62023CJ0239_RES
Cauza C-239/23
Karl und Georg Anwander GbR Güterverwaltung
împotriva
Land Baden-Württemberg
(cerere de decizie preliminară formulată de Verwaltungsgericht Sigmaringen)
Hotărârea Curții (Camera a doua) din 17 octombrie 2024
„Trimitere preliminară – Politica agricolă comună (PAC) – Finanțare prin Fondul european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR) – Regulamentul (UE) nr. 1305/2013 – Articolele 31 și 32 – Plăți pentru zone care se confruntă cu constrângeri naturale sau cu alte constrângeri specifice – Zone de munte – Indemnizație compensatorie – Dispoziții administrative naționale care exclud plata acestei indemnizații pentru zone eligibile situate într-o regiune a aceluiași stat membru, altul decât cel al sediului exploatației agricole – Dispoziții care utilizează sediul exploatației agricole drept condiție de acordare a indemnizației compensatorii menționate”
Agricultură – Politica agricolă comună – Finanțare prin FEADR – Sprijin pentru dezvoltare rurală – Plăți pentru zone care se confruntă cu constrângeri naturale sau cu alte constrângeri specifice – Condiție de acordare – Excludere a unor zone eligibile situate în afara teritoriului regiunii unui stat membru care prevede o astfel de plată în programul său de dezvoltare rurală – Admisibilitate – Condiție legată de locul sediului exploatației fermierului – Inadmisibilitate
[art. 40 alin. (2) TFUE; Regulamentul nr. 13056/2013 al Parlamentului European și al Consiliului, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul 2017/2393, art. 2 alin. (1) al doilea paragraf lit. (b), art. 31, 32, 60, 65 și 66]
(a se vedea punctele 46-51, 57, 58, 60, 61 și 63-65 și dispozitiv 1)
Agricultură – Politica agricolă comună – Finanțare prin FEADR – Sprijin pentru dezvoltare rurală – Plăți pentru zone care se confruntă cu constrângeri naturale sau cu alte constrângeri specifice – Dreptul la plată conferit direct de dreptul Uniunii – Condiție
[Regulamentul nr. 1305/2013 al Parlamentului European și al Consiliului, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul 2017/2393, art. 13 și art. 31 alin. (1) primul paragraf și alin. (2)]
(a se vedea punctele 68-73 și dispozitiv 2)
Agricultură – Politica agricolă comună – Finanțare prin FEADR – Sprijin pentru dezvoltare rurală – Plăți pentru zone care se confruntă cu constrângeri naturale sau cu alte constrângeri specifice – Debitor al plății
[Regulamentul nr. 1305/2013 al Parlamentului European și al Consiliului, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul 2017/2393, art. 2 alin. (1) al doilea paragraf lit. (b) și art. 31 alin. (1)]
(a se vedea punctele 75-77 și dispozitiv 3)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de Verwaltungsgericht Sigmaringen (Tribunalul Administrativ din Sigmaringen, Germania), Curtea precizează condițiile de acordare a plăților în favoarea zonelor montane și a altor zone care se confruntă cu constrângeri naturale sau cu alte constrângeri specifice prevăzute la articolul 31 din Regulamentul nr. 1305/2013 (
1
).
Societatea Karl und Georg GbR Anwander Güterverwaltung administrează o fermă de produse lactate în Germania, în regiunea de frontieră dintre Land Baden-Württemberg (landul Baden-Württemberg) și Freistaat Bayern (landul Bavaria). Sediul exploatației sale se află în Baden-Württemberg. Aceasta dispune de aproximativ 100 de hectare în landul respectiv și de aproximativ 27 de hectare în Bavaria. Toate aceste suprafețe sunt situate într-o zonă montană și sunt clasificate de autoritățile acestor landuri ca suprafețe eligibile pentru ajutoarele Uniunii Europene pentru zonele montane.
În anul 2019, societatea a depus la autoritatea competentă a landului Baden-Württemberg o cerere de ajutor pentru toate aceste suprafețe. Această cerere a fost respinsă în ceea ce privește suprafețele situate în Bavaria, pentru motivul că ele nu se aflau în Baden-Württemberg.
După respingerea contestației sale împotriva acestui refuz parțial al autorității competente, societatea a sesizat instanța de trimitere pentru a obține acordarea unui ajutor pentru suprafețele situate în Bavaria. În acest context, instanța menționată solicită Curții să se pronunțe cu privire la întinderea marjei de apreciere de care dispun statele membre și regiunile acestora pentru a stabili condițiile de acordare a indemnizațiilor compensatorii pentru zonele montane și pentru alte zone care se confruntă cu constrângeri naturale sau cu alte constrângeri specifice. În plus, aceasta se întreabă, pe de o parte, dacă Regulamentul nr. 1305/2013 conferă în mod direct fermierilor în cauză un drept la plata unei astfel de indemnizații și, pe de altă parte, împotriva cărei autorități ar fi atunci exigibil acest drept la plată.
Aprecierea Curții
În primul rând, în ceea ce privește condițiile de acordare a unei indemnizații compensatorii fermierilor situați în zone montane și în alte zone care se confruntă cu constrângeri naturale sau cu alte constrângeri specifice, primo, Curtea se pronunță cu privire la posibilitatea ca o regiune a unui stat membru să limiteze acordarea unei astfel de indemnizații la zonele eligibile situate pe teritoriul său.
În această privință, Curtea subliniază că zonele montane și celelalte zone care se confruntă cu constrângeri pentru care un fermier poate beneficia de o indemnizație compensatorie sunt delimitate, în temeiul articolului 32 din Regulamentul nr. 1305/2013, în programele naționale sau regionale în cauză. Rezultă că, atunci când un stat membru a optat să elaboreze un set de programe regionale, revine regiunilor în cauză sarcina de a alege măsurile care trebuie reținute pentru atingerea obiectivelor în materie de dezvoltare rurală, printre care, dacă este cazul, cea prevăzută la articolul 31 din acest regulament, și de a le integra în programele lor respective. Astfel, diferitele programe regionale au un caracter distinct și autonom.
Prin urmare, în ipoteza în care este reținută o programare regională a măsurilor vizate, este inerent economiei Regulamentului nr. 1305/2013 ca marja de apreciere de care dispun regiunile statelor membre să poată fi pusă în aplicare numai în cadrul programelor lor regionale și, în acest caz, numai în raport cu teritoriul colectivității regionale vizate. De asemenea, o regiune a unui stat membru nu poate nici să delimiteze zonele eligibile, nici să acorde indemnizații compensatorii pentru astfel de zone în afara teritoriului său, o limitare teritorială a acordării acestor indemnizații fiind inerentă aceleiași economii.
Secundo, Curtea consideră că acordarea acestei indemnizații nu poate depinde totuși de locul în care se află sediul exploatației fermierului. Astfel, criteriile de delimitare a zonelor eligibile prevăzute la articolul 32 din Regulamentul nr. 1305/2013 au legătură cu caracteristicile biofizice sau naturale ale zonelor vizate, și anume cu elemente obiective care rezultă din proprietățile naturale ale zonelor în discuție.
Or, pe de o parte, sediul exploatației fermierului nu figurează printre aceste criterii și nu prezintă nicio legătură cu caracteristicile biofizice sau naturale ale unei zone, care conduc la eligibilitatea sa ca zonă care se confruntă cu constrângeri. Pe de altă parte, prin introducerea unei condiții suplimentare de eligibilitate în programul său pentru dezvoltare rurală, un stat membru sau o regiune a unui stat membru se îndepărtează, în exercitarea marjei de apreciere care îi este recunoscută, de condițiile enumerate limitativ la articolele 31 și 32 din Regulamentul nr. 1305/2013, referitoare la delimitarea zonelor eligibile, precum și la statutul de fermier activ, dăunând astfel efectului util al acestor dispoziții și încălcând principiul nediscriminării prevăzut la articolul 40 alineatul (2) TFUE.
În al doilea rând, în ceea ce privește existența unui drept la plata unei astfel de indemnizații care decurge direct din Regulamentul nr. 1305/2013, Curtea amintește că statele membre sau regiunile lor pot, desigur, să aleagă ceea ce includ sau nu în programele lor de dezvoltare rurală. În plus, plata unei indemnizații compensatorii în sensul articolului 31 din Regulamentul nr. 1305/2013 nu poate fi calificată drept măsură pe care statele membre sau regiunile acestora trebuie în mod obligatoriu să o integreze în programele lor.
Cu toate acestea, rezultă din modul de redactare a articolului 31 alineatul (1) primul paragraf și alineatul (2) din Regulamentul nr. 1305/2013 că, din moment ce un stat membru sau o regiune a unui stat membru prevede plăți în favoarea zonelor care se confruntă cu constrângeri, care au fost delimitate ca zone eligibile, orice „fermier activ”, în sensul articolului 9 din Regulamentul nr. 1307/2013, dispune de un drept la plata unei astfel de indemnizații.
În schimb, în cazul în care o plată în favoarea unor astfel de zone nu este prevăzută în programul de dezvoltare rurală în discuție, niciun drept la plata unei indemnizații compensatorii nu poate lua naștere în favoarea fermierilor care exploatează suprafețe agricole în aceste zone.
În ultimul rând, în ceea ce privește exigibilitatea indemnizației, Curtea arată că dreptul unui fermier activ la plata unei indemnizații compensatorii nu poate fi exigibil decât împotriva colectivității teritoriale care a decis, în programul său de dezvoltare rurală, să acorde plata unor indemnizații compensatorii numai pentru zonele eligibile situate pe propriul său teritoriu.
(
1
)	Regulamentul (UE) nr. 1305/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2013 privind sprijinul pentru dezvoltare rurală acordat din Fondul european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR) și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1698/2005 al Consiliului (JO 2013, L 347, p. 487, rectificare în JO 2016, L 130, p. 1), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) 2017/2393 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 decembrie 2017 (JO 2017, L 350, p. 15) (denumit în continuare „Regulamentul nr. 1305/2013”).