62023CJ0239_RES
Sag C-239/23
Karl und Georg Anwander Güterverwaltung
mod
Land Baden-Württemberg
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Sigmaringen)
Domstolens dom (Anden Afdeling) af 17. oktober 2024
»Præjudiciel forelæggelse – fælles landbrugspolitik – finansiering fra Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) – forordning (EU) nr. 1305/2013 – artikel 31 og 32 – betalinger til områder med naturbetingede eller andre specifikke begrænsninger – bjergområder – udligningsgodtgørelse – nationale administrative bestemmelser, som udelukker betaling af denne godtgørelse for de godtgørelsesberettigede arealer, der er beliggende i en anden region i den samme medlemsstat end den region, hvor landbrugsbedriften har sit driftssted – bestemmelser, der anvender landbrugsbedriftens driftssted som betingelse for ydelse af den nævnte udligningsgodtgørelse«
Landbrug – fælles landbrugspolitik – finansiering over ELFUL – støtte til udvikling af landdistrikterne – betalinger til områder med naturbetingede eller andre specifikke begrænsninger – betingelse for ydelse – udelukkelse af godtgørelsesberettigede arealer, der er beliggende uden for den region i en medlemsstat, hvis program om udvikling af landdistrikterne fastsætter en sådan godtgørelse – lovlighed – betingelse forbundet med landbrugerens driftssted – ikke tilladt
[Art. 40, stk. 2, TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1305/2013, som ændret ved forordning 2017/2393, art. 2, stk. 1, andet afsnit, litra b), og art. 31, 32, 60, 65 og 66]
(jf. præmis 46-51, 57, 58, 60, 61 og 63-65 samt domskonkl. 1)
Landbrug – fælles landbrugspolitik – finansiering over ELFUL – støtte til udvikling af landdistrikterne – betalinger til områder med naturbetingede eller andre specifikke begrænsninger – ret til betaling, der følger direkte af EU-retten – betingelse
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1305/2013, som ændret ved forordning 2017/2393, art. 13, art. 31, stk. 1, første afsnit, og art. 31, stk. 2)
(jf. præmis 68-73 og domskonkl. 2)
Landbrug – fælles landbrugspolitik – finansiering over ELFUL – støtte til udvikling af landdistrikterne – betalinger til områder med naturbetingede eller andre specifikke begrænsninger – debitor for betalingen
[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1305/2013, som ændret ved forordning 2017/2393, art. 2, stk. 1, andet afsnit, litra b), og art. 31, stk. 1]
(jf. præmis 75-77 og domskonkl. 3)
Resumé
Ved behandlingen af en anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Verwaltungsgericht Sigmaringen (forvaltningsdomstolen i Sigmaringen, Tyskland) præciserede Domstolen betingelserne for tildeling af udligningsgodtgørelser til bjergområder og andre områder med naturbetingede eller andre specifikke begrænsninger, der er fastsat i artikel 31 i forordning nr. 1305/2013 (
1
).
Selskabet Karl und Georg GbR Anwander Güterverwaltung driver en malkekvægbedrift i Tyskland i grænseområdet mellem Land Baden-Württemberg (delstaten Baden-Württemberg) og Freistaat Bayern (delstaten Bayern). Virksomhedens driftssted er beliggende i Baden-Württemberg. Virksomheden har i denne delstat arealer på ca. 100 ha og ca. 27 ha i Bayern. Alle disse arealer er beliggende i et bjergområde og er af myndighederne i disse delstater blevet udpeget som arealer, der er berettigede til EU-støtte for bjergområderne.
I 2019 indgav virksomheden til den kompetente myndighed i delstaten Baden-Württemberg en ansøgning om støtte til alle disse arealer. Der blev givet afslag på denne ansøgning med hensyn til arealerne i Bayern med den begrundelse, at disse arealer ikke var beliggende i Baden-Württemberg.
Efter afslaget på virksomhedens klage over den kompetente myndigheds delvise afslag anlagde virksomheden sag ved den forelæggende ret med henblik på at opnå støtte for arealerne beliggende i Bayern. I denne sammenhæng var den forelæggende ret i tvivl om rækkevidden af den skønsbeføjelse, som medlemsstaterne og deres regioner har med henblik på at fastsætte betingelserne for tildeling af udligningsgodtgørelser til bjergområder og andre områder med naturbetingede eller andre specifikke begrænsninger. Den forelæggende ret ønskede desuden oplyst dels, om forordning nr. 1305/2013 direkte tillægger de berørte landbrugere en ret til betaling af en sådan godtgørelse, dels hvilken myndighed denne ret til betaling derefter kan håndhæves over for.
Domstolens bemærkninger
Hvad i første række angår betingelserne for tildeling af en udligningsgodtgørelse til landbrugere i bjergområder og andre områder med naturbetingede eller andre specifikke begrænsninger udtalte Domstolen sig for det første om muligheden for en medlemsstats region for at begrænse tildeling af en sådan godtgørelse til de arealer, der er beliggende i dens område.
I denne henseende fremhævede den, at de bjergområder og andre områder med naturbetingede eller andre specifikke begrænsninger, for hvilke en landbruger kan modtage en udligningsgodtgørelse, bliver udpeget på grundlag af artikel 32 i forordning nr. 1305/2013 i de pågældende nationale eller regionale programmer. Det følger heraf, at når en medlemsstat har valgt at udarbejde et sæt regionale programmer, tilkommer det de berørte regioner at vælge de foranstaltninger, der skal anvendes for at nå målene for udvikling af landdistrikterne, herunder eventuelt det mål, som er fastsat i denne forordnings artikel 31, og integrere dem i deres respektive programmer. De forskellige regionale programmer har nemlig en særskilt og selvstændig karakter.
Når der anvendes en regional programmering for de pågældende foranstaltninger, følger det således af opbygningen af forordning nr. 1305/2013, at den skønsbeføjelse, som medlemsstaternes regioner har, alene kan gennemføres for deres regionale programmer, og i så fald alene på grundlag af den pågældende lokale myndigheds område. Ligeledes kan en region i en medlemsstat hverken udpege støtteberettigede områder eller yde udligningsgodtgørelser for sådanne områder uden for regionens område, idet en territorial begrænsning af disse godtgørelser følger af samme opbygning.
Domstolen fandt for det andet, at ydelse af denne godtgørelse imidlertid ikke kan være afhængig af landbrugerens driftsstedet. De kriterier, der er opstillet i artikel 32 i forordning nr. 1305/2013 for udpegning af de støtteberettigede områder, knytter sig således til de biofysiske eller naturlige kendetegn ved de pågældende områder, dvs. objektive forhold, der følger af de pågældende områders naturlige egenskaber.
Dels indgår driftsstedet for en landbruger ikke blandt disse kriterier og har ikke nogen forbindelse til de biofysiske eller naturlige kendetegn ved et område, som fører til dens støtteberettigelse som område med begrænsninger. Dels fraviger en medlemsstat eller en region i en medlemsstat ved at indføre en yderligere betingelse for støtteberettigelse i sit program om udvikling af landdistrikterne under udøvelsen af den skønsbeføjelse, som medlemsstaten eller regionen i en medlemsstat er tildelt, de betingelser, der er udtømmende opregnet i artikel 31 og 32 i forordning nr. 1305/2013 om udpegningen af de støtteberettigede områder og status som aktiv landbruger, hvilket således hindrer den effektive virkning af disse bestemmelser og tilsidesætter princippet om forbud mod forskelsbehandling i artikel 40, stk. 2, TEUF.
Hvad i anden række angår spørgsmålet om, hvorvidt det direkte følger af forordning nr. 1305/2013, at der foreligger en ret til betaling af en sådan godtgørelse, bemærkede Domstolen, at medlemsstaterne eller deres regioner ganske vist kan vælge, hvad der skal være omfattet af deres programmer for udvikling af landdistrikterne. Desuden kan betalingen af en udligningsgodtgørelse som omhandlet i artikel 31 i forordning nr. 1305/2013 ikke kvalificeres som en foranstaltning, som medlemsstaterne eller deres regioner er obligatorisk forpligtet til at integrere i deres programmer.
Det følger imidlertid af ordlyden af artikel 31, stk. 1, første afsnit, og artikel 31, stk. 2, i forordning nr. 1305/2013, at når en medlemsstat eller en region i en medlemsstat fastsætter betalinger til områder med begrænsninger, der er blevet udpeget som støtteberettigede områder, har enhver »aktiv landbruger« som omhandlet i artikel 9 i forordning nr. 1307/2013 ret til betaling af en sådan godtgørelse.
Når der ikke er fastsat betaling til sådanne områder i det pågældende program for udvikling af landdistrikterne, kan der derimod ikke opstå nogen ret for de landbrugere, som udnytter landbrugsarealer i disse områder, til betaling af en udligningsgodtgørelse.
Hvad i sidste række angår spørgsmålet om, hvorvidt godtgørelsen kan håndhæves, bemærkede Domstolen, at retten for en aktiv landbruger til betaling af en udligningsgodtgørelse kun kan gøres gældende over for den lokale myndighed, som i sit program for udvikling af landdistrikterne har besluttet at yde udligningsgodtgørelser kun for de støtteberettigede områder, som er beliggende på dens eget område.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1305/2013 af 17.12.2013 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1698/2005 (EUT 2013, L 347, s. 487, berigtiget i EUT 2016, L 130, s. 1), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/2393 af 13.12.2017 (EUT 2017, L 350, s. 15) (herefter »forordning nr. 1305/2013«).