61987C0298
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
JEAN MISCHO
fremsat den 2. juni 1988 (
*1
)
Høje Domstol.
1.
Aktieselskabet Smanor SA er et fransk selskab, som har specialiseret sig i fremstilling og engrossalg af dybfrosne produkter, navnlig yoghurt naturel og yoghurter med frugtstykker, som firmaet dybfryser efter en metode, det selv har opfundet og taget patent på. De franske myndigheder har siden 1977 flere gange skredet ind over for firmaet og forbudt det at bringe sine produkter i omsætning under betegnelsen »yoghurt«. Herved er firmaet blevet tvunget til at at sælge produkterne på fransk område under betegnelsen »syrnet, dybfrosset mælk«.
2.
Reglerne om anvendelse af betegnelsen »yoghurt« i Frankrig findes i artikel 2 i dekret nr. 63-695 af 10. juli 1963 om bekæmpelse af bedrageri i forbindelse med syrnet mælk og yoghurt, som ændret ved dekret nr. 82-184 af 22. februar 1982. Artikel 2 lyder således:
»Betegnelsen ’yoghurt’ må kun anvendes på frisk, syrnet mælk, som efter en loyal og fast skik og brug er fremstillet udelukkende ved udvikling af særlige termofile mælkebakterier, den såkaldte laktobacillus bulgaricus og den såkaldte streptococcus thermophilus, der skal være tilsat samtidig, have form af levende organismer og være indeholdt i det solgte produkt med mindst 100 mio. bakterier pr. gram.
Den mælk, der har været anvendt til fremstilling af yoghurt, må ikke rekonstitueres, men kan tilsættes skummet eller ikke-skummet mælkepulver, dog højst 5 gram pulver pr. 100 gram anvendt mælk.
Når mælken har koaguleret, må yoghurten ikke undergives anden behandling end afliøling og eventuelt omrøring.
Indholdet af fri mælkesyre i yoghurten må ikke udgøre under 0,8 gram pr. 100 gram ved salg til forbruger.«
3.
Det præjudicielle spørgsmål fra tribunal de commerce de L'Aigle, hvor der er indledt en judiciel procedure om genopretning (redressement judiciaire) mod firmaet Smanor, vedrører fortolkningen af en række nationale retsforskrifter:
1)
dels i forhold til EØF-Traktatens artikler 30-36,
2)
dels i forhold til artiklerne 5, 15 og 16 i Rådets direktiv 79/112 af 18. december 1978 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for sådanne levnedsmidler (
1
).
1. EØF-Traktatens artikler 30-36
4.
I sit skriftlige indlæg har den franske regering gjort gældende, at EF-retten, det vil sige navnlig EØF-Traktatens artikler 30 ff., ikke kan anvendes på den situation, der foreligger i hovedsagen, da sagen udelukkende vedrører anvendelsen af fransk ret på et fransk selskab, der fremstiller dybfrosset yoghurt på fransk område, som alene er beregnet på at skulle sælges på det franske marked.
5.
Den franske regering har som følge heraf foreslået, at Domstolen statuerer, at »EØF-Traktatens artikel 30 ff. ikke gælder for sådanne rent interne forhold i en medlemsstat, som er omhandlet i hovedsagen.«
6.
Jeg skal herom først bemærke, at den franske ordning udelukkende gælder for produkter, som sælges på det franske marked. Ordningen påvirker således ikke udførslerne, hvorfor jeg ikke finder det nødvendigt at bedømme ordningen i forhold til Traktatens artikel 34, som vedrører foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative udførselsrestriktioner. I den traktatbrudssag, som Kommissionen i mellemtiden har anlagt mod Den Franske Republik, har den tilsyneladende også kun anfægtet den franske ordning i forhold til Traktatens artikel 30.
7.
Der er ingen tvivl om, at artikel 30 ikke kan anvendes på rent interne forhold i en medlemsstat. Til illustration heraf kan henvises til dom af 15. december 1982 i sag 286/81, Anklagemyndigheden mod Oosthoek's Uitgeversmaatschappij (Smi. s. 4575), hvori Domstolen udtrykkeligt fastslog, »at anvendelsen af den nederlandske lovgivning på salg i Nederlandene af leksika fremstillet i Nederlandene ganske rigtigt ikke har nogen forbindelse med import eller eksport af varer og følgelig ikke falder ind under artiklerne 30 og 34« (jfr. præmis 9).
8.
Som bekendt kan Domstolen ikke under en præjudiciel sag tage direkte stilling til tvisten og de faktiske omstændigheder i hovedsagen. Det tilkommer således den nationale ret at afgøre, hvorvidt der efter sagens omstændigheder foreligger et rent internt forhold.
9.
Såfremt den nationale ret når frem til, at tvisten udelukkende vedrører anvendelsen af fransk lovgivning på salg inden for fransk område af yoghurter, som er fremstillet i Frankrig, må sagsforholdet antages ikke at have nogen forbindelse med import af varer og falder dermed uden for artikel 30.
10.
Efter fast retspraksis er det endvidere de nationale retter selv, der afgør, hvorvidt de præjudicielle spørgsmål, der forelægges Domstolen, har relevans for sagens omstændigheder (
2
), og Domstolen har aldrig afslået at besvare præjudicielle spørgsmål, selv i de tilfælde, hvor det var vanskeligt at se, hvorledes den ønskede besvarelse kunne have nogen betydning for afgørelsen i hovedsagen (
3
), medmindre spørgsmålet var forelagt i forbindelse med tvister, der havde karakter af »processuelle arrangementer, som parterne har konstrueret« (
4
). Dette er klart ikke tilfældet i den foreliggende sag.
11.
Den nationale ret er tilsyneladende af den opfattelse, at det problem, der foreligger til pådømmelse i denne sag, i hvert fald har en vis forbindelse med EF's samhandel. Den anmoder imidlertid ikke Domstolen om at bedømme sagsøgeren i hovedsagen, Smanors retsstilling efter fransk ret, men rejser med sit præjudicielle spørgsmål to problemer vedrørende fortolkningen af fællesskabsretten.
12.
Det første spørgsmål er, om Traktatens artikel 30 er til hinder for, at en medlemsstat anvender en national retsforskrift, hvorefter betegnelsen »yoghurt« udelukkende må anvendes på friske og ikke på dybfrosne produkter.
13.
Sagen drejer sig altså om en national ordning, der gælder uden forskel for indenlandske og importerede produkter (eller produkter, som vil kunne tænkes importeret), hvilket er et velkendt problem for Domstolen.
14.
Der er efter Domstolens faste praksis ikke tvivl om, at en ordning som i hovedsagen udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion. Jeg kan her henvise til den første herom afsagte dom herom af 11. juli 1974 (sag 8/84, Anklagemyndigheden mod Dassonville, Sml. s. 837), hvorefter »enhver af medlemsstaternes bestemmelser for handelen, som direkte eller indirekte, øjeblikkeligt eller potentielt, kan hindre samhandelen i Fællesskabet, må betragtes som en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner« (jfr. præmis 5).
15.
Efter den franske ordning er det forbudt at sælge produkter i Frankrig under betegnelsen »yoghurt«, som er lovligt fremstillet og bragt i omsætning under denne betegnelse i andre medlemsstater, når produkterne har været undergivet anden behandling end nedkøling eller omrøring, (produkterne i denne sag har været dybfrosset). Af Kommissionens indlæg fremgår, at dybfrosne yoghurter lovligt fremstilles og bringes i omsætning under en sådan betegnelse i Det Forenede Kongerige og Irland, hvorfor der i hvert fald findes en mulighed for samhandel.
16.
Jeg skal i den forbindelse henvise til Domstolens dom af 16. december 1980 i sag 27/80 (Sml. s. 3839), hvori Domstolen udtaler: »Forpligtelsen til også for indførte varer at anvende en bestemt betegnelse på etiketten udelukker ganske vist ikke fuldstændigt indførsel til den pågældende medlemsstat af varer med oprindelse i andre medlemsstater, eller som befinder sig i fri omsætning i disse stater, men... kan ikke desto mindre vanskeliggøre forhandlingen af disse... (og) i det mindste indirekte... hindre samhandelen mellem medlemsstaterne« (jfr. præmis 10 samt præmis 15 i ovennævnte dom i sagen Oosthoek).
17.
En udenlandsk producent, som pålægges at forsyne sine produkter til det franske marked med en anden betegnelse (selv om emballagen af produkterne måske i forvejen er forsynet med en lovpligtig oplysning (på flere sprog) om, at den indeholder »dybfrosset yoghurt«), kan derved blive foranlediget til at opgive at eksportere produkterne.
18.
Endvidere kan det tænkes, at forbrugerne er utilbøjelige til at købe produkterne, selv om de alligevel eksporteres, fordi forbrugerne måske gerne vil købe en »dybfrosset yoghurt«, men ikke finder, at betegnelsen »dybfrosset, syrnet mælk« virker tillokkende.
19.
Som Kommissionen med rette har fremhævet i sit skriftlige indlæg (jfr. punkt 48) er en foranstaltning som den i sagen omhandlede, uanset om den gælder uden forskel for importerede og indenlandske produkter, »en ulempe for de importerede produkter — som lettere kan transporteres og oplagres i dybfrossen tilstand — og favoriserer de indenlandske produkter, som lettere kan distribueres, mens de er friske.«
20.
Jeg må altså konkludere, at en ordning som den her i sagen omhandlede alene er forenelig med EØF-Traktaten, såfremt den falder ind under en af de undtagelser, der er nævnt i Traktatens artikel 36, eller såfremt den, i overensstemmelse med Domstolens praksis siden »Cassis de Dijon«-dommen af 20. februar 1979 (
5
), er nødvendig for at varetage »tvingende hensyn«.
21.
Det er nemlig fast retspraksis (
6
), at så længe der ikke findes fælles forskrifter for afsætning af produkter, må hindringer for den frie samhandel inden for Fællesskabet, der beror på forskelle i de nationale lovgivninger, accepteres i det omfang, sådanne bestemmelser — der skal gælde uden forskel for indenlandske og indførte produkter — er nødvendige for at varetage de almene hensyn, der er nævnt i artikel 36, såsom hensynet til beskyttelsen af menneskers sundhed, eller såfremt de er nødvendige for at varetage tvingende hensyn, såsom hensynet til beskyttelsen af forbrugerne eller hensynet til god handelsskik. Endvidere skal den pågældende ordning stå i rimeligt forhold til det tilstræbte formål. Har en medlemsstat valget mellem flere forskellige foranstaltninger, som kan opfylde samme formål, skal den vælge det middel, som hindrer den frie samhandel mindst muligt.
22.
Indtil for nylig fandtes der ingen fælles eller harmoniserede retsforskrifter om fremstilling eller afsætning af yoghurter. Det tilkommer i så fald hver enkelt medlemsstat selv, inden for sit område, at udstede regler om produkternes sammensætning, fremstilling og afsætning (
7
).
23.
I mellemtiden er Rådets forordning (EØF) nr. 1898/87 af 2. juli 1987 om beskyttelse af benævnelserne for mælk og mejeriprodukter i forbindelse med afsætning trådt i kraft (
8
). Denne forordning omfatter udtrykkeligt yoghurt (se bilaget), men indeholder ingen særregler om fremstilling af yoghurt og dette produkts sammensætning. I øvrigt henviser forordningens artikel 2, stk. 2, anden tankestreg, i det hele til de varebetegnelser, der er nævnt i artikel 5 i Rådets direktiv 79/112, der — som det vil fremgå af det følgende — er de varebetegnelser, der gælder ifølge de af medlemsstaterne ved lov, bekendtgørelse eller administrativt fastsatte bestemmelser. For det andet kan medlemsstaterne efter direktivets artikel 5 bibeholde de af deres nationale retsforskrifter, som begrænser fremstilling og afsætning på deres område af produkter, der ikke opfylder betingelserne i forordningens artikel 2, om end dette skal ske »under overholdelse af Traktatens almindelige bestemmelser«. En national ordning, der er i strid med Traktatens artikel 30, opfylder i hvert fald ikke de nævnte betingelser i artikel 5, hvilket Domstolen fastslog i dom af 23. februar 1988 i sag 216/84, Kommissionen mod Frankrig (jfr. dommens præmis 22, Sml. s. 795).
24.
Det må derfor under alle omstændigheder undersøges, om den foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion, som den franske ordning må antages at udgøre, kan begrundes i hensynet til beskyttelsen af et af de hensyn, som er nævnt ovenfor.
25.
Hensynet til beskyttelsen af den offent^ lige sundhed er irrelevant, da den franske ordning for det første ikke forbyder afsætning af produkter med den begrundelse, at de er dybfrosne, men blot indeholder et forbud mod anvendelse af betegnelsen »yoghurt«. For det andet fremgår det af sagens akter, at de franske myndigheder i forbindelse med produkternes eksport til tredjeland har anerkendt, at produkterne er »sunde og af god og uforfalsket kvalitet«, samt at »der ikke ved produkternes fremstilling er anvendt nogen stoffer, som indebærer en fare for forbrugernes sundhed«.
26.
Hvad angår hensynet til beskyttelsen af forbrugerne, har Domstolen på den ene side gentagne gange anerkendt (
9
), at det er et fuldt ud lovligt formål for en medlemsstat at ville undgå, at forbrugerne sammenblander produkter af samme type, men med forskellige kendetegn, og at medlemsstaterne lovligt kan påse, at forbrugerne får korrekte oplysninger om produkternes forskelle, blandt andet med hensyn til deres fremstilling og sammensætning.
27.
På den anden side kan beskyttelsen af forbrugerne normalt sikres effektivt »ved hjælp af andre midler som ikke hindrer importen af produkter, der er lovligt fremstillet og bragt i omsætning i andre medlemsstater, f. eks. ved krav om en passende etikettering, der angiver arten af det solgte produkt« (
10
).
28.
Dette krav kan eksempelvis tilgodeses i den foreliggende sag, såfremt den franske ordning tillod at anvende betegnelsen »yoghurt« på de pågældende produkter, og samtidig stillede krav om, at ordet »dybfrosset« skulle tilføjes på etiketten, for at gøre det klart, at produkterne har været undergivet denne særlige behandling.
29.
Dette resultat støttes yderligere af rapporten fra Hermier, forskningsdirektøren ved Institut national de recherches agronomiques, som blev udmeldt som sagkyndig i den sag, Smanor anlagde ved Frankrigs Conseil d'Etat med henblik på at få prøvet lovligheden af dekret nr. 82-184 af 22. februar 1982. Det hedder herom i rapporten:
»Yoghurt, som sælges i frisk tilstand, samt dybfrosset yoghurt indeholder levedygtige maelkebakterier. Antallet af de bakterier, som sælges i frisk tilstand, kan holde sig konstant inden for hele den lovlige salgsperiode. I dybfrosset yoghurt falder antallet af levedygtige bakterier derimod uvægerligt under selve dybfrysningsprocessen og også under den efterfølgende konservering i dybfrosset tilstand. Alligevel kan antallet af bakterier ved en dybfrysning til minus 18o C i nogle måneder holde sig over den fastsatte grænseværdi på 100 mio. pr. gram (dvs. den grænseværdi for yoghurt solgt i frisk tilstand, som er fastsat ved dekret af 22. februar 1982)«.
30.
Under retsmødet har den franske regerings befuldmægtigede erkendt, at det ved en dybfrysning er muligt at overholde den i fransk ret fastsatte grænseværdi i tre til fire måneder. Da de franske regler imidlertid blot kræver, at bakterierne er levende, synes de nyeste videnskabelige undersøgelser, hvortil der er blevet henvist til bevis for, at de overlevende mælkebakteriers »reelle virksomhed«, »effektivitet« eller »vitalitet« har tendens til at aftage inden for denne periode, ikke at have nogen relevans for sagen.
31.
Endelig fremgår det, som anført i Kommissionens indlæg, at der lovligt fremstilles og afsættes dybfrosne yoghurter under nævnte betegnelse i de andre medlemsstater, navnlig Irland og Det Forenede Kongerige, at der kun er fire medlemsstater, som kræver et vist minimum (der i øvrigt varierer) af levende bakterier i produktet, samt endelig, og navnlig, at det blandt medlemsstaterne kun er Frankrig, der, ud over ordningen for frisk yoghurt eller frisk syrnet mælk, har en særlig ordning for dybfrosset yoghurt eller dybfrosset syrnet mælk. Efter FAO's og WHO's codex alimentarius [normen nr. A-11(a)] kræves det blot, »at der i slutproduktet findes rigelige mængder af levedygtige mikroorganismer«.
32.
Under hensyn til det anførte kan heller ikke hensynet til god handelsskik, dvs. et af de øvrige »tvingende hensyn«, efter Domstolens »Cassis de Dijon«-praksis, begrunde, at en medlemsstat udsteder et forbud mod at sælge syrnet mælk fra andre medlemsstater under betegnelsen »yoghurt«, blot fordi produktet er dybfrosset, når det i forvejen fremstilles loyalt og traditionelt i oprindelsesstaten og afsættes under denne betegnelse og der i øvrigt er sikret forbrugerne behørig information.
33.
Det er nemlig fast retspraksis, at hensynet til forbrugerbeskyttelse og god handelsskik under en fælles markedsordning skal sikres under gensidig respekt af traditionelle sædvaner, der loyalt anvendes i forskellige medlemsstater (
11
).
34.
Dybfrosne yoghurter, som er fremstillet i de andre medlemsstater, bør derfor kunne afsættes i Frankrig, i særdeleshed når de stadig, også efter dybfrysningen, opfylder de betingelser, importmedlemsstaten har fastsat for frisk yoghurt med hensyn til det fornødne mindsteindhold af levende mælkebakterier, som udgør den karakteristiske bestanddel af yoghurt.
35.
På grundlag af disse betragtninger skal jeg foreslå Domstolen, at det første præjudicielle spørgsmål fra tribunal de commerce de L'Aigle besvares på følgende måde:
»Forbudet i EØF-Traktatens artikel 30 mod foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative indførselsrestriktioner er til hinder for, at en medlemsstat anvender en national ordning på importerede produkter, hvorefter betegnelsen ’yoghurt’ udelukkende må benyttes for friske og ikke for dybfrosne yoghurter, når disse er loyalt og traditionelt fremstillet og afsættes i oprindelsesmedlemsstaten under betegnelsen ’dybfrosset yoghurt’, og når der er sikret forbrugerne behørig information«.
2. Rådets direktiv 79/112
36.
Vurderet på baggrund af sagens omstændigheder, som disse foreligger oplyst for Domstolen, drejer det andet præjudicielle spørgsmål fra tribunal de commerce de L'Aigle sig i det væsentlige om, hvorvidt artiklerne 5, 15 og 16 i Rådets direktiv 79/112 skal fortolkes således, at de udelukker anvendelsen af en national ordning vedrørende varebetegnelser, som forbyder anvendelsen af betegnelsen »yoghurt« på dybfrosne yoghurter.
37.
Det er korrekt, som anført af den franske regering, at direktivet tilsigter en tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af levnedsmidler og disses præsentationsmåder og overlader medlemsstaterne kompetencen til at fastsætte bestemmelser om varebetegnelser for levnedsmidler.
38.
Direktivet opregner i artikel 3 de obligatoriske oplysninger, som etiketten for levnedsmidlerne, med visse undtagelser, skal indeholde, og blandt hvilke varebetegnelsen er nævnt som den første. Direktivet foretager imidlertid ingen harmonisering af selve oplysningernes indhold. Tværtimod bestemmer artikel 5, stk. 1, udtrykkeligt, at
»et levnedsmiddels varebetegnelse er den betegnelse, der er anvendt i de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, som gælder for dette, eller dersom en sådan betegnelse ikke er fastsat, det navn, der har vundet hævd i den medlemsstat, hvor salg til den endelige forbruger finder sted, ...«.
39.
Efter min opfattelse må henvisningen til direktivets artikler 15 og 16 følgelig anses for irrelevant, således som den franske regering i øvrigt har gjort gældende.
40.
Ifølge artikel 16 skal medlemsstaterne følge en bestemt fremgangsmåde i EF-regi, hvorved sondres mellem de tilfælde, hvor medlemsstaten opretholder bestemmelserne i sin egen lovgivning eller indfører nye nationale retsforskrifter, som har karakter af supplerende bestemmelser i forhold til direktivets generelle bestemmelser (jfr. direktivets niende betragtning). Efter artikel 16's egen ordlyd gælder dette imidlertid kun i de tilfælde, hvor der udtrykkeligt er henvist til artikel 16, men artikel 5 indeholder ikke en sådan henvisning.
41.
Artikel 15 bestemmer som følger:
»Medlemsstaterne kan ikke ved anvendelse af ikke-harmoniserede nationale bestemmelser, som opstiller regler for mærkning af og præsentationsmåde for bestemt levnedsmidler eller levnedsmidler i almindelighed, forbyde handel med levnedsmidler, som er i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i dette direktiv«.
Bestemmelsen vedrører altså klart de nationale ikke-harmoniserede retsforskrifter om mærkning og ikke de nationale retsforskrifter om varebetegnelser, hvori er fastsat, hvilke oplysninger, der skal være anført på etiketten.
42.
Hvad angår artikel 5, må det ganske vist erkendes, at den henviser til de varebetegnelser, som er foreskrevet i medlemsstaternes ved lov, bekendtgørelse eller administrativt fastsatte retsforskrifter, men bestemmelsens nærmere indhold og anvendelsesområde må dog fastlægges på baggrund af den sammenhæng, hvori direktivet indgår.
43.
Den sjette betragtning til direktiv 79/112 lyder således:
»Alle regler vedrørende mærkning af levnedsmidler bør først og, fremmest opfylde kravet om at oplyse og beskytte forbrugerne«
Det fremgår af den næstfølgende betragtning, at der for at tilgodese dette formål er blevet udfærdiget en liste over de oplysninger, der skal være angivet på etiketten, såsom varebetegnelsen.
44.
Den tolvte betragtning lyder således:
»Bestemmelserne om mærkning bør ligeledes omfatte forbud mod at vildlede køberen...; for at være effektivt skal dette forbud også omfatte præsentationsmåde og reklame for levnedsmidler«.
45.
Dette forbud er gennemført ved følgende bestemmelse i artikel 2, stk. 1:
»Mærkningen og dennes nærmere udformning må ikke:
a)
være af en sådan art, at den vildleder køberen, især:
i)
med hensyn til levnedsmidlets beskaffenhed, og især dets art, identitet, egenskaber, sammensætning, mængde, holdbarhed, oprindelsessted eller det sted, hvor levnedsmidlet kommer fra, fremstillingseller frembringelsesmåde...«
46.
Denne bestemmelse er også bindende for medlemsstaterne, når de fastsætter regler om varebetegnelser. Varebetegnelsen er en af de oplysninger, som efter artikel 3 skal være angivet på etiketten og må således ikke være af en sådan art, at den vildleder køberen. Jeg skal endvidere fremhæve artikel 5, stk. 1, som, hvis der ikke foreligger nationale retsforskrifter, definerer varebetegnelser på følgende måde:
»En beskrivelse af levnedsmidlet og om nødvendigt af dets brug, der skal være så nøjagtig, at køberen oplyses om dets egentlige art og kan skelne det fra andre tilsvarende levnedsmidler, som det vil kunne forveksles med«.
47.
Artikel 5, stk. 3, bestemmer som følger:
»Varebetegnelsen skal omfatte eller ledsages af en oplysning om levnedsmidlens fysiske tilstand eller den særlige behandling, som levnedsmidlet har undergået (f. eks. i pulverform, frysetørret, dybfrosset, koncentreret, røget), i de tilfælde, hvor undladelse af denne oplysning ville kunne skabe tvivl hos køberen«.
48.
Ligesom Kommissionen mener jeg, at man må kunne udlede af denne bestemmelse, at en medlemsstat ikke kan forbyde, at der anvendes en bestemt varebetegnelse for et produkt, blot fordi dette har været undergivet en særlig behandling, såsom dybfrysning, naturligvis forudsat produktet også efter behandlingen opfylder de øvrige betingelser, der er fastsat i den nationale lovgivning for at kunne anvende varebetegnelsen.
49.
Enhver anden løsning vil føre til et modsat resultat af det formål, der tilstræbes. Et forbud mod at benytte betegnelsen »yoghurt« på dybfrosset yoghurt vil nemlig vildlede forbrugeren og holde ham i uvidenhed om produktets reelle indhold. Navnlig ud fra dette synspunkt er der grund til at rejse kritik mod den varebetegnelse, som de franske myndigheder foreskriver anvendt, nemlig betegnelsen »dybfrosset, syrnet mælk«, da syrnet mælk normalt ikke indeholder bakterier af streptococcus thermophilus eller lactobacillus bulgaricus, i modsætning til, hvad der gælder for produktet i hovedsagen.
50.
Spørgsmålet om, hvorvidt det dybfrosne produkt opfylder de øvrige betingelser, der er fastsat i den nationale lovgivning for at kunne benytte betegnelsen »yoghurt«, er et spørgsmål vedrørende faktum, som det i forbindelse med en præjudiciel sag henhører under den nationale rets kompetence at afgøre.
51.
Den nationale ret kan på dette punkt finde en række værdifulde oplysninger i førnævnte rapport fra den sagkyndige Hermier, som er forskningsdirektør ved Institut national de recherches agronomiques. Det påhviler i den forbindelse bl. a. den nationale ret at undersøge efter hvilke retningslinjer, dybfrysningen har fundet sted, og herved tage hensyn til den dato, selskabet Smanor har angivet vedrørende produktets mindste holdbarhed, (angivelsen af denne dato er en af de oplysninger, som efter direktivets artikel 3 skal være anført på levnedsmidlet).
52.
På grundlag af de anførte betragtninger skal jeg foreslå Domstolen, at det andet præjudicielle spørgsmål fra tribunal de commerce de L'Aigle besvares på følgende måde:
»Direktiv 79/112, og navnlig direktivets artikel 5, skal fortolkes således, at det udelukker en medlemsstat fra at forbyde anvendelsen af varebetegnelsen ’yoghurt’ på dybfrosne, importerede eller indenlandske produkter, såfremt de i øvrigt opfylder de betingelser, den nationale lovgivning fastsætter for at kunne benytte betegnelsen på friske produkter.«
53.
Som konklusion på mit forslag til afgørelse skal jeg endvidere gøre følgende to bemærkninger:
»1)
Da direktiv 79/112 gælder for mærkning og præsentation af levnedsmidler overalt, hvor disse bringes i omsætning inden for EF, og uanset hvorfra de hidrører — idet der ikke må foretages en sondring efter levnedsmidlernes oprindelse (
12
) — bør den nationale ret, ud fra den af mig foreslåede besvarelse af det andet præjudicielle spørgsmål, også kunne afgøre tvisten, selv om det, som hævdet af den franske regering, fastslås, at EØF-Traktatens artikler 30 ff. ikke finder anvendelse på Smanor.
2)
Da Traktatens artikel 30 ikke har til formål at sikre, at varer af indenlandsk oprindelse i alle tilfælde opnår samme behandling som importerede varer (
13
), kan lovgiver i Frankrig på EF-rettens nuværende udviklingstrin fortsat anvende sine regler for indenlandske produkter, bl. a. for så vidt angår reglerne om indholdet af levende bakterier. Dette kan tænkes at medføre en omvendt forskelsbehandling til skade for de indenlandsk fremstillede produkter, som beror på, at en medlemsstat ikke må forbyde, at dybfrosne yoghurter, som er importeret fra en anden medlemsstat, hvor de er lovligt fremstillet og bragt i omsætning, afsættes på dens område under nævnte betegnelse, selv om de ikke opfylder alle betingelser efter national lovgivning. Uanset hvor beklageligt det er, kan dette forhold alene ændres ved en harmonisering af de nationale lovgivninger om fremstilling og afsætning af yoghurter.«
(
*1
) – Oversai fra fransk.
(
1
) – EFT L 33 af 8.2.1979, s. 1.
(
2
) – Jfr. bl. a. dom af 29. september 1987 i sag 126/86, Giménez Zaera mod Instituto Nacional de la Seguridad Social og Tesoreria general de la Seguridad Social, Sml. s. 3697, præmis 7.
(
3
) – Jfr. bl. a. dom af 12. juni 1986 i sagerne 98, 162 og 258/85, Bertini m. fl. mod Regione Lazio og Uniti sanitarie locali, Sml. s. 1885, præmis 8.
(
4
) – Jfr. dom af 16. december 1981 i sag 244/80, Foglia mod Novello, Sml. s. 3045, navnlig præmis 18.
(
5
) – Sag 120/68, Rewe mod Bundesmonopolverwaltung für Branntwein, Smi. 1979, s. 649.
(
6
) – Jfr. navnlig — ud over »Cassis de Dijon«-dommen af 20. februar 1987, førnævnt, jfr. fodnote 5 — dommen om »Reinheitsgebot« af 12. marts 1987 i sag 178/84, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 1227, præmis 28, samt dommene af 26. juni 1980 i sag 788/79, Gilli, Sml. s. 2071, præmis 6, 9. december 1981 i sag 193/80, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 3019, præmis 21 og 10. november 1982 i sag 261/81, Rau, Sml. s. 3961, præmis 12.
(
7
) – Jfr. den nyligt afsagte dom i den såkaldte »mælkeerstatningssag«, dom af 23. februar 1988 i sag 216/84, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 793, præmis 6.
(
8
) – EFT L 182 af 3.7.1987, s. 36.
(
9
) – Jr. f. eks. dom af 4. december 1986 i sag 179/85, Kommissionen mod Tyskland (sagen om de såkaldte »pétillant de raisin«-vine), Sml. s. 3879, præmis 11; dom ar 12. marts 1987 i sag 178/84, Kommissionen mod Tyskland (sagen om »Reinheitsgebot«), Sml. s. 1227, præmis 35; dom af 23. februar 1988 i sag 216/84, Kommissionen mod Frankrig (sagen om de säkaldte »mælkeerstatningsprodukter«), Sml. s. 793, præmis 10.
(
10
) – Jfr. bl. a. nævnte dom af 12. marts 1987 om »Reinheitseebot«(præmis 35), som henviser til dommen af 9. december 1981 i sag 193/80, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 3019, præmis 27.
(
11
) – Jfr. navnlig ovennævnte domme af 26. november 1985 i Miro-sagen (præmis 24), 4. december 1986 i »pétillant de raisin-sagen«, Smi. s. 3879, præmis 11, som begge henviser til dommen af 13. marts 1984 i sag 16/83, Prantl, Sml.s. 1299. Jfr. også nævnte »Cassis de Dijon«-sag (præmis 13).
(
12
) – Jfr. Domstolens dom af 18. februar 1987 i sag 98/86, Anklagemyndigheden mod Mathot, Sml. s. 809, pramis 11.
(
13
) – Jfr. dom i Mathot-sagen, præmis 7.