62005CC0222
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
M. POIARES MADURO
esitatud 1. märtsil 2007 (
1
)
Liidetud kohtuasjad C-222/05–C-225/05
J. van der Weerd jt
versus
Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit
„Põllumajandus — Suu- ja sõrataudi tõrje — Direktiiv 85/511/EMÜ — Ühenduse õigusele tuginemine siseriikliku kohtu omal algatusel — Menetlusautonoomia — Võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtted”
I. Sissejuhatus
1.
Sisulised küsimused, mida College van Beroep voor het bedrijfsleven (kaubanduse ja tööstuse halduskohus) (Madalmaad) on oma eelotsusetaotlusega käesolevate kohtuasjade kohta esitanud, on identsed sama kohtu poolt kohtuasjas Dokter jt (
2
) esitatud küsimustega. Need küsimused puudutavad nõukogu 18. novembri 1985. aasta direktiivi 85/511/EMÜ, millega kehtestatakse ühenduse meetmed suu- ja sõrataudi tõrjeks. (
3
) Kuid sel korral küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus nõu pigem menetluseeskirjade kui suu- ja sõrataudi kohta.
2.
Kohtuasjas Dokter jt vaidlustasid põhikohtuasja hagejad põllumajandusettevõtetes loomade tapmist käsitleva otsuse õiguspärasuse sel põhjusel, et kõnealune otsus põhines sellise labori tehtud analüüsil, mida ei olnud nimetatud direktiivi B lisas toodud nimekirjas. Käesolevates kohtuasjades on põhikohtuasja hagejad lisaks sellele vaidlustanud neile kuulunud loomade tapmise otsuse. Samas ei põhjendanud nad siseriiklikule kohtule esitatud nõudeid argumendiga, et laborit ei olnud nimetatud direktiivi B lisa nimekirjas, kuigi kohtuasjad puudutasid täpselt sama laborit. Seepärast küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas ta peaks ühenduse õiguse kohaselt omal algatusel tõstatama nimetatud küsimuse, hoolimata siseriiklikest menetluseeskirjadest, mis üldjuhul seda võimalust ette ei näe.
3.
Ma olen juba kohtuasjas Dokter jt antud ettepanekus esitanud oma seisukohad kõnealust direktiivi puudutavate sisuliste küsimuste kohta. Keskendun nüüd eelotsusetaotluse esitanud kohtu tõstatatud menetlusõiguslikule küsimusele ning püüan vaadelda käesolevaid kohtuasju kohtuasjas Peterbroeck (
4
) ning kohtuasjas Van Schijndel ja Van Veen (
5
) tehtud otsustest alguse saanud kohtupraktikat silmas pidades. Pean siiski möönma, et on raske tõrjuda muljet, et see küsimus on otsuse langetamisel põhikohtuasjas teisejärgulise tähtsusega. Tegelikult näib eelotsusetaotluse esitanud kohus lähtuvat küsimise esitamisel pigem üldisemast huvist saada selgust seda valdkonda puudutavas Euroopa Kohtu praktikas.
II. Asjaolud ja eelotsuse küsimused
4.
Menetlus College van Beroep voor het bedrijfslevenis algas pärast 2001. aastal puhkenud ja paljusid liikmesriike mõjutanud suu- ja sõrataudi. Madalmaade ametisasutused võtsid pärast taudi puhkemist meetmeid haiguse edasise levimise takistamiseks. (
6
) Nimetatud meetmed hõlmasid sõraliste ennetavat tapmist nakatunud põllumajandusettevõtte lähistel asuvates ettevõtetes.
5.
Tuginedes laboris ID-Lelystad BV (edaspidi „ID-Lelystad”) tehtud uuringute tulemustele, jõudis Rijksdienst voor de keuring van Vee en Vlees (riiklik karja- ja lihainspektsioon, edaspidi „RVV”) järeldusele, et põhikohtuasja hagejate põllumajandusettevõtted asusid nakatunud põllumajandusettevõtte lähistel. Seepärast andis RVV käsu hagejate ettevõtetes peetavad loomad ennetava abinõuna tappa.
6.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtus vaidlustasid hagejad neile kuulunud loomade tapmist nõudnud otsuste õiguspärasuse, tuues välja mitu põhjendust. Eelotsusetaotluse esitanud kohus lükkas need põhjendused tagasi. Sama kohtu menetluses olevate samasuguste kohtuasjade hagejad olid sellegipoolest vaidlustanud analoogiliste otsuste õiguspärasuse, tuues lisaks välja asjaolu, et ID-Lelystadi ei olnud nimetatud direktiivi 85/511 B lisas. Sellest argumendist ajendatuna esitatigi eelotsusetaotlus, mis viis otsuse langetamiseni kohtuasjas Dokter jt. (
7
)
7.
Kohtuasjas Dokter jt esitatud küsimused puudutasid direktiivi 85/511 artikleid 11 ja 13. Vastavalt artikli 11 lõike 1 esimesele taandele ning artikli 13 lõike 1 teisele taandele peavad liikmesriigid tagama, et suu- ja sõrataudi viiruse avastamiseks tehtavad laboriuuringud viiakse läbi ainult kõnealuse direktiivi B lisas loetletud heakskiidetud laborites. Madalmaade puhul oli selliseks laboriks märgitud CIDC-Lelystad. ID-Lelystad loodi CIDC-Lelystadist mitme ühinemise ja ülevõtmise tulemusena, kuid seda ei ole kunagi kantud kõnealuse direktiivi B lisasse. Seetõttu küsis eelotsusetaotluse esitanud kohus, millised on referentlaborite direktiivis nimetamisega seotud võimalikud tagajärjed. Lisaks tahtis kohus teada, kas ühenduse õiguse kohaselt peab siseriiklik ametiasutus vastutama uuringud läbiviinud labori uuringutulemuste eest.
8.
Kuna kohtuasjas Dokter jt esitatud eelotsusetaotlus oli veel menetluses, otsustas College van Beroep voor het bedrijfsleven esitada Euroopa Kohtule täpselt samasuguse küsimuse käesoleva kohtuasja kohta. Seekord soovis College van Beroep voor het bedrijfsleven siiski teada saada ka seda, kas ühenduse õiguse kohaselt on tal kohustus tõstatada omal algatusel küsimus ID-Lelystadi staatuse kohta.
9.
Euroopa Kohus tegi kohtuasjas Dokter jt otsuse 15. juunil 2006. Sellest otsusest tulenevalt saatis Euroopa Kohus siseriiklikule kohtule kirja, küsides, kas viimane jääb käesolevaid kohtuasju puudutava eelotsusetaotluse juurde. Siseriiklik kohus vastas 27. juuli 2006. aasta kirjas küsimusele jaatavalt.
10.
Käesolevas ettepanekus käsitlen ma ainult küsimust, kas siseriiklik kohus peab ühenduse õiguse kohaselt väljuma poolte määratletud kohtuvaidluse piiridest ja hindama omal algatusel direktiivil 85/511 põhinevaid põhjendusi. Mis puudutab teist tõstatatud küsimust, siis palun Euroopa Kohtul pöörata veel kord tähelepanu minu ettepanekule, mille esitasin kohtuasjas Dokter jt, ning nagu on ütlematagi selge, kohtu enda tehtud otsusele nimetatud kohtuasjas.
III. Hinnang
Vastuvõetavus
11.
Siseriiklikud õigusnormid, mis piiravad kohtu õigust oma algatusel väiteid tõstatada, ei saa takistada eelotsusetaotluse esitamist Euroopa Kohtule eesmärgiga selgitada välja, kas nimetatud õigusnormid on vastavuses ühenduse õigusega. (
8
) Eelotsusetaotlus oleks siiski vastuvõetamatu, kui küsimus ei oma põhikohtuasja vaidluse lahendamisel tähtsust. (
9
)
12.
Loomulikult võidakse küsimusi, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus nüüd vastust otsib, pidada ka hüpoteetiliseks. Komisjon väitis kohtuistungil tõepoolest, et hoolimata kohtuasjas Dokter jt tehtud otsusest, ei mõjuta eelotsuse küsimusele antud vastus põhikohtuasja vaidluse lõpplahendust. Kuigi ma pooldan seda seisukohta, ei pea ma niisugust argumenti piisavalt veenvaks, et tunnistada siseriikliku kohtu esitatud küsimus vastuvõetamatuks. Põhimõtteliselt on just eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne „hinnata nii eelotsuse vajalikkust otsuse langetamisel kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust”. (
10
) Pealegi on kohtuasjas Dokter jt tehtud otsuse mõju veel üsna ebaselge, kuna selles jäeti eelotsusetaotluse esitanud kohtule mõningane kaalutlusõigus. Eeltoodud põhjustel leian, et küsimus on vastuvõetav.
Siseriiklikke menetlusnorme puudutavad ühenduse õiguse nõuded
13.
Euroopa Kohus on korduvalt rõhutanud menetlusautonoomia põhimõtet, mis tähendab, et siseriiklikud kohtud võivad ühenduse õiguse rakendamisel lähtuda oma siseriiklikest menetlusnormidest. Seega kui vastavasisulised ühtlustatud normid puuduvad, siis „tuleb iga liikmesriigi sisemises õiguskorras kindlaks määrata pädevad kohtud ja nende kohtuasjade menetlemise kord, mille eesmärk on tagada õigussubjektidele ühenduse õiguse vahetust mõjust tulenevate õiguste kaitse.” (
11
)
14.
Kuid see ei tähenda, et siseriiklike õigusnormide puhul ei tuleks üldse arvesse võtta ühenduse õiguses kehtestatud nõudeid. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad siseriiklikud menetlusnormid vastama võrdväärsuse ja tõhususe põhimõttele. (
12
)
15.
Võrdväärsuse põhimõte nõuab ühetaoliste menetlusnormide kohaldamist nii ühenduse õigusele kui ka siseriiklikule õigusele tuginevate analoogiliste nõuete suhtes. (
13
)
16.
Tõhususe põhimõte tähendab seda, et ühenduse õiguskorrast tulenevate õiguste kasutamine ei tohi praktikas olla võimatu või ülemäära raske. Ühenduse õigusnormidest tulenevate õiguste osas väljendab eeltoodu põhimõtteliselt üldtuntud reeglit, mille kohaselt siis, kui eksisteerib õigus, peab leiduma ka õiguskaitsevahend. (
14
) Kohtujurist F. G. Jacobs’i sõnul peab „üksikisikul, kes leiab, et tema huve on kahjustatud meetmega, mis jätab ta ilma ühenduse õigusnormidest tulenevast õigusest või eelisest, olema võimalus kasutada kõnealuse meetme vastu õiguskaitsevahendeid ja saada täielikku õiguskaitset”. (
15
) Sellised menetlusnormid, mis muudavad ühenduse õiguskorraga antud õiguste kasutamise praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks, ei vasta tõhususe põhimõttele. (
16
)
17.
Seega kui tõhususe põhimõte kehtestab pooltele menetlusliku kohtlemise miinimumnõuded, mis peavad olema tagatud ühenduse õiguse valdajale, siis võrdväärsuse põhimõte kindlustab, et ühenduse õiguse valdajat koheldaks menetluslikult samaväärselt kui sarnase siseriikliku õiguse valdajat.
18.
Nimetatud põhimõtete koosmõju on ühtlasi kui peegel, mille abil on võimalik anda hinnang siseriikliku menetlusnormi kohta, mis piirab kohtu võimalust tõstatada omal algatusel väiteid. Seepärast on Euroopa Kohus vastavalt menetlusautonoomia põhimõttele seisukohal, et ühenduse õigus ei nõua siseriiklikult kohtult omal algatusel ühenduse õigusele tuginevate väidete tõstatamist, kui pooled seda ise ei ole teinud. (
17
) Kuid kohtupraktikast ilmneb ka see, et nimetatud normist saab teha tõhususe põhimõttest ja võrdväärsuse põhimõttest tulenevaid erandeid.
19.
Eespool kirjeldatud teoreetiline raamistik võib tunduda suhteliselt lihtne. Sellegipoolest on tõhususe ja võrdväärsuse põhimõtte kohaldamise tulemusel langetatud rida otsuseid, millel esmapilgul ei näi olevat mingit omavahelist seost. Järgmisena püüan kirjeldada, kuidas nii need üksteisest erinevad otsused kui ka käesolevad kohtuasjad saab siiski rühmitada kohaldatava põhimõtte järgi, alustades tõhususe põhimõttele tuginevatest kohtuasjadest.
Tõhususe põhimõte
20.
Kohtuotsus Peterbroeck (
18
) oli esimene neist kohtuasjadest, kus tõstatati küsimus, kuidas Euroopa Kohtu rakendatud tõhususe põhimõtte kohaldamise viisi õigesti selgitada, eriti kui võtta arvesse Euroopa Kohtu poolt samal päeval langetatud kohtuotsust Van Schijndel ja Van Veen. (
19
) Kohtuotsuses Peterbroeck ei kiitnud Euroopa Kohus heaks menetlusnormi, mis takistas siseriiklikul kohtul otsustamast omal algatusel selle üle, kas siseriiklik õigusnorm on kooskõlas ühenduse õigusega, kuid kohtuotsuses Van Schijndel ja Van Veen hoopiski toetas näiliselt sarnast õigusnormi.
21.
Mõlemad mainitud kohtuasjad rajanesid tõhususe põhimõttel: kas vaidluse küsimuseks olnud menetlusnorm muudab ühenduse õiguskorraga antud õiguse kasutamise ülemäära raskeks? Euroopa Kohus hindas asjaolusid, lähtudes menetlusest kui tervikust. Kohtuasjas Van Schijndel ja Van Veen pöördusid hagejad Hoge Raad der Nederlanden’i (Madalmaade ülemkohus) poole taotlusega tunnistada kehtetuks kaks Rechtbank Breda (Breda regionaalkohus) tehtud otsust sel põhjusel, et Rechtbank Breda oleks pidanud omal algatusel arvesse võtma konkurentsi ja teenuste osutamise vabadust puudutavaid asutamislepingu sätteid. Vastuseks Hoge Raadi esitatud eelotsusetaotlusele leidis Euroopa Kohus, et kõnealustel asjaoludel ei kohusta ühenduse õigus siseriiklikke kohtuid siseriiklikest menetlusnormidest kõrvale kalduma ning poolte määratletud vaidluse piire ületama.
22.
Kohtuasjas Peterbroeck oli olukord siiski teistsugune. See kohtuasi puudutas Belgia maksuameti otsuse peale esitatud kaebust. Nimetatud otsuse kohtulik läbivaatus piirdus põhimõtteliselt põhjendustega, millele apellant oli tuginenud kohtuasja läbivaatamisel halduskohtus. Pärast selle menetluse lõppu oli kaebuse esitajal 60 päeva aega uute, sealhulgas ühenduse õigusel põhinevate väidete esitamiseks pädevale kohtule. Euroopa Kohus leidis, et nimetatud tähtaeg raskendab tegelikult nii selle õiguslikust kui ka praktilisest kontekstist tulenevalt ühenduse õiguskorraga antud õiguste kasutamise võimalust.
23.
Vastates küsimusele, kas praktikas on õiguse kasutamine ülemäära raske ülesanne, võib appi võtta liugskaala, mis aitab lahti seletada seda, miks kohtuasi Peterbrock ning kohtuasi Van Schijndel ja Van Veen vaid mõne üksiku asjaolu tõttu erinevalt lahendati. Leidub siiski olukordi, mille puhul on ilmselge, et kui siseriiklikul kohtul puuduks võimalus tõstatada omal algatusel ühenduse õigusel põhinevaid väiteid, siis oleks pooltel äärmiselt raske saada õiguskaitset olukordades, kus neil ühenduse õiguse kohaselt selleks õigus on. Näiteks võib tuua kohtuasja Océano Grupo Editorial ja Salvat Editores (
20
) ning kohtuasja Cofidis (
21
).
24.
Nii kohtuotsuses Océano Grupo Editorial ja Salvat Editores kui ka kohtuotsuses Cofidis leidis Euroopa Kohus, et direktiivis võib olla ette nähtud siseriikliku kohtu võimalus esitada omal algatusel väiteid, kui see on vajalik vahend direktiivi eesmärgi saavutamiseks. (
22
) Täpsemalt öeldes pidas Euroopa Kohus silmas seda, et siseriikliku kohtu pädevus otsustada omal algatusel selle üle, kas tarbijalepingus sisalduvas kohtualluvuse klauslis oli sätestatud ebaõiglane tingimus, oli vajalik nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ eesmärgi saavutamiseks. (
23
) Eesmärk oli ju kaitsta tarbijaid ebaõiglaste tingimuste eest tarbijalepingutes. Euroopa Kohus tõlgendas direktiivi kooskõlas tõhususe põhimõttega. Kui Euroopa Kohus oleks toiminud teisiti, „oleks tekkinud paradoksaalne olukord, mille puhul oleks tarbija olnud kohustatud ilmuma kohtusse tema alalisest elukohast erinevas paigas tõendamaks, et teda selleks kohustav lepingutingimus on ebaõiglane!” (
24
)
25.
Kohtupraktika võiks ehk kokku võtta järgmiselt: tõhususe põhimõte ei kohusta siseriiklikke kohtuid tõstatama omal algatusel ühenduse õigusel põhinevaid väiteid, välja arvatud juhul, kui see on vajalik õiguskaitse kättesaadavuse tagamiseks olukordades, kus ühenduse õigus annab selleks õiguse. Seetõttu on siseriiklikel kohtutel kohustus sekkuda, kui on vaja tagada ühenduse õiguskorraga antud õiguste kaitse. Sellegipoolest ei pane tõhususe põhimõte siseriiklikele kohtutele üleüldist kohustust tagada ühenduse õiguskorral põhinevate õigusnormide kohaldamine mis tahes asjaolude puhul.
26.
Kas olukord on teistsugune, kui vaidlus puudutab mõnda ühenduse õiguse alussätet? Siseriiklik kohus juurdleb oma eelotsusetaotluses selle üle, kas mõned õigusnormid võivad olla nii olulise tähtsusega, et ühenduse õigus käsitab neid avalikku korda puudutavate normidena, mistõttu peavad siseriiklikud kohtud neid omal algatusel kohaldama. Seoses sellega mainib eelotsusetaotluse esitanud kohus kohtuasjas Eco Swiss tehtud otsust. (
25
) Nimetatud kohtuasi puudutas vahekohtuotsuse tühistamise taotlust. Vahekohtunik oli määranud litsentsilepingu lõpetamisest tuleneva kahju hüvitamise. Vahekohtumenetluses ei olnud tõstatatud küsimust lepingu võimaliku kehtetuse kohta EÜ artikli 81 alusel. Euroopa Kohus oli seisukohal, et kui siseriiklik kohus leidis, et vahekohtuotsus oli vastuolus EÜ artikliga 81, ning siseriiklik kohtumenetluse kord näeb ette, et avalikku korda puudutavate siseriiklike normide rikkumise tuvastamisel tuleb vahekohtuotsus tühistada, siis oleks vahekohus pidanud rahuldama vastava taotluse. (
26
)
27.
Sellegipoolest oleks vale järeldada kohtuasjast Eco Swiss, et siseriiklikud kohtud peaksid tõhususe põhimõtte kohaselt kohaldama teatud ühenduse õigusnorme nende tähtsuse pärast ühenduse õigussüsteemis ka juhul, kui pooled ei ole saanud neile toetuda. Tõepoolest, kohtuotsuse Eco Swiss selline tõlgendus ei sobiks kokku kohtuotsusega, mis tehti kohtuasjas Van Schijndel ja Van Veen. Euroopa Kohus möönis kohtuotsuses Eco Swiss, et EÜ artikkel 81 kujutab endast „alussätet, mis on hädavajalik Euroopa Ühendusele pandud ülesannete täitmiseks”. (
27
) Kuid sama säte oli arutlusel ka kohtuasjas Van Schijndel ja Van Veen, kus Euroopa Kohus ei pidanud kohustuslikuks kohaldada EÜ artiklit 81. Sellest tuleneb, et küsimus selle kohta, kas arutlusel olnud õigusnorm on avaliku korra säte, ei ole tõhususe põhimõtte kohaldamise seisukohast määrava tähtsusega. Tegelikult kuulub kohtuasi Eco Swiss, nagu ma ka edaspidi selgitan, eelkõige nende kohtuasjade kategooriasse, mille puhul Euroopa Kohus kohaldab võrdväärsuse põhimõtet.
28.
Euroopa Kohus käsitles kohtuasjas Eco Swiss siiski ka tõhususe põhimõtet. Pärast kohtuasja lahendamist võrdväärsuse põhimõttest lähtudes lisas Euroopa Kohus, et „kui siseriiklikul kohtul palutakse otsustada vahekohtuotsuse õiguspärasuse üle, peaks nimetatud kohtul olema võimalus kontrollida [EÜ artikli 81 lõikes 1] sätestatud keelu tõlgendamist puudutavaid küsimusi”. (
28
) Siit selgub, et Euroopa Kohus muretses põhiliselt õiguskaitsevahendi olemasolu pärast, mis võimaldaks EÜ artiklit 81 rikkuva vahekohtuotsuse edasi kaevata. (
29
) Seega siseriiklik õigusnorm, mis piirab vahekohtuotsuse edasist kohtulikku läbivaatamist põhjendustega, millele hageja oli toetunud vahekohtumenetluses, rikub tõhususe põhimõtet. Asjaolu, et pooltel oli vahekohtumenetluses võimalik tugineda ühenduse õigusest tulenevatele põhjendustele, ei taga täielikku õiguskaitset, sest nimetatud menetlused – nagu haldusmenetluski kohtuasjas Peterbroeck – ei kujuta endast kohtumenetlust selle kitsas tähenduses. (
30
)
29.
Kokkuvõtlikult öeldes ei kohusta tõhususe põhimõte siseriiklikke kohtuid tõstatama omal algatusel ühenduse õigusel põhinevaid väiteid isegi juhul, kui väide puudutab mõnda ühenduse õiguskorra alussätet. Kuid tõhususe põhimõte nõuab siiski seda, et pooltele tuleb anda reaalne võimalus esitada siseriiklikule kohtule ühenduse õigusel põhinevaid väiteid. Vastasel juhul peab siseriiklikul kohtul olema õigus tõstatada nimetatud väiteid omal algatusel.
30.
Teadaolevalt on kõnealuste menetluste ühiseks jooneks asjaolu, et pooltel oli tegelikult võimalus esitada direktiivi 85/511 artiklite 11 ja 13 alusel väide siseriiklikule kohtule. Erinevalt kohtuasjast Peterbroeck ei teinud siseriiklik kohtumenetluse kord viidatud sätetele toetumist ülemäära raskeks. Pelgalt ajaolust, et pooled ei esitanud siseriiklikule kohtule väidet, ei teki siseriiklikule kohtule tõhususe põhimõttest tulenevalt kohustust pakkuda abi puuduste kõrvaldamiseks ja need kõrvaldada.
31.
Pealegi, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus õigesti märkis, ei tulene direktiivist 85/511 siseriiklikele kohtutele kohustust kohaldada omal algatusel artikleid 11 ja 13. Nimetatud direktiivi eesmärk on vastavalt artiklile 1 määratleda „ühenduse […] tõrjemeetmed, mida kohaldatakse suu- ja sõrataudi puhangu korral” ja seeläbi kaitsta kariloomade tervislikku seisundit ühenduses tervikuna. (
31
) Väga raske on uskuda, et nimetatud eesmärki saab saavutada vaid sellega, et siseriiklik kohus lihtsalt tunnistab, et tal on õigus tõstatada omal algatusel väide, et otsus tappa hagejate kariloomad suu- ja sõrataudi leviku tõkestamiseks põhines analüüsidel, mis tehti kõnealuse direktiivi B lisas nimetamata laboris. Niivõrd kuivõrd direktiiv annab hagejatele õigused, saab nende õiguste tõhusa kaitse põhimõtteliselt samuti saavutada ilma, et siseriiklikule kohtule pandaks kohustus tugineda omal algatusel direktiivile. Selles osas on käesolevad kohtuasjad tunduvalt erinevad kohtuasjast Océano Grupo Editorial ja Salvat Editores ning kohtuasjast Cofidis.
32.
Järelikult ei eelda tõhususe põhimõte seda, et siseriiklik kohus peaks omal algatusel uurima direktiivi artiklitel 11 ja 13 põhinevaid väiteid. Jääb veel üle küsida, kas taoline nõue tuleneb võrdväärsuse põhimõttest.
Võrdväärsuse põhimõte
33.
Kui siseriiklik menetlusõigus annab kohtule võimaluse tõstatada omal algatusel väiteid, siis võrdväärsuse põhimõte nõuab, et kõnealune võimalus laieneks ühenduse õigusel põhinevatele väidetele. EÜ artiklis 10 sätestatud koostöö põhimõte tähendab ühenduse õigusel põhinevate väidetega seoses iseenesest seda, et siseriiklikel kohtutel lasub nimetatud võimaluse kasutamise kohustus. (
32
) Sellegipoolest on kohtute õigus tõstatada omal algatusel siseriiklikul õigusel põhinevaid väiteid tegelikult rangelt piiratud. Sellest tulenevalt tekib küsimus, kuidas mõjutavad kõnealused piirangud ühenduse õigusel põhinevate väidete tõstatamise kohustust.
34.
Teisiti öeldes, kui siseriiklikel kohtutel on õigus omal algatusel kontrollida teatud siseriiklikul õigusel põhinevaid põhjendusi, siis võrdväärsuse põhimõtte kohaselt on neil see õigus ka ühenduse õigusel põhinevate võrdväärsete põhjenduste puhul. Siis seisneb küsimus selles, kuidas määratleda, millised põhjendused on „võrdväärsed”.
35.
Eeltoodut võib illustreerida kohtuasja Eco Swiss näite varal. (
33
) Nimetatud kohtuasjas vaidluse all olnud siseriiklik kohtumenetluse kord nägi ette, et vahekohtuotsust oleks saanud tühistada vaid piiratud arvu põhjenduste alusel, sealhulgas põhjendusel, et otsus on „vastuolus õiguskorraga”. (
34
) Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitas, et vastavalt siseriiklikele tsiviilkohtumenetluse normidele peetakse vahekohtuotsust õiguskorraga vastuolus olevaks „ainult siis, kui otsuse tingimused või selle jõustamine on nii suures vastuolus siduva õigusnormiga, et ükski menetluslik piirang ei saaks selle kohaldamist takistada”. (
35
) Eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis ka, et üldjuhul ei peeta vahekohtuotsust, mis on vastuolus siseriiklike konkurentsiõiguse eeskirjadega, avaliku korraga vastuolus olevaks. (
36
) Euroopa Kohus oli sellegipoolest seisukohal, et ühenduse õiguse seisukohast on EÜ artiklis 81 sätestatud keeld oluline ja siduv õigusnorm. Siit nähtub, et kehtival EÜ artiklil 81 on sama staatus kui avalikku korda puudutavatel siseriiklikel normidel. (
37
) Järelikult nõuab võrdväärsuse põhimõte, et kui siseriiklik kohus leiab, et vahekohtuotsus on vastuolus EÜ artikliga 81, siis peab ta selle tühistama. (
38
)
36.
Kõnealuses kohtumenetluses kasutatakse mõistet „avalik kord” üsna erinevas tähenduses. Oluline siseriikliku õiguse säte on Algemene Wet Bestuursrecht’i (üldine halduskohtumenetluse seadustik, edaspidi „Awb”) § 8 lõike 69 lõige 1, kus on sätestatud:
„Menetluse algatanud kohus teeb otsuse hagiavalduse, menetlusdokumentide, kohtueelse uurimise ja kohtuistungil esitatu alusel”.
Edasi on Awb §-i 8 lõikes 69 sätestatud, et kohtul on kohustus õiguslikke väiteid täiendada. Siiski peab kohus seda kohustust täites jääma vaidluse piiridesse, mille pooled olid määratlenud. Kohus võib vaidluse piiridest väljuda vaid selleks, et omal algatusel kontrollida avaliku korraga seotud põhjendusi. (
39
)
37.
Avaliku korra mõiste antud kontekstis on määratletud siseriiklikus kohtupraktikas. See meenutab avaliku korra mõistet, mida Esimese Astme Kohus kasutab analoogilises kontekstis. (
40
) Madalmaade haldusõiguses puudutab õiguskord põhiliselt kohtu pädevust, hagimenetluse vastuvõetavust või vaidlustatud otsuse esitanud haldusorgani pädevust. (
41
) Võrdväärsuse küsimus tuleb lahendada tuginedes loetletud põhjendustele ja huvidele, mida siseriiklikus õigussüsteemis kaitsta soovitakse.
38.
Põhimõtteliselt tuleb nimetatud huvide kindlaksmääramine jätta siseriiklike kohtute ülesandeks. Kui siseriiklikud kohtud on huvid kindlaks määranud, tuleks ühenduse õigussüsteemist lähtudes kontrollida, missugused ühenduse õiguse sätted kaitsevad võrdväärseid huve, s.t huve, millele ühenduse õiguskord omistab sellise rolli ja staatuse, mis on võrdväärne huvidega, mida soovitakse kaitsta siseriikliku tasandi vaidluses.
39.
Direktiivi 85/511 artiklite 11 ja 13 eesmärk on kaitsta ühenduse rahvatervise ja kariloomade tervisliku seisundiga seotud huve. Täpsemalt öeldes püüavad mainitud sätted põhiliselt koordineerida liikmesriikidevahelist koostööd suu- ja sõrataudiviiruse vastases võitluses. (
42
)
40.
Isegi ilma siseriiklikku õigust üksikasjalikult analüüsimata võib kindlalt väita, et nimetatud huvid ei ole võrdväärsed huvidega, millest lähtudes eelotsusetaotluse esitanud kohus on pädev omal algatusel väiteid kontrollima.
41.
Siit järeldub, et sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas, ei nõua ühenduse õigus siseriiklikult kohtult väljumist vaidluse piiridest, mille pooled olid määratlenud, et kontrollida omal algatusel direktiivi 85/511 artiklitel 11 ja 13 põhinevaid väiteid.
IV. Ettepanek
42.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata College van Beroep voor het bedrijfsleveni esitatud eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas ei nõua ühenduse õigus siseriiklikult kohtult väljumist vaidluse piiridest, mille pooled olid määratlenud, et kontrollida omal algatusel nõukogu 18. novembri 1985. aasta direktiivi 85/511 EMÜ, millega kehtestatakse ühenduse meetmed suu- ja sõrataudi tõrjeks, artiklitel 11 ja 13 põhinevaid väiteid.
(
1
)	Algkeel: portugali.
(
2
)	15. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas C-28/05 (EKL 2006, lk I-5431).
(
3
)	EÜT 1985, L 315, lk 11; ELT eriväljaanne 03/06, lk 265, muudetud nõukogu 26. juuni 1990. aasta direktiiviga 90/423/EMÜ (EÜT 1990, L 224, lk 13; ELT eriväljaanne 03/10, lk 122).
(
4
)	14. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C-312/93: Peterbroeck (EKL 1995, lk I-4599).
(
5
)	14. detsembri 1995. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-430/93 ja C-431/93 (EKL, lk I-4705).
(
6
)	Vt ka 12. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas C-189/01: Jippes jt (EKL 2001, lk I-5689) ja 10. märtsi 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-96/03 ja C-97/03: Tempelman ja Van Schaijk (EKL 2005, lk I-1895).
(
7
)	Eespool 2. joonealuses märkuses viidatud.
(
8
)	Eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Peterbroeck, punkt 13. Vt ka 16. jaanuari 1974. aasta otsus kohtuasjas 166/73: Rheinmühlen (EKL 1974, lk 33, punktid 2 ja 3) ning 14. detsembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-446/98: Fazenda Pública (EKL 2000, lk I-11435, punkt 48).
(
9
)	Vt selle kohta 3. veebruari 1983. aasta otsus kohtuasjas 149/82: Robards (EKL 1983, lk 171, punkt 19); 16. juuli 1992. aasta otsus kohtuasjas C-83/91: Meilicke (EKL 1992, lk I-4871, punkt 25) ja 21. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas C-451/99: Cura Anlagen (EKL 2002, lk I-3193, punkt 26).
(
10
)	Vt 14. detsembri 1995. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-163/94, C-165/94 ja C-250/94: Sanz de Lera (EKL 1995, lk I-4821, punkt 15). Vt ka 22. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-144/04: Mangold (EKL 2005, lk I-9981, punktid 32–38).
(
11
)	Eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Van Schijndel ja Van Veen, punkt 17. Vt ka nt 16. detsembri 1976. aasta otsus kohtuasjas 33/76: Rewe-Zentralfinanz (EKL 1976, lk 1989, punkt 5); 16. detsembri 1976. aasta otsus kohtuasjas 45/76: Comet (EKL 1976, lk 2043, punkt 13); 28. septembri 1994. aasta otsus kohtuasjas C-128/93: Fisscher (EKL 1994, lk I-4583, punkt 39); 6. detsembri 1994. aasta otsus kohtuasjas C-410/92: Johnson (EKL 1994, lk I-5483, punkt 21) ja 11. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-246/96: Magorrian ja Cunningham (EKL 1997, lk I-7153, punkt 37).
(
12
)	Vt nt 15. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C-231/96: Edis (EKL 1998, lk I-4951, punkt 34); 20. septembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C-453/99: Courage ja Crehan (EKL 2001, lk I-6297, punkt 29); 17. juuni 2004. aasta otsus kohtuasjas C-30/02: Recheio – Cash & Carry (EKL 2004, lk I-6051, punkt 17) ja 5. oktoobri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-290/05 ja C-333/05: Nádasdi (EKL 2006, lk I-10115, punkt 69).
(
13
)	Vt nt eespool 11. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Rewe-Zentralfinanz, punkt 6, ja 16. mai 2000. aasta otsus kohtuasjas C-78/98: Preston jt (EKL 2000, lk I-3201, punkt 31).
(
14
)	Vt 19. juuni 1990. aasta otsus kohtuasjas C-213/89: Factortame jt (EKL 1990, lk I-2433); 19. novembri 1991. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-6/90 ja C-9/90: Francovich (EKL 1991, lk I-5357); eespool 12. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Courage ja Crehan.
(
15
)	Kohtujurist F. G. Jacobs’i 21. märtsi 2002. aasta ettepanek kohtuasjas C-50/00 P: Unión de Pequeños Agricultores vs. nõukogu, milles otsus tehti 25. juulil 2002 (EKL 2002, lk I-6677, punkt 38). Vt ka 15. oktoobri 1987. aasta otsus kohtuasjas 222/86: Heylens (EKL 1987, lk 4097, punktid 15–17).
(
16
)	Vt nt eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Peterbroeck, punkt 14, ning eespool 12. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Courage ja Crehan, punktid 25 ja 29.
(
17
)	Vt eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Van Schijndel ja Van Veen, punkt 22. Samuti ei takista ühenduse õigus siseriiklikel kohtutel võtmast arvesse ühenduse õiguse sätteid isegi juhul, kui pooled ei ole neile tuginenud (vt selle kohta 11. juuli 1991. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-87/90, C-88/90 ja C-89/90: Verholen jt (EKL 1991, lk I-3757, punktid 12–16) ning 19. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C-315/01: GAT (EKL 2003, lk I-6351, punktid 46 ja 50).
(
18
)	Eespool 4. joonealuses märkuses viidatud.
(
19
)	Eespool 5. joonealuses märkuses viidatud.
(
20
)	Vt 27. juuni 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-240/98–C-244/98 (EKL 2000, lk I-4941).
(
21
)	Vt 21. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-473/00 (EKL 2002, lk I-10875).
(
22
)	Eespool 20. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Océano Grupo Editorial ja Salvat Editores, punkt 26, ning eespool 21. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Cofidis, punktid 32 ja 33.
(
23
)	Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiiv 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT L 95, lk 29, ELT eriväljaanne 15/02, lk 288).
(
24
)	Kohtujurist A. Saggio 16. detsembri 1999. aasta ettepanek liidetud kohtuasjades C-240/98–C-244/98: Océano Grupo Editorial ja Salvat Editores, punkt 24.
(
25
)	1. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C-126/97 (EKL 1999, lk I-3055).
(
26
)	Vt eespool viidatud kohtuotsus Eco Swiss, punkt 41.
(
27
)	Vt eespool viidatud kohtuotsus Eco Swiss, punkt 36.
(
28
)	Vt eespool viidatud kohtuotsus Eco Swiss, punkt 40.
(
29
)	Siseriiklik õigus võib muidugi nõuda vaide esitamist mõistliku perioodi jooksul (vt eespool viidatud kohtuotsus Eco Swiss, punktid 43–48).
(
30
)	Selles osas on eespool viidatud kohtuotsus Eco Swiss kooskõlas Euroopa Kohtu otsusega, mille kohaselt ei saa vahekohust, mille koosseis on määratud eraõigusele tugineva lepingu alusel ja ilma riigi sekkumiseta, pidada kohtuks EÜ artikli 234 tähenduses ning ta ei saa seetõttu esitada eelotsusetaotlust viidatud artikli alusel (23. märtsi 1982. aasta otsus kohtuasjas 102/81: Nordsee vs. Reederei Mond (EKL 1982, lk 1095).
(
31
)	Vt direktiivi 85/511 preambul.
(
32
)	Vt selle kohta 24. oktoobri 1996. aasta otsus kohtuasjas C-72/95: Kraaijeveld (EKL 1996, lk I-5403, punktid 57 ja 58) ja eespool 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Van Schijndel ja Van Veen, punktid 13 ja 14.
(
33
)	Eespool 25. joonealuses märkuses viidatud.
(
34
)	Vt eespool viidatud kohtuotsus Eco Swiss, punkt 7.
(
35
)	Vt eespool viidatud kohtuotsus Eco Swiss, punkt 24.
(
36
)	Vt eespool viidatud kohtuotsus Eco Swiss, punkt 24.
(
37
)	Vt selle kohta ka 13. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-295/04: Manfredi (EKL 2006, lk I-6619, punkt 31).
(
38
)	Vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Eco Swiss, punkt 37.
(
39
)	Jans, J. H., Doorgeschoten? Enkele opmerkingen over de gevolgen van de Europeanisering van het bestuursrecht voor de grondslagen van de bestuursrechtspraak, Amsterdam, Europa Law Publishing, 2005; Brugman, D., „Ambtshalve toetsing afgebakend: de plaats van ambtshalve toetsing in het bestuursprocesrecht in nationaal- en Europeesrechtelijk perspectief”, Nederlands Tijdschrift voor bestuursrecht, 2005, Vol. 8, lk 265–277; Tak, A. Q. C., Het Nederlands bestuursprocesrecht in theorie en praktijk, Nijmegen, Wolf Legal Publishers, 2005, lk 497; Van Ballegooij, G. A. C. M., Barkhuysen, T., Brenninkmeijer, A. F. M., Den Ouden, W. ja Polak, J. E. M., Bestuursrecht in het Awb-tijdperk, Deventer, Kluwer, 2004, lk 232; Van Wijk, H. D., Konijnenbelt, W. ja Van Male, R. M., Hoofdstukken van bestuursrecht, Den Haag, Elsevier juridisch, 2002, lk 616; De Haan, P., Drupsteen, T. G. ja Fernhout, R., Bestuursrecht in de sociale rechtsstaat, Deventer, Kluwer, 1998, lk 348; Ten Berge, J. B. J. M., De Waard, B. W. N. ja Widdershoven, R. J. G. M., Het bestuursprocesrecht, Deventer, W. E. J. Tjeenk Willink, 1996, lk 193–204.
(
40
)	Vt nt Esimese Astme Kohtu 8. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas T-44/00: Mannesmannröhren-Werke vs. komisjon (EKL 2004, lk II-2223, punkt 178); Esimese Astme Kohtu 22. veebruari 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-437/04 ja T-441/04: Standertskjöld-Nordenstam (EKL 2006, A T-I-A-2-29, II-A-2-127, punkt 28); Esimese Astme Kohtu 3. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas T-171/05: Nijs (EKL 2006, A T-I-A-2-195, II-A-2-999, punkt 31); Esimese Astme Kohtu 13. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas T-285/04: Andrieu vs. komisjon (EKL 2006, A T-I-A-2-161, II-A-2-775, punkt 129); Esimese Astme Kohtu 1. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas T-27/02: Kronofrance vs. komisjon (EKL 2004, lk II-4177, punkt 30) ja Esimese Astme Kohtu 19. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T-166/01: Lucchini vs. komisjon (EKL 2006, lk II-2875, punkt 144). Vt ka nt järgmisi Euroopa Kohtu otsuseid: 2. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas C-417/04 P: Regione Siciliana vs. komisjon (EKL 2006, lk I-3881, punkt 36); 4. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas C-98/04: komisjon vs. Ühendkuningriik (EKL 2006, lk I-4003, punkt 16) ja 1. juuni 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-442/03 P ja C-471/03 P: P&O European Ferries ja Diputación Foral de Vizcaya vs. komisjon (EKL 2006, lk I-4845, punkt 45).
(
41
)	Vt eespool 39. joonealuses märkuses viidatud teosed.
(
42
)	Vt ka minu ettepanek eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjas Dokter jt, punkt 23.