61988CC0032_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Ved dom afsagt den 14 . januar 1988 har den franske Cour de cassation anmodet Domstolen om en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af artikel 5, stk . 1, i Bruxelles-konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager .
Sagens faktiske omstaendigheder og argumentationen i de indlaeg, der er afgivet under sagens behandling for Domstolen, er udtoemmende gengivet i retsmoederapporten, og jeg kan derfor noejes med kort at omtale de vaesentligste omstaendigheder, inden jeg behandler de spoergsmaal, Domstolen anmodes om at besvare .
Sagsoegeren, Paul Humbert, der er fransk statsborger og har bopael i Frankrig, har ved en fransk retsinstans anlagt sag mod et selskab, han har vaeret ansat hos i ni maaneder, med paastand om betaling af en raekke godtgoerelser . Der hersker begrundet tvivl om, hvorvidt det sagsoegte selskab har hjemsted i en af medlemsstaterne, hvilket er af afgoerende betydning for, om Bruxelles-konventionen finder anvendelse . Det fremgaar nemlig af en raekke af processkrifterne, at Six Constructions Ltd, der angives at have hjemsted i Bruxelles, er stiftet i henhold til lovgivningen i det arabiske emirat Sharjah og har forretningssted i Bruxelles .
I en praejudiciel sag maa Domstolen imidlertid - med hensyn til de faktiske omstaendigheder i sagen for den nationale ret - holde sig til, hvad den nationale ret har lagt til grund, og vi maa saaledes i denne sag gaa ud fra, at sagsoegte virkelig har hjemsted i Belgien .
Den franske retsinstans, der har skullet traeffe afgoerelse om sagsoegtes kompetenceindsigelse, har nemlig af processuelle grunde ikke kunnet behandle dette spoergsmaal naermere, fordi det efter de gaeldende procesregler ikke er blevet fremfoert korrekt under sagen .
Jeg maa derfor modstraebende lade dette spoergsmaal ligge og vende tilbage til sagen, saaledes som den er forelagt af den nationale ret .
I det foreliggende tilfaelde er det af vaesentlig betydning, at sagsoegeren ikke har udfoert sit arbejde i sagsoegtes tjeneste i nogen af Faellesskabets medlemsstater . Det fremgaar saaledes af forelaeggelsesdommen og af processkrifterne i sagen, at Paul Humbert udelukkende har arbejdet for sagsoegte i lande uden for Faellesskabet . Dette er grunden til, at den nationale retsinstans har stillet to spoergsmaal, nemlig for det foerste, hvilken forpligtelse der i et saadant tilfaelde skal laegges til grund ved anvendelsen af artikel 5, stk . 1, og for det andet, om det maa antages, at den forpligtelse, som er den karakteristiske, opfyldes i den virksomhed, som har ansat arbejdstageren, eller om det er hovedreglen om sagsoegtes hjemting, jfr . konventionens artikel 2, der maa bringes i anvendelse .
2 . Domstolens praksis om fortolkningen af Bruxelles-konventionens artikel 5, stk . 1, er ikke saerlig omfattende . Domstolen har dog afsagt nogle domme dels om det mere generelle spoergsmaal om, hvilken forpligtelse der skal laegges vaegt paa ved anvendelsen af artikel 5, stk . 1, dels det mere specielle spoergsmaal, som arbejdsaftaler giver anledning til i denne forbindelse .
Det kan ikke skjules, at de betydelige forskelle, der maa siges at vaere mellem disse domme, har givet anledning til, at der i den juridiske litteratur er opstaaet en - til tider temmelig heftig - diskussion . Den dom, der nu skal afsiges, vil derfor have speciel betydning med henblik paa en afklaring af Domstolens praksis . Endelig er det da heller ikke tilfaeldigt, at man i de skriftlige og mundtlige indlaeg i sagen er naaet til forskellige resultater, selv om alle indlaeg stoettes paa Domstolens afgoerelser .
3 . Indledningsvis skal jeg give en kort oversigt over de principper, som Domstolen har opstillet indtil nu, og som kan have betydning i den foreliggende sag :
a ) For det foerste skal naevnes princippet i henhold til De Bloos-dommen ( sag 14/76, Sml . 1976, s . 1497 ), hvorefter den forpligtelse, der skal laegges vaegt paa med henblik paa fastlaeggelsen af opfyldelsesstedet, er den, der svarer til den kontraktmaessige rettighed, der paaberaabes som grundlag for soegsmaalet, dvs . den forpligtelse, der ligger til grund for sagen .
b ) For det andet opstilles der i Tessili-dommen ( sag 12/76, Sml . 1976, s . 1473 ) et princip om, at det sted, hvor forpligtelsen er opfyldt eller skal opfyldes, skal fastlaegges i to led, saaledes at den ret, for hvilken sagen er indbragt, "foerst i henhold til sine egne lovvalgsregler (( afgoer )), hvilken lov der er anvendelig paa det paagaeldende retsforhold", og dernaest i overensstemmelse med denne lov fastlaegger den omtvistede kontraktmaessige forpligtelses opfyldelsessted .
c ) For det tredje er der med hensyn til arbejdsaftaler i Ivenel-dommen ( sag 133/81, Sml . 1982, s . 1891 ) opstillet et princip om, at tilknytningen mellem vaernetinget og den sag, der anlaegges - i tilfaelde hvor der er truffet aftale om udfoerelse af et arbejde, der ikke er selvstaendigt - bestemmes af den forpligtelse, som er karakteristisk for den paagaeldende aftale, og som normalt er forpligtelsen til at udfoere arbejdet .
d ) Endelig har Domstolen i Shenavai-sagen ( sag 266/85, Sml . 1987, s . 239 ) lagt til grund, at arbejdsaftaler frembyder visse saeregenheder, som indebaerer, at retten paa det sted, hvor den for aftalen karakteristiske forpligtelse skal opfyldes, maa vaere det mest hensigtsmaessige vaerneting for eventuelle tvister . Samtidig udtalte Domstolen dog, at man "i tilfaelde, hvor disse saerlige traek ikke forefindes", udelukkende maa laegge vaegt paa den i kontrakten fastlagte forpligtelse, der kraeves opfyldt ved retsforfoelgningen .
4 . Naar vi herefter skal soege at bringe denne praksis i anvendelse paa de spoergsmaal, den nationale retsinstans har stillet, aendrer resultatet sig helt aabenbart, alt efter hvilke domme der laegges til grund .
Hvis man foelger praksis i henhold til De Bloos - og Shenavai-dommene, naar man frem til, at den relevante forpligtelse er den, der svarer til den rettighed, der paaberaabes som grundlag for soegsmaalet . Nu fremgaar det imidlertid af forelaeggelsesdommen, at sagsoegeren i sagen for den nationale ret har nedlagt paastand om betaling af en raekke godtgoerelser som foelge af arbejdsaftalen . Forholdet kan derfor opfattes saaledes, at de forpligtelser, sagen stoettes paa, er arbejdsgiverens forpligtelser til at betale godtgoerelserne . Rent teoretisk er det saaledes ikke udelukket, at opfyldelsesstedet for forpligtelserne kan vaere arbejdstagerens bopael, hvis det er dette, der er reglen i den materielle ret, der skal anvendes i medfoer af lovkonfliktreglerne i lex fori, og man vil foelge princippet i henhold til Tessili-dommen . Det kan heller ikke overraske, at det er denne opfattelse, Paul Humbert gaar ind for i sine indlaeg for Domstolen, omend med en argumentation, der ikke kommer ind paa De Bloos-dommen .
Hvis man derimod foelger dommen i Ivenel-sagen, hvorefter der skal laegges vaegt paa den karakteristiske forpligtelse, der normalt er forpligtelsen til at udfoere arbejdet, maa vaernetinget vaere retterne i den stat, hvor arbejdsydelsen er erlagt . I det foreliggende tilfaelde, hvor arbejdet, som allerede naevnt, netop ikke er blevet udfoert i nogen af Faellesskabets medlemsstater, foerer dette naturligvis til, at artikel 5, stk . 1, ikke kan anvendes, medmindre man ( som anfoert af Paul Humbert ) vil antage, at ogsaa andre vaesentlige aspekter af arbejdsforholdet er karakteristiske med hensyn til dets tilknytning til et bestemt land .
For at overvinde disse vanskeligheder har man i de indlaeg, der stoettes paa dommen i Ivenel-sagen, maattet udvise en vis opfindsomhed .
5 . Paa den ene side har nogle af de regeringer, der har afgivet indlaeg, foreslaaet, at man i tilfaelde som det foreliggende antager, at vaernetinget er retten paa arbejdsgiverens hjemsted, jfr . ogsaa at den forelaeggende ret omtaler dette sted i spoergsmaal 2 .
Paa den anden side har Kommissionen, der ogsaa har omtalt dette kriterium, anfoert, at det ikke kan anvendes, og foreslaaet at man i saadanne tilfaelde helt undlader at anse artikel 5, stk . 1, for anvendelig og i stedet griber tilbage til den almindelige kompetenceregel i artikel 2, dvs . sagsoegtes hjemting .
6 . Inden jeg tager tilling til, hvilken af de to loesninger der boer vaelges, eller eventuelt foreslaar en anden loesning, skal jeg knytte nogle bemaerkninger til det forslag, som fremsaettes i det andet praejudicielle spoergsmaal, og som nogle af de regeringer, der har afgivet indlaeg i sagen, har udviklet naermere, nemlig at lade vaernetinget vaere retten paa arbejdsgiverens hjemsted, dvs . enten arbejdsgiveren som saadan eller ogsaa det sted, hvor arbejdstageren er blevet ansat .
7 . Jeg vil ikke skjule, at jeg anser en saadan loesning, som fraviger Domstolens hidtidige praksis, for at vaere hoejst tvivlsom - ogsaa selv om den er blevet overbevisende fremfoert - og at jeg derfor ikke med rimelighed kan anbefale Domstolen at foelge den .
Som begrundelse for min tvivl anser jeg det ikke for noedvendigt at gennemgaa de forskellige argumenter, regeringerne har fremfoert til stoette for den naevnte loesning, navnlig deres henvisning til to internationale konventioner, dels Rom-konventionen om, hvilken lov der skal anvendes paa kontraktlige forpligtelser, ( 1 ) dels Lugano-konventionen om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgoerelser ( ogsaa kaldet parallelkonventionen ) ( 2 ). AArsagen hertil er den ganske enkle, at selv om resultatet af en saadan gennemgang af argumenterne kunne stoette den skitserede loesning, er jeg overbevist om, at den skal bedoemmes ud fra Bruxelles-konventionen, som er den eneste, Domstolen har kompetence til at fortolke ( 3 ).
8 . Det er med andre ord ikke udelukket, at man ved hjaelp af bestemmelser i andre konventioner eller ved hjaelp af kriterier for fortolkningen af andre konventioner kan finde en foelgerigtig argumentation for en bestemt fortolkning af Bruxelles-konventionen .
Det maa derimod vaere udelukket - som stridende mod helt grundlaeggende fortolkningsprincipper - at et tilknytningsmoment, som er fastlagt i en anden konvention, kan anvendes umiddelbart i Bruxelles-konventionens artikel 5, stk . 1, dvs . uden at fremgaa af en fortolkningsproces .
9 . Et vaerneting ved retten paa virksomhedens hjemsted vil stride mod :
a ) ordlyden af den bestemmelse, der skal fortolkes,
b ) de hensyn, der blev lagt til grund ved udarbejdelsen af konventionsbestemmelserne af 1968 og tilpasningsbestemmelserne af 1978,
c ) de baerende praemisser i Ivenel-dommen,
d ) konventionens systematik,
e ) retstilstanden i praktisk talt alle medlemsstaterne .
a ) Det staar fast, at Bruxelles-konventionen ikke udtrykkeligt indeholder hverken et specielt eller eksklusivt vaerneting for tvister i forbindelse med arbejdsaftaler . For saadanne tvister kan man anvende enten det almindelige vaerneting i henhold til artikel 2, eller det specielle, alternative vaerneting for kontraktsforhold, jfr . artikel 5, stk . 1, som er den bestemmelse der skal fortolkes i denne sag, og som uden tvivl skal fortolkes strengt .
Det er lige saa ubestrideligt, at det sted, hvor virksomheden har sit hjemsted som saadant, hverken anvendes som tilknytningsmoment i artikel 2 eller i artikel 5, stk . 1 . Tvaertimod er vaernetinget i henhold til artikel 2 sagsoegtes hjemting, mens sagsoegeren i henhold til artikel 5, stk . 1, kan vaelge at anlaegge sag i det land, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes .
b ) Jenard-rapporten indeholder en udfoerlig redegoerelse for, hvorfor man ikke medtog et saerligt vaerneting for sager vedroerende arbejdsaftaler i Bruxelles-konventionens endelige version, selv om der i det foreloebige udkast til konventionen fandtes en bestemmelse om et eksklusivt vaerneting for tvister om arbejdsaftaler ( nemlig vel at maerke ogsaa med virksomhedens hjemsted som tilknytningsmoment ). I denne forbindelse er det betegnende, at den afsluttende bemaerkning i rapportens afsnit om arbejdsaftaler gaar ud paa, at Bruxelles-konventionen senere kan aendres paa dette punkt, eventuelt ved vedtagelse af en tillaegsprotokol . Denne situation aendrede sig heller ikke som foelge af arbejdet med at tilpasse konventionen af hensyn til de tre nye staters tiltraedelse, og dette viser klart, at medlemsstaterne fortsat ikke oenskede at indfoere et saerligt vaerneting paa dette omraade .
Hertil kommer, at man ved tiltraedelseskonventionen af 1978 - i modsaetning til hvad der skete paa andre omraader - ikke blot undlod at indfoere et saerligt vaerneting for arbejdsaftaler, men ogsaa foretog en autentisk fortolkning af artikel 5, stk . 1, idet man udtrykkeligt tilpassede ogsaa den franske og nederlandske version til den italienske, netop i betydningen "ved retten paa det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes ". I denne forbindelse henvises der i Schlosser-rapporten da ogsaa udtrykkeligt til dommen i De Bloos-sagen .
c ) AArsagen til, at Domstolen i Ivenel-sagen lagde vaegt paa den karakteristiske forpligtelse ved fastlaeggelsen af opfyldelsesstedet i sager vedroerende arbejdsforhold, er dels, at der derved indfoeres et alternativ, der i praksis i hoejere grad tilgodeser arbejdstagerens interesser - idet arbejdstageren betragtes som den svageste part - dels at man derved undgaar den fra flere sider frygtede fare for, at der opstaar en opdeling paa flere forskellige vaerneting .
Det forslag til en loesning af kompetencespoergsmaalet, som vi behandler her, vil imidlertid foere til det paradoksale resultat, at man ved at lade vaernetinget foelge det sted, hvor virksomheden som saadan har sit hjemsted, ville lade det samme kriterium gaelde, ogsaa naar det er arbejdsgiveren, der anlaegger sag .
Med andre ord vil man, hvis man haevder, at opfyldelsesstedet skal vaere virksomhedens hjemsted, naar den karakteristiske forpligtelse, dvs . arbejdsydelsen, er opfyldt uden for medlemsstaternes geografiske omraade, naa frem til, at arbejdsgiveren kan anlaegge sag mod arbejdstageren, som er den svageste part, ved sit eget hjemting .
Dette paradoks forekommer mig saa uoverstigeligt, at enhver tanke om at gaa ind paa forslaget maa vaere udelukket ( 4 ).
d ) Dette gaelder saa meget mere, naar man tager i betragtning, at konventionen i de tilfaelde, hvor den udtrykkeligt giver adgang til saerlige vaerneting - som alternativer til det almindelige vaerneting i henhold til artikel 2 - for at beskytte den svageste kontraktspart ( f.eks . vaernetinget i forbindelse med forsikringsaftaler og forbrugeraftaler ) ogsaa opstiller udtrykkelige bestemmelser om, at sag kun kan anlaegges ved retten i den kontraherende stat, paa hvis omraade den svageste part har sin bopael ( jfr . artiklerne 11 og 14 i konventionsteksten som aendret i 1978 ). Dette indebaerer konkret, at forsikringsgiveren i intet tilfaelde kan anlaegge sag mod den sikrede ved sit eget hjemting, og det tilsvarende gaelder i sager om aftaler, der er indgaaet med en forbruger . Hvis en arbejdsgiver derimod i forbindelse med en arbejdsaftale skulle kunne anlaegge sag mod arbejdstageren ved sit eget hjemting, ville det i det mindste vaere et diskutabelt resultat .
Endvidere er det ubestrideligt, at det i langt de fleste sager om arbejdsforhold er arbejdstageren, der anlaegger sag . Som konventionsbestemmelserne er opbygget, raader sagsoegeren allerede over det almindelige vaerneting i henhold til artikel 2, dvs . ved sagsoegtes hjemting . Hvis man i konsekvens heraf vil give kravet om en beskyttelse af den svageste part et reelt indhold og vil give sagsoegeren et virkeligt alternativ i alle tilfaelde - hvilket helt aabenbart er et maal, konventionen forfoelger - forekommer det mig, at det ikke kan vaere den rigtige loesning at indfoere et vaerneting, der som oftest kun ville vaere endnu et generelt vaerneting . Hvis man virkelig vil beskytte den svageste part, maa man pege paa et alternativ til vaernetinget i artikel 2 og give ham adgang til at soege at varetage sine interesser uden at skulle betale de alt for store sagsomkostninger ( for ikke at tale om andre omkostninger ), som kan vaere en foelge af et sagsanlaeg ved arbejdsgiverens hjemting . Om denne mulighed foreligger, maa man, efter min opfattelse, undersoege ved hjaelp af en meget vidtgaaende formaalsfortolkning .
Dette gaelder saa meget mere som Bruxelles-konventionen - som det ogsaa fremhaeves i Jenard-rapporten - bygger paa princippet om retternes "direkte kompetence" og dermed giver stoerre retssikkerhedsgarantier, idet den afgoerelse, der soeges anerkendt eller fuldbyrdet i en anden stat, er truffet af en retsinstans, hvis kompetence til at traeffe afgoerelsen udledes af selve konventionen .
e ) En gennemgang af de vaernetingsregler, der gaelder i medlemsstaternes nationale retssystemer, giver grundlag for foelgende konstateringer :
i ) i henhold til langt de fleste nationale retsordener skal sag anlaegges ved sagsoegtes hjemting,
ii ) i mange tilfaelde kan sag anlaegges ved retten paa det sted, hvor arbejdsydelsen er erlagt eller skal erlaegges, specielt saaledes at dette vaerneting kan benyttes som alternativ til sagsoegtes hjemting,
iii ) arbejdsgiverens bopael eller hjemsted benyttes sjaeldent i sig selv som kriterium for retternes kompetence .
I henhold til de nationale retsordener raader arbejdstageren saaledes generelt over et vaerneting i naerheden af arbejdsstedet . Desuden har arbejdstagerne ( og kun disse ) i nogle stater en lettere adgang til at opnaa retsbeskyttelse, idet de har stoerre valgmuligheder end arbejdstagerne .
I henhold til italiensk ret er der endvidere vaerneting ved virksomhedens hjemsted ( artikel 413 i Codice di procedura civile ), men herved adskiller italiensk ret sig kun tilsyneladende fra den generelle retstilstand . Det fremgaar nemlig klart af bestemmelsen, at valget af vaerneting beror paa behovet for et vaerneting paa det sted, hvor arbejdsydelsen er erlagt, fordi virksomheden er beliggende paa dette sted, jfr . maksimen id quod plerumque accidit . Dette bekraeftes af, at det ogsaa er muligt at anlaegge sag paa det sted, hvor en del af virksomheden er beliggende, naar arbejdsydelsen skal erlaegges dér . Man kan heller ikke se bort fra, at der er forskel paa at fastlaegge et vaerneting ved virksomhedens hjemsted inden for den nationale stedlige kompetence i national ret og paa at fastlaegge et vaerneting med henblik paa den internationale kompetence, som Bruxelles-konventionen angaar .
Mens det saaledes kan forsvares, at man i national lovgivning vaelger at knytte vaernetinget til virksomhedens hjemsted, fordi dette valg stoettes paa en rimeligt begrundet formodning om, at virksomhedens hjemsted normalt er sammenfaldende med det sted, hvor arbejdet udfoeres, vil et saadant valg, hvis det sker gennem retspraksis - som foreslaaet af den forelaeggende ret og af nogle regeringer - vaere uantageligt, fordi den konkrete, faktiske omstaendighed, at arbejdstageren ikke har udfoert arbejdet i det land, hvor virksomheden har sit hjemsted, netop indgaar som et led i raesonnementet . Der er heller ikke tale om en usaedvanlig situation . Tvaertimod vil dette hyppigt vaere tilfaeldet, naar der opstaar spoergsmaal om retternes internationale kompetence .
10 . Naar alt kommer til alt mener jeg saaledes, at tanken om et vaerneting ved virksomhedens hjemsted maa forkastes, naar der er tale om virksomheden som saadan, altsaa helt uden hensyn til det sted, hvor ydelsen erlaegges, og til de oevrige forpligtelser i forbindelse med arbejdsforholdet . At foreslaa en saadan loesning paa problemet - som i oevrigt med en smule fantasi kan udvides fra det foreliggende tilfaelde til en ubestemt raekke andre tilfaelde - er det samme som at opfordre Domstolen til ikke at anlaegge en fortolkning af konventionens artikel 5, stk . 1, men at indfoere et helt nyt tilknytningsmoment . Mens den loesning, man fandt i Ivenel-dommen, dvs . at laegge vaegt paa den karakteristiske forpligtelse, stadig kunne henfoeres under en fortolkning af artikel 5, stk . 1 - og specielt med hensyn til fastlaeggelsen af den forpligtelse, der skal tages i betragtning - vil et vaerneting ved virksomhedens hjemting ikke vaere resultatet af en fortolkning, men derimod en egentlig nyskabelse, idet der dermed indfoeres et helt nyt kriterium, som de kontraherende stater netop ikke har villet benytte . Det er vel naeppe noedvendigt at naevne, at det tilkommer de kontraherende stater og ikke Domstolen at aendre konventionen .
Efter at vi saaledes har forkastet "virksomhedens vaerneting" - dvs . et vaerneting ved virksomheden som saadan eller "ansaettelsesstedets vaerneting", hvilket naar alt kommer til alt blot er et andet udtryk for det samme - maa det undersoeges, om der er andre muligheder for at give den forelaeggende ret et tilfredsstillende svar .
11 . Sagsforholdet synes i det vaesentlige at kunne udtrykkes i foelgende alternativ : Enten opfatter den nationale domstol betalingen af de godtgoerelser, sagsoegeren har nedlagt paastand om, som en opfyldelse af den kontraktsforpligtelse, der ligger til grund for sagen, eller ogsaa opfatter den forholdet saaledes, at betalingen af godtgoerelserne ikke beror paa én enkelt forpligtelse, men paa forskellige forpligtelser, der foelger af arbejdsaftalen .
I foerstnaevnte tilfaelde, hvor der er tale om én enkelt forpligtelse, synes loesningen at ligge nogenlunde lige for . I henhold til ordlyden af konventionens artikel 5, stk . 1 - i sig selv og som fortolket af Domstolen ( i De Bloos - og Shenavai-sagerne, men ogsaa i Tessili-sagen ) - maa den retsinstans, sagen er indbragt for, tage stilling til, om den selv eller en anden retsinstans har kompetencen i henhold til de materielretlige regler, som skal anvendes i medfoer af de internationalprivatretlige regler i lex fori . Det er heller ikke udelukket, at den ret, sagen er indbragt for, kan traeffe en anden afgoerelse vedroerende sin kompetence ( eller manglende kompetence ) paa grundlag af opfyldelsesstedet for den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, f.eks . hvor det fremgaar, at dette netop har vaeret parternes hensigt, eventuelt ogsaa stoettet paa den maade, parterne har gennemfoert retsforholdet paa, eller under alle omstaendigheder naar der foreligger et rent faktisk tilknytningsmoment .
12 . Hvis forholdet derimod opfattes saaledes, at der foreligger flere forskellige forpligtelser, er situationen den samme som i Ivenel-sagen, og vanskeligheden bestaar da i at bringe de principper, der blev opstillet i Ivenel-dommen, i anvendelse paa den foreliggende sag, hvor den for arbejdsydelsen "karakteristiske" forpligtelse er knyttet til steder uden for Faellesskabets omraade .
Opgaven lettes imidlertid betydeligt, hvis man tager udgangspunkt i de baerende praemisser i Ivenel-dommen, idet det er betegnende, at Domstolens argumentation stoettes paa to forhold : dels et oenske om at beskytte den svageste part, og dels behovet for at knytte vaernetinget sammen med den lovgivning, "der indeholder bestemmelser til beskyttelse af arbejdstageren ". I slutningen af praemis 19 udtales det imidlertid : "normalt anvendes loven paa stedet for udfoerelsen af det arbejde, der udgoer den for aftalen karakteristiske ydelse ".
Efter min opfattelse maa det som foelge af den maade, hvorpaa Domstolen har opbygget sin argumentation, antages, at den ikke kan anvendes i tilfaelde, hvor de materielretlige beskyttelsesbestemmelser ikke kan fungere som bindeled mellem den lovgivning, der finder anvendelse, og vaernetinget, simpelthen fordi arbejdsydelsen erlaegges uden for EF-medlemsstaternes omraade . Dette maa i hvert fald gaelde, naar argumentationen er koncentreret om forpligtelsen til at udfoere arbejdet .
13 . I dette tilfaelde kan vi altsaa enten se bort fra "den for aftalen karakteristiske forpligtelse" og stoette os paa ordlyden af artikel 5, stk . 1, ( De Bloos - og Shenavai-dommene ), eller ogsaa fastslaa, at artikel 5, stk . 1, overhovedet ikke kan finde anvendelse, og derefter foelge Kommissionens forslag om at anvende det almindelige vaerneting efter artikel 2, dvs . sagsoegtes hjemting .
14 . Uden at jeg vil drage den praksis, der fremgaar af Ivenel-dommen, i tvivl, mener jeg dog, at Domstolen boer overveje, om anvendelsen af begrebet "den karakteristiske forpligtelse" - i det omfang det falder sammen med arbejdsydelsen - er det vidundermiddel, man har haabet, i alle de tilfaelde, hvor sagen stoettes paa flere forskellige forpligtelser . Dette gaelder specielt i de tilfaelde, hvor det paa grund af faktiske forhold - at arbejdet er udfoert uden for medlemsstaternes omraade - ikke er muligt at knytte forbindelsen mellem arbejdsstedet og den kompetente domstol, eller hvor denne forbindelse giver anledning til nye usikkerhedsmomenter i stedet for at fjerne dem ( naar ydelserne erlaegges i flere forskellige stater ).
I denne forbindelse boer der tages hensyn til nogle aspekter, som ofte er blevet fremhaevet i den juridiske litteratur . Jeg taenker her specielt paa den kritik, der har vaeret fremfoert mod sammenknytningen af den lovgivning, der finder anvendelse, og vaernetinget, jfr . Ivenel-dommen . Hertil skal jeg bemaerke, at Rom-konventionens artikel 6 ikke skal opfattes saaledes, at der herved for tvister om arbejdsaftaler er sket en konkretisering af det i artikel 4 opstillede princip om den for aftalen karakteristiske forpligtelse, men derimod saaledes, at der goeres undtagelse fra princippet . Hvis artikel 6 ikke fandtes, eller hvis artiklen ikke finder anvendelse, ville eller vil muligheden for at benytte artikel 4 nemlig indebaere, at man anvender loven i det land, hvor arbejdstageren, som den part der erlaegger den karakteristiske ydelse, har sin saedvanlige bopael .
Dernaest kan der - endog uden at man tager de grundlaeggende principper til hjaelp - i almindelighed ikke vaere tvivl om, at spoergsmaalet om, hvilken lov der finder anvendelse, stiller sig paa en helt anden maade end spoergsmaalet om vaernetinget, og specielt da paa det omraade vi her beskaeftiger os med, hvor mange aspekter af arbejdsforholdet er undergivet ufravigelige ( offentligretlige eller praeceptive ) bestemmelser i den stat, hvor arbejdet udfoeres, saaledes at det egentlige valg af den lov, der finder anvendelse, kun angaar de oevrige omraader . Omvendt er fastlaeggelsen af vaernetinget undergivet andre betingelser og har andre konsekvenser, der i de fleste retsordener er koncentreret om arbejdstagerens interesser .
Hertil kommer som allerede naevnt, at valget af vaerneting inden for den internationale kompetence er langt vanskeligere end den bestemmelse af retternes stedlige kompetence, der finder sted i national lovgivning, med henblik paa arbejdsforhold, som normalt ikke har nogen tilknytning til udlandet . Naar der er tale om den internationale kompetence, er situationen som oftest den, at arbejdsforholdet subjektivt eller objektivt har tilknytning til to eller flere lande, saaledes at det alternativ, der maa indroemmes arbejdstageren ( som sagsoeger ) med hensyn til, hvor sag skal anlaegges mod virksomheden, i endnu hoejere grad skal vaere et virkeligt alternativ . Selv om det maaske kan vaere rigtigt, at det ikke er i Bruxelles-konventionens aand at beskytte arbejdstagernes interesser, behoever man dog ikke at modsaette sig, at der indfoeres et virkeligt alternativ - der saa at sige ogsaa indroemmes sagsoegeren - naar dette alternativ er i overensstemmelse med en fast retstradition i alle retsordenerne og - ubestrideligt - ogsaa i Bruxelles-konventionen .
15 . Paa denne baggrund mener jeg ikke, at en faktisk omstaendighed - som det forhold at arbejdet er udfoert i en eller flere stater, der ikke er medlemmer af Faellesskabet - boer kunne have saa stor betydning, at den normale anvendelse af artikel 5, stk . 1, udelukkes . Med andre ord ses det vanskeligt, hvorfor alene den omstaendighed,
a ) at sagsoegeren ikke stoetter sine krav paa én enkelt forpligtelse, men f.eks . paa to forpligtelser, og
b ) at arbejdet helt eller delvis er udfoert i en stat, der ikke er medlem af Faellesskabet,
altid og under alle omstaendigheder skal kunne medfoere, at sagsoegeren mister muligheden for at anvende det alternative vaerneting, som tilkommer ham i henhold til artikel 5, stk . 1, som fortolket af Domstolen i De Bloos - og Shenavai-sagerne .
Det forekommer mig derimod at vaere i bedre overensstemmelse med konventionsbestemmelsernes generelle systematik at foreslaa en loesning, som i givet fald giver adgang til at anvende bestemmelserne i artikel 5, stk . 1, idet konventionsbestemmelserne jo netop ved at indfoere saerlige, alternative vaerneting tager sigte paa at give sagsoegeren egentligt alternativ, forudsat naturligvis at betingelserne herfor er opfyldt .
I det mindste i et tilfaelde som det foreliggende mener jeg derfor, at den ret, sagen er indbragt for - ogsaa naar den antager, at der foreligger flere forskellige forpligtelser - boer laegge vaegt paa de forpligtelser, der konkret ligger til grund for sagen, og se bort fra den karakteristiske forpligtelse, som kan taenkes ikke at vaere paaberaabt i sagen og tvaertimod at foere til et vaerneting uden for Faellesskabet eller i hvert fald til en skarp adskillelse mellem paa den ene side det sted, hvor ydelsen erlaegges, og paa den anden side arbejdsforholdet som helhed .
Jeg mener ikke, at den risiko for, at der sker en opdeling paa en raekke forskellige vaerneting, som der til tider er blevet advaret mod, kan vaere en afgoerende hindring for denne loesning . De nationale retsinstanser raader nemlig over flere midler til at imoedegaa den, herunder en raekke velkendte retsbegreber - som f.eks . konneksitet og accessoriske krav - som ogsaa genfindes i Bruxelles-konventionen selv . Hermed vaere ikke sagt, at fastlaeggelsen af "hovedforpligtelsen" blandt de forpligtelser, der ligger til grund for sagen, ikke skulle kunne tilgodese alle de hensyn, der maa tages, nemlig hensynet til retssikkerheden, hensynet til overensstemmelsen med konventionsbestemmelsernes ordlyd og de kontraherende parters vilje samt de hensyn, som blev lagt til grund i Ivenel-dommen, og som ogsaa maa fastholdes .
Sammenfattende skal jeg foreslaa, at de praejudicielle spoergsmaal besvares saaledes :
I en sag vedroerende en arbejdsaftale, hvor arbejdsydelsen er erlagt uden for de kontraherende staters omraade, skal den ret, sagen er indbragt for, ved afgoerelsen af, om den i henhold til Bruxelles-konventionens artikel 5, stk . 1, har kompetence til at traeffe afgoerelse i sagen, laegge vaegt paa de kontraktlige forpligtelser, der ligger til grund for sagen .
(*) Originalsprog : italiensk .
( 1 ) EFT L 266 af 9.10.1980, s . 1 .
( 2 ) EFT L 319 af 25.11.1988, s . 9 .
( 3 ) Det kan ikke vaere til hinder for at naa til dette resultat, at "repraesentanterne for regeringerne for de stater, der har undertegnet Lugano-konventionen, og som er medlemmer af De Europaeiske Faellesskaber" - i det mindste overraskende - har erklaeret, "at de finder det hensigtsmaessigt, at De Europaeiske Faellesskabers Domstol i sin fortolkning af Bruxelles-konventionen tager behoerigt hensyn til de principper, der er indeholdt i den retspraksis, der foelger af Lugano-konventionen ". Uanset hvilken betydning en saadan erklaering maatte have, kan den i hvert fald ikke foere til, at man bringer de bestemmelser af et andet indhold, der er optaget i Lugano-konventionen, i anvendelse paa et tilfaelde, der falder ind under Bruxelles-konventionen .
( 4 ) Det er ogsaa et paradoks, men ganske vist i en anden sammenhaeng, naar Lugano-konventionens bestemmelse i artikel 5, nr . 1, om opfyldelsesstedet for arbejdsaftaler ( dvs . den regel, som nogle af de regeringer, der har afgivet indlaeg i denne sag, oensker anvendt paa det foreliggende sagsforhold ) i Jenard/Moeller-rapportens punkt 66 begrundes paa foelgende maade : "Le concept sous-jacent à cette disposition est la protection de l' employé, qui du point de vue économique et social, est considéré comme l' élément le plus faible ". ( O.a .: Denne bestemmelse beror paa et oenske om at beskytte den ansatte, der oekonomisk og socialt maa antages at vaere den svageste kontraktspart ).