61987CC0171_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Den sag, som naervaerende forslag til afgoerelse vedroerer, hoerer til en serie paa otte annullationssoegsmaal, som nogle japanske producenter af PPC-fotokopieringsmaskiner (herefter benaevnt "PPC") har anlagt, og hvorunder de anfaegter Raadets forordning (EOEF) nr. 535/87 af 23. februar 1987 om indfoerelse af en endelig antidumpingtold paa importen af PPC-fotokopieringsmaskiner med oprindelse i Japan (1) (herefter benaevnt "den endelige forordning" eller "den anfaegtede forordning").
2. Domstolen har i oevrigt ved domme af 14. marts 1990 (sag C-150/87, Nashua mod Kommissionen og Raadet, Sml. I, s. 719, og sag C-156/87, Gestetner mod Raadet og Kommissionen, Sml. I, s. 781) allerede frifundet institutionerne i to annullationssoegsmaal vedroerende den naevnte forordning, der var anlagt af nogle ikke-japanske selskaber, som ikke selv fremstiller PPC, men under eget varemaerke leverer PPC fremstillet af andre. Domstolen er saaledes bekendt med sagens faktiske baggrund og de relevante bestemmelser, hvorfor jeg kun behoever at omtale disse forhold i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af min argumentation. For saa vidt angaar de anbringender og argumenter, som sagsoegeren i naervaerende sag, Canon Inc. (herefter benaevnt "Canon"), har anfoert, skal jeg behandle dem i den raekkefoelge, hvori de omtales i retsmoederapporten.
A - Fastsaettelsen af den normale vaerdi
3. Canon kritiserer fastsaettelsen af den normale vaerdi ud fra to forskellige synspunkter, der har det til faelles, at de hviler paa en sammenligning af de fremgangsmaader som sagsoegte, Raadet, har anvendt for saa vidt angaar dels beregningen af den normale vaerdi paa grundlag af kapitel B, og isaer artikel 2, stk. 3, 4 og 7, i Raadets forordning (EOEF) nr. 2176/84 af 23. juli 1984 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab (2) (herefter benaevnt "grundforordningen"), dels beregningen af eksportprisen i medfoer af artikel 2, stk. 8, i samme forordning. Eftersom Canon i oevrigt har fremfoert et yderligere anbringende vedroerende de justeringer, som Raadet foretog eller burde have foretaget i henhold til den naevnte artikel 2, stk. 9 og 10, "for at der kan foretages en passende sammenligning" mellem disse to poster, finder jeg det rigtigt straks at minde om, at det fremgaar af Domstolens praksis (3), at disse forskellige bestemmelser indeholder
"tre saerskilte regelsaet, som hver isaer skal overholdes" (4),
og isaer at
"det er saaledes ingen betingelse for, at sammenligningen er passende i den i artikel 2, stk. 9, fastsatte betydning, at den normale vaerdi og eksportprisen er blevet fastlagt efter identiske fremgangsmaader" (5).
4. Det fremgaar endelig af de saakaldte "kugleleje"-domme af 7. maj 1987 (se isaer dommen i sag 255/84, Nachi Fujikoshi mod Raadet, Sml. s. 1861, praemis 17 og 32) for det foerste, at artikel 2, stk. 9, angiver, hvilke justeringer der kan foretages af den normale vaerdi og eksportprisen, naar disse i forvejen er beregnet efter de herom angivne metoder, og, for det andet, at isaer de justeringer, der foretages i medfoer af artikel 2, stk. 10, litra c), og som baade i henseende til deres formaal og vedroerende de betingelser, hvorunder de kan foretages, adskiller sig fra de justeringer, der eventuelt foretages i medfoer af artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii), eller artikel 2, stk. 8, litra b), foretages paa grundlag af objektive faktorer, der afspejler de saerlige kendetegn ved det enkelte marked, har forskellige virkninger paa salgsvilkaarene og dermed paavirker prisernes sammenlignelighed.
5. 1. Canon har gjort gaeldende, at institutionerne har overtraadt grundforordningens artikel 2, stk. 3, idet de fastsatte den normale vaerdi i et handelsled, der ikke kan sammenlignes med det, der blev anvendt ved beregningen af eksportprisen.
6. Ifoelge den naevnte bestemmelse er den normale vaerdi som bekendt enten
"den sammenlignelige pris, der faktisk er betalt eller skal betales i normal handel for samme vare til forbrug i eksport- eller oprindelseslandet" [litra a)],
eller den sammenlignelige pris for samme vare, naar denne udfoeres til et tredjeland, eller en beregnet vaerdi,
"saafremt samme vare ikke saelges i normal handel paa eksportlandets eller oprindelseslandets hjemmemarked, eller saafremt et saadant salg ikke muliggoer en passende sammenligning" [litra b)].
7. For saa vidt som sagsoegeren med dette foerste anbringende goer gaeldende, at Raadet med henblik paa beregningen af eksportprisen baserede sig paa forbindelserne mellem Canon og dets europaeiske datterselskaber, hvorimod det ikke fastsatte den normale vaerdi paa grundlag af transaktionerne mellem Canon og dets japanske datterselskab, Canon Sales Company (herefter benaevnt "CSC"), skal det foerst understreges, at Raadet faktisk ikke baserede sig paa forbindelserne mellem Canon og dets europaeiske datterselskaber med henblik paa at fastsaette eksportprisen. Det fremgaar saaledes klart af betragtning 15 til den anfaegtede forordning, at Raadet alene tog hensyn til disse forbindelser for at fastslaa, at den pris, der anvendes mellem den japanske eksportoer og dennes datterselskab i Faellesskabet, er en overfoerselspris, som ikke er paalidelig, og det blev derfor besluttet at beregne eksportprisen
"paa grundlag af den pris, hvortil den importerede vare foerst saelges til en uafhaengig kunde",
og samtidig foretoges de justeringer af prisen, der hjemledes i grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra b). Raadet beregnede saaledes eksportprisen paa grundlag af Canon' s europaeiske datterselskabers salgspris paa faellesmarkedet, ligesom det fastsatte den normale vaerdi paa grundlag af Canon' s japanske datterselskabs salg paa det japanske marked.
8. Endelig bemaerkes, at for saa vidt som sagsoegeren med dette foerste anbringende goer gaeldende, at Raadet ved at anvende denne fremgangsmaade har benyttet salg, der ikke er "sammenlignelige" eller ikke muliggoer en "passende sammenligning", saaledes som det kraeves i grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra a) og b), og at Raadet foelgelig skulle have beregnet den normale vaerdi paa grundlag af litra b) i stedet for at anvende de af CSC fakturerede priser og dermed litra a), maa det fastslaas, at Domstolen allerede har forkastet en lignende argumentation i sin tidligere naevnte dom af 5. oktober 1988, Canon mod Raadet. I den sag fastslog Domstolen navnlig, at fastsaettelsen af den normale vaerdi i foerste raekke skal ske ved anvendelse af litra a) i artikel 2, stk. 3, idet litra b) har subsidiaer karakter (praemis 11). Domstolen fastslog endvidere, at:
"Kravet om sammenlignelighed i artikel 2, stk. 3, litra a), er opfyldt, naar baade den normale vaerdi og eksportprisen fastlaegges paa grundlag af prisen ved det foerste salg til en uafhaengig koeber"
og at:
"de naevnte stoerrelser ... herefter [skal] sammenlignes, saaledes som de er blevet fastlagt, medmindre de i artikel 2, stk. 9 og 10, ... udtrykkeligt naevnte justeringer og nedsaettelser kommer til anvendelse" (praemis 19).
9. Som jeg netop har anfoert, blev baade den normale vaerdi og eksportprisen i den foreliggende sag fastlagt paa grundlag af prisen ved det foerste salg til en uafhaengig koeber. Foelgelig er sagsoegerens argument om, at den saaledes fastlagte normale vaerdi omfatter visse typer omkostninger for CSC, der blev holdt uden for ved beregningen af eksportprisen for at tage hensyn til, at Canon' s europaeiske datterselskaber medvirkede i salget paa faellesmarkedet, logisk en del af anbringendet om sammenligningen mellem disse to stoerrelser, hvorom der findes bestemmelser i artikel 2, stk. 9 og 10, et anbringende som jeg senere skal vende tilbage til.
10. For saa vidt angaar artikel 2, stk. 3, kunne det kun kritiseres, at disse omkostninger blev medregnet i den normale vaerdi, saafremt Raadet med urette fastsatte den normale vaerdi paa grundlag af de priser, som CSC anvendte for uafhaengige koebere paa det japanske marked.
11. I den foernaevnte dom af 5. oktober 1988 udtalte Domstolen imidlertid udtrykkeligt, at de priser, som betales af den foerste uafhaengige koeber, meget vel kan betragtes som de priser, der faktisk betales i normal handel for varen i eksport- eller oprindelseslandet, og saaledes kan anvendes i medfoer af artikel 2, stk. 3, litra a), med henblik paa fastsaettelsen af den normale vaerdi (jf. praemis 12).
12. I en dom af samme dato (forenede sager 273/85 og 107/86, Silver Seiko mod Raadet, Sml. s. 5927), udtalte Domstolen, at:
"Den omstaendighed, at der inden for en gruppe af virksomheder bestaaende af selskaber, som er selvstaendige juridiske personer, sker en arbejdsfordeling med hensyn til henholdsvis fremstilling og salg, ... saaledes ikke [er] til hinder for, at der er tale om en enkelt oekonomisk enhed, som paa denne maade samlet udoever en erhvervsmaessig virksomhed, der i andre tilfaelde udoeves af en enhed, som samtidig er en enkelt juridisk person." (Praemis 13).
Paa grundlag heraf konkluderede Domstolen, at:
"Det [maa] herefter laegges til grund, at naar der tages udgangspunkt i et forhandlerselskabs priser, sikres det, at de omkostninger, der uundgaaeligt indgaar i salgsprisen for et produkt, naar dette saelges gennem en intern salgsafdeling hos producenten, ikke lades ude af betragtning i tilfaelde, hvor den paagaeldende salgsvirksomhed udoeves af et selskab, som er en selvstaendig juridisk person, men som producenten har oekonomisk kontrol over." (Praemis 14).
13. I en anden dom af samme dato, den tidligere naevnte Tokyo Electric mod Raadet, har Domstolen vedroerende spoergsmaalet om inddragelse af salgsomkostninger i den beregnede normale vaerdi udtrykt samme synspunkt paa foelgende maade:
"Der ville ske forskelsbehandling, saafremt de omkostninger, der noedvendigvis maa indgaa i salgsprisen for et produkt, naar dette saelges gennem en intern salgsafdeling hos producenten, ikke laengere inddrages, saafremt produktet saelges gennem et selskab, som er en selvstaendig juridisk person, men som producenten har oekonomisk kontrol over." (Praemis 29).
14. Ifoelge sagsoegerens egen forklaring er CSC
"en forhandler, der har samme funktion som Canon' s europaeiske forhandlere" (punkt 25 i staevningen),
og kontrolleres oekonomisk af Canon, der er hovedaktionaer i selskabet. Selskabet udfoerer saaledes de opgaver, der normalt varetages af en intern salgsafdeling hos producenten.
Domstolen fastslog det samme i praemis 39 i den tidligere naevnte dom af 5. oktober 1988, Canon mod Raadet, i en sag vedroerende en forordning om indfoerelse af en antidumpingtold paa importen af elektroniske skrivemaskiner, dvs. andre produkter end dem, sagen her drejer sig om. Denne sidstnaevnte udtalelse giver tilstraekkeligt grundlag for at afvise det argument, som sagsoegeren proever at goere gaeldende under henvisning til, at CSC ogsaa bruges som salgsafdeling for andre produkter end PPC og for andre leverandoerer end Canon. Jeg skal ogsaa henvise til, at Domstolen i den foernaevnte dom Tokyo Electric mod Raadet, praemis 33, samt i dommen af samme dato (sag 301/85, Sharp Corporation mod Raadet, Sml. 1988, s. 5813, praemis 13) udtrykkeligt fastslog, at institutionerne i forbindelse med beregningen af den normale vaerdi kan medregne salgsselskabernes omkostninger ved salget af andre produkter end dem, antidumpingundersoegelsen vedroerer.
15. Det maa herefter konkluderes, at Raadet med rette anvendte de priser, CSC fakturerede ved salg af PPC paa det japanske marked, som svarende til den normale vaerdi efter betydningen i grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra a), og derfor med rette ikke herfra fratrak salgs-, administrations- og andre generalomkostninger (herefter benaevnt "SAG-omkostninger") i forbindelse med saadanne salg.
16. Jeg tilfoejer, at eftersom konklusionen er, at disse priser saaledes med rette kunne anses for at vaere blevet anvendt "i normal handel", behoever jeg ikke at tage stilling til, hvad parterne har anfoert vedroerende anvendeligheden af grundforordningens artikel 2, stk. 7, og hvilke foelger en eventuel anvendelse af den naevnte bestemmelse kunne have haft for saa vidt angaar valget mellem artikel 2, stk. 3, litra a) og litra b).
17. 2. Det meste af det allerede anfoerte har ikke alene gyldighed for saa vidt angaar fastsaettelsen af den normale vaerdi paa grundlag af artikel 2, stk. 3, litra a), men ogsaa, naar den beregnes i medfoer af den samme bestemmelses litra b), nr. ii). Det gaelder saaledes med hensyn til, at der bruges indbyrdes uafhaengige metoder ved beregningen af henholdsvis den normale vaerdi og eksportprisen, samt med hensyn til, om det var lovligt at inddrage CSC' s SAG-omkostninger i beregningen af den normale vaerdi (jf. vedroerende dette punkt den tidligere naevnte dom Tokyo Electric mod Raadet, praemis 29). Sagsoegeren kan derfor ikke gives medhold i sit argument om, at Raadet for saa vidt angaar Canon' s salg til OEM-selskaberne og selskabets salg af tre modeller under sit eget maerke beregnede en normal vaerdi, der ikke kan sammenlignes med eksportprisen, fordi den foerste, modsat den anden, omfattede SAG-omkostningerne for datterselskabet, der er Canon' s salgsafdeling.
18. Hvad saerlig angaar de reklameomkostninger, som sagsoegeren udtrykkeligt har naevnt, og som i forbindelse med beregningen af eksportprisen blev fratrukket den pris, for hvilken Canon' s europaeiske datterselskaber videresolgte PPC til den foerste uafhaengige koeber i Faellesskabet, skal jeg endvidere bemaerke, at det klart fremgaar af den tidligere naevnte dom af 5. oktober 1988, Canon mod Raadet, at saafremt det naevnte fradrag blev foretaget korrekt, er det ikke laengere noedvendigt at foretage nogen ny justering i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 9 og 10. Som det faktisk er fastslaaet af Domstolen, fremgaar det af artikel 2, stk. 10, litra c), at der ikke kan foretages justeringer
"for forskelle i administrations- og generalomkostninger, herunder forsknings- og udviklingsomkostninger eller omkostninger til reklame".
Jeg er klar over, at denne bestemmelse vedroerer forskelle i reklameomkostninger afhaengig af, om de afholdes paa det japanske marked eller paa Faellesskabets marked, og ikke spoergsmaalet, om omkostningerne til reklame skulle have vaere fratrukket den normale vaerdi og/eller eksportprisen. Det fremgaar imidlertid i det hele af det hidtil anfoerte, at Raadet med rette medregnede CSC' s omkostninger i den normale vaerdi. For saa vidt angaar spoergsmaalet, om Canon' s europaeiske datterselskabers omkostninger til reklame med rette blev holdt uden for eksportprisen, bemaerkes, at dette spoergsmaal er uden betydning for diskussionen om, hvorvidt den normale vaerdi blev beregnet lovligt, og vedroerer anbringendet om fastsaettelsen af eksportprisen.
19. For saa vidt angaar Canon' s argument om, at den normale vaerdi for de tre modeller, betegnet A, B og C, som selskabet solgte under sit eget maerke, blev kunstigt pustet op som foelge af anvendelsen af nogle fortjenstmargener, der ikke var de rigtige for de paagaeldende produkter, tilslutter jeg mig fuldt og helt Raadets bemaerkninger. Jeg mener navnlig ikke, at Raadet overskred graenserne for det skoen, som det har paa dette omraade,
- hverken for saa vidt som det lagde til grund, at visse produkter, navnlig model C, blev solgt med tab "over et laengere tidsrum" og i "betydelige maengder", og at det derfor med foeje kunne anse disse salg for ikke at vaere sket i normal handel, jf. artikel 2, stk. 4, i grundforordningen, og derfor med rette kunne beregne en normal vaerdi for disse produkter
- eller for saa vidt som det som "en rimelig fortjenstmargen" i betydningen i artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii), ved beregningen af den naevnte normale vaerdi anvendte den gennemsnitlige fortjeneste, der var beregnet for samtlige salg af Canon' s modeller i normal handel.
20. Hertil kommer, at det ville have vaeret helt urimeligt at anvende den gennemsnitlige fortjeneste for de modeller, som ikke blev solgt med tab, men ikke at anvende den for de modeller, der blev solgt med tab, saa meget mere som nogle salg med tab indgik i beregningen af den gennemsnitlige fortjeneste (jf. betragtning 10, fjerde afsnit, til den anfaegtede forordning).
21. Raadet har endelig uimodsagt anfoert, at man, saafremt man fulgte den af sagsoegeren kraevede metode, ville naa frem til en dumpingmargen, der kun afviger ganske lidt fra den, der blev beregnet for Canon, som er 26,6%. Naar henses til, at antidumpingtolden blev fastsat paa et lavere niveau end de endelig fastsatte dumpingmargener, nemlig 20% af nettoprisen frit Faellesskabets graense, hvilket blev anset for tilstraekkeligt til at ophaeve skaden for industrien i Faellesskabet, og henset til, at denne sats paa 20% er den, der gaelder for alle de eksportoerer, for hvilke der er konstateret en dumpingmargen, som er hoejere end eller lig med denne sats (jf. betragtning 114 til den endelige forordning), kan den naevnte ganske lille forskel i dumpingmargenen for Canon, som Raadet har beregnet til 0,02%, ikke have haft nogen indflydelse paa den sats, som antidumpingtolden blev fastsat til. Canon har i hvert fald ikke bevist, i hvilket omfang forskellen skulle have gjort det noedvendigt at aendre den naevnte sats for selskabets produkter.
22. Det samme gaelder for model A, med hensyn til hvilken Raadet har indroemmet, at der med urette blev beregnet en normal vaerdi paa grundlag af den urigtige antagelse, at modellen ikke blev solgt i tilstraekkelige maengder paa det japanske marked til at opfylde 5%-reglen, som der henvises til i betragtning 8 til den midlertidige og den endelige forordning. Canon har heller ikke bestridt, at denne fejl kun paavirkede dumpingmargenen ganske lidt, omkring 0,3%, og har endog taget den til efterretning uden bemaerkninger, hvorfor det maa konkluderes, at det ikke er blevet godtgjort, at fejlen noedvendiggjorde en aendring af satsen for antidumpingtolden (6).
23. Med hensyn til model B er det tilstraekkeligt at fastslaa, at Canon ikke har taget til genmaele mod Raadets udtalelse om, at der ikke blev taget hensyn til denne model ved beregningen af dumpingmargenen, fordi den saelges i ganske ringe omfang i Faellesskabet.
24. Anbringendet om urigtig fastsaettelse af den normale vaerdi maa herefter i det hele forkastes.
B - Fastsaettelse af eksportprisen
25. For saa vidt angaar anbringendet om, at eksportprisen blev fastsat ulovligt, kan jeg fatte mig i yderste korthed. Domstolen har allerede i den tidligere naevnte dom af 14. marts 1990, Gestetner mod Raadet og Kommissionen, taget stilling til den situation, hvor PPC saelges i Faellesskabet gennem et datterselskab af producenten, der modtager ordrerne fra kunderne, tilsender dem fakturaerne og modtager fakturabetalingerne. Domstolen fastslog, at Raadet med rette havde anvendt grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra b), og foelgelig med rette havde beregnet eksportprisen paa grundlag af den pris, som datterselskabet fakturerede til de foerste uafhaengige koebere, idet der samtidig blev fratrukket en rimelig margen for generalomkostninger og fortjeneste.
26. Det, der blev fastslaaet i sagen Gestetner mod Raadet og Kommissionen for salg til OEM-koebere (dvs. leverandoerer af PPC, der ikke selv producerer, men under eget maerke saelger produkter, som de koeber hos andre), finder i naervaerende sag ikke alene anvendelse paa Canon' s salg til OEM-selskaberne, men ogsaa paa Canon' s salg gennem Canon Europa til andre uafhaengige koebere i Irland, Danmark og Graekenland. For alle disse salg varetager Canon Europa nemlig, "selv om det ikke formelt er importoer af varen, dog ... de funktioner, der typisk er tillagt et importdatterselskab" (jf. betragtning 15, tredje afsnit, til den anfaegtede forordning), og baerer foelgelig nogle omkostninger, der gaar fra i det beloeb, som eksportoeren faktisk modtager, og som foelgelig skal fratraekkes i den pris, den foerste uafhaengige koeber betaler, naar denne pris laegges til grund for beregningen af eksportprisen.
27. Det fremgaar i oevrigt af den naevnte dom Gestetner mod Raadet og Kommissionen, at den omstaendighed, at de omkostninger, som Canon Europa herved har afholdt, vedroerer en virksomhed, der finder sted foer indfoerslen, ikke er til hinder for at anvende artikel 2, stk. 8, litra b). Selv om den naevnte bestemmelse udtrykkeligt kun naevner justeringer, der er paakraevet under hensyn til samtlige omkostninger, der er paaloebet mellem indfoersel og videresalg, er den nemlig ikke til hinder for, at de fornoedne justeringer foretages, saafremt eksportprisen skal beregnes af andre grunde end de i bestemmelsen naevnte (dommens praemis 33).
28. Endelig er det, ligesom i sagen Gestetner mod Raadet og Kommissionen, heller ikke i denne sag blevet paavist, at de foretagne fradrag for de omkostninger og den fortjeneste, der vedroerer Canon Europa' s rolle, nemlig 5% for OEM-selskaberne og 15% for salgene til de andre uafhaengige kunder, var for store. Anbringendet om fastsaettelsen af eksportprisen maa foelgelig forkastes.
C - Sammenligningen
29. Canon har gjort gaeldende, at institutionerne foretog en urimelig snaever fortolkning af grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra c), da de afviste at foretage justeringer af den normale vaerdi for at tage hensyn til alle CSC' s omkostninger, til forskellene i handelsled og til diverse omkostninger med direkte tilknytning til salget, saasom rabatter for ibyttetagne varer og transportomkostninger samt saelgernes direkte omkostninger i forbindelse med salgsarbejdet.
30. For saa vidt angaar spoergsmaalet om "handelsled" er Canon' s argumentation stort set den samme som den, der er fremfoert vedroerende fastsaettelsen af den normale vaerdi. Herefter omfattede denne, da den for saa vidt angaar handelsled blev bestemt ved salget fra salgsselskaberne, omkostninger, som ikke indgik i eksportprisen; denne pris vedroerte det handelsled, der ligger ved salget til salgsselskaberne. Jeg kan derfor henvise til mine bemaerkninger herom.
31. Jeg skal her yderligere anfoere, at Domstolen i den naevnte dom af 5. oktober 1988, Canon mod Raadet, allerede fastslog, at:
"Det er netop ved at tage udgangspunkt i det foerste salg til en uafhaengig koeber, at der kan ske en korrekt fastlaeggelse af den normale vaerdi 'ab fabrik' i tilfaelde af en fremstillings- og salgsvirksomhed, der drives som Canon' s paa det japanske marked." (Praemis 41).
32. Ifoelge grundforordningens artikel 2, stk. 9, skal eksportprisen og den normale vaerdi fortrinsvis sammenlignes i handelsleddet ab fabrik, og hvis institutionerne har gjort dette, er de ikke forpligtet til at foretage justeringer for handelsleddet (jf. saaledes praemis 30 i den tidligere naevnte dom af 5.10.1988, Silver Seiko mod Raadet). Det foelger i oevrigt af artikel 2, stk. 10, litra c), at forskelle i handelsled kun begrundede en justering, "for saa vidt der ikke i oevrigt er taget hensyn hertil".
33. Med hensyn til CSC' s omkostninger retter Canon' s kritik sig dels mod Raadets almindelige afvisning af at foretage de noedvendige fradrag, saaledes at den normale vaerdi og eksportprisen kan sammenlignes, dels mod, at en raekke konkrete justeringer er blevet afslaaet med en efter selskabets opfattelse urigtig begrundelse (7).
34. Det skal i denne forbindelse naevnes, at det fremgaar af Domstolens tidligere naevnte domme af 7. maj 1987, de saakaldte "kugleleje"-domme, at det er den, der ansoeger om at faa foretaget en justering i medfoer af artikel 2, stk. 10, i grundforordningen, som skal bevise, at ansoegningen er berettiget,
"dvs. at den forskel, der paaberaabes, vedroerer en af de faktorer, som er naevnt i artikel 2, stk. 9, at forskellen paavirker prisernes sammenlignelighed, og endelig - saafremt der, som det er tilfaeldet i denne sag, er tale om forskelle i salgsvilkaarene - at forskellen har direkte tilknytning til de paagaeldende salg" (8).
Canon kan saaledes ikke bare generelt haevde, at institutionerne anlagde en for snaever fortolkning af begrebet
"forskelle i salgsvilkaar, som har direkte tilknytning til salgene",
idet de herved alene forstod
"forpligtelser i forbindelse med en salgskontrakt, som kan vaere anfoert i selve kontrakten eller i saelgers generelle salgsvilkaar" (se betragtning 26 til den midlertidige forordning, der blev bekraeftet ved betragtning 20 til den endelige forordning).
Canon skal derimod i hvert enkelt tilfaelde bevise, dels at de forskelle, som det paaberaaber sig, foreligger, og at de paavirker prissammenligneligheden, dels at de har direkte tilknytning til de paagaeldende salg.
35. For det andet fremgaar det af betragtning 17 og 18 til den endelige forordning, at institutionerne faktisk foretog justeringer i medfoer af grundforordningens artikel 2, stk. 9 og 10, af hensyn til forskelle, der paavirkede prisernes sammenlignelighed isaer vedroerende salgsvilkaar,
"hvor det paa tilfredsstillende maade kunne godtgoeres, at der var en direkte forbindelse mellem disse forskelle og det paagaeldende salg. Dette var tilfaeldet for saa vidt angaar forskelle i kreditvilkaar, garantier, provisioner, loen til saelgere samt emballerings-, transport-, forsikrings-, haandterings- og ekstraomkostninger".
Dette har Canon ikke bestridt, og det maa derfor antages, at klagepunktet vedroerende den angivelige afvisning af at foretage de fornoedne justeringer ikke vedroerer samtlige CSC' s SAG-omkostninger, men kun administrations- og generalomkostningerne (9).
36. Som jeg allerede har naevnt vedroerende forskelle i administrations- og generalomkostninger, herunder forsknings- og udviklingsomkostninger eller omkostninger til reklame, fremgaar det udtrykkeligt af grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra c), at der "almindeligvis" ikke vil blive foretaget justeringer herfor. For at opnaa, at en justering herfor skulle have vaeret foretaget, maatte Canon derfor paavise, at der ud over en direkte tilknytning til de paagaeldende salg
"foreligger saerlige omstaendigheder, som kan begrunde en undtagelse fra denne hovedregel" (10).
37. Jeg finder ligesom Raadet, at ingen af de to faktorer, Canon har henvist til, udgoer en saadan "saerlig omstaendighed".
38. Det er i forbindelse med Canon' s foerste anbringende fremgaaet, at CSC' s omkostninger i forbindelse med salget af PPC paa det japanske marked lovligt vedblivende kunne vaere medregnet [i tilfaelde af anvendelse af grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra a)] eller blive medregnet [i tilfaelde af anvendelse af samme bestemmelses litra b), nr. ii)], da CSC for disse salg fungerer som en salgsafdeling for Canon. Dette foelger af det formaal, der er bestemmende for forskrifterne om fastsaettelse af den normale vaerdi, nemlig at salgsprisen for en vare skal fastsaettes svarende til den, der anvendes paa oprindelses- eller eksportmarkedet, eller til prisen, som den ville vaere, hvis varen blev solgt dér i normal handel (11). Det ville stride mod naevnte formaal, saafremt man holdt visse omkostninger uden for denne pris med den begrundelse, at de udelukkende har tilknytning til salgene paa det paagaeldende hjemmemarked (og derfor ikke indgaar i eksportprisen).
39. Et krav herom kan heller ikke haevdes at foelge af, at CSC vedroerende andre varer og/eller for andre selskaber varetager samme funktioner som dem, som det udoever i forbindelse med salget af Canon' s PPC. I det omfang, det forholder sig saadan, kan CSC' s omkostninger blot fordeles, saaledes at kun omkostningerne vedroerende Canon' s salg af PPC medregnes i den normale vaerdi. Dette var, hvad der skete i naervaerende sag, for det fremgaar af betragtning 12 til den midlertidige forordning, som blev bekraeftet ved betragtning 12 til den endelige forordning, at institutionerne for at tage hoejde for, at CSC havde andre funktioner end funktionen som salgsafdeling for Canon' s PPC, godtog, at omkostningerne i forbindelse med disse andre funktioner ikke oegede omkostningsandelen ved salget af PPC, idet fordelingen normalt skete paa grundlag af CSC' s samlede omsaetning, hvilket institutionerne har udtrykkelig hjemmel til i grundforordningens artikel 2, stk. 11.
40. Med hensyn til den justering, som Canon har kraevet for betalinger ved ibyttetagning, er det min opfattelse, at Raadet med rette kunne afvise denne. For det foerste er en rabat i forbindelse med ibyttetagning normalt kun et maal for "den brugte maskines vaerdi for den beroerte eksportoer" (jf. betragtning 14 til den midlertidige forordning og punkt 82 i svarskriftet), der faktisk ikke indebaerer nogen virkelig nedsaettelse af salgsprisen, men er betalingen for, hvad der modtages til gengaeld. En saadan betaling adskiller sig saaledes klart fra almindelige rabatter, som f.eks. maengderabatter, som udtrykkeligt naevnes i grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra b), nr. i), og som, naar de gives paa grund af det store antal solgte produkter, indebaerer en virkelig nedsaettelse af prisen for disse produkter. Enhver rabat for ibyttetagne maskiner skal derfor principielt medregnes i den normale vaerdi, som fastsat i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 3, da vaerdien af den ibyttetagne maskine udgoer en del af den pris, der "faktisk" er betalt eller skal betales af koeberen af den nye vare. Hertil kommer, at spoergsmaalet, om en saadan rabat kan traekkes fra i medfoer af artikel 2, stk. 10, litra c), ikke kunne opstaa, hvis dette ikke var tilfaeldet.
41. For det andet betyder den omstaendighed, at ibyttetagningsrabatten kun gives ved salg af nye maskiner, ikke noedvendigvis, at betalingen skal anses for direkte tilknyttet salget af disse varer. Som Raadet har anfoert i punkt 59 i duplikken, har ibyttetagningsrabatten tvaertimod direkte tilknytning til byttearrangementet og kun indirekte til salget, som ogsaa kunne finde sted uden bytte. Den giver saaledes producenten/saelgeren en yderligere fordel, der er uafhaengig af salget af den nye vare, nemlig den fordel at modtage den brugte maskine i bytte.
42. Jeg anser dette for at vaere rigtigt, uanset indholdet eller karakteren af en saadan fordel, der er uafhaengig af salget. Jeg finder det derfor uden betydning, at den fordel, som ibyttetagningsrabatten giver producenten, i naervaerende sag ikke bestaar i videresalgsprisen for de brugte maskiner (da der ikke findes noget marked for brugte PPC i Japan), men i den fordel, som producenten opnaar ved, at de traekkes ud af markedet og tages ud af handelen. Som forklaret af Raadet i den anfaegtede forordnings betragtning 13, andet afsnit, medfoerer dette, at:
"Efterspoergslen efter nye maskiner opretholdes paa det hoejest mulige niveau, hvor priserne derfor ogsaa kan holdes paa et hoejere niveau, end det ville have vaeret tilfaeldet, hvis der havde vaeret et marked for brugte maskiner."
Videre anfoeres det, at:
"Denne stoerre efterspoergsel og deraf foelgende stoerre produktion skulle normalt medfoere stoerre stordriftsfordele og tilsvarende stoerre fortjeneste."
43. Dette bestrider Canon i oevrigt ikke, men bemaerker, at fordelen som foelge af de hoejere priser fuldt ud afspejles i de PPC-priser, der blev brugt ved beregningen af den normale vaerdi. De naevnte fordele foerer imidlertid ikke alene til hoejere priser for nye PPC, da der ikke findes noget marked for brugte maskiner, men viser sig tillige, takket vaere den omstaendighed, at PPC i drift traekkes ud af markedet foer tiden, ved, at der opretholdes en stor produktion med betydelige stordriftsfordele og stoerre fortjenstmargener.
44. Jeg bemaerker sammenfattende paa grundlag af alt det anfoerte, at for saa vidt som Raadet havde fastslaaet, at
"betalingen for ibyttetagne maskiner for producenten repraesenterer en vaerdi ud over vaerdien af selve salget, ... [faktisk] den vaerdi, som fjernelsen af de ibyttetagne maskiner fra markedet har for producenten" (jf. betragtning 14 til den anfaegtede forordning),
kunne det med rette afvise den justering, der ansoegtes om paa dette grundlag.
45. For saa vidt angaar den justering, som Canon har kraevet for transportomkostninger i forbindelse med sit salg til CSC, bemaerker jeg, at det fremgaar af betragtning 17 til den anfaegtede forordning, at der blev foretaget justeringer af hensyn til forskelle i transportomkostninger, der paavirkede prisernes sammenlignelighed,
"hvor det paa tilfredsstillende maade kunne godtgoeres, at der var en direkte forbindelse mellem disse forskelle og det paagaeldende salg".
Som foelge af, at institutionerne med rette ansaa CSC for en del af den oekonomiske enhed Canon og foelgelig med rette kunne fastsaette den normale vaerdi med udgangspunkt i det foerste salg til en uafhaengig koeber, kunne transportomkostningerne i forbindelse med salgene til CSC ikke anses for at have en "direkte tilknytning til de paagaeldende salg". Disse omkostninger er i realiteten omkostninger ved intern transport og afholdes i et led, der ligger foer de "paagaeldende salg". I oevrigt er det forkert, naar sagsoegeren haevder, at afvisningen af at justere for transportomkostningerne medfoerte, at den normale vaerdi ikke blev beregnet ab fabrik (se punkt 128 i replikken). Som det er fremgaaet i forbindelse med spoergsmaalet om de kraevede justeringer for forskelle i handelsleddet, fastsatte institutionerne tvaertimod, idet de lagde det foerste salg til en uafhaengig koeber til grund, den normale vaerdi "ab fabrik", hvilket endvidere bekraefter, at transportomkostningerne inden for Canon-koncernen ligger foer det saaledes fastlagte led "ab fabrik", og at en justering paa dette grundlag foelgelig ikke er berettiget (jf. den tidligere naevnte dom af 5.10.1988, Canon mod Raadet, praemis 38-41).
46. For saa vidt angaar saelgernes omkostninger, dvs. deres rejseudgifter, udgifter til parkering og forsikring af deres biler samt udgifter til saelgeruddannelse, bemaerkes, at disse hoerer til administrations- og generalomkostninger, for hvilke der som hovedregel ikke vil blive foretaget justeringer, medmindre der foreligger "saerlige omstaendigheder". Bortset fra den konstatering, at der paa samme bevismaessige grundlag blev foretaget en justering herfor i sagen om elektroniske skrivemaskiner, der blev afgjort ved den tidligere naevnte dom af 5. oktober 1988, Canon mod Raadet, har Canon imidlertid intet anfoert, som beviser, at der foreligger en saadan "saerlig omstaendighed". Eftersom foretagelsen af en justering for administrations- og generalomkostninger ville vaere en afvigelse fra en helt generelt formuleret regel, der oven i koebet giver institutionerne et vidt skoen, er det klart, at den maatte vaere begrundet ud fra en bedoemmelse af den konkrete sag. Paa samme maade er det ikke tilstraekkeligt at henvise til, at institutionerne i tidligere sager anerkendte, at bl.a. saelgernes rejseomkostninger kan have direkte tilknytning til salget, som bevis for, at det ogsaa er tilfaeldet i den foreliggende sag. Ved at acceptere en saadan argumentation ville man paalaegge institutionerne hver eneste gang at angive en praecis begrundelse for, hvorfor de har forladt en opfattelse, de tidligere havde i andre sager, og hvorved man ville omlaegge bevisbyrden, der som allerede anfoert paa omraadet her paahviler den part, der ansoeger om justering i medfoer af grundforordningens artikel 2, stk. 10. Jeg kan paa denne baggrund kun komme til det resultat, at sagsoegeren hverken har bevist, at der foreligger saerlige omstaendigheder, som begrunder en undtagelse fra reglen om, at justeringer ikke foretages for administrations- og generalomkostninger, eller at de omhandlede omkostninger har en direkte tilknytning til de paagaeldende salg.
47. Jeg bemaerker endvidere, at det omkostningsbeloeb, for hvilket der er ansoegt om en justering, er ganske lille, saaledes at det med sikkerhed ikke ville have nogen vaesentlig indflydelse paa den for Canon konstaterede dumpingmargen og - saa meget mindre - paa den fastsatte antidumpingtold.
48. Anbringendet om fejlagtig sammenligning af den normale vaerdi og eksportprisen maa derfor ogsaa i det hele forkastes.
D - Skaden
49. De argumenter, som Canon har fremfoert til stoette for anbringendet om, at institutionerne beregnede skaden urigtigt, fordi de ikke tog hensyn til segmenteringen af hele markedet, er ikke nye. De blev allerede fremfoert under undersoegelsen, og Raadet tog udtrykkelig stilling til dem i betragtning 28-31 til den anfaegtede forordning. For at sige det med det samme, saa mener jeg ikke, at Canon under sagen for Domstolen har bevist, at Raadet, da det afviste dem alle af de anfoerte grunde, byggede paa faktisk urigtige oplysninger eller bedoemte disse klart fejlagtigt.
50. Den vaesentligste svaghed ved sagsoegerens argumentation er, at den i et meget vidt omfang er baseret paa betragtninger vedroerende faellesskabsproducenternes markedsandele inden for de forskellige PPC-kategorier, fra den personlige kopieringsmaskine til fotokopieringsmaskinen i segment 5. Canon har saaledes taget udgangspunkt i den konstatering, at klagernes markedsandele i perioden 1982-1984 steg inden for hver af disse kategorier, med undtagelse af kategorien PPC i segment 2, som den eneste faellesskabsproducent, Rank Xerox, havde indstillet produktionen af mellem 1983 og 1985. Selskabet naar saa til den konklusion, at faellesskabsinstitutionerne kun kunne fastslaa, at der forelaa en skade, hvis de slog samtlige segmenter sammen og behandlede fotokopieringsmaskinerne fra samtlige segmenter som "samme vare" efter betydningen i grundforordningens artikel 2, stk. 12. (12)
51. Denne fremgangsmaade er imidlertid ikke i overensstemmelse med den, der skal foelges for at fastslaa skaden, og som institutionerne fulgte i denne sag. Det bestemmes i grundforordningens artikel 4, stk. 1, at:
"En konstatering af, om der foreligger skade, foretages kun, saafremt dumpingimporten eller den subsidierede import gennem virkningerne af dumping eller subsidier forvolder ... vaesentlig skade for en erhvervsgren i Faellesskabet eller i vaesentlig grad forsinker oprettelsen af en saadan erhvervsgren."
Med henblik paa at bedoemme, om dette er tilfaeldet, foreskriver artikel 4, stk. 4, foelgende:
"Virkningen af dumpingimporten eller den subsidierede import vurderes i forhold til Faellesskabets produktion af samme vare ..."
Det fremgaar af artikel 4, stk. 2, at der i forbindelse med denne bedoemmelse skal tages hensyn til forskellige faktorer, herunder bl.a. de foelgevirkninger, som de paagaeldende indfoersler har haft bl.a. for markedsandelene for den paagaeldende erhvervsgren i Faellesskabet.
52. Det foelger af de naevnte bestemmelser, at det som det foerste maa fastslaas, hvad der er "Faellesskabets produktion af samme vare", og derefter undersoeges, om denne som foelge af dumping eller subsidier har lidt vaesentlig skade.
53. Det foelger endvidere af bestemmelserne, at selv om institutionerne med rette lagde til grund, at den relevante erhvervsgren i denne sag udgjordes af PPC-virksomhederne i de forskellige segmenter, uden at disse behandles hver for sig, kan der ikke bygges noget argument paa, at vedkommende erhvervsgrens markedsandel inden for det ene eller det andet af disse segmenter muligvis voksede under referenceperioden. Domstolen anvendte ganske samme argumentation, da den i den tidligere naevnte sag Gestetner mod Raadet og Kommissionen afviste et klagepunkt om, at Rank Xerox blev henregnet til Faellesskabets producenter efter betydningen i grundforordningens artikel 4, stk. 5. I praemis 56 i dom af 14. marts 1990 fastslog den saaledes, at det var uden enhver betydning, at vaerditilvaeksten for PPC med lille kapacitet, som Rank Xerox fremstillede i Det Forenede Kongerige, var meget mindre end den konstaterede tilvaekst for samtlige segmenter, og den henviste herved til, at Raadet i betragtning 58 til den anfaegtede forordning med rette havde anfoert, at:
"Eftersom samme vare i forbindelse med proceduren er blevet defineret som vaerende samtlige fotokopieringsmaskiner fra og med personlige kopieringsmaskiner til og med maskiner klassificeret i Dataquest-undersoegelsens segment 5, vil det under alle omstaendigheder vaere urimeligt at undersoege, om en faellesskabsproducent boer anses for en del af den paagaeldende erhvervsgren i Faellesskabet blot paa grundlag af en enkelt eller et begraenset antal modeller."
54. Kunne Raadet med rette anvende en saadan definition af "samme vare"?
55. I den forbindelse anser jeg det for nyttigt at goere sig klart, at det ved ansaettelsen af skaden foerst skal fastslaas, om der i Faellesskabet er en produktion af varer, der kan betragtes som de "samme" som de, der indfoeres ved dumping. I foerste omgang drejer det sig saaledes ikke om at fastslaa, hvorvidt forskellige typer af samme vare, uanset deres oprindelse, kan betegnes som "samme vare", men om at sammenligne de indfoerte varer med dem, der fremstilles i Faellesskabet.
56. Sagsoegeren har ikke bestridt, at der i referenceperioden blev fremstillet PPC i Faellesskabet inden for alle segmenter, lige fra personlige kopieringsmaskiner til og med segment 5, og at de japanske udfoersler vedroerte PPC til og med segment 4. For saa vidt som sagsoegeren selv ligesom institutionerne bygger paa Dataquest-segmenteringen og ikke goer gaeldende, at visse typer PPC ikke er henfoert til det "rette" segment, maa det konkluderes, at der faktisk i Faellesskabet blev fremstillet varer "i enhver henseende mage til den omhandlede vare" eller i hvert fald, hvor der er smaa forskelle mellem visse produkter inden for samme segment,
"en anden vare, der har egenskaber, som ligger taet op ad den paagaeldende vares" (jf. ordlyden af grundforordningens artikel 2, stk. 12).
57. Det eneste spoergsmaal, der kunne vaere opstaaet i denne forbindelse, er, om det var rigtigt at tage PPC fra segment 5 med under definitionen af Faellesskabets produktion af "samme vare", idet der ikke var japanske udfoersler af PPC fra denne kategori inden for referenceperioden. Som det imidlertid - med rette - blev anfoert af Raadet (i punkt 104 i svarskriftet), er dette spoergsmaal stort set teoretisk, eftersom det under alle omstaendigheder blev fastslaaet, at der ikke forelaa nogen skade for PPC henhoerende under segment 5 (se betragtning 79 og 80). Hertil kommer, at Kommissionen udtrykkeligt tog stilling til dette spoergsmaal i den midlertidige forordning (se betragtning 37 og 38), og at Raadet, for saa vidt som det generelt ansaa PPC fra tilstoedende segmenter for ogsaa at vaere "samme vare", dermed indirekte bekraeftede, at PPC (fra EF) i segment 5 er de samme som (japanske) PPC i segment 4.
58. For saa vidt angaar spoergsmaalet, om institutionerne kunne gaa saa vidt som at ansaette skaden i forhold til hele Faellesskabets produktion af PPC, lige fra den personlige kopieringsmaskine til PPC i segment 5, minder jeg for det foerste om, at markedsandelene kun er én af flere oekonomiske faktorer, der har betydning ved bedoemmelsen af de foelgevirkninger, som dumpingimporten har haft for den paagaeldende erhvervsgren i Faellesskabet. Endvidere er listen over de oekonomiske faktorer i grundforordningens artikel 4, stk. 2, litra c), blot vejledende, og institutionerne kan derfor lovligt undlade at anvende dem alle i hver enkelt sag (jf. saaledes navnlig den foernaevnte dom af 5.10.1988, Canon mod Raadet, praemis 56). Endelig er foelgevirkningerne, som indfoerslerne har haft paa de paagaeldende oekonomiske stoerrelser, i sig selv kun en af de faktorer, der, ved siden af indfoerslens omfang og importpriserne, skal tages i betragtning ved fastlaeggelsen af skadens omfang (jf. saaledes dom af 5.10.1988, forenede sager 294/86 og 77/87, Technointorg mod Kommissionen og Raadet, Sml. s. 6077, praemis 41). Det fremgaar af det anfoerte for det foerste, at selv fejl ved bedoemmelsen af markedsandelene ikke noedvendigvis behoever at resultere i en anden samlet bedoemmelse af skaden, og, for det andet, at selv om faellesskabsvirksomhedernes markedsandel steg, udelukker dette ikke noedvendigvis, at der konstateres en skade.
59. Jeg goer endvidere opmaerksom paa, at Raadet aldrig har haevdet, at alle PPC er "samme varer". Dette bestraebte Kommissionen sig paa at goere klart i betragtning 38 til den midlertidige forordning, og den anfoerte som eksempel, at:
"Personlige kopieringsmaskiner og operatoerbetjente koncernmaskiner med stor kapacitet er selvfoelgelig ikke samme varer."
Selv om alle PPC ikke er "samme varer", kan dog "i det mindste" de PPC, der henhoerer under tilstoedende segmenter, betragtes som saadanne. Det er dette, Raadet bekraeftede i betragtning 31 til den anfaegtede forordning.
60. De omstaendigheder, som Raadet baserede denne konklusion paa, og som er gengivet i betragtning 30 til den anfaegtede forordning, forekommer mig at vaere helt relevante og er i hvert fald ikke behaeftet med en aabenbar fejl. I forbindelse med vurderingen af de faktiske forhold byggede institutionerne i oevrigt paa arbejder fra de uafhaengige forsknings- og undersoegelsesinstitutter Dataquest og Info-Markt, hvoraf det dels fremgaar, at der ikke er skarpe, klart fastlagte graenser mellem de forskellige segmenter, der ofte overlapper hinanden, idet visse PPC kan klassificeres i forskellige segmenter paa grundlag af visse af deres karakteristika og tekniske egenskaber, dels, at PPC fra tilstoedende segmenter faktisk konkurrerer med hinanden.
61. Selv om PPC, der hoerer til forskellige segmenter eller endog til samme segment, saaledes kan vaere forskellige, bl.a. hvad angaar deres kopihastighed, har de alligevel de samme funktioner og opfylder grundlaeggende de samme behov. Dette bevises tilstraekkeligt ved den konstatering, som i sig selv ikke er anfaegtet af sagsoegeren (jf. punkt 162 i replikken), at kundens valg ofte er bestemt af, om han oensker at centralisere eller decentralisere sine fotokopieringsfaciliteter, dvs. installere én PPC med stor kapacitet eller flere med lille kapacitet. Med udtalelsen om, at
"den japanske fremgang i meget vidt omfang har vaeret en foelge af udviklingen af markedssegmenter, som andre selskaber stort set ikke havde interesseret sig for" (punkt 144 i staevningen),
anerkender Canon ogsaa indirekte, at udviklingen inden for visse segmenter muligvis sker paa bekostning af andre segmenter, om ikke af anden grund, saa fordi disse fratages nogle markeder, som de ellers kunne have haft.
62. Det anfoerte gaelder ogsaa for de personlige kopieringsmaskiner og PPC i segment 1, saaledes at Canon ikke med rette kan haevde, at selskabet skabte et nyt marked ved at bringe den personlige kopieringsmaskine, det havde udviklet, paa markedet. Som Raadet korrekt har understreget, har Canon i det hoejeste udvidet det eksisterende marked for PPC og skabt en stoerre efterspoergsel efter PPC med lille kapacitet. Det fremgaar i oevrigt af Canon' s tal, at klagernes markedsandel i segmentet for personlige kopieringsmaskiner blot steg fra 0 til 0,8%, saaledes at man ikke kan afvise, at en eventuel skade inden for dette segment for sig kan vaere sket derved, at oprettelsen af den paagaeldende erhvervsgren i Faellesskabet blev vaesentligt forsinket.
63. Paa baggrund af det anfoerte mener jeg, at Raadet med rimelighed kunne konkludere, at
"maskiner klassificeret i tilstoedende segmenter i tilstraekkelig grad ligner hinanden til at kunne anses for 'samme vare' i forbindelse med denne procedure" (betragtning 31 til den anfaegtede forordning).
Anbringendet om, at skaden blev urigtigt ansat, kan derfor ikke laegges til grund.
E - Vaesentlige formelle mangler
64. Jeg mener ikke, at anbringendet om en utilstraekkelig begrundelse finder stoette i nogen af de tre argumenter, som Canon har fremfoert.
65. Canon har for det foerste gjort gaeldende, at institutionerne for at kunne fastsaette den normale vaerdi paa grundlag af grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra a), udtrykkeligt skulle have fastslaaet, at de anvendte priser var "sammenlignelige" med dem, der blev anvendt ved beregningen af eksportprisen.
66. Det skal hertil anfoeres, at selv om den begrundelse, som kraeves i henhold til traktatens artikel 190, klart og utvetydigt skal angive de betragtninger, som er lagt til grund af den faellesskabsinstitution, der har udstedt den anfaegtede retsakt, dels saaledes at de beroerte personer kan faa kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, for at de kan forsvare deres rettigheder, dels saaledes at Domstolen kan udoeve sin proevelsesret (se navnlig Domstolens tidligere naevnte dom af 7.5.1987, Minebea mod Raadet, praemis 23),
"kan [det] imidlertid ikke kraeves, at begrundelsen til forordningerne specificerer de ofte meget talrige og komplicerede faktiske og retlige detaljer, som omfattes af forordningerne, naar de falder inden for systematikken i den helhed, hvori de indgaar" (jf. navnlig dom af 2.5.1990, sag C-27/89, SCARPE, Sml. I, s. 1701, praemis 27).
Det fremgaar i oevrigt af Domstolens praksis, at:
"Begrundelsen for en generel retsforskrift kan fremgaa ikke blot af dens ordlyd, men ogsaa af samtlige regler under ét paa det paagaeldende omraade." (Se dom af 23.2.1978, sag 92/77, An Board Bainne, Sml. s. 497, praemis 36).
67. Det fremgaar af en sammenligning mellem paa den ene side betragtning 5 og 6 til den endelige forordning, som henviser til de tilsvarende betragtninger i den midlertidige forordning, og paa den anden side de foelgende betragtninger i kapitlet om den normale vaerdi, at denne i nogle tilfaelde blev fastlagt paa grundlag af artikel 2, stk. 3, litra a), og i andre tilfaelde blev beregnet paa grundlag af artikel 2, stk. 3, litra b). I denne sammenhaeng er betragtning 7, foerste afsnit, til den midlertidige forordning, som udtrykkeligt blev bekraeftet ved betragtning 6 til den anfaegtede forordning, efter min mening tilstraekkelig klar og utvetydig til, at det bliver forstaaeligt, hvorledes institutionerne har anvendt artikel 2, stk. 3, litra a). Det hedder saaledes i betragtningen:
"Trods visse eksportoerers krav herom fandt Kommissionen, at det ikke ville vaere rimeligt at tage hensyn til overfoerselsprisen mellem forretningsmaessigt forbundne selskaber eller en eksportoers filialer, naar den normale vaerdi blev fastlagt ved hjaelp af hjemmemarkedspriser, da det ikke er disse priser, der er betalt eller skal betales i normal handel for den tilsvarende vare. I overensstemmelse hermed blev kun priser til uafhaengige koebere anvendt ved fastlaeggelsen af den normale vaerdi."
68. Endvidere bemaerkes, at da man i de tilfaelde, hvor salget paa markedet i Faellesskabet blev foretaget af et datterselskab af eksportoeren, ogsaa brugte priserne for den foerste uafhaengige koeber til at beregne eksportprisen, idet de priser, som eksportoeren i Japan tog af sit datterselskab i Faellesskabet, blev anset for overfoerselspriser og ikke paalidelige (jf. betragtning 15 og 16 til den endelige forordning), kunne en interesseret laeser med sikkerhed forstaa, at Raadet, da det anvendte priserne for uafhaengige koebere til at fastsaette den normale vaerdi, dermed ville opfylde kravet om sammenlignelighed i artikel 2, stk. 3, litra a). Canon tog i hvert fald ikke fejl heraf og gjorde som sit foerste realitetsanbringende til stoette for soegsmaalet gaeldende, at Raadet med urette anvendte artikel 2, stk. 3, litra a), til at fastsaette den normale vaerdi. Selskabet har dermed vist, at det fuldt ud var i stand til at forsvare sine rettigheder, navnlig da Raadets opfattelse blot bekraeftede Kommissionens, som selskabet havde kunnet goere sig bekendt med under antidumpingproceduren.
69. Sagsoegeren har endvidere gjort gaeldende, at institutionerne afslog at undersoege de beviser, som de fik forelagt vedroerende CSC' s funktioner, og som navnlig godtgjorde, at CSC ikke kun er en salgsafdeling for Canon' s PPC.
70. Det fremgaar imidlertid af mine bemaerkninger vedroerende Canon' s foerste anbringende, at saafremt der foreligger en arbejdsfordeling med hensyn til henholdsvis fremstilling og salg mellem to juridisk selvstaendige, men oekonomisk sammenhoerende selskaber, kan de priser, som salgsafdelingen anvender for de foerste uafhaengige koebere, lovligt anvendes med henblik paa fastsaettelsen af den normale vaerdi, og da Raadet kunne konstatere, at CSC for saa vidt angik Canon' s PPC varetog de funktioner, der normalt udfoeres af en salgsafdeling, var Raadet ikke laengere forpligtet til at undersoege beviserne vedroerende CSC' s andre funktioner. Raadet har i oevrigt aldrig bestridt, at CSC faktisk varetog disse andre funktioner.
71. Hvad endelig angaar begrundelsen for afvisningen af at anse visse omkostninger for direkte tilknyttet til salget, skal jeg blot henvise til betragtning 26 til den midlertidige forordning, der blev bekraeftet ved betragtning 20 til den anfaegtede forordning. Heri anfoerer institutionerne udtrykkeligt, at betingelsen for, at forskelle i salgsvilkaar kan betragtes som havende en "direkte tilknytning til de paagaeldende salg" efter betydningen i grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra c), er, at de vedroerer "omkostninger, [der] er strengt noedvendige for at opfylde de paagaeldende salgsvilkaar", og at disse omkostninger har "direkte funktionsmaessig tilknytning til de paagaeldende salg", dvs. at de "opstaar, fordi der foretages et bestemt salg". Institutionerne anfoerer endvidere, at "almindeligvis har administrations- og generalomkostninger, hvor de opstaar, ikke en saadan direkte funktionsmaessig tilknytning og giver derfor ikke anledning til justering", og "i naervaerende sag er der ingen grund til at afvige fra disse retningslinjer". Hvad saerligt angaar betalingerne ved ibyttetagning henviser jeg til, at Raadet har forklaret institutionernes opfattelse overordentligt detaljeret i betragtning 13 og 14 til den anfaegtede forordning.
72. Det kan herefter ikke haevdes, at institutionerne ikke forklarede, hvad de forstaar ved "omkostninger, der har direkte tilknytning" til salgene, eller ikke anfoerte begrundelsen for, at de for en raekke omkostningers vedkommende afviste de af sagsoegeren kraevede justeringer. Spoergsmaalet, om deres fortolkning er rigtig, og om de foelgelig med rette afviste de kraevede justeringer, angaar det tredje anbringende, som jeg tidligere har behandlet, vedroerende anvendelsen af grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra c).
73. For fuldstaendighedens skyld skal jeg yderligere anfoere, at den paastaaede modsigelse vedroerende den eksportpris, der blev lagt til grund for Canon' s salg til OEM-selskaberne, som sagsoegeren har gjort gaeldende afslutningsvis i replikken, hviler paa en misforstaaelse hos sagsoegeren. Canon haevder, at det klart fremgaar af betragtning 16 og 92 til den anfaegtede forordning, at eksportprisen i forbindelse med disse salg var den pris, der anvendtes for OEM-kunderne, hvilket var i modstrid med, hvad Raadet anfoerte under sagen for Domstolen, nemlig at de havde anvendt grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra b), for alle Canon' s salg til OEM-selskaberne i Faellesskabet.
74. Det hedder i betragtning 16, andet punktum, til den anfaegtede forordning, at:
"For saa vidt angaar spoergsmaalet om salg til OEM-selskaber som omhandlet i betragtning 18 i naevnte [midlertidige] forordning bekraefter Raadet resultaterne af Kommissionens undersoegelse, ifoelge hvilke der boer foretages de noedvendige justeringer af eksportpriserne for at tage hensyn til de funktioner, som eksportoerens datterselskaber varetager i forbindelse med saadanne salg."
Forinden havde Raadet, saavel i betragtning 15 som i indledningen til betragtning 16, forklaret, hvorfor og hvordan det havde anvendt artikel 2, stk. 8, litra b), paa de salg i Faellesskabet, der blev foretaget igennem eksportoerens datterselskaber. Det havde navnlig givet udtryk for, at den pris, som anvendes mellem den japanske eksportoer og dennes datterselskab i Faellesskabet, der udgjorde eksportprisen og skulle have vaeret anvendt som eksportpris i antidumpingbestemmelsernes forstand, var en overfoerselspris og ikke paalidelig, og at det derfor maatte beregne eksportprisen paa grundlag af prisen ved videresalg til den foerste uafhaengige koeber. Naar det ses i denne sammenhaeng, kan udtrykket "eksportpriserne" i betragtning 16, andet punktum, kun henvise til den naevnte pris ved videresalg, der anvendtes med henblik paa beregning af eksportprisen. Det er vedroerende denne pris ved videresalg, der blev foretaget de "noedvendige justeringer af eksportpriserne for at tage hensyn til de funktioner, som eksportoerens datterselskab varetager i forbindelse med saadanne salg" til OEM-selskaberne. Som jeg allerede har anfoert, fastslog Domstolen i oevrigt i sin tidligere naevnte dom af 14. marts 1990, Gestetner mod Raadet og Kommissionen, at grundforordningens artikel 2, stk. 8, litra b), lovligt kan anvendes paa salg til OEM-selskaber.
75. For saa vidt angaar det afsnit i betragtning 92 til den anfaegtede forordning, hvori det hedder, at
"eksportprisen til Faellesskabet er foelgelig den pris, som OEM-selskabet har betalt den paagaeldende japanske producent",
maa ogsaa denne laeses i den sammenhaeng, den indgaar i, nemlig det generelle spoergsmaal, om OEM-selskaberne kunne behandles som eksportoerer, for hvilke der burde have vaeret beregnet saerskilte dumpingmargener. Der kan ikke heraf paa forhaand udledes noget om, hvorledes eksportprisen skal fastlaegges i et konkret tilfaelde. Der er heller ikke noget grundlag for at tro, at institutionerne, saafremt eksportoerernes datterselskaber ikke havde taget sig af salget til OEM-selskaberne i Faellesskabet, ikke ville have anvendt den "pris, som OEM-selskabet har betalt den paagaeldende producent" som eksportpris.
Forslag til afgoerelse
76. Da ingen af sagsoegerens anbringender saaledes kan laegges til grund, foreslaar jeg Domstolen at kende soegsmaalet ubegrundet og frifinde sagsoegte samt tilpligte Canon at betale sagens omkostninger, herunder intervenienternes omkostninger.
(*) Originalsprog: fransk.
(1) - EFT L 54, s. 12.
(2) - EFT L 201, s. 1.
(3) - Jf. domme af 7.5.1987, de saakaldte kugleleje -domme (sagerne 240/84, 255/84, 256/84, 258/84 og 260/84, Sml. s. 1809, 1861, 1899, 1923 og 1975).
(4) - Jf. dom af 5.10.1988 (forenede sager 260/85 og 106/86, Tokyo Electric mod Raadet, Sml. s. 5855, praemis 31).
(5) - Jf. dom af 5.10.1988 (forenede sager 277/85 og 300/85, Canon mod Raadet, Sml. s. 5731, praemis 37).
(6) - Se vedroerende lignende sager, hvor nedsaettelser af dumpingmargenen ikke begrundede en aendring af den sats, der var fastsat med henblik paa skaden, domme af 5.10.1988 (sag 250/85, Brother mod Raadet, Sml. s. 5683, praemis 24) og den tidligere naevnte TEC mod Raadet, praemis 41.
(7) - Se punkt 95 i replikken.
(8) - Se navnlig dom af 7.5.1987 (sag 260/84, Minebea mod Raadet, Sml. s. 1975, praemis 43).
(9) - Se staevningens punkt 82-98.
(10) - Jf. navnlig den foernaevnte dom af 7.5.1987, Minebea mod Raadet, praemis 45.
(11) - Jf. tilsvarende for saa vidt angaar beregningen af den normale vaerdi Domstolens tidligere naevnte dom af 5.10.1988, Canon mod Raadet, praemis 26.
(12) - Se navnlig punkt 155 i replikken.