62016CC0195
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MICHAL BOBEK
16 päivänä toukokuuta 2017 (
1
)
Asia C‑195/16
Staatsanwaltschaft Offenburg
vastaan
I
(Ennakkoratkaisupyyntö – Amtsgericht Kehl (Kehlin alioikeus, Saksa))
Ennakkoratkaisupyyntö – Liikenne – Ajokortti – Vastavuoroinen tunnustaminen – Soveltamisala – Toisen jäsenvaltion antama väliaikainen todistus ajo-oikeudesta sen alueella – Rikosoikeudenkäynti, joka koskee ajokortin esittämättä jättämistä – Ajo-oikeuden ja ajokortin välinen ero – Seuraamusten luonne – Hallinnollinen vai rikosoikeudellinen
I Johdanto
1.
I (jäljempänä vastaaja) suoritti hyväksytysti ajokokeensa Ranskassa. Hänelle annettiin väliaikainen todistus osoituksena saadusta ajo-oikeudesta ennen lopullisen ajokortin myöntämistä. Kuukauden kuluttua hänet pysäytettiin, kun hän ajoi autoa Kehlissä Saksassa. Hänen esittämäänsä väliaikaista ranskalaista todistusta ei hyväksytty Saksan oikeudessa tunnustetuksi asiakirjaksi. Hänen epäiltiin syyllistyneen rikokseen ajo-oikeudetta ajon vuoksi.
2.
Näiden tosiseikkojen perusteella kansallinen ensimmäisen oikeusasteen rikostuomioistuin Amtsgericht Kehl (Kehlin alioikeus, Saksa) on esittänyt unionin tuomioistuimelle kaksi kysymysten ryhmää. Ensinnäkin se kysyy sekä unionin primaarioikeuden että unionin johdetun oikeuden nojalla: minkätyyppiset asiakirjat jäsenvaltioiden on tunnustettava osoituksena ajo-oikeuden olemassaolosta? Onko hyväksyttävä ainoastaan lopulliset, standardoidut ajokortit? Vai onko tunnustettava myös toisen jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten antamat väliaikaiset todistukset? Toiseksi: minkätyyppisen seuraamuksen jäsenvaltio voi määrätä henkilöille, jotka tosin ovat saaneet ajo-oikeuden mutta eivät voi todistaa sitä lopullisessa, standardoidussa muodossa myönnetyllä ajokortilla, kuten asiaa koskevassa unionin johdetussa oikeudessa säädetään?
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Unionin oikeus
1.
Sopimus Euroopan unionin toiminnasta (SEUT)
3.
SEUT 18 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään seuraavaa: ”Kaikki kansalaisuuteen perustuva syrjintä on kiellettyä perussopimusten soveltamisalalla, sanotun kuitenkaan rajoittamatta perussopimusten erityismääräysten soveltamista.”
4.
SEUT 21 artiklan 1 kohdan mukaan ”jokaisella unionin kansalaisella on oikeus vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella, jollei perussopimuksissa määrätyistä tai niiden soveltamisesta annetuissa säännöksissä säädetyistä rajoituksista ja ehdoista muuta johdu”.
5.
SEUT 45 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa: ”Turvataan työntekijöiden vapaa liikkuvuus unionissa.”
6.
SEUT 49 artiklassa ”kielletään rajoitukset, jotka koskevat jäsenvaltion kansalaisen vapautta sijoittautua toisen jäsenvaltion alueelle”.
7.
SEUT 56 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään seuraavaa: ”Jäljempänä olevien määräysten mukaisesti kielletään rajoitukset, jotka koskevat muuhun jäsenvaltioon kuin palvelujen vastaanottajan valtioon sijoittautuneen jäsenvaltion kansalaisen vapautta tarjota palveluja unionissa.”
2.
Direktiivi 2006/126
8.
Ajokorteista annetun direktiivin (
2
) (jäljempänä direktiivi) johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”Ajokortteja koskevat säännöt ovat välttämättömiä yhteisessä liikennepolitiikassa auttavat liikenneturvallisuuden parantamisessa, ja ne helpottavat sellaisten henkilöiden vapaata liikkuvuutta, jotka sijoittautuvat muuhun kuin ajokortin myöntävään jäsenvaltioon. – – Ajokortteja koskevien sääntöjen yhdenmukaistamisessa saavutetusta edistyksestä huolimatta jäsenvaltioiden välillä on yhä ollut merkittäviä eroja ajokorttien uusimisen määräaikaisuutta ja ajoneuvojen alaluokkia koskevien sääntöjen osalta: nämä vaativat pidemmälle vietyä yhdenmukaistamista yhteisön politiikkojen toteuttamisen edistämiseksi.”
9.
Johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”Koska direktiivissä 91/439/ETY säädetystä voimassaoloajasta on mahdollista antaa kansallisia määräyksiä, eri jäsenvaltioissa sovelletaan erilaisia sääntöjä ja käytössä on yli 110 erilaista voimassa olevaa ajokorttimallia. Tämä aiheuttaa epäselviä tilanteita kansalaisille, poliisille ja ajokorttien hallinnoinnista vastaaville viranomaisille ja johtaa joskus useitakin vuosikymmeniä sitten annettujen asiakirjojen väärentämiseen.”
10.
Johdanto-osan viidennen perustelukappaleen mukaan ”tämän direktiivin ei pitäisi rajoittaa olemassa olevia oikeuksia ajamiseen, jotka on myönnetty tai saavutettu ennen direktiivin soveltamispäivää”.
11.
Johdanto-osan kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”Liikenneturvallisuuden vuoksi olisi säädettävä ajokortin myöntämistä koskevista vähimmäisvaatimuksista. Kuljettajantutkintoon ja ajokortin myöntämiseen liittyviä vaatimuksia on yhdenmukaistettava. – –”
12.
Direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltioiden on tämän direktiivin säännösten mukaisesti otettava käyttöön liitteessä I esitetyn yhteisön mallin mukainen kansallinen ajokortti. Yhteisön mallin mukaisen ajokortin sivulla 1 olevassa tunnuskuvassa on oltava ajokortin antavan jäsenvaltion kansallisuustunnus.”
13.
Direktiivin 2 artiklan 1 kohdan nojalla ”jäsenvaltioiden antamat ajokortit on tunnustettava vastavuoroisesti”.
14.
Direktiivin 3 artiklan 3 kohdan mukaan ”jäsenvaltioiden on varmistettava, että viimeistään 19. tammikuuta 2033 kaikki myönnettävät tai käytössä olevat ajokortit täyttävät kaikki tämän direktiivin vaatimukset”.
15.
Direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa todetaan, että ”1 artiklassa tarkoitettu ajokortti oikeuttaa kuljettamaan jäljempänä eriteltyihin luokkiin kuuluvia moottoriajoneuvoja. – –”.
16.
Direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Ajokortissa on mainittava, millä edellytyksillä sen haltija saa kuljettaa ajoneuvoa.”
17.
Direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa todetaan, että ”ajokortin myöntämiseen sovelletaan seuraavia edellytyksiä:
a)
hakija on suorittanut hyväksytysti ajotaitoa ja ajotapaa koskevan kokeen ja teoriakokeen sekä täyttää terveydelliset vaatimukset liitteiden II ja III säännösten mukaisesti;
– –”
B Saksan oikeus
1.
Ajo-oikeusasetus (Fahrerlaubnis-Verordnung)
18.
Henkilöiden oikeuttamisesta osallistumaan tieliikenteeseen annetun asetuksen (Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr eli Fahrerlaubnis-Verordnung, jäljempänä FeV) (
3
) 4 §:ssä säädetään moottoriajoneuvojen ajamista koskevista oikeuttamis- ja tunnistamisvaatimuksista seuraavaa:
”1.   Henkilöllä, joka ajaa moottoriajoneuvoa yleisellä tiellä, on oltava ajo-oikeus. – –
2.   Ajo-oikeus on osoitettava voimassa olevalla virallisella todistuksella (ajokortilla). Moottoriajoneuvoa ajavan henkilön on pidettävä ajokortti mukanaan ja hänen on toimivaltaisen henkilön pyytäessä esitettävä se tarkastusta varten. Kansainvälinen ajokortti tai ulkomainen kansallinen ajokortti ja sen 29 §:n 2 momentin toisessa virkkeessä edellytetty käännös on pidettävä mukana ja toimivaltaisen henkilön pyytäessä esitettävä tarkastusta varten.
3.   Poiketen siitä, mitä 2 momentin ensimmäisessä virkkeessä säädetään, ajo-oikeus voidaan myös osoittaa muulla todistuksella kuin ajokortilla, mikäli näin on nimenomaisesti säädetty tai mikäli tähän on annettu nimenomainen lupa. Edellä olevan 2 momentin toista virkettä sovelletaan soveltuvin osin ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettuun todistukseen.”
19.
FeV:n 22 §:n otsikko on ”Menettely toimivaltaisessa viranomaisessa ja teknisessä testauskeskuksessa”. Pykälässä säädetään seuraavaa:
”– –
3.   Mikäli kaikki ajo-oikeuden myöntämisen edellytykset täyttyvät, ajokorteista vastaavan viranomaisen on myönnettävä ajokortti.
4.   – – Kokeen hyväksytyn suorittamisen jälkeen asiantuntijan tai tutkinnon vastaanottajan taikka muussa tapauksessa ajokorteista vastaavan viranomaisen on myönnettävä ajokortti lisättyään siihen myöntämispäivän. Ajokortti voidaan myöntää vain, mikäli kokelaan henkilöllisyys todetaan kiistattomasti. Mikäli ajokortin on myöntänyt asiantuntija tai tutkinnon vastaanottaja, hänen on ilmoitettava asiasta ajokorteista vastaavalle viranomaiselle ja vahvistettava myöntämispäivä. Hänen on myös lähetettävä koulutusta koskeva todistus ajokorteista vastaavalle viranomaiselle. Ajo-oikeus annetaan myöntämällä ajokortti tai, jos ajokorttia ei myönnetä, vaihtoehtoisesti antamalla väliaikainen kokeen suorittamista koskeva todistus, joka on voimassa ainoastaan Saksan alueella osoituksena ajo-oikeudesta liitteen 8 a mukaisesti.”
20.
FeV:n 29 §:ssä säädetään ulkomaalaisten ajo-oikeuden tunnustamisesta tietyin edellytyksin. Siinä säädetään seuraavaa:
”1.   Henkilöllä, jolla on ulkomailla saatu ajo-oikeus, on tämän ajo-oikeutensa rajoissa oikeus ajaa moottoriajoneuvoa Saksan alueella, mikäli hänen vakinainen asuinpaikkansa ei ole Saksassa 7 §:n mukaisesti. – –
2.   Ajo-oikeus on osoitettava voimassa olevalla kansallisella ajokortilla tai kansainvälisellä ajokortilla – – Ulkomaisiin kansallisiin ajokortteihin, jotka on laadittu muulla kuin saksan kielellä ja joita ei ole myönnetty toisessa Euroopan unionin jäsenvaltiossa, – – tarvitaan käännös.
3.   Edellä 1 momentissa tarkoitettua oikeutta ei ole sillä, jonka ulkomainen ajo-oikeus,
1.
on ainoastaan harjoitteluvaiheen ajolupa tai muu väliaikainen ajokortti;
– –”
21.
FeV:n 75 §:n 4 momentissa säädetään, että henkilö, joka ei pidä mukanaan ajokorttia (eikä esitä sitä toimivaltaisten viranomaisten pyytäessä tarkastusta varten), syyllistyy hallinnolliseen rikkomukseen (Ordnungswidrigkeit).
2.
Tieliikennelaki (Straßenverkehrsgesetz)
22.
Tieliikennelain (Straßenverkehrsgesetz, jäljempänä StVG) (
4
) 21 §:ssä säädetään seuraavista seuraamuksista:
”1.   Joka ajaa moottoriajoneuvoa ilman vaadittua ajo-oikeutta, – – on tuomittava vankeuteen enintään yhdeksi vuodeksi tai sakkoon.
2.   Joka tuottamuksellisesti tekee edellä 1 momentissa tarkoitetun teon, – – on tuomittava vankeuteen enintään kuudeksi kuukaudeksi tai enintään 180 päiväsakkoon – –”
III Tosiseikat, oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisukysymykset
23.
Vastaaja suoritti 17.4.2015 hyväksytysti ajokokeensa Ranskassa, missä hän myös asui. Siten hän täytti B-luokkaan kuuluvien ajoneuvojen ajamiseen oikeuttavan ajokortin saamisen edellytykset. Ranskassa lopullista ajokorttia ei toimiteta heti. Toimitus voi kestää jopa useita viikkoja tai kuukausia. (
5
) Kokeiden suorittamisen jälkeen vastaajalle annettiin tämän vuoksi väliaikainen todistus (Certificat d’Examen du Permis de Conduire, CEPC). (
6
)
24.
Noin kuukauden kuluttua eli 15.5.2015 vastaaja pysäytettiin, kun hän ajoi autoa Kehlissä. Hän ei kyennyt esittämään voimassa olevaa ajokorttia. Hän kuitenkin esitti väliaikaisen todistuksensa eli CEPC:n sekä virallisen henkilötodistuksen.
25.
Offenburgin syyttäjävirasto nosti vastaajaa vastaan syytteen ajo-oikeudetta ajosta eli StVG:n 21 §:n rikkomisesta. Hänen väliaikainen todistuksensa oli voimassa ainoastaan Ranskan alueella. Sitä ei tunnustettu Saksan oikeuden mukaan voimassa olevana lupana ajaa Saksassa.
26.
Syyttäjävirasto esitti rangaistusmääräysvaatimuksen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle eli Kehlin alioikeudelle. Kansallinen tuomioistuin on epävarma siitä, onko mahdollinen rikoksen syyksi lukeva tuomio yhteensopiva eräiden unionin oikeuden säännösten kanssa. Kansallinen tuomioistuin haluaa tietää, oliko vastaajalla unionin oikeuden perusteella tosiasiallisesti lupa ajaa Saksassa. Mikäli tämän muotoinen todiste ajo-oikeudesta oli tunnustettava ja näin ollen rikokseen ei ole syyllistytty, kansallinen tuomioistuin haluaa tietää, muodostavatko asian tosiseikat kuitenkin hallinnollisen rikkomuksen.
27.
Kehlin alioikeus esitti 22.3.2016 antamallaan määräyksellä unionin tuomioistuimelle seuraavat kysymykset:
”1)
Onko direktiivin 2006/126 2 artiklaa tai SEUT 18, SEUT 21, SEUT 45, SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jolla jätetään tunnustamatta toisessa jäsenvaltiossa saatu ajo-oikeus, etenkin jos kyseinen ajo-oikeus on saatu direktiivin 2006/126 vaatimusten mukaisesti?
2)
Onko unionin oikeutta ja etenkin direktiivin 2006/126 2 artiklaa tai SEUT 18, SEUT 21, SEUT 45, SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jolla jätetään tunnustamatta asiakirja, jonka toinen jäsenvaltio on antanut luvan saaneelle henkilölle direktiivin 2006/126 säännösten mukaisesti, silloinkin kun kyseinen jäsenvaltio on rajoittanut tämän lupa-asiakirjan voimassaoloa ajallisesti ja alueellisesti omalle alueelleen ja kun tämä lupa-asiakirja ei myöskään täytä direktiivissä 2006/126 säädettyjä yhtenäisen eurooppalaisen ajokortin mallin vaatimuksia?
3)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi: onko unionin oikeutta ja etenkin direktiivin 2006/126 2 artiklaa tai SEUT 18, SEUT 21, SEUT 45, SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan moottoriajoneuvon ajamisesta voidaan määrätä rikosoikeudellinen seuraamus ajo-oikeudetta ajosta, vaikka kyseiselle kuljettajalle on annettu ajo-oikeus toisessa jäsenvaltiossa mainitun direktiivin vaatimusten mukaisesti, mutta kuljettaja ei voi osoittaa sitä direktiivissä 2006/126 säädetyn yhtenäisen eurooppalaisen ajokortin mallia vastaavalla asiakirjalla?
4)
Jos toiseen kysymykseen vastataan kieltävästi: onko unionin oikeutta ja etenkin direktiivin 2006/126 2 artiklaa tai SEUT 18, SEUT 21, SEUT 45, SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaisessa jäsenvaltiossa, jossa lopullinen ajokortti luovutetaan ajokortin hakijalle yleensä heti käytännön ajokokeen hyväksytyn suorittamisen jälkeen, annetulle lainsäädännölle, jonka mukaan ajoneuvon ajaminen on lievä rikkomus, josta voidaan määrätä hallinnollinen seuraamus, jos ajoneuvon kuljettajalla, jolle on myönnetty ajo-oikeus toisessa jäsenvaltiossa direktiivin 2006/126 vaatimusten mukaisesti, ei ole ajon aikana mukanaan lopullista ajokorttia osoituksena ajo-oikeudestaan, koska hänelle ei vielä ole myönnetty tällaista ajokorttia kyseisessä jäsenvaltiossa sovellettavan lopullisen ajokortin myöntämistä koskevan menettelyn erityispiirteiden vuoksi, joihin kuljettaja ei voi vaikuttaa, mutta jonka asemesta kuljettajalla on mukanaan virallinen todistus ajo-oikeuden saamisen edellyttämien vaatimusten täyttymisestä?”
28.
Alankomaiden kuningaskunta, Puolan tasavalta ja Euroopan komissio ovat esittäneet asiassa kirjallisia huomautuksia.
IV Arviointi
29.
Kansallisen tuomioistuimen ensimmäinen ja toinen kysymys koskevat pohjimmiltaan sitä, onko jäsenvaltioilla velvollisuus hyväksyä ainoastaan direktiivin 2006/126 nojalla myönnetty standardoitu ja lopullinen ajokortti voimassa olevana asiakirjana, jolla ajo-oikeus osoitetaan, vai onko niillä velvollisuus hyväksyä muita asiakirjoja, jotka myös osoittavat, että kyseinen oikeus on olemassa toisessa jäsenvaltiossa. Kolmas ja neljäs kysymys koskevat sitä, mitä mahdollisia seuraamuksia voidaan määrätä kuljettajille, jotka ovat saaneet ajo-oikeuden jossakin jäsenvaltiossa mutta eivät voi osoittaa sitä tällaisella lopullisella, standardoidulla ajokortilla.
30.
Kansallinen tuomioistuin on esittänyt kysymyksensä kahden unionin oikeussäännöistä muodostuvan ryhmän osalta; nämä ryhmät ovat yhtäältä direktiivi ja toisaalta tietyt primaarioikeuden määräykset: EUT-sopimuksen määräykset vapaasta liikkuvuudesta, syrjintäkiellosta ja unionin kansalaisuudesta. Olen kansallisen tuomioistuimen kanssa samaa mieltä siitä, että kumpikin oikeussääntöjen ryhmä on merkityksellinen esillä olevassa asiassa. Jotta esitykseni olisi selkeä, käsittelen ne kuitenkin erikseen, peräkkäin.
31.
Tämä ratkaisuehdotus on jäsennelty seuraavasti. Alustavana huomautuksena erotan aluksi toisistaan kaksi esillä olevan asian kannalta keskeistä käsitettä: ajo-oikeuden ja ajokortin (A). Tämän jälkeen arvioin direktiiviin perustuvia jäsenvaltioiden velvollisuuksia (B) ennen kuin arvioin perussopimuksiin perustuvia yleisiä velvollisuuksia määrättäessä seuraamuksia unionin primaarioikeuden soveltamisalaan kuuluvilla aloilla (C).
A Terminologinen huomautus: ajo-oikeus ja ajokortti
32.
On olemassa selkeä ero, joka koskee sekä unionin oikeutta että tiettyjä kansallisia oikeusjärjestyksiä: tietyn toiminnan suorittamista koskevan oikeuden olemassaolo (tai oikeuden syntyminen), esimerkiksi ajo-oikeuden olemassaolo, on eri asia kuin se, että oikeuden haltija kykenee osoittamaan tämän oikeuden esittämällä asianmukaisen asiakirjan (kutsutaanpa sitä todistukseksi, kortiksi tai luvaksi), esimerkiksi ajokortin. Oikeus syntyy, kun kaikki laissa säädetyt välttämättömät edellytykset täyttyvät. Jos ne täyttyvät, annetaan todistus, joka on osoitus tästä seikasta. (
7
)
33.
Unionin oikeuden tasolla tämä ero ilmenee ajokorttien yhteydessä sekä direktiivissä itsessään että direktiiviä edeltävässä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä.
34.
Kuten jo nimi antaa ymmärtää, direktiivillä pyritään ensisijaisesti yhdenmukaistamaan ja standardoimaan todistus eli ajokortti. Kuitenkin se sivuaa myös ajo-oikeutta asettaessaan tiettyjä olennaisia vähimmäisvaatimuksia, joiden on täytyttävä tämän oikeuden saamiseksi. Iän lisäksi direktiivissä säädetään erityisesti ajokokeita ja ajokorttien myöntämistä koskevista vähimmäisvaatimuksista sekä ajoneuvon ajamiseen vaadittavan fyysisen ja henkisen suorituskyvyn vähimmäisvaatimuksista direktiivin 4 artiklan ja 7 artiklan 1 kohdan mukaisesti luettuna yhdessä liitteiden II ja III kanssa. (
8
)
35.
Tuomio Skanavi ja Chryssanthakopoulos (
9
) on ajalta ennen direktiiviä 2006/126. Vaikka tosiseikat olivatkin hieman toisenlaisia, tuomiossa todettiin yleisesti, että ”se seikka, että jäsenvaltio myöntää ajokortin vaihtaen sen toisen jäsenvaltion myöntämää ajokorttia vastaan, ei luo oikeutta ajaa moottoriajoneuvoa vastaanottavan jäsenvaltion alueella, vaan tällä uudella ajokortilla ainoastaan todistetaan tällaisen oikeuden olemassaolo, sillä tämä oikeus syntyy suoraan yhteisön oikeuden perusteella”. (
10
)
36.
Tuomiossa siis tunnustettiin selkeästi, että ajokortti on pelkästään osoitus olemassa olevasta ajo-oikeudesta. Tämä oikeus tarkoittaa, että kaikki edellytykset, joiden täyttyessä henkilö saa ajaa ajoneuvoa direktiivin mukaisesti, ovat täyttyneet. Ajokortti puolestaan on lopullinen asiakirja, joka osoittaa tämän oikeuden ja joka myönnetään standardoidussa muodossa direktiivissä edellytetyllä tavalla. Kuten unionin tuomioistuin on todennut, ”jäsenvaltion myöntämän ajokortin hallussapitoa on nimittäin pidettävä todisteena siitä, että kyseisen ajokortin haltija täytti ajokortin myöntämishetkellä nämä edellytykset”. (
11
) Siten ajo-oikeus seuraa tietystä oikeudellisesta tapahtumasta eli kaikkien oikeuden saamiseksi tarvittavien fyysisten, henkisten ja älyllisten edellytysten tosiasiallisesta täyttämisestä. Sitä vastoin ajokortiksi kutsuttu asiakirja on eräänlainen virallinen todistus oikeuden olemassaolosta.
37.
Lisäksi unionin oikeuden osalta voidaan vielä todeta, että unionin tuomioistuin on myös tunnustanut samankaltaisen eron olevan olemassa muilla aloilla. Esimerkiksi unionin tuomioistuin erotti vastaavalla tavalla toisistaan oleskeluoikeuden, joka saadaan unionin oikeudessa säädettyjen edellytysten täyttyessä, ja oleskeluluvan. Unionin tuomioistuin on erityisesti katsonut, että ”oleskelulupien toteava luonne kuitenkin tarkoittaa, että kyseisillä luvilla vain osoitetaan oikeus, joka jo on voimassa”. (
12
)”Oleskeluluvan myöntämistä jäsenvaltion kansalaiselle ei ole pidettävä oikeuksia luovana toimenpiteenä vaan sellaisena jäsenvaltion toimenpiteenä, jolla on tarkoitus ainoastaan vahvistaa, millaisessa asemassa toisen jäsenvaltion kansalainen on yhteisön oikeussääntöjen perusteella.” (
13
) Tämän perusteella unionin tuomioistuin on lisäksi päätellyt, että sekä jäsenvaltion kansalaisen että jäsenvaltion kansalaisen kanssa avioliitossa olevan kolmannen maan kansalaisen oleskeluoikeus perustuu suoraan unionin oikeuteen täysin siitä riippumatta, onko jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen myöntänyt hänelle oleskeluluvan. (
14
)
38.
Yhtä lailla sitä, että unionin oikeudessa erotetaan toisistaan nämä käsitteet, ei todennäköisesti pidetä yllättävänä kansallisella tasolla. Asia on tosiasiallisesti aivan päinvastoin. Vaikuttaa siltä, että useiden jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmille on yhteistä se, että toisistaan erotetaan oikeuden syntyminen oikeudellisena tapahtumana ja tästä seuraava tai samanaikainen kyseisen tapahtuman osoittavan toteavan todistuksen antaminen.
39.
Nimenomaan ajokortin yhteydessä kansallinen tuomioistuin esittää, että ajo-oikeuden ja ajokortin välinen ero on olemassa sekä Saksan että Ranskan oikeudessa. Tämä ero viedään sitten seuraamusten piiriin, missä se on lähtökohtana rikosoikeudellisten ja hallinnollisten seuraamusten erottamiselle toisistaan. Kummassakin oikeusjärjestyksessä ajo-oikeudetta ajaminen on rikosoikeudellisesti rangaistava teko. Ilman varsinaista ajokorttia ajaminen silloin, kun ajo-oikeus on saatu, on hallinnollinen rikkomus.
40.
Olen tältä osin yhtä mieltä kansallisen tuomioistuimen kanssa: yleensä ottaen ajo-oikeuden ja ajokortin käsitteitä ei tulisi sekoittaa toisiinsa. Ne ovat tietenkin luontaisesti yhteydessä toisiinsa. Ajokortin myöntäminen edellyttää ajo-oikeuden olemassaoloa. Kumpikin niistä on kuitenkin jossain määrin olemassa itsenäisesti, minkä osoittaa ilmiö, jota voidaan kuvailla oikeuden ja virallisen asiakirjan välisiksi ajallisiksi vääristymiksi tai yhteensopimattomuuksiksi.
41.
Kuten asianlaita näyttää olevan pääasiassa, henkilöllä voi olla ajo-oikeus, vaikka hänellä ei vielä ole asianmukaista ajokorttia. Vaihtoehtoisesti henkilöllä voi olla ajo-oikeus ilman direktiivissä nykyään edellytetyssä muodossa olevaa ajokorttia. Näin olisi asianlaita varsinkin sellaisten henkilöiden tapauksessa, joilla on edelleen ajokortti, joka on myönnetty ennen direktiivin voimaantuloa.
42.
Toisaalta on mahdollista kuvitella tilanne, jossa henkilöllä on ajokortti mutta ei enää ajo-oikeutta. Jos ei oteta huomioon vilppitapauksia, tällainen tilanne voi ilmetä myös silloin, kun henkilökohtainen ajo-oikeus on peruutettu määräaikaisesti tai pysyvästi mutta asianomainen ei ole vielä luovuttanut ajokorttiaan.
43.
Kaikki tämä ei ole pelkästään teoreettista pohdintaa. Sillä on kouriintuntuvia käytännön seurauksia. Se johtaa välttämättömään päätelmään: ajo-oikeuden syntyminen on itsenäinen oikeudellinen tapahtuma, josta seuraa tiettyjä oikeusvaikutuksia, riippumatta siitä, onko olemassa todistus, joka on osoitus kyseisestä tapahtumasta ajokorttia varten edellytetyssä asianmukaisessa, standardoidussa muodossa. Tämä seikka on erittäin merkityksellinen mahdollisten seuraamusten kannalta. Ennen tämän seikan käsittelyä on kuitenkin ensin tarkasteltava direktiiviin perustuvia, vastavuoroista tunnustamista koskevia jäsenvaltioiden velvollisuuksia.
B Jäsenvaltioiden velvollisuudet direktiivin 2006/126 mukaan
44.
Kansallisen tuomioistuimen ensimmäisen ja toisen kysymyksen alkuosat, joita voidaan tarkastella yhdessä, koskevat sitä, velvoitetaanko direktiivissä 2006/126 jäsenvaltiot hyväksymään toisen jäsenvaltion antama väliaikainen todistus voimassa olevana osoituksena ajo-oikeudesta.
45.
Ytimekäs vastaukseni tähän kysymykseen on ”ei”. On totta, että direktiiviin sisältyy joitakin säännöksiä edellytyksistä, jotka on täytettävä ajo-oikeuden saadakseen. Kuitenkin ainoa direktiivistä selvästi johtuva velvollisuus on ajokortiksi kutsutun standardoidun asiakirjan vastavuoroinen tunnustaminen; direktiivissä tosiasiallisesti säädetään tämän asiakirjan yhdenmukaistamisesta.
46.
Direktiivin 2 artiklan 1 kohdan nojalla ”jäsenvaltioiden antamat ajokortit on tunnustettava vastavuoroisesti”. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan vastavuoroista tunnustamista koskevassa säännöksessä ”säädetään jäsenvaltioiden myöntämien ajokorttien vastavuoroisesta tunnustamisesta ilman muodollisuuksia. Tässä säännöksessä asetetaan jäsenvaltioille selvä ja täsmällinen velvoite, joka ei jätä harkintavaltaa sen noudattamisen edellyttämien toimenpiteiden suhteen”. (
15
)
47.
On siis olemassa sanamuodoltaan imperatiivinen vastavuoroisen tunnustamisen velvollisuus. Kansallinen tuomioistuin haluaa kuitenkin tietää, mitä ajokorteilla tarkkaan ottaen tarkoitetaan tässä säännöksessä. Kansalliselle tuomioistuimelle on epäselvää, tarkoitetaanko ilmaisulla ”ajokortit”, että direktiivin 2 artiklassa edellytetään ajo-oikeuden tunnustamista vain silloin, kun virallinen ajokortti on myönnetty ajo-oikeuden osoittavana asiakirjana, vai koskeeko tunnustamisvelvollisuus ajo-oikeutta riippumatta siitä, onko virallinen ajokortti jo olemassa. Tämä epäselvyys johtuu kansallisen tuomioistuimen mukaan yhtäältä siitä, että yhtenäisen eurooppalaisen ajo-oikeuslainsäädännön puuttumisen vuoksi direktiivillä on haluttu säätää ajo-oikeuden yleisestä tunnustamisesta kaikissa jäsenvaltioissa.
48.
Alankomaiden ja Puolan hallitusten sekä komission esittämien väitteiden mukaan direktiivissä säädetty vastavuoroisen tunnustamisen velvollisuus koskee ainoastaan ajokortteja eli standardoituja todistuksia, jotka osoittavat ajo-oikeuden olemassaolon.
49.
Yhdyn tähän näkemykseen. Mielestäni direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa säädetty vastavuoroisen tunnustamisen velvollisuus koskee ainoastaan standardoitua ajokorttia virallisena asiakirjana, joka on virallinen osoitus ajo-oikeudesta. Direktiivin sanamuotoa, asiayhteyttä ja tavoitteita ei voida venyttää niin paljon, että siinä tarkoitettaisiin jäsenvaltioiden velvollisuutta tunnustaa automaattisesti sellaiset asiakirjatyypit, joista ei nimenomaisesti säädetä direktiivissä.
50.
Ensinnäkin direktiivin 2 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden antamat ”ajokortit” on tunnustettava vastavuoroisesti. Kun otetaan huomioon tämän ratkaisuehdotuksen edellisessä osassa tehty ero oikeuden ja sitä koskevan todistuksen välillä, on varsin selvää, että ”ajokortti” viittaa konkreettiseen asiakirjaan eli viralliseen todistukseen, joka osoittaa ajo-oikeuden edellytysten täyttyneen. Tämän vahvistavat myös direktiivin muissa kielitoisinnoissa käytetyt ilmaisut kuten saksankielinen Führerscheine, ranskankielinen permis de conduire, tšekinkielinen ridičské průkazy, espanjankielinen permiso de conducción ja italiankielinen patenti di guida. Kaikki nämä ilmaisut selvästi viittaavat varsinaiseen asiakirjaan.
51.
Toiseksi direktiivin systemaattinen tulkinta johtaa samaan tulokseen. Direktiivin säännösten keskeinen sisältö koskee itse ajokortin ulkoasua. Direktiiviin sisältyy täsmällisiä vaatimuksia, jota liittyvät sen asiakirjan ulkoasuun, sisältöön ja fyysisiin ominaisuuksiin sekä turvatekijöihin, jolla on tarkoitus osoittaa ajo-oikeuden olemassaolo standardoidulla ja yhtenäisellä tavalla.
52.
Ulkoasultaan kansallisen ajokortin on perustuttava direktiivin liitteessä I esitettyyn Euroopan unionin malliin 1 artiklan 1 kohdan nojalla. Kyseinen malli kuvaa, miltä ajokortin tulee näyttää Euroopan unionissa, ja kertoo, mitä tietoja siihen on sisällytettävä ja missä järjestyksessä. Sisällön osalta ajokortissa on direktiivin 5 artiklan 1 kohdan mukaan mainittava, millä edellytyksillä sen haltija saa kuljettaa ajoneuvoa. Lisäksi direktiivissä edellytetään turvatekijöitä, jotta voidaan estää ajokorttien väärentämismahdollisuudet. Erityisesti 3 artiklan 2 kohdassa luettuna yhdessä liitteen I kanssa säädetään, että ajokortissa käytetty materiaali on suojattava väärentämiseltä.
53.
Lisäksi lainsäädännöllisen historian tarkastelu vahvistaa, että unionin (yhteisön) lainsäätäjän tavoite tällä alalla on pysynyt ennallaan. Myös nykyistä direktiiviä edeltäneen säädöksen (
16
) tavoitteena näyttää olleen itse asiakirjan yhdenmukaistaminen. (
17
)
54.
Kolmanneksi direktiivin yleinen tarkoitus myös tukee päätelmää, jonka mukaan vastavuoroisen tunnustamisen velvollisuus koskee ainoastaan virallista asiakirjaa eli itse ajokorttia.
55.
Direktiivin johdanto-osan toisen perustelukappaleen mukaan ajokortti auttaa liikenneturvallisuuden parantamisessa ja helpottaa henkilöiden vapaata liikkuvuutta. Johdanto-osan kolmannessa ja neljännessä perustelukappaleessa puolestaan korostetaan tarvetta selvittää epäselvät tilanteet ja estää väärentäminen. Sillä, että lopulta (
18
) käytössä on standardoitu unionin ajokortti, joka on voimassa koko unionin alueella, pyritään korvaamaan yli 110 erilaista ajokorttimallia. Koska niiden voimassaoloa voisi olla vaikea arvioida, tämä moninaisuus voisi saada aikaan vilpillistä toimintaa.
56.
Kaikki nämä tavoitteet johtavat samaan päätelmään: direktiivin tarkoituksena on ottaa käyttöön standardoitu ajokortti, jonka viranomaiset voivat tunnustaa välittömästi ja vaivattomasti koko unionin alueella. Tämän vuoksi olisi selvästi vastoin direktiivin yleistä tavoitetta, jos direktiivin tulkittaisiin velvoittavan jäsenvaltiot tunnustamaan kaikenlaiset asiakirjat, joita toinen jäsenvaltio saattaa antaa osoittaakseen ajo-oikeuden olemassaolon.
57.
Toisaalta, kuten mainitsin edellä tämän ratkaisuehdotuksen 34 kohdassa, direktiivissä säädetään myös useista vähimmäistason mukaista ajo-oikeuden yhdenmukaistamista koskevista osatekijöistä, kun siinä asetetaan esimerkiksi ikää tai ajokykyä koskevia olennaisia ja muodollisia vaatimuksia, joiden täyttyessä ajokortti myönnetään.
58.
Nähdäkseni nämä vähimmäisvaatimukset on kuitenkin lisätty asteittain välttämättömänä edellytyksenä ajokorttien vastavuoroiselle tunnustamiselle. Tämä päätelmä voidaan tehdä jo tuomiosta Choquet, jossa yhteisöjen tuomioistuin vuonna 1978 jätti tunnustamatta muiden jäsenvaltioiden myöntämiä ajokortteja ilman kyseisten ajokorttien myöntämiselle asetettujen edellytysten riittävää yhtenäistämistä. (
19
)
59.
Tämän logiikan mukaisesti unionin lainsäätäjä on peräkkäisillä muutoksilla asettanut tiettyjä vähimmäisvaatimuksia edellytyksenä ajokorttien vastavuoroiselle tunnustamiselle. En kuitenkaan usko, että tätä vähimmäistason mukaista ja varsin liitännäisesti tapahtuvaa ajo-oikeuden tiettyjen osatekijöiden yhdenmukaistamista voidaan kääntää päinvastaiseksi, jolloin se tarkoittaisi yhdenmukaistamista ja tästä seuraavaa itse ajo-oikeuden vastavuoroisen tunnustamisen velvollisuutta. Joidenkin edellytysten yhdenmukaistaminen lopullisen asiakirjan vastavuoroisen tunnustamisen helpottamiseksi ei tarkoita samalla kyseisten edellytysten vastavuoroista tunnustamista. Vaikka myönnän kernaasti, että ”yhdenmukaistaminen vaivihkaa” tai paljolti tahaton ”yhdenmukaistaminen vahingossa” toki ovat kiinnostavia otsikkoja tieteelliselle artikkelille, en usko, että ne olisivat hyvä lähtökohta johdettuun oikeuteen perustuvien jäsenvaltioiden velvollisuuksien soveltamisalan tulkinnalle.
60.
Edellä esitetystä seuraa, että direktiivin 2006/126 2 artiklan ei voida tulkita edellyttävän, että jäsenvaltioiden on tunnustettava muita ajo-oikeuden saamisen toisessa jäsenvaltiossa osoittavia asiakirjoja kuin direktiivin vaatimukset täyttävät asiakirjat.
C Jäsenvaltioiden yleiset velvollisuudet perussopimusten mukaan
61.
Tämän ratkaisuehdotuksen edellisessä osassa esitin, että mielestäni direktiivin ei voida tulkita velvoittavan jäsenvaltioita tunnustamaan toisessa jäsenvaltiossa saatua ajo-oikeutta. Direktiivissä ainoastaan velvoitetaan jäsenvaltiot myöntämään ja sitten myös tunnustamaan direktiivissä selkeästi säädetty standardoitu todistus eli yhtenäinen ajokortti.
62.
On kuitenkin edelleen tarpeen tarkastella kansallisen tuomioistuimen esittämien kahden ensimmäisen kysymyksen loppuosaa – miten on niiden velvollisuuksien laita, joita jäsenvaltiolla on tällä alalla primaarioikeuden nojalla? Näiden velvollisuuksien luonne on yhteydessä kansallisen tuomioistuimen kolmanteen ja neljänteen kysymykseen. Ne koskevat niiden mahdollisten seuraamusten luonnetta, jotka jäsenvaltio voi määrätä vastaajalle, joka ajaa ilman asianmukaista ajokorttia mutta jolla on väliaikainen todistus osoituksena toisessa jäsenvaltiossa saadusta ajo-oikeudesta.
63.
Tämän ratkaisuehdotuksen jäljellä olevissa osissa käsittelen näitä kysymyksiä. Eriteltyäni asiaa koskevat primaarioikeuden määräykset (1) tarkastelen näiden määräysten yhteensopivuutta ajokortitta ajosta määrättyjen rikosoikeudellisten ja hallinnollisten seuraamusten kanssa (2).
1.
Asiaa koskevat primaarioikeuden määräykset: vapaa liikkuvuus ja syrjintäkielto
64.
Direktiivissä säädetään ainoastaan ajokorttien vastavuoroisesta tunnustamisesta. Siihen ei sisälly säännöksiä mahdollisesta seuraamusten määräämisestä ajo-oikeuden puuttumisen perusteella tai virallisen ajokortin tai vastaavan muuntyyppisen asiakirjan esittämättä jättämisen perusteella.
65.
Näin ollen – kuten unionin oikeuden muillakin osa-alueilla – asiaa koskevien unionin säännösten puuttuessa jäsenvaltioilla on toimivalta määrätä seuraamuksista. (
20
)
66.
Tätä toimivaltaa käyttäessään jäsenvaltioilla on kuitenkin edelleen velvollisuus noudattaa muita unionin oikeuteen – erityisesti primaarioikeuteen – perustuvia vaatimuksia. Asioissa, jotka eivät kuulu johdetun oikeuden piiriin mutta kuuluvat silti selkeästi unionin oikeuden soveltamisalaan, primaarioikeutta ja siitä seuraavia velvollisuuksia on edelleen sovellettava.
67.
Kansallinen tuomioistuin esittää, että rikosoikeudelliset ja hallinnolliset seuraamukset kuljettajalle, joka ajaa ilman Saksassa tunnustettua ajokorttia mutta jolla on toisessa jäsenvaltiossa annettu väliaikainen todistus, saattavat loukata SEUT 18 artiklan mukaista yleistä syrjintäkieltoa ja SEUT 21, SEUT 45, SEUT 49 ja SEUT 56 artiklan mukaisia perusvapauksia.
68.
Totean heti alkuun, että esillä oleva tilanne kuuluu selkeästi perussopimusten soveltamisalaan ainakin kahdella perusteella: ensinnäkin, kuten tuomiossa Skanavi ja Chryssanthakopoulos todettiin, ajo-oikeus syntyy suoraan unionin oikeuden perusteella, (
21
) ja toiseksi on joka tapauksessa aivan selvää, että vastaaja on käyttänyt vapaata liikkuvuutta koskevia oikeuksia unionin alueella.
69.
Erityisesti vapaan liikkuvuuden osalta ei ilmoitettu erityisiä syitä siihen, että vastaaja oli Saksassa. Tämän vuoksi kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on määrittää, mitkä vapaata liikkuvuutta koskevat oikeudet olivat kyseessä pääasian yhteydessä. Kansallisen tuomioistuimen auttamiseksi kaikin tavoin voidaan tältä osin antaa yleisiä ohjeita. Ajateltavissa on useita vaihtoehtoja.
70.
Ensinnäkin vastaaja on saattanut ajaa Saksaan harjoittaakseen tiettyä taloudellista toimintaa, esimerkiksi hakeakseen työtä, sijoittautuakseen sinne tai tarjotakseen palveluja. Tältä osin yksityisajoneuvojen merkitys huomioon ottaen se, että toisen jäsenvaltion antamaa väliaikaista todistusta ei tunnusteta, voi vaikuttaa henkilöiden mahdollisuuteen tosiasiallisesti toimia palkattuna työntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana. (
22
) Väliaikaisen todistuksen tunnustamatta jättäminen olisi siten omiaan estämään työntekijöiden vapaan liikkuvuuden tai sijoittautumisvapauden käytön.
71.
Toiseksi vastaaja on saattanut ajaa Saksaan pelkästään vapaa-ajanviettotarkoituksessa. Tässä tapauksessa hän on todennäköisesti vastaanottanut palveluja matkailijana. Vaikka tämä ei kenties olekaan perussopimusten ensisijainen tavoite, unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan palvelujen tarjoamisen vapauteen sisältyy myös palvelujen vastaanottajien vapaus matkustaa toiseen jäsenvaltioon vastaanottaakseen palvelun siellä. (
23
) Siten ulkomaisten väliaikaisten ajokorttien tunnustamista koskevaa kansallista kieltoa voitaisiin pitää myös palvelujen vastaanottamisen rajoittamisena.
72.
Kolmanneksi vastaaja on kansallisen tuomioistuimen mukaan Ranskan kansalainen ja siten unionin kansalainen. Tällä perusteella hänen tilanteensa kuuluu myös unionin oikeuden aineelliseen soveltamisalaan: hän on käyttänyt vapauttaan liikkua unionin alueella SEUT 21 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun unionin kansalaisuuden käsitteen mukaisesti.
73.
Lyhyesti sanottuna kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on selvittää, mitä perusvapautta käytettiin esillä olevassa asiassa. Koska vastaaja vaikuttaa olevan unionin kansalainen, mielestäni ei kuitenkaan ole tarpeen ryhtyä tulkitsemaan (toisinaan varsin hataria) yhteyksiä johonkin kyseisistä vapauksista. Sen, että on unionin alueella liikkuva kansalainen, tulisi riittää sinänsä: loppujen lopuksi mitä muuta tulee katsoa kuuluvan unionin kansalaisuuden käsitteeseen ellei oikeus matkustaa vapaasti unionin alueella? ”Autoraedarius europeus sum” (Olen eurooppalainen autoilija). (
24
)
74.
Unionin kansalainen voi joka tapauksessa vedota kaikissa unionin oikeuden aineelliseen soveltamisalaan kuuluvissa tilanteissa SEUT 18 artiklan ensimmäiseen kohtaan, jossa kielletään kaikki kansalaisuuteen perustuva syrjintä. Näihin tilanteisiin kuuluu perusvapauksien lisäksi myös SEUT 21 artiklassa myönnetty jäsenvaltioiden alueella liikkumisen vapauden käyttö. (
25
)
75.
Kun SEUT 18 artiklassa kielletään ”kaikki kansalaisuuteen perustuva syrjintä”, se tarkoittaa, että perussopimusten soveltamisalaan kuuluvia henkilöitä on kohdeltava yhdenvertaisesti. (
26
) Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan syrjimättömyyden periaatteella ei kielletä ainoastaan välitöntä kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää vaan myös kaikki välillisen syrjinnän muodot, jotka muiden erotteluperusteiden soveltamisen perusteella johtavat tosiasiallisesti samaan lopputulokseen. (
27
) Kansallisen oikeuden säännöstä on pidettävä välillisesti syrjivänä, jos sen vaikutukset kohdistuvat sen ominaislaadun vuoksi enemmän muiden jäsenvaltioiden kansalaisiin kuin oman valtion kansalaisiin, ellei säännös ole objektiivisesti perusteltu ja oikeassa suhteessa tavoiteltuun päämäärään. (
28
)
2.
Rikosoikeudellisten ja hallinnollisten seuraamusten yhteensopivuus unionin primaarioikeuden kanssa
76.
Ryhdyn nyt tarkastelemaan sitä, kuinka näitä yleisiä väitteitä on tarkoitus soveltaa esillä olevassa asiassa. Sopivatko mahdolliset rikosoikeudelliset ja/tai hallinnolliset seuraamukset yhteen vapaan liikkuvuuden ja syrjintäkiellon kanssa silloin, kun henkilö ei voi todistaa ajo-oikeuden olemassaoloa esittämällä standardoidun ajokortin?
77.
Alankomaat väittää, että jäsenvaltiot voivat hyväksyä seuraamuksia, jotka voivat olla sekä rikosoikeudellisia että hallinnollisia. Näin on asianlaita, kunhan ne ovat syrjimättömiä, oikeasuhteisia ja tehokkaita.
78.
Komissio myöntää, että seuraamukset kuuluvat jäsenvaltioiden toimivallan piiriin. Se kuitenkin erottaa toisistaan kaksi henkilöryhmää: henkilöt, jotka ovat saaneet ajo-oikeuden toisessa jäsenvaltiossa, ja henkilöt, jotka eivät ole vielä saaneet sitä tai joilta se on otettu pois. Komission mukaan ainoastaan jälkimmäiselle ryhmälle voidaan määrätä rikosoikeudellisia seuraamuksia.
79.
Olen samaa mieltä komission kanssa. Esillä olevassa asiassa se, että henkilöllä on toisessa jäsenvaltiossa saatu ajo-oikeus, estää rikosoikeudellisten seuraamusten määräämisen. Toisaalta mielestäni on mahdollista määrätä hallinnollisia seuraamuksia sen perusteella, että henkilö ei kykene asianmukaisesti osoittamaan kyseistä oikeutta vaaditun standardoidun ajokortin avulla.
80.
Tätä kysymystä voidaan lähestyä kahdella tavalla, joista toinen on se, että kansallinen tuomioistuin toteaa jotakin perusvapautta koskevan rajoituksen. Toinen tapa on kansalaisuuteen perustuvan (välillisen) syrjinnän kieltäminen unionin kansalaisuuden ja SEUT 18 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla. Loppujen lopuksi kumpikin lähestymistapa johtaa samaan kysymykseen: ketä kohdeltaisiin huonommin (syrjivästi) ja kehen verrattuna?
81.
Esillä olevassa asiassa on mahdollista tehdä vertailua kahdella tasolla. Ensinnäkin keskitytään siihen, mistä tarkkaan ottaen rangaistaan. Mistä nimenomaisesta laiminlyönnistä seuraamus määrätään? Toiseksi ovatko kyseiset asiakirjat eli kansalliset väliaikaiset ajokortit tosiasiallisesti rinnastettavissa toisiinsa?
82.
Kuten kansallinen tuomioistuin avuliaasti selvensi ennakkoratkaisupyynnössään, Saksan oikeudessa rangaistaan rikosoikeudellisesti ajo-oikeuden puuttumisesta eli kyseisen toiminnan suorittamista koskevan oikeuden puuttumisesta tyystin. Sitä vastoin hallinnollinen seuraamus koskee tilanteita, joissa kuljettaja ei kykene esittämään vaadittua asiakirjaa asianmukaisessa muodossa, kun häntä pyydetään esittämään se toimivaltaiselle viranomaiselle (tavallisesti poliisiviranomaiselle). Toisin sanoen hallinnollinen seuraamus määrätään henkilölle, joka ei noudata velvollisuutta esittää vaadittu asiakirja tarkastuksessa, vaikka hänellä tosiasiallisesti onkin vastaava oikeus.
83.
Keskeistä kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellossa on se, että muita ei kohdella huonommin kuin omia kansalaisia. Tämä tarkoittaa vähintään sitä, että kansallinen järjestelmä ulotetaan koskemaan muista jäsenvaltioista lähtöisin olevia rinnastettavia tilanteita samalla kun lähestytään muiden jäsenvaltioiden toimia ja päätöksiä lojaalilla tavalla ja vilpittömässä mielessä.
84.
Esillä olevassa asiassa kansallisen tuomioistuimen vahvistamien tosiseikkojen mukaan vastaajalla oli ajo-oikeus, joka oli myönnetty hänelle Ranskassa. Hän ei ainoastaan kyennyt konkreettisesti esittämään vaadittua standardoitua ajokorttia osoittaakseen ajo-oikeutensa. Jos ei oteta huomioon todisteisiin ja näyttöön liittyviä kysymyksiä, joiden selvittäminen kuuluu kansalliselle tuomioistuimelle, ja jos oletetaan, että on todettu selkeästi, että vastaajalla oli pysäyttämishetkellä ajo-oikeus, hänelle ei voida määrätä rikosoikeudellista seuraamusta kuten siinä tapauksessa, että hänellä ei olisi tätä oikeutta.
85.
Toisin ilmaistuna keskeinen kysymys kuuluu: kuinka kuljettajaa, jolla on saksalainen ajo-oikeus muttei asianmukaista ajokorttia, kohdeltaisiin samanlaisessa tilanteessa? Kansallinen tuomioistuin toteaa, että Saksassa ajokortti myönnetään heti kaikkien tarvittavien kokeiden hyväksytyn suorittamisen jälkeen. Kansallinen tuomioistuin viittaa kuitenkin myös FeV:n 22 §:n 4 momenttiin. Tässä säännöksessä säädetään poikkeuksellisesti, että ainoastaan Saksan alueella voimassa oleva väliaikainen todistus kokeen suorittamisesta voidaan esittää hyväksyttävänä osoituksena ajo-oikeudesta.
86.
Tämä ei tarkoittaisi vain sitä, että jos henkilö on suorittanut ajokokeet Saksassa ja siten saanut ajo-oikeuden ja jos poliisi pysäyttää hänet autoa ajamassa myöhemmin, ennen kuin lopullinen, standardoitu ajokortti on myönnetty, hänelle ei määrättäisi rikosoikeudellista seuraamusta, vaan sitä, että hänelle ei määrättäisi myöskään hallinnollista seuraamusta. Tämä johtuu siitä, että Saksan lain mukaan Saksan viranomaisten myöntämä väliaikainen todistus kokeen suorittamisesta on oikeudellisesti riittävä osoitus ajo-oikeuden olemassaolosta.
87.
Tästä pääsenkin toiseen seikkaan: hallinnollisten seuraamusten määräämiseen ja väliaikaisten todistusten rinnastettavuuteen.
88.
Äärimmilleen vietynä primaarioikeuteen perustuvista syrjintäkieltoa ja vastavuoroisen tunnustamisen velvollisuutta koskevista väitteistä voitaisiin päätellä, että koska Saksa hyväksyy saksalaiset väliaikaiset todistukset kokeen suorittamisesta, sen on hyväksyttävä myös ranskalaiset CEPC:t. Mikäli Saksa hyväksyy kansalliset väliaikaiset todistukset, sen on hyväksyttävä myös muista jäsenvaltioista peräisin olevat väliaikaiset todistukset.
89.
En usko, että primaarioikeuteen perustuvia velvollisuuksia voidaan venyttää näin pitkälle, lähinnä kolmesta syystä.
90.
Ensinnäkin direktiivillä luotiin ajokorttien vastavuoroisen tunnustamisen yhdenmukaistettu järjestelmä. Perustuslaillisesta näkökulmasta tällaiseen järjestelmään sisältyvät primaarioikeuteen perustuvat velvollisuudet ovat edelleen merkityksellisiä ja niitä on edelleen sovellettava, kuten esitin tämän ratkaisuehdotuksen edellisessä osassa. En kuitenkaan usko, että niitä voidaan venyttää niin pitkälle, että tosiasiallisesti otettaisiin uudestaan käyttöön täysimittainen velvollisuus tunnustaa kaikki jäsenvaltioiden antamat asiakirjat. Toisaalta en usko, että on tarpeen evätä tietyt johdetun oikeuden tasolla tehdyt lainsäädännölliset valinnat eli palata Euroopan unioniin, jossa on kymmeniä erilaisia ajo-oikeuden osoittavia asiakirjoja, joita kukin jäsenvaltio antaa. (
29
)
91.
Toiseksi on syytä muistaa, että kummassakin järjestelmässä – sekä Ranskassa että Saksassa – väliaikaisia ajo-oikeuden osoittavia todistuksia annetaan paitsi ajallisin myös selkein alueellisin rajoituksin. Ne jäävät mielestäni tämän vuoksi rinnastettavien ajo-oikeuden osoittavien todistusten ulkopuolelle, jos tämän oikeuden osoittamiseksi henkilö, jolle on annettu tällainen asiakirja, päättää olla noudattamatta kyseisille todistuksille selkeästi asetettuja rajoituksia ja pyrkii turvautumaan niihin niiden varsinaisen käyttötarkoituksen ulkopuolella, sekä ajallisesti että maantieteellisesti.
92.
Kolmanneksi, ja ehkä kaikista tärkeimpänä, on syytä muistaa, mistä tarkkaan ottaen hallinnollinen sakko määrätään seuraamukseksi: ymmärtääkseni se määrätään henkilölle, joka ei esitä oikeassa muodossa olevaa asiakirjaa toimivaltaisen viranomaisen näin pyytäessä. Tästä näkökulmasta tarkasteltuna ei voida kiistää sitä, että henkilö, jolla on ainoastaan toisessa jäsenvaltiossa annettu väliaikainen todistus, jonka ajallinen ja maantieteellinen soveltamisala on nimenomaisella tavalla rajoitettu ja jota ei sen vuoksi voida tunnustaa täysin, ei noudata näitä näyttöä koskevia velvollisuuksia. Lähtökohtaisesti vastaajalla ei yksinkertaisesti ollut mahdollisuutta esittää asianmukaista asiakirjaa. Tämän vuoksi hänelle voitiin määrätä hallinnollinen seuraamus.
93.
Toisin sanoen jäsenvaltioilla on epäilemättä vapaus määrätä seuraamus tarkastuksessa oikeudellisesti vaadittujen asiakirjojen esittämättä jättämisestä. Se, mistä seuraamus tällöin kuitenkin määrätään, on se, että henkilöllä ei ole asianmukaista asiakirjaa mukanaan, jos laissa tätä edellytetään – ei se, että hänellä ei ole oikeutta, jonka perusteella ajokortti on myönnetty. Jos jokin rangaistus määrätään, sen perusteena on säädettyjen näyttöä koskevien velvollisuuksien laiminlyönti. Rangaistuksen määräämisen perusteena voi olla myös laiminlyönnistä seuraava ylimääräinen hallinnollinen työ, joka aiheutuu eri keinoin tapahtuvasta oikeuden olemassaolon tarkistamisesta, joka oli tarkoitus tehdä nopeasti ja yhtenäisesti vaaditun standardoidun ajokortin avulla.
94.
Täydentävänä tietona totean vielä, että mielestäni päätelmä olisi sama, jos perustelujen lähtökohtana olisivat yksinomaan vapaata liikkuvuutta koskevat perustamissopimuksen määräykset. Tuomiosta Skanavi ja Chryssanthakopoulos (
30
) saadaan jälleen hyödyllistä ohjausta. Asia koski Kreikan kansalaiselle määrättyjen rikosoikeudellisten seuraamusten yhteensopivuutta. Sofia Skanavi sijoittautui Saksaan liiketoimintatarkoituksessa sijoittautumisvapauden nojalla. Hänelle määrättiin asian kantajana rangaistus, koska hän oli jättänyt vaihtamatta kreikkalaisen ajokorttinsa saksalaiseen ajokorttiin.
95.
Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan sijoittautumisvapauden vastaista oli ”se, että jos moottoriajoneuvoa kuljettaa henkilö, joka olisi voinut saada vastaanottavalta valtiolta ajokortin vaihtamalla sen toisen jäsenvaltion myöntämään ajokorttiin mutta on laiminlyönyt ajokorttinsa vaihtamisen asetetussa määräajassa, hänen tekonsa rinnastetaan ajokortitta ajoon, josta voidaan tuomita vankeuteen tai sakkoon”. (
31
) Yhteisöjen tuomioistuin teki tämän päätelmän katsoen, että ajokorttien vaihtamisvelvollisuus johtui ”olennaisesti hallinnollisista vaatimuksista”. (
32
)
96.
Samanlaiset perustelut olisivat merkityksellisiä myös esillä olevassa asiassa. Myös se koskee henkilöä, joka ei ole vielä saanut asianmukaisessa muodossa olevaa ajokorttia mutta joka on saanut ajo-oikeuden asuinmaassaan. Kansallista velvollisuutta esittää standardoitu, lopullinen ajokortti eikä väliaikaista todistusta voidaan myös pitää hallinnollisena vaatimuksena. Tietyssä muodossa olevan ajokortin saaminen on muodollisuus, jolla pyritään virallisesti toteamaan ajo-oikeus.
97.
Analogia tuomioon Skanavi ja Chryssanthakopoulos verrattuna ilmenee kenties vielä vahvemmin esillä olevassa asiassa. Tämä johtuu siitä, että ajokortin myöntäminen ei riipu vastaajasta. Kuten kansallinen tuomioistuin totesi paikkansapitävästi, vastaajalla ei ollut mahdollisuutta vaikuttaa siihen, milloin ajokortti toimitettaisiin hänelle: näin ei ollut asianlaita tuomiossa Skanavi ja Chryssanthakopoulos.
98.
Vastaavasti se, että henkilö, joka on saanut ajo-oikeuden toisessa jäsenvaltiossa mutta joka ei ole vielä saanut ajokorttiaan, rinnastetaan ajokortitta ajavaan henkilöön siten, että tästä laiminlyönnistä saatetaan määrätä rikosoikeudellinen seuraamus (olipa se sitten vankeusrangaistus tai ainoastaan sakko, mutta henkilölle tulisi tämän seurauksena merkintä rikosrekisteriin), ei ole oikeassa suhteessa tämän rikkomuksen vakavuuteen nähden siitä aiheutuvat seuraukset huomioon ottaen. (
33
)
99.
Yleisempi rinnastus voidaan kuitenkin tehdä siihen, että ei noudateta henkilön oleskeluoikeuden toteamiseksi edellytettäviä muodollisuuksia, esimerkiksi velvollisuutta tehdä virallinen oleskeluilmoitus kolmen päivän kuluessa tulosta jäsenvaltion alueelle. Tältä osin unionin tuomioistuin on katsonut, että jäsenvaltiot eivät saa määrätä rikkomuksen vakavuuteen nähden suhteettoman ankaraa rangaistusta, joka muodostuisi työntekijöiden vapaan liikkuvuuden esteeksi. (
34
) Siten vangitsemisella ja karkotuksella, jotka perustuvat yksinomaan siihen, että asianomainen ei ole täyttänyt ulkomaalaisten valvontaa koskevia oikeudellisia muodollisuuksia, puututaan unionin oikeuteen suoraan perustuvan oleskeluoikeuden ydinsisältöön, ja ne ovat ilmeisen suhteettomia rikkomuksen vakavuuteen nähden. (
35
) Kansalliset viranomaiset voivat kuitenkin määrätä tällaisen vaatimuksen noudattamatta jättämisestä rangaistuksia, jotka voidaan rinnastaa maan omien kansalaisten tekemistä lievistä rikkomuksista määrättäviin seuraamuksiin. (
36
)
100.
Edellä esitetystä seuraa, että SEUT 18 ja SEUT 21 artiklan on tulkittava estävän jäsenvaltiota määräämästä rikosoikeudellista seuraamusta ajoneuvon ajamisesta silloin, kun kuljettaja on saanut ajo-oikeuden toisessa jäsenvaltiossa direktiivin 2006/126 vaatimusten mukaisesti mutta hän ei sellaisten hallinnollisten syiden vuoksi, joihin hän ei voi vaikuttaa, kykene tarkastuksessa esittämään asiakirjaa, joka täyttää mainitun direktiivin vaatimukset.
V Ratkaisuehdotus
101.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Amtsgericht Kehlin esittämiin kysymyksiin seuraavasti:
–
Ajokorteista 20.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/126/EY 2 artiklan ei voida tulkita edellyttävän, että jäsenvaltioiden on tunnustettava muita ajo-oikeuden saamisen toisessa jäsenvaltiossa osoittavia asiakirjoja kuin direktiivin vaatimukset täyttävät asiakirjat.
–
SEUT 18 ja SEUT 21 artiklan on tulkittava estävän jäsenvaltiota määräämästä rikosoikeudellista seuraamusta ajoneuvon ajamisesta silloin, kun kuljettaja on saanut ajo-oikeuden toisessa jäsenvaltiossa direktiivin 2006/126 vaatimusten mukaisesti mutta hän ei sellaisten hallinnollisten syiden vuoksi, joihin hän ei voi vaikuttaa, kykene tarkastuksessa esittämään asiakirjaa, joka täyttää mainitun direktiivin vaatimukset.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: englanti.
(
2
)	Ajokorteista 20.12.2006 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2006/126/EY (uudelleenlaadittu teksti) (EUVL 2006, L 403, s. 18).
(
3
)	Henkilöiden oikeuttamisesta osallistumaan tieliikenteeseen 13.12.2010 annettu asetus (Verordnung über die Zulassung von Personen zum StraßenverkehreV; BGBl. 2010 I, s. 1980), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna FeV:n ja muiden tieliikennesäännösten muuttamisesta 21.12.2016 annetun 11. asetuksen 1 ja 2 §:llä (BGBl. 2016 I, s. 3083).
(
4
)	Straßenverkehrsgesetz, sellaisena kuin se on annettu tiedoksi 5.3.2003 (BGBl. 2003 I, s. 310, oikaisu s. 919), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna pimeän työn ja laittoman työnteon torjunnan vahvistamisesta 6.3.2017 annetun lain (Gesetz zur Stärkung der Bekämpfung der Schwarzarbeit und illegalen Beschäftigung; BGBl. 2007 I, s. 399) 3 §:llä.
(
5
)	Kansallinen tuomioistuin toteaa, että Ranskan viranomaisen myönsivät vastaajalle lopullisen ajokortin 9.7.2015.
(
6
)	Ranskan lain mukaan CEPC toimitetaan väliaikaisena lupatodistuksena, kunnes lopullinen ajokortti (direktiivin 2006/126 liitteen I eritelmien mukainen standardoidussa muodossa oleva ajokortti) myönnetään. Se on esitettävä tarkastusta varten Ranskan valtion alueella yhdessä voimassa olevan henkilötodistuksen kanssa ajokortin asemesta. Se on voimassa enintään neljä kuukautta kokeen suorituspäivästä (ks. ajokorttien laatimisen, myöntämisen ja voimassaolon edellytyksistä 20.4.2012 annettu määräys (Arrêté du 20 avril 2012 fixant les conditions d’établissement, de délivrance et de validité du permis de conduire, JORF 6.5.2012, s. 8050)).
(
7
)	Luonnollisesti kokonaan eri tapausryhmään, josta ei ole kyse esillä olevassa asiassa, liittyy virallisia asiakirjoja, jotka luovat oikeuden. Tällaisissa tapauksissa oikeus syntyy ainoastaan silloin, jos ja kun annetaan asianmukainen asiakirja, tavallisesti hallinnollisen päätöksen muodossa. Tällaiset oikeuden luovat asiakirjat on kuitenkin erotettava puhtaasti toteavista asiakirjoista.
(
8
)	Direktiivissä säädetään pelkästään ajokortin myöntämisen edellytyksiä koskevien kansallisten säännösten yhdenmukaistamisen vähimmäistasosta, ks. tuomio 1.3.2012, Akyüz (C‑467/10, EU:C:2012:112, 53 kohta).
(
9
)	Ks. tuomio 29.2.1996 (C‑193/94, EU:C:1996:70).
(
10
)	Ks. tuomio 29.2.1996, Skanavi ja Chryssanthakopoulos (C‑193/94, EU:C:1996:70, 34 kohta).
(
11
)	Ks. tuomio 1.3.2012, Akyüz (C‑467/10, EU:C:2012:112, 42 kohta).
(
12
)	Ks. tuomio 21.7.2011, Dias (C‑325/09, EU:C:2011:498, 54 kohta).
(
13
)	Ks. tuomio 25.7.2002, MRAX (C‑459/99, EU:C:2002:461, 74 kohta). Ks. myös tuomio 21.7.2011, Dias (C‑325/09, EU:C:2011:498, 48 kohta). Totean, että nämä tuomiot koskevat tilannetta, joka on päinvastainen pääasian tilanteeseen nähden. Niissä tarkastellaan luvan hallussapidon seurauksia unionin oikeuden perusteella silloin, kun oleskeluoikeuden olennaiset edellytykset eivät täyty.
(
14
)	Ks. tuomio 25.7.2002, MRAX (C‑459/99, EU:C:2002:461, 74 kohta).
(
15
)	Ks. esim. tuomio 29.4.2004, Kapper (C‑476/01, EU:C:2004:261, 45 kohta); tuomio 26.6.2008, Wiedemann ja Funk (C‑329/06 ja C‑343/06, EU:C:2008:366, 50 kohta) ja tuomio 1.3.2012, Akyüz (C‑467/10, EU:C:2012:112, 40 kohta).
(
16
)	Yhteisön ajokortista 29.7.1991 annettu neuvoston direktiivi 91/439/ETY (EYVL 1991, L 237, s. 1).
(
17
)	Ks. erityisesti direktiivin 91/439 liite I, joka koskee yhteisön ajokortin mallia.
(
18
)	Tässä kohden on syytä painottaa sanaa ”lopulta”. Direktiivissä selvästi säädetään aiempien kansallisten asiakirjojen asteittaisesta käytöstä poistamisesta noudattaen reilun pituista siirtymäaikaa, jonka ajan nämä kansalliset asiakirjat on direktiivin mukaan tunnustettava täysin (ks. vastaavasti direktiivin johdanto-osan viides perustelukappale ja 3 artiklan 3 kohta).
(
19
)	Tuomio 28.11.1978, Choquet (16/78, EU:C:1978:210, 7 kohta).
(
20
)	Ks. tuomio 29.2.1996, Skanavi ja Chryssanthakopoulos (C‑193/94, EU:C:1996:70, 36 kohta) ja tuomio 29.10.1998, Awoyemi (C‑230/97, EU:C:1998:521, 25 kohta).
(
21
)	Ks. tuomio 29.2.1996, Skanavi ja Chryssanthakopoulos (C‑193/94, EU:C:1996:70, 34 kohta).
(
22
)	Ks. vastaavasti tuomio 28.11.1978, Choquet (16/78, EU:C:1978:210, 4 kohdan loppuosa). Ks. myös tuomio 29.2.1996, Skanavi ja Chryssanthakopoulos (C‑193/94, EU:C:1996:70, 36 ja 39 kohta) ja tuomio 29.10.1998, Awoyemi (C‑230/97, EU:C:1998:521, 26 kohta).
(
23
)	Ks. tuomio 31.1.1984, Luisi ja Carbone (286/82 ja 26/83, EU:C:1984:35, 16 kohta) ja tuomio 2.2.1989, Cowan (186/87, EU:C:1989:47, 15 kohta).
(
24
)	Kiitän innoituksesta julkisasiamies Jacobsin toteamusta ”civis europeus sum” (olen Euroopan kansalainen) hänen ratkaisuehdotuksessaan Konstantinidis (C‑168/91, EU:C:1992:504, 46 kohta).
(
25
)	Ks. esim. tuomio 2.10.2003, Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, 24 kohta); tuomio 13.4.2010, Bressol ym. (C‑73/08, EU:C:2010:181, 31 kohta) ja tuomio 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, 53 ja 54 kohta).
(
26
)	Ks. vastaavasti tuomio 2.2.1989, Cowan (186/87, EU:C:1989:47, 10 kohta) ja tuomio 6.9.2016, Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630, 29 kohta).
(
27
)	Ks. tuomio 18.7.2007, Hartmann (C‑212/05, EU:C:2007:437, 29 kohta); tuomio 13.4.2010, Bressol ym. (C‑73/08, EU:C:2010:181, 40 kohta); tuomio 25.1.2011, Neukirchinger (C‑382/08, EU:C:2011:27, 32 ja 34 kohta) ja tuomio 18.3.2014, International Jet Management (C‑628/11, EU:C:2014:171, 64 kohta).
(
28
)	Ks. tuomio 30.11.2000, Österreichischer Gewerkschaftsbund (C‑195/98, EU:C:2000:655, 40 kohta) ja tuomio 13.4.2010, Bressol ym. (C‑73/08, EU:C:2010:181, 41 kohta).
(
29
)	Ks. esim. yhdenmukaistettujen johdetun oikeuden järjestelmien ja perustamissopimuksen määräysten välisen vuorovaikutuksen osalta tuomio 5.4.1979, Ratti (148/78, EU:C:1979:110, 36 kohta) ja tuomio 5.10.1994, Centre d'insémination de la Crespelle (C‑323/93, EU:C:1994:368, 31 kohta). Hieman toisenlainen tulkinta: ks. tuomio 22.1.2002, Dreessen (C‑31/00, EU:C:2002:35, 27 kohta) ja tuomio 13.11.2003, Morgenbesser (C‑313/01, EU:C:2003:612, 43 kohta).
(
30
)	Ks. tuomio 29.2.1996, Skanavi ja Chryssanthakopoulos (C‑193/94, EU:C:1996:70).
(
31
)	Tuomio 29.2.1996, Skanavi ja Chryssanthakopoulos (C‑193/94, EU:C:1996:70, 39 kohta).
(
32
)	Tuomio 29.2.1996, Skanavi ja Chryssanthakopoulos (C‑193/94, EU:C:1996:70, 35 kohta).
(
33
)	Ks. vastaavasti tuomio 29.2.1996, Skanavi ja Chryssanthakopoulos (C‑193/94, EU:C:1996:70, 37 kohta).
(
34
)	Ks. vastaavasti tuomio 3.7.1980, Pieck (157/79, EU:C:1980:179, 19 kohta) ja tuomio 12.12.1989, Messner (C‑265/88, EU:C:1989:632, 14 kohta).
(
35
)	Ks. tuomio 25.7.2002, MRAX (C‑459/99, EU:C:2002:461, 78 kohta) ja tuomio 17.2.2005, Oulane (C‑215/03, EU:C:2005:95, 40 kohta).
(
36
)	Ks. tuomio 3.7.1980, Pieck (157/79, EU:C:1980:179, 19 kohta) ja tuomio 12.12.1989, Messner (C‑265/88, EU:C:1989:632, 14 kohta).