija skaidri ierobežots un cieši saistīts ar lēmuma priekšmetu, radot tai faktisku stāvokli, kurā tā ir individuāli izcelta salīdzinājumā ar visām citām personām.
84      Tiesas sēdē Komisija arī pauda nostāju, ka ietekmētā sarunu pozīcija ir tikai trešās situācijas piemērs, un nozīmē, ka trešā situācija nav izsmeļoša un var ietvert citus piemērus.
85      Tas ir bijis skaidrs kopš 1986. gada 23. aprīļa sprieduma Les Verts/Parlaments (294/83, EU:C:1986:166, 23. punkts); skat., piemēram, nesenāko spriedumu, 2022. gada 14. jūlijs, Itālija un Comune di Milano/Padome (Eiropas Zāļu aģentūras mītnesvieta) (C‑59/18 un C‑182/18, EU:C:2022:567, 59. punkts).
86      Skat. spriedumu UPA (40.–42. punkts), un spriedumu, 2004. gada 1. aprīlis, Komisija/Jégo‑Quéré (C‑263/02 P, EU:C:2004:210, 30.–32. punkts).
87      Šajā ziņā skat. spriedumu UPA (44. punkts). Skat. arī, piemēram, spriedumu, 2004. gada 1. aprīlis, Komisija/Jégo‑Quéré (C‑263/02 P, EU:C:2004:210, 36. punkts), un spriedumu Carvalho (69. un 78. punkts).
88      Saskaņā ar Tiesas statistiku 2022. gadā, kad šī lieta tika ierosināta Vispārējā tiesā, Polijas tiesas vērsās Tiesā ar 39 lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu. 2023. gadā šis skaits palielinājās līdz 48 un 2024. gadā skaits saglabājās – 47 lūgumi. Skat. Tiesas darbības statistiku ‑ 2022, 5. lpp.; Tiesas darbības statistiku ‑ 2023, 11. lpp., un Tiesas darbības statistiku ‑ 2024, 10. lpp., pieejams: https://curia.europa.eu/site/jcms/d2_5146/lv/cour-de-justice.
89      Ja pastāvētu nopietni un ilgstoši pārkāpumi tiesu iestāžu neatkarības nodrošināšanā, tas būtu pamats sākt LES 7. panta 1. punktā paredzēto procedūru, kas attiecībā uz Poliju tika pārtraukta 2024. gada 29. maijā, kad Komisija atsauca pamatoto priekšlikumu.
90      Skat., piemēram, spriedumus, 2008. gada 17. jūlijs, Athinaïki Techniki/Komisija (C‑521/06 P, EU:C:2008:422, 45. punkts); 2021. gada 22. jūnijs, Venecuēla/Padome (Trešās valsts skārums) (C‑872/19 P, EU:C:2021:507, 48.–50. punkts), un 2024. gada 4. oktobris, Komisija un Padome/Front Polisario (C‑778/21 P un C‑798/21 P, EU:C:2024:833, 117. punkts).
91      Ģenerāladvokāts M. Bobeks [M. Bobek] šādu viedokli izteiksmīgi pauda secinājumos lietā SatCen/KF (C‑14/19 P, EU:C:2020:220, 69. punkts), kuros norādīja: “vienkārši sakot, Hartas 47. pants neļauj Tiesai pārrakstīt Līgumus, bet tas tomēr prasa Tiesai interpretēt spēkā esošos noteikumus, lai tos varētu pilnībā izmantot, lai nodrošinātu tiesisko aizsardzību ikvienam, kuru skar Savienības iestāžu vai struktūru akti.” Skat. arī manus secinājumus apvienotajās lietās KS un KD/Padome u.c. un Komisija/KS u.c.(C‑29/22 P un C‑44/22 P, EU:C:2023:901, 100. punkts).
92      Šajā ziņā skat. Eiropas tiesnešu konsultatīvās padomes (CCJE) Atzinumu Nr. 23 par tiesnešu apvienību lomu tiesu iestāžu neatkarības atbalstīšanā, 2020. gada 6. novembris.
93      Saistībā ar tiesnešu apvienību piekļuvi valsts tiesām pēc tam, kad tā bija atzinusi šādu apvienību nozīmīgumu, Tiesa uzskatīja, ka Savienības tiesībās, tostarp LES 19. panta 1. punktā un Hartas 47. pantā, dalībvalstīm nav noteikts pienākums paredzēt procesuālos līdzekļus, kas ļautu tiesnešu apvienībām vērsties valsts tiesās  Tas pats varētu attiekties uz jaunu iespēju nodrošināšanu tiesnešu apvienībām Savienības tiesās.
94      Skat., piemēram, Bojarski, L., “Civil Society Organizations For and With the Courts and Judges – Struggle for the Rule of Law and Judicial Independence: The Case of Poland 1976-2020”, German Law Journal, 22. sēj., 2021, 1344. lpp.; Grabowska‑Moroz, B. un Śniadach, O., “The Role of Civil Society in Protecting Judicial Independence in Times of Rule of Law Backsliding in Poland”, Utrecht Law Review, 17. sēj., 2021, 56. lpp.
95      Mans izcēlums.
96      Parlaments patiešām cēla prasību par Komisijas lēmuma atcelšanu saistībā ar citu finanšu shēmu, lai gan tas bija lēmums, ar kuru tika konstatēts, ka līdzekļu izmaksas nosacījumi ir izpildīti. Skat. manus secinājumus lietā Parlaments/Komisija (C‑225/24, EU:C:2026:88), kas pašlaik tiek izskatīta Tiesā.
97      Kā to parāda šī lieta, neviena dalībvalsts nav iestājusies lietā apelācijas sūdzības iesniedzēju atbalstam.
98      Šajā ziņā skat. ECT spriedumu, 2025. gada 30. janvāris, Cannavacciuolo u.c. pret Itāliju (CE:ECHR:2025:0130JUD005156714, 220.–222. punkts) (nolēmums, ka apvienībām nebija locus standi lietā par piesārņojumu, ko izraisīja nelikumīga atkritumu izgāšana, jo spriedums KlimaSeniorinnen attiecas tikai uz klimata pārmaiņām un šajā tiesvedībā nebija nekādu īpašu apsvērumu).
99      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 15. jūlijs, ECB un Komisija/Corneli (C‑777/22 P un C‑789/22 P, EU:C:2025:580, 73. punkts) (uzskatot, ka daļa ECT judikatūras, kas attiecas uz kritērijiem cietušā statusa atzīšanai saskaņā ar ECPAK 34. pantu, bija “neattiecināma”, lai noteiktu, vai apstrīdētie lēmumi tieši skāra prasītāju šajā tiesvedībā).
100      Par atšķirību starp subjektīvo tiesību aizsardzības un objektīvās tiesiskās kārtības jēdzieniem, it īpaši Vācijas administratīvajās tiesībās, skat. Hohnerlein, J., “Who is afraid of actio popularis?: On Separating Rights and Remedies in the ECtHR’s Climate Judgment”, Verfassungsblog, 2024. gada 26. aprīlis.
101      Skat., piemēram, Letsas, G., “The European Court’ s Legitimacy After KlimaSeniorinnen”, European Convention on Human Rights Law Review, 5. sēj., 2024, 444. lpp., it īpaši 448.–453. lpp.; Rocha, A. un Fragoso Martins, P., “Standing for the environment? Locus standi of associations before the ECtHR and the CJEU” European Human Rights Law Review, 5. sēj., 2025, 591. lpp., jo sevišķi 593.–594. lpp. Skat. arī Eckes, C., “Strategic Climate Litigation before National Courts: European Union Law Be Uined As A Shield?”, German Law Journal, 25. sēj., 2024, 1022. lpp.
102      Skat. spriedumu KlimaSeniorinnen (486.–488. punkts).
103      Tādējādi ECT ir arī paudusi vēstījumu, ka tā neuzskata, ka lēmums par klimata tiesību aktu (ne)atbilstību nebūtu tiesu kompetencē. Tā tikai pārkārtoja veidu, kādā šādi jautājumi var tikt iesniegti tās izskatīšanai. Tomēr jautājums par to, cik lielā mērā tiesneši faktiski var likumīgi pieņemt tiesību aktus klimata jomā, netika atrisināts šajā spriedumā, gluži otrādi - šajā sakarā tas izraisīja vēl vairāk jautājumu. Skat., piemēram, Kingston, S., “A Story Part Told: The Role of Courts in Climate Governance”, Yearbook of International Environmental Law, 35. sēj., 2025, 1. lpp.
104      Skat. ģenerāladvokāta F.Dž. Džeikobsa [F.G. Jacobs] secinājumus lietā Unión de Pequeños Agricultores/Padome (C‑50/00 P, EU:C:2002:197, 59. punkts).
105      Skat. spriedumu UPA (it īpaši 45. un 46. punkts).
106      Skat. spriedumu Carvalho (91. punkts).
107      Var apgalvot, ka dažas apvienības aizstāv vispārējās intereses, proti, visas sabiedrības kopīgās intereses. Tomēr es vilcinātos jebkuras intereses saukt par vispārējām interesēm, jo pat dažas intereses, kas parasti tiek uzskatītas par vispārējām, piemēram, tīra vide vai klimata pārmaiņu apturēšana, ne vienmēr ir kopīgas visiem, it īpaši uzņēmumiem, kuru uzņēmējdarbības iespējas šādi mērķi varētu ierobežot. Tāpēc labprātāk runāju par kolektīvajām interesēm, neskatoties uz atsevišķu subjektu skaitu, kam tās ir kopīgas.
108      Spriedumā KlimaSeniorinnen ECT ir izstrādājusi noteiktus faktorus, kas šajā kontekstā noteiks apvienību tiesības celt prasībā tiesā, proti, apvienībai ir: 1) likumīgi reģistrēta attiecīgajā jurisdikcijā vai tiesīga tajā rīkoties; 2) spēj pierādīt, ka tā īsteno konkrētu mērķi, aizstāvot savu biedru vai citu attiecīgajā jurisdikcijā esošo personu cilvēktiesības, neatkarīgi no tā, vai tas attiecas vai ietver kolektīvu rīcību šo tiesību aizsardzībai pret klimata pārmaiņu radītajiem draudiem vai ietver arī šādu rīcību; un 3) patiesi kvalificēta un reprezentatīva, lai rīkoties biedru vai citu skarto personu vārdā, kuras atrodas jurisdikcijā un kuras ir pakļautas konkrētiem draudiem vai klimata pārmaiņu nelabvēlīgai ietekmei, kā to paredz ECPAK. Skat. spriedumu KlimaSeniorinnen (502. punkts). Attiecībā uz šo kritēriju piemērošanu skat. ECT spriedumu, 2025. gada 28. oktobris, Greenpeace Nordic u.c. pret Norvēģiju (CE:ECHR:2025:1028JUD003406821, 308.–312. punkts).
109      Skat., piemēram, spriedumus, 1962. gada 14. decembris, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes u.c./Padome (16/62 un 17/62, EU:C:1962:47, 1962, Krājums, 471. lpp., it īpaši 479. lpp.); 1962. gada 14. decembris, Fédération nationale de la boucherie en gros et du commerce en gros des viandes u.c./Padome (no 19/62 līdz 22/62, EU:C:1962:48, 1962, Krājums, 491. lpp., it īpaši 499. lpp.); 1975. gada 18. marts, Union syndicale - Service public européen u.c./Padome (72/74, EU:C:1975:43, 17. punkts), un 1998. gada 2. aprīlis, Greenpeace Council u.c./Komisija (C‑321/95 P, EU:C:1998:153, 14. punkts).
110      Spriedumi, 1962. gada 14. decembris, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes u.c./Padome (16/62 un 17/62, EU:C:1962:47, 1962, Krājums, 471. lpp., it īpaši 479. lpp.), un 1962. gada 14. decembris, Fédération nationale de la boucherie en gros et du commerce en gros des viandes u.c./Padome (no 19/62 līdz 22/62, EU:C:1962:48, 1962, Krājums, 491. lpp., it īpaši 499. lpp.).
111      Spriedumi, 1962. gada 14. decembris, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes u.c./Padome (16/62 un 17/62, EU:C:1962:47, 1962, Krājums, 471. lpp., it īpaši 479. lpp.), un 1962. gada 14. decembris, Fédération nationale de la boucherie en gros et du commerce en gros des viandes u.c./Padome (no 19/62 līdz 22/62, EU:C:1962:48, 1962, Krājums, 491. lpp., it īpaši 499. lpp.).
112      Ģenerāladvokāta N. Emiliu secinājumi lietā Nicoventures Trading u.c./Komisija (C‑731/23 P, EU:C:2025:435, 120. punkts).
113      Skat. apstrīdētā rīkojuma 51. punktu.
114      Tādējādi spriedumā Jégo‑Quéré Tiesa ir uzskatījusi, ka Vispārējās tiesas pieņemtā individuālā skāruma interpretācija atņemtu jēgu LESD 263. panta ceturtajā daļā (tolaik – EKL 230. pants) paredzētajai prasībai. Skat. spriedumu, 2004. gada 1. aprīlis, Komisija/Jégo‑Quéré (C‑263/02 P, EU:C:2004:210, 38. punkts).
115      Ģenerāladvokāta G. Kosmas secinājumi lietā Greenpeace Council u.c./Komisija (C‑321/95 P, EU:C:1997:421, 118. punkts).
116      Kā Tiesa ir konsekventi atzinusi, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka citi tiesību subjekti, kas nav lēmuma adresāti, var uzdoties par individuāli skartiem LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē tikai tad, ja attiecīgais tiesību akts, kuru tiek lūgts atcelt, tos ietekmē tiem piemītošu īpašu iezīmju dēļ vai tādu faktisko apstākļu dēļ, kas tos atšķir no visām citām personām, un tādēļ tie ir individualizējami analoģiski adresātam. Skat. spriedumu, 1963. gada 15. jūlijs, Plaumann/Komisija (25/62, EU:C:1963:17, 1963, Krājums, 95. lpp., it īpaši 107. lpp.), kas ir vairākkārt apstiprināts spriedumā, pavisam nesen – 2025. gada 18. decembris, Nicoventures Trading u.c./Komisija (C‑731/23 P, EU:C:2025:982, 57. punkts).
117      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 15. jūlijs, ECB un Komisija/Corneli (C‑777/22 P un C‑789/22 P, EU:C:2025:580, 75. un 76. punkts).
118      Tiesvedībā Vispārējā tiesā notika lietas dalībnieku rakstveida sarakste par prasību pieņemamību, tostarp Padomes iebilde par nepieņemamību, prasītāju atbilde uz šo iebildi, rakstveida jautājumi, ko Vispārējā tiesa uzdeva prasītājām 2023. gada 16. jūnijā, Polijas, Ungārijas un Komisijas iestāšanās raksti, kā arī prasītāju atbildes uz šiem procesuālajiem rakstiem.
119      Skat. šo secinājumu 137. zemsvītras piezīmi.
120      Šajā nozīmē skat., piemēram, spriedumu, 2025. gada 18. decembris, Nicoventures Trading u.c./Komisija (C‑731/23 P, EU:C:2025:982, 59. un 60. punkts).
121      Skat., it īpaši, AEAJ pirmajā instancē iesniegtā pieteikuma 44.–48. un 53. punktu, kā arī prasītāju atbildes uz Vispārējās tiesas 2023. gada 16. janvārī uzdotajiem 3. un 4. jautājumiem.
122      Skat., piemēram, spriedumus, 1993. gada 24. marts, CIRFS u.c./Komisija (C‑313/90, EU:C:1993:111, 31. punkts), un 2011. gada 9. jūnijs, Comitato “Venezia vuole vivere” u.c./Komisija (C‑71/09 P, C‑73/09 P un C‑76/09 P, EU:C:2011:368, 36. un 37. punkts); skat arī spriedumu, 2009. gada 7. maijs, NVV u.c./Komisija (T‑151/05, EU:T:2009:144, 45.–48. punkts).
123      Skat. šo secinājumu 39.–42., 190.. un 195. punktu.
124      Tiesa ir apstiprinājusi, ka, lai ievērotu kompetences piešķiršanas principu, tiesiskuma nosacītību var noteikt tikai tad, ja tā pietiekami tieši attiecas uz Savienības finanšu interešu aizsardzību. Skat. spriedumus, 2022. gada 16. februāris, Ungārija/Parlaments un Padome (C‑156/21, EU:C:2022:97, 144. un 145. punkts), un 2022. gada 16. februāris, Polija/Parlaments un Padome (C‑157/21, EU:C:2022:98, 162. un 163. punkts).