62023CC0457
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
A. BIONDI
fremsat den 16. oktober 2025 (
1
)
Sag C-457/23 P
Deutsche Lufthansa AG
mod
Ryanair DAC,
Condor Flugdienst GmbH,
Europa-Kommissionen,
Forbundsrepublikken Tyskland,
Den Franske Republik
»Appel – statsstøtte – det tyske lufttransportmarked – støtte ydet af Forbundsrepublikken Tyskland til fordel for et luftfartsselskab i forbindelse med covid-19-pandemien – midlertidige rammebestemmelser for statslige støtteforanstaltninger – rekapitalisering af Deutsche Lufthansa AG – Europa-Kommissionens afgørelse om ikke at gøre indsigelser«
Indhold
I. Indledning
II. Indledende betragtninger
A. De midlertidige rammebestemmelsers formål, rækkevidde og retlige karakter
B. Standarden for domstolsprøvelsen
C. Fleksibilitet i anvendelsen af de midlertidige rammebestemmelser
III. Appellen
A. Det første appelanbringende
1. Det første anbringendes første led
2. Det første anbringendes andet led
a) Det første klagepunkt
b) Det andet klagepunkt
c) Det tredje klagepunkt
d) Det fjerde klagepunkt
e) Konklusioner vedrørende det første appelanbringendes andet led
3. Det første appelanbringendes tredje led
a) Det første klagepunkt
b) Det andet klagepunkt
c) Det tredje klagepunkt
d) Det fjerde klagepunkt
e) Det femte klagepunkt
f) Kommissionens og Forbundsrepublikken Tysklands klagepunkter om tilsidesættelse af deres ret til forsvar
g) Konklusion vedrørende appellens første anbringende
B. Det andet appelanbringende
1. Den alternative mekanisme knyttet til kapitalandelen
a) Det første klagepunkt
b) Det andet klagepunkt
2. Den alternative mekanisme knyttet til SP II
3. Konklusion vedrørende det andet appelanbringende
C. Det tredje appelanbringende
D. Det fjerde appelanbringende
1. Det første klagepunkt om, at Retten begik en retlig fejl ved at konkludere, at Kommissionen skulle tage hensyn til yderligere faktorer ved fastlæggelsen af den stærke markedsposition
2. Det andet klagepunkt om, at Retten begik en retlig fejl ved at konkludere, at Kommissionen anlagde et åbenbart urigtigt skøn, da den fandt, at DLH ikke havde en stærk markedsposition i lufthavnene i Düsseldorf og Wien
E. Det femte appelanbringende
F. Det sjette appelanbringende
G. Forslag til afgørelse vedrørende appellen og sagsomkostningerne
IV. Forslag til afgørelse
I. Indledning
1.
Den 12. juni 2020 anmeldte Forbundsrepublikken Tyskland en foreslået individuel støtteforanstaltning i form af en rekapitalisering på 6 mia. EUR (herefter »den omhandlede foranstaltning«) ydet til Deutsche Lufthansa AG (herefter »DLH«) til Europa-Kommissionen i henhold til artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF og de midlertidige rammebestemmelser for statslige foranstaltninger til støtte for økonomien under det nuværende covid-19-udbrud (
2
) (herefter »de midlertidige rammebestemmelser«) (
3
). Den omhandlede foranstaltning, som indgik i en bredere række støtteforanstaltninger til fordel for Lufthansa-koncernen (herefter »LH-koncernen«), bestod af tre elementer, nemlig en kapitalandel på 20% og to passive kapitalindskud (herefter »det passive kapitalindskud I« og »det passive kapitalindskud II«).
2.
Den 25. juni 2020 vedtog Kommissionen en afgørelse, hvorved den fastslog, at den omhandlede foranstaltning udgjorde statsstøtte, der var forenelig med det indre marked i henhold til artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF og med de midlertidige rammebestemmelser (herefter »den omtvistede afgørelse«) (
4
). Ryanair DAC (herefter »Ryanair«) og Condor Flugdienst GmbH (herefter »Condor«) anlagde hver især sag med påstand om annullation af denne afgørelse (
5
).
3.
Ved dom af 10. maj 2023, Ryanair og Condor Flugdienst mod Kommissionen (Lufthansa; covid-19) (
6
), annullerede Retten den omtvistede afgørelse (herefter »den appellerede dom«). Ifølge Retten var denne afgørelse behæftet med flere fejl eller uregelmæssigheder vedrørende anvendelsen af de midlertidige rammebestemmelser, som hver især kunne begrunde dens annullation (
7
).
4.
DLH har med sin appel, støttet af Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland, nu nedlagt påstand om ophævelse af den appellerede dom.
II. Indledende betragtninger
5.
På trods af appellens længde og de mange specifikke anbringender og argumenter, som alle parter har fremført, rejser den foreliggende appel i det væsentlige to spørgsmål. For det første rækkevidden af Kommissionens skønsbeføjelse og fleksibilitet med hensyn til at anvende eller afvige fra de midlertidige rammebestemmelser. For det andet omfanget af den retslige prøvelse, som Retten foretog ved vurderingen af, om den omtvistede afgørelse var i overensstemmelse med visse specifikke kriterier, der er fastsat i selve de midlertidige rammebestemmelser. Det er ganske klart, at svaret på sidstnævnte afhænger af den måde, hvorpå førstnævnte faktisk er formuleret, hvilket igen i det væsentlige afhænger af dette instruments formål, rækkevidde og retlige karakter. Selv om de midlertidige rammebestemmelser ikke længere finder anvendelse, er den foreliggende sag af horisontal betydning på området for statsstøttereglerne i betragtning af lignende instrumenters udbredelse og stigende betydning i årenes løb.
A.
De midlertidige rammebestemmelsers formål, rækkevidde og retlige karakter
6.
Hvad for det første angår formålet med og anvendelsesområdet for de midlertidige rammebestemmelser skal det nævnes, at deres retsgrundlag er indeholdt i artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF (
8
) og at de supplerer andre tilgængelige muligheder, nemlig artikel 107, stk. 2, litra b), TEUF (
9
), med henblik på at håndtere nødsituationer og hjælpe medlemsstaterne i forbindelse med at imødegå dem. I forbindelse med den globale covid-19-pandemi var anvendelsen af et krise-relateret retsgrundlag i TEUF utvivlsomt fuldt ud berettiget, da alle medlemsstater i forskelligt omfang var berørt af en alvorlig forstyrrelse i deres økonomi (
10
). Der er derfor ingen tvivl om, at de midlertidige rammebestemmelser primært blev udformet for at sikre, at der fortsat var tilstrækkelig likviditet til rådighed for virksomheder af enhver art, og for at bevare kontinuiteten i de økonomiske aktiviteter under og efter det tragiske covid-19-udbrud. De midlertidige rammebestemmelser tjente også andre komplementære, men lige så grundlæggende mål, nemlig at anvende statsstøttereglerne på en »målrettet og forholdsmæssig« måde for at sikre, at de nationale støtteforanstaltninger var effektive med hensyn til at hjælpe virksomheder, der var berørt af covid-19-pandemien, og fastsætte rammer for nationale støtteforanstaltninger inden for kontrolordningen med statsstøtte for at sikre, at EU’s indre marked ikke blev fragmenteret, og at de lige konkurrencevilkår forblev intakte (
11
). De midlertidige rammebestemmelser suspenderede nemlig ikke statsstøttereglerne, men tilpassede dem blot til nødsituationen.
7.
Det må heller ikke glemmes, at de midlertidige rammebestemmelser har været en form for levende instrument, der er blevet omarbejdet, ajourført og ændret syv gange (
12
). For hver ny udgave, hvor Kommissionen havde opnået mere erfaring og viden om covid-19’s indvirkning på EU’s indre marked, blev der gradvist indført mere specifikke og detaljerede kriterier for foreneligheden af nationale foranstaltninger. Der er mange eksempler, men ingen er mere passende end bestemmelserne om rekapitalisering, der blev tilføjet i den tredje version af de midlertidige rammebestemmelser (
13
). Ikke blot var støttemodtagerne underlagt mange begrænsninger, men for foranstaltninger over 250 mio. EUR, der blev ydet til virksomheder med en stærk markedsposition, krævede de midlertidige rammebestemmelser også, at medlemsstaterne skulle foreslå yderligere foranstaltninger for at sikre den effektive konkurrence, såsom strukturelle eller adfærdsmæssige tilsagn (
14
). Indførelsen af antitrust-betingelser og afhjælpende foranstaltninger i de midlertidige rammebestemmelser bekræftede på ny hensigten om at bevare lige konkurrencevilkår og sikre ikkediskriminerende åben adgang til markedet.
8.
Hvad for det andet angår de midlertidige rammebestemmelsers retlige karakter skal det nævnes, således som Domstolen gentagne gange har bekræftet, at Kommissionen i forbindelse med vurderingen af støtteforanstaltningernes forenelighed med det indre marked i henhold til artikel 107, stk. 3, TEUF råder over et vidt skøn, og at den som led i udøvelsen af denne beføjelse kan vedtage soft law-instrumenter med henblik på at fastsætte de kriterier, som den påtænker at lægge til grund for denne vurdering (
15
).
9.
Det unødigt at tilføje, at disse instrumenter altid skal være i overensstemmelse med traktaten (
16
). Som følge deraf må Kommissionen, som Domstolen har præciseret, ikke tilsidesætte artikel 107, stk. 3, TEUF ved at vedtage rammebestemmelser, der er behæftede med retlige fejl eller et åbenbart fejlskøn, eller ved vedtagelsen af rammebestemmelser afstå fra at udøve den skønsbeføjelse, som denne bestemmelse tillægger den (
17
).
10.
Med vedtagelsen af sådanne retningslinjer, meddelelser eller ethvert andet instrument i den brede soft law-konstellation og ved gennem disses offentliggørelse at tilkendegive, at de fremover vil finde anvendelse på de tilfælde, de omfatter, har Kommissionen således pålagt sig selv en begrænsning i udøvelsen af sit skøn og kan principielt ikke fravige disse instrumenter uden i givet fald at blive mødt med en sanktion for tilsidesættelse af almindelige retsgrundsætninger, såsom ligebehandlingsprincippet eller princippet om beskyttelse af den berettigede forventning (
18
).
11.
Disse soft law-instrumenter har derfor til formål at opstille rammer for Kommissionens skønsbeføjelse og ikke at udvide den. Desuden tjener de gennem Unionens generelle principper som rammer for domstolsprøvelsen af den måde, hvorpå Kommissionen udøver sit skøn.
12.
Domstolen har endvidere præciseret, at vedtagelsen af vejledende regler ikke fritager Kommissionen fra dens forpligtelse til at undersøge de konkrete ekstraordinære omstændigheder, som en medlemsstat i en given sag har påberåbt sig med henblik på at anmode om en direkte anvendelse af artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF (
19
). Medlemsstaterne bevarer derfor retten til at anmelde påtænkte statsstøtteforanstaltninger, der ikke opfylder kriterierne i disse retningslinjer, til Kommissionen (
20
). I den forbindelse risikerer medlemsstaterne imidlertid, at der træffes en kommissionsafgørelse, hvorved en støtte erklæres uforenelig med det indre marked, eftersom sådanne retningslinjer fastsætter betingelser, der skal sikre, at statsstøtteforanstaltninger, der ydes inden for deres anvendelsesområde, er i overensstemmelse med EU-retten, og Kommissionen kun kan fravige betingelserne under ekstraordinære omstændigheder (
21
). Selv om soft law ikke er bindende for medlemsstaterne (
22
), giver den således retningslinjer, der afgrænser og målretter medlemsstaternes foranstaltninger.
13.
Disse velkendte principper finder tydeligvis anvendelse på de midlertidige rammebestemmelser, som er referencerammen for vurderingen af, om en statslig foranstaltning, der er indrømmet i forbindelse med covid-19, er forenelig med det indre marked. Domstolen har nemlig udtrykkeligt fastslået, at et sådant instrument er bindende for Kommissionen (
23
). Det følger således af den nævnte faste retspraksis, at hvis en medlemsstat anmelder en påtænkt statsstøtte, der opfylder kriterierne i de midlertidige rammebestemmelser, til Kommissionen, skal institutionen principielt godkende den påtænkte støtte. Derimod bevarer medlemsstaterne muligheden for at anmelde påtænkt statsstøtte, som ikke opfylder de i de midlertidige rammebestemmelser fastsatte kriterier, til Kommissionen, og sidstnævnte kan under særlige omstændigheder godkende sådan påtænkt støtte (
24
).
B.
Standarden for domstolsprøvelsen
14.
Det er nemlig et grundlæggende princip i ethvert retssystem, der bygger på retsstatsprincippet, at den udøvende magts udøvelse af sin skønsmæssige beføjelse er underlagt domstolskontrol. Da et sådant foretagende indebærer komplekse økonomiske, tekniske og sociale vurderinger samt politiske valg, er denne kontrol imidlertid underlagt begrænsninger med henblik på at bevare en vis institutionel balance mellem den udøvende og den dømmende magt og tage hensyn til manglen på teknisk ekspertise i de ikke-specialiserede retsinstanser.
15.
Vurderingen af støtteforanstaltningernes forenelighed med det indre marked i henhold til artikel 107, stk. 3, TEUF henhører under Kommissionens enekompetence (
25
), der, som det er fremhævet ovenfor, har et vidt skøn, hvis udøvelse indebærer komplekse økonomiske og sociale vurderinger. Det følger således af Domstolens faste praksis, at kontrollen med disse vurderinger skal begrænses til en efterprøvelse af, om procedurereglerne og begrundelsesforskrifterne er overholdt, om de omstændigheder, der er lagt til grund, er materielt korrekte, og om der ikke er begået en retlig fejl eller foretaget et åbenbart urigtigt skøn ved vurderingen af de faktiske omstændigheder eller begået magtfordrejning (
26
). Det tilkommer ikke Unionens retsinstanser at lade deres eget økonomiske skøn træde i stedet for Kommissionens.
16.
Det er imidlertid netop i betragtning af den skønsmargen, som Kommissionen råder over ved anvendelsen af artikel 107, stk. 3, TEUF, at en streng domstolsprøvelse, om end inden for de grænser, der er angivet ovenfor, er af afgørende betydning. Domstolen har klart udtrykt en sådan nødvendighed ved at fastslå, at »[s]åfremt [EU-]institutionerne har et [...] skøn, må der lægges endnu større vægt på overholdelsen af de garantier, som [EU-]retten giver med hensyn til den administrative sagsbehandling. Disse garantier omfatter bl.a. kravet om, at den kompetente institution omhyggeligt og upartisk skal undersøge alle relevante forhold i den enkelte sag, den pågældendes ret til at fremføre sine synspunkter, samt kravet om, at afgørelsen skal være forsynet med en tilstrækkelig begrundelse. Kun under disse omstændigheder kan Domstolen efterprøve, om de faktiske og retlige omstændigheder, der har betydning ved udøvelsen af skønnet, forelå« (
27
).
17.
Domstolen har præciseret, at den skønsmargen, som Kommissionen råder over til at foretage komplekse økonomiske vurderinger, navnlig på området for statsstøtte, ikke indebærer, at Unionens retsinstanser skal afholde sig fra at kontrollere Kommissionens fortolkning af oplysninger af økonomisk art (
28
). Unionens retsinstanser skal ikke blot tage stilling til bl.a. den materielle nøjagtighed af de beviser, der henvises til, samt oplysningernes troværdighed og sammenhæng, men ligeledes kontrollere, om disse oplysninger udgør alle de relevante oplysninger, som skal tages i betragtning i forbindelse med en vurdering af en kompleks situation, og om disse oplysninger taler til støtte for de heraf dragne konklusioner (
29
).
18.
Intensiteten af domstolsprøvelsen af de økonomiske vurderinger afhænger således af, hvor komplekse de er, og hvorvidt de indebærer politiske eller objektive valg. Der skal derfor lægges særlig vægt på at undgå risikoen for, at den automatiske anvendelse af en generel regel om marginal kontrol af »komplekse økonomiske vurderinger« fører til hele kategorier af vurderinger foretaget af Kommissionen, som automatisk unddrager sig en tilstrækkelig intens domstolskontrol.
19.
Endelig skal den meget specifikke karakter af soft law-instrumenter på statsstøtteområdet, herunder de midlertidige rammebestemmelser, efter min opfattelse ikke forveksles med den korrekte standard for domstolsprøvelse, som Unionens retsinstanser skal udøve. Disse instrumenter kan være bløde, da de afviger fra almindelige og institutionelle krav, høringer og offentliggørelse, men der er, når de er vedtaget, ingen grund til, at kontrollen med den måde, de anvendes på, ikke skulle være hård, dvs. underlagt samme intensitet (og begrænsninger), som EU-domstolene anvender på anvendelsen af EU’s hard law-foranstaltninger.
C.
Fleksibilitet i anvendelsen af de midlertidige rammebestemmelser
20.
De midlertidige rammebestemmelser indeholder flere »åbne regler«, navnlig på rekapitaliseringsområdet (
30
), som gør det muligt for Kommissionen at acceptere alternative løsninger til dem, der udtrykkeligt er fastsat i reglerne i de midlertidige rammebestemmelser. Spørgsmålet er derfor, om Kommissionen i henhold til disse regler har mulighed for at afvige fra de midlertidige rammebestemmelser.
21.
Disse regler har til formål at give begrænset fleksibilitet i de tilfælde, hvor en formalistisk anvendelse af de midlertidige rammebestemmelser, hvorved der »sættes flueben i rubrikker«, ikke er mulig, hvilket giver Kommissionen mulighed for at foretage en mere »samlet vurdering« af foranstaltningens struktur og virkninger (
31
). Denne fleksibilitet kan imidlertid ikke sidestilles med et fuldt skøn, der ikke er begrænset af de retningslinjer, som Kommissionen selv har offentliggjort. Fleksibilitet ved hjælp af »åbne regler« inden for rammerne af de midlertidige rammebestemmelser kan ikke betyde carte blanche for Kommissionen, som principielt er bundet af de regler, den vedtager. Enhver mindre streng fortolkning ville være i strid med fast retspraksis om retningslinjernes bindende virkning, mindske domstolsprøvelsens effektivitet og undergrave retssikkerheden ved potentielt at lade Kommissionen benytte sig af åbenheden i de midlertidige rammebestemmelsers sprog for at omgå sine egne selvpålagte regler.
22.
Desuden bør en national foranstaltning, der ikke opfylder alle betingelserne i de relevante retningslinjer – i dette tilfælde de midlertidige rammebestemmelser – principielt forbydes, medmindre det klart kan påvises, at ekstraordinære omstændigheder kræver, at foranstaltningen vurderes direkte i henhold til traktaten (
32
). Når hverken metoden, hvorved der »sættes flueben i rubrikker«, eller metoden med en »samlet vurdering« er egnede, kan en national foranstaltning med andre ord kun potentielt godkendes i henhold til artikel 107, stk. 3, TEUF under ekstraordinære omstændigheder. En lempelig fortolkning af retningslinjerne fra Kommissionens side, som faktisk ville omgå dens selvpålagte regler, ville være i strid med denne retspraksis, som bl.a. har til formål at sikre overholdelsen af det almindelige ligebehandlingsprincip.
23.
Det er på grundlag af samtlige ovenstående betragtninger, at jeg nu vil undersøge den foreliggende appel.
III. Appellen
24.
DLH har til støtte for appellen fremsat seks anbringender.
A.
Det første appelanbringende
25.
Med det første anbringende har DLH, støttet af Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland, anfægtet den appellerede doms præmis 112-138 med påstand om en fejlagtig fortolkning af punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser og anvendelsen af en ukorrekt prøvelsesstandard.
26.
Punkt 49 i de midlertidige rammebestemmelser fastsætter fire »støtteberettigelses- og adgangsbetingelser« (
33
), som »covid-19-rekapitaliseringerne« skal opfylde. I den appellerede doms præmis 112-138 undersøgte og tiltrådte Retten Ryanairs og Condors klagepunkter om en tilsidesættelse af punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser, hvorefter støttemodtageren for at være berettiget til rekapitalisering bl.a. skal være ude af stand til at finde finansiering på markedet til overkommelige vilkår.
27.
For det første fastslog Retten, at LH-koncernen i perioden forud for vedtagelsen af den omtvistede afgørelse ejede langt størstedelen af sin flåde, og at DLH var i stand til at anvende sine fly samt reservedele som sikkerhed for at rejse midler på finansmarkederne. Ifølge Retten fremgik disse konstateringer »klart, entydigt og samstemmende af en række beviser«, som Ryanair havde fremlagt (
34
), og som Ryanair havde henledt såvel den tyske regerings som Kommissionens opmærksomhed på inden vedtagelsen af den omtvistede afgørelse (
35
) (den appellerede doms præmis 118-121). For det andet bemærkede Retten, at Kommissionen i den omtvistede afgørelse begrænsede sig til at konstatere, at DLH ikke havde »tilstrækkelige garantier« til at kunne tilvejebringe finansieringsinstrumenter på markederne »for det samlede [støttebeløb]«, uden på nogen måde at underbygge dette udsagn. Der var navnlig intet i den omtvistede afgørelse, der tydede på, at Kommissionen havde undersøgt den eventuelle adgang til sikkerhedsstillelse såsom DLH’s ubehæftede luftfartøjer, deres værdi og betingelserne for eventuelle lån, der kunne opnås på finansmarkederne mod sådanne garantier (den appellerede doms præmis 122-124). I denne henseende kunne Kommissionen ikke gå ud fra formodninger (den appellerede doms præmis 131). For det tredje anførte Retten, at Kommissionens udsagn i 22. betragtning til den omtvistede afgørelse om, at DLH’s »sikkerhed« ikke var tilstrækkelig til at dække det »samlede beløb« af de nødvendige midler, hvilede på en fejlagtig forudsætning om, at den finansiering, der kan opnås på markederne, nødvendigvis skulle dække alle støttemodtagerens behov. Hverken ordlyden af, formålet med eller den sammenhæng, hvori punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser indgår, støtter denne opfattelse. Ved at støtte sig på en sådan urigtig forudsætning og ved dermed ikke at vurdere, om DLH kunne have mobiliseret en ikke ubetydelig del af den nødvendige finansiering på markederne, tog Kommissionen ikke hensyn til alle de relevante forhold med henblik på undersøgelsen af den betingelse, der er fastsat i punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser. Såvel punkt 44 i de midlertidige rammebestemmelser, hvorefter rekapitaliseringen ikke må overstige det minimum, der er nødvendigt for at sikre støttemodtagerens levedygtighed, som det generelle proportionalitetsprincip understøtter denne konstatering (den appellerede doms præmis 125, 127-130 og 132). Retten fastslog i øvrigt, at Kommissionen under alle omstændigheder havde støttet sin påstand på et højere beløb (9 mia. EUR) end det, der udgjorde genstanden for den omhandlede foranstaltning (6 mia. EUR ifølge 26. betragtning til den omtvistede afgørelse), »hvilket rejs[te] tvivl om hele grundlaget for dens undersøgelse« (den appellerede doms præmis 126).
28.
Det første anbringende er opdelt i tre led.
1. Det første anbringendes første led
29.
DLH har gjort gældende, at Retten gengav Kommissionens argumenter i 22. og 100. betragtning til den omtvistede afgørelse urigtigt. Ifølge DLH kunne Retten ikke af disse betragtninger udlede, at finansieringen på de private markeder ifølge Kommissionen »nødvendigvis skulle« dække alle støttemodtagerens behov.
30.
Jeg gør opmærksom på, at Kommissionens vurdering i den omtvistede afgørelse af den pågældende foranstaltnings støtteberettigelse i henhold til punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser kun indeholder én betragtning, nemlig 100. betragtning. I denne betragtnings første punktum (
36
) henviser Kommissionen til 21.-24. betragtning under afsnit 2.3 til nævnte afgørelse, hvori genstanden for foranstaltningen beskrives. I 22. og 23. betragtning gentages de tyske myndigheders argumenter vedrørende støtteberettigelse i henhold til punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser. Disse betragtninger omhandler udelukkende DLH’s manglende evne til enten på gælds- eller aktiesiden at mobilisere tilstrækkelige midler til at dække det samlede beløb på 9 mia. EUR, der var nødvendigt for at sikre kontinuiteten i koncernens økonomiske aktivitet under og efter covid-19-pandemien. I stedet er der ikke fremlagt nogen analyse af DLH’s evne til at finde finansiering af en del af dette beløb på egen hånd – eller af det beløb på 6 mia. EUR, der er fastsat ved den omhandlede foranstaltning. Under disse omstændigheder fortolkede Retten 22. og 100. betragtning til den omtvistede afgørelse korrekt som udtryk for opfattelsen om, at den finansiering, der kan mobiliseres på markederne, i henhold til punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser, nødvendigvis skulle dække alle støttemodtagerens behov. Det skal anføres, at Kommissionen i sine skriftlige indlæg ikke fastholder en anden fortolkning af disse betragtninger.
31.
På baggrund af det ovenstående skal det første anbringendes første led efter min opfattelse forkastes.
2. Det første anbringendes andet led
32.
DLH har, støttet af Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland, gjort gældende, at Retten begik en fejl, da den fastslog, at Kommissionen på tidspunktet for analysen af støtteberettigelse i punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser var forpligtet til at vurdere, om en ikke ubetydelig del af en støttemodtagers finansieringsbehov kunne finansieres på markederne. DLH har i denne henseende fremsat fire klagepunkter.
a) Det første klagepunkt
33.
DLH har gjort gældende, at ordlyden af punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser ikke understøtter Rettens opfattelse, som er baseret på en ufuldstændig og fejlagtig læsning af denne bestemmelse.
34.
Dette klagepunkt bør efter min opfattelse forkastes.
35.
I modsætning til hvad DLH har gjort gældende, er den »åbne og brede« formulering af punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser fuldt ud forenelig med den af Retten foreslåede fortolkning, hvorefter virksomheder kun er berettigede til rekapitaliseringsforanstaltninger i henhold til de midlertidige rammebestemmelser, hvis og i det omfang de ikke er i stand til at finde finansiering på markederne.
36.
Som både DLH og Kommissionen har gjort gældende, kan det ganske vist udledes af den fulde ordlyd af punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser, at det afgørende kriterium med henblik på at fastslå støtteberettigelsen er, om støttemodtageren er i stand til at opnå en tilstrækkelig finansiering til at sikre sin »levedygtighed« (
37
).
37.
En sådan fortolkning er imidlertid ikke i strid med Rettens fortolkning, hvorefter betingelsen i en sådan bestemmelse, når støttemodtageren er i stand til at mobilisere en (ikke ubetydelig) del af den nødvendige støtte for at forblive levedygtig på markederne, ikke er opfyldt for så vidt angår alle dennes behov.
b) Det andet klagepunkt
38.
DLH har gjort gældende, at Retten foretog en urigtig fortolkning af formålet med punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser og begik en fejl ved at overføre princippet om det minimum, der er nødvendigt, hvilket er knæsat i proportionalitetsanalysen, til analysen af støtteberettigelse. Ifølge DLH er punkt 49 i de midlertidige rammebestemmelser udgangspunktet for vurderingen af en anmeldt foranstaltning, som gør det muligt for Kommissionen at kontrollere, om en anmeldt foranstaltning opfylder generelle og mere formelle kriterier. Formålet med punkt 49 i de midlertidige rammebestemmelser, og navnlig den betingelse, der er fastsat i dettes litra c), er således ikke at gennemføre en detaljeret analyse af spørgsmålet om, hvorvidt en offentlig intervention er begrænset til det minimum, der er nødvendigt, hvilket henhører under proportionalitetstesten i henhold til punkt 54 i de midlertidige rammebestemmelser (
38
). Både Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland har tilsluttet sig DLH’s standpunkt.
39.
I den appellerede doms præmis 129 fastslog Retten, at betingelsen i punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser sigter mod »at begrænse statens indgriben og dermed anvendelsen af offentlige midler til de tilfælde, hvor støttemodtageren er ude af stand til at finde finansiering på markedet til overkommelige vilkår«.
40.
Henset til selve ordlyden kan en sådan fortolkning af formålet med denne bestemmelse efter min opfattelse ikke seriøst anfægtes (
39
). Som DLH selv har erkendt, opfylder hver af de betingelser, der er anført i nævnte punkt 49, et særligt formål. Der kan næppe være tvivl om, at formålet med litra c) er at forhindre medlemsstaterne i at afholde offentlige udgifter for at hjælpe virksomheder, der er i stand til at finde andre former for finansiering. I forbindelse med covid-19-pandemien var det afgørende at undgå sådanne udgifter på grund af det store antal berørte virksomheder i alle økonomiske sektorer og medlemsstaternes behov for at prioritere deres begrænsede ressourcer.
41.
Når dette er afklaret, må det af DLH hævdede efter min mening forkastes af følgende grunde.
42.
For det første er det korrekt, således som DLH med rette har anført, at punkt 49 i de midlertidige rammebestemmelser er »udgangspunktet« for vurderingen af en foranstaltning, der er anmeldt i henhold til et sådant instrument. Dette indebærer imidlertid ikke nødvendigvis, at Kommissionen ikke er forpligtet til at foretage en fuldstændig og detaljeret analyse af alle de relevante faktorer med henblik på at efterprøve, om de betingelser, der er fastsat i nævnte punkt, er opfyldt.
43.
Samlet set har sådanne betingelser i det væsentlige til formål at udelukke rekapitaliseringsforanstaltninger, som ikke er nødvendige, henset til de formål, der forfølges med de midlertidige rammebestemmelser, eller som ikke er for det fælles bedste, og som derfor ikke kan erklæres forenelige med det indre marked. Når en virksomhed er i stand til at finde en betydelig eller ikke ubetydelig del af sine finansielle behov på markederne til overkommelige vilkår, kan en rekapitaliseringsforanstaltning, der har til formål at dække alle disse behov, ikke anses for at være »nødvendig« (
40
).
44.
Jeg kan derfor ikke tilslutte mig den opfattelse, at det i forbindelse med punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser er tilstrækkeligt, at Kommissionen baserer sig på støttemodtagerens samlede finansieringsbehov og vurderer, om de fuldt ud kan mobiliseres på markederne. Kommissionens argument om, at punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser pr. definition er en binær øvelse, således at virksomheden, såfremt betingelsen i nævnte punkt ikke til fulde er opfyldt, ikke er berettiget til rekapitalisering, er fejlagtigt. Dette ræsonnement lægger nemlig større vægt på de potentielle negative økonomiske følger for modtageren af en forkastet ikke-støtteberettiget foranstaltning end på den korrekte vurdering af selve foranstaltningen.
45.
Følges den fortolkning af punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser, som DLH, Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland har foreslået, vil det nemlig føre til situationer, hvor en foranstaltning i henhold til afsnit 3.11 i de midlertidige rammebestemmelser anses for at være berettiget, selv om støttemodtageren er i stand til at opnå finansiering på markederne for næsten hele støttebeløbet, med undtagelse af en marginal del. Et sådant resultat ville ikke være foreneligt med proportionalitetsprincippet og ville være i strid med de krav, der er opstillet i punkt 19 i de midlertidige rammebestemmelser (
41
).
46.
Hvad for det andet angår argumentet om, at Retten overførte en del af proportionalitetstesten i henhold til punkt 54 i de midlertidige rammebestemmelser til vurderingen af støtteberettigelse, skal det påpeges, at første led i denne test pålægger Kommissionen at efterprøve, om covid-19-rekapitaliseringen »overstiger det minimum, der er nødvendigt for at sikre støttemodtagerens levedygtighed«.
47.
Efter min opfattelse adskiller en sådan efterprøvelse sig grundlæggende fra den vurdering, som Kommissionen skal foretage i henhold til punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser som fortolket af Retten i den appellerede doms præmis 127-131. Vurderingen af, om og i hvilket omfang modtageren af en anmeldt rekapitalisering kan finde andre former for finansiering til dækning af sine behov, adskiller sig fra vurderingen af, om foranstaltningen går ud over, hvad der er nødvendigt for at sikre støttemodtagerens levedygtighed. Formålet med punkt 54 i de midlertidige rammebestemmelser er ligeledes et andet, idet det er at sikre, at støttemodtageren ikke modtager mere støtte end nødvendigt for at genoprette likviditeten og sikre dennes levedygtighed.
48.
Det er således ikke inkonsekvent i de midlertidige rammebestemmelsers opbygning, at disse to vurderinger er blevet indarbejdet i forskellige bestemmelser, uanset om de begge har til formål at give udtryk for proportionalitetsprincippet (
42
).
49.
Selv hvis det antages, at DLH har ret i, at Retten i støtteberettigelsesfasen foretog en vurdering, som er en del af vurderingen i henhold til punkt 54 i de midlertidige rammebestemmelser, er DLH’s argument under alle omstændigheder alt for formalistisk. Hvis man antager, at Kommissionen i sin analyse af forholdsmæssigheden af en rekapitaliseringsforanstaltning, der er anmeldt i henhold til de midlertidige rammebestemmelser, skal efterprøve, om en sådan foranstaltning dækker mere end støttemodtagerens behov, som denne ikke er i stand til at opfylde på markederne, er det uden betydning, på hvilket stadium denne undersøgelse foretages. I den foreliggende sag fremgår det heller ikke, at Kommissionen foretog en sådan vurdering i forbindelse med undersøgelsen af støttens forholdsmæssighed i henhold til punkt 54 i de midlertidige rammebestemmelser.
c) Det tredje klagepunkt
50.
DLH har, støttet af Kommissionen, gjort gældende, at Retten modsagde sig selv i den appellerede doms præmis 150-217, idet den forkastede alle Ryanairs og Condors klagepunkter vedrørende støttebeløbet som ugrundede.
51.
I denne henseende er det tilstrækkeligt at anføre, at alle de anbringender, som Retten undersøgte og forkastede på disse punkter, vedrørte fortolkningen af punkt 54 i de midlertidige rammebestemmelser eller denne bestemmelses anvendelse i den foreliggende sag. Ryanair og Condor foreholdt i det væsentlige Kommissionen, at den enten havde beregnet størrelsen af den støtte, der var nødvendig for at sikre DLH’s levedygtighed, forkert, eller at den ikke havde foretaget en korrekt vurdering af omfanget af den fordel, som den omhandlede foranstaltning gav. Ingen af disse klager vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt støtten var begrænset til det beløb, som DLH ikke kunne mobilisere på markederne.
52.
Følgelig er der ikke noget modsætningsforhold mellem Rettens ræsonnement i de ovennævnte præmisser i den appellerede dom og de betragtninger, der ligger til grund for analysen af punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser (
43
). Dette klagepunkt skal derfor efter min opfattelse forkastes.
d) Det fjerde klagepunkt
53.
DLH har gjort gældende, at den udvidende fortolkning af punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser, der er anlagt i den appellerede dom, er i strid med Rettens egen praksis, navnlig dom af 19. maj 2021, Ryanair mod Kommissionen (Spanien; covid-19) (
44
), og i Rettens dom i Finnair II-sagen. DLH har med henvisning til sidstnævnte dom fremsat et supplerende klagepunkt om, at Retten tilsidesatte ligebehandlingsprincippet ved at anvende en strengere fortolkningsstandard for punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser, til trods for den omstændighed, at rekapitaliseringen af Finnair og DLH vedrørte et næsten identisk scenarie.
54.
Hvad angår den første af de ovennævnte domme har DLH henvist til den del af Rettens ræsonnement, hvorved denne forkastede et argument, der plæderede for et alternativt kriterium i forhold til de kriterier, som den pågældende medlemsstat havde valgt for støtteberettigelse i henhold til den omhandlede støtteordning (
45
). I denne doms præmis 49 anførte Retten, at Kommissionen i forbindelse med vurderingen af covid-19-foranstaltningerne »ikke skal føre positivt bevis for, at ingen anden tænkelig, og pr. definition hypotetisk, foranstaltning kunne have sikret det forfulgte mål bedre« og ikke skal foretage en »lovgivningsmæssig undersøgelse for at undersøge alle tænkelige alternative foranstaltninger« (
46
).
55.
Jeg minder i denne forbindelse om, at Retten i den appellerede doms præmis 125-132 fastslog, at Kommissionen ikke havde fortolket rækkevidden af betingelsen i punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser korrekt og følgelig ikke i tilstrækkelig grad havde godtgjort, at denne betingelse var opfyldt for hele den anmeldte foranstaltnings beløb. I modsætning til hvad DLH har anført, pålagde Retten følgelig ikke Kommissionen at vurdere enhver hypotetisk og lige så legitim foranstaltning, der eventuelt kunne gennemføres i stedet for den anmeldte foranstaltning, men blot positivt at fastslå, at den anmeldte foranstaltning var i overensstemmelse med punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser.
56.
Hvad angår Rettens dom i Finnair II-sagen har DLH gjort gældende, at Kommissionen ikke var forpligtet til at undersøge, om støttemodtageren kunne have mobiliseret en ikke ubetydelig del af finansieringen på markederne (
47
). Retten ville således have godkendt en fortolkning af punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser, hvorefter alle støttemodtagerens likviditetsbehov udgør grundlaget for analysen af støtteberettigelse.
57.
Jeg er ikke enig i denne fortolkning af Rettens dom i Finnair II-sagen. Det fremgår af den nævnte doms præmis 50, 51 og 53, at Finnair først efter at have udtømt alle de tilgængelige løsninger på markederne uden at formå at opnå en finansiering, der gav selskabet mulighed for at dække sine likviditetsbehov, indgav en anmodning om en foranstaltning til rekapitalisering til Republikken Finland (
48
). Denne foranstaltning tilsigtede således udelukkende at dække det likviditetsbehov, som Finnair havde vist sig ude af stand til at opfylde med andre midler.
58.
Det var således uden at modsige sig selv, at Retten i den foreliggende sag forkastede en fortolkning af punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser, hvorefter det for at opfylde betingelsen i dette punkt er tilstrækkeligt at bevise, at støttemodtageren ikke er i stand til at dække alle sine likviditetsbehov på markederne.
59.
På baggrund af det ovenstående skal det fjerde klagepunkt i det første appelanbringendes andet led efter min opfattelse forkastes. DLH’s supplerende klagepunkt om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet skal ligeledes forkastes, fordi det savner grundlag i de faktiske omstændigheder.
e) Konklusioner vedrørende det første appelanbringendes andet led
60.
Af de anførte grunde skal alle de klagepunkter, som DLH har fremsat til støtte for selskabets første appelanbringendes andet led, efter min opfattelse forkastes, og følgelig skal dette led forkastes i sin helhed.
3. Det første appelanbringendes tredje led
61.
Med det første appelanbringendes tredje led har DLH, støttet af Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland, gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 117 og 131-135 begik en retlig fejl ved at kræve, at Kommissionen skulle indhente yderligere oplysninger med henblik på at vurdere overholdelsen af punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser. DLH har ligeledes gjort gældende, at Retten drog sine egne konklusioner om DLH’s finansieringsmuligheder ved at sætte sin egen vurdering af komplekse økonomiske omstændigheder i stedet for Kommissionens uden først at godtgøre, at vurderingen var lidet sandsynlig. DLH har fremsat fem klagepunkter.
a) Det første klagepunkt
62.
DLH har, støttet af Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland, gjort gældende, at Retten foretog en urigtig anvendelse af Domstolens praksis vedrørende rækkevidden af Kommissionens forpligtelser i forbindelse med den foreløbige undersøgelse af en anmeldt statsstøtteforanstaltning. DLH har navnlig henvist til dom af 2. september 2021, Kommissionen mod Tempus Energy og Tempus Energy Technology (
49
).
63.
I denne dom bemærkede Domstolen i overensstemmelse med sin faste praksis, at lovligheden af en afgørelse om ikke at gøre indsigelse efter afslutningen af en indledende undersøgelsesprocedure ikke blot skal vurderes i forhold til de oplysninger, som Kommissionen kunne råde over på det tidspunkt, da den vedtog den, men ligeledes i forhold til de oplysninger, som den kunne have rådet over. Blandt de oplysninger, som Kommissionen »kunne have rådet over«, er oplysninger, som syntes relevante for de vurderinger, der skulle foretages under den foreløbige undersøgelsesfase (
50
), og som den efter anmodning herom kunne have fået fremlagt under den administrative procedure (
51
). Det påhviler imidlertid ikke Kommissionen på eget initiativ og i mangel af indicier herfor at fremskaffe alle de oplysninger, som vil kunne have forbindelse til den sag, der er indbragt for den, selv om sådanne oplysninger er offentligt tilgængelige (
52
).
64.
Jeg er af den opfattelse, at Retten i den foreliggende sag ikke fejlfortolkede rækkevidden af Kommissionens forpligtelser, som jeg netop har redegjort for.
65.
Som anført i punkt 27 i dette forslag til afgørelse fastslog Retten i det væsentlige, at Kommissionens undersøgelse under den administrative procedure var utilstrækkelig eller ufuldstændig af to grunde. For det første undlod Kommissionen at vurdere, hvorvidt DLH’s ubehæftede luftfartøjer eventuelt kunne bruges som garanti med henblik på at få adgang til finansiering på markederne til overkommelige vilkår, uanset de beviser, som Ryanair havde henledt Kommissionens opmærksomhed på. For det andet undlod Kommissionen at vurdere, om sådanne garantier kunne have gjort det muligt for DLH at mobilisere en ikke ubetydelig del af den nødvendige finansiering på markederne.
66.
Ved at kritisere Kommissionen for ikke at have undersøgt DLH’s mulighed for at finde finansiering på markederne, ved hjælp af selskabets flåde som garanti, pålagde Retten ikke Kommissionen en forpligtelse til af egen drift at fremskaffe oplysninger i mangel af indicier, der nødvendiggjorde yderligere undersøgelser. Retten krævede blot, at Kommissionen skulle anvende de relevante oplysninger, som den allerede var i besiddelse af, nemlig erklæringen fra marts 2020 (
53
), som Retten henviste til i den appellerede doms præmis 118, og som indeholdt oplysninger om værdien af DLH’s ubehæftede luftfartøjer, således som de er gengivet i samme præmis og i den appellerede doms præmis 134 (
54
).
67.
I denne henseende påpeger jeg for det første, at det næppe kan bestrides, at typen og værdien af de aktiver, som støttemodtageren besidder, og deres tilgængelighed som garanti principielt udgør oplysninger, der er relevante for vurderingen af støttemodtagerens evne til at mobilisere finansiering på markederne i medfør af punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser (
55
). For det andet er det min opfattelse, at den omstændighed alene, som DLH og Kommissionen har fremhævet, at erklæringen fra marts 2020 lå mere end to måneder forud for anmeldelsen af den omhandlede foranstaltning, ikke i sig selv er tilstrækkelig til – selv i forbindelse med de hurtige ændringer, som pandemien medførte – automatisk at rejse tvivl om rigtigheden af disse oplysninger på det tidspunkt, hvor den indledende undersøgelsesprocedure blev gennemført (
56
).
68.
Efter min opfattelse begik Retten derfor ikke en fejl, da den konkluderede, at Kommissionen var forpligtet til at tage hensyn til disse oplysninger og undersøge, herunder ved at søge yderligere indicier, de omstændigheder, under hvilke DLH kunne have mobiliseret finansiering på markederne mod ovennævnte garantistillelse (
57
).
69.
Det fremgår desuden klart af en fuldstændig læsning af den appellerede doms præmis 132, at Retten ved at fastslå, at Kommissionen ikke havde taget hensyn til »alle relevante forhold« (
58
) i forbindelse med undersøgelsen af den betingelse, der er fastsat i punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser, henviste til den manglende vurdering af DLH’s evne til at mobilisere en ikke ubetydelig del af den nødvendige finansiering på markederne. I modsætning til hvad Kommissionen har gjort gældende, kan det derfor ikke udledes af denne konstatering, at Retten pålagde Kommissionen en alt for stor forpligtelse til at søge og undersøge oplysninger, hvis eksistens eller relevans den ikke havde kendskab til.
70.
Endelig må DLH’s, Kommissionens og Forbundsrepublikken Tysklands argumenter, hvorved disse parter søger at rejse tvivl om vurderingen af bevisværdien af de beviser, som Retten henviste til i den appellerede doms præmis 118 og 119, afvises. Ifølge fast retspraksis tilkommer det principielt alene Retten at foretage en sådan vurdering (
59
).
71.
Det følger af det ovenstående, at dette klagepunkt efter min opfattelse bør forkastes som ugrundet.
b) Det andet klagepunkt
72.
DLH har, støttet af Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland, foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl ved at konkludere, at Kommissionen ikke havde undersøgt, om DLH kunne have mobiliseret finansiering på markederne til overkommelige vilkår ved at tilvejebringe garantier. De har bl.a. henvist til 22. betragtning til den omtvistede afgørelse, hvori Kommissionen anførte, at »DLH havde tilstrækkelige garantier til at kunne tilvejebringe sikrede gældsinstrumenter for hele det pågældende beløb på markedet«.
73.
Jeg noterer i denne henseende, at Retten i den appellerede doms præmis 122 anerkendte, at Kommissionen i den omtvistede afgørelse havde vurderet, om DLH havde »tilstrækkelige garantier« til at kunne finansiere sig på markederne. Retten fandt imidlertid, at dette udsagn på ingen måde var underbygget, at de garantier, som Kommissionen havde henvist til, ikke var identificeret, og at der ikke var noget i den omtvistede afgørelse, der tydede på, at adgangen til sikkerhedsstillelse af DLH’s ubehæftede luftfartøjer var blevet undersøgt (
60
). Retten bemærkede ligeledes, at 22. betragtning til den omtvistede afgørelse kun udtrykkeligt henviste til DLH’s evne til at finde finansiering af sine samlede behov (på 9 mia. EUR), og at Kommissionen havde undladt at vurdere, om DLH kunne have mobiliseret en ikke ubetydelig del af den nødvendige finansiering på markederne (
61
).
74.
Hverken DLH, Kommissionen eller Forbundsrepublikken Tyskland har fremlagt dokumentation, der kan rejse tvivl om disse konstateringer.
75.
For det første er Forbundsrepublikken Tysklands argument om, at Retten foretog en urigtig gengivelse af 22. betragtning til den omtvistede afgørelse, sammenfaldende med det klagepunkt, som DLH har fremsat inden for rammerne af sit første anbringendes første led. Jeg henviser derfor til analysen i punkt 29 og 30 i dette forslag til afgørelse, hvor jeg har foreslået, at dette klagepunkt forkastes.
76.
For det andet godtgør DLH’s talrige henvisninger til Forbundsrepublikken Tysklands bemærkninger under de administrative procedurer (
62
) ikke, at spørgsmålet om, hvorvidt DLH kunne have anvendt sine ubehæftede luftfartøjer som garanti for at mobilisere finansiering på markederne, var blevet behandlet endsige undersøgt i forbindelse med denne procedure (
63
). Samtlige de argumenter, som DLH har fremført med henblik på at godtgøre, at en sådan mulighed ikke var holdbar, henviser desuden til det samlede beløb på 9 mia. EUR (
64
) og er således utilstrækkelige til at anfægte Rettens begrundelse.
77.
For det tredje går en stor del af de argumenter, som DLH, Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland har fremført, ud på at bevise, at det var usandsynligt, at DLH kunne have finansieret hele eller en væsentlig del af sit finansieringsbehov på markederne. Disse argumenter har til formål a posteriori at retfærdiggøre, at den omtvistede afgørelse ikke indeholder nogen vurdering af en eventuel delvis finansiering i form af sikret kredit, og de er derfor irrelevante med henblik på at godtgøre, at Kommissionen faktisk foretog en sådan vurdering.
78.
Endelig hviler Forbundsrepublikken Tysklands argument om, at Kommissionen ikke var forpligtet til at fremsætte yderligere bemærkninger til DLH’s brug af sikkerhedsstillelse, eftersom en afgørelse i henhold til artikel 108, stk. 3, TEUF blot skal angive grundene til, at vurderingen af den anmeldte foranstaltnings forenelighed med det indre marked ikke giver anledning til alvorlige vanskeligheder, på en fejlagtig fortolkning af den appellerede dom. I denne doms præmis 118-138 fastslog Retten, at den vurdering, der var foretaget med henblik på at fastslå, om den omhandlede foranstaltning var i overensstemmelse med punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser, var utilstrækkelig og ufuldstændig, og ikke, at Kommissionen havde undladt at begrunde dette.
79.
På baggrund af det ovenstående er jeg af den opfattelse, at det andet klagepunkt heller ikke er velbegrundet og bør forkastes.
c) Det tredje klagepunkt
80.
DLH har gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 120 gengav DLH’s interventionsindlæg og Kommissionens svarskrift urigtigt, idet den fastslog, at DLH ikke havde bestridt de oplysninger, som Ryanairs ekspert havde fremlagt i sin Oxera I-rapport, og som er gengivet i dommens præmis 118 og 119.
81.
Med henblik på bedømmelsen af dette anbringende skal det erindres, at disse data, hvis »nøjagtighed og pålidelighed« ifølge Rettens konstateringer i den appellerede doms præmis 120 ikke blev bestridt, er opregnet i dommens præmis 118 og 119. De vedrører bestanden af LH-koncernens flåde, værdien af dens ubehæftede luftfartøjer og reservedele og DLH’s evne til at mobilisere mellem 1 mia. og 3,7 mia. EUR i gældsfinansiering ved at stille disse aktiver som garanti.
82.
Det fremgår af selskabets interventionsindlæg for Retten, at DLH faktisk bestred Ryanairs argumenter vedrørende Oxera I-rapporten om andre luftfartsselskabers evne til at opnå alternativ finansiering på markedet ved hjælp af sikret gældsfinansiering. Det fremgår imidlertid ikke, at DLH havde rejst tvivl om de data om aktivernes værdi, der er angivet i punkt 81 i dette forslag til afgørelse. Med hensyn til DLH’s evne til at anvende sin flåde som garanti begrænsede DLH sig til at anføre, at selskabet ikke rådede over »tilstrækkelige garantier til at kunne tilvejebringe sikrede gældsinstrumenter for hele det krævede beløb på 9 mia. EUR«, samtidig med at det medgav, at luftfartøjer som garanti ville have muliggjort finansieringstransaktioner, men kun for »et meget begrænset finansieringsbeløb« uden yderligere præcisering.
83.
Det fremgår følgelig, at Retten ikke gengav DLH’s interventionsindlæg urigtigt. Det samme gælder for Kommissionens svarskrift, som ligeledes koncentrerede sig om pålideligheden af oplysningerne i Oxera I-rapporten vedrørende andre flyselskabers alternative finansieringsløsninger.
84.
Det foreliggende anbringende skal derfor efter min opfattelse forkastes som ugrundet.
d) Det fjerde klagepunkt
85.
DLH har, støttet af Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland, gjort gældende, at Retten ved at drage sine egne konklusioner om DLH’s finansieringsmuligheder fremlagde sin egen vurdering af komplekse økonomiske omstændigheder og satte den i stedet for Kommissionens. Herved gjorde Retten indgreb i det vide skøn, som Kommissionen råder over, når den foretager komplekse økonomiske vurderinger, i stedet for at begrænse sig til at kontrollere lovligheden af Kommissionens vurdering.
86.
Det skal i denne forbindelse nævnes, at Retten i den appellerede doms præmis 117 anerkendte, at spørgsmålet om, hvorvidt DLH var ude af stand til at finde finansiering på markedet til overkommelige vilkår, indebar komplicerede økonomiske vurderinger og derfor skulle underkastes en begrænset prøvelse. Retten konkluderede imidlertid, at Kommissionen i forbindelse med en sådan vurdering ikke havde taget hensyn til »alle de relevante forhold (
65
) med henblik på undersøgelsen af den betingelse, der er fastsat i punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser« (
66
).
87.
I modsætning til hvad DLH, Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland har gjort gældende, foretog Retten derfor ikke en analyse af de finansielle markeder, der satte dens egen økonomiske skøn i stedet for Kommissionens. Retten fandt på grundlag af de beviser, som Ryanair havde fremlagt, at Kommissionens undersøgelse var utilstrækkelig eller ufuldstændig, for så vidt som den ikke behandlede spørgsmålet om tilgængeligheden af gældsfinansiering sikret ved en garanti, som udgjorde »et vigtigt aspekt af betingelsen i punkt 49, litra c), [i de midlertidige rammebestemmelser]« (
67
).
88.
Herved anvendte Retten den retspraksis, der er nævnt i punkt 17 i dette forslag til afgørelse, hvorefter det tilkommer den at efterprøve, om de beviser, der påberåbes, omfatter alle de relevante oplysninger, som skal tages i betragtning for at kunne vurdere en kompleks situation, og om disse oplysninger taler til støtte for de konklusioner, der udledes heraf (
68
).
89.
Den manglende hensyntagen til væsentlige forhold udgør et åbenbart urigtigt skøn vedrørende de faktiske omstændigheder (
69
), som i sig selv rejser tvivl om troværdigheden (
70
) af den analyse, som ophavsmanden til den anfægtede retsakt har foretaget (
71
). I øvrigt rejser konstateringen af en utilstrækkelig eller ufuldstændig undersøgelse tvivl om lovligheden af en afgørelse om ikke at gøre indsigelse, såsom den omtvistede afgørelse, for så vidt som den udgør en indikator for, at der forelå alvorlige vanskeligheder ved vurderingen af den anmeldte foranstaltning (
72
).
90.
Af de ovenfor anførte grunde er dette klagepunkt efter min opfattelse ugrundet og bør forkastes.
e) Det femte klagepunkt
91.
DLH har, støttet af Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland, bestridt udsagnet i den appellerede doms præmis 126 om, at Kommissionen fejlagtigt havde baseret sin vurdering på DLH’s evne til at finde finansiering på markederne til et højere beløb end det, der var genstand for den omhandlede foranstaltning (9 mia. EUR i stedet for 6 mia. EUR).
92.
Som jeg allerede har nævnt, indgik den omhandlede foranstaltning i en bredere række støtteforanstaltninger til fordel for LH-koncernen. Blandt disse var et statslån på 3 mia. EUR, der blev gennemført gennem den tyske offentlige udviklingsbank Kreditanstalt für Wiederaufbau (herefter »KfW«).
93.
Det fremgår ganske vist af den omtvistede afgørelse, at DLH havde et samlet finansieringsbehov på 9 mia. EUR for at sikre selskabets levedygtighed (
73
). Den omhandlede foranstaltning, i forhold til hvilken det første led af den betingelse for støtteberettigelse, der er fastsat i punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser, skulle efterprøves, beløb sig imidlertid til 6 mia. EUR. De resterende 3 mia. EUR skulle dækkes af ovennævnte lån, dvs. en horisontal foranstaltning, hvis tilgængelighed skulle undersøges i henhold til denne betingelses andet led. Rettens konstatering er derfor korrekt.
94.
DLH, Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland har gjort gældende, at grunden til, at beløbet på 9 mia. EUR var nævnt i 22. betragtning til den omtvistede afgørelse, var, at KfW krævede en rekapitalisering af DLH som en forudsætning for at yde lånet. Jeg udelukker ikke, at eksistensen af en sådan forbindelse mellem de to foranstaltninger kan begrunde Kommissionens henvisning til DLH’s samlede finansieringsbehov, selv om en sådan begrundelse ikke fremgår af den del af den omtvistede afgørelse, der vedrører vurderingen i henhold til punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser.
95.
Selv hvis det antages, at Domstolen tiltræder dette klagepunkt, er det under alle omstændigheder ikke i sig selv tilstrækkeligt til at rejse tvivl om Rettens konklusion om, at der foreligger en tilsidesættelse af punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser.
f) Kommissionens og Forbundsrepublikken Tysklands klagepunkter om tilsidesættelse af deres ret til forsvar
96.
Kommissionen har gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 118 og 119 af egen drift identificerede konkrete oplysninger fra bilagene til sagsakterne, men ikke gav Kommissionen eller intervenienterne mulighed for at besvare disse argumenter, som Retten i sidste ende i væsentlig grad støttede sig på i forbindelse med sin bedømmelse. Forbundsrepublikken Tyskland har i det væsentlige fremført det samme klagepunkt.
97.
Jeg påpeger, at disse klagepunkter er af en anden (
74
) – hvis ikke diametralt modsat (
75
) – karakter end de argumenter, som DLH har fremført i sit tredje klagepunkt, og det i en sådan grad, at det synes tvivlsomt, om de kan antages til realitetsbehandling (
76
).
98.
De bør under alle omstændigheder forkastes for så vidt angår realiteten. Det er i denne forbindelse tilstrækkeligt at fastslå, at Retten ikke rejste noget anbringende af egen drift (
77
), og at den heller ikke støttede sig på oplysninger, som Kommissionen eller intervenienterne i første instans ikke havde adgang til, og som de ikke kunne drøfte eller høres om (
78
). Ryanairs argumenter om bestanden og værdien af LH-koncernens flåde samt om DLH’s evne til at dække i det mindste en del af sine finansieringsbehov på markederne ved at stille selskabets fly og reservedele som garanti er desuden klart blevet fremført i Ryanairs skriftlige indlæg for Retten og navnlig i Ryanairs svar på DLH’s interventionsindlæg (
79
).
g) Konklusion vedrørende appellens første anbringende
99.
I lyset af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at forkaste det første appelanbringende.
B.
Det andet appelanbringende
100.
Med det andet appelanbringende har DLH, støttet af Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland, anfægtet den appellerede doms præmis 242-270 om, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at hverken kapitalandelen eller SP II var ledsaget af »alternative mekanismer« som omhandlet i punkt 62 og 68 i de midlertidige rammebestemmelser.
1. Den alternative mekanisme knyttet til kapitalandelen
101.
Det følger af punkt 61 i de midlertidige rammebestemmelser, at »[e]n rekapitaliseringsforanstaltning skal omfatte en »step up«-mekanisme, der trinvist øger statens afkast, for at give støttemodtageren et incitament til at tilbagekøbe statens kapitaltilførsler« (
80
). I medfør af punkt 62 i de midlertidige rammebestemmelser kan Kommissionen acceptere alternative mekanismer, forudsat at de samlet set dels har samme incitamentvirkning med hensyn til at sikre statens udtræden, dels har en tilsvarende virkning på statens afkast.
102.
Det er i det foreliggende tilfælde ubestridt, at afkastet af kapitalandelen ikke var forbundet med en step up-mekanisme som omhandlet i punkt 61 i de midlertidige rammebestemmelser. Ikke desto mindre fandt Kommissionen i 136.-142. betragtning til den omtvistede afgørelse, at den omhandlede foranstaltnings »overordnede struktur« udgjorde en alternativ mekanisme, der var i overensstemmelse med punkt 62 i de midlertidige rammebestemmelser vedrørende statens afkast og støttemodtagerens incitament til at tilbagekøbe statens kapitaltilførsler. Hvad angår statens afkast anførte Kommissionen, at Forbundsrepublikken Tyskland ville erhverve aktierne i DLH til en rabat på 71,9% på den maksimale aktiekurs, der er fastsat i punkt 60 i de midlertidige rammebestemmelser (
81
). En sådan rabat gav Forbundsrepublikken Tyskland en betydelig højere andel ved indtrædelsen (en 20% kapitalandel) end den, som medlemsstaten ville have haft på den maksimale aktiekurs, selv efter de to step up’er, der er fastsat i punkt 61 i de midlertidige rammebestemmelser. Hvad angår incitamentvirkning med hensyn til at sikre statens udtræden fandt Kommissionen, at den omhandlede foranstaltnings forskellige bestanddele (kapitalindskud, SP I og SP II) var tæt forbundne, og at der skulle tages hensyn til deres kombinerede virkninger med hensyn til incitamenterne til udtræden. I 139. og 141. betragtning til den omtvistede afgørelse henviste Kommissionen således til flere forhold, der er opregnet i den appellerede doms præmis 248, og som begrundede denne konklusion (
82
).
103.
I den appellerede dom konkluderede Retten, at Kommissionen havde tilsidesat punkt 61 og 62 i de midlertidige rammebestemmelser, for så vidt som den undlod at kræve, at der blev indført en step up-mekanisme eller en lignende mekanisme med hensyn til afkastet af kapitalandelen (den appellerede doms præmis 270).
104.
DLH har gjort to klagepunkter gældende mod denne konklusion.
a) Det første klagepunkt
105.
Med det første klagepunkt har DLH gjort gældende, at Retten ved vurderingen af, om kapitalandelen var genstand for en alternativ mekanisme i henhold til punkt 62 i de midlertidige rammebestemmelser, anlagde en fejlagtig formalistisk tilgang, idet den næsten fuldstændigt fjernede Kommissionens vide skønsbeføjelse, overskred grænserne for sin retslige prøvelse og fejlfortolkede de midlertidige rammebestemmelser.
106.
Det skal i denne forbindelse for det første nævnes, at DLH’s argumentation delvist hviler på en urigtig læsning af den appellerede dom. I modsætning til hvad DLH har gjort gældende, fastslog Retten ikke, at Kommissionen ikke kunne tage hensyn til de kombinerede virkninger af den omhandlede foranstaltning med hensyn til incitamenterne til at udtræde med henblik på at godkende en alternativ step up-mekanisme i henhold til punkt 62 i de midlertidige rammebestemmelser. Efter en kontrol af Kommissionens analyse konkluderede Retten tværtimod, at Kommissionen ikke »godtgjorde i tilstrækkeligt omfang«, at den omhandlede foranstaltnings »overordnede struktur« havde en incitamentvirkning med hensyn til at sikre statens udtræden af støttemodtagerens kapital, som svarede til den incitamentvirkning, der følger af en step up-mekanisme eller en lignende mekanisme som omhandlet i punkt 62 i de midlertidige rammebestemmelser (
83
).
107.
For det andet fremgår det af de principper, der er nævnt i punkt 15-18 i dette forslag til afgørelse, at Retten i den appellerede doms præmis 249-262 ikke overskred grænserne for domstolsprøvelsen af de vurderinger, som Kommissionen er forpligtet til at foretage i forbindelse med kontrollen af overholdelsen af punkt 62 i de midlertidige rammebestemmelser (
84
). I disse præmisser begrænsede Retten sig til at efterprøve relevansen af de forhold, som Kommissionen havde påberåbt sig, og den økonomiske og retlige rigtighed af de heraf dragne konklusioner. DLH har ved blot at henvise til den vide skønsbeføjelse, som Kommissionen råder over ved anvendelsen af punkt 62 i de midlertidige rammebestemmelser, ikke godtgjort, at vurderingerne i 139.-141. betragtning til den omtvistede afgørelse var komplekse, og ikke underbygget sit anbringende om, at Retten satte sin egen vurdering i stedet for Kommissionens.
108.
Hvad for det tredje angår den angivelige fejlagtige fortolkning af de midlertidige rammebestemmelser minder jeg om, at det følger af fast retspraksis, at der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (
85
). Enhver EU-retlig bestemmelse skal ses i sin sammenhæng og fortolkes i lyset af EU-rettens bestemmelser som helhed, den bagvedliggende målsætning og EU-rettens udviklingstrin på tidspunktet for den pågældende bestemmelses anvendelse (
86
). En EU-retlig bestemmelses tilblivelseshistorie kan også give relevante elementer med henblik på dens fortolkning (
87
). Disse principper, der er vejledende for fortolkningen af EU-retlige bestemmelser, finder ligeledes anvendelse, når Unionens retsinstanser anmodes om at fortolke Kommissionens retningslinjer på statsstøtteområdet, uanset deres karakter af soft law (
88
).
109.
Selv om punkt 62 i de midlertidige rammebestemmelser, der giver Kommissionen mulighed for at acceptere alternative mekanismer til den almindelige step up-mekanisme, der er fastsat i punkt 61 i de midlertidige rammebestemmelser, ikke udtrykkeligt fortolkes som en undtagelse til sidstnævnte, bør dens rækkevidde efter min opfattelse fortolkes indskrænkende, henset til dens formål.
110.
Punkt 62 i de midlertidige rammebestemmelser har til formål at give begrænset fleksibilitet i de tilfælde, hvor en overholdelse af reglerne i de midlertidige rammebestemmelser om statens afkast og udtræden, hvorved der »sættes flueben i rubrikker«, ikke er mulig, hvilket giver Kommissionen mulighed for at foretage en »samlet vurdering« af foranstaltningens struktur og virkninger (
89
). Dette kræver dog altid, at den alternative mekanisme har samme incitamentvirkning som den almindelige step up-mekanisme, der udtrykkeligt er nævnt i de midlertidige rammebestemmelser, både med hensyn til incitamenter til udtræden og statens afkast. Det følger heraf, at når Kommissionen fraviger den almindelige step up-mekanisme, der er fastsat i punkt 61 i de midlertidige rammebestemmelser, skal den klart kunne godtgøre, at den alternative mekanisme sikrer en sådan lignende incitamentvirkning. I denne sammenhæng kan Finnair II-dommen, som Kommissionen har henvist til, ikke være til nogen hjælp. Den grad af fleksibilitet, som Domstolen indrømmede de midlertidige rammebestemmelser i denne dom (
90
), kan ikke begrunde en afvigelse fra de deri fastsatte krav, hvis medlemsstaten ikke har påvist, at der foreligger ekstraordinære omstændigheder (
91
).
111.
Endelig hviler argumentet om, at Retten i henhold til punkt 62 i de midlertidige rammebestemmelser udelukkede relevansen af en af de faktorer, der er opregnet i den appellerede doms præmis 248, med den begrundelse, at de underliggende spørgsmål og problemstillinger reguleres af særskilte bestemmelser og krav, ligeledes på en ufuldstændig læsning af denne dom.
112.
Hvad angår aktiernes oprindelige købspris er det korrekt, at Retten i den appellerede doms præmis 255 fremhævede, at punkt 60 og 61 i de midlertidige rammebestemmelser fastsætter to særskilte krav. Retten støttede sig imidlertid langt fra alene på denne konstatering, men forklarede, at de mekanismer, der er fastsat i punkt 61 og 62 i de midlertidige rammebestemmelser, indeholder et ex-post incitament til at tilbagekøbe statens kapitaltilførsler så hurtigt som muligt, mens aktiernes købspris derimod påvirker støttemodtagerens situation ex-ante og ikke nødvendigvis har til formål at øge et sådant incitament, »eftersom aktiekursen både kan stige og falde« (
92
). Den omstændighed, som DLH har fremhævet, at den pågældende foranstaltning førte til en »overdreven overholdelse« af de midlertidige rammebestemmelser på grund af den store rabat, der blev ydet Tyskland på den maksimale aktiekurs, rejser ikke tvivl om denne konklusion. Tilsvarende gælder den omstændighed, som DLH ligeledes har påberåbt sig, at en sådan rabat gav Forbundsrepublikken Tyskland en andel på 20% og et blokerende mindretal. De midlertidige rammebestemmelser gør ikke kravet om en step up-mekanisme eller en tilsvarende mekanisme afhængig af størrelsen af den erhvervede offentlige kapitalandel (
93
) eller prisen herfor.
113.
Der kan fremsættes lignende betragtninger for så vidt angår aktiernes pris på det tidspunkt, hvor de sælges tilbage af staten, den stigende rentesats for SP I og SP II samt de adfærdsmæssige tilsagn, som DLH har påtaget sig, og hvilke er nævnt i henholdsvis den appellerede doms præmis 259, 260 og 262.
114.
Eftersom disse faktorer er omfattet af punkt 63, 66 og 72 i de midlertidige rammebestemmelser, som fastsatte specifikke krav, var det med rette, at Retten fastslog, at Kommissionen ikke kunne støtte sig på overholdelsen (eller den overdrevne overholdelse) af sådanne krav med henblik på at godtgøre, at der forelå en alternativ mekanisme som omhandlet i punkt 62 i de midlertidige rammebestemmelser (
94
). Ifølge de midlertidige rammebestemmelser bør rekapitaliseringsforanstaltningerne »være underlagt strenge betingelser« (
95
), som er fastlagt i afsnit 3.11.2 og 3.11.4-3.11.7 heri. Et ræsonnement, hvorved Kommissionen finder, at en af disse betingelser er opfyldt, blot fordi alle de øvrige er opfyldt, ville være ensbetydende med at se bort fra den omhandlede betingelses bindende karakter og omgå dens anvendelse.
115.
Virkningen af sådanne faktorer med henblik på at sikre overensstemmelse med punkt 62 i de midlertidige rammebestemmelser skal fastslås af Kommissionen. Det er netop, hvad Kommissionen ifølge Retten har undladt at gøre i den omtvistede afgørelse.
116.
På baggrund af det ovenstående skal DLH’s første klagepunkt efter min opfattelse forkastes.
b) Det andet klagepunkt
117.
Med det andet klagepunkt har DLH foreholdt Retten, at den foretog en urigtig retlig kvalificering af de faktiske omstændigheder og drog urigtige retlige konklusioner heraf.
118.
DLH har for det første foreholdt Retten, at den fastslog, at de forskellige forhold, som Kommissionen lagde til grund, ikke kunne tages i betragtning med henblik på at fastslå foreneligheden med punkt 62 i de midlertidige rammebestemmelser. Dette klagepunkt gentager i det væsentlige de samme argumenter som dem, der blev fremført til støtte for DLH’s første klagepunkt, hvilket kritiserer den formalistiske tilgang, som Retten angiveligt fulgte. Som anført ovenfor hviler disse argumenter på en fejlagtig læsning af den appellerede dom (
96
). Retten har intetsteds i denne dom udtalt, at disse faktorer overhovedet ikke kunne tages i betragtning. De blev snarere anset for utilstrækkelige til at begrunde fraværet af en step up-mekanisme eller en anden mekanisme, der opfylder betingelserne i punkt 62 i de midlertidige rammebestemmelser.
119.
DLH har for det andet foreholdt Retten, at den foretog en urigtig gengivelse af formålet med punkt 60-62 i de midlertidige rammebestemmelser, idet den fastsatte, at alternative mekanismer til en step-up ligeledes altid skulle omfatte et stigende afkast over tid og skulle udgøre et incitament ex-post til statens hurtige udtræden. Dette argument må også forkastes. Rettens fortolkning af punkt 61 og 62 i de midlertidige rammebestemmelser er fuldt ud i overensstemmelse med ordlyden af og formålet med disse bestemmelser (
97
) samt med de generelle principper om forrentning og tilbagebetaling af covid-19-rekapitaliseringen, der er fastsat i punkt 55-59 i de midlertidige rammebestemmelser (
98
).
120.
DLH har med sine øvrige argumenter, støttet af Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland, gjort gældende, at Retten gengav de faktiske omstændigheder urigtigt. Jeg minder i denne forbindelse om, at det i henhold til fast retspraksis alene er Retten, der er kompetent til dels at fastlægge de faktiske omstændigheder i sagen, dels at tage stilling til disse faktiske omstændigheder (
99
). Bedømmelsen af de faktiske omstændigheder og beviser er ikke et retsspørgsmål, der som sådan kan efterprøves af Domstolen under en appelsag, medmindre disse omstændigheder og beviser er blevet urigtigt gengivet (
100
). Når en appellant gør gældende, at Retten har gengivet beviserne eller de faktiske omstændigheder urigtigt, skal vedkommende derfor påvise de fejl i undersøgelsen, der efter appellantens opfattelse har foranlediget Retten til at foretage denne urigtige gengivelse. Denne urigtige gengivelse skal i øvrigt fremgå på åbenbar vis af sagsakterne, uden at det skal være fornødent at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder (
101
). Disse betingelser er efter min opfattelse ikke opfyldt i den foreliggende sag. DLH søger i det væsentlige at opnå, at Domstolen foretager en ny bedømmelse af de faktiske omstændigheder ved blot at gentage de argumenter, der blev fremført for Retten, eller ved at fremlægge nye faktiske omstændigheder og argumenter, som ikke kan antages til realitetsbehandling under en appelsag, og som under alle omstændigheder ikke er tilstrækkeligt underbyggede (
102
).
121.
På baggrund af det ovenstående bør dette klagepunkt ligeledes forkastes.
2. Den alternative mekanisme knyttet til SP II
122.
DLH har med henblik på at anfægte Rettens konklusion om, at der ikke findes en alternativ mekanisme knyttet til SP II i henhold til punkt 68 i de midlertidige rammebestemmelser (
103
), påberåbt sig de samme argumenter som dem, DLH har fremført til støtte for sin argumentation vedrørende kapitalandelen (
104
). Jeg vil derfor mutatis mutandis henvise til ovenstående betragtninger med henblik på at forkaste dette klagepunkt.
123.
Kommissionen har fremsat et selvstændigt klagepunkt, hvorefter Retten traf afgørelse ultra petita, da den i den appellerede doms præmis 270 fastslog, at Kommissionen havde tilsidesat punkt 70 i de midlertidige rammebestemmelser (
105
). I denne henseende vil jeg begrænse mig til at anføre, at selv hvis det antages, at dette anbringende er begrundet, kan det ikke rejse tvivl om de øvrige overtrædelser, nemlig af punkt 61, 62 og 68 i de midlertidige rammebestemmelser, på grundlag af hvilke Ryanairs klagepunkt om den manglende step up-mekanisme blev taget til følge. Det vil derfor ikke bidrage til at ophæve denne del af den appellerede dom.
3. Konklusion vedrørende det andet appelanbringende
124.
Af de grunde, som jeg har anført, bør det andet appelanbringende efter min opfattelse forkastes.
C.
Det tredje appelanbringende
125.
Med det tredje anbringende har DLH anfægtet den appellerede doms præmis 272-288, hvori Retten fastslog, at Kommissionen havde tilsidesat punkt 67 i de midlertidige rammebestemmelser ved at acceptere en aktiepris i forbindelse med konverteringen af SP II til egenkapital, som ikke fulgte den i punktet anførte metode.
126.
Ifølge punkt 67 i de midlertidige rammebestemmelser »[skal] konverteringen af hybride kapitalinstrumenter til egenkapital [...] gennemføres til 5% eller mere under den teoretiske værdi efter udnyttelsen af tegningsret (TERP) på konverteringstidspunktet«.
127.
I den foreliggende sag bestod SP II af to trancher (herefter »SP II-A« og »SP II-B«) afhængigt af den begivenhed, der udløste konverteringen til egenkapital. SP II-A kunne konverteres til aktier til en fast pris på 2,56 EUR pr. aktie (
106
), mens SP II-B på tidspunktet for konverteringen kunne konverteres til aktiernes faktiske handelspris på markedet, nedsat med 10% eller 5,25% (
107
). I 158. betragtning til den omtvistede afgørelse forklarede Kommissionen på den ene side, at »alle disse konverteringspriser forvente[des] at være i overensstemmelse med kravet i punkt 67 i de midlertidige rammebestemmelser, selv om en markedspris kan være så lav, at punkt 67 i de midlertidige rammebestemmelser ikke vil være overholdt«. På den anden side påpegede Kommissionen, at Forbundsrepublikken Tyskland havde forpligtet sig til at opnå institutionens samtykke til at anvende konverteringsmuligheden, »i tilfælde af at den maksimale konverteringskurs beregnet efter TERP-metoden på konverteringstidspunktet [var] lavere end de konverteringskurser, der var fastsat for SP II (tranche A eller B) på konverteringstidspunktet«.
128.
I den appellerede dom fastslog Retten for det første, at Kommissionen hverken havde forklaret, hvorfor det var begrundet at fastsætte eller beregne aktieprisen på tidspunktet for konverteringen af SP II til egenkapital uden at følge den metode, der kræves i nævnte punkt 67 (
108
), eller fremført ekstraordinære omstændigheder, der kunne forklare denne manglende overholdelse (
109
). For det andet fastslog Retten, at Kommissionen ikke kunne fravige den regel, der er fastsat i dette punkt, under påskud af, at den berørte medlemsstat ville indhente Kommissionens samtykke, før den udøvede sin konverteringsret. Retten fremhævede i denne forbindelse, at ifølge den ordning med forudgående godkendelse, der er fastsat i artikel 108, stk. 3, TEUF, skal en støtteforanstaltning erklæres forenelig med det indre marked på forhånd for at kunne gennemføres (
110
).
129.
DLH har fremsat to anbringender til støtte for sit tredje appelanbringende.
130.
Med det første anbringende har DLH, støttet af Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland, gjort gældende, at Retten ikke tog hensyn til punkt 59 i de midlertidige rammebestemmelser, som tillader anvendelse af alternative prisfastsættelsesmetoder. DLH har gjort gældende, at konverteringspriserne samlet set har samme incitamentvirkning som den, der forfølges med punkt 67, og at det i den foreliggende sag var nødvendigt at anvende en anden beregningsmetode af konverteringsprisen, da det ikke var muligt at beregne en TERP.
131.
For så vidt som dette anbringende anfægter Rettens fortolkning og anvendelse af punkt 59 og 67 i de midlertidige rammebestemmelser, rejser det i sin helhed et retsspørgsmål, der som sådan er undergivet Domstolens prøvelsesret. Af de grunde, som jeg vil redegøre for i det følgende, er jeg imidlertid af den opfattelse, at det er ugrundet i realiteten.
132.
Punkt 59 i de midlertidige rammebestemmelser giver nemlig mulighed for alternative løsninger til de heri angivne prisfastsættelsesmetoder. Kommissionen henviste til dette punkt i 134. betragtning til den omtvistede afgørelse, idet den redegjorde for de generelle principper for afkast og statens udtræden. I den følgende betragtning præciserede Kommissionen, at den ville have vurderet, om den pågældende foranstaltning var i overensstemmelse med disse generelle principper. Det følger heraf, at Kommissionen utvivlsomt har overvejet muligheden for at anvende alternative prisfastsættelsesmetoder under hele sin vurdering, herunder for så vidt angår hybride kapitalinstrumenter.
133.
Det skal imidlertid for det første påpeges, at punkt 67 i de midlertidige rammebestemmelser er affattet på regelfastsættende vis og i modsætning til punkt 62 og 68, som udtrykkeligt giver Kommissionen mulighed for at acceptere alternative mekanismer, ikke fastsætter en sådan mulighed. Efter min opfattelse rejser disse elementer tvivl om rigtigheden af den fortolkning, som DLH har foreslået, hvorefter punkt 59 i de midlertidige rammebestemmelser giver Kommissionen mulighed for at fravige beregningsmetoden i punkt 67 heri.
134.
For det andet fastsætter sidstnævnte punkt en maksimal konverteringskurs. Spørgsmålet er derfor, om det giver mening at anvende en test med hensyn til den »samme incitamentvirkning« på et sådant krav. På samme måde kan man spørge, hvordan en ex ante fast konverteringskurs som den, der er fastsat for SP II-A, og konverteringskurser beregnet ved hjælp af alternative parametre, såsom dem, der er fastsat for SP II-B, eventuelt kan sikre en forudsigelig systematisk overholdelse af denne maksimale kurs. Kommissionen var nemlig opmærksom på den ikke blot teoretiske mulighed for en afvigelse fra det resultat, der tilstræbes i punkt 67 i de midlertidige rammebestemmelser, således som det fremgår af affattelsen af 158. betragtning til den omtvistede afgørelse.
135.
For det tredje henviste Kommissionen overhovedet ikke i den omtvistede afgørelse til punkt 59 i de midlertidige rammebestemmelser for at begrunde begyndelsestidspunktet for punkt 67 heri for så vidt angår konverteringskurserne for SP II-A og SP II-B (
111
). Ej heller hævdede Kommissionen for Retten udtrykkeligt (
112
), at der var blevet vedtaget en alternativ metode i overensstemmelse med ovennævnte punkt 59. Som Retten bemærkede i den appellerede doms præmis 282, henviste Kommissionen hverken i den omtvistede afgørelse eller i sine skriftlige indlæg for Retten til en passage i de midlertidige rammebestemmelser, en anden retsforskrift eller en ekstraordinær omstændighed, som gav den ret til at fravige punkt 67 i de midlertidige rammebestemmelser (
113
). Det ser derfor ud til, at Kommissionen, selv om den forsvarede de anvendte prisfastsættelsesmetoder som forenelige med dette punkt ved Retten, alene påberåbte sig punkt 59 i de midlertidige rammebestemmelser og et ræsonnement baseret på alternative mekanismer for første gang for Retten. Dette forklarer sandsynligvis, hvorfor Retten ikke udtrykkeligt nævnte sidstnævnte punkt i den appellerede doms præmis 272-288, og hvorfor den fandt, at Kommissionen ikke havde påberåbt sig nogen ekstraordinære omstændigheder, der kunne begrunde den manglende overholdelse af den metode, der fremgår af punkt 67 i de midlertidige rammebestemmelser (
114
).
136.
For det fjerde så Retten selv under sådanne omstændigheder ikke fuldstændig bort fra Kommissionens mulighed for at basere sig på en alternativ prisfastsættelsesmetode med hensyn til konverteringskursen af hybride kapitalinstrumenter til egenkapital. Retten fastslog nemlig i den appellerede doms præmis 279, at Kommissionen ikke havde begrundet en afvigelse fra den metode, der er fastsat i punkt 67 i de midlertidige rammebestemmelser. En sådan begrundelse ville imidlertid indebære, at det blev godtgjort, at den valgte alternative metode samlet set havde samme incitamentvirkning som den, der blev forfulgt med dette punkt. Det forekommer mig, at det næppe kan bestrides, at dette ikke er blevet godtgjort. Tværtimod medgav Kommissionen selv, at den maksimale konverteringskurs beregnet på grundlag af TERP ikke altid kunne opnås, hvorved den anerkendte, at den valgte alternative metode i visse tilfælde kunne tilsidesætte både punkt 67 og derfor også punkt 59 i de midlertidige rammebestemmelser.
137.
Hvad endelig angår DLH’s argument om, at det i den foreliggende sag ikke var muligt at beregne TERP, er det tilstrækkeligt at konstatere, at der intetsteds i den omtvistede afgørelse forekommer eller gøres en sådan umulighed gældende for at retfærdiggøre en afvigelse fra punkt 67 i de midlertidige rammebestemmelser (
115
). Desuden henhører spørgsmålet om, hvorvidt denne beregning var mulig, under vurderingen af de faktiske omstændigheder, som det tilkommer Retten at foretage. Det samme gælder for Kommissionens argument om, at metoden til beregning af konverteringskurserne for SP II var mere fordelagtig for staten end den, der fulgte af anvendelsen af de midlertidige rammebestemmelser. Under alle omstændigheder lader det til, at både DLH og Kommissionen forsøger at begrunde en afvigelse fra de relevante regler i de midlertidige rammebestemmelser a posteriori snarere end behørigt at påberåbe sig Rettens utilstrækkelige eller fejlagtige bedømmelse af de faktiske omstændigheder.
138.
Med det andet klagepunkt har DLH, støttet af Kommissionen, gjort gældende, at risikoen for manglende overholdelse af punkt 67 i de midlertidige rammebestemmelser kun var teoretisk, og at den påtænkte anmodning om tilladelse til Kommissionen havde til formål at sikre overholdelse og ikke var udformet som en undtagelse eller en udsættelse af afgørelsen. DLH har endvidere gjort gældende, at den valgte alternative mekanisme sikrede en overholdelse ex ante af punkt 67, eftersom Kommissionens samtykke ifølge 158. betragtning til den omtvistede afgørelse skulle indhentes og opnås inden konverteringen.
139.
Også dette anbringende bør efter min opfattelse forkastes.
140.
Ved efter vedtagelsen af den omtvistede afgørelse at meddele sin endelige vurdering af, om et af kravene i de midlertidige rammebestemmelser var opfyldt, afstod Kommissionen fra at foretage en fuldstændig vurdering ex ante af den pågældende foranstaltnings forenelighed med det indre marked som krævet i henhold til artikel 108, stk. 3, TEUF. Som Retten med rette fastslog, må Kommissionen ikke acceptere en undtagelse fra de regler, der er fastsat i dens retningslinjer, på tidspunktet for vedtagelsen af dens afgørelse om forenelighed med det indre marked alene med den begrundelse, at den pågældende medlemsstat forpligter sig til på ny at ansøge om tilladelse (
116
).
141.
I modsætning til hvad DLH har gjort gældende, fastsætter 158. betragtning til den omtvistede afgørelse ikke et »yderligere sikkerhedsniveau«, der sikrer en »maksimal overholdelse« af de midlertidige rammebestemmelser. Den giver i stedet mulighed for en undtagelse fra reglerne i dette instrument, som erstatter en ex ante vurdering af manglende overholdelse i henhold til de midlertidige rammebestemmelser med et procedurekrav og en aftale ex post. Det fremgår endvidere klart af affattelsen af 158. betragtning til den omtvistede afgørelse, at selv om Tyskland søgte at ansøge (og opnå) Kommissionens samtykke, inden den udøvede sin konverteringsret, søgte medlemsstaten imidlertid ikke at sikre, at konverteringskursen for SP II ville være i overensstemmelse med kravene i punkt 67 i de midlertidige rammebestemmelser (
117
). Retten kan ikke kritiseres for at have læst den omtvistede afgørelse forkert på dette punkt (
118
).
142.
I 158. betragtning til den omtvistede afgørelse blev beslutningen om, hvorvidt konverteringskursen var passende, ikke blot udskudt til det tidspunkt, hvor denne konvertering ville finde sted. Kommissionen accepterede også uden nogen begrundelse en metode, der er anerkendt ex ante som uegnet til at sikre det resultat, der forfølges med nævnte punkt 67, samtidig med at den gav mulighed for at fravige dette punkt ex post, dvs. på tidspunktet for gennemførelsen heraf.
143.
I lyset af samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at forkaste det tredje appelanbringende.
D.
Det fjerde appelanbringende
144.
DLH har med sit fjerde appelanbringende anfægtet den appellerede doms præmis 373-412. DLH har fremsat to klagepunkter. For det første har selskabet gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl og overskred grænserne for sin domstolsprøvelse ved at fastslå, at Kommissionen ved anvendelsen af punkt 72 i de midlertidige rammebestemmelser skulle tage hensyn til yderligere faktorer ved vurderingen af, om der forelå en stærk markedsposition. DLH har for det andet gjort gældende, at Retten på fejlagtig vis fastslog, at Kommissionen ikke med rette kunne konkludere, at DLH ikke havde en stærk markedsposition i lufthavnene i Düsseldorf og Wien »i det mindste« i IATA’s sommersæson 2019.
145.
Det fremgår af punkt 72 i de midlertidige rammebestemmelser, at hvis modtageren af en rekapitalisering på over 250 mio. EUR, der er foretaget som led i covid-19-pandemien, er en virksomhed med en stærk markedsposition på mindst et af de relevante markeder, hvor den opererer, skal medlemsstaterne foreslå yderligere foranstaltninger for at bevare den effektive konkurrence på de pågældende markeder og navnlig give strukturelle eller adfærdsmæssige tilsagn som fastsat i meddelelsen om løsningsforslag.
1. Det første klagepunkt om, at Retten begik en retlig fejl ved at konkludere, at Kommissionen skulle tage hensyn til yderligere faktorer ved fastlæggelsen af den stærke markedsposition
146.
I den omtvistede afgørelse fastslog Kommissionen, at de markeder, hvorpå støttemodtageren opererer, og som var relevante for vurderingen af den omhandlede foranstaltnings fordrejende virkninger på konkurrencen, var markederne for levering af passagerlufttransporttjenester fra og til de lufthavne, der beflyves af DLH. Kommissionen vurderede, om DLH havde en stærk markedsposition i de relevante lufthavne (
119
), ved hjælp af tre kriterier, nemlig koncernens andel af slots i disse lufthavne, belastningsniveauet i disse lufthavne og konkurrenternes slotandel (
120
). På grundlag af disse faktorer konkluderede Kommissionen, at LH-koncernen kun havde en stærk markedsposition i lufthavnene i Frankfurt og München i IATA’s sommersæson 2019 og vintersæsonen 2019/2020.
147.
I den appellerede dom fastslog Retten, at Kommissionen ved udelukkende at undersøge faktorer, der i det væsentlige var forbundet med hindringer for adgang og ekspansion med hensyn til lufthavnskapaciteten, ikke havde taget hensyn til alle de relevante faktorer ved vurderingen af, om der forelå en stærk markedsposition på markedet for lufttransport af passagerer. Ifølge Retten havde Kommissionen set bort fra de faktorer, der var direkte forbundet med leveringen af disse tjenesteydelser, såsom antallet af gennemførte flyvninger eller sæder, der tilbydes i de tildelte slots, som kunne give direkte oplysninger om DLH’s og konkurrenternes markedsandele på dette marked (
121
). Ved ikke at tage hensyn til disse faktorer til trods for størrelsen af markedsandelene som indikator for en stærk markedsposition (
122
) anlagde Kommissionen et åbenbart urigtigt skøn, hvormed den omtvistede afgørelse og den berigtigende afgørelse blev behæftet.
148.
DLH har, støttet af Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland, gjort gældende, at Retten ikke godtgjorde, at der var anlagt et åbenbart urigtigt skøn, at den overskred grænserne for sin domstolsprøvelse ved at erstatte Kommissionens begrundelse med sin egen, og at den foretog en åbenbart urigtig vurdering af beviserne. Ifølge disse parter var de kriterier, der blev undersøgt i den omtvistede afgørelse, korrekte og en tilstrækkelig indikator for DLH’s stilling på markedet i de relevante lufthavne, idet de af Retten identificerede faktorer ikke havde nogen væsentlig yderligere bevisværdi. Desuden gav Retten ikke en tilstrækkelig begrundelse for, at Kommissionen var forpligtet til at tage hensyn til disse faktorer, men begrænsede sig til en alt for vag henvisning til »alle relevante faktorer«.
149.
Jeg påpeger for det første, at Retten i forbindelse med sin kontrol af Kommissionens valg af relevante kriterier til at identificere den stærke markedsposition anvendte standarden vedrørende et åbenbart urigtigt skøn, idet den præciserede, at rækkevidden af dens prøvelse var begrænset i denne henseende (
123
). DLH’s udsagn skal derfor forkastes, for så vidt som selskabet har gjort gældende, at Retten ikke anerkendte den vide skønsbeføjelse, som Kommissionen råder over på dette område.
150.
For det andet anførte Retten, i modsætning til hvad DLH har gjort gældende på grundlag af en ufuldstændig og fejlagtig læsning af den appellerede dom, præcist, hvilke faktorer Kommissionen ikke tog hensyn til, og hvorfor disse faktorer var relevante i den foreliggende sag (
124
). Retten gav en tilstrækkelig begrundelse for, hvorfor Kommissionen var forpligtet til at tage hensyn til dem.
151.
For det tredje har jeg allerede mindet om, at det tilkommer Retten at efterprøve, om de beviser, der påberåbes, omfatter alle de relevante oplysninger, som skal tages i betragtning for at kunne vurdere en kompleks situation, og om disse oplysninger taler til støtte for de konklusioner, der udledes heraf (
125
). Som ligeledes anført udgør den manglende hensyntagen til væsentlige forhold et åbenbart urigtigt skøn vedrørende de faktiske omstændigheder, som i sig selv rejser tvivl om troværdigheden af den analyse, som ophavsmanden til den anfægtede retsakt har foretaget (
126
). Retten kunne derfor uden at overskride grænserne for sin prøvelsesret – eller sætte sin vurdering (eller sit ræsonnement) i stedet for Kommissionens – fastslå, at Kommissionen havde begået en sådan fejl ved ikke at tage hensyn til faktorer, der kunne have en væsentlig indvirkning (
127
) på vurderingen af DLH’s stærke markedsposition som omhandlet i punkt 72 i de midlertidige rammebestemmelser.
152.
For det fjerde begrænsede Retten sig til at bekræfte relevansen af sådanne faktorer og utilstrækkeligheden af de kriterier, som Kommissionen undersøgte, samtidig med at den udtrykkeligt afholdt sig fra at foretage en vurdering af de førstnævnte faktorers indvirkning og deres forhold til de sidstnævnte, hvilket ville have medført, at Retten satte sin egen økonomiske vurdering i stedet for Kommissionens (
128
). Ved at annullere den omtvistede afgørelse foretog Retten ikke en alternativ vurdering, men overlod det til Kommissionen at foretage denne vurdering på grundlag af alle de relevante forhold.
153.
For det femte rejste Retten ikke tvivl om, hvorvidt de indikatorer, som Kommissionen havde anvendt, var tilstrækkelige. Tværtimod anerkendte Kommissionen deres relevans som indikatorer for hindringer for adgang og ekspansion. Retten fandt imidlertid, at de ikke var tilstrækkelige, eftersom de ikke fremlagde oplysninger om DLH’s og konkurrenternes markedsandele på det relevante marked. For at underbygge sin konklusion om betydningen af at medtage faktorer, der er knyttet til markedet for levering af passagerlufttransporttjenester, støttede Retten sig på oplysninger i sagsakterne, som ikke er blevet anfægtet for Retten, hvorefter DLH’s markedsandele, udtrykt i afgange (antal flyvninger) og sæder, der tilbydes til og fra de relevante lufthavne, i visse tilfælde var langt større end de slotandele, der var angivet i den omtvistede afgørelse (
129
). DLH har ikke påberåbt sig en urigtig gengivelse af beviserne i denne henseende.
154.
For det sjette er jeg ikke overbevist af Kommissionens argument om, at markedsandelene med hensyn til afgange og sæder enten nødvendigvis er sammenfaldende med de parametre, der anvendes i den omtvistede afgørelse (og kan udledes heraf), eller også er en målestok for lufthavnskapacitet. Selv om det er korrekt, at en slot ifølge forordning nr. 95/93 (
130
) kun giver ret til en enkelt landing eller afgang på et givet tidspunkt (
131
), har luftfartsselskaberne altid en skønsmargen til at bestemme hyppigheden af deres flyvninger, idet reglen om, at »afgange bruges, eller afgange fortabes«, gælder for op til 80% af de slots, hvert luftfartsselskab er tildelt (
132
). Dette argument synes desuden at modsiges af de ubestridte oplysninger, som Retten støttede sig på.
155.
Endelig har DLH, støttet af Kommissionen, gjort gældende, at de kriterier, der blev fulgt i den omtvistede afgørelse, er i overensstemmelse med praksis og retspraksis i fusionssager. De sager, som DLH og Kommissionen har påberåbt sig, vedrørte imidlertid erhvervelse af slots fra luftfartsselskaber, der havde indstillet deres aktiviteter, og som ikke længere var til stede på markedet for levering af passagerlufttransporttjenester (
133
), mens den omhandlede foranstaltning havde til formål at gøre det muligt for DLH at fortsætte sine aktiviteter på dette marked. Hvis markedsandele i form af afgange og sæder således ikke har nogen betydning i det første tilfælde, kan de være relevante indikatorer for en stærk markedsposition i det andet tilfælde, hvilket de oplysninger, som Retten støttede sig på, viser. Den omstændighed, at Retten i forbindelse med undersøgelsen af afgrænsningen af de relevante markeder fastslog, at en rekapitaliseringsforanstaltning som den omhandlede har en virkning svarende til en fusion i forhold til slots (
134
), rejser ikke automatisk tvivl om relevansen af markedsandelene for leveringen af lufttransporttjenester i de relevante lufthavne ved vurderingen af den stærke markedsposition.
2. Det andet klagepunkt om, at Retten begik en retlig fejl ved at konkludere, at Kommissionen anlagde et åbenbart urigtigt skøn, da den fandt, at DLH ikke havde en stærk markedsposition i lufthavnene i Düsseldorf og Wien
156.
DLH har, støttet af Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland, gjort gældende, at Retten ikke godtgjorde, at Kommissionen anlagde et åbenbart urigtigt skøn ved at fastslå, at DLH ikke havde en stærk markedsposition i lufthavnene i Düsseldorf og Wien. Dette klagepunkt er rettet mod den appellerede doms præmis 388-412.
157.
For såvel lufthavnene i Düsseldorf som lufthavnene i Wien bemærkede Retten, at en samlet vurdering af de kriterier, som Kommissionen tog hensyn til, viste, at LH-koncernen havde en meget stor andel af slotsene, herunder i spidsbelastningsperioder (
135
), og at lufthavnen har et højt belastningsniveau, samtidig med at koncernens konkurrenter har en svag position. Den konkluderede følgelig, at Kommissionen ikke alene på grundlag af disse kriterier med rette kunne konkludere, at LH-koncernen ikke havde en stærk markedsposition i disse lufthavne i det mindste i IATA’s sommersæson 2019 (
136
). Retten bemærkede endvidere, at de kriterier, der foranledigede Kommissionen til at konkludere, at LH-koncernen havde en stærk markedsposition i lufthavnene Frankfurt og München, ikke var materielt forskellige fra oplysningerne om lufthavnene i Düsseldorf og Wien, i det mindste for så vidt angår IATA’s sommersæsonen 2019 (
137
).
158.
Det skal indledningsvis påpeges, at såfremt Domstolen, således som jeg foreslår, skulle forkaste nærværende anbringendes første klagepunkt, vil det af Retten identificerede urigtige skøn med hensyn til de kriterier, som Kommissionen valgte med henblik på at vurdere, om LH-koncernen havde en stærk markedsposition, også blive bekræftet for lufthavnene i Düsseldorf og Wien. Dette klagepunkt vil i dette tilfælde være uvirksomt (
138
). Jeg vil under alle omstændigheder behandle det kort.
159.
DLH har, støttet af Kommissionen og Tyskland, indledningsvis gjort gældende, at Retten overskred grænserne for sin domstolsprøvelse ved at gribe ind i Kommissionens skønsmargen og ved at sætte sin egen markedsanalyse i stedet for Kommissionens.
160.
På dette punkt vil jeg anføre, at DLH igen har støttet sig på en restriktiv fortolkning af grænserne for Unionens retsinstansers domstolsprøvelse af komplekse økonomiske vurderinger, hvilket jeg af de allerede anførte grunde ikke er enig i. I den foreliggende sag fremgår det af den appellerede doms præmis 396-407, at Retten begrænsede sig til at anføre, at de oplysninger, som Kommissionen havde lagt til grund, ikke i sig selv gjorde det muligt at konkludere, at LH-koncernen ikke havde en stærk markedsposition i lufthavnene i Düsseldorf og Wien. I øvrigt afstod Retten udtrykkeligt fra at sætte sit eget økonomiske skøn i stedet for Kommissionens (
139
).
161.
DLH har ligeledes gjort gældende, at den appellerede doms begrundelse er for vag og utilstrækkelig til at konkludere, at der foreligger et åbenbart urigtigt skøn, og at Retten ikke gav en tilstrækkelig begrundelse for sin afgørelse.
162.
Dette udsagn bør forkastes. Retten baserede sin argumentation på de oplysninger, som Kommissionen havde taget hensyn til, og angav klart, hvorfor disse oplysninger ikke i sig selv kunne føre Kommissionen til at finde, at DLH ikke havde en stærk markedsposition i lufthavnene i Düsseldorf og Wien. Præmis 396-407 indeholder en tilstrækkelig begrundelse i denne henseende.
163.
Endelig var det ifølge DLH med rette, at Kommissionen fastslog, at DLH ikke havde en stærk markedsposition i lufthavnene i Düsseldorf og Wien. I første række adskilte parametrene for den stærke markedsposition med hensyn til lufthavnene i Düsseldorf og Wien sig væsentligt fra parametrene for lufthavnene i Frankfurt og München, idet DLH’s andel af slots var betydeligt højere i de sidstnævnte lufthavne end i de førstnævnte. I modsætning til Rettens hypoteser er en gennemsnitlig andel af slots på 44% eller 46% desuden ikke tilstrækkelig til at antage, at der foreligger en dominerende stilling som omhandlet i retspraksis og Kommissionens faste praksis i fusionskontrolsager. I anden række er en sammenligning af oplysningerne vedrørende IATA’s sommersæson 2019 med oplysningerne vedrørende IATA’s vintersæson 2019/2020, således som Retten har gjort det, uhensigtsmæssig, eftersom sommer- og vintersæsonen inden for lufttransportsektoren er helt forskellige perioder.
164.
I modsætning til hvad Condor har gjort gældende, er dette udsagn ikke af rent faktuel karakter, men rejser tvivl om Rettens retlige kvalificering af de faktiske omstændigheder og kan derfor antages til realitetsbehandling. Når dette er sagt, bør det efter min opfattelse forkastes.
165.
Indledningsvis støttede Retten sig, i modsætning til hvad DLH og Kommissionen har hævdet, ikke på formodningen om, at en gennemsnitlig andel af slots, der overstiger en tærskel på 40%, er udtryk for en dominerende stilling og dermed en stærk markedsposition. I den appellerede doms præmis 397 fastslog Retten, idet den analogt henviste til retspraksis vedrørende vurderingen af en dominerende stilling (
140
), udtrykkeligt, at en markedsandel på over 40% er et af »de første indicier, der skal tages i betragtning«, og ikke et afgørende element i sig selv ved vurderingen af den stærke markedsposition (
141
). Det skal i denne forbindelse huskes, at Retten ikke fastslog, at LH-koncernen havde en stærk markedsposition i lufthavnene i Düsseldorf og Wien. Retten konkluderede blot, at de kriterier, som Kommissionen havde lagt til grund, ikke var tilstrækkelige til at udelukke den, og at de konklusioner, der var draget heraf, derfor var usammenhængende.
166.
Hvad angår argumentet om, at Retten begik en fejl ved at sammenligne andelene af slots og belastningsniveauet mellem lufthavnene i Düsseldorf og Wien i IATA’s sommersæson 2019 på den ene side og lufthavnene i München og Frankfurt i IATA’s vintersæson 2019/2020 på den anden side, er jeg tilbøjelig til at være enig med Ryanair i, at denne sammenligning ikke i sig selv er fejlagtig, eftersom besiddelsen af andele er en relativ målestok. For så vidt som Kommissionen ikke fandt, at der var behov for større andele for at vurdere den stærke markedsposition i sommersæsonen i forhold til vintersæsonen, er en sådan sammenligning fortsat gyldig.
167.
Under alle omstændigheder kan konklusionen om, at Kommissionen ikke blot på grundlag af de oplysninger, der er anført i den omtvistede afgørelse, kunne fastslå, at LH-koncernen ikke havde en stærk markedsposition i lufthavnene i Düsseldorf og Wien, stå alene. Det var kun subsidiært, at Retten fastslog, at en sådan konklusion ligeledes var usammenhængende, eftersom de kriterier, der førte Kommissionen til at fastslå, at LH-koncernen havde en stærk markedsposition i lufthavnene i Frankfurt og München, ikke var materielt forskellige fra dem, der vedrørte lufthavnene i Düsseldorf og Wien (
142
). For så vidt som DLH har gjort gældende, at disse kriterier er forskellige, har selskabet fremført et faktuelt argument, der ikke henhører under Domstolens kompetence.
168.
På baggrund af det ovenstående er jeg af den opfattelse, at det fjerde appelanbringende skal forkastes i sin helhed.
E.
Det femte appelanbringende
169.
Med det femte appelanbringende, der anfægter den appellerede doms præmis 467-480, har DLH, støttet af Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland, gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl og satte sin egen vurdering i stedet for Kommissionens i forbindelse med kontrollen af de strukturelle tilsagn, der blev pålagt i henhold til punkt 72 i de midlertidige rammebestemmelser. DLH og Kommissionen har ligeledes gjort gældende, at Retten anvendte et selvmodsigende ræsonnement.
170.
Den pågældende foranstaltning var betinget af Forbundsrepublikken Tysklands tilsagn om, at DLH ville afhænde slots og yderligere aktiver til et luftfartsselskab i Frankfurt lufthavn og til et luftfartsselskab i München lufthavn (
143
). Proceduren for afståelse af slots blev udformet i to etaper (
144
). For det første skulle slotsene kun tilbydes »nytilkomne« – dvs. luftfartsselskaber uden base i lufthavnene i Frankfurt og München – på betingelse af navnlig, at de forpligtede sig til at oprette en base på mindst fire fly dér. Hvis slotsene for det andet ikke var blevet overdraget til en »nytilkommen« efter tre IATA-sæsoner efter en fuldstændig genindførelse af »use-it-or-lose-it«-reglen, ville de blive stillet til rådighed for et luftfartsselskab, der allerede havde base i disse to lufthavne (herefter »luftfartsselskaberne med base«) med henblik på udvidelsen af dets eksisterende base (
145
). Konkurrenterne til LH-koncernen, som allerede havde base i lufthavnene i Frankfurt og München, var derfor ikke berettigede til at erhverve den portefølje af slots, der skulle afhændes i procedurens første etape.
171.
I den appellerede dom konkluderede Retten, at Kommissionen ved at udelukke luftfartsselskaberne med base fra den første etape af proceduren for afståelse af slots, havde undladt at undersøge alle relevante faktorer vedrørende det foreslåede tilsagn vurderet i lyset af de pågældende markeders struktur og særlige kendetegn, herunder støttemodtagerens og konkurrenternes position på disse markeder, hvorved den anlagde et åbenbart urigtigt skøn (
146
).
172.
DLH har, støttet af Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland, for det første gjort gældende, at Retten uretmæssigt greb ind i Kommissionens vide skønsbeføjelse ved godkendelsen af strukturelle tilsagn i henhold til punkt 72 i de midlertidige rammebestemmelser, satte sin egen vurdering i stedet for Kommissionens og modsagde sin egen retspraksis i dommen i sagen Niki Luftfahrt mod Kommissionen (
147
).
173.
Ligesom med hensyn til andre aspekter af den omtvistede afgørelse, der er undersøgt ovenfor, begrunder de komplekse økonomiske vurderinger, som Kommissionen er forpligtet til at foretage i forbindelse med undersøgelsen af tilsagnene, at den råder over et vidt skøn ved vurderingen af, om tilsagnene er hensigtsmæssige og tilstrækkelige. Dette påvirker uundgåeligt Unionens retsinstansers kompetence i forbindelse med deres domstolsprøvelse af de accepterede tilsagn, som præciseret ovenfor i punkt 15-18 i dette forslag til afgørelse, og som Retten selv bemærkede i den appellerede dom (
148
). En sådan skønsbeføjelse er imidlertid ikke ubegrænset. Den fritager navnlig ikke Kommissionen for en domstolsprøvelse af, om de beviser, der lægges til grund, er tilstrækkelige, og om de konklusioner, der drages heraf, er velbegrundede. Den fritager heller ikke Kommissionen for en prøvelse af dens fortolkning af økonomiske data og overholdelsen af de grænser, den har pålagt sin egen skønsbeføjelse, når den vedtager retningslinjer (
149
). Som Retten med rette præciserede i den appellerede dom (
150
), skal de tilsagn, der er afgivet i henhold til punkt 72 i de midlertidige rammebestemmelser, ikke blot overholde disse, men ligeledes overholde de betingelser, der er fastsat i meddelelsen om løsningsforslag, hvortil der udtrykkeligt henvises i dette punkt. Derfor præciserer og begrænser både de midlertidige rammebestemmelser og meddelelsen om løsningsforslag omfanget af Kommissionens skønsmargen med hensyn til dens vurdering af tilsagnene i henhold til ovennævnte punkt.
174.
I modsætning til hvad DLH, Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland har gjort gældende, erstattede Retten efter min opfattelse ikke Kommissionens vurdering med sin egen og foreslog heller ikke en alternativ tilsagnsstruktur. Retten begrænsede sig til at undersøge Kommissionens analyse og til at fastslå, at Kommissionen ikke havde taget hensyn til alle relevante faktorer i forbindelse med den foreslåede vurdering, således som det specifikt kræves i punkt 12 i meddelelsen om løsningsforslag (
151
). Retten fastslog, at Kommissionen havde undladt at undersøge, om udelukkelsen af de eksisterende konkurrenter under den første etape af proceduren for afståelse af slots var hensigtsmæssig og nødvendig for at bevare en effektiv konkurrence i henhold til punkt 72 i de midlertidige rammebestemmelser (
152
), samtidig med at den forklarede grundene til, at en sådan undersøgelse var nødvendig i det foreliggende tilfælde (
153
). Retten tog navnlig forbehold med hensyn til Kommissionens vurdering, da den ikke undersøgte, om udelukkelsen af luftfartsselskaberne med base kunne medføre en yderligere fragmentering af konkurrencen i disse lufthavne (
154
).
175.
Ved at fremhæve manglerne i Kommissionens vurdering, give klare eksempler for at illustrere dens tvivl og i sidste ende konkludere, at analysen var åbenbart ufuldstændig og ikke i overensstemmelse med reglerne for udøvelsen af Kommissionens skønsbeføjelse, gik Retten ikke ud over omfanget af sin prøvelse af en kompleks økonomisk vurdering, således som den er afgrænset i Domstolens praksis.
176.
Kommissionen har i sine skriftlige indlæg kort gjort gældende, at punkt 12 i meddelelsen om løsningsforslag, dvs. det specifikke krav om at tage hensyn til »strukturen og [...] forhold[ene] på [...] marked[et] [...], herunder parternes og andre aktørers position«, er en bestemmelse af »generel karakter«, som ikke pålægger Kommissionen at foretage en specifik vurdering på grundlag af disse kriterier af hvert af de foreslåede tilsagns aspekter.
177.
Kommissionens argumentation er navnlig ikke overbevisende, henset til de midlertidige rammebestemmelsers særlige kendetegn, som nødvendigvis skal tages i betragtning ved vurderingen af, om de tilsagn, der er pålagt i henhold til dette instruments punkt 72, er egnede og tilstrækkelige. Henset til disse kendetegn skal sådanne tilsagn have til formål at sikre, at støttemodtageren efter tildelingen af støtten ikke bliver stærkere på markedet end før covid-19-udbruddet, og at den effektive konkurrence på de relevante markeder bevares, således som Retten med føje bemærkede (
155
). Det er derfor åbenbart relevant at tage hensyn til markedets struktur og forhold, herunder støttemodtagerens eksisterende konkurrenters position, som krævet i punkt 12 i meddelelsen om løsningsforslag, som omhandlet i punkt 72 i de midlertidige rammebestemmelser. Dette er så meget desto mere indlysende, som støtte i form af egenkapitalinstrumenter og/eller hybride kapitalinstrumenter, som fremhævet i punkt 45 i de midlertidige rammebestemmelser, fordrejer konkurrencen betragteligt.
178.
I denne sammenhæng kan det meget vel udgøre et åbenbart urigtigt skøn fra Kommissionens side, som Retten med rette fastslog, hvis den ikke tog hensyn til bekymringerne om en yderligere fragmentering af konkurrencen (
156
). Dette er navnlig tilfældet i en situation, hvor Kommissionen selv ved vurderingen af, om der forelå en stærk markedsposition, havde anerkendt, at den konkurrence, som LH-koncernen stod over for i lufthavnene i Frankfurt og München, var svag og fragmenteret (
157
). Det samme gør sig gældende for så vidt angår det eksisterende misforhold i vægt mellem støttemodtageren og dennes nærmeste konkurrenter.
179.
På baggrund af det ovenstående er jeg af den opfattelse, at Retten hverken satte sin egen vurdering i stedet for Kommissionens eller tilsidesatte sin egen retspraksis, da den konkluderede, at Kommissionen havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved i den omtvistede afgørelse at undlade at undersøge, om det var hensigtsmæssigt at udelukke de konkurrenter, der allerede havde base i lufthavnene i Frankfurt og München, fra den første etape i proceduren for afståelse.
180.
For det andet har DLH, støttet af Kommissionen, gjort gældende, at ræsonnementet i den appellerede doms præmis 473, 474 og 476 er i direkte modstrid med Rettens konstateringer i henholdsvis samme doms præmis 452 og 463.
181.
Jeg finder ikke sådanne selvmodsigelser.
182.
For det første konkluderede Retten i den appellerede doms præmis 452, at antallet af slots, der skulle afstås, kunne bane vej for en ny konkurrent af tilsvarende størrelse som de konkurrenter, der allerede fandtes på markedet, hvilket ville resultere i et konkurrencepres svarende til det, der udøvedes af de eksisterende konkurrenter.
183.
Denne konklusion modsiges ikke af præmis 473, hvori Retten fremhævede, at LH-koncernen havde en større vægt end sine nærmeste konkurrenter, navnlig hvad angår antallet af fly med base i lufthavnene i München og Frankfurt. En sådan uligevægt ville, selv efter afståelsen, fortsætte, idet den nye konkurrents størrelse ville svare til størrelsen af de konkurrenter, der allerede havde base i disse lufthavne. Der foreligger heller ingen selvmodsigelse for så vidt angår den appellerede doms præmis 474. Denne præmis’ første punktum gentager nemlig næsten ordret første punktum i præmis 452 vedrørende en ny konkurrents sammenlignelige størrelse i forhold til de eksisterende konkurrenter (
158
). I præmis 474 behandles imidlertid et spørgsmål om, hvilken indvirkning udelukkelsen af konkurrenter, der allerede havde base i lufthavnene i Frankfurt og München, fra den første etape af afståelsesproceduren har på graden af fragmentering af konkurrencen i disse lufthavne. Der kan ikke konstateres nogen modstrid med præmis 452, som behandler et andet spørgsmål om, hvorvidt antallet af slots, der skal afstås, er tilstrækkeligt.
184.
For det andet hviler udsagnet om, at den appellerede doms præmis 476 modsiger denne doms præmis 463, på samme måde på en ufuldstændig læsning af den appellerede dom. Rettens konklusion om, at de konkurrenter, der allerede havde base i lufthavnene i Frankfurt og München, kunne være bedre i stand til at øge konkurrencepresset på DLH, eftersom de ville bære færre omkostninger, er ikke i strid med forkastelsen af Ryanairs argument om, at den forpligtelse, der var pålagt nytilkomne til at oprette en base, var uforholdsmæssig, fordi den gjorde det dyrere at få adgang. I den appellerede doms præmis 463 tiltrådte Retten dette krav efter at have foretaget en afvejning af de yderligere adgangsomkostninger, der blev pålagt nytilkomne, og gevinsterne i form af et stærkere konkurrencepres på DLH. Hvad angår undersøgelsen af hensigtsmæssigheden af udelukkelsen af eksisterende konkurrenter under den første etape af proceduren for afståelse undersøgte Retten de høje adgangsomkostninger for nytilkomne ud fra en anden synsvinkel, nemlig dens indvirkning på afståelsesprocedurens effektivitet (
159
).
185.
Endelig har Forbundsrepublikken Tyskland fremsat et selvstændigt klagepunkt om, at den »brede tilgang«, som Retten anvendte i den appellerede doms præmis 472 ff., og de overdrevne krav til de yderligere strukturelle tilsagn, der blev pålagt i punkt 72 i de midlertidige rammebestemmelser, i det væsentlige har til følge, at anvendelsesområdet for artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF begrænses. Punkt 72 i de midlertidige rammebestemmelser har desuden til formål at afbøde de konkurrencebegrænsende virkninger af en støtte, som allerede er blevet anset for at stå i et rimeligt forhold til en sådan traktatbestemmelse. Retten tog således ikke hensyn til samspillet mellem de midlertidige rammebestemmelser og den primære ret.
186.
Dette anbringende, som rejser tvivl om, hvorvidt det kan antages til realitetsbehandling (
160
), er under alle omstændigheder åbenbart ugrundet. Forbundsrepublikken Tyskland sætter ikke spørgsmålstegn ved punkt 72 i de midlertidige rammebestemmelsers forenelighed med artikel 107, stk. 3, litra b), for så vidt som punktet for rekapitaliseringsforanstaltninger over en vis tærskel kræver, at der træffes yderligere foranstaltninger for at bevare konkurrencen på markeder, hvor støttemodtageren har en stærk markedsposition, og forudsat at støtten kan betragtes som forenelig. Medlemsstaten har alene anfægtet den måde, hvorpå Retten efterprøvede sådanne foranstaltninger i den foreliggende sag. Tilsagn, der er givet i forbindelse med foranstaltninger i henhold til artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF og punkt 72 i de midlertidige rammebestemmelser, er imidlertid ikke undtaget fra en tilbundsgående vurdering af, om de er egnede og tilstrækkelige til at sikre disse foranstaltningers forenelighed.
187.
Det er i denne forbindelse hensigtsmæssigt at minde om, at formålet med tilsagnene i henhold til punkt 72 i de midlertidige rammebestemmelser og meddelelsen om løsningsforslag er fuldt ud at fjerne frygten for, at den pågældende rekapitaliseringsforanstaltning kan hæmme den effektive konkurrence betydeligt på de markeder, hvor støttemodtageren har en stærk markedsposition, og at fjerne tvivlen om denne foranstaltnings forenelighed med det indre marked (
161
). Kommissionen har derfor pligt til at sikre, at de pålagte tilsagn med tilstrækkelig sandsynlighed vil blive gennemført effektivt og rettidigt, selv ved at forstærke den afhjælpende foranstaltnings attraktivitet (
162
). Det tilkommer på sin side Unionens retsinstanser at efterprøve Kommissionens vurdering inden for de grænser, der allerede er redegjort for. I den foreliggende sag er disse grænser af de ovenfor anførte grunde ikke blevet overskredet. Forbundsrepublikken Tysklands anbringende bør derfor forkastes.
188.
I lyset af samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at forkaste det femte appelanbringende.
F.
Det sjette appelanbringende
189.
Med det sjette appelanbringende, der er rettet mod den appellerede doms præmis 496-502, har DLH, støttet af Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland, gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionen ikke gav en tilstrækkelig begrundelse for kravet om vederlag for afståelsen af de omhandlede slots.
190.
Det følger af fast retspraksis, at begrundelsespligten i artikel 296 TEUF udgør et væsentligt formkrav, som bør adskilles fra begrundelsens materielle indhold, der henhører under spørgsmålet om lovligheden af den omtvistede retsakt. Jeg erindrer om, at det følger af fast retspraksis, at den begrundelse, som kræves i henhold til denne artikel, skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt denne retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente retsinstans kan udøve sin prøvelsesret. I denne henseende kræves det ikke, at begrundelsen forholder sig til alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om en retsakts begrundelse opfylder kravene efter denne artikel, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes i forhold til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område (
163
).
191.
Når sagen som i det foreliggende tilfælde angår en afgørelse om ikke at gøre indsigelse i henhold til artikel 108, stk. 3, TEUF, har Domstolen haft lejlighed til at præcisere, at en sådan afgørelse, som træffes med kort varsel, kun skal indeholde en angivelse af grundene til, at Kommissionen finder, at bedømmelsen af, om den pågældende støtte er forenelig med det indre marked, ikke giver anledning til alvorlige vanskeligheder, og selv en kortfattet begrundelse for denne afgørelsen skal anses for tilstrækkelig med hensyn til begrundelseskravet, der er fastsat i artikel 296 TEUF, såfremt den ikke desto mindre klart og utvetydigt angiver årsagerne til, at Kommissionen vurderede, at der ikke forelå alvorlige vanskeligheder (
164
). Balancen mellem forpligtelsen til at give en tilstrækkelig begrundelse og behovet for effektivitet, der er fastslået i denne retspraksis, er afgørende under kriser som covid-19, hvor Kommissionen står over for et ekstraordinært antal anmeldelser (
165
). Den sammenhæng, hvori den anmeldte støtteforanstaltning indgår, kan imidlertid ikke dæmpe det begrundelseskrav, som EU-institutionerne skal opfylde i medfør af artikel 296 TEUF som fortolket i ovennævnte retspraksis (
166
).
192.
I den foreliggende sag bekræftede Retten, at Kommissionens begrundelse var tilstrækkelig med hensyn til de fleste aspekter af den omtvistede afgørelse, selv når den forekom yderst kortfattet (
167
). Den fastslog kun, at der forelå en begrundelsesmangel for så vidt angår kravet om, at afståelsen af slots skal ske mod vederlag.
193.
En sådan konstatering er efter min opfattelse i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt ovenfor, og ikke behæftet med de fejl, som DLH, Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland har gjort gældende.
194.
For det første var det med rette, at Retten bemærkede, at der i den omtvistede afgørelse ikke var nogen angivelse af, hvorfor Kommissionen fandt det passende, at afståelsen af slots skete mod vederlag (
168
). I modsætning til hvad DLH, Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland har gjort gældende, skitserer 71. og 74. betragtning til denne afgørelse, som findes i afsnit 2 med overskriften »Beskrivelse af foranstaltningen«, alene indholdet af de foreslåede tilsagn samt proceduren for tildeling af slots, men giver ikke nogen begrundelse med hensyn til rationalet bag kravet om vederlag.
195.
For det andet så Retten ikke bort fra, at de foreslåede tilsagn ikke alene omfattede afståelse af slots, men ligeledes andre aktiver, som en nytilkommen havde brug for for at etablere en base, hvilket Retten udtrykkeligt nævnte i den appellerede doms præmis 497. Retten adskilte imidlertid på korrekt vis spørgsmålet om vederlaget for afståelsen af slots fra spørgsmålet om vederlaget for de accessoriske aktiver, idet den koncentrerede sig om de førstnævnte, således som det klart fremgår af sidste punktum i ovennævnte præmis 497 og af de følgende præmisser 498-501.
196.
For det tredje anførte Retten behørigt grundene til, at det i den foreliggende sag var af afgørende betydning at begrunde vederlagskravet ved afståelsen af slots. Den fremhævede, at et sådant krav kunne mindske effektiviteten af de dertil knyttede tilsagn (
169
). I modsætning til hvad Forbundsrepublikken Tyskland har gjort gældende, skal tilsagn i henhold til punkt 72 i de midlertidige rammebestemmelser udformes således, at de er så effektive som muligt. For at opfylde det formål om at bevare en effektiv konkurrence på de markeder, hvor modtageren har en stærk markedsposition, som forfølges med denne bestemmelse i de midlertidige rammebestemmelser, skal disse kunne gennemføres effektivt og på kort tid (
170
).
197.
For det fjerde har DLH med urette gjort gældende, at Retten tiltrådte Condors argument om, at den omhandlede afståelse af slots var omfattet af artikel 8b i forordning nr. 95/93 (
171
), selv om den udtrykkeligt var baseret på denne forordnings artikel 8a, stk. 1, litra b), nr. iii) (
172
). Det skal i denne forbindelse i første række påpeges, at Kommissionen intetsteds i den omtvistede afgørelse anførte, at afståelsen af slots var baseret (og så meget desto mindre korrekt baseret) på sidstnævnte bestemmelse. Den blotte omstændighed, at 71. og 74. betragtning til den omtvistede afgørelse til dels gengav ordlyden af artikel 8a, stk. 1, litra b), nr. iii), ved angivelsen af indholdet af de af Forbundsrepublikken Tyskland foreslåede tilsagn om afståelse, kan ikke anses for at indebære, at Kommissionen indtog en holdning til det (korrekte) retsgrundlag for den omhandlede afståelse af slots i henhold til forordning nr. 95/93. I anden række anføres, at Retten, i modsætning til hvad DLH har gjort gældende, ikke tog stilling til det ovennævnte spørgsmål og heller ikke anvendte den nævnte forordnings artikel 8b på statsstøttesager. Kommissionen fremhævede blot, at eftersom afståelsen af slots blev krævet af en offentlig myndighed under udøvelsen af sine beføjelser, og eftersom forordning nr. 95/93 indeholder specifikke regler herom, der udelukker betaling, var det så meget desto vigtigere at behandle spørgsmålet om, hvorvidt vederlagskravet var foreneligt med denne forordning. Retten fandt derfor, at den omtvistede afgørelse også var mangelfuldt begrundet på dette punkt.
198.
Hvad endelig angår argumentet om, at Retten begik en fejl ved vurderingen af, hvor udførlig en begrundelse, der kræves, er det tilstrækkeligt at konstatere, at Retten i den appellerede doms præmis 499-501 ikke fastslog, at begrundelsen var utilstrækkelig til at opfylde den retlige standard, der gælder for afgørelser i henhold til artikel 108, stk. 3, TEUF eller for komplekse økonomiske vurderinger. Den fastslog nemlig, at den omtvistede afgørelse ikke indeholdt nogen begrundelse vedrørende spørgsmål af afgørende betydning.
199.
På baggrund af det ovenstående er jeg af den opfattelse, at det sjette anbringende skal forkastes som ugrundet.
G.
Forslag til afgørelse vedrørende appellen og sagsomkostningerne
200.
På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen forkaster appellen i sin helhed. Jeg foreslår derfor Domstolen at pålægge DLH at betale Ryanairs og Condors omkostninger i forbindelse med den foreliggende appelsag, og at Forbundsrepublikken Tyskland og Kommissionen tilpligtes at bære deres egne omkostninger i henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, og artikel 140, stk. 2, der i henhold til dette reglements artikel 184, stk. 1, ligeledes finder anvendelse i appelsager.
IV. Forslag til afgørelse
201.
Jeg foreslår, at appellen forkastes, at Deutsche Lufthansa AG tilpligtes at betale de af Ryanair DAC og Condor Flugdienst GmbH afholdte omkostninger, og at Forbundsrepublikken Tyskland og Europa-Kommissionen tilpligtes at bære hver deres egne omkostninger.
(
1
) – Originalsprog: engelsk.
(
2
) – Kommissionens meddelelse af 19.3.2020 (EUT 2020, C 91 I, s. 1), som ændret den 3.4.2020 (EUT 2020, C 112 I, s. 1) og den 8.5.2020 (EUT 2020, C 164, s. 3). I maj 2022 bebudede Kommissionen en gradvis udfasning af de midlertidige rammebestemmelser. Udløbsdatoen for de fleste af de instrumenter, der var blevet stillet til rådighed, var den 30.6.2022. Medlemsstaterne fik imidlertid tilladelse til at træffe investerings- og solvensstøtteforanstaltninger indtil henholdsvis den 31.12.2022 og den 31.12.2023. Desuden var det muligt at konvertere og omstrukturere gældsinstrumenter, såsom lån og garantier, til andre former for støtte, såsom direkte tilskud, indtil den 30.6.2023.
(
3
) – DLH er moderselskabet i spidsen for Lufthansa-koncernen, som bl.a. omfatter luftfartsselskaberne Lufthansa Passenger Airlines, Brussels Airlines SA/NV, Austrian Airlines AG, Swiss International Air Lines Ltd og Edelweiss Air AG.
(
4
) – Kommissionens afgørelse C(2020) 4372 final af 25.6.2020 om statsstøtte SA.57153 (2020/N) – Tyskland – COVID-19 – Støtte til Lufthansa. Oplysninger om denne afgørelse blev offentliggjort den 20.11.2020 (EUT 2020, C 397, s. 2). Den 14.12.2021 vedtog Kommissionen afgørelse C(2021) 9606 final om berigtigelse af den anfægtede afgørelse (herefter »den berigtigende afgørelse«).
(
5
) – Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik intervenerede til støtte for Kommissionen i sag T-34/21.
(
6
) – T-34/21 og T-87/21, EU:T:2023:248.
(
7
) – Jf. den appellerede dom, præmis 504 og 505.
(
8
) – Artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF giver Kommissionen mulighed for at godkende støtte, der kan afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i en medlemsstats økonomi.
(
9
) – I henhold til artikel 107, stk. 2, litra b), TEUF skal Kommissionen de jure erklære »støtte, hvis formål er at råde bod på skader, der er forårsaget af naturkatastrofer eller af andre usædvanlige begivenheder«, for forenelig med det indre marked.
(
10
) – Som det var tilfældet med finanskrisen i 2008, jf. generaladvokat Wahls forslag til afgørelse Kotnik m.fl. (C-526/14, EU:C:2016:102, punkt 56), og dom af 30.9.2003, Freistaat Sachsen m.fl. mod Kommissionen (C-57/00 P og C-61/00 P, EU:C:2003:510, præmis 97 og 98).
(
11
) – Jf. punkt 10 i de midlertidige rammebestemmelser.
(
12
) – Kommissionen har nemlig efter en revisions- og høringsproces en skønsmæssig beføjelse til at ændre, tilpasse (eller endog ophæve) sine retningslinjer på et hvilket som helst tidspunkt og underlægge dem en frist. Kommissionen er nemlig forpligtet til løbende at kontrollere sine retningslinjer med henblik på at imødegå enhver væsentlig udvikling, der ikke er omfattet af disse retsakter (jf. dom af 8.3.2016, Grækenland mod Kommissionen (C-431/14 P, EU:C:2016:145, præmis 71).
(
13
) – EUT 2020, C 164, s. 3.
(
14
) – Jf. punkt 72 i de midlertidige rammebestemmelser. Disse tilsagn skulle anvendes i overensstemmelse med bestemmelserne i Kommissionens meddelelse om løsningsforslag, der kan accepteres i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 139/2004 og Kommissionens forordning (EF) nr. 802/2004 (EUT 2008, C 267, s. 1, herefter »meddelelse om løsningsforslag«).
(
15
) – Jf. bl.a. dom af 19.7.2016, Kotnik m.fl. (C-526/14, herefter Kotnik-dommen, EU:C:2016:570, præmis 38 og 39).
(
16
) – Jf. bl.a. dom af 11.9.2008, Tyskland m.fl. mod Kronofrance (C-75/05 P og C-80/05 P, EU:C:2008:482, præmis 65), og af 2.12.2010, Holland Malt mod Kommissionen (C-464/09 P, EU:C:2010:733, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis).
(
17
) – Jf. dom af 8.3.2016, Grækenland mod Kommissionen (C-431/14, EU:C:2016:145, præmis 71).
(
18
) – Jf. dom af 7.11.2024, Ryanair mod Kommissionen (C-588/22 P, EU:C:2024:935, herefter »Finnair II-dommen«, præmis 58 og den deri nævnte retspraksis).
(
19
) – Jf. Kotnik-dommen, præmis 41, og dom af 31.1.2023, Kommissionen mod Braesch m.fl. (C-284/21 P, EU:C:2023:58, præmis 93).
(
20
) – Jf. Kotnik-dommen, præmis 43.
(
21
) – Jf. i denne retning dom af 31.1.2023, Kommissionen mod Braesch m.fl. (C-284/21 P, EU:C:2023:58, præmis 92 og 95).
(
22
) – Jf. i denne retning Kotnik-dommen, præmis 44.
(
23
) – Jf. Finnair II-dommen, præmis 59.
(
24
) – Jf. analogt Kotnik-dommen, præmis 43.
(
25
) – Jf. bl.a. Kotnik-dommen, præmis 37.
(
26
) – Ifølge den velkendte formulering i dom af 11.7.1985, Remia m.fl. mod Kommissionen (42/84, EU:C:1985:327, præmis 34), som Retten opstillede inden for rammerne af EU-konkurrenceretten og anvendte til bl.a. statsstøtteområdet. Jf. dom af 26.9.2002, Spanien mod Kommissionen (C-351/98, EU:C:2002:530, præmis 74), og af 4.10.2024, E. Breuninger mod Kommissionen (C-124/23 P, EU:C:2024:860, præmis 30).
(
27
) – Jf. dom af 21.11.1991, Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, præmis 14).
(
28
) – Jf. dom af 2.9.2010, Kommissionen mod Scott (C-290/07 P, EU:C:2010:480, præmis 64).
(
29
) – Jf. på området for fusioner dom af 15.2.2005, Kommissionen mod Tetra Laval (C-12/03 P, EU:C:2005:87, præmis 39), og på området for statsstøtte dom af 2.9.2010, Kommissionen mod Scott (C-290/07 P, EU:C:2010:480, præmis 64), og af 20.9.2018, Spanien mod Kommissionen (C-114/17 P, EU:C:2018:753, præmis 104).
(
30
) – Jf. f.eks. punkt 62 og 68 i de midlertidige rammebestemmelser.
(
31
) – Anvendelse af de midlertidige rammebestemmelser, hvorved der »sættes flueben i rubrikker«, og anvendelse ved en »samlet vurdering« er en sondring, som Kommissionen selv foretog i retsmødet.
(
32
) – Jf. punkt 12 og 13 i dette forslag til afgørelse.
(
33
) – Denne definition vedrører medlemsstaternes rekapitaliseringsordninger og individuelle rekapitaliseringsforanstaltninger til fordel for ikke-finansielle virksomheder under de midlertidige rammebestemmelser, som ikke er omfattet af dette instruments punkt 3.1, jf. punkt 46 i de midlertidige rammebestemmelser.
(
34
) – Navnlig en erklæring af 19.3.2020 fra DLH’s finansdirektør selv (herefter »erklæringen fra marts 2020«), en rapport udarbejdet af Oxera med titlen »Assessment of the Commission’s analysis of the proportionality of the aid to DLH« (vurdering af Kommissionens analyse af forholdsmæssigheden af støtten til DLH), som er udarbejdet af Oxera (herefter »Oxera I-rapporten«) og en rapport med titlen »Rating Action: Moody’s downgrades Lufthansa to Ba1, ratings placed on review for downgrade« (kreditvurdering: Moody’s sænker Lufthansas rating til Ba1, rating revurderes med henblik på eventuel sænkning) af 17.3.2020 (herefter »Moody’s rapport«).
(
35
) – Retten henviser til to skrivelser af 1.4.2020 og 3.4.2020 fra Ryanair til henholdsvis den tyske regering og Kommissionen.
(
36
) – Andet punktum i 100. betragtning til den omtvistede afgørelse vedrørte DLH’s adgang til horisontale foranstaltninger i Forbundsrepublikken Tyskland.
(
37
) – Enten gennem markedsfinansiering til overkommelige vilkår eller horisontale likviditetsforanstaltninger i den pågældende medlemsstat eller en kombination af begge.
(
38
) – Ifølge punkt 54 i de midlertidige rammebestemmelser gælder, at »[f]or at sikre støttens proportionalitet må covid-19-rekapitaliseringen ikke overstige det minimum, der er nødvendigt for at sikre støttemodtagerens levedygtighed, og den bør alene have til formål at genoprette støttemodtagerens kapitalstruktur, sådan som den så ud før covid-19-udbruddet, dvs. situationen pr. [31.12.2019]«.
(
39
) – DLH synes ikke at rejse tvivl om Rettens fortolkning af formålet med punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser (og underbygger under alle omstændigheder heller ikke et sådant udsagn), lige så lidt som Kommissionen har gjort det.
(
40
) – Jf. i denne retning dom af 22.6.2022, Ryanair mod Kommissionen (Finnair II; covid-19) (T-657/20, EU:T:2022:390, herefter Rettens dom i Finnair II-sagen, præmis 53 og 54). Appellen af denne dom blev forkastet ved Finnair II-dommen.
(
41
) – I henhold til punkt 19 i de midlertidige rammebestemmelser skal medlemsstaterne påvise, at de statsstøtteforanstaltninger, der anmeldes til Kommissionen i henhold til denne meddelelse, er nødvendige, egnede og forholdsmæssige til at afhjælpe en alvorlig forstyrrelse i den pågældende medlemsstats økonomi.
(
42
) – Det skal anføres, at Condor for Retten anfægtede DLH’s vurdering af muligheden for at finde finansiering på markederne i forbindelse med sit anbringende om en »utilstrækkelig og ufuldstændig analyse af støttens forholdsmæssighed«. Ved at omorganisere Ryanairs og Condors anbringender i den appellerede doms præmis 71 fulgte Retten de midlertidige rammebestemmelsers struktur, idet Retten adskilte analysen af DLH’s støtteberettigelse i henhold til punkt 49, litra c) (dommens præmis 112-138), fra analysen af støttebeløbet i henhold til punkt 54 (denne doms præmis 150-217).
(
43
) – Det samme gælder den appellerede doms præmis 186-189, som Kommissionen har henvist til. I disse præmisser fastslog Retten, at Kommissionen ikke havde foretaget et åbenbart urigtigt skøn ved at anvende BBB-ratingen som benchmark, eftersom det var ubestridt, at en sådan rating muliggør finansiering til overkommelige vilkår. I modsætning til hvad Kommissionen synes at antyde, behandlede Retten ikke spørgsmålet, der blev drøftet i den appellerede doms præmis 125-132, om, hvorvidt DLH var i stand til at finde finansiering på markederne af i det mindste en ikke ubetydelig del af sine behov, henset til de garantier, selskabet kunne tilbyde.
(
44
) – T-628/20, EU:T:2021:285.
(
45
) – Jeg påpeger, at et lignende ræsonnement kan findes i den appellerede doms præmis 146 og 147, hvori Retten forkastede et anbringende om tilsidesættelse af punkt 53 i de midlertidige rammebestemmelser på grundlag af den samme retspraksis som den, der fremgår af præmis 49 i dom af 19.5.2021, Ryanair mod Kommissionen (Spanien; covid-19) (T-628/20, EU:T:2021:285).
(
46
) – Jf. præmis 49 i dom af 19.5.2021, Ryanair mod Kommissionen (Spanien; covid-19) (T-628/20, EU:T:2021:285).
(
47
) – DLH har henvist til præmis 53 i Rettens dom i Finnair II-sagen, idet selskabet har gjort gældende, at Retten i denne præmis fastslog, at Finnair var berettiget til rekapitaliseringsstøtte, eftersom selskabet ikke havde formået at opnå en finansiering, der gav det mulighed for at dække sine likviditetsbehov.
(
48
) – Finnair havde forsøgt at opnå finansiering på kreditmarkederne og havde opnået en kreditfacilitet og forhandlet en salgsordning og en aftale om salg og tilbageleasing af sine ubehæftede fly med henblik på at opnå supplerende midler (præmis 50 i Rettens dom i Finnair II-sagen). På trods af disse foranstaltninger forventedes Finnairs egenkapital at falde væsentligt i sammenligning med situationen før covid-19-pandemien (præmis 51 i Rettens dom i Finnair II-sagen).
(
49
) – Jf. dom af 2.9.2021, Kommissionen mod Tempus Energy og Tempus Energy Technology (C-57/19 P, EU:C:2021:663, herefter »Tempus-dommen«).
(
50
) – Ifølge Domstolens praksis afhænger lovligheden af en afgørelse om ikke at gøre indsigelse efter afslutningen af en indledende undersøgelsesprocedure af, om vurderingen af de oplysninger, som Kommissionen rådede over, objektivt set burde have rejst tvivl med hensyn til den anmeldte foranstaltnings forenelighed med det indre marked, eftersom en sådan tvivl skal føre til, at der indledes en formel undersøgelsesprocedure. Jf. Tempus-dommen, præmis 38.
(
51
) – Jf. Tempus-dommen, præmis 42 og 43 og den deri nævnte retspraksis.
(
52
) – Jf. Tempus-dommen, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis.
(
53
) – Jf. punkt 33 i dette forslag til afgørelse.
(
54
) – Kommissionen har ikke bestridt at have haft kendskab til en sådan erklæring.
(
55
) – Jf. den appellerede doms præmis 124.
(
56
) – De argumenter, som DLH har fremført med henblik på at kritisere oplysningerne i erklæringen fra marts 2020 som grundlag for en forsigtig beregning af den garanti, som DLH rådede over, henset til markedsmiljøet på tidspunktet for pandemien, kan heller ikke fratage disse oplysninger deres relevans.
(
57
) – Jf. den appellerede doms præmis 134. Det er værd at nævne, at det i Rettens ræsonnement var oplysningerne i erklæringen fra marts 2020, der burde have foranlediget Kommissionen til at undersøge DLH’s muligheder for at finansiere i det mindste en del af sine behov på markederne ved at stille sine fly som garanti. Oxera I-rapporten og Moody’s rapport havde udelukkende til formål at underbygge oplysningerne i denne erklæring.
(
58
) – Jf. den appellerede doms præmis 132, andet punktum. Det skal i denne forbindelse nævnes, at ordet »evidence« udgør den – efter min opfattelse ukorrekte – engelske oversættelse af ordet »éléments« (dokumentation) i den franske version af den appellerede dom. Udtrykket »tous les éléments pertinents« (alle relevante forhold) angiver de forskellige elementer i den vurdering, som Kommissionen var forpligtet til at foretage, og ikke de beviser, som den burde have støttet sig på.
(
59
) – Jf. dom af 10.9.2024, Kommissionen mod Irland m.fl. (C-465/20 P, EU:C:2024:724, præmis 247 og den deri nævnte retspraksis).
(
60
) – Jf. den appellerede doms præmis 123 og 125.
(
61
) – Jf. den appellerede doms præmis 125 og 132.
(
62
) – DLH har henvist til sin svarskrivelse af 8.6.2020 på Kommissionens spørgsmål af 19.5.2020 (herefter »svarskrivelsen af 8.6.2020«). DLH har ligeledes henvist til to beviselementer, der er fremlagt i bilag A.2 til denne svarskrivelse, nemlig en redegørelse fra Deutsche Bank om DLH’s manglende finansieringsmuligheder og et forgæves forsøg på at opnå midler ved hjælp af en veksel. Disse beviser vidnede efter DLH’s opfattelse om de vanskeligheder, som selskabet havde haft i forbindelse med at søge finansiering under pandemien uden forudgående støtte fra staten.
(
63
) – DLH’s udtalelse om, at Kommissionen havde »kontrolleret, at luftfartøjer som garanti kun ville have givet mulighed for et meget begrænset finansieringsbeløb, navnlig fordi transaktioner i forbindelse med finansiering af luftfartøjer gik helt i stå, idet DLH’s potentielle långivere syntes at have indstillet deres forretning fuldstændig som følge af covid-19-pandemien«, er på ingen måde underbygget eller i det mindste ikke tilstrækkeligt underbygget.
(
64
) – Det fremgår af svarskrivelsen af 8.6.2020, at Kommissionen bl.a. havde anmodet DLH om at redegøre for grundene til, at selskabet ikke var i stand til at finde finansiering på markederne til overkommelige vilkår siden udbruddet af covid-19-pandemien, og at underbygge dets argumenter med beviser. DLH’s svar på dette spørgsmål fokuserede på DLH’s samlede finansieringsbehov på 9 mia. EUR og på, at det var umuligt at mobilisere hele beløbet på gældskapitalmarkederne. Desuden vedrørte den dokumentation, som DLH fremlagde, hovedsagelig usikret finansiering.
(
65
) – Jf. fodnote 58 i dette forslag til afgørelse.
(
66
) – Jf. den appellerede doms præmis 132.
(
67
) – Jf. den appellerede doms præmis 124. De argumenter, som Kommissionen har fremført mod Rettens udtalelse om betydningen af vurderingen af en eventuel finansiering ved hjælp af sikkerhedsstillelse, er begrænset til generelle påstande, som ikke kan rejse tvivl om dette udsagns rigtighed. Jeg påpeger i denne henseende, at punkt 49, litra c), i de midlertidige rammebestemmelser ikke sondrer mellem gældsfinansiering og kapitalfinansiering. Kommissionen har selv medgivet, at »en passende kombination af gælds- og egenkapitalinstrumenter effektivt kan yde den samlede støtte, som en virksomhed behøver«. Den har ganske vist umiddelbart efter præciseret, at »det på ingen måde er sikkert, at gældskomponenten (og a fortiori gældsfinansiering sikret ved en garanti) kan eller ofte bør udgøre en ikke ubetydelig del af denne samlede finansiering« (jf. punkt 26 i Kommissionens svarskrift). Det er imidlertid netop den undersøgelse, som Kommissionen ifølge Retten var forpligtet til at foretage, og som den undlod at foretage.
(
68
) – Jf. ligeledes den appellerede doms præmis 77 og 117.
(
69
) – Jf. i denne retning dom af 28.11.2024, Hengshi Egypt Fiberglass Fabrics og Jushi Egypt for Fiberglass Industry mod Kommissionen (C-269/23 P og C-272/23 P, EU:C:2024:984, præmis 126 og den deri nævnte retspraksis).
(
70
) – Jeg påpeger i denne forbindelse, at imens Domstolen ganske vist har præciseret, at en åbenbar fejl godtgøres med forhold, der fratager den vurdering af de faktiske omstændigheder, som Kommissionen lagde til grund i afgørelsen, sandsynligheden, men at den på ingen måde har begrænset det brede begreb »åbenbart urigtigt skøn« til dette ene tilfælde. Jf. dom af 7.5.2020, BTB Holding Investments og Duferco Participations Holding mod Kommissionen (C-148/19 P, EU:C:2020:354, præmis 72).
(
71
) – Identificeringen af faktiske omstændigheder, der er relevante for en økonomisk vurdering, kan naturligvis i sig selv indebære udøvelse af et skøn, således som Kommissionen har understreget. Det er imidlertid kun ved at kontrollere denne relevans, at Retten kan udøve en meningsfuld kontrol med, om Kommissionens vurderinger er velbegrundede. Det er grunden til, at Unionens retsinstanser i henhold til den retspraksis, der er nævnt i punkt 15-17 i dette forslag til afgørelse, er forpligtet til at undersøge relevansen af disse faktiske omstændigheder og deres fuldstændighed.
(
72
) – Jf. bl.a. Tempus-dommen, præmis 41.
(
73
) – Jf. sjette betragtning til den omtvistede afgørelse og dennes fodnote 6.
(
74
) – DLH har gjort gældende, at der foreligger en fejlfortolkning af selskabets skriftlige indlæg for Retten, mens Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland har gjort gældende, at deres ret til en retfærdig rettergang er blevet tilsidesat.
(
75
) – DLH har gjort gældende, at både DLH selv og Kommissionen har bestridt de oplysninger, som Retten støttede sig på, mens Kommissionen og Forbundsrepublikken Tyskland har gjort gældende, at de ikke har haft mulighed for at fremsætte bemærkninger til dem.
(
76
) – Ifølge Domstolens praksis fremgår det af en samlet læsning af artikel 172,174, 176 og 178 i Domstolens procesreglement, at formålet med svarskriftet ikke kan være ophævelse af Domstolens afgørelse af grunde, som adskiller sig fra og er selvstændige i forhold til de grunde, som påberåbes i appellen, idet sådanne grunde kun kan påberåbes inden for rammerne af en kontraappel (jf. dom af 30.5.2017, Safa Nicu Sepahan mod Rådet, C-45/15 P, EU:C:2017:402, præmis 20, og af 3.9.2020, Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland m.fl. mod Kommissionen, C-817/18 P, EU:C:2020:637, præmis 47).
(
77
) – Dom af 2.12.2009, Kommissionen mod Irland m.fl. (C-89/08 P, EU:C:2009:742, præmis 56), som Kommissionen har påberåbt sig, er således ikke relevant.
(
78
) – Alle disse oplysninger fremgik af bilagene til Ryanairs skriftlige indlæg og indgik i Rettens sagsakter.
(
79
) – Uanset den omstændighed, som Kommissionen har anført, at Ryanairs indlæg for Retten ikke specifikt vedrørte den del af Oxera I-rapporten, der er nævnt i den appellerede doms præmis 119.
(
80
) – Afkastforøgelsen kan tage form af yderligere aktier til staten eller andre mekanismer og bør svare til en stigning på mindst 10% i statens afkast fire år efter kapitaltilførslen, hvis staten ikke har solgt mindst 40% af den kapitalinteresse, der hidrører fra denne tilførsel, og seks år efter kapitaltilførslen, hvis staten ikke har solgt hele egenkapitalinteressen.
(
81
) – Den maksimale aktiekurs i punkt 60 i de midlertidige rammebestemmelser svarer til den gennemsnitlige aktiekurs i løbet af de 15 dage, der går forud for anmodningen om kapitaltilførslen. For DLH beløb denne kurs sig til 9,12 EUR pr. aktie. Den omhandlede foranstaltning fastsatte en kurs på 2,56 EUR pr. aktie.
(
82
) – Disse forhold er: i) den betydelige rabat, som Forbundsrepublikken Tysklands erhvervede aktierne i DLH til, ii) det forhold, at statens tilstedeværelse som aktionær i DLH var uønsket for støttemodtageren, iii) den omstændighed, at SP I og SP II havde stigende kuponer, iv) det, at sandsynligheden for, at en del af SP II blev konvertereret til aktier, steg med tiden, hvilket ville føre til en udvanding af de eksisterende kapitalinteresser til fordel for staten, og v) de adfærdsmæssige tilsagn, herunder navnlig forbuddet mod udbetaling af udbytte, som ville forblive i kraft, indtil støtten er tilbagebetalt fuldt ud.
(
83
) – Jf. den appellerede doms præmis 263.
(
84
) – Som DLH har medgivet, henviste Retten i den appellerede doms præmis 73-78 med rette til fast retspraksis vedrørende det vide skøn, som Kommissionen råder over, når den foretager komplekse økonomiske vurderinger, og dermed det begrænsede omfang af den kontrol, som Unionens retsinstanser udøver for så vidt angår disse vurderinger.
(
85
) – Jf. dom af 17.11.1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, præmis 12), og af 10.7.2025, Sánchez Romero Carvajal Jabugo (C-322/24, EU:C:2025:556, præmis 35).
(
86
) – Jf. dom af 6.10.1982, Cilfit m.fl. (283/81, EU:C:1982:335, præmis 20), og af 3.9.2024, Illumina og Grail mod Kommissionen (C-611/22 P og C-625/22 P, EU:C:2024:677, præmis 127).
(
87
) – Jf. dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet (C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 50), og af 8.5.2025, KG og WA (C-236/24, EU:C:2025:321, præmis 21).
(
88
) – Jf. dom af 12.10.2023, Est Wind Power (C-11/22, EU:C:2023:765, præmis 46).
(
89
) – Jf. punkt 21 i dette forslag til afgørelse.
(
90
) – I Finnair II-dommen fastslog Domstolen, at »Retten anvendte [...] retspraksis korrekt ved at undersøge, om Kommissionen med rette kunne fastslå, at der [...] forelå konkrete ekstraordinære omstændigheder, som i et konkret tilfælde kunne gøre det muligt for den at godkende en støtteforanstaltning i henhold til artikel 107, stk. 3, litra b), TEUF, selv om denne foranstaltning ikke opfyldte alle kravene i de midlertidige rammebestemmelser«. En sådan vurdering blev ikke foretaget i den foreliggende sag.
(
91
) – Jeg påpeger, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke har påberåbt sig ekstraordinære omstændigheder som begrundelse for ikke at anvende de midlertidige rammebestemmelser.
(
92
) – Jf. den appellerede doms præmis 256.
(
93
) – Jeg anfører subsidiært, at den omtvistede afgørelse ikke er støttet på en sådan specifik begrundelse. Ifølge de midlertidige rammebestemmelser anses step up-mekanismen under alle omstændigheder for at finde anvendelse selv i situationer, hvor statens deltagelse i støttemodtageren som følge af kapitaltilførslen overstiger det niveau, Forbundsrepublikken Tyskland har opnået i den foreliggende sag (jf. eksemplet i fodnote 49 i de midlertidige rammebestemmelser).
(
94
) – Jf. ligeledes den appellerede doms præmis 267.
(
95
) – Jf. punkt 45 i de midlertidige rammebestemmelser.
(
96
) – Jf. punkt 106 i dette forslag til afgørelse.
(
97
) – Som anført kræver punkt 61 i de midlertidige rammebestemmelser en »stigning [...] i statens afkast« for at give støttemodtageren et incitament til at tilbagekøbe statens kapitaltilførsler. Punkt 62 i de midlertidige rammebestemmelser kræver, at enhver »alternativ mekanisme« har »samme incitamentvirkning«, hvilket, i modsætning til hvad DLH har gjort gældende, indebærer, at en afvigelse fra punkt 61 under alle omstændigheder skal sikre den samme virkning, nemlig at statens deltagelse over tid bliver mere byrdefuld.
(
98
) – Det fremgår af punkt 55 i de midlertidige rammebestemmelser, at medlemsstaterne »skal indføre en mekanisme, som gradvist tilskynder tilbagekøb«, og det fremgår af punkt 58 i de midlertidige rammebestemmelser, at »rekapitaliseringer skal indeholde passende incitamenter til, at virksomhederne tilbagekøber rekapitaliseringen og søger at skaffe alternativ kapital, når markedsforholdene tillader det, ved at der kræves et tilstrækkeligt højt afkast af rekapitaliseringen«. Disse bestemmelser indeholder efter min opfattelse en klar henvisning til incitamenter, der skal virke ex post. Punkt 59 i de midlertidige rammebestemmelser er blot en omskrivning af punkt 62.
(
99
) – Jf. dom af 1.10.2014, Rådet mod Alumina (C-393/13 P, EU:C:2014:2245, præmis 16), og af 9.12.2020, Groupe Canal + mod Kommissionen (C-132/19 P, EU:C:2020:1007, præmis 68).
(
100
) – Jf. dom af 18.12.2008, Les Éditions Albert René mod KHIM (C-16/06 P, EU:C:2008:739, præmis 80), og af 4.10.2024, García Fernández m.fl. mod Kommissionen og Afviklingsinstansen (C-541/22 P, EU:C:2024:820, præmis 211).
(
101
) – Jf. i denne retning dom af 25.6.2020, SatCen mod KF (C-14/19 P, EU:C:2020:492, præmis 105 og den deri nævnte retspraksis), og af 3.7.2025, Glonatech mod REA (C-114/24 P, EU:C:2025:520, præmis 108).
(
102
) – DLH har, støttet af Forbundsrepublikken Tyskland, gjort gældende, at en step up-mekanisme som omhandlet i punkt 61 i de midlertidige rammebestemmelser ville have været uforenelig med Aktiengesetz (den tyske aktieselskabslov) og den afledte EU-ret for så vidt angår den tyske stats kapitalandel. Disse angivelige retlige begrænsninger blev ikke påberåbt for Retten og udgør derfor nye påstande vedrørende de faktiske omstændigheder, der ikke kan antages til realitetsbehandling på dette trin i proceduren. DLH og Forbundsrepublikken Tyskland har endvidere begrænset sig til at henvise til potentielle uoverensstemmelser uden at underbygge, hvordan eller hvorfor disse skulle være til hinder for en step up-mekanisme.
(
103
) – Punkt 68 i de midlertidige rammebestemmelser indeholder bestemmelser, der svarer til dem, der fremgår af dette instruments punkt 61 og 62, for så vidt angår hybride kapitalinstrumenter efter deres konvertering til egenkapital.
(
104
) – I den appellerede doms præmis 265 støttede Retten sig ligeledes på de samme grunde som dem, der er anført i denne doms præmis 252-257 vedrørende kapitalandelen.
(
105
) – Punkt 70 i de midlertidige rammebestemmelser bestemmer, at »[d]a arten af hybride instrumenter varierer betydeligt, udsteder Kommissionen ikke retningslinjer for alle typer af instrumenter. Hybride instrumenter skal under alle omstændigheder følge ovennævnte principper og have et afkast, der afspejler den risiko, der er forbundet med de pågældende instrumenter«.
(
106
) – Konverteringen af SP II-A var kun mulig i tilfælde af et tilbud om overtagelse eller kontrolerhvervelse (afsnit 2.10.1.3.1 i den omtvistede afgørelse).
(
107
) – Afhængigt af den udløsende begivenhed (10%, hvis konverteringsretten udøves med det formål at beskytte staten mod udvanding, og 5,25%, hvis udøvelsen af konverteringsretten udløses ved manglende betaling) (afsnit 2.10.1.3.2 i den omtvistede afgørelse).
(
108
) – Retten bemærkede, at den fastsatte pris for SP II-A ikke havde nogen forbindelse med den metode, der krævedes i punkt 67 i de midlertidige rammebestemmelser, og at TERP i modsætning til prisen på SP II-B ikke svarede til den faktiske handelspris på aktiemarkedet på konverteringstidspunktet.
(
109
) – Jf. den appellerede doms præmis 277-279.
(
110
) – Jf. den appellerede doms præmis 283.
(
111
) – Jeg påpeger en passant, at den terminologi, der anvendes i 158. betragtning til den omtvistede afgørelse, forekommer mig vanskelig at forene med et »grønt lys« til at anvende en alternativ prisfastsættelsesmetode i henhold til punkt 59 i de midlertidige rammebestemmelser.
(
112
) – I hvert fald under den skriftlige forhandling.
(
113
) – Denne konklusion er ikke blevet anfægtet for Domstolen.
(
114
) – Som det fremgår, og som DLH med rette har anført, er Kommissionen, når der er indført en gyldig alternativ mekanisme, ikke forpligtet til at godtgøre, at der foreligger ekstraordinære omstændigheder, som kan begrunde, at der ses bort fra de midlertidige rammebestemmelser og en tilbagevenden til en direkte vurdering i henhold til traktaten.
(
115
) – I denne forbindelse noterer jeg, at Forbundsrepublikken Tyskland forpligtede sig til at anmode Kommissionen om tilladelse, såfremt konverteringskursen var højere end den pris, der ville blive opnået ved hjælp af TERP-metoden på konverteringstidspunktet, minus 5%, hvilket tyder på, at beregningen af TERP faktisk var mulig.
(
116
) – Navnlig eftersom Kommissionen, som den gjorde i 158. betragtning til den omtvistede afgørelse, anerkendte den eventuelle manglende overholdelse af de gældende regler. Jeg påpeger, at den foreliggende sag adskiller sig fra den sag, der gav anledning til dom af 28.9.2023, Ryanair mod Kommissionen (C-320/21 P, EU:C:2023:712, præmis 63 og 64), hvori Domstolen fastslog, at Retten ikke havde begået en retlig fejl ved at anerkende, at Kommissionen kunne støtte sig på de svenske myndigheders tilsagn om at forelægge den detaljerede beregningsmetode, der ville blive anvendt til den efterfølgende opgørelse af den skade, støttemodtageren havde lidt. I denne sag konkluderede Retten, at Kommissionens afgørelse indeholdt en tilstrækkeligt præcis redegørelse for metoden til beregning af denne skade som omhandlet i artikel 107, stk. 2, litra b), TEUF som fortolket af Retten, og forkastede således Ryanairs udsagn om, at Retten havde tilsidesat sin forpligtelse til at vurdere den omhandlede foranstaltnings forenelighed med det indre marked.
(
117
) – Fodnote 36 og 40 i den omtvistede afgørelse.
(
118
) – Jf. den appellerede doms præmis 284.
(
119
) – Ni koordinerede lufthavne (nemlig lufthavne med et højt belastningsniveau, jf. 181. betragtning til den omtvistede afgørelse), nemlig lufthavnene Berlin Tegel, Bruxelles, Düsseldorf, Frankfurt, Hamburg, München, Palma de Mallorca, Stuttgart og Wien samt Hannover lufthavn i den berigtigende afgørelse.
(
120
) – Jf. 179. betragtning til den omtvistede afgørelse. Som Retten bemærkede, tog Kommissionen ligeledes hensyn til antallet af fly, der havde base i nogle af de relevante lufthavne, som denne koncern og dens konkurrenter benyttede sig af (jf. den appellerede doms præmis 373).
(
121
) – Jf. den appellerede doms præmis 376-382.
(
122
) – I den appellerede doms præmis 368 fastslog Retten, at begrebet stærk markedsposition som omhandlet i punkt 72 i de midlertidige rammebestemmelser skal anses for at svare til begrebet dominerende stilling inden for konkurrenceretten. I præmis 383 og 384 støttede Kommissionen sig analogt på retspraksis vedrørende vurderingen af en dominerende stilling.
(
123
) – Den appellerede doms præmis 386.
(
124
) – I den appellerede doms præmis 378-382 bemærkede Retten, at de kriterier, der blev anvendt i den omtvistede afgørelse, hovedsageligt vedrørte lufthavnskapaciteten, og at Kommissionen efter at have afgrænset de relevante markeder som markederne for lufttransport af passagerer ikke kunne se bort fra faktorer, der var direkte forbundet med leveringen af disse tjenester, nemlig flyvehyppigheden og tilbudte sæder.
(
125
) – Punkt 17 i dette forslag til afgørelse.
(
126
) – Punkt 89 i dette forslag til afgørelse.
(
127
) – Jf. den appellerede doms præmis 379 in fine.
(
128
) – Jf. den appellerede doms præmis 394.
(
129
) – Jf. den appellerede doms præmis 380. Jf. ligeledes præmis 392 og 393 i den pågældende dom.
(
130
) – Rådets forordning (EØF) af 18.1.1993 om fælles regler for tildeling af ankomst- og afgangstidspunkter i Fællesskabets lufthavne (EFT 1993, L 14, s. 1), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 894/2002 af 27.5.2002, Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1554/2003 af 22.7.2003, Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 793/2004 af 21.4.2004, Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 545/2009 af 18.6.2009 og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2020/459 af 30.3.2020.
(
131
) – Jf. artikel 2, litra a), i forordning nr. 95/93.
(
132
) – Forordning nr. 95/93, artikel 10, stk. 2. Kommissionens argument om, at denne faktor kun har ringe betydning for den overbelastede lufthavn, hvor DLH kan anses for at have en stærk markedsposition, kræver en vurdering af de faktiske omstændigheder, hvilket det alene tilkommer Retten at foretage.
(
133
) – Jf. dom af 20.10.2021, Polskie Linie Lotnicze LOT mod Kommissionen (T-240/18, EU:T:2021:723, præmis 57), og af 20.10.2021, Polskie Linie Lotnicze LOT mod Kommissionen (T-296/18, EU:T:2021:724, præmis 80), som DLH og Kommissionen har henvist til.
(
134
) – Jf. den appellerede doms præmis 319, hvori Retten citerede dommene af 20.10.2021, Polskie Linie Lotnicze LOT mod Kommissionen (T-240/18, EU:T:2021:723, præmis 57), og af 20.10.2021, Polskie Linie Lotnicze LOT mod Kommissionen (T-296/18, EU:T:2021:724, præmis 80). Rettens parallel beroede på den omstændighed, at de midler, der blev stillet til rådighed for DLH, ikke var afsat til bestemte ruter og kunne anvendes til at drive en hvilken som helst A&A-rute fra en lufthavn.
(
135
) – 40-50% (50-60% til 55-60% i spidsbelastningsperioder) for Düsseldorf lufthavn og 35-45% (50-60% i spidsbelastningsperioder) for Wien lufthavn. Tallene vedrørte IATA’s sommersæson 2019 (den appellerede doms præmis 397).
(
136
) – Jf. den appellerede doms præmis 396-401 for Düsseldorf lufthavn og dennes præmis 403-407 for Wien lufthavn.
(
137
) – Retten fandt, at tallene vedrørende lufthavnene i Düsseldorf og Wien, således som de fremgik af den omtvistede afgørelse, i det væsentlige var sammenlignelige eller endog oversteg dem, der karakteriserede konkurrencesituationen i lufthavnene i Frankfurt og München i IATA’s vintersæson 2019/2020, for hvilken Kommissionen fandt, at LH-koncernen havde en stærk markedsposition (jf. den appellerede doms præmis 402 og 409).
(
138
) – Jf. den appellerede doms præmis 411.
(
139
) – Jf. den appellerede doms præmis 394.
(
140
) – Jf. dom af 3.7.1991, AKZO mod Kommissionen (C-62/86, EU:C:1991:286, præmis 60), og af 14.2.1978, United Brands og United Brands Continentaal mod Kommissionen (27/76, EU:C:1978:22, præmis 107-113).
(
141
) – DLH’s henvisninger til retspraksis og afgørelsespraksis på området for en dominerende stilling skal derfor forkastes som irrelevante.
(
142
) – Jf. den appellerede doms præmis 401, 402, 408 og 409.
(
143
) – 70. betragtning til den omtvistede afgørelse.
(
144
) – 231. betragtning til den omtvistede afgørelse.
(
145
) – 72. og 231. betragtning til den omtvistede afgørelse.
(
146
) – Den appellerede dom, præmis 479. Retten angav fem grunde til, at Kommissionens analyse var ufuldstændig/mangelfuld: i) at LH-koncernen havde en langt større vægt end de nærmeste konkurrenter, ii) at der ikke blev foretaget en analyse af, om fremkomsten af nytilkomne- og udelukkelsen af konkurrenter, der allerede havde base »ville medføre en yderligere fragmentering af konkurrencen i disse lufthavne«, iii) at udelukkelsen af luftfartsselskaberne med base fra den første fase af proceduren de facto medførte, at LH-koncernens nærmeste konkurrenter ikke vil være berettiget til slots i denne første etape, iv) at konkurrenter, der allerede havde base i de to lufthavne – i modsætning til nytilkomne – ville have haft lavere omkostninger som følge af erhvervelsen af slots og kunne »være bedre i stand til at erhverve [de] pågældende [slots] og til at øge [...] konkurrencepres[set]«, v) at berettigelsen for luftfartsselskaberne med base afhang af, at slotsene ikke kunne tildeles i første etape, og derfor var vanskelig at forudse (jf. den appellerede doms præmis 473-477).
(
147
) – Dom af 13.5.2015, Niki Luftfahrt mod Kommissionen (T-162/10, EU:T:2015:283, præmis 295), hvori Retten i forbindelse med fusionskontrollen fastslog, at »den omstændighed, at Kommissionen kunne have accepteret andre tilsagn, som måske endog ville have været gunstigere for konkurrencen, [ikke] kan [...] føre til annullation af beslutningen, såfremt Kommissionen med rimelighed kan konkludere, at tilsagnene i beslutningen gør det muligt at fjerne den alvorlige tvivl«. Dette ræsonnement er faktisk til stede i Rettens praksis på fusionsområdet og har været det i en vis periode (jf. f.eks. dom af 4.7.2006, easyJet mod Kommissionen, T-177/04, EU:T:2006:187, præmis 128, og af 13.11.2024, Iliad Italia mod Kommissionen, T-692/20, EU:T:2024:825, præmis 59). Denne praksis er imidlertid aldrig blevet klart godkendt af Domstolen. Som jeg vil påvise i det følgende, mener jeg under alle omstændigheder ikke, at Retten modsagde sin egen praksis.
(
148
) – Jf. den appellerede doms præmis 422 og 423.
(
149
) – Jf. punkt 17 og 21 i dette forslag til afgørelse.
(
150
) – Jf. Rettens indledende bemærkninger i den appellerede doms præmis 415-423.
(
151
) – I henhold til punkt 12 i meddelelsen om løsningsforslag skal Kommissionen se på »alle relevante faktorer i forbindelse med [...] tilsagnet«, navnlig disses »art og omfang i forhold til strukturen og de konkrete forhold på det marked, hvor konkurrenceproblemerne vil opstå, herunder parternes og andre aktørers position«. Selv om Retten ikke udtrykkeligt nævnte Kommissionens meddelelse om løsningsforslag i den appellerede doms præmis 478 og 479, henviste den klart til denne meddelelses punkt 12, hvis indhold er gengivet i præmis 418.
(
152
) – Jf. den appellerede doms præmis 478 og 479. Selv om Retten i disse præmisser ikke udtrykkeligt nævnte Kommissionens meddelelse om løsningsforslag, henviste den klart til denne meddelelses punkt 12, hvis indhold er gengivet i de indledende betragtninger i dommens præmis 418.
(
153
) – Jf. punkt 145 i dette forslag til afgørelse.
(
154
) – Jf. den appellerede doms præmis 474.
(
155
) – Jf. den appellerede doms præmis 421.
(
156
) – Følgelig kan der ikke konstateres nogen modstrid med dom af 13.5.2015, Niki Luftfahrt mod Kommissionen (T-162/10, EU:T:2015:283, præmis 295).
(
157
) – 190. og 197. betragtning til den omtvistede afgørelse.
(
158
) – I henhold til præmis 474 »[...] vil nytilkomne luftfartsselskabers fortrinsstilling, som Ryanair har anført, under disse omstændigheder bane vej for en ny konkurrent, hvis position vil svare til positionen for de konkurrenter, der allerede har base i disse lufthavne, som følge af slotporteføljens størrelse og det antal fly, der skal have base i disse lufthavne, nemlig fire, idet det præciseres, at de konkurrenter, der allerede har base i disse lufthavne, besidder mellem to og ti fly«.
(
159
) – Det skal i denne forbindelse påpeges, at udelukkelsen af etablerede konkurrenter fra procedurens første etape i væsentlig grad kunne mindske chancerne for, at afståelsen faktisk fandt sted, hvilket ville gøre tilsagnet potentielt uforeneligt med punkt 10 (tilstrækkelig stor sikkerhed for, at det vil være muligt at gennemføre afståelsen) og punkt 47 (en virksomheds potentiale til at tiltrække en egnet køber) i meddelelsen om løsningsforslag.
(
160
) – Jf. fodnote 76 i dette forslag til afgørelse.
(
161
) – Jf. analogt dom af 16.3.2023, American Airlines mod Kommissionen (C-127/21 P, EU:C:2023:209, præmis 79 og 87).
(
162
) – Jf. analogt dom af 16.3.2023, American Airlines mod Kommissionen (C-127/21 P, EU:C:2023:209, præmis 93 og 95).
(
163
) – Jf. dom af 11.9.2025, Østrig mod Kommissionen (Paks II-kernekraftværket) (C-59/23 P, EU:C:2025:686, præmis 101 og den deri nævnte retspraksis).
(
164
) – Jf. dom af 23.11.2023, Ryanair mod Kommissionen (C-210/21 P, EU:C:2023:908, præmis 106 og den deri nævnte retspraksis).
(
165
) – Jf. særligt dom af 23.1.2025, Neos mod Ryanair og Kommissionen (C-490/23 P, EU:C:2025:32, præmis 58 og 59), vedrørende Kommissionens forpligtelse til at begrunde, hvorfor der ikke er foretaget en udtrykkelig gennemgang af en støtteforanstaltnings forenelighed med andre EU-retlige bestemmelser eller principper end statsstøttereglerne. Jf. vedrørende denne doms specifikke karakter generaladvokat Medinas forslag til afgørelse Østrig mod Kommissionen (Paks II-kernekraftværket) (C-59/23 P, EU:C:2025:125, fodnote 66).
(
166
) – Jf. generaladvokat Pitruzzellas forslag til afgørelse Ryanair mod Kommissionen (C-320/21 P, EU:C:2023:54, punkt 98).
(
167
) – Jf. den appellerede doms præmis 207, 293, 431 og 459.
(
168
) – Jf. den appellerede doms præmis 498.
(
169
) – Jf. præmis 498 og 500 i den appellerede dom.
(
170
) – Jf. punkt 9 i meddelelsen om løsningsforslag og den i fodnote 161 og 162 nævnte retspraksis.
(
171
) – Det følger af artikel 8b, andet og tredje punktum, i forordning nr. 95/93, at »[d]enne forordning [ikke] påvirker […] de offentlige myndigheders beføjelse til at kræve slotoverførsel mellem luftfartsselskaber og til at bestemme, hvordan disse tildeles, i henhold til den nationale konkurrencelovgivning eller EF-traktatens artikel 81 eller 82 eller Rådets forordning (EØF) nr. 4064/89 af [21.12.1989] om kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser. Disse overførsler kan kun finde sted uden betaling«.
(
172
) – I henhold til artikel 8a, stk. 1, litra b), nr. iii), i forordning nr. 95/93 »[kan] slots [...] overføres [...] ved hel eller delvis overtagelse, når de pågældende slots er direkte forbundet med den virksomhed, der overtages«.