Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 9. oktobrī (1)
Lieta C‑386/24
Centro Petroli Roma Srl
pret
Agenzia delle Dogane e dei Monopoli,
piedaloties:
Elettronica Industriale SpA,
Eni SpA
(Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LESD 267. panta trešā daļa – Pēdējās instances valsts tiesu pienākums uzdot prejudiciālu jautājumu – Izņēmumi no šī pienākuma – Dalībvalsts atbildība par privātpersonām nodarīto kaitējumu, pārkāpjot ES tiesību aktus – Pārkāpumi, kuros vainojama valsts tiesa – Tiesnešu disciplinārā un civiltiesiskā atbildība – Tiesu neatkarība – Direktīva 2006/123/EK – Direktīva 2008/118/EK – Akcīzes preču noliktava – Atliktās nodokļa maksāšanas režīms – Atļaujas piešķiršanas nosacījumi
I.      Ievads
1.        Šis Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu faktiski ir otrais šāds lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas iesniegts minētajā tiesā izskatāmajā tiesvedībā (2).
2.        Ar šajā lietā uzdotajiem jautājumiem iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai noteiktas valsts tiesību normas par akcīzes preču noliktavu darbību ir saderīgas ar Savienības tiesībām.
3.        Tomēr, lai arī tikai pakārtoti, šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir izvirzīts arī cits konstitucionāls un sistēmisks jautājums. Tas ir: kādos apstākļos valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēti noteikumi par tiesnešu civiltiesisko un disciplināro atbildību tiesas kļūdas gadījumā, tostarp Savienības tiesību neievērošanas gadījumā, piemēram, gadījumā, ja nav iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu, ir saderīgs ar tiesu neatkarības prasību, kas izriet no Savienības tiesībām?
4.        Šajos secinājumos aplūkošu šos abus jautājumus.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Eiropas Savienības tiesības
5.        Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū (3) 29. apsvērumā noteikts:
“Ņemot vērā to, ka Līgumā ir paredzēta īpaša juridiskā bāze nodokļu jautājumiem un ka šajā jomā jau ir pieņemti Kopienas instrumenti, no šīs direktīvas piemērošanas jomas ir jāizslēdz nodokļu joma.”
6.        Direktīvas 2006/123
2. panta 3. punktā attiecībā uz tās piemērošanas jomu ir paredzēts, ka “šo direktīvu nepiemēro nodokļu jomai.”
7.        Padomes Direktīvas 2008/118/EK (2008. gada 16. decembris) par akcīzes nodokļa piemērošanas vispārēju režīmu, ar ko atceļ Direktīvu 92/12/EEK (4), kura starplaikā ir atcelta (5), bet ir piemērojama ratione temporis pamatlietā, 15. un 16. apsvērumā bija noteikts:
“(15)      Tā kā ražošanas un uzglabāšanas telpās nepieciešams veikt pārbaudes, lai nodrošinātu nodokļu parāda iekasēšanu, šādu pārbaužu atvieglošanai ir jāsaglabā kompetento iestāžu apstiprinātu noliktavu sistēma.
(16)      Jānosaka arī prasības, kas jāievēro apstiprinātiem noliktavu turētājiem [..].”
8.        Direktīvas 2008/118 1. pantā bija paredzēts:
“1.      Šī direktīva nosaka vispārēju režīmu attiecībā uz akcīzes nodokli, ko tieši vai netieši uzliek šādu preču patēriņam (turpmāk “akcīzes preces”):
a)      energoprodukti un elektroenerģija, uz ko attiecas [Direktīva 2003/96/EK (2003. gada 27. oktobris), kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (OV 2003, L 283, 51. lpp.)];
[..].”
9.        Direktīvas 2008/118 4. panta 11. punktā “akcīzes preču noliktava” ir definēta kā “vieta, kur apstiprināts noliktavas turētājs, veicot savu darbību, ražo, pārstrādā, glabā, saņem vai nosūta akcīzes preces atliktās nodokļa maksāšanas režīmā, ievērojot īpašus noteikumus, ko noteikušas tās dalībvalsts kompetentās iestādes, kurā atrodas attiecīgā akcīzes preču noliktava”.
10.      Direktīvas 2008/118 16. panta 1. punktā bija noteikts:
“Lai apstiprināts noliktavas turētājs izveidotu un turētu akcīzes preču noliktavu, ir vajadzīga tās dalībvalsts kompetento iestāžu atļauja, kurā atrodas attiecīgā akcīzes preču noliktava.
Tādu atļauju dod atbilstīgi nosacījumiem, kurus attiecīgās iestādes ir pilnvarotas paredzēt, lai novērstu iespējamu nodokļu nemaksāšanu vai stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu.”
B.      Valsts tiesības
11.      Pamatlietai piemērojamās valsts tiesības ir decreto legislativo 26 ottobre 1995 n. 504 – Testo unico delle disposizioni legislative concernenti le imposte sulla produzione e sui consumi e relative sanzioni penali e amministrative (1995. gada 26. oktobra Leģislatīvais dekrēts Nr. 504; konsolidēts teksts par ražošanas un patēriņa nodokļiem un ar tiem saistītajiem kriminālsodiem un administratīvajiem sodiem; turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts”), redakcijā ar grozījumiem.
12.      Leģislatīvā dekrēta 23. pantā (“Energoproduktu akcīzes preču noliktavas”) tostarp ir paredzēti nosacījumi, ar kādiem ir atļauts akcīzes preču noliktavas režīms, un tās darbībai ir noteikts pienākums turētājiem saņemt licenci. It īpaši – šīs tiesību normas 3. un
4. punkts ir formulēti šādi:
“3.      Pārvaldību akcīzes preču noliktavas režīmā var atļaut, ja pastāv faktiska operatīva un iekārtas apgādes nepieciešamība sašķidrinātās naftas gāzes komerciālām noliktavām ar ietilpību vismaz 400 kubikmetri un citu energoproduktu komerciālām noliktavām ar ietilpību vismaz 10 000 kubikmetri.
4.      Pārvaldību saskaņā ar akcīzes preču noliktavas režīmu var atļaut arī sašķidrinātās naftas gāzes tirdzniecības noliktavām, kuru ietilpība ir mazāka par 400 kubikmetriem, un citu energoproduktu tirdzniecības noliktavām, kuru ietilpība ir mazāka par 10000 kubikmetriem, ja papildus 3. punktā minētajiem nosacījumiem ir izpildīts vismaz viens no šādiem nosacījumiem:
(a)      noliktava veic no akcīzes nodokļa atbrīvota produkta vai produkta, kam piemēro akcīzes nodokļa atlaidi, piegādes vai energoproduktu nodošanu akcīzes nodokļa atlikšanas režīmā uz Eiropas Savienības valstīm vai uz trešām valstīm, kas nav Eiropas Savienībā, kopējā apmērā, kas ir vienāds ar vismaz 30 procentiem no divu gadu kopējās ieguves;
(b)      noliktava ir tai pašai uzņēmumu grupai piederošas tuvējas akcīzes preču noliktavas atzars vai, ja īpašnieki ir atšķirīgi, tās stabils darbības mērķis ir sniegt pakalpojumus minētajai noliktavai.”
13.      Saskaņā ar Leģislatīvā dekrēta 63. pantu (“Atļaujas un gada maksājumi”) tā 23. pantā paredzēto licenci piešķir Ufficio dell’Agenzia delle dogane (Muitas dienests, Itālija; turpmāk tekstā – “Muitas dienests”).
14.      Iesniedzējtiesa uzskata, ka 2017. gada 4. decembrī Muitas dienests izdeva
circolare amministrativa n. 14/D (Administratīvais apkārtraksts Nr. 14/D), lai sniegtu skaidrojošas norādes par atsevišķām Leģislatīvā dekrēta normām.
15.      Visbeidzot – lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa atsaucas arī uz Legge 13 aprile 1988, n. 117 –
Risarcimento dei danni cagionati nell’esercizio delle funzioni giudiziarie e responsabilità civile dei magistrati (1988. gada 13. aprīļa Likums Nr. 117 par kaitējuma, kas nodarīts, pildot tiesas funkcijas, atlīdzību un tiesnešu civiltiesisko atbildību; turpmāk tekstā – “1988. gada Likums Nr. 117”), redakcijā ar grozījumiem.
16.      Saskaņā ar šī likuma 2. panta 3.bis punktu, “noskaidrojot gadījumus, kad ir acīmredzams [valsts] tiesību un Savienības tiesību pārkāpums, it īpaši ņem vērā pārkāpto noteikumu skaidrības un precizitātes pakāpi, kā arī neatvainojamību un neatbilstības nopietnību. Ja ir acīmredzami pārkāpti Eiropas Savienības tiesību akti, ņem vērā arī to, ka nav ievērots [LESD] 267. panta 3. punktā noteiktais pienākums lūgt prejudiciālu nolēmumu, kā arī pretrunas starp šo tiesību aktu vai pasākumu un Eiropas Savienības Tiesas sniegto interpretāciju”.
III. Fakti, tiesvedība un prejudiciālie jautājumi
17.      Centro Petroli Roma (prasītājs pamatlietā; turpmāk tekstā – “CPR”) ir sabiedrība, kas nodarbojas ar naftas produktu ražošanu, pārstrādi un tirdzniecību energoproduktu nozarē. Kopš 2016. gada februāra tā darbojas akcīzes preču noliktavas režīmā saskaņā ar Leģislatīvo dekrētu.
18.      Ar Lēmumu Nr. 13042/2020 Muitas dienests apturēja CPR izsniegto licenci, jo tā neievēroja Leģislatīvā dekrēta 23. panta 3. punktā noteiktos kvantitatīvos kritērijus. CPR apstrīdēja šo lēmumu Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija). Minētā tiesa šo prasību noraidīja.
19.      CPR par pirmās instances spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Consiglio di Stato (Valsts padome). Šī tiesa apturēja tiesvedību un nosūtīja Tiesai piecus prejudiciālos jautājumus. Pirmie divi jautājumi attiecās uz valsts pēdējās instances tiesu pienākuma iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu (pirmais jautājums) apjomu un mijiedarbību starp šo pienākumu un valsts režīmiem saistībā ar atbildību par tiesu kļūdām (otrais jautājums). Trešais, ceturtais un piektais jautājums attiecās uz konkrētu Savienības tiesību normu interpretāciju, kuras, šķiet, bija piemērojamas akcīzes preču noliktavām.
20.      Šie jautājumi tika izskatīti lietā C‑597/21, kuru Tiesa izsprieda ar rīkojumu Centro Petroli Roma I.  Šajā rīkojumā Tiesa, i) atbildot uz pirmo jautājumu, precizēja pēdējās instances valsts tiesu pienākuma uzdot prejudiciālu jautājumu apjomu; ii) atzina otro jautājumu par acīmredzami nepieņemamu, jo tam nebija nekāda sakara ar pamatlietas strīdu; un iii) norādīja, ka nav jāatbild uz pārējiem trim jautājumiem, kas tika uzdoti tikai gadījumā, ja Tiesa uz pirmo jautājumu atbildētu apstiprinoši (ko tā nav izdarījusi).
21.      Šīs pašas valsts tiesvedības kontekstā Consiglio di Stato (Valsts padome) pēc CPR lūguma  tagad iesniedz Tiesai otro lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Šajā tiesvedībā uzdotie jautājumi, kas sakrīt ar trešo, ceturto un piekto jautājumu lietā C‑597/21, ir šādi:
“1)      Vai LESD 101.–106. pantā, kā arī Direktīvās [2006/123] un [2008/118] noteiktā tiesiskā regulējuma pareizai interpretācijai ir pretrunā tāda valsts tiesību norma, kāda izriet no [Leģislatīvā dekrēta] 23. panta 3. punkta, kas paredz, ka “3. Pārvaldību akcīzes preču noliktavas režīmā var atļaut, ja pastāv faktiska operatīva un iekārtas apgādes nepieciešamība sašķidrinātās naftas gāzes komerciālām noliktavām ar ietilpību vismaz 400 kubikmetri un citu energoproduktu komerciālām noliktavām ar ietilpību vismaz 10 000 kubikmetri”[?]
2)      Vai LESD 101.–106. pantā, kā arī Direktīvās [2006/123] un [2008/118] noteiktā regulējuma pareizai interpretācijai ir pretrunā tāda valsts tiesību norma, kāda izriet no [Leģislatīvā dekrēta] 23. panta 4. punkta a) un b) apakšpunkta, kas paredz, ka pārvaldību akcīzes preču noliktavas režīmā var atļaut it īpaši attiecībā uz sašķidrinātās naftas gāzes komerciālām noliktavām ar ietilpību mazāk par 400 kubikmetriem un citu energoproduktu komerciālām noliktavām ar ietilpību mazāk par 10 000 kubikmetriem, kad papildus 3. punktā minētajiem noteikumiem ir izpildīts vismaz viens no šādiem nosacījumiem:
“(a)      noliktava veic no akcīzes nodokļa atbrīvota produkta vai produkta, kam piemēro akcīzes nodokļa atlaidi, piegādes vai energoproduktu nodošanu akcīzes nodokļa atlikšanas režīmā uz Eiropas Savienības valstīm vai uz trešām valstīm, kas nav Eiropas Savienībā, kopējā apmērā, kas ir vienāds ar vismaz 30 procentiem no divu gadu kopējās ieguves;
(b)      noliktava ir tai pašai uzņēmumu grupai piederošas tuvējas akcīzes preču noliktavas atzars vai, ja īpašnieki ir atšķirīgi, tās stabils darbības mērķis ir sniegt pakalpojumus minētajai noliktavai.”
3)      Vai samērīguma princips kopsakarā ar LESD 101.–106. pantā un Direktīvās [2006/123] un [2008/118], it īpaši Direktīvas [2006/123] 9. pantā, 14. panta 5. punktā un 15. panta 2. punktā, noteikto regulējumu pareizai interpretācijai un piemērošanai ir pretrunā valsts iestādes pieņemtie reglamentējošie pasākumi (apkārtraksti, noteikumi un citi), kuru mērķis ir paskaidrot, tās integrējot, minētā [Leģislatīvā dekrēta] 23. panta 4. punkta a) un b) apakšpunktā un turpmākajos grozījumos un papildinājumos noteiktās prasības?”
22.      Rakstveida apsvērumus iesniedza CPR, Itālijas valdība un Eiropas Komisija. Šie lietas dalībnieki arī sniedza mutvārdu apsvērumus tiesas sēdē, kas notika 2025. gada 10. jūlijā.
IV.    Juridiskā analīze
23.      Ar trim uzdotajiem jautājumiem, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā
Tiesai, vai LESD 101.–106. pantam, kā arī Direktīvas 2006/123 un Direktīvas 2008/118 noteikumiem ir pretrunā tādi valsts pasākumi, kuros paredzēti kritēriji, kas balstīti uz ietilpības, darbības un piegādes vajadzībām, ieguves rādītājiem un/vai funkcionālām attiecībām starp noliktavām, lai atļautu tādu komerciālo noliktavu pārvaldību, kurās energoproduktus apstrādā atliktās nodokļa maksāšanas režīmā.
24.      Pirms izskatīt šādā jautājumā izvirzītos jautājumus pēc būtības (C), jāizvērtē lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamība (A) un pēc tam jāizskata prejudiciālais jautājums, ko iesniedzējtiesa aplūko lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu (B).
A.      Par lūguma pieņemamību
25.      Manuprāt, nav šaubu, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā lietā kopumā ir pieņemams. Tomēr uzskatu, ka prejudiciālie jautājumi ir daļēji nepieņemami, proti, atsaucē uz LESD 101. un 106. pantu.
26.      Šajā ziņā piekrītu Komisijai, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa nav paskaidrojusi – kā prasīts Tiesas Reglamenta 94. panta c) punktā – iemeslus, kas tai likuši uzdot jautājumu par Līguma noteikumu par konkurenci starp uzņēmumiem interpretāciju, kā arī par saikni starp šiem noteikumiem un Leģislatīvā dekrēta noteikumiem. No iesniedzējtiesas un/vai lietas dalībnieku, kas iesnieguši apsvērumus šajā tiesvedībā, sniegtās informācijas nevarēja izsecināt arī analīzes būtiskos elementus (piemēram, produktu tirgu un attiecīgo ģeogrāfisko tirgu, galvenos šajā tirgū aktīvos tirgus dalībniekus, attiecīgo tiesību aktu ietekmi uz šo tirgu utt.).
27.      Līdz ar to man šķiet neiespējami izvērtēt tāda valsts tiesiskā regulējuma kā pamatlietā aplūkotais saderību ar LESD 101.–106. pantu.
28.      Turklāt lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamības pārbaude man dod iespēju apspriest ievada jautājumu, kurš ir nedaudz saistīts ar jautājumu par pieņemamību un kuru iesniedzējtiesa lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir izvirzījusi tikai garāmejot. Proti, vai ar Savienības tiesībām ir saderīga tiesnešu civiltiesiskās un disciplinārās atbildības sistēma par tiesas kļūdām, tostarp par Savienības tiesību neievērošanu, piemēram, par to, ka nav iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu.
B.      Ievada jautājums: valstu sistēmas attiecībā uz tiesnešu civiltiesisko atbildību un disciplināro atbildību par ES tiesību neievērošanu
29.      Lai saprastu, kāpēc iesniedzējtiesa šo jautājumu ir izvirzījusi tikai garāmejot, varētu būt lietderīgi atgriezties un īsi pieminēt to, ko Tiesa ir
(1) un nav (2) izskatījusi rīkojumā Centro Petroli Roma I.  Turpinājumā īsumā izklāstīšu divus judikatūras virzienus, kas šajā kontekstā šķiet atbilstoši (3) un (4). Visbeidzot sniegšu dažus personiskus apsvērumus šajā jautājumā (5).
1.      Par jautājumu, kas aplūkots rīkojumā “Centro Petroli Roma I”
30.      Kā paskaidrots šo secinājumu 20. punktā, rīkojums Centro Petroli Roma I attiecās tikai uz pirmo prejudiciālo jautājumu tajā lietā, kas bija par LESD 267. panta trešās daļas interpretāciju.
31.      Iesniedzējtiesa lūdza sniegt skaidrojumus saistībā ar judikatūru, atbilstoši kurai valsts pēdējās instances tiesa ir atbrīvota no pienākuma vērsties Tiesā ar lūgumu situācijās, ko parasti sauc par acte clair: kad aplūkotās Savienības tiesību normas interpretācija ir tik acīmredzama, ka tā nepieļauj nekādas saprātīgas šaubas (6).
Šajā ziņā Tiesa ir konstanti spriedusi, ka, pirms secināt, ka konkrētā situācija patiešām ir acte clair, valsts pēdējās instances tiesai tomēr ir jābūt pārliecinātai, ka arī “visu citu dalībvalstu pēdējās instances tiesām, kā arī Tiesai tas ir tikpat acīmredzams” (7).
32.      Iesniedzējtiesas šaubas it īpaši attiecās uz veidu, kādā pēdējās instances valsts tiesai ir jāpārbauda, vai šis nosacījums ir izpildīts. Kopumā jautājums bija par to, vai pēdējās instances valsts tiesai ir pienākums detalizēti noteikt, ka citas dalībvalstu pēdējās instances tiesas un Tiesa vienādi
interpretētu attiecīgās Savienības tiesību normas.
33.      Atbildot uz šīm šaubām, Tiesa nosprieda, ka pēdējās instances valsts tiesai nav detalizēti jāpierāda, ka citu dalībvalstu pēdējās instances tiesas un Tiesa pieņemtu vienādu interpretāciju (8). Patiešām, pietiek ar to, ka valsts tiesa, pēc tam kad tā ir pienācīgi izvērtējusi Savienības tiesībām raksturīgās iezīmes, īpašās grūtības, kādas rodas, interpretējot Savienības tiesības, un risku, ka judikatūra Savienībā varētu atšķirties, ir cieši pārliecināta, ka citas tiesas nonāks pie tāda paša secinājuma (9).
34.      Tādējādi Tiesa ir paskaidrojusi, ka kritērijs, kas valsts pēdējās instances tiesām jāpiemēro, lemjot par to, vai tām ir vai nav jāvēršas Tiesā acte clair situācijā, ir “saprātīga pārliecība”. Tā kā pareizas Savienības tiesību normu interpretācijas noteikšana ir tikai tiesību jautājums, parastos procesuālos noteikumus par pierādījumiem un pierādīšanas pienākumu šajā ziņā nevar uzskatīt par pilnībā piemērojamiem. Vienkārši sakot – valsts tiesai ir jāizlemj, vai tajā ir iesniegti elementi, kas attaisno attiecīgās Savienības tiesību normas alternatīvu interpretāciju, proti, interpretāciju, kas atšķiras no tās, kura tai prima facie šķiet pareiza un ir pietiekami ticama, lai to nevarētu pilnībā izslēgt (10).
35.      Šajā kontekstā ir arī jāatgādina, kā Tiesa nospriedusi sprieduma Consorzio 51. punktā, ka tad, ja pēdējās instances valsts tiesa nolemj, ka tā ir atbrīvota no pienākuma vērsties Tiesā saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu, tai savs nolēmums ir jāpamato.
36.      Kā esmu centies paskaidrot secinājumos lietā KUBERA, nepieciešamā pamatojuma detalizācijas pakāpe noteikti atšķiras atkarībā no katras lietas īpašajiem apstākļiem. Manuprāt, parasti pietiktu ar to, ka attiecīgā valsts tiesa: i) skaidri norādītu izņēmumu (starp tiem, kas kodificēti CILFIT judikatūrā (11)), kurš ir izmantots, un ii) īsi izskaidrotu iemeslus, kāpēc šis izņēmums uzskatīts par piemērojamu. Tomēr tas neizslēdz, ka atsevišķos īpašos gadījumos var būt nepieciešams detalizētāks pamatojums vai, gluži pretēji, ka atteikuma lūgt prejudiciālu nolēmumu iemesli ir tik acīmredzami, ka šajā ziņā var nebūt nepieciešams tiešs pamatojums (12).
2.      Jautājums, kas nav aplūkots rīkojumā “Centro Petroli Roma I”
37.      Rīkojumā Centro Petroli Roma I Tiesa savukārt neizskatīja otro prejudiciālo jautājumu pēc būtības, jo, kā jau norādīts, šis jautājums tika atzīts par acīmredzami nepieņemamu (13). Tādēļ šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa – pēc tam kad tā ir ņēmusi vērā Tiesas vērtējumu šajā ziņā – attiecībā uz to neuzdod nevienu jautājumu, tomēr piebilst, ka pamatā esošā problēma, pēc tās domām, joprojām ir aktuāla.
38.      Būtībā iesniedzējtiesas šaubās par to, vai ar Savienības tiesībām ir saderīga valsts sistēma par tiesnešu civiltiesisko un disciplināro atbildību par tiesas kļūdām, tostarp saistībā ar Savienības tiesību normu interpretāciju un piemērošanu, piemēram, to, ka nav iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu. Iesniedzējtiesa paskaidro, ka neskaidrības par pareizu mijiedarbību starp Itālijas tiesību aktiem par tiesnešu atbildību un Savienības noteikumiem par tiesnešu neatkarību ietekmē veidu, kādā tā novērtē savu pienākumu saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu. Saprotu, ka šī tiesa uzskata, ka pārāk barga personīgās atbildības sistēma de facto mudinātu pēdējās instances tiesas iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pat daudzos gadījumos, kad tās uzskata, ka piemērojamo Savienības tiesību normu tvērums un nozīme ir pietiekami skaidra.
39.      Šķiet, ka šī lieta ir viena no tādām, jo iesniedzējtiesa ir izdarījusi atsauci galvenokārt tādēļ, lai izvairītos no jebkāda atbildības riska, jo tā uzskatīja, ka attiecīgās Savienības tiesību normas strīda mērķiem ir uzskatāmas par actes clairs.
40.      Tā kā iesniedzējtiesas uzdotais jautājums ir konstitucionāls ar sistēmiskām sekām, man šajā ziņā šķiet lietderīgi izteikt dažus apsvērumus cerībā palīdzēt iesniedzējtiesai un citām valsts tiesām, kas varētu būt līdzīgā situācijā.
41.      Tomēr šī tiesvedība acīmredzami nav atbilstošais forum, lai novērtētu, vai ar Savienības tiesībām ir saderīgs tāds tiesu atbildības režīms, kādu Itālijas likumdevējs ir ieviesis ar 1988. gada Likumu Nr. 117, redakcijā ar grozījumiem (14).
42.      Tāpēc analizēšu
tikai dažus vispārīgus apsvērumus, īpašu uzmanību pievēršot tiesas kļūdu veidiem, kas varētu izraisīt (ko saukšu par) tiesnešu “personisko atbildību”, neapdraudot tiesnešu neatkarību. Ar šo terminu atsaucos gan uz civiltiesisko atbildību, gan uz disciplināratbildību. Lai gan abi atbildības veidi, protams, zināmā mērā atšķiras, uzskatu, ka no Savienības tiesību viedokļa var identificēt vairākus principus, kas piemērojami šiem diviem atbildības veidiem. Toties šeit neaplūkošu kriminālatbildību, jo uz šāda veida atbildību neattiecas konkrētās valsts tiesību normas un katrā ziņā šāda veida atbildība, šķiet, rada citādus jautājumus.
43.      Lai iezīmētu ainu, vispirms nodalīšu divas atbildības jomas par tiesas kļūdām: dalībvalstu atbildība un tiesnešu personiskā atbildība. Tie ir aplūkoti divos judikatūras virzienos, kas, protams, ir cieši saistīti.
3.      Dalībvalstu atbildība
44.      Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar Savienības līgumiem izveidotajai sistēmai ir raksturīgs princips par valsts atbildību par privātpersonām nodarīto kaitējumu, kas radies ES tiesību pārkāpuma dēļ. Šis princips attiecas uz visiem gadījumiem, kad dalībvalsts pārkāpj ES tiesības, neatkarīgi no tā, kuras dalībvalsts iestādes darbība vai bezdarbība ir šī pārkāpuma pamatā (15).
45.      Tāpat ir vispāratzīts, ka šāds pārkāpums privātpersonām rada tiesības uz atlīdzinājumu, ja ir izpildīti trīs nosacījumi: i) ja pārkāptās ES tiesību normas mērķis ir piešķirt šīm personām tiesības; ii) ja šīs normas pārkāpums ir pietiekami būtisks; un iii) ja ir tieša cēloņsakarība starp šo pārkāpumu un privātpersonām nodarītajiem zaudējumiem (16).
Šie nosacījumi ir iedibināti ar
ES tiesībām un tādēļ dalībvalstis nevar tos mainīt, jo tas varētu novest pie atbildības izslēgšanas situācijās, kas
citādi būtu iestājušās (17).
46.      Vairākās lietās no 2000. gadu sākuma Tiesa ir precizējusi, ka šie principi ir piemērojami arī valsts tiesu iestāžu pieļautajiem pārkāpumiem, tostarp tiem, kas izriet no pēdējās instances tiesu nolēmumiem (18).
47.      Šajā kontekstā Tiesa ir sniegusi arī dažus precizējumus attiecībā uz iepriekš minēto otro nosacījumu par pietiekami būtisku ES tiesību pārkāpumu, un tas nozīmē, ka ne vienmēr jebkurš ES tiesību normas pārkāpums izraisa dalībvalsts atbildību. It īpaši attiecībā uz pienākumu neizpildi, kurā vainojamas pēdējās instances valsts tiesas, Tiesa ir norādījusi, ka šāds nosacījums nozīmē, ka “[valsts] atbildība var iestāties tikai izņēmuma gadījumā, kad tiesa ir acīmredzami pārkāpusi piemērojamās tiesības” (19).
48.      Šajā ziņā Tiesa nosprieda, ka, lai noteiktu, vai ES tiesību pārkāpums ir pietiekami būtisks, jāņem vērā visi rādītāji, kas raksturo valsts tiesā izskatāmo situāciju. Pēc Tiesas domām, starp šiem rādītājiem ir: i) pārkāptās tiesību normas skaidrība un precizitāte; ii) novērtējuma brīvības, kuru pārkāptā tiesību norma paredz valsts iestādēm, apmērs; iii) tas, vai nodarītā pārkāpuma vai kaitējuma pamatā ir nodoms vai nolaidība; iv) vai iespējamā tiesību kļūda ir attaisnojama vai neattaisnojama; v) apstāklis, ka Savienības iestādes nostāja varēja veicināt ES tiesībām pretēju pasākumu vai valsts pasākumu vai prakses pieņemšanu īstenošanu vai saglabāšanu; un vi) (ciktāl tas ir atbilstoši) attiecīgā tiesa nav izpildījusi savu pienākumu lūgt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu (20).
49.      Judikatūru saprotu tādējādi, ka tikai tas vien, ka pēdējās instances valsts tiesa nav iesniegusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu, pats par sevi nevar izraisīt valsts atbildības iestāšanos. Kā Tiesa ir konsekventi spriedusi, “ar LESD 267. pantu iedibinātā tiešās sadarbības sistēma starp Tiesu un valstu tiesām nav atkarīga no lietas dalībnieku iniciatīvas” un “[lietas dalībnieki nevar uzlikt par pienākumu valsts tiesām] iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu [..]. Tādēļ ar LESD 267. pantu iedibinātā sistēma nav tiesību aizsardzības līdzeklis, kas ir pieejams lietas dalībniekiem lietā, kuru izskata valsts tiesa” (21).
50.      Citiem vārdiem – LESD 267. panta trešā daļa nav tiesību norma, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, un tādējādi šīs tiesību normas pārkāpums pats par sevi nevar izraisīt dalībvalsts atbildību. Turklāt ir grūti iedomāties, kā vienkāršs atteikums uzdot prejudiciālu jautājumu varētu radīt kaitējumu lietas dalībniekam, ja attiecīgās ES tiesību normas tiek pareizi interpretētas.
51.      Tomēr, ja pēdējās instances valsts tiesa ES tiesību normu interpretē kļūdaini, tad tas, ka
tā, iespējams, nav izpildījusi pienākumu vērsties Tiesā saistībā ar šo tiesību normu, ir
vērā ņemams apstāklis, novērtējot pārkāpuma smagumu.
52.      Visbeidzot – var būt lietderīgi uzsvērt, ka valsts atbildības princips, kas raksturīgs ar ES līgumiem izveidotajai tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmai, nozīmē nevis tiesnešu, bet gan dalībvalstu personisko atbildību. Ciktāl tieši valsts var būt atbildīga par tiesu nolēmumiem, kas ir pretrunā ES tiesībām, un tā kā jebkura kompensācija attiecīgajām privātpersonām tiek izmaksāta no valsts budžeta, šāds atbildības režīms neietver īpašu risku, ka varētu tikt apšaubīta valsts tiesu neatkarība (22).
4.      Tiesnešu personiskā atbildība
53.      Savukārt tiesnešu personiskās atbildības sistēmu ieviešana tiesas kļūdas gadījumā iekļaujas dalībvalstu kompetencē reglamentēt tieslietu organizāciju (23). Dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība, lai ieviestu šādu sistēmu (24). Faktiski gan Savienībā, gan ārpus tās pastāv dažādas šāda veida sistēmas, kurās attiecībā uz darbībām, kas veiktas, pildot tiesas funkcijas, ir paredzētas dažādas imunitātes pakāpes pret civiltiesisko un/vai disciplināro atbildību (25).
54.      Tiesai jau ir bijusi iespēja izvērtēt dažu valstu tiesnešu personiskās atbildības sistēmu saderību ar ES tiesībām vairākās lietās, kas tai iesniegtas pēdējo gadu laikā.
55.      Šajā ziņā Tiesa ir atzinusi, ka tiesnešu personiskās atbildības par tiesas kļūdām sistēmu esība var palīdzēt stiprināt tiesu sistēmas atbildību un efektivitāti. Tomēr Tiesa ir arī brīdinājusi, ka, īstenojot tām piešķirto kompetenci šajā jomā, dalībvalstīm ir jānodrošina ES tiesību ievērošana. It īpaši tā uzskata, ka jebkurai šāda veida sistēmai
jābūt izstrādātai tā, lai saglabātu to tiesu neatkarību, kurām ir jālemj par jautājumiem, kas saistīti ar ES tiesību piemērošanu vai interpretāciju (26).
56.      Šajā posmā man diez vai ir jāuzsver, cik svarīga ES tiesību sistēmā ir prasība par tiesu neatkarību, interpretējot un piemērojot ES tiesības (27). Šī prasība izriet tostarp no LES 2. panta, LES 19. panta 1. punkta un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. panta. Tā netieši ir ietverta arī LESD 267. pantā.
57.      Ir acīmredzami, ka tiesnešu personiskās atbildības par tiesas kļūdām principa atzīšana rada zināmus riskus attiecībā uz tiesnešu neatkarību un objektivitāti (28).
Slikti izstrādātas atbildības sistēmas var apdraudēt vai vismaz radīt aizdomas sabiedrībai, ka tās var apdraudēt tiesas lēmumu pieņemšanas procesa objektivitāti un integritāti. Proti, tikai iespēja, ka var tikt uzsākta disciplinārā izmeklēšana pēc valdības vai tiesu hierarhijas locekļu lūguma vai tiesvedība, ko uzsāk neapmierināti tiesvedības dalībnieki ar ierobežotiem līdzekļiem, noteiktos gadījumos var pat neapzināti izdarīt zināmu spiedienu uz tiem, kuru uzdevums ir spriest civillietā, administratīvajā lietā vai krimināllietā (29).
Šādas procedūras un tiesvedības var nopietni ietekmēt to tiesnešu dzīvi un karjeru, uz kuriem tās attiecas (30).
Tādējādi slikti izstrādātas personiskās atbildības sistēmas varētu radīt neobjektivitātes risku un/vai atturēt no tiesas funkciju pildīšanas (31).
58.      Tāpēc Tiesa ir nospriedusi, ka “lai gan [..] neatkarības garantija neprasa, lai tiesnešiem tiktu piešķirta absolūta imunitāte attiecībā uz darbībām, kas veiktas, pildot tiesneša pienākumus, viņu personiskā atbildība par zaudējumiem, kas nodarīti, pildot to pienākumus, var iestāties tikai izņēmuma gadījumos, kuros ir pierādīta būtiska viņu individuālā vaina” (32). No tā izriet, ka “ar to vien, ka nolēmumā ir pieļauta tiesas kļūda, pašu par sevi nav pietiekami, lai iestātos attiecīgā tiesneša personiskā atbildība”(33).
59.      Turklāt Tiesa ir uzskatījusi, ka, lai nodrošinātu tiesu neatkarības principa ievērošanu, ir nepieciešami citi valstu tiesnešu personiskās atbildības sistēmu elementi. Tiesa it īpaši ir nospriedusi, ka šādām sistēmām ir jānodrošina “tādi noteikumi, kuros tostarp ir definēta gan rīcība, kas ir disciplinārie pārkāpumi, gan konkrēti piemērojami sodi, kuri paredz neatkarīgas instances iesaistīšanos saskaņā ar procedūru, kas pilnībā garantē Hartas 47. un 48. pantā paredzētās tiesības, tostarp tiesības uz aizstāvību, un kuros ir paredzēta iespēja tiesā apstrīdēt disciplināro iestāžu lēmumus” (34).
60.      Ievērojot šo kontekstu, tagad sniegšu dažus komentārus, kuri, cerams, palīdzēs iesniedzējtiesai izskatīti galveno jautājumu, kas izklāstīts tās prejudiciālajā nolēmumā: kad tiesas kļūda var izraisīt tiesnešu personīgo atbildību par viņu (kļūdainiem) nolēmumiem, neapdraudot tiesu neatkarību.
5.      Daži apsvērumi par tiesnešu personisko atbildību un tiesu neatkarību
61.      Vispirms vēlos precizēt, ka, manuprāt, nav iespējams paredzēt pārbaudījumu, kas varētu palīdzēt skaidri nošķirtu tiesas kļūdas, kuras var izraisīt tiesnešu personisko atbildību, neapdraudot tiesu neatkarību, no tām, kas, gluži pretēji, varētu būt problemātiskas no šī viedokļa. Uzskatu, ka ir iespējams noteikt tikai dažus vadošos principus, kas varētu attiekties gan uz civiltiesisko atbildību, gan uz disciplināro atbildību.
62.      Vairākus no šiem principiem var izsecināt no iepriekš minētās Tiesas judikatūras. Atsaucos ne tikai uz judikatūru par tiesnešu personisko atbildību, bet arī uz judikatūru par dalībvalstu atbildību. Proti, ņemot vērā to līdzīgo mērķi, daži no Tiesas spriedumos valsts atbildības jomā izklāstītajiem principiem, manuprāt, pēc analoģijas var tikt piemēroti tiesnešu personiskajai atbildībai.
63.      Tomēr uzskatu, ka vispārīgi personiskajai atbildībai vajadzētu būt grūtāk iedarbināmai nekā dalībvalsts atbildībai. Patiešām, Tiesa ir atzinusi, ka, lai gan valsts atbildības veidi parasti nerada nekādus jautājumus par tiesu neatkarības prasību, citādi varētu būt personiskās atbildības sistēmas gadījumā. Šīs sistēmas, ja tās ir slikti izstrādātas, varētu apdraudēt tiesu neatkarību. Tādēļ attiecībā uz personiskās atbildības sistēmām Tiesa ir uzsvērusi, ka šāda atbildība var iestāties tikai “ļoti” vai “pilnībā” izņēmuma gadījumos (35).
64.      Tas, protams, attiecas arī uz valsts pēdējās instances tiesu pienākumu vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu. Šajā ziņā varu tikai daļēji piekrist ģenerāladvokātei T. Čapetai (36), ka lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neiesniegšana nekad nevarētu izraisīt tiesnešu personisko atbildību, ja vien viņi ir pienācīgi paskaidrojuši iemeslus, kādēļ viņi to nedara. Tagad paskaidrošu, ko ar to domāju.
65.      No LESD 267. panta trešās daļas izriet divi pienākumi: viena būtība ir saturiska (iesniegt lūgumu Tiesai, kad ir izvirzīts ES tiesību interpretācijas jautājums un CILFIT izņēmumi nav piemērojami), un otram
ir procesuāls raksturs (lai paskaidrotu atteikuma iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu iemeslus) (37).
Lai gan tie ir nesaraujami saistīti, tie joprojām ir atšķirīgi pienākumi.
66.      Manuprāt, nav neviena ticama iemesla, kādēļ tikai viena no [šiem pienākumiem] pārkāpums varētu izraisīt atbildību. Tas tā ir a fortiori tāpēc, ka pienākums vērsties Tiesā acīmredzami ir galvenais un vissvarīgākais pienākums no abiem, ņemot vērā tā ietekmi gan uz attiecīgo strīdu, gan uz Savienības tiesību sistēmas vienotību un saskaņotību. Pienākums norādīt pamatojumu ir pakārtots un būtisks, lai nodrošinātu šī galvenā pienākuma ievērošanu.
67.      Kā Tiesa ir nospriedusi, šīs neatkarības saglabāšanas sekas nevar būt it īpaši tādas, ka tiktu “pilnībā izslēgta iespēja, ka tiesneša disciplinārā atbildība noteiktos izņēmuma gadījumos varētu iestāties tā pieņemto tiesas nolēmumu dēļ. Šādas neatkarības prasības mērķis acīmredzami nav nodrošināties pret iespējamu tiesnešu nopietnu un pilnīgi neattaisnojamu rīcību, piemēram, apzinātu un ļaunticīgu rīcību vai īpaši rupjas un būtiskas neuzmanības dēļ izdarītu to valsts un ES tiesību normu pārkāpumu, kuru ievērošana tiem ir jānodrošina, vai pret patvaļu vai to, ka tiks liegta piekļuve tiesiskās aizsardzības līdzekļiem, lai gan to kā tiesnešu amata uzdevums ir izskatīt strīdus, ko tiem uzticējuši indivīdi” (38).
68.      Šie apsvērumi, šķiet, principā attiecas uz visiem pienākumiem, kas izriet no Savienības tiesību normām. Līdz ar to nevar izslēgt, ka nevēršanās Tiesā LESD 267. panta trešās daļas interpretācijas un piemērošanas kļūdas dēļ (39) var pamatoti izraisīt par šādu pārkāpumu atbildīgo tiesnešu personisko atbildību (40).
69.      Tomēr man šķiet, ka šajā posmā ir jānošķir civiltiesiskā atbildība un disciplināratbildība. Civiltiesiskās atbildības gadījumā uzskatu, ka pienākuma uzdot prejudiciālu jautājumu pārkāpumam būtu jāizraisa šāda atbildība tikai tad, ja Savienības tiesību norma, par kuru valsts tiesai būtu bijis jāvēršas Tiesā, ir tikusi interpretēta kļūdaini, tādējādi radot zaudējumu vai kaitējumu prasītājam. Kā paskaidrots šo secinājumu 50. punktā, ja attiecīgās Savienības tiesību normas tiek pareizi piemērotas, lietas dalībniekiem nevar rasties zaudējumi vai kaitējums.
70.      Savukārt disciplinārās atbildības gadījumā neredzu iemeslu izslēgt, ka pienākuma iesniegt prejudiciālu jautājumu Tiesā neizpilde noteiktos ārkārtas apstākļos varētu attaisnot disciplināru pasākumu noteikšanu neatkarīgi no lietas dalībniekiem nodarītā kaitējuma. Tā tas it īpaši var būt gadījumā, ja atteikums uzdot prejudiciālu jautājumu nav rets vai pat izolēts gadījums, bet ir saistīts ar virkni pārkāpumu. Šādā gadījumā negatīvās sekas, kas izriet no pārkāpuma, ietekmē ar LESD 267. pantu izveidotā sadarbības mehānisma efektivitāti.
71.      Katrā ziņā vēlreiz atkārtoju, ka abi atbildības veidi var iestāties tikai ārkārtas izņēmuma gadījumos.
72.      Piemēram, tam, ka Tiesa ir konstatējusi šādu pienākumu neizpildi tiesvedībā, kas uzsākta saskaņā ar LESD 258. vai 259. pantu (41), šajā ziņā nav izšķirošas nozīmes. Proti, par jebkuru ES tiesību pārkāpumu – neatkarīgi no tā acīmredzamā rakstura un smaguma pakāpes – var tikt uzsākta pienākumu neizpildes procedūra (42).
73.      Tas pats mutatis mutandis attiecas uz situācijām, kurās valsts tiesa lūdz Tiesu pārbaudīt, vai īpašos apstākļos LESD 267. panta trešā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka pēdējās instances valsts tiesai būtu pienākums vērsties Tiesā (43).
Ja vien Tiesai nav īpaši lūgts lemt par (valsts vai tiesnešu) pienākuma neizpildes smagumu to atbildības definēšanai, Tiesa atbildētu, vienkārši precizējot pienākuma vērsties Tiesā apjomu, ņemot vērā tiesiskos un faktiskos apstākļus, kurus tai ir darījusi zināmus iesniedzējtiesa.
74.      Turklāt šāda atbildība nevarētu izrietēt arī no tā vien, ka vēlākā judikatūrā Tiesa ir pieņēmusi tādu attiecīgās Savienības tiesību normas interpretāciju, kas atšķiras no tās valsts tiesas interpretācijas, kura šo normu ir uzskatījusi par acte clair (vai acte éclairé). Manuprāt, šajā kontekstā ex post facto elementi būtu jāizmanto ļoti piesardzīgi. Tāpat kā jebkura cita tiesību sistēma, ES judikatūra nepārtraukti attīstās, jo Eiropas Savienības tiesas (Eiropas Savienības Tiesa un valstu tiesas) izdod jaunus nolēmumus, ar kuriem spēkā esošos noteikumus piemēro jauniem apstākļiem. Šī attīstība, iespējams, ir vēl svarīgāka Eiropas Savienībā, kas jau no paša sākuma tika uzskatīta par dinamisku valsts iekārtu.
75.      Manuprāt, četri parametri var būt izšķiroši, lai konstatētu tiesas kļūdu, kura tās ļoti ārkārtējā rakstura dēļ potenciāli varētu izraisīt personisko atbildību, neskarot tiesu varas neatkarību. Raugoties no saprātīgas un piesardzīgas tiesas viedokļa, tiesas kļūdai – šajā gadījumā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu trūkumam – jābūt i) tādai, kas pati parādās (skaidrai un acīmredzamai, neapstrīdamai); ii) tādai, kas izraisa sekas (kuras būtiski ietekmē vai nu pamatlietas iznākumu, vai sadarbības mehānisma efektivitāti); iii) neattaisnojamai (ja nav neviena faktora, kas pamatoti būtu varējis izraisīt kļūdu); un iv) izrietošai no tiesnešu apzinātas izvēles neņemt vērā tiesību aktus vai no to rupjas neuzmanības.
76.      Man šķiet, ka šie secinājumi kopumā atbilst gan starptautiskajiem standartiem, gan Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) judikatūrai.(44)
77.      Valsts tiesnešu personiskās atbildības sistēma Savienības tiesību neievērošanas gadījumā, tostarp tas, ka nav iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu –
to varētu izraisīt mazāki pārkāpumi –, manuprāt, varētu apdraudēt tiesas lēmumu pieņemšanas procesa taisnīgumu un integritāti, tādējādi apdraudot tiesnešu neatkarību.
78.      Turklāt šāda sistēma varētu apdraudēt ar LESD 267. pantu izveidotās tiesu sadarbības un dialoga starp valstu tiesām un Tiesu sistēmas efektivitāti (45). Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru valsts tiesību normas nedrīkst liegt valsts tiesai īstenot pilnvaras uzdot prejudiciālu jautājumu vai attiecīgā gadījumā izpildīt šo pienākumu. Šo elementu kombinācija (rīcības brīvība un pienākums atkarībā no apstākļiem), kā Tiesa ir nospriedusi, ir šīs sadarbības un dialoga sistēmas “raksturīga daļa” (46).
79.      Manuprāt, līdzīgi apsvērumi attiecas uz valsts tiesību normām, kas de facto liedz pēdējās instances valsts tiesām ar LESD 267. pantu piešķirto rīcības brīvību novērtēt, vai jautājums par Savienības tiesību interpretāciju tajās ir ticis pareizi “iesniegts”. Lai noskaidrotu, vai konkrētajā gadījumā ir piemērojams kāds no CILFIT spriedumā paredzētajiem izņēmumiem, attiecīgajai tiesai jāveic detalizēts vērtējums (47).
Lai noteiktu, vai ir jāizpilda LESD 267. panta trešajā daļā noteiktais pienākums, jāņem vērā vairāki elementi, un principā tas ir jādara valsts tiesai, rīkojoties neatkarīgi un ar pienācīgu rūpību (48).
80.      Valsts tiesībām nevar būt
valsts tiesas rīcības brīvību ierobežojoša ietekme saskaņā ar LESD 267. pantu, līdz ar to dažas situācijas, kurās nav pienākuma uzdot prejudiciālu jautājumu, praksē tiek aplūkotas kā situācijas, kurās ir jāiesniedz lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu (49).
Šādos apstākļos tiktu iesniegti daudzi lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu, pat ja nav patiesas vajadzības to darīt. Tas nevajadzīgi kavētu konkrēto strīdu risināšanu un palielinātu Tiesas darba apjomu, bet tas savukārt var ietekmēt efektīvu un laicīgu citu tajā iesniegto lietu izskatīšanu. Tas arī ļautu negodprātīgiem lietas dalībniekiem ļaunprātīgi izmantot procedūru.
81.      Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka valsts sistēmas par tiesnešu civiltiesisko atbildību un disciplināro atbildību par tiesas kļūdām – tostarp no Savienības tiesībām izrietošās tiesnešu neatkarības prasības neizpildi, piemēram, par to, ka nav iesniegts lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu, – ir saderīgas ar Savienības tiesībām, ja tās attiecas tikai uz īpašām izņēmuma situācijām. Šādas situācijas rodas tad, kad tiesas kļūda ir acīmredzama, secīga un neattaisnojama un izriet no apzinātas tiesneša izvēles nepiemērot likumu vai no tā pieļautas rupjas neuzmanības.
C.      Par prejudiciālajiem jautājumiem
82.      Ar trim uzdotajiem jautājumiem iesniedzējtiesa lūdz Tiesu interpretēt trīs ES tiesību normu kopumus, jautājot Tiesai, vai tāds valsts tiesiskais regulējums kā Leģislatīvais dekrēts ir saderīgs ar i) LESD 101.–106. pantu; ii) Direktīvas 2006/123 normām un iii) Direktīvas 2008/118 tiesību normām.
83.      Šo secinājumu 25.–27. punktā esmu paskaidrojis, ka prejudiciālie jautājumi ir nepieņemami attiecībā uz LESD 101.–106. pantu. Turpinājumā pievērsīšos abu pārējo tiesību normu kopumu interpretācijai.
1.      Direktīva 2006/123
84.      Direktīvā 2006/123, ko bieži dēvē par “Pakalpojumu direktīvu”, ir “paredzēti vispārīgi noteikumi, lai atvieglinātu to, kā pakalpojumu sniedzēji īsteno brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu brīvu apriti” (1. panta 1. punkts), likvidējot šķēršļus pakalpojumu darbības attīstībai Eiropas Savienībā, lai stiprinātu iekšējo tirgu, vienlaikus veicinot līdzsvarotu un stabilu ekonomisko un sociālo attīstību (1. un
5. apsvērums).
85.      Direktīvas 2006/123
2. pantā, kas attiecas uz tās “piemērošanas jomu”, paredzēts, ka šo direktīvu “piemēro pakalpojumiem, ko sniedz pakalpojumu sniedzēji, kuri veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī” (1. punkts). Pēc tam tajā ir uzskaitītas dažas darbības, uz kurām direktīva izņēmuma kārtā neattiecas (2. punkts), un visbeidzot noteikts, ka direktīvu “nepiemēro nodokļu jomai” (3. punkts) (50).
86.      Direktīvas 2006/123
29. apsvērumā ir izskaidrots šīs izslēgšanas iemesls: “ņemot vērā to, ka Līgumā ir paredzēta īpaša juridiskā bāze nodokļu jautājumiem un ka šajā jomā jau ir pieņemti [ES] instrumenti, no šīs direktīvas piemērošanas jomas ir jāizslēdz nodokļu joma”.
87.      Spriedumā Airbnb Ireland un Airbnb Payments UK Tiesa, ņemot vērā šos elementus, nosprieda, ka vārdkopa “nodokļu joma” ir jāinterpretē plaši, aptverot “ne tikai visas nodokļu jomas, bet arī visus nodokļu aspektus” (51).
88.      Ņemot vērā iepriekš minēto, jāuzskata, ka CPR apstrīdētās valsts tiesību normas attiecas uz “nodokļu jomu” Direktīvas 2006/123
2. panta 3. punkta izpratnē. Tajos ir paredzēti nosacījumi, saskaņā ar kuriem konkrētiem saimnieciskās darbības subjektiem (noliktavu turētājiem) tiek piešķirtas nodokļu priekšrocības. Saskaņā ar Direktīvas 2008/118
4. panta 1. punktu šī priekšrocība ir atļauja “akcīzes preču ražošanai, pārstrādei, glabāšanai, saņemšanai vai nosūtīšanai atliktās nodokļa maksāšanas režīmā uz akcīzes preču noliktavu” (52).
89.      Proti, Leģislatīvais dekrēts ir Direktīvas 2008/118 īstenošanas pasākums, kas ir saskaņā ar EKL 93. pantu (tagad – LESD 113. pants) pieņemts tiesību akts, kurš ļauj pieņemt “noteikumus par tiesību aktu saskaņošanu attiecībā uz apgrozījuma nodokļiem, akcīzes nodokļiem un citiem netiešajiem nodokļiem”. Savukārt Direktīva 2006/123 tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 47. panta 2. punktu un 55. pantu (tagad – LESD 53. panta otrā daļa un 62. pants), kas ir juridiskie pamati saistībā ar pakalpojumu sniegšanas brīvību.
90.      Tādējādi, ņemot vērā, ka Direktīva 2006/123 šajā lietā nav piemērojama, tā nevar tikt interpretēta tādējādi, ka tā nepieļauj tādas tiesību normas, kādas ir paredzētas Leģislatīvajā dekrētā.
2.      Direktīva 2008/118
91.      Direktīvas 2008/118 16. panta 1. punktā noteikts, ka “lai apstiprināts noliktavas turētājs izveidotu un turētu akcīzes preču noliktavu, ir vajadzīga tās dalībvalsts kompetento iestāžu atļauja, kurā atrodas attiecīgā akcīzes preču noliktava.” Šajā normā ir noteikts arī, ka “tādu atļauju dod atbilstīgi nosacījumiem, kurus attiecīgās iestādes ir pilnvarotas paredzēt, lai novērstu iespējamu nodokļu nemaksāšanu vai stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu” (53).
92.      Direktīvas 2008/118 15. apsvērumā paskaidrots, ka “ražošanas un uzglabāšanas telpās nepieciešams veikt pārbaudes, lai nodrošinātu nodokļu parāda iekasēšanu, šādu pārbaužu atvieglošanai ir jāsaglabā kompetento iestāžu apstiprinātu noliktavu sistēma”. Šīs pašas direktīvas 16. apsvērumā piebilsts, ka “jānosaka arī prasības, kas jāizpilda apstiprinātiem noliktavu turētājiem [..]” (54).
93.      Tādējādi no šiem noteikumiem skaidri izriet, ka atļauju sistēma ir instruments izvairīšanās no nodokļu samaksas, ļaunprātīgas izmantošanas un krāpšanas novēršanai. Šādas sistēmas mērķis patiesībā ir “nodrošin[āt], ka [noliktavas saimnieks] ir pietiekami uzticams, lai īstenotu nodokļu atliktās maksāšanas režīmu” (55).
Kā Tiesa ir vairākkārt nospriedusi, “Direktīvas 2008/118 piemērošanas jomā krāpšanas un ļaunprātīgas izmantošanas novēršana vispārīgi ir gan Savienības tiesībām, gan dalībvalstu tiesībām kopējs vispārīgs mērķis [..], kā apliecināts tās 15. un 16. apsvērumā un 16. pantā” (56).
94.      Patiesībā tas ir vienīgais attiecīgās sistēmas mērķis (57). Līdz ar to dalībvalstis nevar sasniegt citus mērķus, kas nav saistīti ar mērķi novērst krāpšanu nodokļu jomā un ļaunprātīgu izmantošanu, izmantojot šajā direktīvā paredzēto atļauju sistēmu.
95.      Tomēr, tā kā valsts tiesībās noteiktie atļaujas piešķiršanas nosacījumi ir paredzēti, lai veicinātu šo mērķi, dalībvalstīm šajā ziņā ir plaša rīcības brīvība. Patiešām, Direktīvā 2008/118 šajā jomā nav ietverts neviens noteikums vai pamatprincips. Kā norādīts Komisijas 2000. gada 29. novembra Ieteikumā 2000/789/EK, ar ko nosaka pamatnostādnes noliktavas saimnieku apstiprināšanai saskaņā ar Padomes Direktīvu 92/12/EEK attiecībā uz akcīzes precēm (58), dalībvalstis šim nolūkam ir izmantojušas dažādus kritērijus.
96.      Tiesas sēdē Itālijas valdība paskaidroja, ka pēc tās pieredzes krāpšanu biežāk izdara jaunizveidotas mazas sabiedrības, kuras bieži vien tiek izveidotas
caur “fiktīvu personu” un kuras tiek ātri likvidētas, ja valsts iestādes atklāj nelikumīgo rīcību. Šā iemesla dēļ Itālijas tiesību akti galvenokārt ir balstīti uz kritērijiem, kas garantē minimālo kapacitāti vai atbilstīgu komercdarbību noliktavai vai tās saikni ar esošajām noliktavām ar pierādītu pieredzi faktiskajā darbībā. Šī valdība piebilda, ka mazo noliktavu izveidošanās “kā sēnes pēc lietus”
dēļ valsts iestādēm būtu grūti un dārgi kontrolēt to darbību.
97.      Šādos apstākļos nesaskatu Direktīvā 2008/118 neko tādu, kas principā varētu liegt valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru nepieciešamajai atļaujai ir jāatbilst kritērijiem, kas balstīti uz ietilpības, darbības un piegādes vajadzībām, ieguves rādītājiem un/vai funkcionālām attiecībām starp noliktavām. Ciktāl Itālijas valdības norādītie faktiskie apstākļi ir apstiprināti – tas jāpārbauda iesniedzējtiesai –, nekas lietas materiālos neliecina, ka, izvēloties iepriekš minētos kritērijus, Itālijas iestādes būtu pārsniegušas rīcības brīvību, kas tām piešķirta ar Direktīvas 2008/118 16. panta 1. punktu.
98.      Kā jau iepriekš esmu paskaidrojis, šajā kontekstā dalībvalstīm bija plaša rīcības brīvība. Direktīvas 2008/118 15. apsvērumā bija precizēts, ka pārbaužu atvieglošana ir viens no atļauju sistēmas mērķiem. Turklāt Ieteikumā 2000/789 dalībvalstis tika aicinātas “atļauju piešķiršanā piemērot stingrus kritērijus” (59).
99.      Tomēr nedrīkst aizmirst, ka galīgais Direktīvas 2008/118 mērķis bija nodrošināt iekšējā tirgus pareizu darbību, saskaņojot nosacījumus akcīzes nodokļa iekasēšanai par precēm (60).
Tādējādi ir pašsaprotami, ka attiecīgajiem valsts pasākumiem – kā pareizi norādīts Ieteikuma 2000/789
2. panta 1. punktā – jābūt vērstiem uz to, lai panāktu līdzsvaru starp tirdzniecības atvieglošanu un efektīvu kontroli.
100. Nepieciešamība saglabāt līdzsvarotu pieeju šajā ziņā izriet arī no samērīguma principa. Patiesībā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, transponējot vai īstenojot Savienības tiesības, dalībvalstīm ir jāievēro Savienības vispārējie principi, tostarp, protams, samērīgums. Attiecīgi dalībvalstīm ir jāizmanto līdzekļi, kas ļauj efektīvi sasniegt valsts tiesībās paredzētos mērķus, bet nepārsniedz to, kas nepieciešams, un vismazāk apdraud pārējos attiecīgajos Savienības tiesību aktos noteiktos mērķus un principus. Tādējādi, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais un tā radītās neērtības nedrīkst būt nesamērīgas ar sasniedzamajiem mērķiem (61).
101. Konkrētāk, samērīguma novērtējums ietver trīs kumulatīvu kritēriju pārbaudi, proti, vai veiktie pasākumi ir i) “atbilstīgi”, ii) “nepieciešami” un iii) “samērīgi sensu stricto” (62).
102. Šajā lietā, ņemot vērā priekšmeta tehnisko raksturu, apstrīdēto tiesību normu samērīguma novērtējums nekādā ziņā nav vienkāršs. Līdz ar to šis uzdevums ir vairāk atstāts iesniedzējtiesas vērtējumam. Tomēr, lai minētajai tiesai varētu sniegt lietderīgus norādījumus, izklāstīšu dažus apsvērumus, ņemot vērā apstrīdēto normu specifiskās iezīmes.
103. Vispirmām kārtām, iesniedzējtiesai būtu jāpārbauda, vai pasākums ir atbilstošs.  Proti, vai tas var veicināt izvirzītā mērķa sasniegšanu, atspoguļojot patiesas vēlmes to sasniegt saskanīgā un sistemātiskā veidā.
104. Šajā lietā tas var likt iesniedzējtiesai pārbaudīt, pirmkārt, vai izmantotie kritēriji patiešām ir izstrādāti, lai sasniegtu mērķi apkarot krāpšanu nodokļu jomā un ļaunprātīgu izmantošanu (novēršot tipiskas situācijas, kurās notiek krāpšana, un atvieglojot ex post pārbaudes). Šajā kontekstā iesniedzējtiesai, manuprāt, būtu jānodrošina, lai tiktu pareizi interpretēti un piemēroti kritēriji, kas formulēti neskaidri un/vai atstāti muitas dienesta plašās rīcības brīvības ziņā (piemēram, kritērijs, kas attiecas uz “faktiskajām iekārtas ekspluatācijas un apgādes vajadzībām”).
105. Tas nozīmē, ka šīs iestādes vērā ņemtie elementi, lai pārbaudītu, vai šie nosacījumi ir izpildīti, attiecas tikai uz noliktavas saimnieka uzticamību, nevis uz cita rakstura apsvērumiem, piemēram, komerciāla vai ekonomiska rakstura apsvērumiem. Piemēram, iestādes nevarot noteikt, ka licences piešķiršana ir atkarīga no tā, vai tirgū ir pieprasījums pēc papildu noliktavām vai arī iekārtai izvēlētā platība ir pietiekami “nosegta” ar citām noliktavām.
106. Pasākuma atbilstība nozīmē arī to, ka Leģislatīvajā dekrētā noteiktie kritēriji (attiecībā uz parametru veidiem, summām, kurām šie parametri ir noteikti utt.) var sniegt lietderīgu ieguldījumu izvirzītā mērķa sasniegšanā, šajā gadījumā – krāpšanas nodokļu jomā un ļaunprātīgas izmantošanas nodokļu jomā novēršanā. Citiem vārdiem, vai ar šiem kritērijiem pietiek, lai identificētu situācijas, kurās biežāk notiek krāpšana un ļaunprātīga izmantošana, ņemot vērā līdzekļus, ko valsts var pamatoti mobilizēt ex ante un ex post pārbaudēm?
107. Otrkārt, attiecībā uz prasību, ka pasākumam ir jābūt “vajadzīgam”, iesniedzējtiesai būtu jāpārbauda, i) vai pastāv tikpat efektīvi mazāk ierobežojoši pasākumi un ii) vai šis pasākums nepārsniedz to, kas nepieciešams attiecīgā mērķa sasniegšanai.
108. Praksē tas vispirms nozīmē, ka jāpārbauda, vai Itālijas iestādes varēja pieņemt mazāk stingrus alternatīvus nosacījumus, (63) kas būtu sasnieguši atbilstošu aizsardzības līmeni pret izvairīšanos no nodokļu maksāšanas un krāpšanas nodokļu jomā.
109. Treškārt, samērīgums sensu stricto ietver attiecīgā pasākuma radīto neērtību novērtējumu un tā samērīguma novērtējumu ar izvirzītajiem mērķiem. Tas it īpaši nozīmē koncentrēties uz jautājumu, vai ar attiecīgo pasākumu tiek radīts taisnīgs līdzsvars starp iesaistītajām interesēm, proti, interesēm, ko valsts vēlas sasniegt ar attiecīgo pasākumu (krāpšanas un nodokļu ļaunprātīgas izmantošanas novēršana), un cietušo personu (uzņēmumi, kuriem ir grūtības vai pat neiespējami pierādīt savu uzticamību) interesēm.
110. Ņemot vērā CPR izvirzītos argumentus, man šķiet, ka šajā lietā būs būtiski pārbaudīt, vai Itālijas likumdevējs nav noteicis pārāk augstu “latiņu”, lai attiecīgo nodokļu priekšrocību faktiski varētu izmantot tikai (vai galvenokārt) lielas grupas. Mazajiem uzņēmumiem un neatkarīgiem uzņēmumiem būtu arī jāspēj pierādīt sava uzticamība bez pārmērīgām, nevajadzīgām vai pārmērīgi ilgām un dārgām administratīvajām procedūrām.
111. Šajā kontekstā, protams, ir svarīgi pārbaudīt ne tikai to, vai Leģislatīvajā dekrētā noteiktie kritēriji ir ne
tikai “teorētiski” atbilstoši, bet arī to, vai muitas iestādes tos piemēro taisnīgi un nediskriminējoši. Jebkādai atšķirīgai attieksmei pret dažādiem uzņēmējiem – gan pašā likumā, gan tā piemērošanā ikdienā –
jābūt saprātīgai un saistītai ar objektīvu atšķirību attiecībā uz riska līmeni katrā situācijā, lai faktiski iekasētu akcīzes nodokli.
112. Šajā kontekstā vēlos piebilst – tas, ka administratīvās iestādes (šajā gadījumā, muitas iestāde) pieņem nesaistošus aktus (tādus kā “administratīvs apkārtraksts” (64)), kas paredzēti, lai sniegtu vadlīnijas personālam “uz vietas” saistībā ar pareizu attiecīgās valsts tiesiskā regulējuma interpretāciju, pats par sevi nešķiet problemātiski. Šajā ziņā tomēr jāvērš uzmanība uz diviem punktiem. Pirmkārt, pat ja tie nav saistoši, ir būtiski, lai šie tiesību akti atbilstu Savienības tiesībām. Citādi tie var būt maldinoši iestādēm, kas ir atbildīgas par licences izsniegšanu, kālab var notikt iespējams ES normu pārkāpums. Otrkārt, ciktāl šādi akti būtiski ietekmē veidu, kādā tiek piemēroti valsts tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi, tiesiskās drošības apsvērumu dēļ var izrādīties nepieciešams padarīt šos aktus pieejamus attiecīgajiem uzņēmumiem.
113. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, man šķiet, ka Direktīvas 2008/118
16. pantam nav pretrunā tādi valsts pasākumi, kuros paredzēti kritēriji, kas balstīti uz tilpumu, darbības un piegādes vajadzībām, ieguves rādītājiem un/vai funkcionālām attiecībām starp noliktavām, lai atļautu tādu komerciālo noliktavu pārvaldību, kurās energoproduktus apstrādā atliktās nodokļa maksāšanas režīmā, ievērojot samērīguma principu, bet tā ievērošana jāpārbauda iesniedzējtiesai.
V.      Secinājumi
114. Noslēgumā iesaku tiesai uz Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
1)      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) pakalpojumiem iekšējā tirgū
–        neliedz tādus valsts pasākumus, kuros paredzēti kritēriji, kas balstīti uz tilpumu, darbības un piegādes vajadzībām, ieguves rādītājiem un/vai funkcionālām attiecībām starp noliktavām, lai atļautu tādu komerciālo noliktavu pārvaldību, kurās energoproduktus apstrādā atliktās nodokļa maksāšanas režīmā; un
2)      Padomes Direktīvas 2008/118/EK (2008. gada 16. decembris) par akcīzes nodokļa piemērošanas vispārēju režīmu, ar ko atceļ Direktīvu 92/12/EEK, 16. pantam
–        nav pretrunā tādi valsts pasākumi, kuros paredzēti kritēriji, kas balstīti uz tilpumu, darbības un piegādes vajadzībām, ieguves rādītājiem un/vai funkcionālām attiecībām starp noliktavām, lai atļautu tādu komerciālo noliktavu pārvaldību, kurās energoproduktus apstrādā atliktās nodokļa maksāšanas režīmā, ievērojot samērīguma principu.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Skat. rīkojumu, 2022. gada 15. decembris, Centro Petroli Roma (C‑597/21, turpmāk tekstā – “rīkojums lietā Centro Petroli Roma I”; EU:C:2022:1010).
3      OV 2006, L 376, 36. lpp.
4      OV 2009, L 9, 12. lpp.
5      Atcelta ar Padomes Direktīvu (ES) 2020/262 (2019. gada 19. decembris), ar ko nosaka akcīzes nodokļa piemērošanas vispārēju režīmu (OV 2020, L 58, 4. lpp.), redakcijā ar grozījumiem.
6      Skat. it īpaši spriedumus, 1982. gada 6. oktobris, Cilfit u.c. (283/81, turpmāk tekstā – “spriedums Cilfit”, EU:C:1982:335, 21. punkts), un 2021. gada 6. oktobris, Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi (C‑561/19, turpmāk tekstā – “spriedums Consorzio’, EU:C:2021:799, 33. punkts).
7      Skat. it īpaši spriedumu Consorzio, 40. punkts un tajā minētā judikatūra. Šajā kontekstā varētu būt lietderīgi uzsvērt, ka šāds pārbaudījums attiecas arī uz tā saukto acte éclairé. Līdzīgā nozīmē ģenerāladvokātes T. Čapetas [T. Ćapeta] secinājumi lietā Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, 33. punkts).
8      Rīkojums Centro Petroli Roma I, 36.–58. punkts.
9      Līdzīgi skat. ģenerāladvokāta N. Vāla [N.Wahl] secinājumus apvienotajās lietās X un van Dijk (C‑72/14 un C‑197/14, EU:C:2015:319, 67. punkts): “galīgā apelācijas sprieduma tiesnešiem, kas lemj par attiecīgo jautājumu, būtu jābūt pārliecinātiem, viņuprāt, ka citi tiesneši viņiem piekritīs”. Izcēlums oriģinālā.
10      Skat. it īpaši spriedumu, Consorzio, 47. un 48. punkts. Skat. arī ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumus šai pašā lietā (EU:C:2021:291), 150.–157. punkts, un manus secinājumus lietā KUBERA (C‑144/23, turpmāk tekstā – “mani secinājumi lietā KUBERA, EU:C:2024:522, 106. punkts).
11      Skat. it īpaši spriedumu CILFIT u.c., 21. punkts (turpmāk tekstā – “CILFIT izņēmumi”).
12      Skat. manus secinājumus lietā KUBERA, 122.–133. punkts.
13      Jautājums bija izteikts šādā: “Vai – lai aizsargātu konstitucionālās un Eiropas vērtības, proti, tiesu neatkarību un saprātīgu tiesvedības ilgumu – LESD 267. pantu var interpretēt kā tādu, kas neļauj valsts augstākai tiesai, kura ir pārbaudījusi un noraidījusi lūgumu iesniegt prejudiciālo jautājumu par Savienības tiesību interpretāciju, būt par automātisku civilās tiesvedības vai disciplinārlietas subjektu tikai vienīgi pēc tā lietas dalībnieka vēlmes, kurš uzsāk tiesvedību.”
14      Varbūt ir vērts atzīmēt vēlreiz, ka Consiglio di Stato (Valsts padome) par to nav iesniegusi nevienu jautājumu.
15      Skat., piemēram, spriedumu, 2022. gada 28. jūnijs, Komisija/Spānija (Likumdevēja pieļauts Savienības tiesību pārkāpums) (C‑278/20, EU:C:2022:503, 29. un 30. punkts un tajos minētā judikatūra).
16      Skat. inter alia spriedumu, 2019. gada 29. jūlijs, Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
17      Skat., piemēram, spriedumu, 2022. gada 28. jūnijs, Komisija/Spānija (Likumdevēja pieļauts Savienības tiesību pārkāpums) (C‑278/20, EU:C:2022:503, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
18      Skat. it īpaši spriedumus, 2003. gada 30. septembris, Köbler (C‑224/01, turpmāk tekstā – “spriedums Köbler”, EU:C:2003:513, 33.–36. punkts); 2006. gada 13. jūnijs, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, turpmāk tekstā – “spriedums Traghetti”, EU:C:2006:391, 30.–32. punkts), un pats jaunākais – 2016. gada 28. jūlijs, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, 20. punkts).
19      Piemēram, skat. spriedumu, 2016. gada 28. jūlijs, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, 24. punkts un tajā minētā judikatūra). Mans izcēlums.
20      Skat. spriedumu 2019. gada 29. jūlijs, Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
21      Skat. spriedumu Consorzio, 53. un 54. punkts (atsauces uz judikatūru ir izlaistas).
22      Skat. inter alia spriedumu, 2024. gada 19. decembris, Vivacom Bulgaria (C‑369/23, EU:C:2024:1043, 35. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī ģenerāladvokāta F. Ležē [P. Léger] secinājumus lietā Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, 46. punkts) un ģenerāladvokātes T. Čapetas secinājumus lietā Vivacom Bulgaria (C‑369/23, EU:C:2024:612, 75. punkts).
23      Skat. inter alia spriedumu, 2021. gada 18. maijs, Asociația “Forumul Judecătorilor din România” u.c. (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 un C‑397/19, turpmāk tekstā – “spriedums AFJR”, EU:C:2021:393, 229. punkts).
24      Šajā kontekstā skat. arī ģenerāladvokāta M. Bobeka secinājumus apvienotajās lietās Asociația “Forumul Judecătorilor din România” u.c. (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19 un C‑355/19, EU:C:2020:746, 265. punkts).
25      Skat. inter alia Eiropas Padome, Venēcijas komisija, Salīdzinošais pārskats par tiesību aktiem par tiesnešu un konstitucionālo tiesu priekšsēdētāju disciplināro atbildību 46 Eiropas Padomes dalībvalstīs, 2024. gada 9. decembris; Mikuli, P. (izd.), Accounability of Judicial Power, Theoretical and Comparative Perspectives, Routledge, 2025, 5. un 6. nodaļa.
26      Skat. inter alia spriedumu AFJR, 229. un 230. punkts.
27      Pietiek ar atgādinājumu par pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru šī prasība par tiesu neatkarību, kas ir neatraujami saistīta ar tiesas spriešanu, ietilpst to tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu saturā, kurām ir kardināla nozīme kā garantijai visu to tiesību aizsardzībai, kuras privātpersonām izriet no Savienības tiesībām, un dalībvalstu kopējo vērtību, kas izklāstītas LES 2. pantā, tostarp tiesiskuma vērtības, saglabāšanai. Skat. inter alia spriedumu, 2025. gada 25. februāris, Sąd Rejonowy w Białymstoku un Adoreikė (C‑146/23 un C‑374/23, EU:C:2025:109, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
28      Skat. spriedumu AFJR, 232. punkts. Līdzīgi  skat. Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa, Itālija) 1987. gada 3. februāra spriedumu Nr. 26, 4. punkts: “Tiesu funkciju īpatnība un ar tām saistīto pasākumu raksturs norāda uz tiesu varas atbildības nosacījumiem un ierobežojumiem [..], lai aizsargātu tās neatkarību un funkcionālo autonomiju.”
29      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. februāris, RS  (Konstitucionālās tiesas spriedumu iedarbība) (C‑430/21, EU:C:2022:99, 90. punkts un tajā minētā judikatūra).
30      Skat. spriedumu, 2021. gada 15. jūlijs, Komisija/Polija (Disciplinārie pasākumi pret tiesnešiem) (C‑791/19, EU:C:2021:596, 83. punkts), atsaucoties uz attiecīgo Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru.
31      Skat. inter alia spriedumu AFJR, 236. punkts. Kā Amerikas Savienoto Valstu Augstākā tiesa norādījusi lietā Pierson pret Ray (386 U.S. 547 (1967)), “tiesnesim ir jālemj par visām lietām, kas ir tā jurisdikcijā, tostarp pretrunīgās lietās, kas izraisa pusēm intensīvas emocijas. Tā kļūdas var tikt izlabotas apelācijas tiesvedībā, bet nevajadzētu baidīties, ka neapmierinātie lietas dalībnieki varētu viņam draudēt ar tiesvedību [..], tiesnešiem nosakot šādu pienākumu, tiktu veicināta nevis principiāla un nelietderīga [lēmuma pieņemšana], bet gan iebiedēšana”. ASV tiesnešiem piešķirtā imunitāte attiecībā uz darbībām, kas veiktas, pildot tiesas spriešanas funkcijas, ir ļoti tālejoša. It īpaši skat. Amerikas Savienoto Valstu Augstākās tiesas spriedumu Bradley pret Fisher (80 U.S. 335 (1871).
32      Skat. spriedumu AFJR, 234. punkts. Mans izcēlums.
33      Ibid. Šajā ziņā skat. arī spriedumu, 2021. gada 21. decembris, Euro Box Promotion u.c.(C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 un C‑840/19, EU:C:2021:1034, 239. punkts un tajā minētā judikatūra).
34      Skat., piemēram, spriedumus, 2023. gada 5. jūnijs, Komisija/Polija (Tiesnešu neatkarība un privātā dzīve) (C‑204/21, EU:C:2023:442, 95. punkts), un 2025. gada 30. aprīlis, Inspektorat kam Visshia sadeben savet (C‑313/23, C‑316/23 un C‑332/23, EU:C:2025:303, 86. punkts). Vispārīgākā nozīmē skat. arī spriedumu, 2021. gada 15. jūlijs, Komisija/Polija (Disciplinārie pasākumi pret tiesnešiem) (C‑791/19, EU:C:2021:596, 45. un nākamie punkti).
35      Skat. spriedumus, 2021. gada 15. jūlijs, Komisija/Polija (Disciplinārie pasākumi pret tiesnešiem) (C‑791/19, EU:C:2021:596, 137., 139. un 141. punkts) un 2023. gada 5. jūnijs, Komisija/Polija (Tiesnešu neatkarība un privātā dzīve) (C‑204/21, EU:C:2023:442, 126. un 127. punkts).
36      Ģenerāladvokātes T. Čapetas secinājumi lietā Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, 50. punkts).
37      Šis pienākums izriet no “LESD 267. panta otrās daļas, to lasot kopā ar Hartas 47. panta otro punktu”: skat. spriedumu Consorzio, 51. punkts, un spriedumu, 2024. gada 15. oktobris, KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:881, 61.–65. punkts).
38      Šajā ziņā skat. arī spriedumu, 2021. gada 21. decembris, Euro Box Promotion u.c.(C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 un C‑840/19, EU:C:2021:1034, 238. punkts un tajā minētā judikatūra). Mans izcēlums.
39      Pēc analoģijas skat. spriedumu Traghetti, 35. punkts.
40      Mutatis mutandis līdzīgi apsvērumi ir piemērojami attiecībā uz pēdējās instances valsts tiesas pamatojuma trūkumu, kad tā atsakās iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, lai gan lietas dalībnieks ir izvirzījis ES tiesību jautājumu un ir skaidri aicinājis to darīt. Tomēr neuzskatu, ka pamatojuma nesniegšanu var uzskatīt par pietiekami acīmredzamu vai būtisku, ja valsts tiesas nolēmums ir pieņemts pirms sprieduma Consorzio pasludināšanas. Patiešām, šī ir pirmā reize, kad Tiesa skaidri lemj par šo papildu pienākumu.
41      Skat. spriedumus, 2018. gada 4. oktobris, Komisija/Francija (Priekšnodoklis par ienākumiem no kapitāla un kustamas mantas) (C‑416/17, EU:C:2018:811), un 2024. gada 14. marts, Komisija/Apvienotā Karaliste (Augstākās tiesas spriedums) (C‑516/22, EU:C:2024:231).
42      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 1990. gada 27. novembris, Komisija/Itālija (C‑209/88, EU:C:1990:423, 12.–14. punkts), un 2003. gada 30. janvāris, Komisija/Dānija (C‑226/01, EU:C:2003:60, 32. punkts).
43      Skat. spriedumu, 2015. gada 9. septembris, Ferreira da Silva e Brito u.c. (C‑160/14, EU:C:2015:565).
44      Attiecībā uz starptautiskajiem standartiem skat., piemēram, Apvienoto Nāciju Organizācijas 1985. gada 6. septembrī pieņemtos Tiesu neatkarības pamatprincipus (16. princips); Eiropas Padome, Eiropas Harta par tiesnešu statusu, 1998. gada 8.–10. jūlijs (5.1.–5.3. punkts); un Eiropas Padome, Ministru komitejas Ieteikums par tiesnešu neatkarību, efektivitāti un pienākumiem, 2010. gada 17. novembris (66.–71. punkts). Attiecībā uz Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa) judikatūru skat. inter alia 1989. gada 11. janvāra spriedumu Nr. 18 (10. punkts) un 2022. gada 6. jūlija spriedumu Nr. 205, 8. punkts.
45      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 15. jūlijs, Komisija/Polija (Disciplinārie pasākumi pret tiesnešiem) (C‑791/19, EU:C:2021:596, 226. punkts).
46      Turpat, 225. punkts.
47      Skat. manus secinājumus lietā KUBERA, 113. un 114. punkts.
48      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 9. septembris, X un van Dijk (C‑72/14 un C‑197/14, EU:C:2015:564, 59. punkts); un spriedumu Consorzio, 50. punkts.
49      Pēc analoģijas skat. spriedumu Consorzio, 53. punkts.
50      Mans izcēlums.
51      Spriedums, 2022. gada 22. decembris (C‑83/21, EU:C:2022:1018, 25.–28. punkts).
52      Mans izcēlums.
53      Mans izcēlums.
54      Mans izcēlums.
55      Skat. spriedumu, 2007. gada 18. decembris, Société Pipeline Méditerranée et Rhône (C‑314/06, EU:C:2007:817, 38. punkts).
56      Skat. inter alia spriedumu, 2023. gada 14. septembris, Vinal (C‑820/21, EU:C:2023:667, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
57      Skat. ģenerāladvokātes J. Kokote [J. Kokott] secinājumus lietā Société Pipeline Méditerranée et Rhône (C‑314/06, EU:C:2007:457, 46. punkts).
58      OV 2000, L 314, 29. lpp. Skatīt tā 5. apsvērumu.
59      Tā 2. panta 1. punkts. Mans izcēlums.
60      Skat. it īpaši Direktīvas 2008/118 8. apsvērumu un 1. panta 1. punktu.
61      Skat. inter alia spriedumu, 2022. gada 13. janvāris, MONO (C‑326/20, EU:C:2022:7, 34. un 35. punkts).
62      Ar atsaucēm uz attiecīgo judikatūru skat. sīkāk manus secinājumus lietā Cilevičs u. c. (C‑391/20, EU:C:2022:166, 77. punkts); un Nordic Info (C‑128/22, EU:C:2023:645, 91.–133. punkts).
63      Tas acīmredzami ir elements, kas jānorāda un juridiski pietiekami jāpierāda uzņēmumiem, kuri apstrīd valsts pasākumu.
64      Skat. šo secinājumu 14. punktu.