62009CJ0210_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑210/09
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Cour administrative d’appel de Nantes
(Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 29. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 10. jūnijā, tiesvedībā
Scott SA,
Kimberly Clark SAS, agrāk – Kimberly Clark SNC,
pret
Ville d’Orléans .
TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [ K. Lenaerts ], tiesneši E. Juhāss [ E. Juhász ], Dž. Arestis [ G. Arestis ], J. Malenovskis [ J. Malenovský ] un T. fon Danvics [ T. von Danwitz ] (referents),
ģenerāladvokāts P. Mengoci [ P. Mengozzi ],
sekretārs R. Grass [ R. Grass ],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
– Scott SA
un Kimberly Clark SAS, agrāk – Kimberly Clark SNC, vārdā – R. Sermjē [ R. Sermier ], avocat,
– Orleānas pilsētas [ Ville d’Orléans ] vārdā – A. Lions‑Kāns [ A. Lyon‑Caen ], avocat,
– Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [ G. de Bergues ] un B. Bopēra‑Manoka [ B. Beaupère‑Manokha ], pārstāvji,
– Polijas valdības vārdā – M. Dovgelevičs [ M. Dowgielewicz ], pārstāvis,
– Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – B. Stromskis [ B. Stromsky ] un L. Flinns [ L. Flynn ], pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88.] panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.), 14. panta 3. punktu.
2. Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Scott SA
(turpmāk tekstā – “ Scott ”) un Kimberly Clark SAS, iepriekš – Kimberly Clark SNC (turpmāk tekstā – “ Kimberly Clark ”), no vienas puses, un Orleānas pilsētu, no otras puses, par pēdējās izdotajiem atmaksas pieprasījumiem, lai atgūtu par nesaderīgu ar kopējo tirgu atzītu valsts atbalstu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesiskais regulējums
3. Regulas Nr. 659/1999 preambulas trīspadsmitais apsvērums ir izteikts šādā redakcijā:
“tā kā tādos nelikumīga atbalsta gadījumos, kurš nav saderīgs ar kopējo tirgu, būtu jāatjauno efektīva konkurence; tā kā šajā nolūkā atbalsts, ieskaitot procentus, ir nekavējoties jāatgūst; tā kā atgūšana ir jāveic saskaņā ar attiecīgo valstu likumos paredzētajām procedūrām; tā kā minēto procedūru piemērošana, kavējot attiecīgā Komisijas lēmuma tūlītēju un efektīvu izpildi, nedrīkstētu būt par traucēkli efektīvas konkurences atjaunošanai; tā kā, lai to panāktu, dalībvalstīm ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu to, ka Komisijas lēmums ir efektīvs”.
4. Minētās regulas 14. pantā ar nosaukumu “Atbalsta atgūšana” ir noteikts:
“1. Kad nelikumīga atbalsta gadījumos tiek pieņemti negatīvi lēmumi, Komisija izlemj, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu atbalstu no saņēmēja [..]. Komisija neprasa atbalsta atgūšanu, ja tas būtu pretrunā ar kādu Kopienas tiesību vispārēju principu.
[..]
3. Neskarot nevienu Eiropas Kopienu Tiesas nolēmumu saskaņā ar [EKL 242.] pantu, atgūšanu īsteno tūlīt un saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts likumos paredzētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu Komisijas lēmuma izpildi. Šajā nolūkā un gadījumā, ja ir sākts izskatīšanas process valsts tiesā, attiecīgās dalībvalstis, neskarot Kopienas tiesību aktus, veic visus vajadzīgos pasākumus, kas iespējami to attiecīgajās tiesību sistēmās, tostarp pagaidu pasākumus.”
Valsts tiesiskais regulējums
5. 2000. gada 12. aprīļa Likuma Nr. 2000-321 par pilsoņu tiesībām attiecībās ar valsts iestādēm (2000. gada 13. aprīļa JORF, 5646. lpp.) 4. pantā ir paredzēts:
“Attiecībās ar kādu no 1. pantā minētajām administratīvajām iestādēm ikvienai personai ir tiesības zināt par viņas iesniegtā lūguma vai uz viņu attiecošās lietas izskatīšanu atbildīgā darbinieka vārdu, uzvārdu, amatu un administratīvo adresi; šie fakti tiek norādīti tai adresētajā sarakstē. Ja to pamato sabiedriskās drošības vai personu drošības apsvērumi, tiek ievērota darbinieka anonimitāte.
Visos lēmumos, kurus pieņem kāda no 1. pantā minētajām administratīvajām iestādēm, papildus tā autora parakstam salasāmā veidā ir jābūt ietvertai norādei par autora vārdu, uzvārdu un amatu.”
Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
6. 1987. gadā Orleānas pilsēta un Luarē [ Loiret ] departaments ar labvēlīgiem nosacījumiem pārdeva Lasosē [ La Saussaye ] industriālajā zonā Orleānā esošu zemes gabalu sabiedrībai Bouton Brochard Scott, kuras tiesību pārņēmēja tagad ir Scott, kurā daļas pieder Kimberly Clark . Turklāt pašvaldība un departaments apņēmās maksu par notekūdeņu novadīšanu rēķināt pēc izdevīgāka tarifa.
7. 2000. gada 12. jūlijā Komisija pieņēma Lēmumu 2002/14/EK par Francijas piešķirto valsts atbalstu Scott Paper SA / Kimberly-Clark
(OV 2002, L 12, 1. lpp.), atzīstot, ka valsts atbalsts izdevīgākas zemes gabala cenas un maksas par notekūdeņu novadīšanu izdevīgāka tarifa veidā ir nesaderīgs ar kopējo tirgu. Šī lēmuma 2. pantā ir noteikts:
“1. Francija veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu no tā saņēmēja attiecīgo atbalstu, kas paredzēts 1. pantā un jau ir ticis nelikumīgi nodots tā rīcībā.
2. Atgūšanai jānotiek nekavējoties saskaņā ar valsts tiesībās minētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu šī lēmuma izpildi. [..]”
8. Scott
un Luarē departaments cēla prasības par Lēmumu 2002/14, kuras attiecās tikai uz rīkojumu par attiecīgā izdevīgākas zemes gabala cenas veidā piešķirtā atbalsta atgūšanu. Līdz ar to šis lēmums, ciktāl tas attiecas uz valsts atbalstu izdevīgākas maksas par notekūdeņu novadīšanu veidā, kurš ir vienīgais šajā lietā aplūkotais atbalsts, nav prasības Eiropas Savienības tiesās priekšmets.
9. 2001. gada 5. decembrī Orleānas pilsēta, lai atgūtu izdevīgākas maksas par notekūdeņu novadīšanu veidā piešķirto atbalstu, izdeva trīs atmaksas pieprasījumus, kuri ir pamata tiesvedības priekšmets (turpmāk tekstā – “attiecīgie atmaksas pieprasījumi”). Uz tiem ir pilsētas domes zīmogs, paraksts un norāde “pašvaldības priekšsēdētāja vietā – pilnvarotais vietnieks”, bet uz tiem nav minēta nedz pašvaldības priekšsēdētāja piešķirtā pilnvaru joma vietniekam, kurš ir parakstījis šos atmaksas pieprasījumus, nedz viņa vārds un uzvārds.
10. Par attiecīgajiem atmaksas pieprasījumiem Scott
un Kimberly Clark
cēla prasību Tribunal administratif d’Orléans
[Orleānas Administratīvajā tiesā].
11. Ņemot vērā, ka šāda veida prasībām ir automātiski apturoša iedarbība, saskaņā ar valsts tiesību aktiem, proti, Vispārējā vietējo valsts pārvaldes iestāžu kodeksa L. 1617‑5. panta 1. punkta otro daļu, minēto atmaksas pieprasījumu izpilde tika apturēta un tie sākotnēji netika izpildīti.
12. Pa to laiku attiecībā uz Francijas Republiku Tiesa 2006. gada 5. oktobrī pasludināja spriedumu lietā C‑232/05 Komisija/Francija (Krājums, I‑10071. lpp.) par EKL 249. panta ceturtajā daļā, kā arī Lēmuma 2002/14 2. un 3. pantā paredzēto pienākumu neizpildi. Cita starpā Tiesa minētā sprieduma 53. punktā konstatēja, ka prasību, kas celtas par nepamatoti saņemta atbalsta atgūšanai izdotajiem atmaksas pieprasījumiem, apturošā iedarbība ir procedūra, kura neatbilst Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktā paredzētajiem nosacījumiem, un ka līdz ar to tiesību noteikums, kas paredz šādu apturošu iedarbību, tādējādi bija atstājams nepiemērots.
13. 2007. gada 9. janvārī Tribunal administratif d’Orléans
noraidīja tajā celto Scott
un Kimberly Clark
prasību, kuras līdz ar to 2007. gada 7. februārī atmaksāja nepamatoti iegūtā atbalsta pamata summu.
14. 2007. gada 8. martā Scott
un Kimberly Clark
par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Cour administrative d’appel de Nantes
[Nantes Administratīvajā apelācijas tiesā] un savas sūdzības pamatojumam tās cita starpā atsaucās uz pamatu, kas izriet no Likuma Nr. 2000‑321 4. panta pārkāpuma, apgalvojot, ka esot pārkāpti šī panta otrās daļas noteikumi, jo uz attiecīgajiem atmaksas pieprasījumiem neesot bijušas norādes par to parakstītāja vārdu un uzvārdu.
15. 2008. gada 8. decembrī Scott
un Kimberly Clark
atmaksāja procentus par atbalstu, kuru tās izmantoja laikposmā no 1990. gada līdz 2008. gada 1. jūnijam, un 2009. gada 24. martā tās atlīdzināja procentus par atbalstu laikposmā no 2008. gada 1. jūnija līdz 8. decembrim.
16. Atzīstot, ka ar attiecīgajiem atmaksas pieprasījumiem nav ievērotas Likuma Nr. 2000‑321 4. pantā paredzētās formas prasības un ka šī pārkāpuma sekas var būt šos pieprasījumu atcelšana, iesniedzējtiesai ir šaubas par to atcelšanas neatbilstošas formas dēļ saderīgumu ar Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punkta noteikumiem.
17. Šādos apstākļos Cour administrative d’appel de Nantes
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai gadījumā, ja Francijas administratīvā tiesa atceļ atmaksas pieprasījumus, kuri tika izsniegti valsts atbalsta, kuru Eiropas Kopienu Komisija 2000. gada 12. jūlijā atzina par nesaderīgu ar kopējo tirgu, atgūšanai, jo ir pārkāptas tiesību normas attiecībā uz šo atmaksas pieprasījumu formu, ņemot vērā, ka kompetentajai valsts iestādei ir iespēja labot šajos lēmumos pieļauto kļūdu, tas var radīt šķērsli tūlītējai un efektīvai Lēmuma [2002/14] izpildei, [tādējādi] pārkāpjot Regulas [Nr. 659/1999] 14. panta 3. punktu?”
Par prejudiciālo jautājumu
18. Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka valsts tiesa neatbilstošas formas dēļ atceltu atmaksas pieprasījumus, kuri ir izsniegti pamata tiesvedībā aplūkotā valsts atbalsta atgūšanai, ņemot vērā, ka kompetentajai valsts iestādei ir iespēja labot pieļauto kļūdu.
19. Pamata lietā atmaksas pieprasījumi tika izsniegti, lai nodrošinātu Lēmuma 2002/14 izpildi. Atbilstoši tā 2. pantam ar šo lēmumu Francijas Republikai ir uzlikts pienākums saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktu veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai no saņēmējām sabiedrībām atgūtu to rīcībā nelikumīgi nodoto atbalstu, un precizēts, ka atgūšanai jānotiek nekavējoties saskaņā ar valsts tiesībās minētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu minētā lēmuma izpildi.
20. Kā Tiesa to konstatēja iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Francija 49. punktā, Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktā ir atspoguļotas jau iepriekš judikatūrā noteiktā efektivitātes principa prasības (skat. 1989. gada 2. februāra spriedumu lietā 94/87 Komisija/Vācija, Recueil, 175. lpp., 12. punkts; 1997. gada 20. marta spriedumu lietā C‑24/95 Alcan Deutschland, Recueil, I‑1591. lpp., 24. punkts, un 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑209/00 Komisija/Vācija, Recueil, I‑11695. lpp., 32.–34. punkts), šī judikatūra tādējādi attiecas uz minētās tiesību normas piemērošanu.
21. Saskaņā ar tādu šo efektivitātes principu, kāds pastāvīgajā judikatūrā konkretizēts valsts atbalsta jomā, dalībvalsts, kam saskaņā ar Komisijas lēmumu ir pienākums atgūt nelikumīgu atbalstu, var brīvi izvēlēties līdzekļus, ar kādiem tā šo pienākumu izpildīs, ar nosacījumu, ka izvēlētie pasākumi neapdraud Savienības tiesību piemērojamību un efektivitāti (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Alcan Deutschland, 24. punkts; iepriekš minēto 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā Komisija/Vācija, 34. punkts, un 2009. gada 7. jūlija spriedumu lietā C‑369/07 Komisija/Grieķija, Krājums, I‑0000. lpp., 67. punkts).
22. Dalībvalsts būs izpildījusi šo atgūšanas pienākumu tikai tad, ja tās noteiktie pasākumi spēs atjaunot parastos konkurences apstākļus, kuri tika izjaukti ar nelikumīgā atbalsta, kura atgūšana ir noteikta saskaņā ar Komisijas lēmumu, piešķiršanu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā Komisija/Vācija, 35. punkts).
23. Šajā gadījumā Likuma Nr. 2000-321 4. panta mērķis, kā to savos rakstveida apsvērumos norāda Francijas valdība, ir, atceļot anonimitāti valsts iestāžu un pilsoņu attiecībās, veicināt administratīvo pārskatāmību, kā arī spēt pārliecināties, ka administratīvo lēmumu ir pieņēmusi kompetentā iestāde. Kā tas izriet no lūguma sniegt prejudiciālo nolēmumu, iesniedzējtiesa uzskata, ka ar attiecīgajiem atmaksas pieprasījumiem esot pārkāpti šī 4. panta noteikumi un ka tādējādi šī iemesla dēļ tie esot jāatceļ.
24. Līdz ar to ir jāpārbauda, vai šo valsts tiesību normu piemērošana, ņemot vērā vals ts tiesību, kurās tās ietilpst, vispārējo kontekstu (šajā ziņā skat. 1995. gada 14. decembra spriedumu lietā C‑312/93 Peterbroeck, Recueil, I‑4599. lpp., 14. punkts, un spriedumu apvienotajās lietās C‑430/93 un 431/93 van Schijndel
un van Veen, Recueil, I‑4705. lpp., 19. punkts, kā arī 2007. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no C‑222/05 līdz C‑225/05 van der Weerd  u.c., Krājums, I‑4233. lpp., 33. punkts), ir pretrunā Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punkta prasībai par tūlītēju un efektīvu atbalsta atgūšanu, interpretācijā, kāda tai ir, ņemot vērā šī sprieduma 21. un 22. punktā atgādināto judikatūru.
25. Šajā sakarā uzreiz ir jānorāda, ka valsts tiesas kontrole pār nelikumīga valsts atbalsta atgūšanai izsniegta atmaksas pieprasījuma formālo likumību un iespējamu šī pieprasījuma atcelšanu sakarā ar to, ka nav ievērotas no Likuma Nr. 2000-321 4. panta izrietošās prasības, ir jāuzskata par vienkāršu efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa izpausmi, kurš saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ir vispārējs Savienības tiesību princips (skat. 2007. gada 13. marta spriedumu lietā C‑432/05 Unibet, Krājums, I‑2271. lpp., 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
26. Līdz ar to, kaut arī atmaksas pieprasījuma atcelšana kā tāda nav kritizējama, tomēr ir jānorāda, ka šāda atcelšana būtībā varētu bez pamata saņemtā atbalsta saņēmējam radīt labvēlīgas tiesības prasīt, lai tam, pamatojoties uz valsts tiesībām, no jauna piešķirtu summu, kura atbilst jau atgūtajam atbalsta apmēram, un tādējādi šīs iespējamās sekas ir vērtējamas, ņemot vērā Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktā paredzētos pienākumus.
27. Šajā sakarā ir jānorāda, ka no paša prejudiciālā jautājuma formulējuma izriet, ka kompetentā iestāde, kura izsniedz attiecīgos atmaksas pieprasījumus, ir tiesīga novērst tiem piemītošo formas trūkumu; šādas pilnvaras ļauj secināt, ka attiecīgo atmaksas pieprasījumu atcelšana ne vienmēr nozīmē, ka attiecīgajām sabiedrībām tiktu no jauna samaksāta summa, ko tās atmaksājušas, izpildot šos pieprasījumus. Turklāt Francijas valdība un Komisija savos rakstveida apsvērumos ir apgalvojušas, ka Francijas tiesībās esot vajadzīgie instrumenti, lai izvairītos no tā, ka viena atmaksas pieprasījuma atcelšana automātiski nozīmētu tūlītēju parādnieka atmaksātās summas samaksāšanu no jauna parādniekam, lai izpildītu šo pieprasījumu. Tāpat kompetentā iestāde varētu labot minēto pieprasījumu formas trūkumu bez pienākuma pat uz laiku no jauna samaksāt prasītājām pamata lietā summas, kuras tās ir atmaksājušas, izpildot minēto pieprasījumu.
28. Kas attiecas uz šo instrumentu īstenošanu no kompetentās iestādes vai valsts tiesas puses, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punkta otro teikumu gadījumā, ja ir sākts izskatīšanas process valsts tiesā, attiecīgās dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, kas paredzēti to attiecīgajās tiesību sistēmās, tostarp pagaidu pasākumus, lai nodrošinātu tūlītēju un efektīvu Komisijas lēmuma izpildi.
29. Šajā sakarā kompetentajai iestādei un valsts tiesai atbilstoši minētā 14. panta 3. punktam ir jānodrošina lēmuma, ar kuru uzdots atgūt nelikumīgo atbalstu, pilnīgu efektivitāti un jārod risinājums, kas atbilstu šī lēmuma mērķim, proti, nodrošināt, ka atbalsta saņēmēja rīcībā pat uz laiku nenonāktu līdzekļi, kuri ir vienādi ar jau atgūtā atbalsta apmēru.
30. Ja atbilstoši valsts tiesībām attiecīgo atmaksas pieprasījumu labošana notiek apstākļos, kuri nodrošina, ka gadījumā, ja iesniedzējtiesa atceļ šos pieprasījumus, jau atgūtais atbalsts pat ne uz laiku netiek no jauna samaksāts tā saņēmējām, šai atcelšanai nav reālu seku uz Lēmuma 2002/14 izpildi. Tā kā šo saņēmēju rīcībā pat uz laiku nebūs summas, kuras atbilstu to jau atgūtajam atbalstam, tām izpaliks nepamatotās konkurences priekšrocības, ko sniegtu šo summu samaksāšana no jauna. Šādos apstākļos attiecīgo atmaksas pieprasījumu atcelšana kā tāda nebūs šķērslis tādai minētā lēmuma tūlītējai un efektīvai izpildei, kāda ir prasīta Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punktā.
31. Tomēr, ja attiecīgo atmaksas pieprasījumu atcelšanas rezultātā atbalsta saņēmējam kaut uz īsu laiku tiktu no jauna samaksāts to jau atmaksātais atbalsts, to rīcībā no jauna būtu atbalsta, kurš ir atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, summas un tās iegūtu no tā radušos nepamatotu konkurences priekšrocību. Tādējādi tiktu apdraudēta tūlītēja un pastāvīga iepriekšējās situācijas atjaunošana un tiktu atjaunota nepamatotā konkurences priekšrocība par labu prasītājām pamata tiesvedībā.
32. Šādas sekas būtu pretrunā Lēmumam 2002/14, ar kuru ir noteikta nelikumīgā atbalsta atgūšana, un pienākumiem, kuri izriet no Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punkta.
33. Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 659/1999 14. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tas, ka apstākļos, kad attiecīgajam valsts atbalstam atbilstošās summas jau ir atgūtas, valsts tiesa formas trūkuma dēļ atceļ atmaksas pieprasījumus, kuri izsniegti, lai atgūtu nelikumīgu valsts atbalstu, ja valsts tiesībās ir nodrošināta iespēja labot šo formas trūkumu. Savukārt šai tiesību normai pretrunā ir tas, ka šīs summas pat uz īsu laiku tiktu no jauna samaksātas šī atbalsta saņēmējam.
Par tiesāšanās izdevumiem
34. Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88.] panta piemērošanai, 14. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tas, ka apstākļos, kad attiecīgajam valsts atbalstam atbilstošās summas jau ir atgūtas, valsts tiesa formas trūkuma dēļ atceļ atmaksas pieprasījumus, kuri izsniegti, lai atgūtu nelikumīgu valsts atbalstu, ja valsts tiesībās ir nodrošināta iespēja labot šo formas trūkumu. Savukārt šai tiesību normai pretrunā ir tas, ka šīs summas pat uz īsu laiku tiktu no jauna samaksātas šī atbalsta saņēmējam.