62022CC0261
ĢENERĀLADVOKĀTES TAMARAS ČAPETAS
[TAMARA ĆAPETA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2023. gada 13. jūlijā (
1
)
Lieta C-261/22
GN,
piedaloties
Procuratore generale presso la Corte di appello di Bologna
(Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Eiropas apcietināšanas orderis – Pamatlēmums 2002/584/TI – Nodošanas procedūras starp dalībvalstīm – Privātās un ģimenes dzīves ievērošana – Bērna tiesības – Mātes, kuras dzīvo kopā ar nepilngadīgiem bērniem – Iemesli neizpildei vai nodošanas atlikšanai
I. Ievads
1.
Arī mātes nonāk cietumā.
2.
Notiesātā persona patiešām dažkārt var būt māte maziem bērniem. Pirmo reizi šajā Tiesā ir radusies situācija, kad Eiropas apcietināšanas orderis (turpmāk tekstā – “EAO”) tika izsniegts par cietumsoda izpildi pret kādu šādu māti. Vai bērna intereses ir svarīgas šāda EAO izpildei?
3.
Tādēļ iesniedzējtiesa (Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija)) lūdz interpretēt EAO pamatlēmumu (
2
) – vai ir iespējams atteikt vai atlikt EAO izpildi, ja pieprasītā persona ir māte, kura dzīvo kopā ar saviem nepilngadīgajiem bērniem?
II. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un procedūra Tiesā
4.
Beļģijas tiesu iestāde 2020. gada 26. jūnijā izsniedza EAO pret GN, lai izpildītu piecu gadu cietumsodu par cilvēku tirdzniecību un nelikumīgas imigrācijas veicināšanu. GN sods tika piespriests aizmuguriski, un saskaņā ar Beļģijas tiesību aktiem viņa tika pienācīgi informēta par procesu.
5.
GN tika arestēta Boloņā (Itālija) 2021. gada 2. septembrī. Aresta laikā viņas nepilngadīgais dēls, kurš līdz attiecīgajam brīdim dzīvoja kopā ar viņu, tika uzticēts sociālajiem dienestiem. Tā kā GN nepiekrita nodošanai, viņa tika turēta apcietinājumā, kas vēlāk tika aizstāts ar mājas arestu, kura laikā viņa atkal tika apvienota ar savu dēlu.
6.
2021. gada 17. septembra tiesas sēdē Corte d’appello di Bologna (Boloņas Apelācijas tiesa, Itālija) saskaņā ar EAO pamatlēmuma 15. panta 2. punktu iesniedza informācijas pieprasījumu no izsniegšanas tiesu iestādes. Tā jautāja par soda izpildes procedūrām Beļģijā mātēm, kuras dzīvo ar nepilngadīgiem bērniem, par cietuma režīmu, kāds tiks piemērots GN, par pasākumiem, kas tiks veikti attiecībā uz viņas dēlu, kā arī par atkārtotas lietas izskatīšanas iespējamību, ņemot vērā faktu, ka tiesas process, kura rezultātā GN tika notiesāta, notika aizmuguriski. Antverpenes Karaliskā prokuratūra atbildēja, ka uz iesniegtajiem jautājumiem var atbildēt Beļģijas Federālais valsts dienests (Tieslietu dienests). Pēc šīs atbildes šīs divas tiesu iestādes vairs nesazinājās.
7.
Ar 2021. gada 15. oktobra spriedumu Corte d’appello di Bologna (Boloņas apelācijas tiesa) atteicās nodot GN izsniegšanas tiesu iestādei, jo viņa bija māte bērnam, kurš ir jaunāks par trim gadiem un kurš aizturēšanas brīdī dzīvoja tikai kopā ar viņu, liekot viņu nekavējoties atbrīvot. Minētā tiesa uzskatīja, ka, tā kā netika saņemta atbilde no izsniegšanas tiesu iestādes, nebija pārliecības, ka Beļģijas tiesību aktos ir atzīti tādi aizbildnības noteikumi, kas ir salīdzināmi ar Itālijā pastāvošajiem tiesību aktiem, kuros ir aizsargāta mātes saskarsmes tiesību ar bērniem neatņemšana un kuros bērniem tiek nodrošināta nepieciešamā mātes un ģimenes aprūpe, kā tas ir garantēts Itālijas konstitūcijā, Bērna tiesību konvencijas (
3
) 3. pantā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 24. pantā.
8.
Procuratore generale presso la Corte di appello di Bologna (Boloņas Apelācijas tiesas ģenerālprokurors, Itālija) un GN iesniedza atsevišķas apelācijas sūdzības par iepriekš minēto spriedumu. Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa), izskatot šo apelācijas sūdzību, nolēma uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [EAO pamatlēmuma] 1. panta 2. un 3. punkts un 3. un 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka izpildes tiesu iestādei nav atļauts atteikt vai katrā ziņā atlikt mātes, ar kuru kopā dzīvo nepilngadīgi bērni, nodošanu?
2)
ja atbilde uz šo pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai [EAO pamatlēmuma] 1. panta 2. un 3. punkts un 3. un 4. pants – ciktāl tie uzliek pienākumu nodot māti, saraujot saikni ar nepilngadīgiem bērniem, kas dzīvo kopā ar viņu, un neņemot vērā bērna intereses – ir saderīgi ar [Hartas] 7. pantu un 24. panta 3. punktu, ņemot vērā arī Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru par [1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”)] 8. pantu un dalībvalstīm kopīgas konstitucionālās tradīcijas?”
9.
Rakstveida apsvērumus iesniedza GN, Boloņas Apelācijas tiesas ģenerālprokurors, Itālijas, Nīderlandes un Ungārijas valdības, Eiropas Savienības Padome un Eiropas Komisija. 2023. gada 28. martā notika tiesas sēde, kurā GN, Itālijas un Nīderlandes valdības, Padome un Eiropas Komisija sniedza mutvārdu argumentus.
III. Izvērtējums
10.
Lai Tiesai sniegtu noderīgu atbildi, es ierosinu pārformulēt iesniedzējtiesas uzdotos jautājumus. Šī tiesa, pirmkārt, vēlas noskaidrot, vai tai ir tiesības atteikt EAO izpildi, ja ar šādu nodošanu var tikt pārkāptas mātes, kuras nodošana tiek lūgta, pamattiesības, kā arī kopā ar viņu dzīvojošo nepilngadīgo bērnu pamattiesības. Pakārtoti iesniedzējtiesa jautā, vai tā varētu atlikt šādu nodošanu. Tiek aplūkotas Hartas 7. pantā garantētās tiesības uz ģimenes dzīvi un tās 24. pantā garantētās bērna intereses.
11.
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa apšauba EAO pamatlēmuma saderību ar abām aplūkotajām pamattiesībām, ja tas būtu jāinterpretē tādējādi, ka tas pamatlietas apstākļos izslēdz EAO izpildes atteikumu vai atlikšanu. Tādējādi šis jautājums kļūst aktuāls tikai tad, ja Tiesa liedz iespēju atteikt EAO izpildi. Ņemot vērā manis piedāvāto atbildi uz pirmo jautājumu, uz otro jautājumu nebūs jāatbild.
12.
Iesniedzējtiesas izvirzītā problēma ir vienlaikus standarta un jauns jautājums. Standarta tas ir tādēļ, ka šis ir vēl viens no daudzajiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu, kurā tiek jautāts, vai pamattiesību pārkāpuma risks var kalpot par iemeslu atteikt EAO izpildi, ja nav skaidri noteikta obligātā vai fakultatīvā neizpildes iemesla, kas minēts EAO pamatlēmuma 3., 4. un 4.a pantā (
4
).
13.
Tomēr tas ir arī pilnīgi jauns jautājums, jo pirmo reizi neizpildi var pamatot ne (tikai) ar pieprasītās personas, bet (arī) ar trešās personas – mātes, kuras nodošana tiek prasīta, nepilngadīgā bērna – pamattiesību pārkāpumu.
14.
Manuprāt, šie divi jautājumi ir jānošķir. Tāpēc es vispirms aplūkošu apstākļus, kādos Hartas 7. pantā garantētās mātes tiesības uz ģimenes dzīvi var pamatot viņas nodošanas atteikumu. Atbildi uz šo jautājumu var sniegt, pamatojoties uz jau iedibināto judikatūru, kurā tiek interpretēts EAO pamatlēmuma 1. panta 3. punkts. Pēc tam es analizēšu sekas, kas izpildes iestādei rodas no pienākuma rīkoties bērna interesēs, kā noteikts Hartas 24. pantā. Es argumentēšu, ka bērna tiesības varētu pamatot nodošanas atteikumu. Visbeidzot, es atsevišķi aplūkošu iespēju atlikt nodošanu.
A.
Mātes tiesību uz ģimenes dzīvi pārkāpuma risks un “divpakāpju pārbaude”
15.
Tikai 2016. gada spriedumā lietā Aranyosi un Căldăraru Tiesa atzina iespēju atteikt EAO izpildi tāda iemesla dēļ, kas nav skaidri paredzēts pašā EAO pamatlēmumā (
5
).
16.
Šajā lietā Tiesa uzskatīja, ka nopietns risks, ka tiks pārkāpts necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās aizliegums, kas ir Hartas 4. pantā garantētās absolūtās pamattiesības, varētu būt iemesls atteikt nodošanu. Tiesa atsaucās uz EAO pamatlēmuma 1. panta 3. punktu un uzskatīja, ka atteikums ir atkarīgs no prasības, lai izpildes iestāde, pirmkārt, apstiprinātu, ka pastāv sistēmiskas vai vispārinātas nepilnības saistībā ar Hartas 4. panta ievērošanu izsniegšanas dalībvalstī un, otrkārt, ka konkrētās personas tiesības var tikt pārkāptas (
6
).
17.
Tā ir tā sauktā “divpakāpju pārbaude” (
7
). Vairākos turpmākajos spriedumos, kuros Tiesai galvenokārt tika lūgts izskaidrot pārbaudes apjomu, kas jāveic izpildes tiesu iestādei, piemērojot šo pārbaudi, Tiesa apstiprināja savu nostāju lietā Aranyosi and Căldăraru (
8
)
18.
Citās lietās, kas balstījās uz to pašu argumentāciju kā lieta Aranyosi un Căldăraru, Tiesa uzskatīja, ka nodošanas atteikums “divpakāpju pārbaudes” apstākļos ir pamatots arī tad, ja runa ir par iespējamu pieprasītās personas tiesību uz taisnīgu tiesu, kas ir garantētas Hartas 47. pantā, aizskārumu. Tas tika nolemts lietā LM (
9
) un tika apstiprināts vairākās turpmākajās lietās (
10
).
19.
Visās šajās lietās bez izņēmuma tika skartas pieprasītās personas pamattiesības. Ja Tiesai tiktu jautāts, vai GN varētu atsaukties uz savām tiesībām uz ģimenes dzīvi, kas noteiktas Hartas 7. pantā, lai iebilstu pret nodošanu, šī lieta radītu līdzīgu jautājumu kā iepriekšējos punktos minētajās lietās.
20.
Iespēja atkāpties no pienākuma izpildīt EAO līdz šim tika apstiprināta tikai attiecībā uz divām pamattiesībām, kas ir garantētas ar Hartas 4. un 47. pantu (
11
). Tomēr es neredzu nekādu principiālu iemeslu, kāpēc lai tas pats nebūtu spēkā, ja rastos aizdomas par sistēmiskiem vai vispārējiem trūkumiem citu pamattiesību aizsardzībā (
12
), piemēram, saistībā ar tiesībām uz ģimenes dzīvi, kā tas ir izskatāmajā lietā.
21.
Šīs pārbaudes sākumpunkts ir tāds, ka cietumsoda piespriešana, kā Komisija pareizi norādīja tiesas sēdē, noteikti aizskar GN tiesības uz ģimenes dzīvi. Tomēr šis ierobežojums principā tiek uzskatīts par nepieciešamu citu sabiedrības interešu sasniegšanai, proti, izvairīties no noziegumu veicēju nesodāmības (
13
). Tomēr, izmantojot savas piespiedu pilnvaras pār personām, dalībvalstīm ir jāievēro samērīguma princips. Tāpēc tām ir pienākums pēc iespējas mazāk ierobežot ieslodzīto māšu tiesības uz ģimenes dzīvi. Tomēr tām ir rīcības brīvība, izvēloties veidu, kādā tās izmantos šīs tiesības (
14
).
22.
Tāpēc uzskatu, ka GN varētu atsaukties uz savām tiesībām uz ģimenes dzīvi kā attaisnojumu EAO neizpildei tikai tad, ja izpildes iestādei ir pamats aizdomām, ka izsniegšanas valsts neievēros viņas tiesības uz ģimenes dzīvi.
23.
Kā Tiesa ir vairākkārt atkārtojusi (
15
), EAO mehānisms balstās uz pieņēmumu, ka dalībvalstis ievēro pamattiesības.
24.
Tādējādi sākuma nostāja saskaņā ar EAO pamatlēmuma 1. panta 3. punktu ir tāda, ka izsniegšanas dalībvalsts savā tiesību sistēmā un praksē ir ieviesusi pasākumus, kas nesamērīgi neierobežo ieslodzīto tiesības saglabāt savas ģimenes saites. Šo pieņēmumu var apšaubīt tikai tad, ja izpildes iestādei ir zināšanas (
16
) par sistēmiskiem vai vispārējiem trūkumiem, nodrošinot izsniegšanas valstī ieslodzīto personu tiesības uz ģimenes dzīvi.
25.
Būtiski, ka šo secinājumu nevar pamatot ar informāciju, ka attiecībā uz ieslodzīto ģimenes dzīves aizsardzību izsniegšanas dalībvalsts ir izdarījusi atšķirīgu tiesību aktu izvēli nekā izpildes dalībvalsts.
26.
Visos gadījumos bez izņēmuma, kad EAO pamatlēmuma 1. panta 3. punkts tika interpretēts tā, lai būtu iespējams atteikt nodošanu, “divpakāpju pārbaudes” iemesls bija tas, ka izpildes iestāde zināja par iespējamiem sistēmiskiem vai vispārējiem trūkumiem attiecīgo pamattiesību aizsardzībā izsniegšanas valstī. Tikai šādā gadījumā izpildes iestādei bija atļauts atkāpties no savstarpējas uzticēšanās principa un apšaubīt pamattiesību aizsardzību izsniegšanas valstī, piemērojot “divpakāpju pārbaudi”.
27.
Izskatāmajā lietā nav iemesla izmantot “divpakāpju pārbaudi”. Nav nepieciešamā iemesla – aizdomām par to, ka Beļģija sistemātiski pārkāptu māšu, kuras izcieš cietumsodu, tiesības uz ģimenes dzīvi.
28.
Šādos apstākļos izpildes iestāde nevar atteikties izpildīt EAO, pamatojoties uz iespējamu GN tiesību uz ģimenes dzīvi pārkāpumu.
29.
Joprojām var pamatoti jautāt, vai GN tiesības varētu tikt pārāk ierobežotas (piemēram, hipotētiskā scenārijā, kad tā cietuma noteikumi, kurā viņa izcieš sodu, pieļauj ģimenes apmeklējumus tikai reizi nedēļā). Protams, nav iespējams izslēgt atsevišķu pārkāpumu jebkurā konkrētā situācijā.
30.
Tomēr savstarpējas atzīšanas sistēmas, uz kuru balstās EAO un citi līdzīgi Savienības tiesību instrumenti (
17
), pamatā nav (maz ticama) cerība, ka pamattiesības nekad netiks pārkāptas. Tā drīzāk balstās uz pieņēmumu, ka tiks risināts individuāls pamattiesību pārkāpums. Tomēr tā ir izsniegšanas valsts atbildība (
18
). Atsevišķi pamattiesību pārkāpumu gadījumi ir jārisina izsniegšanas dalībvalstij, nevis izpildes dalībvalstij, tostarp nodrošinot piekļuvi tās tiesām (
19
).
31.
Turklāt, pat ja nevar izslēgt atsevišķus pārkāpumus, izpildes iestādei nebūtu iespējams paredzēt šādus pārkāpumus, ja vien nav norādes, ka tie izsniegšanas dalībvalstī notiek sistemātiski.
32.
Izskatāmajā lietā, tā kā nav nekādu norāžu par sistēmiskiem vai vispārējiem trūkumiem ieslodzīto personu ģimenes dzīves garantijās Beļģijā, uzskatu, ka izpildes iestāde nevar atteikt nodošanu šā iemesla dēļ (
20
).
33.
Ja tiktu konstatēts citādi, zustu jēga savstarpējas uzticēšanās principam, uz kura balstās savstarpēja atzīšana.
B.
Bērna intereses
34.
Otra persona (vai personas, ņemot vērā, ka tika ziņots, ka pēc EAO izsniegšanas GN dzemdēja otru bērnu), kuras pamattiesības ir aplūkotas šajā lietā, ir GN bērni.
35.
GN bērniem ir arī tiesības uz ģimenes dzīvi. Turklāt, runājot par bērniem, viņu tiesības uz ģimenes dzīvi vienmēr ir jāinterpretē, ņemot vērā citu Hartas noteikumu, proti, tās 24. pantu (
21
).
36.
Hartas 24. pants aizsargā bērna tiesības. Īpaši svarīgs izskatāmajā lietā ir tā 2. punkts. Tajā ir noteikts: “Visās darbībās, kas attiecas uz bērniem, neatkarīgi no tā, vai tās veic valsts iestādes vai privātas iestādes, pirmkārt jāņem vērā bērna intereses.” Turklāt tā 3. punktā ir noteikts: “Katram bērnam ir tiesības regulāri uzturēt personiskas attiecības un tiešus sakarus ar abiem vecākiem, izņemot gadījumus, kad tas ir pretrunā ar nepieciešamību vislabāk ievērot bērna intereses” (
22
).
37.
GN bērnu iespējamais pamattiesību pārkāpums ar EAO ir saistīts tikai netieši, proti, viņi ir netiešie cietušie, izpildot EAO, balstoties uz kuru, ir jāveic viņu mātes nodošana.
38.
Tomēr Hartas 24. pants attiecas uz visām darbībām, kas izriet no Savienības tiesību aktu piemērošanas, pat ja tās neattiecas tieši uz bērnu, bet atstāj būtiskas sekas uz viņu (
23
).
39.
Tāpēc lēmumu par EAO izpildi var ietekmēt rūpes par bērna interesēm.
40.
Tomēr, tā kā bērni ir tikai netieši saistīti ar EAO izpildi (
24
), jautājums par viņu tiesību aizsardzību atšķiras no jautājuma, kas tika apspriests iepriekšējās lietās saistībā ar EAO pamatlēmuma 1. panta 3. punktu.
41.
Iespējamā EAO neizpilde, lai aizsargātu bērna intereses, nerodas kā savstarpējas uzticēšanās jautājums. Bērna interesēm ir jāpievērš uzmanība pat tad, ja izsniegšanas dalībvalsts piedāvā augsta līmeņa aizsardzību bērniem, kuru mātes atrodas cietumā.
42.
Šo interešu aizsardzībai pēc būtības ir vajadzīgs atšķirīgs novērtējums – jebkuras analīzes sākums ir konkrētā bērna situācija, nevis apstākļi izsniegšanas dalībvalstī. Tas, kā izsniegšanas valsts izturas pret ieslodzītajiem ar maziem bērniem, ietekmē izpildes iestādes lēmumu nevis tāpēc, ka pastāvētu neuzticēšanās izdošanas dalībvalstij, bet gan kā faktors, lai izlemtu, kāds ir labākais lēmums konkrētam bērnam.
43.
Šajā nozīmē “divpakāpju pārbaudei” kā savstarpējas uzticēšanās principa sargam nav nozīmes, atbildot uz jautājumu, vai EAO izpildi var atteikt, lai aizsargātu bērna intereses (
25
).
44.
Pirms pievērsties tam, vai bērna intereses varētu attaisnot atteikumu veikt nodošanu un kādi pasākumi šajā nozīmē jāveic izpildes iestādei un izsniegšanas iestādei, vispirms es īsumā apskatīšu, kā šīs pamattiesības tika aplūkotas Tiesas judikatūrā.
1. Bērna intereses saskaņā ar Tiesas judikatūru
45.
Bērna intereses literatūrā ir aprakstītas kā “viens no visamorfākajiem un vismazāk saprotamajiem juridiskajiem jēdzieniem” (
26
). Tādā pašā veidā citi zinātnieki ir strādājuši, lai noskaidrotu Hartas 24. pantā (
27
) paredzēto pienākumu precīzu raksturu, un uzsvēruši nepieciešamību sīkāk precizēt, kā tas ir jāizmanto Savienības tiesību aktos (
28
). Ko mēs zinām par bērna interesēm no Tiesas judikatūras?
46.
Tiesas spriedums lietā Piotrowski ir vienīgā lieta, kas konkrēti attiecās uz EAO sistēmu (
29
). Šī lieta attiecās uz iespēju izpildīt EAO, ja pieprasītā persona bija nepilngadīga. Tiesa uzsvēra, ka Direktīva 2016/800 (
30
) tika pieņemta, lai šādās situācijās aizsargātu bērna tiesības. Tajā ir paredzēti minimālie noteikumi, kas īpaši skar to bērnu procesuālās tiesības, uz kuriem attiecas EAO (
31
). Faktiski nepastāv automātisks atteikums izpildīt EAO, ja pieprasītā persona ir nepilngadīga, izņemot gadījumus, kad šī nepilngadīgā persona nav sasniegusi kriminālatbildības iestāšanās vecumu (
32
).
47.
Tomēr, manuprāt, šis lēmums maz palīdz tādās situācijās kā šī, ja bērns, kura tiesības ir aplūkotas, nav pati pieprasītā persona.
48.
Tomēr šis spriedums sasaucas ar Tiesas uzsvaru uz nepieciešamību veikt konkrētu attiecīgā bērna situācijas novērtējumu. Tas pats tika uzsvērts arī citās Savienības tiesību jomās. Piemēram, saistībā ar nepavadīta nepilngadīgā atgriešanu patvēruma teritorijā Tiesa konstatēja, ka “tikai vispārējs un padziļināts aplūkotā nepavadītā nepilngadīgā situācijas novērtējums ļauj identificēt “bērna intereses”” (
33
).
49.
Turklāt saistībā ar nepilngadīgas meitas tēva atgriešanas lēmumu Tiesa uzskaitīja ļoti konkrētus apstākļus, kas jāņem vērā, pieņemot atgriešanas lēmumu. Tie tostarp ir bērna vecums, bērna fiziskā un emocionāla attīstība, viņa emocionālo attiecību līmenis ar katru vecāku, kā arī risks, ka viņa nošķiršana no vecāka varētu ietekmēt šī bērna emocionālo līdzsvaru (
34
).
50.
Tiesa arī trešo valstu valstspiederīgo ģimenes atkalapvienošanās kontekstā konstatēja, ka, izvērtējot individuālu lēmumu, kas varētu ietekmēt bērnu, ir jāņem vērā viņa nepieciešamība regulāri uzturēt personiskas attiecības ar vecākiem (
35
). Iestādei, kas pieņem lēmumu, kas skar bērnu, jāņem vērā arī starp bērnu un viņa aizbildņiem pastāvošo emocionālo saišu intensitāte, kā arī tas, cik lielā mērā bērns ir atkarīgs no saviem aizbildņiem, ciktāl viņi uzņemas aizgādību un likumisko un finansiālo atbildību par bērnu (
36
).
51.
Vēl viens svarīgs apsvērums ir vecāku spēja uzņemties faktisko aizgādību pār bērnu (
37
) un bērna atkarība no vecākiem (
38
).
52.
Kopīgais šiem spriedumiem ir tas, ka, novērtējot bērna intereses, viņa situācijas noteikšana vienmēr ir pirmais solis jebkura lēmuma pieņemšanā, un jānosaka ir tieši konkrētā bērna situācija (
39
).
53.
Tas kaut ko izsaka par Hartas 24. panta 2. punktā noteikto prasību, saskaņā ar kuru bērna interesēm ir jābūt galvenajam apsvērumam, proti, ikreiz, kad tiek iesaistīti bērni, vispirms tiek novērtētas viņu intereses un vienmēr ir jāņem vērā konkrētā bērna situācija (
40
).
54.
Tikai pēc šāda novērtējuma kompetentās iestādes rīcībā ir pietiekama informācija, lai pieņemtu attiecīgo lēmumu – mūsu gadījumā par EAO izpildi.
55.
Vai bērna intereses kā primārais apsvērums nozīmē arī to, ka jebkurš valsts iestādes lēmums, kas tajās iejaucas, ir tieši aizliegts? Vai arī bērna intereses prasa, lai šīs intereses būtu līdzsvarotas ar citām sabiedrības interesēm, kas ir apdraudētas konkrētā gadījumā (
41
)?
56.
Kā es parādīšu nākamajā sadaļā, uzskatu, ka bērna intereses nav a priori absolūts šķērslis EAO izpildei. Tomēr tas ir diezgan liels šķērslis – es ieteikšu, ka tas ir pārāk liels šķērslis, kas būtu jāpārvar izpildes tiesu iestādei, kas šajā lietā lemj par EAO.
2. Kas izpildes tiesu iestādei būtu jāņem vērā, lemjot par bērna interesēm?
57.
Pirmkārt, EAO pamatlēmuma 1. panta 3. punkts attiecas ne tikai uz pieprasītajām personām, bet arī uz visām citām personām, kuras, iespējams, skar EAO (
42
). Nekas neliecina, ka šis noteikums pasargā tikai pieprasītās personas no viņu pamattiesību pārkāpuma. Turklāt, pat ja EAO pamatlēmumā nebūtu 1. panta 3. punkts, piemērojot Savienības tiesību aktus, tiek piemērotas arī Hartā ietvertās pamattiesības (
43
).
58.
Tādējādi izpildes tiesu iestādei neapšaubāmi ir pienākums pieņemt lēmumu, kas aizsargā GN bērnu intereses.
59.
Katrā ziņā pirmajam solim, kas attiecas uz bērna tiesībām, jābūt konkrētam un detalizētam attiecīgā bērna individuālās situācijas novērtējumam (
44
). Izpildes tiesu iestādei šī novērtējuma veikšanai ir jāņem vērā visa attiecīgā informācija.
60.
EAO darbībai ir svarīgi, ka šādas informācijas vākšana ietver (
45
) saziņu ar izsniegšanas tiesu iestādi saskaņā ar EAO pamatlēmuma 15. panta 2. punktu (
46
).
61.
Izskatāmajā lietā izpildes tiesu iestāde patiešām iesniedza papildinformācijas pieprasījumu izsniegšanas tiesu iestādei saskaņā ar EAO pamatlēmuma 15. panta 2. punktu. Tajā tika jautāts par ieslodzījuma apstākļiem Beļģijā mātēm ar maziem bērniem. Izsniegšanas tiesu iestāde neatbildēja uz šo jautājumu, bet gan pārvirzīja izpildes tiesu iestādi uz Beļģijas Federālo valsts dienestu (Tieslietu dienestu), kas ir atbildīgs par šiem jautājumiem. Izpildes tiesu iestāde neiesniedza nekādus papildjautājumus.
62.
Vai tā ir apmierinoša saziņas mehānisma izmantošana saskaņā ar EAO pamatlēmuma 15. panta 2. punktu?
63.
Noteikti nē.
64.
Tiesa vairākkārt ir uzsvērusi saziņas mehānisma starp abām tiesu iestādēm nozīmi EAO izpildē. Tā norādīja, ka tā ir lojālas sadarbības pienākuma izpausme, saskaņā ar kuru “dalībvalstis ar patiesu savstarpēju cieņu palīdz cita citai veikt Līgumos noteiktos uzdevumus” (
47
).
65.
Tas lika Tiesai secināt, ka abām tiesu iestādēm ir pilnībā jāizmanto EAO pamatlēmumā paredzētie instrumenti (
48
), piemēram, saziņas mehānisms saskaņā ar EAO pamatlēmuma 15. panta 2. punktu.
66.
Izskatāmajā lietā tas nozīmē, ka attiecīgajām tiesu iestādēm ir jāizmanto EAO pamatlēmuma 15. panta 2. punkts, lai izpildes tiesu iestāde būtu pietiekami informēta par situāciju, kāda sagaidītu GN un viņas bērnus Beļģijā.
67.
Šāda saziņas procesa laikā var sagaidīt, ka izsniegšanas tiesu iestāde sniegtu informāciju par ieslodzījuma apstākļiem mātēm ar maziem bērniem vai pastāvošajām alternatīvām. Tomēr ir arī iespējams, ka tā atsakās uzņemt GN bērnus. Iespējas ir bezgalīgas. Visa šī informācija ir svarīga, lai noteiktu, vai EAO izpilde attiecībā uz GN ir viņas bērnu interesēs.
68.
Svarīgs jautājums no izpildes tiesu iestādes viedokļa, it īpaši tādā lietā kā izskatāmā lieta, ir par to, kādas būs sekas, ja izsniegšanas tiesu iestāde ignorēs informācijas pieprasījumu. Vai tam vajadzētu izraisīt EAO automātisku neizpildi?
69.
Komisija tiesas sēdē apgalvoja, ka tieši šādām vajadzētu būt sekām, ja atbilde netiek sniegta saprātīgā termiņā (
49
).
70.
Es nepiekrītu, ka EAO pamatlēmumā būtu noteiktas automātiskas neizpildes sekas, ja netiek saņemta atbilde no izsniegšanas tiesu iestādes.
71.
Tomēr bērna intereses kā primārais apsvērums šeit izpaužas konkrēti. Ja izpildes iestāde nesaņem pietiekamu informāciju, kas tai ļautu pilnībā pārliecināties par to, ka EAO izpilde nebūtu pretrunā bērna interesēm, tai nodošana būtu jāatsaka.
72.
Šādā gadījumā bērna intereses patiešām radītu pārāk lielu šķērsli, kas būtu jāpārvar izpildes tiesu iestādei.
3. EAO pamatlēmumā ietvertie instrumenti nesodāmības novēršanai
73.
Liela daļa judikatūras, kas izskaidro bērna interešu nozīmi un ietekmi, ir izstrādāta patvēruma un migrācijas jomā. Lai gan tas ir noderīgi, lai noteiktu kritērijus, kas attiecas uz bērna interesēm, šajā tiesību jomā nepastāv nesodāmības risks.
74.
Tādējādi izskatāmā lieta aicina Tiesu saskaņot mērķi nodrošināt bērna intereses, kam vajadzētu būt galvenajam apsvērumam, ar mērķi izvairīties no nesodāmības, kas ir viens no galvenajiem EAO sistēmas mērķiem (
50
).
75.
Šīs lietas dalībnieki rakstveida apsvērumos un tiesas sēdē apsprieda citas iespējas, kā pievērsties bērna interesēm. Šo diskusiju mērķis bija atrast alternatīvu EAO izpildes atteikumam (un tādējādi novērst GN nesodāmību), vienlaikus nodrošinot bērna interešu aizsardzību.
76.
Lai gan jebkura jauna risinājuma ieviešana ir Savienības likumdevēja, nevis Tiesas kompetencē, uzskatu, ka EAO pamatlēmumā ir paredzēti daži instrumenti, kas ir noderīgi, lai risinātu tādas situācijas kā šī. Manuprāt, tie var mazināt nesodāmības risku, aizsargājot bērna intereses. Šo noteikumu vidū konkrēti ir EAO pamatlēmuma 23. panta 4. punkts, kā arī 4. panta 6. punkts un 5. panta 3. punkts.
a) Nodošanas atlikšana – EAO pamatlēmuma 23. panta 4. punkts
77.
Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa jautāja ne tikai to, vai EAO izpildi var atteikt, bet arī, vai to var atlikt.
78.
Lietas dalībnieki Tiesā apsprieda iespēju šajā lietā piemērot EAO pamatlēmuma 23. panta 4. punktu. Šajā noteikumā ir paredzēts: “Nodošanu izņēmuma gadījumā var uz laiku atlikt nopietnu humānu iemeslu dēļ, piemēram, ja ir pamatoti iemesli domāt, ka tas acīmredzami apdraudētu pieprasītās personas dzīvību vai veselību. [EAO] izpildei jānotiek iespējami drīz pēc tam, kad šie iemesli beidz pastāvēt. Izpildes tiesu iestāde par to nekavējoties informē izsniegšanas tiesu iestādi un vienojas par jaunu nodošanas dienu. Šajā gadījumā nodošana notiek 10 dienu laikā no dienas, par kuru panākta jaunā vienošanās.”
79.
Boloņas Apelācijas tiesas ģenerālprokurors uzskata, un to pašu tiesas sēdē apgalvoja arī Itālijas valdība, ka izpilde katrā ziņā nav jāatsaka, bet vienkārši jāatliek saskaņā ar EAO pamatlēmuma 23. panta 4. punktu līdz brīdim, kad bērns sasniedz augstāku brieduma pakāpi. Padome ierosināja, ka nopietnu risku bērnam dažos gadījumos varētu interpretēt kā nopietnu humānu iemeslu, kas attaisnotu EAO pamatlēmuma 23. panta 4. punkta piemērošanu.
80.
Tiesas sēdē Komisija nepiekrita un piebilda, ka šo noteikumu var izmantot tikai tad, kad lēmums par izpildi ir faktiski pieņemts.
81.
Neatkarīgi no tā, ka EAO pamatlēmuma 23. panta 4. punkts īpaši attiecas uz pieprasīto personu, manuprāt, tā izmantošana tādā gadījumā kā šajā lietā nav iespējama. Pašā tā tekstā ir atgādināts par nopietniem humāniem iemesliem un sniegti piemēri attiecībā uz acīmredzamām briesmām pieprasītās personas (nevis trešās personas) veselībai.
82.
Lietā E.D.L. Tiesa konstatēja, ka EAO pamatlēmuma 23. panta 4. punktu var izmantot, ja izpildes tiesu iestādei ir nopietni un pamatoti iemesli uzskatīt, ka “pieprasītās personas, kura ir smagi slima, nodošana pakļautu to reālam riskam, ka tai būtiski samazināsies paredzamais dzīves ilgums vai strauji, būtiski un neatgriezeniski pasliktināsies veselības stāvoklis” (
51
).
83.
Manuprāt, šī pieeja patiešām ir piemērota, lai to piemērotu pieprasītajai personai – lai gan nebūtu iemesla atteikt EAO izpildi, tā atlikšana ir nepieciešama pieprasītās personas stāvokļa dēļ.
84.
Izskatāmās lietas scenārijā bērna intereses ir nepieciešams apsvērums attiecībā uz personu, kas nav pati pieprasītā persona, proti, viņas bērniem. Ja pastāv draudi, ka viņu mātes nodošana var nopietni apdraudēt bērnus (piemēram, viņu veselību vai emocionālo attīstību), tam, manuprāt, bija jābūt svarīgam apsvērumam jau pirms lēmuma pieņemšanas par nodošanu.
85.
Pat ja mēs skatāmies tālāk par EAO pamatlēmuma 23. panta 4. punkta tekstu un iedomājamies, ka to varētu piemērot pieprasītās personas bērniem, gaidīšana, kamēr bērns sasniegs lielāku vecumu, kā ierosināja Itālijas valdība, neatbilstu humāno iemeslu standartam, kā Tiesa interpretējusi lietā E.D.L.
86.
Tas, manuprāt, izkropļotu EAO pamatlēmuma 23. panta 4. punkta mērķi.
87.
Tādējādi šajā lietā EAO pamatlēmuma 23. panta 4. punkta izmantošana nepalīdz.
b) EAO pamatlēmuma 4. panta 6. punkts
88.
EAO pamatlēmuma 4. panta 6. punkts ir vēl viena iespēja, ko izpildes tiesu iestādes varētu izmantot, ja tās konstatē, ka bērna interesēs ir gan mātes, gan bērna paturēšana izpildes dalībvalstī.
89.
Tā nodrošina izpildes tiesu iestādei iespēju neizpildīt EAO, kas izsniegts, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu vai piespiedu līdzekli, ja pieprasītā persona paliek izpildes dalībvalstī, ir izpildes dalībvalsts pilsonis vai rezidents un šī valsts apņemas izpildīt brīvības atņemšanas sodu vai piespiedu līdzekli.
90.
Šā noteikuma galvenais mērķis ir izpildes tiesu iestādei ļaut piešķirt īpašu nozīmi iespējai vairot pieprasītās personas sociālās reintegrācijas iespējas pēc pēdējai minētajai piespriestā soda izciešanas (
52
).
91.
Tomēr nav nekāda iemesla, kādēļ šo noteikumu nevajadzētu izmantot arī tam, lai aizsargātu bērna intereses, vienlaikus izvairoties no nesodāmības. EAO pamatlēmuma 4. panta 6. punkta piemērošana varētu būt labākais risinājums, ja kāda iemesla dēļ, kas saistīts ar attiecīgo bērnu, viņa vai viņas interesēs būtu nepamest izpildes dalībvalsti, tomēr vienlaikus būtu arī svarīgi, lai viņš vai viņa uzturētu ciešas un biežas attiecības ar savu māti (piemēram, situācijā, kad otrs vecāks vai plašāka ģimene dzīvo izpildes dalībvalstī).
92.
Iesniedzējtiesa norāda, ka Itālija ir transponējusi EAO pamatlēmuma 4. panta 6. punktu savos tiesību aktos, izvirzot nosacījumu, ka pieprasītajai personai ir vismaz piecus gadus jādzīvo Itālijā, lai tā varētu izmantot šo noteikumu.
93.
Tiesa uzskatīja, ka EAO pamatlēmuma 4. panta 6. punktā minētie termini “paliek” un “rezidents” ir autonomi Savienības tiesību jēdzieni, kurus dalībvalstis nevar definēt (
53
). Tiesa uzskata, ka šie jēdzieni “attiecas uz situācijām, kurās persona, par kuru ir izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis, vai nu faktiski dzīvo izpildes dalībvalstī, vai arī, pastāvīgi uzturoties noteiktu laiku šajā pašā valstī, ir ar to izveidojusi līdzīgas pakāpes saikni, kāda ir rezidentam.” (
54
)
94.
Tas uzliek iesniedzējtiesai pienākumu interpretēt savas valsts tiesības atbilstoši Tiesas sniegtajai autonomajai šo terminu interpretācijai, kas, šķiet, neuzliek prasību uzturēties valstī piecus gadus.
95.
Nenoliedzami, EAO pamatlēmuma 4. panta 6. punkts sniedz izpildes tiesu iestādei iespēju un neuzliek pienākumu izpildīt brīvības atņemšanas sodu izpildes dalībvalstī. Tomēr, ja runa ir par bērna interešu aizsardzību, šī iespēja var kļūt par pienākumu, ja izpildes tiesu iestāde konstatē, ka bērna interesēs ir nepamest izpildes dalībvalsti (
55
).
96.
Tādēļ, manuprāt, šis noteikums ir vēl viens procesuāls instruments, ar kuru izpildes tiesu iestāde var mazināt nesodāmības risku un saskaņot to ar bērna interesēm.
c) EAO pamatlēmuma 5. panta 3. punkts
97.
EAO pamatlēmuma 5. panta 3. punktā ir paredzēts, ka gadījumā, ja EAO ir izsniegts, lai sauktu pie atbildības personu, kas ir izpildes dalībvalsts pilsonis vai rezidents (
56
), nodošanu var pakļaut nosacījumam, ka personu pēc tās nopratināšanas nogādā atpakaļ izpildes dalībvalstī, lai izciestu brīvības atņemšanas sodu vai piespiedu līdzekli, kas tai piespriests izsniegšanas dalībvalstī.
98.
Iespējams, ka šis noteikums ir EAO pamatlēmuma 4. panta 6. punkta otrs aspekts, proti, neatkarīgi no tā, vai EAO ir izdots kriminālvajāšanai (kā 5. panta 3. punkta gadījumā) vai soda izpildei (4. panta 6. punkts), izpildes valsts rezidenti var gūt labumu no soda izciešanas savas dzīvesvietas dalībvalstī.
99.
5. panta 3. punkts attiecas uz situācijām, kad EAO tiek izsniegts kriminālvajāšanas nolūkos, kas šajā gadījumā tā nav. GN tika notiesāta Beļģijā, un EAO tika izsniegts tieši ar mērķi izpildīt brīvības atņemšanas sodu.
100.
Tomēr tiesas sēdē GN un Komisija paskaidroja, ka, tā kā GN sods tika piespriests aizmuguriski, Beļģijā pastāv atkārtotas lietas izskatīšanas iespēja, kas, pēc viņu domām, padarītu šo EAO arī par piemērotu kriminālvajāšanas vajadzībām.
101.
Šādā gadījumā EAO pamatlēmuma 5. panta 3. punkts ļautu izpildes tiesu iestādei noteikt, ka personas, kuras ir izpildes dalībvalsts pilsoņi vai rezidenti, tiek nodotas ar nosacījumu, ka šī persona pēc tam tiek atgriezta, lai izciestu brīvības atņemšanas sodu vai piespiedu līdzekli šajā dalībvalstī.
102.
Pirmkārt, lietas fakti rada šaubas par to, ka GN ir Itālijas rezidente. Tomēr šis vērtējums ir jāveic iesniedzējtiesai.
103.
Otrkārt, EAO pamatlēmuma 5. panta pirmais teikumā ir paredzēts, ka izpildes tiesu iestāde var izmantot šo iespēju. Tādējādi EAO pamatlēmuma 5. panta 3. punkts ir vēl viena iespēja, ko izpildes tiesu iestādes var izmantot, ja tās konstatē, ka bērna interesēs ir gan mātes, gan bērna paturēšana izpildes dalībvalstī.
104.
Tomēr, ņemot vērā faktu, ka EAO attiecībā uz GN ir izsniegts tieši tādēļ, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, es uzskatu, ka šo noteikumu izskatāmajā lietā nevar izmantot.
IV. Secinājumi
105.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1)
Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm 1. panta 3. punkts principā neliedz atteikt izpildīt EAO, kas izsniegts pret mazu bērnu māti, ja tas ir bērna interesēs.
2)
Šāds atteikums ir iespējams tikai tad, ja pēc bērna konkrētās situācijas noskaidrošanas un pēc saziņas mehānisma izmantošanas saskaņā ar EAO pamatlēmuma 15. panta 2. punktu izpildes iestādes rīcībā nav pietiekamas informācijas, kas ļautu tai pilnībā pārliecināties, ka EAO izpilde nebūtu pretrunā bērna interesēm.
3)
Nodošanas pagaidu atlikšana saskaņā ar EAO pamatlēmuma 23. panta 4. punktu nav iespējama citai personai, izņemot pieprasīto personu, un izņemot nopietnus humānus iemeslus, piemēram, ja ir acīmredzami apdraudēta pieprasītās personas dzīvība vai veselība.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Padomes Pamatlēmums 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (OV 2002, L 190, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes Pamatlēmumu 2009/299/TI (2009. gada 26. februāris), ar ko groza Pamatlēmumus 2002/584/TI, 2005/214/TI, 2006/783/TI, 2008/909/TI un 2008/947/TI, tādējādi stiprinot personu procesuālās tiesības un veicinot savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz aizmuguriskiem nolēmumiem (OV 2009, L 81, 24. lpp.) (turpmāk tekstā – “EAO pamatlēmums”).
(
3
)	Pieņēmusi Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā asambleja 1989. gada 20. novembrī (United Nations Treaty Series, 1577. sēj., 3. lpp.).
(
4
)	Tiesa ieviesa iespēju atteikt EAO izpildi ārpus situācijām, kas paredzētas EAO pamatlēmuma 3., 4. un 4.a pantā ar spriedumu, 2016. gada 5. aprīlis, Aranyosi un Căldăraru (C-404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198).
(
5
)	Jau pirms sprieduma lietā Aranyosi un Căldăraru valstu tiesas bija nobažījušās, ka, izpildot EAO, tās varētu pārkāpt pieprasītās personas pamattiesības, kas ir aizsargātas saskaņā ar ECPAK, un tādēļ tās vairākkārt uzdeva Tiesai prejudiciālus jautājumus. Tomēr šajās iepriekšējās lietās Tiesa neuzskatīja par nepieciešamu noteikt papildu iespējas atteikt nodošanu. Skat., piemēram, spriedumus, 2007. gada 3. maijs, Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261); 2013. gada 26. februāris, Melloni (C-399/11, EU:C:2013:107); un 2013. gada 30. maijs, F. (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358).
(
6
)	Spriedums, 2016. gada 5. aprīlis, Aranyosi and Căldăraru (C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 93. un 94. punkts).
(
7
)	Piezīme par nomenklatūru – termins “divpakāpju pārbaude” (two-step test) ir lietots ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumos lietā Gavanozov (C‑852/19, EU:C:2021:346, 42. zemsvītras piezīme). Eiropas Savienība Tiesa to ir saukusi arī par “pārbaudi divos posmos” (two-step examination) spriedumos, 2020. gada 17. decembris, Openbaar Ministerie (Izsniegšanas tiesu iestādes neatkarība) (C‑354/20 PPU un C‑412/20 PPU, EU:C:2020:1033, 53. punkts); 2022. gada 22. februāris, Openbaar Ministerie (Izsniegšanas dalībvalsts tiesību aktos noteikta tiesa) (C‑562/21 PPU un C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, 52., 54., 55., 62. un 66. punkts); un 2023. gada 31. janvāris, Puig Gordi u.c. (C‑158/21, EU:C:2023:57, 98. un 101. punkts). Šis pats termins tika izmantots arī ģenerāladvokāta A. Ranta [A. Rantos] secinājumos apvienotajās lietās Openbaar Ministerie (Izsniegšanas dalībvalsts tiesību aktos noteikta tiesa) (C‑562/21 PPU un C‑563/21 PPU, EU:C:2021:1019, 37., 38., 42. punkts un 41. zemsvītras piezīme); ģenerāladvokāta Ž. Rišāra Delatūra (J. Richard de la Tour) secinājumos lietā Puig Gordi u.c. (C‑158/21, EU:C:2022:573, 7., 88., 90., 92., 93., 97., 106., 108. punkts un 57. zemsvītras piezīme); un ģenerāladvokāta N. Emiliu (N. Emiliou) secinājumos lietā M.D. (C‑819/21, EU:C:2023:386, 3., 23., 26., 32., 33., 51., 67., 70. un 88. punkts un rezolutīvā daļa). Visbeidzot, tas ir ticis saukts arī par “pārbaudi divos posmos” (two-stage examination) ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa-Bordonas [M. Campos Sánchez-Bordona] secinājumos lietā E.D.L. (Uz slimību balstīts atteikuma pamats) (C‑699/21, EU:C:2022:955, 35. un 39. punkts).
(
8
)	Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 25. jūlijs, Generalstaatsanwaltschaft (Apcietinājuma apstākļi Ungārijā) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589, 62. punkts); 2018. gada 19. septembris, RO (C‑327/18 PPU, EU:C:2018:733, 42. punkts); un 2019. gada 15. oktobris, Dorobantu (C‑128/18, EU:C:2019:857, 52. un 55. punkts).
(
9
)	Spriedums, 2018. gada 25. jūlijs, Minister for Justice and Equality (Tiesu sistēmas nepilnības) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 61. un 68. punkts).
(
10
)	Spriedumi, 2020. gada 17. decembris, Openbaar Ministerie (Izsniegšanas tiesu iestādes neatkarība) (C‑354/20 PPU un C‑412/20 PPU, EU:C:2020:1033, 52. punkts); 2022. gada 22. februāris, Openbaar Ministerie (Izsniegšanas dalībvalsts tiesību aktos noteikta tiesa) (C‑562/21 PPU un C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, 50.–53. punkts); un 2023. gada 31. janvāris, Puig Gordi u.c. (C‑158/21, EU:C:2023:57, 97. un 98. punkts).
(
11
)	Nesenā lietā Tiesai tika uzdots jautājums par iespēju atteikt nodošanu saistībā ar iespējamu personas neaizskaramības un tiesību uz veselību aizskārumu (Hartas 3. un 35. pants). Tomēr šī lieta attiecās uz atšķirīgu situāciju, kurā šīs tiesības neapdraudēja sistēmiski vai vispārēji trūkumi izsniegšanas valstī attiecībā uz aizturēto personu tiesībām uz veselību, bet drīzāk iespēja, ka pati nodošana var nopietni pasliktināt pieprasītās personas veselību. Šādā kontekstā Tiesa neuzskatīja par nepieciešamu interpretēt EAO pamatlēmuma 1. panta 3. punktu, ņemot vērā Hartas 3. un 35. pantu. Skat. spriedumu, 2023. gada 18. aprīlis, E.D.L. (Uz slimību balstīts atteikuma pamats) (C‑699/21, EU:C:2023:295, 54. punkts).
(
12
)	Šādu pašu secinājumu var panākt, ievērojot ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa-Bordonas pieeju, kurš konstatēja, ka, lai gan Hartas 3. pants (tiesības uz personas neaizskaramību) var tikt izmantots saistībā ar pieprasīto personu, nodošanas atteikums būtu attaisnojams tikai saskaņā ar “divpakāpju pārbaudi”. Skat. ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa-Bordonas secinājumus lietā E.D.L. (Uz slimību balstīts atteikuma pamats) (C‑699/21, EU:C:2022:955, 58. un 59. punkts).
(
13
)	Šī principa apstiprinājumam skat. ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa-Bordonas secinājumus lietā Presidente del Consiglio dei Ministri u.c. (EAO, kas izsniegts attiecībā uz trešās valsts pilsoni) (C‑700/21, EU:C:2022:995, 55. un 56. punkts) (kuros viņš konstatē, ka tiesības uz ģimenes dzīvi nevar būt svarīgākas par brīvības atņemšanas soda izpildi). Turklāt nekārtību vai noziedzības novēršana ir uzskaitīta kā viena no iespējamām sabiedrības interesēm, kas var attaisnot iejaukšanos tiesībās uz ģimenes dzīvi, kas paredzētas Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 8. panta 2. punktā. Eiropas Cilvēktiesību tiesa (turpmāk tekstā – “ECT”), piemēram, ECT 2014. gada 23. oktobra spriedumā lietā Vintman pret Ukrainu (CE:ECHR:2014:1023JUD002840305, 78. punkts) nolēma, ka ieslodzītā nošķiršana no viņu ģimenes ir viņu ieslodzījuma neizbēgamas sekas. Savukārt ECPAK 8. panta pārkāpums tika konstatēts situācijā, kad ieslodzītie tika nosūtīti uz ieslodzījuma vietu koloniju tūkstošiem kilometru attālumā no savām ģimenēm. Skat. ECT spriedumu, 2013. gada 25. jūlijs, Khodorkovskiy un Lebedev pret Krieviju (CE:ECHR:2013:0725JUD001108206, 850. punkts).
(
14
)	Skat. Hartas 52. panta 1. punktu. Skat. arī, piemēram, ECT spriedumu, 2022. gada 27. septembris, Otite pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:2022:0927JUD001833919, 39. punkts) (kur tā konstatēja, ka, izvērtējot, vai iejaukšanās ar ECPAK 8. pantu aizsargātajās tiesībās bija nepieciešama demokrātiska sabiedrībā un samērīga ar izvirzīto leģitīmo mērķi, līgumslēdzējām valstīm ir noteikta novērtējuma brīvība).
(
15
)	Standarta formula, ko Tiesa izmanto visos savos spriedumos, kuros tā interpretē EAO mehānismu, ir tāda, ka “īpaši attiecībā uz brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, ar savstarpējas uzticēšanās principu katrai no šīm valstīm ir noteikts pienākums uzskatīt, izņemot ārkārtas apstākļus, ka visas pārējās dalībvalstis ievēro Savienības tiesības, it īpaši šajās tiesībās atzītās pamattiesības”. Skat., piemēram, spriedumus, 2018. gada 25. jūlijs, Generalstaatsanwaltschaft (Apcietinājuma apstākļi Ungārijā) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589, 49. punkts); 2018. gada 25. jūlijs, Minister for Justice and Equality (Tiesu sistēmas nepilnības) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 36. punkts); 2019. gada 15. oktobris, Dorobantu (C‑128/18, EU:C:2019:857, 46. punkts); 2022. gada 22. februāris, Openbaar Ministerie (Izsniegšanas dalībvalsts tiesību aktos noteikta tiesa) (C‑562/21 PPU un C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, 40. punkts); 2023. gada 31. janvāris, Puig Gordi u.c. (C‑158/21, EU:C:2023:57, 93. punkts); un 2023. gada 18. aprīlis, E.D.L. (Uz slimību balstīts atteikuma pamats) (C‑699/21, EU:C:2023:295, 30. punkts).
(
16
)	Šai informācijai tiesas uzmanību var pievērst persona, kas iebilst pret nodošanu, vai arī tā var būt informācija, kas jau ir tiesas rīcībā, kā, piemēram, noteikušas citas struktūras. Piemēram, lietā Aranyosi un Căldăraru izpildes iestādei bija aizdomas par apcietinājuma apstākļiem Ungārijā un Rumānijā, pamatojoties uz iepriekšējiem ECT atzinumiem un ziņojumu, ko izdevusi Eiropas Komiteja spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas rīcības vai soda novēršanai. Skat. spriedumu, 2016. gada 5. aprīlis, Aranyosi un Căldăraru (C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 43., 44. un 59.–61. punkts).
(
17
)	Skat., piemēram, Padomes Pamatlēmumu 2008/947/TI (2008. gada 27. novembris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu tādiem spriedumiem un probācijas lēmumiem, kuri paredzēti probācijas pasākumu un alternatīvu sankciju uzraudzībai (OV 2008, L 337, 102. lpp.); Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2014/41/ES (2014. gada 3. aprīlis) par Eiropas izmeklēšanas rīkojumu krimināllietās (OV 2014, L 130, 1. lpp.).
(
18
)	Spriedums, 2021. gada 13. janvāris, MM (C‑414/20 PPU, EU:C:2021:4, 61. punkts).
(
19
)	Skat., piemēram, spriedumu, 2020. gada 17. decembris, Generalstaatsanwaltschaft Hamburg (C‑416/20 PPU, EU:C:2020:1042, 55. punkts) (kur Tiesa nosprieda, ka pēc nodošanas attiecīgā persona var vērsties izsniegšanas dalībvalsts tiesās par jebkuriem iespējamiem Savienības tiesību aktu pārkāpumiem, attiecīgajā gadījumā – par personas procesuālajām tiesībām kriminālprocesā). Šo pašu argumentu esmu minējusi jau agrāk ģenerāladvokātes T. Ćapetas secinājumos apvienotajās lietās Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana) (C‑514/21 un C‑515/21, EU:C:2022:848, 117. un 135. punkts).
(
20
)	Interesanti ir novērot, kā Tiesai tiesas sēdē atgādināja Padome, ka P. Araniosi bija arī nepilngadīga bērna tēvs. Tomēr viņa nodošana nekad netika apšaubīta, pamatojoties uz iespējamu viņa tiesību uz ģimenes dzīvi pārkāpumu, bet tikai pamatojoties uz iespējamu necilvēcīgas un pazemojošas izturēšanās aizlieguma pārkāpumu.
(
21
)	Spriedums, 2019. gada 26. marts, SM (Bērns, kas nodots aizbildnībā saskaņā ar Alžīrijas kafala sistēmu) (C‑129/18, EU:C:2019:248, 67. punkts).
(
22
)	Saskaņā ar Paskaidrojumiem attiecībā uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartu (OV 2007, C 303, 17. lpp.) Hartas 24. pants ir balstīts uz Ņujorkas Konvenciju par bērna tiesībām, kas parakstīta 1989. gada 20. novembrī un kuru ratificējušas visas dalībvalstis, it īpaši tās 3., 9., 12. un 13. pantu. Līdz ar to šī konvencija ir svarīga Hartas 24. panta interpretācijai. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 14. decembris, Stolichna obshtina, rayon Pancharevo (C‑490/20, EU:C:2021:1008, 63. punkts). Bērna tiesības ir minētas arī LES 3. panta 3. punktā kā viens no mērķiem, ko Eiropas Savienība veicina.
(
23
)	Spriedums, 2021. gada 11. marts, État belge (Nepilngadīga bērna vecāka atgriešana) (C‑112/20, EU:C:2021:197, 36. un 38. punkts).
(
24
)	Izņemot gadījumus, kad viņi paši ir pakļauti nodošanai, kas ir iespējama, tiklīdz viņi sasniedz kriminālatbildības vecumu. Tāda bija situācija spriedumā, 2018. gada 23. janvāris, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27).
(
25
)	Visi šīs tiesvedības dalībnieki, izņemot Ungārijas valdību un Padomi, arī uzskatīja, ka uz iesniedzējtiesas pirmo jautājumu ir jāatbild veidā, kas nedaudz atšķiras no “divpakāpju pārbaudes”.
(
26
)	Smyth, C. “The best interests of the child in the expulsion and first-entry jurisprudence of the European Court of Human Rights: How principled is the Court’s use of the principle?”European Journal of Migration and Law, 17(1). sēj., 2015, 70. lpp., skat. 71. lpp.
(
27
)	Goldner-Lang, I. “Chapter 31: The child’s best interests as a gap filler and expander of EU law in internal situations” No: Ziegler, K.S., Neuvonen, P.J., Moreno-Lax, V. (red.), Research Handbook on General Principles in EU Law. Constructing Legal Orders in Europe, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2022.
(
28
)	Klaassen M. un Rodrigues, P.,“The best interests of the child in EU family reunification law: A plea for more guidance on the role of Article 24(2) of the Charter”European Journal of Migration and Law, 19(2). sēj., 2017, 191. lpp.
(
29
)	Spriedums, 2018. gada 23. janvāris, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27).
(
30
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2016/800 (2016. gada 11. maijs) par procesuālajām garantijām bērniem, kuri ir aizdomās turētie vai apsūdzētie kriminālprocesā (OV 2016, L 132, 1. lpp.).
(
31
)	Konkrētāk, šīs direktīvas 17. pantā ir noteikts, ka vairākas bērniem, kas ir aizdomās turētie vai apsūdzētie valsts kriminālprocesā, atzītās tiesības no to apcietināšanas brīža izpildes dalībvalstī mutatis mutandis ir piemērojamas bērniem, uz kuriem attiecas EAO. Spriedums, 2018. gada 23. janvāris, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, 36. punkts).
(
32
)	Spriedums, 2018. gada 23. janvāris, Piotrowski (C-367/16, EU:C:2018:27, 38. punkts). Jāpiebilst, ka kriminālatbildības slieksnis katrā ziņā ir obligāts EAO neizpildīšanas pamats saskaņā ar EAO pamatlēmuma 3. panta 3. punktu.
(
33
)	Spriedums, 2021. gada 14. janvāris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nepavadīta nepilngadīgā atgriešana) (C-441/19, EU:C:2021:9, 46. punkts).
(
34
)	Spriedums, 2021. gada 11. marts, État belge (Nepilngadīgas personas vecāka atgriešana) (C‑112/20, EU:C:2021:197, 27. punkts); spriedums, 2017. gada 10. maijs, Chavez-Vilchez u.c. (C‑133/15, EU:C:2017:354, 70. un 71. punkts).
(
35
)	Spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, État belge (Ģimenes atkalapvienošanās – nepilngadīgs bērns) (C‑133/19, C‑136/19 un C‑137/19, EU:C:2020:577, 34. punkts). Skat. arī spriedumu, 2012. gada 6. decembris, O u.c. (C‑356/11 un C‑357/11, EU:C:2012:776, 76. punkts).
(
36
)	Spriedums, 2019. gada 26. marts, SM (Bērns, kas nodots aizbildnībā saskaņā ar Alžīrijas kafala sistēmu) (C‑129/18, EU:C:2019:248, 69. punkts).
(
37
)	Ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumi lietā Chavez-Vilchez u.c. (C‑133/15, EU:C:2016:659, 101. punkts).
(
38
)	Spriedums, 2017. gada 10. maijs, Chavez-Vilchez u.c. (C‑133/15, EU:C:2017:354, 70. punkts).
(
39
)	Tas ir papildu arguments, kāpēc nevar piemērot “divpakāpju pārbaudi”. Tā nav piemērota, jo tās pirmajā posmā tiktu izlaists konkrēts bērna interešu novērtējums un tā vietā tiktu pievērsta uzmanība sistēmiskiem vai vispārējiem trūkumiem izsniegšanas dalībvalstī. Konstatējot, ka šādu trūkumu nav, kā tas acīmredzami ir šajā gadījumā, izpildes tiesu iestāde nemaz nevarētu novērtēt konkrēto bērna situāciju. Tieši šis novērtējums ir galvenais, lai noteiktu bērna intereses.
(
40
)	Kā norādījis Kardona Lorenss [Cardona Llorens], bērna intereses ir nenoteikts, bet ne diskrecionārs jēdziens: “Lai pieņemtu vienu un to pašu lēmumu, piecu dažādu bērnu interešu izvērtēšanai un noteikšanai vajadzētu likt mums pieņemt piecus dažādus lēmumus (ņemot vērā, ka nav divu vienādu bērnu vienādos apstākļos un vienādā situācijā). Taču viena bērna interešu izvērtēšanai un noteikšanai, ko individuāli veic pieci pieaugušie, būtu jānoved pie tāda paša rezultāta.” Skat. Cardona Llorens, J. “Presentation of General Comment No. 14: strengths and limitations, points of consensus and dissent emerging in the drafting”, no: The best interests of the child – A dialogue between theory and practice (Eiropas Padome, 2016), 12. lpp. Pieejams vietnē < https://rm.coe.int/1680657e56>.
(
41
)	Diskusijai par šo jautājumu skat. Lonardo, L. “The best interests of the child in the case-law of the Court of Justice of the European Union”. Maastricht Journal of European and Comparative Law, 29(5). sēj., 2022, 596. lpp., skat. 598. lpp. Diskusijai par bērna interesēm kā “aizsardzības principu”, saskaņā ar kuru būtu jāinterpretē citi Savienības tiesību instrumenti, skat. Frasca, E., un Carlier, J.Y. “The best interests of the child in ECJ asylum and migration case-law: Towards a safeguard principle for the genuine enjoyment of the substance of children’s rights?”, Common Market Law Review, 60. sēj., 2023, 345. lpp.
(
42
)	Arī Komisija tiesas sēdē ieņēma šādu nostāju.
(
43
)	Spriedums, 2013. gada 26. februāris, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, 21. punkts). Saistībā ar Hartas 24. pantu skat. spriedumu, 2013. gada 6. jūnijs, MA u.c. (C‑648/11, EU:C:2013:367, 59. punkts).
(
44
)	Gan Itālijas valdība, gan Komisija tiesas sēdē uzsvēra, ka tas varētu ietvert arī sociālo pakalpojumu iekļaušanu izpildes dalībvalstī vai saziņu ar tiem, kas atrodas izsniegšanas dalībvalstī.
(
45
)	Izpildes tiesu iestādei ir jāsavāc visa turpmāk būtiskā informācija, piemēram, par citām bērna ģimenes attiecībām, it īpaši ar otro vecāku, un tā var ietvert sociālo dienestu vai citu attiecīgo iestāžu iesaistīšanos, kuru rīcībā ir informācija par konkrēto bērnu.
(
46
)	Faktiski no lietas faktiem šķiet, ka EAO izsniegšanas brīdī izsniegšanas tiesu iestāde pat nezināja, ka GN ir bērns.
(
47
)	Piemēram, spriedumā, 2022. gada 22. februāris, Openbaar Ministerie (Izsniegšanas dalībvalsts tiesību aktos noteikta tiesa) (C‑562/21 PPU un C‑563/21 PPU, EU:C:2022:100, 48. punkts); 2023. gada 31. janvāris, Puig Gordi u.c. (C‑158/21, EU:C:2023:57, 131. punkts); un 2023. gada 18. aprīlis, E.D.L. (Uz slimību balstīts atteikuma pamats) (C‑699/21, EU:C:2023:295, 46. punkts).
(
48
)	Spriedums, 2023. gada 18. aprīlis, E.D.L. (Uz slimību balstīts atteikuma pamats) (C‑699/21, EU:C:2023:295, 46. punkts).
(
49
)	To apgalvoja arī Boloņas Apelācijas tiesas ģenerālprokurors, kā arī Itālijas un Nīderlandes valdības.
(
50
)	It īpaši skat. 25. pantu Padomes Pamatlēmumā 2008/909/TI (2008. gada 27. novembris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā (OV 2008, L 327, 27. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatlēmums 2008/909/TI”). Skat. arī spriedumu, 2023. gada 31. janvāris, Puig Gordi u.c. (C‑158/21, EU:C:2023:57, 141. punkts).
(
51
)	Spriedums, 2023. gada 18. aprīlis, E.D.L. (Uz slimību balstīts atteikuma pamats) (C‑699/21, EU:C:2023:295, 42. punkts).
(
52
)	Spriedumi, 2017. gada 29. jūnijs, Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, 21. punkts); un 2012. gada 5. septembris, Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, 32. punkts).
(
53
)	Spriedums, 2008. gada 17. jūlijs, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, 41. un 43. punkts). Šajā spriedumā Tiesa neļāva dalībvalstīm piešķirt šiem terminiem plašāku nozīmi, nekā tas ir paredzēts Savienības tiesībās.
(
54
)	Spriedums, 2008. gada 17. jūlijs, Kozlowski (C‑66/08, EU:C:2008:437, 46. punkts).
(
55
)	Jāpiebilst, ka šī iespēja ir pieejama arī dalībvalstīm saskaņā ar Pamatlēmumu 2008/909/TI.
(
56
)	Jāņem vērā, ka atšķirībā no EAO pamatlēmuma 4. panta 6. punkta šis noteikums neietver personas, kas paliek izpildes dalībvalstī.