62012CC0328
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
ELEANOR SHARPSTON
prezentate la 10 septembrie 2013 (
1
)
Cauza C‑328/12
Ralf Schmid (în calitate de lichidator în procedura de insolvență privind bunurile deținute de Aletta Zimmermann)
împotriva
Lilly Hertel
[cerere de decizie preliminară formulată de Bundesgerichtshof (Germania)]
„Cooperare judiciară în materie civilă — Proceduri de insolvență — Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 — Competența instanței din statul membru pe teritoriul căruia se află centrul intereselor principale ale debitorului — Acțiune revocatorie formulată în cadrul unei proceduri de insolvență — Element de extraneitate — Pârât cu domiciliul într‑o țară terță”
1.
Articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 (
2
) (denumit în continuare „regulamentul”) stabileşte instanțele care au competența internațională de a deschide procedura de insolvență. În cadrul acestei proceduri, lichidatorii pot să exercite „orice acțiune revocatorie care este în interesul creditorilor” (
3
). Problema care se ridică în prezenta cauză priveşte aspectul dacă norma de competență prevăzută la articolul 3 alineatul (1) se aplică în cazul în care pârâtul dintr‑o acțiune revocatorie are domiciliul într‑o țară terță.
Regulamentul privind procedurile de insolvență
2.
În esență, regulamentul prevede repartizarea competențelor şi stabileşte legislația aplicabilă şi recunoaşterea reciprocă a procedurilor de insolvență. Prezenta cauză privește interpretarea normei generale de competență internațională. Cu toate acestea, este necesar să se analizeze de asemenea economia generală a regulamentului şi rolul lichidatorului.
3.
Considerentele (2), (3) şi (4) ale regulamentului explică faptul că buna funcționare a pieței interne impune ca procedurile transfrontaliere de insolvență să funcționeze eficient şi efectiv şi că pentru buna funcționare a pieței interne este necesar să se evite ca părțile să fie tentate să transfere bunurile lor sau procedurile judiciare dintr‑un stat membru în altul, în încercarea de a obține o situație juridică mai favorabilă („forum shopping”).
4.
Considerentul (8) prevede că, pentru a se atinge aceste obiective, „este necesar […] ca dispozițiile privind competența, recunoaşterea şi dreptul aplicabil în acest domeniu să fie cuprinse într‑un act juridic comunitar”.
5.
Considerentele (12)-(14) prevăd:
„(12)
Prezentul regulament permite deschiderea procedurii principale de insolvență în statul membru în care se află centrul intereselor principale ale debitorului. Aceste proceduri au o întindere universală şi includ toate bunurile debitorului. Pentru a proteja interesele diferite, prezentul regulament permite deschiderea de proceduri secundare paralele cu procedura principală. Proceduri secundare pot fi deschise în statul membru în care debitorul are un sediu. Efectele procedurilor secundare se limitează la bunurile situate în statul respectiv. Unitatea în cadrul Comunității se asigură prin norme imperative de coordonare cu procedurile principale.
(13)
«Centrul intereselor principale» trebuie să corespundă locului în care debitorul îşi conduce în mod obişnuit interesele şi poate, prin urmare, să fie verificat de către terți.
(14)
Prezentul regulament se aplică numai procedurii în cadrul căreia centrul intereselor principale ale debitorului este situat în cadrul Comunității.”
6.
Capitolul I din regulament este intitulat „Dispoziții generale”. În cuprinsul acestui capitol, articolul 1 („Domeniul de aplicare”) prevede la alineatul (1):
„Prezentul regulament se aplică procedurilor colective ce iau naştere în contextul insolvenței debitorului care au ca urmare desistarea parțială sau totală a acestuia şi desemnarea unui lichidator.”
7.
Articolul 2 litera (a) defineşte „procedura de insolvență” ca fiind „procedurile colective” enumerate în anexa A la regulament, o enumerare care conține tipurile specifice de proceduri în fiecare stat membru, astfel cum sunt definite de legislația națională.
8.
Articolul 2 litera (b) defineşte „lichidatorul” ca fiind „orice persoană sau organ care are funcția de a administra sau lichida bunurile de care debitorul a fost desistat sau de a supraveghea administrarea afacerilor sale”.
9.
Articolul 3 din regulament este intitulat „Competență internațională” şi prevede:
„(1)   Competența de a deschide procedura de insolvență revine instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia se află centrul intereselor principale ale unui debitor. În cazul unei societăți sau persoane juridice, centrul intereselor principale este prezumat a fi, până la proba contrarie, locul unde se află sediul social.
(2)   Atunci când centrul intereselor principale ale unui debitor este situat pe teritoriul unui stat membru, instanțele unui alt stat membru sunt competente să deschidă o procedură de insolvență împotriva acestui debitor numai dacă acesta are un sediu pe teritoriul acestui din urmă stat membru. Efectele acestei proceduri se limitează la bunurile debitorului situate pe teritoriul celui de al doilea stat membru.
(3)   Atunci când a fost deschisă o procedură de insolvență în temeiul alineatului (1), orice procedură de insolvență deschisă ulterior în temeiul alineatului (2) este o procedură secundară. Aceasta din urmă trebuie să fie o procedură de lichidare.”
10.
În capitolul II, intitulat „Recunoaşterea procedurii de insolvență”, articolul 16 („Principiu”) prevede la alineatul (1):
„Orice hotărâre de deschidere a unei proceduri de insolvență pronunțate de o instanță a unui stat membru competentă în temeiul articolului 3 este recunoscută în toate celelalte state membre de îndată ce îşi produce efectele în statul de deschidere […]”
11.
Articolul 17 („Efectele recunoaşterii”) prevede la alineatul (1):
„Hotărârea de deschidere a procedurii menționate la articolul 3 alineatul (1) produce, fără îndeplinirea vreunei formalități suplimentare, în orice alt stat membru efectele pe care i le atribuie legea statului de deschidere, cu excepția cazului unei dispoziții contrare în prezentul regulament şi atât timp cât nu este deschisă în celălalt stat membru nicio procedură de tipul celei menționate la articolul 3 alineatul (2).”
12.
Articolul 18 („Atribuțiile lichidatorului”) prevede, printre altele:
„(1)   Lichidatorul desemnat de o instanță competentă în temeiul articolului 3 alineatul (1) poate exercita pe teritoriul unui alt stat membru toate atribuțiile conferite de legea statului de deschidere […]
(2)   Lichidatorul […] poate, de asemenea, să exercite orice acțiune revocatorie care este în interesul creditorilor.
(3)   În exercitarea atribuțiilor sale, lichidatorul este obligat să respecte legea statului membru pe al cărui teritoriu intenționează să acționeze, în special cu privire la procedurile de valorificare a bunurilor. Aceste atribuții nu pot include folosirea de mijloace de constrângere sau dreptul de a soluționa o acțiune judecătorească sau un diferend.”
13.
Articolul 25 din regulament („Recunoaşterea şi caracterul executoriu al altor hotărâri”) prevede la alineatul (1):
„Hotărârile cu privire la desfăşurarea şi închiderea unei proceduri de insolvență pronunțate de o instanță a cărei hotărâre de deschidere este recunoscută în temeiul articolului 16, precum şi un concordat aprobat de o atare instanță sunt, de asemenea, recunoscute fără îndeplinirea niciunei alte formalități. […]
Primul paragraf se aplică şi hotărârilor care decurg în mod direct din procedura de insolvență şi care au o strânsă legătură cu aceasta, chiar dacă au fost pronunțate de o altă instanță.
[…]”
14.
Articolul 44 alineatul (1) prevede că regulamentul înlocuieşte, în materia care intră în domeniul său de aplicare, convențiile bilaterale încheiate între două sau mai multe state membre. Cu toate acestea, articolul 44 alineatul (3) litera (a) prevede că regulamentul nu se aplică „în măsura în care este incompatibil cu obligațiile în materie de faliment care decurg dintr‑o convenție încheiată de statul respectiv cu una sau mai multe țări terțe înainte de intrarea în vigoare a prezentului regulament”.
Situația de fapt, procedura şi întrebarea preliminară
15.
Domnul Ralph Schmid este lichidator în procedura de insolvență deschisă la 4 mai 2007 împotriva doamnei Aletta Zimmermann. În cadrul acestei proceduri, domnul Ralph Schmid a formulat o acțiune revocatorie împotriva doamnei Lilly Hertel, prin care solicită revocarea unui act încheiat între aceasta şi doamna Zimmermann. Doamna Hertel, care este mama vitregă a doamnei Zimmermann, locuieşte în Elveția. Se pare că în cadrul procedurii nu a mai existat niciun alt element de extraneitate (mai exact, nu a existat niciun element care să implice un alt stat membru al Uniunii decât Germania). Prin acțiunea sa, lichidatorul urmăreşte recuperarea sumei de 8015,08 EUR, ca parte a patrimoniului deținut de doamna Zimmermann, plus dobânzile aferente.
16.
Instanțele inferioare au respins acțiunea ca inadmisibilă pentru motivul lipsei de competență internațională a instanțelor germane. Domnul Schmid a atacat cu recurs această hotărâre la Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, denumită în continuare „instanța de trimitere”).
17.
Concluzionând că soluționarea litigiului depinde de interpretarea articolului 3 alineatul (1) din regulament, Camera a noua civilă a Bundesgerichtshof a decis să suspende judecarea cauzei şi a solicitat pronunțarea unei decizii preliminare cu privire la următoarea întrebare:
„Instanțele din statul membru pe teritoriul căruia a fost deschisă procedura de insolvență cu privire la patrimoniul debitorului sunt competente să se pronunțe asupra unei acțiuni revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvență şi îndreptate împotriva unui pârât care nu are domiciliul sau sediul social pe teritoriul unui stat membru?”
18.
Domnul Schmid şi Comisia au prezentat observații scrise. În şedința din 10 aprilie 2013, guvernul german şi Comisia au prezentat observații orale.
Observațiile prezentate în fața Curții
19.
Domnul Schmid susține că articolul 3 alineatul (1) din regulament trebuie interpretat în sensul că atribuie competența de soluționare a acțiunii instanțelor din statul membru în care a fost deschisă procedura. Singurul criteriu cu privire la competență prevăzut de articolul 3 alineatul (1) este locul în care se situează centrul intereselor principale ale debitorului. Adăugarea unei condiții suplimentare, şi anume condiția existenței unui element care implică două sau mai multe state membre, ar determina o incertitudine juridică la deschiderea procedurii. Interpretarea articolului 3 alineatul (1) în modul sugerat respectă principiul unității procedurilor. Această interpretare consolidează de asemenea buna funcționare a pieței unice, evitându‑se transferul eventual de bunuri în afara Uniunii Europene în vederea obținerii unei situații juridice mai favorabile („forum shopping”) şi facilitând lichidatorului posibilitatea să atace şi să anuleze transferul bunurilor debitorului în afara Uniunii Europene.
20.
Comisia este de acord cu această interpretare. Articolul 3 alineatul (1) acordă competență internațională instanțelor din statul membru în care se află centrul intereselor principale ale debitorului. Nu există nicio altă condiție suplimentară cu privire la competența de soluționare a acțiunilor care au o strânsă legătură cu o procedură de insolvență: nu este necesar să existe un element care implică un alt stat membru. Se poate şi trebuie să se facă deosebire între normele de reglementare a competenței internaționale şi normele privind recunoaşterea şi executarea hotărârilor. Dreptul Uniunii nu poate obliga țările terțe să recunoască şi să execute hotărârile pronunțate de instanțele Uniunii în materie de insolvență.
21.
Guvernul german susține că dreptul Uniunii nu poate produce efecte pentru țările terțe decât prin intermediul convențiilor bilaterale sau multilaterale. Uniunea Europeană nu a încheiat un astfel de acord cu privire la procedurile de insolvență cu Elveția, unde domiciliază doamna Hertel. În plus, obiectivele regulamentului nu susțin extinderea aplicării normei de competență internațională la acțiunea accesorie de revocare a unui act anterior care implică un pârât situat într‑o țară terță. Regulamentul urmăreşte să asigure că procedurile de insolvență funcționează eficient şi efectiv pe piața internă, la care țările terțe nu participă. Regulamentul nu tratează competența în mod izolat; dimpotrivă, normele de competență fac parte din cadrul general al unor proceduri de insolvență eficiente şi efective. Întrucât normele privind recunoaşterea şi executarea nu pot fi aplicate țărilor terțe, o interpretare a articolului 3 alineatul (1) în sensul că acordă unei instanțe competență internațională față de țările terțe ar fi lipsită de utilitate. O astfel de interpretare i‑ar expune totodată pe pârâți, care sunt deja partea mai vulnerabilă, unor dispoziții de drept al insolvenței şi procedurale pe care nu le cunosc, ceea ce ar fragiliza şi mai mult poziția lor.
Apreciere
22.
Regulamentul are obiectivul de a ameliora eficiența şi de a accelera procedurile de insolvență cu efecte transfrontaliere (
4
). În acest scop, regulamentul conține dispoziții privind competența comune pentru toate statele membre, precum şi dispoziții pentru facilitarea recunoaşterii hotărârilor şi dispoziții privind dreptul aplicabil (
5
). Aceste norme se bazează pe principiile unității şi universalității (
6
), care sunt adaptate pentru a permite proceduri secundare limitate. Astfel, regulamentul prevede că există o singură procedură principală într‑un stat membru, care include întreaga masă a bunurilor debitorului, indiferent de locul în care se află acestea, sub rezerva posibilității limitate de a deschide o procedură secundară într‑un al doilea stat membru (
7
).
23.
Norma de competență de la articolul 3 alineatul (1) a fost denumită „piatra de temelie” a sistemului instituit de regulament (
8
). Aceasta prevede că competența de a deschide procedura de insolvență revine instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia se află centrul intereselor principale ale unui debitor. Astfel, în sistemul regulamentului, centrul intereselor principale ale debitorului joacă un rol fundamental în stabilirea competenței (
9
).
24.
Instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă instanțele din statul membru pe teritoriul căruia a fost deja deschisă procedura de insolvență cu privire la patrimoniul debitorului au competența de a soluționa o acțiune revocatorie împotriva unui pârât stabilit într‑o țară terță. Totuşi, înainte de a răspunde la această întrebare, este necesar să se stabilească dacă, în împrejurări în care singurul element de extraneitate în procedura de insolvență se situează la nivelul raportului dintre un stat membru şi o țară terță (iar nu între două sau mai multe state membre), instanțele din statul membru în care este situat centrul intereselor principale ale debitorului au competența de a soluționa procedura de insolvență în temeiul articolului 3 alineatul (1) din regulament sau au această competență în temeiul dreptului național în materie de insolvență al statului membru respectiv şi al dreptului internațional privat. (În acest din urmă caz, competența internațională de care beneficiază aceste instanțe ar fi stabilită prin orice convenții bilaterale cu privire la insolvență care ar exista între statul membru respectiv şi țările terțe.) În alți termeni: regulamentul se aplică în vreo formă acestor proceduri?
25.
În opinia noastră, răspunsul este afirmativ. Articolul 1 alineatul (1) din regulament prevede că regulamentul „se aplică procedurilor colective ce iau naştere în contextul insolvenței debitorului care au ca urmare desistarea parțială sau totală a acestuia şi desemnarea unui lichidator”. Nici articolul 1 alineatul (1), nici anexa A nu par să limiteze aplicarea regulamentului la procedurile care implică un element transfrontalier.
26.
Regulamentul este un act direct aplicabil. La intrarea sa în vigoare, regulamentul a înlocuit orice legislație națională şi convenții bilaterale (
10
) în care statele membre erau părți, care stabileau competența internațională cu privire la procedurile de insolvență, sub rezerva articolului 44 alineatul (3) (
11
). Aşadar, în cazul în care centrul intereselor principale ale unui debitor se află în Uniunea Europeană, pentru a stabili instanțele statului membru care au competența de a deschide procedura se aplică articolul 3 alineatul (1) (iar nu legislația națională).
27.
Astfel cum susține guvernul german, prin adoptarea regulamentului, legiuitorul Uniunii a urmărit să asigure buna funcționare a pieței interne [a se vedea considerentele (2), (3), (4) şi (8)]. Cu toate acestea, nu rezultă că, pentru ca regulamentul să fie aplicabil, este necesar să se demonstreze în toate procedurile de insolvență că există un element transfrontalier. Dacă regulamentul s‑ar interpreta în sensul că se aplică numai în împrejurări în care există un element transfrontalier care implică cel puțin două state membre ale Uniunii, acesta ar conduce la o lipsă de securitate semnificativă şi ar aduce atingere eficienței şi eficacității procedurii.
28.
Pentru ca regulamentul să se aplice, procedurile de insolvență însele trebuie, bineînțeles, să implice un debitor care are centrul intereselor sale situat într‑un stat membru [a se vedea considerentul (14)]. În caz contrar, aplicarea regulamentului este exclusă. Regulamentul „permite deschiderea procedurii principale de insolvență în statul membru în care se află centrul intereselor principale ale debitorului” şi menționează că „aceste proceduri au o întindere universală şi includ toate bunurile debitorului” (
12
). În opinia noastră, această afirmație reflectă principiile unității şi universalității. Considerăm că este de dorit ca aceste principii să se aplice în orice procedură de insolvență.
29.
Stabilirea instanței competente trebuie însă realizată într‑o etapă cât mai timpurie posibil, astfel încât să se poată lua măsuri în vederea conservării bunurilor debitorului în favoarea creditorilor acestuia, asigurându‑se astfel eficiența şi eficacitatea procedurilor de insolvență (
13
). Într‑adevăr, Curtea a statuat în Hotărârea Staubitz‑Schreiber (
14
) că, în scopul stabilirii instanței competente să deschidă procedura de insolvență, centrul intereselor principale ale debitorului trebuie stabilit încă din momentul formulării cererii de deschidere a procedurii de insolvență, iar nu la data deschiderii efective a acestei proceduri. În această etapă timpurie, este posibil să nu existe informații cu privire la niciun element transfrontalier. Cu toate acestea, stabilirea instanței competente nu poate fi amânată până în momentul în care, pe lângă centrul intereselor principale ale debitorului, vor fi cunoscute locurile diverselor elemente legate de procedură (precum domiciliul eventualilor pârâți într‑o acțiune accesorie sau locul în care este situat fiecare bun al debitorului). Dacă s‑ar aştepta până la cunoaşterea tuturor acestor elemente, s‑ar aduce atingere obiectivelor privind eficiența şi efectivitatea procedurii de insolvență urmărite de regulament şi ar apărea o lipsă de securitate juridică.
30.
Însuşi articolul 3 alineatul (1) din regulament prevede în mod clar că „[c]ompetența de a deschide procedura de insolvență revine instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia se află centrul intereselor principale ale unui debitor” (
15
). Orice alt element este lipsit de relevanță în ceea ce priveşte stabilirea instanței competente. Aşadar, locul în care sunt situate bunurile debitorului nu prezintă relevanță, cu excepția cazului şi în măsura în care acesta este un element care trebuie luat în considerare atunci când se stabileşte centrul intereselor principale ale debitorului şi/sau dacă trebuie deschise proceduri secundare în temeiul articolului 3 alineatul (2). De asemenea, locul în care se află domiciliul oricărui eventual pârât într‑o acțiune revocatorie care poate fi formulată (dacă este necesar) ulterior în cadrul procedurii respective de către lichidator pentru anularea unui act și recuperarea unor bunuri suplimentare în beneficiul creditorilor este lipsit de relevanță pentru stabilirea instanței competente pentru deschiderea procedurii. O astfel de acțiune intră în competența instanței care a deschis (deja) procedura, întrucât este o acțiune care rezultă în mod direct din această procedură şi care este strâns legată de aceasta (
16
). În acest stadiu, procedura de insolvență este deja în derulare. Acțiunea revocatorie este, din punct de vedere cronologic, ulterioară deschiderii procedurii de insolvență în fața instanței competente. Rezultă că domiciliul pârâtului într‑o astfel de acțiune nu poate influența în niciun fel stabilirea instanței competente pentru deschiderea procedurii de insolvență inițiale.
31.
În consecință, considerăm că pentru a aplica regulamentul nu este necesar să se demonstreze existența unui element transfrontalier care implică două sau mai multe state membre. Sub rezerva singurei condiții ca centrul intereselor principale ale debitorului să se afle în Uniunea Europeană (
17
), dispoziția care stabileşte instanța competentă este articolul 3 alineatul (1) din regulament, care este direct aplicabil în toate statele membre.
32.
Instanța competentă dispune de asemenea de competența de a judeca o acțiune revocatorie formulată de lichidator în cazul în care pârâtul în această acțiune nu are domiciliul într‑un alt stat membru, ci într‑o țară terță?
33.
Guvernul german susține că regulamentul nu este aplicabil în ceea ce priveşte repartizarea competenței pentru o astfel de acțiune. Eventualul pârât (şi, foarte probabil, bunurile în cauză) se află în afara teritoriului Uniunii Europene. Dacă pârâtul ar fi forțat să se apare într‑o acțiune care se judecă în fața unei instanțe care îi este străină, acesta s‑ar afla într‑o situație vulnerabilă. În plus, deşi regulamentul prevede în mod expres recunoaşterea şi executarea hotărârilor instanței competente cu privire la tranzacțiile care implică un alt stat membru al Uniunii (
18
), instanțele țărilor terțe nu au obligația de a recunoaşte sau de a executa nicio hotărâre pronunțată de o instanță competentă din Uniunea Europeană.
34.
Considerăm că aceste argumente nu sunt convingătoare. În opinia noastră, instanța competentă în temeiul articolului 3 alineatul (1) din regulament are competența de a soluționa o acțiune revocatorie formulată de lichidator care implică un pârât cu domiciliul într‑o țară terță.
35.
În primul rând, principiile unității şi universalității susțin în mod clar o astfel de abordare. Procedura de insolvență este o procedură colectivă, iar instanța în circumscripția căreia se situează centrul intereselor principale ale debitorului se va ocupa (prin definiție) de întregul patrimoniu al debitorului (pentru că, în caz contrar, expresia „centrul intereselor principale” ar fi lipsită de conținut) (
19
). În cazul în care această instanță – a cărei competență de soluționare a procedurii de insolvență ar trebui să fie uşor de prevăzut (
20
) – trebuie să realizeze o evaluare exactă a patrimoniului debitorului şi să încheie un aranjament adecvat cu creditorii, aceasta trebuie să aibă competența de a soluționa o acțiune revocatorie inițiată de lichidator pentru anularea unei tranzacții anterioare încheiate între debitor şi un terț, al cărei obiectiv constă în aducerea obiectului sau a beneficiului obținut în urma acestei tranzacții în patrimoniul debitorului, în beneficiul creditorilor acestuia.
36.
În al doilea rând, nu considerăm că inopozabilitatea dispozițiilor din regulament cu privire la recunoaşterea şi executarea hotărârilor pentru țările terțe se opune aplicării normei de competență. Este deopotrivă important şi util să se facă deosebire între competență, pe de o parte, şi recunoaştere şi executare, pe de altă parte.
37.
În ceea ce priveşte competența, regulamentul o stabileşte numai în funcție de locul în care este situat centrul intereselor principale ale debitorului. Curtea a statuat deja în ceea ce priveşte procedura de insolvență strict comunitară că instanța respectivă trebuie să aibă competență nu numai în legătură cu procedura de insolvență principală, ci şi cu orice alte proceduri accesorii (
21
).
38.
În ceea ce priveşte recunoaşterea şi executarea hotărârilor, observăm în primul rând că dispozițiile relevante pot fi examinate separat de dispoziția privind repartizarea competenței. În al doilea rând, chiar şi în lipsa posibilității de a invoca regulamentul în vederea recunoaşterii şi executării hotărârilor, o hotărâre în acest sens a instanței competente nu este neapărat lipsită de efecte. Recunoaşterea şi executarea unei astfel de hotărâri pot fi (deşi în prezenta cauză se pare că nu este posibil) obținute în temeiul unei convenții bilaterale.
39.
Este la fel de adevărat că, în cazul în care obține o hotărâre de anulare a unei anumite tranzacții anterioare care implică un terț, lichidatorul va trebui să solicite recunoaşterea şi executarea hotărârii respective în statul în care terțul are domiciliul (şi/sau în care sunt situate bunurile implicate în această tranzacție). Din punctul său de vedere, acesta va fi totuşi, în general, un demers mai eficient şi mai puțin costisitor decât inițierea unei proceduri complet separate în acest stat (iar un proces mai puțin costisitor conservă o mai mare parte din patrimoniul debitorului în beneficiul creditorilor). În cel mai bun caz, hotărârea pe care lichidatorul a obținut‑o deja va fi recunoscută şi executată, iar în cel mai rău caz, lichidatorul va trebui să revină în fața instanței competente din statul membru şi să solicite o ajustare negativă a evaluării activelor debitorului înainte de a încheia un concordat final cu creditorii.
40.
Din perspectiva terțului, lipsa recunoaşterii şi executării automate asigură un grad de protecție suplimentară. Este posibil ca, în momentul în care îi este comunicată acțiunea inițiată de lichidator, acest terț să decidă să se înfățişeze şi să se apere în procedura din fața instanței în circumscripția căreia se află centrul intereselor principale ale debitorului. În cazul în care, pentru indiferent ce motiv, terțul nu a putut sau nu a dorit să procedeze astfel, acesta va avea motive mai solide să solicite instanței locale competente în privința sa să nu recunoască şi să nu execute în mod automat împotriva sa hotărârea respectivă, ci să examineze fondul cauzei.
41.
În al treilea rând, merită remarcat că în Hotărârea Owusu (
22
), care privea interpretarea normei de competență prevăzute la articolul 2 din Convenția de la Bruxelles (
23
) (care prevede că „persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat contractant sunt acționate în justiție […] în fața instanțelor statului în cauză”), Marea Cameră a statuat că dispoziția se aplică de asemenea în împrejurări care implică raporturi între instanțele unui singur stat contractant şi instanțele unui stat necontractant (
24
). În acea cauză, unul dintre pârâți avea domiciliul în Regatul Unit, însă mai mulți dintre ceilalți pârâți aveau domiciliul în Jamaica, locul în care se produsese accidentul care a dat naştere litigiului, şi s‑a susținut (în mod plauzibil) că forum conveniens era Jamaica. În cauza menționată (ca şi în prezenta cauză), era implicat un stat contractant şi o țară terță: nu s‑a pus în discuție competența niciunui alt stat contractant şi nu a existat niciun element de legătură cu vreun alt stat contractant (
25
). Cu toate acestea, Marea Cameră a statuat că norma de competență prevăzută la articolul 2 din Convenția de la Bruxelles este obligatorie şi se opune existenței oricărei posibilități a unei instanței dintr‑un stat membru de a aplica excepția de forum non conveniens şi de a‑şi declina competența.
42.
Argumentele prezentate de guvernul german în prezenta cauză prezintă un grad ridicat de similitudine cu cele avansate fără succes de Regatul Unit în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Owusu (
26
).
43.
Astfel, este clar că, atunci când s‑a pronunțat în Hotărârea Owusu, Marea Cameră a fost conştientă de faptul că, dacă ar fi statuat că instanțele din statul contractant vizat (Regatul Unit) nu puteau să îşi decline competența în favoarea instanțelor dintr‑un stat terț (Jamaica), ar fi putut să apară eventuale dificultăți cu privire la recunoaşterea şi executarea hotărârii pronunțate (
27
). De asemenea, în Hotărârea Owusu, Curtea a avut în vedere în mod specific principiul efectului relativ al tratatelor (în contextul respectiv, faptul că Convenția de la Bruxelles nu putea să impună nicio obligație statelor care nu şi‑au exprimat acordul să fie ținute de aceasta). Curtea a statuat că, „[î]n această privință, este suficient să se observe că stabilirea competenței instanței unui stat contractant pentru motivul că domiciliul pârâtului se află pe teritoriul acestui stat, chiar în ceea ce priveşte un litigiu care are o legătură, cel puțin în parte, cu o stat terț ca urmare a obiectului său sau a domiciliului reclamantului, nu este de natură să dea naştere unei obligații în sarcina acestui din urmă stat” (
28
). Curtea a acordat prioritate principiilor securității juridice (
29
), protecției persoanelor stabilite în Comunitate (
30
) şi aplicării uniforme a normelor de competență, amintind că „obiectivul Convenției de la Bruxelles este exact acela de a stabili norme comune pentru excluderea normelor naționale derogatorii” (
31
).
44.
Marea Cameră a admis în mod expres că pot exista dificultăți reale (precum „dificultățile logistice care rezultă din distanța geografică, necesitatea de a examina cauza pe fond în conformitate cu normele din Jamaica, caracterul executoriu în Jamaica al unei hotărâri pronunțate în lipsă şi imposibilitatea examinării cererilor reconvenționale împotriva celorlalți pârâți”), însă a susținut că, „oricât de reale ar fi aceste dificultăți […], aceste considerații […] nu sunt de natură să pună în discuție caracterul obligatoriu al normei fundamentale de competență prevăzute la articolul 2 din Convenția de la Bruxelles” (
32
).
45.
Apreciem că în prezenta cauză sunt aplicabile aceleaşi considerații care au determinat Marea Cameră să ajungă la soluția pronunțată în Hotărârea Owusu şi că, în consecință, Hotărârea Owusu ar trebui să fie aplicată prin analogie.
46.
În al patrulea rând, a considera că instanța competentă în temeiul articolului 3 alineatul (1) din regulament are şi competența, în cadrul unei proceduri de insolvență, de a analiza o acțiune revocatorie în anularea unei tranzacții anterioare încheiate între debitor şi un pârât care are domiciliul într‑o țară terță este în conformitate cu obiectivul regulamentului de a promova buna funcționare a pieței interne. Regulamentul admite în mod expres [în considerentul (4)] că este necesar „să se evite ca părțile să fie tentate să transfere bunurile lor sau procedurile judiciare dintr‑un stat membru în altul, în încercarea de a obține o situație juridică mai favorabilă («forum shopping»)”. Însă aceleaşi considerații sunt aplicabile atunci când se analizează situația dintre Uniunea Europeană şi o țară terță. În cazul în care instanța competentă potrivit articolului 3 alineatul (1) din regulament nu are competența de a soluționa o acțiune revocatorie în anularea unei astfel de tranzacții anterioare, o persoană (sau o întreprindere) care realizează că se află în dificultăți financiare poate fi în mod clar tentată să transfere active în afara Uniunii Europene prin încheierea unor tranzacții îndoielnice sau fictive cu terți domiciliați în țări terțe, eliminând astfel posibilitatea ca aceste active să fie valorificate de lichidator şi lipsind creditorii de posibilitatea de a‑şi satisface pe cât posibil creanțele pe care le au împotriva patrimoniului debitorului.
47.
În consecință, considerăm că abordarea susținută de domnul Schmid (lichidator) şi de Comisie este preferabilă celei susținute de guvernul german. A considera că instanța competentă în temeiul articolului 3 alineatul (1) din regulament are competența de a judeca o acțiune revocatorie în anularea unei tranzacții anterioare încheiate între debitor şi un pârât care are domiciliul într‑o țară terță respectă principiile unității şi universalității şi contribuie la realizarea obiectivelor pieței unice. Lichidatorul va putea să gestioneze patrimoniul debitorului mai eficient şi cu costuri mai mici, ceea ce va fi în beneficiul creditorilor (iar mulți dintre aceştia este posibil să aibă domiciliul în Uniunea Europeană). Aceste avantaje depăşesc orice dezavantaj cu care se poate confrunta pârâtul dintr‑o țară terță atunci când trebuie să îşi prezinte apărarea într‑o instanță care, în opinia acestuia, este instanța „greşită” şi – exact datorită faptului că regulamentul prevede că nicio hotărâre nu va fi recunoscută sau declarată executorie în mod automat – acesta va continua, în orice caz, să beneficieze de un anumit grad de protecție din partea instanței locale competente în privința sa.
Concluzie
48.
Pentru motivele prezentate mai sus, propunem Curții să răspundă la întrebarea adresată de Bundesgerichtshof (Germania) după cum urmează:
„Articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență trebuie interpretat în sensul că instanțele din statul membru pe teritoriul căruia a fost deschisă procedura de insolvență sunt competente să se pronunțe asupra unei acțiuni revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvență şi îndreptate împotriva unei persoane care nu are domiciliul sau sediul social pe teritoriul unui stat membru.”
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvenţă (JO L 160, p. 1, Ediţie specială, 19/vol. 1, p. 143), cu modificările ulterioare.
(
3
)	Articolul 18 alineatul (2) ultima teză din regulament.
(
4
)	A se vedea considerentele (2) și (8) ale regulamentului, citate la punctele 3 și 4 de mai sus.
(
5
)	A se vedea considerentul (8), citat la punctul 4 de mai sus.
(
6
)	A se vedea considerentul (12), citat la punctul 5 de mai sus, precum și Hotărârea din 17 ianuarie 2006, Staubitz‑Schreiber (C-1/04, Rec., p. I-701, punctul 28). „Principiul unităţii” înseamnă că există o singură procedură de insolvenţă. „Principiul universalităţii” înseamnă că această procedură se extinde la toate bunurile debitorului, indiferent de locul în care se află acestea.
(
7
)	Procedurile secundare pot fi numai proceduri de lichidare și produc efecte numai în ceea ce privește bunurile situate în statul membru respectiv; a se vedea considerentul (12) citat la punctul 5 de mai sus. Sistemul instituit prin regulament a fost în mod adecvat denumit de un autor drept un sistem al „universalităţii coordonate”; a se vedea profesorul Bob Wessels în „The Changing Landscape of Cross‑border In Europe”, Juridica International XII/2007, p. 116-124.
(
8
)	A se vedea punctul 21 din Concluziile avocatului general Ruiz‑Jarabo Colomer prezentate în cauza în care s‑a pronunţat Hotărârea Staubitz‑Schreiber, citată la nota de subsol 6.
(
9
)	Exact ca în Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competenţa judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO L 12, p. 1, Ediţie specială, 19/vol. 3, p. 74, denumit în continuare „Regulamentul Bruxelles”), domiciliul pârâtului joacă un rol central în stabilirea competenţei internaţionale, sub rezerva anumitor excepţii.
(
10
)	Articolul 44 alineatul (1).
(
11
)	Citat la punctul 14 de mai sus. Se pare că între Germania și Elveţia nu există niciun acord bilateral relevant care ar determina ca această dispoziţie să fie aplicabilă în prezenta cauză.
(
12
)	Considerentul (12).
(
13
)	Necesitatea aplicării imediate a normei de competenţă prevăzute de regulament în vederea asigurării eficacităţii procedurii a fost subliniată și în legătură cu sistemul de recunoaștere în Hotărârea din 2 mai 2006, Eurofood IFSC (C-341/04, Rec., p. I-3813, punctul 52).
(
14
)	Citată la nota de subsol 6.
(
15
)	Pentru abordarea care trebuie urmată în stabilirea centrului intereselor principale ale debitorului, a se vedea Hotărârea Staubitz‑Schreiber, citată la nota de subsol 6, Hotărârea Eurofood IFSC, citată la nota de subsol 13, și Hotărârea din 20 octombrie 2011, Interedil (C-396/09, Rep., p. I-9915).
(
16
)	A se vedea Hotărârea din 12 februarie 2009, Seagon (C-339/07, Rep., p. I-767, punctele 21 și 28); a se vedea de asemenea considerentul (6) al regulamentului.
(
17
)	A se vedea considerentul (14), citat la punctul 5 de mai sus.
(
18
)	A se vedea articolul 16 („Principiul” recunoașterii), articolul 17 („Efectele recunoașterii”) și articolul 25 („Recunoașterea și caracterul executoriu al altor hotărâri” ). În special, articolul 25 alineatul (1) prevede că hotărârile cu privire la „desfășurarea și închiderea unei proceduri de insolvenţă […], precum și un concordat aprobat de o atare instanţă” sunt „recunoscute fără îndeplinirea niciunei alte formalităţi”; al doilea paragraf prevede în mod expres că „[p]rimul paragraf se aplică și hotărârilor care decurg în mod direct din procedura de insolvenţă și care au o strânsă legătură cu aceasta, chiar dacă au fost pronunţate de o altă instanţă”.
(
19
)	Potrivit considerentului (13) (citat la punctul 5 de mai sus), centrul intereselor principale ale debitorului trebuie să corespundă locului în care debitorul își conduce în mod obișnuit interesele și poate, prin urmare, să fie verificat de către terţi.
(
20
)	Unul dintre obiectivele normei de competenţă este să garanteze securitatea juridică și previzibilitatea în ceea ce privește instanţele care deţin competenţa de a deschide procedura de insolvenţă: a se vedea Hotărârea Staubitz‑Schreiber, citată la nota de subsol 6, punctul 27, și Hotărârea Eurofood IFSC, citată la nota de subsol 13, punctul 33.
(
21
)	A se vedea Hotărârea Seagon, citată la nota de subsol 16.
(
22
)	Hotărârea din 1 martie 2005 (C-281/02, Rec., p. I-1383).
(
23
)	Convenţia din 27 septembrie 1968 privind competenţa judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 1978, C 304, p. 36), cu modificările ulterioare (denumită în continuare „Convenţia de la Bruxelles”). Convenţia de la Bruxelles a fost înlocuită prin Regulamentul de la Bruxelles, citat la nota de subsol 9.
(
24
)	Hotărârea Owusu, citată la nota de subsol 22, punctul 35.
(
25
)	Acest lucru a fost, într‑adevăr, subliniat în cuprinsul primei întrebări preliminare; a se vedea punctul 22 din hotărâre.
(
26
)	A se vedea punctele 30 și 32 din hotărâre.
(
27
)	A se vedea punctul 21 din hotărâre, care precizează că instanţa naţională a subliniat această dificultate.
(
28
)	Punctul 31.
(
29
)	A se vedea punctele 38-41.
(
30
)	A se vedea punctul 42.
(
31
)	A se vedea punctul 43.
(
32
)	Punctele 44 și 45. A se vedea de asemenea, în legătură cu pretinsele obstacole în calea aplicării articolului 2 din Convenţia de la Bruxelles unui raport juridic care există numai între un stat contractant și o ţară terţă, Concluziile, foarte detaliate și complexe, prezentate de avocatul general Léger în cauza în care s‑a pronunţat această hotărâre, punctele 177-216.