62001CC0213_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Nærværende appel er iværksat mod dommen afsagt af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans den 20. marts 2001 i sagen T. Port mod Kommissionen . Den ligger i forlængelse af Domstolens dom af 10. marts 1998 i T. Port-sagen .
2. Man vil huske, at Finanzgericht Hamburg i 1995 havde næret tvivl om gyldigheden af Rådets forordning (EØF) nr. 404/93 af 13. februar 1993 om den fælles markedsordning for bananer . Den nationale ret havde i en sag om foreløbige forholdsregler midlertidigt udsat anvendelsen af forordning nr. 404/93 samt forelagt Domstolen flere præjudicielle spørgsmål. På grundlag af foreløbige forholdsregler havde retten tillige tilladt selskabet T. Port GmbH & Co. KG at indføre en vis mængde bananer til Fællesskabet. Nu er spørgsmålet, om denne mængde bananer, som er fastsat ved en foreløbig retsafgørelse, kan tages i betragtning ved beregningen af den referencemængde, der tildeles de traditionelle erhvervsdrivende i medfør af Kommissionens forordning (EF) nr. 2362/98 .
I - De relevante retsregler
3. De relevante retsregler for tvisten kan beskrives som følger :
4. Ved forordning nr. 404/93 blev der indført en fælles ordning for indførsel af bananer, som afløste de forskellige nationale ordninger. Der sondres mellem »fællesskabsbananer« høstet i Fællesskabet, »tredjelandsbananer« fra andre tredjelande end staterne i Afrika, Caribien og Stillehavet (AVS), »traditionelle AVS-bananer« og »ikke-traditionelle AVS-bananer«. De traditionelle AVS-bananer og de ikke-traditionelle AVS-bananer svarede til de bananmængder, som AVS-landene havde udført, og som henholdsvis ikke overskred eller gik ud over de mængder, som hver af disse stater traditionelt udfører, således som de er fastsat ved bilag til forordning nr. 404/93.
5. Forordning nr. 404/93 bestemte oprindeligt, at der åbnedes et årligt toldkontingent på 2,2 mio. tons (nettovægt) for indførsel af tredjelandsbananer og ikke-traditionelle AVS-bananer.
6. Artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 404/93 fordelte dette toldkontingent, der blev åbnet med 66,5% til erhvervsdrivende, som havde markedsført tredjelandsbananer og/eller ikke-traditionelle AVS-bananer (kategori A), 30% til erhvervsdrivende, der havde markedsført EF-bananer og/eller traditionelle AVS-bananer (kategori B), og 3,5% til erhvervsdrivende, som var etableret i Fællesskabet, og som siden 1992 var begyndt at markedsføre andre bananer end EF- og/eller traditionelle AVS-bananer (kategori C).
7. Artikel 19, stk. 2, første punktum, i forordning nr. 404/93 lød således:
»På baggrund af beregninger, der foretages særskilt for hver af de kategorier af erhvervsdrivende, som er nævnt i stk. 1 [...], vil hver enkelt erhvervsdrivende få udstedt importlicenser på grundlag af de gennemsnitlige mængder bananer, som han har solgt i de seneste tre år, for hvilke der foreligger oplysninger.«
8. Denne indførselsordning blev anfægtet inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen (WTO). Ved afgørelse af 25. september 1997 underkendte instansen til bilæggelse af tvister flere aspekter af fællesskabsordningen for indførsel af bananer i forhold til WTO's regler.
9. For at efterkomme denne afgørelse udstedte Rådet forordning (EF) nr. 1637/98 af 20. juli 1998 om ændring af forordning nr. 404/93 . Dernæst udstedte Kommissionen forordning nr. 2362/98.
10. Som led i den nye ordning for indførsel af bananer blev fordelingen af kontingentet mellem tre forskellige kategorier af erhvervsdrivende afskaffet, idet forordning nr. 2362/98 blot fastsætter en fordeling mellem »traditionelle erhvervsdrivende« og »nytilkomne erhvervsdrivende«.
11. Artikel 4 i forordning nr. 2362/98 bestemmer således:
»1. Hver traditionel erhvervsdrivende, der er registreret i en medlemsstat [...] opnår for hvert år for alle oprindelser som nævnt i bilag I en fast referencemængde, der fastlægges på grundlag af den mængde bananer, han rent faktisk har indført i referenceperioden.
2. For de indførsler, der skal foretages i 1999 i forbindelse med toldkontingenterne og med hensyn til de traditionelle AVS-bananer, udgøres referenceperioden af årene 1994, 1995 og 1996.«
12. Artikel 5, stk. 2 og 3, i forordning nr. 2362/98 bestemmer:
»2. Hver erhvervsdrivende tilsender hvert år inden den 1. juli med henblik på fastlæggelse af sin referencemængde myndighederne:
a) oplysning om den samlede mængde bananer med de i bilag I nævnte oprindelser, som han rent faktisk har indført i hvert af årene i referenceperioden
b) de i stk. 3 nævnte bevisdokumenter.
3. Den faktiske indførsel attesteres:
a) ved, at en kopi af de importlicenser, der er benyttet ved de angivne mængders overgang til fri omsætning, [...] forelægges af licensens indehaver [...]
b) samt i tilslutning hertil ved bevis for betaling af den told, der gælder på dagen for toldbehandlingen med henblik på indførsel [...]«
II - Sagens faktiske omstændigheder og retsforhandlinger for Retten
13. I løbet af årene 1989, 1990 og 1991 indførte appellanten kun mindre mængder bananer til Fællesskabet. Selskabet fik derfor kun udstedt et mindre antal importlicenser for årene 1993, 1994 og 1995.
14. I 1994 ansøgte appellanten de kompetente myndigheder om yderligere licenser og anlagde en række sager ved de tyske domstole.
15. Ved fire kendelser i sager om foreløbige forholdsregler afsagt mellem den 19. maj og 28. juni 1995 pålagde Finanzgericht Hamburg Hauptzollamt Hamburg-Jonas at tillade appellanten at bringe en bestemt mængde bananer, som vedkommende havde købt i Ecuador, i fri omsætning. Finanzgericht Hamburg fandt, at forordning nr. 404/93 og (EØF) nr. 478/95 var i strid med visse bestemmelser i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel (GATT). Den besluttede derfor, at anvendelsen af disse forordninger midlertidigt skulle udsættes, samt at forelægge Domstolen fire præjudicielle spørgsmål . I henhold til disse kendelser afsagt i sager om foreløbige forholdsregler blev det tilladt appellanten, mod betaling af en told på 75 ECU pr. ton og uden importlicens, at indføre en mængde på 9 860 571 kg bananer under toldkontingentet.
16. Ved beslutning af 22. august 1995 ophævede Bundesfinanzhof Finanzgericht Hamburgs kendelser. På grundlag af denne beslutning fastsatte Hauptzollamt Hamburg-Jonas ved beslutninger af 29. august og 1. september 1995 den told, som appellanten skulle betale, til 850 ECU pr. ton, hvilket svarer til den dagældende sats for indførsler ud over toldkontingentet.
17. Appellanten indgav på ny begæringer om foreløbige forholdsregler for Finanzgericht Hamburg. Ved kendelser af 22. og 27. september 1995 besluttede denne ret, at gennemførelsen af beslutningerne fra Hauptzollamt Hamburg-Jonas skulle udsættes uden at kræve sikkerhedsstillelse. Af de samme grunde som anført i de første kendelser forelagde den atter Domstolen de fire præjudicielle spørgsmål, som oprindeligt var blevet forelagt den .
18. Ved fastsættelsen af appellantens referencemængde for året 1999 anmodede denne om, at man tog hensyn til den mængde bananer, som var blevet indført i henhold til kendelserne i sagerne om foreløbige forholdsregler afsagt af Finanzgericht Hamburg. De tyske myndigheder afviste imidlertid, efter at have rådført sig med Kommissionens tjenestegrene, at imødekomme appellantens begæring.
19. På denne baggrund anlagde T. Port en sag ved stævning, indleveret til Rettens Justitskontor den 19. februar 1999, i medfør af EF-traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2 (nu artikel 235 EF og artikel 288, stk. 2, EF). T. Port nedlagde påstand om erstatning for det tab, selskabet havde lidt som følge af, at Kommissionen meddelte de tyske myndigheder, at flere mængder bananer skulle udelukkes fra dets referencemængde for året 1999, navnlig den mængde, som selskabet var blevet tilladt at indføre i medfør af kendelserne i sagerne om foreløbige forholdsregler afsagt af Finanzgericht Hamburg .
20. Til støtte for påstanden fremførte T. Port tre anbringender om tilsidesættelse af 1) GATT, den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser (GATS), og aftalen om importlicensprocedurer i bilag 1 til WTO-overenskomsten, 2) princippet om ligebehandling, og 3) principperne om beskyttelse af ejendomsretten og om beskyttelse af den berettigede forventning samt proportionalitetsprincippet.
III - Den appellerede dom
21. I forbindelse med det andet anbringende, hvilket i øvrigt er det eneste relevante anbringende i sagen, gjorde T. Port gældende, at nedsættelsen af selskabets referencemængde med den omtvistede mængde måtte være i strid med ligebehandlingsprincippet .
22. Selskabet henviste til, at Finanzgericht Hamburg ved kendelserne i sagerne om foreløbige forholdsregler havde tilladt indførsel af den omtvistede mængde uden importlicens på betingelse af, at den normale told betales. Selskabet havde betalt denne told. Ifølge T. Port gav indførslen af bananer, der er foretaget på grundlag af disse kendelser, de samme rettigheder i medfør af ligebehandlingsprincippet som indførsler, der foretages på grundlag af importlicenser.
23. Heroverfor understregede Kommissionen, at de mængder bananer, der fastsættes ved en retsafgørelse, kan tildeles som referencemængder på betingelse af, at der faktisk er betalt indførselstold, og at indførslerne er foretaget i referenceperioden.
24. Ifølge Kommissionen havde T. Port i den foreliggende sag imidlertid ikke opfyldt den første betingelse. Selv om toldskylden for den omtvistede mængde var fastsat af Hauptzollamt Hamburg-Jonas, havde Finanzgericht Hamburg udsat betalingen af denne toldskyld uden at træffe bestemmelse om sikkerhedsstillelse. Desuden var den omtvistede mængde blevet indført uden importlicens og dermed uden for toldkontingentet, hvilket indebar, at den fulde sats efter den fælles toldtarif gjaldt for disse bananer. Kommissionen fandt på den baggrund, at så længe denne toldskyld ikke var blevet betalt, kunne der ikke tages hensyn til den omtvistede mængde ved beregningen af referencemængden.
25. Retten tog af de nedenstående grunde ikke T. Ports argumenter til følge i den appellerede dom:
»88 Hvad endelig angår sagsøgerens argument om, at denne kunne påberåbe sig en mængde bananer, som er fastsat ved en kendelse afsagt af Finanzgericht Hamburg i en sag om foreløbige retsmidler, bemærkes blot, at Kommissionen er berettiget til at kræve, at de indførsler, der kan tages i betragtning som referencemængder, faktisk skal være foretaget. Den mængde, som sagsøgeren påberåber sig, er imidlertid blevet indført ud over toldkontingentet og blev derfor pålagt den fulde sats efter den fælles toldtarif. Betalingen af den hertil svarende told blev dernæst udsat ved Finanzgericht Hamburgs kendelse i en sag om foreløbige retsmidler. På denne baggrund har sagsøgeren intet grundlag for at kræve, at denne mængde tages i betragtning ved fastsættelsen af virksomhedens referencemængde. Det påhviler nemlig sagsøgeren at godtgøre, at den pågældende told faktisk er blevet betalt, hvilket sagsøgeren ikke har gjort. I denne forbindelse skal det tilføjes, at Kommissionen under retsmødet uden at blive modsagt på dette punkt har anført, at den har underrettet de kompetente tyske myndigheder om, at det vil blive nødvendigt at tage denne mængde i betragtning, såfremt den nævnte told betales.«
26. Da Retten heller ikke tog sagsøgerens øvrige anbringender til følge, konkluderede den, at denne ikke havde ført bevis for, at der forelå en ulovlig adfærd, der kunne pådrage Fællesskabet ansvar uden for kontraktforhold. Retten afsagde derfor frifindelsesdom i erstatningssøgsmålet.
IV - Appelsagen
27. Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 23. maj 2001 iværksatte appellanten nærværende appel. Appellanten har for Domstolen påstået ophævelse af Rettens dom, i det omfang Retten ikke tog selskabets anbringender vedrørende den omtvistede mængde til følge.
28. Selv om appelskriftet er ret uklart, lader det til, at appellanten fremfører to anbringender til støtte for appellen. Det første anbringende vedrører tilsidesættelse af artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 2362/98. Det andet anbringende vedrører tilsidesættelse af Domstolens praksis om de nationale retters kompetence til at anordne foreløbige forholdsregler i fællesskabsretlige tvister.
29. Jeg vil i det følgende undersøge hvert af disse anbringender.
A - Det første anbringende
30. Appellanten har med det første anbringende gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 2362/98. Appellanten kritiserer Retten for at fastslå, at selskabet med henblik på at kunne medregne den omtvistede mængde i referencemængden skulle føre bevis for, at man havde betalt den told, der finder anvendelse på indførsler foretaget ud over toldkontingentet.
31. Appellanten har understreget, at artikel 5, stk. 3, litra b), i forordning nr. 2362/98 alene kræver bevis for betaling af den told, »der gælder på dagen for toldbehandlingen med henblik på indførsel [...]«. I den foreliggende sag er den told, som gælder på dagen for indførslen af den omtvistede mængde, den told, der blev fastsat af Finanzgericht Hamburg, dvs. en told på 75 ECU pr. ton. Det forhold, at Bundesfinanzhof efterfølgende ophævede Finanzgericht Hamburgs kendelser, og at Hauptzollamt Hamburg-Jonas efterfølgende fastsatte den told, der skal gælde, til 850 ECU pr. ton, er i betragtning af ordlyden af artikel 5, stk. 3, litra b), i forordning nr. 2362/98 uden betydning. Retten burde således have fastslået, at betalingen af kontingent-tolden var tilstrækkelig til at få medregnet den omtvistede mængde i referencemængden.
32. Ligesom Kommissionen finder jeg dette anbringende åbenbart ugrundet. Appellantens opfattelse tager ikke hensyn til, at fastsættelsen af den told, »der gælder på dagen for [...] indførsel«, kan bestrides. Selskabet tager heller ikke hensyn til princippet om den tilbagevirkende kraft af Domstolens præjudicielle domme.
33. Det ligger fast, at fastsættelsen af den »told, der gælder på dagen for [...] indførsel«, kan medføre tvist mellem de berørte parter. Striden kan vedrøre metoden for beregning af tolden, fortolkningen af den fællesskabsretlige regel, eller (som her) reglens gyldighed. I disse tilfælde er det åbenbart, at det nøjagtige beløb på den told, der gælder for transaktionen, ikke endeligt kan være kendt på dagen for indførselstoldbehandlingen. Dette beløb er først kendt, når en retskraftig afgørelse træffes. Denne afgørelse vil således på en sikker og endelig måde fastsætte den told, som skal betales på dagen for toldbehandlingen.
34. Det ligger også fast, at efter retspraksis har præjudicielle domme afsagt af Domstolen i princippet tilbagevirkende kraft. For så vidt angår domme om fortolkning har Domstolen fastslået, at den fortolkning, som den foretager af en regel i fællesskabsretten, præciserer og klarlægger denne regels betydning og rækkevidde, således som den skulle forstås fra sin ikrafttræden . Den således fortolkede regel skal derfor anvendes på retsforhold, der er stiftet før, og som består på det tidspunkt, da der afsiges præjudiciel dom, såfremt betingelserne for at anlægge sag ved de nationale retter er opfyldt. Et tilsvarende princip finder anvendelse på præjudicielle domme om gyldighed. I Domstolens dom i sagen Roquette Frères afsagt den 26. april 1994 blev det udtrykkeligt fastslået, at »en dom, hvorved Domstolen præjudicielt fastslår, at en EF-regel er ugyldig, principielt har tilbagevirkende kraft«. Dette gælder så meget desto mere, når Domstolen fastslår, at gennemgangen af de præjudicielle spørgsmål intet har frembragt, der kan rejse tvivl om den anfægtede retsakts gyldighed.
35. Den af appellanten forfægtede opfattelse tager imidlertid ikke hensyn til dette princip.
36. Jeg skal minde om, at den mængde på 9 860 571 kg bananer, som blev indført af appellanten i henhold til Finanzgericht Hamburgs kendelser, konkret blev indført ud over toldkontingentet. Den eneste grund til, at appellanten fik adgang til at indføre mængden under toldkontingentet, er, at Finanzgericht Hamburg nærede tvivl om, hvorvidt forordning nr. 404/93 og nr. 478/95 var forenelige med GATT-reglerne. Finanzgericht Hamburg fastslog således, at »den told, der gælder« for den omtvistede indførsel, skulle fastsættes til en gunstig sats på 75 og ikke 850 ECU pr. ton.
37. Domstolen underkendte imidlertid i T. Port-dommen Finanzgericht Hamburgs vurdering på dette punkt. Som svar på de præjudicielle spørgsmål, der var forelagt Domstolen, blev det udtalt, at GATT-reglerne ikke fandt anvendelse i den pågældende sag, og at de derfor ikke kunne påberåbes som en hindring for, at bestemmelserne i forordning nr. 404/93 og nr. 478/95 kan finde anvendelse.
38. Det følger heraf, at Domstolens vurdering i overensstemmelse med princippet om den tilbagevirkende kraft af præjudicielle domme har virkning fra dagen for indførslen af den omtvistede mængde. Dette indebærer, at satsen på den »told, der gælder på dagen for [...] indførsel« af den omtvistede mængde er - og altid burde have været - den sats, der gjaldt for indførsler ud over toldkontingentet, dvs. 850 ECU pr. ton.
39. I denne henseende fører appellantens opfattelse til, at virkningerne af de præjudicielle domme, der afsiges af Domstolen, ville kunne begrænses af foreløbige forholdsregler, som er anordnet af en national ret i en sag om foreløbige forholdsregler. Denne opfattelse er åbenbart i modstrid med retspraksis, da Domstolen mener, at den alene har kompetence til tidsmæssigt at begrænse retsvirkningerne af en præjudiciel dom . Som Kommissionen har fremhævet, fører appellantens opfattelse til, at forrangsprincippet og den ensartede anvendelse af fællesskabsretten bringes alvorligt i fare.
40. Henset hertil foreslår jeg Domstolen at fastslå, at det første anbringende forkastes som åbenbart ugrundet.
B - Det andet anbringende
41. Appellanten har med det andet anbringende gjort gældende, at Retten har misforstået retspraksis om de nationale retters kompetence til at anordne foreløbige forholdsregler i fællesskabsretlige tvister.
42. Appellanten har kritiseret Retten for at have fastslået, at den omtvistede mængde blev indført ud over toldkontingentet. Selskabet lægger vægt på, at Finanzgericht Hamburg i sine kendelser udtrykkeligt havde tilladt disse indførsler under toldkontingentet. Retten var ifølge appellanten forpligtet til at respektere Finanzgericht Hamburgs afgørelse. Appellanten henviser således til, at det efter Domstolens praksis er de nationale domstole tilladt midlertidigt at udsætte anvendelsen af en fællesskabsretsakt. Appellanten tilføjer, at den foreløbige retsbeskyttelse, som borgere er tillagt, ville blive tilintetgjort, hvis Finanzgericht Hamburgs afgørelse kunne tilsidesættes af Retten.
43. Som Kommissionen er det min opfattelse, at dette anbringende åbenbart er ugrundet.
44. I Zuckerfabrik Süderdithmarschen og Zuckerfabrik Soest-dommen samt Atlanta Fruchthandelsgesellschaft m.fl.-dommen (I) fastslog Domstolen, at de nationale retter havde beføjelse til midlertidigt at udsætte anvendelsen af en fællesskabsforordning, hvis gyldighed var bestridt. De nationale retter har beføjelse til at udsætte gennemførelsen af en national forvaltningsakt, som er udstedt med hjemmel i en fællesskabsforordning, eller til at anordne foreløbige forholdsregler, der regulerer retlige situationer eller omtvistede retsforhold vedrørende en national forvaltningsakt, som er udstedt med hjemmel i en sådan fællesskabsforordning. Domstolen har dog underlagt udøvelsen af denne beføjelse fire betingelser under ét: Ifølge ordlyden af de ovennævnte domme kan en national domstol kun træffe bestemmelse om at udsætte gennemførelsen eller at anordne foreløbige forholdsregler,
- såfremt den nærer begrundet tvivl om fællesskabsforordningens gyldighed, og den, såfremt spørgsmålet om den anfægtede forordnings gyldighed ikke allerede er blevet forelagt Domstolen, selv forelægger Domstolen dette spørgsmål
- såfremt der foreligger uopsættelighed i den forstand, at en udsættelse af gennemførelsen eller foreløbige forholdsregler er nødvendige for at forhindre, at den part, der begærer den/dem, risikerer et alvorligt og uopretteligt tab
- såfremt den tager behørigt hensyn til Fællesskabets interesse
- såfremt den ved sin vurdering af, om alle disse betingelser er opfyldt, respekterer afgørelserne fra Domstolen eller Retten, hvorved der er foretaget en prøvelse af forordningens lovlighed, eller en kendelse, hvorved der er blevet truffet afgørelse om begæringer om tilsvarende foreløbige forholdsregler på fællesskabsplan.
45. For så vidt angår den tredje betingelse har Domstolen præciseret, at den nationale ret skal tage hensyn til Fællesskabets interesse i, at afgørelsen om at sætte den anfægtede forordning ud af kraft, træffes på et forsvarligt grundlag . Dette indebærer, at når anordning af foreløbige forholdsregler vil kunne indebære en økonomisk risiko for Fællesskabet, skal den nationale ret afkræve sagsøgeren fornøden garanti, f.eks. sikkerhedsstillelse eller deponering .
46. I den foreliggende sag ligger det imidlertid fast, at Finanzgericht Hamburg ikke har overholdt denne tredje betingelse. Den har ved sine kendelser om foreløbige forholdsregler tilladt appellanten at indføre den omtvistede mængde under toldkontingentet uden at kræve sikkerhedsstillelse. Den nationale ret har derved fritaget appellanten for at betale den told, der gælder i henhold til fællesskabsretten, uden imidlertid at påse sikringen af Fællesskabets økonomiske interesser ved at afkræve appellanten en sikkerhedsstillelse eller noget tilsvarende.
47. Henset hertil kan appellanten ikke med føje påberåbe sig rettigheder, der angiveligt kan udledes af kendelserne fra Finanzgericht Hamburg . Eftersom disse kendelser ikke opfylder de betingelser, der er opstillet i retspraksis, kan de ikke på nogen måde føre til, at den omtvistede mængde skal indregnes i appellantens referencemængde.
48. Herefter foreslår jeg Domstolen at forkaste det andet anbringende som åbenbart ugrundet.
V - Forslag til afgørelse
49. Henset til ovenstående foreslår jeg Domstolen at forkaste appellen som åbenbart ugrundet og at tilpligte T. Port GmbH & Co. KG at betale sagens omkostninger i de to instanser.