62023CJ0767
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
2026. gada 24. martā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LESD 267. pants – Pēdējās instances valsts tiesu pienākuma iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tvērums – Izņēmumi no šī pienākuma – Pienākums pamatot šo izņēmumu konkrētu piemērošanu – Valsts tiesiskais regulējums, ar ko pēdējās instances valsts tiesai ir piešķirta iespēja noraidīt prasības, norādot kopsavilkuma veidā sniegtu pamatojumu – Nosacījumi, kas jāizpilda, lai pamatotu atteikumu iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu
Lietā C‑767/23 [Remling] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Valsts padomes Administratīvo strīdu nodaļa, Nīderlande) iesniegusi ar 2023. gada 13. decembra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts tajā pašā dienā, tiesvedībā
A. M.
pret
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid,
TIESA (virspalāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], priekšsēdētāja vietnieks T. fon Danvics [T. von Danwitz], palātu priekšsēdētāji F. Biltšens [F. Biltgen], K. Jirimēe [K. Jürimäe], M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún] un J. Pasers [J. Passer], tiesneši S. Rodins [S. Rodin], J. Regans [E. Regan], D. Gracijs [D. Gratsias], M. Gavalecs [M. Gavalec] (referents), Z. Čehi [Z. Csehi], S. Žervazonī [S. Gervasoni] un N. Fengers [N. Fenger],
ģenerāladvokāte: T. Čapeta [T. Ćapeta],
sekretāre: A. Lamote [A. Lamote], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 4. marta tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
A. M. vārdā – E. C. Gelok, advokāte,
–
Nīderlandes valdības vārdā – M. K. Bulterman un J. Langer, pārstāvji,
–
Vācijas valdības vārdā – R. Kanitz, pārstāvis,
–
Itālijas valdības vārdā – S. Fiorentino, pārstāvis,
–
Somijas valdības vārdā – A. Laine un M. Pere, pārstāves,
–
Eiropas Komisijas vārdā – F. Ronkes Agerbeek un C. Urraca Caviedes, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2025. gada 26. jūnija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 267. panta trešo daļu, lasot to kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. panta otro daļu.
2
Šis lūgums iesniegts tiesvedībā starp trešās valsts valstspiederīgo A. M. un Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (tieslietu un drošības valsts sekretārs, Nīderlande; turpmāk tekstā – “valsts sekretārs”) par pēdējā minētā atteikumu izsniegt A. M. uzturēšanās atļauju.
Atbilstošās tiesību normas
3
2000. gada 23. novembraVreemdelingenwet 2000 (2000. gada Ārvalstnieku likums; Stb. 2000, Nr. 495; turpmāk tekstā – “Ārvalstnieku likums”) 91. panta 2. punktā noteikts:
“Ja Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State [(Valsts padomes Administratīvo strīdu nodaļa, Nīderlande)] uzskata, ka izvirzītais iebildums nevar būt pamats atcelšanai, tā nolēmuma pamatojumā var aprobežoties ar šo konstatējumu.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
4
A. M. – Marokas valstspiederīgais, kura laulātā un bērni dzīvo Nīderlandē un ir Nīderlandes pilsoņi, – valsts sekretāram iesniedza pieteikumu izsniegt uzturēšanās atļauju, kas ir spēkā visā Eiropas Savienības teritorijā. Ar 2019. gada 8. oktobra lēmumu šis pieteikums tika noraidīts, pamatojoties uz to, ka A. M. jau bija uzturēšanās atļauja Spānijā.
5
Pēc tam, kad A. M. par šo lēmumu bija iesniedzis sūdzību, kura tika noraidīta ar valsts sekretāra 2020. gada 19. maija lēmumu, viņš par pēdējo minēto lēmumu iesniedza pieteikumu rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Utrehtā, Nīderlande).
6
Ar 2021. gada 5. marta spriedumu šī tiesa noraidīja šo pieteikumu, pamatojoties uz to, ka saskaņā ar 2017. gada 10. maija spriedumu Chavez‑Vilchez u.c. (C‑133/15, EU:C:2017:354) A. M., lai saņemtu pieprasīto uzturēšanās atļauju, bija jāpierāda, ka viņa bērniem nav uzturēšanās atļaujas Spānijā vai ka viņi to nevar saņemt.
7
A. M. par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Valsts padomes Administratīvo strīdu nodaļa), kas ir iesniedzējtiesa. Šajā apelācijas sūdzībā A. M. vispirms apstrīd to, kā rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vieta Utrehtā) ir interpretējusi 2017. gada 10. maija spriedumu Chavez‑Vilchez u.c. (C‑133/15, EU:C:2017:354), un atsaucas uz atvasinātajām uzturēšanās tiesībām saskaņā ar LESD 20. pantu, kā tas ir interpretētas it īpaši šajā spriedumā. Turpinot – viņš pirmās instances tiesai pārmet, ka tā nav vērsusies Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. pantu, neraugoties uz atšķirībām valsts judikatūrā attiecībā uz pierādīšanas pienākumu saistībā ar šīm atvasinātajām uzturēšanās tiesībām. Visbeidzot viņš iesniedzējtiesā atkārto savu lūgumu vērsties Tiesā saskaņā ar šo tiesību normu.
8
Iesniedzējtiesa uzskata, ka atbilde uz A. M. uzdoto jautājumu par Savienības tiesību interpretāciju skaidri izriet no Tiesas judikatūras. Tātad saskaņā ar judikatūru, kas izriet no 1982. gada 6. oktobra sprieduma Cilfit (283/81, EU:C:1982:335) un 2021. gada 6. oktobra sprieduma Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799), šī tiesa uzskata, ka tai nav pienākuma iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu un ka pamatlietu tā var izlemt, kopsavilkuma veidā pamatojot savu nolēmumu šādi:
“Apelācijas sūdzība neizraisa [pirmās instances tiesas] nolēmuma atcelšanu. Šim konstatējumam nav nepieciešams papildu pamatojums.
Proti, apelācijas sūdzības rakstā nav ietverts neviens jautājums, uz kuru būtu jāatbild tiesību vienotības, tiesību attīstības vai tiesību aizsardzības tiesā interesēs vispārējā nozīmē (Ārvalstnieku likuma 91. panta 2. punkts).”
9
Ārvalstnieku likuma 91. panta 2. punktā paredzētā iespēja norādīt pamatojumu kopsavilkuma veidā atspoguļojot līdzsvaru, kādu Nīderlandes likumdevējs, pieņemot šo likumu, vēlējies panākt starp vēlmi padarīt vispārēji pieejamu iespēju iesniegt apelācijas sūdzību visās lietās, kas attiecas uz ārvalstnieku tiesībām, un nepieciešamību ļaut iesniedzējtiesai koncentrēt savu pārbaudi uz jautājumiem, uz kuriem jāatbild tiesību vienotības, tiesību attīstības vai tiesību aizsardzības tiesā vispārējā nozīmē.
10
Iesniedzējtiesa uzsver, ka pamatot savus lēmumus kopsavilkuma veidā tā tostarp varot tad, ja tiesvedībā tajā izvirzītie pamati ir neiedarbīgi vai ja ar tiem tiek vienīgi apstrīdēta tās pastāvīgās judikatūras piemērošana pirmās instances tiesā un nav skaidri norādīts nedz tas, kādā ziņā šī piemērošana būtu kļūdaina vai nepilnīga, nedz arī tas, kāpēc no tās būtu jāatkāpjas. Šādos gadījumos nekādas intereses neprasot detalizēti atkārtot judikatūras risinājumus, kas nav nopietni apstrīdēti. Turklāt tas, ka nav pamata atcelt pirmās instances tiesas spriedumu un nav jautājumu par tiesību vienotību, tiesību attīstību vai tiesību aizsardzību tiesā, vispārīgi nozīmējot, ka nepastāv jautājumi par Savienības tiesību interpretāciju, kuru dēļ būtu jāiesniedz lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu.
11
Iesniedzējtiesa uzskata, ka pat kopsavilkuma veidā sniegta pamatojuma gadījumā attiecīgajai personai ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, jo katru ar ārvalstnieku tiesībām saistītu lietu rūpīgi un detalizēti pārbauda pirmās instances tiesa, kurā trešo valstu valstspiederīgie un viņu padomdevēji tostarp var rakstveidā izklāstīt savus pamatus un paust mutvārdu apsvērumus uz sacīkstes principu balstītā procesā. Šī tiesa visos gadījumos pasludinot spriedumu, kurā sniegts pilnīgs pamatojums. Savukārt iesniedzējtiesa vienmēr pilnībā izvērtējot apelācijas sūdzību pēc būtības, pat ja tas neizriet no tās sprieduma pamatojuma, kas sniegts kopsavilkuma veidā.
12
Šī tiesa arī norāda, ka laikposmā no 2020. līdz 2023. gadam ārvalstnieku tiesību jomā specializētā palāta ir pasludinājusi 11047 spriedumus pēc būtības un no tiem 85 % tika pamatoti kopsavilkuma veidā. Šajā ziņā tā norāda, ka Savienības tiesībām ir arvien lielāka ietekme uz ārvalstnieku tiesībām, un atzīmē, ka apelācijas tiesvedībās ir izteikti daudzi pieprasījumi par to, lai tiktu iesniegti lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu, un dažiem nav tiem nekāda pamatojuma. Ņemot vērā šo situāciju, būtu laikietilpīgi pamatot atteikumu uzdot prejudiciālus jautājumus, ņemot vērā izņēmumus, kurus Tiesa ir izstrādājusi 1982. gada 6. oktobra spriedumā Cilfit (283/81, EU:C:1982:335, 21. punkts) un no kuriem izriet, ka valsts tiesa, kuras nolēmumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem nevar pārsūdzēt (turpmāk tekstā – “valsts tiesa, kuras nolēmumus nevar pārsūdzēt”) un kurā ierosināts Savienības tiesību jautājums, ir atbrīvota no pienākuma vērsties Tiesā LESD 267. panta trešās daļas izpratnē, ja tā ir konstatējusi, ka ierosinātais jautājums nav nozīmīgs, ja Tiesa attiecīgo Savienības tiesību normu jau ir interpretējusi vai ja pareiza Savienības tiesību interpretācija ir tik acīmredzama, ka nerodas nekādas saprātīgas šaubas (turpmāk tekstā – “trīs Cilfit izņēmumi”).
13
Iesniedzējtiesa piebilst, ka, pamatodama savu nolēmumu kopsavilkuma veidā, tā piekrīt pirmajā instancē pieņemtā nolēmuma rezolutīvajai daļai, tomēr ne vienmēr pārņem visu tā pamatojumu. Šajā ziņā tā precizē, ka tā varot nonākt pie tāda paša rezultāta, kādu ir pieņēmusi pirmās instances tiesa, bet balstoties uz citiem motīviem. Tādējādi tā varot izmantot kopsavilkuma veidā sniegtu pamatojumu, kad šī tiesa ir noraidījusi lūgumu uzdot prejudiciālus jautājumus, pienācīgi nepamatojot savu nolēmumu, vai pat tad, kad tā šādu lūgumu nav izskatījusi.
14
Iesniedzējtiesa, it īpaši atsaucoties uz ECT 2018. gada 24. aprīļa spriedumu Baydar pret Nīderlandi (CE:ECHR:2018:0424JUD005538514), uzskata, ka tai Ārvalstnieku likuma 91. panta 2. punktā atzītā iespēja norādīt kopsavilkuma veidā sniegtu pamatojumu atbilst vispārējam pienākumam norādīt pamatojumu, kurš izriet no Hartas 47. panta pirmās daļas, kā arī no 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 6. panta 1. punkta. Līdz ar to tā neuzskata par nepieciešamu uzdot Tiesai jautājumu par šo aspektu.
15
Tomēr iesniedzējtiesa norāda – no 2021. gada 6. oktobra sprieduma Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799) 51. punkta izriet, ka no valsts tiesas, kuras nolēmumus nevar pārsūdzēt un kura uzskata, ka tā ir atbrīvota no pienākuma vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, nolēmuma ir jāizriet vai nu tam, ka izvirzītajam Savienības tiesību jautājumam nav nozīmes, lai atrisinātu tajā izskatāmo strīdu, vai tam, ka attiecīgās Savienības tiesību normas interpretācija ir balstīta uz Tiesas judikatūru, vai arī, ja šādas judikatūras nav, tam, ka Savienības tiesību interpretācija tiesai, kuras nolēmumus nevar pārsūdzēt, ir tik acīmredzama, ka nerodas nekādas saprātīgas šaubas. Līdz ar to rodoties jautājums, vai iespēja pamatot šādu nolēmumu kopsavilkuma veidā ir saderīga ar LESD 267. panta trešo daļu, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. pantu, gadījumā, kad kāds minētajā tiesā izskatāmas lietas dalībnieks lūdz, lai tiktu iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tai it īpaši rodas jautājums, vai šajā situācijā tai ir detalizēti jāpamato iemesli, kuru dēļ tai nav pienākuma iesniegt šādu lūgumu, tostarp precizējot, kurš no trim Cilfit izņēmumiem ir piemērojams.
16
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda – no 2021. gada 6. oktobra sprieduma Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799) 61.–65. punkta izriet, ka tad, kad valsts tiesa, kuras nolēmumus nevar pārsūdzēt, prasību atzīst par nepieņemamu tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar tajā notiekošo tiesvedību, tā var atturēties vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu un tai nav pienākuma norādīt minētā sprieduma 51. punktā paredzēto pamatojumu. Iesniedzējtiesai rodas jautājums, vai šo risinājumu varētu attiecināt uz gadījumu, kad, lai gan prasība ir pieņemama, tiesa, kurā ir celta prasība, tādu iemeslu dēļ, kas saistīti ar tajā notiekošo tiesvedību, savu nolēmumu pamato kopsavilkuma veidā.
17
Šajos apstākļos Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Valsts padomes Administratīvo strīdu nodaļa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [LESD] 267. panta trešā daļa, skatot to kopsakarā ar [Hartas] 47. panta otro daļu, jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā [Ārvalstnieku likuma] 91. panta 2. punkts, saskaņā ar kuru Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Valsts padomes Administratīvo strīdu nodaļa) kā valsts tiesa, kuras nolēmumus nevar pārsūdzēt, var lemt par jautājumu par Savienības tiesību interpretāciju, ko izvirzījis kāds lietas dalībnieks – neatkarīgi no tā, vai līdz ar šo jautājumu ir izteikts tiešs pieprasījums iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu –, pamatodama savu lēmumu kopsavilkuma veidā un šajā pamatojumā nenorādīdama, kurš no trim izņēmumiem no tās pienākuma iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ir piemērojams attiecīgajā gadījumā?”
Par prejudiciālo jautājumu
18
Ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai LESD 267. panta trešā daļa, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. panta otro daļu, jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru valsts tiesa, kuras nolēmumus nevar pārsūdzēt, var lemt par jautājumu par Savienības tiesību normas interpretāciju vai spēkā esību, ko izvirzījis kāds lietas dalībnieks – neatkarīgi no tā, vai līdz ar šo jautājumu ir izteikts tiešs pieprasījums iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu –, pamatodama savu lēmumu kopsavilkuma veidā un nenorādīdama, kurš no trim Cilfit izņēmumiem ir piemērojams konkrētajā lietā.
19
Jāatgādina, ka LESD 267. pantā paredzētā prejudiciālā nolēmuma procedūra ir ar Līgumiem izveidotās tiesu sistēmas stūrakmens. Ar to ir izveidots tiesnešu dialogs starp Tiesu un dalībvalstu tiesām, kura mērķis ir nodrošināt Savienības tiesību vienveidīgu interpretāciju. Tādējādi šī procedūra ļauj nodrošināt šo tiesību saskaņotību, pilnīgu iedarbību un tām piemītošo raksturu, kā arī Savienības tiesību sistēmas autonomiju, kuras ievērošanu nodrošina Tiesa (šajā nozīmē skat. Atzinumu 2/13 (Savienības pievienošanās ECPAK), 2014. gada 18. decembris, EU:C:2014:2454, 176. punkts, kā arī spriedumu, 2024. gada 15. oktobris, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, 33. punkts).
20
Tad, kad atbilstoši valsts tiesībām nepastāv nekādas valsts tiesas nolēmuma pārsūdzēšanas iespējas tiesā, valsts tiesai principā ir pienākums vērsties Tiesā LESD 267. panta trešās daļas izpratnē, ja tajā izvirzīts jautājums par Savienības tiesību interpretāciju vai atvasināto tiesību akta spēkā esību (spriedumi, 2021. gada 6. oktobris, Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, 32. punkts, kā arī 2024. gada 15. oktobris, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, 34. punkts).
21
To valsts tiesu, kuru nolēmumus nevar pārsūdzēt, pienākums vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ir daļa no sadarbības, kas izveidota, lai nodrošinātu pareizu Savienības tiesību piemērošanu un vienveidīgu interpretāciju visās dalībvalstīs, starp valstu tiesām, kas ir par šo tiesību piemērošanu atbildīgās tiesas, un Tiesu. Šī pienākuma mērķis ir tostarp novērst, ka kādā dalībvalstī rodas valsts judikatūra, kas nav saderīga ar Savienības tiesību normām (spriedumi, 1977. gada 24. maijs, Hoffmann‑La Roche, 107/76, EU:C:1977:89, 5. punkts, un 2024. gada 15. oktobris, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, 35. punkts).
22
Valsts tiesa, kuras nolēmumus nevar pārsūdzēt, no šī pienākuma ir atbrīvota tikai tad, ja tā ir vienam no trim Cilfit izņēmumam atbilstošā situācijā. Šādai valsts tiesai, pašai uzņemoties atbildību, neatkarīgi un ar visu pienācīgo vērību ir jāizvērtē, vai tai ir pienākums vērsties Tiesā ar tajā izvirzīto Savienības tiesību jautājumu vai, gluži pretēji, tā var būt atbrīvota no šī pienākuma, jo ir piemērojams viens no trim Cilfit izņēmumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 15. oktobris, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, 36. un 37. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
23
Šajā ziņā no sistēmas, kas ieviesta ar LESD 267. pantu, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. panta otro daļu, izriet, ka tad, ja valsts tiesa, kuras nolēmumus nevar pārsūdzēt, atzīst, ka tā ir vienam no trim Cilfit izņēmumam atbilstošā situācijā, un tādējādi uzskata, ka ir atbrīvota no LESD 267. panta trešajā daļā paredzētā pienākuma vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, tiesas nolēmuma pamatojumā jānorāda vai nu tas, ka izvirzītajam Savienības tiesību jautājumam nav nozīmes strīda atrisināšanā, vai tas, ka attiecīgās Savienības tiesību normas interpretācija ir balstīta uz Tiesas judikatūru, vai arī, ja šādas judikatūras nav, tas, ka Savienības tiesību interpretācija tai ir tik acīmredzama, ka nerodas nekādas saprātīgas šaubas (spriedumi, 2021. gada 6. oktobris, Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, 51. punkts, kā arī 2024. gada 15. oktobris, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, 62. punkts).
24
Tādējādi valsts tiesa, kuras nolēmumus nevar pārsūdzēt, ņemot vērā LESD 267. pantā paredzētās prejudiciālā nolēmuma tiesvedības fundamentālo lomu Savienības tiesību sistēmā, nevar noraidīt pamatus, ar kuriem tiek izvirzīts jautājums par Savienības tiesību normas interpretāciju vai spēkā esību, iepriekš neizvērtējusi, vai tai ir pienākums vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par šo jautājumu vai arī uz to attiecas kāds no trim Cilfit izņēmumiem. No tā izriet, ka tad, kad šāda tiesa nolemj nevērsties Tiesā saskaņā ar kādu no šiem izņēmumiem, šajā lēmumā visos gadījumos ir jāievēro iepriekšējā šī sprieduma punktā atgādinātā prasība norādīt pamatojumu, proti, precīzi un konkrēti izklāstīt iemeslus, kuru dēļ šis izņēmums ir piemērojams.
25
Ar šo interpretāciju netiek apšaubīta judikatūra, kura izriet no 2017. gada 15. marta sprieduma Aquino (C‑3/16, EU:C:2017:209, 56. punkts) un 2021. gada 6. oktobra sprieduma Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, 61. punkts) un saskaņā ar kuru valsts tiesa, kuras nolēmumus nevar pārsūdzēt, var atturēties uzdot Tiesai prejudiciālu jautājumu tādu nepieņemamības iemeslu dēļ, kas saistīti ar tiesvedību šajā valsts tiesā, ja vien ir ievēroti līdzvērtības un efektivitātes principi (spriedums, 2024. gada 15. oktobris, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, 47. punkts).
26
Ārpus šī gadījuma prasības noraidījums, balstoties uz kopsavilkuma veidā sniegtu pamatojumu, kas izpaužas vienīgi kā konstatējums, ka konkrētajā gadījumā ir izpildīti šāda pamatojuma izmantošanai valsts tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi, nevar būt atbilstošs to valsts tiesu, kuru nolēmumus nevar pārsūdzēt, pienākumam izklāstīt iemeslus, kuru dēļ tās uzskata, ka to izskatāmajā lietā ir piemērojams viens no trim Cilfit izņēmumiem un tas attaisno lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nesniegšanu Tiesā.
27
Protams, ECT it īpaši 2018. gada 24. aprīļa spriedumā Baydar pret Nīderlandi (CE:ECHR:2018:0424JUD005538514, 20., 48. un 51. punkts) uzskatīja, ka nav pamata par nesaderīgu ar ECPAK tiesību normām atzīt Nīderlandes tiesisko regulējumu, kas ir analoģisks pamatlietā aplūkojamajam un kas ļāva Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa) noraidīt kasācijas sūdzību, balstoties uz kopsavilkuma veidā sniegtu pamatojumu.
28
Tomēr Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā, kas izstrādāta, ņemot vērā ECPAK 6. panta 1. punktā garantēto tiesību uz taisnīgu lietas izskatīšanu ievērošanas skatpunktu, ir vienīgi aplūkots gadījums, kad lietas dalībnieks ir tieši aicinājis tiesu, kurā celta prasība, iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Kā Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir precizējusi, tiesības uz pamatotu nolēmumu nodrošina ECPAK nostiprināto vispārējo noteikumu, kura mērķis ir aizsargāt indivīdu no patvaļas, sniedzot pierādījumu lietas dalībniekiem, ka tie tikuši uzklausīti, kā arī nodrošinot, ka tie saņem atbildi uz saviem apsvērumiem un saprot tiesas nolēmumu. Turklāt, tā kā ECPAK negarantē tiesības uz to, ka Tiesai tiek uzdots prejudiciāls jautājums, lietas dalībnieks – kā garantiju pret patvaļu – valsts tiesas atbildi sprieduma vai nolēmuma pamatojumā var sagaidīt tikai tad, ja tas kompetentajai valsts tiesai ir iesniedzis apsvērumus saistībā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tātad, ja šāds lūgums un tiešs pamatojums nav sniegts, Eiropas Cilvēktiesību tiesa uzskata – tas, ka tiesa nav uzdevusi prejudiciālu jautājumu Tiesai un nav norādījusi pamatojumu, nevar tikt uzskatīts par tiesību uz taisnīgu lietas izskatīšanu pārkāpumu (šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2025. gada 16. decembris, Gondert pret Vāciju, CE:ECHR:2025:1216JUD003470121, 42. punkts).
29
Runājot par Savienības tiesībām, tad, ja viens no šīs lietas dalībniekiem atsaucas uz Savienības tiesībām – un šajā ziņā nav nozīmes, vai tas pieprasa iesniegt Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu –, tām valsts tiesām, kuru nolēmumus nevar pārsūdzēt, tomēr ir pienākums izklāstīt iemeslus, kuru dēļ tās uzskata, ka to izskatāmajā lietā ir piemērojams viens no trim Cilfit izņēmumiem. Proti, lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir balstīts uz divu tiesu savstarpēju dialogu, kura uzsākšana ir pilnībā atkarīga no valsts tiesas vērtējuma par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nozīmīgumu un nepieciešamību (spriedums, 2008. gada 12. februāris, Kempter, C‑2/06, EU:C:2008:78, 42. punkts), un šajā ziņā netiek prasīts lietas dalībnieku lūgums. Tādējādi, lai šis pienākums norādīt pamatojumu būtu piemērojams, pietiek ar to, ka viens no attiecīgās lietas dalībniekiem ir atsaucies uz Savienības tiesībām, un no tā nebūtu jāprasa, lai tas turklāt tieši izteiktu pieprasījumu iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
30
Šajā kontekstā jāatgādina, ka, paredzot vēršanos Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ja “jautājumu ierosina par lietu, ko izskata dalībvalsts tiesa”, ar LESD 267. panta otro un trešo daļu šī vēršanās Tiesā nav attiecināta tikai uz tiem gadījumiem vien, kad kāds no pamatlietas dalībniekiem pēc savas ierosmes ir ierosinājis jautājumu par Savienības tiesību interpretāciju vai spēkā esību, bet šīs tiesību normas attiecas arī uz tiem gadījumiem, kad šādu jautājumu ir izvirzījusi pati valsts tiesa, kura uzskata, ka Tiesas nolēmums šajā jautājumā tai ir vajadzīgs sprieduma taisīšanai (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1981. gada 16. jūnijs, Salonia, 126/80, EU:C:1981:136, 7. punkts; 1982. gada 6. oktobris, Cilfit, 283/81, EU:C:1982:335, 9. punkts, un 2013. gada 21. februāris, Fédération Cynologique Internationale, C‑561/11, EU:C:2013:91, 30. punkts).
31
Līdz ar to minētais pienākums norādīt pamatojumu valsts tiesai, kuras nolēmumus nevar pārsūdzēt, ir piemērojams arī tad, kad, lai gan attiecīgās lietas dalībnieki nav atsaukušies uz Savienības tiesībām, tai saskaņā ar savas valsts tiesībām (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1995. gada 14. decembris, van Schijndel un van Veen, C‑430/93 un C‑431/93, EU:C:1995:441, 13., 14. un 22. punkts, kā arī 2008. gada 12. februāris, Kempter, C‑2/06, EU:C:2008:78, 45. punkts) vai Savienības tiesībām (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2006. gada 26. oktobris, Mostaza Claro, C‑168/05, EU:C:2006:675, 38. punkts, un 2022. gada 17. maijs, Ibercaja Banco, C‑600/19, EU:C:2022:394, 37. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra) ir iespēja vai pienākums pēc savas ierosmes izvirzīt tiesību pamatus, kas izriet no saistošas Savienības tiesību normas.
32
No minētā izriet, ka tad, ja dalībvalsts, lai nodrošinātu pareizu tiesvedību, atļauj šādai tiesai izmantot kopsavilkuma veidā sniegtu pamatojumu nolūkā samazināt tiesvedības ilgumu un ļaut minētajai tiesai lielāko daļu savu resursu veltīt tādu lietu atrisināšanai, kurām ir nozīme tiesību vienotības un saskaņotības nodrošināšanā, šādā pamatojumā kopsavilkuma veidā tomēr ir arī precīzi un konkrēti jāizklāsta iemesli, kuru dēļ šī tiesa uzskata, ka lietā, kuru tā izskata, ir piemērojams viens no trim Cilfit izņēmumiem, un ka līdz ar to tas, ka šī tiesa nav vērsusies Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir pamatots.
33
Šāds pienākums tiek uzskatīts par izpildītu, ja valsts tiesa, kuras nolēmumus nevar pārsūdzēt, tieši norāda, ka tā paredz pievienoties pamatojumam, ko attiecīgajā lietā ir izmantojusi zemākas instances tiesa, ar nosacījumu, ka šī zemākas instances tiesa ir izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ tā ir uzskatījusi, ka izvirzītajam Savienības tiesību jautājumam nav nozīmes, ka Tiesa attiecīgo Savienības tiesību normu jau ir interpretējusi vai ka šī interpretācija ir tik acīmredzama, ka nerodas nekādas saprātīgas šaubas.
34
Ārpus šī gadījuma pamatojumam, kas jāsniedz tām valsts tiesām, kuras nolēmumus nevar pārsūdzēt, jābūt pielāgotam attiecīgās lietas faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem un ar šo pamatojumu tiek prasīts, lai tās visos gadījumos norādītu precīzus un konkrētus iemeslus, kuru dēļ tās uzskata, ka Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu nav jāvēršas.
35
Runājot par precīzu un konkrētu pamatojumu, ar ko tiek attaisnota viena no trim Cilfit izņēmumiem piemērošana, – parasti tomēr jābūt iespējai norādīt šo pamatojumu īsi, ja valsts tiesa, kuras nolēmumus nevar pārsūdzēt, uzskata, ka jautājumiem, kurus tai ierosina uzdot viens vai vairāki attiecīgās lietas dalībnieki, šīs lietas atrisināšanā nav nozīmes, proti, ja atbilde uz šiem jautājumiem, lai kāda tā būtu, nekādi nevarētu ietekmēt strīda risinājumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1982. gada 6. oktobris, Cilfit, 283/81, EU:C:1982:335, 10. punkts).
36
Līdzīgi, ja uzdotais jautājums pēc būtības ir identisks jautājumam, par kuru jau ir sniegts prejudiciālais nolēmums analogā gadījumā vai a fortiori tajā pašā valsts tiesvedībā (spriedumi, 1963. gada 27. marts, Da Costa u.c., no 28/62 līdz 30/62, EU:C:1963:6, 75. un 76. lpp.; 1982. gada 6. oktobris, Cilfit, 283/81, EU:C:1982:335, 13. un 14. punkts, kā arī 2021. gada 6. oktobris, Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, 36. punkts), vienkārša atsauce uz nozīmīgo Tiesas judikatūru var attaisnot atteikumu vērsties Tiesā. Tomēr, ja strīdīgie jautājumi nav pilnībā identiski un aplūkojamo tiesību jautājumu atrisina Tiesas iedibinātā judikatūra, lai kāds arī būtu to tiesvedību raksturs, kurās šī Tiesas judikatūra tikusi izstrādāta, šāda atteikuma attaisnojumam varētu būt nepieciešams plašāks pamatojums.
37
Visbeidzot, plašāks pamatojums parasti ir vajadzīgs arī tam, lai pierādītu, ka pareiza Savienības tiesību interpretācija ir tik acīmredzama, ka nerodas nekādas saprātīgas šaubas, jo tas, vai pastāv šāda iespējamība, ir jāizvērtē, ņemot vērā Savienības tiesībām raksturīgās iezīmes, to interpretācijas īpašās grūtības un judikatūras atšķirību Savienībā risku. Valsts tiesai, kuras nolēmumus nevar pārsūdzēt, ņemot vērā šos apstākļus, ir jānorāda, kāpēc tā ir guvusi pārliecību, ka attiecīgais risinājums būtu tikpat acīmredzams arī citām valstu tiesām, kuras nolēmumus nevar pārsūdzēt, un Tiesai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 6. oktobris, Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, 40. punkts). Tomēr šai valsts tiesai nav detalizēti jāpierāda, ka šīs citas valstu tiesas un Tiesa veiktu tādu pašu interpretāciju.
38
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka LESD 267. panta trešā daļa, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. panta otro daļu, jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru valsts tiesa, kuras nolēmumus nevar pārsūdzēt, var izlemt jautājumu par Savienības tiesību normas interpretāciju vai spēkā esību, ko izvirzījis kāds lietas dalībnieks – neatkarīgi no tā, vai līdz ar šo jautājumu ir izteikts tiešs pieprasījums iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu –, pamatodama savu lēmumu kopsavilkuma veidā, ja vien šī tiesa neizklāsta precīzus un konkrētus iemeslus, kuru dēļ attiecīgajā lietā ir piemērojams viens no trim Cilfit izņēmumiem.
Par tiesāšanās izdevumiem
39
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
LESD 267. panta trešā daļa, lasot to kopsakarā ar Hartas 47. panta otro daļu, jāinterpretē tādējādi, ka tā nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru valsts tiesa, kuras nolēmumus nevar pārsūdzēt, var izlemt jautājumu par Savienības tiesību normas interpretāciju vai spēkā esību, ko izvirzījis kāds lietas dalībnieks – neatkarīgi no tā, vai līdz ar šo jautājumu ir izteikts tiešs pieprasījums iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu –, pamatodama savu lēmumu kopsavilkuma veidā, ja vien šī tiesa neizklāsta precīzus un konkrētus iemeslus, kuru dēļ attiecīgajā lietā ir piemērojams viens no trim izņēmumiem no šai tiesai uzliktā pienākuma iesniegt līgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kurus Tiesa izklāstījusi 1982. gada 6. oktobra spriedumā Cilfit (283/81, EU:C:1982:335, 21. punkts).
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.