61992CC0119_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 13. april 1992 har Kommissionen anlagt sag med paastand om, at det fastslaas, at Den Italienske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler den, idet den har fastsat "foranstaltninger, bestemmelser og former for praksis" vedroerende udfaerdigelse af toldangivelser, der er uforenelige med forordningerne (EOEF) nr. 222/77 (1) (herefter benaevnt "faellesskabsforsendelses-forordningen") og nr. 3632/85 (2) (herefter benaevnt "toldklarerer-forordningen"). Ifoelge Kommissionen har den sagsoegte stat ogsaa tilsidesat EOEF-traktatens artikel 9 og 12, idet den har godkendt obligatoriske og bindende tariffer for toldklarereres ydelser.
2. De omtvistede bestemmelser, dvs. "Testo unico delle disposizioni legislative in materia doganale" (konsolideret toldlov, herefter benaevnt "Testo unico"), stadfaestet ved dekret nr. 43 af 23. januar 1973 (3), var sagsgenstand i Domstolens dom af 25. oktober 1979 (4), hvor Domstolen skulle tage stilling til, om visse af lovens bestemmelser var forenelige med EOEF-traktatens artikel 30, 34 og 50 og med bestemmelser i afledt ret.
3. Jeg skal ganske kort goere rede for de relevante faellesskabsretlige og nationale bestemmelser og i oevrigt henvise til retsmoederapporten (5).
I - Toldklarerer-forordningen
4. Som det fremgaar af tredje betragtning til forordningen, er forordningens formaal:
"... paa faellesskabsplan at fastlaegge betingelserne for, at en person er berettiget til at udfaerdige en toldangivelse, saaledes at Faellesskabets erhvervsdrivende kan udfoere deres toldekspeditioner paa de bedst mulige betingelser;"
5. Saaledes bestemmes det i artikel 2, at "toldangivelsen kan udfaerdiges af enhver person, som ... for den kompetente myndighed kan fremlaegge eller lade fremlaegge den paagaeldende vare samt alle de dokumenter ...", der vedroerer den toldprocedure, der anmodes om.
6. I henhold til artikel 3 kan toldangivelsen udfaerdiges paa tre forskellige maader, nemlig:
a) i eget navn og for egen regning eller
b) i en andens navn og for en andens regning ["direkte repraesentation"] eller endelig
c) i eget navn, men for en andens regning ["indirekte repraesentation"].
I henhold til bestemmelsens stk. 2 kan muligheden for at lade en person optraede i eget navn, men for en andens regning, kun bringes i anvendelse, saafremt medlemsstaterne har truffet bestemmelse herom. I saa fald kan medlemsstaterne forbeholde de i litra b) eller litra c) omhandlede muligheder for personer, der som selvstaendige erhvervsdrivende udfaerdiger toldangivelser enten som hovederhverv eller som bierhverv.
7. Endelig kan en medlemsstat i henhold til artikel 6 forbeholde retten til at udoeve det naevnte erhverv for personer, den har bemyndiget hertil, bl.a. under hensyntagen til deres kvalifikationer og de garantier, de kan tilbyde. Ifoelge samme bestemmelse kan en medlemsstat fastsaette, at for at udfaerdige toldangivelser i deres navn og for deres regning [artikel 3, stk. 1, litra b)] kan virksomhederne kun anvende saerlige ansatte, saafremt disse har de noedvendige faglige kvalifikationer.
8. Testo unico bestemmer i det vaesentlige, at en ladningsejer kan udfaerdige en toldangivelse enten selv (artikel 56, stk. 1), eller gennem en fuldmaegtig, der imidlertid enten skal vaere en toldklarerer, som er optaget i det faglige register (artikel 40, stk. 2), eller, hvis han ikke er optaget i registret, er ansat hos ejeren (artikel 43, stk. 1).
9. Ifoelge Testo unico' s artikel 56, stk. 2, anses som ladningsejer enhver, som frembyder varer til toldklarering eller har dem i sin besiddelse paa tidspunktet for indfoerslen til eller udfoerslen fra toldomraadet, hvilket ifoelge den sagsoegte stat i kraft af en retlig fiktion svarer til den faellesskabsretlige definition af begrebet en klarerer.
10. For saa vidt angaar betingelserne for at opnaa autorisation som toldklarerer, det vaere sig som selvstaendig erhvervsdrivende eller som ansat, indeholder Testo unico' s artikel 47 ff. bestemmelser om en tilsvarende bemyndigelsesprocedure.
11. Kommissionen har fremsat fire klagepunkter vedroerende de naevnte bestemmelser:
- de er ikke i overensstemmelse med definitionen af, hvem der kan udfaerdige en toldangivelse, jf. forordningens artikel 2
- det er i praksis umuligt at foretage toldekspeditioner i eget navn og for en andens regning uden at anvende toldklarerere
- Testo unico forskelsbehandler juridiske personer i forhold til fysiske personer
- bemyndigelsesproceduren for de saerlige ansatte, som kan paalaegges at udfaerdige toldangivelser, er uforenelig med faellesskabsretten.
12. Jeg vil behandle de enkelte klagepunkter et efter et.
a) Tilsidesaettelsen af artikel 2
13. Som allerede naevnt var formaalet med forordningen paa ensartet maade i hele Faellesskabet at fastlaegge betingelserne for, at en person kan fremlaegge en toldangivelse for den kompetente toldmyndighed. Ifoelge Kommissionen indebaerer den i Testo unico angivne definition af en toldklarerer en retstilstand, som begraenser forordningens direkte virkning, og som er udtryk for en tilsidesaettelse af faellesskabsretten.
14. Selv om det i forordningen er fastsat, hvem der kan frembyde varen eller lade den frembyde, henvises der i Testo unico' s artikel 56 til begrebet ejer, hvormed sidestilles den, der har varerne i sin besiddelse eller frembyder dem.
15. Ifoelge Kommissionen maa det derfor fastslaas, at kravet om ensartethed ikke overholdes, saafremt naevnte bestemmelse opretholdes, idet den person, der er bemyndiget til at udfaerdige en toldangivelse, defineres ved henvisning til begreber, der er toldklarerer-forordningen uvedkommende.
16. Tvisten er af terminologisk karakter. Ved behandlingen af dette klagepunkt er spoergsmaalet ikke, om indholdet af Testo unico' s artikel 56 er i strid med toldklarerer-forordningen, men om det er i overensstemmelse med faellesskabsretten at anvende de begreber - ejer, indehaver, frembyder - som er omhandlet i bestemmelsen.
17. Da der i henhold til Domstolens praksis ikke lovligt kan udstedes bestemmelser til gennemfoerelse af en forordning i national ret, ogsaa selv om de er i overensstemmelse med forordningen, kan en medlemsstat saa meget mindre, saaledes som det er tilfaeldet i den foreliggende sag, opretholde en bestemmelse, som ikke er i overensstemmelse med en faellesskabsretlig bestemmelse.
18. I dommen i sagen Zerbone mod Det Italienske Finansministerium (6) fastslog Domstolen saaledes:
"Medlemsstaterne har ifoelge traktaten pligt til ikke at hindre den umiddelbare virkning, som er karakteristisk for forordninger og andre bestemmelser inden for faellesskabsretten. (7)
En noeje overholdelse af denne pligt er en noedvendig betingelse for, at faellesskabsforordningerne kan anvendes samtidig og ensartet inden for hele Faellesskabet. (8)
Medlemsstaterne kan derfor ikke vedtage eller tillade, at nationale myndigheder med retsanordnende befoejelser vedtager en retsakt, hvorved en retsregels faellesskabsretlige karakter og de heraf foelgende virkninger skjules for de retsundergivne". (9)
19. Det forhold, at en medlemsstat opretholder nationale bestemmelser, der er uforenelige med en EF-forordning, er retsstridigt, hvilket Domstolen fastslog i dommen i en sag mellem Kommissionen og Tyskland, hvori det hedder: (10)
"... indfoerelsen eller en uaendret opretholdelse af en bestemmelse i en medlemsstats lovgivning, der strider mod en faellesskabsretlig bestemmelse, ogsaa selv om denne gaelder umiddelbart i medlemsstaternes retsordener, [skaber] en faktisk uklarhed, idet der herved for de beroerte retsundergivne bestaar en usikkerhed med hensyn til deres muligheder for at paaberaabe sig faellesskabsretten. En saadan opretholdelse udgoer derfor en tilsidesaettelse af den paagaeldende medlemsstats forpligtelser i henhold til traktaten." (11)
20. Opretholdelsen af den omtvistede bestemmelse, som indeholder en definition, der er forskellig fra definitionen i EF-forordningen, hindrer saaledes forordningens direkte virkning og dens ensartede anvendelse paa Faellesskabets omraade.
21. Efter min opfattelse er dette klagepunkt derfor begrundet.
b) Tilsidesaettelsen af artikel 3
22. Paa dette punkt er uenigheden ikke semantisk, men materiel.
23. Kommissionen har her ikke alene paatalt indholdet af de italienske lovbestemmelser, men ogsaa den praksis, der foelges inden for omraadet, og som ifoelge Kommissionen medfoerer, at "en person, der opfylder betingelserne i toldklarerer-forordningens artikel 2, faktisk afskaeres fra at kunne udfaerdige en toldangivelse i eget navn, men for en andens regning, uanset det repraesentationsforhold, der er forbeholdt toldklarerere" (12).
24. For saa vidt foerst angaar den paatalte praksis har Kommissionen henvist til de "talrige klager" (13) fra virksomheder eller sammenslutninger af virksomheder, som har protesteret mod de restriktive betingelser for at acceptere toldangivelser indgivet i eget navn, men for en andens regning. Saadanne klager er hverken blevet tilstillet den sagsoegte regering under den administrative procedure eller fremlagt i sagen, og efter min opfattelse kan Domstolen derfor ikke tage dem i betragtning.
25. For saa vidt dernaest angaar indholdet af de italienske bestemmelser fastslog Domstolen i ovennaevnte dom i sagen Kommissionen mod Italien, at der er tale om et repraesentationsforhold i eget navn, men for en andens regning, idet Domstolen udtalte:
"... denne mulighed for repraesentation opretholdes ved en retlig fiktion som indeholdt i artikel 56, stk. 2, i Testo unico, hvorefter den, som frembyder varerne eller foretager angivelsen som varernes ihaendehaver, sidestilles med ejeren, eller ved hjaelp af det retlige begreb 'indirekte repraesentation' - hvori ligger, at klarereren handler for ejerens regning, men i eget navn og samtidig haefter solidarisk med ejeren ..." (14).
26. De omstaendigheder, hvorunder Domstolen fremkom med ovennaevnte bemaerkning, vil jeg komme naermere ind paa.
27. I den sag, ovennaevnte dom vedroerte, var parterne uenige om fortolkningen af artikel 56, og Domstolen bemaerkede:
"... Den italienske regering har saavel under sagens administrative behandling som under skriftvekslingen og den mundtlige forhandling for Domstolen udtrykkeligt erklaeret, at denne bestemmelse skal fortolkes og i praksis bliver anvendt saaledes af de kompetente italienske myndigheder - hvilket Kommissionen ikke har bestridt - at den ladningsejer, som ikke selv foretager angivelsen, foruden at anvende en selvstaendig klarerer eller en ansat klarerer, kan betro enhver, herunder den, som transporterer eller oplagrer varerne, at foretage denne angivelse, forudsat den paagaeldende frembyder varerne til toldklarering eller har dem i sin besiddelse paa tidspunktet for indfoerslen til eller udfoerslen fra toldomraadet. Regeringen har endvidere anfoert, at sidste punktum i artikel 56, der bestemmer, at 'toldmyndighederne har dog i alle tilfaelde ret til med henblik paa anvendelsen af denne lov at fastslaa ejerforholdet vedroerende den vare, der er under toldekspedition', ikke betyder, at myndighederne kan afvise at modtage angivelsen fra andre end ejeren, naar vedkommende frembyder varerne, eller har dem i sin besiddelse, men har til formaal at goere det muligt for myndighederne at lade ejeren og klarereren haefte solidarisk for told og boeder, som fastsat i artikel 38 i Testo unico. (15)
(...)
Efter de saaledes afgivne erklaeringer maa Domstolen konstatere, at fortolkningen af de paagaeldende bestemmelser er forenelige med disses ordlyd" (16).
28. Den Italienske Republik og Kommissionen har forskellige opfattelser af, hvorvidt ovennaevnte dom har betydning for den foreliggende sag.
29. Lad mig for mit vedkommende sige, at det ud fra hensynet til gennemskuelighed ville have vaeret oenskeligt, om Den Italienske Republik ikke efter at toldklarerer-forordningen var traadt i kraft, i sin retsorden havde opretholdt en bestemmelse, som kun affoeder retsvirkninger ved hjaelp af en "retlig fiktion".
30. Men dommen er klar. Med hensyn til bestemmelsen i Testo unico' s artikel 56, stk. 2, som Kommissionen har anfaegtet i naervaerende sag, fastslog Domstolen, at der herved i italiensk ret blev indfoert begrebet toldangivelse i eget navn, men for en andens regning.
31. Da der ikke er fremkommet og foert bevis for nye omstaendigheder, maa Domstolens analyse laegges til grund, idet den nu har retskraft.
32. Situationen maa herefter vaere den, at det personelle anvendelsesomraade for artikel 56, stk. 2, ikke synes at indeholde lakuner i forhold til de betingelser, der er fastsat i toldklarerer-forordningen.
33. Da det i forordningen ikke naermere er praeciseret, om den nationale bestemmelse, der omhandles i artikel 3, stk. 2, skal udstedes efterfoelgende, maatte Den Italienske Republik paa baggrund af ovennaevnte dom med rette kunne antage, at ovennaevnte nationale bestemmelse kunne traede i stedet, og den kunne derfor anvende forbeholdsbestemmelsen i samme artikels stk. 3.
34. Der skal herefter tages stilling til, om Den Italienske Republik ved at opretholde de relevante bestemmelser i Testo unico har overholdt den valgmulighed, der er angivet i ovennaevnte bestemmelse.
35. Artikel 40, stk. 2, og artikel 43, stk. 1, som vedroerer henholdsvis selvstaendige toldklarerere og saerlige ansatte, indeholder alene bestemmelser om "direkte" repraesentation [artikel 3, stk. 1, litra b)].
36. Derimod sker den "indirekte" repraesentation [artikel 3, stk. 1, litra c)], som omhandles i artikel 56, stk. 2, uden udtrykkeligt mandat, nemlig i kraft af ovennaevnte retlige fiktion. Den er saaledes ikke forbeholdt toldklarerere.
37. Da de naevnte bestemmelser i Testo unico ikke er kumulative, er de i overensstemmelse med det alternativ, der er fastsat i toldklarerer-forordningens artikel 3, stk. 3, og det kan ikke til stoette for det modsatte anfoeres, at det i det italienske finansministeriums cirkulaere af 10. august 1989 paa ny understreges, at "indehaverne af varerne [kan] ... foretage de omhandlede toldekspeditioner direkte, naar varernes ejer ikke er tilstede, uden at anvende en toldklarerer" (17).
38. Saafremt ovennaevnte cirkulaere maatte vaere en tilsidesaettelse af Raadets forordning (EOEF) nr. 1031/88 af 18. april 1988 om fastlaeggelse af, hvilke personer der skal betale toldskyld (18), ville dette kun vedroere spoergsmaalet om, hvem der haefter, men ikke spoergsmaalet om, hvorvidt der er tale om et indirekte repraesentationsforhold. Da dette spoergsmaal ikke er rejst som et saerskilt klagepunkt, kan Domstolen ikke tage stilling til det under naervaerende sag.
39. Efter min opfattelse er dette klagepunkt derfor ikke begrundet.
c) Forskelsbehandlingen af fysiske personer i forhold til juridiske personer
40. Som naevnt vedroerer det tredje klagepunkt den forskelsbehandling, der ifoelge Kommissionen sker i italiensk lovgivning af fysiske personer i forhold til juridiske personer, idet juridiske personer ifoelge Kommissionen ikke kan udfaerdige en toldangivelse i eget navn og for egen regning.
41. I toldklarerer-forordningen sondres der ikke mellem fysiske og juridiske personer for saa vidt angaar spoergsmaalet om udfaerdigelse af angivelser. De maa begge og paa samme betingelser kunne anvende de forskellige muligheder, der er fastsat i artikel 3.
42. Ingen bestemmelser i Testo unico synes imidlertid at udelukke, at juridiske personer kan udfaerdige angivelser i eget navn og for egen regning.
43. I Testo unico er det saaledes ikke fastsat, at et selskabs vedtaegtsmaessige organer noedvendigvis skal benytte toldklarerere. Et selskab handler noedvendigvis gennem sine repraesentanter efter loven. I daglig tale siger man, at disse repraesenterer selskabet. Men dette repraesentationsforhold kan ikke forveksles med begrebet i Testo unico, uden at man herved straekker dets betydning for vidt.
44. Ud over at lade den, der har varerne i sin besiddelse eller som frembyder dem, udfaerdige toldangivelser, kan en juridisk person derfor, saaledes som den italienske regering med rette har anfoert, lade dem udfaerdige:
- enten i eget navn og for egen regning gennem sine "repraesentanter" efter loven
- eller gennem et direkte repraesentationsforhold, gennem toldklarerere eller saerlige ansatte.
45. Det er korrekt, at Testo unico' s artikel 43 ikke hjemler mulighed for, at et selskab kan lade dem udfaerdige af en ansat, der ikke er specialiseret. En saadan begraensning, der udtrykkeligt er omhandlet i toldklarerer-forordningens artikel 6, er ikke uforenelig med faellesskabsretten.
46. Heraf foelger, at dette anbringende ikke kan tiltraedes.
d) Tilsidesaettelsen af artikel 6
47. Det er anfoert, at en medlemsstat i henhold til artikel 6 kan forbeholde retten til at lade sig repraesentere af andre personer, som staten bemyndiger hertil, henset til deres kvalifikationer og garantier, og bemyndige saerlige ansatte til at udfaerdige angivelser i deres arbejdsgivers navn og for dennes regning, saafremt de har de noedvendige faglige kvalifikationer.
48. For saa vidt angaar Testo unico bestemmes det i artikel 47, at ret til at virke som toldklarerer erhverves ved autorisation fra finansministeren, efter at den paagaeldende har bestaaet en proeve, der omfatter en skriftlig del, en praktisk del og en samtale (artikel 52), og som i henhold til artikel 50 finder sted for en komité, hvis formand er generaldirektoeren for Finansministeriets Administrationsdepartement, og som derudover bestaar af tjenestemaend herfra, fra toldvaesenet samt af toldklarerere. Proeven afvikles normalt hvert tredje aar.
49. Efter Kommissionens opfattelse er saa restriktive betingelser, som paa samme maade paalaegges toldklarerere og saerlige ansatte, uforenelige med forordningens artikel 6.
50. Jeg deler det synspunkt, ikke fordi betingelserne er de samme, men fordi de efter min opfattelse ikke er rimelige for saa vidt angaar de saerlige ansatte.
51. Saaledes indeholder artikel 6 foelgende sondring: Klarerere, der er optaget i registret, kan bemyndiges af de kompetente myndigheder, saafremt de har de noedvendige faglige kvalifikationer og garantier, mens det for de saerlige ansatte kun kan kraeves, at de anses for at have de noedvendige faglige kvalifikationer.
52. Kan der, som haevdet af den italienske regering, hentes stoette for det modsatte i den sjette betragtning til EF-forordningen? (19)
53. Dette er der intet, der taler for, eftersom der ogsaa i betragtningen sondres mellem de "betingelser", som klarerere skal opfylde, og de "noedvendige faglige kvalifikationer", der kraeves af de saerlige ansatte. Naar forordningen ikke er til hinder for, at nationale forskrifter inden for omraadet opretholdes, er det under forudsaetning af, at bemyndigelsesbetingelserne er forenelige med forordningen, og de maa ikke hindre den faktiske adgang til at udoeve den paagaeldende virksomhed. Da der efter forordningen sondres med hensyn til egnethedsbetingelserne, maa der efter national ret ikke gaelde de samme bemyndigelsesbetingelser for de to grupper.
54. Denne del af paastanden maa derfor efter min opfattelse tages til foelge.
II - Faellesskabsforsendelses-forordningen
55. Formaalet med forordning (EOEF) nr. 222/77 er at forenkle reglerne for faellesskabsforsendelse med henblik paa, at "samtidig anvendelse af flere forskellige administrative procedurer undgaas" (20).
56. Afsnit II, som indeholder de naermere regler om ekstern faellesskabsforsendelse, bestemmer i artikel 12, stk. 3, at:
"T1-angivelsen underskrives af den, der ansoeger om at foretage en ekstern faellesskabsforsendelse, eller af hans bemyndigede repraesentant ..."
57. I artikel 13 i forordning (EOEF) nr. 1062/87 af 27. marts 1987 (21) praeciseres det i den forbindelse:
"Enhver bemyndiget person, som er anfoert paa bagsiden af en kautionsattest, der fremlaegges for et afgangstoldsted, anses for at vaere den hovedforpligtedes bemyndigede repraesentant."
58. I henhold til faellesskabsforsendelses-forordningen skal den hovedforpligtede i forbindelse med en forsendelsestransaktion stille en sikkerhed, som kan vaere samlet og kan vedroere flere forsendelser (artikel 27). Sikkerheden (kautionsattesten) kan saaledes stilles i en anden medlemsstat end den, hvor toldekspeditionerne maatte blive foretaget.
59. Det fremgaar af disse bestemmelser, at den hovedforpligtede eller hans bemyndigede repraesentant kan udfaerdige en toldangivelse og forelaegge den for et hvilket som helst toldsted inden for Faellesskabet, hvilket Den Italienske Republik i oevrigt ikke har bestridt.
60. Indtil sagen blev anlagt, havde Kommissionen paatalt, at de italienske toldmyndigheder konsekvent naegtede at registrere angivelser vedroerende faellesskabsforsendelse, som var underskrevet af den hovedforpligtede eller hans bemyndigede repraesentant. Kommissionen paaberaabte sig klager, som den haevdede at have modtaget fra visse virksomheder, hvilket den tyske oekonomiminister i oevrigt bekraeftede.
61. De naevnte klager er ikke blevet tilstillet den sagsoegte regering, som bestrider, at toldmyndighederne foelger en praksis som paatalt, og Kommissionen har derfor i replikken maattet noejes med at foretage en retlig analyse af visse bestemmelser i Testo unico og derefter goere gaeldende, at de er uforenelige med faellesskabsretten.
62. Den naevnte analyse er baseret paa Testo unico' s artikel 238, stk. 2, som sidestiller faellesskabsforsendelse med de i artikel 55 omhandlede toldekspeditioner, og hvorved den almindelige ordning for toldangivelser finder anvendelse, "dvs. ordningen om repraesentation i toldforhold, jf. artikel 40, sammenholdt med artikel 56" (22).
63. Heroverfor har Den Italienske Republik anfoert, at EF-forordningerne er umiddelbart anvendelige.
64. Efter min opfattelse er grundlaget for Kommissionens raesonnement ikke korrekt, idet artikel 238, stk. 2, bestemmer:
"Ordningen om faellesskabsforsendelse er for saa vidt angaar sanktionerne og alle oevrige forhold, der ikke er fastsat i og ikke reguleret af EF-forordninger, ligestillet med de i artikel 55 omhandlede toldprocedurer og har samme retsvirkninger som dem. Ordningen finder imidlertid ikke anvendelse paa transport af toldpligtige varer, som har oprindelse i og hvis bestemmelsessted er inden for toldomraadet, eller som foregaar med skib fra en indenlandsk havn til en anden." (23)
65. Bestemmelsen henviser saaledes kun til artikel 55 for saa vidt angaar situationer, der ikke er reguleret af EF-forordninger. Naar der findes en saadan forordning, har den i henhold til artikel 238 forrang og direkte virkning.
66. Dette ville ganske vist kunne medfoere en vis usikkerhed, som i sig selv kunne vaere traktatstridig. Jeg vil imidlertid foreslaa, at man ikke fortsaetter ad den vej, eftersom Kommissionen paa det punkt ikke har paaberaabt sig, at artikel 238 er tvetydig, men at bestemmelsen materielt er uforenelig med faellesskabsforsendelses-forordningens artikel 13, hvilket en naermere undersoegelse af den omtvistede bestemmelse efter min opfattelse ikke foerer til (24).
67. Jeg mener derfor ikke, at Kommissionen har foert bevis for, at der paa det punkt er tale om traktatbrud.
III - Traktatens artikel 9 og 12
68. Kommissionen har nedlagt paastand om, at Den Italienske Republik har tilsidesat artikel 9 og 12, idet de tariffer for toldklarerere, der er godkendt af de offentlige myndigheder, udgoer afgifter med tilsvarende virkning som told, eftersom de paalaegges varerne, naar de overskrider graensen, og de ikke staar i et rimeligt forhold til de ydelser, der udfoeres over for de erhvervsdrivende.
69. Det fremgaar af Domstolens praksis, som Kommissionen i oevrigt har henvist til (25), navnlig Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders-dommen (26), at:
"... en afgift, der ensidigt paalaegges indenlandske eller fremmede varer, naar de foeres over graensen, ... hvor lav den end maatte vaere, og hvordan den end betegnes og opkraeves, hvis den ikke er en told i egentlig forstand, [udgoer en afgift med tilsvarende virkning som told], selv om den ikke opkraeves til fordel for staten og ikke udoever nogen diskriminerende eller beskyttende virkning, og selv om den belastede vare ikke konkurrerer med nogen indenlandsk produktion" (27).
70. Ifoelge Kommissionen opfylder toldklarerernes tariffer alle de kriterier, Domstolen har fastsat, eftersom de er obligatoriske, de enkelte beloeb er fastsat af en offentlig myndighed, de opkraeves ved overskridelsen af en graense, og endelig afhaenger beloebene ikke af ydelsen.
71. Udgangspunktet for Kommissionens raesonnement er, at "de erhvervsdrivende paa nuvaerende tidspunkt i Italien ikke har mulighed for at unddrage sig anvendelsen af toldklarerernes tariffer, medmindre de beslutter sig for selv at foretage toldekspeditionen, hvilket i de fleste tilfaelde er praktisk taget umuligt" (28).
72. At dette er tilfaeldet, bekraeftes ifoelge Kommissionen ogsaa af de statistiske oplysninger, den fremkom med i meddelelsen af 8. maj 1992 (29), og hvorefter 74% af angivelserne udfaerdiges af toldklarerere, 3-4% af de faktiske ejere og resten, dvs. ca. 22%, af saerlige ansatte eller af tjenestemaend i den italienske forvaltning.
73. For saa vidt for det foerste angaar bemaerkningen om, at der ikke retligt er nogen valgmulighed, er forholdet det, at det i henhold til Testo unico som allerede naevnt ikke er noedvendigt at anvende toldklarerere ved udfaerdigelsen af angivelser. Saaledes kan den, der har varerne i sin besiddelse eller frembyder dem, indgive en angivelse, uanset om han har autorisation eller ej.
74. I oevrigt fastslog Domstolen allerede i ovennaevnte dom i sagen Kommissionen mod Italien, at det paagaeldende erhverv ikke har monopol, idet Domstolen bemaerkede:
"... ladningsejeren har flere muligheder for at foretage toldangivelse gennem en tredjemand, uden at vaere tvunget til, som haevdet af Kommissionen, at anvende en klarerer" (30).
75. Som jeg allerede har naevnt, har Kommissionen ikke fremfoert nye omstaendigheder, som kan rejse tvivl med hensyn til denne vurdering af de relevante bestemmelser i Testo unico. Og de statistiske oplysninger i ovennaevnte meddelelse giver ikke holdepunkter for at fastslaa, at der paa det punkt er tale om traktatbrud.
76. For saa vidt angaar de i meddelelsen angivne procentsatser har den sagsoegte regering anfoert, at de 22% vedroerer personer, der har varerne i deres besiddelse eller frembyder dem (31).
77. Da der ikke er fremfoert ubestridelige oplysninger paa det punkt, har Kommissionen efter min opfattelse ikke bevist, at toldklarerere har et faktisk monopol, men hoejst, at de indtager en dominerende stilling, som bl.a. kan forklares med, at det af praktiske grunde - og ikke som udslag af en retlig forpligtelse - er hensigtsmaessigt at bruge en fagmand inden for omraadet.
78. Efter min opfattelse har Kommissionen saaledes ikke godtgjort, at der er tale om traktatbrud.
79. Paa baggrund af ovennaevnte bemaerkninger boer hver part for mig at se baere sine egne omkostninger.
80. Sammenfattende skal jeg herefter foreslaa, at:
- Domstolen fastslaar, at Den Italienske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler den i henhold til artikel 2 og 6 i Raadets forordning (EOEF) nr. 3632/85 af 12. december 1985 om fastlaeggelse af betingelserne for, at en person kan udfaerdige en toldangivelse.
- Sagsoegte i oevrige frifindes.
- Hver part baerer sine omkostninger.
(*) Originalsprog: fransk.
(1) - Raadets forordning (EOEF) nr. 222/77 af 13.12.1976 om faellesskabsforsendelse (EFT 1977 L 38, s. 1).
(2) - Raadets forordning (EOEF) nr. 3632/85 af 12.12.1985 om fastlaeggelse af betingelserne for, at en person kan udfaerdige en toldangivelse (EFT L 350, s. 1).
(3) - Supplemento ordinario alla Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana, nr. 80, af 28.3.1973.
(4) - Sag 159/78, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 3247.
(5) - I - Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger.
(6) - Dom af 31.1.1978 (sag 94/77, Sml. s. 99).
(7) - Praemis 24.
(8) - Praemis 25.
(9) - Praemis 26.
(10) - Dom af 26.4.1988 (sag 74/86, Sml. s. 2139).
(11) - Praemis 10.
(12) - Den franske oversaettelse af staevningen, s. 14.
(13) - Den franske oversaettelse af replikken, s. 8.
(14) - Praemis 14, fremhaevet af mig.
(15) - Praemis 12.
(16) - Praemis 14.
(17) - Bilag IV til staevningen, s. 1.
(18) - EFT L 102, s. 5.
(19) - Den har foelgende ordlyd:
... i visse medlemsstater findes der forskrifter gaaende ud paa, at retten til at udfaerdige toldangivelser enten i en andens navn, eller i eget navn, men for en andens regning, er forbeholdt personer, som opfylder visse betingelser, eller som goer virksomhedernes mulighed for at lade saerlige ansatte udfaerdige toldangivelser i virksomhedens navn betinget af, at disse ansatte besidder de noedvendige faglige kvalifikationer; i det omfang disse forskrifter vedroerer adgangen til og udoevelsen af et bestemt erhverv, er denne forordning ikke til hinder for, at forskrifterne opretholdes;
(20) - Niende betragtning.
(21) - Kommissionens forordning nr. 1062/87 om gennemfoerelsesbestemmelser til og forenkling af proceduren for faellesskabsforsendelse (EFT L 107, s. 1).
(22) - Jf. den franske oversaettelse af replikken, s. 19.
(23) - Fremhaevet af mig.
(24) - Se i samme retning generaladvokat Tesauro' s forslag til afgoerelse i sagen Kommissionen mod Portugal (sag C-323/90, Sml. 1992 I, s. 1887, paa s. 1898).
(25) - Jf. den franske oversaettelse af staevningen, s. 26.
(26) - Dom af 1.7.1969 (forenede sager 2/69 og 3/69, Sml. s. 49, org. ref.: Rec. s. 211). Se ogsaa Bresciani-dommen af 5.2.1976 (sag 87/75, Sml. s. 129).
(27) - Praemis 18.
(28) - S. 33 i den franske oversaettelse af staevningen. Se ogsaa bemaerkningerne paa s. 25 i den franske oversaettelse af replikken.
(29) - Dokument SEK(92) 887 endelig udg.
(30) - Praemis 14.
(31) - S. 11 i den franske oversaettelse af duplikken.