62020CC0226
ĢENERĀLADVOKĀTA DŽOVANNI PITRUCELLAS [GIOVANNI PITRUZZELLA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2021. gada 2. septembrī (
1
)
Lieta C‑226/20 P
Eurofer, Association Européenne de l’Acier, AISBL
pret
Eiropas Komisiju
Apelācija – Dempings – Īstenošanas regula (ES) 2017/1795 – Karsti velmētu plakanu dzelzs, neleģētā vai cita veida leģētā tērauda velmējumu imports – Procedūras attiecībā uz Serbijas izcelsmes importu izbeigšana – Regula (ES) 2016/1036 – 3. panta 4. punkta a) apakšpunkts un 9. panta 2. un 3. punkts – Kaitējuma esamības konstatēšana – Vairāk nekā vienas izcelsmes valsts importa seku novērtējums kopumā – Konkrētas valsts izcelsmes importa apjoma “nenozīmīgums” – Procedūras izbeigšana – 20. panta 2. punkts – Tiesību uz aizstāvību pārkāpums
1.
Vai antidempinga izmeklēšanā Eiropas Komisija var uzskatīt par “nenozīmīgu” konkrētas valsts izcelsmes importa apjomu Eiropas Savienībā, kas veido tirgus daļu 1,04 % apmērā un līdz ar to, lai arī nedaudz, bet pārsniedz 1 % robežvērtību? Vai šādos apstākļos Komisija tādējādi var izlemt nevērtēt minētās valsts izcelsmes importa sekas kopumā ar pārējo valstu, attiecībā uz kurām notiek izmeklēšana, izcelsmes importu un tāpēc izlemt izbeigt izmeklēšanu attiecībā uz minētās valsts izcelsmes importu?
2.
Tādi būtībā ir jautājumi, kas Tiesai būs jāatrisina šajā lietā, kuras priekšmets ir apelācijas sūdzība, ar ko Eurofer, Association Européenne de l’Acier, AISBL (turpmāk tekstā – “Eurofer”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2020. gada 12. marta spriedumu Eurofer/Komisija (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”) (
2
), ar kuru tika noraidīta Eurofer prasība, ar ko tika lūgts daļēji atcelt Īstenošanas regulu (ES) 2017/1795 (
3
) (turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”), ar kuru Komisija izbeidza antidempinga izmeklēšanu attiecībā uz Serbijas izcelsmes karsti velmētu plakanu dzelzs, neleģētā vai cita veida leģētā tērauda velmējumu importu Savienībā.
I. Atbilstošās tiesību normas
3.
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/1036 (2016. gada 8. jūnijs) par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Savienības dalībvalstis (turpmāk tekstā – “pamatregula”) (
4
) 3. panta “Kaitējuma noteikšana” 3. un 4. punktā ir paredzēts:
“3.   Atkarībā no tā, kāds ir importa par dempinga cenām apjoms, spriež, vai ir bijis ievērojams importa par dempinga cenām pieaugums – vai nu absolūtā izteiksmē, vai attiecībā pret ražošanu vai patēriņu Savienībā. Atkarībā no šā importa ietekmes uz cenām spriež, vai imports par dempinga cenām ir piedāvājis ievērojami zemāku cenu, salīdzinājumā ar līdzīga izstrādājuma cenu Savienības ražošanā, vai arī šāda importa rezultātā notiek ievērojama cenu pazemināšanās vai arī tiek ievērojami aizkavēta cenu celšanās, kas pretējā gadījumā būtu notikusi. Viens vai vairāki no šiem faktoriem nevar droši norādīt, kāds lēmums jāpieņem.
4.   Ja vienlaicīgi antidempinga izmeklēšanai tiek pakļauts kāda izstrādājuma imports no vairākām valstīm, šāda importa ietekmi vērtē kopumā tikai tad, ja konstatē, ka:
a)
dempinga starpība, kas noteikta katras valsts importam, pārsniedz 9. panta 3. punktā definēto de minimis apjomu, un katras valsts importa apjoms nav nenozīmīgs; un
b)
importa ietekmes novērtējums kopumā ir vēlams, ņemot vērā importēto izstrādājumu savstarpējo konkurenci un importēto izstrādājumu un līdzīgu Savienības izstrādājumu konkurenci.”
4.
Pamatregulas 5. panta 7. punktā ir paredzēts:
“Lēmumā par to, vai uzsākt vai neuzsākt izmeklēšanu, vienlaikus apsver pierādījumus gan par dempingu, gan par kaitējumu. Sūdzību noraida, ja nav pietiekamu pierādījumu vai nu par dempingu, vai par kaitējumu, ar ko pamatot lietas izskatīšanu. Lietas izskatīšanu neuzsāk valstīs, no kurām importēto izstrādājumu tirgus daļa ir mazāka par 1 %, ja vien šādas valstis kopā nenodrošina 3 % vai vairāk no Savienības patēriņa.”
5.
Pamatregulas 9. panta 2. un 3. punktā ir paredzēts:
“2.   Ja aizsardzības pasākumi nav nepieciešami, izmeklēšanu vai lietas izskatīšanu izbeidz. [..]
3.   Ja lietas izskatīšana ir uzsākta, ievērojot 5. panta 9. punktu, kaitējumu parasti uzskata par nenozīmīgu, ja attiecīgā importa apjoms ir mazāks par 5. panta 7. punktā norādītajiem apjomiem. Šādu lietas izskatīšanu izbeidz nekavējoties, ja konstatē, ka dempinga starpība ir mazāka par 2 %, izsakot to procentos no eksporta cenas, ar noteikumu, ka tad, ja atsevišķiem eksportētājiem dempinga starpība ir mazāka par 2 %, izbeidz tikai izmeklēšanu, bet uz tiem joprojām attiecas lietas izskatīšana un saskaņā ar 11. pantu tie var tikt pakļauti atkārtotai izmeklēšanai attiecībā uz attiecīgo valsti.”
6.
Pamatregulas 20. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Sūdzību iesniedzēji, importētāji un eksportētāji un to pārstāvības apvienības, un eksportētājvalsts pārstāvji var pieprasīt, lai tiem sniedz sīkāku informāciju, kas ir pamatā būtiskiem faktiem un apsvērumiem, uz kuru pamata ir ieviesti pagaidu pasākumi. Pieprasījumus par šādas informācijas izpaušanu iesniedz rakstveidā tūlīt pēc pagaidu pasākumu ieviešanas, un informāciju pēc tam cik ātri vien iespējams sniedz rakstveidā.
2.   Šīs regulas 1. punktā minētās puses var pieprasīt galīgo informāciju par būtiskiem faktiem un apsvērumiem, uz kuru pamata paredzēts ieteikt galīgo pasākumu ieviešanu vai pārtraukt izmeklēšanu vai lietas izskatīšanu, neieviešot pasākumus, īpašu uzmanību veltot informācijai par faktiem vai apsvērumiem, kas atšķiras no tiem, kurus izmantoja, ieviešot kādu no pagaidu pasākumiem.”
II. Faktiskie apstākļi un apstrīdētā regula
7.
Faktiskie apstākļi ir izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 1.–12. punktā, uz kuriem es atsaucos sīkākai informācijai. Šīs tiesvedības nolūkiem tikai atgādināšu, ka, pamatojoties uz sūdzību, ko 2016. gada 23. maijā iesniedza Eurofer, Eiropas Komisija uzsāka antidempinga izmeklēšanu attiecībā uz konkrētu Brazīlijas, Irānas, Krievijas, Serbijas un Ukrainas izcelsmes karsti velmētu plakanu dzelzs, neleģētā tērauda vai cita leģētā tērauda velmējumu importu Eiropas Savienībā. Izmeklēšana attiecās uz laikposmu no 2015. gada 1. jūlija līdz 2016. gada 30. jūnijam (turpmāk tekstā – “izmeklēšanas laikposms”).
8.
Šīs izmeklēšanas noslēgumā Komisija 2017. gada 5. oktobrī pieņēma apstrīdēto regulu.
9.
No apstrīdētās regulas 232.–236. apsvēruma, kas ir izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 52.–58. punktā, izriet, ka minētajā regulā Komisija atzina, ka importa apjoms no Serbijas ir “nenozīmīgs” pamatregulas 3. panta 4. punkta izpratnē, ņemot vērā apstākli, ka izmeklēšanas laikposmā minētais imports samazinājās līdz tirgus daļai tikai 1,04 % apmērā. Šajā ziņā apstrīdētās regulas 232. apsvērumā Komisija norādīja: “Komisija par “nenozīmīgu” parasti uzskata tirgus daļu, kas sākumposmā mazāka par pamatregulā noteikto 1 % robežvērtību. Tomēr šajā gadījumā Komisija par nenozīmīgu atzina arī 1,04 %, jo 0,04 % ir jāuzskata par nebūtisku vērtību, it sevišķi ņemot vērā, ka Serbijas izcelsmes importa apjomi relatīvi ir krietni mazāki par katras no pārējām četrām valstīm apjomiem. Serbijas izcelsmes importa apjomi patiešām bija gandrīz uz pusi mazāki par Brazīlijas apjomiem, un Brazīlijas izcelsmes importa apjoma rādītāji ir otrie mazākie rādītāji”.
10.
Pēc tam Komisija noraidīja Eurofer argumentus, ar kuriem tika apgalvots, ka Serbijas imports bija jāvērtē kopā ar importu no pārējām valstīm, jo tas pārsniedza 1 % de minimis robežvērtību. Šajā ziņā apstrīdētās regulas 234. apsvērumā Komisija norādīja:
“Lēmuma par to, vai imports ir jāvērtē kopumā, pamatā ir jābūt visiem pamatregulas 3. panta 3. punktā izklāstītajiem kritērijiem. Pamatregulas 3. panta 4. punktā nevienam no šiem atsevišķajiem kritērijiem nav piešķirta nekāda īpaša nozīme. Lai gan tiesa, ka kādas valsts importu nevar vērtēt kopumā, ja tā apjoms ir nenozīmīgs, pretējais nenozīmē, ka tie ipso facto ir jāvērtē kopumā. Turklāt pamatregulā nav tieši noteiktas nekādas nenozīmības robežvērtības. Lai gan pamatregulas 5. panta 7. punktu var izmantot kā norādes saistībā ar nenozīmīgiem importa apjomiem, 3. panta 4. punktā nav nekādas atsauces uz šīm robežvērtībām. Drīzāk šis formulējums Komisijai nodrošina pietiekamu elastību, lai tā varētu veikt analīzi katrā gadījumā atsevišķi, ņemot vērā to, ka “papildu” apjoms 0,04 % apmērā bija nebūtisks.”
11.
Pēc tam apstrīdētās regulas 235. apsvērumā Komisija norādīja, ka Serbijas eksporta cenas atšķīrās no pārējo četru ieinteresēto valstu eksporta cenām, jo, pirmkārt, “lai gan arī Serbijas vidējās pārdošanas cenas attiecīgajā periodā samazinājās, Serbijas vidējā pārdošanas cena izmeklēšanas periodā [bija] augstākā cena izmeklēšanas periodā un [bija] ievērojami augstāka par vidējām pārdošanas cenām Brazīlijas, Irānas, Krievijas un Ukrainas gadījumā,” un, otrkārt, “Serbijas vidējās pārdošanas cenas ir bijušas ievērojami augstākas nekā pārējo četru attiecīgo valstu vidējās pārdošanas cenas”.
12.
Apstrīdētās regulas 236. apsvērumā Komisija piebilda, ka “cenu noteikšana kopā ar nenozīmīgu apjomu [lika] domāt, ka Serbijas ražotājs eksportētājs drīzāk ir uzņēmums, kas seko[ja] citu cenām, nevis no[teica] attiecīgā ražojuma cenu”. Tās skatījumā, “to parād[īja] arī tas, ka tā cenas pazeminājums laikposmā no 2015. gada līdz izmeklēšanas periodam ir mazāks arī relatīvā izteiksmē, ja to salīdzina ar pārējo četru attiecīgo valstu cenu samazinājumu”.
13.
Regulas 2. pantā ir paredzēts, ka “saskaņā ar pamatregulas 9. panta 2. punktu ar šo tiek izbeigta antidempinga procedūra attiecībā uz Serbijas izcelsmes attiecīgā ražojuma importu uz Savienību”.
III. Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
14.
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 29. decembrī, Eurofer cēla prasību atcelt apstrīdētās regulas 2. pantu.
15.
Ar 2018. gada 12. jūlija rīkojumu Vispārējās tiesas astotās palātas priekšsēdētājs atļāva HBIS Group Serbia Iron & Steel LLC Belgrade (turpmāk tekstā – “HBIS”) iestāties lietā.
16.
Vispārējā tiesā Eurofer izvirzīja trīs prasības pamatus. Pirmajā pamatā tā apgalvoja, ka Komisija ir kļūdaini nolēmusi Serbijas importu nevērtēt kopumā saskaņā ar pamatregulas 3. panta 4. punktu. Otrajā pamatā Eurofer iebilda, ka Komisija esot kļūdaini atzinusi, ka nebija nepieciešams paredzēt aizsardzības pasākumus pret Serbijas Republiku. Trešajā pamatā Eurofer apgalvoja, ka ir pieļauts pamatregulas 20. panta 2. punkta pārkāpums, tās tiesību uz informāciju un tās tiesību uz aizstāvību pārkāpums, kā arī Pamattiesību hartas 41. pantā paredzēto tiesību uz labu pārvaldību pārkāpums, jo Komisija atteicās paziņot Serbijas eksportētāja datus par cenu un mērķa cenu samazinājumu.
17.
Attiecībā uz Komisijas izvirzītajiem argumentiem par Eurofer prasības pieņemamību, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā vispirms uzskatīja, ka aplūkojamajā gadījumā bija pamatoti izvērtēt prasības noraidīšanu pēc būtības, nelemjot vispirms par tās pieņemamību, piemērojot judikatūru, kas ir saistāma ar 2002. gada 26. februāra spriedumu Padome/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118; turpmāk tekstā – “spriedums Boehringer”).
18.
Vispārējā tiesa noraidīja pēc būtības katru no trim Eurofer izvirzītajiem prasības pamatiem un tādējādi noraidīja prasību kopumā.
IV. Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
19.
Ar apelācijas sūdzību Eurofer lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu, atcelt apstrīdētās regulas 2. pantu, pakārtoti – nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai un piespriest Komisijai un HBIS Serbia atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā un tiesvedībā Vispārējā tiesā.
20.
Komisija lūdz atcelt pārsūdzēto spriedumu un atzīt pirmajā instancē celto prasību par nepieņemamu, noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest Eurofer atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gan pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā.
21.
HBIS lūdz noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest Eurofer atlīdzināt HBIS tiesāšanās izdevumus gan pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā.
22.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2020. gada 2. septembra rīkojumu Eurofer/Komisija (C‑226/20 P, nav publicēts, EU:C:2020:669) tika apmierināts Eurofer lūgums piešķirt konfidenciālas informācijas statusu attiecībā pret HBIS informācijai, kas ir ietverta Eurofer apelācijas sūdzības A.4 pielikumā un kas atbilst informācijai, kurai jau bija piešķirts konfidenciālas informācijas statuss un kura jau bija ietverta Eurofer pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma pielikumā.
V. Apelācijas analīze
23.
Apelācijas sūdzības pamatojumam Eurofer izvirza četrus apelācijas pamatus. Ar pirmo pamatu tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretējot pamatregulas 3. panta 4. punktu tādējādi, ka Komisija var uzskatīt importa apjomu, kas veido tirgus daļu, kura pārsniedz 1 %, par “nenozīmīgu”. Ar otro pamatu Eurofer apgalvo, ka Vispārējās tiesas vērtējumā, saskaņā ar kuru Serbijas izcelsmes importa apjoms bija “nenozīmīgs” pamatregulas 3. panta 4. punkta izpratnē, tika pieļautas kļūdas un sagrozīti pierādījumi. Trešajā pamatā Eurofer apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi vairākas kļūdas konstatējumā, ka nebija nepieciešamības paredzēt nekādu “aizsardzības pasākumu” pamatregulas 9. panta 2. punkta izpratnē. Ceturtajā pamatā Eurofer apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas, konstatēdama, ka Komisijai nebija pienākuma paziņot tai datus par cenu un mērķa cenu samazinājumu.
24.
Pirms tiek pēc būtības izskatīti apelācijas pamati, kurus Eurofer ir izvirzījusi saistībā ar pārsūdzēto spriedumu, ir jāizanalizē daži Komisijas izvirzītie argumenti par prasības pirmajā instancē pieņemamību, kurus tā jau izvirzīja Vispārējā tiesā.
A.
Par pirmajā instancē celtās prasības pieņemamību
25.
Savā atbildes rakstā Komisija vispirms apgalvo, ka Vispārējā tiesā tā bija norādījusi, ka pirmajā instancē celtā prasība ir nepieņemama. Šī iestāde atgādina savus argumentus, atbilstoši kuriem minētā prasība ir nepieņemama divu iemeslu dēļ: pirmkārt, apstrīdētās regulas 2. pants neesot nodalāms no pārējiem šīs regulas noteikumiem (
5
); otrkārt, Eurofer kā saskaņā ar Beļģijas tiesībām dibināta bezpeļņas apvienība neesot pietiekamā veidā pierādījusi, ka apstrīdētā regula to skar tieši un individuāli LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē.
26.
Tā kā Vispārējā tiesā lietas dalībniekiem jau ir bijusi iespēja pietiekamā veidā apspriest tās izvirzītos jautājumus par pieņemamību, Komisija lūdz Tiesu pieņemt lēmumu par šiem jautājumiem, par kuriem Vispārējā tiesa nav lēmusi, un atcelt pārsūdzēto spriedumu, kā arī atzīt pirmajā instancē celto prasību par nepieņemamu.
27.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 31.–33. punktā Vispārējā tiesa, piemērojot judikatūru, kas ir saistāma ar spriedumu Boehringer, skaidri nolēma, ka konkrētajā gadījumā bija pamatoti izskatīt prasību pēc būtības, nelemjot par pieņemamību.
28.
Runājot par Komisijas lūgumu atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl tas ir uzskatāms par pretapelācijas sūdzību, manuprāt, tas ir nepieņemams. Tas nav tikai formas prasību neievērošanas dēļ (
6
), bet arī tāpēc – kā nesen man jau ir bijusi iespēja norādīt –, ka tad, ja Vispārējā tiesa, piemērojot Boehringer judikatūru, nolemj nespriest par pirmajā instancē celtās prasības pieņemamību, tā nepieņem nevienu pārsūdzamu nolēmumu, arī netieši izteiktu, par prasības pieņemamību, lai nevarētu tikt iesniegta nekāda apelācija – nedz kā galvenā apelācijas sūdzība, nedz kā pretapelācijas sūdzība (
7
).
29.
Savukārt, ciktāl Komisijas lūgums ir jāsaprot kā lūgums aizstāt pamatojumu vai kā aicinājums Tiesai pēc savas ierosmes spriest par pirmajā instancē celtās prasības pieņemamību, ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Tiesai, kurai saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantu var iesniegt apelācijas sūdzību, ir jāspriež – ja nepieciešams, pēc savas ierosmes – par atcelšanas prasības pieņemamību un attiecīgi par absolūto pamatu par tā nosacījuma neievērošanu, kurš ir paredzēts LESD 263. panta ceturtajā daļā un atbilstoši kuram prasītājs var lūgt atcelt lēmumu, kā adresāts tas nav, tikai tad, ja šis lēmums to skar tieši un individuāli (
8
).
30.
Tomēr no judikatūras izriet arī, ka Tiesai ir jāizvērtē, vai šīs lietas apstākļos pareiza tiesvedība pamato prasības noraidīšanu pēc būtības, nelemjot par pieņemamības jautājumiem (
9
).
31.
Uzskatu, ka šajā gadījumā pastāv minētais pamatojums, kas ir saistīts ar procesuālās ekonomijas apsvērumiem. Faktiski no turpmāk izklāstītajiem apsvērumiem par apelācijas sūdzība būtību izriet, ka, manuprāt, apelācijas sūdzība ir jānoraida, un, konkrēti, tas nav gadījums, kad Tiesai pēc apelācijas sūdzības apmierināšanas un pārsūdzētā sprieduma atcelšanas ir jānolemj pārņemt lietu no Vispārējās tiesas un izlemt prasību pēc būtības, apmierinot to (
10
).
B.
Par lietas būtību
1. Par pirmo apelācijas pamatu, kas attiecas uz pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta kļūdainu interpretāciju
32.
Ar pirmo apelācijas pamatu, ar kuru tiek apstrīdēts pārsūdzētā sprieduma 67.–80. punkts, Eurofer apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretēdama pamatregulas 3. panta 4. punktu tādējādi, ka Komisija konkrētas valsts izcelsmes importa apjomu, kas veido tirgus daļu, kura pārsniedz 1 %, var uzskatīt par “nenozīmīgu” minētās tiesību normas izpratnē.
a) Pārsūdzētais spriedums
33.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa noraidīja pirmo prasības pamatu, ar kuru Eurofer apgalvoja, ka Komisija ir kļūdaini nolēmusi Serbijas importu nevērtēt kopā ar pārējo ieinteresēto valstu importu saskaņā ar pamatregulas 3. panta 4. punktu, uzskatot to par nenozīmīgu minētās tiesību normas a) apakšpunkta izpratnē, lai arī tas veidoja tirgus daļu, kura pārsniedz 1 %.
34.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa vispirms norādīja, pirmkārt, ka saistībā ar otro nosacījumu, kas ir paredzēts pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunktā – proti, nosacījumu, saskaņā ar kuru importa apjoms nevar būt nenozīmīgs –, minētajā tiesību normā nav nekādas norādes uz šīs regulas 5. panta 7. punktu vai citu šīs pašas regulas normu. Otrkārt, Vispārējā tiesa norādīja, ka pamatregulas 5. panta 7. punkts un šīs regulas 3. panta 4. punkts attiecas uz dažādām izmeklēšanas stadijām. Faktiski pirmā tiesību norma attiecas uz situāciju, kad procedūra vēl nav pat sākta, turpretim otrā attiecas uz situāciju, kad izmeklēšana jau ir sākta (
11
).
35.
No tā Vispārējā tiesa secināja, ka, lai gan pamatregulas 5. panta 7. punkts var sniegt norādes par importa apjomiem, kuri var būt uzskatāmi par nenozīmīgiem, tas tomēr nenozīmē, ka pēdējās minētās regulas 3. panta 4. punkta ietvaros attiecīgās valsts izcelsmes imports, kas veido tirgus daļu, kura pārsniedz 1 %, nevar tikt uzskatīts par nenozīmīgu (
12
).
36.
Pēc tam Vispārējā tiesa atzina, ka nedz Savienības iestāžu iepriekšējā lēmumu pieņemšanas prakse, nedz Komisijas 2000. gada skaidrojums, kas adresēts Pasaules Tirdzniecības organizācijai (PTO) (
13
), uz kuriem abiem atsaucās Eurofer, nav noteicoši, lai apšaubītu apstrīdētās regulas tiesiskumu (
14
).
37.
Pamatojoties uz minētajiem apsvērumiem, Vispārējā tiesa secināja, ka Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kad tā uzskatīja, ka konkrētajā gadījumā Serbijas izcelsmes importa apjoms ir bijis nenozīmīgs pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta izpratnē, lai gan importa līmenis ir pieaudzis no 0,48 % 2013. gadā līdz 1,04 % izmeklēšanas laikposmā (
15
).
b) Lietas dalībnieku argumenti
38.
Eurofer apgalvo, ka minētajā Vispārējās tiesas argumentācijā ir pieļauta kļūda, jo tās pamatā esot pamatregulas 3. panta 4. punkta un 5. panta 7. punkta kļūdaina interpretācija. Eurofer skatījumā, minētās tiesību normas, tās pareizi interpretējot, nepiešķir Komisijai nekādu rīcības brīvību uzskatīt par “nenozīmīgu” importu, kas veido tirgus daļu, kura pārsniedz 1 %.
39.
Pirmkārt, Eurofer apgalvo, ka no judikatūras izriet, ka pamatregulas 3. panta 4. punkta un 5. panta 7. punkta tiesību normas ir viena otru papildinošas, tādā nozīmē, ka otrā tiesību norma ir tieši domāta, lai paskaidrotu apstākļus, kuros importa Savienībā daļa ir pārāk niecīga, lai šo importu varētu uzskatīt par importu par dempinga cenām (
16
). No tā izrietot, ka pamatregulas 3. panta 4. punkta pareizā interpretācija ir, ka šīs regulas 5. panta 7. punktā paredzētā 1 % robežvērtība ir saistoša robežvērtība importa apjoma “nenozīmīguma” vērtējumā. Šādu interpretāciju apstiprinot gan Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse, kas ir minēta pārsūdzētā sprieduma 73. un 74. punktā minētajos piemēros, gan iepriekš minētais 2000. gada skaidrojums.
40.
Otrkārt, pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa neesot norādījusi nevienu pārliecinošu pamatojumu tās izmantotajai interpretācijai. Skaidras savstarpējās atsauces neesamība abās tiesību normās nenozīmējot, ka tās nevar tikt interpretētas, skatot abas kopā. Apstāklis, ka pamatregulas 5. panta 7. punkts ir piemērojams procedūras sākumā, nav uzskatāms par loģisku iemeslu, kādēļ 1 % robežvērtība nebūtu piemērojama nākamajā posmā. Būtu loģiskāk, ka vienādi noteikumi tiek piemēroti abos procedūras posmos, kā tas notiek citu pamatregulas tiesību normu gadījumā. Runājot par minēto Komisijas rīcības brīvību, Eurofer apgalvo, ka jautājums par to, vai kādas valsts izcelsmes imports pārsniedz 1 % robežvērtību, esot binārs un neietverot sarežģītu analīzi. Divi gadījumi, kurus pārsūdzētā sprieduma 79. punktā Vispārējā tiesa minēja savas interpretācijas pamatojumam, atšķiras no aplūkotā gadījuma un tātad nevar pamatot Vispārējās tiesas analīzi.
41.
Treškārt, pieeja, kuru Vispārējā tiesa izmantojusi pārsūdzētajā spriedumā un saskaņā ar kuru importa apjoms, kas pārsniedz 1 % tirgus daļu, var tikt uzskatīts par “nenozīmīgu”, esot pretrunā tiesību noteiktības principam. Ja – kā to uzskatīja Vispārējā tiesa – robežvērtība, lai imports varētu tikt uzskatīts par nenozīmīgu pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta izpratnē, nav pilnībā atbilstoša šīs regulas 5. panta 7. punktā paredzētajai robežvērtībai, jo minētās robežvērtības attiecas uz dažādiem procedūras posmiem, tad ir arī neskaidrība par pēdējā minētajā tiesību normā paredzētās 3 % robežvērtības piemērošanu, un tas varētu izraisīt absurdas sekas, ka izmeklēšana tiktu sākta, bet nevarētu tikt pabeigta. Turklāt robežvērtība, kurā Komisijai ir plaša rīcības brīvība un attiecībā uz kuru tiesas kontrole ir ierobežota, izraisītu nenoteiktības situāciju, jo nebūtu skaidrs, kur velkama robeža, lai konstatētu importa apjoma “nenozīmīgumu”, un tas izraisītu arī lielāku politiskās iejaukšanās risku antidempinga izmeklēšanās.
42.
Komisija uzskata, ka Eurofer pirmais apelācijas pamats ir neefektīvs. Turklāt minētā iestāde un HBIS apstrīd Eurofer izvirzītos argumentus pēc būtības.
c) Vērtējums
43.
Vispirms ir jāmin, kā to ir norādījusi Vispārējā tiesa (
17
), ka pamatregulas 3. panta 4. punkta – kas, atbilstoši Eurofer apgalvojumiem pirmajā apelācijas pamatā, tika interpretēts kļūdaini – a) un b) apakšpunktā ir paredzēti trīs nosacījumi, kuriem visiem ir jābūt izpildītiem, lai būtu atļauts vairāk nekā vienas izcelsmes valsts, attiecībā uz kurām vienlaikus notiek antidempinga izmeklēšana, importa seku novērtējums kopumā, ar mērķi konstatēt kaitējumu Savienības ražošanas nozarei. Pirmkārt, dempinga starpībai ir jāpārsniedz de minimis līmenis, kas ir definēts pamatregulas 9. panta 3. punktā, otrkārt, katras valsts izcelsmes importa apjoms nevar būt nenozīmīgs un, treškārt, importa, par kuru notiek antidempinga izmeklēšana, seku vērtējumam kopumā ir jābūt atbilstošam, ņemot vērā konkurences nosacījumus. Savukārt pietiek ar to, ka viens no šiem trim nosacījumiem nav izpildīts, lai vērtējums kopumā nebūtu iespējams.
44.
Eurofer apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini interpretējusi otro no šiem nosacījumiem, proti, importa apjoma nenozīmīgumu. Tās skatījumā, tiesību norma, kas paredz minēto nosacījumu, proti, pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta otrais teikums, esot jālasa kopā ar pamatregulas 5. panta 7. punktu, kurā ir paredzēts, ka lietas izskatīšanu neuzsāk attiecībā uz valstīm, no kurām importēto izstrādājumu tirgus daļa ir mazāka par 1 %. No tā izrietot, ka importa apjomus, kuri pārsniedz 1 %, nevar uzskatīt par “nenozīmīgiem”.
45.
Vispirms – es uzskatu, ka ir jānoraida Komisijas izvirzītais iebildums, saskaņā ar kuru pirmais apelācijas pamats esot neefektīvs, jo Eurofer neapstrīd pārsūdzētā sprieduma 63.–66. punktu, kuros Vispārējā tiesa interpretēja minēto tiesību normu. Faktiski, lai arī Eurofer savā apelācijas sūdzībā kā iebildumu priekšmetu nepārprotami min tikai pārsūdzētā sprieduma 67.–80. punktu, nav šaubu, ka pirmā apelācijas pamata ietvaros tās nolūks ir apstrīdēt visu pārsūdzētajā spriedumā ietverto Vispārējās tiesas argumentāciju, kura attiecas uz aplūkotās tiesību normas interpretāciju.
46.
Paturot to prātā, es tomēr nepiekrītu Eurofer izvirzītajai pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta otrā teikuma interpretācijai, un uzskatu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā nav pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretējot minēto tiesību normu.
47.
Šajā ziņā vispirms jānorāda, ka no gramatiskā viedokļa – kā to pamatoti ir norādījusi Vispārējā tiesa un atzinusi arī pati Eurofer (
18
) – pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta otrajā daļā, kas attiecas uz otro nosacījumu, nav nekādas tiešas atsauces uz citu pamatregulas tiesību normu un, lai izpildītu attiecīgo nosacījumu, ir vienkārši pieprasīts, lai katras valsts importa apjoms nebūtu “nenozīmīgs”, nedefinējot šo terminu precīzāk.
48.
Lai arī minētais gramatiskais konstatējums, kaut arī indikatīvs, patiešām pats par sevi neizslēdz, ka aplūkojamā tiesību norma var tikt interpretēta, to skatot kopā ar citu pamatregulas tiesību normu, tas tomēr iegūst nozīmi, ņemot vērā sistēmiska rakstura konstatējumu, ka – atšķirībā no minētās tiesību normas – pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta pirmajā daļā, kas definē pirmo nosacījumu (proti, dempinga starpības nosacījumu), savukārt ir ietverta skaidra atsauce uz de minimis apjomu minētās regulas 9. panta 3. punkta izpratnē, proti, 2 %.
49.
Minētie gramatiska un sistēmiska rakstura apsvērumi, manuprāt, liecina par likumdevēja gribu atstāt Komisijai noteiktu rīcības brīvību, nosakot, vai importa apjoms ir nenozīmīgs vai ne, lai ļautu veikt vairāk nekā vienas izcelsmes valsts, attiecībā uz kurām vienlaikus notiek antidempinga izmeklēšana, importa seku novērtējumu kopumā.
50.
Turklāt noteiktas rīcības brīvības atzīšana šajā ziņā, kā to pamatoti ir norādījusi Vispārējā tiesa (
19
), atbilst Tiesas pastāvīgajā judikatūrā atzītajai Savienības iestāžu rīcības brīvībai kopējās tirdzniecības politikas jomā, it īpaši tirdzniecības aizsardzības pasākumu jomā, pārbaudāmo politisko un tiesisko situāciju sarežģītības dēļ (
20
). Kā nesen man atkal ir bijusi iespēja atgādināt, Tiesa nepārprotami ir atzinusi, ka šī plašā rīcības brīvība pastāv it īpaši attiecībā uz Savienības ražošanas nozarei nodarītā kaitējuma esamības noteikšanu (
21
).
51.
Turklāt jāpiebilst, ka minētās rīcības brīvības esamība nenozīmē, ka šī brīvība ir neierobežota. Kā pārsūdzētā sprieduma 67. un 78. punktā ir norādījusi Vispārējā tiesa un kā tas turklāt izriet no pārsūdzētā sprieduma 73., 74., 75. un 79. punktā minētās Savienības iestāžu lēmumu pieņemšanas prakses, pamatregulas 5. panta 7. punktā minētā robežvērtība var sniegt norādes un kalpot kā atsauces punkts, lai novērtētu importa apjoma nenozīmīgumu, seku kopējā vērtējuma vajadzībām pamatregulas 3. panta 4. punkta izpratnē. Taču principā Komisija nevar būtiski no tās atkāpties, un tai katrā ziņā ir jāpamato iemesli, kādēļ konkrētā gadījuma lietas apstākļi pamatoja atkāpi no minētās robežvērtības. Tomēr, manā skatījumā, no tā neizriet, ka minētā orientējošā robežvērtība būtu uzskatāma par stingri noteiktu un neelastīgu robežvērtību, kuru pārsniedzot Komisijai ir juridiski liegts secināt, ka konkrētas valsts izcelsmes imports, par ko notiek antidempinga izmeklēšana, ir nenozīmīgs.
52.
Manā skatījumā, šādā nozīmē ir jāinterpretē savstarpēji papildinošās attiecības starp divām attiecīgajām tiesību normām, kuras tika minētas Vispārējās tiesas 2017. gada 25. janvāra spriedumā Rusal Armenal/Padome (T‑512/09 RENV, EU:T:2017:26), uz kuru atsaucas Eurofer (
22
). Minētajā spriedumā Vispārējā tiesa secināja, ka Padome nav pieļāvusi nekādu tiesību kļūdu, “ņemot vērā” pamatregulas 5. panta 7. punktā paredzēto 1 % robežvērtību, lai interpretētu nosacījumu par importa ievērojamo [nenozīmīgo] raksturu, kas minēts pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunktā. Tātad minētais spriedums apstiprina, ka 1 % robežvērtība ir orientējošā robežvērtība, kas ir “jāņem vērā”, nevis vienmēr imperatīva norāde.
53.
Šādu interpretāciju turklāt apstiprina apstāklis, ko pārsūdzētajā spriedumā pamatoti uzsvēra Vispārējā tiesa, ka divu tiesību normu, kuras ir paredzētas attiecīgi pamatregulas 3. panta 4. punktā un 5. panta 7. punktā, procesuālie mērķi ir atšķirīgi, jo faktiski tās ir piemērojamas atšķirīgos procedūras posmos, kas liecina par labu elastīgi papildinošo attiecību atzīšanai starp abām tiesību normām.
54.
Manā skatījumā, pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta otrajā teikumā minētās tiesību normas interpretācijas, kuru ir sniegusi Vispārējā tiesa, korektumu nav iespējams apstrīdēt arī ar pārējiem Eurofer izvirzītajiem argumentiem.
55.
Pirmkārt, ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 76. punktā minētie Vispārējās tiesas apsvērumi par lēmumu pieņemšanas praksi atbilst Tiesas judikatūrai šajā jomā, no kuras izriet, ka regulas, ar ko – kā aplūkojamajā gadījumā – tiek izbeigta procedūra, neparedzot antidempinga maksājumus, likumība ir jāvērtē, ņemot vērā atbilstošās tiesību normas un it īpaši pamatregulas tiesību normas, nevis pamatojoties uz apgalvoto Savienības iestāžu agrāko lēmumu pieņemšanas praksi (
23
).
56.
Arī Vispārējās tiesas konstatējumi par 2000. gada skaidrojuma piemērošanas jomu nav kļūdaini un atbilst judikatūrai (
24
). Faktiski Vispārējā tiesa pamatoti norādīja, ka šis dokuments nav uzskatāms par aktu, ar kuru Komisija ir paredzējusi pašierobežojumus savas rīcības brīvības īstenošanā.
57.
Otrkārt, Eurofer izvirzītie argumenti, saskaņā ar kuriem Vispārējās tiesas izmantotā interpretācija izraisītu tiesību nenoteiktības problēmas, nav pārliecinoši. Pirmām kārtām, kā minēts šo secinājumu 51. punktā, rīcības brīvība, kas Komisijai ir piešķirta pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta otrajā teikumā minētās tiesību normas piemērošanā, nav neierobežota, un kā atsauces punkts Komisijai ir jāņem vērā pamatregulas 5. panta 7. punktā minētā robežvērtība. Otrām kārtām, ir jānorāda, kā ir apgalvojusi arī Komisija, ka minētās tiesību normas lietderīgo iedarbību drīzāk apdraud Eurofer piedāvātā pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta otrā teikuma interpretācija. Faktiski, kā norāda šī iestāde, ja pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunktā paredzētā tiesību norma būtu piemērojama vienīgi konkrētas valsts izcelsmes importa apjomiem, kas ir zemāki par 1 % robežvērtību, tā praktiski nekad nebūtu piemērojama, jo procedūru attiecībā uz šādu importu nemaz nevarētu uzsākt.
58.
Manā skatījumā, no visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Eurofer pirmais apelācijas pamats ir jānoraida.
2. Par otro apelācijas pamatu, kas attiecas uz vērtējumu, saskaņā ar kuru Serbijas izcelsmes importa apjoms bija “nenozīmīgs” pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta izpratnē
59.
Otrajā apelācijas pamatā, kas ir sadalīts trīs daļās un ar kuru tiek apstrīdēts pārsūdzētā sprieduma 81.–84. punkts, Eurofer apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas, acīmredzamu kļūdu vērtējumā un ir sagrozījusi pierādījumus, apstiprinādama Komisijas secinājumu, ka šajā gadījumā Serbijas izcelsmes importa apjoms bija “nenozīmīgs” pamatregulas 3. panta 4. punkta izpratnē.
a) Pārsūdzētais spriedums
60.
Pārsūdzētajā spriedumā, Eurofer pirmā prasības pamata analīzē, Vispārējā tiesa – vispirms secinot, ka Komisija nav pieļāvusi acīmredzamas kļūdas vērtējumā, uzskatīdama, ka Serbijas izcelsmes importa apjoms palika “nenozīmīgs” pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta izpratnē, lai arī tas pārsniedza 1 % robežvērtību, – uzskatīja, ka turklāt “apstrīdētās regulas 248. apsvērumā Komisija pamatoti varēja uzskatīt, ka fakts, ka Serbijas vidējās pārdošanas cenas izmeklēšanas laikposmā bija ievērojami lielākas nekā attiecīgajās četrās valstīs, apstiprina ideju, ka tik vājš importa apjoms nevar kaitēt Savienības ražošanas nozarei” (
25
).
61.
Vispārējā tiesa uzskatīja, ka jautājums par importa apjoma nenozīmīgumu ir ne tikai jautājums vienkārši par šī apjoma daudzumu, bet ir arī par tā kvalitāti, tas ir, citiem elementiem, kas norāda uz sekām, kuras šis imports var radīt. Tāpēc, Vispārējās tiesas skatījumā, Komisija pamatoti ir apgalvojusi, ka gadījumā, ja cenas, kas tiek saistītas ar importu no kādas valsts, kura apjoms atbilst nelielai tirgus daļai, ir lielākas, tikai šis fakts vien, nepastāvot vajadzībai analizēt minētās cenas padziļināti, kā to prasa Eurofer, varēja palielināt šī importa nenozīmīgumu (
26
).
b) Lietas dalībnieku argumenti
62.
Eurofer apstrīd šo analīzi. Otrā pamata pirmajā daļā Eurofer apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, ieviesdama ar cenu saistītos elementus vērtējumā par importa apjoma nenozīmīgumu, kas ietverot vienīgi kvantitatīvu vērtējumu, kurš saistīts ar importa apjomu. Cenu analīzei esot nozīme nevis šajā analīzē, bet tikai pamatregulas 3. panta 4. punktā paredzētā trešā nosacījuma analīzē, proti, saistībā ar konkurences apstākļiem. Pamatregulā minētie divi elementi esot skaidri nošķirti, un judikatūra apstiprinot šādu pieeju.
63.
Otrajā daļā, kas izvirzīta pakārtoti, ja Tiesa uzskatīs, ka cenu analīzei ir nozīme importa apjoma nenozīmīguma konstatēšanā, Eurofer apgalvo, ka Vispārējā tiesa katrā ziņā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, neņemdama vērā citus faktorus, kuri precīzāk norādīja uz Serbijas importa potenciāli kaitīgo ietekmi uz Savienības ražošanas nozari. Konkrētāk, Komisija savā analīzē esot ignorējusi cenu un mērķa cenu samazinājumu, kuri, kā izriet no pamatregulas 3. panta 3. punkta, esot būtiski analīzes elementi. Tātad Komisija neesot ņēmusi vērā visus būtiskos pierādījumus, pretēji judikatūras prasībām. Tādējādi, apstiprinot Komisijas pieeju, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu.
64.
Trešajā daļā Eurofer apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā un sagrozījusi pierādījumus, konstatēdama, ka vidējās cenas, kas ir saistītas ar apjomu, kurš atbilst nelielai tirgus daļai, apstiprinot secinājumu, ka attiecīgā importa apjoms bija nenozīmīgs. Faktiski, Eurofer skatījumā, lai arī Serbijas izcelsmes importa vidējās cenas patiešām bija augstākas par citu valstu cenām, no lietas materiālos iekļautajiem pierādījumiem tomēr izrietot, ka vienīgā Serbijas ražotāja eksportētāja, uz kuru attiecās izmeklēšana, vidējās cenas bija praktiski identiskas vidējām cenām, ko piemēroja viens Krievijas un viens Brazīlijas eksportētājs, kuriem Komisija tomēr noteica antidempinga maksājumus. Tātad Vispārējā tiesa esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā un sagrozījusi pierādījumus, pamatojot savu analīzi ar vidējām cenām un slēpjot apstākli, ka Serbijas ražotāja cenu un mērķa cenu samazinājums bija līdzīgs divu iepriekš minēto ražotāju cenu un mērķa cenu samazinājumam.
65.
Komisija apgalvo, ka otrais apelācijas pamats kopumā esot neefektīvs un ka šī pamata trešā daļa ir daļēji nepieņemama. Katrā ziņā Komisija un HBIS apstrīd minēto pamatu pēc būtības.
c) Vērtējums
66.
Vispirms ir jāanalizē Komisijas izvirzītais iebildums, saskaņā ar kuru otrais apelācijas pamats kopumā esot neefektīvs. Faktiski Komisija uzskata, ka argumentācija, kas ietverta pārsūdzētā sprieduma 81.–84. punktā, pret kuriem ir vērsts minētais pamats, ir izklāstīta vienīgi ad abundantiam un nav nepieciešama, lai pamatotu Vispārējās tiesas konstatējuma, ka Serbijas izcelsmes imports ir uzskatāms par nenozīmīgu pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta izpratnē, likumību. To pierādot terminu “turklāt” un “palielināt” izmantošana attiecīgi pārsūdzētā sprieduma 81. un 83. punktā.
67.
Šajā ziņā ir jānorāda, kā izriet no šo secinājumu 61. punkta, ka pārsūdzētā sprieduma 82. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka jautājums par importa apjoma nenozīmīgumu pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta izpratnē ir ne tikai jautājums par vienkārši šī apjoma daudzumu, bet ir arī par tā kvalitāti, tas ir, citiem elementiem, kas norāda uz sekām, kuras šis imports var radīt.
68.
Otrajā apelācijas pamatā Eurofer būtībā apšauba gan minētās pieejas likumību, gan, quod non, tās piemērošanu.
69.
Pirmajā daļā Eurofer apšauba minētās pieejas likumību, apgalvojot, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, ieviesdama “kvalitatīvus” elementus, kuri ir saistīti ar cenu, vērtējumā par importa apjoma nenozīmīgumu, kas, tās skatījumā, ietverot vienīgi “kvantitatīvu” vērtējumu, kurš ir saistīts ar importa apjomu.
70.
Tomēr šajā ziņā no pirmā pamata analīzes izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 80. punktā secinot, ka Komisija, nepieļaudama acīmredzamu kļūdu vērtējumā, izmantojot tai piešķirto rīcības brīvību šajā lietā, varēja uzskatīt, ka Serbijas izcelsmes imports ir nenozīmīgs, lai gan izmeklēšanas laikposmā importa līmenis kvantitatīvā izteiksmē bija vienāds ar 1,04 %.
71.
Līdz ar to – pat tad, ja pirmā daļa būtu jāapmierina un Tiesa konstatētu, ka importa apjoma nenozīmīguma analīze, kas Komisijai ir jāveic saskaņā ar pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta otro teikumu, ir ierobežota tikai ar kvantitatīvu analīzi un ka tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 81.–84. punktā šajā ziņā ir pieļāvusi kļūdu, ar šo konstatējumu netiktu apšaubīts iepriekš minētais secinājums, pie kura Vispārējā tiesa nonāca pārsūdzētā sprieduma 80. punktā.
72.
Manā skatījumā, no tā izriet, kā to apgalvo Komisija, ka pirmā daļa patiešām ir neefektīva.
73.
Manā skatījumā, šī daļa katrā ziņā ir arī nepamatota. Faktiski pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta otrajā teikumā nav paredzēta konkrēta analīzes metode, lai noteiktu kādas valsts importa nenozīmīgumu, nolūkā izvērtēt tā sekas kopā ar citu valstu importu, attiecībā uz ko vienlaikus notiek antidempinga izmeklēšanas.
74.
No tā izriet, ka, ievērojot rīcības brīvību, kas Komisijai ir piešķirta saskaņā ar šo secinājumu 50. punktā minēto judikatūru, Komisija var brīvi izvērtēt faktorus, kurus tā uzskata par būtiskiem, lai konkrētā gadījumā konstatētu minēto nenozīmīgumu.
75.
No tā izriet, ka pārsūdzētā sprieduma 82. punktā ietvertajā Vispārējās tiesas apgalvojumā – saskaņā ar kuru šī analīze var ietvert arī attiecīgā importa apjoma kvalitatīvus elementus un tātad iekļaut tādu citu faktoru pārbaudi, kuri norāda uz sekām, ko šis imports var radīt, – nav pieļauta nekāda tiesību kļūda.
76.
Savukārt, runājot par otrā pamata otro un trešo daļu, uzskatu, ka tās nav neefektīvas. Faktiski, tiklīdz ir noskaidrots, ka importa apjoma nenozīmīguma analīze, kas ir jāveic saskaņā ar pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta otro teikumu, var ietvert arī kvalitatīvus elementus, kuri saistāmi ar faktoriem, kas attiecas uz minētā importa cenām, nav izslēgts, ka kļūdas konstatējums Vispārējās tiesas vērtējumā par minēto analīzi, kuru konkrētā gadījumā veica Komisija, var izraisīt pārsūdzētā sprieduma atcelšanu.
77.
To sakot, es tomēr uzskatu, ka gan otrā, gan trešā daļa ir jānoraida pēc būtības.
78.
Runājot par otro daļu, Eurofer kritizē Vispārējo tiesu par to, ka tā nav konstatējusi, ka Komisijai savā analīzē bija jāņem vērā cenu un mērķa cenu samazinājums. Šajā ziņā tomēr ir jānorāda, pirmkārt, ka nekas pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunkta otrajā teikumā nenorāda, ka Komisijai būtu pienākums analizēt cenu un mērķa cenu samazinājumu, lai noteiktu konkrētas valsts izcelsmes importa apjoma nenozīmīgumu, nolūkā veikt vairāk nekā vienas izcelsmes valsts, attiecībā uz kurām vienlaikus notiek antidempinga izmeklēšana, importa seku novērtējumu kopumā. Otrkārt, kā to ir minējusi Komisija, 3. panta 4. punktā minētā analīze par iespēju veikt minēto vērtējumu kopumā ir posms pirms faktiskās kaitējuma analīzes saskaņā ar pamatregulas 3. panta 2. un 3. punktu. No tā izriet, ka Eurofer izdarītā atsauce uz pamatregulas 3. panta 3. punktu šajā kontekstā nav atbilstoša.
79.
Manā skatījumā, no tā izriet, ka Vispārējā tiesa nepieļāva nekādu tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 83. punktā nospriezdama, ka Komisija, ievērojot rīcības brīvību, kura tai piešķirta saskaņā ar šo secinājumu 50. punktā minēto judikatūru, varēja uzskatīt, ka tad, ja cenas, kas ir saistītas ar kādas valsts izcelsmes importu, kura apjoms atbilst nelielai tirgus daļai, ir lielākas, tikai šis fakts varēja palielināt šī importa nenozīmīgumu, nepastāvot vajadzībai analizēt minētās cenas padziļināti.
80.
Runājot par otrā apelācijas pamata trešo daļu, tā ietver divus iebildumus, vienu par acīmredzamu kļūdu vērtējumā un otru par pierādījumu sagrozīšanu.
81.
Attiecībā uz pirmo iebildumu, saskaņā ar kuru no lietas materiālos iekļautajiem pierādījumiem izrietot, ka vienīgā Serbijas ražotāja eksportētāja vidējās cenas bija praktiski identiskas vidējām cenām, ko piemēroja viens Krievijas un viens Brazīlijas eksportētājs, es uzskatu, ka, ciktāl tā mērķis ir apšaubīt Vispārējās tiesas veikto pierādījumu analīzi, apelācijas instancē tas ir uzskatāms par nepieņemamu. Faktiski saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja Vispārējā tiesa ir konstatējusi vai novērtējusi faktus, atbilstoši LESD 256. pantam Tiesas kompetencē ir tikai pārbaudīt šo faktu juridisko kvalifikāciju un no tās izrietošās tiesiskās sekas. Tādēļ faktu vērtējums, ja vien nav sagrozīti Vispārējai tiesai iesniegtie pierādījumi, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir jāpārbauda Tiesai (
27
).
82.
Savukārt, ciktāl šis pirmais iebildums ir jāsaprot tādā nozīmē, ka Eurofer apstrīd faktu kļūdaino juridisko kvalifikāciju un tiesiskās sekas, kuras no tā izsecināja Komisija, jo tā nepiemēroja antidempinga maksājumus faktu ziņā analoģiskajās situācijās (
28
), tas nav pamatots pēc būtības. Faktiski apstāklis, ka viens Krievijas un viens Brazīlijas ražotājs eksportētājs eksportēja Savienībā attiecīgo izstrādājumu ar cenām, kuras bija analoģiskas vienīgā Serbijas eksportētāja vidējām cenām, neatspēko apstākli, ka valsts līmenī Krievijas un Brazīlijas izcelsmes importa vidējās cenas bija zemākas par Serbijas cenām, ko Eurofer neapstrīd (
29
), un tas ļāva Komisijai nonākt pie atšķirīgiem secinājumiem attiecībā uz minēto valstu izcelsmes importu.
83.
Runājot par otro iebildumu, ir jāatgādina ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pierādījumu sagrozīšana ir notikusi, ja, neizmantojot jaunus pierādījumus, esošo pierādījumu vērtējums šķiet acīmredzami kļūdains. Tomēr šādai sagrozīšanai ir acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem, neesot nepieciešamībai veikt jaunu faktu un pierādījumu vērtēšanu. Turklāt, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus, tam ir precīzi jānorāda, kurus pierādījumus šī tiesa ir sagrozījusi, un jāuzrāda tās kļūdas analīzē, kuru dēļ, tā vērtējumā, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi šo sagrozīšanu (
30
).
84.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka argumenti, kurus Eurofer ir izvirzījusi sava otrā pamata trešajā daļā, nepierāda, ka būtu notikusi pierādījumu sagrozīšana. Eurofer nekādā veidā neapstrīd faktisko apstākļu konstatējumus, kas tika izdarīti no lietas materiālos esošajiem pierādījumiem, proti, attiecīgo trīs ražotāju vidējās cenas. Eurofer aprobežojas ar šo faktu vērtējuma apstrīdēšanu, kas, kā jau minēts, apelācijas instancē ir nepieņemami. Tātad arī otrā apelācijas pamata trešās daļas otrais iebildums ir nepamatots.
85.
Manā skatījumā, no iepriekš minētā izriet, ka otrais apelācijas pamats ir jānoraida kā daļēji neefektīvs, daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
3. Par trešo apelācijas pamatu, kas attiecas uz konstatējumu, ka nebija nepieciešamības paredzēt aizsardzības pasākumus saskaņā ar pamatregulas 9. panta 2. punktu
86.
Ar trešo apelācijas pamatu, kas ir sadalīts divās daļās un ar ko tiek apstrīdēts pārsūdzētā sprieduma 109.–121. punkts, Eurofer apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā un tiesību kļūdu analīzē, ar kuru tā apstiprināja Komisijas konstatējumu, ka Serbijas izcelsmes importam nebija nepieciešamības paredzēt aizsardzības pasākumus saskaņā ar pamatregulas 9. panta 2. punktu.
a) Pārsūdzētais spriedums
87.
Pārsūdzētajā spriedumā, analizējot Eurofer otro prasības pamatu, Vispārējā tiesa atzina, ka lēmums, kuru Komisija pieņēma apstrīdētās regulas 2. pantā un saskaņā ar kuru attiecībā uz Serbijas izcelsmes importu nebija nepieciešams paredzēt aizsardzības pasākumus saskaņā ar pamatregulas 9. panta 2. punktu, nebija prettiesisks.
88.
Vispārējā tiesa vispirms uzskatīja, ka, tā kā minētajā pamatregulas tiesību normā nav precizēti apstākļi, kuros jāuzskata, ka aizsardzības pasākumi nav nepieciešami, tā atstāj Komisijai noteiktu novērtējuma brīvību (
31
). Pēc tam Vispārējā tiesa norādīja, ka principā jautājums par nepieciešamību paredzēt antidempinga maksājumus ir jāpamato ar detalizētu analīzi, tostarp par dempinga esamību un kaitējuma esamību. Tomēr tā uzskatīja, ka no pamatregulas teksta un it īpaši no tās 9. panta 3. punkta izriet, ka šāda detalizēta analīze nav vajadzīga vienmēr un ka izmeklēšana var būt jāizbeidz, tostarp pamatojoties tikai un vienīgi uz dempinga starpību vai importa apjomiem (
32
).
89.
Pēc tam Vispārējā tiesa atzina, ka šajā lietā no apstrīdētās regulas lasījuma izriet, pirmkārt, ka tieši vienam no šiem elementiem, proti, Serbijas izcelsmes importa apjomam, bija centrālā loma Komisijas pamatojumā. Otrkārt, Vispārējā tiesa konstatēja, ka secinājums, ka nebija nepieciešams paredzēt aizsardzības pasākumus attiecībā uz Serbijas izcelsmes importu, bija balstīts ne tikai uz šī importa “de minimis” līmeni, bet arī uz mijiedarbību starp šo elementu un apstākli, ka Serbijas vidējās pārdošanas cenas bija lielākas nekā attiecīgo četru pārējo valstu pārdošanas cenas, kas bija papildu norāde, ka tik vājš importa līmenis nevar nodarīt kaitējumu Savienības ražošanas nozarei (
33
).
90.
No šiem apsvērumiem Vispārējā tiesa izdarīja secinājumu, ka Komisija nav pārsniegusi tās novērtējuma brīvību saistībā ar pamatregulas 9. panta 2. punkta piemērošanu (
34
).
b) Lietas dalībnieku argumenti
91.
Eurofer apstrīd šo analīzi. Trešā apelācijas pamata pirmajā daļā tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka Komisija varēja izbeigt Serbijas importa izmeklēšanu, neveicot analīzi par potenciālo kaitējumu, ko var izraisīt minētais imports. Eurofer skatījumā, lai arī pamatregulas 9. panta 2. punktā nav precizēti apstākļi, kādos jāuzskata, ka aizsardzības pasākumi nav nepieciešami, šīs regulas 16. apsvērumā šajā ziņā ir sniegtas skaidras norādes. No minētā apsvēruma, saskaņā ar kuru esot interpretējama attiecīgā tiesību norma, izrietot, ka izmeklēšana būtu jāizbeidz, “ja dempings ir de minimis vai kaitējums ir nenozīmīgs”.
92.
Šajā ziņā pamatregulas 9. panta 3. punkts neko nemainot. Tajā esot paredzētas vienīgi divas “drošības zonas” (safe harbours), viena saistībā ar dempinga starpību un viena saistībā ar importa apjomu. Tomēr šajā lietā Serbijas imports neiekļaujoties nevienā no minētajiem diviem gadījumiem. Antidempinga starpība esot ievērojami pārsniegusi pamatregulas 9. panta 3. punktā paredzēto de minimis robežvērtību un importa apjoms esot pārsniedzis pamatregulas 5. panta 7. punktā minēto 1 % robežvērtību.
93.
Šādos apstākļos Komisija varēja secināt, ka aizsardzības pasākumu noteikšana nebija nepieciešama vienīgi Serbijas importa potenciāli izraisītā kaitējuma “nenozīmīguma” dēļ. Tā savukārt nevarēja pamatoties uz importa apjomiem, kuri pārsniedza attiecīgo robežvērtību. Tātad Komisijai būtu bijis jāizvērtē, vai Serbijas imports, to skatot atsevišķi, varēja veicināt kaitējuma nodarīšanu Savienības ražošanas nozarei, veicot analīzi saskaņā ar pamatregulas 3. pantu un it īpaši ņemot vērā ievērojamo cenu samazinājumu esamību šī panta 3. punkta izpratnē.
94.
Otrajā daļā Eurofer apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu un acīmredzamu kļūdu, konstatēdama, ka Komisija nav pārsniegusi savu rīcības brīvību pamatregulas 9. panta 2. punkta piemērošanā. Eurofer apgalvo, ka, lai gan šajā jomā Komisijai ir zināma rīcības brīvība, tas neliedz Vispārējai tiesai pārbaudīt, vai pierādījumi ir piemēroti, lai pamatotu Komisijas secinājumus. Šajā gadījumā, pirmkārt, Serbijas importa apjoms pārsniedza 1 % robežvērtību un tātad neietilpa pamatregulas 9. panta 3. punktā paredzētajā “safe harbour”. Tātad nevarēja prezumēt, ka tas izraisīja tikai nenozīmīgu kaitējumu. Otrkārt, atsauce uz vidējām importa cenām esot maldinoša, jo Serbijai bija tikai viens ražotājs, bet pārējām valstīm bija vairāki ražotāji, un tika konstatēts, ka dažu Krievijas un Brazīlijas ražotāju eksportētāju pārdošanas notika par cenām, kas ir salīdzināmas ar vienīgā Serbijas ražotāja cenām.
95.
Turklāt apstāklis, ka Komisija nav ņēmusi vērā būtiskos datus, esot uzskatāms par acīmredzamu kļūdu. Komisija esot konsekventi atteikusies ņemt vērā datus, kuri saistīti ar Serbijas izstrādājumu cenu un mērķa cenu samazinājumiem. Tomēr šie dati analīzē esot acīmredzami būtiski.
96.
Komisija apgalvo, ka trešā apelācijas pamata otrā daļa ir nepieņemama. Katrā ziņā, Komisijas un HBIS skatījumā, šis pamats ir pilnībā nepamatots pēc būtības.
c) Vērtējums
97.
Runājot par trešā apelācijas pamata pirmo daļu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pamatregulas 9. panta 2. punktu, ja aizsardzības pasākumi nav nepieciešami, izmeklēšanu vai lietas izskatīšanu izbeidz. No šīs regulas 16. apsvēruma, uz kuru Eurofer pamatoti atsaucās, lai interpretētu šo tiesību normu, izriet, ka izmeklēšana vai lietas izskatīšana ir jāizbeidz, ja dempings ir de minimis vai kaitējums ir nenozīmīgs, un ka ir piemēroti definēt šīs situācijas.
98.
Pamatregulas 9. panta 3. punktā ir definētas minētās situācijas. It īpaši, tā pirmajā teikumā ir paredzēts, ka tad, ja lietas izskatīšana ir uzsākta, ievērojot šīs regulas 5. panta 9. punktu – proti, ja ir pietiekami pierādījumi procedūras uzsākšanai –, kaitējumu parasti uzskata par nenozīmīgu, ja attiecīgā importa apjoms ir mazāks par 5. panta 7. punktā norādītajiem apjomiem, proti, mazāks par 1 % (
35
).
99.
Šī pamata pirmajā daļā Eurofer būtībā iebilst, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini uzskatījusi, ka pamatregulas 9. panta 3. punkta pirmajā teikumā minētā tiesību norma bija piemērojama aplūkojamajā gadījumā, lai arī Serbijas izcelsmes imports pārsniedza iepriekš minēto 1 % robežvērtību.
100.
Šajā ziņā es tomēr uzskatu, ka šī tiesību norma nav interpretējama tādā nozīmē, ka minētā 1 % robežvērtība ir uzskatāma par stingri noteiktu un neelastīgu robežvērtību, kādēļ Komisijai būtu juridiski liegts kaitējumu, kuru potenciāli var izraisīt šo robežvērtību pārsniedzošais importa apjoms, uzskatīt par nenozīmīgu, lai arī minētajā tiesību normā, pretēji pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunktā paredzētajai tiesību normai (
36
), ir paredzēta skaidra atsauce uz pamatregulas 5. panta 7. punktu.
101.
Faktiski šajā saistībā, pirmkārt, ir jānorāda, ka pamatregulas 9. panta 3. punkta tekstā ir skaidri izmantots termins “parasti”. Manā skatījumā, šī termina izmantošana skaidri liecina par likumdevēja nolūku atstāt Komisijai noteiktu rīcības brīvību, izvērtējot, vai importa, kas pietuvojas šai robežvērtībai, potenciālais kaitējums ir nenozīmīgs vai nav. Minētā rīcības brīvība, kas arī šeit atbilst Savienības iestāžu rīcības brīvībai tirdzniecības aizsardzības pasākumu jomā (
37
), darbojas abos virzienos. Tā ļauj Komisijai vajadzības gadījumā gan atzīt par nenozīmīgu kaitējumu, kas izriet no importa apjomiem, kuri, lai arī esot ļoti tuvu minētajai robežvērtībai, tomēr to pārsniedz, gan atzīt, ka importa apjoms, kas, lai arī esot ļoti tuvu minētajai robežvērtībai, tomēr to nesasniedz, katrā ziņā var izraisīt kaitējumu, kas nav nenozīmīgs.
102.
Otrkārt, kā skaidri izriet gan no pamatregulas 16. apsvēruma teksta, gan no tās 9. panta 3. punkta pirmā teikuma teksta, pamatjautājums, lai noteiktu, vai izmeklēšana vai procedūra ir jāizbeidz bez nepieciešamības noteikt aizsardzības pasākumus, ir nevis robežvērtības kā tādas pārsniegšana, bet kaitējuma nenozīmīgums. No tā izriet, ka, arī interpretējot aplūkojamo pantu atbilstoši attiecīgajam apsvērumam, kā to ierosina Eurofer, nevar secināt, ka minētā 1 % robežvērtība būtu stingri noteikta un neelastīga robežvērtība, kā to ir apgalvo Eurofer.
103.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka vienīgi apstāklis, ka Serbijas izcelsmes importa apjoms pārsniedz pamatregulas 5. panta 7. punktā norādīto 1 % robežvērtību, neliedza Komisijai uzskatīt, ka, ņemot vērā šī importa apjoma minimālo līmeni un saikni starp šo elementu un apstākli, ka Serbijas vidējās pārdošanas cenas bija lielākas par pārējo četru ieinteresēto valstu pārdošanas cenām, attiecībā uz Serbijas izcelsmes importu nebija nepieciešams paredzēt aizsardzības pasākumus. Tāpēc es uzskatu, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nekādu tiesību kļūdu, apstiprinādama šajā ziņā veikto Komisijas analīzi.
104.
Ņemot vērā iepriekš minēto, manā skatījumā, trešā pamata pirmā daļa ir uzskatāma par nepamatotu.
105.
Runājot par otro daļu, pretēji tam, ko apgalvo Komisija, manuprāt, tā nav nepieņemama, jo Eurofer apstrīd vienīgi faktu jautājumus. Faktiski pārsūdzētā sprieduma 115.–121. punktā, kuri tiek apstrīdēti šajā daļā, Vispārējā tiesa izdarīja juridiskus apsvērumus, un Eurofer argumentācija ir vērsta pret minētajiem apsvērumiem.
106.
To sakot, es tomēr uzskatu, ka arī otrā daļa ir nepamatota.
107.
Runājot par šīs otrās daļas pirmo argumentu, saskaņā ar kuru Komisija esot pārsniegusi savu rīcības brīvību, jo šajā gadījumā Serbijas importa apjoms pārsniedza 1 % robežvērtību un tātad neietilpa pamatregulas 9. panta 3. punktā minētajā “safe harbour”, tas ir jānoraida, pamatojoties uz apsvērumiem, kuri attiecas uz šī pamata pirmo daļu. Faktiski no minētajiem apsvērumiem izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nekādu kļūdu, atzīdama, ka Komisija varēja, nepārsniedzot tai šajā ziņā piešķirto rīcības brīvību un ņemot vērā šī gadījuma apstākļus, uzskatīt šī importa potenciāli izraisīto kaitējumu par nenozīmīgu minētās tiesību normas izpratnē, lai arī tā apjoms par 0,04 % pārsniedza 1 % robežvērtību, kas ir minēta pamatregulas 5. panta 7. punktā.
108.
Runājot par otrās daļas otro argumentu, kurš saistīts ar apstākli, ka viens Krievijas ražotājs eksportētājs un viens Brazīlijas ražotājs eksportētājs eksportēja Savienībā aplūkojamo izstrādājumu par cenām, kas ir analoģiskas vienīgā Serbijas eksportētāja vidējām cenām, tā atbilstība jau tika noraidīta otrā apelācijas pamata analīzē. Tā kā netiek apstrīdēts – kā minēts šo secinājumu 82. punktā – ka valsts līmenī Krievijas un Brazīlijas izcelsmes importa vidējās cenas bija zemākas par Serbijas cenām, minētais apstāklis, kuru piesauc Eurofer, nekādā veidā nepierāda, ka Komisija būtu pārsniegusi savu novērtējuma brīvību.
109.
Runājot par trešo argumentu, kas saistīts ar to, ka Komisija nav ņēmusi vērā datus par Serbijas izstrādājumu cenu un mērķa cenu samazinājumu, tas ir balstīts uz priekšnosacījumu, ka, ņemot vērā apstākli, ka Serbijas izcelsmes importa apjoms pārsniedza 1 % robežvērtību, Komisija nevarēja potenciālo kaitējumu, kuru radīja šis imports, uzskatīt par nenozīmīgu pamatregulas 9. panta 3. punkta izpratnē, tāpēc tai bija jāveic pilnīga analīze par potenciālo kaitējumu, kuru Serbijas imports varēja radīt Savienības ražošanas nozarei, saskaņā ar šīs regulas 3. panta 3. punktu. Tomēr no iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka minētais priekšnosacījums ir kļūdains un ka Vispārējā tiesa varēja, nepieļaudama kļūdas, secināt, ka šajā gadījumā Komisija varēja izbeigt procedūru, atzīstot kaitējumu par nenozīmīgu un neveicot papildu analīzi, kuru min Eurofer. No tā izriet, ka arī trešais arguments ir jānoraida.
110.
Manā skatījumā, no iepriekš minētā izriet, ka arī trešā apelācijas pamata otrā daļa ir nepamatota un ka tātad šis pamats ir jānoraida kopumā.
4. Par ceturto apelācijas pamatu, kas attiecas uz datu par Serbijas eksportētāja cenu un mērķa cenu samazinājumu nepaziņošanu
111.
Ceturtajā apelācijas pamatā, kas ir sadalīts trīs daļās un ar ko tiek apstrīdēts pārsūdzētā sprieduma 135.–148. punkts, Eurofer apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi vairākas tiesību kļūdas, konstatēdama, ka Komisijai nav pienākuma paziņot tai datus par Serbijas eksportētāja cenu un mērķa cenu samazinājumu.
a) Pārsūdzētais spriedums
112.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa konstatēja, ka no lietas materiāliem izriet, ka administratīvā procesa laikā Eurofer tika vairākkārt informēta par apsvērumiem, kuri lika Komisijai secināt, pirmkārt, ka Serbijas izcelsmes imports nebija jāvērtē kopumā ar pārējo četru valstu importiem un, otrkārt, ka procedūra attiecībā uz šo importu bija jāizbeidz (
38
). No tā Vispārējā tiesa secināja, ka atbilstoši pamatregulas 20. panta 2. punktam Eurofer tika informēta par būtiskiem faktiem un apsvērumiem, uz kuru pamata bija paredzēts ieteikt izbeigt izmeklēšanu, nenosakot pasākumus attiecībā uz minēto importu, un ka Eurofer bija iespējams pienācīgi paust šajā saistībā savu viedokli, un ka tātad tās tiesības uz aizstāvību šajā lietā ir ievērotas (
39
).
113.
Pēc tam Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, tā kā ne Eurofer, ne tās dalībnieki neatrodas salīdzināmā situācijā ar uzņēmumu, kuram, iespējams, tiks uzlikta sankcija vai antidempinga maksājums, tā nevarēja pamatoti izsecināt savu argumentu no judikatūras par šādu uzņēmumu tiesību uz aizstāvību ievērošanu (
40
).
114.
Visbeidzot Vispārējā tiesa noraidīja Eurofer argumentu, ar kuru tika norādīts uz labas pārvaldības principa neievērošanu. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka no otrā pamata pārbaudes izriet, ka Komisija pamatoti ir nolēmusi izbeigt procedūru attiecībā uz Serbijas izcelsmes importu, pamatojoties vienīgi uz importa apjomiem un datiem par vidējām pārdošanas cenām, neanalizējot datus par cenu un mērķa cenu samazinājumu. Tādējādi, Vispārējās tiesas skatījumā, Komisija pārbaudīja visus elementus, kas attiecas uz šo lietu. Pēc tam tā atzina, ka šo secinājumu nevar atspēkot Serbijas cenu un mērķa cenu samazinājuma robežas, ko Eurofer prasīja iesniegt, un ka lūgums iesniegt šādus datus tātad arī bija jānoraida (
41
).
b) Lietas dalībnieku argumenti
115.
Eurofer apstrīd šo Vispārējās tiesas analīzi. Pirmajā daļā tā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, konstatēdama, ka Eurofer tiesības uz aizstāvību netika pārkāptas. Dati par Serbijas eksportētāja cenu un mērķa cenu samazinājumu veidoja fundamentālu informāciju, kura ļāva parādīt importa ietekmi uz cenām un bija nepieciešama, lai ļautu Eurofer paust tās nostāju par to, vai Serbijas imports radīja kaitējumu Savienības ražošanas nozarei un vai Komisijas nostāja, ka tas ir uzskatāms par nenozīmīgu, bija pareiza. Eurofer skatījumā, tiesības uz aizstāvību ir balstītas ne tikai uz to elementu pārzināšanu, balstoties uz kuriem Komisija sagatavoja attiecīgo lietu, atbilstoši pamatregulas 20. panta 2. punkta prasībām, bet arī uz piekļuvi citiem būtiskiem Komisijas lietas materiālu elementiem, ar kuriem var apšaubīt tās analīzi.
116.
Otrajā daļā Eurofer apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka Eurofer kā Savienības ražošanas nozares pārstāve nevarēja balstīties uz prasībām, kuras izriet no tiesību uz aizstāvību ievērošanas, jo nepastāvēja risks, ka tai tiks piemērots antidempinga maksājums. Tieši pretēji, no judikatūras izrietot, ka eksportētāju un Savienības ražošanas nozares nošķiršanai šajā ziņā nav nekāda tiesiska pamata.
117.
Trešajā daļā Eurofer apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, konstatēdama, ka apstrīdētajā regulā ir ievērots labas pārvaldības princips, kas ir paredzēts Pamattiesību hartas 41. pantā. Eurofer apgalvo, ka gadījumā, ja otrais vai trešais apelācijas pamats būtu jāapmierina, būtu tāpat jāapmierina arī tās argumenti par labas pārvaldības principa pārkāpumu. Turklāt Eurofer apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, noraidīdama tās lūgumu uzlikt Komisijai pienākumu iesniegt pierādījumus par cenu un mērķa cenu samazinājumu.
118.
Komisija apgalvo, ka šī pamata otrā daļa ir neefektīva. Katrā ziņā, Komisijas un HBIS skatījumā, šis pamats ir pilnībā nepamatots pēc būtības.
c) Vērtējums
119.
Runājot par Eurofer ceturtā pamata pirmo daļu, ir jāatgādina, ka no pamatregulas 20. panta 2. punkta izriet, ka šī panta 1. punktā minētie subjekti, kuru vidū šajā gadījumā ir arī Eurofer, var pieprasīt informāciju par būtiskajiem faktiem un apsvērumiem, uz kuru pamata paredzēts ieteikt pārtraukt izmeklēšanu vai lietas izskatīšanu, neieviešot galīgos pasākumus.
120.
Tomēr, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 135. un 136. punkta, Vispārējā tiesa konstatēja, ka Eurofer ir tikusi informēta par elementiem, kuri lika Komisijai secināt, ka nav nepieciešamības Serbijas izcelsmes importu vērtēt kopumā ar pārējo četru ieinteresēto valstu importiem un ka procedūra attiecībā uz šo importu ir jāizbeidz.
121.
Turklāt no iepriekšējo apelācijas pamatu analīzes un it īpaši no šo secinājumu 78., 79., kā arī 109. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa, nepieļaudama kļūdas, konstatēja, ka Komisija varēja uzskatīt, ka šajā gadījumā, ņemot vērā tās izskatītos elementus, nav nepieciešams veikt sīkāku analīzi par iespējamo kaitējumu, kas izriet no Serbijas importa, nedz pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunktā minētā konstatējuma vajadzībām, nedz lēmuma izbeigt procedūru saskaņā ar šīs regulas 9. panta 2. un 3. punktu vajadzībām. No tā izriet – tā kā dati par Serbijas eksportētāja cenu un mērķa cenu samazinājumu nebija informācija, pamatojoties uz kuru Komisija nolēma ieteikt izbeigt izmeklēšanu attiecībā uz Serbijas importu, nepiemērojot pasākumus, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nekādu tiesību kļūdu, nospriežot, ka Komisija nav pārkāpusi pamatregulas 20. panta 2. punktu, nepaziņodama Eurofer šos datus.
122.
Pirmajā daļā Eurofer tomēr apgalvo arī, ka, neatkarīgi no pamatregulas 20. panta 2. punkta, tās tiesības uz aizstāvību ir tikušas pārkāptas, jo minētie dati veidoja citus būtiskus elementus, kuri tika ietverti Komisijas lietas materiālos un ar kuriem varēja apšaubīt tās analīzi. Otrajā daļā tā arī apgalvo, ka tai būtībā piemīt tādas pašas tiesības uz aizstāvību, kādas judikatūrā ir atzītas eksportētājiem, kuriem, iespējams, tiks piemērots antidempinga maksājums.
123.
Šajā ziņā un bez nepieciešamības galīgi lemt par jautājumu par judikatūras, kas attiecas uz eksportētāju tiesībām uz aizstāvību, piemērošanu tādam subjektam kā Eurofer, ir jānorāda, ka katrā ziņā saskaņā ar judikatūru ar tiesībām uz aizstāvību saistītā pārkāpuma sekas var būt apstrīdētās regulas atcelšana tikai tad, ja ir iespēja, ka šī pārkāpuma dēļ administratīvais process būtu varējis beigties ar citādu rezultātu (
42
).
124.
No šo secinājumu 121. punkta un no tajā citētajiem punktiem izriet, ka aplūkojamajā gadījumā, pirmkārt, dati, kuri attiecas uz Serbijas eksportētāja cenu un mērķa cenu samazinājumu, nebija nepieciešami, lai pamatotu lēmumus saskaņā ar pamatregulas 3. panta 4. punkta a) apakšpunktu un 9. panta 2. un 3. punktu, un, otrkārt, lai pieņemtu minētos lēmumus, Komisijai nebija pienākuma veikt attiecībā uz Serbijas izcelsmes importu pilnīgu kaitējuma analīzi saskaņā ar pamatregulas 3. panta 3. punktu. No tā izriet, ka principā Komisija, nepaziņojot minētos datus, netika pieļāvusi nekādu pārkāpumu.
125.
Manā skatījumā, tādos apstākļos Eurofer nevar atsaukties uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, aprobežojoties ar apgalvojumu, ka tai netika paziņoti dati, kuri attiecas uz Serbijas eksportētāja cenu un mērķa cenu samazinājumu, nekādā veidā neprecizējot, kāpēc, ja minētais paziņojums būtu noticis, tā būtu varējusi aizstāvēties efektīvāk un administratīvajam procesam varētu būt citāds iznākums.
126.
Manā skatījumā, no tā izriet, ka ceturtā pamata pirmā un otrā daļa ir jānoraida. No tā izriet arī, ka, pretēji tam, ko apgalvo Eurofer, tādos apstākļos Vispārējai tiesai nebija jāuzliek Komisijai pienākums iesniegt minētos datus.
127.
Runājot par trešo daļu, ir jānorāda, ka tā pamatojas nevis uz faktiskiem juridiskiem dokumentiem, bet gan uz vienkāršu atsauci uz otro un trešo apelācijas pamatu. No tā izriet, ka, tā kā, manuprāt, minētie pamati ir jānoraida, ir noraidāma arī šī daļa.
128.
No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem, manā skatījumā, izriet, ka arī ceturtais apelācijas pamats ir jānoraida un tādējādi apelācijas sūdzība ir jānoraida kopumā.
VI. Par tiesāšanās izdevumiem
129.
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība tiek noraidīta, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
130.
Atbilstoši šī paša reglamenta 138. panta 1. punktam, kas saskaņā ar tā 184. panta 1. punktu ir piemērojams apelācijas tiesvedībai, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
131.
Tā kā gan Komisija, gan HBIS ir prasījušas piespriest Eurofer atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai šis spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt to tiesāšanās izdevumus.
VII. Secinājumi
132.
Pamatojoties uz iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem, iesaku Tiesai lemt šādi:
–
apelācijas sūdzību noraidīt;
–
Eurofer, Association Européenne de l’Acier, AISBL atlīdzina Eiropas Komisijas un HBIS Group Serbia Iron & Steel LLC Belgrade tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda – itāļu.
(
2
)	T‑835/17, EU:T:2020:96.
(
3
)	Komisijas Īstenošanas regula (ES) 2017/1795 (2017. gada 5. oktobris), ar ko nosaka galīgo antidempinga maksājumu konkrētu Brazīlijas, Irānas, Krievijas un Ukrainas izcelsmes karsti velmētu plakanu dzelzs, neleģētā tērauda vai cita leģētā tērauda velmējumu importam un ar ko izbeidz izmeklēšanu attiecībā uz konkrētu Serbijas izcelsmes karsti velmētu plakanu dzelzs, neleģētā tērauda vai cita leģētā tērauda velmējumu importu (OV 2017, L 258, 24. lpp.; labojums OV 2017, L 319, 81. lpp.).
(
4
)	OV 2016, L 176_. 21. lpp.
(
5
)	Šajā ziņā Komisija atsaucas uz 2017. gada 9. novembra spriedumu SolarWorld/Padome (C‑205/16 P, EU:C:2017:840, 37. un turpmākie punkti).
(
6
)	Faktiski, saskaņā ar Tiesas Reglamenta 176. panta 2. punktu, pretapelācijas sūdzību iesniedz ar atsevišķu dokumentu, kas nav atbildes raksts uz apelācijas sūdzību.
(
7
)	Šajā ziņā skat. manus secinājumus apvienotajās lietās Scandlines Danmark u.c./Komisija (C‑174/19 P un C‑175/19 P, EU:C:2021:199, konkrēti 44. un 45. punkts).
(
8
)	Skat. spriedumus, 2007. gada 29. novembris, Stadtwerke Schwäbisch Hall u.c./Komisija (C‑176/06 P, nav publicēts, EU:C:2007:730, 18. punkts), kā arī 2019. gada 29. jūlijs, Bayerische Motoren Werke un Freistaat Sachsen/Komisija (C‑654/17 P, EU:C:2019:634, 44. punkts).
(
9
)	Šajā ziņā, piemērojot spriedumu Boehringer, skat., spriedumus, 2016. gada 21. decembris, Club Hotel Loutraki u.c./Komisija (C‑131/15 P, EU:C:2016:989, 67. un 68. punkts), un 2015. gada 24. jūnijs, Fresh Del Monte Produce/Komisija un Komisija/Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P un C‑294/13 P, EU:C:2015:416, 193. punkts).
(
10
)	Šajā ziņā skat. apsvērumus, kas ir izklāstīti manu secinājumu apvienotajās lietās World Duty Free Group un Spānija/Komisija (C‑51/19 P un C‑64/19 P, EU:C:2021:51) 126. punktā.
(
11
)	Pārsūdzētā sprieduma 65. un 66. punkts.
(
12
)	Pārsūdzētā sprieduma 67. un 66. punkts.
(
13
)	Komisijas 2000. gada 21. septembra skaidrojums, kas adresēts Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) Antidempinga komitejai (ad hoc grupa par īstenošanu) (turpmāk tekstā – “2000. gada skaidrojums”). Skat. pārsūdzētā sprieduma 37., 71. un 77. punktu.
(
14
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 71.–79. punktu.
(
15
)	Pārsūdzētā sprieduma 80. punkts.
(
16
)	Eurofer atsaucas uz 2017. gada 25. janvāra spriedumu Rusal Armenal/Padome (T‑512/09 RENV, EU:T:2017:26, 101.–105. punkts).
(
17
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 51. punktu.
(
18
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 63. un 65. punktu.
(
19
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 68. punktu.
(
20
)	Skat. ex multis spriedumu, 2019. gada 19. septembris, Trace Sport (C‑251/18, EU:C:2019:766, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
21
)	Šajā ziņā skat. manus nesenos secinājumus lietā Komisija/Hubei Xinyegang Special Tube (C‑891/19 P, EU:C:2021:533, 29. punkts) ar atsauci uz 2019. gada 10. jūlija spriedumu Caviro Distillerie u.c./Komisija (C‑345/18 P, nav publicēts, EU:C:2019:589, 15. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
22
)	Skat. minētā sprieduma 101.–105. punktu, it īpaši 105. punktu.
(
23
)	Šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 10. februāris, RFA International/Komisija (C‑56/19 P, EU:C:2021:102, 79. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
24
)	Skat. tostarp spriedumus, 1999. gada 8. jūlijs, Hercules Chemicals/Komisija (C‑51/92 P, EU:C:1999:357, 75. punkts), un 2005. gada 28. jūnijs, Dansk Rørindustri u.c./Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 211. punkts).
(
25
)	Pārsūdzētā sprieduma 81. punkts.
(
26
)	Pārsūdzētā sprieduma 82.–84. punkts.
(
27
)	Skat. ex multis spriedumu, 2021. gada 28. janvāris, Qualcomm un Qualcomm Europe/Komisija (C‑466/19 P, EU:C:2021:76, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
28
)	Proti, situācijā, kad, no vienas puses, vienīgā Serbijas eksportētāja importēšanas cenas un, no otras puses, divu Eurofer minēto eksportētāju, proti, Krievijas un Brazīlijas importētāju, importēšanas cenas bija analoģiskas. Šķiet, ka Eurofer izvirzītais arguments drīzāk ir atsauce uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
(
29
)	Šajā ziņā skat. 4. tabulu apstrīdētās regulas 235. apsvērumā.
(
30
)	Skat. ex multis spriedumu, 2020. gada 27. februāris, Lietuva/Komisija (C‑79/19 P, EU:C:2020:129, 71. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
31
)	Pārsūdzētā sprieduma 110.–112. punkts.
(
32
)	Pārsūdzētā sprieduma 113. un 114. punkts.
(
33
)	Pārsūdzētā sprieduma 115.–119. punkts.
(
34
)	Pārsūdzētā sprieduma 120. un 121. punkts.
(
35
)	Ja vien attiecīgās valstis kopā nenodrošina 3 % vai vairāk [no Savienības patēriņa].
(
36
)	Skat. šo secinājumu 47. un 48. punktu.
(
37
)	Skat. šo secinājumu 50. punktu.
(
38
)	Kā jau tika minēts, šie secinājumi bija balstīti uz trim apsvērumiem: pirmkārt, attiecīgā importa dempinga starpība pārsniedza de minimis robežvērtību, otrkārt, Serbijas izcelsmes importa apjoms tika uzskatīts par nenozīmīgu un, treškārt, Serbijas eksporta cenas atšķīrās no pārējo četru ieinteresēto valstu cenām. Skat. pārsūdzētā sprieduma 52., 135. un 136. punktu.
(
39
)	Pārsūdzētā sprieduma 136. un 137. punkts.
(
40
)	Pārsūdzētā sprieduma 140.–142. punkts.
(
41
)	Pārsūdzētā sprieduma 143.–148. punkts.
(
42
)	Skat. tostarp spriedumu, 2012. gada 16. februāris, Padome/Interpipe Niko Tube un Interpipe NTRP (C‑191/09 P un C‑200/09 P, EU:C:2012:78, 79. punkts un tajā minētā judikatūra).