61989CC0235_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. Domstolen skal i de foreliggende sager traeffe afgoerelse vedroerende spoergsmaalet, om nogle bestemmelser i henholdsvis den italienske og den britiske lovgivning om meddelelse af tvangslicenser er forenelige med EOEF-Traktatens artikel 30 og 36.
I sag C-235/89 vedroerer Kommissionens klagepunkter foerst og fremmest nogle bestemmelser, i saerdeleshed artikel 52, 53 og 54 i kongeligt dekret nr. 1127 af 29. juni 1939 (1), som aendret ved dekret nr. 849 af 26. februar 1968 fra republikkens praesident (2), for saa vidt de "hjemler meddelelse af tvangslicens, naar indehaveren af et patent paa en industriel opfindelse ikke udnytter patentet ved en produktion paa det nationale territorium". Endvidere vedroerer Kommissionens klagepunkter artikel 14 i dekret nr. 974 af 12. august 1975 fra republikkens praesident (3), for saa vidt de naevnte bestemmelser vedroerende tvangslicenser i forbindelse med patenter paa industrielle opfindelser ogsaa finder anvendelse paa patenter paa nye plantesorter.
I sag C-30/90 vedroerer Kommissionens klagepunkter nogle bestemmelser, i saerdeleshed section 48, stk. 3, i Patents Act 1977, for saa vidt de foreskriver, "at der kan meddeles tvangslicens, saafremt et patent ikke udnyttes i rimeligt omfang i Det Forenede Kongerige, eller saafremt efterspoergslen efter det patenterede produkt i Det Forenede Kongerige i det vaesentlige daekkes ved import".
Da genstanden for de to sager i det vaesentlige er den samme, og parternes og intervenienternes anbringender og argumenter i vidt omfang er sammenfaldende, er dette forslag til afgoerelse faelles for de to sager, selv om Domstolen ikke har forenet dem.
Problemet
2. Vedroerende tvistens retlige baggrund, retsforhandlingernes forloeb samt parternes og intervenienternes anbringender og argumenter henviser jeg til retsmoederapporterne. Foelgende punkter oensker jeg dog isaer at goere opmaerksom paa.
Kommissionen har ikke kritiseret tvangslicensbestemmelser generelt. Den er enig i, at medlemsstaterne kan fastsaette bestemmelser, der hjemler meddelelse af en tvangslicens til tredjemand, saafremt den patenterede opfindelse ikke eller ikke i tilstraekkelig grad "anvendes" eller "udnyttes" paa det nationale omraade, i hvert fald saafremt meningen med disse udtryk er, at det nationale behov for det patentbeskyttede produkt ikke eller ikke i tilstraekkelig grad daekkes ved produktion eller import (fra andre medlemsstater). Kommissionen har saaledes udelukkende kritiseret de italienske eller britiske lovbestemmelser, for saa vidt de ikke anerkender, at opfyldelsen af den indenlandske efterspoergsel ved hjaelp af import af produkter fra andre medlemsstater kan betegnes som "anvendelse" eller "udnyttelse" af opfindelsen; eller sagt paa en anden maade: for saa vidt disse bestemmelser har til foelge, at patenthaveren kun kan undgaa, at der meddeles tvangslicens til en tredjemand, saafremt det patentbeskyttede produkt fremstilles paa den patentudstedende medlemsstats territorium.
3. Kommissionens standpunkt i de foreliggende sager er i overensstemmelse med bestemmelserne i EF-patentkonventionen (4). Med hensyn til meddelelse af tvangslicenser vedroerende et EF-patent bestemmer artikel 46 i denne konvention foelgende:
"Tvangslicenser i anledning af manglende eller utilstraekkelig udoevelse kan ikke meddeles med hensyn til EF-patenter, hvis det af patentet omfattede produkt, fremstillet i en kontraherende stat, bliver bragt i omsaetning i en anden kontraherende stat, for hvilken der er fremsat begaering om saadanne licenser, i tilstraekkelig maengde til at tilfredsstille behovet paa vedkommende stats omraade. Denne bestemmelse finder ikke anvendelse paa tvangslicenser, som meddeles i almenhedens interesse."
Ifoelge artikel 77 i EF-patentkonventionen finder den netop citerede artikel 46 ligeledes anvendelse paa meddelelse af tvangslicenser paa grund af manglende eller utilstraekkelig udnyttelse af et nationalt patent.
EF-patentkonventionen er endnu ikke traadt i kraft. Endvidere giver artikel 83 i denne konvention signatarstaterne mulighed for at erklaere, at artikel 46 og 77 ikke finder anvendelse inden for deres omraade paa EF-patenter eller paa europaeiske patenter meddelt for, eller paa nationale patenter meddelt af den paagaeldende stat (5). Dette forbehold kan hoejst have virkning indtil det tiende aar, efter at aftalen om EF-patenter (som EF-patentkonventionen er knyttet til som bilag) er traadt i kraft, og dette tidsrum kan af Raadet hoejst forlaenges med fem aar. Det bortfalder dog, saa snart faelles bestemmelser om meddelelse af tvangslicenser er traadt i kraft. I forbindelse med undertegnelsen af ovennaevnte aftale har medlemsstaternes regeringer nemlig godkendt en resolution, hvori de har besluttet hurtigst muligt, efter at aftalen er traadt i kraft, at traeffe foranstaltninger med henblik paa at supplere aftalen med saadanne faelles bestemmelser om meddelelse af tvangslicenser (6).
De omtvistede bestemmelser omfattes af forbuddet i EOEF-Traktatens artikel 30
4. Jeg er enig med Kommissionen i, at de omtvistede bestemmelser udgoer foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative importrestriktioner, for saa vidt de hjemler meddelelse af en tvangslicens, naar det indenlandske behov ikke daekkes eller ikke i tilstraekkelig grad daekkes ved hjaelp af produkter fremstillet paa det nationale omraade. Saadanne bestemmelser er diskriminerende i forhold til produkter, der importeres fra andre medlemsstater, idet de behandler importoerer daarligere end producenter paa eget omraade. Denne opfattelse af forholdet finder stoette i Domstolens retspraksis, jf. dommen i sagen Allen & Hanburys (7).
De stillede praejudicielle spoergsmaal for Domstolen i den naevnte sag udsprang af en tvist mellem indehaveren af et britisk patent paa et farmaceutisk produkt, som var forsynet med paategningen "licensberedskab", og et selskab, der ikke havde opnaaet en beredskabslicens, men oenskede at importere samme produkt i Det Forenede Kongerige, som var fremstillet i Italien af en virksomhed, der ikke havde nogen oekonomisk eller kontraktmaessig tilknytning til den britiske patenthaver.
Ifoelge bestemmelserne i Patents Act 1977, isaer section 46, medfoerte paategningen "licensberedskab", at enhver naar som helst kunne goere krav paa en licens paa patentet, paa betingelser, der enten blev fastsat ved aftale eller - i mangel af aftale - af "Comptroller General of Patents". En af disse betingelser kunne vaere, at licenstager ikke maatte importere det patenterede produkt. En virksomhed, der importerede produktet i Storbritannien, kunne derfor ikke vaere sikker paa at faa en licens, hvorimod en producent, der var etableret i Storbritannien, havde denne sikkerhed. Endvidere kunne der i patentkraenkelsessager ikke af retten gives paabud eller nedlaegges forbud mod den, der uden tilladelse fra patenthaveren fremstillede produktet indenlands, saafremt han erklaerede sig villig til at faa meddelt licens under de ovennaevnte betingelser, mens der derimod godt kunne gives paabud eller nedlaegges forbud over for den, der kraenkede patentet, og som importerede produktet fra en anden medlemsstat. Endelig maatte den erstatning, som en virksomhed, der uden tilladelse fra patenthaveren fremstillede produktet paa nationalt omraade, kunne idoemmes, ikke vaere mere end det dobbelte af det beloeb, som virksomheden skulle have betalt som licenstager, hvorimod dette maksimum ikke gjaldt for en virksomhed, der kraenkede eneretten ved at importere.
5. Domstolens svar paa de praejudicielle spoergsmaal, den fik forelagt i Allen & Hanburys, viser klart, at Domstolen anser disse bestemmelser for diskriminerende i forhold til importerede produkter, og at den derfor finder, at de under alle omstaendigheder er forbudt efter EOEF-Traktatens artikel 30. Dette er saa indlysende, at Domstolen knap nok anser det for noedvendigt at begrunde det, men tvaertimod, i svaret paa det foerste praejudicielle spoergsmaal, straks undersoeger, om de fastsatte diskriminerende bestemmelser kan begrundes i henhold til EOEF-Traktatens artikel 36, hvorved Domstolen (i praemis 22) kommer til den konklusion, at
"saafremt der under de af den nationale ret beskrevne omstaendigheder nedlaegges et forbud over for en importoer, der kraenker patentet, er dette en vilkaarlig forskelsbehandling, som Traktatens artikel 36 forbyder, og forbuddet vil ikke kunne anses for begrundet i hensynet til at beskytte den industrielle og kommercielle ejendomsret."
At Domstolen anser ovennaevnte bestemmelser for diskriminerende fremgaar ligeledes af svaret paa det fjerde spoergsmaal, i forbindelse med hvilket den ved undersoegelsen af, om de nationale bestemmelser kan begrundes med tvingende hensyn til forbrugerbeskyttelse og god handelsskik, anfoerer (i praemis 34), at
"den nationale lovgivning om licensberedskab ikke gaelder uden forskel for indenlandske producenter og importoerer."
Paa grundlag af denne konstatering konkluderede Domstolen under henvisning til dommen Kommissionen mod Irland (8), at der ikke kunne vaere tale om, at de nationale bestemmelser, der var fundet diskriminerende, var begrundede ud fra tvingende hensyn.
6. Bestemmelserne i de foreliggende sager er naturligvis forskellige fra dem, der blev undersoegt af Domstolen i Allen & Hanburys-dommen. I den sag drejede det sig om beredskabslicenser, som enhver kan goere krav paa, saafremt visse betingelser er opfyldt, herunder eventuelt forpligtelsen til at producere paa nationalt omraade; her drejer det sig derimod om "tvangslicenser", der ved en utilstraekkelig indenlandsk produktion af det beskyttede produkt kan meddeles virksomheder, der er villige til at fremstille produktet i den paagaeldende medlemsstat. I Allen & Hanburys var de paagaeldende nationale bestemmelser til skade for virksomheder, der oenskede at opnaa en licens til import af det patenterede produkt, og for virksomheder, der kraenkede patentet ved import fra udlandet; i de foreliggende sager drejer det sig om nationale bestemmelser, der rammer patenthaveren, der har parallelle patenter i forskellige medlemsstater, og som fra den medlemsstat, hvor han fremstiller produktet, eksporterer produktet til den paagaeldende medlemsstat.
Efter min mening staar det uanset disse forskelle fast, at det i alle disse sager drejer sig om nationale bestemmelser, der goer det umuligt eller vanskeligere for virksomhederne at importere produkter fra en medlemsstat til en anden medlemsstat, eller som forringer deres retsstilling i den paagaeldende medlemsstat i sammenligning med virksomheder, der er villige til at fremstille det patentbeskyttede produkt paa nationalt omraade.
7. I Allen & Hanburys har Domstolen klart fastslaaet, at nationale bestemmelser, som stiller importoerer af produkter ringere for at fremme den indenlandske produktion, er i strid med EOEF-Traktatens artikel 30 og 36. Ogsaa de foreliggende bestemmelser har til formaal, hvilket anerkendes af Italien (9) og Det Forenede Kongerige (10), at tilskynde virksomheder (i dette tilfaelde patenthaver selv) til at producere eller faa andre til at producere det patenterede produkt paa den medlemsstats omraade, hvor disse bestemmelser findes, i stedet for at importere det fra andre medlemsstater, saaledes at den medlemsstat, der har disse bestemmelser, faar den stoerst mulige fordel af patentmeddelelsen for saa vidt angaar investeringer og beskaeftigelse.
Kendetegnende for de foreliggende bestemmelser er endvidere, at de svaekker retsstillingen for patenthaveren, som forsyner markedet i den paagaeldende medlemsstat med importerede produkter i stedet for med lokalt fremstillede. En patenthaver, der importerer produkter, faar nemlig sine rettigheder vaesentligt beskaaret, eftersom han, naar det paalaegges ham at meddele tvangslicens, kun kan goere krav paa en rimelig godtgoerelse. Som Domstolen har fastslaaet i Volvo-sagen (11) i forbindelse med en anden industriel ejendomsret (i sagen drejede det sig om en moensterret), selv om det var i en anden sammenhaeng end i denne vedroerende tvangslicens, fratages indehaveren af en eneret det, som er denne rettigheds egentlige indhold, naar han forpligtes til at give andre licens, selv mod betaling af en rimelig licensafgift. Rettighedens egentlige indhold bestaar jo i at hindre tredjemand i uden hans samtykke at fremstille, saelge eller importere produkter, der er omfattet af eneretten (praemis 8).
En saadan sanktion over for patenthaveren, der oensker at forsyne det paagaeldende marked ved import fra en anden medlemsstat, sammenlignet med en patenthaver, som vil goere det ved fremstilling af produkterne paa dette marked, indeholder en mindst lige saa alvorlig diskrimination af importen som den, der var tale om i Allen & Hanburys. De foreliggende nationale bestemmelser kan derfor i lige saa hoej grad betegnes som foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative importrestriktioner, der er forbudt i henhold til EOEF-Traktatens artikel 30; og de kan, som det vil fremgaa af det foelgende, ikke begrundes i henhold til EOEF-Traktatens artikel 36, og de falder heller ikke af andre grunde uden for anvendelsesomraadet for artikel 30.
Afvisning af de sagsoegtes anbringender
1. De omstridte bestemmelser skal henhoere under medlemsstaternes enekompetence
8. Italien og Det Forenede Kongerige, stoettet af Spanien og Portugal, har gjort gaeldende, at reglerne vedroerende meddelelse af tvangslicenser henhoerer under medlemsstaternes enekompetence. Saadanne bestemmelser skulle derfor ikke vaere omfattet af forbuddet i EOEF-Traktatens artikel 30.
I modsaetning til Italien behandler Det Forenede Kongerige dette anbringende naermere under henvisning til EOEF-Traktatens artikel 222 og Domstolens praksis. Det gaar ud fra den antagelse, at de betingelser, under hvilke en tvangslicens kan meddeles, er et led i den i EOEF-Traktatens artikel 222 omhandlede ejendomsretlige ordning. Det har i den forbindelse paaberaabt sig praemis 7 i Centrafarm-dommen (12), hvori Domstolen udtalte, at
"Traktaten ganske vist ikke beroerer industrielle og kommercielle ejendomsrettigheder, som er anerkendt af en medlemsstats lovgivning, men at udoevelsen af disse rettigheder ikke desto mindre efter omstaendighederne kan rammes af Traktatens forbud"
og ligeledes den praemis, der forekommer igen og igen i Domstolens praksis:
"paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin, og da der ikke er tilvejebragt ensartethed inden for Faellesskabets rammer eller sket en tilnaermelse af lovgivningerne, henhoerer fastsaettelsen af betingelserne for og de naermere regler om beskyttelse... under national regulering" (13).
Det Forenede Kongerige har anfoert, at patenthaverens eneret til at fremstille det patenterede produkt paa indenlandsk omraade er uloeseligt forbundet med forpligtelsen til at producere dette produkt paa indenlandsk omraade. Ligesom forpligtelsen til at betale en afgift for det meddelte patent maa ogsaa denne forpligtelse anses for at vaere en "betingelse, hvorunder der meddeles beskyttelse" og derfor udgoere en del af en (industriel) ejendomsretlig ordning i henhold til EOEF-Traktatens artikel 222.
9. Dette anbringende stoettes paa den antagelse, at en ordning, der er omfattet af anvendelsesomraadet for EOEF-Traktatens artikel 222, efter sin art ikke kan erklaeres uforenelig med bestemmelserne vedroerende de frie varebevaegelser. Det er en forkert antagelse, som det vil fremgaa af det foelgende.
I henhold til EOEF-Traktatens artikel 222 beroeres "de ejendomsretlige ordninger i medlemsstaterne ... ikke af denne Traktat". Domstolen har kun i nogle faa domme udtalt sig om raekkevidden af denne bestemmelse. I de fleste tilfaelde, saaledes i dommen for nylig af 21. marts 1991, Italien mod Kommissionen (14), har der vaeret tale om at tage stilling til det anbringende, at offentlige virksomheder og private virksomheder skal behandles ens. Én dom, nemlig Fearon-dommen (15), forekommer mig dog at vaere saerlig relevant for bedoemmelsen af det Det Forenede Kongeriges anbringende.
I Fearon-sagen drejede det sig nemlig om at faa fastslaaet, om det i henhold til den i EOEF-Traktatens artikel 52 omhandlede etableringsret er forbudt en medlemsstat at goere udoevelsen af en offentlig myndigheds ret til at ekspropriere landbrugsarealer betinget af, at deltagerne i en juridisk person, der er ejer af arealerne, i en vis periode ikke har boet paa eller i naerheden af de arealer, der skal eksproprieres. I denne sag havde Kommissionen gjort gaeldende, at en ekspropriationsordning udgoer en del af den ejendomsretlige ordning, og at EOEF-Traktatens artikel 222 i sig selv gav tilstraekkeligt grundlag for at besvare spoergsmaalet benaegtende, da en saadan ejendomsretlig ordning i henhold til naevnte artikel ikke beroeres af Traktaten (i dette tilfaelde artikel 52). Domstolen accepterede ikke denne opfattelse og udtalte i praemis 7:
"Selv om Traktatens artikel 222 ikke griber ind i medlemsstaternes ret til at indfoere en ordning, hvorefter offentlige myndigheder kan ekspropriere, er en saadan ordning imidlertid omfattet af det grundlaeggende princip om forbud mod forskelsbehandling, der ligger til grund for Traktatens kapitel om etableringsretten."
Hvad Domstolen har udtalt i Fearon-sagen med hensyn til den frie etableringsret gaelder i lige saa hoej grad med hensyn til de frie varebevaegelser. Med andre ord, selv om EOEF-Traktatens artikel 222 ikke beroerer en medlemsstats befoejelse til at regulere ejendomsretten inden for sit eget territorium, skal medlemsstaten alligevel soerge for, at de bestemmelser, der fastsaettes paa grundlag af denne befoejelse, ikke kommer i strid med traktatbestemmelserne vedroerende de frie varebevaegelser og i saerdeleshed ikke er i strid med det grundlaeggende princip om forbud mod forskelsbehandling (selv om ikke-diskriminerende handelsrestriktioner ogsaa er omfattet af forbuddet i EOEF-Traktatens artikel 30). Mere generelt kan det i oevrigt anfoeres, at en medlemsstat ved udoevelsen af de befoejelser, som den stadig har, ikke ensidigt maa traeffe foranstaltninger, som Traktaten forbyder (16).
Det anbringende, at en ordning, som EOEF-Traktatens artikel 222 finder anvendelse paa, allerede dermed er forenelig med bestemmelserne vedroerende de frie varebevaegelser, kan derfor ikke accepteres. Om en national foranstaltning, der er led i en ejendomsretlig ordning som omhandlet i EOEF-Traktatens artikel 222 - i dette tilfaelde, som det er gjort gaeldende af Det Forenede Kongerige, forpligtelsen til at producere et patentbeskyttet produkt paa indenlandsk omraade - er forenelig med ovennaevnte traktatbestemmelser, skal derfor undersoeges separat for hver enkelt konkret national foranstaltning. Af den ovenfor (punkt 4-7) gennemfoerte undersoegelse fremgaar, at den omhandlede forpligtelse klart er i strid med EOEF-Traktatens artikel 30.
2. De omtvistede bestemmelser skal ikke have nogen importbegraensende virkning og anvendes naesten ikke
10. Italien og Det Forenede Kongerige, stoettet af Spanien og Portugal, har anfoert, at meddelelse af en tvangslicens ikke udelukker import af det patentbeskyttede produkt. Italien har herved anfoert, at foranstaltningen udelukkende har til foelge, at patenthaveren mister sin eneret paa det indenlandske marked og paa dette marked maa taale konkurrence fra de af tvangslicenshaveren fremstillede produkter.
Som det er udtrykt i Dassonville-dommen (17) maa enhver af medlemsstaternes bestemmelser for handelen, der direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt kan hindre samhandelen i Faellesskabet, betragtes som en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative importrestriktioner. Dette omfatter selvfoelgelig bestemmelser, der diskriminerer over for importen af produkter fra andre medlemsstater i sammenligning med nationale produkter.
Det er klart, at meddelelsen af en tvangslicens til en national producent i hvert fald vil mindske importen af det paagaeldende produkt fra andre medlemsstater, isaer fra den medlemsstat, hvori patenthaveren fremstiller det patentbeskyttede produkt. En national forskrift, der hjemler en saadan tvangslicens, vil derfor i sagens natur hindre handelen mellem medlemsstaterne, naar der paa grundlag deraf meddeles en national producent en licens. Men selv om der (endnu) ikke er meddelt nogen tvangslicens, kan alene muligheden for, at en tredjemand kan faa tildelt en tvangslicens, allerede anspore patenthaveren til enten selv at fremstille det paagaeldende produkt i den medlemsstat, der har de omhandlede bestemmelser, og i den forbindelse opgive et produktionssted i en anden medlemsstat, som af oekonomiske grunde ellers ville have vaeret foretrukket, eller meddele en tredjemand en fabrikationslicens - eventuelt en tredjemand, der allerede har ansoegt om, men endnu ikke faaet, en tvangslicens - paa kontraktmaessige betingelser, som patenthaveren ikke ville have accepteret uden trussel om en eventuel tvangslicens.
I disse sidstnaevnte situationer medfoerer de paagaeldende nationale bestemmelser, at markedet i den medlemsstat, hvor bestemmelserne findes, ikke laengere forsynes med importerede, men med indenlandske produkter, og de foerer til en hindring af den frie samhandel inden for Faellesskabet. Kommissionen har i den forbindelse med rette anfoert, at Domstolen i "Buy Irish"-dommen (18) har anset et program fra de irske myndigheder for at vaere i strid med EOEF-Traktatens artikel 30, da det "har til formaal at begraense samhandelen inden for Faellesskabet ved at fremme omsaetningen af indenlandske produkter gennem en landsomfattende reklamekampagne" (praemis 29). Ogsaa de omtvistede bestemmelser tjener til at begunstige den indenlandske produktion paa bekostning af importen fra andre medlemsstater.
11. Paa grundlag af det anfoerte kan man ogsaa afvise Det Forenede Kongeriges anbringende, som stoettes af Spanien, om, at tvangslicenser kun meget sjaeldent meddeles. Foerst og fremmest skal jeg generelt henvise til, at det forhold, at nationale bestemmelser i praksis kun sjaeldent finder anvendelse, ifoelge Domstolen ikke er tilstraekkeligt til at bringe overtraedelsen af faellesskabsretten til ophoer (19). Hertil kommer, at selv om tvangslicenser kun sjaeldent eller ikke anvendes, gaelder det stadigvaek, som anfoert ovenfor, at nationale bestemmelser, der hjemler en tvangslicens, kan hindre varehandelen mellem medlemsstaterne, idet de kan tilskynde patenthaveren til selv at oprette en produktionsenhed i den lovgivende medlemsstat eller meddele tredjemand en licens paa betingelser, som patenthaveren uden disse bestemmelser ikke ville have accepteret.
3. De omtvistede bestemmelser skal vaere begrundet i EOEF-Traktatens artikel 36
12. For det tilfaelde, at Domstolen finder, at de britiske bestemmelser omfattes af EOEF-Traktatens artikel 30, har Det Forenede Kongerige gjort gaeldende, at bestemmelserne er begrundede med henblik paa beskyttelsen af den industrielle og kommercielle ejendomsret.
Det fremgaar af Domstolens faste praksis (senest i CNL-SUCAL-dommen, praemis 12) (20), at
"... artikel 36 kun [tillader], at det grundlaeggende princip om de frie varebevaegelser inden for det faelles marked fraviges i det omfang, dette er begrundet i hensynet til beskyttelsen af de rettigheder, som udgoer den saerlige genstand for den paagaeldende industrielle og kommercielle ejendomsret."
Ifoelge Domstolens lige saa faste praksis (senest i praemis 11 i Allen & Hanburys-dommen (21), med henvisning til Merck-dommen (22)) omfatter patentets saerlige genstand
"at patenthaveren har eneret til at udnytte en opfindelse med henblik paa fremstillingen og den foerste afsaetning af industriprodukter, dels direkte, dels ved at udstede licenser til tredjemaend, saavel som retten til at modsaette sig enhver form for efterligning."
Endvidere har Domstolen i Pharmon-dommen (23) (praemis 25) i forbindelse med meddelelse af en tvangslicens understreget, at
"ved en saadan foranstaltning fratages patenthaveren [...] sin ret til frit at fastsaette vilkaarene for markedsfoeringen af sit produkt".
Som allerede anfoert ovenfor (punkt 7) har Domstolen endvidere i Volvo-dommen (24) (praemis 8), ganske vist i en anden sammenhaeng end vedroerende meddelelse af tvangslicens og i forbindelse med moensterbeskyttelse, udtalt
"at en forpligtelse for indehaveren af et beskyttet moenster til - selv mod betaling af en rimelig licensafgift - at give andre licens til levering af produkter, der er omfattet af moensterretten, ville indebaere, at eneretten mistede sit egentlige indhold [...]".
Paa baggrund af denne praksis kan jeg ikke indse, hvorledes nationale bestemmelser, der under visse omstaendigheder fratager patenthaver en vaesentlig del af den beskyttelse, som patentet giver, vil kunne begrundes ud fra hensynet til beskyttelse af den industrielle og kommercielle ejendomsret. Hertil kommer, at selv om begrundelsen i EOEF-Traktatens artikel 36 kunne paaberaabes, maa de paagaeldende nationale bestemmelser ifoelge artiklens andet punktum stadigvaek ikke udgoere et middel til vilkaarlig forskelsbehandling. I Allen & Hanburys-dommen (praemis 22) har Domstolen i forbindelse med de begraensninger, der i britisk lovgivning vedroerende licensberedskab er paalagt importoererne (ovenfor punkt 5), fastslaaet, at saadanne begraensninger "er ... en vilkaarlig forskelsbehandling, som Traktatens artikel 36 forbyder".
Dette anbringende fra Det Forenede Kongerige maa derfor afvises (25).
4. Kommissionens holdning haevdes ikke at fremme de frie varebevaegelser
13. Italien, stoettet af Spanien, har anfoert, at Kommissionens argumentation ikke sikrer de frie varebevaegelser inden for faellesmarkedet. Ifoelge Italien har argumentationen derimod til formaal at beskytte patenthaverens rettigheder. Spanien har anfoert, at de omtvistede bestemmelser fremmer konkurrencen mellem importerede produkter og de produkter, som tvangslicenstageren fremstiller paa det nationale omraade. Denne konkurrence er til gavn for forbrugerne, og forbrugerbeskyttelsen er et tvingende hensyn, der begrunder en begraensning af de frie varebevaegelser.
I den forbindelse skal det bemaerkes, at formaalet med Kommissionens soegsmaal er at faa fjernet en forskel mellem retsreglerne for en patenthaver, der fremstiller varer i den paagaeldende medlemsstat, og en patenthaver, der importerer varer fra en anden medlemsstat, og dermed en forskelsbehandling mellem indenlandske og importerede produkter. Fjernelsen af en saadan forskelsbehandling er naturligvis i overensstemmelse med det formaal, der ligger til grund for de frie varebevaegelser mellem medlemsstaterne, nemlig sammensmeltningen af de nationale markeder til ét faelles marked.
Anbringendet om, at de omtvistede bestemmelser fremmer konkurrencen mellem indenlandske og importerede produkter og derfor yder forbrugerne en bedre beskyttelse, kan ikke accepteres, da de bestemmelser, der finder anvendelse i de paagaeldende medlemsstater, heller ikke beskytter forbrugerne mod den eneret, som en patenthaver, der fremstiller det patenterede produkt paa det nationale omraade, har. Dette viser, at de omtvistede bestemmelser ikke sigter mod at fremme konkurrencen og beskyttelsen af forbrugeren, men derimod skal fremme investeringer og beskaeftigelse paa det nationale omraade. Endvidere indfoerer de en forskelsbehandling mellem patenthavere, der producerer paa det nationale omraade, og dem, der importerer patenterede produkter fra en anden medlemsstat. Af denne grund kan det i "Cassis de Dijon"-dommen anerkendte tvingende hensyn til forbrugerbeskyttelsen heller ikke paaberaabes, da dette hensyn ifoelge retspraksis kun kan vaere et legitimt hensyn, saafremt de paagaeldende bestemmelser uden forskel finder anvendelse paa indenlandske og importerede produkter.
5. De omtvistede bestemmelser skal vaere i overensstemmelse med Pariser-konventionen
14. Ifoelge Italien er de omtvistede bestemmelser i overensstemmelse med Pariser-konventionen (26), naermere bestemt med artikel 5, afsnit A, stk. 2, der lyder som foelger:
"Ethvert af unionslandene skal have adgang til ved lov at traeffe forholdsregler vedroerende tilstaaelse af tvangslicens for at hindre de misbrug, som maatte kunne foelge af den ved patentet tilstaaede eneret, f.eks. undladelse af at udoeve opfindelsen."
Signatarstaterne bevarer saaledes adgangen til at meddele en tvangslicens ved ikke-udoevelse af et patent, naar det kan betegnes som et misbrug af patentretten. Konventionen angiver dog ikke, hvad der skal forstaas ved "udoevelse", og den indeholder i hvert fald intet om, at dette skal omfatte fremstilling af det patenterede produkt paa det nationale territorium. Ved misbrug i konventionens forstand kan forstaas den situation, at de patentetbeskyttede produkter unddrages befolkningen i et land. Et saadant misbrug foreligger ikke, naar produktet importeres i tilstraekkeligt omfang til det paagaeldende land. I medfoer af EOEF-Traktatens artikel 5 og EOEF-Traktatens artikel 234, stk. 2, foerste punktum, som er en saerlig anvendelse af artikel 5, paahviler der de medlemsstater, der tillige har underskrevet Pariser-konventionen, en forpligtelse til at fortolke den befoejelse, som de har bevaret i henhold til konventionens artikel 5, afsnit A, stk. 2, i overensstemmelse med EOEF-Traktatens artikel 30, hvorfor begrebet "udoevelse" tillige skal omfatte import af patenterede produkter fra en anden medlemsstat.
Endvidere har Kommissionen med rette henvist til Domstolens faste praksis med hensyn til EOEF-Traktatens artikel 234, stk. 1. Domstolen har saaledes i Conegate-dommen (27) (praemis 25) fastslaaet, at
"... formaalet med artikel 234 er at sikre, at Traktatens anvendelse hverken beroerer forpligtelser til at respektere tredjelandes rettigheder i henhold til en tidligere konvention indgaaet med en medlemsstat eller denne medlemsstats opfyldelse af sine forpligtelser ifoelge konventionen. Konventioner indgaaet foer Traktatens ikrafttraeden kan saaledes ikke paaberaabes i forholdet mellem medlemsstaterne til stoette for begraensninger i samhandelen i Faellesskabet."
Da Pariser-konventionen er indgaaet foer EOEF-Traktatens ikrafttraeden, og alle medlemsstaterne har ratificeret den, kan bestemmelserne i denne konvention derfor ikke begrunde nogen begraensninger i handelen mellem medlemsstaterne. Ogsaa af den grund maa det argument, der stoettes paa Pariser-konventionen, afvises.
6. Det skal fremgaa af EF-patentkonventionen, at Kommissionens anbringende er uholdbart
15. Italien og Det Forenede Kongerige, stoettet af Portugal og Spanien, har under henvisning til EF-patentkonventionen afvist Kommissionens klagepunkter. Dette anbringende indeholder, saa vidt jeg kan se, to forskellige argumenter.
Det foerste argument, som isaer er naermere behandlet af Spanien, stoettes paa EF-patentkonventionens artikel 77 og 83. Som ovenfor anfoert (punkt 3) fastslaar artikel 77, at bestemmelsen i artikel 46 finder tilsvarende anvendelse paa meddelelse af tvangslicenser i anledning af manglende eller utilstraekkelig udnyttelse af et nationalt patent. Artikel 46 forbyder meddelelsen af tvangslicenser paa et EF-patent, hvis det af patentet omfattede produkt i tilstraekkelig maengde importeres fra en anden kontraherende stat til den medlemsstat, for hvilken der er fremsat begaering om en tvangslicens. Artikel 77 er, saaledes lyder Spaniens argumentation, overfloedig, saafremt meddelelsen af tvangslicenser paa grund af manglende eller utilstraekkelig udoevelse allerede var forbudt i henhold til EOEF-Traktatens artikel 30. Desuden giver artikel 83 signatarstaterne mulighed for i en vis periode ikke at anvende artikel 77. Denne bestemmelse er i strid med EOEF-Traktaten, saafremt Kommissionens anbringende er begrundet.
Dette argument maa efter min mening tilbagevises. I artikel 2, stk. 1, i aftalen om EF-patenter, undertegnet den 15. december 1989 i Luxembourg, er det udtrykkelig bestemt:
"Ingen bestemmelse i denne aftale kan paaberaabes imod anvendelsen af Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab" (28).
I den niende betragtning i ovennaevnte aftale praeciseres dette som foelger:
"Som tager i betragtning, at det er af afgoerende betydning, at anvendelsen af denne aftale ikke modvirker bestemmelserne i Traktaten om Oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, og at De Europaeiske Faellesskabers Domstol skal vaere i stand til at sikre ensartetheden i Faellesskabets retssystem."
Heraf foelger, at EF-patentkonventionen skal fortolkes i lyset af EOEF-Traktaten og ikke omvendt. Den omstaendighed, at den af Kommissionen forsvarede fortolkning af EOEF-Traktatens artikel 30 og 36 skulle medfoere, at nogle bestemmelser i EF-patentkonventionen er overfloedige, ja endog ugyldige, er i sig selv ikke et afgoerende argument for at afvise denne fortolkning.
16. I forbindelse med det andet argument, der isaer er uddybet af Det Forenede Kongerige, understreges de vaesentlige forskelle mellem de nationale tvangslicensbestemmelser, som ifoelge EF-patentkonventionen skal goeres til genstand for harmonisering. Uden en saadan forudgaaende harmonisering kan det maal, som Kommissionen har i sigte, ikke naas, og anlaeggelse af nogle enkelte sager paa grundlag af EOEF-Traktatens artikel 169 vil kun skabe nye uligheder.
Heller ikke dette anbringende er overbevisende. Siden slutningen af overgangsperioden har EOEF-Traktatens artikel 30 direkte virkning, og foranstaltninger, der har tilsvarende virkning som kvantitative importrestriktioner, netop naar en harmonisering ikke er gennemfoert, er af det onde. Jeg kan i oevrigt ikke indse, hvorledes handelen mellem medlemsstater kan skades ved ophaevelse af forpligtelsen til at producere paa den patentudstedende medlemsstats omraade. Ophaevelsen foejer ikke nogen ulighed til de ikke-harmoniserede nationale lovgivninger, men fjerner tvaertimod én. I oevrigt fremgaar det af det skriftlige svar fra Kommissionen paa et spoergsmaal fra Domstolen, at det er Kommissionens politik at faa vedtaget bestemmelser i alle medlemsstater, ifoelge hvilke der ikke maa meddeles tvangslicenser paa grund af en manglende indenlandsk produktion.
Det Forenede Kongerige har til slut anfaegtet hensigtsmaessigheden af den anlagte traktatbrudssag. I den forbindelse er det tilstraekkeligt at henvise til, at Kommissionen efter den ved EOEF-Traktatens artikel 169 etablerede ordning har et frit skoen ved afgoerelsen af, om der skal anlaegges en saadan sag, og at det ikke tilkommer Domstolen at efterproeve dette skoen (29).
Forslag til afgoerelse
Under henvisning til det anfoerte foreslaar jeg:
- i sag C-235/89
- at tage Kommissionens paastand til foelge
- at doemme Den Italienske Republik til at betale Kommissionens omkostninger
- at paalaegge Kongeriget Spanien, Det Forenede Kongerige og Den Portugisiske Republik at betale deres egne omkostninger
- i sag C-30/90
- at tage Kommissionens paastand til foelge
- at doemme Det Forenede Kongerige til at betale Kommissionens omkostninger
- at paalaegge Kongeriget Spanien at betale sine egne omkostninger.
(*) Originalsprog: nederlandsk.
(1) - GURI - Lovtidende - nr. 189 af 14.8.1939.
(2) - GURI nr. 193 af 31.7.1968.
(3) - GURI nr. 109 af 26.4.1976.
(4) - Konvention om det europaeiske patent for faellesmarkedet, der foreligger som bilag til aftalen om EF-patenter, indgaaet i Luxembourg den 15.12.1989 (EFT 1989 L 401, s. 1). Af korthedshensyn henviser jeg i dette forslag kun til bestemmelserne i denne konvention og ikke til de enslydende, men anderledes nummererede bestemmelser i den den 15.12.1975 i Luxembourg undertegnede konvention om det europaeiske patent for faellesmarkedet (Faellesskabets patentkonvention) (EFT 1976 L 17, s. 1). Naar ovennaevnte aftale af 15.12.1989 traeder i kraft, traeder den i stedet for sidstnaevnte konvention, som selv aldrig er traadt i kraft, da den ikke er blevet ratificeret af alle medlemsstater.
(5) - Ved europaeiske patenter, der er meddelt for en kontraherende stat, forstaas patenter, der er meddelt paa grundlag af en enkelt patentansoegning for alle eller nogle kontraherende stater eller for en enkelt af disse stater i henhold til konventionen om meddelelse af europaeiske patenter, undertegnet i Muenchen den 5.10.1973 og traadt i kraft den 7.10.1977.
(6) - Se EFT 1989 L 401, s. 58.
(7) - Dom af 3.3.1988 (sag 434/85, Sml. s. 1245).
(8) - Dom af 17.6.1981 (sag 113/80, Sml. s. 1625).
(9) - Se isaer s. 8 i notatet fra Ministeriet for Industri, Handel og Haandvaerk, der er vedlagt som bilag til svaret fra Italiens Faste Repraesentation paa Kommissionens aabningsskrivelse.
(10) - Se isaer punkt 7.2 i svarskriftet.
(11) - Dom af 5.10.1988 (sag 238/87, Volvo, Sml. s. 6211).
(12) - Dom af 31.10.1974 (sag 15/74, Sml. s. 1147).
(13) - Praemis 12 i dom af 30.6.1988 i sag 35/87, Thetford, Sml. s. 3585. Det Forenede Kongerige har henvist til yderligere to andre domme: dom af 14.9.1982 (sag 144/81, Keurkoop, Sml. s. 2853) og af 24.1.1989 (sag 341/87, EMI Electrola, Sml. s. 79).
(14) - Sag C-305/89, Sml. I, s. 1603.
(15) - Dom af 6.11.1984 (sag 182/83, Sml. s. 3677).
(16) - Jf. dom af 4.10.1991 i sag C-246/89, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml. I, s. 4585, praemis 12, om medlemsstaternes befoejelser vedroerende indregistrering af skibe. Se tillige dom af 7.6.1988, sag 57/86, Graekenland mod Kommissionen, Sml. s. 2855, praemis 9, og af 21.6.1988, sag 127/87, Kommissionen mod Graekenland, Sml. s. 3333, praemis 7, vedroerende medlemsstaternes befoejelser paa det monetaere omraade.
(17) - Dom af 11.7.1974 (sag 8/74, Sml. s. 837).
(18) - Dom af 24.11.1982 (sag 249/81, Kommissionen mod Irland, Sml. s. 4005).
(19) - Dom af 7.2.1984 (sag 166/82, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 459, praemis 24).
(20) - Dom af 17.10.1990 (sag C-10/89, Sml. I, s. 3711).
(21) - Allerede citeret ovenfor i note 7.
(22) - Dom af 14.7.1981 (sag 187/80, Sml. s. 2063).
(23) - Dom af 9.7.1985 (sag 19/84, Pharmon, Sml. s. 2281).
(24) - Allerede citeret ovenfor i note 11.
(25) - Jeg behoever her ikke, da dette punkt ikke er til behandling, at gaa naermere ind paa, om meddelelsen af en tvangslicens kan vaere begrundet i et andet hensyn i EOEF-Traktatens artikel 36, foerste punktum, f.eks. i hensynet til landets forsvar paa grundlag af den i EOEF-Traktatens artikel 36 (jf. artikel 223) naevnte beskyttelse af den offentlige sikkerhed . I den forbindelse skal jeg minde om, at artikel 46, andet punktum, i EF-patentkonventionen bestemmer, at den i foerste punktum fastsatte bestemmelse ikke finder anvendelse paa tvangslicenser, som meddeles i almenhedens interesse .
(26) - Pariser-konventionen af 20.3.1883 til beskyttelse af industriel ejendomsret, revideret i Bruxelles den 14.12.1900, i Washington den 2.6.1911, i Haag den 6.11.1925, i London den 2.6.1934, i Lissabon den 31.10.1958 og i Stockholm den 14.7.1967 (Udenrigsministeriets bekendtgoerelse nr. 97 af 13.10.1970, Lovtidende C).
(27) - Dom af 11.3.1986 (sag 121/85, Sml. s. 1007). Jf. tillige Retten i Foerste Instans' domme af 10.7.1991 i sag T-69/89, Radio Telefis Eireann mod Kommissionen, Sml. II, s. 485 (praemis 102-104), sag T-70/89, BBC mod Kommissionen, Sml. II, s. 535 (praemis 76, 77 og 78), og sag T-76/89, Independent Television Publications mod Kommissionen, Sml. II, s. 575 (praemis 75, 76 og 77).
(28) - For saa vidt angaar den i 1975 ligeledes i Luxembourg undertegnede EF-patentkonvention, se den tilsvarende bestemmelse i konventionens artikel 93.
(29) - Jf. dom af 27.11.1990, sag C-200/88, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 4299, praemis 9.