62002CC0288_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Euroopan yhteisöjen komissio moittii Helleenien tasavaltaa nyt esillä olevassa asiassa siitä, ettei se ole noudattanut palvelujen tarjoamisen vapauden periaatteen soveltamisesta meriliikenteeseen jäsenvaltioissa (meriliikenteen kabotaasi) 7 päivänä joulukuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3577/92 (jäljempänä asetus N:o 3577/92 tai vain asetus) 1, 3 ja 6 artiklan mukaisia velvollisuuksiaan.(2)
I Sovellettavat säännökset
Yhteisön lainsäädäntö
2. Neuvosto antoi asetuksen N:o 3577/92 poistaakseen rajoituksia, jotka koskevat meriliikenteen palvelujen tarjoamista jäsenvaltioissa (kolmas perustelukappale), ja tämän asetuksen 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tammikuun 1 päivästä 1993 lähtien meriliikenteen palvelujen tarjoamisen vapautta jäsenvaltiossa (meriliikenteen kabotaasi) sovelletaan yhteisön laivanvarustajiin, jotka harjoittavat liikennettä jäsenvaltiossa rekisteröidyillä ja jäsenvaltion lipun alla purjehtivilla aluksilla, jos nämä täyttävät kaikki kyseisessä jäsenvaltiossa kabotaasiliikenteelle asetetut edellytykset – – .”
3. Asetuksen 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan
”1. ’meriliikenteen palveluilla jäsenvaltiossa (meriliikenteen kabotaasi)’ palveluja, joita tavallisesti tarjotaan korvausta vastaan ja jotka käsittävät:
a) mannerkabotaasin: matkustaja‑ tai tavaraliikenne meritse sellaisten satamien välillä, jotka sijaitsevat yhden ja saman jäsenvaltion mantereella tai sen pääasiallisella alueella, saarilla poikkeamatta,
– –
c) saarikabotaasin: matkustaja‑ tai tavaraliikenne meritse:
– yhden ja saman jäsenvaltion mantereella ja yhdellä tai useammalla saarella sijaitsevien satamien välillä,
– yhden ja saman jäsenvaltion saarilla sijaitsevien satamien välillä.
Ceutaa ja Melillaa kohdellaan samoin kuin saarisatamia.”
4. Asetuksen 3 artiklassa säädetään lisäksi seuraavaa:
”1. Kaikista mannerkabotaasia ja risteilyliikennettä harjoittavien alusten miehistöön liittyvistä kysymyksistä vastaa se valtio, jossa alus on rekisteröity (lippuvaltio), mutta bruttovetoisuudeltaan alle 650 tonnin aluksiin voidaan soveltaa vastaanottavan valtion edellytyksiä.
2. Kaikista saarikabotaasia harjoittavien alusten miehistöön liittyvistä kysymyksistä vastaa se valtio, jossa alus harjoittaa meriliikennettä (vastaanottava valtio).
– – ”
5. Asetuksen 6 artiklassa, jonka tarkoituksena on lieventää niitä huomattavia ponnisteluja, joihin tiettyjen yhteisön talouksien oli pystyttävä toteuttaakseen palvelujen tarjoamisen vapauden meriliikenteessä (kahdeksas perustelukappale), säädetään eteläisten jäsenvaltioiden kabotaasimarkkinoiden asteittaisesta avaamisesta. Tuossa artiklassa säädetään nimittäin seuraavaa:
”1. Kuitenkaan seuraaviin meriliikenteen palveluihin, joita harjoitetaan Välimerellä ja Espanjan, Portugalin ja Ranskan rannikolla, ei väliaikaisesti sovelleta tätä asetusta:
– risteilypalvelut 1 päivään tammikuuta 1995 asti,
– strategisten tuotteiden (öljy, öljytuotteet ja juomavesi) kuljettaminen 1 päivään tammikuuta 1997 asti,
– bruttovetoisuudeltaan alle 650 tonnin aluksilla harjoitettava liikenne 1 päivään tammikuuta 1998 asti,
– säännöllinen matkustaja‑ ja lauttaliikenne 1 päivään tammikuuta 1999 asti.
2. Saarikabotaasiin Välimerellä ja kabotaasiin Kanarian, Azorien ja Madeiran saaristoissa, Ceutassa ja Melillassa, Ranskan Atlantin rannikolla sijaitsevilla saarilla ja Ranskan merentakaisilla alueilla ei kuitenkaan väliaikaisesti sovelleta tätä asetusta 1 päivään tammikuuta 1999 asti.
3. Sosiaalis-taloudellisen yhteenkuuluvuuden vuoksi 2 kohdassa tarkoitettua poikkeusta pidennetään Kreikan osalta 1 päivään tammikuuta 2004 asti säännöllisen matkustaja‑ ja lauttaliikenteen sekä bruttovetoisuudeltaan alle 650 tonnin aluksilla harjoitetun liikenteen osalta.”(3)
Kansallinen lainsäädäntö
6. Kreikan julkisoikeudellisen merilain (jäljempänä KDND)(4) 165 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1. Oikeus kuljettaa matkustajia kreikkalaisten satamien välillä, mukaan lukien oikeus kuljettaa kreikkalaisten satamien välillä ulkomaan satamista peräisin olevia tai niihin matkalla olevia matkustajia, jos heillä on kauttakulkulippu, kuuluu kreikkalaisille linja-aluksille tämän kappaleen säännösten mukaisesti.
– –
6. Oikeus ottaa kreikkalaisissa satamissa matkustajia muihin kreikkalaisiin satamiin suuntautuville risteilyille kuuluu kreikkalaisille matkustaja-aluksille. Näin on myös silloin, kun risteily jatkuu ulkomaan satamiin, jos määränpäänä oleva maihinnoususatama on kreikkalainen satama. Ulkomaan lipun alla purjehtivien matkustaja-alusten matkustajien alukseen nousuun, risteilyyn ja maihinnousuun voidaan antaa lupa presidentin asetuksella tätä varten säädettyjen edellytysten täyttyessä. Turistialuksista (jahdit ja pienet huvialukset) säädetään erikseen.
Oikeus saarille poikkeamatta risteillä Kreikan mannersatamien välillä on matkustaja-aluksilla, joiden bruttovetoisuus on yli 650 tonnia, jotka on rekisteröity muiden Euroopan unionin jäsenvaltioiden rekistereihin ja jotka purjehtivat näiden valtioiden lipun alla, kuitenkin edellyttäen, että kyseiset alukset täyttävät kabotaasipalvelujen tarjoamisedellytykset näissä valtioissa.”(5)
7. Nyt esillä olevan asian kannalta on merkitystä Ypourgeio Emporikis Naftiliasin (kauppamerenkulkuministeriö) vuonna 1998 antamilla, satamaviranomaisille osoitetuilla kolmella hallinnollisella soveltamisohjeella.
8. Näistä ensimmäinen on 4.8.1998 päivätty hallinnollinen soveltamisohje nro 1151.65/1/98, jonka otsikko on ”yhteisön lipun alla purjehtivien, meriliikenteen kabotaasia harjoittavien rahtialusten ja tankkereiden toiminta”. Tuossa soveltamisohjeessa muistutetaan heti aluksi, että asetus N:o 3577/92 on Kreikan lainsäädännön keskeinen osa ja sitä on sovellettava säännösten ollessa ristiriidassa keskenään. Peloponnesoksen satamat mainitaan siinä saarisatamina (2.1.1 §). Tuossa soveltamisohjeessa määrätään lopuksi, että toimijan, joka käyttää toiseen rekisteriin tai kansainväliseen rekisteriin merkittyjä aluksia, on, voidakseen harjoittaa kabotaasia Kreikan vesillä, velvollisuus näyttää toteen se, että kyseisellä aluksella saadaan harjoittaa liikennettä lippuvaltiossa (2.1.2 §).
9. Tämän jälkeen annetun soveltamisohjeen nro 1151.65/2/98, joka on päivätty 18.12.1998, jonka otsikko on ”Kreikan vesillä turistimatkoja (risteilyjä) tekevien, yhteisön lipun alla purjehtivien matkustaja‑, turisti‑ ja risteilyalusten toiminta” ja jossa vahvistetaan ensimmäisen soveltamisohjeen Peloponnesosta koskevat määräykset, 2.4.1 §:ssä määrätään seuraavaa:
”Kreikan lainsäädäntöä sovelletaan vastaanottavan valtion lainsäädäntönä yleisesti niiden yhteisön matkustaja‑ turisti‑ ja risteilyalusten miehistöön, joilla on oikeus risteillä kotimaisten mannersatamien ja saarien tai saarisatamien välillä, kun taas lippuvaltion lainsäädäntöä sovelletaan mannersatamien välillä tapahtuvaan risteilyyn.”(6)
10. Soveltamisohjeessa nro 2311.10/10/98, joka on päivätty 21.12.1998 ja jonka otsikko on ”meriliikenteen kabotaasia harjoittavien, yhteisön lipun alla purjehtivien rahti‑, tankkeri‑ ja risteilyalusten miehistö”, määrätään lopuksi, että kansallisten viranomaisten on laivanvarustajan pyynnöstä annettava mittaustodistus kantokykyä koskevien kansallisten säännösten mukaisesti ja Kreikan satamaviranomaisten on tämän todistuksen perusteella laskettava tarvittavan miehistön määrä.
11. On vielä muistutettava, että saattaakseen Kreikan lainsäädännön asetuksen N:o 3577/92 mukaiseksi, Kreikka on antanut presidentin asetuksen 344/2003 (FEK 314 A, 31.12.03; jäljempänä asetus 344/2003), jolla muutetaan KDND:n eri säännöksiä, muun muassa edellä esiteltyä 165 §:ää.
II Tosiseikat ja oikeudenkäynti
12. Sen jälkeen kun komissio oli pyytänyt Kreikan viranomaisilta selvitystä siitä, missä vaiheessa asetuksen N:o 3577/92 voimaansaattaminen oli 1.1.1999 jälkeen, se lähetti 3.5.2000 Helleenien tasavallalle virallisen huomautuskirjeen, jossa kuvattiin Kreikan kansallisen lainsäädännön yhteensoveltumattomuutta kyseisen asetuksen säännösten kanssa.
13. Tätä kirjettä seurasi 18.7.2001 perusteltu lausunto.
14. Koska komissio ei ollut tyytyväinen Helleenien tasavallan antamiin vastauksiin ja selvityksiin, se vaati 9.8.2002 jätetyssä kanteessaan yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että
”Helleenien tasavalta ei ole noudattanut asetuksen (ETY) N:o 3577/92 1, 3 ja 6 artiklan mukaisia velvollisuuksiaan, koska se on nimenomaisesti säätänyt, että ainoastaan kreikkalaisilla matkustaja-aluksilla on oikeus kuljettaa matkustajia Kreikan mannersatamien välillä ja että ainoastaan kreikkalaisilla matkustaja-aluksilla on oikeus risteillä Kreikan saarten välillä bruttovetoisuudeltaan yli 650 tonnin matkustaja-aluksilla,
– koska se edellyttää, että toiseen rekisteriin tai kansainväliseen rekisteriin merkittyjen yhteisön alusten on esitettävä lippuvaltion viranomaisen antama todistus siitä, että aluksella on lupa tarjota kabotaasipalveluja,
– koska se pitää Peloponnesosta saarena,
– koska se soveltaa tankkeri‑, rahti‑, matkustaja‑ ja turistialuksiin sekä yhteisön risteilyaluksiin, jotka harjoittavat meriliikenteen kabotaasia, vastaanottavana maana omia kansallisia, miehistöä koskevia sääntöjään ja velvoittaa laivanvarustajat esittämään kauppamerenkulkuhallitukselle (DEEP) aluksen kokonaiskantokyvyn määrittämistä koskevan hakemuksen mahdollistaakseen sen, että Kreikan viranomaiset voisivat arvioida miehistön koostumusta”.
15. Komissio on kirjallisen menettelyn kuluessa Helleenien hallituksen antamien tiettyjen selitysten vuoksi luopunut neljännen kanneperusteen toisesta osasta.
16. Komissio on 25.3.2004 yhteisöjen tuomioistuimessa toimitetussa istunnossa todennut, että koska Helleenien tasavalta oli antanut asetuksen 344/2003, komissio luopuisi myös ensimmäisestä kanneperusteestaan. Komissio täsmensi lisäksi tuossa vaiheessa, että neljännen kanneperusteen ensimmäisessä osassa Helleenien tasavaltaa moititaan siitä, että se vastaanottavana valtiona soveltaa miehistöä koskevaa kansallista lainsäädäntöään vain bruttovetoisuudeltaan yli 650 tonnin yhteisön risteilyaluksiin, jotka risteilevät saarille.
17. Näiden komission täsmennysten jälkeen yhteisöjen tuomioistuinta pyydetään kuitenkin arvioimaan toisen ja kolmannen kanneperusteen sekä neljännen kanneperusteen ensimmäisen osan perusteltavuutta.
III Oikeudellinen arviointi
Toinen kanneperuste
18. Komissio moittii Helleenien tasavaltaa toisessa kanneperusteessaan siitä, että se vaatii lainvastaisesti, että toimijoiden, jotka käyttävät toisiin rekistereihin tai toisen jäsenvaltion kansainvälisiin rekistereihin merkittyjä aluksia ja jotka aikovat tarjota kabotaasipalveluja Kreikan vesillä, on esitettävä todistus, josta ilmenee, että nämä alukset on lippuvaltiossa hyväksytty kabotaasiliikenteeseen.
19. Tältä osin muistutan heti aluksi, että asetuksen N:o 3577/92 1 artiklan mukaan meriliikenteen palvelujen tarjoamisen vapauteen voivat vedota ainoastaan sellaisia aluksia käyttävät yhteisön varustamot, jotka on rekisteröity jossakin jäsenvaltiossa ja jotka purjehtivat tämän jäsenvaltion lipun alla ja jotka ”täyttävät kaikki kyseisessä jäsenvaltiossa kabotaasiliikenteelle asetetut edellytykset”. Tämän tyyppisten palvelujen vapaaseen tarjoamiseen ei kuitenkaan riitä pelkkä kansalliseen rekisteriin merkitseminen, vaan lisäksi edellytetään, että alus on tällä merkinnällä hyväksytty kotimaiseen kabotaasiliikenteeseen.
20. Muistutan myös, että jäsenvaltioissa on ”ensisijaisten rekistereiden” lisäksi myös niin kutsuttuja ”toisia rekistereitä” ja ”kansainvälisiä rekistereitä”. Kaikissa jäsenvaltioissa ensisijaisiin rekistereihin merkityt alukset on hyväksytty kotimaiseen kabotaasiliikenteeseen, ja ne täyttävät näin ollen ne edellytykset, jotka toisissa jäsenvaltioissa harjoitettavaan kabotaasiliikenteeseen hyväksymiselle on asetettu. Toisiin rekistereihin ja kansainvälisiin rekistereihin merkittyjen alusten tilanne on sitä vastoin toisenlainen. Kun muutamissa valtioissa merkintä viimeksi mainittuihin rekistereihin antaa täyden oikeuden kotimaisen kabotaasiliikenteen harjoittamiseen, muissa valtioissa tätä oikeutta on rajoitettu tai se on suorastaan kokonaan poissuljettu.
21. Näin todettuani totean myös, että komissio ja Helleenien hallitus ovat yksimielisiä siitä, että jäsenvaltioilla on lupa toteuttaa asetuksen N:o 3577/92 asianmukaisen täytäntöönpanon vaatimat toimenpiteet, ja erityisesti ne toimet, joilla pyritään tarkistamaan, onko alus, joka aikoo toisessa jäsenvaltiossa tarjota meriliikennepalveluja, hyväksytty kabotaasiliikenteeseen lippuvaltiossa 1 artiklassa tarkoitetuin tavoin. Ne ovat yksimielisiä myös siitä, että näiden toimien on oltava suhteellisuusperiaatteen mukaisia eli niiden on oltava omiaan takaamaan niillä tavoiteltavan päämäärän toteuttaminen eikä niillä saa ylittää sitä, mikä on tarpeen kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi.(7)
22. Asianosaisten esittämät arviot siitä, onko Kreikan todellisuudessa toteuttama toimenpide kyseisen periaatteen mukainen, eroavat tietystikin toisistaan.
23. Komission mukaan nyt tutkittavana olevan todistuksen esittämisvelvollisuutta ei nimittäin tarvita, koska jäsenvaltioille jo annetaan asianmukaiset tiedot toisia rekistereitä ja kansainvälisiä rekistereitä koskevien kansallisten lainsäädäntöjen tilasta niissä asetuksen N:o 3577/92 täytäntöönpanoa koskevissa kertomuksissa, jotka komission on asetuksen 10 artiklan mukaan annettava neuvostolle joka toinen vuosi.(8)
24. Kantajana olevan toimielimen mukaan asetuksen asianmukaisen täytäntöönpanon varmistamiseksi on kuitenkin olemassa muita keinoja, jotka ovat vähemmän rajoittavia kuin kyseisen todistuksen esittämisvelvollisuus.
25. Voitaisiin muun muassa ajatella,
– että laivanvarustajilla olisi velvollisuus esittää vastaanottavan maan viranomaisille jäljennös lippuvaltion siitä lainsäädännöstä, josta ilmenee, että toisiin rekistereihin tai kansainvälisiin rekistereihin merkityillä aluksilla on lupa tarjota kabotaasipalveluja tuossa valtiossa
– että jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten välillä aloitettaisiin käytäntö, jonka mukaan ne olisivat vuosittain yhteydessä nyt tutkittavana olevan lainsäädännön alan kehityksen tiimoilta
– että komissioon oltaisiin epävirallisessa yhteydessä.
26. Tätä komission väitettä ei mielestäni kuitenkaan voida hyväksyä.
27. Ensinnäkään en voi yhtyä väitteeseen, jonka mukaan todistuksen vaatiminen olisi turhaa niiden tietojen vuoksi, jotka jäsenvaltioille jo on annettu asetuksen N:o 3577/92 täytäntöönpanoa koskevissa kertomuksissa.
28. Kuten Helleenien hallitus on perustellusti todennut, nämä kertomukset julkaistaan kahden vuoden välein ja niissä kuvataan niitä lainsäädännöllisiä muutoksia, joita jäsenvaltiot ovat julkaisemista edeltävien kahden vuoden aikana tehneet. Niinpä jäsenvaltiot saavat tiedon kansallisten lainsäädäntöjen ja erityisesti kyseisten rekisterien muutoksista niiden hyväksymisen jälkeen viiveellä, joka voi olla kahdenkin vuoden pituinen.
29. Toisin kuin esitettävistä todistuksista, vastaanottava valtio ei voi näistä kertomuksista varmuudella tarkistaa, onko yhteisön aluksella lippuvaltiossa lupa tuolla hetkellä tuossa valtiossa tosiasiallisesti voimassa olevan lainsäädännön nojalla harjoittaa kabotaasiliikennettä.
30. Eikä tämä ole ainoa peruste. Kuten Helleenien hallitus on osoittanut, todistukseen perustuva järjestelmä voi määrätyissä olosuhteissa osoittautua laivanvarustajien kannalta suorastaan edullisemmaksi verrattuna komission kertomuksiin perustuvaan järjestelmään ja näin sillä voidaan paremmin taata kabotaasipalvelujen tarjoamisen vapaus.
31. Näin on erityisesti silloin, kun kansallista lainsäädäntöä, jossa ei ole sallittu tai jossa on sallittu vain osittain sellaisten alusten kansallinen kabotaasiliikenne, jotka on merkitty toisiin rekistereihin tai kansainvälisiin rekistereihin, muutetaan kertomuksen julkaisemisen jälkeen siten, että näille aluksille annetaan lupa kyseisten palvelujen tarjoamiseen. Tällaisessa tilanteessa vastaanottavan valtion pitäisi nimittäin viimeiseen saatavilla olevaan kertomukseen perustaen estää yhteisön alusten pääsy kabotaasiliikenteeseen. Tällainen tilanne vältetään sitä vastoin esittämällä todistus, jolla osoitetaan myönnetty mahdollisuus meriliikenteen harjoittamiseen lippuvaltiossa.
32. Niistä vähemmän rajoittavista toimenpiteistä, joihin Helleenien tasavalta olisi komission mukaan voinut turvautua todistuksen esittämisvelvollisuuden sijaan, totean seuraavaa.
33. Helleenien hallituksen tavoin epäilen sitä, että menettely, jossa yhteisön laivanvarustajille asetetaan velvollisuus esittää Kreikan viranomaisille jäljennös lippuvaltion voimassaolevasta lainsäädännöstä, olisi vähemmän rajoittava ratkaisu kuin Kreikan lainsäädännössä säädetty. Asianomaisen olisi nimittäin ensin huolehdittava tämän lainsäädännön käännättämisestä ja vastaanottavan valtion viranomaisten pitäisi sitten tulkita sitä. Tämä tulisi erittäin todennäköisesti kalliimmaksi asianomaiselle ja vaatisi varmastikin pidemmän ajan, minkä lisäksi se aiheuttaisi suuremman virhevaaran verrattuna pelkkään todistuksen antamiseen, sillä todistuksessa mainitaan ainoastaan, onko jokin määrätty toiseen rekisteriin merkitty alus hyväksytty kabotaasiliikenteeseen vai ei.
34. Katson myös, ettei kansallisten viranomaisten vuosittainen yhteydenpitokäytäntökään ole vähemmän rajoittava. Tällaisessa yhteydenpidossa ei, kuten ei edellä mainituista joka toinen vuosi annettavista kertomuksistakaan, nimittäin voida tarkistaa, onko yhteisön alus hyväksytty kabotaasiliikenteeseen lippuvaltiossa tuossa valtiossa tuolla hetkellä tosiasiallisesti voimassa olevan lainsäädännön perusteella. Myös tämä ehdotettu keino saattaisi olla epäedullinen yhteisön laivanvarustajille tilanteessa, jossa neuvonpidon jälkeen tehdään lainmuutos, jolla niiden alukset hyväksytään kotimaiseen kabotaasiliikenteeseen.
35. Mahdollisuudesta olla suoraan yhteydessä komissioon totean heti aluksi, että, kuten komissio on tunnustanut, se kykenee toimittamaan asianomaisille valtioille toisten rekisterien ja kansainvälisten rekisterien kehitykseen liittyviä tietoja vain silloin kun jäsenvaltiot ovat ajallaan ilmoittaneet sille lainmuutoksista.
36. Lisäksi todistuksen esittäminen mahdollistaa sen, että vastaanottava valtio voi välittömästi ja ilman sekaantumisvaaraa antaa luvan 1 artiklassa säädettyyn kotimaiseen kabotaasiliikenteeseen, kun taas tietojen pyytämiseen komissiolta ja sen vastauksen odotteluun saattaa kulua pidempi aika, ja se voi tästä syystä tulla kalliimmaksi.
37. Yleisesti ottaen minusta vaikuttaa siltä, että verrattuna komission ehdottamiin vaihtoehtoisiin keinoihin todistuksen esittäminen tarjoaa suuremmat takeet siitä, että asetetut edellytykset varmasti täyttyvät. Muissa tapauksissa tämä varmuus uhrattaisiin, kuten on nähty, erittäin epätodennäköisen, jopa olemattoman yksinkertaistamisen nimissä.
38. Edellä esitetyistä syistä katson, että komission toinen kanneperuste on hylättävä.
Kolmas kanneperuste
39. Komissio moittii kolmannessa kanneperusteessaan Helleenien tasavaltaa siitä, että se pitää Peloponnesosta saarena ja että se on näin lainvastaisesti soveltanut tuon alueen satamiin asetuksen 6 artiklan 3 kohtaa, jolla 1.1.2004 asti jätettiin vapauttamisen ulkopuolelle Kreikan saarten
välillä tarjottavat muutamat kabotaasipalvelut.
40. Komissio katsoo näet, että Peloponnesosta ei voida pitää saarena sen vuoksi, että se on erotettu muusta Kreikasta keinotekoisella kanavalla, koska sillä on edelleenkin tie‑ ja rautatieyhteydet siihen.
41. Helleenien hallitus sitä vastoin väittää, että Peloponnesos on saari sen vuoksi, että se on kokonaan meren ympäröimä, eikä tätä muuta se seikka, että se johtuu ihmisen toimista. Kreikan hallitus lisää vielä, että asetuksen 2 artiklassa rinnastetaan ”saarisatamiin” Ceutan ja Melillan satamat, jotka sijaitsevat Afrikan mantereella. Näin ollen olisi epäjohdonmukaista pitää näitä satamia ”saarisatamina” ja kokonaan meren ympäröimällä Peloponnesoksella sijaitsevia satamia mannersatamina.
42. Vastaajana oleva hallitus korostaa lisäksi, että 6 artiklan 3 kohdassa säädettyä poikkeusta, jonka mukaan Kreikan saarten väliset tietyt kabotaasiliikennepalvelut jätetään vapauttamatta, voidaan perustella sosiaalis-taloudellisella yhteenkuuluvuudella. Tämän poikkeuksen soveltaminen myös Peloponnesokseen on siis tämän tavoitteen mukaista, sillä tämän alueen kehitysindeksi on hyvin alhainen.
43. Minä puolestani huomautan heti aluksi, että koska asetuksessa N:o 3577/92 ei erikseen määritellä ”saaren” käsitettä, komission kanta, jonka mukaan Peloponnesos ei voi olla saari, vaikuttaa vakuuttavammalta ja kohtuullisemmalta.
44. Epäilystä ei ole siitä, että historiallisesti Peloponnesos oli maantieteellisesti niemimaa ja että se on sittemmin erotettu muusta Kreikasta keinotekoisella kanavalla. Tämän alueen niemimaan luonne ei kuitenkaan ole muuttunut tällaisenkaan toimenpiteen seurauksena. Vaikka huomiotta jätettäisiinkin se, että erottava kanava on vain muutaman kymmenen metrin levyinen, huomautan, että Peloponnesoksella, toisin kuin saarilla, on rakenteelliset maantieyhteydet ja että sillä on siis vakaat yhteydet muuhun Kreikan mantereeseen. Keinotekoisesta erottamisesta huolimatta katson siis, että Peloponnesosta on edelleenkin pidettävä niemimaana.
45. Väitettä, jonka mukaan asetuksen 2 artiklassa Ceuta ja Melilla rinnastetaan ”saarisatamiin”, ei sitäkään voida hyväksyä. Vaikka onkin totta, että Afrikan mantereeseen nähden näiden kaupunkien satamat varmaankin ovat mannersatamia, on totta myöskin, että Euroopan mantereeseen ja erityisesti Iberian niemimaahan nähden ne voidaan täysin samaistaa ”saarisatamiin”, sillä niillä ei ole maayhteyttä Espanjaan. Näiden satamien tilanne eroaa siis Peloponnesoksella, joka, kuten jo useita kertoja on todettu, on kiinteässä yhteydessä muuhun Kreikkaan, sijaitsevien satamien tilanteesta.
46. Ehdotettua tulkintaa ei mielestäni voida riitauttaa vetoamalla niihin taloudellisiin syihin, joilla saarten osalta tehtävää poikkeusta voidaan perustella ja jotka koskisivat myös Peloponnesosta sen alhaisen kehitysindeksin vuoksi.
47. Jos se vapauttamisesta poikkeaminen, josta säädetään Välimeren saarten välisen kabotaasiliikenteen osalle 1.1.1999 asti ja tiettyjen Kreikan saarten välisten liikennepalvelujen osalle 1.1.2004 asti (6 artiklan 2 ja 3 kohta), ulotettaisiin koskemaan niiden eteläisten jäsenvaltioiden kaikkia alueita, joilla, vaikka ne eivät voikaan pitää itseään teknisessä mielessä ”saarina”, on alhaiset taloudelliset kehitysindeksit, yhteisön lainsäätäjän haluamia kansallisia kabotaasiliikenteen markkinoita rajoitettaisiin asetuksen N:o 3577/92 tavoitteen vastaisesti merkittävästi ja perusteettomasti, koska oikeudellinen perusta puuttuu.
48. Katson näin ollen, että komission kolmas kanneperuste on hyväksyttävä.
Neljännen kanneperusteen ensimmäinen osa
49. Komissio moittii neljännen kanneperusteen ensimmäisessä osassa Kreikkaa siitä, että se soveltaa vastaanottavana valtiona omia miehistösäännöksiään bruttovetoisuudeltaan yli 650 tonnin yhteisön risteilyaluksiin, jotka risteilevät tämän valtion saarille.
50. Komission mukaan tämä ei sovellu yhteen asetuksen 3 artiklan 1 kohdan kanssa. Tässä säännöksessä nimittäin säädetään, että kaikkia kysymyksiä, jotka koskevat risteilyalusten miehistöä, säännellään lippuvaltion lainsäädännössä siitä riippumatta, tarjoavatko ne mantereelle vai saarille suuntautuvia risteilypalveluja.
51. Kreikka väittää sitä vastoin, että 3 artiklan 1 kohdan mukaan lippuvaltion miehistöä koskevia säännöksiä sovelletaan vain sellaisiin risteilyaluksiin, jotka poikkeavat mannersatamiin, kun taas niihin aluksiin, jotka poikkeavat saarisatamiin, sovelletaan 3 artiklan 2 kohdan nojalla vastaanottavan valtion säännöksiä.
52. Minä puolestani katson, että komission kanta on yhdenmukaisempi nyt tutkittavana olevan säännöksen tekstin kanssa.
53. Kuten kantaja on perustellusti huomauttanut, tässä tekstissä säädetään selvästi, että ”mannerkabotaasia ja risteilyliikennettä
harjoittavien alusten miehistöön liittyvissä kysymyksissä” toimivaltainen valtio on lippuvaltio.(9) Säännöksen tekstissä tämä toimivalta annetaan siis lippuvaltiolle kaikkien
risteilyalusten osalta rajoittamatta sitä niihin, jotka poikkeavat mannersatamiin.
54. Jollei näin olisi, nyt tutkittavana olevassa säännöksessä oleva täsmennys ”ja risteilyliikennettä harjoittavien alusten” menettäisi merkityksensä. Jos yhteisön lainsäätäjä olisi halunnut antaa lippuvaltiolle ”mannerristeilijöitä” koskevan toimivallan ja vastaanottavalle valtiolle ”saariristeilijöitä” koskevan toimivallan, se olisi hyvinkin voinut rajoittautua viittaamaan ensimmäisessä kohdassa aluksiin, jotka harjoittavat mannerkabotaasia (joihin kuuluvat myös alukset, jotka risteilevät poiketen mantereelle) ja toisessa saarikabotaasia harjoittaviin aluksiin (joihin kuuluvat myös ne risteilyalukset, jotka poikkeavat saarille).
55. Ensimmäiseen kohtaan lisätyllä täsmennyksellä ilmaistaan siis itsenäistä lainsäädännöllistä soveltamisalaa, koska sillä annetaan lippuvaltiolle toimivalta säännellä myös sellaisten risteilyalusten miehistöä koskevat kysymykset, jotka poikkeavat saarisatamiin, lukuun ottamatta – kuten samassa säännöksessä täsmennetään – bruttovetoisuudeltaan alle 650 tonnin aluksia.
56. Mielestäni komission neljännen kanneperusteen ensimmäinen osa on siis hyväksyttävä.
IV Oikeudenkäyntikulut
57. Työjärjestyksen 69 artiklan 3 kohdassa määrätään, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, yhteisöjen tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan. Koska edellä ilmenevin tavoin katson, että osa vaatimuksista on ratkaistava Helleenien tasavallan ja osa komission hyväksi, on kohtuullista ehdottaa, että kumpikin vastaa omista kuluistaan.
V Ratkaisuehdotus
58. Edellä esitetyt seikat huomioiden ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti:
1) Helleenien tasavalta ei ole noudattanut palvelujen tarjoamisen vapauden periaatteen soveltamisesta meriliikenteeseen jäsenvaltioissa (meriliikenteen kabotaasi) 7 päivänä joulukuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3577/92 1, 3 ja 6 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on pitänyt Peloponnesosta saarena ja koska se on vastaanottavana valtiona soveltanut saarilleen risteileviin, bruttovetoisuudeltaan yli 650 tonnin yhteisön aluksiin omia kansallisia miehistösäännöksiään.
2) Kanne hylätään muilta osin.
3) Kumpikin asianosainen vastaa omista kuluistaan.
(1) .
(2)
–	EYVL L 364, s. 7.
(3)
– Muistutan, että Kreikka päätti avata asetuksen 6 artiklan 3 kohdassa tarkoitetut saarikabotaaspalvelut yhteisön laivanvarustajille ennen vuoden 2004 päättymistä. Lain 2932/2001, joka julkaistiin 27.6.2001, I osassa säädetään nimittäin, että nämä palvelut vapautetaan 1.11.2002 lähtien.
(4)
–	Laki 187/1973 (FEK A 261), sellaisena kuin se on muutettuna presidentin asetuksilla 113/97 (FEK A 99) ja 84/98 (FEK A 77).
(5)
– Epävirallinen käännös.
(6)
– Epävirallinen käännös.
(7)
–	Ks. asia C‑205/99, Analir, tuomio 20.2.2001 (Kok. 2001, s. I‑1271, 25 kohta). Ks. myös yhdistetyt asiat C‑1/90 ja C‑176/90, Aragonesa de Publicidad Exterior e Publivia, tuomio 25.7.1991 (Kok. 1991, s. I‑4151, Kok. Ep. XI, s. I‑387, 16 kohta); asia C‑19/92, Kraus, tuomio 31.3.1993 (Kok. 1993, s. I‑1663, Kok. Ep. XIV, s. I‑177, 32 kohta) ja asia C‑55/94, Gebhard, tuomio 30.11.1995 (Kok. 1995, s. I‑4165, 37 kohta).
(8)
–	Tähän päivään mennessä on esitetty neljä kertomusta: komission 7.9.1995 antama kertomus neuvostolle – Palvelujen tarjoamisen vapauden periaatteen soveltamisesta meriliikenteeseen jäsenvaltioissa annetun neuvoston asetuksen N:o 3577/92 täytäntöönpano (1993–1994) (KOM(1995) 383); komission 17.6.1997 antama kertomus neuvostolle palvelujen tarjoamisen vapauden periaatteen soveltamisesta jäsenvaltioissa meriliikenteen kabotaasiin annetun neuvoston asetuksen N:o 3577/92 täytäntöönpanosta (1995–1996) ja saarien kanssa tapahtuvan kabotaasiliikenteen vapauttamisen sosiaalis‑taloudellisista vaikutuksista (KOM(1997) 296); 2.3.2000 annettu kolmas kertomus palvelujen tarjoamisen vapauden periaatteen soveltamisesta meriliikenteen kabotaasiin annetun neuvoston asetuksen N:o 3577/92 täytäntöönpanosta (1997–1998) (KOM(2000) 99) ja 24.4.2002 annettu neljäs kertomus palvelujen tarjoamisen vapauden periaatteen soveltamisesta meriliikenteen kabotaasiin annetun neuvoston asetuksen N:o 3577/92 täytäntöönpanosta (1999–2000) (KOM(2002) 203).
(9)
–	Kursivointi tässä.