62010CC0081_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Въведение
1. Със своята жалба дружество France Télécom SA (наричано по-нататък „France Télécom“) иска отмяна на Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности [понастоящем Общият съд] от 30 ноември 2009 г. по дела Франция и France Télécom/Комисия (T‑427/04 и T‑17/05, Сборник, стр. II‑4315, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“)(2), с което Общият съд отхвърля жалбата за отмяна, подадена от Френската република (дело T‑427/04) и от France Télécom (дело T‑17/05) срещу Решение 2005/709/ЕО на Комисията от 2 август 2004 година относно държавната помощ, приведена в действие от Франция в полза на France Télécom [нотифицирано под номер C(2004) 3061] (наричано по-нататък „спорното решение“)(3) .
2. Настоящото дело е свързано с развитието в статуса на France Télécom в рамките на либерализирането на далекосъобщителния сектор и повдига въпроси във връзка с установяването на предимство в контекста на данъчни мерки, както и с правната защита, предоставена на бенефициерите на данъчна мярка, която се оказва, че представлява неправомерна държавна помощ.
3. До 1990 г. за извършваните от France Télécom дейности отговаря една от дирекциите на френското министерство на пощите и далекосъобщенията (ПДС). France Télécom е създадено, считано от 1 януари 1991 г., под формата на публичноправно юридическо лице sui generis със Закон 90-568 от 2 юли 1990 г. за организацията на пощенските и далекосъобщителни обществени услуги(4) . По силата на Закон 96-660 от 26 юли 1996 г. за националното предприятие France Télécom(5), считано от 31 декември 1998 г., France Télécom е преобразувано в национално предприятие, повече от половината от чийто дружествен капитал към датата на обстоятелствата в основата на настоящия спор е притежаван пряко или непряко от държавата. Така към France Télécom се прилага Закон 90-568, а доколкото не противоречи на посочения закон, и приложимата към акционерните дружества правна уредба.
II – Правна уредба
4. Регламент (ЕО) № 659/1999(6) е приет с цел кодифициране на разработената и установена от Европейската комисия последователна практика за прилагането на член 88 ЕО, за по-голяма прозрачност и правна сигурност. Той влиза в сила на 16 април 1999 г.
5. Съображение 14 от Регламент № 659/1999 гласи, че „на основания за правна сигурност е подходящо да се установи срок на давност от 10 години с оглед на неправомерната помощ, след изтичането на който не може да бъде разпоредено възстановяване“.
6. Съгласно член 15 от Регламент № 659/1999:
„1. Правомощията на Комисията за възстановяване на помощ са предмет на давностен срок от десет години.
2. Давностният срок започва да тече в деня, в който неправомерната помощ е предоставена на получателя, било като индивидуална помощ или като помощ по схема за помощ. Всяко действие, предприето от Комисията или от дадена държава членка, която действа по искане на Комисията, по отношение на неправомерната помощ, прекъсва давностния срок. От всяко прекъсване тече нов срок. Давностният срок спира да тече, докато решението на Комисията е предмет на производство, висящо пред Съда на Европейските общности.
3. Всяка помощ, по отношение на която давностният срок е изтекъл, се счита за съществуваща помощ“.
III – Обстоятелства в основата на спора
А – Национални разпоредби, определящи данъчния режим, приложим към France Télécom
1. Облагане на France Télécom с професионален данък. Общ режим на професионалния данък(7)
7. Както е обобщено в точки 16—24 от обжалваното съдебно решение, професионалният данък е местен данък, по отношение на който се прилагат правила, установени със закон и кодифицирани в Общия данъчен кодекс. Професионалният данък се дължи ежегодно от физически или юридически лица, които към 1 януари обичайно упражняват професионална дейност като самостоятелно заети лица. Професионалният данък се установява с оглед на данъчните възможности на данъчнозадължените лица, преценени в съответствие с икономически критерии в зависимост от значимостта на извършваните от тях дейности на територията на административно-териториалната единица бенефициер.
8. От това следва, че професионалният данък е данък, чиято облагаема основа към датата на настъпване на фактите, които са в основата на настоящия спор, не е печалбата, реализирана от дейността на предприятието, а част от стойността на производствените фактори — капитал и труд, — използвани от данъчнозадълженото лице във всяка община, в която се определя данъкът.
9. За данъците, определяни за периода от 1994 г. до 2002 г., за юридическите лица, облагани с корпоративен данък, данъчната основа на професионалния данък се състои, от една страна, от наемната стойност на дълготрайните материални активи, с които данъчнозадълженото лице е разполагало за нуждите на своята професионална дейност по време на референтния период, и от друга страна, от част от заплатите, изплатени по време на референтния период. Посоченият по-горе референтен период съответства на предпоследната година преди годината на облагането, когато данъчната година съвпада с календарната година, а когато това не е така — данъчната година, приключила в рамките на предпоследната година преди годината на облагането.
10. Професионалният данък се определя във всяка община, в която данъчнозадълженото лице разполага с помещения или терени, въз основа на наемната стойност на имотите, които се намират в или са свързани с тази община, и на изплатените на персонала заплати.
2. Правила, приложими към France Télécom
а) Относно принципа на облагане с данъци по общия режим
11. В Закон 90-568, с който се създава France Télécom, са предвидени специални данъчни разпоредби. Освен когато се прилагат някои изключения, France Télécom по принцип се облага с данъци и с такси, с които биха се облагали частни предприятия, извършващи същите операции.
б) Относно фиксирания налог
12. До 1 януари 1994 г. France Télécom трябва да се облага само с данъците и таксите, които реално са в тежест на държавата. Следователно France Télécom не е дължало нито корпоративен данък, нито местни данъци, включително професионалния данък. В замяна на това за периода от 1991 г. до 1993 г. France Télécom е трябвало да плаща определян всяка година със Закона за бюджета данък в рамките на сума, чиято основа преди актуализация е равна на салдото на специалния бюджет за далекосъобщенията за 1989 г.
в) Специален режим на данъчно облагане, считано от 1994 г.
13. Данъкът, чиято данъчна основа с оглед на изчисляването на облагаемата основа е съобразена с предвидените в Общия данъчен кодекс общи разпоредби, се определя, като се прилага национална среднопретеглена ставка, получена въз основа на ставките, гласувани през предходната година от всички административно-териториални единици. Освен това по отношение на France Télécom се прилага ставка от 1,9 % вместо от 8 % за управленски разходи.
14. Във връзка с това отбелязвам от самото начало, че по този начин професионалният данък се събира от държавните данъчни органи, а не от съответните административно-териториални единици. Удържаните от държавата суми за управленски разходи, посочени по-горе, са предназначени за компенсиране на разходите на данъчните служби във връзка с дейностите по воденето на данъчните регистри и събирането на професионалния данък в полза на административно-териториалните единици.
15. Постъпленията от данъка трябва да бъдат внасяни в полза на държавата или, що се отнася до частта, която надхвърля заплатената за 1994 г. вноска, актуализирана всяка година с оглед промяната на ценовия индекс на потреблението, в полза на Fonds national de péréquation de la taxe professionnelle [Национален фонд за равномерно разпределение на професионалния данък].
16. Специалният режим с облагане с професионален данък, който е предвиден без ограничение на срока, е отменен със Закона за бюджета за 2003 г.(8)
Б – Административната процедура преди приемането на спорното решение
17. На 13 март 2001 г. Association des collectivités territoriales pour le retour de la taxe professionnelle de France Télécom et de La Poste dans le droit commun [Сдружение на административно-териториалните единици за връщане на общия режим на облагане на France Télécom и на La Poste с професионален данък] сезира Комисията с жалба, според която специалният режим на данъчно облагане представлява държавна помощ, несъвместима с общия пазар. Жалбоподателят изтъква по-конкретно загубата на приходи за някои общини, до която води прилагането на национална среднопретеглена ставка.
18. В резултат на тази жалба на 28 юни 2001 г. Комисията решава да започне процедура по предварително разглеждане на специалния режим на данъчно облагане и отправя до Френската република искане за информация по този въпрос.
19. На 30 януари 2003 г. Комисията приема решение за започване на официалната процедура по разследване, предвидена в член 88, параграф 2 ЕО, що се отнася по-специално до освобождаването от професионален данък, от което се ползва France Télécom за периода от 1991 г. до 1993 г., и специалния режим на данъчно облагане. В решението за започване на процедурата Комисията оценява предоставеното на France Télécom предимство на около 1 милиард френски франка (FRF) на година, считано от 1994 г. (параграфи 73 и 74). Решението за започване на процедурата е публикувано на 12 март 2003 г.(9)
20. В рамките на размяна на кореспонденция между френските власти и Комисията Френската република, като подчертава приблизителния характер на преценките си, изпраща на 5 юли 2004 г. по факс нова симулация на финансовите последици от прилагането на режима на облагане с професионален данък на France Télécom за периода от 1991 г. до 2002 г. Тази нова преценка, направена въз основа на вноската за професионалния данък, с който France Télécom реално е било обложено за 2003 г., показва, че през този период France Télécom е било обект на свръхоблагане с над 1,7 милиарда евро, без да се отчита актуализацията.
В – Спорното решение
21. На 19 и 20 юли 2004 г. по време на 1667-ото си заседание колегиумът на членовете на Комисията одобрява проект на решение, с което се констатира, че France Télécom се е ползвало от държавна помощ поради специалния режим на данъчно облагане за периода от 1994 г. до 2002 г., и оправомощава члена на Комисията, който отговаря за конкуренцията, да приеме съгласувано с председателя окончателния текст на решението на френски език като автентичен текст.
22. На 2 август 2004 г. Комисията приема спорното решение, за което Френската република е уведомена на 3 август 2004 г.
23. В спорното решение Комисията най-напред приема, че може да се счете, че фиксираният налог за периода от 1991 г. до 1993 г. замества професионалния данък, нормално дължим за същите години. Следователно освобождаването от професионален данък за този период не представлява държавна помощ (съображения 22—33 и 53 от спорното решение).
24. За разлика от това, Комисията счита, че специалният режим на данъчно облагане, приложим от 1994 г. до 2002 г., установява държавна помощ, която се изразява в разликата между облагането, на което France Télécom е щяло да бъде подложено по общия режим, и размера на вноските за професионалния данък, с който реално е било обложено (наричана по-нататък „разликата в облагането“). Тази нова помощ, неправомерно приведена в действие […], е освен това несъвместима с общия пазар. Ето защо тя трябва да бъде възстановена (съображения 34—53 от спорното решение).
25. За да квалифицира специалния режим на данъчно облагане като държавна помощ, Комисията разсъждава по следния начин.
26. Първо, Комисията посочва причините, поради които счита, че трябва да бъде отхвърлен доводът на френските власти, че констатираното за периода от 1994 г. до 2002 г. предимство е било повече от компенсирано от размера на фиксирания налог, с който France Télécom е било обложено за периода от 1991 г. до 1993 г. (съображения 35—41 от спорното решение)
27. Второ, Комисията счита, че разликата в облагането представлява предимство за France Télécom, получено чрез ресурси, които е трябвало да бъдат включени в държавния бюджет, и следователно представлява държавна помощ (съображение 42 от спорното решение).
28. Трето, в съображения 43 и 44 от спорното решение Комисията посочва, че на стадия на вземане на решение, с което се констатира наличието на държавна помощ, тя не е могла да вземе предвид довода на Френската република, че за да се определи чистото предимство, от което се е ползвало France Télécom, е трябвало да се отчете намаляването на облагаемата основа на корпоративния данък, до което водело заплащането на по-големи суми за професионален данък.
29. Четвърто, като отхвърля доводите на Френската република, че разглежданата помощ не може да бъде възстановена поради прилагането на предвидените в член 15 от Регламент № 659/1999 правила на погасителната давност, Комисията приема, че разглежданата помощ представлява нова, а не съществуваща помощ (съображение 45 от спорното решение). Комисията стига до извода, че тъй като първата идентифицирана помощ е предоставена за 1994 г., т.е. по-малко от десет години преди 28 юни 2001 г., разглежданата помощ трябва да бъде изцяло възстановена (съображение 51 от спорното решение).
30. Пето, Комисията отбелязва, че френските власти не са изтъкнали никакъв конкретен довод, за да докажат съвместимостта на разглежданата помощ с общия пазар, и че не вижда никакво правно основание за обявяването на тази помощ за съвместима с общия пазар (съображение 52 от спорното решение).
31. Ето защо в съображение 53 от спорното решение Комисията стига до извода, че първо, режимът на професионален данък, приложим към France Télécom за периода от 1991 г. до 1993 г., не представлява държавна помощ, докато, от друга страна, разликата в облагането, от която се ползва France Télécom за периода от 1994 г. до 2002 г. в резултат на специалния режим на данъчно облагане, представлява несъвместима с общия пазар и неправомерно приведена в действие държавна помощ, която следователно трябва да бъде възстановена.
32. Колкото до сумата, която трябва да бъде възстановена, Комисията приема, че подлежащата на възстановяване помощ е в размер между 798 милиона евро и 1,14 милиарда евро без лихвите (съображения 54—59 от спорното решение). Според Комисията точната сума, подлежаща на възстановяване, трябва да бъде определена от френските власти в съответствие със задължението им за лоялно сътрудничество по време на фазата на изпълнение на спорното решение (съображения 59 и 60 от спорното решение).
33. Член 1 от разпоредителната част на спорното решение гласи следното:
„Държавната помощ в полза на France Télécom, неправомерно отпусната от [Френската република] в противоречие с член 88, параграф 3 […] ЕО чрез режима на професионалния данък, прилаган към това предприятие за периода между 1 януари 1994 г. и 31 декември 2002 г. […], е несъвместима с общия пазар“.
34. На 25 октомври 2006 г. Комисията предявява иск за установяване на неизпълнение на задължения от държава членка, с който се иска Съдът да констатира, че като не е изпълнила в предвидения срок спорното решение, Френската република не е изпълнила задълженията си по членове 2 и 3 от спорното решение, по член 249, четвърта алинея ЕО и по член 10 ЕО. С Решение от 18 октомври 2007 г. по дело Комисия/Франция(10) Съдът обявява за основателен иска на Комисията.
IV – Производството пред Общия съд и спорното решение
35. В рамките на жалбата им за отмяна, подадена до Общия съд срещу решението на Комисията, Френската република и France Télécom по същество изтъкват, че Комисията е заключила погрешно, от една страна, че France Télécom се е възползвало от неправомерна държавна помощ, и от друга страна, че тази помощ трябва да бъде възстановена(11) .
36. С обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля всички правни основания, изтъкнати от Френската република и France Télécom, като по този начин потвърждава законосъобразността на спорното решение.
V – По жалбата и третирането на правните основания
37. В своята жалба France Télécom посочва пет правни основания, второто от които се подразделя на три части, а третото — на две части. По същество France Télécom упреква Общия съд в нарушаване на понятията за държавна помощ и за предимство, както и в нарушаване на принципа на защита на оправданите правни очаквания. Освен това то посочва липса на мотиви в обжалваното съдебно решение в отговор на доводите относно принципа за погасяване. Накрая, що се отнася до правното основание относно нарушаване на принципа на правната сигурност, обжалваното съдебно решение било опорочено от грешка при прилагане на правото и липса на мотиви.
38. Още от самото начало се налага изводът, че независимо от броя на правните основания, изтъкнати от France Télécom в рамките на неговата жалба, последната засяга основно три аспекта.
39. Първият аспект, който е предмет на първото и второто правно основание, е свързан с понятието за държавна помощ и с понятието за предимство, което е един от неговите елементи. С второто си правно основание France Télécom упреква Общия съд, че не зачита понятието за предимство, като отказва да извърши цялостен анализ на дерогационния режим. В рамките на първото правно основание, изведено от нарушаване на понятието за държавна помощ, France Télécom всъщност се ограничава да упреква Общия съд в грешка при прилагане на правото в това, че Общият съд бил приел, че идентифицирането на предимство не зависи от присъщите на схемата особености, а от външни за самата нея фактори, чиито последици са могли да бъдат установени едва впоследствие. Поради това че изтъкнатите в рамките на тези две правни основания доводи са тясно свързани, предлагам да ги разгледаме съвместно под общо заглавие, свързано с проблематиката на наличие на предимство.
40. Вторият аспект се отнася до изчисляването на давностния срок, разгледано в четвъртото изтъкнато от France Télécom правно основание, по-специално в перспективата на липса на мотиви в обжалваното съдебно решение.
41. Третият аспект, който се разглежда в третото и в петото правно основание от жалбата, засяга нарушаването на общи принципи на правото като принципа на защита на оправданите правни очаквания и принципа на правна сигурност.
42. Поради това предлагам да се анализира жалбата, като изтъкнатите от France Télécom правни основания бъдат групирани съгласно посочените по-горе аспекти.
VI – По понятията за държавна помощ и за предимство (12)
А – По идентифицирането на предимство
43. Въпросът за идентифициране на предимство както по същество, така и във времеви аспект, е ключов елемент за настоящата жалба.
44. Във връзка с това припомням, че съгласно постоянната съдебна практика квалификацията на дадена мярка като държавна помощ по смисъла на Договора предполага, че е изпълнен всеки един от предвидените в член 87, параграф 1 ЕО четири кумулативни критерия(13) . Следователно се има предвид всяка помощ, предоставена от държава членка или чрез ресурси на държава членка, под каквато и да било форма, която нарушава или заплашва да наруши конкуренцията чрез поставяне в по-благоприятно положение на определени предприятия или производството на някои стоки, доколкото засяга търговията между държавите членки. Понятието „помощ“ по смисъла на тази разпоредба е по-общо от това за „субсидия“, тъй като включва не само положителните престации като самите субсидии, но и други видове намеса, които под различна форма облекчават тежестите, които обичайно натоварват бюджета на едно предприятие в сравнение с предприятие в сравнима ситуация(14) .
45. От това следва, че мярка, с която публичните власти предоставят на някои предприятия данъчно освобождаване, което, макар да не включва прехвърляне на държавни ресурси, поставя получателите в по-благоприятно финансово положение от това на други данъчнозадължени лица, все пак представлява държавна помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО(15) . Също така мярка, с която на някои предприятия се предоставя намаляване на данъка или отлагане на плащането на нормално дължимия данък, може да представлява държавна помощ.
46. За да се прецени дали подобно предимство представлява помощ по смисъла на член 87 ЕО, следва да се определи дали на предприятието получател се предоставя икономическо предимство, което то не би получило при нормални пазарни условия(16) .
47. Както вече уточних в заключението си по дело Комисия и Испания/Government of Gibraltar и Обединено кралство (C‑106/09 P и C‑107/09 P)(17), висящо пред Съда, дадена мярка, която може да се счита за данъчна помощ, трябва да съответства на дадена данъчна стойност. Комисията трябва да бъде в състояние да установи стойността на настоящата или бъдеща загуба на данъчни приходи, която представлява размерът на твърдяната помощ. Единственият метод, с който разполага Комисията за оценка на стойността на посочената загуба, е да се позове на общ режим, приложим в референтната рамка, предмет на разглеждането.
48. В своята жалба обаче France Télécom подчертава невъзможността към датата на установяване на дерогационния режим да се определи дали спорният режим ще установи предимство, което може да представлява държавна помощ.
49. На първо място, следва да се припомни, че този аргумент е от хипотетично естество, при положение че националните власти не са направили уведомление за установения режим по силата на Закон 90-568. Следователно на този етап не е възможно да се знае до какъв резултат би довел анализът на Комисията по онова време.
50. Освен това трябва да се отбележи, че общо погледнато, определянето на точната стойност на отпуснатата помощ при мерки, разпределени за период от няколко години, може да се окаже изключително трудно за Комисията.
51. Във връзка с това, без да искам да омаловажавам трудностите, свързани с предварителната преценка, и във всички случаи преди влизането в сила на посочените мерки, следва да се прави разграничение между възможността да се намери точен количествен израз на размера на помощта и възможността да се разгледа въпросният проект за мерки в светлината на член 87 ЕО.
52. Естествено, за разлика от индивидуална помощ, предоставена на дадено предприятие, в хипотезата за данъчен режим под формата на правна уредба във връзка с определен вид данък, приложим към неопределен брой бенефициери, Комисията или държавата членка не е в състояние да постигне точен количествен израз на помощта ex ante.
53. Същевременно, в рамките на преценката на въздействието, дори и потенциално, на разглеждания режим върху конкуренцията, подобно обстоятелство не може да освободи държавата членка от нейното задължение за уведомяване, както и впоследствие не може да отнеме на Комисията възможността да го анализира и квалифицира с оглед на разпоредбите на Договора в областта на държавната помощ.
54. Следователно, при положение че Комисията, като се позовава на общ режим, приложим в референтната рамка, която е предмет на разглеждането, е в състояние да докаже съществуването на настояща или потенциална загуба на данъчни приходи, която представлява размерът на твърдяната помощ, предоставена на предполагаемите предприятия получатели, следва да се приеме, че съществуването на предимство е доказано. Следователно точното определяне на неговата стойност на първо време има само второстепенно значение, което ще се прояви в момента на евентуалното възстановяване, ако разглежданите мерки се окажат незаконосъобразни.
55. В случая се налага изводът, че данъчният модел, на който е подложено France Télécom през разглеждания период, представлява изключение по отношение на общия режим.
56. Така France Télécom е подложено на специален данъчен режим, предназначен да гарантира, че средствата от професионалния данък (който по принцип се събира на местно равнище и на основата на ставка, определяна от всяка община) продължават да захранват общия държавен бюджет. За постигането на тази цел със Закон 90-568 се създава „национален“ професионален данък, приложим към France Télécom, изчисляван на основата на среднопретеглена ставка спрямо приложимите в общините ставки и събиран в основното място на стопанска дейност на посоченото дружество.
57. През периода между 1991 г. и 1993 г. по силата на преходния режим France Télécom е освободено от корпоративен данък и от местни данъци срещу заплащането на налог, определен по законодателен път. По силата на окончателния режим, приложим от 1994 г. до 2002 г., към France Télécom се прилага общият режим на корпоративния данък, както и специален режим за местните данъци, сред които професионалният данък. Във връзка с това следва да се добави, че професионалният данък дава основание за прилагане на допълнително освобождаване, което се изразява в намаляване на събираните от държавата суми за управленски разходи с три четвърти от обичайно приложимите разходи.
58. Както е видно от преписката, не само специалните данъчни разпоредби, приложими към France Télécom, представляват предимството. Така Комисията е счела, че помощта се изразява в разликата в облагането, представляваща разликата между размера на вноските за професионалния данък, който предприятието би трябвало да плати, ако бе обложено с данъка по общия режим, и този, с който реално е обложено по силата на приложимите към него специални данъчни разпоредби. Следователно именно тази конфигурация е довела до модел на облагане, който прави възможно данъчното облекчение.
59. Следователно става въпрос за смесена конфигурация, в която наличието на предимство е изведено, от една страна, от фиксиран елемент, свързан със специалния данъчен режим, прилаган към France Télécom, по отношение на общия режим, и от друга страна, от променлив елемент, в зависимост от фактически обстоятелства, а именно разположението на помещения или терени в различни общини, както и данъчната ставка, приложима във въпросните административно-териториални единици.
60. Този конкретен метод за идентификация на предимството, приложен в случая, има решаващи последици от гледна точка на ежегодността на предимството, възможността за разделяне на двата режима на облагане, на които последователно е подложено France Télécom, и изчисляването на давностния срок.
61. Накрая, важно е да се припомни, че спецификата на режима, приложим към France Télécom между 1994 г. и 2003 г., изобщо не би могла да изключи от самото начало неговото квалифициране като държавна помощ по смисъла на член 87 ЕО.
62. Във връзка с това държа да подчертая, че причините, които е трябвало да подтикнат френските власти да направят уведомление за приложимия към France Télécom режим на облагане, следва да се търсят преди всичко на равнището на намаляване на сумите за управленски разходи от 8 % на 1,9 %. Освен това е необходимо да се подчертае, че в Закон 90-568 липсва корекционен механизъм, който да позволява ежегоден преглед на последиците от специалния режим за конкурентната позиция на France Télécom, при положение че законодателят е можел да се задоволи с това просто да прехвърли на държавата правото да се ползва от приходите от професионалния данък на France Télécom, без да въвежда други изменения по отношение на общия режим(18) .
Б – По нарушението на понятието за предимство, изтъкнато във второто правно основание на France Télécom — предварителни бележки
63. С второто си правно основание France Télécom по същество упреква Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, изразяваща се в нарушаване на понятието за предимство, като е преценил, че предимството е съставено от разликата в облагането, което е довело до отказа му за компенсиране между двата периода на облагане. Според France Télécom Общият съд не изпълнил задължението за цялостен преглед на всички разпоредби, предвидени в рамките на даден дерогационен режим, и по този начин нарушил посоченото понятие за предимство.
64. За да се улесни анализът на различните правни елементи, посочени от France Télécom в подкрепа на неговата жалба, ще разгледам частите на настоящото правно основание в обратен ред спрямо този в жалбата, като ще започна от твърдяната грешка при прилагане на правото, която засягала тълкуването на предимството, определено в спорното решение, и след това ще анализирам произтичащите от това въпроси във връзка с цялостния преглед на режима и въпроса за компенсирането.
В – По втората част от второто правно основание относно грешка при прилагане на правото, която Общият съд бил допуснал при тълкуването си на спорното решение на Комисията, и замяна на мотиви
1. Искания на страните
65. France Télécom твърди, че Общият съд е изтълкувал погрешно спорното решение, приемайки, че Комисията е счела, че разглежданата помощ се състои не от приложимите към France Télécom специални данъчни разпоредби, а от разликата в облагането, установена ежегодно, и заменяйки мотивите от посоченото решение със свои собствени.
66. France Télécom отбелязва, че съображение 42 от спорното решение се ограничава до заключението, че не е възможно компенсиране между двата периода на облагане. Това съображение не позволява да се установи как Комисията е приела, че разглежданата помощ се състои не от приложимите към France Télécom специални данъчни разпоредби, а от разликата в облагането, установявана за всяка година, за която се дължи професионален данък.
67. France Télécom посочва още, че подобно тълкуване освен това би било явно противоречащо на разпоредителната част на решението, съгласно която въпросната помощ се състои от режима на професионалния данък, прилаган към посоченото предприятие за периода между 1 януари 1994 г. и 31 декември 2002 г.
68. Комисията изтъква, че правното основание е неотносимо и във всички случаи неоснователно. Така заключенията, до които стига Общият съд, не зависели от ежегодния характер на професионалния данък, нито от констатацията, съгласно която помощта се състояла от разликата в облагането, установявана за всяка година. Комисията подчертава, че не е възможно позоваване на ежегодния характер на професионалния данък, когато става ясно, че други елементи във възприетите от Общия съд доводи обосновават отказа за компенсиране между режима на фиксиран налог и твърдяното данъчно облекчение по силата на професионалния данък между 1994 г. и 2002 г.
2. Съображения
69. На първо място, що се отнася до повдигнатия от Комисията аргумент относно твърдяно неотносимия характер на второто правно основание, е достатъчно да се констатира, че след като с това правно основание France Télécom критикува съставен елемент от възприетото от Общия съд разсъждение, то това твърдение на Комисията следва да се отхвърли.
70. С втората част от второто правно основание France Télécom критикува заключенията на Общия съд, фигуриращи по-специално в точки 201—202 от обжалваното съдебно решение.
71. В посочената точка 201 Общият съд се позовава на точка 42 от решението на Комисията относно анализа на режима през периода 1994—2003 г., от която следва, че „[…] разликата между действително платения от France Télécom професионален данък и онзи, който дружеството би дължало по силата на общия режим за периода от 1 януари 1994 г. до 1 януари 2003 г., съставлява държавна помощ, тъй като представлява предимство за France Télécom, предоставено чрез средства, които в противен случай биха влезли в държавния бюджет“.
72. Така, след като в предходните точки от спорното решени е отхвърля всякакво компенсиране между двата разглеждани данъчни режима, каквото защитават френските власти, Комисията стига до извода, че констатираната от нея разлика в облагането представлява държавна помощ.
73. Във връзка с това е достатъчно да се отбележи, че без да допуска грешка при прилагане на правото, Общият съд в точка 201 от обжалваното съдебно решение тълкува текста на решението на Комисията, съгласно което държавната помощ следвала от разликата в облагането. След това Общият съд проверява действителното съществуване на посочената разлика в облагането в точки 219—225 от обжалваното съдебно решение, която не е предмет на никаква критика от France Télécom в този контекст.
74. Освен това, противно на твърденията на France Télécom, тълкуването, до което стига Общият съд и съгласно което помощта е съставена от разликата в облагането, следваща от прилагането на законодателни разпоредби, въвеждащи дерогационен режим, остава в съответствие с разпоредителната част на спорното решение, от която следва, че само режимът, приложим към France Télécom между 1994 г. и 2002 г., представлява държавна помощ, несъвместима с общия пазар и незаконосъобразна. Действително именно по силата на този дерогационен режим France Télécom не е внасяло в държавния бюджет размера на данъка, който е трябвало да плаща по силата на общия режим.
75. Предвид предходното е важно да се подчертае, че констатацията на Общия съд, фигурираща в точка 201 от обжалваното съдебно решение, отразява вярно логиката, залегнала в основата на разпоредбите на член 87 ЕО, с това че в рамките на понятието за държавна помощ следва да се разграничават, от една страна, формата, приемана от дадена държавна помощ, която се материализира в учредителен акт, предмет на задължението за уведомяване, и от друга страна, обективните последици от мярката, чийто анализ позволява да се установи наличието на предимство.
76. Следователно е от първостепенно значение в рамките на понятието за помощ да се идентифицира, от една страна, равнището, съответстващо на нормативния акт в основата на спорната мярка, като законодателен акт, административно решение или всякакъв друг акт или практика на държавата членка, и от друга страна, икономическото равнище, спрямо което се разглеждат последиците от посочения акт, за да се определи дали става въпрос за селективно предимство.
77. Следователно би било неточно да се констатира, че данъчните разпоредби сами по себе си представляват държавна помощ. Действително, селективното предимство може да съответства само на последиците от прилагането на посочените разпоредби към засегнатите предприятия. Все пак в хипотезата, при която въпросната мярка е специален фактор, приложим към изчисляването на данъка, без да представлява пряко (открито/прозрачно) данъчно облекчение, подобни последици могат да бъдат установени само на годишна основа, доколкото данъчната година съответства на този период.
78. Освен това спорното решение като цяло се основава на предпоставката, че именно предвиденият от Закон 90-568 режим на професионалния данък води, като се прилага национална среднопретеглена ставка, получена въз основа на ставките, гласувани през предходната година от всички административно-териториални единици, до данъчно облекчение за France Télécom в сравнение със сумата, която би била дължима, ако последното е било обложено по общия режим. Впрочем тази гледна точка намира подкрепа в текста на разпоредителната част от спорното решение.
79. Що се отнася до точка 202 от обжалваното съдебно решение и твърдяната замяна на мотиви, следва да се установи, че Общият съд не е надхвърлил равнището на необходимия съдебен контрол, като заменя със своя собствена икономическа преценка тази на Комисията, след като проблематиката за ежегодността на разглеждания механизъм е неделима част от разсъждението на Комисията в спорното решение. Освен това Общият съд не може да бъде упрекнат в каквото и да било противоречие в мотивите, след като в посочената точка 202 от решението той се позовава на ежегодността на професионалния данък, произтичаща от Общия данъчен кодекс. Следователно е ясно, че аспектът, свързан с данъчните разпоредби, е присъщ елемент на прегледа за наличие на предимство.
80. Предвид предходното втората част от второто правно основание на France Télécom следва да се отхвърли.
Г – По третата част от второто правно основание, изведена от отсъствието на цялостен анализ на дерогационния данъчен режим
1. Искания на страните
81. France Télécom смята, че нито ежегодността на данъка, нито разликите между двата периода на облагане могат да обосноват частичен анализ на спорния дерогационен данъчен режим. То преценява, че Общият съд погрешно е отказал да вземе под внимание в рамките на своя анализ на последиците от дерогационния данъчен режим свръхоблагането, което този фиксиран налог представлявал за предприятието в сравнение с равнището на облагане, което би трябвало да се прилага към него, ако е било облагано по общия режим между 1991 г. и 1993 г.
82. Според France Télécom, дори ако се предположи, че ежегодността на данъка може да бъде взета предвид при анализа, Общият съд е трябвало да признае, че през първите данъчни години, спадащи към дерогационния данъчен режим, то е било свръхоблагано в сравнение с конкурентите си.
83. Оттук France Télécom заключава, че Общият съд е трябвало да изиска сравнението на приложимия към предприятието дерогационен данъчен режим с общото право да включва всички последици от дерогационния режим, а именно не само евентуални предимства, получени от предприятието през периода между 1994 г. и 2002 г., но и изключителната данъчна свръхтежест, която France Télécom е трябвало да понася между 1991 г. и 1993 г.
2. Съображения
84. След като припомня по релевантен начин съдебната практика, по силата на която Комисията е длъжна да разгледа сложните мерки в тяхната цялост, в точка 200 от обжалваното съдебно решение Общият съд преценява, че Закон 90-568 установява дерогационен данъчен режим, приложим по-специално към France Télécom, който се характеризира с това, че е разделен на две фази.
85. В точка 203 от обжалваното съдебно решение Общият съд с основание припомня, че в спорното решение Комисията разглежда различията между двата периода на облагане, свързани по-специално с това, че фиксираният налог между 1991 г. и 1993 г. е замествал напълно вноската за професионалния данък, докато облагането по специалния режим между 1994 г. и 2002 г. е водело всяка година до разлика в облагането. Така Общият съд приема, че в посоченото решение Комисията без съмнение е анализирала съвкупността от релевантните разпоредби в тяхната цялост, но че с оглед на установените различия между двата периода на облагане тя е отказала да извърши компенсиране.
86. Във връзка с това следва да се отбележи, че необходимостта от цялостен анализ, какъвто Комисията действително е извършила, не е еквивалентна на задължение за отчитане на всички данъчни периоди за целите на установяване наличието на предимство. Следователно Общият съд е преценил, че като анализира режима в неговата цялост, Комисията е стигнала до заключението, че само данъчният режим, приложим през втория период, включва предоставяне на държавна помощ на France Télécom.
87. Следователно третата част от второто правно основание следва да се отхвърли като неоснователна.
Д – По първата част от второто правно основание — по компенсирането
1. Искания на страните
88. France Télécom твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като не е направил сравнение между съвкупността от предвидените в Закон 90-568 разпоредби и общия режим. Действително, за да определи наличието на предимство, Общият съд сравнил тежестите, наложени на France Télécom с дерогационния режим, и равнището на облагане, което би било приложено спрямо дружеството, ако то беше обложено по общия данъчен режим. Той обаче ограничил това сравнение до периода между 1994 г. и 2002 г., без да вземе предвид данъчната тежест, която France Télécom трябвало да понася между 1991 г. и 1993 г.
89. France Télécom смята, че като се основава в това отношение на Решение на Съда от 15 декември 2005 г. по дело Италия/Комисия(19), Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, отхвърляйки компенсиране между различните периоди на облагане. Общият съд погрешно извел от посоченото решение, че освобождаване не може да бъде компенсирано със специална тежест, от различно естество и лишена от присъща връзка с предимството.
2. Съображения
90. С тази част от второто правно основание France Télécom критикува точки 207—214 от обжалваното съдебно решение. Действително, след като потвърждава разсъждението на Комисията, която разграничава фиксирания налог, в сила между 1991 г. и 1993 г., и дерогационния режим на облагане, в сила между 1994 г. и 2002 г., Общият съд отхвърля всякакво задължение да извърши в случая компенсиране между двата периода на облагане.
91. Във връзка с това следва да се припомни, че съгласно съдебната практика, когато разглежда мярка, която може да представлява държавна помощ, Комисията е длъжна да вземе предвид всички последици от тази помощ за потенциалния получател, и по-специално да приспадне, ако е необходимо, специфичните тежести, които обременяват дадено предимство(20) .
92. На първо място, вярно е, че цитирането от Общия съд на точка 34 от Решение по дело Италия/Комисия, посочено по-горе, не е правилно. Действително принципът, утвърден от Общия съд в точка 207 от обжалваното съдебно решение, не може да бъде изведен от точка 34.
93. Както изтъква Комисията, Общият съд вероятно е искал да се позове на точка 34 от друго решение по дело Италия/Комисия(21) . В тази точка от посоченото решение Съдът отхвърля довода на италианските власти, че оспорваното намаление не е „държавна помощ“, тъй като загубата на приходи в резултат от него се компенсира чрез разполагаеми средства от вноски, платени на фонда за осигуряване на безработните.
94. Съдът все пак ще трябва да се задоволи да отбележи тази грешка в цитирането; тя обаче не представлява грешка при прилагане на правото, която може да направи недействително решението на Общия съд.
95. Въпреки тази грешка при позоваване на съдебната практика Общият съд очевидно е обосновал по подробен и изчерпателен начин основанията, поради които е преценил, че като изпълнява задължението си за цялостен анализ на произтичащия от Закон 90-568 режим, Комисията с основание отхвърля защитаваното от France Télécom компенсиране.
96. Действително в светлината на Решение по дело Enirisorse(22) е важно да се подчертае, че задължението за цялостен анализ, който позволява да се идентифицира правилно наличието на предимство в рамките на дерогационни данъчни мерки, трябва да бъде основано по същество.
97. Според мен очевидно самият факт, че двата периода на облагане се разглеждат в един и същ закон, не е достатъчен, за да обоснове задължение за компенсиране между мерките, приложими към един и същ получател. Действително посочените мерки са основани на различни правни модели, така че следва да се прави разграничение между мярка, представляваща помощ, и мярка, която не отговаря на критериите на член 87 ЕО.
98. В това отношение следва да се отбележи, както става ясно от преписката, че приложимият между 1991 г. и 1993 г. налог е определен с параметри, различни от прилаганите от 1994 г. нататък в рамките на специалния режим на професионалния данък.
99. Отбелязвам, че от разискванията пред френското Национално събрание ясно следва, че датата 1994 г. е избрана, за да може да се разполага с достатъчен срок за изчисляване на данъчните основи за професионалния данък, тъй като правителството не е разполагало с подробна оценка на недвижимото имущество или на облагаемата основа(23) .
100. Освен това е важно да се подчертае, че дори и да се допусне тезата, че приложимият към France Télécom режим се състоял о т два неделими периода, първият от които довел до свръхоблагане на предприятието, а вторият — до данъчно облекчение, безспорно е, че разглежданото законодателство не включва никакъв механизъм, с чиято помощ, от една страна, да може да се извършат компенсационни изчисления между размерите на професионалния данък, и от друга страна, да се определи в кой момент твърдяното свръхоблагане между 1990 г. и 1993 г. би било компенсирано. Действително, дори да се приеме защитаваната от France Télécom теза в това отношение, въпросното свръхоблагане би изчерпало своите последици в даден момент, като това предполага по-нататък в течение на периода, започнал от 1994 г., да се предостави предимство на France Télécom. При отсъствието обаче на подобен механизъм твърдението относно необходимост от компенсиране не е правдоподобно.
101. Накрая, следва да се изключи релевантността на съдебната практика във връзка с квалифицирането на компенсация на структурни недостатъци с оглед на член 87 ЕО, която позволява да се отхвърли квалифицирането като държавна помощ в конкретни случаи, предназначени да коригират неблагоприятно конкурентно положение на дадено предприятие(24) . Действително в случая не може да се твърди правомерно, че приложимият от 1994 г. модел на облагане е послужил за коригиране на факта, че France Télécom е било натоварено с допълнителни тежести, следващи от специален режим, неприложим за конкурентните предприятия, подчинени на общото право при нормални пазарни условия. Обратно, както следва от разискванията в Сената и във френското Национално събрание, целта на дерогационния режим, приложим от 1994 г. нататък, е да даде възможност на държавата, а не на административно-териториалните единици, да събира внасяния от France Télécom професионален данък(25) . Във всички случаи държа да подчертая, че що се отнася до установяването на предимство, не е от особено значение дали постъпленията от професионалния данък са предназначени за държавата или за бюджета на административно-териториалните единици.
102. Във всички случаи отбелязвам, че съгласно преписката France Télécom е било задължено да внася в Fonds national de péréquation de la taxe professionnelle [Национален фонд за равномерно разпределение на професионалния данък] сума, равняваща се на получаваната от държавата от бившата администрация на пощите и далекосъобщенията (ПДС) като оперативен излишък, преди датата на учредяване на France Télécom. Впрочем именно поради това Комисията заключава, че налогът в полза на общия бюджет, с който France Télécom е облагано от 1991 г. до 1993 г., има смесен характер, отчасти фискален и отчасти еквивалентен на участие на държавата собственик в резултатите от управлението(26) .
103. Така, след като разглежда характеристиките, целите и временния характер на приложимия към France Télécom режим, Общият съд с основание преценява в точка 231 от обжалваното съдебно решение, че фиксираният налог представлява особен начин на облагане на France Télécom, който не може да бъде взет предвид за целите на компенсиране на последиците от режима на облагане, приложим от 1994 г. нататък.
104. Следователно първата част от второто правно основание също следва да се отхвърли.
Е – По първото правно основание на France Télécom относно нарушаване на понятието за държавна помощ
1. Искания на страните
105. След като отбелязва как Общият съд преценил, че било „невъзможно“ да се определи към датата на установяване на дерогационния режим дали той ще представлява държавна помощ, France Télécom заявява, че Общият съд също така приел, че наличието на предимство трябва да се установява ежегодно и е обусловено от външни параметри.
106. France Télécom обаче упреква Общия съд, че е нарушил понятието за държавна помощ, като приема тази квалификация, докато бил установил, че наличието (или не) на евентуално предимство не зависи от присъщите на приложимия към France Télécom режим особености, а от външни параметри, чиито последици са могли да бъдат установени едва впоследствие. Според France Télécom предимствата или недостатъците, произтичащи от външни и непредвидими фактори, не могат да придадат характер на помощ на мярка, която не е била такава към момента на приемането ѝ.
107. Освен това, като се позовава на съдебната практика по дело Франция/Комисия във връзка с дружеството Stardust Marine(27), France Télécom критикува самата възможност въпросната мярка да бъде вменена в отговорност на държавата членка, след като наличието на предимство било обусловено „единствено“ от условия, външни за специалния режим на облагане, както признал Общият съд.
108. От своя страна френското правителство подчертава, че дерогационният режим на облагане сам по себе си не може да представлява държавна помощ. Действително, подобен режим не осигурявал непременно селективно предимство на засегнатите предприятия.
109. Комисията смята, че първото правно основание е недопустимо, тъй като не е изтъкнато на първа инстанция. Тя добавя, че нямало никакво съмнение, че критикуваните от France Télécom елементи присъстват в спорното решение.
110. При условията на евентуалност Комисията изтъква, че правното основание е неоснователно. Действително, точното равнище на облагане, следващо от въпросния дерогационен режим, не можело да се определя предварително за всяка година. Този режим обаче можел да доведе до по-леко облагане от облагането, следващо от прилагането на обикновения режим на професионалния данък.
2. Преценка за допустимост на правното основание
111. Що се отнася до твърдението за недопустимост, изтъкнато от Комисията и изведено от новия характер на представеното правно основание, трябва да се отбележи, че съгласно постоянната съдебна практика да се позволи на страна да изтъкне за първи път пред Съда правно основание, на което не се е позовала пред Общия съд, би означавало да ѝ се позволи да сезира Съда, чиито правомощия в сферата на обжалването са ограничени, със спор с обхват, по-широк от този, който е бил разгледан от Общия съд. Следователно в рамките на обжалването правомощията на Съда се свеждат до преценка на правното решение, дадено във връзка с изложените пред Общия съд правни основания(28) .
112. Във връзка с това обаче следва да се отбележи, че жалбоподателят, обратно на твърденията на Комисията, изтъква пред Съда не ново правно основание, а довод, който се вписва в правното основание, изведено от наличието на държавна помощ, което вече е излагано пред Общия съд, по-специално в рамките на първото и второто правно основание, изтъкнати пред него. Ето защо възражението за недопустимост не може да бъде прието.
3. Преценка по същество
113. С това правно основание France Télécom критикува разсъжденията на Общия съд, фигуриращи по-специално в точки 323 и 324 от обжалваното съдебно решение. За да се даде пълен отговор на това правно основание, следва да се изложат разсъжденията, развити по-рано от Общия съд в точки 199—241 от обжалваното съдебно решение в отговор на първото и на второто правно основание, представени на първа инстанция.
114. На първо място, установявам, че цитирането от France Télécom на точка 324 от обжалваното съдебно решение в подкрепа на неговото твърдение, че Общият съд приел невъзможността да се определи предимството към датата на установяване на дерогационния режим, произтича от погрешен прочит на обжалваното съдебно решение.
115. Действително, в точка 324 от посоченото съдебно решение Общият съд в рамките на своя отговор на доводите на жалбоподателя на първа инстанция във връзка с давността се ограничава да отхвърли един правен довод по този въпрос. Следователно от част от разсъждението на Общия съд, извадена от контекста му, не може да се изведе правно твърдение, което да попада под контрола на Съда в рамките на обжалването и което се отнася до проблематика, различна от представляващата предмет на отговора на Общия съд.
116. На второ място, що се отнася до прегледа на специалния характер на режима, приложим към France Télécom, включително на ежегодността на професионалния данък, както и на наличието на предимство във връзка с външни за специалния режим на облагане обстоятелства, следва от самото начало да се отбележи, че Общият съд изобщо не е нарушил понятието за държавна помощ, а е приложил правилно разпоредбите на член 87 ЕО. Действително Общият съд се е постарал с основание да изведе всички правни последици от специалния данъчен модел, приложим към France Télécom, включително от ежегодността на установеното предимство.
117. След като прави точно представяне на релевантната съдебна практика, що се отнася до преценката за наличие на държавна помощ, и по-специално за наличие на предимство, предоставено на France Télécom, Общият съд разглежда, първо, дали Комисията е можела да анализира специалния данъчен режим независимо от фиксирания налог, второ, дали Комисията основателно е отказала да извърши компенсиране, и накрая, анализира доколко е основателно твърдението, че е налице разлика в облагането.
118. Така в точки 199—241 от обжалваното съдебно решение Общият съд отговаря по подробен и изчерпателен начин на твърденията за нарушения във връзка с наличието в случая на държавна помощ. Частите от посоченото съдебното решение, критикувани от France Télécom в първото му правно основание, представляват само възпроизвеждане на разсъжденията, изтъкнати в посочената по-горе част от обжалваното съдебно решение.
119. Във връзка с посочените разсъждения от точка 323 от обжалваното съдебно решение е видно, че „[о]т ежегодността на професионалния данък следва, че наличието на предимство в полза на France Télécom е зависело всяка година от това дали специалният режим на данъчно облагане води до облагане на France Télécom с по-малка вноска на професионалния данък от онази, с която предприятието би било обложено по общия режим. Следва да се отбележи, че това от своя страна е зависело от външни за специалния режим на данъчно облагане обстоятелства, и по-специално от размера на данъчните ставки, гласувани ежегодно от административно-териториалните единици, на чиято територия France Télécom е имало места на стопанска дейност“.
120. Следователно критиката на France Télécom се основава на погрешен прочит на обжалваното съдебно решение, при положение че, противно на неговите твърдения, Общият съд изобщо не е признал, че наличието на предимство не зависи от присъщите на разглеждания режим особености.
121. Обратно, като анализира сложното естество на данъчния режим, приложим към France Télécom, Общият съд с основание приема, че установяването на наличие на помощ в случая се основава на „външни обстоятелства“, които Общият съд определя ясно в точка 323 от обжалваното съдебно решение като свързани с размера на данъчните ставки, гласувани ежегодно от административно-териториалните единици, на чиято територия France Télécom е имало места на стопанска дейност.
122. Във връзка с това никакъв елемент в частите от обжалваното съдебно решение, критикувани от France Télécom, не позволява да се установи Общият съд да е предположил наличието на селективно предимство на France Télécom и по този начин да е допуснал грешка при прилагане на правото.
123. Накрая, що се отнася до възможността за вменяване в отговорност на мярката, достатъчно е да се припомни, че съгласно съдебната практика, за да може определени предимства да се квалифицират като държавни помощи по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, те трябва, от една страна, да са предоставени пряко или непряко чрез държавни ресурси, а от друга страна, отговорността за тях да се носи от държавата(29) . Освен това намесата на държавата или чрез ресурси на държавата не следва непременно да бъде мярка, приета от централната власт на съответната държава членка. Тя може да е и мярка на субдържавен орган(30) . Следователно се налага изводът, че като се има предвид посочената по-горе характеристика на „външните обстоятелства“, дадена от Общия съд, този елемент изобщо не лишава данъчния режим, приложим към France Télécom, от неговия държавен характер.
124. При положение че France Télécom не е доказало никаква грешка при прилагане на правото, която Общият съд да е допуснал при прилагането на понят ието за държавна помощ, първото правно основание следва да се отхвърли като неоснователно.
VII – По принципа за погасяване (31)
А – Искания на страните
125. С четвъртото си правно основание France Télécom припомня, че съгласно член 15, параграф 1 от Регламент № 659/1999 правомощията на Комисията за възстановяване на държавна помощ са предмет на давностен срок от десет години. То твърди, че френските власти обяснили в рамките на административната процедура, че евентуалното данъчно облекчение на предприятието през периода 1994—2002 г. във всички случаи не можело да бъде предмет на възстановяване, тъй като режимът бил въведен преди повече от десет години. France Télécom обаче смята, че разсъжденията на Общия съд по този аспект не са достатъчно мотивирани, тъй като в съдебното решение не се уточнявало кой е правнообвързващият акт, който представлява началният момент на давностния срок. Според France Télécom този акт бил по необходимост Закон 90-568.
126. Комисията припомня, че правилата на погасителната давност в областта на държавната помощ се отнасят до възстановяването на последната. Същевременно не било възможно да бъде възстановена помощ, преди нейният размер да може да бъде определен. Що се отнася до спорните данъчни режими, предимството би могло да бъде установено само на ежегодна основа. Следователно началният момент, от който започва да тече давностният срок за правомощието да се разпореди възстановяване на помощите, не може да се разполага в момент, в който това възстановяване още не може да бъде разпоредено.
127. От своя страна Френската република посочва в своя писмен отговор, че подкрепя четири от петте правни основания, изтъкнати от France Télécom в неговата жалба. Що се отнася до погасителната давност, френското правителство изтъква, че обжалваното съдебно решение било опорочено от противоречие в мотивите. Така, от една страна, в точка 324 от това съдебно решение Общият съд приел, че давностният срок на член 15 от Регламент (ЕО) № 659/1999 е започнал да тече от 1994 г. От друга страна, в точка 276 от посоченото съдебно решение Общият съд преценил, че задължението за уведомяване е следвало да се определи в момента на приемане на Закон 90-568.
Б – По механизма на погасителната давност
128. Следва да се припомни, че по смисъла на член 15 от Регламент № 659/1999 правомощията на Комисията за възстановяване на помощ са предмет на давностен срок от десет години. От параграф 2 от посочения член следва, че давностният срок започва да тече в деня, в който неправомерната помощ е предоставена на получателя.
129. Веднага подчертавам, че предметът на погасителната давност е ограничен до неправомерните помощи, тоест до помощите, за които не е направено уведомление. Следователно чрез механизма на погасителната давност неправомерната помощ се превръща в съществуваща помощ.
130. Така решаващият елемент за целите на тълкуването на давностния срок, посочен в член 15 от Регламент № 659/1999, е свързан с понятието за предоставяне на помощ.
131. Във връзка с това е важно да се подчертае, че определянето на датата на предоставяне може да варира в зависимост от естеството на въпросната помощ.
132. Действително при схема за помощ, когато предоставянето на помощта зависи от приемането на правнообвързващи актове, трябва да се приеме, че по принцип помощта е предоставена от датата на приемане на такъв акт.
133. Същевременно, като се има предвид многообразието и комплексният характер на видовете мерки, които могат да представляват държавна помощ, по-специално в областта на прякото данъчно облагане, предходната констатация не изчерпва гамата от възможности, с които може да се срещне Комисията при анализа на механизми, за които е направено или не е направено уведомление.
134. Така в хипотезата за многогодишна схема, която се изразява във вноски или периодично предоставяне на предимства, датата на приемане на правен акт, представляващ основанието за предоставяне на помощта, и датата, на която получателите действително ще получат предимството (или ще усетят последиците от него, както в случая на данъчно освобождаване), могат да са значително отдалечени една от друга във времето.
135. В такъв случай аз съм на мнение, че данъчната помощ следва да се разглежда като предоставена на получателя едва в момента, в който той се възползва от нея по правно окончателен начин в материалноправен смисъл. Действително, единствено окончателното ползване от мярката, което се равнява на пораждане на предимство в тесен смисъл, е определящо за изчисляване на давностния срок.
136. Във връзка с това смятам, че давностният срок по отношение на данъчни предимства отново започва да тече при всяко реално предоставяне, при случай ежегодно, на предимството, което съвпада с датата на консолидиране на отчетите, на основата на които се определя размерът на данъчната тежест. Що се отнася до данъка върху доходите, това съответства на края на данъчната година, през която са били получени доходите, влизащи в данъчната основа на въпросното облагане(32) .
137. Освен това следва да се отбележи, че изчисляването на давностния срок може да зависи от начина, по който е идентифицирано предимството, и следователно самата държавна помощ. Така изчисляването на посочения срок ще представлява производна от констатацията на предимството.
138. По мое мнение такъв е конкретният случай, след като констатацията на самото наличие на помощ следва да се извършва не само на основата на националния закон, но и в зависимост от ставките, приложими във всяка община, в която са разположени имоти на France Télécom.
139. Както вече посочих, смятам, че Общият съд е направил точен анализ на ежегодността на професионалния данък и на произтичащите от това последици.
140. Следователно Общият съд с основание преценява в точка 324 от обжалваното съдебно решение, че поради ежегодността на професионалния данък не може да се счете, че разглежданата помощ е била „предоставена“ преди 1994 г., тъй като тогава са приети правнообвързващите актове, които за пръв път позволяват да се установи разлика в облагането.
141. Следователно, що се отнася до твърдението за нарушение, изведено от липса на идентифициране на въпросните актове от страна на Общия съд, по мое мнение тук става въпрос за неправилно поставен правен проблем. Действително от анализа на дерогационния режим в неговата цялост следва, че той установява професионалния данък на национално равнище, а размерът на този данък се определя посредством национална среднопретеглена ставка, получена въз основа на ставките, гласувани през предходната година от всички административно-териториални единици.
142. Както е видно от точка 24 от обжалваното съдебно решение, приложимите към облагаемата основа ставки се гласуват всяка година от решаващите колективни органи на административно-териториалните единици, бенефициери на данъка. За да може да се изчисли дължимият професионален данък, следва да се определи индивидуална ставка на национално равнище за France Télécom. Следователно решенията на засегнатите административно-териториални единици за определяне на индивидуална ставка следва да се разглеждат като елементи, които да бъдат отчетени за целите на определянето на „правните факти“, посочени в Закон 90/568, необходими за оценка на действителната данъчна тежест на France Télécom, както и на произтичащата от общия режим данъчна тежест, и следователно за материализиране на съществуването на предимство.
143. Впрочем ще отбележа, че е уместно критикуваният откъс от обжалваното съдебно решение да се чете във връзка с точка 323 от обжалваното съдебно решение, в която Общият съд препраща първо към точка 202, а оттам към точка 17 от обжалваното съдебно решение, в която се излагат релевантните разпоредби от Общия данъчен кодекс. Действително, важно е да се държи сметка за концептуалната разлика между, от една страна, правната норма, а именно Закон 90-568, и от друга страна, правния факт, а именно националната среднопретеглена ставка, получена въз основа на ставките, гласувани през предходната година от всички административно-териториални единици. Тези решения не засягат принципа на установяване на професионалния данък, дължим от France Télécom, а допринасят за определяне на национална средна ставка, като определят индивидуалните ставки, на основата на които ще бъде изчислена последната.
144. Освен това възприетият от Общия съд подход е потвърден от текста на член 15 от Регламент № 659/1999, от който следва, че именно правомощията на Комисията за възстановяване на помощ са предмет на давностен срок. Ако обаче помощта не е била действително предоставена по смисъла на реално и ефективно предоставяне, Комисията няма да може да изиска никакво възстановяване. Освен това тя не може да поиска възстановяване, след като дори не е сигурно дали въпросната мярка представлява държавна помощ.
145. Накрая, що се отнася до довода на френското правителство, изведен от твърдяно противоречие в мотивите, засягащо, от една страна, точка 276, и от друга страна, точки 323—324 от обжалваното съдебно решение, достатъчно е да се отбележи, че Общият съд анализира дерогационния режим в светлината, от една страна, на задължението за уведомяване, и от друга страна, на последиците от основната норма за установяване на предимство за получателите на въпросната мярка.
146. Така разсъждението на Общия съд в посочената точка 276 е част от отговора на доводите във връзка с принципа на защита на оправданите правни очаквания, обсъждан в рамките на третото представено на първа инстанция правно основание. Общият съд правилно е припомнил задължението за уведомяване, което по силата на член 87 ЕО има държавата членка, желаеща да установи дерогационен данъчен режим като разглеждания в случая. За сметка на това Общият съд се произнася по последиците от посочената норма, по-специално в точки 323 и 324 от обжалваното съдебно решение относно ежегодността на професионалния данък. Следователно при положение че тези два аспекта представляват двете части на необходимия анализ на понятието за държавна помощ, не може да се установи никакво противоречие в мотивите.
147. Предвид предходното четвъртото правно основание от жалбата следва да се отхвърли.
VIII – По нарушаването на общи принципи на правото (33)
А – По третото правно основание относно нарушаването на принципа на защита на оправданите правни очаквания
1. Искания на страните
148. Независимо че France Télécom разделя третото си правно основание относно нарушаването на принципа на защита на оправданите правни очаквания на три части, аз предлагам да ги разгледаме заедно, като се има предвид общият им предмет.
149. Първата част от третото правно основание е изведена от грешка при прилагане на правото, която Общият съд бил допуснал във връзка с обстоятелствата, позволяващи позоваване на принципа на защита на оправданите правни очаквания.
150. На първо място, France Télécom твърди, че Общият съд ограничил възможността за позоваване на принципа на защита на оправданите правни очаквания само до случаите на помощ, за която е направено уведомление. Той обаче дал да се разбере, че нещата можело да стоят другояче, ако били обосновани от изключителни обстоятелства. Такива обстоятелства същевременно били налице в случая.
151. На второ място, France Télécom изтъква, че обжалваното съдебно решение е опорочено от противоречие в мотивите и се основава на погрешната презумпция, че всяка данъчна дерогация представлява предимство. В случая изключителните обстоятелства, на които се позовава предприятието, за да изтъкне принципа на защита на оправданите правни очаквания, се отнасяли до факта, че наличието на предимство не можело да бъде определено ex ante, а само ex post, в зависимост от развитието на външни за специалния режим на облагане обстоятелства.
152. На трето място, France Télécom твърди, че Общият съд не определил нито правния акт, който е трябвало да бъде предмет на уведомление, нито момента, в който такова уведомление е трябвало да бъде изпратено. Действително, ако предимството съответства на разлика в облагането, установявана ежегодно в края на данъчната година, би било невъзможно да се идентифицира задължение за предварително уведомяване за спорния режим.
153. В рамките на втората част от третото правно основание France Télécom упреква Общия съд, че е изтълкувал погрешно правните последици, произтичащи от решението относно La Poste(34) . Така Общият съд отхвърлил прилагането на принципа на защита на оправданите правни очаквания, като приел, че Комисията не е заела позиция по дерогационния режим, приложим от 1994 г. Според France Télécom обаче решението на Комисията относно La Poste представлявало действие, който е могло да произведе правни последици и да породи оправдани очаквания за съответствието на разглеждания данъчен режим с правилата в областта на държавните помощи.
2. Съображения
а) Общи бележки
154. Следва да се припомни, че прегледът на въпросния режим от Комисията е предизвикан от жалба на трета страна, а именно Association des collectivités territoriales pour le retour de la taxe professionnelle de France Télécom et de La Poste dans le droit commun [Сдружение на административно-териториалните единици за връщане на общия режим на облагане на France Télécom и на La Poste с професионален данък].
155. Задължението за уведомяване обаче е крайъгълен камък в установения в Договора модел за контрол ex ante на държавните помощи. В рамките на тази система държавите членки имат, от една страна, задължение за уведомяване за всяка мярка, която може да спада към приложното поле на член 87 ЕО, стига тя да може да представлява нова помощ, и от друга страна, така нареченото задължение за „standstill“, фигуриращо в член 88, параграф 3 ЕО. Посочената система осигурява процедурни гаранции и гаранции по същество както на държавите членки, така и на евентуалните получатели(35) .
156. В случай на нарушаване на правило за предварително уведомяване държавите членки трябва да поемат последиците от това както по отношение на квалифицирането на въпросната мярка като неправомерна помощ, така и по отношение на възможността за позоваване на общите принципи на правото.
157. Освен това, доколкото France Télécom изтъква невъзможността да се определи към датата на влизане в сила на дерогационния режим дали той ще установи предимство, което може да съставлява държавна помощ, важно е да се подчертае, че нито особено комплексният характер на разглеждания режим, нито периодичното естество на мярката, която може да представлява държавна помощ, могат да освободят дадена държава членка от нейното задължение за уведомяване. Обратно, именно в рамките на започнатата от Комисията процедура по разследване предприетите усилия в дух на лоялно сътрудничество от държавата членка и от Комисията могат да доведат до решения, съобразени с особеностите на въпросния механизъм.
158. Действително, държава членка, която иска да може да отпуска помощи, дерогиращи правилата от Договора, има задължение да сътрудничи с Комисията. Това е още по-вярно за държава членка, пропуснала да уведоми Комисията за режим на помощи в нарушение на член 88, параграф 3 ЕО(36) .
159. Освен това трябва да се припомни, че съгласно установената съдебна практика принципът на защита на оправданите правни очаквания се вписва сред основните принципи на Общността(37) .
160. От съдебната практика също така следва, че правото на позоваване на оправданите правни очаквания предполага, че администрацията на Съюза е предоставила конкретни уверения, които могат да породят легитимно очакване у лицето, до което са адресирани, и че тези уверения са в съответствие с приложимите норми(38) .
161. Държава членка, чиито органи са предоставили помощ в нарушение на процесуалните правила, предвидени в член 88 ЕО, не може да се позове на оправданите правни очаквания на получателя, за да се отклони от задължението за вземане на необходимите мерки за изпълнение на решение на Комисията, с което се разпорежда възстановяването на помощта(39) .
162. Съдът преценява, че това е валидно дори в още по-голяма степен за държава членка, която се позовава на защита на своите оправдани правни очаквания, докато самата тя не е спазила задължението за уведомяване(40) .
163. Освен това съгласно постоянната съдебна практика възможността получателят на неправомерна помощ да се позове на изключителни обстоятелства, въз основа на които е могъл да има оправдани правни очаквания относно правомерния характер на тази помощ, и следователно да се противопостави на нейното възстановяване, не може да бъде изключена. В подобен случай евентуално сезираният национален съд е този, който трябва да прецени въпросните обстоятелства(41) .
164. Накрая, отбелязвам, че възстановяването на държавна помощ с фискален характер може да доведе за частноправен субект до изплащане на държавата на суми, съответстващи на данък, какъвто той не дължи. В такъв случай става въпрос за възстановяване, което поставя под въпрос основно право, признато в член 17 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата на основните права“)(42) относно правото на собственост, както и в член 1 от Първия допълнителен протокол към Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи(43) относно защита на правото на собственост.
б) По обжалваното съдебно решение
165. В точки 259 и 262 от обжалваното съдебно решение, след като припомня правилно правилата, уреждащи възможността за позоваване на принципа на защита на оправданите правни очаквания(44), Общият съд преценява, че по силата на член 14 от Регламент № 659/1999 е възможно позоваване на защитата на оправданите правни очаквания на получателя на държавна помощ(45), при условие че разполага с достатъчно конкретни уверения, произтичащи от действие на Комисията, които му дават основание да счита, че дадена мярка не представлява помощ по член 87, параграф 1 ЕО.
166. Общият съд с основание преценява, че за разлика от това, при липсата на изрично становище на Комисията относно мярка, за която е била уведомена, запазеното от институцията мълчание не може въз основа на принципа за защита на оправданите правни очаквания на предприятието, получател на помощ, да бъде противопоставено на възстановяването на същата(46) . Той обаче правилно приема възможността за отчитане на изключителни обстоятелства.
167. Във връзка с това е достатъчно да се констатира, че Общият съд не може да бъде упрекнат в никаква грешка при идентифицирането на въпросните обстоятелства, след като е разгледал изчерпателно в точки 263—268 от обжалваното съдебно решение всички представени пред него доводи, които биха могли да представляват подобни обстоятелства.
168. Сред посочените изключителни обстоятелства фигурира извършеният от Комисията анализ на член 21 от Закон 90‑568, въз основа на който в решението относно La Poste тя стига до извода, че намаляването на облагаемата основа, което е приложимо към La Poste, не представлява държавна помощ.
169. Що се отнася до мълчанието на Комисията в решението относно La Poste и правните последици от него за анализа на режима, приложим към France Télécom, достатъчно е да се припомни, че от системата за превантивен контрол в областта на държавните помощи, упражняван от Комисията, и по-специално от забраната за прилагане на новите помощи преди постановяването на окончателно решение, следва, че съществуването на решение на Комисията, която се произнася по съвместимостта на такава помощ, не подлежи на никакво съмнение. Това е така в още по-голяма степен и когато, както в случая, за помощта не е направено уведомление до Комисията в приложение на член 88, параграф 3 ЕО, тъй като това застрашава правната сигурност, която тази разпоредба е предназначена да гарантира.
170. Следователно Общият съд с основание е приел, че никой от посочените от France Télécom доводи не може да се разглежда като изражение на решение на Комисията. A fortiori, разрешаването на разглеждания данъчен режим не може да бъде изведено само от мълчанието на Комисията.
171. Що се отнася до довода, развит от France Télécom в точка 99 от жалбата, че Общият съд е преценил, че е невъзможно към датата на установяване на въпросния режим да се определи дали той ще въведе държавна помощ, достатъчно е да се отбележи, че този довод вече беше разгледан в рамките на разсъжденията във връзка с първото правно основание от настоящата жалба.
172. Предвид предходното третото правно основание от жалбата следва да се отхвърли като неоснователно.
Б – По петото правно основание относно нарушаването на принципа на правната сигурност
1. Искания на страните
173. Първата част от петото правно основание е изведена от липса на мотиви в обжалваното съдебно решение и грешка при прилагане на правото поради невъзможността да се определи сумата, която трябва да бъде възстановена.
174. France Télécom изтъква, че като възприема „диапазон“ на основата на приблизителни преценки, Общият съд не е отговорил на довода, че като се имат предвид обстоятелствата по случая, задължението за възстановяване нарушавало принципа на правната сигурност.
175. Втората част е изведена от твърдяна грешка при прилагане на правото, що се отнася до преценката на методите за оценка на размера на помощта. Действително, France Télécom изтъква, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е преценил, че Комисията с основание е определила диапазон на основата на приблизителни данни, предоставени от френските власти в рамките на официалната процедура по разследване, и че следователно не може да бъде установено нарушение на принципа на правната сигурност. Според France Télécom обжалваното съдебно решение не било мотивирано в това отношение.
176. France Télécom изтъква, че въпросните оценки не били предадени от френските власти с цел да се определи реалният размер на разлика в облагането през периода между 1994 г. и 2002 г. Тези оценки били представени, за да се покаже, че евентуалното данъчно облекчение на предприятието било осезаемо компенсирано от неговото свръхоблагане през първите години на дерогационния финансов режим, предвиден със Закон 90-568. При тези условия France Télécom смята, че тези приблизителни оценки не са могли да възстановят равнището на облагане на предприятието, ако е било подчинено на общото право, и на тази основа Комисията е трябвало да се откаже от разпореждане на възстановяване на помощта.
177. Следователно според France Télécom Общият съд приел погрешно и без да мотивира обжалваното съдебно решение по тази точка, че Комисията може да се основава на несигурни и хипотетични приблизителни данни, за да определи количествено предимството, от което е могло да се ползва предприятието.
2. Съображения
178. От съдебната практика следва, че изискваните от член 253 ЕО мотиви трябва да са съобразени с естеството на съответния акт и по ясен и недвусмислен начин да излагат съображенията на институцията, която издава акта, така че да дадат възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетата мярка, а на компетентната юрисдикция — да упражни своя контрол. Не се изисква мотивите да уточняват всички относими фактически и правни обстоятелства, доколкото въпросът дали мотивите на определен акт отговарят на изискванията на посочения член 253 ЕО следва да се преценява с оглед не само на текста, но и на контекста, както и на съвкупността от правни норми, уреждащи съответната материя(47) .
179. Във връзка с това е достатъчно да се констатира, че в точки 296—300 от обжалваното съдебно решение Общият съд, след като правилно цитира съдебната практика, приложима в областта на възстановяването на държавните помощи, се старае в точки 301—305 от посоченото решение да приложи посочената съдебна практика в конкретния случай, без да нарушава задължението си да мотивира на своето решение.
180. Освен това е важно да се подчертае, че положението във France Télécom вече е дало основание за едно решение на Съда(48), който осъжда Френската република не само за това, че не е възстановила помощ, преценена като неправомерна, но и защото не е изпълнила задължението си за лоялно сътрудничество по член 10 ЕО.
181. В това решение Съдът преценява, че нито една разпоредба на общностното право не изисква от Комисията да определя точния размер на подлежащата на връщане помощ, когато разпорежда връщането на помощ, обявена за несъвместима с общия пазар. Достатъчно е решението на Комисията да съдържа указания, позволяващи на адресата сам да определи този размер без прекомерни затруднения(49) .
182. Следователно Общият съд с основание потвърждава законосъобразността на спорното решение, доколкото то се ограничава да посочва диапазон на размера на помощта за възстановяване, при спазване на принципа на правната сигурност.
183. Вследствие на това петото правно основание следва да се отхвърли като неоснователно.
IX – Допълнителни бележки по статуса на получателите в контекста на възстановяване на неправомерни помощи в правото на Съюза
184. Преди да завърша, искам да подчертая, че следващите разсъждения не поставят под въпрос точността на анализа на обжалваното съдебно решение, поради което аз предлагам да се потвърди правилността на възприетото от Общия съд тълкуване.
185. От постоянната съдебна практика е видно, че премахването на неправомерна помощ посредством възстановяване е логична последица от установяването на нейния неправомерен характер и има за цел да се възстанови предишното положение(50) . Следователно държавата членка, адресат на решение, което я задължава да възстанови неправомерна помощ, по силата на член 249 ЕО трябва да предприеме всички подходящи мерки, за да осигури изпълнението на посоченото решение(51) . Освен това съгласно постоянната съдебна практика задължението на държава членка да отмени помощ, която Комисията смята за несъвместима с общия пазар, има за цел да възстанови положението, съществувало преди предоставянето на помощта на пазара на Съюза(52) .
186. След като в случая решението на Комисията, с което тя обявява държавна помощ за неправомерна и разпорежда нейното възстановяване, е потвърдено с решение на Съда, следва да се види какви са правните средства за защита, които могат да бъдат достъпни за евентуалните получатели на въпросната помощ на този етап.
187. Според мен основното затруднение за France Télécom е в неговото задължение за възстановяване с потенциален характер, като се има предвид, че обжалваното решение е основано на твърде различни оценки, а не на симулирано облагане, основано на прилагане с обратно действие на професионалния данък по силата на действително приложимата към France Télécom облагаема основа(53) .
188. Действително държава членка, която съгласно решение на Комисията е длъжна да възстанови незаконосъобразни помощи, е свободна да избере средствата за изпълнение на това задължение, при условие че избраните мерки не накърняват обхвата и ефективността на правото на Съюза(54) .
189. Безспорно понятието за право на Съюза обхваща основните права, предоставени на частноправните субекти с Хартата на основните права. От това следва, че съществуването на абсолютно задължение за възстановяване от страна на държавите членки не може да засяга основните права на лицата, които може да са се възползвали от мерките, предоставени от националните органи в нарушение на договора.
190. Във връзка с това отбелязвам, че възстановяването на държавна помощ изисква получателят да възстанови предимството, от което се е възползвал благодарение на предоставената помощ. Следователно става въпрос за прехвърляне на имущество от получателя на държавата членка(55) . Подобен акт, ако не е приет доброволно от получателя, може да доведе само до оспорване пред съд, който ще се произнесе след справедлив процес срещу засегнатия получател.
191. Следователно, след като бъдат ангажирани правата, гарантирани от хартата на основните права, като защита на правото на собственост(56), безусловното задължение за възстановяване, което следва да се изпълни от държавата членка, не може да доведе автоматично до съответно задължение за възстановяване от частноправните субекти.
192. Обратно, според мен е безспорно, че задължение за възстановяване трябва да може да бъде оспорвано в рамките на справедлив процес от получателя, който трябва да има възможността да се възползва от всички процесуални и материалноправни гаранции, произтичащи от Хартата на основните права и от ЕКПЧ(57) .
193. Наистина получателят вече няма основания да оспорва самото наличие на държавна помощ или нейната неправомерност. Същевременно, докато действителността на спорното решение също е потвърдена с решение на Общия съд, според мен получателят може да оспори своето задължение за възстановяване, както и размера на това задължение(58) .
194. Тези съображения трябва да се разграничат от съдебната практика, която дава на получателите възможността да се позоват пред националния съд на изключително обстоятелство, което може да обоснове оправдани правни очаквания относно правомерност на предоставената помощ, като такива правни очаквания в приложение на член 14, параграф 1 от Регламент № 659/1999 не допускат Комисията да разпореди възстановяването на съответните помощи(59) .
195. Действително, предвидената в член 88 ЕО административна процедура води до приемането на решение на Комисията, адресирано до засегнатата държава членка. Предприятието получател не е нито страна по тази процедура, нито адресат на решението на Комисията, независимо че може да подаде жалба за отмяна на това решение(60) . Съдът също така е потвърдил, че в рамките на производството за контрол върху държавните помощи заинтересованите страни(61), с изключение на държавата членка, отговорна за отпускането на помощта, не разполагат с право на запознаване с документите от административната преписка на Комисията(62) .
196. Следователно обжалваното съдебно решение не може да възпрепятства получателя да оспори пред националните юрисдикции суми за възстановяване или дори наличието на негово задължение за възстановяване. В такъв случай евентуално сезираният национален съд е този, който трябва при случай да прецени, след като постави пред Съда преюдициални въпроси по тълкуване, разглежданите обстоятелства.
X – Заключение
197. В заключение предлагам на Съда:
– да отхвърли жалбата на France Télécom S.A.,
– да осъди France Télécom S.A. да заплати съдебните разноски и
– да осъди Френската република да заплати направените от нея съдебни разноски.
(1) .
(2)  –	Като се има предвид, че обжалваното решение е постановено на 30 ноември 2009 г., препратките към разпоредбите на Договора са в съответствие с номерацията, приложима преди влизането в сила на Договора за функционирането на Европейския съюз.
(3)  –	ОВ L 269, стр. 30.
(4)  –	JORF от 8 юли 1990 г., стр. 8069.
(5)  –	JORF от 27 юли 1996 г., стр. . 11398.
(6)  –	Регламент от 22 март 1999 година на Съвета за установяване на подробни правила за прилагането на член 93 от Договора за ЕО (OB L 83, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41).
(7)  –	Професионалният данък (taxe professionelle) е въведен със Закон 75-678 от 29 юли 1975 г., който отменя патента и въвежда професионален данък (JORF от 31 юли 1975 г., стр. 7763).
(8)  –	Вж. член 29 от Закон 2002‑1575 от 30 декември 2002 г. за приемане на Закона за бюджета за 2003 г. (JORF от 31 декември 2002 г.).
(9)  –	ОВ С 57, стр. 5.
(10)  –	C‑441/06, Сборник, стр. I‑8887.
(11)  –	Жалбите до Общия съд са подадени от Френската република и от France Télécom. В подкрепа на своите искания Френската република се позовава на четири правни основания, които са отхвърлени от Общия съд като неоснователни. Четирите правни основания са изведени съответно от явна грешка в преценката и грешка при прилагане на правото, които Комисията била допуснала, като приела, че с дерогационния режим, в сила от 1994 г. до 2002 г., е предоставено предимство (вж. анализа на Общия съд в точки 191—241 от обжалваното решение), нарушение на правото на съдебна защита (вж. анализа на Общия съд в точки 136—142 от обжалваното решение), нарушение на член 15 от Регламент № 659/1999 относно давностния срок (вж. анализа на Общия съд в точки 318—327 от обжалваното решение), и накрая, нарушение на принципа на защита на оправданите правни очаквания (вж. анализа на Общия съд в точки 259—279 от обжалваното решение). От своя страна France Télécom изтъква пет правни основания пред Общия съд, също отхвърлени, изведени съответно от нарушение на правото на защита (вж. анализа на Общия съд в точки 146—153 от обжалваното решение), три явни грешки в преценката и грешка при прилагане на правото, когато Комисията приема, че France Télécom се е ползвало от предимство (вж. анализа на Общия съд в точки 191—241 от обжалваното решение), нарушение на член 15 от Регламент № 659/1999 относно давностния срок (вж. анализа на Общия съд в точки 318—327 от обжалваното решение), нарушение на оправданите правни очаквания и на правната сигурност (вж. анализа на Общия съд в точки 259—305 от обжалваното решение), и накрая, нарушение на правилата относно приемането на решенията на Комисията (вж. анализа на Общия съд в точки 114—130 от обжалваното решение).
(12)  –	Първо и второ правно основание от жалбата на France Télécom.
(13)  –	Вж. по-специално Решение от 23 март 2006 г. по дело Enirisorse (C‑237/04, Recueil, стр. I‑2843, точки 38 и 39 и цитираната съдебна практика) и Решение от 17 ноември 2009 г. по дело Presidente del Consiglio dei Ministri (C‑169/08, Сборник, стр. I‑10821, точка 52).
(14)  – Вж. по-специално Решение от 8 ноември 2001 г. по дело Adria-Wien Pipeline и Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (С‑143/99, Recueil, стр. I‑8365, точка 38), Решение от 15 юли 2004 г. по дело Испания/Комисия (С‑501/00, Recueil, стр. I‑6717, точка 90) и Решение от 15 юни 2006 г. по дело Air Liquide Industries Belgium (С‑393/04 и С‑41/05, Сборник, стр. I‑5293, точка 29).
(15)  –	Вж. Решение от 15 март 1994 г. по дело Banco Exterior de España (C‑387/92, Recueil, стр. І‑877, точка 14).
(16)  –	Във връзка с отражението, което има установяването на предимство върху проверката на условието за селективност, вж. Решение по дело Adria-Wien Pipeline и Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, посочено по-горе (точка 41), Решение от 13 февруари 2003 г. по дело Испания/Комисия (С‑409/00, Сборник, стр. I‑1487, точка 47), Решение от 11 септември 2008 г. по дело UGT Rioja и др. (С‑428/06—С‑434/06, Сборник, стр. I‑6747, точка 46) и Решение от 22 декември 2008 г. по дело British Aggregates/Комисия (С‑487/06 Р, Сборник, стр. I‑10515, точка 82).
(17)  –	Точка 160 и сл. от заключението.
(18)  –	В тази хипотеза не може да се изключи възможността законодателят да не е приел за обосновано намаляването на сумите за управленските разходи в отсъствието на каквото и да било административно опростяване на равнище събиране на професионалния данък в сравнение с общия режим.
(19)  –	C‑66/02, Recueil, стр. I‑10901.
(20)  –	Решение от 25 юни 1970 г. по дело Франция/Комисия (47/69, Recueil, стр. 487, точка 7).
(21)  –	Решение от 2 юли 1974 г. (173/73, Recueil, стр. 709).
(22)  –	Посочено по-горе (точка 43) и точка 32 от заключението на генералния адвокат Poares Maduro по същото дело.
(23)  –	Вж. Assemblée nationale, compte rendu intégral, 3e séance du 11 mai 1990, (Национално събрание, пълен текст на протокола, 3. заседание от 11 май 1990 г.), достъпен на интернет адрес: http://archives.assemblee-nationale.fr/9/cri/1989-1990-ordinaire2/042.pdf.
(24)  –	Вж. във връзка с това Решение от 2 февруари 1988 г. по дело Kwekerij van der Kooy и др./Комисия (67/85, 68/85 и 70/85, Recueil, стр. 219, точка 30), както и Решение по дело Enirisorse, посочено по-горе (точка 32).
(25)  –	Вж. протоколите от заседанието от 7 юни 1990 г. в Сената (JORF от 8 юни 1990 г., стр. 1361) и от заседанието от 19 юни 1990 г. в Националното събрание (JORF от 20 юни 1990 г., стр. 2604).
(26)  –	Вж. точки 25—31 от спорното решение.
(27)  –	Решение от 16 май 2002 г. (C‑482/99, Recueil, стр. I‑4397, точки 71, 77 и 81).
(28)  –	Вж. по-специално Решение от 11 ноември 2004 г. по дело Ramondín и др./Комисия (C‑186/02 Р и С‑188/02 Р, Recueil, стр. I‑10653, точка 60), както и Решение от 26 октомври 2006 г. по дело Koninklijke Coöperatie Cosun/Комисия (C‑68/05 Р, Recueil, стр. I‑10367, точка 96).
(29)  –	Вж. Решение от 15 юли 2004 г. по дело Pearle и др. (C‑345/02, Recueil, стр. I‑7139, точка 35 и цитираната съдебна практика).
(30)  –	Вж. ex multis Решение от 14 октомври 1987 г. по дело Германия/Комисия (248/84, Recueil, стр. 4013, точка 17) и Решение от 6 септември 2006 г. по дело Португалия/Комисия (C‑88/03, Recueil, стр. I‑7115, точка 55).
(31)  –	Четвърто правно основание от жалбата на France Télécom.
(32)  –	Разбира се, условията на констатиране на окончателния характер на ползата от данъчна държавна помощ могат да се различават в зависимост от възприетите решения в различните правни редове. Според мен подобни технически подробности от данъчно естество не могат да играят роля за изчисляването на давностния срок.
(33)  –	Трето и пето правно основание от жалбата на France Télécom.
(34)  –	Решение от 8 февруари 1995 г. (ОВ С 262, стр. 11).
(35)  –	Вж. във връзка с това Решение от 9 юни 2011 г. по дело Diputación Foral de Vizcaya и др./Комисия (С‑465/09 Р—С‑470/09 Р, точка 93 и цитираната съдебна практика).
(36)  –	Решение по дело Diputación Foral de Vizcaya и др./Комисия, посочено по-горе (точка 152).
(37)  –	Вж. по-специално Решение от 5 май 1981 г. по дело Dürbeck (112/80, Recueil, стр. 1095, точка 48).
(38)  –	Решение от 25 март 2010 г. по дело Sviluppo Italia Basilicata/Комисия (C‑414/08 Р, Сборник, стр. I‑2559, точка 107), както и Решение от 24 март 2011 г. по дело ISD Polska и др./Комисия (С‑369/09, все още непубликувано в Сборника, точка 123 и цитираната съдебна практика).
(39)  –	Решение по дело Diputación Foral de Vizcaya и др./Комисия, посочено по-горе (точка 150).
(40)  –	Решение по дело Diputación Foral de Vizcaya и др./Комисия, посочено по-горе (точка 151).
(41)  –	Решение от 29 април 2004 г. по дело Италия/Комисия (C‑372/97, Recueil, стр. I‑3679, точка 111 и цитираната съдебна практика).
(42)  –	ОВ С 83, 2010 г., стр. 389.
(43)  –	Подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“).
(44)  –	Вж. Решение на Съда от 11 март 1987 г. по дело Van den Bergh en Jurgens et Van Dijk Food Products (Lopik)/ЕИО (265/85, Recueil, стр. 1155, точка 44), както и Решение на Общия съд от 21 юли 1998 г. по дело Mellett/Съд (Т‑66/96 и Т‑221/97, Recueil FP, стр. I‑A‑449 и II‑1305, точка 104 и цитираната съдебна практика).
(45)  –	Решение от 20 септември 1990 г. по дело Комисия/Германия (C‑5/89, Recueil, стр. I‑3437, точка 16).
(46) – Вж. в този смисъл Решение на Съда от 11 ноември 2004 г. по дело Demesa и Territorio Histórico de Álava/Комисия (C‑183/02 Р и C‑187/02 Р, Recueil, стр. I‑10609, точка 44).
(47)  –	Вж. по-специално Решение от 2 април 1998 г. по дело Комисия/Sytraval et Brink’s France (C‑367/95 P, Recueil, стр. I‑1719, точка 63 и цитираната съдебна практика), както и Решение от 10 юли 2008 г. по дело Bertelsmann et Sony Corporation of America/Impala (C‑413/06 P, Сборник, стр. I‑4951, точка 166 и цитираната съдебна практика).
(48)  –	Решение по дело Комисия/Франция, посочено по-горе.
(49)  –	Вж. по-специално Решение от 12 октомври 2000 г. по дело Испания/Комисия (C‑480/98, Recueil, стр. I‑8717, точка 25) и Решение от 12 май 2005 г. по дело Комисия/Гърция (C‑415/03, Recueil, стр. I‑3875, точка 39).
(50)  –	Вж. по-специално Решение от 10 юни 1993 г. по дело Комисия/Гърция (C‑183/91, Recueil, стр. I‑3131, точка 16), Решение от 27 юни 2000 г. по дело Комисия/Португалия (C‑404/97, Recueil, стр. I‑4897, точка 38) и Решение от 22 декември 2010 г. по дело Комисия/Словакия (С‑507/08, все още непубликувано в Сборника, точка 42).
(51)  –	Вж. Решение от 12 декември 2002 г. по дело Комисия/Германия (C‑209/00, Recueil, стр. I‑11695, точка 31), Решение от 26 юни 2003 г. по дело Комисия/Испания (C‑404/00, Recueil, стр. I‑6695, точка 21) и Решение по дело Комисия/Франция, посочено по-горе (точка 42). Държавата членка трябва да постигне действително възстановяване на дължимите суми (вж. Решение 12 по дело Комисия/Гърция, посочено по-горе, точка 44).
(52)  –	Решение от 4 април 1995 г. по дело Комисия/Италия (C‑350/93, Recueil, стр. I‑699, точка 21) и Решение от 17 юни 1999 г. по дело Белгия/Комисия (C‑75/97, Recueil, стр. I‑3671, точка 64).
(53)  –	Следва да се добави, че проблематиката на изчисляването на размера на задължението за възстановяване е фактически елемент, който не попада в областта на компетентностите на Съда в рамките на обжалване.
(54)  –	Решение от 20 май 2010 г. по дело Scott et Kimberly Clark (С‑210/09, все още непубликувано в Сборника, точка 21), както и Решение по дело Комисия/Словакия, посочено по-горе (точка 51).
(55)  –	Този аспект е особено видим в случай на възстановяване на данъчна помощ, когато получателят е задължен да прехвърли имущество, съответстващо на предимството, от което се е възползвал, когато данъчното облагане е било по-ниско.
(56)  –	Вж. член 17 от Хартата на основните права, както и член 1 от Първи допълнителен протокол към ЕКПЧ.
(57)  –	Член 47 от Хартата на основните права, озаглавен „Право на ефективни правни средства за защита и на справедлив съдебен процес“ се вдъхновява от член 6, параграф 1 от ЕКПЧ, който предвижда, че „[в]сяко лице, при решаването на правен спор относно неговите граждански права и задължения или основателността на каквото и да е наказателно обвинение срещу него, има право на справедливо и публично гледане на неговото дело в разумен срок от независим и безпристрастен съд, създаден в съответствие със закона“.
(58)  –	Припомням, че съгласно член 14, параграф 3 от Регламент № 659/1999 възстановяването на неправомерна помощ, наложено с решение на Комисията, се извършва незабавно и в съответствие с процедурите по националното законодателство на съответната държава членка, при условие че те позволяват незабавното и ефективно изпълнение на това решение.
(59)  –	Решение по дело Комисия/Италия, посочено по-горе, точка 111 и цитираната съдебна практика). Вж. също Решение от 7 март 2002 г. по дело Италия/Комисия (C‑310/99, Recueil, стр. І‑2289, точка 103).
(60)  –	Както следва от съдебната практика, заинтересованите лица, различни от държавата членка, отговорна за предоставянето на помощта, не биха могли да претендират за участие в обсъждане с Комисията при условията на състезателност, каквато възможност е предвидена в полза на тази държава членка. Вж. Решение на Съда по дело Комисия/Sytraval et Brink’s France, посочено по-горе (точка 59), Решение от 24 септември 2002 г. по дело Falck et Acciaierie di Bolzano/Комисия (C‑74/00 P и C‑75/00 P, Recueil, стр. I‑7869, точка 82), както и Решение на Общия съд от 1 юли 2010 г. по дело
ThyssenKrupp Acciai Speciali Terni/Commission (Т‑62/08, все още непубликувано в Сборника, точка 162). Ще добавя, че процесуалната легитимация за оспорване на решенията на Комисията пред Общия съд, която може да бъде призната на получател, не предполага посоченият получател да е адресат на такова решение.
(61)  –	Съгласно член 1 от Регламент № 659/1999 получателят на помощта спада към категорията на „заинтересованите страни“, които съгласно член 6, параграф 1 от посочения регламент могат да представят коментари след решение за започване на официална процедура по разследване в рамките на предписан срок, който обикновено не надхвърля един месец.
(62)  –	Вж. Решение от 29 юни 2010 г. по дело Комисия/Technische Glaswerke Ilmenau (С‑139/07 Р, все още непубликувано в Сборника).