62023CJ0044
TIESAS SPRIEDUMS (septītā palāta)
2025. gada 13. martā (
*1
)
Apelācija – Kopējā ārpolitika un drošības politika – Cīņa pret terorismu – Ierobežojoši pasākumi, kas vērsti pret konkrētām personām un vienībām – Līdzekļu iesaldēšana – Kopējā nostāja 2001/931/KĀDP – 1. panta 3., 4. un 6. punkts – Regula (EK) Nr. 2580/2001 – 2. panta 3. punkts – Organizācijas atstāšana to personu, grupu un organizāciju sarakstā, kas iesaistītas terora aktos – Piemērojamība bruņota konflikta situācijām – Teroristu grupa – Veikto darbību raksturs un iemesli, kas pamato šīs darbības – Laika intervāls – Iesaistīšanās ar terorismu saistītās darbībās riska saglabāšanās – Samērīgums – Pienākums norādīt pamatojumu
Lietā C‑44/23 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, kas iesniegta 2023. gada 27. janvārī,
Kurdistan Workers’ Party
(PKK), ko pārstāv T. Buruma un A. M. van Eik, advocaten,
apelācijas sūdzības iesniedzēja,
pārējās lietas dalībnieces:
Eiropas Savienības Padome, ko pārstāv M.‑C. Cadilhac, B. Driessen un S. Van Overmeire, pārstāvji,
atbildētāja pirmajā instancē,
Eiropas Komisija, ko pārstāv C. Giolito, J. Norris un L. Puccio, pārstāvji,
Francijas Republika, ko sākotnēji pārstāvēja J.‑L. Carré, B. Fodda un W. Zemamta, pārstāvji, pēc tam J.‑L. Carré un B. Fodda, pārstāvji, un, visbeidzot, B. Fodda un B. Travard, pārstāvji,
Nīderlandes Karaliste, ko pārstāv M. K. Bulterman, J. M. Hoogveld un J. Langer, pārstāvji,
personas, kas iestājušās lietā pirmajā instancē,
TIESA (septītā palāta)
šādā sastāvā: pirmās palātas priekšsēdētājs F. Biltšens [F. Biltgen] (referents), kas pilda septītās palātas priekšsēdētāja pienākumus, piektās palātas priekšsēdētāja M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún] un tiesnesis J. Pasers [J. Passer],
ģenerāladvokāts: P. Pikamēe [P. Pikamäe],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar apelācijas sūdzību Kurdistan Workers’ Party (PKK) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2022. gada 30. novembra spriedumu lietā PKK/Padome (T‑316/14 RENV un T‑148/19, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2022:727), ar ko ir noraidītas tās prasības atcelt:
–
Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2015/513 (2015. gada 26. marts), ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Īstenošanas regulu (ES) Nr. 790/2014 (OV 2015, L 82, 1. lpp.),
–
Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2015/1325 (2015. gada 31. jūlijs), ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Īstenošanas regulu (ES) 2015/513 (OV 2015, L 206, 12. lpp.),
–
Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2015/2425 (2015. gada 21. decembris), ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Īstenošanas regulu (ES) 2015/1325 (OV 2015, L 334, 1. lpp.),
–
Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2016/1127 (2016. gada 12. jūlijs), ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Īstenošanas regulu (ES) 2015/2425 (OV 2016, L 188, 1. lpp.),
–
Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2017/150 (2017. gada 27. janvāris), ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Īstenošanas regulu (ES) 2016/1127 (OV 2017, L 23, 3. lpp.), un
–
Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2017/1420 (2017. gada 4. augusts), ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Īstenošanas regulu (ES) 2017/150 (OV 2017, L 204, 3. lpp.),
–
Padomes Lēmumu (KĀDP) 2019/25 (2019. gada 8. janvāris), ar ko groza un atjaunina to personu, grupu un vienību sarakstu, kurām piemēro 2., 3. un 4. pantu Kopējā nostājā 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu, un atceļ Lēmumu (KĀDP) 2018/1084 (OV 2019, L 6, 6. lpp.), un
–
Padomes Lēmumu (KĀDP) 2019/1341 (2019. gada 8. augusts), ar ko atjaunina to personu, grupu un vienību sarakstu, kurām piemēro 2., 3. un 4. pantu Kopējā nostājā 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu, un atceļ Lēmumu (KĀDP) 2019/25 (OV 2019, L 209, 15. lpp.),
ciktāl šīs regulas un šie lēmumi (turpmāk tekstā kopā – “apstrīdētie tiesību akti”) uz to attiecas.
Atbilstošās tiesību normas
ANO Drošības padomes Rezolūcija 1373 (2001)
2
2001. gada 28. septembrī Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1373 (2001), ar kuru noteica vispusīgas stratēģijas cīņā pret terorismu un it īpaši – cīņā pret terorisma finansēšanu.
3
Šīs rezolūcijas preambulā ir apstiprināta “nepieciešamība, izmantojot visus Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtos paredzētos līdzekļus, apkarot ar terora aktiem radītos draudus starptautiskajam mieram un drošībai”. Tajā uzsvērts arī valstu pienākums “papildināt starptautisko sadarbību, pieņemot papildu pasākumus, lai savā teritorijā, izmantojot visus likumīgos līdzekļus, novērstu un sodītu jebkāda terora akta finansēšanu un sagatavošanu”.
4
Minētās rezolūcijas 1. punkta c) apakšpunktā paredzēts, ka visām valstīm nekavējoties jāiesaldē tie līdzekļi un citi finanšu aktīvi vai saimnieciskie resursi, kuri pieder personām, kas veic vai mēģina veikt terora aktus, tajos piedalās vai veicina šādu aktu veikšanu, organizācijām, kas šīm personām pieder vai ko tās kontrolē, kā arī personām un organizācijām, kuras rīkojas šo personu vai organizāciju vārdā vai pēc to norādēm.
5
Pašā rezolūcijā nav paredzēts to personu vārdu vai nosaukumu saraksts, attiecībā uz kurām šie ierobežojošie pasākumi jāpiemēro.
Savienības tiesības
Kopējā nostāja 2001/931/KĀDP
6
Lai īstenotu ANO Drošības padomes Rezolūciju 1373 (2001), Eiropas Savienības Padome 2001. gada 27. decembrī pieņēma Kopējo nostāju 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu (OV 2001, L 344, 93. lpp.).
7
Šīs kopējās nostājas 1. panta 1., 3., 4. un 6. punkts ir formulēts šādi:
“1.   Šī kopējā nostāja saskaņā ar turpmāko pantu noteikumiem attiecas uz personām, grupām un organizācijām, kas ir iesaistītas terora aktos un uzskaitītas pielikumā.
[..]
3.   Šajā kopējā nostājā “terora akts” ir viens no turpmāk noteiktiem tīšiem nodarījumiem, kas veida vai sastāva dēļ var nodarīt nopietnus kaitējumus valstij vai starptautiskai organizācijai, atbilstīgi pārkāpuma definīcijai valsts tiesību aktos, ja šī akta mērķis ir:
i)
nopietni iebiedēt iedzīvotājus vai
ii)
nepamatoti piespiest valdību vai starptautisku organizāciju veikt vai neveikt kādu darbību, vai
iii)
būtiski destabilizēt vai graut valsts vai starptautiskas organizācijas politiskās, konstitucionālās, ekonomiskās vai sociālās pamatstruktūras:
a)
apdraudēt personas dzīvību, kas var izraisīt nāvi;
b)
apdraudēt personas fizisko veselību;
c)
nolaupīt personu vai sagrābt ķīlniekus;
d)
izraisīt plašu valsts vai sabiedriskās iestādes, transporta sistēmas, infrastruktūras iznīcināšanu, ieskaitot informācijas sistēmu, stacionāru platformu uz kontinentāla šelfa, publisku vietu vai privātīpašumu, apdraudot cilvēku dzīvību vai radot nozīmīgus ekonomiskus zaudējumus;
e)
nolaupīt lidaparātu, kuģi vai citus pasažieru vai kravas transportlīdzekļus;
f)
ražot, turēt savā valdījumā, iegūt, pārvadāt, piegādāt vai izmantot ieročus, sprāgstvielas, bioloģiskos vai ķīmiskos ieročus, kā arī veikt izpēti un izstrādāt bioloģiskos un ķīmiskos ieročus;
g)
izraisīt bīstamu vielu noplūdi vai ugunsgrēku, eksploziju vai plūdus, kas apdraud cilvēku dzīvību;
h)
kavēt vai pārraut ūdensapgādi, elektroapgādi vai citu dabas pamatresursu piegādi, apdraudot cilvēku dzīvību;
i)
draudēt izdarīt kādu no a) līdz h) apakšpunktā uzskaitītajiem nodarījumiem;
j)
vadīt teroristu grupu;
k)
piedalīties teroristu grupas darbībās, tostarp informācijas vai materiālu resursu piegādē vai šādu darbību finansēšanā jebkādā veidā, zinot, ka šāda līdzdalība palīdzēs minētajai grupai veikt noziedzīgas darbības.
Šajā punktā “teroristu grupa” ir strukturēta grupa, kurā ir vairāk nekā divas personas, izveidota ilgākam laikposmam un darbojas saskaņoti, lai veiktu terora aktus. “Strukturēta grupa” ir grupa, kas nav nejauši izveidota tūlītējai terora akta veikšanai un kam nav vajadzīgi formāli noteikti pienākumi grupas locekļiem, dalības tajā nepārtrauktība vai attīstīta struktūra.
4.   Sarakstu pielikumā izstrādā, pamatojoties uz precīzu informāciju vai materiālu attiecīgajā lietā, kas norāda, ka kompetenta iestāde pieņēmusi lēmumu par attiecīgajām personām, grupām un organizācijām neatkarīgi no tā, vai lieta ir par izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību saistībā ar terora akta veikšanu, mēģinājumu izdarīt terora aktu, līdzdalību šādā aktā vai tā veicināšanu, pamatojoties uz nopietniem un ticamiem pierādījumiem vai versijām, vai notiesāšanu par šādiem nodarījumiem. Sarakstā var iekļaut personas, grupas un organizācijas, ko Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padome atzinusi par saistītām ar terorismu un pret kurām tā noteikusi sankcijas.
Šajā punktā “kompetenta iestāde” ir tiesu iestāde vai gadījumos, ja tiesu iestādēm nav pilnvaru šāda punkta skartajos jautājumos, līdzvērtīga kompetenta iestāde attiecīgajā jomā.
[..]
6.   Pielikumā minētos personu vārdus un organizāciju nosaukumus regulāri atjaunina, vismaz reizi sešos mēnešos, lai nodrošinātu pamatojumu vārdu un nosaukumu paturēšanai sarakstā.”
8
Saskaņā ar minētās kopējās nostājas 2. pantu:
“Eiropas Kopiena, nepārsniedzot pilnvaras, kas tai piešķirtas ar Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu, pieprasa iesaldēt līdzekļus, finanšu aktīvus vai ekonomiskos resursus, kas pieder pielikumā uzskaitītajām personām, grupām un organizācijām.”
Regula (EK) Nr. 2580/2001
9
Tā kā bija vajadzīga regula, lai Eiropas Savienībā īstenotu pasākumus, kas aprakstīti Kopējā nostājā 2001/931, Padome pieņēma Regulu (EK) Nr. 2580/2001 (2001. gada 27. decembris) par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām (OV 2001, L 344, 70. lpp.).
10
Šīs regulas 2. pantā ir paredzēts:
“1.   Ja vien tas nav atļauts saskaņā ar 5. un 6. pantu, tad:
a)
visi līdzekļi, citi finanšu aktīvi un saimnieciskie resursi, kas pieder 3. punktā minētajā sarakstā ietvertai juridiskai personai, grupai vai organizācijai, tiek iesaldēti;
b)
nekādi līdzekļi, citi finanšu aktīvi un saimnieciskie resursi netiek darīti tieši vai netieši pieejami 3. punktā minētajā sarakstā ietvertai fiziskai vai juridiskai personai, grupai vai organizācijai vai šādas fiziskas vai juridiskas personas, grupas vai organizācijas labā.
2.   Tiek aizliegts sniegt finanšu pakalpojumus 3. punktā minētajā sarakstā ietvertai fiziskai vai juridiskai personai, grupai vai organizācijai vai šādas fiziskas vai juridiskas personas, grupas vai organizācijas labā, ja vien tas nav atļauts saskaņā ar 5. un 6. pantu.
3.   Pieņemot lēmumu vienbalsīgi, Padome saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931/KĀDP 1. panta 4., 5. un 6. punkta noteikumiem izveido, pārskata un groza to personu, grupu un organizāciju sarakstu, uz kurām attiecas šī regula; šajā sarakstā iekļauj:
i)
fiziskās personas, kas veic vai gatavojas veikt jebkādus terorisma aktus, piedalās tajos vai veicina terorisma aktu veikšanu;
ii)
juridiskās personas, grupas vai organizācijas, kas veic vai gatavojas veikt jebkādus terorisma aktus, piedalās tajos vai veicina terorisma aktu veikšanu;
iii)
juridiskās personas, grupas vai organizācijas, kuras pieder vai kuras kontrolē viena vai vairākas i) un ii) apakšpunktā minētās fiziskās vai juridiskās personas, grupas vai organizācijas; vai
iv)
fiziskās vai juridiskās personas, grupas vai organizācijas, kas darbojas viena vai vairāku i) un ii) apakšpunktā minēto fizisko vai juridisko personu, grupu vai organizāciju interesēs vai pēc to rīkojuma.”
Tiesvedības priekšvēsture
11
Tiesvedības priekšvēsture ir izklāstīta pārsūdzētā sprieduma 3.–14. punktā. Saistībā ar šīs apelācijas sūdzības izskatīšanu, jāpatur prātā sekojošais.
12
PKK, kas ir prasītāja pirmajā instancē un apelācijas sūdzības iesniedzēja, tika izveidota 1978. gadā un uzsāka bruņotu cīņu pret Turcijas valdību, lai tiktu atzītas kurdu tiesības uz pašnoteikšanos.
13
Apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukums sākotnēji nebija iekļauts nedz Kopējās nostājas 2001/931 pielikumā ietvertajā sarakstā, nedz Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā.
14
2002. gada 2. maijā Padome pieņēma Kopējo nostāju 2002/340/KĀDP, ar ko atjaunina Kopējo nostāju 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu (OV 2002, L 116, 75. lpp.). Ar Kopējās nostājas 2002/340 pielikumu tika atjaunināts to personu, grupu un organizāciju saraksts, kurām piemēro Kopējā nostājā 2001/931 paredzētos ierobežojošos pasākumus, un tajā tika iekļauts arī apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukums, to identificējot kā “Kurdistan Workers’ Party (PKK)”. 2002. gada 2. maijā Padome pieņēma Lēmumu 2002/334/EK, ar ko īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un atceļ Lēmumu 2001/927/EK (OV 2002, L 116, 33. lpp.). Ar Lēmumu 2002/334 apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukums tika iekļauts Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktā paredzētajā sarakstā tādā pašā veidā, kā tas izdarīts Kopējās nostājas 2002/340 pielikumā.
15
Kopš tā brīža šie tiesību akti tika regulāri atjaunināti, piemērojot Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktu un Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punktu. Apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukums vienmēr tika paturēts to grupu un organizāciju sarakstos, kurām piemēro ierobežojošos pasākumus (turpmāk tekstā – “strīdīgie saraksti”), lai gan vairāki no šiem lēmumiem un regulām, kuros šie saraksti ir iekļauti pielikumā, ir apstrīdēti Vispārējā tiesā vai Vispārējā tiesa tos ir atcēlusi. Kopš 2004. gada 2. aprīļa strīdīgajos sarakstos ierakstītās organizācijas nosaukums ir “Kurdistan Workers’ Party (PKK)” (zināma arī kā “KADEK” un “KONGRA‑GEL”).
16
Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējai piemērotie ierobežojošie pasākumi vēlāk tika saglabāti spēkā ar aktiem, kas pieņemti laikposmā no 2014. līdz 2020. gadam, proti:
–
Padomes Īstenošanas regulu (ES) Nr. 125/2014 (2014. gada 10. februāris), ar ko īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Īstenošanas regulu (ES) Nr. 714/2013 (OV 2014, L 40, 9. lpp.), un Padomes Īstenošanas regulu (ES) Nr. 790/2014 (2014. gada 22. jūlijs), ar ko īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Īstenošanas regulu (ES) Nr. 125/2014 (OV 2014, L 217, 1. lpp.) (turpmāk tekstā kopā – “2014. gada tiesību akti”);
–
Īstenošanas regulām 2015/513, 2015/1325, 2015/2425, 2016/1127, 2017/150 un 2017/1420 (turpmāk tekstā kopā – “2015.–2017. gada regulas”),
–
Padomes Lēmumu (KĀDP) 2015/521 (2015. gada 26. marts), ar ko atjaunina un groza to personu, grupu un vienību sarakstu, kurām piemēro 2., 3. un 4. pantu Kopējā nostājā 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu, un ar ko atceļ Lēmumu 2014/483/KĀDP (OV 2015, L 82, 107. lpp.); Padomes Lēmumu (KĀDP) 2015/1334 (2015. gada 31. jūlijs), ar ko atjaunina to personu, grupu un vienību sarakstu, kurām piemēro 2., 3. un 4. pantu Kopējā nostājā 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu, un ar ko atceļ Lēmumu (KĀDP) 2015/521 (OV 2015, L 206, 61. lpp.), un Padomes Lēmumu (KĀDP) 2017/1426 (2017. gada 4. augusts), ar ko atjaunina to personu, grupu un vienību sarakstu, kurām piemēro 2., 3. un 4. pantu Kopējā nostājā 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu, un ar ko atceļ Lēmumu (KĀDP) 2017/154 (OV 2017, L 204, 95. lpp.) (turpmāk tekstā kopā – “2015.–2017. gada KĀDP lēmumi”);
–
Lēmumus 2019/25 un 2019/1341;
–
Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2019/1337 (2019. gada 8. augusts), ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Īstenošanas regulu (ES) 2019/24 (OV 2019, L 209, 1. lpp.);
–
Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2020/19 (2020. gada 13. janvāris), ar ko īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar ko atceļ Īstenošanas regulu (ES) 2019/1337 (OV 2020, L 8I, 1. lpp.), un Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2020/1128 (2020. gada 30. jūlijs), ar ko īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar ko atceļ Īstenošanas regulu (ES) 2020/19 (OV 2020, L 247, 1. lpp.);
–
Padomes Lēmumu (KĀDP) 2020/1132 (2020. gada 30. jūlijs), ar ko atjaunina to personu, grupu un organizāciju sarakstu, kurām piemēro 2., 3. un 4. pantu Kopējā nostājā 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu, un ar ko atceļ Lēmumu (KĀDP) 2020/20 (OV 2020, L 247, 18. lpp.).
17
2014. gada tiesību aktu pamatojuma izklāstos Padome aprakstīja PKK kā organizāciju, kas ir iesaistīta terora aktos un kas kopš 1984. gada ir izdarījusi daudzus šāda rakstura aktus. Tā ir norādījusi, ka PKK teroristiskās darbības ir turpinājušās, neraugoties uz vairākiem pamieriem, kurus tā vienpusēji paziņojusi, it īpaši kopš 2009. gada. Šajā ziņā Padome ir precizējusi, ka PKK izdarītie terora akti ietver spridzināšanas atentātus, raķešu uzbrukumus, spridzekļu izmantošanu, slepkavības un Turcijas valstspiederīgo un ārvalstu tūristu nolaupīšanu, ķīlnieku sagrābšanu, uzbrukumus Turcijas drošības spēkiem un bruņotas sadursmes ar tiem, uzbrukumus naftas ieguves iekārtām, sabiedriskajam transportam, Turcijas diplomātiskām, kultūras un komerciālām iekārtām dažādās valstīs, izspiešanu no Turcijas valstspiederīgajiem, kas dzīvo ārvalstīs, kā arī citus kriminālus nodarījumus, lai finansētu savu darbību. Kā piemēru Padome sniedz tādu 69 notikumu sarakstu, kas norisinājušies laikā no 2003. gada 14. novembra līdz 2011. gada 19. oktobrim un kas kvalificēti par terora aktiem Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta izpratnē.
18
Padome piebilda, ka pret PKK ir pieņemti valstu kompetento iestāžu lēmumi Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē, šajā ziņā atsaucoties uz Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes iekšlietu ministra 2001. gada 29. marta rīkojumu (turpmāk tekstā – “Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmums”), ar kuru PKK tika aizliegta atbilstoši UK Terrorism Act 2000 (Apvienotās Karalistes 2000. gada Terorisma apkarošanas likums), kurš tika papildināts ar 2006. gada 14. jūlija rīkojumu, kurā atzīts, ka “KADEK” un “KONGRA‑GEL” ir citi PKK nosaukumi.
19
Laikā no 2015. līdz 2017. gadam pieņemto tiesību aktu pamatojuma izklāstos Padome norādīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas nosaukuma paturēšana strīdīgajos sarakstos balstījās citstarp uz Apvienotās Karalistes iestāžu lēmumiem, kas pieņemti 2001. un 2006. gadā, kas ņemti vērā jau iepriekš un ko papildina Apvienotās Karalistes iekšlietu ministra 2014. gada 3. decembra lēmums, ar kuru saglabā PKK aizliegumu, tribunal de grande instance de Paris (Parīzes vispārējā pirmās instances tiesa, Francija) 2011. gada 2. novembra spriedums, ar kuru kurdu kultūras centrs Ahmet Kaya ir notiesāts par dalību noziedzīgā grupā ar nolūku sagatavot terora aktu un finansēt teroristu grupējumu un kurš ir apstiprināts apelācijas kārtībā ar cour d’appel de Paris (Parīzes apelācijas tiesa, Francija) 2013. gada 23. aprīļa spriedumu un kasācijas kārtībā – ar Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) 2014. gada 21. maija spriedumu, un ASV iestāžu veikta pārskatīšana, kas pabeigta 2013. gada 21. novembrī un kurā ir apstiprināta PKK atzīšana par “ārvalstu teroristu organizāciju”.
20
2019. un 2020. gadā pieņemto tiesību aktu pamatojuma izklāstos būtībā ir pārņemti iepriekš izklāstītie iemesli.
Prasības Vispārējā tiesā
Lieta T‑316/14 RENV
21
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 1. maijā, PKK cēla prasību atcelt Īstenošanas regulu Nr. 125/2014, ciktāl tā attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju.
22
Ar vēlākiem procesuālajiem rakstiem par pielāgojumiem apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdza atcelt arī Īstenošanas regulu Nr. 790/2014, kā arī tiesību aktus, kas pieņemti 2015.–2017. gadā (2015.–2017. gada KĀDP lēmumi un 2015.–2017. gada regulas), ciktāl šie akti attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju.
23
Eiropas Komisijai tika atļauts iestāties lietā Vispārējā tiesā Padomes prasījumu atbalstam.
24
Ar 2018. gada 15. novembra spriedumu PKK/Padome (T‑316/14, EU:T:2018:788) Vispārējā tiesa pamatojuma trūkuma dēļ atcēla visus prasībā paredzētos tiesību aktus, ciktāl tie attiecas uz PKK.
25
Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 25. janvārī, Padome iesniedza apelācijas sūdzību, lai panāktu minētā sprieduma atcelšanu. Francijas Republikai un Nīderlandes Karalistei tika atļauts iestāties lietā Tiesā Padomes prasījumu atbalstam.
26
Ar 2021. gada 22. aprīļa spriedumu Padome/PKK (C‑46/19 P, EU:C:2021:316) Tiesa atcēla Vispārējās tiesas 2018. gada 15. novembra spriedumu PKK/Padome (T‑316/14, EU:T:2018:788), ciktāl ar to bija apmierināta atcelšanas prasība, un nosūtīja lietu atpakaļ Vispārējai tiesai.
27
Prasības pamatošanai lietā T‑316/14 RENV PKK būtībā izvirzīja septiņus pamatus. Pirmais no šiem pamatiem bija balstīts uz kļūdainu apelācijas sūdzības iesniedzējas kā teroristu organizācijas kvalifikāciju Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta izpratnē, otrais – uz to, ka kompetentā iestāde nav pieņēmusi lēmumu šīs kopējās nostājas 1. panta 4. punkta izpratnē, trešais – uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 4. un 51. panta pārkāpumu, ciktāl 2014. gada tiesību akti un 2015.–2017. gadā pieņemtie tiesību akti daļēji bija balstīti uz informāciju, kas iegūta, spīdzinot vai slikti izturoties, ceturtais – uz to, ka nav veikta pārskatīšana atbilstoši minētās kopējās nostājas 1. panta 6. punkta prasībām, piektais – uz samērīguma un subsidiaritātes principu pārkāpumu, sestais – uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu un septītais – uz tiesību uz aizstāvību un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā neievērošanu.
Lieta T‑148/19
28
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 7. martā, PKK cēla prasību atcelt Lēmumu 2019/25, ciktāl šis lēmums uz to attiecas.
29
Ar vēlākiem procesuālajiem rakstiem par pielāgojumiem apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdza atcelt arī citus tiesību aktus, kas pieņemti 2019. gadā (Lēmums 2019/1341 un Īstenošanas regula 2019/1337), kā arī tiesību aktus, kuri pieņemti 2020. gadā (Lēmums 2020/1132; Īstenošanas regulas 2020/19 un 2020/1128), ciktāl šie akti uz to attiecas.
30
Prasības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīja sešus pamatus. Pirmais no šiem pamatiem bija balstīts uz kļūdainu apelācijas sūdzības iesniedzējas kā teroristu organizācijas kvalifikāciju Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta izpratnē, otrais – uz to, ka kompetentā iestāde nav pieņēmusi lēmumu šīs kopējās nostājas 1. panta 4. punkta izpratnē, trešais – uz to, ka nav veikta pārskatīšana atbilstoši minētās kopējās nostājas 1. panta 6. punkta prasībām, ceturtais – uz samērīguma un subsidiaritātes principu pārkāpumu, piektais – uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu un sestais – uz tiesību uz aizstāvību un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā neievērošanu.
31
Ar 2022. gada 8. februāra lēmumu lietas T‑316/14 RENV un T‑148/19 tika apvienotas mutvārdu procesam un galīgā nolēmuma taisīšanai.
Pārsūdzētais spriedums
32
Vispārējā tiesa par nepieņemamām atzina prasības, ciktāl tajās lūgts atcelt 2015.–2017. gada KĀDP lēmumus (lieta T‑316/14 RENV), kā arī Lēmumu 2020/1132 un Īstenošanas regulas 2019/1337, 2020/19 un 2020/1128 (lieta T‑148/19), tāpēc tā minēto prasību pamatotību pārbaudīja tikai tiktāl, cik tās attiecas uz 2014. gada tiesību aktiem un apstrīdētajiem tiesību aktiem, proti, 2015.–2017. gada regulām, kā arī Lēmumiem 2019/25 un 2019/1341 (turpmāk tekstā – “2019. gada lēmumi”).
33
Ņemot vērā līdzības, kādas pastāv sešiem pamatiem, kas izvirzīti katrā no divām lietām T‑316/14 RENV un T‑148/19, Vispārējā tiesa tās izskatīja kopā, nošķirot abas minētās lietas tikai tad, kad to prasīja konkrēti šo pamatu pamatojumam izvirzīti argumenti un dažas apstrīdēto tiesību aktu atšķirības.
34
Pieci no minētajiem pamatiem ir nozīmīgi šajā apelācijas sūdzībā.
35
Tādējādi, pirmām kārtām, runājot par tā pamata pārbaudi, kas attiecas uz Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta pārkāpumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 43. punktā atgādināja, ka jānošķir personas vai organizācijas sākotnējā iekļaušana līdzekļu iesaldēšanas sarakstā saskaņā ar šo tiesību normu un personas vai organizācijas vārda vai nosaukuma, kas jau ir iekļauts šajā sarakstā, paturēšana tajā, kā paredzēts šīs kopējās nostājas 1. panta 6. punktā. Lai gan nosacījums personas vai organizācijas sākotnējai iekļaušanai sarakstā ir tas, ka valsts kompetentā iestāde par to ir pieņēmusi lēmumu, šāds nosacījums nav paredzēts šīs personas vai šīs organizācijas vārda vai nosaukuma atstāšanai sarakstā, jo šī paturēšana būtībā ir sākotnējās iekļaušanas pagarināšana un nozīmē, ka joprojām pastāv risks, ka attiecīgā persona vai organizācija ir iesaistīta ar terorismu saistītās darbībās.
36
Runājot par apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumiem, ar kuriem tiek apstrīdēta Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmuma kvalifikācija par kompetentās iestādes lēmumu Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē, Vispārējā tiesa ir analizējusi kompetentās iestādes kvalifikāciju, norādes, kas vajadzīgas, lai pierādītu, ka lēmums ir ticis pieņemts, un datumu, kad notikuši šajā lēmumā minētie incidenti, lai pārsūdzētā sprieduma 83. punktā secinātu, ka šie iebildumi nav pamatoti.
37
Otrām kārtām, runājot par to iebildumu pārbaudi, kuri attiecas uz Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pārkāpumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 126. punktā ir nospriedusi, ka paražu tiesību pašnoteikšanās princips nenozīmē, ka, lai īstenotu tiesības uz pašnoteikšanos, teritorijā dzīvojoša tauta vai tās iedzīvotāji var izmantot līdzekļus, kas uzskaitīti šajā tiesību normā. Minētā sprieduma 131. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka jānošķir mērķis, ko vēlas sasniegt kādā teritorijā dzīvojoša tauta vai iedzīvotāji, no vienas puses, un rīcība, kuru tie īsteno, lai to sasniegtu, no otras puses, tāpēc šīs kopējās nostājas 1. panta 3. punkta pirmās daļas i)–iii) apakšpunktā minētie “mērķi” neatbilst šiem mērķiem, kurus var kvalificēt kā galvenos vai pamatmērķus. Minētā sprieduma 132. punktā tā ir precizējusi, ka mērķi, kas īstenots ar Turcijas valsts pamatstruktūru apdraudējumu, lai mainītu šīs struktūras un padarītu tās demokrātiskākas, nevar ņemt vērā, un vārds “nepamatoti” jāsaprot tā, ka tas attiecas uz izdarītā spiediena nelikumīgo raksturu, un tas nav jāvērtē, ņemot vērā sasniedzamā mērķa, īstenojot šo spiedienu, apgalvoto leģitīmo raksturu. Tā paša sprieduma 133. punktā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka nevar uzskatīt, ka minētā kopējā nostāja un vispārīgāk – visa Savienības ierobežojošo pasākumu sistēma – ir šķērslis tam, lai tautas apspiedējās valstīs īstenotu tiesības uz pašnoteikšanos, jo šo instrumentu mērķis ir nevis noskaidrot, kuram konfliktā starp valsti un grupu ir un kuram nav taisnība, bet gan cīnīties pret terorismu. Tādējādi kā nepamatota tika noraidīta argumentācija par leģitīma bruņota konflikta kurdu tautas pašnoteikšanās nolūkā ņemšanu vērā, lai interpretētu tās pašas kopējās nostājas 1. panta 3. punkta pirmajā daļā minētos mērķus.
38
Runājot par atsevišķu uz PKK attiecinātu darbību mērķu teroristiskā rakstura apstrīdēšanu saistībā ar apgalvotu Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pārkāpumu, Vispārējā tiesa arī to ir noraidījusi, it īpaši pārsūdzētā sprieduma 144. punktā uzsvērdama, ka atšķirībai starp Apvienotās Karalistes tiesību aktos ietverto terora akta definīciju un šajā 1. panta 3. punktā iekļauto definīciju nav nekādas nozīmes, jo abos jēdzienos ir izmantota tāda pati terora aktu definīcija divos aspektos.
39
Trešām kārtām, pārbaudot pamatu par Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punkta pārkāpumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 147. un 150. punktā ir atgādinājusi, ka Padome var atstāt attiecīgās personas vārdu vai organizācijas nosaukumu līdzekļu iesaldēšanas sarakstā, ja tiek secināts, ka joprojām pastāv risks, ka tā iesaistīsies ar terorismu saistītās darbībās, kas ir pamatojis tās sākotnējo iekļaušanu šajā sarakstā, bet ka nosacījumi, kuri saistīti ar pagājušo laiku un lietas apstākļu izmaiņām, veido elementus, kas rada pienākumu atjaunināt iesaistīšanās risku. Šajā gadījumā, minētā sprieduma 167. punktā konstatējusi lietas apstākļu izmaiņas, kas pamato atjauninātu situācijas vērtējumu, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 175. punktā secināja, ka Padome nav izpildījusi savu atjaunināšanas pienākumu, kas izriet no šīs kopējās nostājas 1. panta 6. punkta, un tāpēc tā atcēla 2014. gada tiesību aktus, ciktāl šie akti attiecas uz PKK. Savukārt, runājot par 2015.–2017. gada regulām, kā arī 2019. gadā pieņemtajiem tiesību aktiem, Vispārējā tiesa tā paša sprieduma 186. un 202. punktā ir secinājusi, ka Padome bija pienācīgi atjauninājusi savu vērtējumu par risku iesaistīties teroristiskās darbībās salīdzinājumā ar šo tiesību aktu pieņemšanas dienu, tāpēc atbilstoši minētās kopējās nostājas 1. panta 6. punktam notikusī atjaunināšana tika veikta pienācīgi.
40
Ceturtām kārtām, atbildot uz pamatu par samērīguma principa pārkāpumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 207.–215. punktā ir atbildējusi, ka vispārīgi ierobežojoši pasākumi, pirmkārt, ir vispārējo interešu mērķis un, otrkārt, netiek uzskatīti par nesamērīgiem, nepanesamiem vai tādiem, kas ietekmē pamattiesību būtību. Konkrētāk runājot par argumentu, ka šajā gadījumā pieņemtie ierobežojošie pasākumi neļaujot panākt mierīgu un demokrātisku starp kurdiem un Turcijas iestādēm pastāvošā konflikta risinājumu vai pat, ka tiem esot negatīvas sekas uz kurdiem un ikvienu personu, kas vēlas viņiem sniegt savu atbalstu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 212. un 213. punktā uzskatīja, ka apstrīdētajos tiesību aktos kā mērķis skaidri ir minēta cīņa pret terorismu un PKK, tāpēc bruņota konflikta esamību un darbības, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja norādījusi kā tādas, kuras veiktas pret trešām personām, nevar uzskatīt par tādām, kas izrietētu no minētajiem tiesību aktiem, un tādējādi tās neļauj konstatēt šo aktu nesamērīgo raksturu.
41
Piektām un pēdējām kārtām, runājot par pamatu, kas attiecas uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 216.–219. punktā ir atgādinājusi judikatūru, saskaņā ar kuru, lai izpildītu LESD 296. pantā paredzēto pienākumu norādīt pamatojumu, Padomei jānorāda pietiekami precīzi un konkrēti iemesli, kas ļauj attiecīgajai apelācijas sūdzības iesniedzējai uzzināt iemeslus, kuri pamato tās nosaukuma atstāšanu līdzekļu iesaldēšanas sarakstos, un Vispārējai tiesai – īstenot savu pārbaudi. Minētā sprieduma 221.–238. punktā Vispārējā tiesa ir paudusi nostāju par dažādiem iebildumiem, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzījusi šajā ziņā, it īpaši minētā sprieduma 234. punktā uzsverot, ka pienākums norādīt pamatojumu ir būtiska formalitāte, kura jānošķir no jautājuma par pamatojuma pamatotību, kas attiecas uz apstrīdētā akta likumību pēc būtības, tāpēc iebildumi un argumenti, kuru mērķis ir apstrīdēt tiesību akta pamatotību, nav nozīmīgi saistībā ar pamatu, kas attiecas uz pamatojuma nenorādīšanu vai nepietiekamu pamatojumu.
42
Tāpēc ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa lietā T‑316/14 RENV atcēla 2014. gada tiesību aktus, ciktāl tie attiecas uz PKK, un prasību pārējā daļā noraidīja, un lietā T‑148/19 – prasību noraidīja kopumā.
Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
43
PKK lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl Vispārējā tiesa ir noraidījusi prasības atcelt apstrīdētos tiesību aktus, ciktāl tie attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju;
–
pasludināt galīgo spriedumu par jautājumiem, kas ir šīs apelācijas sūdzības priekšmets, un atcelt apstrīdētos tiesību aktus, ciktāl tie attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, un
–
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies apelācijas tiesvedībā, kā arī tiesvedībās pirmajā instancē, tiem pieskaitot procentus.
44
Padome lūdz Tiesu:
–
apelācijas sūdzību noraidīt;
–
pakārtoti, noraidīt prasības atcelt apstrīdētos tiesību aktus lietās T‑316/14 RENV un T‑148/19 un
–
piespriest PKK atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies apelācijas tiesvedībā, kā arī tiesvedībās pirmajā instancē.
45
Komisija lūdz Tiesu:
–
apelācijas sūdzību noraidīt un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
46
Francijas Republika lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt.
47
Nīderlandes Karaliste lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest PKK atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelāciju
48
Apelācijas sūdzības iesniedzēja apelācijas sūdzības pamatojumam izvirza piecus pamatus, no kuriem pirmais attiecas uz tiesību kļūdu saistībā ar to, kā Vispārējā tiesa ir interpretējusi Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmo daļu, it īpaši to, kā Vispārējā tiesa interpretējusi tajā ietverto jēdzienu “mērķi” un kā minētā tiesību norma piemērota šajā gadījumā, otrais – uz tiesību kļūdu, kuru Vispārējā tiesa pieļāvusi, ciktāl tā uzskatījusi, ka Padome varēja balstīties uz Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu, neievērojot šīs kopējās nostājas 1. panta 3. un 4. punktā paredzētos nosacījumus, trešais – uz kļūdu, ko Vispārējā tiesa pieļāvusi, vērtējot pārskatīšanu, ko Padome veikusi saskaņā ar minētās kopējās nostājas 1. panta 6. punktu, ceturtais – uz kļūdu, ko Vispārējā tiesa pieļāvusi, interpretējot samērīguma principu, un piektais – uz kļūdu, ko Vispārējā tiesa pieļāvusi, vērtējot tā pamatojuma atbilstību, ko Padome sniegusi apstrīdēto tiesību aktu motīvu izklāstā.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
49
Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka pārsūdzētā sprieduma 126.–146. punktā Vispārējā tiesa ir veikusi kļūdainu Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas interpretāciju, kā arī šo tiesību normu kļūdaini piemērojusi šim gadījumam, atzīdama, ka minētās tiesību normas i)–iii) apakšpunktā noteiktie “mērķi” attiecas uz izdarīto darbību būtību.
50
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmo daļu darbības, kuru smaguma pakāpe ļauj tās kvalificēt par terora aktiem un kuras uzskaitītas tās a)–k) punktā, ir nošķirtas no mērķiem, kādos šīs darbības jāveic un kas uzskaitīti tās i)–iii) apakšpunktā. Tā kā šie nosacījumi ir kumulatīvi, Padomei bija jākonstatē, pirmkārt, ka organizācija veikusi vienu vai vairākas no minētajā a)–k) punktā uzskaitītajām darbībām, un, otrkārt, ka šī vai šīs darbības ir veiktas terorisma nolūkā, lai varētu secināt, ka pastāv terora akts šīs kopējās nostājas izpratnē. Pārsūdzētā sprieduma 131. punktā norādījusi, ka minētās kopējās nostājas 1. panta 3. punkta pirmās daļas i)–iii) apakšpunktā minētie “mērķi” attiecas uz “izdarīto darbību būtību”, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu šī dubultā nosacījuma interpretācijā, de facto atceldama autonomu nosacījumu par terorisma mērķi.
51
Protams, pārsūdzētā sprieduma 131. punktā nošķirdama mērķus, ko vēlas sasniegt kādā teritorijā dzīvojoša tauta vai iedzīvotāji, no rīcības, kuru tie īsteno, lai sasniegtu šos mērķus, Vispārējā tiesa pamatoti esot uzskatījusi, ka Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmajā daļā minētie “mērķi” neatbilst tādiem, kurus var kvalificēt kā galvenos vai pamatmērķus. Tomēr no tā nevar secināt, ka galvenajam mērķim “nav nozīmes” darbības tiešā mērķa interpretācijā. Tādējādi Vispārējā tiesa minētā sprieduma 132. punktā nepamatoti esot nospriedusi, ka galvenais mērķis nebija jāņem vērā.
52
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja, kas atsaucas uz šo pārsūdzētā sprieduma 132. punktu, uzskata, ka Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas ii) apakšpunktā ietvertais vārds “nepamatoti” attiecas ne tikai uz izdarītā spiediena prettiesisko raksturu, citādi šis vārds būtu lieks, jo, lai uz darbību attiektos šis 1. panta 3. punkts, darbībai jābūt prettiesiskai. Tādējādi minētais vārds esot jāsaprot tā, ka tā mērķis ir padarīt grūtāku darbības kvalificēšanu par terora aktu.
53
Arī pārsūdzētā sprieduma 131. punktā Vispārējā tiesa nepamatoti uzskatījusi, ka “lietotā terminoloģija (iebiedēšana, piespiešana, destabilizācija vai graušana)” attiecas uz “izdarīto darbību būtību”, jo nav iespējams noskaidrot, vai darbība destabilizē vai grauj valsts pamatstruktūras, neņemot vērā mērķus, kādi attiecīgajai organizācijai ir attiecībā uz šīm pamatstruktūrām. Tādējādi, ja izvirzītais mērķis ir panākt, ka minētās pamatstruktūras ievēro starptautisko tiesību principus un cilvēka tiesības, nevar uzskatīt, ka šīs darbības mērķis ir destabilizēt vai graut šīs pamatstruktūras. Tā kā Tiesa jau ir konstatējusi, ka paražu tiesību pašnoteikšanās princips ir “erga omnes piemērojamas tiesības, kā arī viens no starptautisko tiesību galvenajiem principiem” (spriedums, 2016. gada 21. decembris, Padome/FrontPolisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, 88. punkts), Padomei tas būtu jāņem vērā, kad tā nolemj organizāciju iekļaut sankciju sarakstā. Tāpēc pārsūdzētā sprieduma 133. punktā Vispārējā tiesa esot nepamatoti arī nospriedusi, ka Kopējās nostājas 2001/931 noteikumu piemērošana nav šķērslis paražu tiesību pašnoteikšanās principam.
54
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata – ja būtu jāpiekrīt Vispārējās tiesas argumentācijai, darbības, ko veikusi persona, kurai, lai ļautu savai tautai īstenot savas pašnoteikšanās tiesības, nav citas izvēles kā vien izmantot bruņotu spēku, atbilstu terora akta definīcijai. Tas nozīmētu neatļaut starptautisko humanitāro tiesību ideju, saskaņā ar kuru daudzas militāras darbības, kas veiktas šāda veida konflikta ietvaros, ir leģitīmas. Tā vietā, lai atsauktos uz plašo Padomei atzīto rīcības brīvību, kā tas darīts pārsūdzētā sprieduma 133. punktā, Vispārējai tiesai, interpretējot Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punktu, esot bijis jāņem vērā pašnoteikšanās princips.
55
Visbeidzot, atsaucoties uz pirmajā instancē izvirzītajiem argumentiem, apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 126. punktā tā ir atteikusies lemt par pašnoteikšanās principa piemērošanu šajā lietā un par jautājumu saistībā ar bruņotu spēku izmantošanas likumību, lai panāktu pašnoteikšanos.
56
Padome, ko atbalsta Francijas Republika, Nīderlandes Karaliste un Komisija, lūdz pirmo pamatu noraidīt.
Tiesas vērtējums
57
Pirmais pamats attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 126.–146. punktā Vispārējās tiesas veikto Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas interpretāciju, saskaņā ar kuru šajā tiesību normā minētie “mērķi” attiecas uz “izdarīto darbību būtību” un saistībā ar tiem nevar ņemt vērā iespējamu tāda bruņota konflikta esamību, kura mērķis ir tautas pašnoteikšanās.
58
Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un ar tiesisko regulējumu, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 2. decembris, Komisija un GMBGlasmanufaktur Brandenburg/Xinyi PV Products(Anhui) Holdings, C‑884/19 P un C‑888/19 P, EU:C:2021:973, 70. punkts).
59
Runājot par Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas tekstu, jānorāda, ka darbības kā “terora akta” definīcija ir balstīta uz diviem kumulatīviem nosacījumiem, proti, pirmkārt, šī darbība ir viena no tām, kas uzskaitītas tās a)–k) punktā, un, otrkārt, mērķis, ar kādu darbība veikta, ir viens no tās i)–iii) apakšpunktā paredzētajiem mērķiem.
60
Vispārējā tiesa, kā turklāt to atzinusi apelācijas sūdzības iesniedzēja, pārsūdzētā sprieduma 144. punktā pamatoti uzskatīja, ka šajā kopējā nostājā terora akti ir definēti vienlaicīgi atkarībā no to mērķiem un to sasniegšanai izmantotajiem līdzekļiem.
61
Turpretim – pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, – minētās kopējās nostājas 1. panta 3. punkta pirmās daļas teksts nekādā ziņā neļauj uzskatīt, ka attiecīgās darbības politiskajam mērķim vai to izdarītāja pretenziju raksturam varētu būt jebkāda nozīme “terora akta” jēdziena definēšanā.
62
Šo Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta interpretāciju apstiprina šīs tiesību normas konteksts, kā arī mērķi, kādus Padome bija izvirzījusi, pieņemdama šo kopējo nostāju.
63
Kā izriet no Kopējās nostājas 2001/931 5.–7. apsvēruma un Regulas Nr. 2580/2001 3., 5. un 6. apsvēruma, Padome pieņēma šo kopējo nostāju, pēc tam saskaņā ar to pieņēma šo regulu, lai Savienības mērogā īstenotu ANO Drošības padomes Rezolūciju 1373 (2001), ar kuru “tiek atkārtoti apstiprināta vajadzība, izmantojot visus Apvienoto Nāciju Organizācijas Hartā paredzētos līdzekļus, cīnīties pret terora aktu radītajiem draudiem starptautiskajam mieram un drošībai”, un no dalībvalstīm tika pieprasīts “pilnveidot starptautisko sadarbību, īstenojot papildu pasākumus, lai to teritorijā, izmantojot visus likumīgos līdzekļus, novērstu un apkarotu jebkādu terora aktu sagatavošanu un finansēšanu”.
64
Šajā ziņā jāatgādina arī, ka Kopējā nostājā 2001/931 kā galvenais ir izvirzīts šis preventīvais mērķis cīnīties pret starptautisko terorismu, tam liedzot izmantot savus finanšu resursus, iesaldējot personu vai organizāciju, par kurām ir aizdomas, ka tās ir iesaistītas ar terorismu saistītās darbībās, naudas līdzekļus un saimnieciskos resursus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 15. novembris, Al‑Aqsa/Padome un Nīderlande/Al‑Aqsa, C‑539/10 P un C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 67. punkts).
65
Tādējādi Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas a)–k) punktā uzskaitītās tīšās darbības tiek uzskatītas par terora aktiem, ja tās veiktas ar mērķi nopietni iebiedēt iedzīvotājus, nepamatoti piespiest valdību vai starptautisku organizāciju veikt vai neveikt kādu darbību vai būtiski destabilizēt vai graut valsts vai starptautiskas organizācijas politiskās, konstitucionālās, ekonomiskās vai sociālās pamatstruktūras, neņemot vērā attiecīgā terora akta izdarītāja politisku vai nepolitisku mērķi.
66
Šajā ziņā jāuzsver, ka Kopējās nostājas 2001/931 un Regulas Nr. 2580/2001 mērķis ir nevis sodīt par terora aktiem, bet gan cīnīties pret terorismu, novēršot terora aktu finansēšanu (spriedums, 2017. gada 14. marts, A u.c., C‑158/14, EU:C:2017:202, 96. punkts).
67
Turpretim nevienu no paredzētajiem apsvērumiem vai mērķiem nevar saprast tā, ka darbības, kam ir iespējami leģitīms mērķis, būtu jāizslēdz no Kopējās nostājas 2001/931 piemērošanas jomas, tāpēc jānoraida apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācija, saskaņā ar kuru, lai noteiktu, vai darbība ir veikta ar teroristisku mērķi, jāņem vērā iespējama pašnoteikšanās mērķa esamība.
68
Pārsūdzētā sprieduma 122. un 124. punktā Vispārējā tiesa ir paudusi nostāju par šo argumentu, atgādinādama – turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja to neapstrīd –, ka bruņota konflikta starptautisko humanitāro tiesību izpratnē esamība neizslēdz tādu Savienības tiesību normu terorisma novēršanas jomā kā Kopējā nostāja 2001/931 piemērošanu attiecībā uz varbūtējiem šī konflikta laikā veiktiem terora aktiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 14. marts, A u.c., C‑158/14, EU:C:2017:202, 97. un 98. punkts), un precizēdama, ka šajā kopējā nostājā nav veikta nekāda nošķiršana saistībā ar tās piemērošanas jomu atkarībā no tā, vai attiecīgā darbība ir vai nav veikta bruņota konflikta ietvaros starptautisko humanitāro tiesību izpratnē.
69
Lai gan pārsūdzētā sprieduma 125. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka paražu tiesību pašnoteikšanās princips, kas it īpaši atgādināts ANO Statūtu 1. pantā, ir starptautisko tiesību princips, kas piemērojams visām teritorijām, kurām nav savas pārvaldes, un visām tautām, kas vēl nav ieguvušas neatkarību (spriedums, 2016. gada 21. decembris, Padome/FrontPolisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, 88. punkts), šis princips tomēr nenozīmē, ka, lai īstenotu tiesības uz pašnoteikšanos, teritorijā dzīvojoša tauta vai tās iedzīvotāji var izmantot līdzekļus, kuri uzskaitīti Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punktā.
70
Tiesa jau ir nospriedusi, ka starptautiskajām humanitārajām tiesībām un Kopējai nostājai 2001/931 ir atšķirīgi mērķi un ar tām tiek izveidoti atšķirīgi mehānismi, tāpēc šīs kopējās nostājas piemērošana nav atkarīga no kvalifikācijas, kas izriet no starptautiskajām humanitārajām tiesībām. Tiesa no tā ir secinājusi, ka minētā kopējā nostāja un Regula Nr. 2580/2001 jāinterpretē tādējādi, ka bruņoto spēku darbības bruņota konflikta laikā starptautisko humanitāro tiesību izpratnē var būt “terora akti” šo Savienības tiesību aktu izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 14. marts, A u.c., C‑158/14, EU:C:2017:202, 89., 91. un 97. punkts).
71
Šajā kontekstā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 131. punktā ir norādījusi, ka mērķi, ko vēlas sasniegt kādā teritorijā dzīvojoša tauta vai iedzīvotāji, no vienas puses, jānošķir no rīcības, kuru tie īsteno šī mērķa sasniegšanai, no otras puses, tāpēc Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas i)–iii) apakšpunktā minētie “mērķi’ neatbilst tādiem, kurus var kvalificēt kā galvenos vai pamatmērķus.
72
Lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja atzīst, ka Vispārējā tiesa ir pareizi konstatējusi, ka pastāv atšķirība starp galveno mērķi vai pamatmērķi, kura dēļ organizācija iesaistās bruņotā konfliktā, un mērķi, ar kādu konkrētas darbības tiek veiktas šī konflikta ietvaros, tā neizvirza nevienu derīgu juridisku argumentu, kas ļautu secināt, ka galvenais mērķis vai pamatmērķis ir nozīmīgs, lai novērtētu šo konkrēto darbību mērķi.
73
No tā izriet, ka darbības, kas veiktas, lai sasniegtu vienu no trim Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas i)–iii) apakšpunktā minētajiem mērķiem, var kvalificēt kā terora aktus, pat ja to galvenais mērķis vai pamatmērķis ir, piemēram, padarīt kādas valsts pamatstruktūras demokrātiskākas. Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 132. punktā Vispārējā tiesa pamatoti ir nospriedusi – ja darbības ir veiktas ar kādu no šiem trim mērķiem, nav jānoskaidro, kādi ir attiecīgās organizācijas izvirzītie mērķi, jo citādi tiktu atcelts viens no diviem kumulatīvajiem nosacījumiem, kas jāizpilda, lai darbību varētu kvalificēt kā terora aktu. Minētajiem mērķiem, kas raksturo šī 1. panta 3. punkta pirmās daļas a)–k) punktā uzskaitītās darbības un kas tādējādi ir tīri funkcionāli, nav nekādas saistības ar politisko mērķi vai pretenzijām, kurus izvirzījuši darbības izdarītāji, tāpēc šīs darbības galvenais mērķis vai pamatmērķis nekādā veidā neietekmē darbības kvalificēšanu par “terora aktu”.
74
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, arī apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments, kas vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 126. punktu, jānoraida ne vien tāpēc, ka ar šo argumentu ir tikai vispārīgi apstrīdēts tajā ietvertais Vispārējās tiesas apgalvojums, bet arī tāpēc, ka tas izriet no kļūdainas šī punkta interpretācijas. Minētajā punktā Vispārējā tiesa patiesībā uzskatīja, ka nav jāpauž nostāja par pašnoteikšanās principa piemērošanu šajā gadījumā, lai atbildētu uz argumentāciju par Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punktā paredzēto mērķu interpretāciju, un pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, tā nav atteikusies lemt par šī principa piemērojamību.
75
Ja piekristu apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentācijai, ka organizācijai vai struktūrai ir tiesības veikt kādu no Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas a)–k) punktā uzskaitītajām darbībām, ja šīs darbības tiek veiktas ar vispārīgu pašnoteikšanās mērķi, tas izraisītu rezultātu, kas būtu pretrunā šīs tiesību normas tekstam un kontekstam, kā arī tā tiesiskā regulējuma mērķiem, kurā tā ietilpst, un būtu pretrunā šī sprieduma 68.–70. punktā minētajai judikatūrai.
76
Visbeidzot, šo iemeslu dēļ Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 132. punktā nav pieļāvusi arī tiesību kļūdu, nospriezdama, ka Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas ii) apakšpunktā ietvertais vārds “nepamatoti” nav jāvērtē, ņemot vērā mērķa, ar kādu izdarīts attiecīgais spiediens, iespējami leģitīmo raksturu.
77
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka pirmais pamats jānoraida.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
78
Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Vispārējā tiesa nepamatoti uzskatījusi, ka Padome varēja balstīties uz Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu kā uz “lēmumu Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē, jo šī lēmuma pamatojumā norādītie fakti bija novecojuši un tādējādi nevarēja pamatot uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir veikusi terora aktus, kas ļauj to kvalificēt par “teroristu grupu”.
79
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 142. punktā atsaukdamās uz faktiem, kas bija pamatojuši Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu, proti, rietumvalstu tūristu nolaupīšanu pagājušā gadsimta 90. gadu sākumā, uzbrukumu naftas pārstrādes rūpnīcai 1993./1994. gadā, uzbrukumu kampaņu tūristu apmeklētām vietām tajos pašos gados un draudiem uzbrukt tūristu apmeklētām vietām 1995.–1999. gadā, analizējot šos faktus un no tiem secinot, ka Padome varēja tos kvalificēt kā terora aktus Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas izpratnē. Tā kā minētā sprieduma 77.–83. punktā Vispārējā tiesa esot ņēmusi vērā tikai faktus, kas norisinājušies laikā no 1995. līdz 1999. gadam, no tā esot jāsecina, ka pārējiem, senākiem faktiem, nav nozīmes. Tāpēc pēdējie minētie fakti neesot varējuši pamatot secinājumu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja jāuzskata par teroristu grupu šīs kopējās nostājas 1. panta 3. punkta otrās daļas izpratnē, vēl jo vairāk tāpēc, ka Vispārējā tiesa minētā sprieduma 72. punktā esot secinājusi, ka PKK, “šķiet, bija atteikusies no [savas] [terora] kampaņas”.
80
Katrā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 80.–83. punktā esot nepamatoti uzskatījusi, ka draudus uzbrukt tūristu apmeklētajām vietām laikā no 1995. līdz 1999. gadam varēja ņemt vērā, ievērojot laika intervālu starp tiem. Pat atzīstot, ka Padome nav pārbaudījusi, vai notiesājošajos valsts nolēmumos konstatētie fakti patiešām ir notikuši, tai esot bijis jāpārbauda, vai kompetentā valsts iestāde uzskatīja, ka tie tiešām ir notikuši, savu konstatējumu skaidri un konsekventi argumentējot pamatojuma izklāstā.
81
Tādējādi Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 98. punktā uzskatīdama, ka jānoraida pamats par Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta pārkāpumu, ciktāl apstrīdētie akti ir pieņemti, pamatojoties uz Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu, un minētā sprieduma 146. punktā uzskatīdama, ka jānoraida pamats, kas attiecas uz šīs kopējās nostājas 1. panta 3. punkta pārkāpumu.
82
Turklāt nedz Padome, nedz Vispārējā tiesa neesot varējušas uzskatīt, ka apgalvotie draudi atbilst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmajā daļā paredzētajiem kritērijiem. Šos iespējamos draudus nevarēja uzskatīt par terora aktiem minētās tiesību normas izpratnē, jo draudu kampaņa, kas izraisīja cilvēku nāvi, bija izbeigta.
83
Apelācijas sūdzības iesniedzējas ieskatā jāņem vērā arī atšķirības starp Apvienotās Karalistes tiesību aktos paredzēto terora akta definīciju un Kopējā nostājā 2001/931 paredzēto terora akta definīciju. Vispārējā tiesa tādējādi pārsūdzētā sprieduma 144. punktā esot pieļāvusi kļūdu, uzskatīdama, ka nekādu seku nav apstāklim, ka smaguma kritērijs ir saistīts ar “līdzekļiem” Apvienotās Karalistes tiesību aktos un ar “mērķiem” šajā kopējā nostājā, jo atšķirība esot būtiska, it īpaši saistībā ar draudiem.
84
Padome, ko atbalsta Francijas Republika, Nīderlandes Karaliste un Komisija, apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentus.
Tiesas vērtējums
85
Otrais pamats attiecas uz iespējamu kļūdu, ko Vispārējā tiesa pieļāvusi pārsūdzētā sprieduma 77.–83., 98. un 136.–146. punktā, ņemdama vērā Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu, lai pierādītu, pirmkārt, ka Padome ir izpildījusi pienākumus, kas tai ir saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktu, un, otrkārt, ka veiktās darbības bija terora akti šīs kopējās nostājas 1. panta 3. punkta izpratnē.
86
Lai lemtu par šī pamata pamatotību, vispirms jānošķir, no vienas puses, jautājums par to, vai Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu var kvalificēt kā kompetentās iestādes lēmumu Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē, it īpaši ņemot vērā datumu, kad risinājās notikumi, uz kuriem tas ir balstīts, un, no otras puses, jautājums par to, vai šos notikumus, it īpaši ņemot vērā to raksturu, var kvalificēt par terora aktiem šīs kopējās nostājas 1. panta 3. punkta izpratnē.
87
Pirmām kārtām, runājot par Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktu, tā pirmajā daļā ir noteikts, ka līdzekļu iesaldēšanas sarakstu “izstrādā, pamatojoties uz precīzu informāciju vai materiālu attiecīgajā lietā, kas norāda, ka kompetenta iestāde pieņēmusi lēmumu par attiecīgajām personām, grupām un organizācijām neatkarīgi no tā, vai lieta ir par izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību saistībā ar terora akta veikšanu, mēģinājumu izdarīt terora aktu, līdzdalību šādā aktā vai tā veicināšanu, pamatojoties uz nopietniem un ticamiem pierādījumiem vai versijām, vai notiesāšanu par šādiem nodarījumiem”.
88
Runājot par pienākumiem, kādi Padomei ir, personu vai organizāciju iekļaujot sarakstā, no atsauces uz valsts lēmumu, kā arī no Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktā ietvertajiem jēdzieniem “precīza informācija” un “nopietni un ticami pierādījumi vai versijas”, izriet, ka šīs tiesību normas mērķis ir aizsargāt attiecīgās personas, nodrošinot, ka to iekļaušana līdzekļu iesaldēšanas sarakstā ir saistīta tikai ar pietiekami drošu faktu bāzi, un šī kopējā nostāja ir vērsta uz šī mērķa sasniegšanu, par priekšnosacījumu izvirzot valsts iestādes pieņemtu lēmumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 15. novembris, Al‑Aqsa/Padome un Nīderlande/Al‑Aqsa, C‑539/10 P un C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 68. punkts).
89
Tā kā Savienības rīcībā nav līdzekļu pašai veikt izmeklēšanu saistībā ar noteiktas personas iesaistīšanos terora aktos, minētās atsauces mērķis ir noteikt, vai pastāv nopietni un ticami pierādījumi vai versijas par šīs personas iesaistīšanos terora aktos, kuras valsts iestādes ir uzskatījušas par uzticamiem un kas tās ir mudinājuši veikt vismaz izmeklēšanas pasākumus, neizvirzot prasību par to, ka valsts lēmums jāpieņem īpašā juridiskā formā, ka tas jāpublicē vai jāpaziņo (spriedums, 2012. gada 15. novembris, Al‑Aqsa/Padome un Nīderlande/Al‑Aqsa, C‑539/10 P un C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 69. punkts).
90
Šajā gadījumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 72. punktā konstatēja, ka Padome ir balstījusies uz to, ka pastāv lēmumi, kurus tā kvalificēja kā kompetentās iestādes lēmumus Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē, tostarp Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmums. Vispirms Vispārējā tiesa šajā ziņā ir uzskaitījusi nopietnus un ticamus pierādījumus un versijas, ko norādījusi Padome un ko valsts iestādes uzskatījušas par uzticamiem, un kas ietver PKK inkriminētos terora aktus kopš 1984. gada, terora kampaņu pagājušā gadsimta 90. gadu sākumā, kas ietver rietumvalstu tūristu nolaupīšanu, uzbrukumu naftas pārstrādes rūpnīcai un uzbrukumus tūristu apmeklētām vietām, kas izraisīja ārvalstu tūristu nāvi, 1993.–1994. gadā. Tajā pašā minētā sprieduma 72. punktā, pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, Vispārējā tiesa ir uzsvērusi, ka Padome ir norādījusi – pat ja PKK, šķiet, laikā no 1995. līdz 1999. gadam bija atteikusies no šīs kampaņas, tā šajā laikposmā turpināja draudēt uzbrukt tūristu apmeklētām vietām. Pēc tam minētā sprieduma 73. punktā Vispārējā tiesa ir atgādinājusi, ka saskaņā ar judikatūru “precīzai informācijai vai [..] materiāliem attiecīgajā lietā”, kas prasīti šīs kopējās nostājas 1. panta 4. punktā, jānorāda, ka attiecībā uz attiecīgajām personām vai organizācijām ir pieņemts valsts iestādes lēmums, kurš atbilst šajā tiesību normā ietvertajai definīcijai, tādā veidā, kas šīm personām vai organizācijām ļauj tostarp identificēt šo lēmumu, bet šī informācija vai materiāli neattiecas uz minētā lēmuma saturu. Visbeidzot tā paša sprieduma 74. punktā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka Padome ir sniegusi pietiekami precīzu informāciju par Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu minētās kopējās nostājas 1. panta 4. punkta izpratnē.
91
No iepriekš izklāstītā izriet, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 76. punktā varēja uzskatīt, ka Padomes rīcībā bija precīza informācija un materiāli attiecīgajā lietā, kas izriet no kompetentas iestādes lēmuma Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd šo Vispārējās tiesas secinājumu un katrā ziņā nesniedz nevienu pierādījumu, kas varētu to atspēkot, Vispārējā tiesa pamatoti ir nospriedusi, ka Padome varēja balstīties uz Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu.
92
Runājot par argumentu, ka pārsūdzētā sprieduma 77.–83., 143., 144. un 146. punktā Vispārējā tiesa nepamatoti esot uzskatījusi, ka pirms 1995. gada veiktās darbības var ņemt vērā, veicot pārbaudi saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punktu, bet tās nevar ņemt vērā atbilstoši šīs kopējās nostājas 1. panta 4. punktam, ir svarīgi nošķirt, pirmkārt, minētās kopējās nostājas 1. panta 4. punktā minētās prasības, kas attiecas uz personas vai organizācijas sākotnējo iekļaušanu saistībā ar laika intervāla nosacījumiem un, otrkārt, prasības, kuras attiecas uz šīs pašas kopējās nostājas 1. panta 3. punktā ietverto “terora akta” jēdziena definīciju.
93
Personas vai organizācijas sākotnējai iekļaušanai Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta izpratnē ir vajadzīgs, lai darbības, uz kurām šāds lēmums ir balstīts, būtu pietiekami nesenas, it īpaši ņemot vērā šīs tiesību normas mērķi – kas atgādināts šī sprieduma 88. punktā – aizsargāt attiecīgās personas vai organizācijas.
94
Turpretim šīs kopējās nostājas 1. panta 3. punktā tikai ir ietverta “terora akta” jēdziena definīcija minētās kopējās nostājas izpratnē. Šajā aspektā Padome var ņemt vērā citus nesenākus elementus, kas var būt nozīmīgi, lai novērtētu attiecīgās personas vai organizācijas ar terorismu saistīto darbību vēsturi un mērogu šīs tiesību normas izpratnē.
95
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa šajā lietā pamatoti varēja ņemt vērā līdz 1995. gadam veiktās darbības, proti, tās, kas veiktas 1990., 1993. un 1994. gadā, lai noteiktu atsevišķu darbību, kuras attiecinātas uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, mērķu teroristisko raksturu atbilstoši Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punktam, un ka Vispārējā tiesa pamatoti arī nospriedusi, ka apmēram divu gadu “laika intervālu” starp pēdējiem faktiem, kas ņemti vērā un datēti ar 1999. gadu, un Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu nevarēja uzskatīt par pārmērīgu, tādējādi šo lēmumu varēja kvalificēt kā kompetentās iestādes lēmumu šīs kopējās nostājas 1. panta 4. punkta izpratnē.
96
Runājot par pārsūdzētā sprieduma 81. punktā Vispārējās tiesas izdarīto atsauci uz mazāk kā piecu gadu laika intervālu, ciktāl tā nav ņēmusi vērā pēdējos faktus, uz kuriem bija balstīts Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmums, jānorāda, ka Vispārējā tiesa uz šo piecu gadu termiņu ir atsaukusies, minot judikatūru, saskaņā ar kuru piecu gadu termiņš nav pārmērīgs. Tomēr no pārsūdzētā sprieduma nekādā ziņā neizriet, ka Vispārējā tiesa, atsaukdamās uz šo piecu gadu termiņu, būtu uzskatījusi, ka citi Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumā norādītie fakti bija pārāk seni, lai tos ņemtu vērā. Apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments izriet no kļūdainas minētā sprieduma interpretācijas, tādēļ tas jānoraida.
97
Otrām kārtām, jānoraida arī arguments, ka Vispārējā tiesa nepamatoti esot secinājusi, ka draudi uzbrukt Turcijas tūristu apmeklētajām vietām atbilst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmajā daļā paredzētajiem kritērijiem.
98
No šīs tiesību normas izriet, ka tās i) apakšpunktā ir skaidri paredzēts “draudēt izdarīt kādu no a) līdz h) [punktā] uzskaitītajiem nodarījumiem”, piemēram, apdraudēt personas dzīvību vai izraisīt plašu iznīcināšanu.
99
Ar to, ka pastāv draudi izdarīt kādu no šajā a)–h) punktā uzskaitītajiem nodarījumiem, pietiek, lai pamatotu līdzekļu iesaldēšanu, un apstāklis, ka laikposmā no 1995. līdz 1999. gadam PKK esot atteikusies no savām draudu kampaņām, neietekmē draudu kvalificēšanu par terora aktu.
100
Tādējādi Vispārējā tiesa pamatoti ir secinājusi – tas, ka konkrētā laika posmā nav veikti uzbrukumi, nenovērš to, ka uzbrukuma draudi var turpināties, tāpēc tie veido terora aktus Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas izpratnē.
101
Runājot par apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu par atšķirībām starp Apvienotās Karalistes tiesību aktos ietverto terora akta definīciju un Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmajā daļā ietverto definīciju, jāatgādina, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 144. punktā uzskatīja – apstāklim, ka smaguma kritērijs Apvienotās Karalistes tiesību aktos ir piesaistīts “līdzekļiem” un šajā kopējā nostājā – “mērķiem”, nav nekādu seku.
102
Šajā ziņā no šī sprieduma 73. punkta izriet, ka Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas i)–iii) apakšpunktā uzskaitītie mērķi ir tīri funkcionāli un ļauj šīs kopējās nostājas 1. panta 3. punkta pirmās daļas a)–k) punktā paredzētās darbības raksturot kā terora aktus. Tādējādi Vispārējās tiesas argumentācijā nav pieļauta nekāda nekonsekvence, ņemot vērā, ka gan Savienības tiesībās, gan Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumā ir izmantota terora aktu definīcija divos aspektos, definējot šos aktus vienlaikus atkarībā no to mērķiem un to sasniegšanai izmantotajiem līdzekļiem.
103
Tāpēc otrais pamats jānoraida kā nepamatots.
Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
104
Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 182.–188. un 191.–203. punktā nepamatoti uzskatījusi, ka Padomes veiktā pārskatīšana attiecībā uz 2015.–2017. gada regulām un 2019. gada lēmumiem atbilda Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktā izvirzītajiem nosacījumiem.
105
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzsver, ka Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka no Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmuma pieņemšanas līdz 2014. gadā notikušajām darbībām bija pagājis ilgs laika posms, kurā bija norisinājušies vairāki notikumi, ko raksturo apstākļu izmaiņas, tāpēc Padome nebija izpildījusi savu pienākumu atjaunināt iesaistīšanās terorismā riska novērtējumu attiecībā uz 2014. gadu. Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējai tiesai būtu bijis jāizdara tāds pats secinājums attiecībā uz 2015.–2017. gada regulām un 2019. gada lēmumiem.
106
Atsaukdamās uz saviem argumentiem, kas pausti otrajā pamatā, apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmums neatbilst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktā izvirzītajiem nosacījumiem. Apelācijas sūdzības iesniedzēja arī apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 185. punktā Vispārējā tiesa nepamatoti uzskatījusi, ka Padome varēja pamatoties uz uzbrukumu jauna turku militārā priekšposteņa būvlaukumam 2014. gada maijā un kvalificēt šo uzbrukumu par terora aktu. Šāds akts patiesībā esot tāda akta tipisks piemērs, par kuru apelācijas sūdzības iesniedzēju nevar vainot, ka tā šo aktu veikusi terorisma nolūkā, jo tas esot bijis tieša atbilde uz to, ka Turcijas valdība nav ievērojusi miera sarunas, un tas starptautiskajās humanitārajās tiesībās esot jāuzskata par leģitīmu militāru aktu.
107
Pat ja Tiesa secinātu, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. un 4. punkta interpretācijā, attiecībā uz Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka, ņemot vērā 2014. gada maijā veiktā uzbrukuma acīmredzami atšķirīgo raksturu salīdzinājumā ar incidentiem, kas bija minēti saistībā ar šo lēmumu, minētais uzbrukums neļauj pietiekami pamatot terora aktu riska saglabāšanos.
108
Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējas situācija sešpadsmit gadu laikā pēc PKK dibinātāja un līdera Abdullah Öcalan aizturēšanas 1999. gadā esot radikāli mainījusies, nevar uzskatīt, ka šis uzbrukums turku militārajam priekšposteņa būvlaukumam, neievērojot miera sarunas, bija līdzvērtīgs draudiem uzbrukt Turcijas tūristu apmeklētajām vietām pagājušā gadsimta 90. gados.
109
Runājot par 2017. gada 23. oktobra incidentu, kura laikā tika veikts uzbrukums militāram transportlīdzeklim, apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka, kvalificējot šo uzbrukumu par terora aktu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 191. punktā nepamatoti uzskatījusi, ka nav nozīmes apstāklim, ka šī darbība iekļāvās bruņotā konfliktā starp PKK un Turcijas Republiku, jo no pirmā pamata skaidri izriet, ka vajadzīgu un samērīgu militāro operāciju nevar uzskatīt par tādu, kam ir terorisma mērķis.
110
Pārsūdzētā sprieduma 198.–200. punktā būtībā uzskatīdama, ka bruņota konflikta turpināšanās ļāva Padomei konstatēt terora aktu riska saglabāšanos, Vispārējā tiesa esot abstrahējusies no Turcijas Republikas lomas, jo PKK esot būtiski mainījusi savu darbības formu.
111
Padome, ko atbalsta Francijas Republika, Nīderlandes Karaliste un Komisija, uzskata, ka trešais pamats jānoraida.
Tiesas vērtējums
112
Jāatgādina, ka saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktu, Padome attiecīgās personas vārdu vai organizācijas nosaukumu var atstāt līdzekļu iesaldēšanas sarakstā, ja secina, ka ir saglabājies risks, ka persona vai organizācija iesaistīsies ar terorismu saistītās darbībās, kas ir pamatojušas to sākotnējo iekļaušanu šajā sarakstā (spriedums, 2020. gada 10. septembris, Hamas/Padome, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
113
Vienīgais jautājums, kam ir nozīme, lai novērtētu šādas atstāšanas sarakstā lietderīgumu, principā ir, vai kopš attiecīgās iekļaušanas sarakstā vai kopš iepriekšējās pārskatīšanas faktiskā situācija ir mainījusies tādējādi, ka no tās vairs nevar tikt izdarīts tas pats secinājums par šo risku (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 26. jūlijs, Padome/LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 46. punkts).
114
Šāda riska saglabāšanos var it īpaši pierādīt ar atsauci uz valsts lēmumu, kas pamatojis sākotnējo iekļaušanu, ja šis lēmums nesen ir pārskatīts un pēc šīs pārskatīšanas secināts, ka atstāšana sarakstā ir pamatota nesenu notikumu dēļ, kas liecina par to, ka attiecīgā persona vai organizācija joprojām ir iesaistītas ar terorismu saistītās darbībās. Šādas pārskatīšanas mērķis ir nodrošināt, lai Padomes lēmums tiktu pieņemts, balstoties uz pietiekamu faktoloģisku pamatojumu, kas šai pēdējai minētai ļauj secināt šāda riska esamību (spriedums, 2020. gada 10. septembris, Hamas/Padome, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, 39. punkts).
115
Pārbaudot, vai ir saglabājies risks, ka attiecīgā persona, grupa vai organizācija varētu iesaistīties ar terorismu saistītās darbībās, jāņem vērā ne tikai valsts lēmuma, kas izmantots par pamatu šīs personas, grupas vai organizācijas sākotnējai iekļaušanai līdzekļu iesaldēšanas sarakstā, turpmākais liktenis, bet arī jaunākie faktiskie apstākļi, kas pierāda minētā riska saglabāšanos (spriedums, 2020. gada 10. septembris, Hamas/Padome, C‑122/19 P, EU:C:2020:690, 38. punkts).
116
Šajā lietā Vispārējā tiesa nav atkāpusies no šīs judikatūras.
117
Šajā ziņā, pirmkārt, jāuzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti, kuru mērķis ir apstrīdēt uzbrukuma jauna turku militārā priekšposteņa būvlaukumam 2014. gada maijā un uzbrukuma militārajam transportlīdzeklim 2017. gada 23. oktobrī kvalifikāciju par terora aktiem Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas izpratnē, ir nelietderīgi tās pārskatīšanas ietvaros, kas veikta atbilstoši šīs kopējās nostājas 1. panta 6. punktam, un jānoraida, pamatojoties uz šī sprieduma 112. punktā minēto judikatūru. Lai personu vai organizāciju atstātu līdzekļu iesaldēšanas sarakstā, Padomei jāpierāda nevis tas, ka šī persona vai organizācija ir veikusi terora aktu minētās kopējās nostājas 1. panta 3. punkta pirmās daļas izpratnē, bet tikai tas, ka risks, ka tā ir iesaistīta ar terorismu saistītās darbībās, saglabājas.
118
Otrkārt, jānoraida arī apelācijas sūdzības iesniedzējas argumenti, ka darbības, uz kurām Padome pamatojās, pārskatot, vai joprojām pastāv PKK iesaistīšanās terorismā risks, pietiekami nepierāda šī riska esamību šo darbību ļoti atšķirīgā rakstura dēļ un tādēļ, ka PKK situācija ir radikāli mainījusies, jo tā tagad atbalsta miermīlīgus risinājumus.
119
Šajā ziņā jānorāda, ka, pirmām kārtām, arguments, ka uzbrukums jauna turku militārā priekšposteņa būvlaukumam 2014. gada maijā esot bijis pamatots, ir pieņemams. Tikai atsaucoties uz bruņotu konfliktu, kas iespējami ļauj attaisnot veikto darbību, kuru apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata par tādu, kas ļoti atšķiras no Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumā minētajiem incidentiem, un norādot, ka šī darbība esot tieša atbilde uz to, ka Turcijas valdība nav ievērojusi miera sarunas, apelācijas sūdzības iesniedzēja neatsaucas uz Vispārējās tiesas pieļautu tiesību kļūdu, bet lūdz Tiesu ar savu šī pierādījuma vērtējumu aizstāt Vispārējās tiesas vērtējumu.
120
No LESD 256. panta 1. punkta un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka apelācijas sūdzība attiecas tikai uz tiesību jautājumiem un ka Vispārējā tiesa viena pati ir kompetenta konstatēt un izvērtēt attiecīgos faktus un pierādījumus. Faktu un pierādījumu vērtējums, izņemot to sagrozīšanas gadījumus, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas tiesvedībā (rīkojums, 2022. gada 27. janvāris, FT u.c./Komisija, C‑518/21 P, EU:C:2022:70, 12. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
121
Otrām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzējas arguments, ka 2017. gada 23. oktobra incidents esot jāuzskata par militāru operāciju, kas ir acīmredzami vajadzīga un samērīga, jānoraida kā nepamatots.
122
Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 191. punkta, apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd nedz šī militārā uzbrukuma esamību, nedz to, ka tā ir vainojama šajā uzbrukumā, jo norāda, ka tas iekļāvās bruņotā konfliktā starp apelācijas sūdzības iesniedzēju un Turcijas Republiku.
123
Tādējādi jākonstatē, ka apelācijas sūdzības trešajā pamatā tās iesniedzēja nepauž nekādu argumentāciju, kas varētu atspēkot Vispārējās tiesas juridisko vērtējumu, saskaņā ar kuru šie akti, kuru esamība nav apstrīdēta, ļauj Padomei pienācīgi atjaunināt savu vērtējumu par risku, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja varētu iesaistīties terorismā.
124
Tāpēc trešais pamats jānoraida kā daļēji nepieņemams un kā daļēji nepamatots.
Par ceturto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
125
Ar ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja atsaucas uz kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi pārsūdzētā sprieduma 207.–215. punktā, interpretējot samērīguma principu.
126
Pirmām kārtām, apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 211.–213. punktā neesot ievērojusi samērīguma principu, kas prasa, lai Savienības iestāžu tiesību akti nepārsniegtu to, kas ir atbilstošs un vajadzīgs, lai sasniegtu attiecīgajā tiesiskajā regulējumā noteiktos mērķus, ņemot vērā, ka tad, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais, un tā radītie traucējumi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 22. janvāris, SkyÖsterreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 50. punkts).
127
Turklāt, atzīdama, ka miermīlīgam un demokrātiskam konflikta risinājumam nav nozīmes, Vispārējā tiesa esot nonākusi pretrunā pārsūdzētā sprieduma 198. punktā izdarītajam konstatējumam, ka Padome esot pamatoti uzskatījusi, ka 2019. gadā nav notikusi nekāda apstākļu maiņa. Tā kā, veicot pārskatīšanu atbilstoši Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktam, tika uzskatīts, ka miermīlīga risinājuma turpināšanai ir nozīme, apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka tāpat tam būtu jābūt, pārbaudot samērīgumu, it īpaši tāpēc, ka bruņota konflikta galvenais mērķis ir tautas pašnoteikšanās. Pat ja pirmā pamata ietvaros šim argumentam nevarēja piekrist, tam jāpiekrīt, pārbaudot ceturto pamatu, kas attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu.
128
Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 207. punkta, apstrīdētajiem aktiem ir vispārējo interešu mērķis, proti, sekmēt starptautisko mieru un drošību. PKK nosaukuma atstāšana strīdīgajos sarakstos patiesībā kavējot miera procesu, tāpēc šajos aktos paredzētie ierobežojošie pasākumi esot jāuzskata par neatbilstošiem izvirzītajiem mērķiem.
129
Otrām kārtām, šauri pārbaudot tikai apstrīdēto tiesību aktu mērķi, pārsūdzētā sprieduma 206.–215. punktā Vispārējā tiesa neesot pareizi pārbaudījusi, vai radītās neērtības, kas ietver arī paredzamas sekas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 12. marts, Tjebbes u.c., C‑221/17, EU:C:2019:189, 40. punkts), nav nesamērīgas ar izvirzītajiem mērķiem. Nevar piekrist, ka, noskaidrojot, vai tiesību akta radītās neērtības nav nesamērīgas ar izvirzītajiem mērķiem, ņem vērā tikai šī tiesību akta konkrētos mērķus, nevis tā paredzamās sekas.
130
Šajā kontekstā apelācijas sūdzības iesniedzēja atgādina – lai gan Padome nevar ņemt vērā visas iespējamās akta sekas, tai tomēr šajā gadījumā bija zināma – lai arī tikai tāpēc, ka 2014. gada 1. maijā bija celta atcelšanas prasība lietā PKK/Padome (T‑316/14), – apstrīdēto tiesību aktu ietekme uz kurdiem, tāpēc Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 212. un 213. punktā apgalvodama, ka šīm sekām nebija nozīmes.
131
Padome, ko atbalsta Francijas Republika, Nīderlandes Karaliste un Komisija, uzskata, ka ceturtais pamats jānoraida.
Tiesas vērtējums
132
Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja tikai atsaucas uz ierobežojošo pasākumu galveno mērķi, proti, saglabāt mieru un stiprināt starptautisko drošību LES 21. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, un, atkārtojot pirmajā instancē izvirzītos argumentus, norāda, ka PKK nosaukuma atstāšana strīdīgajos sarakstos kavē miera procesu un ietekmē kurdu tautu, jo bruņotā konflikta, kurā ir iesaistīta PKK, galvenais mērķis ir kurdu tautas pašnoteikšanās, ceturtais pamats ir nepieņemams. Šajā kontekstā apelācijas sūdzības patiesais mērķis ir tikai panākt Vispārējā tiesā iesniegtā prasības pieteikuma atkārtotu izskatīšanu, bet tas nav Tiesas kompetencē apelācijas tiesvedības ietvaros.
133
PKK nekādā veidā nepamato savu iebildumu par pašnoteikšanās principa nozīmīgumu, novērtējot strīdīgajos tiesību aktos noteikto ierobežojošo pasākumu samērīgumu, tāpēc arī tas jāatzīst par nepieņemamu.
134
Visbeidzot, runājot par iebildumu, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā noteikto ierobežojošo pasākumu mērķi un ir ignorējusi to paredzamās sekas, nenoteikdama, vai radītās neērtības nav nesamērīgas ar izvirzīto mērķi, jāatgādina, ka, tiesā pārbaudot samērīguma principa ievērošanu, tikai acīmredzami neatbilstošais tāda pasākuma raksturs, kas veikts, ņemot vērā mērķi, kuru vēlas sasniegt kompetentā iestāde, var ietekmēt šāda pasākuma tiesiskumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 25. jūnijs, Vnesheconombank/Padome, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, 84. punkts).
135
Jāatgādina arī, ka ierobežojošiem pasākumiem pēc definīcijas ir negatīvas sekas it īpaši uz organizācijām, uz kurām tie attiecas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 25. jūnijs, Vnesheconombank/Padome, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, 86. punkts).
136
Apstrīdētajos tiesību aktos izvirzītā mērķa, proti, cīņas pret terorismu, kas iekļaujas starptautiskā miera un drošības uzturēšanas plašākā mērķī saskaņā ar LES 21. pantā noteiktajiem Savienības ārējās darbības mērķiem, nozīmīgums var attaisnot negatīvās sekas (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 25. jūnijs, Vnesheconombank/Padome, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, 87. punkts).
137
Ņemot vērā šī sprieduma 134.–136. punktā minēto judikatūru, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 209. punktā pamatoti ir uzskatījusi – ciktāl Padomes izvirzītais mērķis, pieņemot apstrīdētos tiesību aktus, bija cīņa pret terorismu, šie akti konsekventi atbilst šim mērķim un katrā ziņā tos nevar uzskatīt par acīmredzami neatbilstošiem minētajam mērķim.
138
Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja šī iebilduma pamatojumam neizvirza juridiski atbilstošu argumentu, tas jānoraida.
139
No tā izriet, ka ceturtais pamats jānoraida kā daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
Par piekto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
140
Ar piekto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 221.–238. punktā nepamatoti ir uzskatījusi, ka Padome ir izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, lai gan, kā norādīts iepriekšējos šīs apelācijas sūdzības pamatos, no apstrīdēto tiesību aktu pamatojuma izklāsta skaidri neizriet, ka notikumi, kas norisinājās laikā no 2015. līdz 2019. gadam un kas minēti saistībā ar Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumu, faktiski pamato šo lēmumu.
141
Apelācijas sūdzības iesniedzējas ieskatā Vispārējā tiesa nepamatoti uzskatīja, ka Padome ir izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu. Padome neesot ņēmusi vērā pašnoteikšanās mērķi un kontekstu, kādā iekļaujas bruņots konflikts. Tā nepamatoti esot balstījusies uz Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumā paredzētajiem incidentiem. Veicot pārskatīšanu, apstrīdētajos tiesību aktos minētos incidentus tā esot kļūdaini kvalificējusi par terora aktiem, bet nav minējusi pietiekamus iemeslus, kas pamatotu to, ka militāras operācijas esamība var pierādīt, ka risks iesaistīties ar terorismu saistītās darbībās saglabājas. Vispārējā tiesa neesot pietiekami pamatojusi, kādu iemeslu dēļ apstrīdētie tiesību akti jāuzskata par samērīgiem, lai gan tā bija informēta, kādas sekas PKK iekļaušanai strīdīgajos sarakstos varēja būt uz mieru, kā arī uz kurdu un to partizānu situāciju.
142
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 232.–238. punktā konstatēdama, ka, tā kā argumenti, kas izvirzīti, lai pierādītu, ka Padome nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, nepārbaudīdama, vai valsts iestāžu aplūkotie incidenti var tikt kvalificēti par terora aktiem Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļas izpratnē, un nepierādīdama Apvienotās Karalistes lēmumu nozīmīgumu, ņemot vērā šīs kopējās nostājas 1. panta 4. un 6. punktu, attiecas uz jautājumu par pamatojuma pamatotību, tie ir jānoraida. Šī pārbaude attiecas ne tikai uz pamatojuma pamatu, bet arī pašu pienākumu norādīt pamatojumu.
143
Padome, ko atbalsta Francijas Republika, Nīderlandes Karaliste un Komisija, uzskata, ka piektais pamats ir nepieņemams un katrā ziņā nepamatots.
Tiesas vērtējums
144
Runājot par piektā pamata pieņemamību, jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja, vērsdama savus iebildumus pret pārsūdzētā sprieduma 221.–238. punktu, skaidri nenorāda nedz rindkopas, attiecībā uz kurām tā uzskata, ka ir pieļauta tiesību kļūda, izņemot iebildumus, kas vērsti pret minētā sprieduma 232.–238. punktu, nedz juridiskus argumentus, kuri minēti tās nostājas pamatošanai. It īpaši tā neprecizē, kāpēc Vispārējās tiesas minētā Tiesas judikatūra ir kļūdaina. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu mērķis ir tikai panākt Vispārējā tiesā iesniegto prasības pieteikumu otrreizēju izskatīšanu, un tie nav vērsti pret pārsūdzēto spriedumu, lai Tiesa varētu veikt pārbaudi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, InuitTapiriitKanatami u.c./Parlaments un Padome, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 48. punkts).
145
Daži no argumentiem, ko apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzījusi šajā pamatā, patiesībā ir vērsti uz to, lai apstrīdētu Vispārējās tiesas veikto vērtējumu nevis par apstrīdēto tiesību aktu pamatojumu, bet par attiecīgo ierobežojošo pasākumu piemērotību to mērķiem. Šie argumenti, kas attiecas uz pašnoteikšanās mērķi un uz kontekstu, kādā iekļaujas bruņots konflikts, uz Apvienotās Karalistes 2001. gada lēmumā paredzētajiem incidentiem, uz apstrīdētajos tiesību aktos minēto incidentu kvalifikāciju par terora aktiem un uz iemesliem, kuru dēļ apstrīdētie tiesību akti jāuzskata par samērīgiem, attiecas uz citiem apelācijas sūdzības pamatiem, uz kuriem apelācijas sūdzības iesniedzēja turklāt skaidri atsaucas un kas ir noraidīti. Tāpēc tiem nav nozīmes piektā pamata ietvaros, kas attiecas uz nepietiekamu pamatojumu.
146
Jāatgādina arī, ka tā Padomes akta pamatojumā, ar ko ir noteikts ierobežojošs pasākums, kā Vispārējā tiesa to pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 216. punktā, jānorāda specifiski un konkrēti iemesli, kuru dēļ Padome, īstenojot savu rīcības brīvību, uzskata, ka attiecībā uz konkrēto personu ir jānosaka šāds pasākums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 22. aprīlis, Padome/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
147
Tomēr, kā Vispārējā tiesa atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 217. punktā, LESD 296. pantā prasītajam pamatojumam jāatbilst attiecīgā akta būtībai un kontekstam, kādā tas pieņemts. Prasība norādīt pamatojumu jāvērtē atkarībā no lietas apstākļiem, it īpaši no šī tiesību akta satura, norādītā pamatojuma rakstura un interesēm paskaidrojumu saņemšanā, kas var būt šī tiesību akta adresātiem vai citām personām, kuras tas skar tieši un individuāli. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu uzskaitīti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ciktāl jautājums par to, vai akta pamatojums ir pietiekams, jānovērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī kontekstu, kā arī visu to tiesisko noteikumu kopumu, kas regulē attiecīgo jomu. Līdz ar to nelabvēlīgs akts ir pietiekami pamatots, ja tas ir pieņemts attiecīgajai personai zināmos apstākļos, kas ļauj tai izprast pret to noteiktā pasākuma apmēru (spriedums, 2021. gada 22. aprīlis, Padome/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
148
It īpaši attiecībā uz aktiem saistībā ar lēmumu atstāt personu vai organizāciju līdzekļu iesaldēšanas sarakstā Padomei jāpārbauda, vai kopš sākotnējās iekļaušanas vai iepriekšējās pārskatīšanas faktiskā situācija nav mainījusies tādā veidā, ka tā vairs neļauj nonākt pie tāda paša secinājuma saistībā ar šīs personas vai organizācijas iesaistīšanos ar terorismu saistītās darbībās (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 22. aprīlis, Padome/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
149
Šajā ziņā jāprecizē, ka, runājot par šādiem aktiem, Savienības tiesai jāpārbauda, pirmkārt, vai ir izpildīts LESD 296. pantā paredzētais pienākums norādīt pamatojumu, un tātad – vai norādītais pamatojums ir pietiekami precīzs un konkrēts, turklāt Vispārējā tiesa to ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 218. punktā, kā arī, otrkārt, jautājums par to, vai šie iemesli ir detalizēti, un tas nozīmē, ka šī tiesa, pārbaudot šo iemeslu tiesiskumu pēc būtības, nodrošina, ka šie akti balstās uz pietiekami drošiem faktiem, un pārbauda apgalvotos faktus tā pamatojuma izklāstā, uz kuru šie akti balstās (spriedums, 2021. gada 22. aprīlis, Padome/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
150
Tādējādi jautājums par pamatojumu, kurš saistīts ar būtisku formas prasību, atšķiras no jautājuma par pārmestās rīcības pierādīšanu, kas saistīts ar aplūkojamā akta tiesiskumu pēc būtības un nozīmē, ka jāpārbauda šajā aktā minēto faktu patiesums, kā arī šo faktu kvalificēšana par tādiem, kas veido elementus, kuri pamato ierobežojošo pasākumu piemērošanu konkrētai personai (spriedums, 2021. gada 22. aprīlis, Padome/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
151
Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 236. punktā ir pamatoti uzskatījusi, ka tas, vai Padome ir izpildījusi pienākumu pārbaudīt, vai valsts iestāžu norādītos faktus var kvalificēt par terora aktiem Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 3. punkta pirmās daļās izpratnē, tika pārbaudīts, atbildot uz pamatu par šīs tiesību normas pārkāpumu.
152
No iepriekš izklāstītā izriet, ka argumentiem, kuru mērķis ir apstrīdēt minēto faktu pamatotību, piektā pamata ietvaros, kas attiecas uz nepietiekamu pamatojumu, nav nozīmes, tāpēc šis pamats jānoraida kā nepieņemams un katrā ziņā kā nepamatots.
153
No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet – tā kā neviens pamats nav apmierināts, apelācijas sūdzība jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
154
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
155
Tā kā Padome ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā spriedums pēdējai minētajai ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež segt savus un atlīdzināt Padomes tiesāšanās izdevumus.
156
Saskaņā ar Reglamenta 140. panta 1. punktu, kas, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, pēc analoģijas piemērojams apelācijas tiesvedībā, dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas. Tādējādi Komisija, Francijas Republika un Nīderlandes Karaliste, kas piedalījās tiesvedībā Tiesā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:
1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.
2)
Kurdistan Workers’ Party (PKK) sedz savus un atlīdzina Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus.
3)
Eiropas Komisija, Francijas Republika un Nīderlandes Karaliste savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.