62021CJ0778_RES
Apvienotās lietas C‑778/21 P un C‑798/21 P
Eiropas KomisijaunEiropas Savienības Padome
pret
Front populaire pour la libération de la Saguia el-Hamra et du Rio de Oro (Front Polisario)
Tiesas (virspalāta) 2024. gada 4. oktobra spriedums
Apelācija – Ārējā darbība – Starptautiskie nolīgumi – Ilgtspējīgas zivsaimniecības partnerattiecību nolīgums starp Eiropas Savienību un Marokas Karalisti – Lēmums par šā nolīguma un tā īstenošanas protokola noslēgšanu – Apgalvojumi par starptautisko tiesību pārkāpumiem sakarā ar minētā nolīguma piemērojamību Rietumsahārai piegulošajiem ūdeņiem – Atcelšanas prasība – Pieņemamība – Procesuālā rīcībspēja – Locus standi – Nosacījums, saskaņā ar kuru noteiktos gadījumos strīdīgajam pasākumam prasītājs ir jāskar tieši un individuāli – Līgumu relatīvās iedarbības princips – Pašnoteikšanās princips – Teritorijas, kurām nav savas pārvaldes – ANO Statūtu 73. pants – Eiropas Savienības Padomes rīcības brīvība – Starptautiskās paražu tiesības – Savienības tiesību vispārējie principi – Teritorijas, kurai nav savas pārvaldes, tautas, kam ir tiesības uz pašnoteikšanos, kā trešās puses piekrišana starptautiskam nolīgumam
Atcelšanas prasība – Fiziskas vai juridiskas personas – Tiesību akti, kas šīs personas skar tieši un individuāli – Tiešs skārums – Individuāls skārums – Kritēriji – Ilgtspējīgas zivsaimniecības partnerattiecību nolīgums starp Savienību un Maroku – Lēmums 2019/441 – Paša starptautiskā nolīguma satura, kā arī tā tiesisko seku attiecībā uz trešo teritoriju ņemšana vērā – Teritorijas, kurai nav savas pārvaldes, dabas resursu izmantošana – Tiesību uz pašnoteikšanos īstenošana – Rietumsahāras tautas tiešs skārums – Nosacījumi
(LESD 263. panta ceturtā daļa; Lēmums 2019/441)
(skat. 112.–121., 128., 136. un 137. punktu)
Atcelšanas prasība – Fiziskas vai juridiskas personas – Tiesību akti, kas šīs personas skar tieši – Tiešs skārums – Padomes Regula par zvejas iespēju iedalīšanu saskaņā ar Ilgtspējīgas zivsaimniecības partnerattiecību nolīgumu starp Eiropas Savienību un Marokas Karalisti un tā īstenošanas protokolu – Akts, kas attiecas tikai uz Savienības attiecībām ar tās dalībvalstīm – Pavisam automātiska ieviešana
(LESD 263. panta ceturtā daļa; Padomes Regula 2019/440)
(skat. 123.–125. punktu)
Atcelšanas prasība – Tiesas kompetence – Iestāžu akti – Savienības noslēgta starptautiska nolīguma saderības ar Līgumiem izvērtējums – Pieņemamība – Paziņojums otrai pusei par starptautiska nolīguma apstiprināšanu – Kompetences neesamība
(LES 19. panta 3. punkta b) apakšpunkts; LESD 267. panta pirmās daļas b) apakšpunkts; Lēmums 2019/441)
(skat. 126. un 127. punktu)
Starptautiskie nolīgumi – Savienības nolīgumi – Nolīgumi, ko reglamentē starptautiskās tiesības – Vīnes Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām piemērošana – Līgumi un trešās valstis – Sarunas un noslēgšana – Brīvas piekrišanas princips – Teritorijas, kurai nav savas pārvaldes, tauta un šīs teritorijas iedzīvotāji – Jēdziens “iedzīvotāji” – Teritorijas iedzīvotāji – Iekļaušana – Jēdziens “tauta” – Politiska vienība un tiesību uz pašnoteikšanos īpašnieka statuss – Iekļaušana
(LES 21. panta 2. punkts)
(skat. 158. punktu)
Starptautiskie nolīgumi – Savienības nolīgumi – Nolīgumi, ko reglamentē starptautiskās tiesības – Vīnes Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām piemērošana – Līgumi un trešās valstis – Sarunas un noslēgšana – Brīvas piekrišanas princips – Teritorijas, kurai nav savas pārvaldes, tauta un šīs teritorijas iedzīvotāji – Pienākums saņemt šīs tautas piekrišanu – Apspriešanās ar attiecīgajiem iedzīvotājiem – Pienākuma neizpilde
(LES 21. panta 2. punkts)
(skat. 159. punktu)
Starptautiskie nolīgumi – Savienības nolīgumi – Nolīgumi, ko reglamentē starptautiskās tiesības – Vīnes Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām piemērošana – Līgumi un trešās valstis – Sarunas un noslēgšana – Principi – Līgumi, kas nedrīkst ne uzlikt pienākumus, ne piešķirt tiesības attiecībā uz trešām valstīm – Tvērums
(LES 21. panta 1. punkts)
(skat. 160. un 161. punktu)
Starptautiskie nolīgumi – Savienības nolīgumi – Padomes lēmums par Ilgtspējīgas zivsaimniecības partnerattiecību nolīguma noslēgšanu starp Eiropas Savienību un Marokas Karalisti – Nolīgumi, ko reglamentē starptautiskās tiesības – Vīnes Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām piemērošana – Līgumi un trešās valstis – Sarunas un noslēgšana – Brīvas piekrišanas princips – Teritorijas, kurai nav savas pārvaldes, tauta un šīs teritorijas iedzīvotāji – Apspriešanās ar iedzīvotājiem – Pienākums saņemt šīs tautas piekrišanu – Pārkāpums – Ietekme uz nolīguma noslēgšanas spēkā esamību – Padomes rīcības brīvības esamība – Ietekmes neesamība
(LES 3. panta 5. punkts un 21. panta 1. punkts; Ilgtspējīgas zivsaimniecības partnerattiecību nolīgums starp Eiropas Savienību un Maroku – Lēmuma 2019/441 11. un 12. apsvērums)
(skat. 162.–165. un 173. punktu)
Starptautiskie nolīgumi – Savienības nolīgumi – Interpretācija – Savienības tiesas kompetence – Nosacījumi – Nolīgumi, ko reglamentē starptautiskās tiesības – Vīnes Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām piemērošana – Līgumi un trešās valstis – Brīvas piekrišanas princips – Prasības un tiesiskās sekas saistībā ar to, ka tauta īsteno savas tiesības uz pašnoteikšanos – Teritorija, kurai nav savas pārvaldes – Tiešas piekrišanas prasība – Tiesību kļūda
(Ilgtspējīgas zivsaimniecības partnerattiecību nolīgums starp Eiropas Savienību un Maroku – Lēmums 2019/441)
(skat. 170., 172., 174.–177. un 185. punktu)
Starptautiskie nolīgumi – Savienības nolīgumi – Interpretācija – Savienības tiesas kompetence – Nosacījumi – Nolīgumi, ko reglamentē starptautiskās tiesības – Vīnes Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām piemērošana – Līgumi un trešās valstis – Brīvas piekrišanas princips – Prasības un tiesiskās sekas saistībā ar to, ka tauta īsteno savas tiesības uz pašnoteikšanos – Teritorija, kurai nav savas pārvaldes – Netieša piekrišana – Nosacījumi – Precīza, konkrēta un būtiska priekšrocība, kas izriet no minētās teritorijas dabas resursu izmantošanas – Neizpildīts nosacījums – Piekrišanas neesamība
(LESD 21. panta 1. punkts; Ilgtspējīgas zivsaimniecības partnerattiecību nolīgums starp Eiropas Savienību un Maroku – Lēmums 2019/441)
(skat. 180.–184., 186.–189., 191., 192. un 194. punktu)
Atcelšanas prasība – Savienības tiesas kompetence – Iestāžu akti – Prasība izvērtēt Savienības noslēgta starptautiska nolīguma saderību ar starptautiskajām tiesībām – Pieņemamība
(LESD 21. panta 1. punkts; Ilgtspējīgas zivsaimniecības partnerattiecību nolīgums starp Eiropas Savienību un Maroku – Lēmums 2019/441)
(skat. 204.–208. punktu)
Apelācija – Par nepamatotu atzīta apelācijas sūdzība – Pārsūdzēts spriedums, ar kuru ir atcelts apstrīdētais lēmums, atstājot spēkā tā sekas līdz Tiesas sprieduma pasludināšanai – Prasība atstāt spēkā apstrīdētā lēmuma sekas – Nelemšana
(LESD 264. panta otrā daļa; Ilgtspējīgas zivsaimniecības partnerattiecību nolīgums starp Eiropas Savienību un Maroku un īstenošanas protokols – Lēmums 2019/441)
(skat. 215.–218. punktu)
Rezumējums
Tiesas virspalāta ar diviem spriedumiem – pirmais apvienotajās lietās C‑778/21 P un C‑798/21 P un otrais apvienotajās lietās C‑779/21 P un C‑799/21 P – noraida Eiropas Komisijas un Eiropas Savienības Padomes apelācijas sūdzības, kas iesniegtas par diviem Vispārējās tiesas spriedumiem, ar kuriem tika atcelti Padomes lēmumi, ar ko apstiprināja nolīgumu noslēgšanu starp Eiropas Savienību un Marokas Karalisti; atcelšanas prasības attiecībā uz šiem lēmumiem bija cēlusi Front populaire pour la libération de la Saguia el-Hamra et du Rio de Oro (Front Polisario).
Ar Lēmumu 2019/217 (
1
) Padome bija apstiprinājusi nolīguma starp Savienību un Marokas Karalisti par grozījumu izdarīšanu noteiktos protokolos Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgumam par asociācijas izveidi starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Marokas Karalisti, no otras puses, (
2
) noslēgšanu. Tāpat ar Lēmumu 2019/441 (
3
) Padome bija apstiprinājusi zivsaimniecības partnerattiecību nolīguma starp Eiropas Savienību un Marokas Karalisti un tā īstenošanas protokola noslēgšanu, kā arī nolīgumam pievienoto vēstuļu apmaiņu, savukārt ar Regulu 2019/440 (
4
) – zvejas iespēju iedalīšanu atbilstoši minētajam nolīgumam un tā īstenošanas protokolam. Šie abi lēmumi tika pieņemti pēc tam, kad tika pasludināts 2016. gada 21. decembra spriedums Padome/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973), kurā Tiesa it īpaši bija precizējusi, ka Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu asociācijas nolīgums attiecas tikai uz Marokas Karalistes teritoriju, bet ne uz Rietumsahāras teritoriju, kurai nav savas pārvaldes, kā arī 2018. gada 27. februāra spriedums Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118), kurā Tiesa bija izmantojusi ļoti līdzīgu argumentāciju saistībā ar zivsaimniecības nolīgumiem ar Marokas Karalisti attiecībā uz Rietumsahārai piegulošajiem ūdeņiem.
Ar nolīgumu, kuru apstiprināja ar Lēmumu 2019/217, izdarīja grozījumus Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu asociācijas nolīguma protokolos par pasākumiem, kas piemērojami Marokas izcelsmes lauksaimniecības produktu, zivju un zivsaimniecības produktu importam Eiropas Savienībā, un par jēdziena “noteiktas izcelsmes produkti” definīciju, lai uz Rietumsahāras izcelsmes produktiem, kuru eksportu kontrolē Marokas muitas iestādes, attiecinātu tarifa preferences, kas piešķirtas Marokas izcelsmes produktu eksportam uz Savienību. Savukārt Eiropas Kopienas un Marokas zivsaimniecības nolīgums (
5
) tika grozīts tādējādi, ka šā nolīguma piemērošanas jomā iekļāva Rietumsahāras teritorijai piegulošos ūdeņus.
Ar prasībām, kas 2019. gadā tika celtas attiecībā uz šiem tiesību aktiem trīs lietās Front Polisario/Padome (T‑279/19, T‑344/19 un T‑356/19), Front Polisario lūdza atcelt apstrīdētos lēmumus un regulu.
Vispārējā tiesa, pirmkārt, lietā, kurā tika pasludināts spriedums Front Polisario/Padome (T‑279/19) (
6
), un, otrkārt, apvienotajās lietās, kurās tika pasludināts spriedums Front Polisario/Padome (T‑344/19 un T‑356/19) (
7
), atcēla apstrīdētos lēmumus un regulu ar pamatojumu, ka nebija ievērota prasība par Rietumsahāras tautas piekrišanu. Padome nebija pietiekami ņēmusi vērā visus atbilstīgos elementus saistībā ar Rietumsahāras situāciju un bija kļūdaini uzskatījusi, ka tai ir rīcības brīvība izlemt, vai bija jāievēro prasība, saskaņā ar kuru šīs teritorijas tautai kā strīdīgo nolīgumu trešai pusei bija jāizsaka piekrišana strīdīgo nolīgumu piemērošanai šajā teritorijā atbilstoši līgumu relatīvās iedarbības principam saistībā ar pašnoteikšanās principu.
Gan Padome, gan Komisija vērsās Tiesā, iesniedzot apelācijas sūdzības par šiem spriedumiem.
Tiesas vērtējums
Par “Front Polisario” Vispārējā tiesā celto atcelšanas prasību pieņemamību
A. Front Polisario procesuālā rīcībspēja
Pirmkārt, Tiesa atgādina, ka jebkura fiziska vai juridiska persona ar konkrētiem nosacījumiem var celt prasību par tiesību aktu, kas adresēts šai personai vai kas viņu skar tieši un individuāli, kā arī par reglamentējošu aktu, kas viņu skar tieši, bet nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem. Tomēr Tiesa jau ir atzinusi struktūru procesuālo rīcībspēju Savienības tiesās neatkarīgi no jautājuma par šo struktūru kā juridisku personu dibināšanu atbilstoši valsts tiesībām.
Front Polisario ir pašpasludināta atbrīvošanas kustība, kas tika izveidota, lai cīnītos par Rietumsahāras teritorijas, kurai nav savas pārvaldes, neatkarību no Marokas Karalistes un patstāvīgas Rietumsahāras valsts izveidi. Ciktāl Front Polisario, pamatojoties uz Rietumsahāras tautas tiesību uz pašnoteikšanos īstenošanu, tieši cenšas panākt, lai šai teritorijai tiktu noteikta valsts tiesību sistēma, šīs kustības procesuālās rīcībspējas Savienības tiesās atzīšanai nevar prasīt, lai tā būtu dibināta kā juridiska persona saskaņā ar kādu konkrētu valsts tiesību sistēmu. Turklāt Front Polisario ir viens no likumīgajiem sarunu partneriem ANO Drošības padomes vadībā notiekošajā procesā ar mērķi noteikt Rietumsahāras nākotni; ANO Drošības padomes lēmumi ir saistoši visām Savienības dalībvalstīm un iestādēm. No tā izriet, ka Front Polisario, kurai ir arī divpusējas tiesiskās attiecības starptautiskā līmenī, ir pietiekams juridiskais statuss, lai tai būtu procesuālā rīcībspēja Savienības tiesās (
8
). Līdz ar to Tiesa uzskata, ka Vispārējā tiesa varēja, nepieļaujot tiesību kļūdu, secināt, ka Front Polisario ir procesuālā rīcībspēja Savienības tiesās LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē.
B. Front Polisario
locus standi
Otrkārt, Tiesa vērtē Front Polisario
locus standi. Attiecībā uz jautājumu par to, vai apstrīdētie lēmumi un regula tieši skar Front Polisario, Tiesa atgādina divus nosacījumus, kam šajā ziņā ir jābūt kumulatīvi izpildītiem, proti, pirmām kārtām, apstrīdētajam pasākumam ir tieši jāskar attiecīgās personas tiesiskais stāvoklis, un, otrām kārtām, tas nedrīkst atstāt nekādu rīcības brīvību adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā īstenošanu.
Tiesa šajā ziņā konstatē, ka ar savām atcelšanas prasībām Vispārējā tiesā Front Polisario tiecās aizsargāt Rietumsahāras tautas tiesības uz pašnoteikšanos (
9
) un ka tādējādi jautājums par to, vai apstrīdētie tiesību akti tieši skar Front Polisario, ir jāvērtē, ņemot vērā šo tiesību aktu un sekojoši arī strīdīgo nolīgumu ietekmi uz šīs tautas tiesisko stāvokli.
Tā atgādina, ka, lai gan Front Polisario nav oficiāli atzīta par Rietumsahāras tautas ekskluzīvo pārstāvi, šī kustība saskaņā ar ANO augstāko instanču rezolūcijām ir privileģēta sarunu partnere procesā, kura mērķis ir noteikt Rietumsahāras turpmāko statusu. Šie īpašie apstākļi ļauj uzskatīt, ka Front Polisario var apstrīdēt Savienības tiesā tāda Savienības akta tiesiskumu, kas rada tiešas sekas uz šīs tautas tiesisko stāvokli. Šajā ziņā apstrīdētie tiesību akti un līdz ar to arī strīdīgie nolīgumi, ņemot vērā to ietekmi uz Rietumsahāras tautas tiesībām uz pašnoteikšanos, atbilst juridiskajam nosacījumam, saskaņā ar kuru fiziskā vai juridiskā persona ir tieši jāskar lēmumam, kas ir šīs personas prasības priekšmets. Ņemot vērā ANO Statūtu 73. pantu un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu, šis nosacījums šajā gadījumā ir jāvērtē attiecībā uz Rietumsahāras tautas, kuru šo lietu vajadzībām pārstāv Front Polisario, tiesisko stāvokli.
Lēmums par starptautiska nolīguma noslēgšanu turklāt ir galīgs tiesību akts Savienības tiesību sistēmā, kas atspoguļo Savienības gribu uzņemties no šā nolīguma izrietošās saistības. Tiesa, kuras kompetencē nav atcelt starptautisku nolīgumu, atgādina, ka šis lēmums ir apstrīdams akts. Turpretī pretēji tam, ko apgalvo daži lietas dalībnieki, paziņojums par šāda nolīguma apstiprināšanu otrai līgumslēdzējai pusei ir izpildes pasākums, kurš principā ir uzskatāms par aktu, kas nav apstrīdams.
Tiesa no tā secina, ka apstrīdētie lēmumi skāra Front Polisario tieši un ka Vispārējā tiesa šajā ziņā nepieļāva tiesību kļūdas.
Arī attiecībā uz Front Polisario individuālo skārumu Tiesa apstiprina Vispārējās tiesas izmantoto pieeju, saskaņā ar kuru, ņemot vērā apstākļus, kas lika secināt tās tiešo skārumu, bija jāuzskata, ka apstrīdētie lēmumi skāra Front Polisario individuāli. Šajā ziņā Tiesa konstatē, ka apstrīdētais lēmums Rietumsahāras tautu, kuru pārstāv Front Polisario, skar individuāli, ciktāl Rietumsahāras teritorijas skaidra iekļaušana strīdīgo nolīgumu – kuri saskaņā ar apstrīdētajiem lēmumiem ir saistoši Savienībai – piemērošanas jomā groza šīs tautas tiesisko stāvokli sakarā ar tās tiesību uz pašnoteikšanos attiecībā uz šo teritoriju īpašnieces statusu, jo šis statuss to atšķir no jebkuras citas personas vai struktūras, tostarp no jebkura cita starptautisko tiesību subjekta.
Par Rietumsahāras tautas piekrišanu strīdīgajiem nolīgumiem un par Vispārējās tiesas veiktās pārbaudes tiesā apjomu
Saskaņā ar apstrīdētajiem lēmumiem Savienība apstiprināja aplūkojamos nolīgumus pēc tam, kad Komisija kopā ar Eiropas Ārējās darbības dienestu bija veikusi “visus [..] pamatotos un iespējamos pasākumus, lai pienācīgā veidā iesaistītu attiecīgos iedzīvotājus nolūkā pārliecināties par viņu piekrišanu” (
10
). Tomēr Tiesa šajā saistībā norāda, ka lielākā daļa no pašreizējiem Rietumsahāras iedzīvotājiem nepieder pie tautas, kurai ir tiesības uz pašnoteikšanos, proti, Rietumsahāras tautas, kuras liela daļa ir pārvietojusies uz citurieni. Tiesa piebilst, ka pastāv atšķirība starp jēdzienu “teritorijas, kurai nav savas pārvaldes, “iedzīvotāji”” un jēdzienu “šīs teritorijas “tauta””. Pēdējais minētais jēdziens apzīmē politisku vienību, kam ir tiesības uz pašnoteikšanos, savukārt jēdziens “iedzīvotāji” apzīmē kādā teritorijā dzīvojošos.
Turpinot Tiesa atgādina, ka saskaņā ar vispārējo starptautisko tiesību līgumu relatīvās iedarbības principu līgumi nedrīkst ne uzlikt pienākumus, ne piešķirt tiesības attiecībā uz trešām valstīm. Šajā ziņā trešo valsti var ietekmēt nolīguma īstenošana gadījumā, ja tā piemērošanas jomā iekļauj teritoriju, attiecībā uz kuru trešai valstij ir suverēnā vara vai tiesības uz pašnoteikšanos. Tādējādi Rietumsahāras tautai ir jāpiekrīt starp Savienību un Marokas Karalisti noslēgta starptautiska nolīguma īstenošanai Rietumsahāras teritorijā (
11
). Tā kā Savienības ārējai darbībai it īpaši ir jāsekmē starptautisko tiesību stingra ievērošana un ANO Statūtu principu ievērošana (
12
), Tiesa uzsver, ka Rietumsahāras tautas piekrišanas neesamība minētajiem nolīgumiem, kuru īstenošana ietver Rietumsahāras teritoriju vai tai piegulošos ūdeņus, var ietekmēt spēkā esamību Savienības tiesību aktiem par šo nolīgumu noslēgšanu.
Par Rietumsahāras tautas piekrišanas nepieciešamību un par “Front Polisario” noteikšanu par struktūru, kurai pienāktos izteikt šo piekrišanu
Vispirms Tiesa norāda, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka strīdīgie nolīgumi, ar ko Marokas iestādēm tika piešķirtas noteiktas kompetences un kurus bija paredzēts īstenot Rietumsahāras teritorijā, noteica Rietumsahāras tautai pienākumu (
13
). Lai gan strīdīgo nolīgumu īstenošana ietver to, ka Marokas iestāžu darbībām Rietumsahāras teritorijā ir tādas tiesiskās sekas, kuras groza šīs teritorijas tautas tiesisko stāvokli, tas tomēr neļauj uzskatīt, ka minētie nolīgumi rada tiesiskus pienākumus, kas attiektos uz šo tautu kā starptautisko tiesību subjektu. Šajā ziņā strīdīgie nolīgumi nenozīmē, ka Savienība atzītu Marokas iespējamo suverēno varu pār Rietumsahāru. Tāpat Rietumsahāras tauta nav adresāte ne, piemēram, zvejas atļaujām vai citiem administratīvajiem aktiem, ko izdod Marokas iestādes, īstenojot Ilgtspējīgas zivsaimniecības partnerattiecību nolīgumu starp Eiropas Savienību un Marokas Karalisti, kuru tai būtu pienākums atzīt, ne Savienības un dalībvalstu iestāžu šajā ziņā veiktajiem pasākumiem. Līdz ar to Tiesa uzskata, ka Vispārējā tiesa balstījās uz kļūdainu premisu, konstatējot, ka Rietumsahāras tautas piekrišanai strīdīgajam nolīgumam bija jābūt skaidri izteiktai.
Tomēr Tiesa norāda, ka starptautiskajās paražu tiesībās nav paredzēts īpašs veids, kā ir jābūt izteiktai trešās puses piekrišanai nolīgumam, ar kuru tai tiek piešķirtas tiesības, (
14
) un nav izslēgts, ka noteiktos apstākļos šādu piekrišanu var piešķirt netieši. Tādējādi teritorijas, kurai nav savas pārvaldes, tautas piekrišanu starptautiskam nolīgumam, attiecībā uz kuru tai ir trešās puses statuss un kura piemērošana ir paredzēta teritorijā, uz ko attiecas tās tiesības uz pašnoteikšanos, var prezumēt, ja ir izpildīti divi nosacījumi. Pirmām kārtām, aplūkojamais nolīgums nedrīkst radīt minētajai tautai noteiktu pienākumu. Otrām kārtām, tajā it īpaši ir jābūt paredzētam, ka attiecīgā tauta pati saņem precīzu, konkrētu, būtisku un pārbaudāmu priekšrocību, kas izriet no šīs teritorijas dabas resursu izmantošanas un kas ir proporcionāla šīs izmantošanas apmēram. Aplūkojamajā nolīgumā ir arī jābūt paredzētam regulāras kontroles mehānismam, kas ļauj pārbaudīt attiecīgajai tautai piešķirtās priekšrocības patiesumu. Ir nepieciešams ievērot šos nosacījumus, lai šāds nolīgums atbilstu no ANO Statūtu 73. panta izrietošajam un starptautiskajās paražu tiesībās noteiktajam principam par teritoriju, kurām nav savas pārvaldes, tautu interešu pārākumu.
Ja šie abi nosacījumi ir izpildīti, ir jāuzskata, ka attiecīgās tautas piekrišana ir saņemta. Līdz ar to apstāklis, ka kustība, kura sevi uzskata par šīs tautas likumīgo pārstāvi, iebilst pret šo nolīgumu, pats par sevi nav pietiekams, lai liktu apšaubīt šādas piekrišanas esamību. Šo prezumpciju tomēr var atspēkot, ciktāl minētās tautas likumīgie pārstāvji pierāda, ka ar attiecīgo nolīgumu šai tautai piešķirtais priekšrocības režīms vai regulārās kontroles mehānisms, kuram ir jābūt ar to saistītam, neatbilst minētajiem nosacījumiem.
Šajā gadījumā Tiesa konstatē, ka, lai gan strīdīgie nolīgumi groza Rietumsahāras tautas tiesisko situāciju Savienības tiesībās attiecībā uz tiesībām uz pašnoteikšanos, kas ir šai tautai, tie nerada tiesiskus pienākumus attiecībā uz šo tautu kā starptautisko tiesību subjektu. Pirmais no abiem nosacījumiem tātad ir izpildīts.
Runājot par otro nosacījumu, Tiesa secina, ka strīdīgajā nolīgumā acīmredzami trūkst tādas priekšrocības Rietumsahāras tautai, kas atbilstu iepriekš minētajam raksturojumam. Tiesa arī precizē – ja nākotnē nolīgums dotu labumu Rietumsahāras tautai saskaņā ar minētajām prasībām, iespēja, ka šis nolīgums dod labumu arī šīs teritorijas iedzīvotājiem kopumā, nevarētu liegt konstatēt prezumēto šīs tautas piekrišanu.
Par iespēju atsaukties uz starptautiskajām tiesībām
Tiesa atgādina, ka Savienībai ir jāīsteno sava kompetence, ievērojot starptautiskās tiesības, un ka tādējādi Tiesas kompetencē prasības atcelt tiesību aktu ietvaros ir izvērtēt, vai Savienības noslēgts starptautiskais nolīgums ir saderīgs ar starptautisko tiesību normām. Saskaņā ar Līgumiem šīs normas ir Savienībai saistošas un tiesību akta, ar kuru Savienība ir noslēgusi šādu starptautisku nolīgumu, Tiesas veikta spēkā esamības pārbaude var attiekties uz šā tiesību akta likumību, ņemot vērā paša attiecīgā starptautiskā nolīguma saturu (
15
). Tādējādi Vispārējā tiesa varēja pamatoti uzskatīt, ka, pārbaudot apstrīdēto lēmumu spēkā esamību, varēja atsaukties uz pašnoteikšanās principu un līgumu relatīvās iedarbības principu.
Secinājumi
Tā kā Tiesa neapmierināja nevienu no pamatiem, kurus Padome un Komisija bija izvirzījušas apelācijas sūdzību atbalstam, tā šīs apelācijas sūdzības noraida pilnībā.
Par apstrīdēto lēmumu seku atstāšanu spēkā Padomes un Komisijas iesniegto apelācijas sūdzību noraidīšanas gadījumā
Apvienotajās lietās C‑778/21 P un C‑798/21 P ar pārsūdzēto spriedumu bija atstātas spēkā apstrīdētā lēmuma sekas līdz šā sprieduma pasludināšanai. Tomēr, ņemot vērā, ka attiecīgā īstenošanas protokola termiņš bija beidzies 2023. gada 17. jūlijā un ka pats zivsaimniecības nolīgums nedod tiesības Savienības kuģiem piekļūt attiecīgajai “zvejas zonai”, Tiesa uzskata, ka Komisijas un Padomes pakārtoti izvirzītie prasījumi par apstrīdētā lēmuma seku atstāšanu spēkā ir kļuvuši par nepamatotiem.
Apvienotajās lietās C‑779/21 P un C‑799/21 P nolīgums, kas bija noslēgts ar apstrīdēto lēmumu, bija stājies spēkā 2019. gada 19. jūlijā. Ņemot vērā, ka šā lēmuma atcelšana, neatstājot spēkā tā sekas uz noteiktu laikposmu, varētu radīt nopietnas nelabvēlīgas sekas uz Savienības ārējo darbību un apdraudēt to starptautisko saistību tiesisko drošību, kurām tā ir piekritusi un kuras ir saistošas iestādēm un dalībvalstīm, Tiesa nospriež šā lēmuma sekas atstāt spēkā uz divpadsmit mēnešus ilgu laikposmu no sprieduma pasludināšanas dienas.
(
1
)	Padomes Lēmums (ES) 2019/217 (2019. gada 28. janvāris) par to, lai noslēgtu Nolīgumu vēstuļu apmaiņas veidā starp Eiropas Savienību un Marokas Karalisti par grozījumu izdarīšanu 1. un 4. protokolā Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgumam par asociācijas izveidi starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Marokas Karalisti, no otras puses (OV 2019, L 34, 1. lpp.).
(
2
)	Eiropas un Vidusjūras reģiona valstu nolīgums par asociācijas izveidi starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Marokas Karalisti, no otras puses, kas parakstīts Briselē 1996. gada 26. februārī (OV 2000, L 70, 2. lpp.).
(
3
)	Padomes Lēmums (ES) 2019/441 (2019. gada 4. marts) par to, lai noslēgtu Ilgtspējīgas zivsaimniecības partnerattiecību nolīgumu starp Eiropas Savienību un Marokas Karalisti, tā īstenošanas protokolu un nolīgumam pievienoto vēstuļu apmaiņu (OV 2019, L 77, 4. lpp.).
(
4
)	Padomes Regula (ES) 2019/440 (2018. gada 29. novembris) par zvejas iespēju iedalīšanu saskaņā ar Ilgtspējīgas zivsaimniecības partnerattiecību nolīgumu starp Eiropas Savienību un Marokas Karalisti un tā īstenošanas protokolu (OV 2019, L 77, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”).
(
5
)	Partnerattiecību nolīgums zivsaimniecības nozarē starp Eiropas Kopienu un Marokas Karalisti (OV 2006, L 141, 4. lpp.).
(
6
)	Spriedums, 2021. gada 29. septembris, Front Polisario/Padome ( T‑279/19, EU:T:2021:639).
(
7
)	Spriedums, 2021. gada 29. septembris, Front Polisario/Padome (T‑344/19 un T‑356/19, EU:T:2021:640).
(
8
)	Tiesa šajā ziņā precizē, ka jautājums par to, vai šī struktūra var likumīgi pārstāvēt Rietumsahāras tautas intereses, attiecas uz tās locus standi saistībā ar atcelšanas prasību par apstrīdēto lēmumu, nevis uz tās procesuālo rīcībspēju Savienības tiesā.
(
9
)	Skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Padome/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973, 88., 91. un 105. punkts).
(
10
)	Lēmuma 2019/217 10. apsvērums un Lēmuma 2019/441 11. apsvērums.
(
11
)	Skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Padome/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973, 106. punkts).
(
12
)	LES 3. panta 5. punkts un 21. panta 1. punkts.
(
13
)	Spriedumi, 2021. gada 29. septembris, Front Polisario/Padome (T‑279/19, EU:T:2021:639, 322. un 323. punkts), kā arī 2021. gada 29. septembris, Front Polisario/Padome (T‑344/19 un T‑356/19, EU:T:2021:640, 318. punkts).
(
14
)	Skat. Pastāvīgās starptautiskās tiesas spriedumu, 1932. gada 7. jūnijs, lieta “Zones Franches de la Haute-Savoie et du Pays de Gex [Augšsavojas un Žeksas apgabala brīvās zonas]” (PST Krājums, 1927, A/B sērijas, Nr. 46, 148. lpp.).
(
15
)	Spriedums, 2018. gada 27. februāris, Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, 47.–51. punkts).