62024CO0454(03)
KENDELSE AFSAGT AF DOMSTOLENS PRÆSIDENT
den 30. juni 2025 (
*1
)
»Appel – intervention – artikel 40, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol – interesse i afgørelsen af tvisten – afslag«
I sag C-454/24 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 26. juni 2024,
Den Fælles Afviklingsinstans (Afviklingsinstansen) først ved D. Ceran, C. De Falco, H. Ehlers og K.-Ph. Wojcik, derefter ved D. Ceran, C. De Falco og H. Ehlers, som befuldmægtigede, bistået af Rechtsanwalt H.-G. Kamann og avocat F. Louis,
appellant,
støttet af:
Europa-Kommissionen ved C. Auvret og D. Triantafyllou, som befuldmægtigede,
intervenient i appelsagen,
de øvrige parter i appelsagen:
Dexia SA ved advocaat H. Gilliams og avocat J.-M. Gollier,
sagsøger i første instans,
støttet af:
Bundesverband deutscher Banken eV, Berlin (Tyskland), ved Rechtsanwalt H. Berger, dikigoros A. Komninos og Rechtsanwalt M. Weber,
Fédération bancaire française, Paris (Frankrig), ved avocats C. Duriez, A. Gosset-Grainville og M. Trabucchi,
Österreichischer Sparkassenverband (ÖSPV), Wien (Østrig), ved Rechtsanwälte A. Brenneis, G. Eisenberger og J. Holzmann,
intervenienter i appelsagen,
Europa-Parlamentet ved G.C. Bartram, O. Denkov, J. Etienne, M. Menegatti og L. Visaggio, som befuldmægtigede,
Rådet for Den Europæiske Union ved J. Bauerschmidt, M. Chavrier, E. d’Ursel og A. Westerhof Löfflerová, som befuldmægtigede,
intervenienter i første instans,
har
DOMSTOLENS PRÆSIDENT,
under henvisning til forslag fra den refererende dommer, B. Smulders,
og efter at have hørt generaladvokat D. Spielmann,
afsagt følgende
Kendelse
1
Med sin appel har Den Fælles Afviklingsinstans (Afviklingsinstansen) nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 10. april 2024, Dexia mod Afviklingsinstansen (Ex ante-bidrag 2022) (T-411/22, herefter »den appellerede dom«, EU:T:2024:216), hvorved Retten annullerede Afviklingsinstansens afgørelse af 11. april 2022 om beregning af ex ante-bidrag for 2022 til Den Fælles Afviklingsfond (Afviklingsfonden) (SRB/ES/2022/18) (herefter »den omtvistede afgørelse«), for så vidt som den vedrører Dexia SA. Dexia har i sit svarskrift nedlagt påstand om, at appellen forkastes.
2
Ved kendelser afsagt af Domstolens præsident den 19. december 2024, Afviklingsinstansen mod Dexia (C-454/24 P, EU:C:2024:1061), Afviklingsinstansen mod Dexia (C-454/24 P, EU:C:2024:1062) og Afviklingsinstansen mod Dexia (C-454/24 P, EU:C:2024:1063), har henholdsvis Fédération Bancaire Française, Österreichischer Sparkassenverband (ÖSPV) og Bundesverband deutscher Banken eV fået tilladelse til at intervenere i den foreliggende sag til støtte for Dexias påstande.
3
Ved dokumenter indleveret til Domstolens Justitskontor henholdsvis den 7., den 11. og den 13. februar 2025 har DZ Bank AG Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, Landesbank Baden-Württemberg og Nordea Bank Oyj på grundlag af artikel 40, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 129, stk. 4, i Domstolens procesreglement anmodet om tilladelse til at intervenere til støtte for Dexias påstande.
4
Efter at Domstolens justitssekretær i henhold til procesreglementets artikel 131, stk. 1, der i medfør af reglementets artikel 190, stk. 1, finder anvendelse på appelsagen, har forkyndt disse anmodninger om intervention for parterne, har Afviklingsinstansen, Rådet for Den Europæiske Union og Europa-Parlamentet inden for den fastsatte frist fremsat bemærkninger vedrørende disse anmodninger, hvorved de har modsat sig disse.
Anmodningerne om intervention
5
Det bemærkes indledningsvis, at når anmodninger om intervention fremsættes efter udløbet af den frist, der er omhandlet i procesreglementets artikel 190, stk. 2, skal der tages hensyn til reglementets artikel 129, stk. 4, første punktum, der i medfør af dets artikel 190, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, og som fastsætter, at Domstolens præsident kan tage en anmodning om intervention, der fremsættes efter udløbet af denne frist, i betragtning, for så vidt som den fremsættes, inden det besluttes, at retsforhandlingernes mundtlige del skal åbnes.
6
Eftersom anmodningerne om intervention fra DZ Bank Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, Landesbank Baden-Württemberg og Nordea Bank i det foreliggende tilfælde blev fremsat efter udløbet af den nævnte frist, men inden denne beslutning, skal de tages i betragtning.
7
Til støtte for deres anmodninger om intervention har DZ Bank Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, Landesbank Baden-Württemberg og Nordea Bank i det væsentlige gjort gældende, at de har en direkte, og ikke blot en indirekte, interesse i afgørelsen af tvisten i den foreliggende sag, eftersom de – til forskel fra parter, der anmoder om at måtte intervenere, som blot befinder sig i en situation, der svarer til situationen for en part i en tvist, og som fremsætter de samme anbringender og argumenter som en sådan part – befinder sig i samme situation som Dexia. De har således anført, at de også er adressater for den omtvistede afgørelse, og at genstanden for appelsagerne Afviklingsinstansen mod Landesbank Baden-Württemberg (C-846/24 P), Afviklingsinstansen mod DZ Hyp (C-852/24 P) og Afviklingsinstansen mod Nordea Bank (C-884/24 P), hvori de er parter, i det væsentlige er identisk med genstanden i den foreliggende sag.
8
I denne henseende bemærkes, at det følger af artikel 40, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, at fysiske eller juridiske personer, der kan godtgøre, at de har en berettiget interesse i afgørelsen af en for Domstolen indbragt retstvist, har ret til at indtræde i denne retstvist, medmindre der er tale om en retstvist mellem medlemsstater, mellem Unionens institutioner eller mellem medlemsstater på den ene side og disse institutioner på den anden side.
9
Ifølge fast retspraksis skal begrebet »berettiget interesse i afgørelsen af en retstvist« som omhandlet i denne bestemmelse defineres i relation til selve genstanden for tvisten og forstås som en direkte og aktuel interesse i, hvorledes der træffes afgørelse om påstandene, og ikke som en interesse i forhold til de fremførte anbringender og argumenter. Udtrykket »afgørelsen af en retstvist« henviser således til den endelige dom, der ønskes afsagt, og som vil fremgå af dommens eller kendelsens konklusion (kendelse afsagt af Domstolens præsident den 29.2.2024, EDPS mod Afviklingsinstansen, C-413/23 P, EU:C:2024:199, præmis 8 og den deri nævnte retspraksis).
10
Det skal i denne henseende bl.a. undersøges, om den, der anmoder om at måtte intervenere, berøres direkte af den anfægtede retsakt, og om den pågældendes interesse i sagens afgørelse er godtgjort. En erhvervsdrivendes interesse i afgørelsen af en retstvist kan i princippet kun anses for tilstrækkelig direkte, hvis afgørelsen kan ændre retsstillingen for den, der ansøger om tilladelse til at intervenere (kendelse afsagt af Domstolens præsident den 26.9.2024, Air France-KLM og Air France mod Ryanair og Malta Air, C-192/24 P, EU:C:2024:811, præmis 8 og den deri nævnte retspraksis).
11
Retten til at intervenere i en retstvist, der er indbragt for Domstolen, skal desuden være forenelig med princippet om god retspleje. Dette princip begrunder imidlertid, at Domstolen, når den behandler et særligt stort antal sager vedrørende identiske eller indbyrdes forbundne retsspørgsmål, kan udpege en eller flere af disse sager som »prøvesager« og udsætte alle de øvrige sager i henhold til procesreglementets artikel 55, stk. 1, litra b), indtil den eller de afgørelser, der afslutter denne eller disse prøvesagers behandling, foreligger. Udpegningen af prøvesager samt udsættelsen af de øvrige sager vedrørende retsspørgsmål, der er indbyrdes forbundne eller identiske, letter og fremskynder således betydeligt behandlingen af sådanne sager og mindsker den forsinkelse, som behandlingen af de nævnte sager medfører med hensyn til behandlingen af alle de øvrige sager, som ligeledes er indbragt for Domstolen.
12
Det følger heraf, at parterne i sager, der er blevet udsat som følge af, at Retten eller Domstolen har udpeget en eller flere prøvesager, af netop denne grund principielt ikke har ret til at intervenere i behandlingen af denne eller disse pilotsager. At give disse parter tilladelse til at intervenere alene af den grund, at deres sag er blevet udsat, efter at der er udpeget en prøvesag, ville således være i strid med formålet med en sådan udpegning, dvs. at lette Domstolens behandling af et betydeligt antal sager med henblik på at sikre en god retspleje (jf. i denne retning kendelse afsagt af Domstolens præsident den 30.4.2020, Kommissionen mod HSBC Holdings m.fl., C-806/19 P, EU:C:2020:364, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis).
13
Rettens eller Domstolens udpegning af prøvesager medfører ikke en tilsidesættelse af den ret til en retfærdig rettergang, som de parter, hvis sager er blevet udsat som følge af udpegningen, har. I den foreliggende sag er den ret, som DZ Bank Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank Frankfurt am Main, Landesbank Baden-Württemberg og Nordea Bank har til at gøre deres rettigheder gældende og fremføre deres argumenter, således som denne ret følger af artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og navnlig af de garantier, der er uløseligt forbundet med adgangen til effektive retsmidler, som er sikret ved denne bestemmelse, tilstrækkeligt sikret ved deres egenskab af parter i de særskilte appelsager i sagerne Afviklingsinstansen mod Landesbank Baden-Württemberg (C-846/24 P), Afviklingsinstansen mod DZ Hyp (C-852/24 P) og Afviklingsinstansen mod Nordea Bank (C-884/24 P) (jf. i denne retning kendelse afsagt af Domstolens præsident den 30.4.2020, Kommissionen mod HSBC Holdings m.fl., C-806/19 P, EU:C:2020:364, præmis 21 og den deri nævnte retspraksis).
14
I den foreliggende sag fremgår det af Afviklingsinstansens appel, at denne principalt har nedlagt påstand om ophævelse af den appellerede dom og om afvisning af Dexias annullationssøgsmål, subsidiært hjemvisning af sagen til Retten og mere subsidiært opretholdelse af den omtvistede afgørelses virkninger, indtil der vedtages en ny afgørelse senest seks måneder efter afsigelsen af Domstolens dom. Dexia har i svarskriftet nedlagt påstand om, at appellen forkastes.
15
Uanset om Domstolen tager denne appel til følge eller forkaster den, kan afgørelsen af tvisten som sådan, således som den vil fremgå af domskonklusionen, ikke direkte ændre retsstillingen for DZ Bank Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, Landesbank Baden-Württemberg eller Nordea Bank, eftersom denne løsning kun vedrører lovligheden af den appellerede dom, hvorved Retten annullerede den omtvistede afgørelse, for så vidt som den vedrører det ex ante-bidrag for 2022, som Dexia skal betale til Afviklingsfonden. Selv om den omtvistede afgørelse er udformet og offentliggjort som én enkelt afgørelse, skal den således betragtes som en samling individuelle afgørelser vedrørende ex ante-bidrag, som hver af de finansieringsinstitutter, der er omfattet af denne afgørelse, skal betale til Afviklingsfonden for 2022 (jf. analogt dom af 14.9.1999, Kommissionen mod AssiDomän Kraft Products m.fl., C-310/97 P, EU:C:1999:407, præmis 18).
16
I modsætning til den situation, hvor der i et særskilt søgsmål anlagt af en person, der anmoder om at måtte intervenere, er nedlagt påstand om annullation af den samme retsakt som den, der er omhandlet i den tvist, som denne sagsøger ønsker at intervenere i (jf. f.eks. og analogt kendelse afsagt af Domstolens præsident den 21.12.2016, Kommissionen mod Spanien m.fl., C-128/16 P, EU:C:2016:1007, præmis 13-15), vil en afgørelse fra Domstolen, der stadfæster annullationen af den omtvistede afgørelse, for så vidt som den vedrører Dexias ex ante-bidrag til Afviklingsfonden for 2022, således ikke have til følge, at annullationen af Afviklingsinstansens afgørelser vedrørende andre institutters end Dexias ex ante-bidrag til Afviklingsfonden for 2022 blev endelig, ex tunc og erga omnes, selv om de sidstnævnte afgørelser og afgørelsen vedrørende Dexias bidrag var udformet og offentliggjort som én enkelt afgørelse.
17
Afgørelsen af tvisten i den foreliggende sag vil følgelig ikke i sig selv påvirke lovligheden af Rettens domme af 23. oktober 2024, Landesbank Baden-Württemberg mod Afviklingsinstansen (Ex ante-bidrag 2022) (T-396/22, EU:T:2024:734), DZ Bank mod Afviklingsinstansen (Ex ante-bidrag 2022) (T-401/22, EU:T:2024:739), DZ Bank mod Afviklingsinstansen (Ex ante-bidrag 2022) (T-403/22, EU:T:2024:741) og Nordea Bank mod Afviklingsinstansen (Ex ante-bidrag 2022) (T-430/22, EU:T:2024:743) om annullation af Afviklingsinstansens afgørelser om bidrag til Afviklingsfonden fra henholdsvis DZ Bank Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, Landesbank Baden-Württemberg og Nordea Bank. Af de samme grunde påvirker denne løsning heller ikke gyldigheden af Rettens kendelser af 6. august 2024, DZ Bank mod Afviklingsinstansen (T-484/23, EU:2024:525), Nordea Bank mod Afviklingsinstansen (T-412/23, EU:T:2024:526) og Landesbank Baden-Württemberg mod Afviklingsinstansen (T-441/23, EU:T:2024:555), hvorved Afviklingsinstansens afgørelse af 2. maj 2023 om beregning af ex ante-bidrag for 2023 til Afviklingsfonden (SRB/ES/2023/23) blev annulleret for så vidt angår henholdsvis DZ Bank Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, Landesbank Baden-Württemberg og Nordea Bank.
18
Med deres anmodninger om intervention forsvarer DZ Bank Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, Landesbank Baden-Württemberg og Nordea Bank deres egen situation, som ganske vist er sammenlignelig med Dexias situation, men ikke desto mindre er i retlig henseende forskellig herfra. Den interesse, som de forsvarer, består således i at godtgøre, at Rettens annullation af Afviklingsinstansens afgørelser vedrørende deres ex ante-bidrag til Afviklingsfonden for 2022, og ikke annullationen af Afviklingsinstansens afgørelse om Dexias bidrag, er begrundet.
19
Det følger i øvrigt af de argumenter, som DZ Bank Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, Landesbank Baden-Württemberg og Nordea Bank har fremført, at deres angivelige interesse i afgørelsen af den foreliggende tvist reelt vedrører Rettens ræsonnement bag dens fortolkning af artikel 70, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 806/2014 af 15. juli 2014 om ensartede regler og en ensartet procedure for afvikling af kreditinstitutter og visse investeringsselskaber inden for rammerne af en fælles afviklingsmekanisme og en fælles afviklingsfond og om ændring af forordning (EU) nr. 1093/2010 (EUT 2014, L 225, s. 1), og ikke afgørelsen af tvisten som sådan. En sådan interesse er imidlertid ikke tilstrækkelig til at godtgøre, at der foreligger en interesse i afgørelsen af retstvisten som omhandlet i den i denne kendelses præmis 9 nævnte retspraksis.
20
Såfremt DZ Bank Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, Landesbank Baden-Württemberg og Nordea Bank fik tilladelse til at intervenere i den foreliggende sag, ville det desuden undergrave den effektive virkning af det valg, som Domstolen har truffet af hensyn til en god retspleje, hvorved den blandt mere end 70 appeller iværksat af Afviklingsinstansen, Rådet og kredit- eller investeringsinstitutter til prøvelse af Rettens afgørelser om annullation – af meget ensartede grunde – af Afviklingsinstansens afgørelser vedrørende ex ante-bidrag til Afviklingsfonden for 2022 og 2023, har udpeget syv sager som prøvesager, nemlig den foreliggende sag og sag C-529/24 P, sag C-536/24 P, sag C-537/24 P, sag C-585/24 P, sag C-671/24 P og sag C-705/24 P. Såfremt alle parter i en sag, der er blevet udsat efter udpegningen af en prøvesag, fik tilladelse til at intervenere i prøvesagen på grund af denne udsættelse, ville det således – som det i det væsentlige fremgår af denne kendelses præmis 12 – være overflødigt at udpege en prøvesag.
21
Det følger heraf, at anmodningerne om intervention indgivet af DZ Bank Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, Landesbank Baden-Württemberg og Nordea Bank ikke skal tages til følge.
Sagsomkostninger
22
Ifølge procesreglementets artikel 138, stk. 1, der i medfør af dette reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
23
Da Afviklingsinstansen har nedlagt påstand om, at DZ Bank Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, Landesbank Baden-Württemberg og Nordea Bank tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og da disse parter har tabt sagen for så vidt angår deres anmodninger om intervention, bør de pålægges, ud over at bære deres egne omkostninger i forbindelse med disse anmodninger, at betale de af Afviklingsinstansen afholdte omkostninger i forbindelse med de nævnte anmodninger.
24
Da Parlamentet og Rådet ikke har nedlagt en sådan påstand, bør de pålægges at bære deres egne omkostninger i forbindelse med anmodningerne om intervention.
På grundlag af disse præmisser bestemmer Domstolens præsident:
1)
De af DZ Bank AG Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, Landesbank Baden-Württemberg og Nordea Bank Oyj indgivne anmodninger om intervention tages ikke til følge.
2)
DZ Bank AG Deutsche Zentral-Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, Landesbank Baden-Württemberg og Nordea Bank Oyj bærer hver deres egne omkostninger og betaler de af Den Fælles Afviklingsinstans (Afviklingsinstansen) afholdte omkostninger.
3)
Europa-Parlamentet og Rådet for Den Europæiske Union bærer hver deres egne omkostninger.
Underskrift
(
*1
) – Processprog: fransk.