62003CC0551_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Šajā lietā General Motors Nederland BV
(turpmāk tekstā – “ General Motors Nederland ”) un Opel Nederland BV
(turpmāk tekstā – “ Opel Nederland ”) ir iesnieguši apelācijas sūdzību par Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2003. gada 21. oktobra spriedumu lietā T‑368/00 General Motors Nederland
un Opel Nederland /Komisija (2) (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru lielākajā daļā tika apstiprināts Komisijas 2000. gada 20. septembra Lēmums 2001/146/EK “par EK līguma 81. panta piemērošanas procedūru” (3) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ar kuru tika sodīts Opel Nederland
par to, ka tas ar pie sava Nīderlandes izplatītāju tīkla piederošiem koncesionāriem noslēdza vienošanās, lai ierobežotu vai nepieļautu Opel
markas transportlīdzekļu pārdošanu citu dalībvalstu gala izmantotājiem un koncesionāriem.
II – Atbilstošais tiesiskais regulējums
2. Kā zināms, saskaņā ar EKL 81. pantu ir aizliegti “visi nolīgumi uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumi un saskaņotas darbības, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū”.
3. Šī panta neievērošanas gadījumā Eiropas Kopienu Komisija saskaņā ar Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 (4) 15. panta 2. punktu var uzlikt naudas sodu uzņēmumiem, kuru rīcība ierobežo konkurenci. Naudas soda apmērs var sasniegt “desmit procentus no apgrozījuma, ko katrs uzņēmums, kas izdarījis pārkāpumu, realizējis iepriekšējā finanšu gada laikā”, un, to aprēķinot, ņem vērā “gan pārkāpuma smagumu, gan tā ilgumu”.
4. Lai nodrošinātu naudas soda noteikšanas pārredzamību un objektivitāti, Komisija 1998. gadā šajā jomā pieņēma Pamatnostādnes (5) (turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), saskaņā ar kurām naudas soda apmēru pēc būtības nosaka vairākos posmos.
5. Attiecībā uz šo lietu pietiek pieminēt, ka Pamatnostādnes cita starpā paredz iespēju Komisijai samazināt naudas soda apmēru, lai ņemtu vērā iespējamos atbildību mīkstinošos apstākļus, tādus kā prettiesiskās vienošanās vai darbību faktisku nepiemērošanu, nelikumīgu darbību pārtraukšanu pēc pirmajiem Komisijas iejaukšanās gadījumiem, pamatotu šaubu pastāvēšanu no uzņēmuma puses attiecībā uz to, vai konkurenci ierobežojošā rīcība patiešām ir pārkāpums, un pārkāpumu izdarīšanu aiz neuzmanības (6) .
III – Fakti un process
A – Prāvas rašanās fakti
6. Pārsūdzētajā spriedumā prāvas rašanās fakti ir aprakstīti šādi:
“2. Opel Nederland
[kuru 100 % pārvalda General Motors Nederland ] ir vienīgā valsts mēroga sabiedrība, kas pārdod Opel
markas automašīnas Nīderlandē. [..] Opel Nederland
noslēdza koncesiju līgumus par pārdošanu un tehnisko apkopi ar kādiem 150 koncesionāriem, kuri tādējādi ir iesaistīti Opel
izplatīšanas tīklā Eiropā kā līgumiskie mazumtirgotāji.
[..]
5. Atbildot uz dažu koncesionāru lielā mērogā īstenoto eksportu, Opel Nederland
kopš 1996. gada otrā pusgada ir apsvērusi un veikusi virkni pasākumu.
6. 1996. gada 28. un 29. augustā Opel Nederland
nosūtīja vēstuli 18 koncesionāriem, kas 1996. gada pirmajā pusgadā bija eksportējuši vismaz 10 automašīnas. Šīs vēstules teksts bija šāds:
“[..] Mēs esam konstatējuši, ka 1996. gada pirmā pusgada laikā jūsu sabiedrība ir pārdevusi būtisku Opel
transportlīdzekļu daudzumu ārvalstniekiem. Mēs uzskatām, ka šis uz šo brīdi ievērojamais daudzums rada pamatotas aizdomas, ka šī pārdošana neatbilst pašreiz spēkā esošā un nākotnē noslēdzamā Opel
koncesiju līguma burtam un garam. [..] Mēs vēlamies salīdzināt jūsu atbildes ar jūsu grāmatvedībā ierakstītajiem datiem. Par turpmāko notikumu gaitu mēs jūs informēsim. Iepriekš minētais nekādā ziņā nemaina to, ka būtībā jums ir jāsasniedz labi komerciālie rezultāti jūsu speciālajā ietekmes sfērā [..].”
7. 1996. gada 26. septembra sanāksmē Opel Nederland
direkcija nolēma veikt dažus pasākumus sakarā ar eksportu no Nīderlandes. Šīs sanāksmes atskaitē šie pasākumi ir aprakstīti šādi:
“[..] Pieņemtie lēmumi:
1) Opel Nederland BV
auditē visus koncesionārus (20), par kuriem ir zināms, ka tie veic eksportu. [..]
2) De Hērs [ De Heer ] [pārdošanas un mārketinga direktors] sniedz atbildi visiem koncesionāriem, kas ir atbildējuši uz pirmo Opel
nosūtīto vēstuli par eksporta darbību. Tos informē par audita organizāciju un piegādes grūtībām, kas ir par pamatu ierobežotai transportlīdzekļu piešķiršanai.
3) Divās turpmākajās nedēļās pārdošanas apgabalu vadītāji apspriež eksporta darbību ar koncesionāriem-eksportētājiem. Koncesionārus informē, ka preču pieejamības problēmu dēļ tie (līdz jauna rīkojuma saņemšanai) saņems tikai to pārdošanas vērtējuma normā noteikto vienību daudzumu. Tos aicina norādīt apgabala vadītājam, kādas starp to pieteiktajiem pasūtījumiem ir tās vienības, ko tie patiešām vēlētos saņemt. Koncesionāriem pašiem ir jānoregulē problēmas, kas var rasties ar pircējiem.
4) Koncesionārus, kas paziņo apgabala vadītajam, ka tie nevēlas pārtraukt transportlīdzekļu eksportu lielā mērogā, aicina tikties ar de Lēuvu [ De Leeuw ] [ģenerāldirektoru] un de Hēru 1996. gada 22. oktobrī.
5) Notenboms [ Notenboom ] [pārdošanas personāla direktors] lūdz GMAC
pārbaudīt koncesionāru krājumus, lai precīzi noteiktu vēl esošo vienību daudzumu. Ir jāņem vērā, ka starplaikā būtiska daļa tiks eksportēta.
6) Turpmāk pārdošanas kampaņu ietvaros pārdotie transportlīdzekļi, kas nav reģistrēti Nīderlandē, netiks ņemti vērā. Mūsu konkurenti piemēro līdzīgus noteikumus.
7) Aukema [ Aukema ] [atbildīgais par tirdzniecības veicināšanu] izsvītros koncesionāru‑eksportētāju nosaukumus no tirdzniecības veicināšanas kampaņām noteiktā saraksta. To turpmāka piedalīšanās būs atkarīga no audita rezultātiem.
8) Elens [ Aelen ] [personāla finanšu direktors] sagatavos vēstuli koncesionāriem, lai tos informētu, ka, sākot ar 1996. gada 1. oktobri, attiecībā uz dažiem transportlīdzekļiem, kas netiek aplikti ar nodokļiem (piemēram, kas ir domāti diplomātiem), Opel Nederland BV
uzrēķinās NLG 150 oficiālās importa deklarācijas, tādas kā veida atļauja, sniegšanai pēc pieprasījuma, kā arī muitas dokumentu sagatavošanai.”
[..]
9. Paredzētais audits notika laikposmā no 1996. gada 19. septembra līdz 27. novembrim.
10. 1996. gada 24. oktobrī Opel Nederland
visiem koncesionāriem nosūtīja apkārtrakstu par pārdošanu ārvalstu gala izmantotājiem. Saskaņā ar šo apkārtrakstu koncesionāri drīkst veikt pārdošanu gala izmantotājiem, kas atrodas Eiropas Savienībā, kuri var izmantot arī starpnieku pakalpojumus.”
7. Saņemot informāciju, atbilstoši kurai Opel Nederland
realizē stratēģiju, kas vērsta uz to, lai sistemātiski traucētu jaunu transportlīdzekļu eksportu no Nīderlandes uz citām dalībvalstīm, Komisija uzsāka administratīvo izmeklēšanu, lai konstatētu iespējamos konkurences tiesību pārkāpumus. Šīs izmeklēšanas ietvaros 1996. gada 11. un 12. decembrī Komisijas struktūrvienības veica pārbaudi Opel Nederland
un viena tās koncesionāra telpās.
8. Precīzi šajā pēdējā datumā “ Opel Nederland
izplatīja koncesionāriem Pamatnostādnes attiecībā uz jaunu transportlīdzekļu pārdošanu citiem tirgotājiem un to starpniekiem”. Pēc tam “ar 1998. gada 20. janvāra apkārtrakstu tā informēja savus koncesionārus, ka prēmiju izmaksas izslēgšana eksporta pārdošanas gadījumā ir atcelta ar atpakaļejošu iedarbību” (7) .
B – Apstrīdētais lēmums
9. 2000. gada 20. septembrī, noslēdzot izmeklēšanu, Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, ar kuru:
– tā konstatēja, ka Opel Nederland
bija pārkāpis EKL 81. panta 1. punktu, ar Nīderlandē nodibinātajiem Opel
koncesionāriem noslēdzot “vienošanos [..] ar mērķi ierobežot vai aizliegt pārdošanu citu dalībvalstu gala patērētājiem personīgi, to vārdā darbojošamies starpniekiem un citās dalībvalstīs nodibinātajiem Opel
izplatīšanas tīkla koncesionāriem” (apstrīdētā lēmuma 1. pants);
– tā uzlika par pienākumu Opel Nederland
“[..] attiecīgi [izbeigt] [1.] pantā minēto pārkāpumu, ja tā to vēl nav izdarījusi” (apstrīdētā lēmuma 2. pants);
– tā piemēroja Opel Nederland
un General Motors Nederland
naudas sodu 43 miljonu euro apmērā (apstrīdētā lēmuma 3. pants).
10. Apskatot tikai būtiskākās vietas šajā lēmumā, un tiktāl, ciktāl tās attiecas uz šo lietu, apstrīdēto lēmumu īsumā var rezumēt šādi.
11. Lēmuma pamatojumā Komisija vispirms konstatēja, ka kopš 1996. gada Opel Nederland
izstrādāja un īstenoja stratēģiju, lai nepieļautu un/vai ierobežotu tās koncesionāru īstenoto eksporta pārdošanu (8) . Šī apgalvojuma atbalstam Komisija it īpaši atsaucas uz uzņēmuma direkcijas sanāksmes, kas notika 1996. gada 26. septembrī (skat. šo secinājumu 6. punktu) un kuras laikā tika nolemts īstenot “piegādi ierobežojošus pasākumus, ierobežojošu politiku prēmiju jomā un [dot] rīkojumu [..] koncesionāriem atturēties no eksporta pārdošanas vispār [..]”, atskaiti (9) .
12. Konstatējot ierobežojošas politikas esamību eksporta jomā, Komisija tālāk noteica, ka tā tika īstenota ar vairāku individuālu pasākumu palīdzību, piemērojot kopējo vienošanos ar koncesionāriem izplatīšanas līgumu ietvaros. Tādējādi pretēji tam, ko apgalvo sabiedrības, kuras skar izmeklēšana, tās nebija Opel Nederland
vienpusējas darbības, bet gan pasākumi, kas, iekļaujoties starp transportlīdzekļu ražotāju un tā tirgotājiem iepriekš pastāvošās līgumiskajās attiecībās, bija uzskatāmi par vienošanos EKL 81. panta nozīmē (10) .
13. Attiecībā uz šo vienošanos saturu apstrīdētajā lēmumā ir norādīts, ka šīs vienošanās respektīvi attiecās uz:
a) piegādēm koncesionāriem: “importētāja veiktās piegādes koncesionāriem tika organizētas tā, ka piegādāti tika tikai tie transportlīdzekļi, kurus bija nepieciešams pārdot katra koncesionāra līgumā paredzētajā teritorijā dzīvojošajiem klientiem, un šie pasūtījumi tika uzskatīti par prioritāriem” (11) ;
b) prēmiju izmaksu: “dažādu pārdošanas veicināšanas programmu ietvaros ieviestā prēmiju politika bija organizēta tā, ka uz pārdošanu ārvalstīs dzīvojošiem gala izmantotājiem prēmiju izmaksas neattiecās” (12) ;
c) eksporta aizliegumu un tiešiem ierobežojumiem: “koncesionāriem vairākkārt tika dots rīkojums nekavējoties pārtraukt jebkādu eksportu. Vairāki koncesionāri Opel Nederland BV
priekšā apņēmās nākotnē noteikti atteikties no šādām darbībām” (13) .
14. Attiecībā uz pēdējo aspektu, kam ir nozīme, anazilējot šo apelācijas sūdzību, proti, naudas soda apmēra noteikšanu, Komisija vispirms kvalificēja pā rkāpumu kā ļoti smagu, jo Opel Nederland
tīši nepieļāva vai traucēja eksportu, un tādējādi lika šķēršļus vienotā tirgus mērķa sasniegšanai. Tālāk attiecībā uz pārkāpuma ilgumu Komisija uzsvēra, ka tas ilga 17 mēnešus (no 1996. gada augusta beigām vai septembra sākuma līdz 1998. gada janvārim), un tādējādi to kvalificēja kā vidēja ilguma pārkāpumu. Ievērojot trīs konkrēto pasākumu attiecīgo ilgumu, Komisija pamata summu 40 miljonu euro apmērā, kura atbilst pārkāpuma smagumam, paaugstināja par 7,5 %, kā rezultātā kopsumma veido 43 miljonus euro. Visbeidzot Komisija, it īpaši ņemot vērā to, ka Opel Nederland
pat pēc 1996. gada 11. un 12. decembrī veiktajām pārbaudēm neatlaidīgi centās īstenot būtisku pārkāpuma elementu, proti, ierobežojošo prēmiju politiku, uzskatīja, ka šajā lietā nav atbildību mīkstinošo apstākļu (14) .
C – Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
15. Ar 2000. gada 30. novembrī iesniegto prasības pieteikumu General Motors Nederland
un Opel Nederland
lūdza Pirmās instances tiesu atcelt apstrīdēto lēmumu un, pakārtoti, atcelt vai samazināt ar minēto lēmumu uzlikto naudas sodu.
16. Sabiedrības-prasītājas savu prasījumu pamatošanai izvirzīja piecus pamatus, uz kuriem pārsūdzētais spriedums atbildēja analītiski.
17. Tāpēc tālāk es īsi apskatīšu pārsūdzētā sprieduma attiecīgās vietas, it īpaši apstājoties pie tiem punktiem, kas attiecas uz šo apelācijas tiesvedību.
18. a) Pirmās instances tiesa vispirms pārbaudīja prasības pirmo pamatu, kas attiecas uz apgalvoto pierādījumu neesamību tam, ka Opel Nederland
īstenoja vispārēju politiku, vērstu uz eksporta ierobežošanu kopumā.
19. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa, pirmkārt, atzīmēja, ka Komisijas apgalvojumi par šādas stratēģijas īstenošanu “[bija] balstīti uz 1996. gada 26. septembra direkcijas sanāksmes atskaiti, kas [ir] galīgs dokuments attiecībā uz pasākumiem, kurus pieņēma augstākās Opel Nederland
atbildīgās personas” (15) .
20. Tālāk, cenšoties “analizēt to, vai 1996. gada 26. septembra lēmums, par ko apsūdz Opel Nederland, atspoguļo, kā to [apgalvo] Komisija, Opel Nederland
vispārējās stratēģijas esamību, lai nepieļautu un/vai ierobežotu eksportu kopumā vai drīzāk, kā to [apgalvo] prasītājas, likumīgas stratēģijas pastāvēšanu, lai ierobežotu nelikumīgu pārdošanu”, Pirmās instances tiesa atzīmēja, ka “atskaites formulējumā nebija noteikta nekāda atšķirība starp eksportu, kas atbilst koncesiju līgumiem, un esksportu, kas tiem neatbilst. Saskaņā ar šo formulēmumu visi pieņemtie pasākumi [attiecas] uz eksportu. Prasītāju apgalvojums par to, ka Opel Nederland
[vēlējās] vienīgi ierobežot eksportu, kas neatbilst koncesiju līgumiem, nekādā veidā [nav] atspoguļots sagatavotās atskaites redakcijā” (16) .
21. Pirmās instances tiesa turklāt piebilda, ka “šo interpretāciju, kas balstās uz atskaites formulējumu, [apstiprina] trīs iekšējo dokumentu redakcija, kuri tika sagatavoti pirms 1996. gada 26. septembra lēmuma pieņemšanas” (17) .
22. Līdzīgi Pirmās instances tiesa atzīmēja, ka “ Opel Nederland
pieņemtais lēmums vairs nepiešķirt prēmijas par eksporta pārdošanu jau pēc savas būtības varēja attiekties tikai uz pārdošanu, kas atbilst koncesiju līgumiem, jo par pārdošanu citiem saņēmējiem, kas nav gala patērētāji, prēmijas nekad [netika] piešķirtas” un ka “Komisijas interpretāciju [apstiprina] arī tas, ka uz lēmuma pieņemšanas brīdi koncesionāru, kas tika turēti aizdomās par eksporta pārdošanu, audits vēl nebija veikts, un tādējādi Opel Nederland
nevarēja zināt, vai koncesionārs-“eksportētājs” faktiski veica pārdošanu citiem tirgotājiem, ar kuriem nebija noslēgta vienošanās” (18) .
23. Ņemot vērā šos apsvērumus, Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka “Komisija [bija] pamatoti secinājusi, ka 1996. gada 26. septembrī Opel Nederland
pieņēma vispārējo stratēģiju ar mērķi likt šķēršļus visam eksportam” (19) un tāpēc prasības pirmo pamatu noraidīja.
24. b) Pirmās instances tiesa toties apmierināja otro pamatu, ar kuru prasītājas uzsvēra, ka apstrīdētais lēmums saturēja faktisku un tiesisku kļūdu, secinot, ka Opel Nederland
īstenoja piegāžu ierobežojošu politiku, kas ir pretrunā EKL 81. pantam.
25. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa vispirms atzīmēja, ka, ja “pusēm bija skaidrs [..], ka Opel Nederland
direkcija nolēma informēt koncesionārus, kas tika identificēti kā koncesionāri-eksportētāji, par to, ka piegāžu apjomi nākotnē varētu tikt ierobežoti ar daudzumu, kāds paredzēts katra koncesionāra SEG
[pārdošanas vērtējuma normā] [..], tad jautājums tomēr radās par to, vai šis pasākums bija uzskatāms par vienošanos EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, ņemot vērā to, ka uzņēmuma vienpusēja rīcība neietilpst šī panta piemērošanas jomā” (20) .
26. Tomēr Pirmās instances tiesa pretēji tam, ko apgalvoja Komisija, uzskatīja, ka “apstrīdētajā lēmumā nebija nekādu tiešu pierādījumu tam, ka par attiecīgo pasākumu tika paziņots koncesionāriem”, un “arī citi lietas materiāli neļauj secināt, ka attiecīgais pasākums faktiski tika piemērots un īstenots” (21) .
27. Neesot šādiem pierādījumiem, Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka nav “juridiski pietiekami noteikts, ka ierobežojošo piegāžu pasākumi [tika] paziņoti koncesionāriem, un jo mazāk, ka šie pasākumi [tika] iekļauti Opel Nederland
un tās koncesionāru līgumiskajās attiecībās” (22) . Tādējādi Pirmās instances tiesa attiecīgo pamatu apmierināja un apstrīdēto lēmumu attiecīgajā daļā atcēla.
28. c) Tālāk Pirmās instances tiesa noraidīja prasības trešo pamatu, ar kuru tika pārmests Komisijai, ka tā, uzskatot, ka Opel Nederland
īstenoja ierobežojošu mazumtirdzniecības prēmiju sistēmu, pārkāpjot EKL 81. pantu, pieļāva faktisku un tiesisku kļūdu.
29. Pirmkārt, Pirmās instances tiesa noraidīja prasītāju argumentus, saskaņā ar kuriem nav nekādu pierādījumu tam, ka koncesionāri piekrita likumīgas eksporta pārdošanas ierobežošanai, atbildot uz jauno prēmiju politiku. Tā gluži pretēji atzina, ka, “kā to [norādīja] Komisija savos raksveida apsvērumos, [..] kopš 1996. gada 1. oktobra prēmiju pieteikumi tika izskatīti saskaņā ar tobrīd piemērojamiem nosacījumiem, kas no prēmiju piemērošanas jomas izslēdza eksporta pārdošanas” (23) . Minētie nosacījumi tādējādi “kļuva par koncesiju līgumu starp Opel Nederland
un tās koncesionāriem neatņemamu sastāvdaļu un iekļāvās nepārtrauktu tirdzniecības attiecību kopumā, kuru reglamentēja iepriekšnoslēgta vispārēja vienošanās. Attiecīgais pasākums tādējādi nebija vienpusēja darbība, bet vienošanās EKL 81. panta 1. punkta nozīmē” (24) .
30. Taču, pēc sabiedrību‑prasītāju domām, attiecīgās prēmiju sistēmas “[vienīgais] mērķis nebija konkurences ierobežošana” (25) un jo mazāk tai bija tādas sekas, jo dažādi dokumenti “gluži pretēji parāda, ka likumīgā eksporta apjoms nebija ievērojami samazinājies” (26) .
31. Arī šos iebildumus Pirmās instances tiesa noraidīja.
32. Attiecībā uz apskatāmā pasākuma mērķi Pirmās instances tiesa izklāstīja šādus apsvērumus:
“100 Šajā sakarā Komisija pamatoti apgalvo, ka, tā kā prēmijas par eksporta pārdošanu vairs netika piešķirtas, ekonomisko iespēju apjoms, ko bauda koncesionāri, veicot šādu pārdošanu, salīdzinot ar apjomu, kas tiem ir saistībā ar pārdošanu valsts ietvaros, ir samazinājies. Koncesionāri tādējādi ir spiesti vai nu piemērot mazāk labvēlīgus nosacījumus ārvalstu klientiem, salīdzinot ar klientiem valsts ietvaros, vai nu aprobežoties ar zemāku komisijas maksu eksporta pārdošanas gadījumā. Atceļot prēmijas eksporta pārdošanai, tā kļūst mazāk pievilcīga ārvalstu klientiem un koncesionāriem. Tādējādi pasākums jau pēc savas būtības un pat bez piegāžu ierobežojumiem varēja negatīvi ietekmēt eksporta pārdošanu.
101 Turklāt no pirmā pamata vērtējuma izriet, ka Opel Nederland
direkcijas pieņemtie pasākumi balstījās uz eksporta pārdošanu un bija vērsti uz tās samazināšanu.
102 Ņemot vērā gan pasākuma dabu, gan mērķus, uz ko tas bija vērsts, un ievērojot tā piemērošanas ekonomisko kontekstu, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šis pasākums ir jāuzskata par vienošanos ar mērķi ierobežot konkurenci (šajā sakarā skat. Tiesas 1978. gada 1. februāra spriedumu lietā 19/77 Miller /Komisija, Recueil, 131. lpp., 7. punkts; 1983. gada 8. novembra spriedumu apvienotajās lietās no 96/82 līdz 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 un 110/82 IAZ International Belgium
u.c./Komisija, Recueil, 3369. lpp., 23.–25. punkts, un [1984. gada 28. marta] spriedumu apvienotajās lietās [29/83 un 30/83] CRAM
un Rheinzink /Komisija, [ Recueil, 1679. lpp.], 26. punkts).”
33. To izklāstot, Pirmās instances tiesa atgādināja, ka “saskaņā ar pastāvīgo judikatūru [..] ir nevajadzīgi ņemt vērā vienošanās konkrētas sekas [..], ja šķiet, ka vienošanās mērķis ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci”, un tāpēc atzina, ka nebija nepieciešams “pārbaudīt pušu argumentus attiecībā uz pasākuma konkrētām sekām” (27) .
34. Tā tomēr piebilda, ka “pilnības labad prasītāju arguments, saskaņā ar kuru [..] attiecīgais pasākums neietekmēja eksporta pārdošanu, ir jānoraida. Dati, kas parāda, ka eksporta pārdošana netika izbeigta laika periodā no 1996. gada oktobra līdz 1998. gada janvārim, neizslēdz, ka, ja netiktu īstenots attiecīgais pasākums, eksporta pārdošana būtu bijusi ievērojamāka. Apstrīdētā lēmuma pamatojuma 135. punktā ir pamatoti atzīmēts, ka nav iespējams noteikt eksporta apjomu, kāds faktiski netika veikts Opel Nederland
īstenotā pasākuma dēļ” (28) .
35. d) Ar savu ceturto pamatu sabiedrības‑prasītājas atsaucās uz faktisko un tiesisko kļūdu Komisijas apgalvojumā, saskaņā ar kuru Opel Nederland
īstenoja tiešu eksporta aizliegumu, kas ir pretrunā EKL 81. pantam.
36. Pirmās instances tiesa šo pamatu noraidīja, it īpaši uzskatot, “ka Komisija ir savākusi pietiekami precīzus un atbilstošus pierādījumus tam, lai pamatotu stingro pārliecību, ka deviņi koncesionāri [..] [solījās] kopš 1996. gada augusta beigām vai septembra sākuma faktiski vairs neveikt eksporta pārdošanu, un tā rīkojās pēc Opel Nederland
pamudinājuma šajā sakarā” (29) . Tā kā šis ierobežojums “izrietēja no vienošanās starp Opel Nederland
un attiecīgajiem koncesionāriem, pasākums [bija] uzskatāms par “vienošanos” EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, kas bija starp pusēm pastāvošo līgumisko attiecību sastāvdaļa” (30) .
37. e) Visbeidzot, Pirmās instances tiesa neuzskatīja, ka Komisija, nosakot sabiedrībām-prasītājām piemērojamā naudas soda apmēru, pārkāpa samērīguma principu, Regulas Nr. 17 15. pantu, kā arī pati savas Pamatnostādnes.
38. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa pēc būtības apstiprināja noteikumus, saskaņā ar kuriem Komisija atkarībā no pārkāpuma smaguma un ilguma aprēķināja naudas soda pamata summu (31) . Tā turklāt uzsvēra, ka “scenārijs par vienošanās faktisku nepiemērošanu, ko apstiprināja Pirmās instances tiesa, pārkāpuma pārtraukšanu pēc pirmajiem Komisijas iejaukšanās gadījumiem, vai neapzināts pārkāpums šajā gadījumā nepastāv” (32), kas būtu atbildību mīkstinoši apstākļi un varētu attaisnot naudas soda samazināšanu.
39. Pirmās instances tiesa tomēr samazināja naudas soda apmēru, lai ņemtu vērā to, ka tika apmierināts prasības otrais pamats (33) .
40. Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa, noslēdzot savu analīzi: a) apstiprināja Komisijas lēmumā veikto pārkāpuma vērtējumu attiecībā uz to, ka pastāvēja: i) vispārēja stratēģija, kas bija vērsta uz eksporta ierobežošanu, ii) ierobežojoša prēmiju sistēma, kā arī iii) tiešs eksporta aizliegums; b) taču atcēla lēmumu daļā, kurā tika konstatēts, ka pastāvēja ierobežojošie piegāžu pasākumi, kas bija pretrunā EKL 81. panta 1. punktam, un c) līdz ar to samazināja General Motors Nederland
un Opel Nederland
piemērojamā naudas soda apmēru līdz EUR 35 475 000.
D – Tiesvedība Tiesā
41. Ar apelācijas sūdzību, kas iesniegta 2003. gada 29. decembrī, General Motors Nederland
un Opel Nederland
lūdz Tiesu:
– atcelt: i) pārsūdzēto spriedumu daļā, kas attiecas uz eksportu ierobežojošo stratēģiju, kā arī prēmiju politiku, un šajos jautājumos apstiprina naudas sodu, un ii) pirmajā instancē apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas attiecas uz šiem punktiem;
– neatkarīgi no Tiesas lēmuma par iepriekš minētajām prasībām, samazināt Pirmās instances tiesas apstiprināto naudas sodu;
– pakārtoti, atcelt pārsūdzēto spriedumu norādītajās daļās un nosūtīt lietu Pirmās instances tiesai;
– katrā ziņā piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
42. Komisija, protams, apstrīdēja šīs prasības un lūdza Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
43. Pēc rakstveida procesa, kas ietvēra atkārtotu apmaiņu ar procesuālajiem rakstiem, pabeigšanas lietas dalībnieki tika uzklausīti 2005. gada 14. jūlija tiesas sēdē.
IV – Juridiskā analīze
44. Prasītāju izteiktie iebildumi par Pirmās instances tiesas spriedumu pēc būtības attiecas uz Pirmās instances tiesas pieļautajām tiesību kļūdām: i) apstiprinot Komisijas konstatējumu, ka Opel Nederland
piemēroja visu eksportu kopumā ierobežojošu vispārēju stratēģiju; ii) apstiprinot, ka Opel Nederland
piemēroja ierobežojošo prēmiju sistēmu mazumtirdzniecībai, un iii) aprobežojoties ar tikai daļēju naudas soda apmēra samazināšanu.
45. Tagad es pēc kārtas izanalizēšu šos iebildumus.
i) Par vispārējas stratēģijas esamību, kas ir vērsta uz eksporta ierobežošanu
46. Ar pirmo iebildumu, kā es to nupat atgādināju, sabiedrības-prasītājas apstrīd Pirmās instances tiesas konstatējumu, saskaņā ar kuru Komisija “bija pamatoti secinājusi, ka 1996. gada 26. septembrī Opel Nederland
pieņēma vispārējo stratēģiju ar mērķi likt šķēršļus visam eksportam” (34) .
47. Pēc prasītāju domām, šis vērtējums ir kļūdains, jo:
– tajā ir sagrozīti pierādījumi attiecībā uz apgalvoto minētās stratēģijas pieņemšanu, un it īpaši ir sagrozīts par 1996. gada 26. septembra sanāksmi sastādītās atskaites formulējums (skat. šo secinājumu 6. punktu). No šīs atskaites faktiski izriet, ka Opel Nederland
aprobežojās ar dažu konkrētu un individuālu pasākumu pieņemšanu, kurus nevar pielīdzināt eksportu ierobežojošai stratēģijai. Turklāt, tā kā šīs sanāksmes laikā pieņemto lēmumu (turpmāk tekstā – “1996. gada 26. septembra lēmumi”) mērķis nebija eksporta ierobežošana, tad Pirmās instances tiesas konstatējums par to, ka atskaitē nav redzama nekāda atšķirība starp likumīgu un nelikumīgu eksportu (skat. iepriekš šo secinājumu 20. punktu), bija pilnīgi neatbilstošs;
– tajā ir dots pretrunīgs pamatojums attiecībā uz dažu iekšējo darba dokumentu, kas neattiecas uz Opel Nederland
politiku, pierādījuma spēku. Izslēdzot to, ka Komisija savu analīzi balstīja uz minētajiem iekšējiem dokumentiem, Pirmās instances tiesa pēc tam atsaucās uz šiem pašiem dokumentiem, lai secinātu, ka transportlīdzekļu ražotājs tiešām pieņēma eksportu ierobežojošu stratēģiju.
– tajā ir pieļauta loģikas kļūda, kas izriet no “riņķveida” argumentācijas attiecībā uz prēmiju politiku. Sākotnēji Pirmās instances tiesa izmantoja šādu politiku, lai pamatotu ar 1996. gada 26. septembra lēmumu pieņemtās stratēģijas ierobežojošo raksturu, pēc tam tā atsaucās uz šādas stratēģijas esamību, lai pierādītu, ka arī prēmiju sistēmai bija ierobežojošs mērķis.
– tajā ir pieļauta loģikas kļūda, ar “bezjēdzīgu” argumentāciju atsaucoties uz 1996. gada 26. septembra lēmumu pieņemšanas datumu, lai apstiprinātu, ka tie bija vērsti uz visa eksporta kopumā, nevis tikai uz eksporta, kas neatbilda izplatīšanas līgumiem, ierobežošanu. Pēc prasītāju domām, Pirmās instances tiesa nesniedza nekādu pamatojumu attiecībā uz šī datuma atbilstību tam, lai konstatētu šādas ierobežojošas stratēģijas esamību, un tā katrā ziņā neņēma pienācīgi vērā pārliecinošus pierādījumus, ka pretēji pārsūdzētajā spriedumā minētajam apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī Opel Nederland
jau zināja par nelikumīgām eksporta darbībām un tāpēc varēja veikt mērķtiecīgus pasākumus.
48. Komisija no savas puses šo apelācijas sūdzības pamatu kopumā atzīst par nepieņemamu, jo tā mērķis ir apstrīdēt Pirmās instances tiesas veikto faktu vērtējumu.
49. Pirms šī pamata analīzes uzsākšanas, manuprāt, ir atbilstoši atgādināt, ka saskaņā ar EKL 225. pantu un Tiesas Statūtu 51. pantu par Pirmās instances tiesas spriedumiem apelāciju var iesniegt “vienīgi par tiesību jautājumiem”. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas nozīmē, ka “līdz ar to Tiesai nav kompetences ne faktu konstatēšanā, ne arī principā to pierādījumu vērtēšanā, ko Pirmās instances tiesa ir pieņēmusi šo faktu pamatošanai. Ja šie pierādījumi ir iegūti tiesiski, ievērojot vispārējos tiesību principus un procesuālās normas, kas piemērojamas pierādīšanas pienākumam un pierādījumu savākšanai, tad tikai Pirmās instances tiesa var novērtēt nozīmi, kāda piešķirama tai iesniegtajiem pierādījumiem [..]. Līdz ar to faktu novērtējums, izņemot gadījumus, kad tai iesniegtie pierādījumi ir sagrozīti, nav tiesību jautājums, ko Tiesa kā tādu kontrolē” (35) .
50. Ņemot vērā šo konsolidēto judikatūru, manuprāt, apskatāmais pamats ir pieņemams tikai daļā, kurā prasītājas sūdzas par pierādījumu sagrozīšanu.
51. Ar pārējiem iebildumiem prasītājas apstrīd tikai Pirmās instances tiesas spriedumu attiecībā uz dažu faktu un dokumentu pierādījuma spēku un it īpaši attiecībā uz iespēju izmantot šādus pierādījumus, lai pierādītu, ka Opel Nederland
pieņēma ierobežojošu stratēģiju eksporta jomā.
52. Nebūt nepierādot, ka Pirmās instances tiesa sagrozīja faktus vai pierādījumus, prasītāju argumenti faktiski beidzas ar atgriešanos pie jautājuma par Pirmās instances tiesas veikto faktu vērtējumu; par vērtējumu, kas turklāt ir detalizētas dokumentu un citu pierādījumu, uz kuriem atsaucās gan Komisija, gan prasītājas, pārbaudes rezultāts (36) .
53. Tālāk attiecībā uz apgalvoto 1996. gada 26. septembra sanāksmes atskaites sagrozīšanu jāatzīmē, ka prasītājas pirmajā instancē skaidri atzina, ka šīs sanāksmes laikā pieņemtās stratēģijas mērķis, pat ja tikai attiecībā uz nelikumīgu eksporta pārdošanu, bija nepieļaut vai vismaz samazināt eksporta pārdošanu (37) . Tāpēc, manuprāt, ir acīmredzami, ka prasītājas apelācijas instancē nevar apgalvot, ka šai stratēģijai nebija nekāda ierobežojoša nolūka un ka Pirmās instances tiesa, izdarot pretējus secinājumus, sagrozīja šī dokumenta saturu.
54. To noskaidrojot, es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa varēja pamatoti secināt, ka 1996. gada 26. septembrī pieņemtā stratēģija bija vērsta uz visa veida eksportu kopumā un nevis tikai uz eksportu, kas neatbilda izplatīšanas līgumiem. Atskaites formulējumā neparādās nekāda atšķirība starp likumīgu un nelikumīgu eksportu.
55. Ņemot vērā minētos apsvērumus, es tādējādi uzskatu, ka pirmais apelācijas sūdzības pamats ir daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
ii) Par prēmiju sistēmu
56. Ar otro apelācijas sūdzības pamatu sabiedrības-prasītājas pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, apstiprinot, ka prēmiju sistēma mazumtirdzniecībai ir uzskatāma par EKL 81. panta pārkāpumu.
Lietas dalībnieku argumenti
57. Konkrētāk, puses kritizē dažādus aspektus argumentācijai, ar kuru Pirmās instances tiesa nonāca pie secinājuma, ka šī sistēma, piešķirot prēmijas tikai pārdošanai valsts ietvaros, apdraudēja konkurenci pati par sevi un ka tāpēc nebija nepieciešams pārbaudīt, kā tā ietekmēja tirgu, lai konstatētu EKL 81. panta pārkāpumu (38) .
58. a) Pēc sabiedrību-prasītāju viedokļa, prēmiju sistēmas kvalificēšana kā vienošanās ar mērķi, kas ir vērsts pret konkurenci, ir uzskatāma par pārāk plašu EKL 81. panta un it īpaši jēdziena ierobežot “ar mērķi” piemērošanu. Pēc prasītāju domām, EKL 81. panta pārkāpumu, ņemot vērā tikai vienošanās mērķi, var konstatēt tikai tādā gadījumā, ja šīs vienošanās vienīgais mērķis un acīmredzamas sekas ir ievērojama konkurences ierobežošana. Turpretim attiecīgajai prēmiju sistēmai bija pilnībā likumīgi tirdzniecības politikas mērķi ( Opel
modeļa automašīnu pārdošanas veicināšana Nīderlandē), un tā veicināja konkurenci starp dažādiem Nīderlandes tirgū esošiem transportlīdzekļu ražotājiem.
59. b) Turpretim, uzskatot, kā to darīja Pirmās instances tiesa un Komisija, ka šai sistēmai bijis ierobežojošs mērķis, tas būtu ne tikai pretrunā EKL 81. pantam, bet arī, ciktāl šāds vērtējums satur absolūtu pieņēmumu, ka attiecīgais pasākums ir nelikumīgs, pārkāptu nevainīguma prezumcijas principu un prasītāju tiesības uz aizstāvēšanos.
60. c) Prasītājas turklāt uzsver Pirmās instances tiesas izvirzītās judikatūras, atbalstot apgalvojumu, ka prēmiju politika bija vienošanās ar konkurenci deformējošu mērķi, neatbilstību šajā lietā. Attiecīgais pasākums skaidri atšķiras, pēc prasītāju domām, no pasākumiem, kas tika īstenoti lietās, kurās taisīts spriedums Miller /Komisija (39), CRAM
un Rheinzink /Komisija (40) un IAZ International Belgium
u.c./Komisija (41), kas minēti pārsūdzētā sprieduma 102. punktā. Ja minētajās lietās īstenotie pasākumi ietvēra eksporta pārdošanas aizliegumu, šķēršļus paralēlai tirdzniecībai un kolektīvo boikotu, šajā lietā apskatāmais pasākums aprobežojas ar pagaidu finansiālu priekšrocību piešķiršanu pārdošanai valsts ietvaros.
61. d) Tāpat nav atbilstošs arī pārsūdzētā sprieduma 100. punktā no prēmiju politikas piemērošanas izrietošās attieksmes pret transportlīdzekļu pārdošanu Nīderlandē un pret eksporta pārdošanu veiktais salīdzinājums; salīdzinājums, pēc kā Pirmās instances tiesa secināja, ka apskatāmajam pasākumam, padarot eksporta pārdošanu “mazāk pievilcīgu ārvalstu klientiem un koncesionāriem” (42), ir ierobežojošs mērķis.
62. Pēc sabiedrību-prasītāju domām, Pirmās instances tiesa rīkotos pareizi, ja tā, gluži pretēji, būtu prasījusi, vai apskatāmais pasākums salīdzinājumā ar laika posmu, kad prēmiju sistēma tika piemērota arī eksporta pārdošanai, tādā vai citādā veidā atturēja Nīderlandes koncesionārus īstenot eksporta pārdošanu. Ja Pirmās instances tiesa būtu uzdevusi šādu jautājumu, tad atbilde būtu vienīgi negatīva, jo jaunā prēmiju sistēma nebija saistīta ne ar kādiem automašīnu piegādes ierobežojumiem, un eksporta peļņa katrā ziņā nebija atkarīga no prēmiju pārskaitīšanas. Citiem vārdiem sakot, pat pastāvot aizliegumam piešķirt prēmijas eksportam, Nīderlandes koncesionāri varēja pilnīgi brīvi veikt šādu pārdošanu, un šāda tirdzniecība bija peļņu nesoša.
63. Lai kā tas būtu, prasītājas tālāk apgalvo, ka, pat pieņemot pārsūdzētajā spriedumā veiktā salīdzinājuma loģiku, Pirmās instances tiesas argumentācija tomēr bija neprecīza, jo tajā netika ņemtas vērā būtiskas atšķirības ekonomisku un finansiālu nosacījumu aspektā starp pārdošanu valsts ietvaros un eksportu; atšķirības, kas it īpaši izrietēja no lielajiem Nīderlandes transportlīdzekļu nodokļiem un no tā, ka pārdošana valsts ietvaros bieži vien ietvēra vecu automašīnu nodošanu pret daļēju apmaksu jaunas iegādei. Neņemot vērā šīs atšķirības, Pirmās instances tiesa kļūdaini uzskatīja, ka, atceļot prēmijas eksporta pārdošanai, Nīderlandes koncesionāri bija “spiesti vai nu piemērot mazāk labvēlīgus nosacījumus ārvalstu klientiem, salīdzinot ar klientiem valsts ietvaros, vai nu aprobežoties ar zemāku komisijas maksu eksporta pārdošanas gadījumā” (43) .
64. e) Tālāk, izvērtējot prēmiju sistēmas mērķi, Pirmās instances tiesai, pēc prasītāju domām, nevajadzēja ņemt vērā pušu šķietamos nolūkus, kas it kā izrietēja no 1996. gada 26. septembra lēmumu pieņemšanas. Lai piemērotu EKL 81. pantu, vienošanās mērķis vienmēr ir objektīvi jānovērtē, neņemot vērā nekādus subjektīvus pušu nolūkus.
65. Visbeidzot, prasītājas atsaucās uz argumentiem, ko tās izklāstīja pirmā apelācijas sūdzības pamata ietvaros, lai uzsvērtu, ka Pirmās instances tiesas argumentācija šajā sakarā bija “riņķveida”, atsaucoties uz 1996. gada 26. septembra lēmumiem, lai konstatētu prēmiju sistēmas ierobežojošo mērķi, un pēc tam, atsaucoties uz šo prēmiju sistēmu, lai pamatotu arī šo minēto lēmumu ierobežojošo raksturu (skat. šo secinājumu 47. punktu).
Analīze
66. No savas puses es uzreiz atzīmēšu, ka prasītāju iepriekš izklāstītie argumenti, manuprāt, balstās uz virkni kļūdainu priekšnosacījumu.
67. a) Pirmkārt, jāatzīmē, ka pretēji prasītāju apgalvotajam, ne no Līguma, ne no judikatūras nekādā ziņā neizriet, ka, lai varētu konstatēt EKL 81. panta pārkāpumu, pamatojoties vienīgi uz aizliegtās vienošanās mērķi, šīs vienošanās vienīgajam mērķim ir jābūt konkurences ierobežošanai.
68. Šāda versija, manuprāt, balstās uz loģiku, kas ir pretēja tai, kāda ir EKL 81. panta pamatā saskaņā ar Kopienu judikatūras interpretāciju. Faktiski tieši tas, ka aizliegtās vienošanās mērķis ir acīmredzami vērsts pret konkurenci, padara pilnīgi nenozīmīgu un atņem jebkādu ietekmi tam, ka šai vienošanās ir arī citi mērķi. Tiesa varēja kvalificēt kā EKL 81. pantam pretējas vienošanās, pamatojoties uz to ierobežojošo mērķi, kaut arī tajā pašā laikā tām bija arī pilnīgi likumīgi mērķi (44) .
69. b) No tā izriet, ka, ja aizliegtas vienošanās, kuru vienīgais mērķis nav konkurences ierobežošana, sava mērķa dēļ var pārkāpt EKL 81. pantā paredzēto aizliegumu, tad Pirmās instances tiesai nevar pārmest nevainīguma prezumcijas un tiesību uz aizstāvēšanos pārkāpšanu. Pirmās instances tiesa faktiski tikai piemēroja Tiesas pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru “ir nevajadzīgi ņemt vērā vienošanās konkrētas sekas, ja šķiet, ka vienošanās mērķis ir ierobežot, nepieļaut vai izkropļot konkurenci” (45) . Turklāt, kā uzsver Komisija, prasītājām bija iespēja izklāstīt savu viedokli attiecībā uz vienošanās mērķi gan administratīvā procesa laikā, gan Kopienu tiesā.
70. c) Attiecībā uz iebildumiem, kurus prasītājas izteica par veidu, kādā Pirmās instances tiesa novērtēja apskatāmā pasākuma mērķi, pirmkārt, man nešķiet, ka šajā sakarā pārsūdzētajā spriedumā minētā judikatūra nav atbilstoša.
71. Pretēji tam, ko apgalvo prasītājas, man nešķiet, ka Pirmās instances tiesas minēto spriedumu piemērojamība aprobežojas tikai ar tādiem pasākumiem, kuri pilnībā aizliedz vai nepieļauj izplatītājiem īstenot eksporta pārdošanu, vai ar pasākumiem, kas šādu tirdzniecību katrā ziņā padara pilnīgi neizdevīgu. No šīs judikatūras, neskarot katra konkrēta gadījuma, ko izskata Kopienu tiesa, īpatnības, gluži pretēji izriet, ka tas, kas ir jāņem vērā, lai noteiktu, vai vienošanās izplatīšanas jomā ir vai nav pret konkurenci vērsts mērķis, ir fakts, ka pasākums, mākslīgi mainot konkurences nosacījumus, var acīmredami pamudināt uzņēmējus attiecībā uz eksportu dot priekšroku valsts tirgum, tādējādi izraisot vienotā tirgus sadali pretēji savstarpējai ekonomiskajai mijiedarbībai, ko vēlas panākt Līgums.
72. Manuprāt, ir acīmredzami, ka šis mērķis var tikt sasniegts ne tikai ar tiešiem eksporta ierobežojumiem, bet arī ar netiešiem pasākumiem, kas ir vērsti uz to, lai atturētu izplatītāju no pārdošanas ārvalstīs, it īpaši ietekmējot šādas tirdzniedzības ekonomiskos un finansiālos nosacījumus. Tiesa tādējādi par konkurenci ierobežojošiem pasākumiem pēc savas būtības uzskatīja tādus, kas, tāpat kā apskatāmais pasākums, padara “grūtāku paralēlo importu” (46), to pakļaujot mazāk labvēlīgam režīmam salīdzinājumā ar to, kādam pakļauj oficiālo importu, vai “ierobežo pircēja brīvību lietot piegādāto preci atkarībā no tā paša ekonomiskajām interesēm” (47)(48) .
73. d) Ņemot vērā iepriekš minēto, es nedomāju, ka Pirmās instances tiesai var pārmest attieksmes prēmiju piemērošanas jomā pret pārdošanu valsts ietvaros salīdzināšanu ar attieksmi prēmiju piemērošanas jomā pret eksporta pārdošanu, lai noteiktu apskatāmā pasākuma konkurenci deformējošo dabu.
74. Jāatgādina, ka, lai noteiktu, vai konkrētā vienošanās var likt šķēršļus kokurencei, “saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru [..] ir jāpārbauda, kāda šī konkurence būtu patiesībā, ja nebūtu bijusi strīdīgā vienošanās ” (49) . Piemērota šajā gadījumā, šī pārbaude tādējādi prasīja novērtēt, kā Nīderlandes koncesionāri rīkotos un kā nodrošinātu stabilu konkurenci apskatāmajā tirgū, ja eksporta pārdošana nebūtu bijusi izslēgta no prēmiju politikas.
75. Man šķiet, ka Pirmās instances tiesa veica tieši tādu vērtējumu, apgalvojot, ka, “tā kā prēmijas par eksporta pārdošanu vairs netika piešķirtas, ekonomisko iespēju apjoms, ko baud[īja] koncesionāri, veicot šādu pārdošanu, salīdzinot ar apjomu, kas tiem [bija] saistībā ar pārdošanu valsts ietvaros, [bija] samazinājies. Koncesionāri tādējādi [bija] spiesti vai nu piemērot mazāk labvēlīgus nosacījumus ārvalstu klientiem, salīdzinot ar klientiem valsts ietvaros, vai nu aprobežoties ar zemāku komisijas maksu eksporta pārdošanas gadījumā. Atceļot prēmijas eksporta pārdošanai, pēdējā [kļuva] mazāk pievilcīga ārvalstu klientiem un koncesionāriem” (50) .
76. Citiem vārdiem sakot, ja nebūtu pilnībā izbeigta prēmiju piešķiršana eksporta pārdošanai, Nīderlandes koncesionāri varētu piedāvāt potenciālajiem pircējiem, kas neatrodas Nīderlandē, labākus nosacījumus nekā tos, ko piemēro prēmijas nepiešķiršanas gadījumā, neietekmējot to tīros ienākumus, vai arī, ja tie būtu izvēlējušies saglabāt nemainīgu eksporta pārdošanas cenu, tie varētu palielināt minētos ienākumus. Turklāt šis apgalvojums, manuprāt, ir grūti apstrīdams, ja vien neapgalvo, ka prēmiju piešķiršanai koncesionāriem nav nekādas komerciālas sekas. Šāds pieņēmums ir izslēdzams, ņemot vērā prasītāju pašu izklāstītos argumentus, kuri attaisno jauno sistēmu prēmiju jomā, paskaidrojot, ka, paredzēdama šādas finansiālas priekšrocības pārdošanai valsts ietvaros, Opel Nederland
vēlējās mudināt savus koncesionārus vairāk darboties Nīderlandes tirgus labā.
77. e) Visbeidzot, prasītāju arguments, saskaņā ar kuru, lai noteiktu aizliegtas vienošanās mērķi, nevarēja ņemt vērā pušu nolūkus, man šķiet pilnīgi nepamatots. Kā apgalvo Tiesa, tad patiesi ir “mazsvarīgi zināt, vai [uzņēmums] apzinā[jās] vai nepazinā[jās] to, ka tas pārkāpa [EKL 81. panta 1. punktā] paredzēto aizliegumu” (51) . Citiem vārdiem sakot, pierādījums pušu nolūkam ierobežot konkurenci nav nepieciešams, lai noteiktu vienošanās ierobežojošo mērķi. Šāds pierādījums nozīmē tikai to, ka, ja ar aizliegto vienošanos puses cenšas sasniegt mērķi, kas ietver konkurences ierobežošanu, tad tas pats par sevi ir EKL 81. panta pārkāpums, neatkarīgi no tā, ka minētās puses zināja par aizliegumu, ko paredz šis noteikums ( ignorantia legis non excusat! ) (52) .
78. No iepriekš minētā tādējādi izriet, ka, izvērtējot aizliegtu vienošanos, pilnīgi pietiek ar pušu nolūka ņemšanu vērā. Turklāt Tiesa pati varēja precizēt, ka vienošanās konkurenci deformējošais raksturs var izrietēt nepārprotami ne tikai no šīs vienošanās noteikumiem, bet arī no citu faktoru virknes, tajā skaitā tieši no pušu nolūka, jo tas ir vienošanās “izcelšanās” pamatā un/vai paradās, “īstenojot vienošanos”, kā arī attiecīgo sabiedrību “rīcībā” (53) .
79. Attiecīgi, manuprāt, Pirmās instances tiesa, pēc tam, kad tā bija pārbaudījusi vienošanās formulējumu un apskatāmā pasākuma raksturīgākās iezīmes, varēja likumīgi atsaukties uz sabiedrību-prasītāju mērķiem, kas it īpaši izrietēja no eksportu ierobežojošās vispārējās stratēģijas pieņemšanas, lai apstiprinātu secinājumu, pie kāda tā nonāca attiecībā uz vienošanās konkurenci deformējošo mērķi (54) .
80. Visbeidzot, attiecībā uz Pirmās instances tiesas apgalvoto šajā sakarā “riņķveida” raksturu es aprobežošos ar atsaukšanos uz apelācijas sūdzības pirmā pamata pārbaudes ietvaros izklāstītajiem apsvērumiem šo secinājumu 49.–52. punktā, saskaņā ar kuriem es šo iebildumu atzinu par nepieņemamu.
81. Tāpēc, manuprāt, neviens no prasītāju izvirzītajiem iebildumiem nevar izvirzīt apspriešanai secinājumu, pie kāda nonāca Pirmās instances tiesa, kad tā apstiprināja, ka strīdīgais pasākums, atceļot prēmijas eksporta pārdošanai, pēc savas būtības šādu pārdošanu varēja negatīvi ietekmēt un tādējādi ierobežot konkurenci EKL 81. panta 1. punkta nozīmē.
82. Tāpēc šis pamats attiecīgi ir jānoraida.
iii) Par naudas soda apmēru
83. Apelācijas sūdzības trešajā pamatā prasītājas apgalvo, ka, kaut arī Pirmās instances tiesa daļēji apmierināja prasību pirmajā instancē un līdz ar to samazināja naudas soda apmēru, tā tomēr pieļāva tiesību kļūdu attiecībā uz pārējo, uzskatot, ka Komisijas veiktais aprēķins bija pareizs.
84. Pēc prasītāju viedokļa, aprēķins, pirmkārt, bija pretrunā Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam, jo tas balstījās uz kļūdainu konstatējumu attiecībā uz iespējamo EKL 81. pantam pretējo prēmiju politikas un eksportu ierobežojošas stratēģijas pastāvēšanu.
85. Tālāk prasītājas apgalvo, ka Pirmās instances tiesa acīmredzami sagrozīja pierādījumus, uzskatot, ka šajā gadījumā “scenārijs par [..] pārkāpuma pārtraukšanu pēc pirmajiem Komisijas iejaukšanās gadījumiem [..] nepastāv” (55) un ka Komisijai tādējādi nevajadzēja ņemt vērā prasītāju izvirzītos atbildību mīkstinošos apstākļus. Opel Nederland
gluži pretēji bija veicis visus nepieciešamos labošanas pasākumus brīdī, kad Komisijas struktūrvienības veica pirmās kontroles, un tādējādi izbeidza pārkāpumu. Tā attiecīgi 1996. gada 24. oktobrī un 1996. gada 12. decembrī pārtrauca piemērot divus eksporta aizliegumus, un tādējādi divus vienīgos pasākumus, kas bija nesaderīgi ar EKL 81. pantu.
86. Visbeidzot, lai piemērotu Pamatnostādnēs paredzētos atbildību mīkstinošos apstākļus, Pirmās instances tiesai nevajadzēja ņemt vērā datumu (kas bija pēc tiem diviem datumiem, ko es nupat minēju), kad tika atcelta prēmiju sistēma. Tā kā tas bija likumīgs pasākums, tā piemērošanas ilgums ir pilnīgi neatbilstosš attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanu.
87. No savas puses man uzreiz jāatzīmē, ka prasītāju izklāstītie argumenti ir cieši saistīti ar tiem, kas bija izvirzīti jau citos apelācijas sūdzības pamatos. Šis pamats faktiski balstās uz pieņēmumu, ka prēmiju sistēma nebija uzskatāma par EKL 81. panta pārkāpumu.
88. Tomēr, kā es mēģināju parādīt iepriekš, šāds apgalvojums nav pamatots. Līdz ar to, ja uzskata, ka pasākums prēmiju jomā ir uzskatāms par konkurences tiesību pārkāpumu, tad no tā acīmredzi izriet, ka Komisijai nevar pārmest šī pārkāpuma ņemšanu vērā, aprēķinot naudas sodu, un Pirmās instances tiesai nevar pārmest piekrišanu šādam uzskatam.
89. To pašu pamatojumu rezultātā es turklāt uzskatu, ka Pirmās instances tiesa pamatoti uzskatīja, ka prasītājas nevarēja atsaukties uz atbildību mīkstinošiem apstākļiem, lai saņemtu Pamatnostādnēs paredzēto samazinājumu, pārtraucot “pārkāpumus pēc pirmajiem Komisijas iejaukšanās (it īpaši pārbaudes) gadījumiem” (56) .
90. No lietas materiāliem izriet, un šajā punktā prasītājas pirmajā instancē taisīto spriedumu nav apstrīdējušas, ka tūlīt pēc Komisijas struktūrvienību veiktās pārbaudes Opel Nederland
izbeidza tikai tiešos eksporta pārdošanas ierobežojumus, atstājot strīdīgo prēmiju sistēmu spēkā līdz 1998. gada 20. janvārim. Citiem vārdiem sakot, tas bija tikai šajā datumā, kas bija vairāk nekā gadu pēc “pirmajiem Komisijas iejaukšanās gadījumiem” (57), kad pārkāpums tika pārtraukts pilnībā.
91. Līdz ar to Pirmās instances tiesa, manuprāt, pamatoti atzina, ka šajā gadījumā nebija pamats samazināt naudas soda apmēru, lai atlīdzinātu uzņēmumam – pārkāpuma izdarītājam par savas uzvedības ātru uzlabošanu.
92. Līdz ar to arī trešais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.
93. Tādējādi, manuprāt, neviens no prasītāju izvirzītajiem iebildumiem nav pamatots, kā rezultātā apelācijas sūdzība nav apmierināma.
V – Par tiesāšanās izdevumiem
94. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam un ņemot vērā secinājumus, pie kādiem es nonācu attiecībā uz apelācijas sūdzības noraidīšanu, es uzskatu, ka prasītājām ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
VI – Secinājumi
95. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, es ierosinu Tiesai lemt šādi:
Apelācijas sūdzību noraidīt.
General Motors Nederland BV
un Opel Nederland BV
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
(1) .
(2)  –	T‑368/00, Recueil, II-4491. lpp.
(3)  –	Lieta COMP/36.653 – Opel
(OV 2001, L 59, 1. lpp.).
(4)  –	Pirmā regula par Līguma [81]. un [82]. panta īstenošanu (OV 13, 204. lpp.). Atgādināšu, ka 2002. gadā šī regula tika aizstāta ar Padomes 2002. gada 16. decembra Regulu (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti Līguma 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.).
(5)  –	Komisijas paziņojums – Pamatnostādnes naudas soda noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.).
(6)  –	Skat. Pamatnostādņu 3. punktu.
(7)  –	Pārsūdzētā sprieduma 12. un 13. punkts.
(8)  –	Apstrīdētā lēmuma pamatojuma 17.–22. punkts.
(9)  –	Apstrīdētā lēmuma pamatojuma 17. punkts.
(10)  –	Apstrīdētā lēmuma pamatojuma 103. un 111. punkts.
(11)  – Apstrīdētā lēmuma pamatojuma 22.–42. punkts.
(12)  – Apstrīdētā lēmuma pamatojuma 22. un 43.–54. punkts.
(13)  – Turpat.
(14)  –	Apstrīdētā lēmuma pamatojuma 173.–202. punkts.
(15)  –	Pārsūdzētā sprieduma 45. punkts.
(16)  –	Pārsūdzētā sprieduma 46. un 47. punkts.
(17)  –	Pārsūdzētā sprieduma 48. punkts.
(18)  –	Pārsūdzētā sprieduma 49. un 50. punkts.
(19)  –	Pārsūdzētā sprieduma 56. punkts.
(20)  –	Pārsūdzētā sprieduma 78. un 79. punkts.
(21)  –	Pārsūdzētā sprieduma 81. un 87. punkts.
(22)  –	Pārsūdzētā sprieduma 88. punkts.
(23)  –	Pārsūdzētā sprieduma 98. punkts.
(24)  –	Turpat.
(25)  –	Pārsūdzētā sprieduma 93. punkts.
(26)  –	Pārsūdzētā sprieduma 94. punkts.
(27)  –	Pārsūdzētā sprieduma 104. punkts.
(28)  –	Pārsūdzētā sprieduma 105. punkts.
(29)  –	Pārsūdzētā sprieduma 146. punkts.
(30)  –	Pārsūdzētā sprieduma 147. punkts.
(31)  –	Pārsūdzētā sprieduma 191.–199. punkts un 201.–203. punkts.
(32)  –	Pārsūdzētā sprieduma 204. punkts.
(33)  –	Pārsūdzētā sprieduma 200. punkts.
(34)  –	Pārsūdzētā sprieduma 56. punkts.
(35)  –	1998. gada 28. maija spriedums lietā C‑7/95 P Deere /Komisija ( Recueil, I‑3111. lpp., 21. un 22. punkts). Šajā pašā sakarā cita starpā skat. 2001. gada 21. jūnija spriedumu apvienotajās lietās no C‑280/99 P līdz C‑282/99 P Moccia Irme
u.c./Komisija ( Recueil, I‑4717, 78. punkts); 2003. gada 8. maija spriedumu lietā C‑122/01 P T. Port /Komisija ( Recueil, I‑4261. lpp., 27. punkts); 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland
u.c./Komisija ( Recueil, I‑123. lpp., 47.–49. punkts) un 2004. gada 9. jūlija rīkojumu lietā C‑116/03 P Fichtner /Komisija (Krājumā nav publicēts, 33. punkts).
(36)  –	Skat. it īpaši pārsūdzētā sprieduma 44., 48., 54. un 55. punktu.
(37)  –	Skat. pārsūdzētā sprieduma 33.–35. punktu, kur ir pareizi apkopoti pieteikumā par lietas ierosināšanu pirmās instances tiesvedībā ietvertie apgalvojumi (19., 26., 33. un 34. punkts).
(38)  –	Skat. it īpaši pārsūdzētā sprieduma 99.–104. punktu. Turpretim prasītājas, pretēji tam, ko tās apgalvoja Pirmās instances tiesai, neapstrīd to, ka apskatāmā sistēma var tikt uzskatīta par “vienošanos” EKL 81. panta 1. punkta nozīmē.
(39)  –	Tiesas 1978. gada 1. februāra spriedums lietā 19/77 Miller /Komisija ( Recueil, 131. lpp.).
(40)  –	Tiesas 1984. gada 28. marta spriedums apvienotajās lietās 29/83 un 30/83 CRAM
un Rheinzink /Komisija ( Recueil, 1679. lpp.).
(41)  –	Tiesas 1983. gada 8. novembra spriedums apvienotajās lietās no 96/82 līdz 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 un 110/82 IAZ International Belgium
u.c./Komisija ( Recueil, 3369. lpp.).
(42)  –	Pārsūdzētā sprieduma 100. punkts.
(43)  –	Turpat.
(44)  –	Skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā IAZ International Belgium
u.c./Komisija, kur ir teikts, ka “vienošanās mērķis ir ievērojami ierobežot konkurenci kopējā tirgū, neskatoties uz to, ka tās mērķis ir arī aizsargāt sabiedrības veselību un samazināt atbilstības kontroles izmaksas” (25. punkts).
(45)  –	Cita starpā skat. 1966. gada 13. jūlija spriedumu apvienotajās lietās 56/64 un 58/64 Consten
un Grundig /Komisija ( Recueil, 429. lpp., it īpaši 496. lpp.); 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑235/92 P Montecatini /Komisija ( Recueil, I‑4539. lpp., 122. punkts) un 2002. gada 15. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija ( Recueil, I‑8375. lpp., 491. punkts).
(46)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā IAZ International Belgium
u.c./Komisija, 6. punkts.
(47)  –	1983. gada 14. decembra spriedums lietā 319/82 Société de vente de ciments et bétons de l’Est ( Recueil, 4173. lpp., 6. punkts).
(48)  –	Šie principi ir izklāstīti arī Kopienu tiesību aktos, kas regulē EKL 81. panta piemērošanu izplatīšanas līgumiem.
Komisijas 1999. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 2790/1999 par Līguma 81. panta 3. punkta piemērošanu vertikālu vienošanos un saskaņotu darbību kategorijām (OV L 336, 21. lpp.) 4. panta 2. punkts faktiski paredz, ka atbrīvojumu no EKL 81. panta 1. punkta aizlieguma “nepiemēro vertikālām vienošanām, kuru mērķis tieši vai netieši, atsevišķi vai kopā ar citiem faktoriem, ko kontrolē puses, ir [..] pārdošanas ierobežošana [..]”. Izcēlums mans.
Turklāt Komisijas pieņemtais paziņojums par iztulkošanu – Vertikālu ierobežojumu pamatnostādnes (2000/C 291/01, OV 2000, C 291, 1. lpp.) attiecas tieši uz tādiem pasākumiem, kādu es apskatu šajā lietā, un norāda, ka: “Grupālā atbrīvojuma regulas [..] 4. pantā paredzētais skaidri definētais ierobežojums attiecas uz nolīgumiem un saskaņotām darbībam, kuru tiešs vai netiešs mērķis ir importētāja īstenotās pārdošanas ierobežošana, ar nosacījumu, ka šī ierobežošana attiecas uz teritoriju, kurā vai kuras pircējiem importētājs var pārdot līguma preces. Šis skaidri definētais ierobežojums ir saistīts ar tirgus sadali pēc teritorijas vai pēc pircējiem. Tas var būt tiešu pienākumu – tādu kā pienākuma nepārdot noteiktiem pircējiem vai pircējiem noteiktās teritorijās – rezultāts [..]. Tas var būt arī netiešu pasākumu, kas vērsti uz izplatītāja pamudināšanu pārdot pircējiem, tādu kā prēmiju vai atlaižu atteikums vai samazināšana, rezultāts [..].” (49. punkts, izcēlums mans).
(49)  –	1999. gada 21. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑215/96 un C‑216/96 Bagnasco
u.c. ( Recueil, I‑135. lpp., 33. punkts; izcēlums mans). Tāpat skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Deere /Komisija, 76. punkts, un 1998. gada 28. maija spriedumu lietā C‑8/95 P New Holland Ford /Komisija ( Recueil, I‑3175. lpp., 90. punkts).
(50)  –	Pārsūdzētā sprieduma 100. punkts.
(51)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Miller /Komisija, 18. punkts.
(52)  –	Turklāt, kā tika minēts iepriekš, tad, konstatējot EKL 81. panta pārkāpumu, nav svarīgi tas, ka vēlamais mērķis netika sasniegts un ka aizliegtajai vienošanās tāpēc nebija konkurenci ierobežojošas ietekmes (skat. šo secinājumu 69. punktu).
(53)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā IAZ International Belgium
u.c./Komisija, 23. un 25. punkts. Šajā sakarā skat., piemēram, 1966. gada 30. jūnija spriedumu lietā 56/65 Société technique minière
( Recueil, 337. lpp.) un iepriekš minēto spriedumu lietā CRAM
un Rheinzink /Komisija, 26. punkts.
(54)  –	Pārsūdzētā sprieduma 101. un 102. punkts.
(55)  –	Pārsūdzētā sprieduma 204. punkts.
(56)  –	Pamatnostādņu 3. punkts.
(57)  –	Turklāt pretēji tam, kas notika lietā Michelin, uz kuru atsaucās prasītājas sava apgalvojuma atbalstam, šajā gadījumā nav pierādījumu tam, ka minētajā laika posmā Opel Nederland
sadarbojās ar Komisijas struktūrvienībām, lai izbeigtu pārkāpumu [skat. Komisijas 2001. gada 20. jūnija Lēmumu 2002/405/EK (OV 2002, L 143, 1. lpp., 350. un 364. punkts)].