Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL ANDREA BIONDI
prezentate la 16 octombrie 2025(1)
Cauza C‑457/23 P
Deutsche Lufthansa AG
împotriva
Ryanair DAC,
Condor Flugdienst GmbH,
Comisiei Europene,
Republicii Federale Germania,
Republicii Franceze
„ Recurs – Ajutoare de stat – Piața germană a transportului aerian – Ajutor acordat unei companii aeriene de către Republica Federală Germania în contextul pandemiei de COVID-19 – Cadru temporar pentru măsuri de ajutor de stat – Recapitalizarea Deutsche Lufthansa AG – Decizia Comisiei Europene de a nu ridica obiecții”
Cuprins
I.
Observații introductive
A.
Scopul, domeniul de aplicare și natura juridică a CT
B.
Nivelul de control jurisdicțional
C.
Flexibilitatea în aplicarea CT
II.
Cu privire la recurs
A.
Primul motiv de recurs
1.
Primul aspect al primului motiv de recurs
2.
Al doilea aspect al primului motiv de recurs
a)
Primul argument
b)
Al doilea argument
c)
Al treilea argument
d)
Al patrulea argument
e)
Concluzii privind al doilea aspect al primului motiv de recurs
3.
Al treilea aspect al primului motiv de recurs
a)
Primul argument
b)
Al doilea argument
c)
Al treilea argument
d)
Al patrulea argument
e)
Al cincilea argument
f)
Argumentele Comisiei și ale Republicii Federale Germania întemeiate pe încălcarea dreptului lor la un proces echitabil
g)
Concluzie privind primul motiv de recurs
B.
Al doilea motiv de recurs
1.
Cu privire la mecanismul alternativ care însoțește participarea la capital
a)
Cu privire la primul argument
b)
Cu privire la cel de al doilea argument
2.
Cu privire la mecanismul alternativ care însoțește PT II
3.
Concluzie cu privire la cel de al doilea motiv de recurs
C.
Al treilea motiv de recurs
D.
Al patrulea motiv de recurs
1.
Primul argument, întemeiat pe faptul că Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept atunci când a concluzionat că Comisia trebuia să analizeze factori suplimentari pentru stabilirea PPS
2.
Al doilea argument, întemeiat pe faptul că Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept atunci când a concluzionat că DLH nu deținea o PPS pe aeroporturile din Düsseldorf și Viena
E.
Al cincilea motiv de recurs
F.
Al șaselea motiv de recurs
G.
Concluzii privind recursul și cheltuielile de judecată
III.
Concluzie
Introducere
1.        La 12 iunie 2020, Republica Federală Germania a notificat Comisiei Europene, în temeiul articolului 107 alineatul (3) litera (b) TFUE și al Cadrului temporar pentru măsuri de ajutor de stat de sprijinire a economiei în contextul actualei epidemii de COVID-19(2) (denumit în continuare „CT”), un proiect de măsură de ajutor individual sub forma unei recapitalizări în valoare de 6 miliarde de euro (denumită în continuare „măsura în cauză”) acordat societății Deutsche Lufthansa AG (denumită în continuare „DLH”)(3). Măsura în cauză, care se înscria în contextul unei serii mai ample de măsuri de sprijin în favoarea grupului Lufthansa (denumit în continuare „grupul LH”), cuprindea trei elemente, și anume o participare la capital de 20 % și două participații tacite (denumite în continuare „PT I” și „PT II”).
2.        La 25 iunie 2020, Comisia a adoptat o decizie prin care a concluzionat că măsura în cauză constituia un ajutor de stat compatibil cu piața internă în temeiul articolului 107 alineatul (3) litera (b) TFUE și al CT (denumită în continuare „decizia în litigiu”)(4). Ryanair DAC și Condor Flugdienst GmbH (denumită în continuare „Condor”) au introdus, fiecare, o acțiune în anulare împotriva deciziei menționate(5).
3.        Prin Hotărârea din 10 mai 2023, Ryanair și Condor Flugdienst/Comisia (Lufthansa; COVID-19)(6), Tribunalul a anulat decizia în litigiu (denumită în continuare „hotărârea atacată”). Potrivit Tribunalului, această decizie era afectată de mai multe erori sau neregularități referitoare la aplicarea CT, fiecare dintre ele fiind de natură să justifice anularea sa(7).
4.        DLH, susținută de Comisie și de Republica Federală Germania, solicită în prezent, prin recursul său, anularea hotărârii respective.
I.      Observații introductive
5.        În pofida lungimii sale și a numeroaselor motive și argumente concrete prezentate de toate părțile, prezentul recurs ridică în esență două întrebări. Acestea au ca obiect, în primul rând, întinderea puterii de apreciere și a flexibilității de care dispune Comisia în ceea ce privește aplicarea sau abaterea de la CT și, în al doilea rând, nivelul de control jurisdicțional aplicat de Tribunal atunci când apreciază conformitatea deciziei în litigiu cu anumite criterii specifice prevăzute chiar în CT. Este destul de evident că răspunsul la această din urmă întrebare depinde de modul de redactare efectiv al celei dintâi, care depinde, la rândul său, în mare măsură de scopul, de domeniul de aplicare și de natura juridică a instrumentului respectiv. Deși CT nu mai este aplicabil, cauza de față prezintă importanță pe orizontală în cadrul legislației privind ajutoarele de stat, având în vedere proliferarea și importanța tot mai mare a unor instrumente similare de‑a lungul anilor.
A.      Scopul, domeniul de aplicare și natura juridică a CT
6.        În primul rând, în ceea ce privește scopul și domeniul de aplicare al CT, trebuie să se arate că temeiul său juridic trebuie identificat ca fiind articolul 107 alineatul (3) litera (b) TFUE(8), care urmărește completarea altor posibilități disponibile, și anume cele de la articolul 107 alineatul (2) litera (b) TFUE(9), pentru a face față situațiilor de urgență și a sprijini statele membre să se confrunte cu acestea. În contextul pandemiei mondiale de COVID-19, recurgerea la un temei juridic din tratat legat de urgențe a fost, desigur, pe deplin justificată, întrucât toate statele membre au fost afectate, într‑o măsură mai mare sau mai mică, de o perturbare gravă a economiei lor(10). Astfel, nu există nicio îndoială că CT a fost conceput în principal pentru a se garanta că întreprinderile de toate tipurile dispuneau în continuare de lichidități suficiente și pentru a menține continuitatea activităților economice în timpul tragicei epidemii de COVID-19, și după aceasta. CT a servit și altor scopuri complementare, dar la fel de importante, și anume aplicarea normelor privind ajutoarele de stat într‑un mod „clar direcționat și proporțional” pentru a se asigura eficacitatea măsurilor naționale de sprijin menite să ajute întreprinderile afectate în cursul epidemiei de COVID-19 și încadrarea măsurilor naționale de sprijin în sistemul de control al ajutoarelor de stat, astfel încât să se garanteze faptul că piața internă a Uniunii nu este fragmentată și că nu sunt afectate condițiile de concurență echitabile(11). Așadar, CT nu a suspendat aplicarea normelor privind ajutoarele de stat, ci doar le‑a adaptat la situația de urgență.
7.        Nu trebuie uitat nici faptul că CT a fost un fel de instrument viu, care a fost reformulat, actualizat și modificat de șapte ori(12). În fiecare versiune nouă, pe măsură ce Comisia a dobândit mai multă experiență și cunoștințe despre repercusiunile COVID-19 asupra pieței interne a Uniunii, au fost introduse treptat criterii mai specifice și mai detaliate privind compatibilitatea măsurilor naționale. Există multe exemple, dintre care niciunul nu este mai potrivit decât dispozițiile referitoare la recapitalizare adăugate în a treia versiune a CT(13). Pe lângă faptul că beneficiarii erau supuși multor limitări, în cazul măsurilor cu o valoare de peste 250 de milioane de euro în favoarea întreprinderilor cu putere de piață semnificativă (denumită în continuare „PPS”), CT impunea statelor membre să propună măsuri suplimentare pentru a menține o concurență efectivă, precum angajamentele structurale sau de natură comportamentală(14). Prin impunerea condițiilor antitrust și a măsurilor de restabilire a situației din cuprinsul CT s‑a reafirmat intenția de a menține condiții de concurență echitabile și de a asigura accesul deschis și nediscriminatoriu la piață.
8.        În al doilea rând, în ceea ce privește natura juridică a CT, trebuie amintit că, după cum a confirmat Curtea în mod repetat, atunci când evaluează compatibilitatea unor măsuri de ajutor cu piața internă în temeiul articolului 107 alineatul (3) TFUE, Comisia beneficiază de o largă putere de apreciere și, în exercitarea acestei puteri de apreciere, poate adopta instrumente legislative fără caracter obligatoriu pentru a stabili criteriile pe baza cărora intenționează să efectueze evaluarea respectivă(15).
9.        Instrumentele respective trebuie – în mod evident – să fie întotdeauna conforme cu tratatul(16). În consecință, așa cum a precizat Curtea, Comisia nu poate încălca articolul 107 alineatul (3) TFUE prin adoptarea unor orientări afectate de o eroare de drept sau de o eroare vădită de apreciere și nici nu poate să renunțe, prin intermediul adoptării unor orientări, la exercitarea puterii de apreciere pe care i‑o conferă această dispoziție(17).
10.      Prin urmare, adoptând asemenea orientări, comunicări sau orice alt instrument din vasta constelație a instrumentelor legislative fără caracter obligatoriu și anunțând, prin publicarea lor, că ele se vor aplica de acum înainte situațiilor la care se referă, Comisia impune o limită a exercitării puterii sale de apreciere și, de regulă, nu se poate abate de la prevederile acestor instrumente, riscând, în caz contrar, să se considere că a încălcat principii generale de drept, precum egalitatea de tratament sau protecția încrederii legitime(18).
11.      Astfel, aceste instrumente legislative fără caracter obligatoriu sunt destinate să delimiteze puterea de apreciere a Comisiei, iar nu să o extindă. Mai mult, în conformitate cu principiile generale ale Uniunii, ele servesc drept parametri care orientează controlul judiciar al modului în care Comisia își exercită puterea de apreciere.
12.      Curtea a precizat totodată că adoptarea unor orientări nu exonerează Comisia de obligația sa de a examina împrejurările specifice excepționale pe care le invocă un stat membru, într‑un caz particular, pentru a solicita aplicarea directă a articolului 107 alineatul (3) litera (b) TFUE(19). Prin urmare, statele membre mențin facultatea de a notifica Comisiei proiecte de ajutor de stat care nu îndeplinesc criteriile prevăzute de orientările respective(20). Procedând în acest fel, acestea își asumă însă riscul de a li se opune o decizie a Comisiei prin care ajutoarele menționate sunt declarate incompatibile cu piața internă, întrucât asemenea orientări stabilesc condiții destinate să garanteze că ajutoarele de stat acordate în cadrul domeniului lor de aplicare sunt în concordanță cu dreptul Uniunii, iar Comisia se poate abate de la asemenea condiții doar în împrejurări excepționale(21). Astfel, deși nu sunt constrângătoare pentru statele membre(22), instrumentele legislative fără caracter obligatoriu prevăd orientări care delimitează și direcționează măsurile adoptate de statele membre.
13.      Aceste principii bine cunoscute se aplică în mod evident în cazul CT, care este cadrul de referință pentru aprecierea compatibilității cu piața internă a unei măsuri de stat acordate în contextul COVID-19. Într‑adevăr, Curtea a precizat în mod clar că un asemenea instrument este obligatoriu pentru Comisie(23). Prin urmare, în conformitate cu jurisprudența constantă amintită, dacă un stat membru îi notifică un proiect de ajutor de stat care îndeplinește criteriile prevăzute în CT, Comisia trebuie, în principiu, să autorizeze acest proiect. Pe de altă parte, statele membre mențin facultatea de a notifica Comisiei proiecte de ajutor de stat care nu îndeplinesc criteriile prevăzute de CT, iar Comisia poate autoriza astfel de proiecte în împrejurări excepționale(24).
B.      Nivelul de control jurisdicțional
14.      Supunerea practicii decizionale discreționare a puterii executive la controlul judiciar este într‑adevăr un principiu fundamental al oricărui sistem juridic întemeiat pe statul de drept. Totuși, întrucât o asemenea practică implică evaluări economice, tehnice și sociale complexe, precum și opțiuni de politică, acest control este supus unor limite destinate să mențină un anumit echilibru instituțional între puterea executivă și cea judiciară, precum și să țină seama de lipsa de cunoștințe tehnice a sistemelor judiciare nespecializate.
15.      Aprecierea compatibilității unor măsuri de ajutor cu piața internă, în temeiul articolului 107 alineatul (3) TFUE, este de competența exclusivă a Comisiei(25), care beneficiază, după cum s‑a subliniat mai sus, de o largă putere de apreciere, a cărei exercitare implică evaluări complexe de ordin economic și social. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, controlul exercitat asupra acestor evaluări se limitează la verificarea respectării normelor de procedură și de motivare, a acurateței situației de fapt, precum și a absenței unei erori de drept, a unei erori vădite în aprecierea faptelor sau a unui abuz de putere(26). Instanța respectivă nu poate să substituie evaluarea Comisiei cu propria evaluare economică.
16.      Totuși, tocmai având în vedere puterea de apreciere de care dispune Comisia atunci când aplică articolul 107 alineatul (3) TFUE, un control jurisdicțional riguros, chiar dacă în limitele arătate mai sus, este esențial. Curtea a menționat în mod clar o astfel de necesitate, afirmând că, „atunci când instituțiile [Uniunii] dispun de o [...] putere de apreciere, respectarea garanțiilor conferite de ordinea juridică [a Uniunii] în cadrul procedurilor administrative are o importanță fundamentală. Printre aceste garanții se înscrie în special obligația instituției competente de a examina, cu atenție și cu imparțialitate, toate elementele pertinente ale cauzei, dreptul persoanei interesate de a‑și exprima punctul de vedere și de a avea parte de o decizie motivată în mod adecvat. Numai astfel Curtea poate să verifice dacă au fost întrunite elementele de fapt și de drept de care depinde exercitarea puterii de apreciere”(27).
17.      Curtea a precizat că puterea de apreciere de care dispune Comisia atunci când efectuează evaluări de ordin economic complexe, în special referitor la domeniul ajutoarelor de stat, nu implică faptul că instanțele Uniunii trebuie să se abțină să controleze interpretarea dată de Comisie datelor de natură economică(28). Instanțele Uniunii trebuie, în special, nu numai să verifice exactitatea materială a elementelor de probă invocate, fiabilitatea și coerența acestora, ci și să controleze dacă aceste elemente constituie ansamblul datelor pertinente care trebuie luate în considerare pentru aprecierea unei situații complexe și dacă sunt de natură să susțină concluziile deduse(29).
18.      Astfel, intensitatea controlului jurisdicțional al evaluărilor economice depinde efectiv de gradul lor de complexitate, precum și de faptul că implică opțiuni de politică sau alegeri obiective. Prin urmare, trebuie să se acorde o atenție deosebită evitării riscului ca recurgerea automată la o formulă generală privind controlul marginal al „evaluărilor de ordin economic complexe” să conducă la sustragerea automată a unor categorii întregi de evaluări efectuate de Comisie de la un control jurisdicțional suficient de intens.
19.      În sfârșit, în opinia noastră, natura foarte specifică a instrumentelor legislative fără caracter obligatoriu în domeniul ajutoarelor de stat, inclusiv a CT, nu trebuie să afecteze nivelul corect de control jurisdicțional pe care trebuie să îl exercite instanțele Uniunii Europene. Deși asemenea instrumente nu sunt obligatorii, întrucât constituie o derogare de la cerințele instituționale și legislative standard, de la consultare și de la publicare, din momentul adoptării lor, nu există niciun motiv pentru care controlul modului în care sunt aplicate să nu fie obligatoriu, adică să aibă aceeași intensitate – și aceleași limite – utilizate de instanțele Uniunii în cazul aplicării unor măsuri legislative obligatorii ale Uniunii.
C.      Flexibilitatea în aplicarea CT
20.      CT conține mai multe „norme deschise”, și anume cele referitoare la recapitalizare(30), care permit Comisiei să accepte soluții alternative celor prevăzute în mod expres în dispozițiile CT. Prin urmare, se ridică problema puterii de apreciere pe care o deține Comisia în temeiul unor asemenea norme în ceea ce privește abaterea de la CT.
21.      Aceste norme urmăresc să ofere o flexibilitate limitată în cazurile în care o aplicare formalistă de tipul „bifați căsuța” a CT nu este fezabilă, permițând Comisiei să efectueze o „apreciere generală” asupra structurii și a efectelor măsurii(31). Flexibilitatea respectivă nu poate fi însă asimilată unei puteri de apreciere totale, care nu este limitată de orientările pe care Comisia însăși le‑a publicat. Flexibilitatea pe care o implică „normele deschise” din cadrul CT nu poate echivala cu o „carte blanche” pentru Comisie, care este obligată, în principiu, să respecte normele pe care le adoptă. Orice interpretare mai permisivă ar fi contrară jurisprudenței constante privind efectul obligatoriu al orientărilor, ar reduce eficacitatea controlului jurisdicțional și ar eroda securitatea juridică, permițând în mod potențial Comisiei să utilizeze caracterul deschis al limbajului utilizat în CT pentru a eluda propriile norme autoimpuse.
22.      În plus, o măsură națională care nu respectă toate condițiile din orientările relevante – în prezenta cauză, CT – trebuie, în principiu, să fie interzisă, cu excepția cazului în care se poate demonstra în mod clar că există împrejurări excepționale care impun evaluarea sa direct în temeiul tratatului(32). Altfel spus, atunci când nici metoda „bifați căsuța”, nici metoda „aprecierii generale” nu sunt adecvate, o măsură națională poate fi eventual acceptată, prin aplicarea articolului 107 alineatul (3) TFUE, doar în împrejurări excepționale. O interpretare laxă a orientărilor de către Comisie, care ar eluda efectiv normele sale autoimpuse, intră în contradicție cu această jurisprudență care urmărește să asigure în special respectarea principiului general al egalității de tratament.
23.      Vom examina în continuare prezentul recurs pe baza tuturor considerațiilor de mai sus.
II.    Cu privire la recurs
24.      În susținerea recursului său, DLH invocă șase motive.
A.      Primul motiv de recurs
25.      Prin intermediul primului motiv de recurs, DLH, susținută de Comisie și de Republica Federală Germania, contestă punctele 112-138 din hotărârea atacată, invocând o interpretare eronată a punctului 49 litera (c) din CT și aplicarea unui nivel de control incorect.
26.      Punctul 49 din CT prevede patru condiții de „eligibilitate și participare” pe care trebuie să le îndeplinească „măsurile de recapitalizare în contextul COVID-19”(33). La punctele 112-138 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat și a admis obiecțiile ridicate de Ryanair și de Condor întemeiate pe încălcarea punctului 49 litera (c) din CT, potrivit căruia, pentru a fi eligibil pentru o măsură de recapitalizare, beneficiarul trebuie, printre altele, să nu fie în măsură să găsească finanțare pe piețe în condiții abordabile.
27.      În primul rând, Tribunalul a constatat că, în perioada anterioară adoptării deciziei în litigiu, grupul LH deținea marea majoritate din flota sa și DLH își putea utiliza aeronavele, precum și piesele de schimb, ca garanție pentru a obține fonduri de pe piețele financiare. Potrivit Tribunalului, aceste constatări reieșeau „în mod clar, univoc și coerent din mai multe elemente de probă” prezentate de Ryanair(34), asupra cărora Ryanair a atras atenția atât guvernului german, cât și Comisiei înainte de adoptarea deciziei în litigiu(35) (punctele 118-121 din hotărârea atacată). În al doilea rând, Tribunalul a observat că, în decizia în litigiu, Comisia se limitează să afirme că DLH nu dispunea de „garanții suficiente” pentru a obține instrumente de finanțare de pe piețe „pentru întreaga sumă” a ajutorului, fără a demonstra în niciun fel această afirmație. Mai exact, nu există nimic în decizia atacată care să indice că Comisia a examinat posibila disponibilitate a unor garanții, cum ar fi aeronavele negrevate de sarcini ale DLH, valoarea acestora și condițiile eventualelor împrumuturi care puteau fi obținute pe piețele financiare în schimbul unor astfel de garanții (punctele 122-124 din hotărârea atacată). În această privință, Comisia nu putea să recurgă la prezumții (punctul 131 din hotărârea atacată). În sfârșit, Tribunalul a arătat că afirmația Comisiei de la punctul 22 din decizia în litigiu, prin care aceasta a precizat că „garanțiile” DLH nu ar fi suficiente pentru a acoperi „suma totală” a fondurilor necesare, se baza pe o premisă eronată, potrivit căreia finanțarea care poate fi obținută de pe piață trebuie să acopere în mod necesar toate nevoile beneficiarului. Nici modul de redactare, nici obiectivul și nici contextul în care se înscrie punctul 49 litera (c) din CT nu ar susține teza respectivă. Întrucât s‑a bazat pe o asemenea premisă eronată și, prin urmare, nu a examinat dacă DLH ar fi putut obține o parte importantă din finanțarea necesară de pe piață, Comisia nu a ținut seama de toate elementele relevante în scopul examinării condiției prevăzute la punctul 49 litera (c) din CT. Atât punctul 44 din CT, potrivit căruia măsurile de recapitalizare nu trebuie să depășească minimul necesar pentru a asigura viabilitatea beneficiarului, cât și, în sens mai larg, principiul general al proporționalității, ar confirma această concluzie (punctele 125, 127-130 și 132 din hotărârea atacată). În plus, Tribunalul a constatat că Comisia și‑a întemeiat, în orice caz, afirmația pe o sumă mai mare (9 miliarde de euro) decât cea care face obiectul măsurii vizate [6 miliarde de euro, potrivit considerentului (26) al deciziei în litigiu], ceea ce „[a repus] în discuție însuși temeiul aprecierii sale” (punctul 126 din hotărârea atacată).
28.      Primul motiv de recurs cuprinde trei aspecte.
1.      Primul aspect al primului motiv de recurs
29.      DLH susține că Tribunalul a denaturat argumentele Comisiei din considerentele (22) și (100) ale deciziei în litigiu. În opinia sa, Tribunalul nu avea dreptul să deducă din aceste considerente că, potrivit Comisiei, finanțarea de pe piețele private „trebuie să acopere în mod necesar” întotdeauna toate nevoile beneficiarului.
30.      Observăm că, în decizia în litigiu, aprecierea Comisiei cu privire la eligibilitatea măsurii în cauză în temeiul punctului 49 litera (c) din CT este cuprinsă într‑un singur considerent, și anume considerentul (100). În prima teză a acestui considerent(36), Comisia face trimitere la considerentele (21)-(24) din secțiunea 2.3 a deciziei respective, care prezintă obiectul măsurii. Considerentele (22) și (23) redau argumentele autorităților germane legate de eligibilitatea în temeiul articolului 49 litera (c) din CT. Considerentele menționate se referă exclusiv la incapacitatea DLH de a obține, fie din împrumuturi, fie din capitalurile proprii, resurse suficiente pentru a acoperi suma totală de 9 miliarde de euro care ar fi necesară pentru a menține continuitatea activității economice a grupului în timpul epidemiei de COVID-19 și după aceasta. În schimb, nu este prezentată nicio analiză a capacității DLH de a găsi finanțare doar pentru o parte din suma respectivă sau din suma de 6 miliarde de euro stabilită prin măsura în cauză. În aceste împrejurări, Tribunalul a interpretat în mod corect considerentele (22) și (100) ale deciziei în litigiu în sensul că exprimă poziția potrivit căreia, în conformitate cu punctul 49 litera (c) din CT, finanțarea care poate fi obținută de pe piață trebuie să acopere în mod necesar toate nevoile beneficiarului. Trebuie remarcat faptul că, în observațiile sale scrise, Comisia nu susține o interpretare diferită a considerentelor menționate.
31.      Având în vedere cele de mai sus, apreciem că primul aspect al primului motiv trebuie să fie respins.
2.      Al doilea aspect al primului motiv de recurs
32.      DLH, susținută de Comisie și de Republica Federală Germania, afirmă că Tribunalul a săvârșit o eroare atunci când a statuat că Comisia era obligată să aprecieze, în etapa analizei eligibilității de la punctul 49 litera (c) din CT, dacă o parte importantă din nevoile de finanțare ale unui beneficiar putea fi acoperită prin finanțare de pe piață. DLH invocă patru argumente în această privință.
a)      Primul argument
33.      DLH arată că modul de redactare a punctului 49 litera (c) din CT nu confirmă opinia Tribunalului, care se întemeiază pe o interpretare incompletă și eronată a dispoziției respective.
34.      În opinia noastră, acest argument trebuie respins.
35.      Contrar celor susținute de DLH, modul de redactare „deschis și larg” al punctului 49 litera (c) din CT este perfect compatibil cu interpretarea propusă de Tribunal, potrivit căreia întreprinderile sunt eligibile pentru măsuri de recapitalizare în temeiul CT numai în cazul în care și atât timp cât nu sunt în măsură să găsească finanțare pe piețe.
36.      Este adevărat că, așa cum afirmă atât DLH, cât și Comisia, se poate deduce din textul integral al punctului 49 litera (c) din CT faptul că criteriul determinant pentru a stabili eligibilitatea este acela dacă beneficiarul este în măsură să obțină finanțare suficientă pentru a‑și asigura „viabilitatea”(37).
37.      O asemenea interpretare nu este însă în contradicție cu interpretarea adoptată de Tribunal, potrivit căreia, atunci când beneficiarul este în măsură să obțină pe piețe o parte (importantă) a finanțării necesare pentru a rămâne viabil, condiția prevăzută de o astfel de dispoziție nu este îndeplinită pentru toate nevoile sale.
b)      Al doilea argument
38.      DLH susține că Tribunalul a interpretat în mod eronat obiectivul punctului 49 litera (c) din CT și a săvârșit o eroare atunci când a transpus principiul minimului necesar consacrat în cadrul analizei proporționalității la analiza eligibilității. Potrivit DLH, punctul 49 din CT este punctul de intrare pentru evaluarea unei măsuri notificate, care permite Comisiei să verifice dacă o măsură notificată respectă criteriile generale și pe cele mai formale. Astfel, obiectivul punctului 49 din CT și în special cel al condiției prevăzute la litera (c) nu ar fi acela de a se realiza o analiză detaliată a aspectului dacă o intervenție publică se limitează la minimul necesar, care face parte din criteriul proporționalității prevăzut la punctul 54 din CT(38). Atât Comisia, cât și Republica Federală Germania sunt de acord cu punctul de vedere al DLH.
39.      La punctul 129 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat că condiția prevăzută la punctul 49 litera (c) din CT este menită „să limiteze intervenția statului și, în consecință, utilizarea resurselor publice numai la cazurile în care beneficiarul nu este în măsură să găsească finanțare pe piețele financiare în condiții abordabile”.
40.      În opinia noastră, având în vedere modul său de redactare în sine, o asemenea interpretare a obiectivului acestei dispoziții nu poate fi contestată în mod serios(39). După cum recunoaște chiar DLH, fiecare dintre condițiile prevăzute la punctul 49 menționat anterior corespunde unui anumit obiectiv. Nu există nicio îndoială că cea de la litera (c) servește obiectivului de a împiedica statele membre să suporte cheltuieli publice pentru a ajuta întreprinderile care sunt în măsură să găsească alte forme de finanțare. În contextul pandemiei de COVID-19, evitarea unor astfel de cheltuieli a fost esențială, având în vedere numărul mare de întreprinderi afectate din toate sectoarele economiei și necesitatea ca statele membre să stabilească prioritățile în vederea alocării resurselor lor limitate.
41.      Acestea fiind lămurite, considerăm că, pentru motivele care urmează, afirmațiile DLH trebuie să fie respinse.
42.      În primul rând, este adevărat că, după cum a arătat în mod corect DLH, punctul 49 din CT este „punctul de intrare” pentru evaluarea unei măsuri notificate în temeiul unui asemenea instrument. Totuși, aceasta nu înseamnă în mod necesar că Comisia nu este obligată să efectueze o analiză completă și detaliată a tuturor factorilor relevanți pentru a verifica dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute la punctul respectiv.
43.      În general, astfel de condiții urmăresc în esență să excludă măsurile de recapitalizare care nu sunt necesare din perspectiva obiectivelor urmărite de CT sau care nu răspund unui interes comun și, prin urmare, nu pot fi declarate compatibile cu piața internă. Atunci când o întreprindere este în măsură să acopere o parte semnificativă sau importantă a nevoilor sale financiare de pe piețe în condiții accesibile, o măsură de recapitalizare destinată să acopere totalitatea acestor nevoi nu poate fi considerată „necesară”(40).
44.      În consecință, nu putem fi de acord cu opinia că, în contextul aplicării punctului 49 litera (c) din CT, este suficient ca Comisia să se întemeieze pe totalitatea nevoilor de finanțare ale beneficiarului și să aprecieze dacă ele pot fi acoperite integral de pe piețe. Argumentul invocat de Comisie potrivit căruia aplicarea punctului 49 litera (c) din CT este, prin definiție, un exercițiu binar – așa încât, în cazul în care condiția prevăzută la punctul menționat nu este îndeplinită în totalitate, întreprinderea nu ar fi eligibilă pentru recapitalizare – este eronat. Astfel, acest raționament acordă mai multă importanță potențialelor consecințe economice negative pentru beneficiarul unei măsuri neconforme respinse decât evaluării adecvate a măsurii în sine.
45.      Adoptarea interpretării punctului 49 litera (c) din CT propusă de DLH, de Comisie și de Republica Federală Germania ar conduce la situații în care o măsură luată în temeiul secțiunii 3.11 din CT este considerată eligibilă chiar dacă beneficiarul său este în măsură să obțină finanțare pe piețe pentru aproape toată valoarea ajutorului, mai puțin pentru o parte marginală a acestuia. Un asemenea rezultat nu ar fi compatibil cu principiul proporționalității și ar fi contrar cerințelor stabilite la punctul 19 din CT(41).
46.      În al doilea rând, în ceea ce privește afirmația că Tribunalul ar fi transferat o parte din criteriul proporționalității prevăzut la punctului 54 din CT la aprecierea eligibilității, trebuie să se observe că prima parte a acestui criteriu impune Comisiei să verifice dacă cuantumul recapitalizării în contextul COVID-19 „nu [depășește] minimul necesar pentru a asigura viabilitatea beneficiarului”.
47.      Considerăm că o astfel de verificare diferă în mod fundamental de aprecierea pe care Comisia trebuie să o efectueze în temeiul punctului 49 litera (c) din CT, astfel cum a fost interpretat de Tribunal la punctele 127-131 din hotărârea atacată. Aprecierea aspectului dacă și în ce măsură beneficiarul unei măsuri de recapitalizare notificate poate găsi forme alternative de finanțare pentru a‑și acoperi nevoile este diferită de aprecierea aspectului dacă măsura depășește ceea ce este necesar pentru a asigura viabilitatea beneficiarului. Obiectivul punctului 54 din CT este de asemenea diferit, acesta urmărind să garanteze că beneficiarul nu primește mai mult ajutor decât ceea ce este necesar pentru restabilirea lichidității și asigurarea viabilității sale.
48.      Prin urmare, nu este lipsită de coerență, în sistemul CT, includerea acestor două aprecieri în dispoziții diferite, chiar dacă ambele sunt destinate să constituie o expresie a principiului proporționalității(42).
49.      În orice caz, chiar presupunând că DLH consideră în mod corect că Tribunalul a transferat în etapa de verificare a eligibilității o apreciere care face parte din evaluarea în temeiul punctului 54 din CT, argumentul său este mult prea formal. Plecând de la premisa că Comisia trebuie să verifice, în analiza sa privind proporționalitatea unei măsuri de recapitalizare notificate în temeiul CT, dacă o astfel de măsură depășește nevoile beneficiarului pe care acesta din urmă nu este în măsură să le satisfacă pe piețe, nu contează în ce etapă este realizată această verificare. În prezenta cauză, nu reiese nici că Comisia ar fi efectuat o asemenea apreciere atunci când a examinat proporționalitatea ajutorului în temeiul punctului 54 din CT.
c)      Al treilea argument
50.      DLH, susținută de Comisie, susține că Tribunalul s‑a contrazis la punctele 150-217 din hotărârea atacată prin respingerea ca nefondate a tuturor obiecțiilor invocate de Ryanair și de Condor în legătură cu cuantumul ajutorului.
51.      În această privință, este suficient să se observe că toate argumentele examinate și respinse de Tribunal la punctele respective se refereau la interpretarea punctului 54 din CT sau la aplicarea sa în prezenta cauză. În esență, Ryanair și Condor au reproșat Comisiei fie că a calculat în mod eronat cuantumul ajutorului necesar pentru a asigura viabilitatea DLH, fie că nu a apreciat în mod corect amploarea avantajului acordat prin măsura în cauză. Prin niciuna dintre aceste obiecții nu s‑a ridicat problema dacă ajutorul era limitat la suma pe care DLH nu era în măsură să o obțină pe piețe.
52.      În consecință, nu există nicio contradicție între raționamentul Tribunalului de la punctele menționate mai sus din hotărârea atacată și de la cele care cuprind analiza punctului 49 litera (c) din CT(43). Prin urmare, în opinia noastră, prezentul argument trebuie respins.
d)      Al patrulea argument
53.      DLH afirmă că interpretarea în sens larg a punctului 49 litera (c) din CT adoptată în hotărârea atacată este contrară propriei jurisprudențe a Tribunalului reflectată în Hotărârea din 19 mai 2021, Ryanair/Comisia(44) și în Hotărârea Tribunalului Finnair II. Făcând referire la aceasta din urmă, DLH invocă un argument suplimentar, întemeiat pe faptul că Tribunalul ar fi încălcat principiul egalității de tratament prin aplicarea unui nivel de interpretare mai strict al punctului 49 litera (c) din CT, în pofida faptului că recapitalizările societăților Finnair și DLH au implicat un scenariu aproape identic.
54.      În ceea ce privește prima dintre hotărârile menționate mai sus, DLH face referire la partea din raționamentul Tribunalului în care acesta din urmă a respins o afirmație care pleda în favoarea unui alt criteriu decât cele alese de statul membru în cauză pentru stabilirea eligibilității în cazul schemei de ajutor aflate în joc(45). La punctul 49 din hotărârea respectivă, Tribunalul a arătat că, atunci când evaluează măsurile legate de COVID-19, Comisia „nu este ținută să demonstreze, în mod pozitiv, că nicio altă măsură imaginabilă, prin definiție ipotetică, nu ar putea permite o mai bună asigurare a obiectivului urmărit” și nu trebuie să efectueze o „explorare normativă pentru a examina orice măsură alternativă posibilă”(46).
55.      În această privință, amintim că, la punctele 125-132 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că Comisia nu a interpretat în mod corect domeniul de aplicare al condiției prevăzute la punctul 49 litera (c) din CT și, în consecință, nu a dovedit în mod suficient că era îndeplinită condiția respectivă pentru suma totală care făcea obiectul măsurii notificate. Prin urmare, contrar celor sugerate de DLH, Tribunalul nu a impus Comisiei să evalueze orice măsură ipotetică alternativă și la fel de legitimă care ar putea fi eventual pusă în aplicare în locul celei notificate, ci doar să stabilească cu certitudine dacă măsura notificată este conformă cu punctul 49 litera (c) din CT.
56.      În ceea ce privește Hotărârea Tribunalului Finnair II, DLH susține că Comisia nu era obligată să analizeze dacă beneficiarul ar fi putut obține o parte importantă din finanțare de pe piață(47). Tribunalul ar fi confirmat astfel o interpretare a punctului 49 litera (c) din CT potrivit căreia totalitatea nevoilor de lichidități ale beneficiarului constituie baza analizei eligibilității.
57.      Nu suntem de acord cu această interpretare a Hotărârii Tribunalului Finnair II. Din cuprinsul punctelor 50, 51 și 53 din hotărârea menționată reiese că Finnair a prezentat Republicii Finlanda o cerere de aprobare a unei măsuri de recapitalizare numai după ce a explorat toate soluțiile disponibile pe piață fără a reuși să obțină o finanțare care i‑ar fi permis să își acopere toate nevoile de lichidități(48). Prin urmare, această măsură era destinată să acopere doar nevoile de lichidități pe care Finnair s‑a dovedit a nu fi în măsură să le acopere prin alte mijloace.
58.      Așadar, în prezenta cauză, Tribunalul nu s‑a contrazis atunci când a respins interpretarea punctului 49 litera (c) din CT potrivit căreia, pentru a fi îndeplinită condiția prevăzută la acest punct, este suficient să se dovedească faptul că beneficiarul nu este în măsură să își acopere totalitatea nevoilor sale de lichidități pe piețe.
59.      Având în vedere cele de mai sus, al patrulea argument din cadrul celui de al doilea aspect al primului motiv de recurs trebuie, în opinia noastră, să fie respins. Argumentul suplimentar invocat de DLH întemeiat pe încălcarea principiului egalității de tratament trebuie de asemenea respins întrucât este neîntemeiat în fapt.
e)      Concluzii privind al doilea aspect al primului motiv de recurs
60.      Pentru motivele expuse, toate argumentele invocate de DLH în susținerea celui de al doilea aspect al primului motiv de recurs trebuie, în opinia noastră, să fie respinse și, în consecință, acest aspect trebuie să fie respins în totalitate.
3.      Al treilea aspect al primului motiv de recurs
61.      DLH, susținută de Comisie și de Republica Federală Germania, afirmă prin intermediul celui de al treilea aspect al primului motiv de recurs că, la punctele 117 și 131-135 din hotărârea atacată, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a impus Comisiei să obțină informații suplimentare pentru a aprecia respectarea punctului 49 litera (c) din CT. Aceasta mai arată că Tribunalul a tras propriile concluzii privind disponibilitățile de finanțare ale DLH, substituind aprecierea Comisiei cu propria apreciere referitoare la circumstanțe economice complexe, fără a demonstra în prealabil caracterul său neplauzibil. DLH invocă cinci argumente.
a)      Primul argument
62.      DLH, susținută de Comisie și de Republica Federală Germania, susține că Tribunalul a aplicat în mod eronat jurisprudența Curții cu privire la întinderea obligațiilor care revin Comisiei în cursul examinării preliminare a unei măsuri de ajutor de stat notificate. DLH face referire în special la Hotărârea din 2 septembrie 2021, Comisia/Tempus Energy și Tempus Energy Technology.(49)
63.      În această hotărâre, Curtea a reamintit, în concordanță cu jurisprudența sa constantă, faptul că legalitatea unei decizii de a nu ridica obiecții, luată la finalul procedurii de examinare preliminară, trebuie să fie apreciată de instanțele Uniunii nu numai în funcție de informațiile de care dispunea Comisia la momentul la care a adoptat‑o, ci și în funcție de elementele de care putea să dispună. Informațiile de care Comisia „putea să dispună” le includ pe cele care apar ca fiind relevante pentru aprecierea care trebuie efectuată în cadrul fazei preliminare de examinare(50) și a căror prezentare ar fi putut să o obțină, la cerere, în cursul procedurii administrative(51). Cu toate acestea, nu îi revine Comisiei sarcina de a căuta, din proprie inițiativă și în lipsa oricărui indiciu în acest sens, toate informațiile care ar putea prezenta o legătură cu cauza cu care este sesizată, chiar și în situația în care asemenea informații s‑ar găsi în domeniul public(52).
64.      Considerăm că, în prezenta cauză, Tribunalul nu a interpretat în mod eronat întinderea obligațiilor Comisiei pe care tocmai le‑am prezentat.
65.      După cum s‑a amintit la punctul 27 din prezentele concluzii, Tribunalul a statuat în esență că examinarea efectuată de Comisie în cursul procedurii administrative a fost insuficientă sau incompletă pentru două motive. În primul rând, Comisia nu ar fi examinat posibila disponibilitate a aeronavelor negrevate de sarcini ale DLH ca garanție pentru a avea acces la finanțare pe piețe în condiții abordabile, în pofida elementelor de probă asupra cărora Ryanair i‑a atras atenția. În al doilea rând, Comisia ar fi omis să examineze dacă asemenea garanții ar fi putut permite DLH să obțină o parte importantă din finanțarea necesară pe piețe.
66.      Prin faptul că a reproșat Comisiei că nu a analizat posibilitatea ca DLH să găsească finanțare pe piețe utilizând flota sa ca garanție, Tribunalul nu a obligat‑o să caute informații din oficiu în lipsa oricărui element de probă care să necesite investigații suplimentare. Acesta a impus Comisiei doar să utilizeze informațiile relevante aflate deja în posesia sa, și anume declarația din martie 2020(53) menționată de Tribunal la punctul 118 din hotărârea atacată, care conținea datele referitoare la valoarea aeronavelor negrevate de sarcini ale DLH, astfel cum au fost prezentate la același punct, precum și la punctul 134 din hotărârea în cauză(54).
67.      În această privință, observăm, în primul rând, că se poate contesta cu dificultate faptul că tipul și valoarea activelor beneficiarului și disponibilitatea lor ca garanție sunt, în principiu, informații relevante pentru aprecierea capacității sale de a obține finanțare pe piețe în temeiul punctului 49 litera (c) din CT(55). În al doilea rând, considerăm că simplul fapt, subliniat de DLH și de Comisie, că declarația din martie 2020 a fost făcută cu mai mult de două luni înainte de notificarea măsurii în litigiu nu este suficient în sine – nici chiar în contextul schimbărilor rapide cauzate de pandemie – pentru a pune sub semnul întrebării în mod automat exactitatea acestor date în perioada în care se desfășura procedura de examinare preliminară(56).
68.      Prin urmare, în opinia noastră, Tribunalul nu a săvârșit o eroare atunci când a concluzionat că Comisia era obligată să ia în considerare informațiile respective și să examineze, inclusiv prin căutarea unor elemente de probă suplimentare, condițiile în care DLH ar fi putut obține finanțare pe piețe în schimbul garanțiilor menționate mai sus(57).
69.      În plus, reiese cu claritate din textul integral al punctului 132 din hotărârea atacată că, atunci când a afirmat că Comisia nu a ținut seama de „toate elementele relevante”(58) în scopul examinării condiției prevăzute la punctul 49 litera (c) din CT, Tribunalul a făcut referire la lipsa oricărei examinări a capacității DLH de a obține o parte importantă din finanțarea necesară de pe piață. Prin urmare, contrar celor susținute de Comisie, nu se poate deduce din această afirmație că Tribunalul a impus Comisiei o obligație extrem de extinsă de a căuta și a examina informații despre care aceasta nu avea cunoștință în ceea ce privește existența sau relevanța lor.
70.      În sfârșit, argumentele invocate de DLH, de Comisie și de Republica Federală Germania – prin care aceste părți urmăresc să pună sub semnul întrebării aprecierea valorii probatorii a dovezilor pe care s‑a întemeiat Tribunalul la punctele 118 și 119 din hotărârea atacată – trebuie respinse ca inadmisibile. Potrivit unei jurisprudențe constante, o asemenea apreciere ține în principiu de competența exclusivă a Tribunalului(59).
71.      În opinia noastră, din cele de mai sus rezultă că prezentul argument trebuie să fie respins ca nefondat.
b)      Al doilea argument
72.      DLH, susținută de Comisie și de Republica Federală Germania, afirmă că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a concluzionat că Comisia nu a examinat dacă DLH ar fi putut obține finanțare pe piețe în condiții abordabile prin oferirea de garanții. Ele fac referire în special la considerentul (22) al deciziei în litigiu, în care Comisia a arătat că „DLH nu ar dispune de garanții suficiente pentru a obține instrumente de datorie securitizate care să acopere întreaga sumă având în vedere raporturile împrumut/valoare și valorile de piață actuale”.
73.      În această privință, observăm că, la punctul 122 din hotărârea atacată, Tribunalul a admis că, în decizia în litigiu, Comisia a apreciat dacă DLH dispunea de „garanții suficiente” pentru a obține instrumente de finanțare de pe piață. Totuși, acesta a considerat că afirmația respectivă nu era deloc demonstrată, că garanțiile menționate de Comisie nu erau identificate și că nu exista nimic în decizia în litigiu care să indice că a fost examinată disponibilitatea aeronavelor negrevate de sarcini ale DLH ca garanție(60). Tribunalul a mai observat că considerentul (22) al deciziei în litigiu făcea referire în mod explicit doar la capacitatea DLH de a găsi finanțare pentru „suma totală” a fondurilor necesare [9 miliarde de euro] și că Comisia nu a examinat dacă DLH ar fi putut obține o parte importantă din finanțarea necesară de pe piață(61).
74.      Nici DLH, nici Comisia și nici Republica Federală Germania nu prezintă elemente care să permită punerea sub semnul întrebării a acestor constatări.
75.      În primul rând, afirmația Republicii Federale Germania potrivit căreia Tribunalul ar fi denaturat considerentul (22) al deciziei în litigiu se suprapune cu obiecția ridicată de DLH în cadrul primului aspect al primului motiv. Prin urmare, facem trimitere la analiza de la punctele 29 și 30 din prezentele concluzii, în care am propus respingerea acestei obiecții.
76.      În al doilea rând, numeroasele referiri făcute de DLH la observațiile Republicii Federale Germania în cursul procedurii administrative(62) nu demonstrează că s‑a abordat și, cu atât mai puțin, că s‑a examinat în cadrul acestei proceduri aspectul dacă DLH ar fi putut utiliza aeronavele sale negrevate de sarcini ca garanție pentru obținerea unei finanțări pe piețe(63). În plus, toate argumentele invocate de DLH pentru a demonstra că o asemenea opțiune nu era viabilă se referă la întreaga sumă de 9 miliarde de euro(64) și, așadar, ar fi insuficiente pentru a contesta motivarea Tribunalului.
77.      În al treilea rând, un număr considerabil dintre argumentele invocate de DLH, de Comisie și de Republica Federală Germania urmăresc să demonstreze că era improbabil ca DLH să fi reușit să își acopere toate nevoile de finanțare sau o parte substanțială a acestora pe piețe. Argumentele respective urmăresc să justifice a posteriori lipsa din decizia în litigiu a oricărei aprecieri referitoare la o eventuală finanțare parțială prin intermediul unei datorii garantate și, prin urmare, sunt ineficiente pentru a demonstra că Comisia a realizat în mod efectiv o astfel de apreciere.
78.      În sfârșit, afirmația Republicii Federale Germania potrivit căreia Comisia nu era obligată să prezinte observații suplimentare cu privire la utilizarea garanțiilor de către DLH, întrucât o decizie în temeiul articolului 108 alineatul (3) TFUE trebuie să cuprindă numai motivele pentru care aprecierea compatibilității măsurii notificate cu piața internă nu ridică dificultăți serioase, se întemeiază pe o interpretare eronată a hotărârii atacate. La punctele 118-138 din hotărârea menționată, Tribunalul a constatat că aprecierea efectuată pentru a stabili dacă măsura în litigiu era conformă cu punctul 49 litera (c) din CT a fost insuficientă și incompletă, iar nu că Comisia nu și‑a motivat decizia în această privință.
79.      Având în vedere cele de mai sus, considerăm că și acest al doilea argument este nefondat și trebuie să fie respins.
c)      Al treilea argument
80.      DLH susține că, la punctul 120 din hotărârea atacată, Tribunalul a denaturat memoriul său în intervenție, precum și memoriul în apărare al Comisiei atunci când a afirmat că ele nu au contestat datele furnizate de expertul Ryanair în raportul său Oxera I și reproduse la punctele 118 și 119 din hotărârea respectivă.
81.      Pentru a evalua acest argument, este important să se observe că datele a căror „acuratețe și fiabilitate” nu au fost contestate, potrivit constatărilor Tribunalului de la punctul 120 din hotărârea atacată, sunt enumerate la punctele 118 și 119 din hotărârea menționată. Ele privesc coerența flotei grupului LH, valoarea aeronavelor și a pieselor de schimb negrevate de sarcini ale acestuia, precum și capacitatea DLH de a obține între 1 și 3,7 miliarde de euro sub formă de împrumut de pe piață folosind aceste active drept garanție.
82.      Din memoriul său în intervenție în fața Tribunalului reiese că DLH a contestat de fapt argumentele Ryanair întemeiate pe raportul Oxera I privind capacitatea altor companii aeriene de a obține finanțare alternativă pe piață prin intermediul datoriilor securitizate. Totuși, nu reiese că DLH ar fi repus în discuție datele referitoare la valoarea activelor specificate la punctul 81 din prezentele concluzii. În ceea ce privește capacitatea sa de a‑și utiliza flota drept garanție, DLH s‑a limitat să arate că nu dispunea de „garanții suficiente pentru a obține de pe piață instrumente de datorie securitizate pentru suma necesară de 9 miliarde de euro”, admițând totodată că utilizarea aeronavelor sale drept garanție ar fi permis operațiuni de finanțare, dar numai „pentru o valoare foarte limitată”, fără alte precizări.
83.      Prin urmare, se pare că Tribunalul nu a denaturat memoriul în intervenție al DLH. Același lucru este valabil și în privința memoriului în apărare al Comisiei, care s‑a concentrat de asemenea pe fiabilitatea datelor cuprinse în raportul Oxera I privind soluțiile de finanțare alternative la dispoziția altor companii aeriene.
84.      În consecință, prezentul argument trebuie, în opinia noastră, să fie respins ca nefondat.
d)      Al patrulea argument
85.      DLH, susținută de Comisie și de Republica Federală Germania, afirmă că, prin faptul că a tras propriile sale concluzii cu privire la posibilitățile de finanțare de care dispunea DLH, Tribunalul a furnizat propria sa evaluare a împrejurărilor economice complexe, cu care a substituit‑o pe cea a Comisiei. Procedând astfel, Tribunalul ar fi încălcat larga putere de apreciere de care dispune Comisia atunci când efectuează evaluări economice complexe, în loc să se limiteze la controlul legalității acestei evaluări.
86.      Trebuie să se observe în această privință că Tribunalul a admis, la punctul 117 din hotărârea atacată, că întrebarea dacă DLH nu era în măsură să găsească finanțare pe piețe în condiții abordabile implica evaluări economice complexe, supuse unui control limitat. Totuși, acesta a concluzionat că, atunci când a realizat o astfel de evaluare, Comisia nu a ținut seama de „toate [elementele(65)] relevante în scopul examinării condiției prevăzute la punctul 49 litera (c) din CT”(66).
87.      Prin urmare, contrar susținerilor DLH, ale Comisiei și ale Republicii Federale Germania, Tribunalul nu a efectuat o analiză a pieței financiare, substituind evaluarea Comisiei cu propria sa evaluare economică. Acesta a statuat, pe baza probelor prezentate de Ryanair, că examinarea efectuată de Comisie a fost insuficientă sau incompletă întrucât nu a abordat problema disponibilității unei finanțări sub formă de împrumut de pe piață cu garanție, care constituia „un aspect important al condiției prevăzute la punctul 49 litera (c) din [CT]”(67).
88.      Procedând astfel, Tribunalul a aplicat jurisprudența amintită la punctul 17 din prezentele concluzii, potrivit căreia îi revine sarcina de a controla dacă elementele de probă invocate constituie ansamblul datelor pertinente care trebuie luate în considerare pentru aprecierea unei situații complexe și dacă sunt de natură să susțină concluziile deduse(68).
89.      Neluarea în considerare a unor elemente esențiale constituie o eroare vădită de apreciere a faptelor(69) care, în sine, repune în discuție plauzibilitatea(70) analizei efectuate de autorul actului atacat(71). Mai mult, constatarea caracterului insuficient sau incomplet al examinării pune sub semnul întrebării legalitatea unei decizii de a nu ridica obiecții, precum decizia în litigiu, în măsura în care constituie un indiciu al existenței unor dificultăți serioase în aprecierea măsurii notificate(72).
90.      Pentru motivele expuse mai sus, prezentul argument este, în opinia noastră, nefondat și trebuie să fie respins.
e)      Al cincilea argument
91.      DLH, susținută de Comisie și de Republica Federală Germania, contestă afirmația, de la punctul 126 din hotărârea atacată, potrivit căreia, în aprecierea privind capacitatea DLH de a găsi finanțare pe piețe, Comisia s‑a întemeiat în mod eronat pe o sumă mai mare decât cea care face obiectul măsurii în cauză (9 miliarde de euro în loc de 6 miliarde de euro).
92.      După cum am amintit deja, măsura în cauză făcea parte dintr‑o serie mai largă de măsuri de sprijin pentru grupul LH. Printre acestea era și un împrumut de stat de 3 miliarde de euro pus în aplicare prin intermediul băncii de dezvoltare germane de stat Kreditanstalt fuer Wiederaufbau (denumită în continuare „KfW”).
93.      Este adevărat că decizia în litigiu stabilește că DLH avea o nevoie totală de finanțare de 9 miliarde de euro pentru a‑și asigura viabilitatea(73). Totuși, valoarea măsurii în cauză, în raport cu care trebuie verificat primul aspect al condiției de eligibilitate prevăzute la punctul 49 litera (c) din CT, se ridica la 6 miliarde de euro. Restul de 3 miliarde de euro trebuiau să fie acoperite prin împrumutul menționat mai sus, și anume printr‑o măsură orizontală a cărei disponibilitate trebuia să fie analizată în temeiul celui de al doilea aspect al acestei condiții. Prin urmare, afirmația Tribunalului este corectă.
94.      DLH, Comisia și Republica Federală Germania susțin că motivul pentru care considerentul (22) al deciziei în litigiu a menționat suma de 9 miliarde de euro a fost acela că recapitalizarea DLH era impusă de KfW ca o condiție prealabilă pentru acordarea împrumutului. Nu excludem posibilitatea ca existența unei asemenea legături între cele două măsuri să justifice referirea făcută de Comisie la totalitatea nevoilor de finanțare ale DLH, chiar dacă nicio astfel de justificare nu există în partea din decizia în litigiu care privește aprecierea în temeiul punctului 49 litera (c) din CT.
95.      În orice caz, chiar dacă prezentul argument ar fi declarat fondat de către Curte, acesta nu ar fi suficient în sine pentru a repune în discuție concluzia Tribunalului legată de existența unei încălcări a punctului 49 litera (c) din CT.
f)      Argumentele Comisiei și ale Republicii Federale Germania întemeiate pe încălcarea dreptului lor la un proces echitabil
96.      Comisia arată că, la punctele 118 și 119 din hotărârea atacată, Tribunalul a identificat din oficiu anumite informații provenite din anexele la dosar, dar nu a dat Comisiei sau intervenientelor posibilitatea de a răspunde la aceste argumente, pe care s‑a întemeiat în final în mod semnificativ pentru aprecierea sa. Republica Federală Germania ridică în esență aceeași obiecție.
97.      Subliniem că aceste observații sunt de natură diferită(74) – chiar diametral opusă(75) – față de cele invocate de DLH în al treilea argument, astfel încât admisibilitatea lor pare discutabilă(76).
98.      Ele trebuie, în orice caz, să fie respinse pe fond. În această privință, este suficient să se observe că Tribunalul nu a invocat niciun motiv din oficiu(77) și nici nu s‑a întemeiat pe date care nu erau accesibile Comisiei sau intervenientelor în primă instanță și pe care acestea nu au putut să le dezbată sau nu au fost ascultate în privința lor(78). În plus, argumentele Ryanair referitoare la coerența și la valoarea flotei grupului LH, precum și la capacitatea DLH de a acoperi cel puțin o parte din nevoile sale de finanțare pe piețe oferindu‑și aeronavele și piesele de schimb drept garanție au fost invocate în mod clar în observațiile sale scrise prezentate în fața Tribunalului, în special în răspunsul său la memoriul în intervenție al DLH(79).
g)      Concluzie privind primul motiv de recurs
99.      Având în vedere toate considerațiile de mai sus, propunem Curții să respingă primul motiv de recurs.
B.      Al doilea motiv de recurs
100. DLH, susținută de Comisie și de Republica Federală Germania contestă, prin intermediul celui de al doilea motiv de recurs, punctele 242-270 din hotărârea atacată, susținând că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a constatat că nici participarea la capital, nici PT II nu erau însoțite de „mecanisme alternative” în sensul punctelor 62 și 68 din CT.
1.      Cu privire la mecanismul alternativ care însoțește participarea la capital
101. În conformitate cu punctul 61 din CT, „[o]rice măsură de recapitalizare include un mecanism de majorare treptată a remunerării statului, pentru a stimula beneficiarul să răscumpere capitalul injectat de stat”(80). Potrivit punctului 62 din CT, „Comisia poate accepta mecanisme alternative, cu condiția ca acestea să conducă per ansamblu la un rezultat similar în ceea ce privește efectul de stimulare a ieșirii statului și la un impact general similar asupra remunerării statului”.
102. În prezenta cauză, nu se contestă faptul că remunerarea pentru participația la capitalul propriu nu include niciun mecanism de majorare treptată a remunerării în sensul punctului 61 din CT. Totuși, Comisia a apreciat, în considerentele (136)-(142) ale deciziei în litigiu, că „structura globală” a măsurii în cauză constituia un mecanism alternativ în concordanță cu punctul 62 din CT în ceea ce privește remunerarea statului și stimulentele acordate beneficiarului pentru a răscumpăra capitalul injectat de stat. Referitor la remunerarea statului, Comisia a observat că Republica Federală Germania ar achiziționa acțiunile societății DLH cu o reducere de 71,9 % față de prețul maxim al acțiunilor (denumit în continuare „PMA”) stabilit la punctul 60 din CT(81). O asemenea reducere a conferit Republicii Federale Germania o participare semnificativ mai ridicată (20 %) decât cea pe care ar fi avut‑o dacă s‑ar fi aplicat PMA, chiar și după cele două majorări treptate prevăzute la punctul 61 din CT. Referitor la efectele de stimulare a ieșirii statului, Comisia a considerat că diferitele componente ale măsurii în cauză (participarea la capital, PT I și PT II) erau strâns legate între ele și că trebuie să fie luate în considerare efectele lor combinate în ceea ce privește stimulentele de ieșire. Astfel, în considerentele (139) și (141) ale deciziei în litigiu, Comisia a menționat mai mulți factori, enumerați la punctul 248 din hotărârea atacată, justificând această concluzie(82).
103. În hotărârea atacată, Tribunalul a concluzionat că Comisia a încălcat punctele 61 și 62 din CT întrucât nu a solicitat includerea unui mecanism de majorare a remunerării sau a unui mecanism similar în remunerarea participării la capital (punctul 270 din hotărârea atacată).
104. DLH invocă două argumente împotriva acestei concluzii.
a)      Cu privire la primul argument
105. Prin intermediul primului argument, DLH susține că, atunci când a apreciat dacă participarea la capital era supusă unui mecanism alternativ în temeiul punctului 62 din CT, Tribunalul a adoptat o abordare formalistă eronată, eliminând aproape în totalitate puterea largă de apreciere a Comisiei, depășind limitele controlului jurisdicțional și interpretând în mod incorect CT.
106. În această privință, trebuie observat mai întâi că argumentația DLH se întemeiază în parte pe o interpretare eronată a hotărârii atacate. Contrar celor susținute de DLH, Tribunalul nu a statuat că Comisia nu putea considera că efectele combinate ale măsurii în cauză cu privire la stimulentele de ieșire validează un mecanism alternativ față de mecanismul de majorare treptată în temeiul punctului 62 din CT. Dimpotrivă, în urma unei reexaminări a analizei Comisiei, Tribunalul a concluzionat că aceasta din urmă nu a „demonstrat corespunzător cerințelor legale” că „structura globală” a măsurii în cauză conducea la un efect de stimulare a ieșirii statului din capitalul beneficiarului, comparabil cu cel generat de un mecanism de majorare a remunerării sau de un mecanism similar, în sensul punctului 62 din CT(83).
107. În al doilea rând, reiese din principiile amintite la punctele 15-18 din prezentele concluzii că, la punctele 249-262 din hotărârea atacată, Tribunalul nu a încălcat limitele controlului jurisdicțional privind evaluările pe care Comisia este obligată să le efectueze atunci când verifică respectarea punctului 62 din CT(84). La aceste puncte, Tribunalul s‑a limitat să verifice relevanța elementelor pe care s‑a întemeiat Comisia și corectitudinea din punct de vedere economic și juridic a concluziilor trase pe baza lor. Limitându‑se la simpla reafirmare a puterii largi de apreciere de care dispune Comisia atunci când aplică punctul 62 din CT, DLH nu demonstrează caracterul complex al aprecierilor din considerentele (139)-(141) ale deciziei în litigiu și nu își dovedește afirmația potrivit căreia Tribunalul ar fi substituit evaluarea Comisiei cu propria evaluare.
108. În al treilea rând, referitor la presupusa interpretare eronată a CT, amintim că, potrivit unei jurisprudențe constante, interpretarea unei dispoziții a dreptului Uniunii impune să se țină seama nu doar de formularea acesteia, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite prin reglementarea din care face parte această dispoziție(85). Fiecare prevedere a dreptului Uniunii trebuie plasată în contextul său și interpretată în lumina ansamblului dispozițiilor acestui drept, a finalităților și a stadiului evoluției acestuia la data la care respectiva prevedere trebuie să fie aplicată(86). Geneza unei dispoziții a dreptului Uniunii poate de asemenea să ofere elemente importante pentru interpretarea acesteia(87). Principiile menționate, care orientează interpretarea dispozițiilor din dreptul Uniunii, sunt aplicabile și atunci când instanțele Uniunii sunt chemate să interpreteze orientările Comisiei în domeniul ajutoarelor de stat, în pofida naturii lor de instrumente legislative fără caracter obligatoriu(88).
109. Deși punctul 62 din CT, care prevede posibilitatea acceptării de către Comisie a unor mecanisme alternative față de mecanismul standard de majorare treptată prevăzut la punctul 61 din CT, nu este interpretat în mod explicit ca o derogare de la acesta din urmă, domeniul său de aplicare trebuie, în opinia noastră, să fie interpretat în mod restrictiv în raport cu obiectivul său.
110. Punctul 62 din CT urmărește să ofere o flexibilitate limitată în cazurile în care respectarea de tipul „bifați căsuța” a normelor din CT referitoare la remunerarea și la ieșirea statului nu este posibilă, ceea ce permite Comisiei să efectueze o „apreciere globală” a măsurii aflate în joc, a structurii și a efectelor sale(89). Totuși, acesta impune în continuare ca mecanismul alternativ să conducă la un rezultat similar cu cel al mecanismului standard de majorare treptată indicat în mod explicit în CT, în ceea ce privește atât stimulentele pentru ieșire, cât și remunerarea statului. Rezultă că, atunci când se abate de la mecanismul standard de majorare treptată prevăzut la punctul 61 din CT, Comisia trebuie să poată demonstra în mod clar că mecanismul alternativ asigură un asemenea rezultat similar. În acest context, Hotărârea Finnair II, la care face trimitere în mod special Comisia, nu poate fi utilă. Gradul de flexibilitate al CT recunoscut de Curte în hotărârea respectivă(90) nu poate justifica abaterea de la cerințele prevăzute de acesta dacă statul membru nu a demonstrat existența unor circumstanțe excepționale(91).
111. În sfârșit, afirmația potrivit căreia Tribunalul ar fi exclus relevanța, în temeiul punctului 62 din CT, a unuia dintre factorii enumerați la punctul 248 din hotărârea atacată, pentru motivul că aspectele și domeniile subiacente sunt guvernate de dispoziții și de cerințe separate, se întemeiază de asemenea pe o interpretare parțială a acestei hotărâri.
112. În ceea ce privește prețul inițial de achiziție a acțiunilor, este adevărat că, la punctul 255 din hotărârea atacată, Tribunalul a subliniat că punctele 60 și 61 din CT prevăd două cerințe distincte. Totuși, departe de a se întemeia numai pe această afirmație, Tribunalul a explicat că mecanismele de la punctele 61 și 62 din CT oferă un stimulent ex post pentru a se răscumpăra participația statului cât mai curând posibil, în timp ce prețul de achiziție a acțiunilor are, în schimb, impact asupra situației ex ante a beneficiarului și nu este neapărat menit să crească o asemenea stimulare, „întrucât prețul acțiunilor poate fluctua în sens atât crescător, cât și descrescător”(92). Faptul, subliniat de DLH, că măsura în cauză asigura o „respectare excesivă” a CT, ca urmare a reducerii ridicate acordate de Republica Federală Germania Germaniei față de PMA, nu repune în discuție această concluzie. Același lucru este valabil pentru faptul, invocat de asemenea de DLH, că o astfel de reducere asigura Republicii Federale Germania o cotă de 20 % și o minoritate de blocare. CT nu condiționează aplicarea cerinței privind existența unui mecanism de majorare treptată sau a unui mecanism echivalent de importanța participației publice achiziționate(93) sau de prețul său.
113. Considerații similare pot fi formulate în ceea ce privește prețul acțiunilor în momentul revânzării acestora de către stat, rata în creștere a dobânzii pentru PT I și II, precum și angajamentele comportamentale asumate de DLH, menționate la punctele 259, 260 și, respectiv, 262 din hotărârea atacată.
114. Întrucât acești factori sunt reglementați de punctele 63, 66 și 72 din CT, care au prevăzut cerințe specifice, Tribunalul a considerat în mod corect că Comisia nu se putea întemeia pe respectarea (sau pe respectarea excesivă) a unor asemenea cerințe pentru a stabili existența unui mecanism alternativ în sensul punctului 62 din CT(94). Potrivit CT, măsurile de recapitalizare „ar trebui să facă obiectul unor condiții stricte”(95), care sunt prevăzute la articolele 3.11.2 și 3.11.4-3.11.7. Un raționament prin care Comisia apreciază că una dintre aceste condiții este respectată întemeindu‑se pur și simplu pe faptul că toate celelalte sunt îndeplinite ar însemna să nu se țină seama de caracterul obligatoriu al condiției în discuție și să se eludeze aplicarea sa.
115. Incidența unor astfel de factori pentru a asigura respectarea punctului 62 din CT trebuie să fie stabilită de Comisie. Or, potrivit Tribunalului, tocmai acest lucru nu a făcut Comisia în decizia în litigiu.
116. Având în vedere cele de mai sus, primul argument invocat de DLH trebuie, în opinia noastră, să fie respins.
b)      Cu privire la cel de al doilea argument
117. Prin intermediul celui de al doilea argument, DLH susține că Tribunalul a efectuat o calificare juridică inexactă a faptelor și a dedus din acestea concluzii juridice eronate.
118. În primul rând, DLH reproșează Tribunalului aprecierea sa potrivit căreia diferitele elemente invocate de Comisie nu puteau fi luate în considerare pentru a verifica respectarea punctului 62 din CT. Acest argument reproduce în esență aceleași argumente invocate în susținerea primului argument al DLH, criticând abordarea formalistă care ar fi fost adoptată de Tribunal. După cum s‑a arătat mai sus, argumentele respective se întemeiază pe o interpretare eronată a hotărârii atacate(96). Tribunalul nu a afirmat nicăieri în hotărârea menționată că aceste elemente nu puteau fi luate în considerare deloc. Mai degrabă, ele au fost considerate insuficiente pentru a justifica lipsa unui mecanism de majorare treptată sau a unui alt mecanism care să îndeplinească condițiile prevăzute la punctul 62 din CT.
119. În al doilea rând, DLH susține că Tribunalul a denaturat scopul punctelor 60-62 din CT atunci când a stabilit că mecanismele alternative în raport cu majorarea treptată trebuie de asemenea să includă întotdeauna o remunerație care crește în timp și să constituie un stimulent ex post pentru ieșirea în timp util a statului. Și această critică trebuie să fie respinsă. Interpretarea punctelor 61 și 62 din CT reținută de Tribunal este pe deplin conformă cu modul de redactare și cu scopul dispozițiilor respective(97), precum și cu principiile generale privind remunerarea și răscumpărarea recapitalizării în contextul COVID-19 enunțate la punctele 55-59 din CT(98).
120. DLH, susținută de Comisie și de Republica Federală Germania, invocă prin restul argumentelor sale denaturarea faptelor de către Tribunal. În această privință, amintim că, potrivit unei jurisprudențe constante, Tribunalul este singurul competent, pe de o parte, să constate faptele și, pe de altă parte, să aprecieze aceste fapte(99). Aprecierea faptelor și a elementelor de probă nu constituie, sub rezerva cazului denaturării lor, un aspect de drept supus ca atare controlului Curții în cadrul unui recurs(100). Prin urmare, atunci când invocă o denaturare a elementelor de probă sau a faptelor de către Tribunal, recurentul trebuie să demonstreze erorile de analiză care, în opinia sa, ar fi condus la această denaturare. În plus, o denaturare trebuie să reiasă în mod evident din înscrisurile din dosar, fără a fi necesară o nouă apreciere a faptelor(101). În opinia noastră, aceste cerințe nu sunt îndeplinite în speță. DLH urmărește în esență să obțină o nouă apreciere a faptelor de către Curte prin simpla repetare a argumentelor invocate în fața Tribunalului sau prin prezentarea unor fapte și argumente noi, inadmisibile în etapa recursului și, în orice caz, insuficient detaliate(102).
121. Având în vedere cele de mai sus, prezentul argument trebuie de asemenea să fie respins.
2.      Cu privire la mecanismul alternativ care însoțește PT II
122. Pentru a contesta concluzia Tribunalului referitoare la lipsa unui mecanism alternativ care să însoțească PT II în temeiul punctului 68 din CT(103), DLH se întemeiază pe aceleași argumente invocate în susținerea afirmației sale legate de participarea la capital(104). Prin urmare, facem trimitere, mutatis mutandis, la considerațiile prezentate mai sus pentru a respinge acest argument.
123. Comisia a invocat o obiecție autonomă potrivit căreia Tribunalul a statuat ultra petita atunci când a constatat, la punctul 270 din hotărârea atacată, că Comisia a încălcat punctul 70 din CT(105). În această privință, vom afirma doar că, chiar presupunând că argumentul respectiv este întemeiat, nu ar permite să se conteste celelalte încălcări, și anume cele ale punctelor 61, 62 și 68 din CT, pe baza cărora a fost admisă obiecția Ryanair privind lipsa unui mecanism de majorare treptată a remunerării. Prin urmare, acesta nu ar contribui la anularea părții menționate a hotărârii atacate.
3.      Concluzie cu privire la cel de al doilea motiv de recurs
124. Pentru motivele pe care le‑am prezentat, al doilea motiv de recurs trebuie, în opinia noastră, să fie respins.
C.      Al treilea motiv de recurs
125. Prin intermediul celui de al treilea motiv de recurs, DLH contestă punctele 272-288 din hotărârea atacată, în care Tribunalul a constatat încălcarea de către Comisie a punctului 67 din CT prin acceptarea unui preț al acțiunilor, la momentul conversiei PT II în capitaluri proprii, care nu respecta metodologia expusă la acest punct.
126. Potrivit punctului 67 din CT, conversia instrumentelor de capital hibride în capital propriu „se efectuează la cel puțin 5 la sută sub valoarea TERP (prețul teoretic fără drepturi de subscriere) la momentul conversiei”.
127. În prezenta cauză, PT II cuprindea două tranșe („PT II‑A” și „PT II‑B”), în funcție de evenimentul declanșator al conversiei în capital propriu. PT II‑A putea fi convertită în acțiuni la un preț fix de 2,56 euro pe acțiune(106), în timp ce PT II‑B putea fi convertită la prețul de piață al acțiunilor la momentul conversiei minus 10 % sau 5,25 %(107). În considerentul (158) al deciziei în litigiu, Comisia a explicat, pe de o parte, că era posibil „să se aștepte ca toate aceste prețuri să fie conforme cerinței prevăzute la punctul 67 din [CT], deși ar putea exista un preț sub care cerința de la punctul 67 din [CT] nu ar fi respectată”. Pe de altă parte, aceasta a arătat că Republica Federală Germania s‑a angajat să solicite acordul său cu privire la exercitarea opțiunii privind conversia respectivă, „în cazul în care prețul maxim de conversie calculat prin utilizarea metodologiei de tipul TERP la momentul conversiei minus 5 % [era] inferior prețurilor de conversie stabilite pentru PT II (tranșa A sau B) la momentul conversiei”.
128. În hotărârea atacată, Tribunalul a considerat, în primul rând, că Comisia nici nu a explicat motivele pentru care era justificat să se stabilească sau să se calculeze prețurile acțiunilor la momentul conversiei PT II în capitaluri proprii fără a urma metodologia stabilită la punctul 67(108), nici nu a prezentat vreo împrejurare excepțională care să poată justifica nerespectarea menționată(109). În al doilea rând, Tribunalul a statuat că Comisia nu putea deroga de la regula prevăzută la punctul respectiv sub pretextul că statul membru în cauză ar solicita autorizația sa înainte de a‑și exercita dreptul de conversie. În această privință, a subliniat că, potrivit sistemului de autorizare prealabilă în temeiul articolului 108 alineatul (3) TFUE, o măsură de ajutor trebuie să fie declarată ex ante compatibilă cu piața internă, înainte de a putea fi pusă în aplicare(110).
129. DLH invocă două argumente în susținerea celui de al treilea motiv de recurs.
130. Prin intermediul primului argument, susținut de Comisie și de Republica Federală Germania, aceasta afirmă că Tribunalul nu a ținut seama de punctul 59 din CT, care autorizează recurgerea la metodologii alternative de remunerare. Ea arată că prețurile de conversie în general conduc la un rezultat similar cu cel urmărit de punctul 67 și că în prezenta cauză era necesară o metodă de calcul diferită a prețului de conversie, întrucât nu era posibil să se calculeze un TERP.
131. În măsura în care vizează interpretarea și aplicarea punctelor 59 și 67 din CT efectuate de Tribunal, argumentul respectiv ridică, în ansamblul său, o problemă de drept, care este supusă, ca atare, controlului Curții. Totuși, pentru motivele pe care le vom expune, considerăm că acesta este neîntemeiat pe fond.
132. Punctul 59 din CT permite într‑adevăr soluții alternative față de metodologiile de remunerare prezentate în cadrul său. Comisia a făcut referire la acest punct în considerentul (134) al deciziei în litigiu, atunci când a indicat principiile generale privind remunerarea și ieșirea statului. În considerentul următor, Comisia a precizat că ar fi evaluat conformitatea măsurii în cauză cu aceste principii generale. Rezultă că Comisia a avut în vedere, fără îndoială, posibilitatea de a recurge la metodologii alternative de remunerare pe tot parcursul evaluării sale, inclusiv în ceea ce privește instrumentele de capital hibride.
133. Totuși, în primul rând, observăm că punctul 67 din CT este redactat în mod normativ și, spre deosebire de punctele 62 și 68, care autorizează în mod expres Comisia să accepte mecanisme alternative, acesta nu prevede o asemenea posibilitate. În opinia noastră, elementele menționate ridică îndoieli legate de corectitudinea interpretării propuse de DLH, potrivit căreia punctul 59 din CT permite Comisiei să deroge de la metoda de calcul prevăzută la punctul 67 din CT.
134. În al doilea rând, acest din urmă punct stabilește un preț maxim de conversie. Astfel, se ridică problema dacă este logic să se aplice un criteriu privind „rezultatul similar” în cazul unei astfel de prevederi. În aceeași ordine de idei, ne putem întreba cum un preț de conversie fix ex ante, precum cel stabilit pentru PT II‑A, și prețurile de conversie calculate prin utilizarea unor parametri alternativi, precum cei stabiliți pentru PT II‑B, pot conduce eventual la o respectare sistematică previzibilă a acestui preț maxim. Comisia a avut într‑adevăr în vedere posibilitatea nu doar teoretică a unei abateri de la rezultatul urmărit prin punctul 67 din CT, astfel cum reiese din modul de redactare a considerentului (158) al deciziei în litigiu.
135. În al treilea rând, Comisia nu a făcut nicio referire la punctul 59 din CT în decizia în litigiu pentru a justifica abaterea de la punctul 67 din CT în ceea ce privește prețurile de conversie pentru PT II‑A și PT II‑B(111) și nici nu a afirmat în mod explicit în fața Tribunalului(112) că a fost adoptată o măsură alternativă în conformitate cu punctul 59 menționat anterior. După cum a observat Tribunalul, la punctul 282 din hotărârea atacată, Comisia nu a menționat în decizia în litigiu sau în înscrisurile sale prezentate Tribunalului vreun pasaj din CT, vreo altă normă de drept sau vreo împrejurare excepțională care i‑ar fi permis să deroge de la punctul 67 din CT(113). Prin urmare, se pare că, deși a apărat metodologiile de remunerare utilizate ca fiind compatibile cu punctul respectiv, Comisia a invocat punctul 59 din CT și un raționament întemeiat pe mecanisme alternative pentru prima dată doar în fața Curții. Acest lucru explică probabil de ce Tribunalul nu a menționat în mod explicit acest din urmă punct la punctele 272-288 din hotărârea atacată și de ce a considerat că Comisia nu a invocat nicio circumstanță excepțională care să poată justifica nerespectarea metodologiei de la punctul 67 din CT(114).
136. În al patrulea rând, chiar și în astfel de circumstanțe, Tribunalul nu a ignorat posibilitatea Comisiei de a se întemeia pe o altă metodologie, alternativă, de remunerare pentru prețul de conversie a instrumentelor de capital hibride în capitaluri proprii. De fapt, a constatat, la punctul 279 din hotărârea atacată, că Comisia nu a justificat o abatere de la metodologia prevăzută la punctul 67 din CT. O asemenea justificare necesita să se demonstreze însă că metodologia alternativă selectată conducea, în ansamblu, la un rezultat similar cu cel urmărit de acest punct. Considerăm că este dificil de contestat faptul că o astfel de demonstrație nu a fost efectuată. Dimpotrivă, Comisia însăși a recunoscut că prețul maxim de conversie calculat în funcție de TERP nu a putut să fie întotdeauna respectat, admițând astfel că, în anumite cazuri, era probabil ca metodologia alternativă aleasă să facă abstracție atât de punctul 67, cât și, prin urmare, de punctul 59 din CT.
137. În sfârșit, referitor la afirmația DLH potrivit căreia în prezenta cauză nu era posibil să se calculeze TERP, este suficient să se precizeze că nicăieri în cadrul deciziei în litigiu nu există și nu este invocată o asemenea imposibilitate pentru a justifica abaterea de la punctul 67 din CT(115). Mai mult, problema dacă acest calcul era realizabil ține de aprecierea situației de fapt, care este de competența Tribunalului. Același lucru se poate spune despre argumentul invocat de Comisie potrivit căruia metodologia de calcul al prețurilor de conversie în cazul PT II era mai avantajoasă pentru stat decât cea care rezultă din aplicarea CT. În orice caz, în general, DLH, ca și Comisia, par mai degrabă să încerce să justifice a posteriori o abatere de la normele relevante din CT decât să invoce în mod corespunzător o apreciere insuficientă sau eronată a situației de fapt de către Tribunal.
138. Prin intermediul celui de al doilea argument, DLH, susținută de Comisie, afirmă că riscul de nerespectare a punctului 67 din CT era doar teoretic și că cererea preconizată de autorizare de către Comisie urmărea să asigure respectarea sa și nu avea în vedere o derogare sau o amânare a deciziei. În plus, DLH arată că mecanismul alternativ selectat asigura respectarea ex ante a punctului 67, dat fiind că, potrivit considerentului (158) al deciziei în litigiu, acordul Comisiei trebuia să fie solicitat și obținut înainte de conversie.
139. În opinia noastră, și acest argument trebuie să fie respins.
140. Prin comunicarea, după adoptarea deciziei în litigiu, a aprecierii sale finale referitoare la respectarea uneia dintre cerințele CT, Comisia a renunțat să efectueze o evaluare completă ex ante a compatibilității măsurii în cauză cu piața internă, astfel cum impune articolul 108 alineatul (3) TFUE. După cum a statuat în mod corect Tribunalul, Comisiei nu îi este permis să accepte o derogare de la normele stabilite în orientările sale la momentul emiterii deciziei sale privind compatibilitatea pentru simplul motiv că statul membru respectiv se angajează să solicite o autorizație suplimentară(116).
141. Contrar celor susținute de DLH, considerentul (158) al deciziei în litigiu nu oferă „un nivel suplimentar de securitate”, asigurând „respectarea maximă” a CT. Dimpotrivă, acesta autorizează derogarea de la normele prevăzute în instrumentul respectiv, înlocuind o evaluare ex ante în temeiul CT a neconformității cu o cerință procedurală și un acord ex post. Mai mult, din modul de redactare a considerentului (158) al deciziei în litigiu reiese cu claritate că, deși Republica Federală Germania s‑a angajat să solicite (și să obțină) acordul Comisiei înainte de a‑și exercita dreptul la conversie, aceasta nu s‑a angajat să se asigure că prețul de conversie pentru PT II respectă cerințele de la punctul 67 din CT(117). Nu se poate reproșa Tribunalului că a interpretat eronat decizia în litigiu cu privire la acest aspect.(118).
142. Considerentul (158) al deciziei în litigiu nu doar că a amânat decizia referitoare la caracterul adecvat al prețului de conversie până la data la care va avea loc conversia menționată. Acesta a acceptat fără nicio justificare o metodologie recunoscută ex ante ca fiind inadecvată pentru a asigura rezultatul urmărit la punctul 67, lăsând totodată deschisă posibilitatea abaterii de la punctul respectiv ex post, și anume în etapa punerii sale în aplicare.
143. Având în vedere toate considerațiile de mai sus, propunem Curții să respingă al treilea motiv de recurs.
D.      Al patrulea motiv de recurs
144. Prin intermediul celui de al patrulea motiv de recurs, DLH contestă punctele 373-412 din hotărârea atacată. DLH invocă două argumente. În primul rând, aceasta susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept și a depășit limitele controlului său judiciar constatând că Comisia trebuia să analizeze factori suplimentari atunci când a apreciat existența PPS pentru aplicarea punctului 72 din CT. În al doilea rând, DLH susține că în mod eronat Tribunalul a concluzionat că Comisia nu putea constata în mod corespunzător că DLH nu deținea o PPS în aeroporturile din Düsseldorf și Viena, „cel puțin” în timpul sezonului de vară 2019 al IATA.
145. Potrivit punctului 72 din CT, în cazul în care beneficiarul unei măsuri de recapitalizare în contextul COVID-19 cu o valoare de peste 250 de milioane de euro este o întreprindere cu PPS pe cel puțin una dintre piețele relevante pe care își desfășoară activitatea, statele membre trebuie să propună măsuri suplimentare pentru a menține o concurență efectivă pe piețele respective și în special să ofere angajamente structurale sau de natură comportamentală în conformitate cu Comunicarea privind măsurile corective.
1.      Primul argument, întemeiat pe faptul că Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept atunci când a concluzionat că Comisia trebuia să analizeze factori suplimentari pentru stabilirea PPS
146. În decizia în litigiu, Comisia a considerat că piețele pe care beneficiarul își desfășoară activitățile și care erau relevante pentru evaluarea efectelor de denaturare a concurenței cauzate de măsura în cauză erau piețele de furnizare de servicii de transport aerian de pasageri având ca origine și ca destinație aeroporturi deservite de DLH. Comisia a evaluat dacă grupul LH deținea o PPS pe aeroporturile relevante(119) prin examinarea a trei criterii, și anume a cotei de sloturi orare deținute de acest grup pe aeroporturile respective, a nivelului de congestionare din aceste aeroporturi și a cotei de sloturi orare deținute de concurenți(120). Pe baza acestor criterii, Comisia a concluzionat că grupul LH deținea o PPS numai pe aeroporturile din Frankfurt și München în sezonul de vară 2019 și în sezonul de iarnă 2019/2020 ale IATA.
147. În hotărârea atacată, Tribunalul a concluzionat că, prin examinarea numai a factorilor referitori în esență la barierele la intrarea pe piață și la extindere în ceea ce privește capacitatea aeroportuară, Comisia nu a luat în considerare toți factorii relevanți pentru a aprecia existența unei PPS pe piața serviciilor de transport aerian de pasageri. Potrivit Tribunalului, Comisia a ignorat factorii care privesc în mod direct furnizarea acestor servicii – precum numărul de zboruri operate sau de locuri oferite în sloturile orare atribuite – și care puteau furniza informații directe în ceea ce privește cotele de piață ale DLH și ale concurenților săi pe piața respectivă(121). Prin neluarea în considerare a acestor factori, în pofida importanței cotelor de piață ca indicator al unei PPS(122), Comisia ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere care afectează decizia în litigiu, precum și decizia rectificativă.
148. DLH, susținută de Comisie și de Republica Federală Germania, susține că Tribunalul nu a demonstrat existența unei erori vădite de apreciere, a depășit limitele controlului jurisdicțional, înlocuind motivarea Comisiei cu propria motivare, și a efectuat o apreciere vădit eronată a probelor. În opinia lor, criteriile examinate în decizia în litigiu erau exacte și constituiau un indicator suficient al poziției pe piață a DLH în aeroporturile relevante, iar factorii identificați de Tribunal nu aveau o valoare probatorie suplimentară semnificativă. Mai mult, Tribunalul nu ar fi furnizat un motiv adecvat pentru care Comisia era obligată să ia în considerare acești factori, ci s‑ar fi limitat să facă o referire prea vagă la „toți factorii relevanți”.
149. În primul rând, observăm că, atunci când a examinat alegerea de către Comisie a criteriilor relevante pentru identificarea PPS, Tribunalul a aplicat criteriul erorii vădite de apreciere, precizând că întinderea controlului său era limitată în această privință(123). Prin urmare, afirmația DLH trebuie respinsă în măsura în care susține că Tribunalul nu a recunoscut larga putere de apreciere de care dispune Comisia în acest domeniu.
150. În al doilea rând, contrar celor susținute de DLH pe baza unei interpretări parțiale și eronate a hotărârii atacate, Tribunalul a indicat în mod precis care sunt factorii care nu au fost luați în considerare de către Comisie și de ce acești factori erau relevanți în cauza de față(124). Tribunalul a prezentat motive adecvate pentru care Comisia era obligată să îi analizeze.
151. În al treilea rând, am amintit deja că revine Tribunalului sarcina de a stabili dacă probele invocate conțin toate informațiile relevante care trebuie luate în considerare pentru a evalua o situație complexă și dacă acestea sunt de natură să demonstreze concluziile deduse din ele(125). Mai mult, după cum am amintit de asemenea, neluarea în considerare a unor elemente esențiale constituie o eroare vădită de apreciere a faptelor, care repune în discuție, în sine, plauzibilitatea analizei efectuate de autorul actului atacat(126). Prin urmare, Tribunalul putea considera, fără a depăși întinderea controlului său și fără a substitui aprecierea (sau raționamentul) Comisiei cu propria sa apreciere (sau propriul său raționament), că Comisia a săvârșit o asemenea eroare prin faptul că nu a luat în considerare factori care ar fi putut să aibă un impact semnificativ(127) asupra evaluării puterii de piață a DLH în sensul punctului 72 din CT.
152. În al patrulea rând, Tribunalul pur și simplu a afirmat relevanța unor astfel de factori și insuficiența criteriilor examinate de Comisie, abținându‑se totodată în mod explicit să efectueze o evaluare a impactului celor dintâi și a relației lor cu cele din urmă, ceea ce ar fi implicat o substituire a aprecierii Comisiei cu propria apreciere economică(128). Prin anularea deciziei în litigiu, Tribunalul nu a făcut o apreciere alternativă, ci a lăsat Comisiei sarcina de a efectua această apreciere din perspectiva tuturor factorilor relevanți.
153. În al cincilea rând, Tribunalul nu a repus în discuție caracterul adecvat al indicatorilor utilizați de Comisie. Dimpotrivă, a recunoscut relevanța lor ca indicatori ai barierelor la intrarea pe piață și la extindere. Totuși, a considerat că nu erau suficienți întrucât nu ofereau informații despre cotele de piață deținute de DLH și de concurenții săi pe piața relevantă. Pentru susținerea concluziei sale referitoare la importanța includerii factorilor legați de piața furnizării de servicii de transport aerian de pasageri, Tribunalul s‑a întemeiat pe date din dosar, care nu au fost contestate în fața sa, potrivit cărora cotele de piață ale DLH, exprimate în termeni de frecvențe (număr de zboruri) și de locuri oferite având ca origine și ca destinație aeroporturile relevante, depășesc, uneori în mod considerabil, cotele de sloturi enumerate în decizia atacată(129). DLH nu a invocat o denaturare a probelor în această privință.
154. În al șaselea rând, considerăm că nu este convingător argumentul invocat de Comisie potrivit căruia cotele de piață deținute în ceea ce privește frecvențele zborurilor și locurile oferite fie se suprapun în mod necesar cu indicatorii utilizați în decizia în litigiu (și pot fi deduse din aceștia), fie constituie totodată măsuri ale capacității aeroportului. Deși este adevărat că, potrivit Regulamentului nr. 95/93(130), un slot orar dă dreptul doar la o singură aterizare sau decolare la un moment precis(131), operatorii de transport aerian dispun totuși de o marjă de manevră pentru a decide frecvența zborurilor lor, regula „folosești sau pierzi” fiind aplicabilă pentru până la 80 % din sloturile orare atribuite fiecărui operator de transport(132). Mai mult, acest argument pare să fie contrazis de datele necontestate pe care s‑a întemeiat Tribunalul.
155. În sfârșit, DLH, susținută de Comisie, afirmă că criteriile utilizate în decizia în litigiu sunt în concordanță cu practica și cu jurisprudența în materie de concentrări. Cauzele invocate de DLH și de Comisie priveau însă achiziționarea de sloturi orare de la transportatori care și‑au încetat activitățile și care nu se mai aflau pe piața furnizării de servicii de transport aerian de pasageri(133), în timp ce măsura în cauză este destinată să permită DLH să își continue activitățile pe această piață. Astfel, deși cotele de piață în ceea ce privește frecvența zborurilor și locurile oferite nu au nicio semnificație în primul caz, ele pot constitui indicatori ai puterii de piață în al doilea caz, așa cum tind să demonstreze datele pe care s‑a întemeiat Tribunalul. Faptul că, atunci când a examinat definirea piețelor relevante, Tribunalul a statuat că o măsură de recapitalizare precum măsura în cauză are un efect similar unei concentrări privind sloturile orare(134) nu repune în discuție în mod automat relevanța cotelor de piață în furnizarea de servicii de transport aerian pe aeroporturile relevante în cadrul evaluării PPS.
2.      Al doilea argument, întemeiat pe faptul că Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept atunci când a concluzionat că DLH nu deținea o PPS pe aeroporturile din Düsseldorf și Viena
156. DLH, susținută de Comisie și de Republica Federală Germania, susține că Tribunalul nu a demonstrat că Comisia a săvârșit o eroare vădită de apreciere atunci când a considerat că DLH nu deținea o PPS pe aeroporturile din Düsseldorf și Viena. Acest argument este îndreptat împotriva punctelor 388-412 din hotărârea atacată.
157. În ceea ce privește atât aeroportul din Düsseldorf, cât și aeroportul din Viena, Tribunalul a observat că o apreciere globală a criteriilor luate în considerare de Comisie demonstra existența unei cote foarte ridicate a sloturilor, inclusiv în timpul orelor de vârf(135), pentru grupul Lufthansa, un nivel foarte înalt de congestionare și o poziție slabă a concurenților grupului menționat. Prin urmare, acesta a concluzionat că, numai pe baza criteriilor respective, Comisia nu putea considera în mod corect că grupul LH nu deținea o PPS pe aeroporturile în cauză, cel puțin nu în sezonul de vară 2019 al IATA(136). În plus, Tribunalul a observat că criteriile care au determinat Comisia să concluzioneze că grupul LH deținea o PPS pe aeroporturile din Frankfurt și München nu erau substanțial diferite de cele referitoare la aeroporturile din Düsseldorf și Viena, cel puțin nu în ceea ce privește sezonul de vară 2019 al IATA(137).
158. Cu titlu introductiv, arătăm că, în ipoteza în care, după cum propunem, Curtea va respinge primul argument al prezentului motiv de recurs, eroarea de apreciere identificată de Tribunal în ceea ce privește criteriile alese de Comisie pentru a aprecia dacă grupul LH deținea o PPS ar fi confirmată și pentru aeroporturile din Düsseldorf și Viena. În această situație, prezentul argument ar fi inoperant(138). În orice caz, îl vom examina pe scurt.
159. DLH, susținută de Comisie și de Republica Federală Germania, afirmă, în primul rând, că Tribunalul a depășit limitele controlului său jurisdicțional prin faptul că a intervenit în marja de apreciere a Comisiei și a substituit analiza pieței efectuată de Comisie cu propria analiză.
160. În această privință, observăm că DLH se întemeiază din nou pe o interpretare restrictivă a limitelor controlului jurisdicțional exercitat de instanțele Uniunii asupra evaluărilor economice complexe, cu care nu suntem de acord pentru motivele deja expuse. În prezenta cauză, din cuprinsul punctelor 396-407 din hotărârea atacată reiese că Tribunalul s‑a limitat să afirme că datele pe care s‑a întemeiat Comisia nu permiteau în sine susținerea concluziei potrivit căreia grupul LH nu deținea o PPS pe aeroporturile din Düsseldorf și Viena. În rest, Tribunalul s‑a abținut în mod expres să substituie aprecierea Comisiei cu propria apreciere economică(139).
161. DLH susține totodată că motivarea hotărârii atacate este prea vagă și insuficientă pentru a se constata o eroare vădită de apreciere și că motivarea Tribunalului nu a fost corespunzătoare.
162. Acest argument trebuie să fie respins. Tribunalul și‑a întemeiat raționamentul pe datele luate în considerare de Comisie și a indicat în mod clar de ce aceste date nu puteau, prin ele însele, să determine Comisia să excludă o PPS a DLH pentru aeroporturile din Düsseldorf și Viena. Punctele 396-407 conțin o motivare suficientă în această privință.
163. În sfârșit, potrivit DLH, Comisia a considerat în mod corect că DLH nu deținea o PPS pe aeroporturile din Düsseldorf și Viena. Pe de o parte, indicatorii PPS pentru aeroporturile din Düsseldorf și Viena erau foarte diferiți de cei pentru aeroporturile din Frankfurt și München, cota de sloturi orare deținută de DLH fiind semnificativ mai ridicată în aceste din urmă aeroporturi decât în cele dintâi. Mai mult, contrar ipotezelor Tribunalului, o cotă medie de sloturi orare de 44 % sau de 46 % nu este suficientă pentru a prezuma existența unei poziții dominante în conformitate cu jurisprudența și practica constantă a Comisiei în cauzele privind controlul concentrărilor. Pe de altă parte, compararea datelor pentru sezoanele de vară 2019 ale IATA cu datele pentru sezoanele de iarnă 2019/2020 ale IATA, astfel cum a procedat Tribunalul, este inadecvată, din moment ce, în sectorul transportului aerian, sezonul de vară și sezonul de iarnă sunt perioade complet diferite.
164. Contrar celor susținute de Condor, această afirmație nu este pur factuală, ci repune în discuție o calificare juridică a situației de fapt efectuată de Tribunal și, prin urmare, este admisibilă. Acestea fiind spuse, în opinia noastră, ea trebuie să fie respinsă.
165. Mai întâi, contrar presupunerilor DLH și ale Comisiei, Tribunalul nu s‑a întemeiat pe prezumția potrivit căreia o cotă medie de sloturi orare care depășește pragul de 40 % ar indica o poziție dominantă și deci o PPS. La punctul 397 din hotărârea atacată, Tribunalul a afirmat în mod explicit, făcând referire prin analogie la jurisprudența privind aprecierea poziției dominante(140), că o cotă de piață de peste 40 % reprezintă un „prim indiciu printre altele care trebuie luat în considerare”, iar nu un element determinant în sine, în vederea aprecierii PPS(141). În această privință, trebuie amintit că Tribunalul nu a statuat că grupul LH deținea o PPS pe aeroporturile din Düsseldorf și Viena. El a concluzionat doar că criteriile pe care s‑a întemeiat Comisia nu erau suficiente pentru a o exclude și că, așadar, concluziile deduse pe baza acestora erau inconsecvente.
166. În ceea ce privește argumentul potrivit căruia Tribunalul a săvârșit o eroare atunci când a comparat cotele de sloturi orare și nivelurile de congestionare ale aeroporturilor din Düsseldorf și Viena în sezonul de vară 2019 al IATA, pe de o parte, și ale aeroporturilor din München și Frankfurt în sezonul de iarnă 2019/2020 al IATA, pe de altă parte, tindem să fim de acord cu opinia Ryanair potrivit căreia această comparație nu este eronată în sine, întrucât cotele deținute constituie o măsură relativă. În măsura în care Comisia nu a considerat că era necesară deținerea unor cote mai mari pentru a stabili existența unei PPS în sezonul de vară decât în sezonul de iarnă, o asemenea comparație rămâne validă.
167. În orice caz, concluzia potrivit căreia Comisia nu putea, doar pe baza datelor prezentate în decizia în litigiu, să considere că grupul LH nu deținea o PPS pe aeroporturile din Düsseldorf și Viena este de sine stătătoare. Tribunalul a constatat numai cu titlu subsidiar că o asemenea concluzie era de asemenea inconsecventă, întrucât criteriile care au determinat Comisia să considere că grupul LH deținea o PPS pe aeroporturile din Frankfurt și München nu erau semnificativ diferite de cele privind aeroporturile din Düsseldorf și Viena(142). În măsura în care DLH susține că aceste criterii sunt diferite, ea invocă un argument de fapt asupra căruia Curtea nu are competența să se pronunțe.
168. Având în vedere toate cele de mai sus, considerăm că al patrulea motiv de recurs trebuie să fie respins în totalitate.
E.      Al cincilea motiv de recurs
169. Prin intermediul celui de al cincilea motiv, prin care se contestă punctele 467-480 din hotărârea atacată, DLH, susținută de Comisie și de Republica Federală Germania, afirmă că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept și a substituit aprecierea Comisiei cu propria apreciere cu ocazia controlului angajamentelor structurale impuse la punctul 72 din CT. DLH și Comisia mai susțin că Tribunalul a adoptat o motivare contradictorie.
170. Măsura în cauză a fost condiționată de angajamentul Republicii Federale Germania că DLH va ceda sloturi orare și active suplimentare în beneficiul unui operator de transport aerian pe aeroportul din Frankfurt FRA și al unui operator de transport aerian pe aeroportul din München(143). Procedura de cesionare a sloturilor orare a fost concepută în două etape(144). Într‑o primă etapă, sloturile orare trebuiau să fie oferite „numai operatorilor nou‑veniți” – și anume operatorilor de transport fără bază pe aeroporturile din Frankfurt și München – cu condiția, printre altele, ca aceștia să se angajeze să stabilească pe aeroporturile respective o bază de cel puțin patru aeronave. Într‑o a doua etapă, dacă sloturile orare nu aveau să fie cesionate unui „operator nou‑venit” după trei sezoane ale IATA de la restabilirea deplină a „regulii pentru sloturile orare folosești sau pierzi”, acestea urmau să fie puse la dispoziția unui operator de transport care deținea deja o bază pe aceste două aeroporturi (denumit în continuare „operatorul de transport care are o bază”) pentru extinderea bazei sale existente(145). În consecință, concurenții grupului LH, care dețineau deja o bază pe aeroporturile din Frankfurt și München, nu erau eligibili pentru a achiziționa portofoliul de sloturi orare care urmau să fie cesionate în cursul primei etape a procedurii.
171. În hotărârea atacată, Tribunalul a concluzionat că, prin excluderea din prima etapă a procedurii de cesionare a sloturilor a operatorilor de transport care dețin o bază, Comisia nu a examinat toate elementele relevante referitoare la angajamentul propus, apreciate în funcție de structura și caracteristicile specifice ale piețelor relevante, inclusiv de poziția pe aceste piețe a beneficiarului și a concurenților săi, săvârșind astfel o eroare vădită de apreciere(146).
172. În primul rând, DLH, susținută de Comisie și de Republica Federală Germania, afirmă că Tribunalul a intervenit în mod nejustificat în puterea largă de apreciere a Comisiei atunci când a aprobat angajamentele structurale în temeiul punctului 72 din CT, a substituit aprecierea Comisiei cu propria apreciere și a contrazis propria jurisprudență rezultată din cauza Niki Luftfahrt/Comisia(147).
173. La fel ca în cazul altor aspecte ale deciziei în litigiu analizate mai sus, evaluările economice complexe pe care Comisia este obligată să le efectueze atunci când examinează angajamentele justifică faptul că aceasta dispune de o putere de apreciere destul de largă pentru evaluarea caracterului lor adecvat și suficient. Acest lucru are în mod inevitabil efect asupra competențelor instanței Uniunii în cadrul controlului jurisdicțional al angajamentelor asumate, astfel cum s‑a precizat mai sus, la punctele 15-18 din prezentele concluzii, și după cum a amintit chiar Tribunalul în hotărârea atacată(148). O asemenea putere de apreciere nu este însă nelimitată. Mai exact, ea nu scutește Comisia de controlul jurisdicțional al suficienței probelor invocate și al caracterului întemeiat al concluziilor deduse pe baza lor. Ea nu scutește Comisia nici de un control al interpretării sale privind datele de natură economică și al respectării limitelor pe care și le impune propriei marje de apreciere atunci când adoptă orientări(149). Așa cum a specificat în mod corect Tribunalul în hotărârea atacată(150), angajamentele asumate în temeiul punctului 72 din CT trebuie să respecte nu doar CT, ci și condițiile prevăzute în Comunicarea privind măsurile corective, la care acest punct face trimitere în mod expres. Prin urmare, atât CT, cât și Comunicarea privind măsurile corective precizează și limitează întinderea marjei de apreciere a Comisiei în ceea ce privește evaluarea angajamentelor în temeiul punctului menționat mai sus.
174. În opinia noastră, contrar celor susținute de DLH, de Comisie și de Republica Federală Germania, Tribunalul nu a substituit aprecierea Comisiei și nici nu a propus o structură alternativă a angajamentului. Acesta s‑a limitat să examineze analiza Comisiei și să constate că aceasta nu a ținut seama de toți factorii relevanți legați de aprecierea respectivă, astfel cum impune în mod special punctul 12 din Comunicarea privind măsurile corective(151). El a statuat că Comisia nu a examinat dacă excluderea, în prima etapă a procedurii, a concurenților deja existenți era adecvată și necesară pentru a menține o concurență efectivă, în temeiul punctului 72 din CT(152), explicând totodată motivele pentru care o asemenea examinare era necesară în speță(153). În special, Tribunalul a exprimat rezerve cu privire la aprecierea Comisiei, întrucât aceasta nu a analizat dacă excluderea operatorilor de transport care au o bază ar putea avea drept consecință fragmentarea suplimentară a concurenței pe aceste aeroporturi(154).
175. Prin faptul că a indicat deficiențele aprecierii Comisiei, a oferit exemple clare pentru a ilustra îndoielile sale și în final a concluzionat că analiza era în mod vădit incompletă și neconformă cu normele care reglementează exercitarea puterii de apreciere a Comisiei, Tribunalul nu a depășit întinderea controlului său asupra unei evaluări economice complexe, astfel cum este prezentat în jurisprudența Curții.
176. În observațiile sale scrise, Comisia arată pe scurt că punctul 12 din Comunicarea privind măsurile corective, și anume cerința specifică de a examina „structura și caracteristicile distinctive ale pieței […], inclusiv poziția părților și a altor actori de pe piață”, este o dispoziție de „natură generală”, care nu îi impune să analizeze în mod special, în raport cu aceste criterii, fiecare aspect în parte al angajamentelor propuse.
177. Argumentul Comisiei nu este convingător, îndeosebi ținând seama de particularitățile CT, care trebuie luate în considerare în mod necesar la aprecierea caracterului adecvat și suficient al angajamentelor impuse la punctul 72 din acest instrument. Având în vedere aceste caracteristici, astfel de angajamente trebuie să urmărească să garanteze că, după acordarea ajutorului, beneficiarul nu va deveni mai puternic pe piață decât era înainte de epidemia de COVID-19 și că va fi menținută o concurență efectivă pe piețele în cauză, astfel cum a arătat Tribunalul în mod întemeiat(155). Prin urmare, luarea în considerare a structurii și a caracteristicilor pieței, inclusiv a poziției concurenților existenți ai beneficiarului, așa cum impune punctul 12 din Comunicarea privind măsurile corective, este în mod vădit relevantă în sensul punctului 72 din CT. Acest lucru este cu atât mai evident cu cât, după cum se subliniază la punctul 45 din CT, ajutoarele sub formă de instrumente de capitaluri proprii și/sau instrumente de capital hibride denaturează în mare măsură concurența.
178. În acest context, a nu răspunde preocupărilor legate de o fragmentare suplimentară a concurenței în cadrul evaluării sale ar putea constitui o eroare vădită de apreciere din partea Comisiei, pe care Tribunalul era îndreptățit să o constate(156). Acest lucru este valabil mai ales într‑o situație în care Comisia însăși, evaluând existența unei PPS, a recunoscut că concurența cu care se confrunta grupul LH pe aeroporturile din Frankfurt și München era slabă și fragmentată(157). Același lucru se poate spune despre disproporția existentă între ponderea beneficiarului și a concurenților săi cei mai apropiați.
179. Având în vedere cele de mai sus, considerăm că Tribunalul nu a substituit aprecierea Comisiei cu propria apreciere și nici nu a încălcat propria jurisprudență atunci când a concluzionat că Comisia a săvârșit o eroare vădită de apreciere prin faptul că a omis să examineze în decizia în litigiu dacă era adecvat să se excludă din prima etapă a procedurii de cesionare concurenții care aveau deja o bază pe aeroporturile din Frankfurt și München.
180. În al doilea rând, DLH, susținută de Comisie, susține că raționamentul de la punctele 473, 474 și 476 din hotărârea atacată este în contradicție directă cu constatările Tribunalului de la punctele 452 și, respectiv, 463 din aceeași hotărâre.
181. Nu am putut identifica astfel de contradicții.
182. În primul rând, la punctul 452 din hotărârea atacată, Tribunalul a concluzionat că numărul de sloturi orare care trebuiau cesionate ar fi permis intrarea unui nou concurent de dimensiuni similare cu cei deja prezenți pe piață, conducând la crearea unei constrângeri concurențiale comparabile cu cea exercitată de concurenții existenți.
183. Această concluzie nu este contrazisă de punctul 473, în care Tribunalul a subliniat ponderea mai mare a grupului LH în raport cu cea a concurenților săi celor mai apropiați, în special în ceea ce privește numărul de aeronave care au baza pe aeroporturile din München și Frankfurt. Un astfel de dezechilibru ar fi persistat chiar și după cesiune, dimensiunea noului concurent fiind comparabilă cu cea a concurenților care aveau deja baza pe aeroporturile respective. Nu există contradicție nici în cazul punctului 474 din hotărârea atacată. De fapt, prima teză a acestui punct reproduce aproape cuvânt cu cuvânt prima teză a punctului 452, referitoare la dimensiunea comparabilă a unui concurent nou cu cea a concurenților existenți(158). Punctul 474 abordează însă o problemă legată de impactul excluderii din prima etapă a procedurii de cesiune a concurenților care au deja o bază pe aeroporturile din Frankfurt și München asupra nivelului de fragmentare a concurenței pe aceste aeroporturi. Nu se poate constata nicio contradicție cu punctul 452, care abordează o altă problemă, și anume caracterul suficient al numărului de sloturi orare care trebuie cesionate.
184. În al doilea rând, afirmația că punctul 476 din hotărârea atacată contrazice punctul 463 din această hotărâre se întemeiază de asemenea pe o interpretare parțială a hotărârii atacate. Concluzia Tribunalului potrivit căreia concurenții care dispun deja de o bază pe aeroporturile din Frankfurt și München ar putea fi într‑o poziție mai bună pentru a crește presiunea concurențială asupra DLH, întrucât ar suporta mai puține costuri, nu este în contradicție cu respingerea afirmației Ryanair potrivit căreia cerința impusă nou‑veniților de a stabili o bază era disproporționată întrucât creștea costurile de intrare. La punctul 463 din hotărârea atacată, Tribunalul a autorizat această cerință după ce a evaluat comparativ costurile de intrare suplimentare impuse nou‑veniților și câștigurile care constau în presiunea concurențială mai puternică asupra DLH. În ceea ce privește controlul caracterului adecvat al excluderii concurenților existenți în cursul primei etape a procedurii de cesiune, Tribunalul a examinat costurile de intrare ridicate pentru nou‑veniți dintr‑o altă perspectivă, și anume cea a impactului lor asupra eficacității procedurii de cesiune(159).
185. În sfârșit, Republica Federală Germania a invocat un argument autonom, susținând că „abordarea cuprinzătoare” adoptată de Tribunal la punctul 472 și următoarele din hotărârea atacată și cerințele excesive impuse pentru angajamentele structurale suplimentare la punctul 72 din CT au drept consecință, în esență, restrângerea domeniului de aplicare al articolului 107 alineatul (3) litera (b) TFUE. Punctul 72 din CT urmărește să atenueze, în plus, restricțiile privind concurența aferente unui ajutor, care a fost deja considerat proporțional în conformitate cu o asemenea dispoziție din tratat. Prin urmare, Tribunalul nu ar fi ținut seama de interacțiunea dintre CT și dreptul primar.
186. Acest argument, care ridică semne de întrebare legate de admisibilitatea sa(160), este, în orice caz, vădit nefondat. Republica Federală Germania nu pune sub semnul întrebării conformitatea cu articolul 107 alineatul (3) litera (b) a punctului 72 din CT, în măsura în care acesta impune, pentru măsurile de recapitalizare care depășesc un anumit prag, adoptarea unor măsuri suplimentare destinate să protejeze concurența pe piețele pe care beneficiarul deține o PPS și sub rezerva cărora ajutorul poate fi considerat compatibil. Ea contestă numai modul în care Tribunalul a efectuat controlul unor astfel de măsuri în cauza de față. Dar angajamentele asumate pentru măsurile care intră sub incidența articolului 107 alineatul (3) litera (b) TFUE și a punctului 72 din CT nu sunt exceptate de la o evaluare corespunzătoare a caracterului lor adecvat și suficient pentru a se asigura compatibilitatea măsurilor respective.
187. În acest context, este util să se amintească faptul că angajamentele asumate în temeiul punctului 72 din CT și al Comunicării privind măsurile corective au drept finalitate eliminarea în întregime a riscului ca măsura de recapitalizare în cauză să ridice obstacole semnificative în calea exercitării unei concurenței efective pe piețele pe care beneficiarul deține o PPS și înlăturarea îndoielilor cu privire la compatibilitatea cu piața internă a unei asemenea măsuri(161). Prin urmare, Comisia are responsabilitatea de a se asigura că este suficient de probabilă punerea în aplicare efectivă și în timp util a acestor angajamente, chiar și prin sporirea atractivității măsurii corective(162). La rândul său, instanța Uniunii are sarcina de a controla aprecierea Comisiei, în limitele deja arătate. Pentru motivele expuse mai sus, aceste limite nu au fost depășite în speță. Prin urmare, argumentul invocat de Republica Federală Germania trebuie să fie respins.
188. Având în vedere toate considerațiilor de mai sus, propunem Curții să respingă al cincilea motiv de recurs.
F.      Al șaselea motiv de recurs
189. Prin intermediul celui de al șaselea motiv, care contestă punctele 496-502 din hotărârea atacată, DLH, susținută de Comisie și de Republica Federală Germania, afirmă că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a considerat că Comisia nu a motivat în mod corespunzător impunerea unei remunerații pentru cesionarea sloturilor orare în cauză.
190. Potrivit unei jurisprudențe constante, obligația de motivare prevăzută la articolul 296 TFUE constituie o normă fundamentală de procedură care trebuie diferențiată de problema temeiniciei motivării, aceasta din urmă ținând de legalitatea pe fond a actului în litigiu. Motivarea impusă la acest articol trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis acest act, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente să își exercite controlul. În această privință, nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, având în vedere că problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse de articolul menționat trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în raport cu contextul său, precum și cu ansamblul normelor juridice ce reglementează materia respectivă(163).
191. Atunci când este vorba, mai concret, precum în speță, despre o decizie de a nu ridica obiecții, întemeiată pe articolul 108 alineatul (3) TFUE, Curtea a precizat că o astfel de decizie, care se adoptă în termene scurte, trebuie să conțină numai motivele pentru care Comisia consideră că nu se află în prezența unor dificultăți serioase de apreciere a compatibilității ajutorului vizat cu piața internă și chiar și o motivare succintă a acestei decizii trebuie considerată suficientă în raport cu cerința motivării prevăzută la articolul 296 TFUE, în măsura în care menționează totuși în mod clar și neechivoc motivele pentru care Comisia a apreciat că nu se află în prezența unor asemenea dificultăți(164). Echilibrul dintre obligația de motivare corespunzătoare și nevoia de eficiență, consacrat în această jurisprudență, este esențial în situații de criză precum epidemia de COVID-19, atunci când Comisia se confruntă cu un volum excepțional de notificări(165). Contextul în care se înscrie măsura de ajutor notificată nu poate însă permite instituțiilor Uniunii să îndeplinească un standard de motivare inferior celui impus de articolul 296 TFUE, astfel cum este interpretat în jurisprudența menționată mai sus(166).
192. În prezenta cauză, Tribunalul a confirmat caracterul suficient al motivării Comisiei cu privire la majoritatea aspectelor deciziei în litigiu, chiar și atunci când părea deosebit de succintă(167). Acesta a constatat o lipsă de motivare doar în ceea ce privește cerința potrivit căreia cesiunile de sloturi orare trebuie realizate în schimbul unei remunerații.
193. În opinia noastră, o asemenea constatare este în concordanță cu jurisprudența amintită mai sus și lipsită de erorile invocate de DLH, de Comisie și de Republica Federală Germania.
194. În primul rând, Tribunalul a subliniat în mod corect lipsa oricărei indicații în decizia în litigiu care să explice de ce Comisia a considerat că este adecvat ca cesionarea sloturilor orare să fie supusă unei remunerații(168). Contrar celor susținute de DLH, de Comisie și de Republica Federală Germania, considerentele (71) și (74) ale acestei decizii – care figurează în secțiunea 2, intitulată „Descrierea măsurii” – nu fac decât să descrie conținutul angajamentelor propuse, precum și al procedurii de alocare a sloturilor orare, dar nu furnizează nicio motivare din care să reiasă rațiunea pentru impunerea unei remunerații.
195. În al doilea rând, Tribunalul nu a ignorat faptul că angajamentele propuse includeau nu doar cesiunea de sloturi orare, ci și de alte active necesare unui nou‑venit pentru stabilirea unei baze, ceea ce a menționat în mod explicit la punctul 497 din hotărârea atacată. Totuși, Comisia a separat în mod corect problema remunerației pentru cesionarea sloturilor orare de cea a remunerației pentru activele accesorii, concentrându‑se pe cele dintâi, după cum reiese în mod clar din ultima teză a punctului 497 menționat mai sus și din cuprinsul punctelor 498-501 care urmează.
196. În al treilea rând, Tribunalul a demonstrat în mod corect de ce în cauza de față era de o importanță decisivă să se justifice cerința unei remunerații pentru cesiunea de sloturi orare. Acesta a arătat că o asemenea cerință era de natură să reducă eficiența angajamentelor aferente(169). Contrar celor susținute de Republica Federală Germania, angajamentele de la punctul 72 din CT trebuie să fie concepute astfel încât să fie cât mai eficiente posibil. Pentru îndeplinirea obiectivului de menținere a unei concurențe efective pe piețele pe care beneficiarul deține o PPS, urmărit de dispoziția respectivă din CT, acestea trebuie să poată fi puse în aplicare în mod eficient și într‑un termen scurt(170).
197. În al patrulea rând, DLH afirmă în mod eronat că Tribunalul a adoptat argumentul Condor potrivit căruia cesiunea de sloturi orare aflată în discuție intra sub incidența articolului 8b din Regulamentul nr. 95/93(171), deși se întemeia în mod explicit pe articolul 8a alineatul (1) litera (b) punctul (iii) din regulamentul menționat(172). În această privință, trebuie să se observe, primo, că nicăieri în decizia în litigiu Comisia nu a afirmat că cesiunea sloturilor orare se întemeia (și cu atât mai puțin că se întemeia în mod corect) pe această din urmă dispoziție. Simplul fapt că, prezentând conținutul angajamentelor de cesionare astfel cum a fost propus de Republica Federală Germania, considerentele (71) și (74) din decizia în cauză reproduc parțial textul articolului 8a alineatul (1) litera (b) punctul (iii) menționat anterior nu se poate considera că sugerează adoptarea de către Comisie a unei poziții cu privire la temeiul juridic (corect) în sensul Regulamentului nr. 95/93 pentru cesiunea de sloturi orare aflată în discuție. Secundo, trebuie amintit că, contrar celor susținute de DLH, Tribunalul nici nu a luat poziție cu privire la această chestiune și nici nu a aplicat articolul 8b din regulamentul respectiv în cauzele privind ajutoarele de stat. El s‑a limitat să sublinieze că, întrucât cesiunea de sloturi orare era impusă de o autoritate publică în exercitarea competențelor sale, iar Regulamentul nr. 95/93 conține norme specifice în această privință care exclud compensația monetară, era cu atât mai important să se abordeze problema compatibilității cerinței privind remunerarea cu regulamentul în cauză. Prin urmare, Tribunalul a constatat că decizia în litigiu era lipsită de motivare și cu privire la acest aspect.
198. În sfârșit, referitor la afirmația potrivit căreia Tribunalul ar fi săvârșit o eroare atunci când a apreciat nivelul de motivare necesar, este suficient să spunem că, la punctele 499-501 din hotărârea atacată, Tribunalul nu a constatat că motivarea era insuficientă pentru a corespunde cerințelor legale aplicabile deciziilor adoptate în temeiul articolului 108 alineatul (3) TFUE sau evaluărilor economice complexe. Acesta a constatat că decizia în litigiu nu conținea niciun fel de motivare cu privire la aspecte de o importanță decisivă.
199. Având în vedere cele de mai sus, considerăm că al șaselea motiv de recurs trebuie să fie respins ca fiind nefondat.
G.      Concluzii privind recursul și cheltuielile de judecată
200. Având în vedere toate aceste considerații nesfârșite, sugerăm Curții să respingă recursul în totalitate. În consecință, propunem Curții să oblige DLH la plata cheltuielilor de judecată efectuate de Ryanair și Condor aferente prezentului recurs, iar Republica Federală Germania și Comisia, la suportarea propriilor cheltuieli de judecată, în temeiul articolului 138 alineatul (1) și al articolului 140 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, aplicabile procedurii de recurs în conformitate cu articolul 184 alineatul (1) din acest regulament.
III. Concluzie
201. Propunem Curții să respingă recursul, să oblige Deutsche Lufthansa AG la plata cheltuielilor de judecată efectuate de Ryanair DAC și de Condor Flugdienst GmbH și să oblige Republica Federală Germania și Comisia să suporte propriile cheltuieli de judecată.
1      Limba originală: engleza.
2      Comunicarea Comisiei din 19 martie 2020 (JO 2020, C 91 I, p. 1), astfel cum a fost modificată la 3 aprilie 2020 (JO 2020, C 112 I, p. 1) și la 8 mai 2020 (JO 2020, C 164, p. 3). În mai 2022, Comisia a anunțat eliminarea progresivă a CT. Data de expirare pentru majoritatea instrumentelor prevăzute era 30 iunie 2022. Statele membre au fost însă autorizate să instituie măsuri de sprijin pentru investiții și solvabilitate până la 31 decembrie 2022 și, respectiv, până la 31 decembrie 2023. În plus, conversia și restructurarea instrumentelor de datorie, precum împrumuturile și garanțiile, în alte forme de ajutor, precum granturile directe, au fost posibile până la 30 iunie 2023.
3      DLH este societatea‑mamă aflată în fruntea grupului Lufthansa, care include printre altele companiile aeriene Lufthansa Passenger Airlines, Brussels Airlines SA/NV, Austrian Airlines AG, Swiss International Air Lines Ltd și Edelweiss Air AG.
4      Decizia C(2020) 4372 final a Comisiei din 25 iunie 2020 privind ajutorul de stat SA.57153 (2020/N) – Germania – COVID-19 – Ajutor în favoarea Lufthansa. Comunicări referitoare la această decizie au fost publicate la 20 noiembrie 2020 (JO 2020, C 397, p. 2). La 14 decembrie 2021, Comisia a adoptat Decizia C(2021) 9606 final, prin care a modificat decizia în litigiu (denumită în continuare „decizia de rectificare”).
5      Republica Federală Germania și Republica Franceză au intervenit în susținerea Comisiei în cauza T‑34/21.
6      T‑34/21 și T‑87/21, EU:T:2023:248, denumită în continuare „hotărârea atacată”.
7      A se vedea hotărârea atacată, punctele 504 și 505.
8      Articolul 107 alineatul (3) litera (b) TFUE permite Comisiei să autorizeze ajutoarele destinate să remedieze perturbări grave ale economiei unui stat membru.
9      Articolul 107 alineatul (2) litera (b) TFUE impune Comisiei să declare ajutoarele „destinate reparării pagubelor provocate de calamități naturale sau de alte evenimente extraordinare” ca fiind compatibile cu piața internă.
10      La fel ca în cazul crizei financiare din 2008; a se vedea Concluziile avocatului general Wahl prezentate în cauza Kotnik și alții (C‑526/14, EU:C:2016:102, punctul 56) și Hotărârea din 30 septembrie 2003, Freistaat Sachsen și alții/Comisia (C‑57/00 P și C‑61/00 P, EU:C:2003:510, punctele 97 și 98).
11      A se vedea CT, punctul 10.
12      Astfel, Comisia deține puterea de apreciere pentru a modifica, a schimba (sau chiar a abroga) orientările sale în orice moment și a le supune unui termen, în urma unei verificări și a unei consultări. De fapt, Comisia este obligată să asigure verificarea continuă a orientărilor sale în scopul de a identifica orice evoluție majoră neacoperită de aceste acte (a se vedea Hotărârea din 8 martie 2016, Grecia/Comisia, C‑431/14 P, EU:C:2016:145, punctul 71).
13      JO 2020, C 164, p. 3.
14      A se vedea CT, punctul 72. Aceste angajamente trebuiau să fie aplicate în conformitate cu Comunicarea Comisiei privind măsurile corective admisibile în temeiul Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului și în temeiul Regulamentului (CE) nr. 802/2004 al Comisiei (JO 2008, C 267, p. 1, denumită în continuare „Comunicarea privind măsurile corective”).
15      A se vedea printre altele Hotărârea din 19 iulie 2016, Kotnik și alții (C‑526/14, EU:C:2016:570, denumită în continuare „Hotărârea Kotnik”, punctele 38 și 39).
16      A se vedea printre altele Hotărârea din 11 septembrie 2008, Germania și alții/Kronofrance (C‑75/05 P și C‑80/05 P, EU:C:2008:482, punctul 65) și Hotărârea din 2 decembrie 2010, Holland Malt/Comisia (C‑464/09 P, EU:C:2010:733, punctul 47 și jurisprudența citată).
17      A se vedea Hotărârea din 8 martie 2016, Grecia/Comisia (C‑431/14 P, EU:C:2016:145, punctul 71).
18      A se vedea Hotărârea din 7 noiembrie 2024, Ryanair/Comisia (C‑588/22 P, EU:C:2024:935, denumită în continuare „Hotărârea Finnair II”, punctul 58 și jurisprudența citată).
19      A se vedea Hotărârea Kotnik, punctul 41, și Hotărârea din 31 ianuarie 2023, Comisia/Braesch și alții (C‑284/21 P, EU:C:2023:58, punctul 93).
20      A se vedea Hotărârea Kotnik, punctul 43.
21      A se vedea în acest sens Hotărârea din 31 ianuarie 2023, Comisia/Braesch și alții (C‑284/21 P, EU:C:2023:58, punctele 92 și 95).
22      A se vedea în acest sens Hotărârea Kotnik, punctul 44.
23      A se vedea Hotărârea Finnair II, punctul 59.
24      A se vedea prin analogie Hotărârea Kotnik, punctul 43.
25      A se vedea printre altele Hotărârea Kotnik, punctul 37.
26      Potrivit formulei bine cunoscute din Hotărârea din 11 iulie 1985, Remia și alții/Comisia (42/84, EU:C:1985:327, punctul 34), elaborată de Curte în contextul legislației Uniunii în domeniul concurenței și aplicată prin extindere în domeniul, printre altele, al ajutoarelor de stat. A se vedea Hotărârea din 26 septembrie 2002, Spania/Comisia (C‑351/98, EU:C:2002:530, punctul 74), și Hotărârea din 4 octombrie 2024, E. Breuninger/Comisia (C‑124/23 P, EU:C:2024:860, punctul 30).
27      A se vedea Hotărârea din 21 noiembrie 1991, Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, punctul 14).
28      A se vedea Hotărârea din 2 septembrie 2010, Comisia/Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, punctul 64).
29      A se vedea Hotărârea din 15 februarie 2005, Comisia/Tetra Laval (C‑12/03 P, EU:C:2005:87, punctul 39), în materie de concentrări economice, și, în domeniul ajutoarelor de stat, Hotărârea din 2 septembrie 2010, Comisia/Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, punctul 64), precum și Hotărârea din 20 septembrie 2018, Spania/Comisia (C‑114/17 P, EU:C:2018:753, punctul 104).
30      A se vedea, de exemplu, punctele 62 și 68 din CT.
31      Distincția dintre o aplicare a CT de tipul „bifați căsuța” și „apreciere generală” a fost făcută chiar de Comisie în cadrul ședinței.
32      A se vedea punctele 12 și 13 din prezentele concluzii.
33      Această definiție se referă la schemele de recapitalizare și măsurile individuale de recapitalizare ale statelor membre pentru întreprinderile nefinanciare în temeiul CT, care nu sunt vizate de secțiunea 3.1 din instrumentul respectiv; a se vedea punctul 46 din CT.
34      Și anume dintr‑o declarație din 19 martie 2020 a directorului financiar al societății DLH înseși (denumită în continuare „declarația din martie 2020”), precum și dintr‑un raport intitulat „Assessment of the Commission’s analysis of the proportionality of the aid to DLH” (evaluare a analizei efectuate de Comisie privind proporționalitatea ajutorului acordat societății DLH), din data de 21 ianuarie 2021, întocmit de Oxera (denumit în continuare „raportul Oxera I”) și dintr‑un un raport intitulat „Rating Action: Moody’s downgrades Lufthansa to Ba1, ratings placed on review for downgrade” („Rating: Moody’s scade ratingul Lufthansa la Ba1, rating plasat sub supraveghere pentru o posibilă retrogradare”), din data de 17 martie 2020, întocmit de Moody’s (denumit în continuare „raportul Moody’s”).
35      Tribunalul se referă la două scrisori, din 1 aprilie 2020 și din 3 aprilie 2020, adresate de Ryanair guvernului german și, respectiv, Comisiei.
36      A doua teză a considerentului (100) al deciziei în litigiu se referea la disponibilitatea în favoarea DLH a unor măsuri orizontale în Republica Federală Germania.
37      Fie prin obținerea de finanțare pe piețe în condiții abordabile, fie prin măsuri orizontale existente în statul membru în cauză pentru acoperirea nevoilor de lichidități, fie printr‑o combinație între cele două metode.
38      Potrivit punctului 54 din CT, „[p]entru a se asigura proporționalitatea ajutorului, cuantumul recapitalizării în contextul COVID-19 nu trebuie să depășească minimul necesar pentru a asigura viabilitatea beneficiarului și nu ar trebui să depășească ceea ce este necesar pentru a restabili structura capitalului beneficiarului la nivelul la care se situa acesta înaintea epidemiei de COVID-19, adică cel corespunzător situației la 31 decembrie 2019”.
39      DLH nu pare să pună sub semnul întrebării interpretarea obiectivului punctului 49 litera (c) din CT reținută de Tribunal (sau, în orice caz, nu demonstrează o astfel de afirmație) și nici Comisia nu face acest lucru.
40      A se vedea în acest sens Hotărârea din 22 iunie 2022, Ryanair/Comisia (Finnair II; COVID-19) (T‑657/20, EU:T:2022:390, denumită în continuare „Hotărârea Tribunalului Finnair II”, EU:T:2022:390, punctele 53 și 54). Recursul formulat împotriva acestei hotărâri a fost respins prin Hotărârea Finnair II.
41      În conformitate cu punctul 19 din CT, statele membre trebuie să demonstreze că măsurile de ajutor de stat notificate Comisiei în temeiul acestei comunicări sunt necesare, adecvate și proporționale pentru remedierea unei perturbări grave a economiei statului membru în cauză.
42      Trebuie observat că, în fața Tribunalului, Condor a contestat aprecierea DLH referitoare la posibilitatea de a găsi finanțare pe piețe ca parte a argumentului său întemeiat pe „analiza insuficientă și incompletă privind proporționalitatea ajutorului”. Atunci când a reorganizat argumentele invocate de Ryanair și de Condor, la punctul 71 din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a orientat după structura CT, separând analiza eligibilității DLH în temeiul punctului 49 litera (c) (punctele 112-138 din această hotărâre) de cea a cuantumului ajutorului în temeiul punctului 54 (punctele 150-217 din aceeași hotărâre).
43      Același lucru este valabil și pentru punctele 186-189 din hotărârea atacată, la care face referire Comisia. La aceste puncte, Tribunalul a afirmat că Comisia nu a săvârșit o eroare vădită de apreciere prin reținerea ratingului de credit BBB ca punct de referință, întrucât nu s‑a contestat faptul că un astfel de rating permite finanțarea în condiții abordabile. Spre deosebire de ceea ce pare să sugereze Comisia, aceasta nu a abordat problema, analizată la punctele 125-132 din hotărârea atacată, dacă DLH era în măsură să găsească finanțare pe piețe în condiții abordabile cel puțin pentru o parte importantă din nevoile sale, date fiind garanțiile pe care le putea oferi.
44      T‑628/20, EU:T:2021:285.
45      Subliniem că un raționament similar poate fi găsit la punctele 146 și 147 din hotărârea atacată, în care Tribunalul a respins un argument întemeiat pe o încălcare a punctului 53 din CT întemeindu‑se pe aceeași jurisprudență ca la punctul 49 din Hotărârea din 19 mai 2021, Ryanair/Comisia (Spania; Covid-19) (T‑628/20, EU:T:2021:285).
46      A se vedea punctul 49 din Hotărârea din 19 mai 2021, Ryanair/Comisia (Spania; Covid-19) (T‑628/20, EU:T:2021:285).
47      DLH face referire la punctul 53 din Hotărârea Tribunalului Finnair II, susținând că, la acest punct, Tribunalul a statuat că Finnair era eligibilă să primească un ajutor pentru recapitalizare, dat fiind că nu a reușit să obțină o finanțare pe piețe care i‑ar fi permis să își acopere toate nevoile de lichidități.
48      Finnair a încercat să obțină finanțare pe piețele de credit și a reușit să obțină o facilitate de credit și să negocieze o facilitate de vânzare și de preluare de leasing a avioanelor sale negrevate pentru a obține fonduri suplimentare (punctul 50 din Hotărârea Tribunalului Finnair II). În pofida acestor măsuri, s‑a preconizat că fondurile proprii ale întreprinderii s‑ar diminua considerabil în comparație cu situația care prevala înainte de pandemia de COVID‑19 (punctul 51 din Hotărârea Tribunalului Finnair II).
49      A se vedea Hotărârea din 2 septembrie 2021, Comisia/Tempus Energy și Tempus Energy Technology (C‑57/19 P, EU:C:2021:663, denumită în continuare „Hotărârea Tempus”).
50      Potrivit jurisprudenței Curții, legalitatea unei decizii de a nu ridica obiecții, luată la finalul procedurii de examinare preliminară, depinde de aspectul dacă aprecierea informațiilor și a elementelor de care dispunea Comisia ar fi trebuit să dea naștere în mod obiectiv unor îndoieli privind compatibilitatea măsurii notificate cu piața internă, având în vedere că astfel de îndoieli trebuie să determine deschiderea unei proceduri oficiale de investigare. A se vedea Hotărârea Tempus, punctul 38.
51      A se vedea Hotărârea Tempus, punctele 42 și 43, precum și jurisprudența citată.
52      A se vedea Hotărârea Tempus, punctul 45 și jurisprudența citată.
53      A se vedea nota de subsol 34 din prezentele concluzii.
54      Comisia nu contestă că a avut cunoștință de o astfel de declarație.
55      A se vedea punctul 124 din hotărârea atacată.
56      În mod similar, argumentele prin care DLH a urmărit să critice utilizarea datelor cuprinse în declarația din martie 2020 ca bază pentru un calcul prudent al garanțiilor de care dispunea DLH, ținând seama de contextul mediului de piață la momentul pandemiei, nu sunt de natură să priveze aceste date de pertinența lor.
57      A se vedea punctul 134 din hotărârea atacată. Trebuie observat că, în raționamentul Tribunalului, informațiile cuprinse în declarația din martie 2020 sunt cele care ar fi trebuit să determine Comisia să examineze posibilitatea ca DLH să acopere cel puțin o parte din nevoile sale de finanțare de pe piețe prin oferirea aeronavelor sale drept garanție. Raportul Oxera I și raportul Moody’s au fost destinate doar să verifice datele conținute în această declarație.
58      A se vedea punctul 132 a doua teză din hotărârea atacată. Trebuie menționat în această privință că termenul „evidence” constituie traducerea în limba engleză – în opinia noastră, inadecvată – a termenului „éléments” din versiunea franceză a hotărârii atacate. Expresia „tous les éléments pertinents” indică diferitele componente ale aprecierii pe care Comisia era obligată să o efectueze, iar nu probele pe care aceasta ar fi trebuit să se întemeieze.
59      A se vedea Hotărârea din 10 septembrie 2024, Comisia/Irlanda și alții (C‑465/20 P, EU:C:2024:724, punctul 247 și jurisprudența citată).
60      A se vedea punctele 123 și 125 din hotărârea atacată.
61      A se vedea punctele 125 și 132 din hotărârea atacată.
62      DLH face referire la răspunsul său din 8 iunie 2020 la întrebările adresate de Comisie la 19 mai 2020 (denumit în continuare „răspunsul din 8 iunie 2020”). Ea menționează totodată două elemente de probă prezentate în anexa A.2 la acest răspuns, și anume o prezentare a Deutsche Bank cu privire la lipsa opțiunilor de finanțare aflate la dispoziția DLH și o încercare nereușită de a strânge bani prin intermediul unui bilet la ordin. Aceste elemente de probă atestă, în opinia sa, dificultățile cu care s‑a confruntat atunci când a căutat finanțare în timpul pandemiei fără sprijin prealabil din partea statului.
63      Afirmația făcută de DLH potrivit căreia Comisia a „verificat dacă utilizarea aeronavelor drept garanție ar fi permis doar finanțarea cu o sumă foarte limitată, în special din cauză că tranzacțiile de finanțare prin utilizarea aeronavelor erau complet blocate, în măsura în care potențialii creditori ai DLH păreau să își fi încetat complet activitatea în urma epidemiei de COVID-19”, nu este în niciun fel demonstrată sau, cel puțin, nu suficient.
64      Reiese din răspunsul din 8 iunie 2020 că Comisia a solicitat, printre altele, societății DLH să explice motivele pentru care nu a fost în măsură să găsească finanțare pe piețe în condiții abordabile de la izbucnirea pandemiei de COVID-19 și să își susțină argumentele cu probe. Răspunsul DLH la această întrebare s‑a concentrat pe nevoile de finanțare ale DLH, în valoare totală de 9 miliarde de euro, și pe imposibilitatea de a obține totalitatea unei astfel de sume pe piețele de capital pentru împrumuturi. Mai mult, probele furnizate de DLH se refereau în principal la o finanțare negarantată.
65      A se vedea nota de subsol 58 din prezentele concluzii.
66      A se vedea punctul 132 din hotărârea atacată.
67      A se vedea punctul 124 din hotărârea atacată. Argumentele invocate de Comisie împotriva afirmației Tribunalului referitoare la importanța evaluării posibilității unei finanțări prin constituire de garanții se limitează la afirmații generale, care nu pot repune în discuție temeinicia acestei afirmații. În această privință, observăm că punctul 49 litera (c) din CT nu face distincție între finanțarea sub formă de împrumut de pe piață și finanțarea prin capital. Comisia însăși recunoaște că „o combinație adecvată între instrumente de datorie și de capitaluri proprii poate oferi în mod efectiv sprijinul global necesar unei întreprinderi”. Desigur, aceasta precizează imediat după aceea că „nu este nicidecum cert că componenta care constă în datorii (și a fortiori finanțarea sub formă de împrumut de pe piață cu garanție) poate sau ar trebui să reprezinte adesea o parte importantă din această finanțare globală” (a se vedea punctul 26 din memoriul în răspuns al Comisiei). Totuși, aceasta este tocmai examinarea pe care, potrivit Tribunalului, Comisia era obligată să o efectueze și nu a făcut‑o.
68      A se vedea și punctele 77 și 117 din hotărârea atacată.
69      A se vedea în acest sens Hotărârea din 28 noiembrie 2024, Hengshi Egypt Fiberglass Fabrics și Jushi Egypt for Fiberglass Industry/Comisia (C‑269/23 P și C‑272/23 P, EU:C:2024:984, punctul 126 și jurisprudența citată).
70      În această privință, observăm că Curtea a precizat, într‑adevăr, că o eroare vădită poate fi demonstrată prin intermediul unor elemente care lipsesc de plauzibilitate aprecierea faptelor reținută de Comisie în decizia sa, dar aceasta nu a redus nicidecum noțiunea largă de „eroare vădită de apreciere” la această ipoteză unică. A se vedea Hotărârea din 7 mai 2020, BTB Holding Investments and Duferco Participations Holding/Comisia (C‑148/19 P, EU:C:2020:354, punctul 72).
71      Desigur, identificarea faptelor relevante pentru o evaluare economică poate implica în sine exercitarea unei puteri de apreciere, după cum subliniază Comisia. Totuși, Tribunalul poate exercita un control semnificativ asupra temeiniciei evaluărilor Comisiei numai prin verificarea relevanței respective. Acesta este motivul pentru care, potrivit jurisprudenței citate la punctele 15-17 din prezentele concluzii, instanțele Uniunii sunt obligate să examineze relevanța faptelor menționate și completitudinea lor.
72      A se vedea printre altele Hotărârea Tempus, punctul 41.
73      A se vedea considerentul (6) și nota de subsol 6 din decizia în litigiu.
74      DLH invocă o interpretare eronată a observațiilor sale scrise în fața Tribunalului, în timp ce Comisia și Republica Federală Germania invocă o încălcare a dreptului lor la un proces echitabil.
75      DLH susține că atât ea însăși, cât și Comisia au contestat datele pe care s‑a întemeiat Tribunalul, în timp ce Comisia și Republica Federală Germania afirmă că nu au avut posibilitatea de a prezenta observații cu privire la acestea.
76      Potrivit jurisprudenței Curții, reiese din articolele 172, 174, 176 și 178 din Regulamentul de procedură al Curții, interpretate coroborat, că, prin memoriul în răspuns, nu se poate cere anularea hotărârii Curții pentru motive diferite și autonome de cele invocate în recurs, asemenea motive neputând fi invocate decât în cadrul unui recurs incident [a se vedea Hotărârea din 30 mai 2017, Safa Nicu Sepahan/Consiliul (C‑45/15 P, EU:C:2017:402, punctul 20), și Hotărârea din 3 septembrie 2020, Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland și alții/Comisia (C‑817/18 P, EU:C:2020:637, punctul 47)].
77      Prin urmare, Hotărârea din 2 decembrie 2009, Comisia/Irlanda și alții (C‑89/08 P, EU:C:2009:742, punctul 56), invocată de Comisie, nu este relevantă.
78      Toate aceste date figurau în anexele la observațiile scrise ale Ryanair și făceau parte din dosarul Tribunalului.
79      În pofida faptului că, după cum a observat Comisia, în observațiile scrise prezentate de Ryanair în fața Tribunalului nu s‑a făcut referire în mod specific la partea din raportul Oxera I menționată la punctul 119 din hotărârea atacată.
80      Majorarea remunerării poate fi realizată prin acordarea de acțiuni suplimentare statului sau prin alte mecanisme și ar trebui să corespundă unei creșteri de cel puțin 10 % a remunerării statului la patru ani de la data injecției de capital, dacă statul nu a vândut încă cel puțin 40 la sută din participația sa la capitalul propriu care rezultă din injecția respectivă, și la șase ani de la data injecției de capital, dacă statul nu a vândut încă integral participația sa.
81      PMA de la punctul 60 din CT corespunde prețului mediu al acțiunilor în cursul celor 15 de zile care precedă data cererii de injecție de capital. În cazul DLH, acest preț se ridica la 9,12 euro per acțiune. Măsura în cauză prevedea un preț de 2,56 euro per acțiune.
82      Acești factori sunt: (i) prețul foarte redus la care Republica Federală Germania a achiziționat acțiunile societății DLH; (ii) faptul că prezența statului ca acționar al DLH nu ar fi fost dorită de beneficiar; (iii) faptul că PT I și II erau însoțite de rate ale dobânzii în creștere; (iv) probabilitatea de conversie a unei părți a PT II în capital propriu ar fi crescut în timp, ceea ce ar fi condus la diluarea participațiilor existente în favoarea statului, și (v) angajamentele comportamentale, printre care interdicția de a plăti dividende, care ar fi rămas în vigoare până la rambursarea integrală a ajutorului.
83      A se vedea punctul 263 din hotărârea atacată.
84      După cum a admis DLH, Tribunalul a amintit în mod corect, la punctele 73-78 din hotărârea atacată, jurisprudența constantă privind larga putere de apreciere de care dispune Comisia atunci când efectuează evaluări economice complexe și, prin urmare, întinderea limitată a controlului exercitat de instanțele Uniunii asupra acestor evaluări.
85      A se vedea Hotărârea din 17 noiembrie 1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, punctul 12), și Hotărârea din 10 iulie 2025, Sánchez Romero Carvajal Jabugo (C‑322/24, EU:C:2025:556, punctul 35).
86      A se vedea Hotărârea din 6 octombrie 1982, Cilfit și alții (283/81, EU:C:1982:335, punctul 20), și Hotărârea din 3 septembrie 2024, Illumina și Grail/Comisia (C‑611/22 P și C‑625/22 P, EU:C:2024:677, punctul 127).
87      A se vedea Hotărârea din 3 octombrie 2013, Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Parlamentul și Consiliul (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punctul 50), și Hotărârea din 8 mai 2025, KG și WA (C‑236/24, EU:C:2025:321, punctul 21).
88      A se vedea Hotărârea din 12 octombrie 2023, Est Wind Power (C‑11/22, EU:C:2023:765, punctul 46).
89      A se vedea punctul 21 din prezentele concluzii.
90      În Hotărârea Finnair II, Curtea a statuat că „Tribunalul a aplicat în mod corect jurisprudența atunci când a examinat dacă Comisia a putut constata în mod întemeiat existența anumitor împrejurări excepționale […] care, într‑o situație concretă, îi pot permite să autorizeze o măsură de ajutor în temeiul articolului 107 alineatul (3) litera (b) TFUE chiar dacă această măsură nu îndeplinește toate cerințele Cadrului temporar”. O astfel de apreciere nu a fost efectuată în cauza de față.
91      Observăm că Republica Federală Germania nu a invocat împrejurări excepționale pentru neaplicarea CT.
92      A se vedea punctul 256 din hotărârea atacată.
93      Observăm de altfel că decizia în litigiu nu se întemeiază pe un astfel de motiv specific. În orice caz, potrivit CT, mecanismul de majorare treptată este considerat aplicabil chiar și în situațiile în care participarea statului la beneficiar, rezultată din injecția de capital, depășește nivelul achiziționat de Republica Federală Germania în prezenta cauză (a se vedea exemplul de la nota de subsol 49 din CT).
94      A se vedea și punctul 267 din hotărârea atacată.
95      A se vedea punctul 45 din CT.
96      A se vedea punctul 106 din prezentele concluzii.
97      După cum s‑a arătat, punctul 61 din CT impune o „creștere […] a remunerării statului” pentru a stimula beneficiarul să răscumpere capitalul injectat de stat. Punctul 62 din CT impune ca orice „mecanism alternativ” să aibă un „rezultat similar”, ceea ce implică, contrar celor susținute de DLH, faptul că o abatere de la punctul 61 trebuie în orice caz să asigure același efect de a face ca participarea publică să devină mai împovărătoare în timp.
98      Potrivit punctului 55 din CT, statele membre „trebuie să instituie un mecanism de stimulare progresivă a răscumpărării”, iar punctul 58 din CT prevede că „măsurile de recapitalizare […] trebuie să conțină stimulente adecvate pentru ca întreprinderile să răscumpere recapitalizarea în contextul COVID-19 și să caute capital alternativ atunci când condițiile de piață o permit, solicitând o remunerație suficient de mare pentru recapitalizare”. Aceste dispoziții conțin, în opinia noastră, o trimitere clară la stimulentele care trebuie să funcționeze ex post. Punctul 59 din CT nu este decât o parafrază a punctului 62.
99      A se vedea Hotărârea din 1 octombrie 2014, Consiliul/Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, punctul 16), și Hotărârea din 9 decembrie 2020, Groupe Canal +/Comisia (C‑132/19 P, EU:C:2020:1007, punctul 68).
100      A se vedea Hotărârea din 18 decembrie 2008, Les Éditions Albert René/OAPI (C‑16/06 P, EU:C:2008:739, punctul 80), și Hotărârea din 4 octombrie 2024, García Fernández și alții/Comisia și SRB (C‑541/22 P, EU:C:2024:820, punctul 211).
101      A se vedea în acest sens Hotărârea din 25 iunie 2020, SatCen/KF (C‑14/19 P, EU:C:2020:492, punctul 105 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 3 iulie 2025, Glonatech/REA (C‑114/24 P, EU:C:2025:520, punctul 108).
102      DLH – susținută de Republica Federală Germania – afirmă că un mecanism de majorare treptată, astfel cum este avut în vedere la punctul 61 din CT, ar fi fost incompatibil cu legea germană privind societățile pe acțiuni și cu dreptul derivat al Uniunii în ceea ce privește participarea la capital a statului german. Aceste presupuse constrângeri juridice nu au fost invocate în fața Tribunalului, constituind, așadar, noi afirmații de fapt, inadmisibile în actuala etapă a procedurii. Mai mult, DLH și Republica Federală Germania fac referire doar la eventuale incompatibilități, fără a demonstra cum sau de ce acestea s‑ar opune unui mecanism de majorare treptată.
103      Punctul 68 din CT conține dispoziții similare cu cele de la punctele 61 și 62 din instrumentul respectiv în ceea ce privește instrumentele de capital hibride după conversia lor în capitaluri proprii.
104      La punctul 265 din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a întemeiat de asemenea pe aceleași motive expuse la punctele 252-257 din această hotărâre, referitoare la participarea la capital.
105      Punctul 70 din CT prevede că, „[a]vând în vedere că natura instrumentelor hibride variază în mod semnificativ, Comisia nu oferă orientări pentru toate tipurile de instrumente. În orice caz, instrumentele hibride trebuie să respecte principiile menționate mai sus, cu o remunerare care să reflecte riscul asociat instrumentelor specifice”.
106      Conversia PT II‑A era posibilă doar în cazul unei oferte de preluare sau al unei preluări a controlului (secțiunea 2.10.1.3.1 din decizia în litigiu).
107      În funcție de evenimentul declanșator (10 %, dacă există o exercitare a dreptului de conversie în scopul protejării statului împotriva diluării, și 5,25 %, dacă exercitarea dreptului de conversie este determinată de neplată, secțiunea 2.10.1.3.2 din decizia în litigiu).
108      Tribunalul a observat că prețul stabilit pentru PT II‑A nu avea nicio legătură cu metodologia prevăzută la punctul 67 din CT și că, spre deosebire de prețul pentru PT II‑B, TERP nu coincide cu prețul real al pieței al acțiunilor la momentul conversiei
109      A se vedea punctele 277-279 din hotărârea atacată.
110      A se vedea punctul 283 din hotărârea atacată.
111      Observăm în treacăt că terminologia utilizată în considerentul (158) al deciziei în litigiu pare a fi prea puțin compatibilă cu o „undă verde” pentru utilizarea unei metodologii alternative de remunerare în temeiul punctului 59 din CT.
112      Cel puțin în cursul procedurii scrise.
113      Această constatare nu a fost contestată în fața Curții.
114      Astfel cum s‑a arătat și după cum a observat în mod corect DLH, atunci când este instituit un mecanism alternativ valid, Comisia nu este obligată să demonstreze existența unor circumstanțe excepționale care ar justifica înlăturarea CT și revenirea la o evaluare directă în temeiul tratatului.
115      În această privință, observăm că Republica Federală Germania s‑a angajat să solicite autorizarea Comisiei în cazul în care prețul de conversie depășește prețul care ar fi obținut prin utilizarea metodologiei care constă în TERP la momentul conversiei minus 5 %, ceea ce sugerează că, de fapt, calcularea TERP era posibilă.
116      Mai precis, atunci când, așa cum a făcut în considerentul (158) al deciziei în litigiu, Comisia a recunoscut posibila nerespectare a normelor aplicabile. Observăm că prezenta cauză diferă de cea în care a fost pronunțată Hotărârea din 28 septembrie 2023, Ryanair/Comisia (C‑320/21 P, EU:C:2023:712, punctele 63 și 64), în care Curtea a statuat că Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept atunci când a admis că Comisia se putea întemeia pe angajamentul asumat de autoritățile suedeze de a prezenta Comisiei metoda de calcul detaliată care urma să fie utilizată pentru cuantificarea ex post a pagubei suferite de beneficiar. În această cauză, Tribunalul a concluzionat că decizia Comisiei conținea o expunere suficient de precisă a metodei de calcul al pagubei respective în sensul articolului 107 alineatul (2) litera (b) TFUE, astfel cum a fost interpretat de Curte, și a respins, prin urmare, afirmația Ryanair potrivit căreia Tribunalul și‑a neglijat obligația de a aprecia compatibilitatea măsurii în cauză cu piața internă.
117      A se vedea și notele de subsol 36 și 40 din decizia în litigiu.
118      A se vedea punctul 284 din hotărârea atacată.
119      Nouă aeroporturi coordonate [adică aeroporturi cu nivel ridicat de congestionare; a se vedea considerentul (181) al deciziei în litigiu], și anume cele din Berlin Tegel, Bruxelles, Düsseldorf, Frankfurt, Hamburg, München, Palma de Mallorca, Stuttgart și Viena, plus, în decizia rectificativă, aeroportul din Hanovra.
120      A se vedea considerentul (179) al deciziei în litigiu. După cum a amintit Tribunalul, Comisia a luat în considerare și numărul de aeronave care își au baza pe unele dintre aeroporturile relevante operate de grupul menționat și de concurenții săi (a se vedea punctul 373 din hotărârea atacată).
121      A se vedea punctele 376-382.
122      La punctul 368 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat că noțiunea de PPS în sensul punctului 72 din CT trebuie să fie considerată ca fiind în esență echivalentă celei de poziție dominantă din dreptul concurenței. La punctele 383 și 384, acesta s‑a întemeiat, prin analogie, pe jurisprudența referitoare la aprecierea unei poziții dominante.
123      Punctul 386 din hotărârea atacată.
124      La punctele 378-382 din hotărârea atacată, Tribunalul a observat că criteriile aplicate în decizia în litigiu erau legate în principal de capacitatea aeroportuară și că, întrucât a definit piețele relevante ca fiind piețele serviciilor de transport aerian de pasageri, Comisia nu putea ignora factorii care privesc în mod direct furnizarea acestor servicii, și anume frecvențele zborurilor și locurile oferite.
125      Punctul 17 din prezentele concluzii.
126      Punctul 89 din prezentele concluzii.
127      A se vedea punctul 379 din hotărârea atacată, in fine.
128      A se vedea punctul 394 din hotărârea atacată.
129      A se vedea punctul 380 din hotărârea atacată. A se vedea și punctele 392 și 393 din această hotărâre.
130      Regulamentul (CEE) al Consiliului din 18 ianuarie 1993 privind normele comune de alocare a sloturilor orare pe aeroporturile comunitare (JO 1993, L 14, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 2, p. 204), modificat prin Regulamentul (CE) nr. 894/2002 al Parlamentului European și al Consiliului din 27 mai 2002, Regulamentul (CE) nr. 1554/2003 al Parlamentului European și al Consiliului din 22 iulie 2003, Regulamentul (CE) nr. 793/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 21 aprilie 2004, Regulamentul (CE) nr. 545/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 iunie 2009 și Regulamentul (UE) 2020/459 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 martie 2020.
131      A se vedea articolul 2 litera (a) din Regulamentul nr. 95/93.
132      Regulamentul nr. 95/93, articolul 10 alineatul (2). Argumentul invocat de Comisie potrivit căruia acest factor are o importanță redusă în cazul aeroportului aglomerat în care s‑ar putea considera că DLH dispune de putere de piață necesită o apreciere a situației de fapt pe care numai Tribunalul are competența să o facă.
133      A se vedea Hotărârea din 20 octombrie 2021, Polskie Linie Lotnicze „LOT”/Comisia (T‑240/18, EU:T:2021:723, punctul 57), și Hotărârea din 20 octombrie 2021, Polskie Linie Lotnicze „LOT”/Comisia (T‑296/18, EU:T:2021:724, punctul 80), la care fac referire DLH și Comisia.
134      A se vedea punctul 319 din hotărârea atacată, în care Tribunalul a citat Hotărârea din 20 octombrie 2021, Polskie Linie Lotnicze „LOT”/Comisia (T‑240/18, EU:T:2021:723, punctul 57), și Hotărârea din 20 octombrie 2021, Polskie Linie Lotnicze „LOT”/Comisia (T‑296/18, EU:T:2021:724, punctul 80). Paralela făcută de Tribunal s‑a întemeiat pe faptul că fondurile puse la dispoziția DLH nu erau alocate unor rute specifice și puteau fi utilizate pentru operarea oricărei rute O & D de pe un aeroport.
135      Între 40 și 50 % pentru aeroportul din Düsseldorf (50-60 %-55-65 % în timpul orelor de vârf) și între 35 și 45 % (50-60 % în timpul orelor de vârf) pentru aeroportul din Viena. Cifrele priveau sezonul de vară 2019 al IATA (punctul 397 din hotărârea atacată).
136      A se vedea punctele 396-401 din hotărârea atacată pentru aeroportul din Düsseldorf și punctele 403-407 pentru aeroportul din Viena.
137      Tribunalul a constatat că cifrele referitoare la aeroporturile din Düsseldorf și Viena, prevăzute în decizia în litigiu, erau în esență comparabile sau chiar le depășeau pe cele care caracterizau situația concurențială pe aeroporturile din Frankfurt și München în sezonul de iarnă 2019/2020 al IATA, pentru care Comisia a concluzionat că grupul Lufthansa deținea o PPS (a se vedea punctele 402 și 409 din hotărârea atacată).
138      A se vedea punctul 411 din hotărârea atacată.
139      A se vedea punctul 394 din hotărârea atacată.
140      A se vedea Hotărârea din 3 iulie 1991, AKZO/Comisia (C‑62/86, EU:C:1991:286, punctul 60), și Hotărârea din 14 februarie 1978, United Brands și United Brands Continentaal/Comisia (27/76, EU:C:1978:22, punctele 107-113).
141      Prin urmare, referirile DLH la jurisprudența și la practica decizională în materie de poziție dominantă trebuie să fie respinse ca fiind lipsite de relevanță.
142      A se vedea punctele 401 și 402, precum și 408 și 409 din hotărârea atacată.
143      Considerentul (70) al deciziei în litigiu.
144      Considerentul (231) al deciziei în litigiu.
145      Considerentele (72) și (231) ale deciziei în litigiu.
146      Hotărârea atacată, punctul 479. Tribunalul a stabilit cinci motive pentru care analiza Comisiei era incompletă/lacunară: (i) ponderea de câteva ori mai mare a grupului LH în raport cu cea a celor mai apropiați concurenți ai săi; (ii) nu a existat o analiză a aspectului dacă apariția unor operatori nou‑veniți și excluderea concurenților care au deja o bază „ar avea drept consecință fragmentarea suplimentară a concurenței pe aceste aeroporturi”; (iii) excluderea din prima etapă a procedurii a operatorilor de transport care au o bază i‑a făcut de facto neeligibili, în această primă etapă, pe concurenții cei mai apropiați de grupul Lufthansa; (iv) concurenții care dispun deja de o bază pe cele două aeroporturi ar fi suportat – spre deosebire de operatorii nou‑veniți – costuri mai mici în urma achiziționării de sloturi și „ar putea fi într‑o poziție mai bună pentru a achiziționa portofoliul de sloturi în cauză și pentru a crește presiunea concurențială”; (v) eligibilitatea operatorilor de transport care au o bază depindea de eșecul primei etape și, prin urmare, rămânea incertă (a se vedea punctele 473-477 din hotărârea atacată).
147      Hotărârea din 13 mai 2015, Niki Luftfahrt/Comisia (T‑162/10, EU:T:2015:283, punctul 295), în care Tribunalul a statuat, în contextul controlului concentrărilor, că „împrejurarea că alte angajamente ar fi putut de asemenea să fie acceptate, chiar că ar fi fost mai favorabile pentru concurență, nu poate conduce la anularea deciziei menționate în măsura în care Comisia putea în mod rezonabil să concluzioneze că angajamentele reluate în decizie permiteau disiparea îndoielilor serioase”. Raționamentul menționat este într‑adevăr prezent în jurisprudența Tribunalului în materie de concentrări și chiar de mai mult timp [a se vedea, de exemplu, Hotărârea din 4 iulie 2006, easyJet/Comisia (T‑177/04, EU:T:2006:187, punctul 128), și Hotărârea din 13 noiembrie 2024, Iliad Italia/Comisia (T‑692/20, EU:T:2024:825, punctul 59)]. Totuși, acesta nu a fost niciodată aprobat în mod clar de Curte. În orice caz, după cum vom demonstra în continuare, considerăm că Tribunalul nu și‑a contrazis propria jurisprudență.
148      A se vedea hotărârea atacată, punctele 422 și 423.
149      A se vedea punctele 17 și 21 din prezentele concluzii.
150      A se vedea considerațiile introductive ale Tribunalului, detaliate la punctele 415-423 din hotărârea atacată.
151      Potrivit punctului 12 din Comunicarea privind măsurile corective, Comisia trebuie să examineze „toți factorii relevanți legați de măsura corectivă”, îndeosebi „tipul, amploarea și anvergura […], folosind ca termeni de referință structura și caracteristicile distinctive ale pieței pe care apar problemele de concurență, inclusiv poziția părților și a altor actori de pe piață”. Deși Tribunalul nu a menționat în mod explicit Comunicarea Comisiei privind măsurile corective la punctele 478 și 479 din hotărârea atacată, acesta a făcut referire în mod clar la punctul 12 din această comunicare, al cărui conținut este reprodus la punctul 418.
152      A se vedea punctele 478 și 479 din hotărârea atacată. Deși la punctele respective Tribunalul nu a menționat în mod explicit Comunicarea Comisiei privind măsurile corective, acesta a făcut referire în mod clar la punctul 12 din această comunicare, al cărui conținut este reprodus în considerațiile introductive la punctul 418 din hotărârea menționată.
153      A se vedea nota de subsol 146 din prezentele concluzii.
154      A se vedea punctul 474 din hotărârea atacată.
155      A se vedea punctul 421 din hotărârea atacată.
156      În consecință, nu se poate constata nicio contradicție cu Hotărârea din 13 mai 2015, Niki Luftfahrt/Comisia (T‑162/10, EU:T:2015:283, punctul 295).
157      Considerentele (190) și (197) ale deciziei în litigiu.
158      Potrivit punctului 474, „[…] preferința acordată operatorilor nou‑veniți ar avea ca efect intrarea pe piață a unui concurent nou, a cărui poziție ar fi comparabilă cu cea a concurenților care au deja o bază pe aceste aeroporturi, ca urmare a mărimii portofoliului de sloturi orare și a numărului de aeronave a căror bază va trebui să o stabilească pe aceste aeroporturi, și anume patru, cu precizarea că numărul de aeronave ale concurenților care au deja o bază pe aceste aeroporturi este cuprins între doi și zece”.
159      În această privință, observăm că excluderea din prima etapă a procedurii a concurenților stabiliți ar putea reduce în mod semnificativ șansele ca cesiunea să aibă loc efectiv, făcând angajamentul potențial incompatibil cu punctul 10 (gradul de certitudine suficient că va fi posibilă punerea în aplicare a cesiunii) și cu punctul 47 (capacitatea unei activități de a atrage un cumpărător adecvat) din Comunicarea privind măsurile corective.
160      A se vedea nota de subsol 76 din prezentele concluzii.
161      A se vedea prin analogie Hotărârea din 16 martie 2023, American Airlines/Comisia (C‑127/21 P, EU:C:2023:209, punctele 79 și 87).
162      A se vedea prin analogie Hotărârea din 16 martie 2023, American Airlines/Comisia (C‑127/21 P, EU:C:2023:209, punctele 93 și 95).
163      A se vedea Hotărârea din 11 septembrie 2025, Austria/Comisia (Centrala nucleară Paks II) (C‑59/23 P, EU:C:2025:686, punctul 101 și jurisprudența citată).
164      A se vedea Hotărârea din 23 noiembrie 2023, Ryanair/Comisia (C‑210/21 P, EU:C:2023:908, punctul 106 și jurisprudența citată).
165      A se vedea în special Hotărârea din 23 ianuarie 2025, Neos/Ryanair și Comisia (C‑490/23 P, EU:C:2025:32, punctele 58 și 59), referitoare la obligația Comisiei de a justifica lipsa unei examinări exprese a compatibilității unei măsuri de ajutor în raport cu anumite dispoziții sau cu anumite principii ale dreptului Uniunii, altele decât normele privind ajutoarele de stat. În legătură cu specificitatea acestei hotărâri, a se vedea Concluziile avocatei generale Medina prezentate în cauza Austria/Comisia (Centrala nucleară Paks II) (C‑59/23 P, EU:C:2025:125, nota de subsol 66).
166      A se vedea Concluziile avocatului general Pitruzzella prezentate în cauza Ryanair/Comisia (C‑320/21 P, EU:C:2023:54, punctul 98).
167      A se vedea punctele 207, 293, 431 și 459 din hotărârea atacată.
168      A se vedea punctul 498 din hotărârea atacată.
169      A se vedea punctele 498 și 500 din hotărârea atacată.
170      A se vedea punctul 9 din Comunicarea privind măsurile corective și jurisprudența citată în notele de subsol 161 și 162.
171      Potrivit articolului 8b a doua și a treia teză din Regulamentul nr. 95/93, „[p]rezentul regulament nu aduce atingere competențelor autorităților publice de a solicita transferul sloturilor între operatorii de transport aerian și de a indica modalitatea de alocare a acestora în temeiul dreptului intern privind concurența sau al articolelor 81 sau 82 din tratat sau al Regulamentului (CEE) nr. 4064/89 al Consiliului din 21 decembrie 1989 privind controlul concentrărilor între întreprinderi. Transferurile menționate pot să aibă loc doar fără compensații financiare”.
172      Potrivit articolului 8a alineatul (1) litera (b) punctul (iii) din Regulamentul nr. 95/93, „Sloturile pot fi […] transferate […] în cazul unei preluări totale sau parțiale, când sloturile sunt legate direct de operatorul de transport aerian preluat”.