62023CJ0727
DOMSTOLENS DOM (Syvende Afdeling)
29. januar 2026 (
*1
)
»Appel – personalesag – ansættelsesvilkår for de øvrige ansatte – midlertidigt ansatte – afgørelse om ikke at ændre indplaceringen – administrationens mulighed for ved Unionens retsinstanser at supplere begrundelsen for afgørelsen om ikke at ændre indplaceringen – betingelser – undtagelsestilfælde – princippet om overensstemmelse mellem den administrative klage og det efterfølgende søgsmål – annullationssøgsmål«
I sag C-727/23 P,
angående en appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 28. november 2023,
PB ved avocate N. de Montigny,
appellant,
den anden part i appelsagen:
Den Fælles Afviklingsinstans (Afviklingsinstansen) ved H. Ehlers og L. Forestier, som befuldmægtigede, bistået af avocats A. Duron og D. Waelbroeck,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Syvende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, F. Schalin, og dommerne M. Gavalec og Z. Csehi (refererende dommer),
generaladvokat: R. Norkus,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
PB har med sit appelskrift nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 20. september 2023, PB mod Afviklingsinstansen (T-293/22, herefter »den appellerede dom«, EU:T:2023:577), hvorved Retten frifandt Den Fælles Afviklingsinstans (Afviklingsinstansen) i det søgsmål, som PB havde anlagt i henhold til artikel 270 TEUF med påstand om annullation af Afviklingsinstansens afgørelse af 16. juli 2021 om ikke at ændre hans indplacering i forbindelse med indplaceringsproceduren for 2021 (herefter »den omtvistede afgørelse om ikke at ændre indplaceringen«).
Retsforskrifter
Vedtægten
2
Artikel 45, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«), som finder tilsvarende anvendelse på midlertidigt ansatte i henhold til artikel 16, stk. 1, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union (herefter »ansættelsesvilkårene«), har følgende ordlyd:
»Forfremmelse sker ved afgørelse truffet af ansættelsesmyndigheden under iagttagelse af artikel 6, stk. 2. Medmindre den i artikel 4 og artikel 29, stk. 1, fastsatte procedure følges, kan tjenestemænd kun forfremmes, hvis de beklæder en stilling svarende til en af de stillingstyper, der er fastsat i bilag I, afdeling A, i den nærmeste højere lønklasse. Forfremmelse sker ved, at tjenestemanden udnævnes til den nærmeste højere lønklasse inden for sin ansættelsesgruppe. Forfremmelse foretages udelukkende på grundlag af en udvælgelse blandt de tjenestemænd, der har en anciennitet på mindst to år i deres lønklasse; udvælgelsen sker blandt de tjenestemænd, der kan komme i betragtning ved forfremmelsen, efter sammenligning af deres fortjenester. Ved sammenligningen af deres fortjenester tager ansættelsesmyndigheden især hensyn til udtalelserne om tjenestemændene, brugen af andre sprog i udøvelsen af deres hverv end det sprog, som de har godtgjort, at de har indgående kendskab til, jf. artikel 28, litra f), og hvor stort ansvar de har.«
3
Vedtægtens artikel 90, stk. 2, bestemmer følgende:
»Enhver person, der er omfattet af denne vedtægt, kan for ansættelsesmyndigheden indbringe en klage over en akt, der går ham imod; det gælder såvel, når ansættelsesmyndigheden har truffet en afgørelse, som når den har undladt at træffe en i vedtægten foreskrevet foranstaltning. Klagen skal indbringes inden for en frist på 3 måneder. [...]«
Ansættelsesvilkårene
4
Ansættelsesvilkårenes artikel 2 har følgende ordlyd:
»Ved midlertidigt ansat forstås i disse ansættelsesvilkår:
[...]
f)
den, der ansættes i en af stillingerne i den liste over stillinger, der findes som bilag til den afdeling i budgettet, der vedrører et agentur, jf. artikel 1a, stk. 2, i vedtægten, og som budgetmyndighederne har betegnet som midlertidige, dog ikke i en stilling som leder af et agentur eller stedfortrædende leder af et agentur, jf. Den Europæiske Unions akt om oprettelse af agenturet, og tjenestemænd der midlertidigt gør tjeneste i et agentur i tjenestens interesse.«
5
Ansættelsesvilkårenes artikel 54 fastsætter følgende:
»For så vidt angår midlertidigt ansatte i henhold til artikel 2, litra f), finder indplacering i den umiddelbart højere lønklasse udelukkende sted ved udvælgelse blandt de medarbejdere, som har mindst to års anciennitet i deres lønklasse, og efter en sammenligning af de pågældende medarbejderes fortjenester og udtalelserne om dem. Vedtægtens artikel 45, stk. 1, sidste punktum, og artikel 45, stk. 2, finder tilsvarende anvendelse. De vejledende multiplikationsfaktorer for ækvivalens mellem gennemsnitlige karriereforløb, som er fastsat i bilag I, afdeling B, til vedtægten, må ikke overskrides.
Hvert enkelt agentur vedtager i henhold til vedtægtens artikel 110 almindelige gennemførelsesbestemmelser til denne artikel.«
De almindelige gennemførelsesbestemmelser
6
Artikel 4 i Afviklingsinstansens afgørelse af 24. april 2017 om almindelige gennemførelsesbestemmelser til ansættelsesvilkårenes artikel 54 (herefter »de almindelige gennemførelsesbestemmelser«) med overskriften »Grundlaget for indplaceringsproceduren« har følgende ordlyd:
»1.   Sammenligningen af fortjenesterne hos de midlertidigt ansatte, der kan komme i betragtning, udgør grundlaget for indplaceringsproceduren. Det sikrede elektroniske system til styring af proceduren skal indeholde de oplysninger, der er nødvendige for denne sammenligning. Ved denne sammenligning tager [den myndighed, der har kompetence til at indgå ansættelseskontrakter (herefter »ansættelsesmyndigheden«)] navnlig hensyn til:
a)
de udtalelser, som de midlertidigt ansatte har været genstand for siden deres sidste indplacering eller efter deres ansættelse, og navnlig de evalueringsrapporter, som er udfærdiget i overensstemmelse med de almindelige gennemførelsesbestemmelser til vedtægtens artikel 43
b)
de midlertidigt ansattes brug af andre sprog i udøvelsen af deres hverv end det sprog, som de har godtgjort, at de har indgående kendskab til, jf. ansættelsesvilkårenes artikel 12, stk. 2, litra e), og
c)
niveauet for det udøvede ansvar.
2.   I tilfælde af lighed i fortjenesterne mellem de midlertidigt ansatte, der kan komme i betragtning på grundlag af de tre forhold, der er nævnt i stk. 1, kan ansættelsesmyndigheden subsidiært tage hensyn til andre forhold.«
7
I henhold til artikel 5 i de almindelige gennemførelsesbestemmelser forløber Afviklingsinstansens indplaceringsprocedure i følgende etaper:
–
I første omgang offentliggør personaleafdelingen en administrativ meddelelse om afslutningen af bedømmelsesproceduren (artikel 5, stk. 1, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser).
–
I anden omgang konsulterer medlemmerne af præsidiet bedømmerne af de ansatte, der kan komme i betragtning (artikel 5, stk. 3, første afsnit, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser), og foretager derefter en første sammenligning af disses fortjenester (artikel 5, stk. 3, andet afsnit, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser).
–
I tredje omgang rådfører Afviklingsinstansens formand sig med Personaleudvalget og meddeler på dettes anmodning Personaleudvalget de subsidiære kriterier, der tages i betragtning i tilfælde af lighed i fortjenesterne (artikel 5, stk. 4, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser).
–
I fjerde omgang udarbejder Afviklingsinstansens formand en liste over ansatte, hvis indplacering foreslås ændret (artikel 5, stk. 5, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser), som han udleverer til alle ansatte i Afviklingsinstansen og til Det paritetiske indplaceringsudvalg (herefter »Det paritetiske udvalg«) (artikel 5, stk. 6, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser).
–
I femte omgang kan de ansatte, der ikke er opført på denne liste, klage til Det paritetiske udvalg over, at deres indplacering ikke er blevet foreslået ændret. Udvalget foretager en sammenligning af fortjenesterne hos de ansatte, der kan komme i betragtning, og forelægger ansættelsesmyndigheden en liste over de ansatte, hvis indplacering det anbefaler bliver ændret (artikel 5, stk. 7, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser).
–
I sjette omgang foretager ansættelsesmyndigheden en sammenligning af fortjenesterne hos de ansatte, der kan komme i betragtning, og vedtager listen over de ansatte, hvis indplacering skal ændres (artikel 5, stk. 8, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser). Denne liste offentliggøres til de ansatte i Afviklingsinstansen (artikel 5, stk. 9, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser).
Tvistens baggrund
8
Sagens baggrund er gengivet på følgende måde i den appellerede doms præmis 2-10:
»2
Den 1. november 2016 blev appellanten ansat af Afviklingsinstansen som midlertidigt ansat i henhold til [ansættelsesvilkårenes] artikel 2, litra f), og indplaceret i lønklasse AD 6, løntrin 2. Han blev i den forbindelse tilknyttet enhed 01 i Afviklingsinstansens sekretariat som jurist.
3
Efter at appellanten med positivt resultat havde deltaget i en ekstern udvælgelsesprocedure afholdt af Afviklingsinstansen, indgik han en ny ansættelseskontrakt i den samme enhed, hvorved han blev omplaceret til lønklasse AD 7 med virkning fra den 1. oktober 2017.
4
Ved en tjenstlig meddelelse fra Afviklingsinstansens formand (herefter »formanden«) af 11. maj 2021, som blev meddelt de ansatte i Afviklingsinstansen [...] iværksatte Afviklingsinstansen indplaceringsproceduren for midlertidigt ansatte for 2021 [...].
5
Formanden opførte ikke appellanten på listen over ansatte, hvis indplacering blev foreslået ændret, som blev offentliggjort den 14. juni 2021.
6
Den 22. juni 2021 klagede appellanten til [Det paritetiske udvalg] over, at hans indplacering ikke var blevet foreslået ændret. Den 9. juli 2021 anbefalede dette udvalg med tre stemmer imod to ikke over for [ansættelsesmyndigheden], at hans indplacering blev ændret.
7
Den 16. juli 2021 underrettede formanden i sin egenskab af ansættelsesmyndighed personalet om listen over ansatte, hvis indplacering ville blive ændret for 2021, hvorpå appellantens navn ikke var opført.
8
Mellem den 19. juli og den 19. september 2021 indgav appellanten flere begæringer om aktindsigt i dokumenter vedrørende bl.a. indplaceringsprocedurerne for årene 2019 til 2021 [...]. Den 1. oktober 2021 gav Afviklingsinstansen appellanten delvis aktindsigt i de ønskede dokumenter.
9
Den 15. oktober 2021 indgav appellanten en klage over afgørelsen om ikke at ændre sin indplacering i henhold til [vedtægtens] artikel 90, stk. 2, som finder tilsvarende anvendelse på midlertidigt ansatte i henhold til ansættelsesvilkårenes artikel 46. Denne klage blev afslået ved Afviklingsinstansens afgørelse af 14. februar 2022 (herefter »afgørelsen om afslag«).
10
Efter indgivelsen af stævningen forlængede Afviklingsinstansen ikke appellantens kontrakt og bragte hans ansættelse til ophør.«
Sagen for Retten og den appellerede dom
9
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 19. maj 2022 anlagde appellanten det søgsmål, der er nævnt i nærværende doms præmis 1.
10
I den appellerede doms præmis 31 fastslog Retten, at appellanten til støtte for sit søgsmål i det væsentlige påberåbte sig seks anbringender:
–
Det første anbringende om, at der ikke var foretaget en sammenligning af fortjenesterne hos alle de ansatte, der kunne komme i betragtning.
–
Det andet anbringende vedrørte en tilsidesættelse af begrundelsespligten og en fejl ved beregningen af ancienniteten i lønklassen.
–
Det tredje anbringende vedrørte vurderingen af ansvarsniveauerne.
–
Det fjerde anbringende om, at indplaceringsproceduren var behæftet med uregelmæssigheder.
–
Det femte anbringende om en tilsidesættelse af det gennemsnitsmål, der er omhandlet i bilag II til de almindelige gennemførelsesbestemmelser.
–
Det sjette og subsidiært fremsatte anbringende om en åbenbart urigtig vurdering af appellantens fortjenester og af hans anciennitet i lønklassen.
11
Ved den appellerede dom forkastede Retten alle disse anbringender og frifandt følgelig Afviklingsinstansen i appellantens annullationssøgsmål.
Parternes påstande i appelsagen
12
Appellanten har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Den omtvistede afgørelse om ikke at ændre indplaceringen annulleres.
–
Afviklingsinstansen tilpligtes at betale de omkostninger, som appellanten har afholdt i forbindelse med appelsagen og sagen i første instans.
13
Afviklingsinstansen har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen afvises fra realitetsbehandling og forkastes under alle omstændigheder som ugrundet.
–
Appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Om appellen
14
Appellanten har til støtte for sin appel i det væsentlige fremsat otte anbringender. Ud over de seks anbringender, der er opregnet i appelskriftet, har appellanten nemlig indledningsvis fremsat et såkaldt »indledende« anbringende af tværgående karakter, der er identificeret som hans første anbringende i replikken, og som vedrører spørgsmålet om, hvorvidt bilagene og anbringenderne kan antages til realitetsbehandling, samt sammenfattende et anbringende om en fejlagtig fordeling af sagsomkostningerne i den appellerede dom. De anbringender, der er opregnet i appelskriftet, vedrører i forhold til det andet, at der ikke blev foretaget en sammenligning af fortjenesterne hos alle de ansatte, der kunne komme i betragtning, i forhold til det tredje, en begrundelsesmangel, i forhold til det fjerde, en vurdering af ansvarsniveauerne, i forhold til det femte, en række procedurefejl, i forhold til det sjette en tilsidesættelse af de vedtægtsmæssige gennemsnitsmål, der er gengivet i de almindelige gennemførelsesbestemmelser, og i forhold til det syvende, et åbenbart urigtigt skøn.
Formaliteten vedrørende appellen
Parternes argumentation
15
Afviklingsinstansen har principalt gjort gældende, at appellen skal afvises fra realitetsbehandling i sin helhed med den begrundelse, at den er uklar og gentagende, således at visse af dens led og kritikpunkter mangler en sammenhængende struktur.
16
Appellanten har bestridt rigtigheden af denne argumentation.
Domstolens bemærkninger
17
Det fremgår af artikel 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF, artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 168, stk. 1, litra d), i Domstolens procesreglement, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom eller kendelse, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand, idet appellen eller det pågældende anbringende i modsat fald afvises (dom af 3.3.2022, WV mod EU-Udenrigstjenesten, C-162/20 P, EU:C:2022:153, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis).
18
Et anbringende opfylder navnlig ikke disse krav og skal afvises, såfremt dets argumentation ikke er tilstrækkelig klar og præcis til, at Domstolen kan udøve sin legalitetskontrol, navnlig fordi de væsentlige elementer, som anbringendet er støttet på, ikke fremgår på en tilstrækkelig sammenhængende og forståelig måde af dette appelskrifts ordlyd, der i denne henseende er formuleret på en uklar og tvetydig måde. Domstolen har ligeledes udtalt, at en appel åbenbart skulle afvises fra realitetsbehandling, da den savnede en sammenhængende struktur, begrænsede sig til generelle påstande og ikke indeholdt præcise angivelser af de præmisser i den appellerede kendelse, der eventuelt måtte være behæftede med en retlig fejl (dom af 3.3.2022, WV mod EU-Udenrigstjenesten, C-162/20 P, EU:C:2022:153, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis).
19
Selv om fremstillingen af de argumenter, der er fremført til støtte for appellen, i det foreliggende tilfælde burde have været klarere for at lette forståelsen af appellen, forholder det sig ikke desto mindre således, at appelskriftet rummer en angivelse af de præmisser i den appellerede dom, der kritiseres, og indeholder en række retlige argumenter, der netop vedrører klart identificerede elementer i denne dom. Følgelig kan Afviklingsinstansens argumenter ikke føre til, at appellen skal afvises fra realitetsbehandling i sin helhed.
20
Under disse omstændigheder bør appellen antages til realitetsbehandling.
Om realiteten
21
Appellanten har med det tredje appelanbringendes første led og med det syvende appelanbringendes første led, som skal behandles samlet og indledningsvist, gjort gældende, at Retten dels begik en retlig fejl ved at fastslå, at Afviklingsinstansen havde ret til under sagens behandling at supplere begrundelsen for den omtvistede afgørelse om ikke at ændre indplaceringen, dels tilsidesatte princippet om overensstemmelse mellem den administrative klage og søgsmålet, idet den afviste anbringendet om en urigtig bedømmelse af appellantens fortjenester fra realitetsbehandling.
Det tredje appelanbringendes første led
Parternes argumentation
22
Appellanten har med det tredje appelanbringendes første led i det væsentlige gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 238 og 240-245 begik en retlig fejl ved at fastslå, at Afviklingsinstansen havde ret til under sagens behandling at supplere begrundelsen for den omtvistede afgørelse om ikke at ændre indplaceringen. I denne henseende burde Retten for det første have taget hensyn til, at en sådan mulighed har undtagelsens karakter, og for det andet kunne den ikke med føje antage, at de oplysninger, som var blevet meddelt appellanten den1. oktober 2021 som svar på hans begæringer om aktindsigt, udgjorde en indledende begrundelse, der var i overensstemmelse med det krav, der stilles i den retspraksis, som Retten henviste til. Inden for rammerne af dette led har appellanten desuden fremført en række argumenter, der er tæt forbundet med behandlingen af det syvende appelanbringendes første led om konsekvenserne af den utilstrækkelige begrundelse for den omtvistede afgørelse om ikke at ændre indplaceringen for formaliteten vedrørende det syvende appelanbringende, som subsidiært vedrører et åbenbart urigtigt skøn med hensyn til hans fortjenester.
23
Afviklingsinstansen har anført, at det tredje appelanbringendes første led ikke kan antages til realitetsbehandling, og at det under alle omstændigheder er ugrundet. For det første har Afviklingsinstansen hertil gjort gældende, at appellanten med dette led blot har gentaget den argumentationen om en tilsidesættelse af begrundelsespligten, som han allerede påberåbte sig for Retten, og at han således har anmodet Domstolen om at foretage en fornyet behandling af dette argument, hvilket falder uden for Domstolens kompetence. For det andet er Afviklingsinstansen af den opfattelse, at det fremgår af Rettens praksis, som Retten henviste til i den appellerede doms præmis 238, at en utilstrækkelig begrundelse, der er givet i den administrative fase, ikke kan begrunde en annullation af den pågældende afgørelse, når ansættelsesmyndigheden fremkommer med supplerende præciseringer under sagens behandling, og når den berørte allerede inden anlæggelsen af søgsmålet rådede over oplysninger, der udgjorde en indledende begrundelse. Ud fra dette synspunkt er det uden betydning, at der først blev fremlagt relevante oplysninger som svar på Rettens spørgsmål.
Domstolens bemærkninger
24
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt det tredje appelanbringendes første led kan antages til realitetsbehandling, skal det bemærkes, at appellanten med dette led i det væsentlige har kritiseret Retten for, at den accepterede, at Afviklingsinstansen under sagens behandling supplerede begrundelsen for den omtvistede afgørelse om ikke at ændre indplaceringen. Dette argument kan derfor ikke udgøre en simpel gentagelse af det argument, der blev fremført i søgsmålet for Retten, idet Afviklingsinstansen gav denne supplerende begrundelse efter anlæggelsen af dette søgsmål. Afviklingsinstansens formalitetsindsigelse vedrørende det tredje appelanbringendes første led skal derfor forkastes.
25
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt dette tredje appelanbringendes første led er velbegrundet, skal det indledningsvis bemærkes, at begrundelsen i princippet skal meddeles den berørte part samtidig med den bebyrdende afgørelse, og at manglen på begrundelse ikke kan afhjælpes ved, at den berørte part får kendskab til begrundelsen for denne afgørelse under sagen for Unionens retsinstanser. Ifølge fast retspraksis er det nemlig ikke i tilfælde af manglende, men utilstrækkelig begrundelse, og kun i dette sidstnævnte tilfælde, at begrundelser, der fremlægges under sagens behandling, i undtagelsestilfælde kan bevirke, at et anbringende om tilsidesættelse af pligten til at begrunde den pågældende afgørelse mister sin genstand (jf. i denne retning dom af 28.2.2008, Neirinck mod Kommissionen, C-17/07 P, EU:C:2008:134, præmis 50 og 51, og af 11.6.2020, Kommissionen mod Di Bernardo, C-114/19 P, EU:C:2020:457, præmis 51 og 52).
26
Muligheden for efterfølgende at afhjælpe en utilstrækkelig begrundelse som en procedurefejl ved at tilføje begrundelser under sagens behandling er derfor ikke absolut. En sådan mulighed er nemlig begrænset til »undtagelsestilfælde«, hvor det er ubestridt, at modtageren af den bebyrdende administrative afgørelse har fået en klar og utvetydig redegørelse for i det mindste de væsentligste grunde, der har givet anledning til vedtagelsen af denne afgørelse.
27
I den foreliggende sag fastslog Retten i den appellerede doms præmis 232 og 235, at den individuelle og relevante begrundelse for den omtvistede afgørelse om ikke at ændre indplaceringen ikke fremgik klart af afgørelsen om afslag, idet Afviklingsinstansen ikke havde taget stilling til niveauet for appellantens fortjenester. Retten bemærkede nærmere bestemt i den appellerede doms præmis 233 og 234, at det ikke i denne afgørelse var udtrykkeligt præciseret, hvad det individuelle resultat havde været for appellanten af sammenligningen af fortjenesterne hos alle de ansatte, der successivt kunne komme i betragtning, selv om ansættelsesmyndigheden i det mindste burde have oplyst ham om, hvorvidt hans fortjenester havde vist sig at være lavere end eller eventuelt de samme som fortjenesterne hos de ansatte i samme lønklasse som hans, hvis indplacering var blevet ændret, og i tilfælde af lighed have præciseret det eller de anvendte subsidiære kriterier, der havde gjort det muligt at vælge mellem dem.
28
Ikke desto mindre fandt Retten i den appellerede doms præmis 239-245 i det væsentlige, at appellanten af Det paritetiske udvalgs udtalelse – som blev meddelt appellanten den 1. oktober 2021 som svar på hans begæring om aktindsigt – kunne udlede, at det var hans utilstrækkelige fortjenester, der kunne være årsagen til, at hans indplacering ikke var blevet ændret, således at de oplysninger, som Afviklingsinstansen var fremkommet med under sagens behandling, gjorde det muligt at fuldstændiggøre begrundelsen for afgørelsen om afslag og at give en tilstrækkelig begrundelse for den omtvistede afgørelse om ikke at ændre indplaceringen.
29
I første omgang skal der i denne forbindelse erindres om dels, at begrundelsen klart og utvetydigt skal angive de betragtninger, som den pågældende EU-institution eller det pågældende EU-organ, der har udstedt retsakten, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret, dels at begrundelseskravet skal fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af den pågældende retsakt, karakteren af de anførte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater samt andre, der må anses for umiddelbart og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen. Henset til formålet med dette krav og samtlige disse elementer kan det følgelig fastslås, om begrundelsen for en afgørelse enten mangler eller er utilstrækkelig (dom af 11.6.2020, Kommissionen mod Di Bernardo, C-114/19 P, EU:C:2020:457, præmis 54).
30
Der skal således sondres mellem to forskellige tilfælde, nemlig på den ene side en manglende begrundelse for en retsakt og på den anden side en utilstrækkelig begrundelse for en retsakt, idet hvert af disse tilfælde er underlagt sine egne regler. I tilfælde af en manglende begrundelse for den omtvistede afgørelse kan den institution eller det organ, der har truffet afgørelsen, nemlig ikke afhjælpe en sådan mangel ved at fremlægge denne begrundelse for Unionens retsinstanser, mens en afgørelse, der er behæftet med en mangel som følge af en utilstrækkelig begrundelse, eventuelt kan berigtiges efterfølgende, men kun hvis særlige omstændigheder begrunder dette (jf. i denne retning dom af 11.6.2020, Kommissionen mod Di Bernardo, C-114/19 P, EU:C:2020:457, præmis 52 og 60).
31
En manglende begrundelse kan desuden konstateres, selv når den pågældende afgørelse indeholder visse begrundelseselementer. Således svarer en selvmodsigende eller uforståelig begrundelse til en manglende begrundelse. Det samme gælder, når de begrundelseselementer, som findes i denne afgørelse, er så mangelfulde, at de på ingen måde gør det muligt for adressaten, i sammenhæng med vedtagelsen af afgørelsen, at forstå ophavsmandens begrundelse (dom af 11.6.2020, Kommissionen mod Di Bernardo, C-114/19 P, EU:C:2020:457, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).
32
I det foreliggende tilfælde er det imidlertid ubestridt, at hverken den omtvistede afgørelse om ikke at ændre indplaceringen – som har form af en oversigt over de omplacerede ansatte, og som henviser til en sammenlignende analyse af fortjenesterne hos alle de ansatte, der kunne komme i betragtning – eller afgørelsen om afslag indeholdt en individuel begrundelse for ikke at ændre appellantens indplacering.
33
Hvad angår den udtalelse fra Det paritetiske udvalg, der blev meddelt appellanten som svar på hans begæring om aktindsigt, fremgår det af den appellerede doms præmis 138, 157, 240 og 388, at denne udtalelse begrænser sig til at angive, at udvalget afgav sin henstilling om ikke at omplacere appellanten efter at have foretaget en gennemgang af hans sagsmappe og en sammenligning af hans fortjenester og fortjenesterne hos de øvrige ansatte i samme lønklasse som hans, der kunne komme i betragtning. Det følger heraf, at begrundelsen for Det paritetiske udvalgs udtalelse for så vidt angår sammenligningen af fortjenester er formuleret i generelle vendinger, der i denne henseende svarer til dem, der fremgår af den omtvistede afgørelse om ikke at ændre indplaceringen, således at denne begrundelse ikke gør det muligt klart og utvetydigt at forstå, om appellantens fortjenester havde vist sig at være lavere end eller de samme som fortjenesterne hos de ansatte i hans lønklasse, hvis indplacering var blevet ændret.
34
Da der ikke blev givet en indledende begrundelse for den omtvistede afgørelse om ikke at ændre indplaceringen med hensyn til de særlige grunde til, at der skulle træffes en sådan afgørelse over for appellanten individuelt bedømt, skal det følgelig fastslås, at denne udtalelse er behæftet med en »manglende« begrundelse som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 31, som det pågældende organ, i det foreliggende tilfælde Afviklingsinstansen, ikke efterfølgende kan afhjælpe ved at tilføje en begrundelse under sagens behandling (jf. analogt dom af 11.6.2020, Kommissionen mod Di Bernardo, C-114/19 P, EU:C:2020:457, præmis 60).
35
I anden omgang skal det påpeges, at selv hvis det antages, at Retten med føje fandt, at Det paritetiske udvalgs udtalelse rent faktisk udgjorde en indledende begrundelse for den omtvistede afgørelse om ikke at ændre indplaceringen, forholder det sig ikke desto mindre således, at EU-institutionerne og ‑organerne som hovedregel ikke har ret til at berigtige deres utilstrækkeligt begrundede afgørelser ved Unionens retsinstanser, og at disse retsinstanser ikke har nogen forpligtelse til med henblik på at vurdere, om begrundelsespligten er blevet overholdt, at tage hensyn til de supplerende forklaringer, som den pågældende institution eller det pågældende organ fremkommer med under sagens behandling (dom af 11.6.2020, Kommissionen mod Di Bernardo, C-114/19 P, EU:C:2020:457, præmis 58).
36
Det er således kun i »undtagelsestilfælde« som dem, der kendetegner de omstændigheder, der er forbundet med afholdelsen af en udvælgelsesprøve med mange deltagere, hvor den pågældende EU-institution eller det pågældende EU-organ ikke i praksis er i stand til rettidigt at give hver ansøger en tilstrækkelig begrundelse, at begrundelsen kan suppleres ved oplysninger fremlagt af retsaktens ophavsmand under sagens behandling (jf. i denne retning dom af 28.2.2008, Neirinck mod Kommissionen, C-17/07 P, EU:C:2008:134, præmis 57, og af 11.6.2020, Kommissionen mod Di Bernardo, C-114/19 P, EU:C:2020:457, præmis 53 og 59).
37
I den foreliggende sag efterprøvede Retten imidlertid – således som appellanten med rette har anført – på ingen måde, om Afviklingsinstansen kunne påberåbe sig, at der forelå sådanne særlige omstændigheder som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 30.
38
I denne henseende skal det tilføjes, at Afviklingsinstansen end ikke har gjort gældende, endsige godtgjort, at den ud fra et praktisk synspunkt ikke var i stand til rettidigt at give hver enkelt ikkeomplaceret ansat en tilstrækkelig begrundelse. Selv hvis det antages, at den udtalelse fra Det paritetiske udvalg, der blev meddelt appellanten som svar på hans begæring om aktindsigt, udgjorde en indledende begrundelse for den omtvistede afgørelse om ikke at ændre indplaceringen, ville en fremsendelse af et udførligt svar til appellanten efter hans klage til dette udvalg – eller så meget desto mindre i afgørelsen om afslag – under alle omstændigheder ikke have medført en øget arbejdsbyrde for Afviklingsinstansen, eftersom sammenligningen af klagerne kun vedrørte appellanten og to andre ansatte i samme lønklasse som hans (jf. analogt dom af 28.2.2008, Neirinck mod Kommissionen, C-17/07 P, EU:C:2008:134, præmis 58).
39
De »undtagelsestilfælde«, der er nævnt i nærværende doms præmis 36, omfatter i øvrigt de tilfælde, hvor den pågældende EU-institution eller det pågældende EU-organ i praksis er ude af stand til rettidigt at give hver enkelt berørt person en tilstrækkelig begrundelse i rette tid. I den foreliggende sag er det imidlertid på ingen måde godtgjort, at det var praktisk umuligt for Afviklingsinstansen at give en retligt fyldestgørende begrundelse for den omtvistede afgørelse om ikke at ændre indplaceringen. De blotte udsagn, som Afviklingsinstansen fremsatte i sit skriftlige indlæg i første instans eller som svar på Rettens spørgsmål, kunne således ikke afhjælpe den utilstrækkelige begrundelse, som denne afgørelse lige fra begyndelsen var behæftet med.
40
I tredje omgang skal det bemærkes, at Retten heller ikke efterprøvede, om dens afgørelse om undtagelsesvis at acceptere, at Afviklingsinstansen supplerede denne afgørelses begrundelse under sagens behandling, risikerede at tilsidesætte appellantens ret til forsvar og navnlig at tilsidesætte princippet om parternes processuelle ligestilling.
41
Selv når EU-retsinstanserne konstaterer, at der foreligger et »undtagelsestilfælde«, hvor de kan tillade den pågældende institution eller det pågældende organ at supplere begrundelsen for den bebyrdende retsakt, har en sådan tilladelse nemlig ikke en automatisk karakter. Henset til den uligevægt mellem parterne, som en forsinket fremlæggelse af begrundelsen for denne retsakt kan skabe, skal EU-retsinstanserne fortsat efterprøve, om afgørelsen om ekstraordinært at acceptere en supplerende begrundelse risikerer at tilsidesætte retten til forsvar. I denne henseende påhviler det bl.a. disse at tage hensyn til det stadium i proceduren, hvor forklaringerne er blevet fremlagt af den pågældende EU-institution eller det pågældende EU-organ, og at sikre sig, at den pågældende person rent faktisk har været i stand til at svare herpå (jf. i denne retning dom af 11.6.2020, Kommissionen mod Di Bernardo, C-114/19 P, EU:C:2020:457, præmis 59).
42
I den foreliggende sag overholdt Retten imidlertid ikke disse principper og sikrede sig navnlig ikke, at appellantens ret til forsvar ikke blev tilsidesat, da den besluttede, at det skulle tillades Afviklingsinstansen at supplere begrundelsen for den omtvistede afgørelse om ikke at ændre indplaceringen i det væsentlige med den begrundelse, at appellanten af et forberedende dokument til denne afgørelse havde »kunnet« udlede, hvad der »kunne« være årsagen til, at hans indplacering ikke var blevet ændret.
43
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at det således var med urette, at Retten fastslog, at Afviklingsinstansen kunne fremlægge en sådan supplerende begrundelse under sagens behandling. Retten begik således en retlig fejl ved at fastslå, at den omtvistede afgørelse om ikke at ændre indplaceringen ikke var behæftet med en utilstrækkelig begrundelse.
44
Det følger heraf, at det tredje appelanbringendes første led må tiltrædes.
Det syvende appelanbringendes første led
Parternes argumentation
45
Appellanten har med det syvende appelanbringendes første led, der vedrører den appellerede doms præmis 365-373, i det væsentlige kritiseret Retten for at have tilsidesat princippet om overensstemmelse mellem den administrative klage og søgsmålet, idet den afviste hans anbringende om Afviklingsinstansens urigtige bedømmelse af hans fortjenester.
46
Til støtte for dette led har appellanten for det første gjort gældende, at de argumenter, der blev fremført under dette anbringende til støtte for hans søgsmål i første instans, svarede til dem, der blev fremført i hans klage. Han har ligeledes anført, at det følger af Rettens praksis, at så længe de påberåbte faktiske omstændigheder og de fremførte argumenter forbliver de samme, kan en sagsøger for Retten ændre betegnelsen for det anbringende, han fremførte i sin klage, og dette anbringende kan derfor ikke afvises af denne grund. Eftersom appellanten indgav sin klage alene og gentog de samme argumenter i sit søgsmål i første instans, anlagde Retten for det andet en særligt streng fortolkning af princippet om overensstemmelse. Retten tillod derimod Afviklingsinstansen først under retssagen at give den individuelle begrundelse for ikke at ændre hans indplacering. I det foreliggende tilfælde fremsatte appellanten anbringendet om en urigtig bedømmelse af sine fortjenester subsidiært for det tilfælde, at den omtvistede afgørelse om ikke at ændre indplaceringen rent faktisk måtte være baseret på denne bedømmelse. Det var imidlertid først i lyset af Afviklingsinstansens supplerende begrundelse under sagens behandling, at det viste sig, at denne afgørelse rent faktisk var baseret på den nævnte bedømmelse.
47
Afviklingsinstansen har gjort gældende, at det syvende appelanbringendes første led skal afvises fra realitetsbehandling med den begrundelse, at appellanten med dette reelt har anmodet Domstolen om at foretage en fornyet behandling af et anbringende, der allerede er blevet fremsat for Retten. Dette led er under alle omstændigheder ugrundet.
Domstolens bemærkninger
48
Hvad angår formaliteten angående det syvende anbringendes første led, hvorved appellanten har kritiseret Retten for at have tilsidesat princippet om overensstemmelse mellem den administrative klage og søgsmålet, skal det bemærkes, at et sådant anbringende ikke kunne fremsættes i søgsmålet i første instans, idet Retten først behandlede denne overensstemmelse i den appellerede dom. Afviklingsinstansens formalitetsindsigelse vedrørende dette led skal derfor forkastes.
49
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt det første led er velbegrundet, fremgår det af Domstolens praksis, at for at en administrativ procedure kan opfylde sit formål – nemlig at gøre det muligt at bilægge tvister i mindelighed – er det for det første nødvendigt, at ansættelsesmyndigheden tilstrækkeligt præcist kan erkende de klagepunkter, som de pågældende har rejst over den for dem bebyrdende afgørelse. For det andet bør administrationen ikke fortolke klager snævert, men bør derimod undersøge dem med åbent sind. I forhold til tjenestemandssager følger det heraf, at selv om der for EU-retsinstanserne kun kan nedlægges påstande, som har samme genstand som de i klagen fremførte, og kun fremsættes indsigelser, der hviler på samme grundlag, som de i klagen anførte, kan disse indsigelser for Domstolen uddybes ved fremførelse af anbringender og argumenter, som ikke nødvendigvis figurerer i klagen, forudsat at de står i snæver forbindelse med den (jf. i denne retning dom af 23.4.2002, Campogrande mod Kommissionen, C-62/01 P, EU:C:2002:248, præmis 33 og 34).
50
Da den administrative procedure har en uformel karakter, og da de berørte på dette stadium som regel handler uden bistand fra en advokat, har vedtægtens artikel 91 således ikke til formål strengt og endeligt at fastlægge den eventuelle retslige fase, når søgsmålet hverken ændrer klagens årsag eller genstand (jf. i denne retning dom af 7.5.1986, Rihoux m.fl. mod Kommission, 52/85, EU:C:1986:199, præmis 12, og af 23.4.2002, Campogrande mod Kommissionen, C-62/01 P, EU:C:2002:248, præmis 35).
51
I den foreliggende sag er det ubestridt, at appellantens klage over den omtvistede afgørelse om ikke at ændre indplaceringen blev udfærdiget af appellanten alene, uden at han heri udtrykkeligt formulerede et klagepunkt om Afviklingsinstansens urigtige bedømmelse af hans fortjenester. På dette tidspunkt indgav appellanten nemlig sin klage, selv om han alene havde kendskab til listen over omplacerede midlertidigt ansatte. I denne klage anførte appellanten derfor – således som han med rette har gjort gældende i sit appelskrift – at Afviklingsinstansen havde undervurderet ham, og at han ikke havde kendskab til grundene til, at hans erhvervserfaring var blevet anset for utilstrækkelig, idet han i dette øjemed sammenlignede sin situation med situationen for andre omplacerede kolleger i samme lønklasse som sin egen. De samme argumenter blev imidlertid gengivet identisk under det sjette anbringende i søgsmålet i første instans. Under disse omstændigheder må anbringendet om en urigtig bedømmelse af appellantens fortjenester anses for tilstrækkeligt tæt forbundet med den klage, som han indgav under den administrative procedure.
52
Det skal endvidere bemærkes, at eftersom det fremgår af den appellerede doms præmis 232-235, at appellanten selv efter afgørelsen om afslag stadig ikke rådede over alle de relevante oplysninger, der gjorde det muligt for ham at få kendskab til den individuelle begrundelse for den omtvistede afgørelse om ikke at ændre indplaceringen, er det så meget desto mindre sikkert, at han på tidspunktet for klagen var i stand til at påberåbe sig dette anbringende (jf. analogt dom af 25.6.2020, Schneider mod EUIPO, C-116/19 P, EU:C:2020:501, præmis 36).
53
I øvrigt skal dette syvende anbringendes første led undersøges på baggrund af en specifik processuel situation, hvori Retten tillod administrationen at give en supplerende begrundelse for den omtvistede afgørelse om ikke at ændre indplaceringen, uden i retligt tilstrækkeligt omfang at efterprøve, om en sådan tilladelse ville medføre en tilsidesættelse af appellantens ret til forsvar. En sådan tilsidesættelse kan imidlertid konstateres, når administrationens supplerende begrundelse bevirker, at selve kernen i den bebyrdende retsakt ændres, hvorved afgørelsens adressat forpligtes til at tilpasse sin argumentation væsentligt for at kunne give en passende besvarelse af de nye argumenter.
54
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at Retten begik en retlig fejl ved at afvise appellantens anbringende om Afviklingsinstansens urigtige bedømmelse af hans fortjenester.
55
Det følger heraf, at det syvende appelanbringendes første led må tiltrædes.
56
Henset til samtlige disse betragtninger skal det tredje appelanbringendes første led og det syvende appelanbringendes første led tiltrædes, og den appellerede dom ophæves, uden at det er fornødent at undersøge det tredje og det syvende appelanbringendes øvrige led og de øvrige appelanbringender.
Søgsmålet for Retten
57
I henhold til artikel 61, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol kan Domstolen, når den ophæver den af Retten trufne afgørelse, enten hjemvise sagen til Retten til afgørelse eller selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse.
58
Da sagen er moden til påkendelse, skal der træffes afgørelse om påstanden om annullation af den omtvistede afgørelse om ikke at ændre indplaceringen.
59
Det skal i denne forbindelse fastslås, at Afviklingsinstansen har tilsidesat den begrundelsespligt, der påhvilede den, ved ikke i denne afgørelse at angive, om appellantens fortjenester havde vist sig at være lavere end eller eventuelt de samme som fortjenesterne hos de øvrige ansatte i samme lønklasse som hans, hvis indplacering var blevet ændret, eller, i tilfælde af lighed mellem appellanten og øvrige ansatte, at præcisere det eller de subsidiære kriterier, der var blevet anvendt til at vælge mellem dem. Den nævnte afgørelse skal derfor annulleres af denne grund.
Sagsomkostninger
60
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen tages til følge, og Domstolen selv endeligt afgør sagen.
61
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
62
Da appellanten i den foreliggende sag har nedlagt påstand om, at Afviklingsinstansen tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og da Afviklingsinstansen har tabt sagen, bør det pålægges denne at bære sine egne omkostninger og betale de omkostninger, som appellanten har afholdt både i nærværende appelsag og i sagen i første instans.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Syvende Afdeling):
1)
Den Europæiske Unions Rets dom af 20. september 2023, PB mod Afviklingsinstansen (T-293/22, EU:T:2023:577), ophæves.
2)
Den Fælles Afviklingsinstans’ (Afviklingsinstansen) afgørelse af 16. juli 2021 om ikke at ændre PB’s indplacering i forbindelse med indplaceringsproceduren for 2021 annulleres.
3)
Afviklingsinstansen bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, som PB har afholdt både i nærværende appelsag og i sagen i første instans.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.