62005CC0020
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
VERICA TRSTENJAK
prezentate la 28 iunie 2007 (
1
)
Cauza C-20/05
Procedură penală
împotriva lui
Karl Josef Wilhelm Schwibbert
„Directiva 98/34/CE — Procedură de furnizare de informații în domeniul standardelor și reglementărilor tehnice — Obligația de a comunica proiectele de reglementări tehnice — Lege națională ce impune obligația de a aplica semnul distinctiv al organismului național însărcinat cu colectarea drepturilor de autor pe compact-discurile comercializate — Noțiunea «reglementare tehnică»”
I — Introducere
1.
În cadrul unei proceduri penale inițiate împotriva domnului Schwibbert pentru deținerea de compact-discuri (denumite în continuare „CD-uri”) care nu purtau semnul distinctiv al organismului național însărcinat cu colectarea drepturilor de autor (Società Italiana degli Autori ed Editori, denumită în continuare „SIAE”), Tribunale di Forlì (Italia), la solicitarea avocatului domnului Schwibbert, întreabă Curtea cu privire la compatibilitatea prevederilor naționale care impun aplicarea acestui semn distinctiv cu articolele 3 CE, 23 CE-27 CE și cu Directiva 83/189/CEE a Consiliului din 28 martie 1983, care prevede o procedură de informare în domeniul standardelor și reglementărilor tehnice (
2
) – directivă codificată, în fapt, de Directiva 98/34/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 iunie 1998 de stabilire a unei proceduri pentru furnizarea de informații în domeniul standardelor și reglementărilor tehnice (
3
), modificată la rândul său prin Directiva 98/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 iulie 1998 (
4
) –, cu Directiva 92/100/CEE a Consiliului din 19 noiembrie 1992 privind dreptul de închiriere și de împrumut și anumite drepturi conexe dreptului de autor în domeniul proprietății intelectuale (
5
) și cu Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională (
6
).
II — Cadrul juridic
A — Dreptul comunitar
1. Tratatul CE
2.
În conformitate cu articolele 23 CE-27 CE, Comunitatea se întemeiază pe o uniune vamală care reglementează ansamblul schimburilor de mărfuri și care implică interzicerea, între statele membre, a taxelor vamale la import și la export și a oricăror taxe cu efect echivalent.
2. Directive
a) Directiva 92/100
3.
Directiva 92/100 vizează punerea în aplicare a unei protecții juridice armonizate pentru dreptul de închiriere și de împrumut și pentru anumite drepturi conexe dreptului de autor în domeniul proprietății intelectuale. Din primul considerent al Directivei 92/100 rezultă faptul că această armonizare vizează eliminarea neconcordanțelor dintre reglementările naționale care „sunt de natură să împiedice schimburile comerciale și să denatureze concurența, ceea ce ar putea influența realizarea și buna funcționare a pieței interne”.
4.
Al doilea considerent indică faptul că „aceste neconcordanțe în materie de protecție juridică riscă să se adâncească pe măsură ce statele membre adoptă legislații noi și diferite sau pentru că jurisprudențele naționale care interpretează aceste dispoziții vor evolua în mod diferit”.
5.
Al treilea considerent subliniază faptul că „trebuie să se elimine aceste neconcordanțe, conform obiectivului enunțat la articolul 8a din tratat, care presupune crearea unui spațiu fără frontiere interne, astfel încât să se instituie, conform articolului 3 litera (f) din tratat, un regim prin care să se împiedice denaturarea concurenței pe piața comună”.
b) Directiva 98/34 de codificare a Directivei 83/189
6.
Conform articolului 1:
„În sensul prezentei directive, termenii utilizați au următoarele înțelesuri:
(1)
«produs», orice produs fabricat industrial și orice produs agricol, inclusiv produsele de pescărie;
(2)
«specificație tehnică» o specificație inclusă într-un document care stabilește caracteristicile unui produs, cum ar fi nivelele de calitate, performanță, securitate sau dimensiunile, inclusiv cerințele care se aplică produsului cu privire la numele sub care acesta este comercializat, terminologia, simbolurile, încercările și metodele de încercare, ambalarea, marcarea sau etichetarea și procedurile pentru evaluarea conformității […]
[…]
(10)
«proiect de reglementare tehnică» textul unei specificații tehnice sau al unei alte cerințe, inclusiv dispozițiile administrative formulate în scopul elaborării unei reglementări tehnice, textul fiind în stadiul de pregătire în care pot apărea încă modificări substanțiale. […]”
7.
Articolul 8 din Directiva 98/34 prevede următoarele:
„1.   […]Comisiei îi este comunicat, de îndată, de către statele membre, orice proiect de reglementare tehnică […]; de asemenea, acestea înaintează Comisiei o expunere a motivelor care fac necesară elaborarea unei astfel de reglementări, în cazul în care acest lucru nu a fost clarificat suficient în proiectul de reglementare tehnică.
După caz și dacă nu a fost transmis deja cu o comunicare anterioară, statele membre transmit odată cu comunicarea textele principalelor acte cu putere de lege sau norme administrative aflate în legătură directă, în cazul în care pentru evaluarea implicațiilor proiectului de reglementare tehnică este necesară cunoașterea acestor texte.
Statele membre comunică proiectul din nou, în aceleași condiții, în cazul în care îi aduc modificări care au ca efect schimbarea semnificativă a obiectului, scurtarea programului de punere în aplicare avut în vedere anterior, adăugarea de specificații sau cerințe ori transformarea acestora în unele mai restrictive.”
8.
Articolul 9 alineatul (1) din Directiva 98/34 prevede următoarele:
„Statele membre amână adoptarea proiectului unei reglementări tehnice cu trei luni de la data primirii de către Comisie a comunicării prevăzute la articolul 8 alineatul (1).”
c) Directiva 98/48 care modifică anumite alineate din Directiva 98/34
9.
Alineatul (9) al articolului 1 din Directiva 98/34 devine alineatul (11) cu următorul conținut:
„(11)
«reglementare tehnică» – specificațiile tehnice sau alte cerințe sau norme cu privire la servicii, inclusiv dispozițiile administrative relevante, a căror respectare este obligatorie, de iure sau de facto, în cazul comercializării, prestării unui serviciu, stabilirii unui prestator de servicii sau utilizării într-un stat membru sau într-o parte semnificativă a acestuia, precum și actele cu putere de lege sau actele administrative ale statelor membre, cu excepția celor menționate la articolul 10, care interzic fabricarea, importul, comercializarea sau utilizarea unui produs sau care interzic prestarea sau utilizarea unui serviciu sau stabilirea în calitate de prestator de servicii.
De facto, reglementările tehnice includ:
—
actele cu putere de lege sau actele administrative ale unui stat membru care fac referire fie la specificații tehnice sau alte cerințe sau norme referitoare la servicii, fie la coduri profesionale sau coduri de practică, care la rândul lor fac referire la specificații tehnice sau la alte cerințe sau norme privind serviciile a căror respectare conferă prezumția de conformitate cu obligațiile impuse de actele cu putere de lege sau actele administrative menționate anterior;
—
acordurile voluntare în care o autoritate publică este parte contractantă și care prevăd, în interesul general, respectarea specificațiilor tehnice sau a altor cerințe sau norme cu privire la servicii, cu excepția specificațiilor pentru licitații în cazul achizițiilor publice;
—
specificațiile tehnice sau alte cerințe sau norme referitoare la servicii în legătură cu măsuri fiscale sau financiare care afectează consumul de produse sau servicii prin încurajarea respectării acestor specificații tehnice sau a altor cerințe sau norme cu privire la servicii; specificațiile tehnice sau alte cerințe sau norme cu privire la serviciile în legătură cu sistemele de asigurări sociale la nivel național nu sunt incluse.”
d) Directiva 2001/29
10.
Directiva 2001/29 reia principiile și normele stabilite în special în Directiva 92/100 și le aduce modificări.
B — Dreptul național
11.
Legislația italiană în materie de drepturi de autor are la bază Legea nr. 633 din 1941 (
7
). Această lege a creat un organism public ad-hoc, SIAE, însărcinat cu o funcție de protecție, de intermediere și de certificare și a prevăzut sancțiuni penale pentru anumite activități neautorizate (comercializare, reproducere etc.). Aceasta a impus de asemenea obligativitatea de a aplica semnul distinctiv SIAE.
12.
Legea nr. 121/87 din 27 martie 1987 (
8
) a extins obligativitatea de a aplica semnul distinctiv SIAE și posibilitatea de a aplica sancțiuni penale pentru alte tipuri de suport.
13.
Decretul legislativ nr. 685/94 din 16 noiembrie 1994 (
9
) a abrogat Legea nr. 121/87. În temeiul articolului 171 ter litera c) din legea menționată anterior:
„Se pedepsește cu închisoare de la trei luni la trei ani și cu amendă de la 500000 ITL la 6000000 ITL orice persoană care:
[…] vinde sau închiriază casete video, casete audio sau orice alt suport ce conține fonograme sau videograme ale unor opere cinematografice sau audiovizuale sau secvențe de imagini în mișcare, fără marcajul SIAE potrivit prezentei legi și regulamentului de aplicare […].”
III — Acțiunea principală și cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare
14.
La 9 și 10 februarie 2000 au fost puse sub sechestru CD-uri care erau depozitate la sediul societății K. J. W. S. Srl, al cărei reprezentant legal este domnul Schwibbert, rezident în Italia. Aceste CD-uri, care au fost puse sub sechestru pentru că nu purtau semnul distinctiv SIAE, conțineau reproduceri ale operelor pictorilor Giorgio De Chirico și Mario Schifano. Avocatul domnului Schwibbert a precizat, în cadrul ședinței în fața Curții, că anumite CD-uri conțineau un acompaniament muzical. De altfel, un document anexat observațiilor scrise ale domnului Schwibbert indică faptul că cel puțin CD-urile care reproduceau opere ale primului pictor menționat anterior conțineau un film. De asemenea, din informațiile puse la dispoziție de instanța de trimitere și din explicațiile avocatului domnului Schwibbert, furnizate Curții cu ocazia ședinței, reiese faptul că CD-urile au fost multiplicate în Germania și că erau destinate vânzării către două societăți italiene care urmau să le includă în catalogul acestora.
15.
La 23 mai 2001, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Forlì a dispus trimiterea în judecată în fața Tribunale di Forlì a domnului Schwibbert.
16.
La 14 decembrie 2004, Tribunale di Forlì a subliniat, în procesul-verbal al ședinței, că nu i se impută domnului Schwibbert reproducerea abuzivă a operelor, acesta fiind în posesia autorizațiilor necesare, ci exclusiv faptul că CD-urile nu purtau semnul distinctiv „SIAE”.
17.
Tribunale di Forlì a admis de asemenea cererea prezentată de avocatul domnului Schwibbert de a adresa Curții o întrebare preliminară. Cu toate acestea, în decizia de trimitere au fost incluse în anexă doar argumentele avocatului domnului Schwibbert și nu au fost formulate întrebări precise. Respectiva decizie a fost înregistrată la grefa Curții la 21 ianuarie 2005.
18.
La 17 iulie 2006, Curtea a solicitat instanței de trimitere, în conformitate cu articolul 104 alineatul (5) din Regulamentul de procedură, lămuriri referitoare atât la cadrul de fapt și juridic al acțiunii principale, cât și la prevederile dreptului comunitar care trebuie interpretate și la motivele pentru care instanța consideră necesar să solicite interpretarea acestora. Răspunsurile formulate de instanța de trimitere au fost primite de către Curte la 8 noiembrie 2006.
19.
Din răspunsurile date de Tribunale di Forlì rezultă că întrebările adresate Curții de către această jurisdicție pot fi formulate după cum urmează:
„Prevederile naționale în materie de marcaj SIAE sunt compatibile cu articolele 3 CE, 23 CE-27 CE, cu articolele 1, 8, 10 și 11 din Directiva 98/34/CE din 22 iunie 1998 și cu Directivele 92/100 și 2001/29?”
20.
Curtea a decis să adreseze guvernului italian și Comisiei Comunităților Europene întrebări la care să primească răspunsuri scrise înaintea ședinței, solicitând acestora să precizeze, în special, observațiile lor luând în considerare clarificările aduse de instanța de trimitere. Guvernul italian și Comisia au formulat răspunsuri în scris acestor cereri.
IV — Observații prezentate Curții
21.
Potrivit domnului Schwibbert, obligația de a aplica sigla SIAE reprezintă o reglementare tehnică care ar fi trebuit să fie notificată Comisiei de către Republica Italiană, în conformitate cu articolul 8 alineatul (1) din Directiva 83/189.
22.
Obligația de a aplica acest semn distinctiv ar avea, în plus, caracterul unei măsuri cu efect echivalent deoarece constituie, pentru operatorii din alte țări, un obstacol în calea dezvoltării activității acestora pe piața italiană.
23.
În plus, aplicarea acestei sigle nu ar oferi niciun fel de protecție autorului și celorlalți titulari ai drepturilor de proprietate intelectuală. Legislația italiană prevede, într-adevăr, sancțiuni penale în caz de neaplicare a acesteia, indiferent dacă reproducerea a fost abuzivă.
24.
Pe de altă parte, obligația de a aplica sigla SIAE ar fi contrară articolelor 23 CE și 25 CE, și anume interdicției taxelor vamale sau a taxelor cu efect echivalent prevăzută în tratat, în condițiile în care aceasta siglă are un cost și trebuie să fie aplicată pe toate operele din momentul în care acestea sunt introduse dintr-o țară comunitară pe teritoriul italian.
25.
În cele din urmă, această obligație de aplicare ar încălca Directiva 92/100, ale cărei prime trei considerente constată diferența dintre diferitele ordini juridice naționale și riscul inerent de apariție a unei concurențe denaturate între statele membre.
26.
SIAE, care nu a prezentat observații scrise, a menționat în cadrul ședinței că obligația de a aplica sigla nu fusese notificată Comisiei, pentru că această obligație era deja prevăzută de o lege din 1941, care, la acea vreme, făcea referire la operele pe suport de hârtie. Începând cu 1971, au început să fie încheiate acorduri între toți producătorii de discuri pentru ca sigla SIAE să fie aplicată pe acest suport.
27.
SIAE menționează de asemenea că, la data faptelor, legea italiană nu prevedea obligația de a aplica respectivul semn distinctiv pe operele de artă figurativă; această obligație ar fi existat numai de la intrarea în vigoare a Legii nr. 248/2000. În prezenta cauză, pe CD-urile cu conținut muzical ar fi trebuit să fie aplicată sigla SIAE.
28.
În ceea ce privește articolele 3 CE, 22 CE și 27 CE, SIAE susține că interdicția formulată în aceste articole, care vizează taxele impuse la import, afectează în mod exclusiv produsul importat, iar nu și pe cel național. Or, legislația italiană care impune aplicarea semnului distinctiv se aplică tuturor produselor, fie ele naționale sau importate. Aceste articole nu vizează, prin urmare, obligația menționată, al cărei scop este, de altfel, astfel cum menționează și guvernul italian, acela de a permite recunoașterea imediată, atât de către forțele de ordine, cât și de către consumatori, a operelor originale în raport cu operele piratate.
29.
SIAE adaugă că Directiva 92/100 a fost transpusă în Italia prin Decretul legislativ nr. 685/94. Întrucât reprezenta o măsură de aplicare a directivei, acest decret legislativ, care, potrivit susținerilor SIAE, „cuprindea regulile privind semnul distinctiv”, ar fi fost comunicat Comisiei.
30.
În cele din urmă, în cazul în care Curtea ar dori să reformuleze întrebarea preliminară în raport cu articolele 28 CE și 30 CE, SIAE arată că obligația de a aplica semnul respectiv ar fi trebuit să fie considerată ca fiind proporțională cu obiectivele, printre altele, de combatere a pirateriei și de informare a consumatorilor care, prin cumpărarea de copii ilegale, riscă să fie urmăriți penal.
31.
Guvernul italian consideră că întrebarea preliminară este inadmisibilă, întrucât instanța de trimitere a admis, pur și simplu, cererea astfel cum a fost formulată de către avocatul pârâtului. Or, instanța națională ar fi trebuit să ofere minimum de explicații privind motivele pentru care prevederile dreptului comunitar, cu privire la care adresează întrebări Curții, trebuie să fie interpretate de către Curte.
32.
Guvernul italian indică faptul că SIAE este o întreprindere publică, care beneficiază de un monopol legal și a cărei funcție este, în special, aceea de a colecta, conform prevederilor legii, veniturile care rezultă din aplicarea siglei SIAE. Prin punerea la dispoziție a acestei sigle, SIAE furnizează membrilor săi serviciul de garantare a legalității reproducerilor. Acest serviciu se încadrează în procesul de combatere a pirateriei și nu influențează în niciun mod libera circulație a mărfurilor. Guvernul italian, asemenea SIAE, consideră că, în orice caz, articolul 30 CE ar permite validarea obligației de aplicare a siglei SIAE. Această măsură, neavând niciun efect discriminatoriu, ar respecta în egală măsură Directiva 92/100.
33.
Asemenea SIAE, guvernul italian susține că obligația de aplicare a siglei, prevăzută de Legea nr. 121/87, nu a fost comunicată Comisiei, deoarece această obligație există din anul 1941, iar introducerea unei sancțiuni penale nu reprezintă decât o adaptare la apariția de noi suporturi tehnologice pe piață.
34.
În cele din urmă, guvernul italian afirmă că operele intelectuale nu pot fi asimilate oricărui alt bun care poate fi comercializat în cadrul Comunității, deoarece acestea nu sunt mărfuri. Semnul distinctiv SIAE nu poate fi asimilat unui marcaj, conform reglementărilor tehnice în sensul Directivei 83/189, din moment ce acest semn distinctiv sau această vinietă identifică, în esență, caracteristicile operei intelectuale reproduse și, prin urmare, ale corpus mysticum, fără a caracteriza corpus mecchanicum, cu alte cuvinte suportul. Astfel, nu ar fi posibil, așa cum procedează Comisia, să se facă referire la Hotărârea BIC Benelux (
10
). În această hotărâre, timbrul avea drept obiectiv să informeze publicul cu privire la efectele produsului BIC asupra mediului; acesta descria astfel caracteristicile produsului. Însă timbrul SIAE nu ar conține nicio descriere a caracteristicilor produsului. Ar fi vorba, pur și simplu, despre o indicație, destinată forțelor de ordine și consumatorilor, a faptului că acest timbru a fost aplicat conform legii. În consecință, măsura s-ar dovedi în totalitate accesorie în raport cu finalitatea, care ar consta în evidențierea faptului că normele au fost respectate.
35.
Comisia, ca urmare a răspunsurilor formulate în scris la întrebările scrise ale Curții, precum și a observațiilor prezentate în cadrul ședinței de către diferitele părți, consideră că întrebarea preliminară este admisibilă.
36.
Comisia insistă asupra faptului că numai prevederile articolului 2 din Legea nr. 121/87 au extins obligativitatea aplicării siglei SIAE pe casetele audio și pe CD-uri. Această normă ar constitui o reglementare tehnică care ar fi trebuit să fie comunicată Comisiei. Comisia citează articolul 1 punctul 5 din Directiva 83/189 (
11
), în vigoare în 1987, conform căruia reprezintă reglementări tehnice „specificațiile tehnice, inclusiv dispozițiile administrative relevante aplicabile acestora, a căror respectare este obligatorie, de iure sau de facto, în cazul comercializării sau a utilizării […]”. Or, pentru a comercializa casete video și CD-uri în Italia în 1987, trebuia să fie aplicată această siglă. Prin urmare, ar fi vorba despre o reglementare tehnică a cărei respectare este obligatorie în cazul comercializării în Italia.
37.
Comisia adaugă că Decretul legislativ nr. 685/94 de abrogare a Legii nr. 121/87 reprezintă unicul text aplicabil la data faptelor. Articolul 171 ter litera c) din decretul legislativ care prevede de asemenea o obligație de aplicare a siglei SIAE, în caz contrar fiind aplicate sancțiuni penale, ar fi trebuit să facă, în mod similar, obiectul unei comunicări adresate Comisiei. Această siglă, care poate fi aplicată fie direct pe CD, fie pe ambalajul extern, poate fi asimilată unui marcaj Prezenta cauză ar fi, prin urmare, comparabilă cu cauza BIC Benelux, citată anterior, privind aspecte fiscale. Pe acest temei, Comisia face de asemenea trimitere la Hotărârea CIA Security International (
12
), în cadrul căreia Curtea a interpretat nerespectarea obligației de comunicare prevăzute, printre altele, la articolul 8 din Directiva 89/189, ca având drept rezultat inaplicabilitatea normelor tehnice vizate și inopozabilitatea acestora față de particulari.
38.
La argumentul prezentat de către SIAE în cadrul ședinței, conform căruia Comisia ar fi avut cunoștință de obligativitatea de a aplica sigla prin notificarea Decretului legislativ nr. 685/94, ca măsură de transpunere a Directivei 92/100, Comisia susține, în replică, faptul că această obligație nu este o măsură de transpunere a Directivei 92/100, deoarece această obligație nu este necesară pentru transpunerea directivei. În consecință, notificarea, ca act de transpunere a Directivei 92/100, nu poate fi percepută ca una dintre ipotezele prevăzute la articolul 10 din Directiva 83/189, care scutește statele membre de obligația notificării actelor de transpunere a directivelor comunitare.
39.
La prezentele observații, pe care Comisia le consideră ca fiind suficiente, aceasta adaugă totuși că obligația de aplicare a siglei SIAE nu încalcă prevederile articolelor 23 CE și 25 CE, deoarece aceasta nu este legată de trecerea frontierei, ci este o obligație care trebuie respectată anterior comercializării, și nici prevederile Directivei 92/100, care se limitează la definirea domeniului de aplicare al anumitor drepturi, dând totuși statelor membre posibilitatea de a alege mecanismele prin intermediul cărora să asigure respectarea acestor drepturi; or, obligația de aplicare a siglei poate fi considerată un mecanism.
V — Apreciere
A — Admisibilitatea întrebării preliminare
40.
În pofida considerațiilor guvernului italian, considerăm că această întrebare preliminară este admisibilă. Desigur, nu este de dorit ca instanța de trimitere să se rezume la a anexa cererea privind întrebarea preliminară, astfel cum a fost formulată de către avocatul unei părți, și să oblige Curtea să solicite instanței de trimitere, conform articolului 104 alineatul (5) din Regulamentul de procedură, clarificări referitoare atât cu privire la cadrul de fapt și juridic al acțiunii principale, cât și la prevederile dreptului comunitar care trebuie interpretate și la motivele pentru care instanța consideră necesar să solicite interpretarea acestora. Cu toate acestea, nu rezultă din niciun text și, în special, din Nota de informare cu privire la efectuarea trimiterilor preliminare de către instanțele naționale (
13
) că instanța națională trebuie ea însăși să redacteze, în mod formal, întrebarea sau întrebările și să furnizeze ea însăși orice informație utilă cu privire la cauză (
14
), sub sancțiunea inadmisibilității. De altfel, în prezenta cauză, instanța de trimitere, conform propriilor termeni, „consideră ca fiind reprodus în hotărârea sa” documentul furnizat de avocatul domnului Schwibbert.
B — Originalitatea legii italiene
41.
În marea majoritate a statelor membre, legea nu prevede obligația de a aplica pe suporturi sigla organismului național însărcinat cu gestionarea drepturilor de autor (
15
). Dacă totuși aceste organisme solicită sau recomandă, ca o condiție pentru autorizarea reproducerii, ca anumite indicații să fie furnizate pe suporturi (
16
), aceste indicații trebuie să fie, pur și simplu, aplicate pe reproduceri, însă nu se solicită, în niciun caz, ca aceste reproduceri să fie însoțite de autocolante vândute de către respectivele organisme. Pe de altă parte, eventuala cerință a organismelor de a aplica pe reproduceri siglele acestora nu se bazează pe o obligație legală, ci este întemeiată, pur și simplu, pe contractul încheiat între aceste organisme și titularul autorizației de reproducere. Astfel, neaplicarea siglei nu ar putea atrage după sine decât penalități de natură contractuală, cum ar fi plata de redevențe suplimentare.
42.
Sistemul juridic italian, prin prevederea de sancțiuni penale în caz de neaplicare a siglei organismului însărcinat cu colectarea drepturilor de autor, pare astfel să fie foarte original față de sistemele altor state membre ale Uniunii Europene.
C — Obligația de aplicare a siglei SIAE: o reglementare tehnică care face obiectul obligației de comunicare
43.
Articolul 8 din Directiva 98/34 prevede că statele membre au obligația de a comunica, de îndată, Comisiei orice proiect de reglementare tehnică. SIAE și guvernul italian susțin că Republica Italiană nu trebuia să comunice obligația de aplicare a siglei SIAE, deoarece nu ar fi vorba despre o reglementare tehnică. În consecință, trebuie analizată noțiunea de reglementare tehnică (
17
) și trebuie să se determine dacă această noțiune poate include obligația de a aplica o astfel de siglă.
44.
Potrivit Curții, nu reprezintă, de exemplu, o reglementare tehnică prevederile naționale care se limitează la crearea de condiții pentru înființarea de companii, cum ar fi prevederile care supun exercitarea unei activități profesionale unei autorizări prealabile (
18
). De asemenea, o reglementare națională privind orarul de închidere a magazinelor, care nu reglementează caracteristicile impuse unui produs, nu constituie o reglementare tehnică (
19
).
45.
În schimb, constituie reglementări tehnice regulile detaliate care definesc condițiile referitoare la testele de calitate și de bună funcționare care trebuie să fie îndeplinite pentru ca produsul să poată fi autorizat și comercializat (
20
). Constituie de asemenea reglementări tehnice prevederile care obligă întreprinderile să solicite o aprobare prealabilă a echipamentelor acestora (
21
). Curtea a constatat de asemenea că noțiunea de specificație tehnică include metodele și procedeele de producție a medicamentelor (
22
). Mai mult, Curtea a precizat că reglementările care vizează prevenirea administrării de substanțe cu efect simpaticomimetic anumitor bovine de îngrășare constituie specificații tehnice, întrucât aceste reglementări emană de la autoritățile administrative naționale, aplicându-se pe întreg teritoriul național și fiind obligatorii pentru destinatarii acestora (
23
). În Hotărârea Bic Benelux, Curtea a indicat de asemenea că un marcaj, care are ca obiectiv să informeze publicul cu privire la efectele unui produs asupra mediului, nu este diferit, în pofida faptului că este însoțit de un sistem de ecotaxă, de alte etichete care reamintesc consumatorilor efectele nocive asupra mediului ale respectivelor produse. În consecință, un astfel de marcaj nu poate fi considerat ca fiind exclusiv o măsură fiscală de însoțire și, prin urmare, trebuie să fie comunicat (
24
). De asemenea, trebuie comunicată obligația de a indica pe etichetă originea unui produs (
25
). Trebuie să fie calificate drept reglementări tehnice chiar și prevederile naționale care cuprind interdicția organizării de jocuri de noroc prin intermediul exploatării anumitor mașini de jocuri automate (
26
), cerințele privind lungimea și înălțimea maxime ale ambarbacțiunilor de agrement cu motor, precum și limitarea puterii de propulsare a acestora (
27
) sau prevederile legislative naționale care interzic utilizarea tuturor jocurilor electrice, electromecanice și electronice, în toate locurile publice și private, precum și utilizarea jocurilor pe calculatoarele care se găsesc în cadrul întreprinderilor care prestează servicii internet și care condiționează exploatarea acestor întreprinderi de obținerea unei autorizații speciale (
28
).
46.
În speță, astfel cum susține Comisia, obligația de aplicare a siglei SIAE este comparabilă cu obligația de marcare din cauza Bic Benelux, citată anterior, care viza o obligație de marcare având ca obiectiv să informeze publicul cu privire la efectele unui anumit produs asupra mediului. Într-adevăr, în prezenta cauză, sigla vizează, astfel cum au indicat SIAE și guvernul italian în observațiile lor, să informeze consumatorii și forțele de ordine asupra faptului că reproducerile sunt legale. Astfel, conform celor indicate de către Curte la punctul 23 din cauza Bic Benelux, citată anterior, ar trebui să se considere că obligația de aplicare a siglei SIAE constituie, citând terminologia utilizată de Curte la punctul 23 menționat anterior, „potrivit definiției acestei noțiuni de la [alineatul (11) din Directiva 98/48], o reglementare tehnică de iure, dat fiind faptul că «respectarea acesteia este obligatorie […] în cazul comercializării» produsului vizat și că este vorba, conform definiției acestei noțiuni de la [articolul 5 punctul 2 din Directiva 98/34], despre o specificație tehnică, dat fiind faptul că reglementarea definește «caracteristicile impuse pentru un produs, cum ar fi […] cerințele aplicabile produsului în ceea ce privește […] marcajul și etichetarea[…]»”.
47.
Astfel, trebuie respins argumentul guvernului italian, conform căruia operele intelectuale nu ar putea fi asimilate oricărui alt bun care poate fi comercializat, deoarece acestea nu ar fi mărfuri. În raport cu noțiunea de mărfuri, Directiva 98/34 acordă importanță noțiunii de produs (
29
). Or, conform prevederilor articolului 1 punctul 1 din Directiva 98/34, aceasta este aplicabilă „oricărui produs fabricat industrial”. CD-urile sunt, în mod incontestabil, produse fabricate industrial. În plus, această directivă nu exclude din domeniul său de aplicare (
30
) niciun domeniu și nu exclude, în special, operele intelectuale. De altfel, Directiva 98/48 (
31
), adoptată la o lună după Directiva 98/34, își extinde domeniul de aplicare la „serviciile societății informaționale”, adică „orice serviciu prestat în mod normal în scopul obținerii unei remunerații, la distanță, prin mijloace electronice […]”. Astfel de servicii fiind „opere intelectuale”, nu se poate susține că operele intelectuale nu sunt incluse în domenii în cadrul cărora reglementările pot fi calificate ca reprezentând reglementări tehnice.
48.
Trebuie respins de asemenea argumentul guvernului italian, potrivit căruia semnul distinctiv SIAE nu ar putea fi asimilat unui marcaj, conform reglementărilor tehnice, din moment ce acest semn distinctiv ar identifica, în esență, caracteristicile operei intelectuale reproduse și, prin urmare, ale „corpus mysticum”, fără a caracteriza „corpus mecchanicum”, adică suportul. Această diferențiere este, în mod efectiv, iluzorie. Semnul distinctiv SIAE vizează, astfel cum a fost reamintit, să informeze consumatorii și forțele de ordine asupra faptului că CD-urile au fost multiplicate respectând drepturile de autor. Prin urmare, acest semn vizează suportul.
49.
Astfel, în temeiul articolului 8 din Directiva 98/34, conform căruia „Comisiei îi este comunicat, de îndată, de către statele membre, orice proiect de reglementare tehnică”, Republica Italiană ar fi trebuit să comunice obligația de aplicare a siglei SIAE, astfel cum rezultă din prevederile naționale în vigoare la data faptelor, și anume Decretul legislativ nr. 685/94.
50.
Pe de altă parte, este necesar să se răspundă susținerilor SIAE, care afirmă că, dacă s-ar fi decis că obligația de aplicare a siglei SIAE trebuie să fie considerată ca fiind o reglementare tehnică ce trebuie comunicată, această comunicare ar fi fost efectuată în mod indirect, decretul legislativ fiind comunicat Comisiei ca măsură de aplicare a Directivei 92/100, că, în temeiul articolului 8 din Directiva 98/34, statele membre „înaintează Comisiei o expunere a motivelor care fac necesară elaborarea unei astfel de reglementări”. În plus, Curtea a avut deja ocazia să indice că obiectivul acestei prevederi „este acela de a permite Comisiei să aibă la dispoziție informații cât mai complete posibil privind conținutul, domeniul și contextul general al oricărui proiect de reglementare tehnică, pentru a-i permite acesteia să își exercite, în mod cât mai eficace, competențele care îi sunt conferite prin Directiva [83/189]” (
32
). Trebuie constatat faptul că nu a fost adresată nicio notificare cu acest scop. Această dispoziție prevede de asemenea că „statele membre transmit odată cu comunicarea textelor principalelor acte cu putere de lege sau normelor administrative aflate în legătură directă, în cazul în care pentru evaluarea implicațiilor proiectului de reglementare tehnică este necesară cunoașterea acestor texte”. În ceea ce privește originalitatea legii italiene în acest domeniu în raport cu dreptul altor state membre și luând în considerare obiectivul general al directivei (
33
), această comunicare nu ar fi fost inutilă.
D — Obligația de comunicare a extinderii domeniului de aplicare al unei reglementări tehnice
51.
SIAE și guvernul italian susțin că obligația de aplicare a siglei prevăzută de Legea nr. 121/87 nu trebuia să fie comunicată Comisiei, întrucât această obligație era deja prevăzută, pentru operele pe suport hârtie, de Legea din 1941. Legea nr. 121/87, care extinde această obligație la alte domenii și care prevede sancțiuni penale, precum Decretul legislativ nr. 685/94 care a abrogat Legea nr. 121/87, nu ar reprezenta decât adaptări la progresul tehnologic și, în consecință, extinderea domeniilor care fac obiectul obligației de aplicare a siglei SIAE nu ar fi trebuit să fie comunicată.
52.
Cu toate acestea, articolul 8 din Directiva 98/34 prevede de asemenea că „Statele membre comunică proiectul din nou […] în cazul în care îi aduc modificări care au ca efect schimbarea semnificativă a obiectului”. Astfel, Curtea a indicat de asemenea că extinderea domeniului de aplicare al unei reglementări tehnice la alte produse constituie o nouă reglementare tehnică (
34
).
E — Obligația instanței naționale de a nu aplica o reglementare tehnică ce nu a fost comunicată
53.
Din jurisprudența Curții rezultă că, din moment ce obligația de aplicare a siglei SIAE nu a fost comunicată Comisiei de către Republica Italiană, autoritățile italiene nu îi pot imputa domnului Schwibbert că nu a procedat în acest sens.
54.
Într-adevăr, în Hotărârea CIA Security International, citată anterior (
35
), Curtea a indicat că articolele 8 și 9 din Directiva 83/189 trebuie să fie interpretate în sensul că particularii se pot prevala de acestea în fața instanței naționale, căreia îi revine sarcina de a refuza aplicarea unei reglementări tehnice naționale care nu a fost notificată conform directivei. Curtea explică faptul că, pe de o parte, prevăzând o obligație precisă în sarcina statelor membre de a notifica proiectele anterior adoptării acestora, aceste prevederi sunt, din punctul de vedere al conținutului, necondiționate și suficient de precise. Pe de altă parte, o interpretare a directivei în sensul că nerespectarea obligației de notificare constituie un viciu substanțial de natură să determine inaplicabilitatea, în privința particularilor, a normelor tehnice respective este de natură să asigure eficacitatea controlului comunitar preventiv, prevăzut de directivă pentru a asigura protecția liberei circulații a mărfurilor, care reprezintă obiectivul acestei directive (
36
). De asemenea, în Hotărârea din 6 iunie 2002, Sapod Audic, Curtea a indicat că un particular poate invoca lipsa notificării unei prevederi naționale care trebuie să fie interpretată ca incluzând o obligație de marcare sau de etichetare și că instanței naționale îi revine sarcina să refuze aplicarea acestei prevederi (
37
).
55.
Din considerațiile precedente rezultă că obligația de aplicare a siglei SIAE, prevăzută de Decretul legislativ nr. 685/94 (
38
), ar trebui considerată ca reprezentând o reglementare tehnică. Această reglementare tehnică nu a fost comunicată Comisiei, contrar prevederilor articolului 8 din Directiva 98/34. În consecință, autoritățile italiene nu îi pot imputa domnului Schwibbert că nu s-a conformat prevederilor respective. Prin urmare, nu este necesar să se răspundă la celelalte probleme din întrebarea preliminară, soluționarea acestora nefiind utilă pentru soluționarea acțiunii principale (
39
).
VI — Concluzie
56.
Având în vedere considerațiile precedente, propunem Curții să răspundă după cum urmează la întrebările formulate de Tribunale di Forlì:
„Prevederile naționale care impun aplicarea semnului distinctiv al organismului național însărcinat cu colectarea drepturilor de autor constituie o reglementare tehnică care trebuie comunicată Comisiei Comunităților Europene, conform articolului 8 din Directiva 98/34 a Parlamentului European și a Consiliului din 22 iunie 1998 de stabilire a unei proceduri pentru furnizarea de informații în domeniul standardelor și reglementărilor tehnice. Trebuie efectuată o comunicare ori de câte ori domeniul de aplicare al respectivei obligații este extins. Instanței naționale îi revine sarcina de a refuza aplicarea unei prevederi care nu îndeplinește această obligație de comunicare.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	JO L 109, p. 8.
(
3
)	JO L 204, p. 37, Ediție specială, 13/vol. 23, p. 207.
(
4
)	JO L 217, p. 18, Ediție specială, 13/vol. 23, p. 282.
(
5
)	JO L 346, p. 61, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 120.
(
6
)	JO L 167, p. 10, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 230.
(
7
)	GURI nr. 166 din 16 iulie 1941.
(
8
)	GURI nr. 73 din 28 martie 1987.
(
9
)	GURI nr. 293 din 16 decembrie 1994.
(
10
)	Hotărârea din 20 martie 1997 (C-13/96, Rec., p. I-1753).
(
11
)	Formularea în vigoare la data faptelor, care este în vigoare și în prezent, este cea de la punctul 11 din Directiva 98/48 (a se vedea mai sus „Cadrul juridic”).
(
12
)	Hotărârea din 30 aprilie 1996 (C-194/94, Rec., p. I-2201).
(
13
)	JO 2005, C 143, p. 1.
(
14
)	Astfel, în Hotărârea din 3 mai 2005, Berlusconi și alții (C-387/02, C-391/02 și C-403/02, Rec., p. I-3565, punctul 37), Curtea a formulat ea însăși întrebările, având în vedere motivarea deciziei de trimitere.
(
15
)	Dreptul portughez și dreptul român prevăd obligația de aplicare pe reproduceri a unei astfel de viniete, fie că au fost importate, fie că au fost realizate pe teritoriul național. Aplicarea acestei viniete este considerată a fi o măsură de protecție a drepturilor patrimoniale împotriva pirateriei.
În dreptul portughez (Decretul-lege nr. 39/88 din 6 februarie 1988, astfel cum a fost modificat prin Decretul-lege nr. 121/2004 din 21 mai 2004, Diário da República I, seria A, nr. 31 din 6 februarie 1988, p. 418, modificat prin Decretul-lege nr. 121/2004 din 21 mai 2004, Diário da República I, seria A, nr. 119 din 21 mai 2004, p. 3326), titularul drepturilor de exploatare trebuie să solicite Inspecçao Geral das Actividades Culturais (IGAC) (Inspectoratul General pentru Activități Culturale) emiterea unui viniete care trebuie aplicată pe fiecare copie. Pe vinietă, al cărei model a fost aprobat prin ordin, apare, printre altele, sigla IGAC, titlul, clasificarea și numărul de înregistrare. Pentru fiecare vinietă, acest organism percepe suma de 0,18 euro [la care se adaugă o taxă în valoare de 37,41 euro, care trebuie plătită anual către Comissão de Classifição de Espectaculos (Comisia de Clasificare a Spectacolelor)]. Distribuția sau expunerea de reproduceri pe care nu este aplicată vinieta obligatorie a IGAC se sancționează cu amendă de la 500 la 3470 de euro pentru persoanele fizice și cu amendă de la 1000 la 3000 de euro pentru persoanele juridice.
Dreptul român [Legea nr. 8 din 14 martie 1996 privind dreptul de autor și drepturile conexe, Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 60 din 26 martie 1996 și nr. 843 din 19 septembrie 2005, și Ordonanța Guvernului nr. 25 din 26 ianuarie 2006 privind întărirea capacității administrative a Oficiului Român pentru Drepturile de Autor (O. R. D. A.), Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 84 din 30 ianuarie 2006] prevede obligația de a aplica pe reproduceri un marcaj holografic. Acest marcaj, al cărui model este autorizat de O. R. D. A., constă într-un timbru adeziv de culoare argintie cu o imagine tridimensională, înseriată cu un cod alfanumeric și purtând mențiunea „MOSTRĂ ORDA”. Acest oficiu furnizează marcajele holografice la cerere și ulterior eliberării unei dovezi de înscriere a reproducerii în Registrul național al videogramelor. Partea interesată trebuie să plătească o redevență proporțională cu prețul de vânzare, precum și o redevență care să acopere cheltuielile administrative. Comercializarea sau deținerea în vederea comercializării de reproduceri care nu poartă acest marcaj constituie contravenție care poate fi sancționată cu amendă.
În dreptul elen și dreptul cipriot au fost avute în vedere măsuri similare, dar acestea nu au fost adoptate niciodată.
(
16
)	Indicațiile care trebuie reproduse sunt următoarele: Austria: © VBK (Verwertungsgesellschaft bildender Künstler)/numele autorului/titlul operei; Germania: © VG (Verwertungsgesellschaft BILD-KUNST) Bild-Kunst, Bonn, anul autorizării; Finlanda: numele autorului/© Kuvasto/anul autorizării; Suedia: © numele autorului/BUS (Bildkonst Upphovsrätt i Sverige)/anul autorizării; Danemarca: © numele autorului/COPY-DAN Billedkunst/numărul licenței; Franța: © numele autorului/data publicării operei; Ungaria: numele autorului/titlul operei /HUNGART ©; Regatul Unit: © numele autorului/titlul operei/DACS („Design and Artists Copyright Society Limited”)/data autorizării; Țările de Jos: © numele autorului/titlul original al operei (însoțit eventual de o traducere)/anul creării/c/o Beeldrecht Amsterdam/anul autorizării; Luxemburg: logoul SDRM (Société des droits de reproduction mécaniques) — SACEM (Société des auteurs, compositeurs et éditeurs musicaux); Spania: logoul SGAE (La Sociedad General de Autores y Editores). În Irlanda sunt de asemenea prevăzute astfel de cerințe sau recomandări.
(
17
)	Directiva 98/48, care a modificat Directiva 98/34, definește noțiunea de reglementare tehnică după cum urmează: „[…] specificațiile tehnice […], inclusiv dispozițiile administrative relevante, a căror respectare este obligatorie, de iure sau de facto, în cazul comercializării […]”. În ceea ce privește noțiunea de specificație tehnică, aceasta este definită de Directiva 98/34; este vorba despre „ o specificație inclusă într-un document care stabilește caracteristicile unui produs, cum ar fi nivelele de calitate, performanță, securitate sau dimensiunile, inclusiv cerințele care se aplică produsului cu privire la numele sub care acesta este comercializat, terminologia, simbolurile, încercările și metodele de încercare, ambalarea, marcarea sau etichetarea și metodele și procedurile de fabricație […]”. Din sintagma „cum ar fi” trebuie să se deducă faptul că această listă de specificații cu caracter tehnic nu este deloc exhaustivă. A se vedea Fronia, J., „Transparenz und Vermeidung von Handelshemmnissen bei Produktspezifikationen im Binnenmark”, în Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, nr. 4, 1996, p. 102. În ceea ce privește noțiunea de reglementare tehnică, a se vedea de asemenea Lecrenier, S., „Les articles 30 et suivants CEE et les procédures de contrôle prévues par la directive 83/189/CEE”, în Revue du Marché commun, nr. 283, ianuarie 1985, p. 10, Bernhard, A., și Madner, V., „Das Notifikationsverfahren nach der Informationsrichtlinie, Eine Auseinandersetzung im Lichte des «CIA-Urteils» des EuGH”, în Journal für Rechtspolitik nr. 6, p. 87, și Weber, D. M., „The notification of Directive 83/189/EEC in the field of direct and indirect taxation”, în EC Tax Review, 1998, p. 276.
(
18
)	Hotărârea din 22 ianuarie 2002, Canal Satélite Digital (C-390/99, Rec., p. I-607, punctul 45) privind legislația spaniolă care prevede pentru operatorii de servicii de acces condiționat pentru televiziune obligația de a se înscrie într-un registru național creat în acest scop, indicând în cuprinsul acestuia caracteristicile mijloacelor tehnice utilizate și de a obține ulterior omologarea administrativă a acestor mijloace tehnice.
(
19
)	Hotărârea din 20 iunie 1996, Semeraro Casa Uno și alții (C-418/93-C-421/93, C-460/93-C-462/93, C-464/93, C-9/94-C-11/94, C-14/94, C-15/94, C-23/94, C-24/94 și C-332/94, Rec., p. I-2975, punctul 38).
(
20
)	Hotărârea CIA Security International, citată anterior, punctul 26.
(
21
)	Idem, punctul 30, și Hotărârea Canal Satélite Digital, citată anterior, punctul 46.
(
22
)	Hotărârea din 17 septembrie 1996, Comisia/Italia, cunoscută sub numele „Moluște” (C-289/94, Rec., p. I-4405, punctul 51).
(
23
)	Hotărârea din 11 mai 1999, Albers și alții (C-425/97-C-427/97, Rec., p. I-2947, punctele 16-18).
(
24
)	Hotărârea citată anterior, punctul 24 (a se vedea Levis, L., „Bic Benelux SA v. Belgium State — Case C-13/96”, în Review of European Community & International Environmental Law, 1997, p. 334 și 335 și Rainer, A., Internationales Steuerrecht, 1997, p. 287).
(
25
)	Hotărârea din 26 septembrie 2000, Unilever (C-443/98, Rec., p. I-7535, punctul 26) referitoare la o lege de reglementare a etichetării privind originea uleiului de măsline în Italia.
(
26
)	Hotărârea din 21 aprilie 2005, Lindberg (C-267/03, Rec., p. I-3247 punctul 80), (a se vedea Segura Roda, I., „La sentencia «Lindberg»: el TJCE confirma y precisa su jurisprudencia relativa al procedimiento de información en materia de reglamentaciones técnicas, Directivas 83/189/CEE y 98/34/CE”, în Unión Europea Aranzadi, 2005, nr. 11, p. 23).
(
27
)	Hotărârea din 8 septembrie 2005, Comisia/Portugalia (C-500/03, punctele 30 și 31).
(
28
)	Hotărârea din 26 octombrie 2006, Comisia/Grecia (C-65/05, Rec., p. I-10341, punctul 61).
(
29
)	Directiva vizează „actele cu putere de lege sau actele administrative ale statelor membre, care interzic fabricarea, importul, comercializarea sau utilizarea unui produs […]” [alineatul (9) din Directiva 98/38, care a fost înlocuit cu alineatul (11) din Directiva 98/48].
(
30
)	Dimpotrivă, directiva acoperă și produsele agricole, alimentația umană și animală și medicamentele (articolul 1 punctul 2 din Directiva 98/34).
(
31
)	În această directivă se indică în mod clar, la articolul 1 punctul 2, domeniile excluse din aria sa de aplicare. Este vorba, în special, de serviciile de radiodifuziune și de serviciile de difuzare a emisiunilor de televiziune.
(
32
)	Hotărârea din 16 septembrie 1997, Comisia/Italia, cunoscută sub numele „Azbest” (C-279/94, Rec., p. I-4743, punctul 40), privind normele referitoare la cesionarea utilizării azbestului în Italia, și Hotărârea din 7 mai 1998, Comisia/Belgia (C-145/97, Rec., p. I-2643, punctul 12), privind normele de calitate și de securitate pentru închirierea locuințelor mobilate în Belgia.
(
33
)	Curtea, în Hotărârea CIA Security International, citată anterior, punctul 50, a indicat de asemenea că „scopul directivei nu era doar acela de a informa Comisia, ci mai precis […] într-un cadru mai general, să elimine sau să restrângă obstacolele din calea schimburilor, să informeze celelalte state membre cu privire la reglementările tehnice prevăzute de un anumit stat, să acorde Comisiei și celorlalte state membre timpul necesar pentru a reacționa și a propune o modificare care să permită reducerea restricțiilor privind libera circulație a mărfurilor care decurg din măsura propusă și să acorde Comisiei timpul necesar pentru a propune o directivă de armonizare. De altfel, conținutul articolelor 8 și 9 din Directiva 83/189 este clar din moment ce se prevede o procedură de control comunitar al proiectelor de reglementări naționale și condiționarea datei de intrare în vigoare a acestora de acordul sau neopunerea Comisiei”.
(
34
)	Hotărârea din 1 iunie 1994, Comisia/Germania, cunoscută sub numele „Instrumente medicale sterile” (C-317/92, Rec., p. I-2039, punctul 25), privind extinderea anumitor obligații de etichetare aplicate deja medicamentelor, instrumentelor medicale sterile de unică folosință. De asemenea, în Hotărârea Lindberg, citată anterior, punctele 84 și 85, Curtea a indicat că redefinirea, în cadrul unei reglementări naționale, a unui serviciu legat de realizarea unui produs, în special acela care constă în exploatarea anumitor aparate de jocuri de noroc, poate constitui o reglementare tehnică ce trebuie să fie comunicată (a se vedea A. Bernhard și V. Madner, citați anterior, p. 94).
(
35
)	Această cauză viza legislația belgiană în materie de comercializare a sistemelor și a centralelor de alarmă, care impunea omologarea acestora anterior comercializării. Doi dintre concurenții societății CIA, care comercializau sisteme de alarmă, au atacat în instanță această societate pe motiv că unul dintre produsele acesteia nu respecta cerințele legii belgiene. Curtea a decis că obligația de omologare constituie o reglementare tehnică și ar fi trebuit să fie notificată.
(
36
)	Hotărârea CIA Security International, citată anterior, punctele 40, 44, 48 și 55 (a se vedea Picod, F., Revue des affaires européennes, 1996, p. 183, Simon, D., Europe, 1996, iunie, Comm. nr. 245, p. 11, Vorbach, U, Das EuGH-Urteil Security International: Keine Anwendung von nationalen technischen Vorschriften, die nicht zuvor der EU-Kommission notifiziert wurden, Österreichische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, nr. 4, 1997, p. 110, Lecrenier, S., «Le contrôle des règles techniques des États et la sauvegarde des droits des particuliers», în Journal des tribunaux, 1997, p. 1, Fronia, J., Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, 1996, p. 383; Berrod, F., Revue du marché unique européen, 1996, nr. 2, p. 217, Slot, P. J., Common Market Law Review, 1996, p. 1035, și Candela Castillo, F., «La confirmation par la Cour du principe de non-opposabilité aux tiers des règles techniques non notifiées dans le cadre de la directive 83/189/CEE», în Revue du Marché commun, 1997, p. 51).
(
37
)	C-159/00, Rec., p. I-5031, privind legislația franceză care obliga să se recurgă, pentru eliminarea deșeurilor provenite din abandonarea ambalajelor, la serviciile unei întreprinderi autorizate sau să se organizeze un sistem propriu de colectare.
(
38
)	Respectivul decret vizează orice „suport care conține fonograme sau videograme ale unor opere cinematografice sau audiovizuale sau secvențe de imagini în mișcare”. Din fapte pare a rezulta, astfel cum au fost prezentate de instanța de trimitere și precizate de avocatul domnului Schwibbert ca răspuns la întrebările Curții, că anumite CD-uri nu conțineau decât reproduceri de tablouri, fără videoclipuri și fără acompaniament muzical. Astfel de CD-uri nu ar intra, prin urmare, în domeniul de aplicare al acestui decret legislativ și nu ar fi vizate de obligația de a aplica sigla SIAE.
(
39
)	Arătăm numai că, în ceea ce privește libera circulație a mărfurilor, Curtea a subliniat că, prin intermediul unui control preventiv, directiva vizează să protejeze această libertate care este unul dintre fundamentele Comunității. Acest control este util în măsura în care reglementări tehnice care sunt guvernate de directivă pot constitui obstacole în calea schimburilor de mărfuri între statele membre, aceste obstacole fiind neadmise numai dacă sunt necesare pentru îndeplinirea cerințelor imperative care au drept scop un interes general (Hotărârea CIA Security International, citată anterior, punctul 40, și Hotărârea din 16 iunie 1998, Lemmens, C-226/97, Rec., p. I-3711, punctul 35).