RETTENS DOM (Tredje Afdeling)
1. april 2004
Sag T-198/02
N
mod
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
»Tjenestemænd – disciplinærordning – fjernelse fra tjenesten uden tab af pensionsrettigheder – begrundelse – ret til kontradiktion – proportionalitet – manglende overholdelse af de frister, der er fastsat i artikel 7 i bilag IX til vedtægten – vedtægtens artikel 12, stk. 1«
Fuldstændig gengivelse på fransk II - 0000
Angående:         Påstand dels om annullation af afgørelsen af 25. februar 2002, hvorved Kommissionens ansættelsesmyndighed pålagde sagsøgeren
en disciplinær sanktion bestående i fjernelse fra tjenesten uden reduktion eller frakendelse af retten til alderspension,
jf. artikel 86, stk. 2, litra f), i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber, dels om erstatning.
Udfald:         Kommissionen betaler sagsøgeren 700 EUR som godtgørelse for den ikke-økonomiske skade, sagsøgeren har lidt. I øvrigt frifindes
Kommissionen. Kommissionen bærer sine egne omkostninger og betaler en sjettedel af de omkostninger, sagsøgeren har afholdt
i den foreliggende sag og i sagen om foreløbige forholdsregler. Sagsøgeren bærer fem sjettedele af de omkostninger, han har
afholdt i den foreliggende sag og i sagen om foreløbige forholdsregler.
Sammendrag
1.     Tjenestemænd – disciplinærordning – strafferetlig forfølgning af den berørte ved en national ret – ansættelsesmyndighedens
ret til at basere sig på de faktiske konstateringer, der er foretaget i den endelige dom fra strafferetten
(Tjenestemandsvedtægten, art. 88, stk. 5)
2.     Tjenestemænd – disciplinærordning – sanktion – proportionalitetsprincippet – begreb – ansættelsesmyndighedens skøn – domstolskontrol
– grænser
(Tjenestemandsvedtægten, art. 86-89)
3.     Tjenestemænd – rettigheder og pligter – respekt af den værdighed, stillingen kræver – rækkevidde
(Tjenestemandsvedtægten, art. 12, stk. 1)
4.     Tjenestemænd – disciplinærordning – den disciplinære sanktions uafhængighed i forhold til den strafferetlige sanktion
5.     Tjenestemænd – afgørelse, der indeholder et klagepunkt – disciplinær sanktion – begrundelsespligt – rækkevidde
(Tjenestemandsvedtægten, art. 25, stk. 2)
6.     Tjenestemænd – disciplinær ordning – disciplinærsag – tilsidesættelse af retten til kontradiktion – konsekvenser
(Tjenestemandsvedtægten, bilag IX)
7.     Tjenestemænd ─ disciplinærordning – sanktion – skærpende omstændigheder – omstændigheder, som er uafhængig af den pågældendes
vilje – ikke omfattet
(Tjenestemandsvedtægten, bilag IX)
8.     Tjenestemænd – disciplinærordning – procedure for Disciplinærrådet – frister i artikel 7 i bilag IX – ikke-bindende frister
– manglende overholdelse – konsekvenser
(Tjenestemandsvedtægten, bilag IX, art. 7)
9.     Tjenestemænd – institutionernes ansvar uden for kontraktforhold – betingelser – administrationens fejl – tab – årsagsforbindelse
1.     Ansættelsesmyndigheden har med henblik på at fastsætte de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke den pålægger en tjenestemand
en disciplinær sanktion, ret til at basere sig på de faktiske konstateringer, der er foretaget i en endelig straffedom.
(jf. præmis 42 og 43)
Henvisning til: Domstolen, 29. februar 1985, sag 28/83, F mod Kommissionen, Sml. s. 275, præmis 34; Retten, 18. december 1997,
sag T-12/94, Daffix mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 453, og II, s. 1197, præmis 64; Retten, 21. november 2000, sag T-23/00,
A mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 263, og II, s. 1211, præmis 37; Retten, 5. december 2002, sag T-277/01, Stevens mod
Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 253, og II, s. 1273, præmis 76.
2.     Anvendelsen af proportionalitetsprincippet i disciplinærsager indeholder to aspekter. Dels tilkommer det ansættelsesmyndigheden
at vælge en passende sanktion, når de handlinger, der lægges tjenestemanden til last, er bevist, og Fællesskabets retsinstanser
kan ikke ændre ansættelsesmyndighedens valg af disciplinærsanktion, medmindre den pålagte sanktion står i misforhold til de
forhold, som lægges tjenestemanden til last.
Dels skal ansættelsesmyndighedens bestemmelse af sanktionen være foretaget på grundlag af en helhedsvurdering af samtlige
konkrete omstændigheder og særlige forhold i det enkelte individuelle tilfælde. Vedtægtens artikel 86-89 fastlægger ikke noget
fast forhold mellem de sanktioner, der er anført i disse bestemmelser, og de forskellige pligtforsømmelser, en tjenestemand
kan gøre sig skyldig i, og præciserer ikke, i hvilket omfang skærpende eller formildende omstændigheder bør have indflydelse
på valget af sanktion.
Den prøvelse, som Fællesskabets retsinstanser foretager, er derfor begrænset til, om ansættelsesmyndigheden har foretaget
en rimelig afvejning af de skærpende og formildende omstændigheder, og ved denne prøvelse kan retsinstanserne ikke træffe
afgørelse i stedet for ansættelsesmyndigheden hvad angår det værdiskøn, som denne har anlagt i forbindelse med sin afvejning.
(jf. præmis 51-54)
Henvisning til: Domstolen, 4. februar 1970, sag 13/69, Van Eick mod Kommissionen, Sml. s. 3, præmis 24 og 25; Domstolen, 30.
maj 1973, sag 46/72, De Greef mod Kommissionen, Sml. s. 543, præmis 43-46; F mod Kommissionen, præmis 34; Domstolen, 5. februar
1987, sag 403/85, F mod Kommissionen, Sml. s. 645, præmis 26; Retten, 7. marts 1996, sag T-146/94, Williams mod Revisionsretten,
Sml. Pers. I-A, s. 103, og II, s. 329, præmis 107 og 108; Retten, 19. marts 1998, sag T-74/96, Tzoanos mod Kommissionen, Sml.
Pers. I-A, s. 129, og II, s. 343, præmis 352, stadfæstet af Domstolen den 18. november 1999, sag C-191/98 P, Tzoanos mod Kommissionen,
Sml. I, s. 8223.
3.     Vedtægtens artikel 12, stk. 1, pålægger tjenestemanden at afholde sig fra enhver handling, der vil kunne nedsætte den værdighed,
hans stilling kræver, og har til formål at skabe sikkerhed for, at EF-tjenestemændene optræder med en sådan værdighed, at
de opfylder de krav til en særlig korrekt og respektabel handlemåde, som man kan forvente af ansatte ved en offentlig international
institution.
(jf. præmis 55)
Henvisning til: Retten, 15. maj 1997, sag T-273/94, N mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 97, og II, s. 289, præmis 127.
4.     Den strafferetlige forfølgning og den disciplinære forfølgning er uafhængige af hinanden og forfølger hver især et forskelligt
formål. Derfor kan ansættelsesmyndigheden ikke være forpligtet af den vægtning af de forskellige skærpende eller formildende
omstændigheder, der foretages af dommeren i straffesagen. Desuden kan der pålægges en disciplinær sanktion, uden at der foreligger
en dom for strafbart forhold. Følgelig er den omstændighed, at de samme faktiske forhold medfører en disciplinær sanktion,
men ikke en idømmelse af straf, ikke udtryk for, at en disciplinær sanktion er uforholdsmæssig eller åbenbart fejlagtig.
Den strafferetlige forfølgning angår nemlig overholdelsen af reglerne til opretholdelse af orden, der er fastsat med henblik
på at sikre, at et helt samfund fungerer tilfredsstillende. Den disciplinære forfølgning angår derimod kun overholdelsen af
de regler, som skal sikre, at en institution fungerer tilfredsstilende. Disse regler har på grund af deres respektive formål
forskellige sanktioner. Selv om den samme adfærd kan tilsidesætte såvel den strafferetlige regel som den disciplinære regel,
vurderes den disciplinære sanktion således i forhold til disciplinærordningen og ikke i forhold til den strafferetlige sanktion.
Ansættelsesmyndigheden er derfor ikke forpligtet til ved sit valg af en passende disciplinær sanktion at tage hensyn til de
strafferetlige sanktioner, der er idømt i forbindelse med en straffesag, der implicerer den samme person.
(jf. præmis 57, 58 og 98)
Henvisning til: Retten, 16. juli 1998, sag T-144/96, Y mod Parlamentet, Sml. Pers. I-A, s. 405, og II, s. 1153, præmis 38.
5.     Den begrundelsespligt, der er fastsat i artikel 253 EF og gentaget i vedtægtens artikel 25, stk. 2, er et vigtigt princip
i fællesskabsretten, som har til formål dels at gøre det muligt for tjenestemanden at kontrollere, om afgørelsen er berettiget,
dels at gøre det muligt at udøve legalitetskontrol heraf.
Desuden skal begrundelsen af en retsakt ikke blot vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori
den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område. En afgørelse er således tilstrækkeligt
begrundet, når den er truffet under omstændigheder, som er tjenestemanden bekendt, og som gør det muligt for ham at forstå,
hvilke konsekvenser den trufne foranstaltning har for ham.
Såfremt den sanktion, der er pålagt af ansættelsesmyndigheden, er strengere end den, der er foreslået af Disciplinærrådet,
må afgørelsen udførligt angive grundene til, at nævnte myndighed har fraveget rådets udtalelse.
Den begrundelsespligt, der påhviler ansættelsesmyndigheden, indebærer ligeledes, at denne er forpligtet til at anføre de faktiske
og retlige omstændigheder, som ligger til grund for dens afgørelse, og de betragtninger, som har foranlediget den til at træffe
den. Denne forpligtelse indebærer dog ikke, at det kræves, at samtlige retlige og faktiske indsigelser, der er rejst af den
berørte under den administrative procedure, imødegås.
(jf. præmis 69, 70, 95 og 109)
Henvisning til: Domstolen, 26. november 1981, sag 195/80, Michel mod Parlamentet, Sml. s. 2861, præmis 22; Domstolen, 17.
januar 1984, forenede sager 43/82 og 63/82, VBVB og VBBB mod Kommissionen, Sml. s. 19, præmis 22; Domstolen, 21. juni 1984,
sag 69/83, Lux mod Revisionsretten, Sml. s. 2447, præmis 16; Domstolen, 29. januar 1985, F mod Kommissionen, præmis 35; Retten,
20. marts 1991, sag T-1/90, Pérez-Mínguez Casariego mod Kommissionen, Sml. II, s. 143, præmis 73; Y mod Parlamentet, præmis
23; Retten, 17. maj 2000, sag T-203/98, Tzikis mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 91, og II, s. 393, præmis 32; Retten,
16. april 2002, sag T-51/01, Fronia mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 43, og II, s. 187, præmis 66; Retten, 26. november
2002, sag T-103/01, Cwik mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 229, og II, s. 1137, præmis 63.
6.     I forbindelse med retten til kontradiktion har den tjenestemand, der er genstand for en disciplinærsag, principielt ret til
at tage stilling til de dokumenter, der er lagt til grund af ansættelsesmyndigheden. Hvis der ikke er givet ham mulighed for
at udøve denne ret, kan denne tilsidesættelse af retten til kontradiktion imidlertid kun føre til annullation af den sanktion,
han er blevet pålagt, hvis proceduren, såfremt den pågældende uregelmæssighed ikke havde foreligget, kunne have ført til et
andet resultat.
(jf. præmis 103)
Henvisning til: Domstolen, 29. oktober 1980, forenede sager 209/78-215/78 og 218/78, Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen,
Sml. s. 3125, præmis 47; Domstolen, 21. marts 1990, sag C-142/87, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 959, præmis 48; Domstolen,
18. oktober 2001, sag C-241/00 P, Kish Glass mod Kommissionen, Sml. I, s. 7759, præmis 36.
7.     Skærpelsen af en disciplinær sanktion kan ikke afhænge af en omstændighed, der er uafhængig af viljen hos den, der er genstand
for sanktionen, og på hvilken han ikke har nogen indflydelse, såsom den opmærksomhed, der af massemedierne gives visse retsakter.
Et sådant grundlag for en skærpelse af den disciplinære sanktion ville nemlig være ensbetydende med at lade den sanktion,
der er pålagt af ansættelsesmyndigheden, afhænge af en rent tilfældig omstændighed og dermed at give afgørelsen et element
af vilkårlighed.
(jf. præmis 103)
8.     Fristerne i artikel 7 i bilag IX til vedtægten er ikke bindende frister. De er udtryk for et princip om god forvaltningsskik,
hvis formål er såvel i administrationens som i tjenestemændenes interesse at undgå, at vedtagelsen af den afgørelse, som afslutter
disciplinærsagen, forsinkes unødigt. Det følger heraf, at de disciplinære myndigheder er forpligtet til at gennemføre en disciplinærsag
med fornøden omhu og drage omsorg for, at enhver handling i forbindelse hermed sker inden for en rimelig frist i henhold til
den forudgående handling.
Den manglende overholdelse af disse frister kan pådrage den berørte institution ansvar for det tab, der eventuelt tilføjes
de berørte, uden i sig selv at påvirke gyldigheden af den disciplinære sanktion, der pålægges efter fristernes udløb. Førnævnte
bestemmelse tilsigter nemlig at begrænse usikkerhedsperioden vedrørende den administrative situation for den person, der er
genstand for en disciplinærsag. Kun hvis særlige betingelser, som f.eks. medfører tilsidesættelse af retten til kontradiktion,
er opfyldt, kan en overskridelse af nævnte frister indebære, at en disciplinærsanktion pålagt efter fristernes udløb bliver
ugyldig.
(jf. præmis 124, 125 og 135)
Henvisning til: Van Eick mod Kommissionen, præmis 3-7; Domstolen, 29. januar 1985, F mod Kommissionen, præmis 30; Domstolen,
19. april 1988, forenede sager 175/86 og 209/86, M mod Rådet, Sml. s. 1891, præmis 16; Retten, 17. oktober 1991, sag T-26/89,
de Compte mod Parlamentet, Sml. II, s. 781, præmis 88; Retten, 4. maj 1999, sag T-242/97, Z mod Parlamentet, Sml. Pers. I-A,
s. 77, og II, s. 401, præmis 40 og 41, stadfæstet af Domstolen den 27. november 2001, sag C-270/99 P, Z mod Parlamentet, Sml.
I, s. 9197; Retten, 3. juli 2001, forenede sager T-24/98 og T-241/99, E mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 149, og II, s. 681,
præmis 52 og 56; Retten, 30. maj 2002, sag T-197/00, Onidi mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 69, og II, s. 325, præmis
96.
9.     Fællesskabets ansvar forudsætter opfyldelse af en række betingelser vedrørende retsstridigheden af den adfærd, som fællesskabsinstitutionerne
hævdes at have udvist, at der foreligger et tab, og at der er årsagsforbindelse mellem denne adfærd og det påberåbte tab.
(jf. præmis 134)
Henvisning til: Domstolen, 1. juni 1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl. Sml. I, s. 1981, præmis 42;
Retten, 6. juli 1995, sag T-36/93, Ojha mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 161, og II, s. 497, præmis 130; Retten, 18. marts
1997, T-35/96, Rasmussen mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 61, og II, s. 187, præmis 82; Retten, 18. december 1997, sag
T-142/95, Delvaux mod Kommissionen, Sml. Pers. I-A, s. 477, og II, s. 1247, præmis 109.