62024CC0338
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
L. MEDINA
fremsat den 19. juni 2025 (
1
)
Sag C-338/24
LF
mod
Sanofi Pasteur SA
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af cour d’appel de Rouen (appeldomstol, Rouen, Frankrig))
»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 85/374/EØF – forbrugerbeskyttelse – produktansvar – artikel 13 – forholdet til den generelle ordning for culpaansvar – manglende omhu med hensyn til de risici, der er forbundet med produktet – artikel 11 – tiårig forældelsesfrist – forældelsesfristens udløb – kompleks sygdom i udvikling – retten til adgang til domstolsprøvelse – artikel 10 – treårig forældelsesfrist – begyndelsestidspunktet for forældelsesfristen – fastlæggelse af stationærtidspunktet«
I. Indledning
1.
Der er gået 40 år, siden der ved direktiv 85/374/EØF (
2
) blev indført en ordning med objektivt ansvar for defekte produkter. Direktivet er et af de tidligste og sandsynligvis mest varige (
3
) forsøg på harmonisering inden for europæisk privatret og navnlig erstatningsansvar uden for kontraktforhold (
4
). Det område, som direktivet vedrører, udgør »kernen i obligationsretten« (
5
). Denne foranstaltnings følsomme karakter fremhæves af, at direktiv 85/374 sigter mod fuldstændig harmonisering på de områder, det regulerer (
6
), hvilket begrænser medlemsstaternes skønsmargen. Det er derfor ikke overraskende, at mange af de spørgsmål, der er forelagt Domstolen i forbindelse med dette direktiv, vedrører det, der passende er blevet betegnet som »den europæiske harmoniserings latente mangler« (
7
).
2.
Med direktiv 85/374 tilstræbes en kompleks balance mellem de forskellige interesser, der er på spil: forbrugernes og producenternes interesser, den teknologiske udvikling og produktsikkerheden. Selv om formålet med direktivet er markedsintegration, har det betydelige menneskelige konsekvenser, når forbrugere har lidt legemsskade som følge af et defekt produkt. Den foreliggende sag vedrører navnlig den særlige situation, som skadelidte befinder sig i, når de lider af en sygdom i udvikling, der henføres til vaccination. Domstolen anmodes om at afgøre, om anvendelsen af den tiårsfrist for fremsættelse af erstatningskrav, der er fastsat i direktivet, er forenelig med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) for så vidt angår disse personer.
II. Retsforskrifter
3.
Artikel 10, stk. 1, i direktiv 85/374 bestemmer:
»Medlemsstaterne fastsætter i deres lovgivning, at erstatningskrav på grundlag af dette direktiv forældes tre år efter den dag, da klageren har fået eller burde have fået kendskab til skaden, defekten og producentens identitet.«
4.
Artikel 11 i direktiv 85/374 har følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne fastsætter i deres lovgivning, at skadelidtes rettigheder i henhold til bestemmelser i dette direktiv ophører ti år efter den dag, da producenten har bragt det produkt, der har forårsaget skaden, i omsætning, medmindre skadelidte inden for dette tidsrum har anlagt retssag mod denne.«
III. Baggrunden for hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
5.
Den 20. marts 2003 blev LF vaccineret mod difteri, stivkrampe og polio med vaccinen Revaxis, der var fremstillet på Sanofi Pasteurs laboratorium.
6.
LF hævder, at hun siden 2004 har lidt af forskellige symptomer, infektioner og smerter (der har påvirket hendes fordøjelsessystem, hals, skulder, arm, hænder og nakke og forårsaget urinvejsinfektioner, lændesmerter og hårtab) og siden december 2005 har været sygemeldt fra arbejde i gentagne perioder.
7.
Der er blevet foretaget en række undersøgelser, herunder den 31. marts 2008 en biopsi af den venstre deltamuskel, der afslørede en makrofagisk myofascitis, der vidner om aluminiumhydroxidpersistens, idet aluminiumhydroxid er en adjuvans, der anvendes i visse vacciner. Hun var indlagt fra den 2. til den 5. april 2013 på grund af denne makrofagiske myofascitis.
8.
Den 2. juni 2015 indbragte LF sagen for commission de conciliation et d’indemnisation des accidents médicaux (forligs- og erstatningsudvalget i forbindelse med ulykker af medicinsk oprindelse, herefter »forligs- og erstatningsudvalget«), der bestilte en lægeerklæring.
9.
Ifølge lægeerklæringen var tilstanden den 20. september 2016 stabil, og der var ikke nogen grund til at tro, at vaccinationen med Revaxis var årsagen til LF’s sygdomsforløb. Udvalget gav afslag på hendes krav den 11. januar 2017.
10.
Den 17. og 23. juni 2020 anlagde LF sag mod tre forskellige sagsøgte, herunder Sanofi Pasteur, ved tribunal judiciaire d’Alençon (retten i første instans i Alençon) med påstand om erstatning for den skade, som hun havde lidt som følge af sin vaccination. Hun gjorde såvel produktansvar som culpaansvar gældende.
11.
Ved kendelse af 10. juni 2021 konstaterede forundersøgelsesdommeren ved tribunal judiciaire d’Alençon (retten i første instans i Alençon), at LF’s søgsmål mod Sanofi Pasteur var forældet, og afviste hendes krav.
12.
Den 30. juni 2021 kærede LF denne kendelse. Ved dom af 31. maj 2022 stadfæstede cour d’appel de Caen (appeldomstolen i Caen) i det væsentlige den kærede kendelse og afviste LF’s krav baseret på produktansvar og culpaansvar.
13.
Ved dom af 5. juli 2023 ophævede Cour de cassation (kassationsdomstol, Frankrig) i det væsentlige dommen fra cour d’appel de Caen (appeldomstolen i Caen) og henviste sagen til cour d’appel de Rouen (appeldomstolen i Rouen), som er den forelæggende ret.
14.
Cour de cassation (kassationsdomstol) fastslog i det væsentlige, at artikel 1245-16 i Code Civil (civillovbogen) (som gennemfører artikel 10 i direktiv 85/374 i national ret) skal fortolkes således, at datoen for kendskab til skaden, når der er tale om legemsbeskadigelse, skal forstås som stationærtidspunktet. Stationærtidspunktet er den eneste dato, der gør det muligt for sagsøgeren at vurdere omfanget af skaden. Når der er tale om en sygdom i udvikling, der gør det umuligt at fastsætte et stationærtidspunkt, kan den treårige forældelsesfrist, der er fastsat i ovennævnte bestemmelse, ikke begynde at løbe.
15.
Den 18. september 2023 anlagde LF sag ved den forelæggende ret.
16.
Ifølge den forelæggende ret har den foreliggende sag givet anledning til en række spørgsmål om fortolkningen af Rådets direktiv 85/374. For det første er der et spørgsmål om forholdet mellem produktansvarsordningen og ordningen om culpaansvar. Det drejer sig navnlig om, hvorvidt sagsøgeren har ret til at anlægge sag under påberåbelse af culpaansvar på et af følgende grundlag: Producenten lod det defekte produkt forblive i omløb, eller producenten undlod at udvise omhu med hensyn til de risici, der var forbundet med produktet, eller mere generelt en sikkerhedsmangel ved produktet.
17.
For det andet rejser den forelæggende ret for så vidt angår produktansvarsreglerne spørgsmålet om, hvorvidt den tiårige forældelsesfrist for anlæggelse af søgsmål, der er fastsat i artikel 11 i direktiv 85/374, er en tilsidesættelse af retten til adgang til domstolsprøvelse i en situation, hvor den skadelidte lider af en sygdom i udvikling.
18.
For det tredje rejser den forelæggende ret et fortolkningsspørgsmål vedrørende den treårige forældelsesfrist for anlæggelse af søgsmål, der er fastsat i artikel 10 i direktiv 85/374. Den ønsker navnlig oplyst, om den dato, hvor denne frist begynder at løbe, i tilfælde af en kompleks sygdom i udvikling som den, LF lider af, kan være stationærtidspunktet for den pågældende sygdom.
19.
På denne baggrund har Cour d’appel de Rouen (appeldomstolen i Rouen) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:
»1)
Skal artikel 13 i direktiv [85/374], således som den fortolkes i dom af 25. april 2002 [González Sánchez, C-183/00, EU:C:2002:255 (herefter »González Sánchez-dommen«)], hvorefter skadelidte kan påberåbe sig andre ordninger om ansvar i og uden for kontraktforhold baseret på andre grundlag end det, der indføres ved direktivet, fortolkes således, at en person, der har lidt skade som følge af et defekt produkt, kan kræve erstatning for sin skade fra producenten på grundlag af den generelle ordning om culpaansvar ved bl.a. at påberåbe sig fortsat markedsføring af produktet, manglende opfyldelse af pligten til at udvise omhu i forbindelse med de risici, som produktet indebærer, eller at produktet generelt har en sikkerhedsmangel?
2)
Er artikel 11 i direktiv [85/374] af 25. juli 1985, hvorefter skadelidtes rettigheder i henhold til direktivet ophører ti år efter den dag, da det produkt, der har forårsaget skaden, er blevet bragt i omsætning, i strid med bestemmelserne i [chartrets] artikel 47 [...], for så vidt som den fratager skadelidte, hvis skade forårsaget af et defekt produkt er i udvikling, dennes ret til adgang til domstolene?
3)
Kan artikel 10 i direktiv [85/374], der som starttidspunkt for forældelsesfristen på tre år fastsætter »den dag, da klageren har fået eller burde have fået kendskab til skaden, defekten og producentens identitet«, fortolkes således, at denne frist først løber fra den dato, hvor hele skaden er kendt, navnlig via fastsættelse af et stationærtidspunkt, der defineres som det tidspunkt, hvorfra der ikke længere sker en udvikling i skadelidtes tilstand, således at forældelsen, når der er tale om en sygdom i udvikling, ikke begynder at løbe, og ikke fra den dag, på hvilken der opnås vished for skaden i tilknytning til det defekte produkt, uanset hvordan skaden senere har udviklet sig?«
20.
LF, Sanofi Pasteur, den franske regering, den tyske regering og den nederlandske regering samt Europa-Kommissionen og Rådet for Den Europæiske Union har afgivet skriftlige indlæg. Disse parter og interessenter deltog i retsmødet, der fandt sted den 27. marts 2025, og besvarede de spørgsmål, som Domstolen fremsatte med henblik på mundtlig besvarelse.
IV. Bedømmelse
A.
Det første spørgsmål
21.
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 13 i direktiv 85/374, sammenholdt med González Sánchez-dommen, skal fortolkes således, at en person, der har lidt skade som følge af et defekt produkt, kan kræve erstatning for sin skade fra producenten i henhold til en generel ordning med culpaansvar under påberåbelse af navnlig den fortsatte markedsføring af produktet, manglende opfyldelse af pligten til at udvise omhu i forbindelse med de risici, som produktet indebærer, eller mere generelt en sikkerhedsmangel ved produktet.
22.
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at den forelæggende ret fremsætter dette spørgsmål med henblik på at afgøre, om LF, sagsøgeren i hovedsagen, der hævder at have lidt skade som følge af en vaccine markedsført af Sanofi Pasteur, er berettiget til at anlægge sag mod Sanofi Pasteur på grundlag af culpaansvar. LF har for den forelæggende ret nærmere bestemt gjort gældende, at skylden består i, at Sanofi Pasteur ikke reagerede, selv om sidstnævnte var blevet underrettet om virkningerne af sin aluminiumholdige vaccine. Sanofi Pasteur hævdede, at det ansvar, som LF havde tillagt Sanofi Pasteur, ikke var særskilt fra den påståede sikkerhedsmangel.
23.
Den forelæggende ret minder om, at Cour de cassation (kassationsdomstol) i en række domme (
8
) har fastslået, at den skadelidte, der har lidt skade som følge af et defekt produkt, har ret til at anlægge sag på grundlag af en fejl begået af producenten. Denne fejl kan bestå i fortsat at markedsføre et produkt, der har en defekt, som producenten er bekendt med, eller producentens undladelse af at overholde sin pligt til at udvise omhu med hensyn til de risici, der er forbundet med produktet.
24.
I lyset af denne retspraksis skal den forelæggende rets spørgsmål forstås således, at den nærmere bestemt ønsker oplyst, om direktiv 85/374 er til hinder for, at skadelidte søger at gøre producenten ansvarlig, når den påståede fejl er en af dem, der er beskrevet i denne retspraksis (
9
).
25.
For at kunne besvare dette spørgsmål er det vigtigt indledningsvis at minde om arten af og de væsentligste kendetegn ved den ansvarsordning, der er indført ved direktiv 85/374, og om forholdet mellem denne ordning og de nationale ordninger for ansvar i og uden for kontraktforhold.
1. Objektivt ansvar på grundlag af en defekt ved produktet
26.
Artikel 1 i direktiv 85/374, hvorefter »[e]n producent er ansvarlig for skade, der forårsages af en defekt ved hans produkt«, sammenholdt med første og anden betragtning til direktivet, fastsætter princippet om producentens objektive ansvar for skader, der er forårsaget af defekter ved dennes produkter (
10
).
27.
Som det fremgår af artikel 4 i direktiv 85/374, skal skadelidte for at opnå erstatning føre bevis for skaden, defekten og årsagsforbindelsen mellem defekten og skaden. Disse tre betingelser er tilstrækkelige til at fastslå erstatningsansvar.
28.
Derimod er producentens skyld ikke relevant. Ordningen med produktansvar er objektiv og baseret på produktets defekt. Med andre ord, som det udtrykkes i den juridiske litteratur, er ansvaret »»defektbaseret«, ikke »skyldbaseret«« (
11
).
29.
Defekten fastslås ud fra objektive kriterier. I henhold til artikel 6 i direktiv 85/374 lider et produkt af en defekt, når det ikke frembyder den sikkerhed, som med rette kan forventes under hensyntagen til alle omstændigheder, herunder produktets præsentation, den anvendelse, som med rimelighed kan forventes af det, og tidspunktet, hvor produktet blev bragt i omsætning. I overensstemmelse med sjette betragtning til direktivet skal denne vurdering foretages med hensyn til, hvad forbrugerne kan gøre krav på (
12
).
30.
For så vidt angår lægemiddelprodukter, herunder vacciner, er sikkerhedskravene til disse produkter, som disse patienter skal kunne forvente, særligt høje i betragtning af deres funktioner og det tilsigtede formål i relation til menneskers sundhed og de særlige krav, som den målgruppe, som produktet er bestemt for, nemlig patienter, stiller (
13
).
31.
Fraværet af subjektive forhold med hensyn til produktets defekt ses også af de ansvarsfrihedsgrunde, som producenten kan påberåbe sig i henhold til artikel 7 i direktiv 85/374. Navnlig giver ingen af disse grunde mulighed for at anvende »subjektive« kriterier baseret på, hvad producenten vidste eller burde have vidst i forhold til produktet. Domstolen har bekræftet dette i forhold til det, der almindeligvis er kendt som »ansvarsfrihed i forbindelse med udviklingsrisici« i direktivets artikel 7, litra e). Denne ansvarsfritagelsesbestemmelse tillader producenten at blive fritaget for objektivt ansvar, hvis han kan bevise, at »det på grundlag af den videnskabelige og tekniske viden på det tidspunkt, da han bragte produktet i omsætning, ikke var muligt at opdage defekten«. Domstolen har fastslået, at der efter den pågældende ansvarsfritagelse ikke tages hensyn til, »hvilken viden den pågældende producent konkret eller subjektivt var eller kunne være i besiddelse af« (
14
).
32.
De overvejelser, der vedrører, hvad producenten faktisk vidste eller burde have vidst, og om han var eller burde have været i stand til at forhindre defekten, falder således ikke ind under produktansvaret i henhold til direktiv 85/374 (
15
). Disse overvejelser kan derfor danne grundlag for et nationalt culpaansvar. Dette bringer mig til forholdet mellem den produktansvarsordning, der er indført ved direktiv 85/374, og de generelle nationale ansvarsordninger.
2. Forholdet mellem den produktansvarsordning, der er indført ved direktiv 85/374, og de nationale ansvarsordninger
33.
Ifølge fast retspraksis har direktiv 85/374 inden for sit anvendelsesområde til formål at gennemføre en totalharmonisering af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser (
16
).
34.
Som det fremgår af 18. betragtning til direktiv 85/374, har dette imidlertid ikke til formål på en udtømmende måde at harmonisere produktansvarsreglerne uden for sit anvendelsesområde (
17
).
35.
Artikel 13 i direktiv 85/374 opstiller den grundlæggende regel for forholdet mellem ordningen med objektivt ansvar, der er indført ved direktivet, og de nationale ansvarsordninger: Dette direktiv »berører ikke de rettigheder, som skadelidte kan påberåbe sig under henvisning til retsreglerne om ansvar i og uden for kontraktforhold eller under henvisning til særregler om ansvar, der er gældende på tidspunktet for direktivets meddelelse«.
36.
I González Sánchez-dommen fastslog Domstolen, at artikel 13 i direktiv 85/374 ikke kan fortolkes således, at den giver medlemsstaterne mulighed for at opretholde en generel produktansvarsordning, der er forskellig fra den med direktivet indførte ordning (
18
).
37.
Henvisningen i artikel 13 i direktiv 85/374 til de rettigheder, som en skadelidt kan påberåbe sig under henvisning til retsreglerne om ansvar i og uden for kontraktforhold, skal følgelig fortolkes således, at den ordning, der er indført ved dette direktiv, »ikke udelukker anvendelsen af andre ordninger vedrørende ansvar i og uden for kontraktforhold, der hviler på et andet grundlag, såsom garantien for skjulte mangler eller culpa« (
19
).
38.
Mens det står klart, at ordningen med objektivt ansvar i henhold til direktiv 85/374 eksisterer side om side med nationale ordninger med culpaansvar, er det nødvendigt at undersøge, om skyld kan vedrøre et produkts defekt.
3. Kan skyld vedrøre et produkts defekt?
39.
Som allerede anført ovenfor er den ansvarsordning, der er indført ved direktiv 85/374, løsrevet fra ethvert krav om, at der foreligger skyld fra producentens side i forbindelse med et defekt produkt (
20
). Når der foreligger skyld i forbindelse med et defekt produkt, er ansvaret af en anden art end det, der er omhandlet i direktivet. Direktivet afskærer derfor ikke en medlemsstat fra at fastsætte, at producenten kan holdes ansvarlig for culpøs adfærd i forbindelse med et defekt produkt. En sådan adfærd kan bestå i fortsat markedsføring af et produkt, som har en defekt, som producenten er bekendt med, eller i at undlade at udvise omhu og træffe forebyggende foranstaltninger ved at intensivere eksperimenter og forskningsinvesteringer med hensyn til de risici, der er forbundet med produktet, og som producenten er blevet underrettet om.
40.
Anerkendelse af et culpaansvar i sådanne situationer er ikke i strid med den ansvarsordning, der er indført ved direktiv 85/374. Dette skyldes, at den adfærd, der giver anledning til culpaansvaret i de relevante situationer, selv om den nødvendigvis er forbundet med defekten og produktets sikkerhed, ikke udelukkende afhænger af defekten. Det er beviset for producentens specifikke skadevoldende adfærd, der adskiller karakteren af det generelle ansvar fra det objektive ansvar, der er fastsat i direktiv 85/374.
41.
Det skal påpeges, at en producents manglende omhu, på trods af at han er blevet underrettet om mulige risici for skade i forbindelse med et produkt, også adskiller sig fra den situation, som Domstolen behandlede i dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig (
21
). Ifølge denne dom tilsidesatte Den Franske Republik sine forpligtelser i henhold til direktiv 85/374, bl.a. på grund af en mangelfuld gennemførelse af direktivets artikel 7. I henhold til fransk ret kunne producenten bl.a. ikke påberåbe sig ansvarsfrihed i forbindelse med udviklingsrisici, medmindre han kunne bevise, at han havde taget passende skridt til at afværge konsekvenserne af et defekt produkt (den såkaldte forpligtelse til »løbende at kontrollere« produktet) (
22
). Domstolen fandt, at selv om medlemsstaterne i henhold til artikel 15 kan afskaffe den ansvarsfritagelse, der er fastsat i direktivets artikel 7, litra e), giver bestemmelsen dem ikke hjemmel til at ændre betingelserne for denne ansvarsfritagelse (
23
).
42.
Indførelse af et generelt krav om løbende kontrol med produktet som en betingelse for, at en producent kan påberåbe sig ansvarsfrihed i forbindelse med udviklingsrisici, som var genstand for dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig (
24
), er et andet spørgsmål end det, der er genstand for den foreliggende sag. Den forelæggende ret beskriver en situation, hvor producenten, selv om han er blevet advaret om de mulige risici som følge af produktets defekt, ikke udviser fornøden omhu og ikke træffer passende foranstaltninger for at afværge det defekte produkts skadevirkninger. Det pådragne ansvar vedrører derfor ikke udelukkende produktets defekt, men også den skyld, der tillægges producenten.
43.
På baggrund af det ovenstående er det min opfattelse, at artikel 13 i direktiv 85/374, sammenholdt med Domstolens dom i González Sánchez-sagen, skal fortolkes således, at den person, der har lidt skade som følge af et defekt produkt, kan kræve erstatning for sin skade af producenten på grundlag af en national, generel ordning om culpaansvar, for så vidt som en sådan ordning ikke udelukkende er baseret på produktets defekt. Skylden kan bl.a. bestå i fortsat markedsføring af produktet, selv om producenten er bekendt med, at det er defekt, eller i manglende opfyldelse af pligten til at udvise omhu i forbindelse med de risici, som produktet indebærer, selv om producenten er blevet underrettet om disse risici.
B.
Det andet spørgsmål
44.
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 11 i direktiv 85/374, hvorefter de rettigheder, der er tillagt skadelidte i henhold til dette direktiv, forældes efter udløbet af en periode på ti år fra den dato, hvor det skadevoldende produkt blev bragt i omsætning, er i strid med den ret til adgang til domstolsprøvelse, der er sikret i chartrets artikel 47, for så vidt som den fratager en skadelidt, der lider af en sygdom i udvikling forårsaget af et defekt produkt, retten til adgang til domstolsprøvelse.
45.
Artikel 11 i direktiv 85/374 er udtryk for en totalharmonisering af reglerne om forældelse af skadelidtes rettigheder i medfør af dette direktiv (
25
). Den fastsætter en ensartet frist på ti år, hvorefter disse rettigheder ophører (herefter »udløbsfristen«), og producenten frigøres for ansvar i henhold til den ordning, der er indført ved dette direktiv. Artiklen fastsætter bindende begyndelsestidspunktet for den omhandlede frist til datoen, hvor producenten har bragt det produkt, der har forårsaget skaden, i omsætning. Den eneste mulighed for at afbryde fristen er anlæggelsen af et søgsmål mod denne producent (
26
).
46.
I Aventis Pasteur-dommen fremhævede Domstolen, at som det fremgår af tiende betragtning til direktiv 85/374, var det EU-lovgivers hensigt med fastlæggelsen af ensartede forældelsesregler at tilgodese såvel skadelidtes som producentens interesser (
27
).
47.
Denne ensartethed er for det første et udtryk for det generelle mål, der beskrives i første betragtning til direktiv 85/374, og som består i at gøre en ende på uensartede rettigheder i de nationale lovgivninger, som kan medføre forskelle i graden af beskyttelse af forbrugerne inden for Den Europæiske Union (
28
).
48.
I henhold til 11. betragtning til direktiv 85/374 har dette for det andet til formål på EU-plan at begrænse producentens ansvar til et rimeligt tidsrum, når henses til slitage på produkterne, de øgede krav til sikkerhedsstandarder og den løbende forbedring af den videnskabelige og tekniske viden (
29
).
49.
Domstolen bemærkede desuden, at EU-lovgiver med den ønskede fastlæggelse af de særlige tidsmæssige begrænsninger for ordningen med objektivt ansvar i direktiv 85/374 ligeledes tog hensyn til det forhold, at den omhandlede ordning for producenten indeholder en større belastning end et traditionelt ansvarsgrundlag, netop for ikke at hæmme den teknologiske udvikling og for at bevare muligheden for at opnå forsikringsdækning af risici i forbindelse med dette særlige ansvarsgrundlag (
30
).
50.
Artikel 11 i direktiv 85/374 har derfor til formål at give producenten retlig sikkerhed med hensyn til den nøjagtige dato for, hvornår han frigøres fra sit ansvar i henhold til dette direktiv (
31
).
51.
I den foreliggende sag vedrører den forelæggende rets spørgsmål, om artikel 11 i direktiv 85/374 er forenelig med chartrets artikel 47, for så vidt som den deri fastsatte udløbsfrist finder anvendelse på skadelidte, der lider af en sygdom i udvikling.
52.
Direktiv 85/374 indeholder ingen definition af, hvad der udgør en »sygdom i udvikling«. I artikel 9, litra a), defineres »skade« som personskade, herunder død. Det følger af Veedfald-dommen, at det er op til de nationale lovgivere at fastlægge det præcise indhold af disse skadesbegreber, forudsat at der er fuldstændig og passende erstatning til rådighed for personer, der har lidt skade som følge af et defekt produkt (
32
).
53.
I betragtning af den brede definition af »skade« kan dette begreb dække en sygdom i udvikling forstået som en sygdom, der udvikler sig over en lang periode.
54.
For at kunne besvare spørgsmålet om, hvorvidt artikel 11 i direktiv 85/374 er forenelig med chartrets artikel 47, er det nødvendigt indledningsvis at fastslå, om fristen for at anlægge sag berører en rettighed, der er sikret ved EU-retten.
55.
Den nederlandske regering, Kommissionen og Rådet gør i deres skriftlige indlæg gældende, at fastsættelsen af udløbsfristen ikke udgør en begrænsning af en rettighed, der er sikret ved EU-retten. Dette begrundes med, at den skadelidtes ret til at kræve erstatning ophører, når den relevante periode er udløbet. Da der ikke er nogen rettighed, kan den skadelidte ikke længere påberåbe sig rettigheder og friheder, der er garanteret af EU-retten, og der kan derfor ikke være tale om en krænkelse af chartrets artikel 47. Udløbsfristen skal ifølge denne opfattelse blot forstås som en tidsmæssig begrænsning af de rettigheder, som de skadelidte har i henhold til direktiv 85/374, og når den er udløbet, finder chartret ikke anvendelse.
56.
Jeg kan ikke tilslutte mig denne tilgang til fortolkningen af chartrets artikel 47.
57.
Chartrets artikel 51, stk. 1, bekræfter Domstolens faste praksis, som fastslår, at de grundlæggende rettigheder, der er sikret i Den Europæiske Unions retsorden, finder anvendelse i alle situationer, der er omfattet af EU-retten (
33
).
58.
Chartrets artikel 47, stk. 1, bestemmer, at enhver, hvis rettigheder og friheder som sikret af EU-retten er blevet krænket, skal have adgang til effektive retsmidler for en domstol under overholdelse af de betingelser, der er fastsat i samme artikel.
59.
Det fremgår ligeledes af Domstolens faste praksis, at retten til et effektivt retsmiddel kan påberåbes alene på grundlag af chartrets artikel 47, uden at der er behov for at præcisere indholdet heraf i andre bestemmelser i EU-retten eller i medlemsstaternes nationale ret. For at denne rettighed kan anerkendes i en given sag, forudsætter det imidlertid, således som det fremgår af chartrets artikel 47, stk. 1, at den person, som påberåber sig den, gør rettigheder eller friheder, som er sikret ved EU-retten, gældende (
34
).
60.
Situationen for en person, der har lidt skade som følge af et defekt produkt, og som kræver erstatning fra producenten i henhold til det objektive ansvar, der er indført ved direktiv 85/374, falder klart inden for EU-retten. Ved at gøre brug af retten til erstatning i henhold til dette direktiv påberåber den skadelidte sig retten til et effektivt retsmiddel i henhold til chartrets artikel 47.
61.
Det forhold, at artikel 11 i direktiv 85/374 fastsætter en udløbsfrist, hvorefter retten til erstatning ophører, betyder ikke, at sidstnævnte bestemmelse kan unddrages enhver prøvelse af dens forenelighed med chartrets artikel 47. Ophøret af den materielle ret er nemlig blot en følge af anvendelsen af den udløbsfrist, der er fastlagt i direktivet. En prøvelse af gyldigheden af artikel 11 i direktiv 85/374 i lyset af chartrets artikel 47 bør fokusere på selve den omstændighed, at der er fastsat en udløbsfrist, og på dens særlige kendetegn, herunder dens længde, dens begyndelsestidspunkt og de omstændigheder, der kan suspendere eller afbryde den.
62.
Hvis det ikke var tilfældet, kunne enhver tidsmæssig begrænsning af indbringelsen af sager med henblik på at gøre EU-rettigheder gældende, der er fastsat i den afledte EU-ret (eller af medlemsstaterne, når de handler inden for EU-rettens område), i form af en tidsfrist, ved hvis udløb rettighederne ophører, blive unddraget prøvelsen af gyldigheden i lyset af den primære ret, afhængigt af om den relevante udløbsfrist er overskredet (
35
).
63.
En sådan tilgang ville være i strid med retsstatsprincippet om, at både medlemsstaterne og EU-institutionerne er undergivet kontrol med, at deres retsakter er forenelige med traktaterne (
36
).
64.
Fastsættelsen af en udløbsfrist for sagsanlæg i artikel 11 i direktiv 85/374 må således anses for at indebære en begrænsning af skadelidtes ret til et effektivt retsmiddel. Det er herefter nødvendigt at undersøge, om en sådan begrænsning kan begrundes.
65.
Domstolen har allerede fastslået, at princippet om effektiv domstolsbeskyttelse i chartrets artikel 47 består af forskellige elementer, herunder bl.a. adgangen til domstolsprøvelse (
37
).
66.
Chartrets artikel 47 sikrer i EU-retten den beskyttelse, der er sikret ved artikel 6, stk. 1, i den europæiske menneskerettighedskonvention (herefter »EMRK«) (
38
).
67.
Det følger af chartrets artikel 52, stk. 3, at i det omfang chartret indeholder rettigheder svarende til dem, der er sikret ved EMRK, har de samme betydning og omfang som i konventionen, uden at dette er til hinder for, at EU-retten kan yde en mere omfattende beskyttelse. Domstolen skal derfor i den fortolkning, som den foretager af chartrets artikel 47, tage hensyn til de tilsvarende rettigheder, der er sikret ved EMRK’s artikel 6, stk. 1, således som fortolket af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, som tærskel for minimumsbeskyttelse (
39
).
68.
Det fremgår af Domstolens praksis, at retten til domstolsprøvelse ikke er en absolut ret, og at den således kan indebære forholdsmæssige begrænsninger, der forfølger et legitimt formål og ikke gør indgreb i selve rettighedens indhold (
40
). Som det fremgår af chartrets artikel 52, stk. 1, tillader denne bestemmelse nemlig begrænsninger i udøvelsen af disse rettigheder, for så vidt som disse begrænsninger er fastlagt i lovgivningen og respekterer de nævnte rettigheders væsentligste indhold, og for så vidt som disse begrænsninger under iagttagelse af proportionalitetsprincippet er nødvendige og faktisk svarer til mål af almen interesse, der er anerkendt af Den Europæiske Union, eller et behov for beskyttelse af andres rettigheder og friheder (
41
).
69.
Hvad for det første angår kravet om, at enhver begrænsning i udøvelsen af de grundlæggende rettigheder skal være fastsat ved lov, fastsætter artikel 11 i direktiv 85/374 udtrykkeligt reglen om udløbsfristen. Legalitetsprincippet er derfor overholdt.
70.
Hvad for det andet angår det væsentligste indhold af retten til adgang til domstolsprøvelse har Domstolen fastslået, at det væsentligste indhold af retten til effektive retsmidler, som er fastsat i chartrets artikel 47, bl.a. omfatter, at den person, som er tillagt denne ret, skal have adgang til en retsinstans, der har kompetence til at sikre overholdelsen af de rettigheder, som EU-retten tillægger vedkommende, og som med henblik herpå kan undersøge alle faktiske og retlige forhold, der er relevante for at afgøre den tvist, der er indbragt for den (
42
).
71.
I denne sammenhæng skal det fremhæves, at det følger af artikel 11 i direktiv 85/374, at de rettigheder, der ophører efter fristens udløb, kun er de rettigheder, der er tillagt ved direktiv 85/374. Dette direktivs artikel 11, sammenholdt med dets artikel 13 (
43
), er ikke til hinder for, at skadelidte anlægger sag på grundlag af reglerne i national ret om ansvar i eller uden for kontraktforhold, for så vidt som den relevante nationale ansvarsordning, som denne person påberåber sig, er forskellig fra den, der er indført ved dette direktiv (
44
).
72.
Den nederlandske regering, Kommissionen og Rådet har gjort gældende, at artikel 11 i direktiv 85/374 i betragtning af komplementariteten mellem de rettigheder og retsmidler, som er til rådighed i henhold til EU-retten og national ret for en skadelidt, som ønsker at kræve erstatning, tilgodeser det væsentligste i retten til adgang til domstolsprøvelse. Kommissionen har i retsmødet nærmere bestemt anført, at der er mange »ansvarslag«, der kan bringes i anvendelse, og at der derfor ikke kan være tale om en krænkelse af retten til adgang til domstolsprøvelse.
73.
Det problem, jeg ser med denne opfattelse, er, at den gør prøvelsen af en EU-retlig bestemmelse betinget af rettigheder og retsmidler, der måtte være tilgængelige i henhold til national ret. Som påpeget ovenfor omfatter det væsentligste indhold af retten til effektive retsmidler, der er fastsat i chartrets artikel 47, bl.a. muligheden for, at den person, der er tillagt denne ret, kan få adgang til en retsinstans med beføjelse til at sikre overholdelsen af de rettigheder, der er fastsat i EU-retten for den pågældende person. I den henseende er denne mulighed, således som den tyske regering har anført i retsmødet, uafhængig af de rettigheder, der tillægges personen i henhold til den nationale lovgivning om erstatningsansvar uden for kontraktforhold. I betragtning af den fuldstændige harmonisering, der blev indført ved direktiv 85/374, ophører retten til at kræve erstatning i henhold til den produktansvarsordning, der blev indført ved dette direktiv, desuden for enhver skadelidt part efter udløbet af fristen. Hvis medlemsstaterne fastsætter en ret til at kræve erstatning efter denne periode, kan denne ret ikke have samme grundlag som den, der er fastsat i direktivet. De berørte personer kan ikke længere drage fordel af ordningen med objektivt ansvar i forbindelse med et defekt produkt, og navnlig ikke af reglerne om bevisbyrde.
74.
Spørgsmålet om, hvorvidt den udløbsfrist, der er fastsat i artikel 11 i direktiv 85/374, er i overensstemmelse med det væsentligste indhold af retten til adgang til domstolsprøvelse til sikring af den ret til erstatning, der er fastsat i direktivet, kan således ikke afhænge af den eventuelle forekomst af andre rettigheder og retsmidler i national ret, der har et andet grundlag end det, der er fastsat i direktivet.
75.
Under alle omstændigheder er medlemsstaterne ikke forpligtet til at fastsætte en længere forældelsesfrist i deres generelle ansvarsordning, som ville give skadelidte mulighed for at fremsætte deres krav på et andet grundlag end det, der er fastsat i direktiv 85/374.
76.
Derfor synes sameksistensen af rettigheder og retsmidler med et andet retsgrundlag ikke at være egnet til at sikre, at det væsentligste indhold af retten til adgang til domstolsprøvelse ikke undergraves.
77.
Udløbsfristen i artikel 11 i direktiv 85/374 har karakter af en »absolut frist« (
45
). Den eneste omstændighed, der kan forhindre, at rettighederne ophører, er, at den skadelidte i mellemtiden har anlagt sag mod producenten. Anvendelsen af udløbsfristen er ubetinget (
46
), idet den gælder systematisk for alle skadelidte uden undtagelser eller nogen individuel vurdering af arten af den påførte skade og skadelidtes evne til at vurdere den påførte skade.
78.
Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har undersøgt foreneligheden af ubetingede udløbsfrister med retten til adgang til domstolsprøvelse i dommen Howald Moor m.fl. mod Schweiz (
47
). Klagerne i denne sag led af en latent sygdom, der var forbundet med udsættelse for asbest, og som havde vist sig efter udløbet af den tiårige forældelsesfrist, der var fastsat i den nationale lovgivning. I betragtning af latensperioderne for asbestrelaterede sygdomme, der strækker sig over flere årtier, fandt Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, at en fast forældelsesfrist på ti år, der begyndte at løbe på den dato, hvor den berørte person var blevet udsat for asbeststøv, uvægerligt ville være udløbet (
48
). Når det er videnskabeligt bevist, at det er umuligt for en person at vide, at vedkommende lider af en bestemt sygdom, skal der tages hensyn til denne omstændighed ved beregningen af forældelsesfristen (
49
). I lyset af de usædvanlige omstændigheder i denne sag fastslog Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, at anvendelsen af den relevante forældelsesfrist havde begrænset adgangen til domstolsprøvelse i en sådan grad, at det væsentligste indhold af sagsøgernes rettigheder var blevet krænket (
50
).
79.
Spørgsmålet om, hvorvidt ubetingede forældelsesfrister er forenelige med retten til adgang til domstolsprøvelse, blev rejst i forbindelse med personer, der lider af en sygdom i udvikling, som kan henføres til en vaccination, i Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom i sagen Sanofi Pasteur mod Frankrig (
51
). De nationale (franske) retsinstanser havde i det væsentlige fundet, at begyndelsestidspunktet for forældelsesfristen for skadelidtes søgsmål var stationærtidspunktet. Medicinalvirksomheden hævdede, at metoden til fastlæggelse af forældelsesfristens begyndelsestidspunkt var i strid med retssikkerhedsprincippet som anerkendt i artikel 6, stk. 1, i EMRK og dens ret til uforstyrret nydelse af sin ejendom som fastlagt i artikel 1 i protokol nr. 1 til konventionen.
80.
Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol anerkender, at der er forskel på personer, der lider af en latent sygdom, som i Howald Moor m.fl. mod Schweiz, og personer, der lider af en sygdom i udvikling, som i Sanofi Pasteur mod Frankrig. Mens de førstnævnte ikke kendte til deres sygdom, før fristen for deres søgsmål var udløbet, var erstatningssøgsmålet fra de sidstnævnte skadelidte ikke forældet på det tidspunkt, hvor sygdommen blev diagnosticeret (
52
). Denne forskel gjorde dog ikke, at Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol foretog en anden vurdering af retten til adgang til domstolsprøvelse for personer, der lider af en sygdom i udvikling.
81.
Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol fastslog netop, at retten til domstolsprøvelse berøres, når en erstatningssag anlagt af en person, hvis fysiske integritet er blevet krænket, forældes, før personen rent faktisk har været i stand til at vurdere sin skade (
53
). Den fandt, at i betragtning af den pågældendes sygdoms foranderlige karakter og fraværet af dens stabilisering, var vedkommende ikke i stand til at »vurdere sin skade fuldt ud« og var derfor ikke i stand til at anlægge sag mod den virksomhed, der havde fremstillet vaccinen på en dato før en sådan stabilisering, med henblik på at opnå fuld erstatning (
54
).
82.
Det følger af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis, at den ubetingede anvendelse af en forældelsesfrist på personer, der lider af en sygdom i udvikling, kan berøre retten til adgang til domstolsprøvelse, hvis vedkommende afskæres fra at anlægge erstatningssag, før vedkommende er i stand til at vurdere det fulde omfang af sin skade.
83.
Ifølge dette ræsonnement synes den ubetingede anvendelse af udløbsfristen i artikel 11 i direktiv 85/374 på alle skadelidte, og navnlig dem, der lider af en sygdom i udvikling, og som ifølge lægelig vurdering ikke kunne kende det fulde omfang af deres skade, at kunne krænke det væsentligste indhold af deres ret til domstolsprøvelse som sikret ved chartrets artikel 47.
84.
Den nederlandske regering har imidlertid anført, at artikel 11 i direktiv 85/374 ikke berører det væsentligste indhold af retten til adgang til domstolsprøvelse for skadelidte, der lider af en sygdom i udvikling. Dette skyldes, at det er åbenlyst, at der foreligger en skade, selv om skadens omfang kan forøges. Personer, der lider af en sygdom i udvikling, kan således i modsætning til personer, der lider af en latent sygdom, anlægge erstatningssøgsmål, inden forældelsesfristen er udløbet.
85.
Den tyske regering har ligeledes forfægtet denne opfattelse og anført, at det påhviler medlemsstaterne at give de skadelidte mulighed for at anlægge sag, før den forældes. Den har i sit skriftlige indlæg og udførligt i retsmødet forklaret, at den skadelidte i henhold til tysk lovgivning kan anlægge et anerkendelsessøgsmål (Feststellungsklage) (
55
). Dette anerkendelsessøgsmål har til formål at fastslå producentens erstatningsansvar, selv om skaden er under udvikling, og beløbet endnu ikke kan kvantificeres. Desuden afbryder det den udløbsfrist, der er fastsat i artikel 11 i direktiv 85/374.
86.
Der kan derfor argumenteres for, at det er den nationale procesret, der skal regulere situationen for skadelidte, der lider af en sygdom i udvikling, og fastsætte passende ordninger med henblik på at forhindre, at disse personers søgsmål forældes. Ifølge denne tilgang ville det ikke være artikel 11 i direktiv 85/374, der krænkede retten til adgang til domstolsprøvelse, men den nationale procesret, hvis der ikke tages hensyn til disse personers særlige forhold.
87.
Denne tilgang er imidlertid ikke holdbar. For det første stemmer den dårligt overens med den fuldstændige harmonisering af forældelsesfristen, som denne bestemmelse indebærer, og kan føre til en uensartet beskyttelse af retten til adgang til domstolsprøvelse for personer, der lider af en sygdom i udvikling. I denne forbindelse skal det erindres, at i modsætning til forældelsesfristen i artikel 10, stk. 2, i direktiv 85/374, som ikke berører medlemsstaternes lovgivning om suspension eller afbrydelse, henviser udløbsfristen i samme direktivs artikel 11 ikke til en sådan lovgivning. Efter et spørgsmål fra Domstolen til Kommissionen i retsmødet om, hvad der kendetegner sidstnævnte frist, anførte Kommissionen, at eventuelle nationale proceduremæssige mekanismer, der kan anvendes til at håndtere situationen med en sygdom i udvikling, ikke bør svække den fuldstændige harmonisering, som udløbsfristen indebærer.
88.
For det andet synes den tilgang, der består i at overlade spørgsmålet til national procesautonomi, ikke at være egnet til at imødegå faren for, at indførelsen af en ubetinget udløbsfrist i EU-retten vil føre til resultatløse erstatningskrav. Hvis skadelidte tvinges til at anlægge sag for tidligt, før de er i stand til at vurdere deres sygdom, risikerer de ikke at have adgang til alle de nødvendige oplysninger (
56
). LF’s advokat har i retsmødet anført, at uden alle tilgængelige oplysninger vil skadelidte få en ugunstig lægeerklæring. Den skadelidtes søgsmål er så forudbestemt til at føre til ufuldstændig erstatning eller, værre endnu, til at mislykkes. Et sådant resultat ville være i strid med chartrets artikel 47, som sikrer, at den person, der er tillagt retten, har mulighed for at forberede og anlægge et effektivt søgsmål. I henhold til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis skal retten til adgang til domstolsprøvelse være »praktisk og effektiv«, ikke »teoretisk eller illusorisk« (
57
).
89.
Af disse grunde er det min opfattelse, at den ubetingede anvendelse af udløbsfristen i artikel 11 i direktiv 85/374 på alle skadelidte uden hensyntagen til de særlige omstændigheder for personer, der lider af en sygdom i udvikling, og hvis sygdom ikke har stabiliseret sig inden udløbet af denne frist, ikke er forenelig med det væsentligste indhold af retten til adgang til domstolsprøvelse, som er sikret ved chartrets artikel 47.
90.
For det tredje vil det, såfremt Domstolen ikke kan tilslutte sig min fortolkning af det væsentligste indhold af retten til adgang til domstolsprøvelse, være nødvendigt at undersøge, om den udløbsfrist, der er fastsat i artikel 11 i direktiv 85/374, er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, for så vidt som den finder anvendelse på skadelidte, der lider af en sygdom i udvikling.
91.
Proportionalitetsprincippet kræver, at de begrænsninger, som bl.a. EU-retsakter kan medføre for de rettigheder og friheder, der er sikret i chartret, ikke må gå videre end nødvendigt og passende for opfyldelsen af de legitime mål, der forfølges, eller et behov for beskyttelse af andres rettigheder og friheder. Såfremt det er muligt at vælge mellem flere egnede foranstaltninger, skal den mindst bebyrdende foranstaltning vælges. Desuden kan et mål af almen interesse ikke forfølges uden hensyntagen til den omstændighed, at målet skal forenes med de grundlæggende rettigheder, der er berørt af foranstaltningen, ved at foretage en rimelig afvejning mellem på den ene side målet af almen interesse og på den anden side de pågældende rettigheder med henblik på at sikre, at ulemperne ved denne foranstaltning ikke er uforholdsmæssige i forhold til de tilsigtede mål (
58
).
92.
Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt udløbsfristen opfylder et mål af almen interesse, skal det erindres, at det ifølge Domstolens faste praksis er foreneligt med EU-retten at fastsætte rimelige, præklusive søgsmålsfrister af hensyn til retssikkerheden (
59
). Artikel 11 har netop til formål at give producenten retssikkerhed inden for rammerne af den ordning med objektivt ansvar, der er indført ved dette direktiv (
60
).
93.
Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har også konsekvent anerkendt, at de lovbestemte forældelsesfrister, som udgør en af de legitime begrænsninger af retten til domstolsprøvelse, tjener vigtige formål, nemlig at sikre retssikkerhed og endelighed, beskytte potentielle sagsøgte mod forældede krav, som kan være vanskelige at gøre indsigelse mod, og forhindre enhver uretfærdighed, der kan opstå, hvis domstolene skal træffe afgørelse om begivenheder, der fandt sted i en fjern fortid, på grundlag af beviser, som med tiden kan være blevet upålidelige og ufuldstændige (
61
).
94.
Endvidere har Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol fremhævet, at retssikkerhedsprincippet udgør et af de grundlæggende aspekter af retsstatsprincippet (
62
).
95.
Retssikkerhed og god retspleje udgør derfor mål af almen interesse, der er anerkendt af Den Europæiske Union med henblik på chartrets artikel 52, stk. 1, og som kan begrunde en begrænsning af udøvelsen af de rettigheder, der er sikret ved chartrets artikel 47.
96.
For så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt den omhandlede udløbsfrist overskrider grænserne for, hvad der er passende og nødvendigt for at nå disse mål, skal det nævnes, at reglerne om objektivt ansvar i direktiv 85/374 er slutresultatet af en kompliceret afvejning af forskellige interesser (
63
). Det følger af ovennævnte retspraksis (
64
), at reglerne om forældelse tilgodeser retssikkerheden og tager hensyn til, at objektivt ansvar udgør en større byrde for producenterne end ansvar i henhold til en national generel ordning, en byrde, der også afspejles i behovet for at tegne forsikring mod de risici, der er forbundet med dette særlige ansvar (
65
).
97.
Under hensyntagen til den brede skønsmargin, som EU-lovgiver har til at afveje de forskellige berørte interesser, synes en forældelsesfrist på ti år fra det tidspunkt, hvor det defekte produkt blev bragt i omsætning, »generelt« og »i langt de fleste tilfælde«, som Kommissionen har anført i sit skriftlige indlæg, at være tilstrækkelig lang til at give skadelidte mulighed for at anlægge sag mod producenten.
98.
Som det imidlertid udtrykkes i den juridiske litteratur, kan ingen »udifferentieret« udløbsfrist sikre den rette balance mellem interesserne hos ofre for legemsskade og producenter (
66
). Skønt udløbsfristen abstrakt set synes at være tilstrækkelig lang for de skadelidte, synes den ikke at være afstemt efter visse særlige tilfælde af legemsskade, hvor skaden ikke opstår umiddelbart eller kort tid efter den skadevoldende begivenhed, men udvikler sig. Hvis der ikke tages hensyn til denne særlige situation, vil man tilsidesætte den kendsgerning, at ophøret af de skadelidtes rettigheder ikke skyldes deres egen passivitet, men at de er så uheldige at lide af en sygdom i udvikling.
99.
Kommissionen har i sit skriftlige indlæg og i retsmødet i det væsentlige anført, at skadelidte, der lider af en sygdom i udvikling, kan anlægge sag inden for fristen, når de er opmærksomme på nogle symptomer, og opnå en vis erstatning (»un certain dédommagement«). Denne erstatning vil nødvendigvis være delvis, hvis det defekte produkts skadevirkninger ikke kan påvises fuldt ud, når sagen anlægges. Endvidere har Kommissionen anført, at den skadelidte, hvis det er fastsat i national ret, kan anmode om udsættelse af sagen, indtil skaden er kendt i sin helhed, for at give vedkommende mulighed for at supplere sin oprindelige påstand og opnå fuld erstatning for skaden.
100.
Af de ovennævnte grunde (
67
) synes muligheden for at opnå delvis erstatning ikke at være tilfredsstillende set i forhold til den skadelidtes ret til at anlægge et effektivt søgsmål. Desuden kan den omstændighed, at den nationale procesret kan give mulighed for at anmode om udsættelse af sagen, indtil skadens fulde omfang er kendt, ud over at være hypotetisk, afhængigt af de nøjagtige bestemmelser i national ret, være uforenelig med den fuldstændige harmonisering af udløbsfristen, der er indført ved direktiv 85/374.
101.
Behovet for at afhjælpe de uforholdsmæssige følger af at anvende en absolut udløbsfrist for visse former for skade bekræftes af de ændringer, der er foretaget ved direktiv (EU) 2024/2853 (
68
). Dette direktivs artikel 17, stk. 2, indfører en undtagelsesbestemmelse for skadelidte, der ikke har været i stand til at anlægge sag inden for udløbsfristen på grund af en personskades latenstid. For disse skadelidte er udløbsfristen forlænget til 25 år. Det følger af 57. betragtning til direktivet, at EU-lovgiver forlængede udløbsfristen »[f]or at undgå urimelig begrænsning af muligheden for erstatning for skader forårsaget af et defekt produkt […], hvor symptomerne på en personskade ifølge lægelig dokumentation er lang tid om at vise sig«.
102.
Selv om direktiv 2024/2853 ikke finder anvendelse i hovedsagen (
69
), viser begrundelsen for ændringen af udløbsfristen, at manglende hensyntagen til de særlige forhold, der gør sig gældende for særlige former for skade, kan påvirke de berørte skadelidtes ret til adgang til domstolsprøvelse.
103.
Af disse grunde er jeg af den opfattelse, at anvendelsen af den udløbsfrist, der er fastsat i artikel 11 i direktiv 85/374, i uforholdsmæssig grad berører retten til adgang til domstolsprøvelse for skadelidte, der lider af en sygdom i udvikling, og som på grund af sygdommens udvikling ikke fuldt ud kan vurdere deres tilstand og derfor ikke har været i stand til at anlægge sag mod producenten inden for denne frist.
104.
De nærmere regler for tilpasning af udløbsfristen til de særlige tilfælde, hvor skadelidte lider af en sygdom i udvikling, og afvejningen af alle de berørte interesser er spørgsmål, der skal afgøres af EU-lovgiver.
105.
På baggrund af det ovenstående er jeg af den opfattelse, at artikel 11 i direktiv 85/374, hvorefter skadelidtes rettigheder i henhold til direktivet ophører ti år efter den dag, hvor det produkt, der har forårsaget skaden, er blevet bragt i omsætning, er ugyldig i lyset af chartrets artikel 47, for så vidt som dens anvendelse bevirker, at retten til at kræve erstatning fratages skadelidte, der lider af en sygdom i udvikling, og som i henhold til lægelig dokumentation på grund af deres sygdoms fremadskridende karakter ikke fuldt ud kan vurdere den skade, de har lidt, og derfor ikke har været i stand til at anlægge sag mod producenten inden for denne frist, hvorved disse personer fratages deres ret til adgang til domstolsprøvelse.
C.
Det tredje spørgsmål
106.
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 10 i direktiv 85/374 skal fortolkes således, at i tilfælde af en sygdom i udvikling begynder den treårige forældelsesfrist for erstatning at løbe fra den dag, hvor skadens fulde omfang er kendt, navnlig ved fastsættelsen af et stationærtidspunkt, der defineres som det tidspunkt, hvorfra der ikke længere sker en udvikling i skadelidtes tilstand. Den forelæggende ret ønsker endvidere oplyst, om denne forældelsesfrist alternativt skal fortolkes således, at den løber fra den dato, hvor skaden klart har vist sig og kan henføres til det defekte produkt, uanset den efterfølgende udvikling.
107.
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at hovedsagen blev henvist af Cour de cassation (kassationsdomstol) til den forelæggende ret med den begrundelse, at Cour d’appel de Caen (appeldomstolen i Caen) havde afvist LF’s søgsmål uden at tage stilling til, om hendes sygdom havde stabiliseret sig (
70
).
108.
Det skal erindres, at artikel 10, stk. 1, i direktiv 85/374 som begyndelsestidspunkt for den treårige forældelsesfrist fastsætter den dato, hvor sagsøgeren »har fået eller burde have fået kendskab til skaden, defekten og producentens identitet«. Den forelæggende rets spørgsmål vedrører fastlæggelsen af den dato, hvor den skadelidte (som er sagsøgeren), der lider af en sygdom i udvikling, fik kendskab til skaden.
109.
I henhold til fast retspraksis følger det af såvel kravene om en ensartet anvendelse af EU-retten som af lighedsprincippet, at en EU-retlig bestemmelse, som efter sin ordlyd ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med henblik på at fastlægge dens betydning og rækkevidde, normalt skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning i hele Unionen, som skal søges under hensyntagen til ikke alene denne bestemmelses ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (
71
).
110.
Artikel 10, stk. 1, i direktiv 85/374 indeholder ingen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes lovgivning med henblik på at fastsætte forældelsesfristens begyndelsestidspunkt. Artikel 10, stk. 2, henviser kun til national lovgivning med hensyn til regulering af suspension eller afbrydelse af forældelsesfristen, men ikke med hensyn til dies a quo. Desuden er en uafhængig og ensartet fortolkning af forældelsesfristens begyndelsestidspunkt, som nævnt i tiende betragtning, i overensstemmelse med direktivets formål om at fastsætte en ensartet forældelsesfrist for krav om skadeserstatning.
111.
Hvad angår ordlyden af artikel 10, stk. 1, i direktiv 85/374 knytter denne bestemmelse forældelsesfristens begyndelsestidspunkt til kendskabet (eller det formodede kendskab) til skaden. Det synes ikke muligt alene ud fra denne ordlyd at udlede, om kendskabet kun skal forstås som opnået på stationærtidspunktet for skadelidtes sygdom eller på den dato, hvor skaden klart viste sig, uanset dens efterfølgende forværring.
112.
Hvad angår den sammenhæng, hvori artikel 10, stk. 1, i direktiv 85/374 indgår, skal det erindres, at skadelidte i henhold til direktivets artikel 4 skal føre bevis for skaden, defekten og årsagsforbindelsen mellem defekten og skaden. Det fremgår klart af artikel 9, litra a), i direktiv 85/374, at »skade« omfatter personskade, herunder død.
113.
Det fremgår af Domstolens praksis, at der skal ydes fuldstændig og passende erstatning til skadelidte i forbindelse med et defekt produkt for den form for skade, der er nævnt i det foregående punkt (
72
).
114.
Det tidspunkt, hvor forældelsesfristen begynder at løbe i henhold til artikel 10, stk. 1, i direktiv 85/374, skal fastsættes på en sådan måde, at den skadelidte kan føre bevis for, at alle betingelser er opfyldt, for at producenten kan ifalde ansvar. Som Kommissionen i det væsentlige har anført, skal skadelidte derfor have et tilstrækkeligt fuldstændigt kendskab til omstændighederne vedrørende alle disse betingelser, herunder et tilstrækkeligt fuldstændigt kendskab til skaden. Et tilstrækkeligt fuldstændigt kendskab til skaden gør det muligt for den skadelidte at opnå fuldstændig og passende erstatning.
115.
Generelt kan kendskab til den dato, hvor skaden klart viste sig, anses for at være et rimeligt krav for, at skadelidte kan anlægge sag. Som Kommissionen i det væsentlige har påpeget i retsmødet, er der tilfælde af legemsskade, hvor det ikke er nødvendigt at vente på en stabilisering af skaden, fordi der er tilstrækkeligt kendskab til denne skade og, afhængigt af omstændighederne, til hvordan den vil udvikle sig i fremtiden. I tilfælde af en sygdom i udvikling er skadelidte imidlertid ikke i stand til at vurdere den lidte skades beskaffenhed, hvis der ikke er sket en stabilisering. Stationærtidspunktet skal fastsættes på grundlag af lægelig dokumentation; det afhænger ikke af den skadelidtes egen vurdering (
73
). For disse skadelidte bør forældelsesfristen således ikke begynde at løbe før stationærtidspunktet, hvilket forstås som den dato, hvor deres sygdom ophører med at udvikle sig.
116.
Den alternative dato, som den forelæggende ret har foreslået, nemlig den dato, hvor skaden klart viste sig, hvis den i tilfælde af en sygdom i udvikling forstås som den dato, hvor de første symptomer viser sig, risikerer i alvorlig grad at svække den skadelidtes mulighed for at anlægge et effektivt erstatningssøgsmål. Som Kommissionen har anført i sit skriftlige indlæg, kan den skadelidte i en situation, hvor skaden endnu ikke er tilstrækkelig åbenlys, blive afskrækket fra at anlægge en omkostningsfuld retssag, mens vedkommende måneder eller år senere ville have været bedre i stand til at fastslå skadens omfang. Hvis den skadelidte anlægger sag, mens skaden stadig er begrænset, og vedkommendes sygdom stadig er under udvikling, risikerer vedkommende desuden at få delvis erstatning (
74
).
117.
Hvad angår formålet med de regler, som artikel 10 i direktiv 85/374 udgør en del af, fremgår det af niende betragtning til direktivet, at beskyttelsen af forbrugerne gør det nødvendigt at yde erstatning for personskade, herunder ved død. Den skadelidte skal effektivt kunne udøve sin ret til at kræve fuldstændig og passende erstatning for den påførte skade.
118.
Den tyske regering har anført, at den treårige forældelsesfrist skal begynde på den dato, hvor skaden viser sig, og den skadelidte, herunder den person, der lider af en skade i udvikling, bliver opmærksom på, at skaden viser sig. Situationen med skade i udvikling afhjælpes i henhold til tysk lovgivning, som allerede nævnt ovenfor, ved at give mulighed for at anlægge et anerkendelsessøgsmål (
75
). Den tyske regering har anført, at denne fremgangsmåde kan anvendes i tilfælde af efterfølgende skader, som »typisk« kan forventes. I tilfælde af uforudsigelige »atypiske« skader begynder en ny forældelsesfrist imidlertid at løbe fra det tidspunkt, hvor sagsøgeren fik kendskab til skaden.
119.
Kommissionen har i sit skriftlige indlæg fastholdt, at det ikke er utænkeligt, at det i visse nationale retssystemer kan være muligt for skadelidte at anmode om udsættelse af sagen, indtil skaden er tilstrækkeligt kendt. Kommissionen har dog medgivet, at en sådan mulighed ikke findes i alle medlemsstater.
120.
De forskellige tilgange, der kan findes i national ret, er udtryk for, at der kan være forskellige grader af beskyttelse af skadelidtes mulighed for at kræve erstatning, afhængigt af den nationale procesret, hvorimod forældelsesfristen skal være ensartet. Desuden kan det være dyrt og tidskrævende for skadelidte gradvist at øge det krævede erstatningsbeløb på grundlag af den yderligere skade, der er opstået som følge af den skadevoldende begivenhed, og det kan derfor svække den fulde effektivitet af retten til erstatning (
76
).
121.
For at sikre en ensartet fortolkning af begyndelsestidspunktet for forældelsesfristen og effektiviteten af retten for en skadelidt person, der lider af en sygdom i udvikling, til at kræve erstatning, kan denne frist ikke anses for at begynde at løbe før stationærtidspunktet for den lidte skade. Stationærtidspunktet fastslås på grundlag af lægelig dokumentation.
122.
Efter denne fortolkning af artikel 10, stk. 1, i direktiv 85/374 må det lægges til grund, at den treårige forældelsesfrist, når der er tale om en sygdom i udvikling, først begynder at løbe fra stationærtidspunktet, selv om skaden er opstået på en tidligere dato.
123.
Denne fortolkning af artikel 10 i direktiv 85/374 skal forstås i lyset af mit svar på det andet spørgsmål i dette forslag til afgørelse. For at bevare den effektive virkning af artikel 10 i forhold til personer, der lider af en sygdom i udvikling, skal udløbsfristen i artikel 11 nemlig fastsættes på en sådan måde, at der tages hensyn til deres særlige forhold og deres ret til et effektivt retsmiddel i henhold til chartrets artikel 47.
124.
På baggrund af det ovenstående er jeg af den opfattelse, at artikel 10, stk. 1, i direktiv 85/374 skal fortolkes således, at i tilfælde af en sygdom i udvikling begynder den treårige forældelsesfrist, der er fastsat i denne bestemmelse, at løbe på stationærtidspunktet, der fastsættes til det tidspunkt, hvorfra der ifølge lægelig dokumentation ikke længere sker en udvikling i skadelidtes tilstand.
V. Forslag til afgørelse
125.
På grundlag af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer de af cour d’appel de Rouen (appeldomstolen i Rouen) forelagte spørgsmål på følgende måde:
»1)
Artikel 13 i Rådets direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar, sammenholdt med Domstolens dom af 25. april 2002, González Sánchez (C-183/00, EU:C:2002:255),
skal fortolkes således, at den person, der har lidt skade som følge af et defekt produkt, kan kræve erstatning for sin skade af producenten på grundlag af en national generel ordning om culpaansvar, for så vidt som en sådan ordning ikke udelukkende er baseret på produktets defekt. Skylden kan bl.a. bestå i fortsat markedsføring af produktet, selv om producenten er bekendt med, at det er defekt, eller i manglende opfyldelse af pligten til at udvise omhu i forbindelse med de risici, som produktet indebærer, selv om producenten er blevet underrettet om disse risici.
2)
Artikel 11 i direktiv 85/374, hvorefter skadelidtes rettigheder i henhold til bestemmelser i dette direktiv ophører ti år efter den dag, da producenten har bragt det produkt, der har forårsaget skaden, i omsætning,
er ugyldig i lyset af artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, for så vidt som dens anvendelse bevirker, at retten til at kræve erstatning fratages skadelidte, der lider af en sygdom i udvikling, og som i henhold til lægelig dokumentation på grund af deres sygdoms fremadskridende karakter ikke fuldt ud kan vurdere den skade, de har lidt, og derfor ikke har været i stand til at anlægge sag mod producenten inden for denne frist, hvorved disse personer fratages deres ret til adgang til domstolsprøvelse.
3)
Artikel 10, stk. 1, i direktiv 85/374
skal fortolkes således, at i tilfælde af en sygdom i udvikling begynder den treårige forældelsesfrist, der er fastsat i denne bestemmelse, at løbe på stationærtidspunktet, der fastsættes til det tidspunkt, hvorfra der ifølge lægelig dokumentation ikke længere sker en udvikling i skadelidtes tilstand.«
(
1
) – Originalsprog: engelsk.
(
2
) – Rådets direktiv af 25.7.1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar (EFT 1985, L 210, s. 29), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/34/EF af 10.5.1999 (EFT 1999, L 141, s. 20) (herefter »direktiv 85/374«).
(
3
) – Før vedtagelsen af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2024/2853 af 23.10.2024 om produktansvar og om ophævelse af Rådets direktiv 85/374/EØF (EUT L 2024/2853).
(
4
) – F. White, »Directive 85/374/EEC concerning liability for defective products: In the name of harmonisation, the internal market and consumer protection«, i P. Giliker (red.), Research Handbook on EU Tort Law, Edward Elgar, Cheltenham, Northampton, 2017.
(
5
) – H. Cousy, »Chapter 3. Consumer protection through product liability. Theme I. Level and scope of harmonisation of the directive – Survival of national product liability regimes«, i E. Terryn, G. Straetmans og V. Colaert, (red.), Landmark Cases of EU Consumer Law – In Honour of Jules Stuyck, Intersentia, Cambridge, Antwerp, Portland, 2013, s. 291-306, på s. 296.
(
6
) – Dom af 21.12.2011, Dutrueux (C-495/10, EU:C:2011:869, præmis 20).
(
7
) – J.-M. Binon, »La responsabilité du fait des produits défectueux: Les vices cachés de l’harmonisation européenne«, i C. Van Schoubroeck, W. Devroe, K. Geens og J. Stuyck (red.), Over Grenzen – Liber Amicorum Herman Cousy, Intersentia, Antwerpen, Cambridge, 2011, s. 591-603.
(
8
) – Domme af 15.11.2023, nr. 22-21 174, 22-21 178, 22-21 179 og 22-21 180. Disse domme blev afsagt i ankesager anlagt af skadelidte i forbindelse med lægemiddelproduktet »Médiator«.
(
9
) – Det påhviler den forelæggende ret at afgøre, om den påståede fejl rent faktisk kan fastslås under de konkrete omstændigheder.
(
10
) – Jf. i samme retning dom af 10.6.2021, KRONE-Verlag (C-65/20, EU:C:2021:471, præmis 31). Begrebet »producent« defineres i artikel 3 i direktiv 85/374.
(
11
) – H.C. Taschner, »Product liability: Basic problems in a comparative law perspective«, in D. Fairgrieve (red.), Product Liability in Comparative Perspective, Cambridge University Press, Cambridge, 2005, s. 155-166, på s. 161 (min fremhævelse).
(
12
) – Dom af 10.6.2021, KRONE-Verlag (C-65/20, EU:C:2021:471, præmis 33).
(
13
) – Jf. i samme retning dom af 5.3.2015, Boston Scientific Medizintechnik (C-503/13 og C-504/13, EU:C:2015:148, præmis 39).
(
14
) – Dom af 29.5.1997, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige (C-300/95, EU:C:1997:255, præmis 27).
(
15
) – Jf. i samme retning C.C. Van Dam, »Dutch case-law on the EU Product Liability Directive«, i D. Fairgrieve (red.), s. 126-137, på s. 128.
(
16
) – Dom af 25.4.2002, Kommissionen mod Frankrig (C-52/00, EU:C:2002:252, præmis 24), og af 21.12.2011, Dutrueux (C-495/10, EU:C:2011:869, præmis 20).
(
17
) – Dom af 21.12.2011, Dutrueux (C-495/10, EU:C:2011:869, præmis 21).
(
18
) – González Sánchez-dommen, præmis 30.
(
19
) – González Sánchez-dommen, præmis 31.
(
20
) – Jf. i samme retning generaladvokat Tesauros forslag til afgørelse Kommissionen mod Det Forenede Kongerige (C-300/95, EU:C:1997:35, punkt 16).
(
21
) – Dom af 25.4.2002, Kommissionen mod Frankrig (C-52/00, EU:C:2002:252).
(
22
) – På fransk: »obligation de suivi«.
(
23
) – Dom af 25.4.2002, Kommissionen mod Frankrig (C-52/00, EU:C:2002:252, præmis 47).
(
24
) – Dom af 25.4.2002 (C-52/00, EU:C:2002:252).
(
25
) – Dom af 2.12.2009, Aventis Pasteur (C-358/08, EU:C:2009:744, præmis 37).
(
26
) – Jf. i samme retning dom af 2.12.2009, Aventis Pasteur (C-358/08, EU:C:2009:744, præmis 38 og 43).
(
27
) – Ibidem, præmis 39.
(
28
) – Ibidem, præmis 40.
(
29
) – Ibidem, præmis 41.
(
30
) – Ibidem, præmis 42.
(
31
) – Jf. i samme retning dom af 2.12.2009, Aventis Pasteur (C-358/08, EU:C:2009:744, præmis 46).
(
32
) – Dom af 10.5.2001, Veedfald (C-203/99, EU:C:2001:258, præmis 27).
(
33
) – Dom af 10.9.2024, KS m.fl. mod Rådet m.fl. (C-29/22 P og C-44/22 P, EU:C:2024:725, præmis 67 og den deri nævnte retspraksis).
(
34
) – Jf. i samme retning dom af 6.10.2020, État luxembourgeois (ret til at anlægge søgsmål til prøvelse af en anmodning om oplysninger på skatteområdet) (C-245/19 og C-246/19, EU:C:2020:795, præmis 55 og 56), og af 17.11.2022, Harman International Industries (C-175/21, EU:C:2022:895, præmis 32).
(
35
) – For en gennemgang af de forældelsesfrister, der er fastsat i national ret for forbrugerretlige sager, se dom af 10.6.2021, BNP Paribas Personal Finance (C-776/19 – C-782/19, EU:C:2021:470, præmis 30), og af 8.9.2022, D.B.P. m.fl. (Realkreditlån optaget i udenlandsk valuta) (C-80/21 – C-82/21, EU:C:2022:646, præmis 99).
(
36
) – Dom af 14.7.2022, Parlamentet mod Rådet (Hjemstedet for Den Europæiske Arbejdsmarkedsmyndighed) (C-743/19, EU:C:2022:569, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis).
(
37
) – Jf. i samme retning dom af 24.2.2022, SC Cridar Cons (C-582/20, EU:C:2022:114, præmis 50), og af 8.12.2022, Orde van Vlaamse Balies m.fl. (C-694/20, EU:C:2022:963, præmis 60).
(
38
) – Jf. i samme retning dom af 29.3.2022, Getin Noble Bank (C-132/20, EU:C:2022:235, præmis 116).
(
39
) – Jf. i samme retning dom af 2.2.2021, Consob (C-481/19, EU:C:2021:84, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
(
40
) – Dom af 24.2.2022, SC Cridar Cons (C-582/20, EU:C:2022:114, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
(
41
) – Dom af 8.12.2022, Orde van Vlaamse Balies m.fl. (C-694/20, EU:C:2022:963, præmis 34).
(
42
) – Jf. i samme retning dom af 6.10.2020, État luxembourgeois (Ret til at anlægge søgsmål til prøvelse af en anmodning om oplysninger på skatteområdet) (C-245/19 og C-246/19, EU:C:2020:795, præmis 66).
(
43
) – Jf. punkt 33 ff. i dette forslag til afgørelse.
(
44
) – Jf. min bedømmelse af det første præjudicielle spørgsmål.
(
45
) – D. Fairgrieve m.fl., »Product Liability Directive«, i P. Machnikowski, (red.), European Product Liability: An Analysis of the State of the Art in the Era of New Technologies, Intersentia, Cambridge, 2016, s. 90.
(
46
) – Jf. K. Havu og T. Havu, »The »long-stop« extinguishment rule in EU product liability«, Journal of European Consumer and Market Law, bind 13, nr. 4, 2024, s. 162-170, på s. 163.
(
47
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 11.3.2014 (CE:ECHR:2014:0311JUD005206710). Jf. tillige Menneskerettighedsdomstolens dom af 13.2.2024, Jann-Zwicker og Jann mod Schweiz (CE:ECHR:2024:0213JUD000497620).
(
48
) – Menneskerettighedsdomstolens dom Howald Moor m.fl. mod Schweiz, § 74.
(
49
) – Ibidem, § 78.
(
50
) – Ibidem, § 79.
(
51
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 13.2.2020 (CE:ECHR:2020:0213JUD002513716).
(
52
) – Ibidem, § 55.
(
53
) – Ibidem, § 55.
(
54
) – Ibidem, § 55.
(
55
) – I henhold til § 256 i Zivilprozessordnung (den tyske civile retsplejelov).
(
56
) – Jf. K. Havu og T. Havu, fodnote 46, op.cit., s. 162, ifølge hvilke »eksistensen af en ubetinget [præklusionsbestemmelse] kan have den utilsigtede virkning, at sagsøgerne tilskyndes til at anlægge sag, før de har fået alle de oplysninger, de har brug for, hvilket kan føre til ineffektivitet og undergrave forudsigeligheden af sagens udfald«.
(
57
) – Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 13.5.2024, Jann-Zwicker og Jann mod Schweiz, § 65 og den deri nævnte retspraksis.
(
58
) – Jf. i samme retning dom af 8.12.2022, Orde van Vlaamse Balies m.fl. (C-694/20, EU:C:2022:963, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
(
59
) – Jf. i samme retning dom af 22.4.2021, Profi Credit Slovakia (C-485/19, EU:C:2021:313, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis).
(
60
) – Jf. i samme retning dom af 2.12.2009, Aventis Pasteur (C-358/08, EU:C:2009:744, præmis 46).
(
61
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 13.2.2020, Sanofi Pasteur mod Frankrig (CE:ECHR:2020:0213JUD002513716, § 50).
(
62
) – Ibidem, § 52 og den deri nævnte retspraksis.
(
63
) – Jf. i samme retning dom af 25.4.2002, Kommissionen mod Frankrig (C-52/00, EU:C:2002:252, præmis 29).
(
64
) – Jf. punkt 48-50 i dette forslag til afgørelse.
(
65
) – Dom af 2.12.2009, Aventis Pasteur (C-358/08, EU:C:2009:744, præmis 42).
(
66
) – K. Havu, og T. Havu, fodnote 46, op.cit., s. 167. Jf. tillige G.G. Howells, »Product liability – A history of harmonisation«, i D. Fairgrieve (red.), Product Liability in Comparative Perspective, fodnote 11, op.cit., s. 202-217, på s. 210, som påpeger, at den tiårige forældelsesfrist »kan [...] betragtes som en mulig kilde til uretfærdighed«.
(
67
) – Jf. punkt 88 i dette forslag til afgørelse.
(
68
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2024/2853 af 23.10.2024 om produktansvar og om ophævelse af Rådets direktiv 85/374/EØF (EUT L 2024/2853).
(
69
) – Følgende fremgår af artikel 21, første punktum, i direktiv 2024/2853: »Direktiv [85/374] ophæves med virkning fra den 9. december 2026. Det finder dog fortsat anvendelse på produkter, der er bragt i omsætning eller taget i brug inden denne dato.« Det følger af denne bestemmelse, at direktiv 2024/2853 ikke finder anvendelse med hensyn til vaccinen i hovedsagen, som blev givet for mere end to årtier siden.
(
70
) – Dom nr. 22-18 914 afsagt af Cour de cassation, Première Chambre Civile (første afdeling for civile sager ved kassationsdomstolen) den 5.7.2023. Denne dom afspejler den faste praksis ved Cour de cassation (kassationsdomstol), ifølge hvilken den dato, hvor skadelidte fik kendskab til eller burde have fået kendskab til skaden, er stationærtidspunktet. Jf. til eksempel dom nr. 15-20 022 afsagt af Cour de cassation, Première Chambre Civile (første afdeling for civile sager ved kassationsdomstolen) den 15.6.2016.
(
71
) – Dom af 8.4.2025, Den Europæiske Anklagemyndighed (Domstolskontrol med proceduremæssige retsakter) (C-292/23, EU:C:2025:255, præmis 51 og den deri nævnte retspraksis).
(
72
) – Dom af 10.5.2001, Veedfald (C-203/99, EU:C:2001:258, præmis 27).
(
73
) – P. Jourdain, »Le point de départ de la prescription en présence d’un dommage corporel évolutif« i RTDCiv. Revue trimestrielle de droit civil, 2023, s. 908, med henvisning til dom nr. 14-13 351 afsagt af Cour de cassation, Première Chambre Civile (første afdeling for civile sager ved kassationsdomstolen) den 17.1.2018.
(
74
) – Jf. punkt 88 i dette forslag til afgørelse.
(
75
) – Jf. punkt 85 i dette forslag til afgørelse.
(
76
) – Jf. analogt dom 18.4.2024, Heureka Group (Prissammenligningswebsteder) (C-605/21, EU:C:2024:324, præmis 60).