62021TJ0561_RES
Sag T-561/21
HSBC Holdings plc m.fl.
mod
Europa-Kommissionen
Rettens dom (Syvende Afdeling) af 27. november 2024
»Konkurrence – karteller – sektoren for rentederivater i euro – afgørelse, hvorved der fastslås en overtrædelse af artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 – tilsidesættelse af begrundelsespligten – delvis ophævelse af afgørelsen ved en dom afsagt af Retten – ændringsafgørelse – bøder – forældelse – grundbeløb – afsætningens værdi – artikel 23, stk. 2 og 3, i forordning (EF) nr. 1/2003 – ligebehandling – proportionalitet – fuld prøvelsesret«
Konkurrence – administrativ procedure – forældelsesfrist for retsforfølgning – suspension – opsættende virkning knyttet til verserende retslige procedurer – betingelse – usikkerhed med hensyn til lovligheden af den afgørelse truffet af Kommissionen, som er genstand for den verserende sag – formålet med anlæggelsen af sagen – ikke relevant – konklusioner i den retsafgørelse, der afslutter den verserende sag – ikke relevant
(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 25, stk. 5 og 6)
(jf. præmis 39-50)
Appel – retlig interesse – Rettens delvise annullation af en afgørelse, hvorved der pålægges en bøde for overtrædelse af konkurrenceretten – appel iværksat af Kommissionen – forberedende foranstaltninger indledt af Kommissionen med henblik på vedtagelse af en afgørelse om ændring af den delvist annullerede afgørelse – ingen indvirkning på Kommissionens retlige interesse
(Statutten for Domstolen, art. 56)
(jf. præmis 51 og 52)
Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – fastsættelse af grundbeløbet – fastsættelse af afsætningens værdi – anvendelse af den fremgangsmåde, der er fastsat i retningslinjerne – erstatningsværdi fastsat på grundlag af den diskonterede kontante indtjening ved anvendelsen af en nedsættelsesfaktor – Kommissionen begik ikke en retlig fejl eller anlagde et urigtigt skøn
(Art. 101, stk. 1, TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 3; Kommissionens meddelelse 2006/C-210/02, punkt 13, 15 og 16)
(jf. præmis 61-68 og 77-95)
Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – fastsættelse af grundbeløbet – fastsættelse af afsætningens værdi – anvendelse af den fremgangsmåde, der er fastsat i retningslinjerne – valg af en erstatningsværdi for afsætningens værdi – erstatningsværdi fastsat på grundlag af den diskonterede kontante indtjening ved anvendelsen af en nedsættelsesfaktor – tilsidesættelse af begrundelsespligten – foreligger ikke
(Art. 101, stk. 1, TEUF og art. 296, stk. 2, TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 3; Kommissionens meddelelse 2006/C-210/02, punkt 13)
(jf. præmis 69 og 73-76)
Appel – anbringender – utilstrækkelig begrundelse – anbringende forskelligt fra anbringendet vedrørende retsaktens materielle lovlighed
(Art. 296 TEUF; statutten for Domstolen, art. 58, stk. 1)
(jf. præmis 70-72)
Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – fastsættelse af grundbeløbet – fastsættelse af afsætningens værdi – anvendelse af den fremgangsmåde, der er fastsat i retningslinjerne – erstatningsværdi fastsat på grundlag af den diskonterede kontante indtjening ved anvendelsen af en nedsættelsesfaktor – fastsættelse af nedsættelsesfaktoren – ingen tilsidesættelse af begrundelsespligten – urigtige skøn foreligger ikke – ingen tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet og princippet om individuelle straffe – ligebehandlingsprincippet ikke tilsidesat
(Art. 101, stk. 1, TEUF og art. 296, stk. 2, TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 20 og 21; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 3; Kommissionens meddelelse 2006/C-210/02, punkt 13)
(jf. præmis 99-110, 121-124, 131-146, 152-169 og 173-187)
Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – fastsættelse af grundbeløbet – overtrædelsens grovhed – bedømmelseskriterier – overtrædelens art og geografiske udstrækning – overholdelse af proportionalitetsprincippet og af ligebehandlingsprincippet
(Art. 101, stk. 1, TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 3; Kommissionens meddelelse 2006/C-210/02, punkt 19-23)
(jf. præmis 193-209)
Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – fastsættelse af grundbeløbet – overtrædelsens grovhed – ekstrabeløb – faktorer, der skal tages i betragtning
(Art. 101, stk. 1, TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 3; Kommissionens meddelelse 2006/C-210/02, punkt 25)
(jf. præmis 211-224)
Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – tilpasning af grundbeløbet – formildende omstændigheder – mindre aktiv deltagelse i overtrædelsen end hovedaktørerne – nedsættelse af grundbeløbet med 15% – tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, ligebehandlingsprincippet eller princippet om individuelle sanktioner – foreligger ikke
(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 3; Kommissionens meddelelse 2006/C-210/02, punkt 29)
(jf. præmis 228-234 og 238-240)
Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – Kommissionens skøn – domstolsprøvelse – Unionens retsinstansers fulde prøvelsesret – omfang – fastsættelse af størrelsen af den pålagte bøde – bedømmelseskriterier – overtrædelsens grovhed og varighed – overholdelse af begrundelsespligten, proportionalitetsprincippet, princippet om individuelle straffe og ligebehandlingsprincippet
(Art. 101, stk. 1, TEUF og art. 261 TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 3, og art. 31)
(jf. præmis 243-250)
Resumé
Retten frifandt Europa-Kommissionen i det annullationssøgsmål, som enhederne HSBC Holdings plc, HSBC Bank plc og HSBC Continental Europe (herefter samlet »HSBC«) havde anlagt til prøvelse af Kommissionens afgørelse om ændring af afgørelsen om at pålægge HSBC en bøde på 33606000 EUR for overtrædelse af EU-konkurrenceretten (
1
). Eftersom Kommissionens oprindelige afgørelse på tidspunktet for vedtagelsen af ændringsafgørelsen stadig var genstand for en appelsag ved Domstolen, præciserede Retten i sin dom den opsættende virkning af denne verserende sag for den forældelsesfrist, som Kommissionen skulle overholde for at pålægge HSBC en bøde.
I 2016 fastslog Kommissionen, at HSBC havde tilsidesat artikel 101 TEUF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) ved fra den 12. februar til den 27. marts 2007 at have deltaget i en samlet og vedvarende overtrædelse med det formål at fordreje de normale prissætningsmekanismer på markedet for eurorentederivater. Kommissionen pålagde således solidarisk de tre ovennævnte enheder en bøde på 33606000 EUR (
2
).
Ved dom af 24. september 2019 konstaterede Retten, at Kommissionen havde begået fejl med hensyn til omfanget af den overtrædelse, som HSBC blev tilregnet i afgørelsen af 2016, idet den bemærkede, at disse fejl var uden betydning for lovligheden af artikel 1, litra b), i afgørelsen af 2016, eftersom konklusionen i denne afgørelse fortsat var begrundet i andre forhold i afgørelsen af 2016, men at der eventuelt skulle tages hensyn hertil ved vurderingen af, om bøden var forholdsmæssig (
3
).
Idet Retten desuden fandt, at denne afgørelse fra 2016 var behæftet med en begrundelsesfejl, annullerede den afgørelsen, for så vidt som HSBC herved blev pålagt en bøde på 33606000 EUR. Både Kommissionen og HSBC iværksatte appel ved Domstolen til prøvelse af denne dom.
Ved skrivelse af 8. maj 2020 gav kommissæren med ansvar for konkurrence ikke desto mindre HSBC meddelelse om sin hensigt om at foreslå kommisærkollegiet at vedtage en ny afgørelse med henblik på at afhjælpe den situation, der fulgte af Rettens dom af 24. september 2019.
Ved ændringsafgørelsen af 2021 nedsatte Kommissionen således den bøde, som HSBC var blevet pålagt ved afgørelsen af 2016, til 31739000 EUR og supplerede begrundelsen i denne afgørelse, som Retten havde fundet utilstrækkelig. Ca. en måned efter vedtagelsen af denne ændringsafgørelse hævede Kommissionen sin appel af Rettens dom af 24. september 2019.
HSBC anlagde sag ved Retten med påstand om annullation af ændringsafgørelsen af 2021 og dermed af den bøde, der blev pålagt ved afgørelsen af 2016, som ændret. Subsidiært nedlagde HSBC påstand om, at Retten skulle udøve sin fulde prøvelsesret og nedsætte den bøde, der blev pålagt ved ændringsafgørelsen af 2021, væsentligt.
Rettens bemærkninger
HSBC gjorde til støtte for annullationssøgsmålet bl.a. gældende, at Kommissionen vedtog ændringsafgørelsen af 2021 efter udløbet af den forældelsesfrist på højst ti år, der er fastsat i artikel 25, stk. 5, i forordning nr. 1/2003 (
4
) for pålæggelse af en bøde for den overtrædelse, der blev konstateret i afgørelsen af 2016.
HSBC anførte herom i det væsentlige, at den appel, som Kommissionen iværksatte til prøvelse af Rettens dom af 24. september 2019, ikke medførte, at denne tiårige forældelsesfrist blev stillet i bero, eftersom Kommissionen allerede ved iværksættelsen af den nævnte appel havde haft til hensigt at vedtage ændringsafgørelsen af 2021 uden at afvente udfaldet af denne appelsag. Sagsøgerne anførte endvidere, at selv hvis det formodedes, at Kommissionens iværksættelse af appel havde stillet forældelsesfristen i bero, ophørte denne suspension desuden under alle omstændigheder, da kommissæren med ansvar for konkurrence gav HSBC meddelelse om sin hensigt om at foreslå kommisærkollegiet at vedtage en ny afgørelse rettet mod HSBC, idet Kommissionens interesse i udfaldet af appelsagen da ophørte.
Efter at have præciseret, at forældelsesfristen for at pålægge HSBC en bøde for den overtrædelse, der blev konstateret i afgørelsen af 2016, endnu ikke var udløbet på det tidspunkt, hvor Kommissionen iværksatte appellen, bemærkede Retten, at forældelsesfristen for pålæggelse af bøder i henhold til artikel 25, stk. 6, i forordning nr. 1/2003 sættes i bero, så længe den afgørelse fra Kommissionen, der fastslår overtrædelsen og pålægger en bøde, er genstand for en sag, der verserer for en af Unionens retsinstanser. I henhold til samme artikels stk. 5 forlænges forældelsesfristen på højst ti år med den periode, i hvilken forældelsen er sat i bero i henhold til stk. 6.
I modsætning til hvad HSBC gjorde gældende, underlægger artikel 25, stk. 6, i forordning nr. 1/2003 ikke den opsættende virkning af verserende retssager nogen subjektiv betingelse, såsom et »formål«, der forfølges med anlæggelsen af søgsmålet, eller »hensigten« hos den part, der anlægger søgsmålet.
Denne bestemmelse beskytter nemlig Kommissionen mod virkningen af forældelse i situationer, hvor den er »forhindret« i at handle, for så vidt som den skal afvente Unionens retsinstansers afgørelse i forbindelse med procedurer, hvis forløb den ikke er herre over, inden det vides, om den anfægtede retsakt er ulovlig eller ej. Begrebet »hindring« henviser således til en objektiv omstændighed vedrørende selve eksistensen af en verserende retssag, på grund af hvilken der stadig hersker usikkerhed om lovligheden af Kommissionens afgørelse.
På baggrund af disse præciseringer fastslog Retten, at så længe sagen i forbindelse med Kommissionens appel verserede, var der usikkerhed om lovligheden af afgørelsen af 2016, for så vidt som HSBC herved blev pålagt en bøde på 33606000 EUR. Det fulgte heraf, at forældelsesfristen for at pålægge HSBC en ny bøde for den overtrædelse, der blev konstateret i afgørelsen af 2016, var stillet i bero, indtil Domstolen havde vedtaget en afgørelse, hvorved behandlingen af denne appelsag blev afsluttet, og dette uafhængigt af, hvilke skridt Kommissionen tog med henblik på at vedtage 2021-afgørelsen.
I denne forbindelse forkastede Retten ligeledes HSBC’s argument om, at Kommissionen ikke havde interesse i at iværksætte eller opretholde sin appel til prøvelse af Rettens dom af 24. september 2019.
I denne henseende præciserede Retten, at selv hvis manglende retlig interesse på tidspunktet for iværksættelsen af appellen, forudsat at den godtgøres, vil kunne medføre, at appellen afvises, og selv hvis bortfald af den retlige interesse under sagens behandling vil kunne medføre, at Unionens retsinstanser fastslår, at det er ufornødent at træffe afgørelse, er det selve den omstændighed, at en sag verserer for Retten eller for Domstolen, som begrunder suspensionen af forældelsesfristen, og ikke de konklusioner, som disse retsinstanser når frem til i den afgørelse, som afslutter sagens behandling.
Under alle omstændigheder viste den blotte omstændighed, at Kommissionen tog skridt med henblik på at vedtage en ny afgørelse efter afsigelsen af Rettens dom af 24. september 2019, ikke, at Kommissionen havde mistet enhver interesse i at få fastslået lovligheden af afgørelsen af 2016, idet denne interesse bestod indtil vedtagelsen af Domstolens afgørelse, hvorved sagens behandling blev afsluttet, eller i det mindste indtil vedtagelsen af denne nye afgørelse. Den omstændighed, at Kommissionen, efter vedtagelsen af afgørelsen af 2021, hævede sin appel, ændrede på ingen måde denne konklusion.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger konkluderede Retten, at Kommissionens udøvelse af sine sanktionsbeføjelser for den overtrædelse, der blev fastslået i afgørelsen af 2016, ikke var forældet på tidspunktet for vedtagelsen af ændringsafgørelsen af 2021. Retten forkastede dernæst alle de øvrige anbringender, som HSBC havde fremsat til støtte for sin påstand om annullation af ændringsafgørelsen af 2021, og HSBC’s påstand om nedsættelse af den bøde, der blev pålagt ved denne afgørelse, og den frifandt følgelig Kommissionen i det hele.
(
1
) – Kommissionens afgørelse C(2021) 4600 final af 28.6.2021 om ændring af Kommissionens afgørelse C(2016) 8530 final af 7.12.2016 om en procedure i henhold til artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 (sag AT.39914 – rentederivater i euro (EIRD)) (herefter »ændringsafgørelsen af 2021«).
(
2
) – Kommissionens afgørelse C(2016) 8530 final af 7.12.2016 om en procedure i henhold til artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 (sag AT.39914 – rentederivater i euro (EIRD)) (herefter »afgørelsen af 2016«).
(
3
) – Dom af 24.9.2019, HSBC Holdings m.fl. mod Kommissionen (T-105/17, EU:T:2019:675).
(
4
) – Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16.12.2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel [101 TEUF og 102 TEUF] (EFT 2003, L 1, s. 1)