5. 12. 2018 Judikát 30 Nd 27/2018
http://www.nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/WebPrint/8E0482A410090BF7C1258358002CCAAA?openDocument 1/4
Soud: Nejvyšší soud
Datum rozhodnutí: 26.09.2018
Spisová značka: 30 Nd 27/2018
ECLI: ECLI:CZ:NS:2018:30.ND.27.2018.1
Typ rozhodnutí: USNESENÍ
Heslo: Příslušnost soudu místní Cizinci Předběžné opatření Podmínky řízení Pravomoc soudu
Dotčené předpisy: § 9 o. s. ř. § 11 odst. 3 o. s. ř. § 104a odst. 4 a 6 o. s. ř. čl. 31 Nařízení (ES) č. 44/2001 čl. 35 Nařízení (EU) č. 1215/2012
Kategorie rozhodnutí: B
 
30 Nd 27/2018-169
 
 
 
USNESENÍ
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Pavla Simona a soudců Mgr. Víta
Bičáka a JUDr. Bohumila Dvořáka ve věci žalobce I. M., zastoupeného Mgr. Petrem Václavkem, advokátem se
sídlem v Praze, Opletalova 1417/25, proti žalovanému Z. L., o určení místní příslušnosti soudu podle § 11 odst. 3
občanského soudního řádu pro návrh na vydání předběžného opatření, takto:
I. K projednání a rozhodnutí této věci jsou v prvním stupni věcně příslušné okresní soudy.
II. Po právní moci tohoto usnesení bude věc postoupena k dalšímu řízení Okresnímu soudu v Karlových Varech.
 
Odůvodnění:
 
Nejvyššímu soudu bylo dne 2. 2. 2018 doručeno podání žalobce označené jako návrh na vydání předběžného
opatření podle § 102 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „o. s. ř.“),
a současně žádost žalobce o určení, který soud věc projedná a rozhodne podle ustanovení § 11 odst. 3 o. s. ř.
Z předložených listin vyplývá, že žalobce poskytl žalovanému v průběhu let 2011 až 2012 bezúročné půjčky, jejichž
splatnost byla stranami stanovena ke dni 31. 12. 2013. Žalovaný však svoji povinnost nesplnil. Žalobce se proto
obrátil se svým nárokem na soud v Horgenu ve Švýcarsku, který rozhodl rozsudkem ze dne 5. 10. 2016, č. j.
EB160015-F/UB/KH/Sta, tak, že žalovanému uložil povinnost vrátit žalobci částku ve výši 1 122 848,50 CHF s
příslušenstvím a nahradit náklady řízení. Proti tomuto rozsudku podal žalovaný v souladu se švýcarskou právní
úpravou žalobu, jejímž cílem je návrh na zrušení předmětné pohledávky, a snaha tak oddálit vrácení poskytnutých
půjček (žaloba má ve vztahu k rozsudku účinky odkladu vykonatelnosti). Žalobce se obává, že by mohl být výkon
uvedeného rozsudku ohrožen, a proto podává návrh na vydání předběžného opatření podle § 102 o. s. ř. (jenž
připojil k návrhu na určení místně příslušného soudu), kterým by byl žalovanému uložen zákaz nakládat s majetkem
ve Š. v G..
Žalobce dále uvedl, že je občanem Ruské federace s povolením k trvalému pobytu na území České republiky,
žalovaný je občanem G. s trvalým pobytem ve Š.. Žalobce se domáhá vydání předběžného opatření postihující
majetek žalovaného, a to na základě čl. 31 Úmluvy o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v
občanských a obchodních věcech ze dne 15. 10. 2007, publikované v Úředním věstníku Evropské Unie L 339/1 dne
21. 12. 2007 (dále jen „Luganská úmluva II“), která se vztahuje na věci občanské a obchodní bez ohledu na druh
5. 12. 2018 Judikát 30 Nd 27/2018
http://www.nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/WebPrint/8E0482A410090BF7C1258358002CCAAA?openDocument 2/4
soudu, přičemž z negativního výčtu uvedeného v čl. 1 odst. 2 Luganské úmluvy II lze podle žalobce dovodit, že je
plně aplikovatelná na spory týkající se dlužného plnění. Vzhledem k tomu, že je Švýcarská konfederace i Česká
republika smluvní stranou Luganské úmluvy II, je nutné podle žalobce postupovat v souladu s touto úmluvou. Podle
Luganské úmluvy II může navrhovatel uplatnit návrh na vydání předběžného opatření u soudu členského státu,
ačkoliv je ve věci samé příslušný jiný členský stát. Žalobce tak má možnost podat návrh na vydání předběžného
opatření u českého soudu (podle českého právního řádu), jakožto soudu členského státu vázaného Luganskou
úmluvou II, i když jednání ve věci samé (soudní řízení o dlužném plnění) je vedeno ve Švýcarsku. Žalobce dodal, že
Luganská úmluva II neupravuje věcnou a místní příslušnost soudů členských států. Odkázal proto na § 9 o. s. ř. (kdy
věcně příslušný v řízení v prvním stupni je okresní soud) s tím, že v otázce místní příslušnosti již nelze dojít k
jednoznačnému závěru o konkrétním soudě věcně i místně příslušném k projednání návrhu na předběžné opatření.
Žalobce uzavřel, že s ohledem na řečené postupoval podle § 11 odst. 3 o. s. ř. a obrátil se se svou žádostí o určení
místně příslušného soudu k projednání návrhu na vydání předběžného opatření na Nejvyšší soud.
Žalobce podáním ze dne 14. 9. 2018 k výzvě Nejvyššího soudu sdělil, že úzká vazba mezi předmětem navrhovaného
předběžného opatření, jež má zakázat osobě s bydlištěm ve Š. nakládání s obchodními podíly v několika
švýcarských a jedné gruzínské společnosti, a územím České republiky spočívá v tom, že žalobce je osobou s
trvalým pobytem v České republice, kdy žádá vydání předběžného opatření k ochraně svých práv vůči osobě s
pobytem ve Š., jak mu umožňuje Luganská úmluva II, a to bez nutnosti faktického výskytu majetku žalovaného na
území České republiky. Žalobce má tedy za to, i když se majetek žalovaného nenachází na území České republiky,
úzká vazba mezi majetkem žalovaného, který se nachází ve Š. a G., a Českou republikou je ve vztahu k Luganské
úmluvě II dána právě stranami a předmětem sporu. Žalobce dodává, že je zde reálná hrozba, že žalovaný svůj
majetek převede a zbaví se ho způsobem, aby se vyhnul plnění své zákonné povinnosti, čemuž může zabránit pouze
vydání předběžného opatření.
Podle § 11 odst. 3 o. s. ř. jde-li o věc, která patří do pravomoci soudů České republiky, ale podmínky místní
příslušnosti chybějí nebo je nelze zjistit, určí Nejvyšší soud, který soud věc projedná a rozhodne.
Nejvyšší soud se s ohledem na podmínky pro určení místně příslušného soudu v § 11 odst. 3 o. s. ř. zabýval na
prvním místě otázkou, zda mají české soudy pravomoc o návrhu žalobce rozhodnout (srov. usnesení velkého senátu
občanskoprávního a obchodního kolegia Nejvyššího soudu ze dne 12. 11. 2014, sp. zn. 31 Nd 316/2013, uveřejněné
pod číslem 11/2015 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek).
Nejvyšší soud v prvé řadě uvádí, že Luganská úmluva II byla ratifikována Evropskou unií a představuje součást
unijního práva (viz rozhodnutí Rady ze dne 15. 10. 2007 o podpisu Úmluvy o příslušnosti a uznávání a výkonu
soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech jménem Společenství, publikované v Úředním věstníku
Evropské unie L 339/1 dne 21. 12. 2007, pod číslem 2007/712/ES).
Z hlediska časové působnosti se Luganská úmluva II podle čl. 63 odst. 1 vztahuje na řízení zahájená a na listiny
vyhotovené nebo registrované jako veřejné listiny po vstupu této úmluvy v platnost ve státě původu, a je-li žádáno o
uznání nebo výkon rozhodnutí nebo veřejných listin, také v dožádaném státě, přičemž v souladu s čl. 69 je Luganská
úmluva II ve státech Evropské unie účinná od 1. 1. 2010, ve Švýcarsku pak od 1. 1. 2011.
Luganská úmluva II se podle svého čl. 1 odst. 1 vztahuje na občanské a obchodní věci bez ohledu na druh soudu,
což je podmínka, kterou žalobcův návrh splňuje a splňuje i podmínky časové působnosti Luganské úmluvy II, jak
jsou výše uvedeny. Z hlediska osobní a teritoriální působnosti Luganské úmluvy II je rozhodné jen to, že návrh byl
podán k soudu smluvního státu. Z toho plyne, že pravomoc (mezinárodní příslušnost) českých soudů k rozhodnutí o
žalobcově návrhu je třeba posoudit podle Luganské úmluvy II.
Podle čl. 64 odst. 1 Luganské úmluvy II není touto úmluvou dotčeno používání nařízení Rady (ES) č. 44/2001 o
příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech a veškerých jeho změn,
Úmluvy o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, podepsané v Bruselu dne 27. 9.
1968, protokolu o výkladu této úmluvy Soudním dvorem Evropských společenství, podepsaného v Lucemburku dne
3. 6. 1971 a pozměněného úmluvami o přistoupení států přistupujících k Evropským společenstvím k dotyčné
úmluvě a k dotyčnému protokolu a Dohody mezi Evropským společenstvím a Dánským královstvím o příslušnosti a
uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, podepsané v Bruselu dne 19. 10. 2005,
členskými státy Evropského společenství.
Podle čl. 1 odst. 1 protokolu č. 2 o jednotném výkladu úmluvy a o Stálém výboru bere každý soud používající a
vykládající úmluvu řádný ohled na zásady stanovené jakýmkoli významným rozhodnutím vydaným soudy států
vázaných úmluvou a Soudním dvorem Evropských společenství k dotčenému/dotčeným ustanovení/m nebo
jakémukoli podobnému/jakýmkoli podobným ustanovení/m Luganské úmluvy z roku 1988 a aktů uvedených v čl.
64 odst. 1 úmluvy.
5. 12. 2018 Judikát 30 Nd 27/2018
http://www.nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/WebPrint/8E0482A410090BF7C1258358002CCAAA?openDocument 3/4
Protože čl. 64 odst. 1 Luganské úmluvy II odkazuje mimo jiné na nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. 12. 2000
o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „nařízení
Brusel I“) a také vzhledem k čl. 1 odst. 1 protokolu č. 2 k Luganské úmluvě II, musí vnitrostátní soud, aplikující tuto
úmluvu, brát řádný ohled na judikaturu Soudního dvora Evropské unie (dále jen „SDEU“) k nařízení Brusel I.
Použitelnost závěrů formulovaných SDEU ve vztahu k nařízení Brusel I či Bruselské úmluvě vyplývá i ze
skutečnosti, že text Luganské úmluvy II je téměř identický s textem nařízením Brusel I (DICKINSON, A., LEIN, E.
The Brussels I Regulation Recast. Oxford: Oxford University Press, 2014, s. 574-577). K tomu srov. i usnesení
Nejvyššího soudu ze dne 16. 12. 2015, sp. zn. 30 Cdo 1362/2015.
Podle čl. 31 Luganské úmluvy II předběžná nebo zajišťovací opatření, která jsou upravena právem jednoho státu
vázaného touto úmluvou, je možné u soudů tohoto státu navrhnout i tehdy, kdy je pro rozhodnutí ve věci samé
příslušný na základě této úmluvy soud jiného státu vázaného touto úmluvou.
Pokud jde o ustanovení čl. 31 Luganské úmluvy II, jehož se stran mezinárodní příslušnosti českých soudů žalobce
dovolává, to se zcela obsahově shoduje s čl. 31 nařízení Brusel I [nyní čl. 35 nařízení Evropského parlamentu a
Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. 12. 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských
a obchodních věcech (přepracované znění)]. Je proto nutné uzavřít, že judikatura SDEU vztahující se k čl. 31
nařízení Brusel I je aplikovatelná i na právě projednávaný případ.
Z čl. 31 Luganské úmluvy II by mohlo vyplývat, že každý soud členského státu by byl příslušný k vydání
předběžného či zajišťovacího opatření, i když by neměl příslušnost k rozhodnutí věci samé, bez ohledu na povahu
takového opatření a s tou jedinou podmínkou, že je jeho právo umožňuje. Takové bezbřehé interpretaci však SDEU
stanovil hranice ve svém rozsudku ze dne 17. 11. 1998, ve věci C-391/95, V. U. M. proti Kommanditgesellschaft in
Firma Deco-Line a další (srov. DRÁPAL, L., BUREŠ, J. a kol. Občanský soudní řád II. § 201 až 376. Komentář. 1.
vydání. Praha: C. H. Beck, 2009, s. 2983-2985).
Článek 31 Luganské úmluvy II je třeba interpretovat v tom smyslu, že mezi předmětem navrhovaného předběžného
opatření a příslušností povolaného soudu musí existovat reálné spojení (srov. výše uvedený rozsudek SDEU ve věci
C-391/95, V. U. M. proti Kommanditgesellschaft in Firma Deco-Line a další). Prezentovaná doktrína je založena na
přístupu, že předběžné opatření je nutno provést ve státě rozhodujícího fora (např. zde musí být např. majetek
dlužníka, s nímž má být dlužníku zakázáno nakládat) – srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 12. 9. 2012, sp. zn.
28 Nd 194/2012. Jinými slovy řečeno, nařízení předběžného či zajišťovacího opatření je podmíněno mimo jiné
existencí reálného vztahu mezi předmětem navrženého opatření a územní působností soudu členského státu, u něhož
byl návrh na jeho vydání podán (srov. výše uvedený rozsudek SDEU ve věci C-391/95, a literaturu DRÁPAL, L.,
BUREŠ, J. a kol. Občanský soudní řád II. § 201 až 376. Komentář. 1. vydání. Praha: C. H. Beck, 2009, s. 2983-
2985).
S přihlédnutím k rozhodné právní úpravě (čl. 31 Luganské úmluvy II) lze usoudit, že příslušnost soudu České
republiky pro nařízení předběžného opatření nelze v dané věci dovodit, neboť požadovaná úzká vazba mezi
povinností požadovanou návrhem žalobce na nařízení předběžného opatření a jurisdikcí soudů České republiky
naprosto chybí, když žalovanému má být zakázáno nakládat s majetkem nikoliv v České republice, ale ve Š. a G..
Na řečeném nemůže ničeho změnit ani žalobcem tvrzená vazba mezi předmětem navrhovaného předběžného
opatření a územím České republiky spočívající v tom, že žalobce má trvalý pobyt na území České republiky, neboť
ten v posuzovaném případě nehraje žádnou roli.
Z uvedeného je tedy zřejmé, že v případě návrhu žalobce nejsou splněny podmínky pro postup podle § 11 odst. 3 o.
s. ř., když z předloženého návrhu není zřejmé, že by soudy České republiky měly pravomoc žalobcem navrhované
předběžné opatření vydat. Vzhledem k tomu je třeba na návrh na vydání předběžného opatření hledět tak, že byl
podán u Nejvyššího soudu.
Podle ustanovení § 9 odst. 1 o. s. ř. nestanoví-li zákon jinak, jsou k řízení v prvním stupni příslušné okresní soudy.
Podle § 104a odst. 4 o. s. ř. bylo-li řízení zahájeno u Nejvyššího soudu nebo byla-li věc Nejvyššímu soudu
předložena vrchním soudem, Nejvyšší soud rozhodne, které soudy jsou k projednání a rozhodnutí věci příslušné v
prvním stupni, není-li sám věcně příslušný. Podle odstavce 6 uvedeného ustanovení v usnesení, jímž bylo
rozhodnuto, že k projednání a rozhodnutí věci jsou příslušné v prvním stupni jiné soudy, než u kterých bylo řízení
zahájeno, se rovněž uvede soud, jemuž bude věc postoupena k dalšímu řízení; ustanovení § 105 tím není dotčeno.
Protože zvláštní předpis neurčuje, že ve věci, které se návrh na vydání předběžného opatření týká, rozhoduje
Nejvyšší soud jako soud prvního stupně (§ 9 odst. 3 o. s. ř.), a předmět řízení zároveň nespadá ani do věcné
příslušnosti krajských soudů jako soudů prvního stupně (§ 9 odst. 2 o. s. ř.), rozhodl Nejvyšší soud podle § 104a
odst. 4 o. s. ř., že k projednání a rozhodnutí věci jsou v prvním stupni příslušné okresní soudy (§ 9 odst. 1 o. s. ř.).
5. 12. 2018 Judikát 30 Nd 27/2018
http://www.nsoud.cz/Judikatura/judikatura_ns.nsf/WebPrint/8E0482A410090BF7C1258358002CCAAA?openDocument 4/4
Nejvyšší soud zároveň rozhodl podle § 104a odst. 6 o. s. ř. o tom, že věc bude postoupena k dalšímu řízení
Okresnímu soudu v Karlových Varech, v jehož obvodu se nachází bydliště žalobce. Na tomto soudu je, aby
opětovně přezkoumal podmínky řízení, včetně otázky mezinárodní a místní příslušnosti, neboť tímto rozhodnutím
Nejvyššího soudu není v daných otázkách vázán.
Poučení: Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek. 
V Brně dne 26. 9. 2018
 
 
JUDr. Pavel Simon předseda senátu