61992CJ0027_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 20. december 1991 indgaaet til Domstolen den 30. januar 1992 har Finanzgericht Hamburg (Fjerde Afdeling) i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 6, stk. 2, og artikel 4 i Raadets forordning (EOEF) nr. 885/68 af 28. juni 1968 om de almindelige regler for ydelse af eksportrestitutioner for oksekoed og om kriterierne for fastsaettelse af disse restitutionsbeloeb (EFT 1968 I, s. 229) samt artikel 20, stk. 1, og artikel 20, stk. 3, litra b), i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2730/79 af 29. november 1979 om faelles gennemfoerelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (EFT L 317, s. 1).
2 Spoergsmaalet, der drejer sig om bevisvaerdien af en fortoldningsattest, er rejst under en tvist mellem firmaet Moellmann-Fleisch (herefter benaevnt "Moellmann"), sagsoegeren i hovedsagen, og Hauptzollamt Hamburg-Jonas (herefter benaevnt "Hauptzollamt"), sagsoegte i hovedsagen.
3 Moellmann fik forudbetalt en differentieret eksportrestitution og eksporterede den 16. maj 1984 oksekoed til AEgypten. Skibet naaede i begyndelsen af juni 1984 frem til Alexandria, hvor de aegyptiske myndigheder udtog proever af oksekoedet med henblik paa veterinaerkontrol inden indfoerslen.
4 Den 15. juni 1984 fremlagde Moellmann en udateret aegyptisk fortoldningsattest for Hauptzollamt vedroerende indfoerslen til AEgypten. Det fremgaar af tre dokumenter, som er forsynet med senere datoer end den 15. juni 1984, at resultaterne af veterinaerundersoegelserne var negative, hvorfor koedet blev tilbagesendt. Som foelge heraf paalagde Hauptzollamt Moellmann at tilbagebetale de eksportrestitutioner, som selskabet havde faaet udbetalt. Den sag, som Moellmann har anlagt ved Finanzgericht Hamburg, drejer sig om, hvorvidt koedet kan antages at vaere naaet frem til det aegyptiske marked.
5 Ifoelge artikel 6, stk. 2, i naevnte forordning nr. 885/68 skal den differentierede restitution udbetales, naar det er godtgjort, at produktet har naaet det bestemmelsessted, for hvilken restitutionen er blevet fastsat. Ifoelge artikel 20, stk. 1, i naevnte forordning nr. 2730/79 er udbetalingen af en differentieret restitution betinget af, at produktet er indfoert i det tredjeland eller et af de tredjelande, som restitutionen er fastsat for. Produktet anses efter samme forordnings artikel 20, stk. 2, som indfoert, naar toldformaliteterne ved overgang til fri omsaetning i tredjelandet er afsluttet.
6 Efter samme forordnings artikel 20, stk. 3, anses bevis for toldformaliteternes afslutning af vaere foert ved fremlaeggelse af tolddokumentet eller fortoldningsattesten. Artikel 20, stk. 4, opregner en raekke andre dokumenter, som kan anvendes som bevis, saafremt ingen af de i stk. 3 naevnte dokumenter kan fremlaegges paa grund af omstaendigheder, som eksportoeren ikke selv er herre over, eller saafremt dokumenterne findes utilstraekkelige.
7 Det praejudicielle spoergsmaal, som den nationale ret har forelagt Domstolen i denne sag, vedroerer bevisvaerdien af en fortoldningsattest, og lyder saaledes:
"Skal det i henhold til artikel 6, stk. 2, sammenholdt med artikel 4 i forordning (EOEF) nr. 885/68 og artikel 20, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 2730/79, som betingelse for udbetaling af differentierede restitutioner kraevede bevis for indfoersel til et tredjeland ° som skal foeres ved fremlaeggelse af en fortoldningsattest udstedt paa en blanket som vist i bilag II til forordning (EOEF) nr. 2730/79, jf. artikel 20, stk. 3, litra b) ° anses for ikke at vaere foert, naar blot der er begrundet tvivl om, hvorvidt den i fortoldningsattesten anfoerte vare faktisk er naaet frem til markedet i tredjelandet, eller skal der foeres bevis for det modsatte, altsaa at varen ikke er indfoert?"
8 Hvad naermere angaar sagens faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg for Domstolen henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
9 Med sit spoergsmaal oensker den nationale ret i det vaesentlige oplyst, om artikel 6, stk. 2, og artikel 4 i forordning nr. 885/68, sammenholdt med artikel 20, stk. 1, i forordning nr. 2730/79, skal fortolkes saaledes, at beviset for indfoersel i et tredjeland ikke kan anses for foert, blot der er begrundet tvivl om, hvorvidt den vare, som er angivet i fortoldningsattesten i henhold til artikel 20, stk. 3, i forordning nr. 2730/79 ogsaa virkelig er naaet frem til markedet i tredjelandet, eller at der skal foeres bevis for det modsatte, altsaa at varen ikke er blevet indfoert.
10 Moellmann har gjort gaeldende, at tolddokumentet og fortoldningsattesten udgoer et fuldgyldigt bevis for, at varen er blevet indfoert i tredjelandet i modsaetning til de dokumenter, som er naevnt i artikel 20, stk. 4, i forordning nr. 2730/79, som kun udgoer afkraeftelige indicier for, at varen faktisk er blevet bragt paa markedet. Hvis blot en begrundet tvivl var tilstraekkelig til at fratage fortoldningsattesten dens bevisvaerdi, ville bevisbyrden blive vendt paa hovedet til skade for eksportoeren. Efter Moellmann' s opfattelse kan derfor kun et fuldgyldigt bevis for, at varen ikke er blevet indfoert i det paagaeldende tredjeland, fratage fortoldningsattesten dens bevisvaerdi.
11 Heroverfor har Kommissionen gjort gaeldende, at afslutningen af toldformaliteterne i forbindelse med indfoerslen ikke noedvendigvis indebaerer, at varen ogsaa faktisk er blevet importeret. Kommissionen henviser i den forbindelse til dommen af 11. juli 1984 (sag 89/83, Dimex, Sml. s. 2815). I denne dom fastslog Domstolen, at et produkt ikke kan anses for at vaere indfoert, naar det er blevet reeksporteret efter afslutningen af de toldformaliteter, som er foreskrevet i bestemmelsesstaten, saafremt beslutningen om produktets reeksport er blevet truffet af bestemmelsesstatens myndigheder i forbindelse med afslutningen af toldformaliteterne, og naar den fordaervelse af produktet, som har foert til denne beslutning, er truffet inden formaliteternes afslutning. Kommissionen er af den opfattelse, at afvisningen af et produkt af sundhedsgrunde maa sidestilles med en saadan fordaervelse af produktet.
12 Hvad angaar beviset for produktets indfoersel anfoerer Kommissionen, at selv om tolddokumentet er et af de vigtigste bevismidler, udgoer det kun et afkraefteligt indicium, og at der snarere boer foretages en pragmatisk undersoegelse af, om produktet ogsaa faktisk er blevet bragt paa markedet i bestemmelseslandet.
13 Herom bemaerkes, som Domstolen fastslog i dommen i ovennaevnte Dimex-sag, i praemis 11, vedroerende Kommissionens forordning (EOEF) nr. 192/75 af 17. januar 1975 om gennemfoerelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (EFT L 25, s. 1), at den omstaendighed, at de kompetente myndigheder efter naevnte forordnings artikel 11, stk. 1, tredje afsnit, har mulighed for at kraeve andre produkter fremlagt, naar de anser beviset for toldformaliteternes afslutning for utilstraekkeligt under hensyn til de saerlige forhold i bestemmelseslandet, viser, at dette bevis kun udgoer et afkraefteligt indicium for, at formaalet med de differentierede eksportrestitutioner virkelig er opfyldt.
14 Ligesom det er tilfaeldet med den retsforskrift, som var omhandlet i dommen i Dimex-sagen, bestemmer artikel 20, stk. 4, i forordning nr. 2730/79, at der kan fremlaegges andre dokumenter, saafremt de i stk. 3 naevnte dokumenter findes utilstraekkelige. Foelgelig udgoer fortoldningsattesten, selv om den er et vigtigere bevismiddel for, at indfoerslen er sket, end de dokumenter, som er naevnt i artikel 20, stk. 4, i forordning nr. 2730/79, ikke noget uafkraefteligt bevis.
15 Der kan derfor ses bort fra den bevisvaerdi, som normalt er knyttet til fortoldningsattesten, saafremt der er begrundet tvivl om, hvorvidt de paagaeldende varer ogsaa faktisk er blevet bragt paa markedet i bestemmelseslandet med henblik paa salg. I modsat fald vil der vaere fare for en undergravning af formaalet med de differentierede restitutioner. Som fastslaaet af Domstolen i praemis 16 af dommen i Dimex-sagen, er det vaesentligt i betragtning af formaalene med den differentierede restitutionsordning, at de produkter, som modtager stoette i form af en restitution, ogsaa virkelig naar frem til markedet i bestemmelseslandet og bringes i omsaetning dér.
16 Endelig skal det praeciseres, at det tilkommer den nationale ret efter omstaendighederne i hovedsagen at afgoere, hvorvidt der bestaar en alvorlig tvivl herom.
17 Foelgelig maa det forelagte spoergsmaal besvares med, at artikel 6, stk. 2, og artikel 4 i forordning nr. 885/68, sammenholdt med artikel 20, stk. 1, i forordning nr. 2730/79, skal fortolkes saaledes, at beviset for indfoersel i et tredjeland ikke kan anses for foert, naar der er begrundet tvivl om, hvorvidt den vare, som er angivet i fortoldningsattesten i henhold til artikel 20, stk. 3, i forordning nr. 2730/79, ogsaa virkelig er naaet frem til markedet i bestemmelseslandet.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
18 De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling)
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Finanzgericht Hamburg ved kendelse af 20. december 1991, for ret:
Artikel 6, stk. 2, jf. artikel 4, i Raadets forordning (EOEF) nr. 885/68 af 28. juni 1968 om de almindelige regler for ydelse af eksportrestitutioner for oksekoed og om kriterierne for fastsaettelse af disse restitutionsbeloeb samt artikel 20, stk. 1, i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2730/79 af 29. november 1979 om faelles gennemfoerelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter skal fortolkes saaledes, at beviset for indfoersel i et tredjeland ikke kan anses for foert, naar der er begrundet tvivl om, hvorvidt den vare, som er angivet i fortoldningsattesten i henhold til artikel 20, stk. 3, i forordning nr. 2730/79, ogsaa virkelig er naaet frem til markedet i bestemmelseslandet.