Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
T. ĆAPETA
fremsat den 16. april 2026 (1)
Sag C-23/25 [Sutuska (i)]
AS
mod
Bank Millennium S.A.
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Okręgowy w Warszawie (den regionale domstol i Warszawa, Polen))
» Præjudiciel forelæggelse – forbrugerbeskyttelse – urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler – direktiv 93/13/EØF – artikel
6, stk. 1 – artikel
7, stk. 1 – virkningerne af, at et kontraktvilkår findes urimeligt – aftalens ugyldighed – forsikringsaftaler indgået som sikkerhed for en ugyldig låneaftale – mulighed for at gøre fordringer gældende, som går ud over tilbagebetaling af beløb, der er aftalt i aftalen, og betaling af morarenter – forbrugerens ret til tilbagebetaling af forsikringspræmier – forsikringspolicer, der dækker enten kreditgiverens eller låntagerens risici – proportionalitet «
I.      Indledning
1.        Den foreliggende sag vedrører konsekvenserne af en annullation af en forbrugeraftale, der indeholder urimelige kontraktvilkår som omhandlet i direktivet om urimelige kontraktvilkår (2).
2.        Den forelæggende ret, Sąd Okręgowy w Warszawie (den regionale domstol i Warszawa, Polen), har fastslået, at en aftale om lån med pant i fast ejendom indgået mellem en forbruger og en bank er ugyldig, idet den fandt, at aftalen indeholdt urimelige kontraktvilkår. Denne ret skal nu tage stilling til, om banken er forpligtet til at tilbagebetale forbrugeren de beløb, der er betalt i relation til en række forsikringspolicer, som banken krævede, at forbrugeren tegnede på det tidspunkt, hvor aftalen blev indgået.
II.    Tvisten i hovedsagen, det præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen
3.        Den 14. marts 2007 indgik AS, låntageren og sagsøgeren i hovedsagen, med Bank Millennium, sagsøgte i hovedsagen, en langsigtet aftale om lån med pant i fast ejendom indekseret til schweiziske franc.
4.        Aftalen indeholdt et vilkår om, at lånets afdrag skulle betales i polske złoty (PLN) efter konvertering under anvendelse af salgskursen for schweiziske franc i overensstemmelse med bankens valutakurstabel gældende på tilbagebetalingsdagen. Den forelæggende ret fandt, at dette valutavilkår var urimeligt, og ved en delafgørelse af 16. januar 2025 fastslog retten derfor, at aftalen i sin helhed var ugyldig. I henhold til national ret indebærer en aftales ugyldighed, at aftalens parter skal tilbagebetale alle de fordele, de har opnået i henhold til denne aftale.
5.        Ud over tilbagebetalingen af lånets afdrag kræver AS 15 108,15
PLN (ca. 3 573 EUR), hvilket svarer til præmiebetalingerne for de fire forsikringspolicer, som blev tegnet i forbindelse med låneaftalen.
6.        Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at disse policer vedrørte i) forsikringen i forbindelse med lav udbetaling (3), ii) mellemfinansieringsforsikringen (4), iii) ejendomsforsikringen og iv) livsforsikringen.
7.        Den forelæggende ret har anført, at det i den sag, der verserer for den, ikke er blevet bestridt, at banken skal tilbagebetale låntageren de præmier, der er betalt for de forsikringer, der dækker bankens egen risiko, dvs. forsikringen i forbindelse med lav udbetaling og mellemfinansieringsforsikringen.
8.        Der er imidlertid uenighed om, hvorvidt låntageren kan få tilbagebetalt de præmier, der er betalt for de forsikringer, som beskytter låntagerens egen risiko, nemlig ejendoms- og livsforsikringspolicerne.
9.        Som den forelæggende ret har forklaret, er den fremherskende opfattelse i national retspraksis, at banken ikke er forpligtet til at tilbagebetale låntageren disse sidstnævnte former for forsikringspræmier, da disse aftaler ikke er uløseligt forbundet med låneaftalen, selv om de rettigheder, der følger af disse aftaler, overdrages til banken. Den forelæggende ret har forklaret, at låntageren (ejendomsforsikringen) og dennes arvinger (livsforsikring) forbliver de begunstigede i henhold til disse policer; hvis forsikringssummen overstiger gælden til banken, udbetales det overskydende beløb direkte til låntageren i henhold til ejendomsforsikringen eller til de øvrige begunstigede i henhold til livsforsikringen.
10.      Denne fortolkning er, som den forelæggende ret har forklaret, baseret på den omstændighed, at en låneaftale kun forpligter låntageren til at stille sikkerhed; den pålægger ikke en forpligtelse til at betale forsikringspræmierne. Denne forpligtelse udspringer af selve forsikringsaftalerne og af de relevante bestemmelser i Ustawa – Kodeks cywilny (lov om den civile lovbog) af 23. april 1964 (Dz. U. nr. 16, pos. 93) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, som regulerer ejendoms- og livsforsikringspolicer. Følgelig er låneaftalen, ejendomsforsikringsaftalen og livsforsikringsaftalen selvstændige retsforhold. Den omstændighed, at låneaftalen erklæres ugyldig, medfører ikke forsikringsaftalernes ugyldighed, den fratager blot de sikkerhedsmekanismer, der er knyttet til dem, nemlig overdragelsen af ejendomsforsikringskravet til banken og udpegelsen af banken som begunstiget af den sum, der er forsikret i henhold til livsforsikringspolicen. Låntageren forbliver således berettiget til erstatning i henhold til ejendomsforsikringspolicen, og arvingerne bevarer enhver fordel, der måtte følge af livsforsikringspolicen.
11.      Den forelæggende ret har endvidere forklaret, at låntageren, hvis ejendom[sforsikringen] blev erklæret ugyldig, ville have været uforsikret fra datoen for optagelsen af lånet, hvilket er en situation, som domstolene er tilbageholdende med at skabe. Eftersom de egentlige begunstigede af forsikringspræmierne er låntageren eller dennes arvinger, bør ethvert krav om tilbagebetaling af disse præmier desuden rettes mod forsikringsselskabet og ikke mod banken. I denne forbindelse optræder banken alene som mellemmand, idet den opkræver præmierne fra låntageren og videresender dem til forsikringsselskabet uden at modtage nogen fordel. Dette står i modsætning til bankens egen risikoforsikring (mellemfinansieringsforsikringen og forsikringen i forbindelse med lav udbetaling), hvor banken er forsikringstageren og den eneste begunstigede, hvilket gør tilbagebetalingen af disse præmier til et særskilt spørgsmål.
12.      På trods af den fremherskende fortolkning af national ret i sin nationale retspraksis er den forelæggende ret ikke desto mindre i tvivl om, hvorvidt det er i strid med artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i direktivet om urimelige kontraktvilkår at fratage en forbruger retten til at kræve de pågældende præmier tilbagebetalt som følge af en afgørelse, hvorved en låneaftale erklæres ugyldig.
13.      Den forelæggende ret gør opmærksom på, at et kontraktvilkår, der er erklæret urimeligt, i henhold til Domstolens praksis i princippet skal anses for aldrig at have eksisteret, hvorfor det ikke kan have nogen virkning over for forbrugeren (5).
14.      Den forelæggende ret ønsker derfor oplyst, om låneaftalens ugyldighed ligeledes skal medføre tilbagebetaling af de forsikringspræmier, der er knyttet til denne aftale. Den forelæggende ret er i tvivl om en sådan løsnings forholdsmæssighed. Efter dens opfattelse ville en mere passende fortolkning være, at ugyldigheden af et lån ikke medfører, at selve forsikringsaftalerne er ugyldige, men blot fratager de garantimekanismer, der er knyttet til dem (overdragelsen af fordringen på ejendomsforsikringen og udpegelsen af banken som begunstiget i henhold til livsforsikringssummen), sin virkning.
15.      Idet den forelæggende ret er i tvivl om den korrekte fortolkning af de ovennævnte bestemmelser i direktivet om urimelige kontraktvilkår, har den besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i [direktivet om urimelige kontraktvilkår] og effektivitetsprincippet og proportionalitetsprincippet i tilfælde, hvor en låneaftale, som en bank har indgået med en forbruger, erklæres ugyldig i sin helhed med den begrundelse, at aftalen indeholder urimelige kontraktvilkår, uden hvilke aftalen ikke længere kan opretholdes, fortolkes således, at de er til hinder for en retslig fortolkning af national ret, hvorefter:
–        banken er forpligtet til at tilbagebetale forbrugeren, hvad der svarer til bankens omkostninger til risikoforsikring, som forbrugeren har afholdt, såsom [forsikring i forbindelse med lav udbetaling] og mellemfinansieringsforsikring, som fungerede som sikkerhed for tilbagebetalingen af lånet,
–        banken […] ikke [er] forpligtet til at tilbagebetale forbrugeren, hvad der svarer til de omkostninger, som forbrugeren har afholdt for at forsikre forbrugerens risici, såsom ejendoms- og livsforsikring, der fungerede som sikkerhed for tilbagebetalingen af lånet?«
16.      Der er indgivet skriftlige indlæg til Domstolen af AS, Bank Millennium, den polske regering, den portugisiske regering og Europa-Kommissionen.
17.      Der blev afholdt et retsmøde den 22. januar 2026, hvor Bank Millennium, den polske regering og Kommissionen afgav mundtlige indlæg.
III. Analyse
18.      Den foreliggende sag ligger i forlængelse af en lang række afgørelser, hvori Domstolen har fortolket virkningerne af, at låneaftaler, der er indekseret til schweiziske franc, erklæres ugyldige i henhold til direktivet om urimelige kontraktvilkår.
19.      Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse rejser imidlertid et nyt spørgsmål om, hvilke virkninger ugyldighed af en aftale om lån med pant i fast ejendom har for forskellige forsikringsaftaler, der er knyttet til denne aftale, hvilket spørgsmål endnu ikke har været behandlet i Domstolens praksis.
20.      Sagsøgeren i hovedsagen har gjort gældende, at alle de forsikringspræmier, som en forbruger har betalt i henhold til en låneaftale, der efterfølgende erklæres ugyldig med den begrundelse, at den indeholdt et urimeligt kontraktvilkår, skal tilbagebetales med den begrundelse, at de er blevet betalt inden for rammerne af en ugyldig låneaftale og derfor er uberettigede.
21.      Bank Millennium, den polske regering, den portugisiske regering og Kommissionen har derimod gjort gældende, at låntagerens forpligtelse til at betale ejendoms- og livsforsikringspræmier til forskel fra forsikringen i forbindelse med lav udbetaling og mellemfinansieringsforsikring ikke følger af låneaftalens bestemmelser, men af vilkårene i selve forsikringsaftalerne. Låneaftalens ugyldighed medfører derfor ikke ugyldighed af ejendoms- og livsforsikringsaftalerne, men fratager blot overdragelsen til banken af fordringer, der udspringer af disse forsikringsaftaler, sin virkning.
22.      I denne forbindelse ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om en fortolkning af national ret, der gør det muligt for en låntager at kræve tilbagebetaling af præmier, der er betalt for en forsikring i forbindelse med lav udbetaling og mellemfinansieringsforsikringen, men ikke for præmier betalt for ejendoms- og livsforsikring, er tilladt i henhold til direktivet om urimelige kontraktvilkår.
23.      Med henblik på at besvare dette spørgsmål vil jeg først kort gennemgå den relevante retspraksis (A), inden jeg redegør for min opfattelse af denne særlige situation (B).
A.      Relevant praksis fra Domstolen
24.      Som det udtrykkeligt er fastsat i artikel
6, stk. 1, i direktivet om urimelige kontraktvilkår og præciseret i Domstolens praksis, er et vilkår i en forbrugeraftale ikke bindende for forbrugeren, når en domstol fastslår, at dette vilkår er urimeligt (6).
25.      Selv om det i princippet er op til medlemsstaterne
at fastlægge retsvirkningerne af en konstatering af, at et kontraktvilkår er urimeligt (7), har Domstolen præciseret, at de nationale retter er forpligtede til at tilsidesætte det urimelige kontraktvilkår i aftalen, og at de ikke kan erstatte det med en fortolkning af parternes viljeserklæringer for at forhindre tilsidesættelsen af aftalen eller en deklaratorisk bestemmelse i national ret (8). I tilfælde af at en aftale ikke kan opretholdes uden det urimelige kontraktvilkår, er de nationale retter af denne grund forpligtet til at erklære aftalen ugyldig i sin helhed. Dette er netop tilfældet i den foreliggende sag, idet den forelæggende ret fastslog, at aftalen ikke kunne opretholdes uden det urimelige kontraktvilkår, og følgelig erklærede hele aftalen ugyldig. Denne konstatering fra den forelæggende rets side er ikke blevet bestridt.
26.      Selv om retsvirkningerne af, at en aftale erklæres ugyldig, principielt også henhører under national ret, skal disse konsekvenser være forenelige med EU-retten og navnlig med de formål, der forfølges med direktivet om urimelige kontraktvilkår (9).
27.      I denne henseende har Domstolen udtalt, at den nationale lovgivning, der gennemfører dette direktiv, navnlig skal understøtte gennemførelsen af to formål.
28.      For det første skal den nationale ret give mulighed for genoprettelse af den retlige og faktiske situation, som forbrugeren ville have befundet sig i, såfremt det urimelige vilkår ikke havde eksisteret, herunder retten til restitution af de beløb, som den erhvervsdrivende uberettiget er kommet i besiddelse af på grundlag af det urimelige vilkår til skade for forbrugeren (10). En tilsvarende restituerende virkning skal anerkendes, når den urimelige karakter af vilkår i en aftale, der er indgået mellem en forbruger og en erhvervsdrivende, ikke alene medfører, at disse vilkår er ugyldige, men også at denne aftale er ugyldig i sin helhed (11).
29.      For det andet må national ret ikke bringe den afskrækkende virkning, der tilstræbes med direktivet om urimelige kontraktvilkår, i fare. Dette formål er af mere generel karakter og har til formål at forhindre erhvervsdrivende i at medtage urimelige kontraktvilkår i aftaler, som de indgår med forbrugerne (12).
30.      I Bank M-dommen, som deltagerne i den foreliggende sag har påberåbt sig, sammenfattede Domstolen denne praksis på følgende måde: »[...] foreneligheden med EU-retten af nationale regler, der regulerer de praktiske konsekvenser af, at en aftale om lån med pant i fast ejendom er ugyldig, som følge af at der foreligger urimelige vilkår, afhænger af, om disse bestemmelser dels gør det muligt at genoprette den retlige og faktiske situation for forbrugeren, som den pågældende ville have befundet sig i, hvis denne aftale ikke havde foreligget, dels ikke bringer den afskrækkende virkning, der tilstræbes med [direktivet om urimelige kontraktvilkår], i fare« (13).
31.      For så vidt angår genoprettelsen af den retlige og faktiske situation, som forbrugeren ville have befundet sig i, såfremt aftalen ikke indeholdt et urimeligt kontraktvilkår, fremgår det klart af retspraksis, at forbrugerne i det mindste skal have ret til tilbagebetalingen af månedlige afdrag og omkostninger, der er betalt i forbindelse med opfyldelsen af aftalen, og til betaling af eventuelle morarenter til den lovbestemte sats regnet fra tidspunktet for betalingsanmodningen (14). I Bank M-dommen fastslog Domstolen desuden generelt, at fordringer, der går ud over tilbagebetaling af de månedlige afdrag og omkostninger, som er betalt til opfyldelse af denne aftale, ikke synes at være i strid med de to formål med direktivet om urimelige kontraktvilkår (15). Domstolen har imidlertid endnu ikke undersøgt forbrugernes ret til at kræve tilbagebetaling af betalinger i henhold til forsikringspolicer, der er knyttet til aftalen om pant i fast ejendom.
32.      Det ville efter min opfattelse ikke skade, men snarere bidrage til såvel formålet om at genoprette låntagerens situation, som den var forud for indgåelsen af den ugyldiggjorte aftale, som den afskrækkende virkning, der tilstræbes med direktivet om urimelige kontraktvilkår, at acceptere krav på tilbagebetaling af betalinger vedrørende alle de fire forsikringstyper, der er omhandlet i den foreliggende sag.
33.      Domstolen har imidlertid også udtalt, at de nationale retter ved vurderingen af national ret skal tage hensyn til proportionalitetsprincippet. Dette betyder, at selv om tilbagebetaling af betalinger for alle fire forsikringstyper kan bidrage til målene i direktivet om urimelige kontraktvilkår, behøver den nationale lovgivning ikke gå videre, end hvad der er nødvendigt for at nå disse mål (16).
34.      På denne baggrund har den forelæggende ret i forelæggelsesafgørelsen forklaret, at det kan være uforholdsmæssigt at give forbrugerne mulighed for at kræve tilbagebetaling af de beløb, der er betalt i relation til ejendoms- og livsforsikring. Et sådant argument taler for en bekræftelse af den fremherskende nationale retspraksis, som udelukker, at en låntager kan kræve tilbagebetaling af de præmier, der er betalt i henhold til ejendoms- og livsforsikringspolicer, selv når tegningen af disse forsikringer var en betingelse i den låneaftale, som blev erklæret ugyldig, som følge af at der forelå et urimeligt vilkår. Ifølge den forelæggende ret kan en mere passende fortolkning være, at ugyldigheden af en låneaftale ikke medfører, at selve forsikringsaftalerne er ugyldige, men blot fratager de garantimekanismer, der er knyttet til dem, dvs. overdragelsen af fordringen på ejendomsforsikringen og udpegelsen af banken som begunstiget af livsforsikringsbeløbet, deres virkning. Ifølge en sådan fortolkning ville låntageren fortsat være dækket i henhold til begge forsikringspolicer og ville derfor ikke kunne kræve tilbagebetaling af de præmier, der er betalt for disse forsikringer.
B.      Bedømmelse af den foreliggende sag
35.      Domstolens ovennævnte praksis gør det muligt at konkludere, at en bank i princippet er forpligtet til at tilbagebetale alle de betalinger, som låntageren har foretaget i forbindelse med en aftale, som senere er erklæret ugyldig, fordi den indeholdt urimelige kontraktvilkår.
36.      Som anført ovenfor synes de betalinger, som låntageren har foretaget i relation til de to første typer af forsikring, nemlig forsikringen i forbindelse med lav udbetaling og mellemfinansieringsforsikringen, at være uløseligt forbundet med selve låneaftalen.
37.      Ifølge forelæggelsesafgørelsen og den forelæggende rets fortolkning synes det ubestridt, at banken skal tilbagebetale forbrugeren de præmier, der er betalt for de to aftaler, som dækker bankens egen risiko. Det kan nemlig hævdes, at disse aftaler er en integreret del af den aftale, der er erklæret ugyldig, da de ikke ville eksistere uden aftalen om pant i fast ejendom; det er banken og ikke låntager, der er forsikringstager, og banken er den eneste begunstigede af enhver udbetaling.
38.      Der er ingen grund til, at Domstolen ikke skal tilslutte sig den forelæggende rets opfattelse i denne henseende, og den bør derfor besvare den første del af det præjudicielle spørgsmål i overensstemmelse hermed.
39.      De eneste to betalinger, der kræver yderligere bedømmelse, vedrører således de præmier, der er betalt for ejendoms- og livsforsikringerne, for hvilke den fremherskende nationale retspraksis synes at fratage låntagere retten til at kræve tilbagebetaling.
40.      Det skal indledningsvis erindres, at direktivet om urimelige kontraktvilkår, som er et minimumsharmoniseringsinstrument (17), overlader det til medlemsstaterne at vedtage de nærmere regler for beskyttelse af forbrugerne mod urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler. I denne henseende har medlemsstaterne en skønsmargen og kan anvende forskellige retlige løsninger med henblik på at genoprette den situation, som låntageren ville have befundet sig i uden det urimelige kontraktvilkår, og som har til formål at afskrække erhvervsdrivende fra at medtage urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler. Direktivet om urimelige kontraktvilkår kræver blot, at disse to formål som minimum opfyldes.
41.      I denne henseende er det den nationale ret og ikke Domstolen, der bedst er i stand til at afgøre, om de nationale retsregler, når de vurderes inden for rammerne af den nationale retsorden som helhed, er hensigtsmæssige og nødvendige for at nå målene med direktivet om urimelige kontraktvilkår.
42.      Domstolen kan derfor kun vejlede den nationale ret om de elementer, der skal tages i betragtning i forbindelse med en sådan vurdering.
43.      Med henblik på den foreliggende sag vil jeg således foreslå nogle elementer, der kan være relevante for den forelæggende ret med henblik på at afgøre, om det er nødvendigt at ændre ved den fremherskende fortolkning af national ret, hvorefter sagsøgeren i hovedsagen ikke har ret til at kræve tilbagebetaling af de præmier, der er betalt for ejendoms- og livsforsikringspolicerne, selv om tegningen af disse policer var en betingelse for den aftale om lån med pant i fast ejendom, som blev erklæret ugyldig, idet den indeholdt et urimeligt vilkår.
44.      Disse to forsikringspolicer dækker på den ene side visse af bankens risici, som opstår i tilfælde af beskadigelse af den pantsatte ejendom eller i tilfælde af låntagerens død, men på den anden side dækker de også visse risici, som låntageren bærer uafhængigt af lånet. Alle deltagerne i retsmødet såvel som den forelæggende ret (18) er enige om, at disse forsikringspolicer har denne dobbelte funktion.
45.      På grund af det dobbelte formål med disse to forsikringspolicer kan de betalinger, der foretages i relation til dem, enten anses for at være uløseligt forbundet med aftalen om pant i fast ejendom eller anses for at være uafhængige af denne aftale.
46.      På den ene side kan det hævdes, at låntageren kun tegnede disse forsikringspolicer, fordi det var en betingelse for at få lånet (19). I henhold til denne fortolkning kan tilbagebetalingen af de betalinger, der er foretaget i henhold til disse policer, anses for nødvendig for at genoprette låntagerens situation, som den var, før aftalen blev indgået, idet låntageren ikke havde nogen forpligtelse til at foretage sådanne betalinger forud for låneaftalens eksistens.
47.      Desuden kan et krav om tilbagebetaling af betalinger i henhold til disse forsikringspolicer, som var knyttet til den låneaftale, der blev fundet at indeholde urimelige vilkår, forstærke den afskrækkende virkning, der tilstræbes med direktivet om urimelige kontraktvilkår.
48.      Disse argumenter taler for at fastslå, at forbrugere har ret til at kræve tilbagebetaling af de præmier, der er betalt for disse policer.
49.      På den anden side kræver Domstolens praksis i princippet »restitution af de beløb, som den erhvervsdrivende har erhvervet uberettiget på grundlag af det urimelige vilkår til skade for forbrugeren« (20).
50.      I den foreliggende sag er de omhandlede præmier, da de vedrører livs- og ejendomsforsikringspolicer, som begge er til fordel for forbrugeren, ikke i sig selv til ugunst for forbrugeren. For det første kunne AS, som det blev bekræftet i retsmødet, frit vælge det forsikringsselskab, forsikringerne skulle tegnes hos. For det andet er det i hovedsagen ubestridt, at forsikringspolicerne er blevet behørigt opfyldt; forsikringsselskabet har stillet en effektiv garanti for forbrugerens ejendom og person, som dækker risici såsom brand, oversvømmelse, død, invaliditet osv., og disse ydelser var ikke rent hypotetiske. Selv i fraværet af en forsikringsbegivenhed, bar forsikringsselskabet risikoen i sin balance, opretholdt de nødvendige reserver og afholdt de faktiske genforsikringsomkostninger til dækning af sin potentielle eksponering. I hele policernes løbetid bar forsikringsselskabet risikoen og ydede forbrugeren løbende dækning og umiddelbar økonomisk sikkerhed. Da præmierne udgjorde en legitim modydelse for de påtagne risici, svarer betalingen heraf til en faktisk leveret og økonomisk fastsat ydelse.
51.      Ethvert krav om tilbagebetaling af disse præmier er således ikke blot fremsat post festum, men samtidig vanskeligt at værdiansætte i forbindelse med en så ubestridelig leveret tjenesteydelse. Det kan nemlig hævdes, at tilbagebetaling under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende for så vidt angår ejendoms- og livsforsikringspolicer ville gå videre end blot at genoprette den situation, som forbrugeren ville have befundet sig i, hvis det urimelige vilkår ikke havde eksisteret; det ville i praksis give forbrugeren gratis forsikringsdækning uden selv at skulle betale noget.
52.      Artikel
169 TEUF og artikel
38 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder kræver ganske vist, at der inden for Unionens politikområder sikres et højt beskyttelsesniveau for forbrugere, der befinder sig i en svagere stilling end den erhvervsdrivende, for så vidt som de skal anses for at være mindre velinformerede, økonomisk svagere og juridisk set mindre erfarne end den anden part (21). Det er imidlertid også korrekt, at det i Domstolens praksis anerkendes, at forbrugerbeskyttelsen ikke er absolut (22).
53.      Selv om de omhandlede ejendoms- og livsforsikringspolicer også er til fordel for banken (23), er disse fordele ikke et resultat af selve det urimelige vilkår. I denne forbindelse er det vigtigt at fremhæve, at formålet med direktivet om urimelige kontraktvilkår ikke er at erklære alle aftaler, der indeholder urimelige vilkår, for ugyldige, men at opnå en balance mellem de kontraherende parters rettigheder og forpligtelser ved at genskabe ligheden mellem dem (24).
54.      Nationale regler, der har til formål at genoprette forbrugerens oprindelige situation uden det urimelige vilkår, behøver således ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette primære formål med direktivet om urimelige kontraktvilkår ved at pålægge bankerne en uforholdsmæssig stor byrde. En for kraftig forskydning af balancen i den modsatte retning kan bringe stabiliteten på det finansielle marked i fare, hvilket ville være i strid med direktivet om urimelige kontraktvilkår.
55.      På denne baggrund har Domstolen anerkendt, at formål bestående i at sikre stabiliteten i bank- og finanssystemet og at undgå en systemisk risiko udgør formål af almen interesse, der forfølges af Unionen (25).
56.      Disse formål er af almen interesse og er forfatningsmæssigt forankret i den opgave om stabilitet i det finansielle system, som Det Europæiske System af Centralbanker (ESCB) har fået overdraget ved artikel
127, stk. 5, TEUF, og i nødvendigheden af at bevare stabiliteten i Den Økonomiske og Monetære Union som fastsat i artikel
3, stk. 4, TEU.
57.      Det skal fremhæves, at der på EU-plan er fastsat tilsynsmæssige krav på grundlag af artikel
114 TEUF (det indre marked) i henhold til kapitalkravsforordningen (26) og artikel
63, stk. 1, TEUF (frie kapitalbevægelser) i henhold til kapitalkravsdirektivet (27). Disse krav gælder for alle medlemsstater og rækker ud over euroområdets grænser.
58.      Disse krav gentages i forskellige afledte EU-retsakter om forbrugerbeskyttelse såsom direktiv 2014/17/EU om realkreditlån (28).
59.      Selv om livs- og ejendomsforsikringspolicer ikke er påkrævet i henhold til den EU-lovgivning, der finder anvendelse på ydelse af realkreditlån, tjener de det formål at sikre, at banken overholder væsentlige tilsynsmæssige krav og reguleringsmæssige standarder. Det er i hovedsagen ubestridt, at den forpligtelse, som bankerne pålægger låntagere til at tegne sådanne forsikringspolicer, ikke i sig selv er urimelig eller retligt ugyldig.
60.      I sidste ende tjener anvendelsen af sådanne sikkerhedsforanstaltninger både bankens og låntagerens interesser samt den bredere almene interesse. Ved at beskytte låntageren mod uforudsete omstændigheder og banken mod misligholdelse sikrer disse foranstaltninger banksystemets og det finansielle systems stabilitet – et mål af almen interesse i EU-retten.
61.      Der er utallige udgifter, som en låntager kan pådrage sig i forbindelse med indgåelsen af en aftale, som efterfølgende erklæres ugyldig (29). I denne henseende kan national ret sondre mellem udgifter, der skal tilbagebetales til forbrugeren, og udgifter, hvis tilbagebetaling ikke automatisk følger af den omstændighed, at en aftale om lån med pant i fast ejendom er blevet erklæret ugyldig, fordi den indeholdt et urimeligt vilkår (30).
62.      Sammenfattende drejer spørgsmålet om tilbagebetaling af de to typer forsikringspræmier sig ikke om at favorisere et princip i forhold til et andet, men om afvejningen af de forskellige interesser.
63.      For så vidt som låntageren får tilbagebetalt alle de betalinger, der er foretaget i bankens interesse som følge af det urimelige kontraktvilkår i aftalen om lån med pant i fast ejendom, er det ikke min opfattelse, at EU-retten er til hinder for en fortolkning af national ret, hvorefter låntageren ikke har ret til at kræve tilbagebetaling af de præmier, der er betalt i henhold til ejendoms- og livsforsikringspolicer, selv om tegningen af disse policer var en betingelse for den låneaftale, der blev erklæret ugyldig som følge af et urimeligt kontraktvilkår.
IV.    Forslag til afgørelse
64.      På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer det
af Sąd Okręgowy w Warszawie (den regionale domstol i Warszawa, Polen) forelagte præjudicielle spørgsmål som følger:
»I tilfælde af at en forbrugeraftale erklæres ugyldig i sin helhed, skal artikel 6, stk. 1, og artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, sammenholdt med effektivitetsprincippet og proportionalitetsprincippet,
fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en retslig fortolkning af national ret, hvorefter:
–        banken er forpligtet til at tilbagebetale forbrugeren, hvad der svarer til bankens omkostninger til risikoforsikring, som forbrugeren har afholdt, såsom forsikring i forbindelse med lav udbetaling og mellemfinansieringsforsikring, som fungerede som sikkerhed for tilbagebetalingen af lånet
–        banken ikke er forpligtet til at tilbagebetale forbrugeren, hvad der svarer til de omkostninger, som forbrugeren har afholdt for at forsikre forbrugerens risici, såsom ejendoms- og livsforsikring, der fungerede som sikkerhed for tilbagebetalingen af lånet.«
1 –      Originalsprog: engelsk.
i      Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
2 –      Rådets direktiv 93/13/EØF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT 1993, L 95, s. 29, herefter »direktivet om urimelige kontraktvilkår«).
3 –      En forsikring i forbindelse med lav udbetaling kompenserer for en långivers risiko i situationer, hvor lånebeløbet udgør en væsentlig del (over 80%) af værdien af den pantsatte ejendom. Jo højere belåningsgraden er, desto større er långivers risiko, hvilket er årsagen til, at låntageren kan blive bedt om at tegne yderligere forsikring.
4 –      Mellemfinansieringsforsikringen er en midlertidig garanti, der dækker bankens risiko i perioden mellem udbetalingen af lånet og den formelle lovbestemte registrering af pantet i tingbogen.
5 –      Jf. i denne henseende dom af 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo m.fl. (C-154/15, C-307/15 og C-308/15, EU:C:2016:980, præmis 61).
6 –      Jf. i denne retning dom af 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo m.fl. (C-154/15, C-307/15 og C-308/15, EU:C:2016:980, præmis 53-57 og den deri nævnte retspraksis).
7 –      Jf. i denne forbindelse dom af 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo m.fl. (C-154/15, C-307/15 og C-308/15, EU:C:2016:980, præmis 66), og af 15.6.2023, Bank M. (Konsekvenser af en annullation af aftalen) (C-520/21, herefter »Bank M-dommen«, EU:C:2023:478, præmis 61).
8 –      Jf. dom af 8.9.2022, D.B.P. m.fl. (Realkreditlån optaget i udenlandsk valuta) (C-80/21 – C-82/21, EU:C:2022:646, præmis 68). Som generaladvokat Trstenjak forklarede i punkt 86-88 i sit forslag til afgørelse Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012:74), kan udsigten til, at de nationale retter kunne »afhjælpe« grundene til, at en aftale er ugyldig, enten ved at tilpasse eller erstatte dette vilkår, »ikke kun [svække] den afskrækkende virkning, som [...] artikel
6 [i direktivet om urimelige kontraktvilkår] har, men [ville] endog [...] have den modsatte virkning« ved at tilskynde en erhvervsdrivende til at »»prøve lykken« og medtage så mange urimelige kontraktvilkår i aftalen som muligt i håbet om, at hovedparten af dem ville blive overset af den nationale ret«.
9 –      Jf. i denne retning Bank M-dommen, præmis 64.
10 –      Jf. dom af 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo m.fl. (C-154/15, C-307/15 og C-308/15, EU:C:2016:980, præmis 66), og af 31.3.2022, Lombard Lízing (C-472/20, EU:C:2022:242), præmis 50-55 og den deri nævnte retspraksis).
11 –      Jf. i denne henseende Bank M-dommen, præmis 66.
12 –      Jf. f.eks. Bank M-dommen, præmis 67 og 68. Dette formål følger af artikel
7 i direktivet om urimelige kontraktvilkår.
13 –      Bank M-dommen, præmis 68.
14 –      Jf. dom af 30.4.2025, AxFina Hungary (Opretholdelse af aftalen) (C-630/23, EU:C:2025:302, præmis 77 og den deri nævnte retspraksis). Domstolen har også anerkendt forbrugernes ret til at kræve tilbagebetaling af udgifter såsom notarial- og administrationsomkostninger, når disse udgifter udspringer af et urimeligt kontraktvilkår. Jf. i denne retning dom af 16.7.2020, Caixabank og Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C-224/19 og C-259/19, EU:C:2020:578).
15 –      Bank M-dommen, præmis 69 og 74.
16 –      Jf. i denne retning Bank M-dommen, præmis 73.
17 –      Dette betyder, at medlemsstaterne også kan vedtage regler, der sikrer forbrugerne et højere beskyttelsesniveau end det, der kræves i henhold til dette direktiv. Jf. 12. betragtning til direktivet og dom af 3.6.2010, Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C-484/08, EU:C:2010:309, præmis 28), og af 18.1.2024, Getin Noble Bank m.fl. (Ex-officio prøvelse af kontraktvilkårs urimelige karakter) (C-531/22, EU:C:2024:58, præmis 68).
18 –      Punkt 5 i den forelæggende rets svar på Domstolens spørgsmål.
19 –      Det er imidlertid også muligt, at låntageren allerede havde en ejendomsforsikring for den faste ejendom, der blev tilbudt som pant, eller en livsforsikring, og at låntageren nøjes med at overdrage sine fordringer i henhold til disse policer til banken op til lånets værdi.
20 –      Dom af 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo m.fl. (C-154/15, C-307/15 og C-308/15, EU:C:2016:980, præmis 66), min fremhævelse. Jf. også punkt 28 i dette forslag til afgørelse.
21 –      Dom af 7.11.2019, Profi Credit Polska (C-419/18 og C-483/18, EU:C:2019:930, præmis 46).
22 –      Dom af 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo m.fl. (C-154/15, C-307/15 og C-308/15, EU:C:2016:980, præmis 68), og af 13.3.2025, Banco Santander (C-230/24, EU:C:2025:177, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
23 –      Hvis f.eks. låntageren ikke har forsikret den pantsatte ejendom, kan banken være nødt til at tegne sådanne forsikringspolicer for egen regning, hvilket kan føre til en højere pris for det lån, som banken tilbyder.
24 –      Jf. i denne retning, dom af 23.11.2023, Provident Polska (C-321/22, EU:C:2023:911, præmis 81 og 87 og den deri nævnte retspraksis).
25 –      Jf. dom af 16.7.2020, Adusbef m.fl. (C-686/18, EU:C:2020:567, præmis 92 og den deri nævnte retspraksis). Navnlig i forbindelse med fortolkning af direktivet om urimelige kontraktvilkår, jf. dom af 8.5.2025, Myszak (C-324/23, EU:C:2025:324, præmis 71 og den deri nævnte retspraksis).
26 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 af 26.6.2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af forordning (EU) nr. 648/2012 (EUT 2013, L 176, s. 1), som ændret ved Kommissionens delegerede forordning (EU) 2025/1496 af 12.6.2025 om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 for så vidt angår anvendelsesdatoen for kapitalgrundlagskravene vedrørende markedsrisiko (EUT L, 2025/1496).
27 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/36/EU af 26.6.2013 om adgang til at udøve virksomhed som kreditinstitut og om tilsyn med kreditinstitutter og investeringsselskaber, om ændring af direktiv 2002/87/EF og om ophævelse af direktiv 2006/48/EF og 2006/49/EF (EUT 2013, L 176, s. 338), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2024/1619 af 31.5.2024 om ændring af direktiv 2013/36/EU for så vidt angår tilsynsbeføjelser, sanktioner, tredjelandsfilialer og miljømæssige, sociale og ledelsesmæssige risici (EUT L, 2024/1619).
28 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 4.2.2014 om forbrugerkreditaftaler i forbindelse med fast ejendom til beboelse og om ændring af direktiv 2008/48/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 (EUT 2014, L 60, s. 34). Jf. navnlig forordningens artikel 12, stk. 4.
29 –      Det kan f.eks. dreje sig om almindelige udgifter såsom prisen til en taxi, der kører forbrugeren til banken for at underskrive aftalen, eller udgifter til oversættelse af de dokumenter, der skal udfærdiges på det sprog, der tales i det land, hvor banken er beliggende, for at man kan ansøge om lånet.
30 –      Selv hvis det antages, at sådanne yderligere omkostninger kan udelukkes fra anvendelsesområdet for retten til at kræve tilbagebetaling, som følge af at en låneaftale erklæres ugyldig med den begrundelse, at den indeholdt et urimeligt vilkår, kan det ikke udelukkes, at sådanne omkostninger kan kræves erstattet inden for rammerne af et erstatningssøgsmål, forudsat at betingelserne for at opnå en sådan erstatning er opfyldt.