61992CC0332_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Er faellesskabsretten, herunder bestemmelserne i den faelles markedsordning for ris, til hinder for, at der opkraeves en intern afgift ved koeb af uafskallet ris fremstillet i en medlemsstat, og som indgaar i en fond, hvis formaal er at fremme den indenlandske risproduktion?
2. Det er det spoergsmaal, som man kunne tro havde vaeret afklaret siden dommen af 12. juli 1973 i Geddo-sagen (1), men som Domstolen er blevet anmodet om at tage op til fornyet overvejelse paa grundlag af de praejudicielle spoergsmaal, Conciliatura og Pretura circondariale di Vercelli har forelagt. Sagen er den, at sagsoegerne i hovedsagen tilsigter en aendring af Domstolens praksis.
3. Ente Nazionale Risi (herefter benaevnt "Ente"), der blev oprettet ved italiensk kongeligt lovdekret nr. 1237 af 2. oktober 1931 (2), har til opgave at "varetage beskyttelsen af interesserne for den indenlandske risproduktion, idet det skal fremme distributionen og forbruget af ris og stoette ethvert initiativ, hvis formaal er at forbedre produktionen" (3). Ente spiller i oevrigt en vaesentlig rolle som led i forsknings- og forsoegsarbejde (det driver "Centro di ricerca del riso" (Forskningscentret for Ris) ) og yder teknisk bistand. Derudover er Ente det italienske interventionsorgan for den faelles markedsordning for ris (4). Ente' s virksomhed finansieres i det hele af en "kontraktafgift", som koebere af uafskallet ris produceret i Italien skal betale mod udlevering af et "certificato trasferimento risone" (certifikat om overfoersel af uafskallet ris), eller, saafremt der ikke findes en koebekontrakt, naar producenten selv forarbejder risen (5).
4. Det er denne "kontraktafgift", der er det centrale spoergsmaal i denne sag, som den ogsaa var det i Geddo-sagen.
5. I Geddo-sagen var forholdet det, at Riseria Geddo af en italiensk producent havde koebt uafskallet ris med henblik paa at forarbejde den og eksportere den forarbejdede ris til Faellesskabet og til et tredjeland (6). Koebet blev anmeldt til Ente, som havde opkraevet en kontraktafgift. Under en efterfoelgende retssag havde koeberen nedlagt paastand om tilbagebetaling af afgiften, idet faellesskabsretten efter koeberens opfattelse var til hinder for en saadan afgift.
6. Pretura de Milano oenskede med de forelagte praejudicielle spoergsmaal i det vaesentlige oplyst, om traktatens artikel 5 og artikel 40, stk. 3, andet afsnit, samt bestemmelserne i Raadets forordning nr. 359/67/EOEF af 25. juli 1967 om den faelles markedsordning for ris (7) var til hinder for opkraevning af en saadan afgift.
7. Domstolen fastslog, at inden for rissektoren havde artikel 40 fundet sit konkrete udtryk i ovennaevnte forordning, og den behandlede herefter det spoergsmaal, om kontraktafgiften var forenelig med forordningens artikel 20, stk. 2, og artikel 23, som bl.a. bestemmer, at opkraevning af enhver told eller afgift med tilsvarende virkning i samhandelen inden for Faellesskabet og med et tredjeland er forbudt (8).
8. Domstolen bemaerkede, at "kontraktafgiften" kun paahviler "nationale produkter, naar der om disse indgaas en kontrakt" og ikke "paalaegges varer, som foelge af, at de passerer en graense", og at der derfor var tale om en "indenlandsk afgift", som ikke er en afgift med tilsvarende virkning som en eksporttold (9).
9. Domstolen tog ogsaa stilling til, om kontraktafgiften er forenelig med ordningen vedroerende samhandelen med tredjelande og eksportrestitutionerne, som i henhold til ovennaevnte forordnings artikel 17, stk. 2, skulle vaere de samme inden for hele Faellesskabet.
10. Domstolen fastslog, at: "En saadan afgift kan kun vaere i strid med bestemmelserne i [den] forordning, der hjemler eksportrestitutioner, saafremt den viser sig at vaere et middel til at formindske disses beloeb" (10).
11. De faktiske omstaendigheder i sagerne C-332/92 (Eurico Italia Srl), C-333/92 og C-335/92 (Viazzo Srl og F & P SpA) er stort set de samme som i Geddo-sagen, idet det dog maa understreges, at risen blev eksporteret til en EF-medlemsstat i de to sidstnaevnte sager, og til et tredjeland - hvilket derfor udloeste udbetaling af restitutioner - i Eurico Italia-sagen. Den gaeldende EF-forordning er i oevrigt Raadets forordning (EOEF) nr. 1418/76 af 21. juni 1976 om den faelles markedsordning for ris (11), der indeholder en bestemmelse, der er identisk med bestemmelsen i artikel 17, stk. 2, i ovennaevnte forordning nr. 359/67, som nu er ophaevet (12).
12. Det er nu mere end tyve aar siden, dommen i Geddo-sagen blev afsagt. Er det maaske frygten for en betydelig forhoejelse af kontraktafgiften og den dermed forbundne fare for konkurrencedygtigheden for italiensk ris, der har faaet de sagsoegende rismoeller til paa ny at goere gaeldende, at kontraktafgiften er uforenelig med faellesskabsretten? (13).
13. Lad mig straks bemaerke, at visse af de argumenter, sagsoegerne har fremfoert, er helt de samme som dem, Domstolen allerede tog stilling til i Geddo-sagen. De oevrige argumenter kan efter min opfattelse ikke medfoere en aendring af Domstolens praksis.
14. I sagerne C-333/92 og C-335/92 har Conciliatura og Pretura circondariale di Vercelli med de samme praejudicielle spoergsmaal oensket oplyst, om den omstaendighed, at kontraktafgiften ikke tilbagebetales i tilfaelde af eksport til en anden medlemsstat, er en tilsidesaettelse af 1) det efter faellesskabsretten generelle forbud mod forskelsbehandling og navnlig af EOEF-traktatens artikel 40, stk. 3, andet afsnit, samt artikel 5, og af 2) det generelle princip, hvorefter eksporterede produkter skal beskattes dér, hvor de forbruges.
15. Ud over spoergsmaalet om, hvorvidt kontraktafgiften er forenelig med det generelle forbud mod forskelsbehandling, har Conciliatura di Vercelli i sag C-332/92 oensket oplyst, om den omstaendighed, at kontraktafgiften ikke tilbagebetales i tilfaelde af eksport til et tredjeland, er i strid med bestemmelserne i artikel 17, stk. 2, i Raadets forordning nr. 1418/76; de restitutioner, koebere af italiensk ris faar udbetalt, haevdes at blive nedsat med kontraktafgiften og er derfor mindre end dem, Faellesskabets oevrige erhvervsdrivende faar udbetalt.
16. Dette er grunden til, at jeg foerst vil behandle spoergsmaalet om den manglende tilbagebetaling af kontraktafgiften i relation til det generelle forbud mod forskelsbehandling, derefter i relation til princippet om, at produkter, der eksporteres, beskattes dér, hvor de forbruges, og endelig i relation til bestemmelserne i artikel 17, stk. 2, i forordning nr. 1418/76.
17. Jeg vil dog foerst fremkomme med nogle indledende bemaerkninger.
18. For det foerste har Ente (14) og den italienske regering (15) understreget, at de praejudicielle spoergsmaal er blevet forelagt under en summarisk procedure, en saakaldt "sag om betalingspaalaeg" og alene paa grundlag af de sagsoegende selskabers anbringender, samt at der ikke har vaeret tale om en kontradiktorisk retsforhandling.
19. I dommen i Politi-sagen (16) fastslog Domstolen i forbindelse med praejudicielle spoergsmaal, som formanden for Tribunale di Torino havde forelagt under en tilsvarende procedure, at den omstaendighed, at der ikke var tale om en kontradiktorisk retsforhandling, ikke var til hinder for forelaeggelse af spoergsmaal for Domstolen, idet
"... formanden for Tribunale de Torino udoever judicielle funktioner i henhold til artikel 177, og ... har fundet, at en fortolkning af faellesskabsretten er noedvendig, for at han kan afsige dom; det tilkommer saaledes ikke Domstolen at udtale sig om, paa hvilket trin af retsforhandlingerne spoergsmaalet er blevet forelagt" (17).
20. Siden da har Domstolens praksis vaeret fast (18).
21. For det andet har Ente fremfoert flere formalitetsindsigelser: i) Den forelaeggende retsinstans har ikke saglig kompetence til at traeffe afgoerelse vedroerende paastanden om tilbagebetaling af kontraktafgiften, ii) den har ikke taget hensyn til Domstolens praksis, navnlig dommen i Geddo-sagen, og endelig iii) er de forelagte spoergsmaal kun "paaskud", naar henses til, at de kraevede beloeb er beskedne, navnlig i forhold til de beroerte virksomheders stoerrelse.
22. Med hensyn til den foerste indsigelse kan loesningen findes i dommen af 4. juni 1992 i Debus-sagen (19), hvori Domstolen udtalte:
"For saa vidt angaar Kommissionens bemaerkning om, at den praejudicielle anmodning om fortolkning eventuelt ikke kan tages under paakendelse, da den er forelagt af en retsinstans, som i henhold til nationale strafferetsplejebestemmelser ikke har kompetence til at traeffe afgoerelse i hovedsagen, bemaerkes blot, at Domstolen, naar der ikke foreligger saerlige omstaendigheder, principielt ikke skal paase, om en national retsinstans i henhold til nationale, procesretlige bestemmelser er kompetent."
23. Med hensyn til den anden indsigelse skal jeg bemaerke, at det alene er den nationale retsinstans, der afgoer, om Domstolens tidligere praksis giver den et tilstraekkeligt grundlag for at traeffe afgoerelse, og saaledes ogsaa, om der efter dens opfattelse skal forelaegges et praejudicielt spoergsmaal. Forholdet er saaledes for det foerste det, at "artikel 177 altid tillader en national ret paa ny at forelaegge Domstolen fortolkningsspoergsmaal, hvis den finder det hensigtsmaessigt" (20), selv om spoergsmaalene allerede er besvaret ved en dom i en lignende sag. For det andet er spoergsmaalene ikke de samme som dem, der blev forelagt i Geddo-sagen, hvor dommen i oevrigt blev afsagt for mere end tyve aar siden. I den foreliggende sag er der saaledes ikke grund til at bringe procesreglementets artikel 104, stk. 3, i anvendelse.
24. For saa vidt angaar den tredje indsigelse er Domstolens praksis fast: I henhold til artikel 177, som bygger paa en klar opgavefordeling mellem de nationale retsinstanser og Domstolen, har Domstolen ikke kompetence til at afgoere, om de forelagte spoergsmaal er relevante. Domstolen har da ogsaa praeciseret, at:
"... det af Domstolens faste praksis ... fremgaar, at det udelukkende tilkommer de nationale retsinstanser, for hvem de konkrete tvister er indbragt, og som har ansvaret for den retslige afgoerelse, som skal traeffes, paa grundlag af omstaendighederne i den konkrete sag at vurdere, saavel om en praejudiciel afgoerelse er noedvendig for, at de kan afsige dom, som relevansen af de spoergsmaal, de forelaegger Domstolen" (21).
25. Endelig har Ente anfoert, at det med de forelagte spoergsmaal reelt tilsigtes, at Domstolen fastslaar, at nationale bestemmelser er uforenelige med faellesskabsretten, hvilket ikke henhoerer under Domstolens kompetence (22).
26. Hertil skal jeg blot bemaerke, at Domstolen har taget principiel stilling til dette spoergsmaal, idet den har udtalt:
"Selv om Domstolen inden for rammerne af artikel 177 ikke har kompetence til at anvende faellesskabsreglerne paa et bestemt tilfaelde og foelgelig heller ikke til at karakterisere en national retsregel, kan den dog forsyne den nationale retsinstans med saadanne fortolkningselementer fra faellesskabsretten, som kan bidrage til en bedoemmelse af naevnte regels virkninger" (23).
27. Jeg vil herefter gaa over til alt behandle det foerste praejudicielle spoergsmaal.
28. I henhold til artikel 9 i lovdekret nr. 1237 af 2. oktober 1931 skal koeberen i forbindelse med hver enkelt kontrakt om koeb af uafskallet italiensk ris betale en kontraktafgift til Ente.
29. Naar et landbrugsprodukt er omfattet af en faelles markedsordning, og navnlig naar ordningen som i den foreliggende sag bygger paa faelles prisregler, kan medlemsstaterne ikke laengere ved ensidigt fastsatte bestemmelser gribe ind i den prisdannelsesmekanisme, som foelger af den faelles ordning (24).
30. Spoergsmaalet er herefter, om kontraktafgiften er forenelig med traktatens artikel 40, stk. 3, andet afsnit, hvorefter enhver form for forskelsbehandling af Faellesskabets producenter og forbrugere er forbudt.
31. I sit forslag til afgoerelse i Geddo-sagen beskrev generaladvokat Trabucchi den forskelsbehandling, koeberne af ris haevdede at vaere udsat for, paa foelgende maade: "Den italienske forretningsmand, som koeber uafskallet ris i Italien, udsaettes for en forskelsbehandling i forhold til sine konkurrenter i Faellesskabet, som forsyner sig paa verdensmarkedet uden at skulle betale kontraktafgiften, hvilket fordrejer funktionen af de foranstaltninger, som tjener til ivaerksaettelse af den faelles prispolitik" (25). En risproducent, som koeber uafskallet italiensk ris, maatte saaledes baere en yderligere omkostning, som koebere af ris fremstillet i en anden medlemsstat ikke skulle afholde.
32. For saa vidt angaar betingelserne for at bringe traktatens artikel 40, stk. 3, andet afsnit, i anvendelse, har Domstolens praksis altid vaeret fast:
"... efter Domstolens faste praksis indebaerer det principielle forbud mod forskelsbehandling af Faellesskabets producenter eller forbrugere i henhold til artikel 40, stk. 3, andet afsnit, at ensartede forhold ikke behandles forskelligt, og at forskellige forhold ikke behandles ensartet, medmindre en saadan behandling er objektivt begrundet" (26).
33. Ente har fremhaevet, at der er en modydelse for kontraktafgiften, nemlig de tjenesteydelser, Ente tilbyder, og som omfatter foranstaltninger med henblik paa at forbedre produktionen, tilskynde til et stoerre forbrug af ris og beskytte den nationale risproduktion. Afgiften skal kun betales af den, der koeber italiensk ris (27).
34. Situationen for den erhvervsdrivende kan ikke sammenlignes med situationen for den, der koeber uafskallet ris fremstillet i en anden medlemsstat, og som ikke skal betale afgiften, men heller ikke har ret til ydelserne fra et organ som Ente.
35. Stillet op paa denne maade kan traktatens artikel 40, stk. 3, andet afsnit, derfor ikke finde anvendelse i den foreliggende sag, og uanset om denne bestemmelse maatte have direkte virkning, kan den ikke hjemle et krav om tilbagebetaling af kontraktafgiften.
36. Som i Geddo-sagen har den forelaeggende retsinstans oensket naermere oplysninger om en eventuel anvendelse af traktatens artikel 5, sammenholdt med artikel 40, stk. 3.
37. I Geddo-sagen fastslog Domstolen, at:
"Artikel 5 foreskriver, at medlemsstaterne traeffer alle foranstaltninger, som er egnede til at sikre opfyldelsen af deres forpligtelser, og at de afholder sig fra enhver foranstaltning, der er egnet til at bringe virkeliggoerelsen af traktatens maalsaetning i fare, og herved paalaegger den medlemsstaterne en generel forpligtelse, hvis konkrete indhold i hvert enkelt tilfaelde afhaenger af traktatens bestemmelser eller af de principper, som kan udledes af dens generelle system" (28).
38. Heraf foelger, at naar de nationale bestemmelser ikke er i strid med traktatens artikel 40, stk. 3, andet afsnit, er de i dette tilfaelde heller ikke uforenelige med artikel 5.
39. Saafremt ordningen om kontraktafgiften ikke er i strid med traktatens artikel 40, stk. 3, andet afsnit, er den da uforenelig med den prisdannelsesmekanisme, der er fastsat i den faelles markedsordning for ris? Paavirker den denne ordnings funktion? Ifoelge sagsoegerne i hovedsagen er dette tilfaeldet, idet de med henvisning til kravet i traktatens artikel 40, stk. 3, tredje afsnit, har anfoert, at ris "... er omfattet af en faelles prispolitik, som skal baseres paa faelles kriterier og ensartede beregningsmetoder" (29).
40. EF-ordningen vedroerende rispriser er karakteristisk paa foelgende to punkter: den omfatter i) et system med faelles priser, der fastsaettes hvert aar og som har til formaal at sikre producenterne en rimelig levestandard (30), ii) et fleksibelt system med tilpasninger, hvorved der tages hensyn til markedsforholdene og forskellige omkostninger (31). Der tages imidlertid ikke hensyn til kontraktafgiften ved fastsaettelsen af interventionsprisen, indikativprisen og taerskelprisen (32).
41. Det fremgaar af dommen af 10. marts 1981 i Irish Creamery Milk Suppliers Association-sagen (33), som vedroerte en intern afgift, Irland midlertidigt havde indfoert paa levende hornkvaeg (men ikke paa importeret hornkvaeg), naar det blev leveret til forarbejdning, at:
"De paagaeldende markedsordningsmekanismer har hovedsagelig til formaal at skabe et prisniveau i produktions- og engrosleddet, der tilgodeser baade den paagaeldende sektors faellesskabsproducenters og forbrugernes interesser, og som sikrer forsyningerne, uden at tilskynde til overproduktion. Disse maal kan bringes i fare ved ensidigt trufne nationale foranstaltninger, som - selv om dette maatte vaere utilsigtet - har en vaesentlig indflydelse paa det nationale markeds prisniveau." (34).
42. Domstolen bemaerkede derefter, at det tilkom den nationale ret at afgoere, om afgiften fremkaldte virkninger, som hindrede de faelles markedsordningers mekanismer i at fungere, navnlig under hensyntagen til afgiftens sats og opkraevningsperiode, forholdene paa det paagaeldende marked og antallet af produkter, der rammes af dem (35). Domstolen fremhaevede saaledes, at:
"En afgift, der kun gaelder i en kort periode, men som rammer et stort antal produkter, kan vaere neutral i den forstand, at den ikke medfoerer aendringer i landbrugsproduktionens struktur. Hvis afgiften derimod indbyder producenterne til delvis at erstatte produktionen af afgiftsbelagte produkter med en produktion af andre, afgiftsfrie produkter, er afgiften egnet til at fremkalde forvridning paa flere markeder." (36)
43. Det tilkommer foelgelig den nationale retsinstans at afgoere, om og i givet fald i hvilket omfang kontraktafgiften hindrer den prismekanisme, der er fastsat i den faelles markedsordning for ris, i at fungere.
44. De forelaeggende retsinstanser har dernaest rejst det spoergsmaal, om den omstaendighed, at kontraktafgiften ikke tilbagebetales, er forenelig med "de grundlaeggende principper om beskatning i relation til varebevaegelserne", navnlig reglen om, at "en afgift, som opkraeves af en indenlandsk vare, normalt tilbagebetales, naar varen eksporteres til andre lande" (37).
45. Som Kommissionen med rette har bemaerket (38), er afgiften ikke en forbrugsafgift, men en skattelignende afgift. Domstolen definerede den i oevrigt i 1973 som "en indenlandsk afgift, som kun paahviler nationale produkter, naar der om disse indgaas en kontrakt, og som tilfalder en stoettefond for den nationale produktion" (39).
46. Da afgiften ikke opkraeves som foelge af, at varer passerer en graense, falder den ikke ind under traktatens artikel 9 og 12 (40) og er derfor en intern afgift.
47. Jeg vil gerne bemaerke, at artikel 95 ikke kan finde anvendelse i den konkrete sag, eftersom afgiften kun rammer koeb af uafskallet ris, der er fremstillet i Italien, men ikke paalaegges "varer fra andre medlemsstater".
48. Domstolen har saaledes fastslaaet, at:
"... selv om artikel 95 forbyder medlemsstaterne at paalaegge varer fra andre medlemsstater afgifter, der er hoejere end de afgifter, der paalaegges indenlandske varer, forbyder den ikke, at indenlandske varer paalaegges hoejere afgifter end indfoerte varer; ... denne ulighed skyldes ikke artikel 95 ..." (41).
49. De omtvistede nationale bestemmelser er ikke i dette tilfaelde i strid med princippet om, at interne afgifter skal vaere neutrale i relation til konkurrencen mellem indfoerte og indenlandsk fremstillede produkter. En afgift, som vedroerer den virksomhed, der bestaar i at fremme den indenlandske produktion, rammer ikke produktionen i andre medlemsstater.
50. For fuldstaendighedens skyld skal jeg ogsaa naevne traktatens artikel 96. Heri hedder det, at der ved udfoersel af varer til en medlemsstats omraade ikke kan ydes godtgoerelse for interne afgifter ud over det beloeb, der har vaeret paalagt dem direkte eller indirekte. Dette ville vaere tilfaeldet, saafremt koebere af uafskallet italiensk ris fik tilbagebetalt et hoejere beloeb end den kontraktafgift, de faktisk har betalt, og saaledes forholder det sig ikke (42).
51. Jeg vil endelig behandle det tredje spoergsmaal, som drejer sig om, hvorvidt manglende tilbagebetaling af kontraktafgiften er forenelig med bestemmelsen i artikel 17, stk. 2, i forordning nr. 1418/76, hvorefter eksportrestitutionen skal vaere ens for hele Faellesskabet. Er der tale om tilsidesaettelse af denne bestemmelse, saafremt eksportoeren skal betale en kontraktafgift, som indebaerer, at den restitution, som Faellesskabet yder ham, eventuelt formindskes?
52. Domstolen har allerede taget stilling til dette spoergsmaal i dommen i Geddo-sagen (43). I sit forslag til afgoerelse bemaerkede generaladvokat Trabucchi, at:
"Kontraktafgifter paahviler ris produceret i Italien uafhaengigt af, om varen eksporteres eller forbruges paa stedet. Anvendelsen af denne afgift afhaenger foelgelig af den territoriale oprindelse af ris, som er genstand for et ejerskifte, eller som forarbejdes af industrien, og ikke af den omstaendighed, om risen har passeret statens graenser." (44)
53. Heraf foelger, at "... der ikke er nogen strukturel eller funktionel sammenhaeng mellem kontraktafgiften og eksportrestitutionen" (45).
54. Det er i oevrigt denne manglende sammenhaeng med en "overskridelse af en graense", som, hvilket ogsaa Domstolen har fastslaaet, er til hinder for at anse afgiften for en afgift med tilsvarende virkning som en told (46), idet Domstolen dog ogsaa har bemaerket, at afgiften "kun kan vaere i strid med de bestemmelser i forordningen, der hjemler eksportrestitutioner, saafremt den viser sig at vaere et middel til at formindske disses beloeb" (47). Det var det eneste forbehold, Domstolen tog.
55. Dette er imidlertid ikke formaalet med kontraktafgiften (48), der som allerede naevnt skal betales, ogsaa selv om det paagaeldende produkt ikke eksporteres.
56. Sagsoegerne i hovedsagen har anfoert, at dommen i Geddo-sagen er uklar, for ikke at sige mangelfuld paa det punkt (49), og naermere bemaerket, at den omstaendighed, at den kontraktafgift, der betales i forbindelse med en eksportforretning, som giver ret til EF-restitutioner, ikke tilbagebetales, medfoerer, at restitutionerne bliver mindre.
57. Lad mig her paa ny understrege, at der ikke er nogen sammenhaeng mellem kontraktafgiften og eksportrestitutionerne. Jeg behoever vel ikke sige det en gang til. Kontraktafgiften skal betales, uanset hvorledes produktet anvendes. Den fratraekkes derfor ikke i restitutionsbeloebet.
58. Sammenfattende skal jeg herefter foreslaa, at de forelagte spoergsmaal besvares saaledes:
1) EOEF-traktatens artikel 5 og artikel 40, stk. 3, er i princippet ikke til hinder for, at en intern afgift, som opkraeves i forbindelse med koebekontrakter vedroerende uafskallet ris fremstillet i en medlemsstat, og som tilfalder en stoettefond for den indenlandske produktion, ikke tilbagebetales.
2) Det tilkommer imidlertid den nationale retsinstans at afgoere, om og i givet fald i hvilket omfang en saadan afgift har fremkaldt virkninger, som hindrer de prismekanismer, der er fastsat i den faelles markedsordning for ris, i at fungere.
3) En saadan afgift kan kun vaere i strid med bestemmelserne i artikel 17, stk. 2, i forordning (EOEF) nr. 1418/76 af 21. juni 1976, saafremt den viser sig at vaere et middel til at formindske eksportrestitutionsbeloebet.
(*) Originalsprog: fransk.
(1) - Sag 2/73, Sml. s. 865.
(2) - GURI af 12.10.1931, nr. 236.
(3) - Artikel 1.
(4) - Med hensyn til Ente' s virksomhed, se naermere i indlaegget, s. 13 ff. i den franske oversaettelse.
(5) - Jf. artikel 9 i kongeligt lovdekret nr. 1183 af 11.8.1933, GURI nr. 218 (bilag 8 til Ente' s indlaeg).
(6) - Jf. Sml. 1973, s. 867.
(7) - EFT 1967, s. 174.
(8) - Praemis 4 og 5.
(9) - Praemis 5 og 6.
(10) - Sammesteds, min fremhaevelse.
(11) - EFT L 166, s. 1.
(12) - Artikel 30, stk. 1, i forordning nr. 1418/76.
(13) - Jf. de sagsoegende selskabers indlaeg, s. 15 i den franske oversaettelse.
(14) - Jf. indlaegget, s. 2 og 3 i den franske oversaettelse.
(15) - Jf. indlaegget, s. 1 i den franske oversaettelse.
(16) - Dom af 14.12.1971 (sag 43/71, Sml. 1971, s. 319; org. ref.: Rec. s. 1039).
(17) - Praemis 5.
(18) - Jf. ogsaa dom af 21.4.1988 (sag 338/85, Pardini, Sml. s. 2041, praemis 8) og mit forslag til afgoerelse i Corbiau-sagen (dom af 30.3.1993, sag C-24/92, Sml. s. 1277, praemis 8, 9 og 10), og i sagen Ligur Carni m.fl. (forenede sager C-277/91, C-318/91 og C-319/91, punkt 14, verserende).
(19) - Forenede sager C-13/91 og C-113/91, Sml I, s. 3617, praemis 8.
(20) - Jf. dom af 27.3.1963 (forenede sager 28/62, 29/62 og 30/62, Da Costa en Schaake, Sml. 1954-1964, s. 395, paa s. 398, org. ref.: Rec. s. 59, paa s. 76).
(21) - Jf. dom af 28.11.1991 (sag C-186/90, Durighello, Sml. I, s. 5773, praemis 8).
(22) - Jf. sagsoegtes indlaeg, s. 12 i den franske oversaettelse.
(23) - Jf. dom af 8.4.1976 (sag 112/75, Hirardin, Sml. s. 553, praemis 8).
(24) - Jf. praemis 16 i dom af 29.11.1989 (sag C-281/87, Kommissionen mod Graekenland, Sml. s. 4015).
(25) - Sml. 1973, s. 889.
(26) - Jf. dom af 20.9.1988 (sag 203/86, Spanien mod Raadet, Sml. s. 4563, praemis 25), min fremhaevelse.
(27) - Se naermere herom generaladvokat Trabucchi' s forslag til afgoerelse i Geddo-sagen, Sml. 1973, s. 881, paa s. 890.
(28) - Praemis 4.
(29) - Jf. sagsoegernes indlaeg, s. 13 i den franske oversaettelse. Se ogsaa s. 22 ff.
(30) - Jf. betragtning 3 og 4 til og afsnit I i forordning (EOEF) nr. 1418/76.
(31) - Saaledes hedder det i syvende betragtning til forordning (EOEF) nr. 1418/76: I loebet af hoestaaret boer der fastsaettes nogle maanedlige tillaeg til indikativprisen, interventionspriserne og taerskelpriserne, for at tage hensyn til bl.a. lager- og finansieringsomkostninger ved oplagring af ris inden for Faellesskabet samt noedvendigheden af at sikre afsaetningen af lagrene i overensstemmelse med markedets behov .
(32) - Jf. Kommissionens svar paa Domstolens foerste spoergsmaal.
(33) - Forenede sager 36/80 og 71/80, Sml. s. 735.
(34) - Praemis 20.
(35) - Sammesteds, og praemis 19.
(36) - Praemis 20. Om en skattelignende oplagringsafgift, som ogsaa opkraeves for indfoerte produkter, se dom af 19.11.1991 (sag C-235/90, Aliments Morvan, Sml. I, s. 5419).
(37) - Jf. afgoerelsen fra den forelaeggende retsinstans i sagerne C-333/92 og C-335/92, s. 3 i den franske oversaettelse.
(38) - Kommissionens indlaeg, s. 7 i den franske oversaettelse.
(39) - Dommen i Geddo-sagen, praemis 6.
(40) - Sammesteds, praemis 5 og 6.
(41) - Jf. dom af 13.3.1979 (sag 86/78, Peureux, Sml. s. 897, praemis 32 ff.).
(42) - Se herom generaladvokat Mischo' s forslag til afgoerelse i Morvan-sagen, punkt 51.
(43) - Praemis 6, andet afsnit, og domskonklusionens punkt 2.
(44) - Sml. 1973, s. 892.
(45) - Jf. den italienske regerings indlaeg, s. 4 i den franske oversaettelse.
(46) - Jf. dommen i Geddo-sagen, praemis 5, sidste afsnit.
(47) - Jf. dommens praemis 6.
(48) - Som i oevrigt fandtes inden indfoerelsen af ordningen med eksportrestitutioner.
(49) - Jf. indlaegget, s. 8 og 17 i den franske oversaettelse.