61971J0009
DOMSTOLENS DOM
AF 13. JUNI 1972
Compagnie d'approvisionnement, de transport et de crédit SA og Grands Moulins de Paris SA
mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber
Forenede sager 9 og 11/71
Processprog: Fransk
Angående:
—
Påstande om annullation af retsakter, hvorved der stiltiende eller udtrykkeligt meddeles afslag på begæringer om anerkendelse af et erstatningskrav for sagsøgerne, samt
—
påstande om indrømmelse af et erstatningskrav.
Domskonklusion :
1.
Annullationspåstandene afvises fra realitetsbehandling.
2.
Erstatningspåstandene forkastes.
Generaladvokatens forslag til afgørelse af 14. juli 1971:
Det bør statueres, at samdige påstande kan påkendes i realiteten, bortset fra påstandene om annullation af importlicensen og af afgørelsen om denne licens's ophør.
Generaladvokatens forslag til afgørelse af 24. maj 1972:
I sagerne 9 og 11/71 bør sagsøgte frifindes for de af Compagnie d'approvisionnement og Grands Moulins de Paris nedlagte påstande.
Sammendrag
1.
Retspleje — erstatningssøgsmål — selvstændig karakter — forskel i forhold til annullationssøgsmålet
(EØF-traktatens artikler 178 og 215)
2.
EØF — ansvar uden for kontrakfsforbold — generel retsakt der indebœrer foranstaltninger af erhvervspolitisk, karakter — erstatning — betingelser
3.
Landbrug — nedskrivning af den franske franc — import til Frankrig — priser — støtteordninger — formål — omfang
(Rådets forordning nr. 1586/69, artikler 1 — 3 ; Kadets forordning nr. 1432/70, artikel 1)
4.
EØF — betalingsbalance — vekselkurser — ændring — medlemsstaternes beføjelser
(EØF-traktatens artikel 107)
5.
EØF — konjunkturpolitik — institutionernes beføjelser — begreb
(EØF-traktatens artikel 103)
6.
Landbrug — falles landbrugspolitik — støtte — formål — eksport
(EØF-traktatens artikel 39)
1.
Det i traktatens artikler 178 og 215 omhandlede erstatningssøgsmål er indført som et selvstændigt middel med en særlig funktion i forhold til andre retsmidler og er underlagt betingelser, som er udformet med henblik på dets specielle formål. Det adskiller sig fra annullationssøgsmålet ved, at det tilsigter, ikke ophævelse af en bestemt foranstaltning, men erstatning for et tab, som er forårsaget af en institution under udøvelse af dens hverv.
2.
Når det drejer sig òm en generel retsakt, der indebærer foranstaltninger af erhvervspolitisk karakter, kan Fællesskabet kun ifalde ansvar uden for kontraktsforhold efter EØF-traktatens artikel 215, stk. 2 for det tab, som private har lidt som følge af nævnte retsakt, såfremt der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse af en højere retsregel til beskyttelse af private.
3.
De foranstaltninger, hvis virkninger skulle udlignes gennem den støtte til importen fra medlemsstaterne og tredjelande, der skulle ydes af Den franske Republik som følge af nedskrivningen af den franske franc i 1969, vedrørte udelukkende beløb, som den nævnte medlemsstat skulle betale inden for rammerne af sine interventioner på hjemmemarkedet, bortset fra de beløb, der, som afgifterne på importen af korn, er knyttet til samhandelen med tredjelande og skal betales af de erhvervsdrivende.
Intet i forordningerne 1586/69 og 1432/70 muliggør den antagelse, at det har været Rådets hensigt at udligne hele incidensen af den franske franc's nedskrivning på de i denne valuta udtrykte priser for køb af korn, der importeres til Frankrig fra tredjelande.
4.
Det fremgår af EØF-traktatens artikel 107, at medlemsstaterne har beføjelse til at træffe afgørelse om mulige ændringer af deres valutas vekselkurs under de i artiklen fastsatte betingelser.
5.
Selv om de beføjelser, som traktaten, navnlig i artikel 103, stk. 2, tillægger fællesskabsinstitutionerne, indebærer mulighed for i den fælles interesse at mildne visse virkninger af en nedskrivning eller en opskrivning, følger det ikke heraf, at Rådet er forpligtet til at udligne samtlige disse virkninger, for så vidt disse er ugunstige for importører eller eksportører i den pågældende medlemsstat.
Idet nemlig artikel 103 hjemler Rådet ret, men ikke pligt, til at »vedtage de efter forholdene egnede foranstaltninger«, har den tillagt den nævnte institution en meget stor skønsfrihed, som skal udøves under hensyn til »den fælles interesse« og ikke til særinteresserne hos en bestemt gruppe erhvervsdrivende.
6.
Da den fælles landbrugspolitik navnlig har til formål »at sikre landbrugsbefolkningen en rimelig levestandard, især ved en forhøjelse af de individuelle indkomster for de i landbruget beskæftigede personer«, kan det være mere berettiget at støtte eksporten af landbrugsprodukter til tredjelande end importen af sådanne produkter.