61995C0091
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
F. G. JACOBS
fremsat den 20. juni 1996 (
*1
)
1.
I den foreliggende sag skal Domstolen behandle en appel af den af Retten i Første Instans afsagte dom i sag T-5/93, Tremblay m.fl. mod Kommissionen (
1
). Tvisten vedrører Kommissionens beslutning om at afvise et antal klager mod Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique (herefter »SACEM«), som er det franske selskab, der administrerer ophavsrettigheder til musikværker.
2.
Hovedformålet med den foreliggende appel synes at være en påstået forkert anvendelse, af hvad der (måske lidt vildledende) benævnes subsidiaritetsprincippet, hvilket i denne sammenhæng vil sige, at Retten har begået en fejl ved (delvist) at opretholde Kommissionens beslutning om at afvise klagerne ved at støtte sig på den af denne anførte begrundelse om, at det var mere hensigtsmæssigt, at de nationale myndigheder behandlede disse klager.
Faktiske omstændigheder
3.
De til Kommissionen indgivne klager går tilbage til 1979. I perioden fra 1979 til 1988 blev der i medfør af artikel 3, stk. 2, i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (
2
), indgivet flere begæringer til Kommissionen om at få fastslået overtrædelser af EØF-traktatcns artikel 85 og 86, begået af SACEM. Begæringerne blev indgivet af sammenslutninger af diskoteksindehavere, bl. a. Bureau européen des médias de l'industrie musicale, samt af individuelle diskoteksindehavcre, herunder de tre sagsøgere i sag T-5/93, Roger Tremblay, François Lucazeau og Harry Kestenberg.
4.
I de til Kommissionen indgivne klager gør sagsøgerne i det væsentlige gældende:
1)
At de selskaber, der administrerer ophavsrettigheder i de forskellige medlemsstater, deler markedet mellem sig, idet de indgår gensidige repræsentations-kontrakter, hvorefter ophavsretssclskaberne ikke har ret til at kontrahere direkte med brugere, der har hjemsted i en anden medlemsstat.
2)
At den afgift på 8,25% af omsætningen, som kræves af SACEM, er for høj i forhold til de afgifter, der betales af diskotekerne i de andre medlemsstater, og at afgiften ikke kommer de repræsenterende ophavsretsselskaber (navnlig de udenlandske selskaber) til gode, idet fortjenesten udelukkende tilfalder SACEM, der kun betaler nogle latterlige små beløb til dem, selskabet repræsenterer.
3)
At SACEM pålægger enhver bruger at erhverve ret til hele selskabets repertoire af såvel fransk som udenlandsk musik og nægter at give tilladelser til udnyttelse af selskabets udenlandske repertoire alene.
4)
At SACEM anvender afgifterne på en diskriminerende måde til fordel for de diskoteker, der er tilsluttet visse ophavsretsselskaber.
5.
Kommissionens behandling af klagerne mod SACEM blev stillet i bero, efter at Cour d'appel d'Aix-en-Provence, Cour d'appel de Poitiers og Tribunal de grande instance de Poitiers fra december 1987 til august 1988 havde indgivet anmodninger om præjudicielle afgørelser til Domstolen, henholdsvis Tournier (
3
) og Lucazeau m.fl. (
4
). De i disse sager rejste spørgsmål skulle skabe klarhed over, hvorvidt der forelå overtrædelse af artikel 85 og/eller 86.1 dommene af 13. juli 1989 fastslog Domstolen, at:
»EØF-traktatens artikel 85 skal fortolkes således, at den forbyder enhver form for samordnet praksis mellem nationale ophavsretsselskaber i medlemsstaterne, som kan have til formål eller til følge, at det enkelte selskab nægter brugere, der er etableret i en anden medlemsstat, direkte adgang til sit repertoire. Det tilkommer de nationale retsinstanser at afgøre, om der faktisk har fundet en sådan samordning sted mellem de pågældende ophavsretsselskaber.«
»EØF-traktatens artikel 86 skal fortolkes således, at et nationalt ophavsretsselskab, der indtager en dominerende stilling på en væsentlig del af fællesmarkedet, påtvinger urimelige forretningsbetingelser, såfremt de afgifter, det opkræver af diskoteker, er væsentlig højere end dem, der anvendes i andre medlemsstater, og sammenligningen af afgiftsniveauet er foretaget på et ensartet grundlag. Forholdet ville være et andet, såfremt det pågældende ophavsretsselskab kunne begrunde en sådan højere afgift ud fra objektive og relevante forskelle mellem forvaltningen af ophavsrettigheder i den pågældende medlemsstat og i de øvrige medlemsstater.«
I Tournier-dommen fastslog Domstolen, at:
»Den omstændighed, at et nationalt selskab, der forvalter ophavsrettigheder vedrørende musikværker, alene nægter brugere af indspillede musikværker adgang til det udenlandske repertoire, det repræsenterer, har kun til formål eller til følge at begrænse konkurrencen på det fælles marked, såfremt adgangen til en del af det beskyttede repertoire fuldt ud kunne sikre forfatternes, komponisternes og musikforlæggernes interesser, uden af der derved sker en forhøjelse af udgifterne til forvaltning af kontrakterne og kontrollen med anvendelsen af de beskyttede musikværker.«
6.
Efter afsigelsen af disse domme fortsatte Kommissionen sin undersøgelse af SACEM's forretningsmetoder, særligt som følge af anmodninger fra franske domstole og myndigheder. Selv om Domstolen havde overladt det til de nationale myndigheder og nationale domstole at afgøre, hvorvidt de af SACEM opkrævede afgifter var væsentligt højere end de afgifter, der blev opkrævet i andre medlemsstater, fandt Kommissionen, at det ville være vanskeligt for disse nationale instanser selv at foretage en sådan sammenligning, eftersom de ikke havde beføjelser til at foretage undersøgelser i udlandet. Resultaterne af Kommissionens undersøgelse blev fremlagt i en rapport af 7. november 1991. Rapporten omhandler de afgifter, der opkræves i de forskellige medlemsstater og den påståede forskelsbehandling til fordel for de diskoteker, der er tilsluttet bestemte ophavsretsselskaber.
7.
Efter at have udarbejdet rapporten besluttede Kommissionen imidlertid at støtte sig på artikel 6 i Kommissionens forordning nr. 99/63/EØF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Rådets forordning nr. 17 (
5
). I artikel 6 bestemmes: »Hvis Kommissionen er af den opfattelse, at de tilvejebragte oplysninger ikke giver grundlag for at tage en i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17 fremsat begæring til følge, underretter den ansøgerne om begrundelsen herfor og fastsætter en frist, inden for hvilken de pågældende skriftligt kan fremsætte deres eventuelle bemærkninger«. Ved skrivelse af 20. januar 1992 har Kommissionen i medfør af artikel 6 rettet skriftlig henvendelse til Bureau européen des medias de l'industrie musicale (en sammenslutning af diskoteksindehaverc, herefter »BEMIM«) for at meddele, at den ikke havde til hensigt at tage deres begæring til følge og for at give BEMIM lejlighed til at fremsætte bemærkninger inden vedtagelsen af den endelige beslutning. (Kommissionen er af den opfattelse, at sagsøgerne i sag T-5/93 fik kendskab til skrivelsen, enten som medlemmer af BEMIM eller gennem deres advokat, som også var advokat for BEMIM, hvorfor den ikke fandt det nødvendigt at underrette sagsøgerne individuelt.) Efter at have behandlet bemærkningerne til skrivelsen meddelte Kommissionen (ved skrivelse af 12.11.1992) advokaterne for såvel BEMIM som diskoteksindchaverne, at deres klager var blevet endeligt afvist. Som svar på en forespørgsel angående begrundelsen for denne afvisning sendte Kommissionen en tredje skrivelse (af 17.12.1992) til de samme advokater, hvori den bekræftede, at den havde til hensigt at lade de nationale domstole undersøge samtlige af de til Kommissionen indgivne klager, hvad enten de angik størrelsen af afgifterne eller den påståede forskelsbehandling af diskoteker. Jeg skal i det følgende nærmere undersøge indholdet af de to første skrivelser, eftersom en væsentlig del af appellanternes hovedanbringende er, at Retten har fejlfortolket de begrundelser, der førte til Kommissionens beslutning.
8.
I sin skrivelse af 20. januar 1992 gjorde Kommissionen gældende, at den havde udført en sammenligning i det omfang, det var muligt, og at en grundigere sammenligning, hvori der tages højde for regionale eller lokale faktorer, ville kræve betydelige administrative ressourcer, uden udsigt til, at resultatet ville stå mål med indsatsen. I denne skrivelse anførte Kommissionen ligeledes, at undersøgelsen ikke gav grundlag for at fastslå, at betingelserne for at anvende artikel 86 var opfyldt for så vidt angår størrelsen af de afgifter, der i denne periode blev anvendt af SACEM. Kommissionen fandt, at på grund af dette og navnlig på grund af den omstændighed, at det påståede misbrug i det væsentligste kun havde virkning i en enkelt medlemsstat, endda kun i en del af denne, var det i Fællesskabets interesse, at spørgsmålet ikke blev behandlet af Kommissionen, men om nødvendigt af de franske myndigheder i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet og princippet om decentralisering.
9.
På sidste side i skrivelsen under afsnittet »Konklusion« anfører Kommissionen i overensstemmelse med artikel 6 i Kommissionens forordning nr. 99/63, at den på baggrund af subsidiaritetsprincippet og princippet om decentralisering ikke finder, at de i klagen tilvejebragte oplysninger kan give grundlag for at tage klagen til følge, da der ikke er nogen interesse for Fællesskabet, fordi de i klagen kritiserede former for praksis i det væsentligste kun har betydning på nationalt plan, og da der allerede er anlagt sag ved flere franske domstole.
10.
I sin anden skrivelse forklarede Kommissionen, at den ikke havde til hensigt at tage klagerne til følge af de i skrivelse af 20. januar 1992 allerede anførte grunde, og at den ikke havde til hensigt at gentage disse, men blot at behandle de af klagerne i deres bemærkninger anførte argumenter. Sammenfattende fremsatte Kommissionen følgende bemærkninger:
1)
Klagerens bemærkninger ændrede ikke dens konstatering af, at centret for den påståede overtrædelse var Frankrig, og at dens virkninger i de øvrige medlemsstater kun kunne være meget begrænsede, hvorfor sagen ikke var af særlig betydning for fællesmarkedets funktion, og det derfor var i Fællesskabets interesse, at klagerne behandles af de nationale myndigheder og domstole frem for af Kommissionen. I denne henseende henviste Kommissionen (i sin første skrivelse) til Rettens dom af18. september 1992 i Automec-sagen (
6
) (herefter »Automec II«).
2)
Retten i Første Instans fastslog i præmis 88 i Automec II-dommen, at Kommissionen kan afvise at behandle en klage, når de nationale domstole allerede er blevet forelagt sagen.
3)
Anvendelsen af »subsidiaritetsprincippet« medførte ikke, at enhver handling fra offentlige myndigheders side indstilledes, men derimod en beslutning om, hvorvidt Kommissionen eller de nationale myndigheder var bedst egnet til at behandle sagen. Eftersom centret for de påståede overtrædelser var Frankrig, og eftersom den nationale konkurrencemyndighed, takket være Kommissionen, var i besiddelse af de nødvendige oplysninger til at foretage den sammenligning, hvortil Domstolen henviste, påhvilede det de nationale myndigheder, om nødvendigt, at forfølge sagen yderligere. Endvidere er der allerede anlagt sag ved flere franske domstole, og kun de nationale domstole har kompetence til at tilkende erstatninger. Det drejer sig derfor om en helt almindelig anvendelse af subsidiaritetsprincippet, som ikke kan tolkes som en mangel fra Fællesskabets side, men som en simpel kompetenceovergivelse til nationalt niveau.
4)
Adgangen til at anvende Kommissionens rapport var ikke begrænset af tavshedspligt i medfør af artikel 20 i forordning nr. 17, eftersom rapporten ikke vedrørte størrelsen af de gældende afgifter, som under alle omstændigheder er offentligt tilgængelige, men en sammenligning af de resultater, anvendelsen af afgifterne i praksis havde for fem former for diskoteker.
5)
De nationale domstole var ikke forpligtet til at følge hverken de nationale eller de fællesskabsretlige myndigheders retlige vurderinger.
6)
Kommissionen var ikke forpligtet til at undersøge, om der tidligere måtte være begået overtrædelser af konkurrencereglerne, da hovedformålet med en sådan undersøgelser var at gøre det lettere at tilkende erstatning.
7)
De af Kommissionen foretagne sammenligninger var tilstrækkelige til at afgøre, hvorvidt de af SACEM fastsatte afgifter er at betragte som urimelige forretningsbetingelser, som defineret i Domstolens domme.
11.
Sluttelig gør Kommissionen i de sidste to afsnit af anden skrivelse gældende:
1)
Hvad angår den påståede aftale eller den samordnede praksis mellem SACEM og selskaber i andre medlemsstater, har Kommissionen ikke fundet nogen væsentlige holdepunkter herfor, men selv hvis der var en sådan aftale eller samordnet praksis, syntes den ikke at have haft nogen indvirkning på afgiftssatserne; Kommissionen ville dog tage højde for ethvert formelt bevis om eksistensen og virkningerne af den påståede aftale i betragtning.
2)
Hvad angår aftalen mellem SACEM og visse diskoteksophavsretsselskaber, har virkningerne af denne aftale kun kunnet være mærkbare i Frankrig til fordel for nogle diskoteker og til ulempe for andre, og under hensyn til principperne om samarbejde og arbejdsfordeling mellem Kommissionen og medlemsstaterne, tilkom det de nationale myndigheder at tage stilling til sagen, navnlig selv om både Kommissionen og de nationale myndigheder har kompetence til at anvende fællesskabskonkurrencereglerne, eftersom kun de nationale myndigheder var beføjede til at tilkende erstatninger. Ydermere ville Kommissionens standpunkt vedrørende aftalen ikke være bindende for de nationale domstole.
Rettens dom
12.
Retten har i sin dom af 24. januar 1995 (
7
) annulleret Kommissionens beslutning for så vidt som den afviste sagsøgernes anbringende om en opdeling af markedet som følge af en påstået aftale mellem SACEM og ophavsrets-selskaber i de andre medlemsstater. Den har i øvrigt frifundet Kommissionen og opretholder således den del af Kommissionens beslutning, der vedrører afvisningen af at fortsætte undersøgelsen vedrørende aftaler mellem SACEM og de diskoteker, som SACEM pålægger afgifter vedrørende dets medlemmers musikstykker.
Formaliteten
13.
Før behandlingen af de anbringender, hvorpå den for Domstolen indbragte appel er baseret, er det nødvendigt at undersøge de af Kommissionen rejste to formalitetsspørgsmål.
Påstandens karakter
14.
Appellanterne har nedlagt påstand om, at Domstolen annullerer Rettens afgørelse i det omfang, at den afviser påstanden om annulation af den del af Kommissionens beslutning, der afviser at fortsætte undersøgelsen af aftalerne mellem SACEM og diskoteksejerne, og i medfør af artikel 54 i statutten for Domstolen at annullere denne del af Kommissionens beslutning. De går imidlertid endnu længere, idet de nedlægger påstand om, at Kommissionen skal genoptage undersøgelsen af sagen og tilpligtes at meddele SACEM klagepunkterne. Kommissionen finder med føje, at en sådan påstand ikke kan antages til realitetsbehandling. Det er fast retspraksis, at Fællesskabets retsinstanser ikke har kompetence til at pålægge institutionerne instrukser, og ifølge traktatens artikel 176 påhviler det den institution, fra hvilken en annulleret retsakt hidrører, at gennemføre de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger (
8
).
De af Kommissionen påberåbte formmangler
15.
Kommissionen påberåber sig to formmangler i det af appellanterne indgivne appelskrift:
1)
i strid med bestemmelsen i artikel 112, stk. 1, litra b), i procesreglementet er der ingen angivelse af de andre parter, der har deltaget i retsforhandlingerne for Retten, og
2)
at der i strid med procesreglementets artikel 112, stk. 2, ikke er angivet den dato, hvor den anfægtede beslutning blev forkyndt for appellanterne.
16.
Disse mangler er imidlertid ikke tilstrækkelige til at afvise sagen; der er ingen grund til at antage, at de andre parter, der har deltaget i retsforhandlingerne for Retten, skulle have lidt et tab ved, at deres navne ikke blev nævnt på dokumentets forside, og i øvrigt er der iværksat appel inden for fristen, selv hvis det antages, at fristen begyndte at løbe ved domsafsigelsen.
Anbringender
17.
Jeg vil i det følgende tage stilling til de forskellige anbringender, hvorpå appellen er baseret.
18.
Jeg vil først undersøge det punkt, som jævnfør det ovenstående synes at være det vigtigste i det foreliggende appelskrift, nemlig hvorvidt Kommissionen har begået en fejl ved at henvise sagen til de nationale myndigheder, eller mere præcist om Retten med urette har opretholdt denne beslutning? Appellanterne har rejst dette spørgsmål på forskellige steder i appelskriftet, men det er hensigtsmæssigt at undersøge de forskellige argumenter samtidig. Appellanterne anfører for det første, at Retten har anlagt en urigtig retlig bedømmelse ved at undlade at tage stilling til Kommissionens påberåbelse af subsidiaritetsprincippet. For det andet bestrider de i de forskellige anbringender den af Retten foretagne realitetsundersøgelse af Kommissionens beslutning. En tredje række argumenter forudsætter, at Domstolen har annulleret Rettens beslutning, og i medfør af statuttens artikel 54 selv har dømt endeligt i sagen. På dette grundlag gør appellanterne gældende, at Kommissionens beslutning var baseret på en forkert anvendelse af subsidiaritetsprincippet. Strengt talt kan de argumenter, der er indeholdt i appelskriftets sidste del, som det vil fremgå i det følgende, ikke antages til realitetsbehandling, men eftersom det ikke er let at adskille de forskellige argumenter vedrørende »subsidiaritet«, vil jeg ikke sondre i denne henseende i forbindelse med dette anbringende.
19.
Før de forskellige argumenter undersøges enkeltvis, synes det nødvendigt at gøre nogle indledende bemærkninger. Opgavefordelingen mellem på den ene side Kommissionen og på den anden side de nationale myndigheder, hvad angår anvendelsen af traktatens konkurrenceregler, rejser nogle spørgsmål, som på det seneste har givet anledning til megen diskussion. En ny fremstilling giver et dækkende resumé af problemstillingen (
9
):
»Kommissionen er den myndighed, der har ansvaret for at udforme Fællesskabets konkurrencepolitik, en opgave som den skal udføre i almenhedens interesse. På baggrund af historiske omstændigheder, er Kommissionen ligeledes den myndighed, som i det væsentligste har ansvaret for at holde øje med, at EØF-traktatens artikel 85 og 86 overholdes i Det Europæiske Fællesskab.
I løbet af Det Europæiske Fællesskabs første år var der en tendens til at centralisere anvendelsen af konkurrencereglerne hos Kommissionen. Generelt fandt man, at anvendelsen af fællesskabskonkurrencereglerne først og fremmest henhørte under Kommissionen, skønt disse regler fra et juridisk synspunkt ligeledes kunne anvendes af de nationale retsinstanser og konkurrencemyndigheder. Under hensyntagen til de problemer Kommissionen stødte på med at få anerkendt sine beføjelser i medlemsstaterne og medlemsstaternes mangel på tilstrækkelige midler til at anvende artikel 85 og 86, har Kommissionen umiddelbart accepteret det quasi-monopol, som den de facto havde med hensyn til anvendelsen af konkurrencepolitikken. Dette gjorde det ligeledes muligt for den at skabe en række ensartede fortilfælde for dens beslutninger og administrative praksis, under kontrol af Domstolen og, for nylig, Retten.
Med tiden har situationen ændret sig såvel for Kommissionen som for medlemsstaterne. Kommissionen anses nu for at være drivkraften for Fællesskabets konkurrencepolitik, mens medlemsstaterne generelt betragtes som værende bedre rustet til at anvende både deres egne nationale konkurrenceregler og Fællesskabets konkurrenceregler. Denne udvikling gør det lettere for fremtiden at give en tydelig definition af henholdsvis fællesskabsadministrationens rolle og de nationale myndigheders rolle på dette område af fællesskabsretten.
Debatten om subsidiaritet har fremskyndet den eksisterende tendens mod en ændring af Kommissionens administrative praksis for at sikre de nationale retsinstansers og andre myndigheders mere aktive deltagelse for så vidt angår kontrollen med, at virksomhederne overholder traktatens artikel 85 og 86.«
20.
Det er måske hensigtsmæssigt at sondre mellem begrebet »subsidiaritet«, sådan som det anvendes i den foreliggende debat, og subsidiaritetsprincippet i traktatens artikel 3b. Under alle omstændigheder er det klan, at de nationale myndigheders anvendelse af fællesskabskonkurrenceretten ikke udgør et subsidiaritetstilfælde i den forsland, at de nationale myndigheder anvender den nationale ret. Det er måske mere passende at tale om decentralisering snarere end om subsidiaritet; meningen er en decentraliseret anvendelse af fællesskabsretten af de nationale myndigheder snarere end af Kommissionen. I praksis kan denne sondring dog være mindre tydelig, eftersom de nationale myndigheder kan anvende såvel de fællesskabsretlige som de nationale konkurrenceregler.
21.
Spørgsmålet er, under hvilke omstændigheder Kommissionen kan beslutte ikke at gå videre med behandlingen af en klage, i det tilfælde hvor klageren har en legitim interesse, men hvor Kommissionen finder, at der ikke er en tilstrækkelig fællesskabsretlig interesse.
22.
I Automec li-dommen fandt Retten, at Kommissionen havde ret til at beslutte at henlægge en klage på grund af manglende fællesskabsinteresse (
10
). I denne henseende adskiller Kommissionen sig fra en civil domstol, som skal beskytte privatpersoners subjektive rettigheder i deres gensidige forhold. Imidlertid finder Retten, at Kommissionen ikke kan begrænse sig til at foretage en abstrakt henvisning til Fællesskabets interesse, men at den skal angive de retlige og faktiske omstændigheder, som har ført den til at fastslå, at der ikke foreligger tilstrækkelig fællesskabsinteresse, jf. traktatens artikel 190. Endvidere skal Kommissionen tage hensyn til rækkevidden af den beskyttelse, som de nationale domstole kan sikre sagsøgerens rettigheder i henhold til traktaten (
11
).
23.
Kommissionen kan afvise en klagesag med den begrundelse, at den ikke har tilstrækkelig interesse for Fællesskabet, ikke blot inden den har indledt en behandling af sagen, men også efter at den har foretaget visse undersøgelser, såfremt sagens manglende interesse for Fællesskabet konstateres på dette trin i sagen (
12
).
24.
Efter Automec li-dommen har Kommissionen fremsat sin egen holdning i dens »Meddelelse om samarbejdet mellem Kommissionen og de nationale domstole om anvendelse af traktatens artikel 85 og 86« (
13
).
25.
Domstolen har for sit vedkommende fastslået, at selv om Kommissionen »ikke har pligt til at vedtage en beslutning vedrørende spørgsmålet, om der foreligger en overtrædelse af konkurrencereglerne, og ikke er pligtig til at behandle klagen, når den har fået en sag forelagt efter forordning nr. 17, har den dog pligt til grundigt at undersøge de faktiske og retlige anbringender, der er rejst af klageren, for at bringe på det rene, om der foreligger en konkurrencestridig adfærd. Såfremt sagen henlægges uden videre, har Kommissionen tillige pligt til at begrunde sin beslutning for at sætte Retten i stand til at afgøre, om Kommissionen har begået faktiske eller retlige fejl eller gjort sig skyldig i magtfordrejning« (
14
).
26.
I lyset af ovenstående betragtninger vil jeg nu undersøge appellanternes anbringender vedrørende spørgsmålet om »subsidiaritet«.
Påstanden om Rettens urigtige retlige bedømmelse ved at have undladt at tage stilling til Kommissionens påberåbelse af subsidiaritetsprincippet
27.
Appellanterne gør gældende, at Retten, ved at forkaste subsidiaritet som en af de begrundelser, der har dannet grundlag for Kommissionens begrundelse, har fortolket begrundelserne i Kommissionens beslutning forkert. Retten har fastslået, at »det fremgår af punkt 6, 7 og 8 i den omtvistede beslutning, at Kommissionen ikke baserede afvisningen af appellanternes klager på subsidiaritetsprincippet, idet begrundelsen alene var, at der ikke var en tilstrækkelig interesse for Fællesskabet«. Appellanterne mener imidlertid, at subsidiaritet var en del af Kommissionens begrundelse, og at Kommissionen anvendte dette princip forkert.
28.
Kommissionen gør gældende, at den udelukkende har baseret afvisningen af klagerne på, at der ikke var en tilstrækkelig fællesskabsinteresse. Hertil tilføjer den, at den fandt, at der ikke er nogen interesse for Fællesskabet, fordi de påståede overtrædelser i det væsentlige kun havde betydning på nationalt plan, og at der allerede verserede lignende sager ved flere franske domstole og ved den franske konkurrencemyndighed. Kommissionen anfører, at skønt den ikke i sine skrivelser har givet en udtrykkelig forklaring på sin opfattelse af begrebet »subsidiaritet«, fremgår denne klart i dens 22. Beretning om Konkurrencepolitikken i 1992. I denne beretning forklarer den, at den ved at slå til lyd for subsidiariteten blot havde til hensigt at udtrykke, at den var positivt indstillet over for de nationale myndigheders behandling af sager, hvis betydning primært var af national karakter. Kommissionen anfører, at ved i den foreliggende sag at henvise til subsidiaritet, havde den ikke til hensigt at anvende et generelt, uafhængigt retsprincip, som skulle overholdes af fællesskabsmyndighederne.
29.
Det er korrekt, at Kommissionen i sine to skrivelser har henvist til »subsidiaritet«: dette var tilfældet i konklusionen i dens skrivelse af 20. januar 1992 (jf. ovenfor, punkt 8 og 9), som den gentog i skrivelse af 12. november 1992, hvori den tilføjede de supplerende bemærkninger om subsidiaritet, som er indeholdt i ovenstående punkt 10, afsnit 3) (
15
). Efter min mening fremgår det imidlertid tydeligt af ovenstående uddrag af Kommissionens skrivelser, at Kommissionen ikke har baseret sig på subsidiaritet som selvstændig begrundelse for ikke at fortsætte behandlingen af klagerne. Den har anvendt denne term udelukkende for at udtrykke, at det var mere passende, at de nationale myndigheder undersøgte sagen. Som det fremgår af det følgende, er det en af de faktorer, der skal tages i betragtning med henblik på at vurdere Fællesskabets interesse. Del følger heraf, at Retten ikke har anlagt en urigtig retlig vurdering ved at undlade at behandle dette spørgsmål selvstændigt.
30.
Appellanterne gør ligeledes gældende, at Rettens »fordrejning« af Kommissionens beslutning ved ikke at tage hensyn til påberåbelsen af subsidiaritet, har medført en tilsidesættelse af retten til kontradiktion, hvilket indebærer, at spørgsmålet om, hvorvidt subsidiaritetsprincippet skulle anvendes, ikke er blevet behandlet. Men eftersom jeg er af den opfattelse, at Retten ikke har anlagt en urigtig retlig vurdering ved ikke at tage hensyn til subsidiaritet, mener jeg følgelig, at der ikke foreligger en tilsidesættelse af appellanternes ret til kontradiktion.
Fællesskabets interesse og prioriteringsspørgsmålet
31.
Appellanterne gør gældende, at i medfør af Automec li-dommen (
16
) har Kommissionen kun ret til at tage hensyn til den fællesskabsinteresse, der er forbundet med en given klage med henblik på at afgøre den prioritering, som klagen skal gives, derimod kan den ikke danne grundlag for en beslutning om ikke at behandle klagen. I præmis 60 i dommen i den foreliggende sag afviser Retten dette synspunkt. Dens indgangsvinkel er sammenlignelig med dens dom afsagt i Automec II-sagen, hvortil appellanterne henviser. Skønt Retten i denne sag har henvist til »prioriteter«, vedrører den afsagte dom Kommissionens afvisning af en klage. I dommens præmis 76 fandt Retten, at da Kommissionen ikke er forpligtet til i en given sag at udtale sig om, hvorvidt der foreligger en overtrædelse af fællesskabsretten eller ej (
17
), kan den ikke være forpligtet til at gennemføre en undersøgelse. Den i dommen indeholdte henvisning til »prioriteter« må og skal forstås således, at Kommissionen har ret til at beslutte at behandle visse klager og henlægge andre.
32.
Der må naturligvis være hensigtsmæssige garantier, der sikrer såvel klagerens rettigheder som Fællesskabets interesse. I Automec II-sagen har Retten anerkendt, at selv om Kommissionen ikke er forpligtet til at foretage en undersøgelse, forpligter de proceduremæssige garantier i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17 og artikel 6 i forordning nr. 99/63 den ikke desto mindre til at foretage en omhyggelig undersøgelse af de faktiske og retlige omstændigheder, som den klagende part har fremført, med henblik på at undersøge, om de nævnte omstændigheder giver grundlag for at antage, at der foreligger en adfærd, som kan fordreje konkurrencen inden for Fællesskabet og påvirke handelen mellem medlemsstaterne (
18
). Den har ligeledes fremhævet, at Kommissionens endelige skrivelse, hvori sagen henlægges, skal være tilstrækkelig begrundet (
19
). Endvidere er Retten parat til at undersøge Kommissionens begrundelse, for så vidt angår dens vurdering af en fællesskabsinteresse ved henlæggelsen af en sag (
20
). Der er således tilstrækkelige garantier, der sikrer, at Kommissionen foretager en grundig undersøgelse af klager. Følgelig er jeg af den opfattelse, at Retten ikke har anlagt en urigtig retlig vurdering ved at finde, at eftersom Kommissionen ikke har en generel forpligtelse til at vedtage en endelig beslutning om, hvorvidt fællesskabsretten i et særligt tilfælde er tilsidesat, har den under visse omstændigheder og efter at have foretaget en omhyggelig undersøgelse af de oplysninger, som den har til rådighed, ret til at afvise at undersøge en klage.
Spørgsmålet om, hvorvidt den pågældende praksis udelukkende havde national virkning
33.
Appellanterne gør gældende, at Kommissionen tog fejl ved at konkludere, at den praksis, som de påstod udgjorde en tilsidesættelse af artikel 86, udelukkende havde national virkning. Retten accepterede denne konklusion. Men eftersom spørgsmålet om, hvorvidt den anfægtede praksis i det væsentligste havde en national virkning, er et faktisk spørgsmål, kan en appel baseret på dette anbringende ikke antages til realitetsbehandling ved Domstolen.
De faktorer, som Kommissionen skal tage i betragtning med henblik på at beslutte, hvorvidt en klage skal behandles
34.
Appellanternes øvrige argumenter vedrører de faktorer, som skal tages i betragtning, når det skal vurderes, om det er i Fællesskabets interesse, at Kommissionen fortsætter en undersøgelse. Sådanne spørgsmål er retsspørgsmål, som kan antages til realitetsbehandling, og til besvarelsen af hvilke Rettens dom i Automec II-sagcn giver værdifuld vejledning (
21
). I Automec II-dommcn fandt Retten, at Kommissionen ved vurderingen af fællesskabsinteressen i at fortsætte undersøgelsen af en sag skal tage hensyn til den konkrete sags omstændigheder og navnlig de faktiske og retlige forhold, der er blevet fremført i klagen. Det påhviler den bl. a. at afveje den påståede overtrædelses betydning for det fælles markeds funktion, sandsynligheden for at kunne godtgøre dens eksistens og rækkevidden af de undersøgelsesforanstaltninger, der er nødvendige for at opfylde den opgave, som består i at overvåge overholdelsen af artikel 85 og 86 (
22
).
35.
I den foreliggende sag fandt Retten, at »når virkningerne af de overtrædelser, der er genstand for en klage, i det væsentlige kun er mærkbare i en enkelt medlemsstat, og når der allerede verserer sager ved denne medlemsstats domstole og for de kompetente administrative myndigheder mellem klageren og den virksomhed, der klages over, er Kommissionen berettiget til at afvise klagen med den begrundelse, at sagen ikke har tilstrækkelig interesse for Fællesskabet til, at der er grundlag for en videre behandling af sagen, idet det dog herved forudsættes, at klagerens rettigheder kan beskyttes i tilstrækkelig grad, navnlig af de nationale domstole« (
23
).
36.
Appellanterne gør imidlertid gældende, at Kommissionen var bedre egnet til at behandle spørgsmålet end de nationale domstole. De lægger vægt på de nationale domstoles rådvildhed og behovet for retssikkerhed. De anfører ligeledes, at Kommissionen med urette henviste til dommen i Automec li-sagen i dens beslutning om at henlægge klagerne, for i modsætning til den foreliggende sag var der kun anlagt en enkelt sag ved de nationale domstole, som vedrørte de i Automec li-sagen pådømte fakta.
37.
Jeg vil nu undersøge, hvorvidt Retten hár anlagt en urigtig retlig bedømmelse for så vidt angår de nævnte klagepunkter.
38.
I dommens præmis 59 har Retten fremhævet, at appellanterne ikke har krav på en endelig beslutning fra Kommissionen. Den har gjort gældende, at det følger af fast praksis, at artikel 3 i forordning nr. 17 ikke giver den, der har fremsat en begæring i henhold til denne bestemmelse, krav på, at Kommissionen træffer en beslutning, som omhandlet i EF-traktatens artikel 189, om, hvorvidt der foreligger en overtrædelse af traktatens artikel 85 og/eller artikel 86, og et sådant krav foreligger kun, såfremt genstanden for klagen henhører under Kommissionens enekompetence, såsom en tilbagekaldelse af en fritagelse meddelt i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3. Retten har således afvist appellanternes anbringender, for så vidt disse anførte, at Kommissionen var forpligtet til at vedtage en endelig beslutning om, hvorvidt der forelå en overtrædelse af fællesskabsretten. Retten kan bestemt ikke beskyldes for at have anlagt en urigtig retlig bedømmelse ved at have handlet således, for så vidt det er korrekt, at Kommissionen ikke har en generel forpligtelse til at vedtage en endelig beslutning. Dette synspunkt stemmer overens med Domstolens afgørelser i GEMA-dommen (
24
) og Delimitis-dommen (
25
), samt af retspraksis, sådan som den foreligger i Automec li-dommen og i efterfølgende domme (
26
).
39.
Vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionen burde have fortsat undersøgelsen, har Retten (i dommens præmis 68) fundet, at »en klagers rettigheder ikke ville kunne anses for at være tilstrækkelig beskyttet ved en national domstol, såfremt denne i betragtning af sagens komplicerede karakter ikke i rimelig grad var i stand til at indhente de nødvendige faktiske oplysninger med henblik på afgørelsen af, om den i klagen anfægtede praksis udgør en overtrædelse af de nævnte bestemmelser i traktaten«. Den havde, i den foreliggende sag, imidlertid sikret sig, at Kommissionens rapport indeholdt tilstrækkelige oplysninger om afgiftsniveauet og om spørgsmålet om forskelsbehandling af diskoteker. Endvidere fastslog Retten i relation til påstanden om, at SACEM nægtede at overdrage franske diskoteker rettigheden til det udenlandske repertoire, at appellanterne ikke havde fremsat noget konkret argument, som kunne skabe tvivl om de franske domstoles kompetence til at indsamle de nødvendige faktiske oplysninger med henblik på afgørelsen af, om den praksis, SACEM (en fransk virksomhed med sæde i Frankrig) havde, udgør en overtrædelse af traktatens artikel 86. Hvad angår disse to konstateringer, skal det bemærkes, at appellanterne ikke bestred, at de til rådighedværende oplysninger var tilstrækkelige. Derfor har Retten efter min opfattelse ikke anlagt en urigtig retlig vurdering ved at anvende ovennævnte fremgangsmåde. Jeg er enig i det synspunkt, at med henblik på at begrunde en afvisning af at fortsætte behandlingen af en klage, er det under alle omstændigheder vigtigt, at de nationale domstole (eller nationale myndigheder) har kompetence til selv at behandle spørgsmålet. Jeg er af den opfattelse, at når de nationale domstole har denne kompetence, kan spørgsmålet om, hvilken domstol eller myndighed der er bedst egnet til at udføre den pågældende undersøgelse, få en vis betydning, men jeg finder ligeledes, at det faktum, al det vil være lettest for Kommissionen at udføre en undersøgelse, ikke i sig selv bør forpligte Kommissionen hertil. Efter min opfattelse er spørgsmålet om fællesskabsinteressen vigtigere end overvejelsen af, hvilken domstol eller myndighed der er den bedst egnede til at behandle sagen. Som Retten har anført i Automec II-dommen, er andre elementer relevante, såsom vigtigheden af den påståede overtrædelse for fællesmarkedets funktion.
40.
Som svar på appellanternes argumenter vedrørende den påståede rådvildhed ved de nationale domstole og nødvendigheden af at sikre en korrekt og ensartet anvendelse af traktatens konkurrenceregler, har Retten fundet, at den omstændighed, at de nationale domstole måtte kunne støde på vanskeligheder ved fortolkningen af traktatens artikel 85 eller 86, når henses til muligheden for at forelægge præjudicielle spørgsmål i henhold til traktatens artikel 177, ikke er et moment, som Kommissionen har pligt til at tage hensyn til ved vurderingen af Fællesskabets interesse i at fortsætte behandlingen af en sag (præmis 67). Som det fremgår af det ovenstående, fandt Retten, at de nationale domstole havde eller var i stand til at indhente tilstrækkelige oplysninger med henblik på at tage stilling til de påståede overtrædelser. Som allerede nævnt, bestrides denne konstatering ikke af appellanterne, og de af Retten fremførte grunde synes følgelig fuldt ud overbevisende. Efter min mening er det ligeledes korrekt, at Retten fandt, at »i modsætning til hvad sagsøgerne har anført, kan det forhold, at der verserer sager for de nationale domstole, ikke kun anvendes som el relevant kriterium ved vurderingen af Fællesskabets interesse i at fortsætte behandlingen af en sag, såfremt der er tale om en enkelt sag på nationalt plan mellem klageren og den part, der klages over« (præmis 62). Det kan ikke gøres gældende, at når der verserer flere sager, er Kommissionen afskåret fra at overlade spørgsmålet til de nationale domstole.
41.
Appellanterne anfører ligeledes, at Kommissionen ikke burde have taget to af de momenter, hvortil der blev henvist i Kommissionens skrivelser, i betragtning ved dens vurdering af, hvorvidt det var i Fællesskabets interesse at fortsætte behandlingen af klagerne: Det faktum, at kun de nationale domstole kan tildele erstatning, og det faktum, at de nationale domstole ikke er bundet af Kommissionens »beslutning«. (I skrivelse af 12.11.1992 synes Kommissionen ikke at have henvist til en formel beslutnings virkning for de nationale domstole, men snarere til virkningen af en af Kommissionen foretaget retlige vurdering (
27
)). Eftersom appellanterne ikke har påberåbt sig en urigtig retlig bedømmelse i Rettens dom vedrørende disse punkter, kan denne del af appellen ikke antages til realitetsbehandling.
42.
Imidlertid mener jeg, at begge momenter kan tages i betragtning. Mens det faktum, at kun de nationale domstole kan tildele erstatning ikke, efter min mening, i sig selv begrunder Kommissionens afvisning af en klage, så mener jeg, at ved en vurdering af, hvorvidt det er i »Fællesskabets interesse«, at et spørgsmål behandles af Kommissionen, kan det i nogle tilfælde være hensigtsmæssigt at tage i betragtning, at en sag under alle omstændigheder vil blive indledt på nationalt plan med henblik på at få tilkendt erstatning.
43.
Ved at henvise til det faktum, at de nationale domstole ikke er bundet af dens retlige vurderinger, havde Kommissionen sandsynligvis i tankerne, at i lyset af udarbejdelsen af dens rapport ville en fortsættelse af behandlingen af klagen, uden at træffe en endelig beslutning have ført til vedtagelsen af et uformelt synspunkt for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt der forelå en overtrædelse, og at dette ikke ville tjene noget videre formål, eftersom de nationale domstole ikke ville være bundet af en sådan vurdering (
28
). Jeg er af den opfattelse, at man sagtens kan tage en sådan overvejelse i betragtning, når det drejer sig om at vurdere, hvorvidt det er i Fællesskabets interesse at fortsætte behandlingen af en klage.
44.
Afslutningsvis, skal jeg måske understrege, at man ikke må tro, at der aldrig vil kunne opstå situationer, selv i sager hvor Kommissionen ikke er enekompetent, hvor Kommissionen er forpligtet til at fortsætte en undersøgelse, og såfremt den finder, at der foreligger en overtrædelse, at træffe en endelig beslutning desangående. Tværtimod viser ovenstående bemærkninger tydeligt, at det i visse tilfælde kræves i Fællesskabets interesse. Appellanterne har imidlertid ikke bevist, at det var tilfældet i den foreliggende sag.
45.
De øvrige i det foreliggende appelskrift anførte anbringender kan behandles mere kortfattet.
Har Retten foretaget en urigtig retlig bedømmelse ved at undlade at vurdere, hvor længe Kommissionen havde haft sagen
46.
Appellanterne har gjort gældende, at der foreligger en urigtig retlig bedømmelse ved, at Retten fastslog, at behandlingen kun har strakt sig over seks år i stedet for over fjorten år (at regne fra 1979). Som det fremgår af ovenstående, er Domstolens beføjelser imidlertid begrænset til spørgsmål af retlig karakter. Dette anbringende kan derfor ikke antages til realitetsbehandling, eftersom spørgsmålet om behandlingens varighed er et spørgsmål af faktisk — og ikke retlig karakter. Under alle omstændigheder indledes Rettens dom med, i præmis 1, at fastslå, at der i perioden fra 1979 blev indgivet flere begæringer til Kommissionen.
Har Retten foretaget en urigtig retlig bedømmelse ved at fastslå, at de retlige spørgsmål var nye
47.
Appellanterne har ligeledes gjort gældende, at Retten har anlagt en urigtig retlig bedømmelse, idet den har fastslået, at dc i klagen fra 1986 rejste spørgsmål var nye retlige spørgsmål. I denne henseende anfører de som bevis, at disse spørgsmål blev indbragt for Kommissionen før 1986. Endnu en gang drejer det sig om et faktisk spørgsmål. Følgelig kan dette anbringende heller ikke antages til realitetsbehandling.
Har Retten foretaget en urigtig retlig bedømmelse ved at undlade at påvise de af Kommissionen begåede retlige fejl
48.
Appellanterne gør gældende, at Retten har anlagt en urigtig retlig bedømmelse ved ikke at have påvist de af Kommissionen begåede retlige fejl. Kommissionen anfører, at eftersom appellanterne ikke har anført nogen argumenter i den del af appelskriftet, der vedrører dette anbringende, bør denne del af appelskriftet ikke kunne antages til realitetsbehandling. Der er megen vægt i Kommissionens argumentation. Det står fast, at en appel skal baseres på Rettens påståede urigtige retlige bedømmelse, for at den kan antages til realitetsbehandling (
29
). Det er korrekt, at appellanterne ligeledes behandler spørgsmålet om Kommissionens påståede fejl i en separat del af appelskriftet, hvor de anmoder Domstolen om selv at annullere Kommissionens beslutning, i stedet for blot at hjemvise sagen til Retten, og at appellanternes argumenter kunne have været belyst ved at henvise til denne del af appelskriftet. Som det vil fremgå af det følgende, kan denne del af appellen imidlertid under ingen omstændigheder antages til realitetsbehandling.
Har Retten foretaget en urigtig retlig bedømmelse ved at anføre modstridende præmisser
49.
Appellanterne anfører, at Retten har anlagt en urigtig retlig bedømmelse ved at anføre modstridende præmisser. Den har på en ene side annulleret den del af Kommissionens beslutning, hvori Kommissionen afviste at fortsætte undersøgelsen af de påståede aftaler mellem ophavsretsselskaberne, skønt den på den anden side har opretholdt den del af beslutningen, hvori Kommissionen har besluttet at overlade spørgsmålet om en eventuel tilsidesættelse af artikel 86 til de nationale myndigheder. Appellanterne rinder, at disse to aspekter er uadskillelige: De gør gældende, at den påståede fastsættelse af for høje priser skyldes markedsopdelingen. Ved at annullere Kommissionens beslutning for så vidt angår det første aspekt, har Retten imidlertid ikke anført, at den fandt, at det snarere var op til Kommissionen end de nationale domstole at træffe en beslutning om den påståede tilsidesættelse af artikel 85. Den har udelukkende annulleret denne del af beslutningen på grund af manglende beviser. Heraf kan udledes, at hvis Kommissionen havde fremsat en tilstrækkelig begrundelse, ville den med føje have kunnet overlade spørgsmålet til de nationale domstole. Følgelig er der ingen modstrid i Rettens afgørelse. Jeg mener derfor ikke, at Retten har udfærdiget modstridende præmisser.
Har Retten anlagt en urigtig retlig bedømmelse vedrørende fortroligheden af Kommissionens undersøgelser
50.
Appellanterne anfører, at Retten har anlagt en urigtig retlig bedømmelse ved at fastslå, at fortroligheden af Kommissionens sagsmappe ikke udgjorde en hindring for de nationale domstoles mulighed for at træffe afgørelser vedrørende spørgsmålet om et eventuel misbrug af dominerende stilling. Retten fandt, at Kommissionen kunne videregive sin rapport om en sammenligning af afgiftssatserne til de nationale domstole, da oplysningerne om afgiftsniveauet er offentlige, tilgængelige informationer.
51.
De af appellanterne fremførte argumenter på dette punkt er ikke helt klare. Det er navnlig vanskeligt at afgøre, hvorvidt de hævder, at rapporten er fortrolig. Men selv om deres argumentation går i den retning, er spørgsmålet om, hvorvidt de i rapporten indeholdte oplysninger er offentligt tilgængelige, imidlertid et spørgsmål af faktisk karakter; en appel vedrørende dette spørgsmål kan derfor ikke antages til realitetsbehandling ved Domstolen.
52.
Appellanterne gør ligeledes gældende, at der er andre beviser i Kommissionens rapport, som ikke må afsløres for de nationale domstole. Dette argument har imidlertid ingen betydning, eftersom de ikke, som allerede nævnt, hævder, at de dokumenter, som Kommissionen har videregivet til de nationale domstole, ikke er tilstrækkelige til at gøre det muligt for disse at træffe en afgørelse om, hvorvidt der foreligger en tilsidesættelse af artikel 86.
Har Kommissionen tilsidesat generelle retsprincipper og begået magtfordrejning
53.
Endelig gør appellanterne gældende, at Kommissionen har overtrådt generelle retsprincipper og gjort sig skyldig i magtfordrejning. Disse klagepunkter samt visse argumenter vedrørende subsidiaritet, som er behandlet i det ovenstående, optræder imidlertid i en særlig del af appellanternes appelskrift, hvori det tydeligt forudsættes, at Domstolen har annulleret Rettens beslutning, og at den i medfør af artikel 54 i statutten selv pådømmer sagen endeligt. I denne del af appelskriftet gøres det således ikke gældende, at Retten har anlagt urigtige retlige bedømmelser, men derimod fremsættes påstande vedrørende Kommissionen, som er fuldstændig uafhængige af den kritik, der er rettet mod dommen. Appellanterne begrænser sig delvist til at gentage de for Retten fremsatte anbringender.
54.
Jeg mener, at denne fremgangsmåde beviser, at appellanterne har misforstået appelprocedurens karakter. Begrundelserne for appellen skal være baseret på de dele af Rettens dom, som anfægtes (
30
). Domstolen kan kun pådømme sagen endeligt, såfremt spørgsmålene er løst ved hjælp af en analyse af denne dom. Appellanterne kan ikke fremsætte argumenterne uafhængigt af enhver anfægtelse af dommen, ej heller blot gentage det, der allerede er blevet fremført for Retten (
31
).
55.
Følgelig bør de af appellanterne sidst fremførte argumenter ikke antages til realitetsbehandling.
Forslag til afgørelse
56.
Samtlige af anbringenderne kan enten ikke antages til realitetsbehandling eller er ikke begrundede.
57.
Følgelig bør Domstolen efter min opfattelse:
1)
forkaste appellen
2)
dømme appellanterne til at betale sagens omkostninger.
(
*1
) – Originalsprog: engelsk.
(
1
) – Dom af 24.1.1995. Sml. II, s. 185.
(
2
) – EFT 1959 1962, s. 81.
(
3
) – Sag 395/87, Sml. 1989, s. 2521.
(
4
) – Forenede sager 110/88, 241/88 og 242/88, Sml. 1989, s. 2811.
(
5
) – EFT 1963-1964, s. 42.
(
6
) – Sag T 24/90, Sml. 11, s. 2223.
(
7
) – Nævnt i note 1. Samme dag afsagde Retten dom i en lignende sag, sag T-114/92, BEMIM mod Kommissionen, Sml. II, s. 147.
(
8
) – Jf. f. eks. dom af 24.6.1986. sag 53/85. ΛΚΖΟ mod Kommis sionen, Sml. s. 1965, primis 23; Retiens dom af 18.9.1995, sag T-548/93, Ladbrokc Racing mod Kommissionen, Sml. II, s. 2565, præmis 54, og af 9.1.1996, sag T-575/93, Koelman mod Kommissionen, Smi. II, s. 1, præmis 29.
(
9
) – Luis Oritiz Blanco: EC Competition Procedure, Oxford 1996, s. 11 og 12 (med undtagelse af fodnoterne). Jf. ligeledes redaktørens Kommentarer, »Subsidiarity in EC Competition law enforcement«, Common Market Law Review, 1995, s. 1, samt de deri citerede artikler; P. Kamburoglou: »EWGWettbewcrbspolitik und Subsidiarität«, Wirtschaft und Wettbewerb, 1993, s. 273; Β. Rodgers: »Decentralisation and National Competition Authorities: Comparison with the Conflicts/Tensions under the Merger Regulation«, European Competition Law Review, 1994, s. 251, og M. Van Der Woude: »Nationale rechters en de EG Commissie: Subsidiariteit, decentralisatie of gewoon samenwerken«, Nederlands Juristenblad, 1993, s. 585.
(
10
) – Jf. ligeledes dom af 29.6.1993, sag T-7/92, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 669, af 18.5.1994, sag T-37/92, BEUC og NCC mod Kommissionen, Sml. II, s. 285; BEMIM mod Kommissionen, nævnt i note 7; Ladbrokc Racing mod Kommissionen, nævnt i note 8, og dom af 24.1.1995, sag T-74/92, Ladbroke mod Kommissionen, Sml. II, s. 115.
(
11
) – Jf. præmis 71-98.
(
12
) – BEMIM mod Kommissionen, nævnt i note 7, præmis 81.
(
13
) – EFT 1993 C 39, s. 6, jf. særligt afsnit III og IV.
(
14
) – Dom af 19.10.1995, sag C-19/93 P, Rendo m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 3319, præmis 27.
(
15
) – Jf. ovenfor, punkt 8, 9 og 10.
(
16
) – Nævnt i note 6.
(
17
) – Dom af 18.10.1979, sag 125/78, GEMA mod Kommissionen, Sm!. s. 3173, præmis 17 og 18. Jf. ligeledes f.eks. Automec II-dommen, nævnt i note 6, præmis 75 og 76; dom af 18.11.1992, sag T-16/91, Rendo m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2417, præmis 98, af 19.10.1995, Rendo m.fl. mod Kommissionen, nævnt i note 14, præmis 27, og den nylige Koelman-dom, nævnt i note 8, præmis 39.
(
18
) – Dommens præmis 79. Jf. ligeledes dom af 11.10.1983, sag 210/81, Demo-Studio Schmidt mod Kommissionen, Sml. s. 3045, præmis 19, af 28.3.1985, sag 298/83, CICCE mod Kommissionen, Sml. s. 1105, præmis 18, af 17.11.1987, forenede sager 142/84 og 156/84, BAT og Reynolds mod Kommissionen, Sml. s. 4487, præmis 20, og af 19.10.1995, Rendo m.fl. mod Kommissionen, nævnt i note 14, præmis 27.
(
19
) – Dommens præmis 85; dom af 19.10.1995, Rendo m.fl. mod Kommissionen, nævnt i note 14, præmis 27. Jf. ligeledes dom af 16.6.1994, sag C 39/93 P, SFF.I m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 2681, præmis 31 og 32, hvori Domstolen har fastslået, at en skrivelse om, at en sag henlægges, kan underlægges en domstolskontrol i medfor af traktatens arti kel 173, uanset om denne skrivelse indeholder en vurdering af en eventuel traktatovertrædelse eller ej.
(
20
) – BEUC og NCC dommcn, nævnt i note 10.
(
21
) – Jf. ligeledes forslag til afgorclse af dommer Edward, som i denne sag fungerede som generaladvokat.
(
22
) – Præmis 86.
(
23
) – Præmis 65.
(
24
) – Nævnt i note 17.
(
25
) – Dom af 28.2.1991, sag C-234/89, Sml. I, s. 935, præmis 43 ff.
(
26
) – Nævnt i note 6 og 17.
(
27
) – De anvendte udtryk er »appréciation juridique« og »prise de position«.
(
28
) – Dom af 10.7.1980, forenede sager 253/78, 1/79, 2/79 og 3/79, Giry og Guerlain m.fl., Sml. s. 2327, pramis 13.
(
29
) – Jf. kendelse a! 24.4.1996. sag C-87/95 Ρ, CNPAAP mod Rådet, Sml. I, s. 2003, pra:mis 31.
(
30
) – Jf. f. eks. kendelsen CNPAAP mod Radei, nævnt i note 29. præmis 29 og 31
(
31
) – Jf. kendelse af 26.9.1994. sag C 26/94 Ρ, X mod Kommis sionen, Sml. 1. s. 4379, pr.rmis 13. af 14.12.1995, sag C-173/95 P, I logan mod Domstolen, Sml. I, s. 4905, præmis 20, og CNPAAP mod Rådet, nævnt i note 29, præmis 30.