62024CJ0488_RES
Sag C-488/24
D.V.
mod
MB »Kigas«,
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Litauens øverste domstol)
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 13. maj 2026
»Præjudiciel forelæggelse – forbrugerbeskyttelse – direktiv 2011/83/EU – artikel 5, stk. 1, litra a) og c) – oplysningskrav vedrørende andre aftaler end aftaler om fjernsalg eller aftaler indgået uden for fast forretningssted – den erhvervsdrivendes forpligtelse til at oplyse forbrugeren om tjenesteydelsens vigtigste egenskaber – told – den erhvervsdrivendes forpligtelse til at oplyse forbrugeren om den samlede pris for tjenesteydelsen – yderligere omkostninger – indholdet af de oplysninger, der skal gives til forbrugeren – konvention om fragtaftaler ved international godsbefordring ad landevej (CMR) – artikel 6 og 11«
Forbrugerbeskyttelse – forbrugeraftaler – direktiv 2011/83 – oplysningskrav vedrørende andre aftaler end aftaler om fjernsalg eller aftaler indgået uden for fast forretningssted – fragtaftaler ved international godsbefordring ad landevej – den erhvervsdrivendes forpligtelse til at oplyse forbrugeren om varernes eller tjenesteydelsernes vigtigste egenskaber og samlede pris – rækkevidde – forpligtelse til at oplyse afsenderen/forbrugeren om mulige toldformaliteter og toldafgifter – omfattet – forpligtelse til at give detaljerede oplysninger om de dokumenter, der skal fremlægges for toldmyndighederne, og til at angive de gældende toldafgifters satser og beløb – ikke omfattet
[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83, art. 5, stk. 1, litra a) og c)]
(jf. præmis 43-50, 52 og 54-58 samt domskonkl.)
Resumé
I forbindelse med en præjudiciel forelæggelse fra Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litauens øverste domstol) tog Domstolen for første gang stilling til omfanget af de erhvervsdrivendes oplysningsforpligtelser over for forbrugerne som omhandlet i artikel 5 i direktiv 2011/83 (
1
) i forbindelse med en aftale om international godsbefordring ad landevej.
En forbruger, D.V., indgik telefonisk en aftale med selskabet Kigas om transport af varer tilhørende ham fra Norge til Litauen. Som svar på et spørgsmål fra dette selskab anførte D.V., at de transporterede varer var bestemt til den pågældendes personlige brug, således at det ikke var nødvendigt at indgive en toldangivelse. Ikke desto mindre fandt toldmyndighederne i forbindelse med en grænsekontrol ved indførslen til Unionens område, at disse varer skulle toldangives, og fastsatte en toldafgift, som Kigas betalte.
Kigas fremsendte derfor en faktura til D.V. med angivelse af det aftalte beløb for transporten af varerne samt toldafgifterne. Desuden udleverede Kigas alle de varer, som var blevet overdraget til selskabet, med undtagelse af en vare, som selskabet tilbageholdt i afventning af betaling af fakturaen.
D.V. anlagde herefter sag ved domstolene, mens Kigas fremsatte et modkrav. Både retten i første instans og appelinstansen anvendte konventionen om konvention om fragtaftaler ved international godsbefordring ad landevej (
2
) og dømte D.V. til at betale de krævede beløb til Kigas og pålagde dette selskab at tilbagelevere den tilbageholdte vare.
Den forelæggende ret, for hvilken der er iværksat kassationsappel, ønskede nærmere bestemt oplyst, om den erhvervsdrivende i tilfælde af indgåelse af en aftale om international godsbefordring ad landevej er forpligtet til – i henhold til artikel 5, stk. 1, litra a) og c), i direktiv 2011/83 – at oplyse forbrugeren om toldformaliteter og om toldafgifter, der kan kræves.
Domstolens bemærkninger
Domstolen bemærkede i første række, at i forbindelse med en aftale om international godsbefordring skal omfanget af de oplysninger, som en erhvervsdrivende på forhånd skal give, bl.a. vurderes i forhold til arten af tjenesteydelsen. I denne henseende anførte Domstolen, at toldformaliteterne, henset til denne aftales grænseoverskridende karakter og den omstændighed, at indførsel af varer fra et tredjeland sædvanligvis pålægges toldafgifter, udgør et af de vigtigste egenskaber ved denne type aftale, som en forbruger skal underrettes om, inden den indgås.
Den erhvervsdrivende fragtfører er derfor forpligtet til at oplyse forbrugeren om, at indførsel af det befordrede gods kan kræve opfyldelse af toldformaliteter. Når denne fragtfører udelukkende varetager befordringen af godset uden at udføre en toldklareringstjeneste, er den pågældende imidlertid ikke forpligtet til at give detaljerede oplysninger om de dokumenter, der skal fremlægges for toldmyndighederne, hvilket underbygges af artikel 11, stk. 2, i konvention om fragtaftaler ved international godsbefordring ad landevej.
Hvad i anden række angår den erhvervsdrivendes forpligtelse til at oplyse forbrugeren om den samlede pris udtalte Domstolen, at uafhængigt af angivelsen af den samlede pris eller af den måde, hvorpå denne pris beregnes, skal der tages hensyn til de yderligere omkostninger, der kan lægges til den samlede pris for tjenesteydelsen, og hvis disse omkostninger ikke kan beregnes på forhånd, skal forbrugeren oplyses om, at der kan forekomme sådanne yderligere omkostninger.
Domstolen fastslog således, at toldafgifter i forbindelse med aftaler om international godsbefordring udgør yderligere omkostninger, der lægges til den samlede pris for tjenesteydelsen, idet de ikke forfalder på grund af udførelsen af fragtydelsen, men på grund af det befordrede gods’ indførsel til Unionens toldområde. I denne type af aftaler er det ikke altid muligt for den erhvervsdrivende at beregne den samlede pris for tjenesteydelsen »inklusive afgifter« før indgåelsen af aftalen, eftersom den nøjagtige størrelse af toldafgifterne kan afhænge af visse elementer, som måske ikke er kendt på forhånd.
Følgelig er den erhvervsdrivende kun forpligtet til at oplyse forbrugeren om den omstændighed, at der kan forekomme toldafgifter, som udgør yderligere omkostninger, der påhviler forbrugeren, og som ikke med rimelighed kan beregnes på forhånd og indgå i prisen for fragtydelsen.
Henset til det ovenstående konkluderede Domstolen, at i forbindelse med indgåelse af en aftale om international godsbefordring ad landevej fra et tredjeland til en EU-medlemsstat indebærer den oplysningspligt, der påhviler den erhvervsdrivende i henhold til artikel 5, stk. 1, litra a) og c), at en forbrugerafsender skal underrettes om, at indførslen af godset til Unionens område kan kræve opfyldelse af toldformaliteter, og at denne forbruger kan opkræves toldafgifter. Den erhvervsdrivende er derimod hverken forpligtet til at give detaljerede oplysninger om de dokumenter, der skal fremlægges for toldmyndighederne, eller til at angive de gældende toldafgifters satser og beløb.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25.10.2011 om forbrugerettigheder, om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF samt om ophævelse af Rådets direktiv 85/577/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF (EUT 2011, L 304, s. 64).
(
2
) – Konventionen om fragtaftaler ved international godsbefordring ad landevej, undertegnet i Genève den 19.5.1956, som ændret ved protokollen undertegnet i Genève den 5.7.1978.