61991CC0013_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Virksomheden Brasserie Fischer SA, der har hjemsted i Schiltigheim i Frankrig, fremstiller og saelger i overensstemmelse med den franske lovgivning paa omraadet en oelsort, som virksomheden kalder "36,15 Pêcheur ° La bière amoureuse". Dette oel blev importeret til Italien af virksomheden WAXOR Srl og markedfoeres dér som en "alkoholholdig drik fremstillet paa basis af oel og naturlige planteudtraek" (1).
I artikel 4, stk. 1, litra c), i den italienske lov nr. 1354/62 af 16. august 1962 om sundhedsbestemmelser for fremstilling og salg af oel (2) bestemmes det, at den hoejeste tilladte maengde svovldioxid i oel (og alkoholiske drikke fremstillet paa basis af oel) er 20 mg pr. liter (3). Denne bestemmelse gaelder i henhold til lovens artikel 19, stk. 1, ogsaa for importeret oel. Der er ikke i den italienske lovgivning fastsat nogen procedure for at ansoege om tilladelse til at saelge oel i Italien, som fremstilles og forhandles lovligt i en anden medlemsstat, og som har et stoerre indhold af svovldioxid end 20 mg pr. liter.
2. Ved en kontrol, som den kompetente italienske myndighed udfoerte i april 1990, konstateredes det, at det paagaeldende oel indeholdt 36,8 mg svovldioxid pr. liter, hvilket er en betydeligt stoerre maengde end tilladt i henhold til den italienske lovgivning. I lyset af dette kontrolresultat rejste anklagemyndigheden tiltale mod repraesentanten efter loven for Brasserie Fischer SA, Michel Debus, for vareforfalskning ved Pretura circondariale di Pordenone og foranstaltede beslaglaeggelse af alt det i sagen omtvistede oel, der var i handelen i Pordenone retskreds. Der fremsendtes en kopi af beslaglaeggelseskendelsen til anklagemyndigheden i de oevrige Preture circondariali. Paa foranledning heraf foranstaltede anklagemyndigheden ved Pretura circondariale di Vigevano ligeledes beslaglaeggelse af det omtvistede oel i sin retskreds.
Michel Debus har anfaegtet denne beslaglaeggelse ved Pretura circondariale di Pordenone og ved Pretura circondariale di Vigevano og paaberaaber sig herunder de frie varebevaegelser inden for Faellesskabet. Under disse sager har Pretura circondariale di Pordenone ved kendelse af 9. januar 1991 (sag C-13/91) og Pretura circondariale di Vigevano ved kendelse af 25. marts 1991 (sag C-113/91) forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal, der har samme ordlyd i begge sager:
"1) Skal artikel 30 og 36 i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab fortolkes saaledes, at de italienske sundhedsbestemmelser for fremstilling og salg af oel (lov nr. 1354/62 af 16.8.1962 og lov nr. 141/89 af 17.4.1989) er uforenelige med de naevnte traktatbestemmelser, for saa vidt som der efter de italienske bestemmelser hoejst maa tilsaettes 20 mg svovldioxid pr. liter?
2) Skal dommeren i straffesagen undlade at anvende de italienske bestemmelser?
3) Kan oel, der indeholder mere end 20 mg svovldioxid pr. liter, frit bringes i omsaetning?"
3. Forud for behandlingen af disse spoergsmaal bemaerkes det, at Kommissionen har rejst tvivl om, hvorvidt fortolkningsanmodningen fra Pretura circondariale de Vigevano kan antages til realitetsbehandling. I henhold til artikel 12 og 16 i den italienske retsplejelov har Pretura circondariale di Vigevano ikke kompetence i hovedsagen.
Jeg mener ikke, det er noedvendigt at opholde mig ved denne indsigelse, idet den ikke vedroerer spoergsmaalet, om Pretura circondariale de Vigevano er en ret i den i EOEF-traktatens artikel 177 anvendte betydning, i lighed f.eks. med det spoergsmaal, der blev rejst i sag 14/86, hvori Domstolen afsagde dom den 11. juni 1987 (4). Indsigelsen vedroerer kun spoergsmaalet, om den praejudicielle anmodning er indgivet af en ret, der i henhold til de nationale processuelle retsregler har kompetence til at realitetsbehandle sagen. Det tilkommer ikke Domstolen at besvare dette spoergsmaal.
4. Med hensyn til det foerste praejudicielle spoergsmaal skal det indledningsvis bemaerkes, at den ovennaevnte italienske lovgivning ubestrideligt udgoer en foranstaltning med tilsvarende virkning, som er forbudt i henhold til EOEF-traktatens artikel 30. Disse bestemmelser, der forbyder salg i Italien af oel, der indeholder mere end 20 mg svovldioxid pr. liter, er bestemmelser for handelen, som direkte eller indirekte, oejeblikkeligt eller potentielt kan hindre samhandelen i Faellesskabet (5).
Dernaest opstaar spoergsmaalet, om denne foranstaltning med tilsvarende virkning er berettiget af en af de i artikel 36 opfoerte grunde, eller om den ° idet den er en bestemmelse for handelen, der finder anvendelse uden forskel ° kan vaere berettiget ud fra et af de tvingende hensyn, som Domstolen har anerkendt i sin praksis. I deres indlaeg for Domstolen har den italienske og den nederlandske regering gjort gaeldende, at de paagaeldende bestemmelser er berettigede af hensyn til beskyttelse af den offentlige sundhed. Den italienske regering er endvidere af den opfattelse, at disse bestemmelser ligeledes er berettigede af hensyn til forbrugerbeskyttelsen. Jeg mener ikke, at det er noedvendigt at komme ind paa det sidste spoergsmaal, eftersom den italienske regering ikke har fremfoert noget som helst argument til stoette for sin opfattelse, og det efter min mening er klart, at de paagaeldende bestemmelser, for saa vidt som de er baaret af hensynet til forbrugerbeskyttelse, under ingen omstaendigheder opfylder kravet om proportionalitet, som er fastlagt gennem Domstolens praksis. Der findes nemlig mindre handelsbegraensende foranstaltninger, som f.eks. maerkning, der kan sikre beskyttelsen af forbrugerne.
5. Ifoelge Domstolens faste praksis tilkommer det, naar der ikke er sket harmonisering af de nationale bestemmelser, medlemsstaterne at fastsaette det niveau, de finder oenskeligt for beskyttelsen af menneskers liv og sundhed (6). De skal dog herved tage hensyn til de krav, der foelger af de frie varebevaegelser inden for Faellesskabet. Med hensyn til anvendelsen af tilsaetningsstoffer i levnedsmidler, et omraade, hvor der endnu kun er sket delvis harmonisering af de nationale regler (7), har Domstolen bl.a. fastslaaet denne vaesentlige begraensning i sin dom af 6. maj 1986 (sag 304/84, Muller m.fl.) (8). De grunde, som Domstolen har angivet hertil, har en saadan relevans for den sag, der nu er under behandling, at der er grund til at fremdrage foelgende lange citat:
"20. Det bemaerkes foerst, at det ikke er bestridt, at selv om de stoffer, som er omfattet af direktiv 74/329, ikke i sig selv frembyder nogen fare, kan de vaere sundhedsfarlige, saafremt de indtages i maengder, som overstiger en bestemt graense. Det bekraeftes i oevrigt af selve den omstaendighed, at faellesskabslovgiver har til hensigt i den anden fase af tilnaermelsen af medlemsstaternes lovgivning at fastsaette de egnede levnedsmidler og det tilladte maksimumsindhold. Det fremgaar af sagen, at de foreliggende forskningsresultater kun tillader en usikker bedoemmelse af de kritiske taerskelvaerdier, da de er afhaengige af maengden af tilsaetningsstoffer i kosten som helhed og derfor i vidt omfang af kostvanerne i de forskellige medlemsstater.
21. Som fastslaaet af Domstolen, bl.a. i dommene af 14. juli 1983 (Sandoz, sag 174/82, Sml. s. 2445) og af 10. december 1985 (ovennaevnte Motte-sag), tilkommer det under saadanne omstaendigheder medlemsstaterne i mangel af fuldstaendig faellesskabsretlig harmonisering paa omraadet at afgoere, i hvilket omfang de vil sikre beskyttelsen af menneskers liv og sundhed under hensyntagen til deres befolknings saerlige kostvaner og til de krav, der foelger af de frie varebevaegelser inden for Faellesskabet.
22. Det skal yderligere fastslaas, at direktiv 74/329 som i oevrigt de andre grunddirektiver vedroerende tilsaetningsstoffer til levnedsmidler, som er opbygget paa tilsvarende maade, viser, at der er udvist stor forsigtighed med hensyn til disse stoffers potentielle skadelighed, idet man er gaaet ud fra det princip, at der i videst muligt omfang skal foeres kontrol med de maengder, der indtages med kosten. Dette princip, som findes at foelge et legitimt sundhedspolitisk maal, gennemfoeres saaledes, at der kun gives tilladelse til i levnedsmidler at anvende de tilsaetningsstoffer, for hvilke der bestaar et reelt behov, navnlig af teknologisk eller oekonomisk art.
23. Heraf foelger, at faellesskabsretten paa sit nuvaerende udviklingstrin ikke er til hinder for, at en medlemsstat nedlaegger forbud mod forhandling af levnedsmidler fra andre medlemsstater, som er tilsat saadanne stoffer. Det proportionalitetsprincip, som ligger til grund for traktatens artikel 36, kraever imidlertid, at forbudet begraenses til, hvad der er noedvendigt for at realisere de lovligt forfulgte sundhedsbeskyttelsesformaal. Derfor boer der meddeles tilladelse til at forhandle disse varer paa grundlag af en procedure, som er umiddelbart tilgaengelig for de erhvervsdrivende, for saa vidt det er foreneligt med de angivne formaal.
24. Under sagsbehandlingen i medlemsstaterne skal der tages stilling til, om forhandlingen af levnedsmidler, som indeholder saadanne tilsaetningsstoffer, kan frembyde en fare for den offentlige sundhed, samt om der bestaar et reelt behov for at tilsaette de omhandlede stoffer til bestemte levnedsmidler. Ved vurderingen af disse kriterier skal medlemsstaterne tage hensyn til relevante internationale forskningsresultater, navnlig til arbejdet udfoert af Faellesskabernes Videnskabelige Komité for Levnedsmidler, idet resultaterne maa vurderes i lyset af kostvanerne i importmedlemsstaten.
25. Det paahviler herved de kompetente nationale myndigheder i hvert enkelt tilfaelde at godtgoere, at deres bestemmelser er noedvendige for effektivt at beskytte de interesser, der er naevnt i traktatens artikel 36, og navnlig, at forhandlingen af den paagaeldende vare frembyder en vaesentlig fare for den offentlige sundhed, og i paakommende tilfaelde at tilsaetningen af de stoffer, der er tale om, ikke opfylder et reelt behov."
6. Med hensyn til den procedure, som Domstolen naevner i praemis 23 i den citerede dom, har den foretaget foelgende praecisering i dom af 12. marts 1987 i sag 178/84, Kommissionen mod Tyskland (9):
"45. Dernaest bemaerkes, som Domstolen fastslog i dommen af 6. maj 1986 i ovennaevnte Muller-sag, at det yderligere foelger af proportionalitetsprincippet, at der skal sikres de erhvervsdrivende mulighed for under en let tilgaengelig procedure, som skal afsluttes inden for en rimelig frist, at ansoege om tilladelse til at anvende tilsaetningsstoffer, som meddeles for naermere angivne tilsaetningsstoffer ved en generel retsakt.
46. Tillige boer det praeciseres, at de erhvervsdrivende skal have mulighed for domstolsproevelse, hvis de mener, at de med urette ikke har faaet meddelt godkendelse. Som tidligere statueret i dommen af 6. maj 1986 i naevnte sag, Muller, er det myndighederne i den importerende medlemsstat, der skal godtgoere, at forbuddet er begrundet i hensynet til beskyttelsen af befolkningens sundhed, hvorved det skal vaere dem tilladt at indhente oplysninger fra de erhvervsdrivende, der kan vaere til nytte for vurderingen af sagens omstaendigheder."
7. I de foreliggende sager har ingen bestridt, at overdreven optagelse af svovldioxid gennem den samlede indtagelse af de doser, der er indeholdt i forskellige levnedsmidler, er sundhedsskadeligt (10). Naar der ikke findes faellesskabsregler paa omraadet (jf. punkt 5 ovenfor, fodnote 7), tilkommer det saaledes Italien ° hvilket klart er anerkendt i ovennaevnte retspraksis ° at foere en politik, der sigter mod at holde den samlede optagelse af svovldioxid gennem kosten inden for betryggende graenser og at begraense det hoejeste tilladte indhold af svovldioxid i oel som led i en saadan praeventiv sundhedspolitik. I henhold til ovennaevnte retspraksis kan Italien endog forbyde enhver tilsaetning af svovldioxid til oel, som ikke opfylder et reelt behov, navnlig paa det teknologiske eller oekonomiske omraade.
Kommissionen har endvidere ikke bestridt selve princippet om, at der er overladt medlemsstaterne, i den foreliggende sag Italien, en saadan kompetence. Kommissionen har imidlertid rejst det spoergsmaal, om de paagaeldende italienske bestemmelser er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, for saa vidt som de begraenser det tilladte indhold af svovldioxid til 20 mg pr. liter baade for italiensk oel og for importeret oel og ikke fastsaetter nogen procedure for at opnaa tilladelse til at forhandle oel i Italien, der har et indhold af svovldioxid paa mere end 20 mg pr. liter, men som er lovligt fremstillet i en anden medlemsstat. Der opstaar med andre ord det spoergsmaal, om den italienske lovgivning ikke er mere vidtgaaende end noedvendigt for at beskytte folkesundheden.
8. Den italienske regering har hertil bemaerket, at de fleste medlemsstater til beskyttelse af folkesundheden har begraenset anvendelsen af svovldioxid i oel, og at den italienske lovgivning ikke hoerer til de strengeste regler. Tyskland, Belgien, Nederlandene, Luxembourg, Danmark og Graekenland har en tilsvarende ° eller strengere ° begraensning af det tilladte indhold af svovldioxid (11), hvilket ifoelge den italienske regering viser, at bestemmelsen i den italienske lovgivning ikke staar i et urimeligt forhold til formaalet, nemlig at beskytte folkesundheden, og hvilket tillige viser, at tilsaetningen af en stoerre maengde svovldioxid end 20 mg pr. liter ikke opfylder et teknologisk eller oekonomisk behov.
Kommissionen har derimod paapeget, at den italienske lovgivning tillader en maengde svovldioxid i vin, der er ti gange stoerre ° nemlig 200 mg pr. liter ° end den tilladte maengde i oel, selv om vinforbruget i Italien er vaesentligt stoerre en oelforbruget. Tiltaltes advokat har endvidere under retsmoedet oplyst, at fransk vin og champagne maa indeholde 400 mg svovldioxid pr. liter, og at Italien ikke har indfoert nogen begraensende foranstaltninger vedroerende importen heraf.
9. Det paahviler den nationale ret at besvare spoergsmaalet, om den paagaeldende italienske lovgivning kraenker proportionalitetsprincippet, naar der deri tillades et betydeligt lavere indhold af svovldioxid i oel end i vin, selv om forbruget af oel i Italien ° i modsaetning til, hvad der er tilfaeldet i f.eks. Benelux-landene, Danmark og Tyskland ° er betydeligt lavere end vinforbruget. Ved besvarelsen af dette spoergsmaal skal den nationale ret for det foerste tage hensyn til den relative betydning af forbruget af henholdsvis oel og vin i befolkningens kost som helhed i den paagaeldende medlemsstat og til den reelle fare, som disse varer hver isaer frembyder for sundheden ved for stor indtagelse af svovldioxid paa grund af den kumulative virkning af de doser, der er indeholdt i de forskellige levnedsmidler, der indtages, og for det andet skal retten tage hensyn til forskellene paa oel og vin med hensyn til det teknologiske eller oekonomiske behov for at tilsaette det omtvistede stof til disse varer.
I betragtning af de overvejende kostvaner i den paagaeldende medlemsstat synes den store forskel mellem det hoejeste indhold af svovldioxid, der i Italien er tilladt i oel, og det, der er tilladt i vin, imidlertid at give et vigtigt fingerpeg om, at de omtvistede italienske bestemmelser ° med forbehold af indlysende teknologiske forskelle, der kan begrunde en meget stoerre tilsaetning af svovldioxid i vin ° ikke kan anses for at vaere i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet. Ville man nemlig ikke forvente, at lovgivningen i en medlemsstat, hvor oelforbruget er relativt lavt i forhold til vinforbruget, der er meget hoejere, og hvor tilsaetningen af svovldioxid til oel saaledes udgoer en forholdsvis ringe fare for folkesundheden, ville tillade et hoejere indhold af svovldioxid i oel end i vin og ligeledes ville tillade et hoejere indhold end lovgivningen i en medlemsstat, hvor der er et stoerre forbrug af oel end af vin? Jeg skal hertil igen bemaerke, at ifoelge ovennaevnte retspraksis (jf. praemis 25 i den i punkt 5 citerede dom og praemis 46 i den i punkt 6 citerede dom) paahviler det den italienske regering af godtgoere, at den paagaeldende lovgivning er i overensstemmelse med faellesskabsrettens proportionalitetsprincip.
10. Efter min opfattelse er de italienske bestemmelser i hvert fald paa et andet mere ioejnefaldende, og saaledes lettere konstaterbart punkt i strid med proportionalitetsprincippet. Som allerede anfoert indeholder den italienske lovgivning ingen procedure, hvorved man kan opnaa tilladelse til at forhandle oel i Italien, der lovligt er fremstillet i en anden medlemsstat, og som indeholder mere end 20 mg svovldioxid pr. liter.
Tiltaltes advokat har hertil bemaerket, at det omtvistede franske oel indeholder vaesentligt mindre svovldioxid ° nemlig 36,8 mg pr. liter ° end tilladt i henhold til fransk lovgivning (100 mg pr. liter). Endvidere maa man ikke glemme, at det er en specialoel, nemlig en alkoholholdig drik fremstillet paa basis af oel og naturlige planteudtraek (12), og at der muligvis vedroerende tilsaetning af svovldioxid til specialoel boer tages hensyn til, at der stilles andre teknologiske krav end ved "almindelige" oel.
Det er derfor efter min opfattelse ikke i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, saaledes som dette er fastlagt gennem den ovenfor citerede retspraksis (jf. praemis 23, der er citeret i punkt 5, og praemis 45 og 46, der er citeret i punkt 6), at importoeren ikke i Italien har adgang til en let tilgaengelig procedure, som skal afsluttes inden for en rimelig frist (13), og hvorved importoeren faar mulighed for for en bestemt oelsorts vedkommende at opnaa fritagelse, som meddeles ved en generel retsakt, fra det handelsforbud, der goeres gaeldende over for ham, og for at anlaegge sag til proevelse af et eventuelt afslag.
11. Med hensyn til de to andre forelagte spoergsmaal kan jeg fatte mig i korthed. En national ret kan ikke anvende national lovgivning, der er i strid med artikel 30 og 36, og den skal inden for graenserne af sin kompetence traeffe alle foranstaltninger, der i henhold til traktatens artikel 30 og 36 kan muliggoere den frie omsaetning inden for Faellesskabet af oel, der er importeret fra en anden medlemsstat.
12. Herefter skal jeg foreslaa Domstolen at besvare de forelagte spoergsmaal paa foelgende maade:
"1) Artikel 30 og 36 skal fortolkes saaledes, at bestemmelserne er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter det er forbudt at forhandle oel, der er importeret fra en anden medlemsstat, og hvis indhold af svovldioxid overstiger 20 mg pr. liter, naar disse bestemmelser ikke er i overensstemmelse med det i Domstolens praksis fastlagte proportionalitetsprincip, dvs. naar reglerne gaar ud over, hvad der er noedvendigt for at beskytte den offentlige sundhed. Naar det i medlemsstaten er tilladt at tilsaette en betydelig stoerre maengde svovldioxid til andre levnedsmidler, som f.eks. vin, skal spoergsmaalet, om de bestemmelser, der gaelder for oel, er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, undersoeges dels i lyset af, hvor vigtigt oelforbruget er i forhold til forbruget af andre levnedsmidler, herunder navnlig vin, naar forbruget af levnedsmidler i medlemsstaten betragtes samlet, og af, hvilken reel fare disse produkter saaledes hver isaer udgoer for sundheden ved for stor indtagelse af svovldioxid paa grund af den kumulative virkning af de doser, der er indeholdt i de forskellige levnedsmidler, dels i lyset af forskellene paa oel og andre levnedsmidler, herunder navnlig vin, for saa vidt angaar det teknologiske og oekonomiske behov for at anvende tilsaetningsstoffet i disse produkter. Under alle omstaendigheder er lovgivningen ikke i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, naar det ikke i en generel retsakt for en bestemt oelsort er muligt at opnaa fritagelse fra forbuddet mod forhandling ved en procedure, som er let tilgaengelig, som kan gennemfoeres inden for en rimelig frist, og som giver mulighed for at anlaegge sag til proevelse af et eventuelt afslag paa en ansoegning om fritagelse.
2) En national ret maa ikke anvende national lovgivning, der er i strid med traktatens artikel 30 og 36.
3) En national ret er forpligtet til inden for rammerne af sin kompetence at traeffe alle foranstaltninger, der i overensstemmelse med traktatens artikel 30 og 36 kan sikre den frie omsaetning inden for Faellesskabet af oel, der er importeret fra en anden medlemsstat."
(*) Originalsprog: nederlandsk.
(1) ° Paa etiketten paa de smaa flasker af det paagaeldende oel, som saelges i Italien, staar der foelgende: 36,15 Pêcheur ° Bevanda alcolica a base di birra ed estratti vegetali . I henhold til italiensk lovgivning er det ikke tilladt at saelge dette oel under betegnelsen birra (oel). I sit indlaeg har Kommissionen rejst spoergsmaalet, om et saadant forbud er foreneligt med Raadets direktiv 79/112/EOEF af 18.12.1978. Dette spoergsmaal staar imidlertid ikke paa dagsordenen i naervaerende sag.
(2) ° Jf. GURI nr. 234 af 17.9.1962. Denne lov er aendret ved lov nr. 329/74 af 16.7.1974 (GURI nr. 211 af 12.8.1974) og ved lov nr. 141/89 af 17.4.1989 (GURI nr. 96 af 26.4.1989. Artikel 4, stk. 1, litra c), er imidlertid ikke aendret.
(3) ° Svovldioxid (SO2) er et tilsaetningsstof (E 220), som tilsaettes levnedsmidler som konserveringsmiddel, isaer ° men ikke kun ° til oel og vin.
(4) ° Dom af 11.6.1987, sag 14/86, Pretore di Saló mod X, Sml. s. 2545, praemis 6 og 7.
(5) ° Dom af 11.7.1974, sag 8/74, Dassonville, Sml. s. 837, praemis 5.
(6) ° Jf. fra den seneste praksis Domstolens dom af 16.4.1991, sag C-347/89, Freistaat Bayern mod Eurim-Pharm, Sml. I, s. 1747, praemis 26.
(7) ° Det er ubestridt, at dette er tilfaeldet i den foreliggende sag. Raadets direktiv 64/54/EOEF af 5.11.1963 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om konserveringsstoffer, som maa anvendes i levnedsmidler (EFT 1963-1964, s. 92), og Raadets direktiv 89/107/EOEF af 21.12.1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om tilsaetningsstoffer, som maa anvendes i levnedsmidler (EFT L 40, s. 27), tillader tilsaetning af svovldioxid til levnedsmidler, men fastsaetter ikke en oevre graense for, hvilken maengde der maa anvendes.
(8) ° Praemis 20-25, begge inkl., Sml. s. 1511. Jf. endvidere som eksempel den seneste dom af 13.12.1990, sag C-42/90, Bellon, Sml. I, s. 4863.
(9) ° Sml. s. 1227, praemis 45, 46 og 47.
(10) ° Der henvises herved til en udtalelse fra det blandede FAO/WHO-ekspertudvalg og til en udtalelse fra Faellesskabets Videnskabelige Komité for Levnedsmidler. Det bemaerkes imidlertid, at ifoelge Kommissionen maa den samlede daglige indtagelse af svovldioxid ikke overstige 21 mg for en person paa 60 kg, hvorimod den hoejeste daglige dosis ifoelge den nederlandske regering, der henholder sig til de samme kilder, ligger paa 40 mg.
(11) ° Det maksimale tilladte indhold af svovldioxid er foelgende: Frankrig: 100 mg/l, Spanien: 30 mg/l, Italien og Danmark: 20 mg/l, Belgien, Nederlandene og Luxembourg: 20 mg/l oel med hoejt alkoholindhold og 10 mg/l oel med lavt alkoholindhold, Tyskland: 10 mg/l. I Graekenland gaelder der et totalt forbud mod anvendelse af svovldioxid.
(12) ° Som allerede anfoert i punkt 1 og fodnote 1 kunne det paagaeldende oel end ikke saelges i Italien under betegnelsen birra (oel).
(13) ° Saaledes som det f.eks. er tilfaeldet i Nederlandene, hvilket den nederlandske regerings
repraesentant har forklaret under retsmoedet.