61983CJ0264_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning, indgivet til Domstolens justitskontor den 28 . november 1983, har R . Delhez og andre tjenestemaend ved Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber, placeret ved Kommissionens tjenestesteder i Bruxelles, Geel, Petten, Luxembourg og Ispra, anlagt sag med paastand om annullation af deres loensedler for december 1982 vedroerende efterbetaling af loen i medfoer af Raadets forordning nr . 3139/82 af 22 . november 1982 ( EFT L 331 af 26.11.1982, s . 1 ), samt i noedvendigt omfang annullation af Kommissionens udtrykkelige afgoerelse af 29 . juni 1983, hvorved sagsoegernes klager i henhold til tjenestemandsvedtaegtens artikel 90, stk . 2, blev afvist . Paastanden om annullation er begrundet med, at loenefterbetalingerne for perioden 1 . juli 1980-30 . november 1982 uanset den herunder skete forringelse af koebekraften ikke var forhoejet med morarenter beregnet efter de gaeldende regler paa de respektive tjenestesteder eller efter en anden ensartet fremgangsmaade, som Domstolen maatte finde hensigtsmaessig . Endvidere paastaas Kommissionen tilpligtet at betale sagsoegerne erstatning for tab af koebekraft samt morarenter .
2 Den20 . januar 1981 vedtog Raadet forordning nr . 187/81 ( EFT L 21 af 24.1.1981, s . 18 ) om tilpasning af vederlag og pensioner til tjenestemaend og oevrige ansatte i De europaeiske Faellesskaber samt om justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner ; herved fulgte Raadet ikke Kommissionens forslag af 9 . december 1980 .
3 Under henvisning til denne forordning vedtog Raadet den 10 . februar 1981 forordning nr . 397/81 ( EFT L 46 af 19.2.1981, s . 1 ) om fastsaettelse af loentabeller samt af oevrige loenelementer .
4 Den 16 . marts 1981 anlagde Kommmissionen sag med paastand om annullation af foernaevnte forordning nr . 187/81 samt af artiklerne 1, afsnit a ), 2 ), afsnit a, 2, afsnit b ), og artikel 11, 1 . afsnit, i forordning nr . 397/81 .
5 Ved dom af 6 . oktober 1982 ( Kommissionen mod Raadet, 59/81, Sml . s . 3329 ) annullerede Domstolen forordning nr . 187/81 samt de ovennaevnte bestemmelser i forordning nr . 397/81 .
6 Med henblik paa at opfylde dommen vedtog Raadet paa grundlag af Kommissionens forslag af 29 . oktober 1982 forordning nr . 3139/82 af 22 . november 1982 .
7 I medfoer af forordningen opgjorde og udbetalte Kommissionen loenefterbetalingerne for perioden 1 . juli 1980-30 . november 1982 .
8 Fra december 1982 og indtil midten af marts 1983 indgav hver enkelt af sagsoegerne i henhold til tjenestemandsvedtaegtens artikel 90, stk . 2, en enslydende klage med krav om, at der blev taget hensyn til forringelsen af koebekraften igennem den periode, der omfattes af loenefterbetalingerne i medfoer af Raadets forordning nr . 3139/82 ; sagsoegerne kraevede endvidere morarenter, som efter deres opfattelse skulle vaere betalt sammen med loenefterbetalingerne .
9 Den 29 . juni 1983 afviste Kommissionen udtrykkeligt klagerne . Afvisningen skete ved enslydende skrivelser, der blev modtaget i tiden 6.-8 . juli 1983 af tjenestemaendene i Bruxelles, Geel, Petten og Luxembourg og i begyndelsen af september 1983 af tjenestemaendene og de oevrige ansatte i Ispra . Derefter anlagde sagsoegerne denne sag .
Formaliteten
10 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande om afvisning af sagen .
For sen anlaeggelse af soegsmaalet
11 I forbindelse med den foerste paastand har Kommissionen anfoert, at alene én sagsoeger, H . C . Herold, har godtgjort at opfylde den formalitetsbetingelse, der foelger af soegsmaalsfristen i tjenestemandsvedtaegtens artikel 91, stk . 2, hvorimod sagsoegerne Delhez m.fl ., Besenthal m.fl ., Beers m.fl ., samt Faes og Schnitzler ikke har bevist, at de har anlagt sag inden udloebet af den i tjenestemandsvedtaegten fastsatte frist, eftersom staevningen blev registreret paa Domstolens justitskontor den 28 . november 1983, og sagsoegerne haevder at have modtaget afvisningen af deres klage i tiden 6 . - 8 . juli 1983 .
12 Sagsoegerne har anfoert, at de sagsoegere, der goer tjeneste i Bruxelles, Luxembourg, Geel og Petten, modtog svar paa klagerne i tiden 6 . - 8 . juli 1983, mens de sagsoegere, der goer tjeneste i Ispra, foerst modtog svar i tiden 28 . august-9 . september 1983 . Sagsoegerne har anfoert, at naar flere hundrede ansatte, der er tilknyttet forskellige tjenestesteder, i faellesskab anlaegger et soegsmaal mod én og samme institution, hvorunder de anfaegter én og samme retsakt, boer formalitetsspoergsmaalet i forbindelse hermed afgoeres under ét, eftersom sagsoegerne, bortset fra de ansatte i Ispra, forlods fik underretning om, at deres klager var afvist, eftersom denne afvisning fremkom foer den senest daterede klageafvisning, kunne den efter sagsoegernes opfattelse ikke bringe soegsmaalsfristen til at loebe .
13 Sagsoegerne har i denne forbindelse anfoert, at de ansatte, der ikke goer tjeneste i Ispra, foretrak at indgive en enkelt staevning i faellesskab med deres kolleger dér, eftersom de alle, om end paa forskellige tidspunkter, havde modtaget den samme afvisning med den samme begrundelse . Efter sagsoegernes opfattelse stemmer det overens med procesbesparende hensyn, at sagen, der er anlagt ved én og samme staevning, behandles under ét, idet behandlingen kan forenkles, naar samtlige anbringender er sammenfattet i én og samme staevning . Sagsoegerne har endelig anfoert, at de sagsoegere, der ikke goer tjeneste i Ispra, kun udgoer 29 ud af et samlet antal paa 302, og at det i lyset heraf blev besluttet at vente, indtil kollegerne i Ispra kunne indgive deres soegsmaal som en del af én enkelt faelles staevning .
14 Sagsoegerne har herefter anfoert, at soegsmaalsfristen foelgelig boer regnes fra modtagelsesdagen for den senest fremkomne klageafvisning, hvorved sagsoegerne har anfoert, at eftersom der er tale om en sag anlagt i faellesskab, kan det ikke antages, at de tidligere svar, hvorved der blev meddelt afslag paa klagerne fra de sagsoegere, der ikke goer tjeneste i Ispra, indebaerer en saadan endelig stillingtagen fra den sagsoegte institutions side, at soegsmaalsfristen som foelge heraf skulle vaere begyndt at loebe .
15 Dette anbringende kan ikke laegges til grund . Afgoerelsen af, om et soegsmaal kan antages til paadoemmelse i realiteten henset til fristbestemmelsen i tjenestemandsvedtaegtens artikel 91, beror paa en saerskilt bedoemmelse af hver enkelt sagsoegers forhold . Denne grundsaetning finder ogsaa anvendelse paa sager, der anlaegges i faellesskab .
16 For saa vidt som Kommissionen for nogle sagsoegeres vedkommende har paastaaet afvisning under henvisning til, at de paagaeldende har anlagt sag for sent, kan det laegges til grund, at Kommissionen paa Domstolens anmodning i saa henseende har bevist, at nedennaevnte sagsoegere har anlagt sag mere end tre maaneder efter modtagelsen af Kommissionens afvisning af deres klage, henholdsvis mere end tre maaneder efter det tidspunkt, da der forelaa en stiltiende afvisning af klagen, fordi sagsoegerne ikke havde medtaget noget udtrykkeligt svar paa klagen : Ian Amesz, Severino Baldo, Roger Bardina, Martine Beers, Johan Bekkering, Werner Bergmann, Franco Bo, Christian Bourgeois, K . H . Cloes, Serge Crutzen, Marinus De Groote, R . Delhez, Hermann Dietz, Marie-Thérèse Dubrulle, Dieter Droste, Lucien Duhannoy, Claude Dupont, M . Faes, Jacob Flamm, Paolo Fenici, J . Franchomme-Sant, Roland Gillot, Maria D . Giardina, H . Hansen, Hans Jager Hasen, Michel Jamet, Julius Jung, Udo Jung, Carmen Kind, Herbert Kind, Paul Klopf, Walter Konrad, E . Lang, Wolfgang Leidert, François Leroy, A . Lohoest, Wilhelm Matthes, Michael Mol, Peter Moerck-Moerkenstein, W . C . H . Nagal, André Piavaux, Gianluigi Prosdocini, F . Quick, Helmut Remenschneider, Hubert Ruts, Robert Schnitzler, W . M . Bernard Seysener, Iain Sepherd, Bastiaan Stal, Harry Van De Beek, V . Verdingt og Claude Vinche .
17 Kommissionen maa herefter gives medhold i paastanden om afvisning, for saa vidt angaar de ovennaevnte sagsoegere, hvorimod paastanden ikke kan tages til foelge, for saa vidt angaar de oevrige sagsoegere .
Loensedlerne
18 Kommissionen har paastaaet sagen afvist, eftersom de anfaegtede loensedler ikke er udtryk for nogen afgoerelse, men alene udgoer simple foranstaltninger til gennemfoerelse af Raadets forordning nr . 3139/82 .
19 Sagsoegerne har for det foerste anfoert, at loensedlerne for december 1982 ikke omfattede den erstatning, de havde krav paa for pengeforringelsen og for formindskelsen af koebekraften, lige saa lidt som erstatning for forsinket betaling, og sagsoegernes retmaessige interesser er herved blevet tilsidesat ; for det andet har sagsoegerne anfoert, at aarsagen til, at de anfaegtede loensedler ikke indeholdt nogen erstatning, herved skal soeges i forordning nr . 3139, som paa davaerende tidspunkt var udstedt og traadt i kraft, og som ifoelge sagsoegerne er ulovlig .
20 Det bemaerkes, at Domstolen adskillige gange, senest i dommen af 19 . januar 1984 ( Andersen m.fl . mod Parlamentet, 262/80, Sml . s . 195 ), har fastslaaet, at loensedlen kan betragtes som en retsakt, der indeholder et klagepunkt, hvorfor den kan goeres til genstand for et soegsmaal, og at det i denne henseende er uden betydning, at den paagaeldende institution blot handler i overensstemmelse med gaeldende forordninger . Kommissionens afvisningspaastand kan herefter ikke tages til foelge .
Antagelse til realitetsbehandling af erstatningspaastanden
21 Kommissionen har anfoert, at formaalet med den anden paastand under sagen, nemlig paastanden om erstatning under anbringende af, at Raadets forordning nr . 3139/82 er ulovlig, i virkeligheden er at opnaa, at forordningen annulleres, samt at sagsoegerne, som ikke umiddelbart har anfaegtet forordningen, ikke kan benytte et erstatningssoegsmaal til at opnaa det samme resultat, som hvis de havde anlagt et annullationssoegsmaal, der maatte vaere afvist .
22 Sagsoegerne har hertil anfoert, at de dels, under henvisning til at Raadets forordning nr . 3139/82 er ulovlig, paastaar de omtvistede loensedler annulleret som individuelle retsakter, der indeholder et klagepunkt, dels kraever erstatning for de tab, de efterfoelgende har lidt, idet vedtagelsen af den omhandlede forordning blev forsinket som foelge af Raadets fejl .
23 Det bemaerkes, at i henhold til EOEF-traktatens artikel 184 kan en part i en retstvist, der angaar en forordning, goere gaeldende, at den er ulovlig . Den af Kommissionen nedlagte afvisningspaastand kan herefter ikke tages til foelge .
24 I dommen af 22 . oktober 1975 ( Meyer-Burckhardt mod Kommissionen, 9/75, Sml . s . 1171 ) udtalte Domstolen imidlertid, at en tvist, der vedroerer en tjenestemand og hans institution, og hidroerer fra det ansaettelsesforhold, som knytter den paagaeldende til institutionen, ogsaa naar den drejer sig om erstatning er omfattet af traktatens artikel 179 og vedtaegtens artikler 90 og 91 . Sagsoegerne har herefter adgang til paa samme tid at nedlaegge paastand om annullation og erstatning, om end under iagttagelse af tjenestemandsvedtaegtens betingelser herfor, der er de samme for de to soegsmaalsformer .
25 Det bemaerkes i saa henseende vedroerende det foreliggende tilfaelde, at sagsoegerne, som det fremgaar af sagen, i klagerne udelukkende kraevede morarenter, men ikke erstatning, hvilket de foerst nedlagde paastand om i den til Domstolen indgivne staevning . Soegsmaalet vil herefter vaere at afvise, for saa vidt angaar kravet om erstatning .
Realiteten
26 Det bemaerkes, at sagens realitet rejser en raekke spoergsmaal, hvis afgoerelse henhoerer under Domstolens plenum .
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
27 Afgoerelsen om sagens omkostninger findes paa sagens nuvaerende stade at burde udsaettes, bortset fra afgoerelsen for saa vidt angaar de sagsoegere, hvis soegsmaal afvises . Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk . 2, doemmes den part, der taber sagen, til at afholde sagens omkostninger . Imidlertid baerer institutionerne i henhold til procesreglementets artikel 70 selv de udgifter, de har afholdt i sager anlagt af ansatte ved Faellesskaberne .
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
foer den endelige paakendelse af realiteten
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN ( tredje afdeling )
1 ) Sagen afvises som for sent anlagt, for saa vidt angaar sagsoegerne Ian Amesz, Severino Baldo, Roger Bardina, Martine Beers, Johan Bekkering, Werner Bergmann, Franco Bo, Christian Bourgeois, K . H . Cloes, Serge Crutzen, Marinus De Groote, R . Delhez, Hermann Dietz, Marie-Thérèse Dubrulle, Dieter Droste, Lucien Duhannoy, Claude Dupont, M . Faes, Jacob Flamm, Paolo Fenici, J . Franchomme-Sant, Roland Gillot, Maria D . Giardina, H . Hansen, Hans Jager Hasen, Michel Jamet, Julius Jung, Udo Jung, Carmen Kind, Herbert Kind, Paul Klopf, Walter Konrad, E . Lang, Wolfgang Leidert, François Leroy, A . Lohoest, Wilhelm Matthes, Michael Mol, Peter Moerk-Moerkenstein, W . C . H . Nagal, André Piavaux, Gianluigi Prosdocini, F . Quick, Helmut Remenschneider, Hubert Ruts, Robert Schnitzler, W . M . Bernard Seysener, Iain Sepherd, Bastiaan Stal, Harry Van De Beek, V . Verdingt og Claude Vinche .
2 ) For de oevrige sagsoegeres vedkommende afvises sagen for saa vidt angaar paastanden om erstatning .
3 ) Sagen henvises til Domstolens plenum med henblik paa paakendelse i realiteten af de oevrige paastande, der er nedlagt af de under konklusionens punkt 2 omhandlede sagsoegere .
4 ) De under punkt 1 omhandlede sagsoegere samt Kommissionen baerer hver sine omkostninger . I oevrigt udsaettes afgoerelsen om sagens omkostninger .