Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. SZPUNAR
представено на 26 февруари 2026 година(1)
Дело C‑840/24
Verwertungsgesellschaft Wort (VG Wort)
срещу
TL
(Преюдициално запитване, отправено от
Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия)
„ Преюдициално запитване — Авторско право и сродните му права — Директива 2001/29/ЕО — Член 5, параграф 2, буква б) — Изключение за копиране за лично ползване — Справедливо обезщетение — Директива 2006/115/ЕО — Член 6, параграф 1 — Дерогация от правото на публично отдаване в заем — Право на възнаграждение — Организация за колективно управление на авторски права — Директива 2014/26/ЕС — Член 11, параграф 4 — Член 12, параграф 4 — Използване на приходите от управление на авторски права от организация за колективно управление на авторски права — Национална правна уредба, която предвижда подпомагане на произведения с културно значение “
Въведение
1.        Въпреки че в член 17, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз защитата на интелектуалната собственост се свързва с общото право на собственост, според мен е безспорно, че тя играе специфична роля, различна от тази на собствеността върху материалните обекти.
2.        Това е така по-специално по отношение на литературната и художествената собственост, защитена от авторското право и сродните му права. Всъщност основната функция на тази собственост, както и на правото, което я закриля, е да допринася за художественото и научното творчество, които са абсолютно необходими аспекти на функционирането на всяко човешко общество. Въпреки че основната цел на този принос е да се осигури на авторите и артистите изпълнители справедлива финансова възвръщаемост от усилията им, като им се даде възможност да се посветят изцяло на творческата си дейност, той не следва да се ограничава до това, а трябва да преследва и по-общи цели за принос към културното развитие.
3.        Най-важната част от функционирането на всяка система на авторското право и сродните му права са организациите за колективно управление на авторски права, които действат като посредници между творците — носители на авторски права, и ползвателите на техните творби. Тези организации предоставят лицензи за използване на произведения и други закриляни обекти и разпределят приходите от тях на титулярите на права. Тяхната роля обаче не спира дотук. Всъщност тези организации често са призвани да изпълняват различни други задачи с културен или социален характер в съответствие с обществената функция на художествената и литературната собственост(2).
4.        Настоящото дело се отнася до въпроса дали и доколко правото на Съюза позволява на тези организации да отделят част от събраните приходи, и по-специално от определени категории приходи, за културни дейности, от които могат да се възползват не само носителите на авторски и сродни права, но и други категории лица.
Правна уредба
Правото на Съюза
5.        Член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното обществ(3) предвижда:
„Държавите членки могат да предвидят изключения или ограничения от правото на възпроизвеждане, предвидено в член 2, в следните случаи:
[…]
б)      по отношение на възпроизвеждане върху какъвто и да е носител, извършвано от физическо лице за лично ползване и за цели, които нямат пряко или косвено търговски характер, при условие че притежателите на права получават справедливо обезщетение, което отчита прилагането или неприлагането на технически мерки, посочени в член 6 по отношение на съответните произведения или обект“.
6.        Член 6, параграф 1 от Директива 2006/115/ЕО на Европейския парламент и Съвета от 12 декември 2006 година за правото на отдаване под наем и в заем, както и за някои права, свързани с авторското право в областта на интелектуалната собственост(4), предвижда:
„Държавите членки могат да дерогират изключителното право по член 1 по отношение на публичното отдаване в заем, при условие че авторите поне получават възнаграждение за такова отдаване в заем. Държавите членки са свободни да определят това възнаграждение, като вземат предвид целите за насърчаване на културата“.
7.        Член 3, буква з) от Директива 2014/26/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 февруари 2014 година относно колективното управление на авторското право и сродните му права и многотериториалното лицензиране на правата върху музикални произведения за използване онлайн на вътрешния пазар(5) определя понятието „приходи от управление на авторски права“ като „приходи, събирани от организацията за колективно управление на авторски права от името на носителите на авторски права, произхождащи от изключително право, от право на възнаграждение или от право на компенсационно възнаграждение“.
8.        Член 4 от тази директива предвижда, че „[д]ържавите членки гарантират, че организациите за колективно управление на авторски права действат в интерес на носителите на авторски права, чиито права представляват, и че не им налагат задължения, които не са обективно необходими за защита на правата и интересите им или за ефективното управление на правата им“.
9.        Член 8, параграф 5, буква г) от посочената директива предвижда, че „[в] съответствие с разпоредбите на глава 2 от дял II общото събрание на членовете взема решения най-малко по следните въпроси:
[…]
г)      общата политика за удръжки от приходите от управление на авторски права и от всички приходи от инвестираните приходи от управление на авторските права“.
10.      Член 11, параграф 4 от същата директива предвижда, че „[о]рганизацията за колективно управление на авторски права не може да използва приходите от управление на авторски права или приходите от инвестиции на приходи от авторски права за цели, различни от разпределянето за носителите на авторски права, освен когато е разрешено да удържи или компенсира с таксите си за управление в съответствие с решение, взето съобразно буква г) от член 8, параграф 5, или да използва приходите от управление на авторски права или приходи от инвестиции на приходи от управление на авторски права в съответствие с решение, взето съобразно член 8, параграф 5“.
11.      Член 12, параграфи 2 и 4 от Директива 2014/26 гласи:
„2.      Удръжките трябва да бъдат разумни по отношение на услугите, предоставени от организацията за колективно управление на авторски права на носителите на авторски права, включително по целесъобразност услугите, посочени в параграф 4, и трябва да бъдат определени в съответствие с обективни критерии.
[…]
4.      Когато дадена организация за колективно управление на авторски права предоставя социални, културни или образователни услуги, финансирани чрез удръжки от приходите или от евентуални доходи от инвестирането на приходи от авторски права, тези услуги са предоставят въз основа на справедливи критерии, по-специално по отношение на достъпа до услугите и техния обхват“.
Германското право
12.      До 1 юни 2016 г. функционирането на организациите за колективно управление на авторски и сродни права е уредено в германското право с Gesetz über die Wahrnehmung von Urheberrechten und verwandten Schutzrechten (Urheberrechtswahrnehmungsgesetz) (Закон за управлението на авторското право и сродните му права) от 9 септември 1965 г.(6), а след това с Gesetz über die Wahrnehmung von Urheberrechten und verwandten Schutzrechten durch Verwertungsgesellschaften (Закон за управлението на авторското право и сродните му права чрез организации за колективно управление) от 24 май 2016 г.(7).
13.      Съгласно тези два закона в редакцията им, приложима към спора в главното производство, организациите за колективно управление на авторски права са длъжни да разпределят приходите от дейността си съгласно строги правила (план за разпределение), които изключват всякаква произволна практика при разпределянето на приходите от правата. Тези организации имат за цел също така да подпомагат произведения и услуги с културно значение.
Фактите, производството и преюдициалните въпроси
14.      Verwertungsgesellschaft Wort (наричано по-нататък „VG Wort“) е организация за колективно управление на авторски права върху литературни произведения в Германия. Уставът на VG Wort, в редакциите, действащи през спорния период, а именно от 1 януари 2016 г. до 30 септември 2019 г., предвижда предоставянето на финансиране на Förderungsfonds Wissenschaft der VG Wort GmbH (Фонд за подпомагане на науката на VG Wort, наричан по-нататък „FFW“), дружество с ограничена отговорност, чийто едноличен съдружник е VG Wort. Предметът на дейност на FFW е подпомагането на науката и научните изследвания. Това подпомагане се осъществява чрез отпускането на субсидии за разходите за печат във връзка с издаването на научни и специализирани произведения, отпускането на субсидии за научни изследвания, въз основа на които следва да се публикуват научни или специализирани произведения, както и чрез отпускането на субсидии за други мерки за подпомагането на научната и специализираната литература, сред които стипендии, предназначени да позволят изготвянето на докторски дисертации в областта на авторското право. Според предоставената от VG Wort информация финансирането в полза на FFW се осигурява чрез удръжки от приходите, получени като обезщетение за копиране за лично ползване и възнаграждение за публично отдаване в заем на научни, технически и специализирани произведения; през спорния период то възлиза на 0,51 % от приходите на VG Wort.
15.      TL и OS, автори на литературни произведения, са членове на VG Wort и сключват с него договори за управление. През спорния период те регистрират няколко произведения при VG Wort и получават плащания от приходите на тази организация в категорията „Възпроизвеждане на наличен текст“. В главното производство освен собствените си права TL предявява и права от името на автора OS, който му е прехвърлил правата си.
16.      TL оспорва обстоятелството, че в периода от 1 януари 2016 г. до 30 септември 2019 г. VG Wort предоставя на FFW дял от приходите си и по този начин намалява дяловете на TL и OS. В първоинстанционното производство TL иска да се установи, че VG Wort не е имал и няма право да намалява плащанията на полагащите се за произведенията им дялове, като прави плащания с цел предоставяне на средства в полза на FFW. Освен това TL иска информация относно размера на средствата, изплатени на FFW.
17.      Искът е частично уважен в първоинстанционното производство. Въззивният съд потвърждава решението в полза на OS и отхвърля изцяло исканията на TL(8). Всъщност той приема, че плановете за разпределение на VG Wort, включени в договорите за управление, представляват общи търговски условия, чиито разпоредби относно плащанията на FFW са недействителни по силата на националното право, тъй като противоречат на основни принципи на законодателството, уреждащи функционирането на организациите за колективно управление на авторски права,
доколкото съгласно тях дял от плащанията получавали неоправомощени лица.
18.      Сезирана с ревизионна жалба, запитващата юрисдикция счита, че плащанията в полза на FFW могат да бъдат допустими с оглед на предвиденото в приложимото национално законодателство задължение за организациите за колективно управление на авторски права да подпомагат науката и културата. Това обаче зависело от съответствието на това задължение с правото на Съюза.
19.      При тези обстоятелства Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Съвместимо ли е с член 5, параграф 2, буква б) от [Директива 2001/29], член 6, параграф 1, първо изречение от [Директива 2006/115], както и с член 11, параграф 4 и член 12, параграф 4 от [Директива 2014/26], обстоятелството, че съгласно разпоредба на националното право организация за колективно управление на авторски права трябва да подпомага произведения с културно значение и в резултат на това от подпомагането се възползват и получатели, които (поне все още) не спадат към кръга на носителите на права?
2)      В случай че предоставянето на социални, културни или образователни услуги съгласно член 12, параграф 4 от [Директива 2014/26] е допустимо само в полза на носители на права: зависи ли допустимостта на предоставянето на такива услуги от обстоятелството дали получателят на тези услуги има понастоящем право на възнаграждение, или е достатъчно притежаването на авторско или сродно право, за които понастоящем не се дължи възнаграждение? Предполага ли допустимостта на такива услуги наличието на договор за управление с организацията за колективно управление на авторски права?“.
20.      Преюдициалното запитване е постъпило в Съда на 10 декември 2024 г. Писмени становища представят страните в главното производство, германското и австрийското правителство, както и Европейската комисия. Същите страни, както и френското правителство, са представлявани в съдебното заседание, проведено на 26 ноември 2025 г.
Правен анализ
21.      По настоящото дело запитващата юрисдикция поставя два преюдициални въпроса. Доколкото вторият преюдициален въпрос зависи от отговора, който следва да се даде на първия, ще анализирам тези въпроси в реда, в който са поставени.
Първият преюдициален въпрос
22.      С първия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда да тълкува член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, член 6, параграф 1 от Директива 2006/115 и член 11, параграф 4 и член 12, параграф 4 от Директива 2014/26. Макар тази юрисдикция да поставя тези разпоредби на равни начала, те уреждат области с различен характер. Всъщност, докато съответните разпоредби на Директива 2014/26 се отнасят общо до колективното управление на авторското право и сродните му права, тези на Директиви 2001/29 и 2006/115 предоставят на авторите специфични права, а именно право на обезщетение и право на възнаграждение поради конкретното използване на техните произведения.
23.      Както обаче е видно от акта за преюдициално запитване и както VG Wort също потвърждава в съдебното заседание, спорът в главното производство се отнася до използването от тази организация на приходите, посочени в съответните разпоредби на Директиви 2001/29 и 2006/115. Ето защо ми се струва, че запитващата юрисдикция всъщност иска да получи разяснения относно тълкуването на съответните разпоредби от Директива 2014/26 в светлината на тези на Директива 2001/29 и Директива 2006/115, както и на релевантната практика на Съда.
24.      Така с първия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 11, параграф 4 и член 12, параграф 4 от Директива 2014/26 във връзка с член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 и член 6, параграф 1 от Директива 2006/115 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба на държава членка, която позволява на организация за колективно управление на авторски права да отдели част от приходите, произтичащи от правото на справедливо обезщетение и правото на възнаграждение, посочени съответно в последните две разпоредби, за културни дейности, от които евентуално могат да се възползват лица, които не са носители на авторски права. Този въпрос се основава на предпоставката, която страните не оспорват, че разглежданите в главното производство услуги представляват „културни“ или „образователни“ услуги по смисъла на Директива 2014/26.
25.      Отговорът на този въпрос изисква тълкуване както на разпоредбите на Директива 2014/26, така и на член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 и член 6, параграф 1 от Директива 2006/115. Преди да започна анализа на тези разпоредби, ми се струва необходимо най-напред да направя някои общи бележки.
Предварителни бележки
26.      Както вече посочих във въведението на настоящото заключение, в съответствие със специфичната роля в обществото на литературната и художествената собственост дейността на организациите за колективно управление на авторски права не се ограничава до разпределяне на приходите от използването на тези права на носителите на авторски права. Организациите за колективно управление на авторски права традиционно имат и други задачи, в началото социални (което датира от 1897 г.(9)), а по-късно културни и образователни(10). Следователно тяхната роля не може да се приравни, както, изглежда, правят жалбоподателите в главното производство, на тази на инвестиционен фонд, чиято единствена цел е да генерира приходи и да ги разпределя на членовете в зависимост от инвестирания капитал. Колективното управление на правата на литературна и художествена собственост се извършва в общ интерес не само на носителите на авторски права, но и на ползвателите на произведения и на обществеността.
27.      В международен план, изглежда, съществува консенсус, че социалните, културните и образователните дейности могат да бъдат финансирани чрез удържането на относително малка част от приходите на организациите за колективно управление на авторски права, получавани от използването на авторските права. Обикновено за приемлив се счита таван от 10 % от тези приходи(11). Този праг обаче се отнася до удръжките от приходите от използването на изключителни права. Що се отнася до правата на възнаграждение, като например обезщетението за копиране за лично ползване или възнаграждението за публично отдаване в заем, свободата на действие на националните законодатели или на самите организации за колективно управление на авторски права, изглежда, е по-широка(12).
28.      Дейностите, финансирани по този начин от организациите за колективно управление на авторски права, могат да бъдат от различно естество и да са от полза за различни категории лица. Ако социалните мерки, като пенсионните или помощните фондове, обикновено са от полза за носителите на авторски права, които са членове на тези организации, това може да не е така, що се отнася до културните и образователните дейности. Всъщност от тях могат да се възползват не само носителите на авторски права, но и широката общественост или определени категории лица, какъвто е случаят в главното производство, който се отнася по-специално до стипендиите, предназначени за млади автори, бъдещи носители на евентуални авторски права.
29.      Правото на Съюза взема предвид това културно измерение на дейността на организациите за колективно управление на авторски права. Така съображение 3 от Директива 2014/26 гласи, че „[о]рганизациите за колективно управление на авторски права играят и следва да продължават да играят важна роля като популяризатори на разнообразието на културното изразяване, както като дават достъп до пазара и на най-малките и по-слабо популярни репертоари, така и като осигуряват социални, културни и образователни услуги от полза за носителите на правата им и за обществеността“. В настоящия случай обаче се поставя въпросът дали разпоредбите на тази директива позволяват на тези организации да предоставят такива услуги.
Разпоредбите на Директива 2014/26
30.      Съгласно член 3, буква з) от Директива 2014/26 понятието „приходи от управление на авторски права“ обхваща всички приходи, събирани от организацията за колективно управление на авторски права от името на носителите на авторски права, включително приходите, произхождащи от право на възнаграждение или на компенсационно възнаграждение, каквито са възнаграждението за публично отдаване в заем или обезщетението за копиране за лично ползване. Следователно за всички тези приходи по принцип се прилагат едни и същи правила.
31.      Що се отнася до използването на тези приходи, член 11, параграф 4 от Директива 2014/26 предвижда, че организацията за колективно управление на авторски права не може да ги използва за цели, различни от разпределянето за носителите на авторски права, „освен когато е разрешено да удържи или компенсира с таксите си за управление в съответствие с решение, взето съобразно буква г) от член 8, параграф 5, или да използва приходите от управление на авторски права […] в съответствие с решение, взето съобразно член 8, параграф 5“(13).
32.      Тази разпоредба не е напълно ясна. Направеното разграничение между, от една страна, удържането или компенсирането на таксите за управление в съответствие с решение, взето съобразно член 8, параграф 5, буква г) от Директива 2014/26, и от друга страна, използването на приходите от управление на авторски права в съответствие с този параграф 5 като цяло навежда на мисълта, че единствените удръжки, които могат да се направят в съответствие с тази разпоредба, са тези, предназначени за покриване на таксите за управление на авторските права. Струва ми се впрочем, че това е тълкуването, защитавано от Комисията.
33.      Такова ограничение обаче в никакъв случай не следва от текста на член 8, параграф 5, буква г) от Директива 2014/26, който се отнася до „общата политика за удръжки от приходите от управление на авторски права“, без да уточнява целта на тези удръжки. Считам обаче, че ако законодателят на Съюза е искал да ограничи възможността общото събрание на членовете на организация за колективно управление на авторски права да разрешава извършването на удръжки от приходите от управление на авторски права единствено с цел покриване на таксите за управление, това е щяло да бъде изрично предвидено в член 8, параграф 5, буква г) от Директива 2014/26. При липсата на такова изрично ограничение то не следва да се извежда имплицитно от разпоредбата на член 11, параграф 4 от тази директива.
34.      Този извод се потвърждава от член 12 от Директива 2014/26, който се отнася конкретно до удръжките от приходите от управление на авторски права. Всъщност в параграф 4 от този член изрично е предвидено, че „социални, културни или образователни услуги“ могат да бъдат „финансирани чрез удръжки от приходите […] от авторски права“. Ако обаче член 11, параграф 4 от тази директива трябва да се тълкува в смисъл, че ограничава възможните удръжки до тези, които покриват таксите за управление, той би бил в противоречие с член 12, параграф 4 от същата директива.
35.      Ето защо считам, че член 11, параграф 4 от Директива 2014/26 трябва да се тълкува в смисъл, че удръжките от приходите от управление на авторски права, направени с цел финансиране на социални, културни или образователни услуги, представляват една от допустимите форми на използване на тези приходи в съответствие с член 8, параграф 5 от тази директива.
36.      Що се отнася до член 12 от Директива 2014/26, той предвижда в параграф 2, че удръжките от приходите от управление на авторски права са свързани по-специално с „услугите, предоставени от организацията за колективно управление на авторски права на носителите на авторски права, включително по целесъобразност услугите, посочени в параграф 4“ от същия член. Посоченият параграф 4 обаче се отнася, както вече посочих, до социалните, културните и образователните услуги.
37.      Подобно на Комисията, от израза „услугите, предоставени от организацията за колективно управление на авторски права на носителите на авторски права, включително […] услугите, посочени в параграф 4“, би могло да се заключи, че последните услуги задължително трябва да се предоставят на носителите на авторски права, за да могат да бъдат финансирани чрез удръжки от приходите от управление на авторски права.
38.      Въпреки това, както току-що посочих във връзка с член 11, параграф 4 от Директива 2014/26, нейните разпоредби не са абсолютно ясни, поради което ми се струва възможно различно тълкуване на член 12, параграфи 2 и 4 от тази директива.
39.      Всъщност услугите, които по своето естество са „предоставени от организацията за колективно управление на авторски права на носителите на авторски права“, са услугите по управление на права, т.е. тези, които се отнасят до предоставянето на лицензи за използване, както и до събирането и разпределянето на приходите от тях. Удръжките по член 12, параграф 2 от Директива 2014/26 са предназначени главно за финансирането на тези услуги по управление. Такъв е и случаят със социалните услуги, които обикновено се предоставят от организациите за колективно управление на авторски права на техните членове.
40.      Що се отнася обаче до културните и образователните услуги, от тях могат да се възползват и други категории лица, различни от носителите на авторски права. Впрочем тези услуги често имат няколко групи получатели, преки и косвени. Въпреки че могат да бъдат предоставени пряко на широката общественост или на лица, които не са носители на авторски права, всяка дейност, свързана с подпомагане на културата или образованието в тази област обикновено облагодетелства косвено и тези носители на авторски права.
41.      Нито една разпоредба от Директива 2014/26 обаче не изисква изрично културните или образователните услуги, финансирани чрез удръжки от приходите от управление на авторски права, да се предоставят единствено и само от организациите за колективно управление на авторски права пряко на носителите на посочените права. Член 12, параграф 4 от тази директива предвижда единствено, че тези услуги трябва да се предоставят въз основа на справедливи критерии. Подобно изискване не следва и от член 13, параграф 6 от посочената директива, на който се позовава Комисията. Всъщност, от една страна, тази разпоредба се отнася не до удръжките от приходите от управление на авторски права, а до използването на сумите, които не могат да бъдат разпределени, и от друга страна, тя цели да ограничи не свободата на вземане на решения на общото събрание на организация за колективно управление на авторски права, а тази на държавите членки. Освен това, що се отнася до съображение 28 от същата директива, на което също се позовава Комисията, то не може да има самостоятелен обхват, различен от този на член 8, параграф 5, член 11, параграф 4 и член 12, параграфи 2 и 4 от тази директива, които току-що анализирах.
42.      За сметка на това, в съображение 3 от Директива 2014/26(14) е посочено, че според законодателя на Съюза организациите за колективно управление на авторски права „следва да продължават да играят важна роля като популяризатори на разнообразието на културното изразяване, […] като осигуряват социални, културни и образователни услуги от полза за носителите на правата им и за обществеността“(15). Доколкото целта на член 12, параграф 2 от тази директива е единствено да гарантира, че удръжките от приходите от управление на авторски права не надвишават разумното равнище съобразно услугите, за чието финансиране се използват, не виждам причина от тази разпоредба да се извеждат заключения, които отиват отвъд тази цел и противоречат на намерението, ясно изразено от законодателя в съображение 3.
43.      Така според мен релевантните разпоредби на Директива 2014/26 допускат организация за колективно управление на авторски права да финансира чрез удръжки от приходите от управляваните от нея авторски права услуги, по-специално културни и образователни, предоставяни пряко не само на носителите на авторски права, но и на други лица. Разбира се, делът на така използваните средства трябва да остане в разумни граници, което следва пряко не само от член 12, параграф 2 от тази директива, но и от общия принцип, съдържащ се в член 4 от нея, съгласно който тези организации трябва да действат в интерес на носителите на авторски права. Що се отнася до приходите от обезщетение за копиране за лично ползване и от възнаграждение за публично отдаване в заем, ограничаването на размера на удръжките произтича и от разпоредбите на правото на Съюза относно тези две категории приходи, както са тълкувани от Съда.
Член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29
44.      Припомням, че член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 предвижда, че държавите членки могат да предвидят в националното си право изключение от изключителното право на възпроизвеждане по отношение на възпроизвеждане, извършвано от физически лица за лично ползване и за нетърговски цели (наричано „копиране за лично ползване“), „при условие че притежателите на права получават справедливо обезщетение“.
45.      В основата на това изключение е констатацията, че съвременните технически средства позволяват на членовете на обществеността да възпроизвеждат, относително лесно и на достъпна цена, произведенията и другите закриляни обекти за собствено ползване или за това на членове на своя частен кръг, без носителите на авторските права да разполагат с ефективни средства, за да контролират или да се противопоставят на такова възпроизвеждане. Макар това явление да може да се квалифицира не толкова като нарушение на изключителните права, а по-скоро като естествено „ограничение“ на тези права, тъй като те не следва да се прилагат в личната сфера на членовете на обществеността(16), общоприето е, че копирането за лично ползване причинява на носителите на авторски права вреда, която трябва да бъде компенсирана. Тъй като обаче на практика събирането на тази компенсация от съответните членове на обществеността е невъзможно, създава се система, в която, от една страна, тази компенсация се финансира чрез удръжки от приходите на посредници — продавачи на записващо оборудване или доставчици на свързани с възпроизвеждане услуги — и от друга страна, нейният размер може впоследствие да бъде възстановен от цената на това оборудване или тези услуги. Такава система вече е съществувала във вътрешното право на много държави членки към момента на влизане в сила на Директива 2001/29.
46.      При разглеждането на член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, позовавайки се по-скоро на нейните съображения, отколкото на лаконичния текст на разглежданата разпоредба, Съдът излага аналогични съображения.
47.      Той всъщност счита, че справедливото обезщетение, посочено в тази разпоредба, е предназначено да обезщети притежателите на права за вредите, които биха претърпели от лица, извършващи възпроизвеждане съгласно предвиденото в тази разпоредба изключение и че по принцип тези лица трябва да поправят така настъпилите вреди, като финансират посоченото обезщетение(17). Съдът обаче допуска, че предвид практическите затруднения, свързани със задължаването на лицата, които действително извършват възпроизвеждането, да заплатят обезщетението(18), държавите членки могат да предвидят система от такси, които да се събират от продавачите на записващо оборудване или доставчиците на свързани с възпроизвеждане услуги, които след това да се прехвърлят върху потребителите посредством
цената на това оборудване или тези услуги(19). Съдът също така пояснява, че такава такса не следва да се събира за оборудване или услуги, получени за цели, явно различни от тези на изключението за копиране за лично ползване, или от юридически лица, които не са оправомощени да се ползват от това изключение(20).
48.      Що се отнася до начина на изплащане на справедливото обезщетение на носителите на авторски права, Съдът приема, че една значителна част от това обезщетение им се изплаща косвено, посредством учредени в тяхна полза социални и културни институции, при условие че тези институции действително осъществяват дейност в полза на носителите на авторски права(21).
49.      Така установената от Съда връзка между таксата за копиране за лично ползване, вредата, претърпяна от носителите на авторски права в резултат на изключението за копиране за лично ползване, и справедливото обезщетение, изглежда, значително ограничава правото на преценка на държавите членки в тази област, което все пак е определено като „широко“(22). Струва ми се обаче, че Директива 2014/26 не внася изменение в това отношение, доколкото се отнася не до обхвата на правата на носителите на авторски права, а само до правилата за функциониране на организациите за колективно управление на авторски права.
50.      За сметка на това се налага изводът, че невъзможността да се изчислят с точност различните суми, които се вземат предвид, е важен фактор за несигурност в тази система.
51.      Макар още по време на „аналоговия“ период, в който са въведени системи за такси за копиране за лично ползване в различни държави и на международно равнище, да е могло да се счита, че по-голямата част от записващото оборудване, което тогава е било на разположение на физическите лица, е било предназначено за възпроизвеждане на закриляни обекти(23), все пак е трудно да се определи с точност кои обекти действително са били възпроизведени. Следователно заплащането на тази такса трябва да се извършва въз основа на приблизителни критерии и като фиксирана сума.
52.      В цифровата среда един и същ информационен носител, често включен в техническо оборудване, съдържа както създадените от ползвателя частни обекти, така и закриляни обекти, които може да са били законно придобити от носителите на авторски права, възпроизведени в рамките на изключението за копиране за лично ползване или придобити незаконно, без да е възможно да се определи точно каква част от информационния капацитет заемат тези различни категории обекти. Впрочем Съдът изрично приема това, като се основава на правната фикция, че записващото оборудване, предоставено на разположение на физическите лица, се счита за използвано изцяло за възпроизвеждане на закриляни обекти в рамките на изключението копиране за лично ползване(24), въпреки че е ясно, че на практика това далеч не е така.
53.      Следователно изчисляването на вредата, претърпяна от носителите на авторски права въз основа на това изключение, и на размера на таксата, която трябва да се събере за компенсирането на тази вреда, по необходимост е засегнато от висока степен на несигурност и приблизителност. Същото се отнася и за разпределянето на приходите от тази такса, доколкото, както отбелязва самият Съд, „на практика е невъзможно да се определи кое произведение от кой ползвател и върху какъв носител е възпроизведено“(25).
54.      Следователно при изчисляването на тези суми държавите членки разполагат с истинска свобода на преценка, тъй като Директива 2001/29 изисква само носителите на авторски права да получат справедливо обезщетение на основание на изключението за копиране за лично ползване, и както е предвидено в съображение 31 от нея, да се поддържа справедлив баланс между интересите на посочените носители на права и тези на ползвателите. От друга страна, какво следва да се разбира под „справедливо“ е оставено на преценката на държавите членки, при условие че се спазват общите принципи на правото на Съюза, като недопускането на дискриминация и пропорционалността.
55.      В този контекст ми се струва напълно възможно относително малка част от сумите, събрани като такса за копиране за лично ползване, да бъдат разпределени от организациите за колективно управление на авторски права за финансирането на културни и образователни дейности, от които евентуално да се възползват лица, които не са носители на авторски права, като същевременно на последните се гарантира ефективното получаване на справедливо обезщетение за вредите, които се считат, че са претърпели поради изключението за копиране за лично ползване.
56.      Тази констатация не се поставя под въпрос от решение Hewlett-Packard Belgium(26), в което Съдът приема, че положението на „свръхкомпенсиране“ на претърпяната от носителите на авторски права вреда е несъвместимо с член 5, параграф 2, букви а) и б) от Директива 2001/29. Всъщност това решение се отнася до специфично положение, при което таксата за копиране за лично ползване се събира на два етапа — преди операцията по възпроизвеждане, в зависимост от скоростта на възпроизвеждане на оборудването, и в края на тази операция, в зависимост от броя на изготвените копия. Така, от една страна, съображенията на Съда се основават на предпоставката, че тази такса се изплаща изцяло на носителите на авторски права, и от друга страна, се отнасят до специфичното положение, при което е известен броят на изготвените копия, а следователно и размерът на претърпяната от носителите на авторски права вреда(27). Такова положение обаче е изключение и на практика е налице само в случая на таксите, събирани за свързаните с възпроизвеждане услуги. За сметка на това, когато таксата се събира в момента на предоставяне на записващо оборудване на физически лица, не е възможно точно изчисляване на вредата въз основа на броя на тези копия. Следователно изводите от това решение имат само ограничен обхват.
57.      Така според мен член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 допуска разумно ограничена част от таксата за копиране за лично ползване да бъде предназначена за финансирането на културни или образователни дейности, от които могат да се възползват лица, които не са носители на авторски права, при условие че носителите на авторски права получават пряко или косвено справедливо обезщетение на основание на изключението за копиране за лично ползване.
Член 6, параграф 1 от Директива 2006/115
58.      Припомням, че член 6, параграф 1 от Директива 2006/115 предвижда възможност за държавите членки да установят дерогация от изключителното право на отдаване в заем(28) по отношение на „публичното отдаване в заем“, при условие че авторите получават поне възнаграждение на това основание, чийто размер се определя от държавите членки съобразно целите им за насърчаване на културата.
59.      Тази разпоредба има не само сходства, но и значителни различия с член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29.
60.      От една страна, както Съдът е имал повод да заяви(29), подобно на изключението за копиране за лично ползване, изключението за публично отдаване в заем може да причини на носителите на авторски права вреда, която въпросното възнаграждение е предназначено да обезщети, по подобие на справедливото обезщетение по член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29(30).
61.      От друга страна, в основата на тази вреда са не ползвателите, а публичните институции, които предлагат отдаването в заем на закриляни обекти в рамките на това изключение. Следователно по принцип тези институции трябва да заплатят възнаграждението, дължимо на носителите на авторски права(31). Тъй като не е посочено, че това възнаграждение трябва да бъде „справедливо“, няма задължение то да отчита икономическата стойност на въпросния закрилян обект и може да бъде много по-ниско от справедливото възнаграждение, предвидено в други разпоредби на Директива 2006/115(32). Следователно член 6, параграф 1 от тази директива предоставя на държавите членки голяма свобода на преценка за определяне на размера на възнаграждението на основание на изключението за публично отдаване в заем(33).
62.      Единствените ограничения на тази свобода на преценка се отнасят до критериите, които трябва да се вземат предвид при определяне на размера на това възнаграждение, а именно степента на вредата, причинена на носителите на авторски права, изразена чрез броя на предлаганите за заемане от съответната институция обекти, и броя на заемателите, записани в тази институция(34). Освен това, това възнаграждение трябва да позволява на носителите на авторски права да получават адекватен доход, поради което размерът му не може да бъде чисто символичен(35). Държавите членки решават кое е „адекватното“ равнище на този доход.
63.      По аналогия със справедливото обезщетение за копиране за лично ползване според мен няма пречка възнаграждението за публично отдаване в заем да се изплаща косвено на носителите на авторски права чрез учредени в тяхна полза социални или културни институции(36).
64.      От това следва, че свободата на преценка на държавите членки има още по-голямо значение при определяне на възнаграждението на основание на изключението за публично отдаване в заем, отколкото при определяне на размера на таксата за копиране за лично ползване. Следователно на още по-силно основание им е позволено да разрешат на организациите за колективно управление на авторски права да отделят част от това възнаграждение за финансирането на културни или образователни дейности, от които евентуално могат да се възползват лица, които не са носители на авторски права.
65.      Поради това считам, че член 6, параграф 1 от Директива 2006/115 допуска част от възнаграждението на основание на изключението за публично отдаване в заем да бъде предназначено за финансиране на такива дейности, при условие че носителите на авторски права получават подходящо възнаграждение за това.
Предложение за отговор
66.      Ето защо предлагам на първия преюдициален въпрос да се отговори, че член 11, параграф 4 и член 12, параграф 4 от Директива 2014/26 във връзка с член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 и член 6, параграф 1 от Директива 2006/115 трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат правна уредба на държава членка, която позволява на организация за колективно управление на авторски права да отдели част от приходите, произтичащи от правото на справедливо обезщетение и от правото на възнаграждение, посочени съответно в последните две разпоредби, за културни дейности, от които евентуално могат да се възползват лица, които не са носители на авторски права, при условие че носителите на авторски права получават, пряко или косвено, справедливо обезщетение и подходящо възнаграждение.
Вторият преюдициален въпрос
67.      Вторият преюдициален въпрос е поставен, в случай че Съдът отговори на първия въпрос, че член 11, параграф 4 и член 12, параграф 4 от Директива 2014/26 във връзка с член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 и член 6, параграф 1 от Директива 2006/115 не допускат правна уредба на държава членка, която позволява на организация за колективно управление на авторски права да отдели част от приходите, произтичащи от правото на справедливо обезщетение и от правото на възнаграждение, посочени съответно в последните две разпоредби, за културни дейности, от които евентуално могат да се възползват лица, които не са носители на авторски права. Ако обаче Съдът приеме предложението ми за отговор на първия въпрос, не би било необходимо да се отговаря на втория въпрос. Все пак ще го анализирам накратко от съображения за изчерпателност.
68.      С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 11, параграф 4 и член 12, параграф 4 от Директива 2014/26 във връзка с член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 и член 6, параграф 1 от Директива 2006/115 трябва да се тълкуват в смисъл, че от социалните, културните и образователните услуги, предоставяни от организация за колективно управление на авторски права и финансирани чрез удръжки от приходите, произтичащи от правото на справедливо обезщетение и от правото на възнаграждение, посочени съответно в последните две разпоредби, могат да се възползват само носителите на авторски права, които понастоящем имат право на възнаграждение или са сключили договор за управление с въпросната организация. Струва ми се, че под „понастоящем имат право на възнаграждение“ запитващата юрисдикция има предвид правото на участие в разпределянето на приходите от управление на авторски права, тоест че закриляните обекти, принадлежащи на тези носители на авторски права, генерират такива приходи.
69.      За да се отговори на този въпрос, следва да се изходи от принципа, че такова ограничаване на възможното предназначение на въпросните приходи произтича от тълкуването на член 11, параграф 2 и член 12, параграф 4 от Директива 2014/26 или от съдебната практика по член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29, приложена евентуално и по аналогия и към член 6, параграф 1 от Директива 2006/115.
70.      Както тези разпоредби, така и тази съдебна практика обаче говорят общо за „носители на права“, без повече уточнения. Ето защо според мен би било необосновано от това да се изведат допълнителни изисквания, що се отнася до наличието понастоящем на право на възнаграждение или на договорно правоотношение на посочените носители на права с въпросната организация за колективно управление на авторски права.
71.      Това важи в още по-голяма степен за правото на справедливо обезщетение за копиране за лично ползване или на възнаграждение за публично отдаване в заем. Всъщност управлението на такива права обикновено се поверява на определени от закона организации за колективно управление на авторски права, без да е необходимо договорно правоотношение между тези организации и носителите на права. Следователно всички носители на посочените права трябва да могат да се ползват от приходите от тези права.
72.      Освен това не всички носители на права получават постоянно приходи от своите права. Ползването на културни услуги, предоставяни от организация за колективно управление на авторски права, обаче не съвпада непременно във времето с получаването на такива приходи. Следователно би било едновременно несправедливо и на практика невъзможно първото да бъде поставено в зависимост от второто.
73.      За сметка на това организациите за колективно управление на авторски права имат сфери на дейност, определени в зависимост от вида на закриляните обекти или категориите права, както изрично е предвидено в член 5, параграф 2 от Директива 2014/26. Така логично следва, че когато разглежданите разпоредби на тази директива говорят за носители на авторски права, става въпрос за носители на права, чието управление попада в сферата на дейност на въпросната организация.
74.      Според мен същото правило следва да се прилага и по отношение на използването на приходите от управление на авторски права за финансирането на социални, културни и образователни услуги. Ако ползването на тези услуги трябва да бъде ограничено до носителите на авторски права, то това трябва да са носители на права, чието управление попада в сферата на дейност на въпросната организация. Всъщност, ако например организация за колективно управление на авторски права върху литературни произведения използва приходите от управление на тези права в полза на носителите на авторски права върху музикални произведения, това би било равносилно на използването им в полза на лица, които не са носители на права, и ограничението би загубило всякакъв смисъл.
75.      Следователно, ако Съдът не приеме предложението ми за отговор на първия преюдициален въпрос, на втория преюдициален въпрос следва да се отговори, че член 11, параграф 4 и член 12, параграф 4 от Директива 2014/26 във връзка с член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29 и член 6, параграф 1 от Директива 2006/115 трябва да се тълкуват в смисъл, че от социалните, културните и образователните услуги, предоставяни от организация за колективно управление на авторски права и финансирани чрез удръжки от приходите, произтичащи от правото на справедливо обезщетение и от правото на възнаграждение, посочени съответно в последните две разпоредби, може да се възползва всеки носител на авторски права, чието управление попада в сферата на дейност на въпросната организация.
Заключение
76.      С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия) преюдициални въпроси по следния начин:
„Член 11, параграф 4 и член 12, параграф 4 от Директива 2014/26/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 февруари 2014 година относно колективното управление на авторското право и сродните му права и многотериториалното лицензиране на правата върху музикални произведения за използване онлайн на вътрешния пазар, във връзка с член 5, параграф 2, буква б) от Директива 2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество и член 6, параграф 1 от Директива 2006/115/ЕО на Европейския парламент и Съвета от 12 декември 2006 година за правото на отдаване под наем и в заем, както и за някои права, свързани с авторското право в областта на интелектуалната собственост,
трябва да се тълкуват в смисъл, че
допускат правна уредба на държава членка, която позволява на организация за колективно управление на авторски права да отдели част от приходите, произтичащи от правото на справедливо обезщетение и от правото на възнаграждение, посочени съответно в последните две разпоредби, за културни дейности, от които евентуално могат да се възползват лица, които не са носители на авторски права, при условие че носителите на авторски права получават, пряко или косвено, справедливо обезщетение и подходящо възнаграждение“.
1      Език на оригиналния текст: френски.
2      Вж. по този въпрос по-специално: Gervais, D.
The Cultural Role(s) of Collective Management Organizations —
European Intellectual Property Review, 2018, № 6, p. 349—356 и цитираната литература.
3      ОВ L 167, 2001 г., стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г.,
глава 17, том 1, стр. 230.
4      ОВ L 376, 2006 г., стр. 28; Специално издание на български език, 2007 г.,
глава 17, том 3, стр. 14.
5      ОВ L 84, 2014 г., стр. 72.
6      BGBl. 1965 I, стр. 1294.
7      BGBl. 2016 I, стр. 1190.
8      След като констатира, че не е извършена удръжка от дължимите на TL приходи.
9      Вж. Melichar, F. Déductions Made by Collecting Societies for Social and Cultural Purposes in the Light of International Copyright Law. —
International Review of Industrial Property and Copyright Law, 1991, № 1, p. 47.
10      В друг контекст отбелязвам, че тези организации често участват и в борбата с нарушенията на авторските права.
11      Вж. по-специално, Ficsor, M. Collective Management of Copyright and Related Rights: WIPO Publication,
№ 855E/22, Genève, 2022, p. 225, 226.
12      Ficsor, M. Collective Management of Copyright and Related Rights. op.cit., р. 228.
13      Тази разпоредба изброява решенията, запазени за общото събрание на членовете на организацията за колективно управление на авторски права.
14      Вж. точка 25 от настоящото заключение.
15      Курсивът е мой.
16      Вж. по-специално Vivant, M., Bruguière, J.‑M.
Droit d’auteur et droits voisins, Dalloz. Paris, 2016, p. 548 sq.
17      Вж. по-специално решение от 11 юли 2013 г., Amazon.com International Sales и др. (C‑521/11, наричано по-нататък „решението Amazon“, EU:C:2013:515, т. 23 и цитираната съдебна практика).
18      Впрочем следва да се констатира, че в случай на такова плащане вече не става въпрос за компенсация въз основа на изключение, а за възмездно използване на закриляните обекти. Причината за съществуването на изключението за копиране за лично ползване всъщност се състои в затруднението, пред което са изправени носителите на авторски права, да контролират използването на закриляните обекти в личната сфера на членовете на обществеността и да получават възнаграждение за това.
19      Решение Amazon, точки 24 и 25.
20      Решение Amazon, точка 28.
21      Решение Amazon, точки 49—55.
22      Решение Amazon, точка 20.
23      Поради малкото на брой други съществуващи възможности те да бъдат използвани.
24      Вж. в този смисъл решение Amazon, точки 41 и 42 и цитираната съдебна практика.
25      Решение Amazon, точка 51.
26      Решение от 12 ноември 2015 г. (C‑572/13, EU:C:2015:750, т. 85 и 86). Припомням, че член 5, параграф 2, буква а) от Директива 2001/29 предвижда т. нар. изключение за репрографски цели, което също води до справедливо обезщетение.
27      Решение от 12 ноември 2015 г., Hewlett-Packard Belgium (C‑572/13, EU:C:2015:750, т. 84).
28      Понятието „отдаване в заем“ е определено в член 2, параграф 1, буква б) от Директива 2006/115 като „предоставянето [на обекти] за използване за ограничен срок и без пряка или непряка икономическа или търговска изгода, когато се извършва чрез институции, достъпни за публиката“.
29      Относно член 5, параграф 1 от Директива 92/100/ЕИО на Съвета от 19 ноември 1992 година относно правото на отдаване под наем и в заем и относно някои права, сродни на авторското право в областта на интелектуалната собственост (ОВ L 346, 1992 г., стр. 61; Специално издание на български език, 2007 г.,
глава 17, том 1, стр. 120), отменена и заменена с Директива 2006/115.
30      Решение от 30 юни 2011 г., VEWA (C‑271/10, наричано по-нататък „решението VEWA“, EU:C:2011:442, т. 29).
31      Решение VEWA, точка 23.
32      Решение VEWA, точка 33.
33      Решение VEWA, точка 36.
34      Решение VEWA, точки 37—39.
35      Решение VEWA, точка 34.
36      Вж. точка 44 от настоящото заключение.