62014CP0376
GENERALADVOKAT M. SZPUNARS STILLINGTAGEN
af 24. september 2014 (
1
)
Sag C‑376/14 PPU
C
mod
M
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supreme Court (Irland))
»Præjudiciel hasteprocedure — område med frihed, sikkerhed og retfærdighed — civilretligt samarbejde — forordning (EF) nr. 2201/2003 — Haagerkonventionen af 25. oktober 1980 om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser — begrebet »sædvanligt opholdssted« for et barn, hvis forældre er blevet skilt — lovlig fjernelse af barnet til en anden medlemsstat — ulovlig tilbageholdelse«
I – Indledning
1.
Et fransk-britisk par er blevet skilt. De har et mindre barn sammen. Moderen tager barnet med sig fra Frankrig til Irland på grundlag af en fransk retsafgørelse. Syv måneder senere ophæves denne afgørelse af en fransk appelret, og det fastslås, at barnet skal bo hos faderen. Moderen undlader at tilbagegive barnet.
2.
Hvor er og var barnets sædvanlige opholdssted? Er der tale om en bortførelse i form af ulovlig tilbageholdelse? Det er disse spørgsmål, Supreme Court (Irland) står over for i forbindelse med denne anmodning om præjudiciel afgørelse.
3.
I EU’s retsorden er reglerne om kompetence i sager om forældreansvar som bekendt fastsat i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 (
2
), der også er kendt som »Bruxelles IIa-forordningen«. Konventionen af 25. oktober 1980 om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser, der blev vedtaget inden for rammerne af Haagerkonferencen om International Privatret (
3
) (herefter »Haagerkonventionen fra 1980«), fastsætter som bekendt en procedure for tilbagegivelse af børn.
4.
EU-lovgivers anskuelse af, hvordan forholdet mellem disse to retlige instrumenter skal være, kan ses i artikel 11 i forordning nr. 2201/2003. Den foreliggende sag, der ligger i grænseområdet mellem Haagerkonventionen fra 1980 og forordning nr. 2201/2003, vedrører fortolkningen af denne bestemmelse og forholdet mellem forordning nr. 2201/2003 og Haagerkonventionen fra 1980.
II – Retsforskrifter
A – Haagerkonventionen fra 1980
5.
Artikel 1 i Haagerkonventionen fra 1980 bestemmer:
»Formålet med denne konvention er at:
a)
sikre en umiddelbar tilbagegivelse af børn, som er ulovligt bortført til eller tilbageholdt i en kontraherende stat; og
[…]«
6.
Denne konventions artikel 3 foreskriver:
»Bortførelse eller tilbageholdelse af et barn skal anses for ulovlig, hvis:
a)
den strider mod de rettigheder, som tilkommer en person, en institution eller en anden myndighed som forældremyndighedsindehaver, enten i fællesskab eller alene, ifølge loven i den stat, hvor barnet havde bopæl umiddelbart før bortførelsen eller tilbageholdelsen; og
b)
disse rettigheder faktisk blev udøvet, enten i fællesskab eller alene, da bortførelsen eller tilbageholdelsen fandt sted, eller ville være blevet udøvet, hvis ikke bortførelsen eller tilbageholdelsen var sket.
Forældremyndigheden som nævnt i denne artikels litra a) kan i første række støttes på loven eller på en retlig eller administrativ afgørelse, men også på aftale, som har retlig gyldighed ifølge loven i den pågældende stat.«
7.
Artikel 12 i Haagerkonventionen fra 1980 har følgende ordlyd:
»Hvis et barn er blevet ulovligt bortført eller tilbageholdt som angivet i artikel 3, og hvis der, da sagen blev indledt ved den judicielle eller administrative myndighed i den kontraherende stat, hvor barnet befinder sig, er gået mindre end eet år fra den dag, da den ulovlige bortførelse eller tilbageholdelse fandt sted, skal den pågældende myndighed bestemme, at barnet straks skal gives tilbage.
Også i de tilfælde, hvor sagen er blevet indledt efter udløbet af den periode på et år, der er nævnt i foregående stykke, skal den judicielle eller administrative myndighed bestemme, at barnet skal gives tilbage, medmindre det godtgøres, at barnet er faldet til i sine nye omgivelser.
Hvis den judicielle eller administrative myndighed i modtagerstaten har grund til at tro, at barnet er blevet bortført til en anden stat, kan den afslutte sagen eller afvise anmodningen om tilbagegivelse af barnet.«
8.
Konventionens artikel 13 bestemmer:
»Uanset bestemmelserne i den foregående artikel, har den judicielle eller administrative myndighed i modtagerstaten ikke pligt til at bestemme, at barnet skal tilbagegives, hvis den person, institution eller anden myndighed, som modsætter sig tilbagegivelsen, godtgør at:
a)
den person, institution eller anden myndighed, som drog omsorg for barnets person, ikke faktisk udøvede forældremyndigheden, da bortførelsen eller tilbageholdelsen fandt sted, eller havde samtykket i eller efterfølgende affundet sig med bortførelsen eller tilbageholdelsen; eller
b)
der er en alvorlig risiko for, at tilbagegivelsen vil udsætte barnet for fysisk eller psykisk skade eller på anden måde sætte barnet i en situation, som det ikke bør tåle.
Den judicielle eller administrative myndighed kan også nægte at tilbagegive barnet, hvis den finder, at barnet modsætter sig tilbagegivelsen, og at barnet har nået en sådan alder og modenhedsgrad, at der bør tages hensyn til barnets mening.
Når de judicielle eller administrative myndigheder overvejer de forhold, der er nævnt i denne artikel, skal de tage hensyn til de oplysninger vedrørende barnets sociale baggrund, som fremskaffes af centralmyndigheden eller en anden kompetent myndighed i den stat, hvor barnet har bopæl.«
9.
Artikel 16 i Haagerkonventionen fra 1980 har følgende ordlyd:
»Efter at de judicielle eller administrative myndigheder i den kontraherende stat, hvortil barnet er blevet bortført, eller hvori det tilbageholdes, har fået meddelelse om, at der foreligger en ulovlig bortførelse eller tilbageholdelse som angivet i artikel 3, kan de ikke træffe afgørelse i en sag om forældremyndigheden, før det er bestemt, at barnet ikke skal gives tilbage i medfør af denne konvention, eller medmindre en anmodning efter konventionen ikke indgives inden for en rimelig tid efter, at meddelelsen er modtaget.«
10.
Artikel 19 i Haagerkonventionen fra 1980 lyder således:
»En afgørelse om tilbagegivelse af barnet i medfør af [Haagerkonventionen fra 1980] skal ikke anses for en realitetsafgørelse om noget forældremyndighedsspørgsmål.«
B – EU-retten
11.
17. betragtning i præamblen til forordning nr. 2201/2003 har følgende ordlyd:
»I tilfælde af ulovlig fjernelse eller tilbageholdelse af et barn bør tilbagegivelsen af barnet bringes i stand uden opsættelse, og med henblik herpå bør Haagerkonventionen af 25. oktober 1980 fortsat anvendes som suppleret af bestemmelserne i denne forordning, særlig artikel 11. Retterne i den medlemsstat, som barnet ulovligt er blevet fjernet til, eller hvor barnet ulovligt tilbageholdes, bør kunne modsætte sig en tilbagegivelse i konkrete, behørigt begrundede tilfælde. En sådan afgørelse bør dog kunne erstattes af en senere afgørelse truffet af retten i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse. Indebærer sidstnævnte retsafgørelse, at barnet skal gives tilbage, skal dette ske, uden at der må kræves nogen særlig procedure for anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelsen i den medlemsstat, hvor det fjernede eller tilbageholdte barn befinder sig.«
12.
Denne forordnings artikel 2 med overskriften »Definitioner« bestemmer:
»I denne forordning forstås ved:
[…]
7)
»[F]orældreansvar«: alle de rettigheder og pligter vedrørende barnets person eller formue, som er tilkendt en fysisk eller juridisk person ved en retsafgørelse, eller som en sådan person har som følge af loven eller en gyldig aftale. Betegnelsen omfatter navnlig forældremyndighed og samværsret.
8)
»[I]ndehaver af forældreansvar«: enhver person, der har forældreansvar over for et barn.
9)
»[F]orældremyndighed«: navnlig rettigheder og pligter vedrørende omsorgen for et barns person og særlig retten til at bestemme, hvor barnet skal bo.
10)
»[S]amværsret«: navnlig retten til at bringe barnet til et andet sted end dets sædvanlige opholdssted for et begrænset tidsrum.
11)
»[U]lovlig fjernelse eller tilbageholdelse af et barn«: et barns fjernelse eller tilbageholdelse:
a)
når denne strider mod en forældremyndighed, som er tilkendt ved en retsafgørelse, eller som består som følge af loven eller en aftale, der er gyldig i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før fjernelsen eller tilbageholdelsen, og
b)
for så vidt denne forældremyndighed faktisk blev udøvet, i fællesskab eller alene, da fjernelsen eller tilbageholdelsen fandt sted, eller ville være blevet udøvet, hvis ikke fjernelsen eller tilbageholdelsen var sket. Forældremyndigheden anses for at blive udøvet i fællesskab, når en af indehaverne af forældreansvar ikke i henhold til en retsafgørelse eller som følge af loven kan bestemme, hvor barnet skal bo, uden samtykke fra en anden indehaver af forældreansvar.«
13.
Kapitel II vedrørende »Kompetence« i forordning nr. 2201/2003 indeholder afdeling 2 om »Forældreansvar« (artikel 8-15).
14.
Artikel 8 i forordning nr. 2201/2003 med overskriften »Generel kompetence« har følgende ordlyd:
»1.   Kompetencen til at træffe afgørelse om spørgsmål vedrørende forældreansvar over for et barn ligger hos retterne i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted på det tidspunkt, hvor sagen anlægges.
2.   Stk. 1 finder anvendelse med forbehold af artikel 9, 10 og 12.«
15.
Artikel 9 vedrørende »Fortsat kompetence på barnets tidligere sædvanlige opholdssted« foreskriver:
»1.   Når et barn lovligt flytter fra én medlemsstat til en anden og får nyt sædvanligt opholdssted dér, bevarer retterne i den medlemsstat, hvor barnet tidligere havde sit sædvanlige opholdssted, uanset artikel 8, i et tidsrum af tre måneder efter flytningen kompetencen til at ændre en retsafgørelse om samværsret, der er truffet i den pågældende medlemsstat, inden barnet flyttede, såfremt den person, der blev tilkendt samværsret ved den pågældende retsafgørelse, fortsat har sit sædvanlige opholdssted i den medlemsstat, hvor barnet tidligere havde sit sædvanlige opholdssted.
2.   Stk. 1 finder ikke anvendelse, hvis den i stk. 1 omhandlede person har accepteret kompetencen for retterne i den medlemsstat, hvor barnet har fået sit nye sædvanlige opholdssted, ved at give møde for disse retter uden at bestride deres kompetence.«
16.
Artikel 10 omhandler »Kompetence i sager om barnebortførelse«. Den er således affattet:
»I tilfælde af ulovlig fjernelse eller tilbageholdelse af et barn bevarer retterne i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse, deres kompetence, indtil barnet har fået sædvanligt opholdssted i en anden medlemsstat, og
a)
hver forældremyndighedsindehavende person, institution eller anden myndighed har affundet sig med fjernelsen eller tilbageholdelsen, eller
b)
barnet har boet i denne anden medlemsstat i et tidsrum af mindst ét år, efter at den forældremyndighedsindehavende person, institution eller anden myndighed har fået eller burde have fået kendskab til barnets opholdssted, og barnet er faldet til i sine nye omgivelser, forudsat at en af følgende betingelser er opfyldt:
i)
[D]er er ikke inden et år efter, at indehaveren af forældremyndigheden har fået eller burde have fået kendskab til barnets opholdssted, fremsat nogen anmodning om tilbagegivelse over for de kompetente myndigheder i den medlemsstat, hvortil barnet er fjernet, eller hvor det tilbageholdes.
ii)
[I]ndehaveren af forældremyndigheden har trukket sin anmodning om tilbagegivelse tilbage, og der er ikke indgivet en ny anmodning inden for det tidsrum, der er omhandlet i nr. i).
iii)
[E]n sag anlagt ved en ret i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse, er afsluttet i henhold til artikel 11, stk. 7.
iv)
[D]er er af en ret i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse, truffet en afgørelse om forældremyndighed, som ikke indebærer tilbagegivelse af barnet.«
17.
Artikel 11 med overskriften »Tilbagegivelse af barnet« bestemmer:
»1.   Når en forældremyndighedsindehavende person, institution eller anden myndighed anmoder de kompetente myndigheder i en medlemsstat om at træffe afgørelse på grundlag af Haagerkonventionen af 25. oktober 1980 om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser (i det følgende benævnt »Haagerkonventionen af 1980«) med henblik på at opnå tilbagegivelse af et barn, som ulovligt er blevet fjernet til eller ulovligt tilbageholdes i en anden medlemsstat end den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse, finder stk. 2-8 anvendelse.
2.   Når artikel 12 og 13 i Haagerkonventionen af 1980 finder anvendelse, sikres det, at barnet får mulighed for at blive hørt under sagen, medmindre dette forekommer uhensigtsmæssigt under hensyntagen til barnets alder eller modenhedsgrad.
3.   En ret, til hvilken der er indgivet en anmodning om tilbagegivelse af et barn som omhandlet i stk. 1, fremmer sagen hurtigt under anvendelse af de hurtigste procedurer, der er til rådighed efter national lovgivning.
Uden at dette berører første afsnit, træffer retten sin afgørelse senest seks uger efter, at anmodningen er indgivet, medmindre særlige omstændigheder gør dette umuligt.
4.   En ret kan ikke afslå at tilbagegive et barn i medfør af artikel 13, litra b), i Haagerkonventionen af 1980, hvis det godtgøres, at der er truffet passende foranstaltninger til at sikre beskyttelsen af barnet efter dets tilbagegivelse.
5.   En ret kan ikke afslå at tilbagegive et barn, medmindre den person, der har anmodet om tilbagegivelse af barnet, har haft mulighed for at blive hørt.
6.   Har en ret i medfør af artikel 13 i Haagerkonventionen af 1980 bestemt, at et barn ikke skal tilbagegives, fremsender den straks, enten direkte eller gennem den pågældende medlemsstats centralmyndighed, en genpart af retsafgørelsen samt af de relevante dokumenter, herunder navnlig en udskrift af retsbogen, til den kompetente ret eller centralmyndigheden i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse, som fastsat i national lovgivning. Alle de nævnte dokumenter skal være retten i hænde inden en måned efter, at afgørelsen om ikke at tilbagegive barnet er truffet.
7.   Medmindre en af parterne allerede har anlagt sag ved retterne i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse, underretter den ret eller centralmyndighed, der modtager de i stk. 6 omhandlede oplysninger, parterne og opfordrer dem til at indgive indlæg til retten i overensstemmelse med national lovgivning inden tre måneder regnet fra datoen for underretningen af parterne, således at retten kan tage stilling til forældremyndigheden over barnet.
Med forbehold af denne forordnings regler for kompetence afslutter retten sagen, hvis den ikke har modtaget indlæg inden fristens udløb.
8.   Uanset om det i medfør af artikel 13 i Haagerkonventionen af 1980 er blevet bestemt, at et barn ikke skal tilbagegives, er en senere retsafgørelse, der beordrer barnet tilbagegivet, truffet af en ret, der har kompetence i medfør af denne forordning, eksigibel i henhold til kapitel III, afdeling 4, for at sikre tilbagegivelse af barnet.«
18.
Artikel 12 vedrører »Aftale om værneting« og er således affattet:
»1.   Den ret i en medlemsstat, der i medfør af artikel 3 udøver sin kompetence til at træffe afgørelse om en begæring om skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab, har kompetence i ethvert spørgsmål vedrørende forældreansvar, der har tilknytning til den pågældende begæring:
a)
hvis mindst én af ægtefællerne har forældreansvar over for barnet, og
b)
hvis denne rets kompetence på det tidspunkt, hvor sagen anlægges, udtrykkeligt eller på anden utvetydig måde er accepteret af ægtefællerne og af indehaverne af forældreansvar og er til barnets bedste.
2.   Kompetencen i medfør af stk. 1 ophører, så snart
a)
der er truffet endelig afgørelse om imødekommelse eller afvisning af begæringen om skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskabet, eller
b)
der, såfremt der stadig verserer en sag om forældreansvar på det i litra a) nævnte tidspunkt, er truffet endelig afgørelse i denne sag, eller
c)
de i litra a) og b) nævnte sager er afsluttet af anden grund.
3.   Retterne i en medlemsstat har ligeledes kompetence i spørgsmål vedrørende forældreansvar over for et barn i forbindelse med andre retssager end dem, der er omhandlet i stk. 1:
a)
hvis barnet har en væsentlig tilknytning til den pågældende medlemsstat, bl.a. i kraft af, at en af indehaverne af forældreansvar har sit sædvanlige opholdssted i medlemsstaten, eller at barnet er statsborger i medlemsstaten, og
b)
hvis denne kompetence på det tidspunkt, hvor sagen anlægges, udtrykkeligt eller på anden utvetydig måde er accepteret af alle parter i sagen, og denne kompetence er til barnets bedste.
4.   Når barnet har sit sædvanlige opholdssted i et tredjeland, der ikke er kontraherende part i Haagerkonventionen af 19. oktober 1996 om retternes kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsakter samt om samarbejde vedrørende forældreansvar og foranstaltninger til beskyttelse af mindreårige, anses kompetence efter denne artikel navnlig for at være til barnets bedste, hvis det er fundet umuligt at føre en retssag i det pågældende tredjeland.«
19.
Artikel 16, der har overskriften »En sags anlæggelse ved retten«, foreskriver:
»1.   En sag anses for anlagt ved en ret:
a)
på det tidspunkt, hvor det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument indleveres til retten, forudsat at sagsøger ikke efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af vedkommende, for at få dokumentet forkyndt for sagsøgte, eller
b)
hvis det pågældende dokument skal forkyndes, før det indleveres til retten, på det tidspunkt, hvor det modtages af den myndighed, der er ansvarlig for forkyndelsen, forudsat at sagsøger ikke efterfølgende har undladt at træffe de foranstaltninger, der krævedes af vedkommende, for at få dokumentet indleveret til retten.«
20.
Artikel 19 vedrørende »Litispendens og indbyrdes sammenhængende krav« har følgende ordlyd:
»1.   Såfremt der anlægges sag vedrørende skilsmisse, separation eller omstødelse af ægteskab mellem de samme parter ved retter i forskellige medlemsstater, udsætter enhver anden ret end den, ved hvilken der først er anlagt sag, på embeds vegne sagen, indtil denne rets kompetence er fastslået.
2.   Såfremt der anlægges sag vedrørende forældreansvar over for et barn, som har samme genstand og hviler på samme grundlag, ved retter i forskellige medlemsstater, udsætter enhver anden ret end den, ved hvilken der først er anlagt sag, på embeds vegne sagen, indtil denne rets kompetence er fastslået.
3.   Når det er fastslået, at den ret, ved hvilken der først er anlagt sag, er kompetent, erklærer enhver anden ret sig inkompetent til fordel for den første.
Den part, der anlagde sag ved en anden ret, kan i så fald fremsætte sit krav for den ret, ved hvilken der først blev anlagt sag.«
C – Irsk ret
21.
Child Abduction and Enforcement of Custody Orders Act, 1991 (lov om barnebortførelse og fuldbyrdelse af afgørelser om forældremyndighed) (
4
), gennemfører Haagerkonventionen fra 1980 i irsk ret. Denne lov blev ændret ved European Communities (Judgments in Matrimonial Matters and Matters of Parental Responsibility) Regulations, 2005 (S.I. 112 of 2005) (EF-bekendtgørelse om retsafgørelser i ægteskabssager og sager vedrørende forældreansvar) (
5
), for at tage hensyn til forordning nr. 2201/2003 i sager, der opstår mellem EU-medlemsstaterne i henhold til Haagerkonventionen fra 1980.
III – De faktiske omstændigheder og retsforhandlingerne
22.
Sagen ved den forelæggende ret vedrører en tvist om ulovlig tilbageholdelse af et barn, H, der er fransk statsborger og født i Frankrig den 14. juli 2008, hvor forældrene stadig var gift. Faderen C er fransk statsborger, og moderen M er britisk statsborger, født i England og har irske forældre.
23.
Der opstod problemer i forældrenes ægteskab kort efter, at barnet var født. Den 17. november 2008 indgav moderen begæring om skilsmisse i Frankrig. Forældrene har lige siden været involveret i en opslidende retssag om forældrerettighederne i relation til barnet (
6
).
24.
Den 2. april 2012 afsagde afdelingen for familieret ved tribunal de grande instance d’Angoulême skilsmissedom over parterne og fastslog herved, at dommen havde virkning fra den 7. april 2009. Retten fastslog i samme dom, at forældrene skulle have fælles forældremyndighed, men at barnets sædvanlige opholdssted skulle være hos moderen. Flytningen skulle ske gradvis og have fuld virkning fra den 7. juli 2012 (
7
). Retten gav moderen tilladelse til at bosætte sig i Irland sammen med barnet. Den bestemte, at faderen skulle have ret til samvær (en gang om måneden), hvis moderen rejste til Irland.
25.
Den 23. april 2012 iværksatte faderen appel til prøvelse af denne afgørelse om forældreansvar. Han anmodede om udsættelse af den umiddelbare fuldbyrdelse af den del af afgørelsen, hvorved moderen fik tilladelse til at rejse til Irland.
26.
Den 5. juli 2012 forkastede præsidenten for cour d’appel de Bordeaux anmodningen om udsættelse af umiddelbar fuldbyrdelse.
27.
Den 12. juli 2012 flyttede moderen og barnet til Irland, hvor de stadig opholder sig. Ifølge de oplysninger, den forelæggende ret har fremlagt, har moderen ikke efterlevet afgørelsen af 2. april 2012 om, at hun skal lade faderen have samvær.
28.
Den 5. marts 2013 fastslog cour d’appel de Bordeaux i den sag, der var anlagt til prøvelse af afgørelsen af 2. april 2012, at parterne skulle have fælles forældremyndighed, og at barnet skulle bo hos faderen, samtidig med at moderen fik specifikke samværs- og opholdsrettigheder.
29.
Den 29. maj 2013 anlagde faderen sag ved de irske retter med påstand om, at barnet blev tilbagegivet til sit sædvanlige opholdssted i Frankrig i henhold til artikel 12 i Haagerkonventionen fra 1980 med henblik på fuldbyrdelse af afgørelser om forældremyndighed truffet af de franske retter, hans egen forældremyndighed og ret til samvær og en erklæring om, at moderen tilbageholdt barnet ulovligt i Irland.
30.
Under et retsmøde i afdelingen for familieret ved tribunal de grande instance de Niort den 2. juli 2013 nedlagde faderen påstand om, at det blev fastslået, at forældremyndigheden skulle overføres til ham alene, og at barnet ikke måtte fjernes fra Frankrig. Moderen fremsatte en række formalitetsindsigelser vedrørende den irske retssag, der blev anlagt den 29. maj 2013.
31.
Tribunal de grande instance de Niort afsagde dom den 10. juli 2013, hvorved den afviste moderens formalitetsindsigelser, idet den fandt, at sagen for de irske retter ikke materielt vedrørte forældremyndighed, og at der ikke var risiko for konflikt mellem retterne, eftersom den irske ret »ikke synes at have kompetence til at træffe afgørelse om, hvorvidt et barn skal tilbagegives, når barnets sædvanlige opholdssted, der således udgør sagens realitet, ved en meget nylig appelafgørelse er blevet fastsat til at være Frankrig«. Tribunal de grande instance de Niort gav faderen den fulde forældremyndighed og fastslog, at barnet skulle tilbagegives til faderens hjem i Frankrig, og at barnet ikke måtte fjernes fra Frankrig uden hans samtykke. Barnet er ikke siden blevet tilbagegivet til Frankrig.
32.
Den 13. august 2013 forkastede High Court of Ireland anmodningen om, at barnet blev tilbagegivet til Frankrig i henhold til artikel 12 i Haagerkonventionen fra 1980, og anmodningen om en erklæring om, at moderen havde tilbageholdt barnet ulovligt i Irland (artikel 3 i Haagerkonventionen fra 1980) (
8
). High Court fandt det bevist, at barnet havde haft sædvanligt opholdssted i Irland siden juli 2012, hvor hun flyttede til Irland sammen med sin mor. High Court anså flytningen for at være lovlig i betragtning af den afgørelse, der blev truffet af tribunal de grande instance d’Angoulême den 2. april 2012.
33.
Den 10. oktober 2013 appellerede faderen High Courts afgørelse. Ved Supreme Court har faderen navnlig gjort gældende, at en lovlig fjernelse kan blive til en ulovlig tilbageholdelse, at de irske retter er bundet af de franske retters afgørelser, idet der først blev anlagt sag ved disse, og idet de har kompetence til at træffe afgørelse om forældremyndighed over barnet, og at tribunal de grande instance de Niort bl.a. i afgørelsen af 10. juli 2013 bekræftede, at den var den eneste ret, der havde kompetence i henhold til forordning nr. 2201/2003, og at barnets sædvanlige opholdssted var i Frankrig.
34.
Moderen har navnlig gjort gældende, at hun i medfør af tribunal de grande instance d’Angoulêmes afgørelse af 2. april 2012 var berettiget til at bestemme barnets sædvanlige opholdssted uden faderens samtykke, og at barnets sædvanlige opholdssted ændrede sig efter flytningen til Irland, hvilket indebar, at barnet havde sit sædvanlige opholdssted i Irland inden marts 2013, og at den fortsatte tilbageholdelse af barnet i Irland ikke var ulovlig.
35.
Supreme Court har inden for rammerne af den verserende tilbagegivelsessag forelagt tre spørgsmål om fortolkningen af forordning nr. 2201/2003 for Domstolen (jf. punkt 39 nedenfor).
36.
Den 18. december 2013 indgav faderen i medfør af artikel 28 i forordning nr. 2201/2003 en anmodning til Master of the High Court of Ireland (justitssekretæren ved denne ret) om fuldbyrdelse af cour d’appel de Bordeaux’ afgørelse af 5. marts 2013. Anmodningen blev imødekommet, og afgørelsen blev forkyndt for moderen den 20. december 2013.
37.
Moderen begærede til gengæld fuldbyrdelsessagen udsat. Begæringen blev registreret den 9. maj 2014 ved High Court of Ireland. Udfaldet af denne sag er stadig ukendt.
38.
Den 7. januar 2014 iværksatte moderen kassationsanke (pourvoi en cassation) for cour de cassation i Frankrig til prøvelse af cour d’appel de Bordeaux’ afgørelse af 5. marts 2013. Et retsmøde var berammet til den 25. juni 2014. Udfaldet af denne sag er også stadig ukendt.
IV – Spørgsmål, der forelægges Domstolen
39.
Supreme Court har ved afgørelse af 31. juli 2014, indgået til Domstolen den 7. august 2014, forelagt følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Udelukker den omstændighed, at der tidligere er ført retlige procedurer i Frankrig vedrørende forældremyndighed over barnet, under omstændigheder som de i denne sag foreliggende, at barnet kan etablere et sædvanligt opholdssted i Irland?
2)
Har enten faderen eller de franske retter fortsat henholdsvis forældremyndigheden over barnet og kompetencen til at træffe afgørelse herom, således at tilbageholdelsen af barnet i Irland er ulovlig?
3)
Må de irske retter vurdere spørgsmålet om barnets sædvanlige opholdssted under omstændigheder, hvor barnet har opholdt sig i Irland siden juli 2012, på hvilket tidspunkt hendes fjernelse til Irland ikke var i strid med fransk lovgivning?«
V – Hasteprocedure
40.
Den forelæggende ret har i den samme afgørelse af 31. juli 2014 anmodet om, at denne præjudicielle forelæggelse undergives hasteproceduren i henhold til artikel 107 i Domstolens procesreglement. Den begrunder dette med, at det fremgår af 17. betragtning til forordning nr. 2201/2003, at tilbagegivelsen af et barn i tilfælde af ulovlig fjernelse eller tilbageholdelse bør bringes i stand uden opsættelse.
41.
Domstolens Tredje Afdeling besluttede den 14. august 2014 efter forslag fra den refererende dommer og efter at have hørt generaladvokaten at efterkomme den forelæggende rets anmodning om, at den præjudicielle forelæggelse undergives hasteproceduren. Appellanten og indstævnte i hovedsagen samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Disse parter deltog i retsmødet den 22. september 2014 sammen med Den Franske Republik.
VI – Bedømmelse
A – Indledende bemærkninger
42.
Den forelæggende ret henviser til en lang række bestemmelser i forordning nr. 2201/2003 i sin forelæggelsesafgørelse. Den anmoder nærmere bestemt om en fortolkning af artikel 2, 12, 19 og 24 i forordning nr. 2201/2003 og synes desuden at basere sin argumentation på artikel 8, 9, 10, 13, 16, 17 og 23 heri. Ifølge forelæggelsesafgørelsen antager den forelæggende ret desuden, at artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 2201/2003 om litispendens finder anvendelse.
43.
Jeg vil som følge heraf klarlægge visse spørgsmål, før jeg foreslår, hvordan de tre præjudicielle spørgsmål bør besvares.
1. Formaliteten
44.
Det skal indledningsvis påpeges, at den sag, der er indbragt for den forelæggende ret, vedrører en anmodning om tilbagegivelse i henhold til Haagerkonventionen fra 1980 som nævnt i artikel 11 i forordning nr. 2201/2003.
45.
Der er derfor behov for en kort præcisering af retsforholdet mellem Haagerkonventionen fra 1980 og artikel 11 i forordning nr. 2201/2003, og dette forhold skal ses i et historisk perspektiv.
46.
Der blev oprindeligt såvel i Bruxelles II-konventionen (
9
) som i Bruxelles II-forordningen (
10
), der var forløber for forordning nr. 2201/2003, forsøgt at sondre mellem Haagerkonventionen fra 1980 og EF-reglerne om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar. Artikel 4 i Bruxelles II-forordningen indeholdt således blot en henvisning til Haagerkonventionen fra 1980 (
11
). Denne henvisning var den eneste kobling mellem Bruxelles II-forordningen og Haagerkonventionen fra 1980. Under arbejdet forud for vedtagelsen af forordning nr. 2201/2003 foreslog Kommissionen i et udkast til kapitel III, at der blev indført en tilbagegivelsesprocedure inden for Fællesskabet (
12
). Selv om denne ordning ikke skulle erstatte Haagerkonventionen fra 1980 helt (
13
), ville den i det væsentlige have gjort tilbagegivelsesproceduren til et fællesskabsanliggende. Forslaget blev ikke godtaget, og der blev i stedet valgt et kompromis, hvor tilbagegivelsesproceduren stadig er baseret på Haagerkonventionen fra 1980, men suppleres af artikel 11 i forordning nr. 2201/2003 (
14
).
47.
Ifølge artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 finder artikel 11, stk. 2-8, anvendelse, når en forældremyndighedsindehavende person anmoder de kompetente myndigheder i en medlemsstat om at træffe afgørelse på grundlag af Haagerkonventionen fra 1980 med henblik på at opnå tilbagegivelse af et barn, som ulovligt er blevet fjernet til eller ulovligt tilbageholdes i en anden medlemsstat end den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse.
48.
Det ses umiddelbart af ordlyden af artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003, at denne bestemmelse ikke gør det klart, hvilken konkret ret der har kompetence til at behandle spørgsmålet om barnets tilbagegivelse (
15
). Den henviser tværtimod til, at der rettes anmodning til »de kompetente myndigheder (
16
) i en medlemsstat om at træffe afgørelse på grundlag af Haagerkonventionen [fra] 1980«. Artikel 11, stk. 1, giver derfor ikke i sig selv hjemmel til at træffe en afgørelse om tilbagegivelse (
17
). Denne hjemmel skal findes i andre nationale eller internationale bestemmelser.
49.
Der skal som følge heraf indledes en procedure i henhold til Haagerkonventionen fra 1980, for at artikel 11 i forordning nr. 2201/2003 kan finde anvendelse. Denne procedure er i det væsentlige fastlagt i artikel 12 og 13, sammenholdt med artikel 3, i Haagerkonventionen fra 1980. Den nationale ret skal først og fremmest undersøge, om barnet er blevet fjernet eller tilbageholdt ulovligt fra sit sædvanlige opholdssted.
50.
Artikel 11 i forordning nr. 2201/2003 supplerer (
18
) tilbagegivelsesproceduren i Haagerkonventionen fra 1980 på følgende måde: Stk. 2 og 5 kræver, at barnet høres under proceduren, stk. 3 forpligter de retter, hvor sagen er anlagt, til at sikre en hurtig sagsbehandling, og stk. 4 understreger, at det ikke kan afslås at tilbagegive et barn i medfør af artikel 13, litra b), i Haagerkonventionen fra 1980, hvis der er truffet passende foranstaltninger til at sikre beskyttelsen af barnet efter dets tilbagegivelse. Hovedformålet med artikel 11 i forordning nr. 2201/2003 skal imidlertid findes i stk. 6 ff. Hvis en ret i medfør af artikel 13 i Haagerkonventionen fra 1980 har bestemt, at et barn ikke skal tilbagegives, er det retterne i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse, der har det sidste ord hvad angår tilbagegivelsen (
19
). Det er ret beset den høje grad af samarbejde og tillid mellem EU-medlemsstaterne, der har resulteret i denne forbedring af proceduren i Haagerkonventionen fra 1980 (
20
).
51.
For så vidt som artikel 11 i forordning nr. 2201/2003 overlapper Haagerkonventionen fra 1980, er det selvfølgelig artikel 11, der har forrang (
21
), og konventionen har fortsat virkning for så vidt angår de spørgsmål, der ikke er omfattet af forordningen (
22
).
52.
Når det primært er Haagerkonventionen fra 1980, der danner grundlag for proceduren i den foreliggende sag, er det uklart, om Domstolen i det hele taget kan behandle de spørgsmål, der er forelagt for den, dvs. om Domstolen har kompetence til at fortolke Haagerkonventionen fra 1980 som nævnt i artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 (
23
).
53.
Det bør i denne forbindelse påpeges, at Unionen er medlem af Haagerkonferencen om International Privatret (
24
), men ikke part i Haagerkonventionen fra 1980, hvorimod alle EU-medlemsstaterne er parter i denne konvention (
25
).
54.
Ordlyden af forordning nr. 2201/2003 svarer på visse punkter til konventionens ordlyd. I det foreliggende tilfælde gælder det bl.a. for de retlige definitioner i artikel 2 i forordning nr. 2201/2003 på den ene side og de begreber, der er anvendt i artikel 3 og 12 i Haagerkonventionen fra 1980, på den anden side. En del af terminologien i artikel 11 i forordning nr. 2201/2003, hvori der henvises til Haagerkonventionen fra 1980, stammer også derfra.
55.
I en sådan situation vil Domstolens fortolkning – også i forbindelse med Haagerkonventionen fra 1980 – klart være med til at sikre en parallel og sammenhængende anvendelse i forhold til forordningen, sikre en ensartet anvendelse af forordning nr. 2201/2003 og bidrage til en sammenhængende fortolkning af Haagerkonventionen fra 1980 for så vidt angår de 28 EU-medlemsstater (
26
).
56.
Domstolen har i de fleste tilfælde valgt at anlægge en liberal fortolkning af tilbagegivelsesproceduren i henhold til Haagerkonventionen fra 1980 og artikel 11 i forordning nr. 2201/2003. I McB.-sagen (
27
), hvor en national domstol ifølge irsk ret skulle fortolke Haagerkonventionen fra 1980 på samme måde som forordning nr. 2201/2003, fastslog Domstolen, at et spørgsmål om Haagerkonventionen fra 1980 kunne antages til realitetsbehandling (
28
). I samme dom fandt Domstolen også, at den fortolkning, som den forelæggende ret havde anmodet om, ikke kunne anses for irrelevant for den afgørelse, som denne ret skulle træffe, eftersom barnebortførelser fra en medlemsstat til en anden nu var omfattet af et regelsæt, der bestod af bestemmelserne i Haagerkonventionen fra 1980 suppleret af bestemmelserne i forordning nr. 2201/2003, idet de sidstnævnte bestemmelser har forrang inden for forordningens anvendelsesområde (
29
).
57.
Jeg mener sammenfattende, at der er gode grunde til at besvare de omhandlede spørgsmål, for at hjælpe den forelæggende ret med at afgøre, hvordan den skal forholde sig til anmodningen om tilbagegivelse af barnet.
2. Ingen litispendens
58.
Henset til artikel 19, stk. 2, i forordning nr. 2201/2003 foreligger der litispendens, såfremt der anlægges sag vedrørende forældreansvar over for et barn, som har samme genstand og hviler på samme grundlag, ved retter i forskellige medlemsstater. Formålet med denne bestemmelse er at undgå uforenelige afgørelser (
30
).
59.
Det er ikke tilfældet i den foreliggende sag. Genstanden for alle de sager, der verserer for de franske retter, er spørgsmålet om forældreansvar, nærmere bestemt fastlæggelse af forældremyndighed og samværsret i forhold til barnet. Sagerne ved de irske retter vedrører til gengæld ikke det materielle spørgsmål om forældreansvar. Der verserer to sager for de irske retter. Det drejer sig for det første om den foreliggende sag, hvor faderen har anmodet de irske retter om, at barnet tilbagegives til Frankrig (
31
), i medfør af artikel 12 i Haagerkonventionen fra 1980, sammenholdt med artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003. Faderen har for det andet indledt en procedure med henblik på fuldbyrdelse af cour d’appel de Bordeaux’ afgørelse af 5. marts 2013 i medfør af artikel 28 i forordning nr. 2201/2003.
60.
Eftersom retssagerne i Irland i det foreliggende tilfælde har en anden genstand end retssagerne i Frankrig, foreligger der ikke litispendens. Det spiller derfor ingen rolle, om »sagen stadig verserer« (
32
) ved de franske retter.
3. Ingen overdragelse af kompetence
61.
Det fremgår desuden af forelæggelsesafgørelsen, at den forelæggende ret anmoder om Domstolens svar for at kunne afgøre, om det er »nødvendigt, at de irske retter overlader kompetencen (
33
) til de franske retter i medfør af forordning nr. 2201/2003«. Den forelæggende ret har i den forbindelse også bemærket, at »de irske retter – undtagen i ganske særlige tilfælde – i henhold til forordningen overlader kompetencen til den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, som bevarer kompetencen (forordningens artikel 19, stk. 3)«.
62.
Da de irske retter som nævnt ikke skal tage stilling til det materielle spørgsmål om forældreansvar i det foreliggende tilfælde, men kun har modtaget en anmodning om tilbagegivelse af barnet, er spørgsmålet om overdragelse af kompetence ikke relevant. Der kan først træffes afgørelse om sagens realitet, når det er bestemt, at barnet ikke skal gives tilbage i henhold til Haagerkonventionen fra 1980 og artikel 11 i forordning nr. 2201/2003 (
34
).
4. Bestemmelser, der ikke er relevante for den foreliggende sag
63.
Det følger derfor af disse betragtninger, at den forelæggende ret reelt ønsker oplyst, hvordan den skal anvende Haagerkonventionen fra 1980 og artikel 11 i forordning nr. 2201/2003, i lyset af de retlige definitioner i artikel 2 i forordning nr. 2201/2003. Den har ikke behov for at anvende artikel 8, 9, 10, 12, 23 og 24 i forordning nr. 2201/2003 i den sag, der er indbragt for den, og har derfor ikke behov for nogen fortolkning heraf, hvilket jeg vil forsøge at forklare i det følgende.
64.
Artikel 8 er den generelle regel om kompetence i spørgsmål vedrørende forældreansvar. Den bestemmer, at kompetencen til at træffe afgørelse om spørgsmål vedrørende forældreansvar over for et barn ligger hos retterne i den medlemsstat, hvor barnet har sit sædvanlige opholdssted på det tidspunkt, hvor sagen anlægges. Da den foreliggende sag ikke har forbindelse med det materielle spørgsmål om forældreansvar, kan der uden videre ses bort fra artikel 8.
65.
Uanset artikel 8 bestemmes det i artikel 9, at når et barn lovligt flytter fra én medlemsstat til en anden og får nyt sædvanligt opholdssted dér, bevarer retterne i den medlemsstat, hvor barnet tidligere havde sit opholdssted, i et tidsrum af tre måneder efter flytningen kompetencen til at ændre en retsafgørelse om samværsret, der er truffet i den pågældende medlemsstat, inden barnet flyttede. Denne samværsret defineres i artikel 2, nr. 10), i forordning nr. 2201/2003 som navnlig retten til at bringe barnet til et andet sted end dets sædvanlige opholdssted for et begrænset tidsrum.
66.
Det er klart, at den foreliggende sag handler om noget helt andet end samværsret (
35
): Faderen har hverken til hensigt at bringe barnet til et andet sted end dets sædvanlige opholdssted (
36
) eller at gøre det for et begrænset tidsrum. Faderen har indgivet en anmodning om tilbagegivelse i henhold til Haagerkonventionen fra 1980 i ønsket om at få permanent forældremyndighed over barnet.
67.
På linje hermed finder artikel 10 i forordning nr. 2201/2003 ikke anvendelse på det foreliggende tilfælde. Det fremgår af denne bestemmelse, at i tilfælde af ulovlig fjernelse eller tilbageholdelse af et barn bevarer retterne i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse, deres kompetence, indtil barnet har fået sædvanligt opholdssted i en anden medlemsstat, forudsat at en række yderligere betingelser er opfyldt. Denne bestemmelse vedrører også det materielle spørgsmål om forældreansvar og ikke – som her – en afgørelse om tilbagegivelse.
68.
Artikel 12 vedrørende aftale om værneting er af samme grund ikke relevant for det foreliggende tilfælde (
37
).
69.
Artikel 23 (
38
) og 24 (
39
) i forordning nr. 2201/2003 er ikke interessante i den foreliggende sag, eftersom de vedrører anerkendelse af retsafgørelser, hvilket der ikke er tale om her.
B – Det første spørgsmål
70.
Med det første spørgsmål har den forelæggende ret nærmere bestemt anmodet om en fortolkning af begrebet »sædvanligt opholdssted« i artikel 3 i Haagerkonventionen fra 1980 og artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003. Den synes at være i tvivl om, hvorvidt det var muligt for barnet at få sædvanligt opholdssted uden for Frankrig under hensyn til forældremyndighedssagen i Frankrig.
71.
Ved behandlingen af en anmodning om tilbagegivelse med hjemmel i Haagerkonventionen fra 1980 som nævnt i artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 er det kun barnets sædvanlige opholdssted umiddelbart før den påståede ulovlige tilbageholdelse eller fjernelse, der er relevant (
40
).
72.
Det skal i den forbindelse understreges, at begrebet sædvanligt opholdssted i artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 ikke, som det er tilfældet i artikel 8, 9, 10 og 12, er et tilknytningskriterium for fastlæggelse af kompetencen, eftersom denne artikel som tidligere forklaret ikke handler om overdragelse af kompetence, men om iværksættelse af tilbagegivelsesproceduren.
73.
Domstolens praksis vedrørende sædvanligt opholdssted i sammenhæng med artikel 8 og 10 i forordning nr. 2201/2003 kan imidlertid tjene som rettesnor for det pågældende spørgsmål. Den forelæggende ret synes at have et godt kendskab til Domstolens relevante praksis. Jeg vil derfor nøjes med at give en kort redegørelse for begrebet sædvanligt opholdssted på grundlag af A-sagen (
41
) og Mercredi-sagen (
42
).
74.
Begrebet sædvanligt opholdssted er ikke defineret i forordning nr. 2201/2003. Det følger blot af anvendelsen af adjektivet »sædvanligt«, at opholdsstedet skal have en vis varighed eller regelmæssighed (
43
). Som Domstolen har påpeget (
44
), afhænger det sædvanlige opholdssted af barnets bedste og navnlig kriteriet om nærhed (
45
).
75.
Domstolen fastlægger det sædvanlige opholdssted ud fra de faktiske omstændigheder.
76.
Ifølge fast retspraksis svarer begrebet »sædvanligt opholdssted« til det sted, som barnet har en vis familiemæssig og social tilknytning til. Herved skal der bl.a. tages hensyn til opholdets varighed og lovlighed samt til vilkårene og baggrunden for opholdet på en medlemsstats område og for familiens flytning hertil, til barnets statsborgerskab, stedet og vilkårene for barnets skolegang, dets sprogkundskaber samt barnets familiemæssige og sociale relationer i nævnte stat (
46
). Det sædvanlige opholdssted skal desuden være af en vis varighed for at udvise en tilstrækkelig stabilitet (
47
). Der skal tages hensyn til barnets alder og til den omstændighed, at et mindre barns tilknytning som hovedregel gælder familien og består af den eller de referencepersoner, som barnet bor sammen med, og som konkret passer og tager sig af barnet (
48
).
77.
Det tilkommer i sidste instans de nationale retter at fastslå barnets sædvanlige opholdssted ud fra en helhedsvurdering af de særlige faktiske omstændigheder i den konkrete sag (
49
).
78.
Det følger således af den nævnte retspraksis, at det sædvanlige opholdssted skal opfattes som et faktisk begreb. I Explanatory Report to the 1980 Hague Convention argumenteres der kraftigt for denne fortolkning. Ifølge denne rapport er »begrebet sædvanligt opholdssted et veletableret begreb i Haagerkonferencen, som anser det for et rent faktuelt spørgsmål til forskel fra begrebet bopæl« (
50
).
79.
I den juridiske litteratur vedrørende Haagerkonventionen fra 1980 betragtes det sædvanlige opholdssted desuden også som et faktisk begreb (
51
). Det samme gælder for den juridiske litteratur vedrørende forordning nr. 2201/2003 og de retsakter, den har erstattet (
52
), eller vedrørende international privatret generelt (
53
). Det er det faktiske midtpunkt for barnets livsinteresser, der er afgørende (
54
).
80.
Når det sædvanlige opholdssted er et faktisk begreb, afhænger det ikke af spørgsmålet om, hvorvidt det er lovligt etableret eller ej. Hvis det ikke var tilfældet, ville artikel 10 i forordning nr. 2201/2003 miste sit formål, eftersom denne bestemmelse gør det muligt at få et sædvanligt opholdssted, selv om fjernelsen er ulovlig. Det er med andre ord muligt at få et sædvanligt opholdssted uafhængigt af flytningens lovlighed. Man kan i princippet få et sædvanligt opholdssted som følge af en ulovlig flytning.
81.
Det skal endvidere præciseres, at selv om tribunal de grande instance d’Angoulême anvendte udtrykket barnets »sædvanlige opholdssted« i forbindelse med afgørelsen om, at barnet skulle opholde sig i moderens hjem, har det ingen betydning for spørgsmålet om, hvorvidt barnet faktisk har fået sædvanligt opholdssted i Irland som omhandlet i bestemmelserne i Haagerkonventionen fra 1980 og forordning nr. 2201/2003.
82.
Denne forelæggende ret har i forelæggelsesafgørelsen argumenteret for en fortolkning, hvor det sædvanlige opholdssted betinges af, at der ikke er anlagt en retssag. Den verserende franske retssag om forældremyndigheden vil i så fald være til hinder for, at barnet skifter sædvanligt opholdssted fra Frankrig til Irland (
55
).
83.
Jeg mener ikke, at der er nogen grund til at afvige fra den generelt accepterede klassificering af sædvanligt opholdssted som et faktisk begreb. Der er ikke brug for juridiske spidsfindigheder i forbindelse med dette begreb. Der er brug for et begreb, som er let at anvende, af hensyn til retssikkerheden. Hvis det antages, at et barns sædvanlige opholdssted ikke kan ændres, fordi der verserer en retssag, vil det reelt forhindre barnet i at få nyt sædvanligt opholdssted på ubestemt tid. Det vil også medføre, at en eventuel appelsag i tilfælde som det foreliggende i sig selv vejer tungere end alle de andre faktiske omstændigheder, der er anført ovenfor. Det kan ikke have været hensigten hos ophavsmændene til Haagerkonventionen fra 1980 eller med reglerne i forordning nr. 2201/2003.
84.
Det sædvanlige opholdssted bør derfor fortsat fortolkes som et faktisk begreb. En (national) ret bør hurtigt kunne afgøre, hvor et barn har sædvanligt opholdssted, på baggrund af de dokumenterede faktiske omstændigheder, der er fremlagt for den. Dette bør være muligt ved hjælp af de ovennævnte kriterier. Det kan ikke forlanges, at en national ret sætter sig ind i, hvilke tvister der har været mellem to parter i et andet land, blot for at kunne fastlægge deres barns sædvanlige opholdssted.
85.
Jeg foreslår derfor, at Domstolen besvarer det første spørgsmål med, at i et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede, hvor et barn er blevet flyttet fra én medlemsstat til en anden sammen med en af forældrene, der på daværende tidspunkt havde forældremyndighed over barnet og havde fået tilladelse til at flytte til den anden medlemsstat af en ret i domsstaten, kan barnet i princippet få sædvanligt opholdssted i den anden medlemsstat. Det ændrer intet herved, at der stadig verserer en sag om forældremyndighed i domsstaten, eftersom det sædvanlige opholdssted er et faktisk begreb, som ikke afhænger af, om der er anlagt retssag.
C – Det andet spørgsmål
86.
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om faderen eller de franske retter (
56
) fortsat har henholdsvis forældremyndigheden over barnet og kompetencen til at træffe afgørelse herom, således at tilbageholdelsen af barnet i Irland er ulovlig. Den forelæggende ret har nærmere bestemt behov for en fortolkning af Haagerkonventionen som nævnt i artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 for at kunne afgøre, om barnets tilstedeværelse i Irland udgør en ulovlig tilbageholdelse fra moderens side.
87.
Den 12. juli 2012 rejste moderen som bekendt til Irland sammen med barnet og har opholdt sig dér lige siden. Flytningen fandt sted på grundlag af tribunal de grande instance d’Angoulêmes dom af 2. april 2012. Den 5. marts 2013 fastslog cour d’appel de Bordeaux, at barnet skulle bringes tilbage til Frankrig.
88.
Flytningen den 12. juli 2012 var lovlig. Moderen handlede ikke i strid med forældremyndigheden på daværende tidspunkt (
57
).
89.
Den forelæggende ret henviser til en eventuel ulovlig tilbageholdelse »fra og med samværsafgørelsen truffet af familieretten i Angoulême den 2. juni 2012« (
58
). Dette baseres på antagelsen om, at »[d]e franske retter […] selv [har] anført fortsat at have kompetence i forhold til »forældreansvar« for barnet på trods af, at hun befandt sig i Irland« (
59
).
90.
Denne argumentation er ikke holdbar.
91.
Der henvises både i Haagerkonventionen fra 1980 og i forordning nr. 2201/2003 til tilsidesættelse af forældremyndigheden og ikke af samværsretten. For så vidt angår Haagerkonventionen fra 1980 afspejler denne ordlyd klart konventionens forfatteres vilje (
60
).
92.
Det er derfor utænkeligt, at moderen fjernede eller tilbageholdt barnet ulovligt den 12. juli 2012 eller i månederne umiddelbart efter (
61
).
93.
Men hvad så med perioden efter den 5. marts 2013?
94.
Faderen har i den forbindelse gjort gældende, at barnet er blevet tilbageholdt ulovligt i Irland regnet fra tidspunktet for cour d’appel de Bordeaux’ afgørelse (
62
). Spørgsmålet er med andre ord, om en lovlig fjernelse i det foreliggende tilfælde blev til en ulovlig tilbageholdelse.
95.
Jeg er ikke sikker på, at de kontraherende parter i Haagerkonventionen fra 1980 ønskede, at en sådan situation skulle anses for en ulovlig tilbageholdelse. Ifølge Explanatory Report to the 1980 Hague Convention omfatter konventionen situationer, hvor der anvendes magt for at skabe kunstige retslige forbindelser på internationalt plan med henblik på at opnå forældremyndighed over et barn (
63
). Det afgørende er ifølge Explanatory Report, at barnet fjernes fra det familiemæssige og sociale miljø, hvori det befandt sig indtil da (
64
). Der foreligger ikke en sådan situation her. På tidspunktet for cour d’appel de Bordeaux’ dom havde barnet allerede opholdt sig i Irland i mere end syv måneder. Hun blev derfor ikke pludselig fjernet fra sit daværende familiemæssige og sociale miljø.
96.
Jeg kan derfor ikke se, hvordan en lovlig fjernelse under de foreliggende omstændigheder kan være blevet til en ulovlig tilbageholdelse (
65
).
97.
Argumentationen for dette svarer i vidt omfang til den argumentation, der er fremført i forbindelse med spørgsmålet om sædvanligt opholdssted.
98.
Denne konklusion stemmer efter min opfattelse overens med rationalet for Haagerkonventionen fra 1980 og forordning nr. 2201/2003. Sagen vedrører kun spørgsmålet om, hvorvidt kriterierne for, at der kan træffes afgørelse om tilbagegivelse på grundlag af Haagerkonventionen fra 1980 som nævnt i artikel 11 i forordning nr. 2201/2003, er opfyldt.
99.
Dette spørgsmål adskiller sig fra spørgsmålet om anerkendelse og fuldbyrdelse af de franske retters afgørelser om forældremyndighed. Forordningen indfører en procedure for anerkendelse og fuldbyrdelse på dette område i henhold til kapitel III heri.
100.
Det andet spørgsmål bør som følge heraf besvares med, at i et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede, hvor et barn er blevet flyttet fra én medlemsstat til en anden sammen med en af forældrene, der på daværende tidspunkt havde forældremyndighed over barnet og havde fået tilladelse til at flytte til den anden medlemsstat af en ret i domsstaten, gør det ikke tilbageholdelsen ulovlig, at forældremyndigheden ændres ved en appelafgørelse i domsstaten.
D – Det tredje spørgsmål
101.
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om den må vurdere spørgsmålet om sædvanligt opholdssted.
102.
Dette spørgsmål må besvares bekræftende.
103.
Jeg vil imidlertid gerne endnu en gang fremhæve, at det tilkommer de irske retter at fastslå barnets sædvanlige opholdssted alene med henblik på Haagerkonventionen fra 1980 som nævnt i artikel 11 i forordning nr. 2201/2003, dvs. alene for at afgøre, om der er sket ulovlig tilbageholdelse.
104.
Kompetencen i sager om forældremyndighed er et andet spørgsmål, der skal afgøres på grundlag af artikel 8, 10 og 12 i forordning nr. 2201/2003, som ikke er relevante i den foreliggende sag.
105.
Jeg foreslår derfor, at det tredje spørgsmål besvares med, at en ret i en medlemsstat, som anmodes om tilbagegivelse i henhold til Haagerkonventionen fra 1980 som nævnt i artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003, har kompetence til at vurdere spørgsmålet om barnets sædvanlige opholdssted umiddelbart før den påståede ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse.
VII – Stillingtagen
106.
Jeg foreslår på baggrund af det ovenfor anførte, at Domstolen besvarer de spørgsmål, som Supreme Court of Ireland har forelagt, således:
»1)
Med henblik på behandlingen af en anmodning om tilbagegivelse i henhold til Haagerkonventionen af 25. oktober 1980 om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser som nævnt i artikel 11, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27. november 2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 i et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede, hvor et barn er blevet flyttet fra én medlemsstat til en anden sammen med en af forældrene, der på daværende tidspunkt havde forældremyndighed over barnet og havde fået tilladelse til at flytte til den anden medlemsstat af en ret i domsstaten, kan barnet i princippet få sædvanligt opholdssted i den anden medlemsstat. Det ændrer intet herved, at der stadig verserer en sag om forældremyndighed i domsstaten, eftersom det sædvanlige opholdssted er et faktisk begreb, som ikke afhænger af, om der er anlagt retssag.
2)
Med henblik på behandlingen af en anmodning om tilbagegivelse i henhold til Haagerkonventionen fra 1980 som nævnt i artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003 og i et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede, hvor et barn er blevet flyttet fra én medlemsstat til en anden sammen med en af forældrene, der på daværende tidspunkt havde forældremyndighed over barnet og havde fået tilladelse til at flytte til den anden medlemsstat af en ret i domsstaten, gør det ikke tilbageholdelsen ulovlig, at forældremyndigheden ændres ved en appelafgørelse i domsstaten.
3)
En ret i en medlemsstat, som anmodes om tilbagegivelse i henhold til Haagerkonventionen fra 1980 som nævnt i artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003, har kompetence til at vurdere spørgsmålet om barnets sædvanlige opholdssted umiddelbart før den påståede ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse.«
(
1
) – Originalsprog: engelsk.
(
2
) – Forordning af 27.11.2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 (EUT L 338, s. 1).
(
3
) – Der er tilgængelig på adressen: http://www.hcch.net/upload/text28dk.pdf
(
4
) – Kan ses på: http://www.irishstatutebook.ie/1991/en/act/pub/0006/
(
5
) – Kan ses på: http://www.irishstatutebook.ie/2005/en/si/0112.html
(
6
) – Denne retssag vil ikke blive beskrevet her, da den fandt sted før skilsmissen og derfor ikke er relevant for den foreliggende sag.
(
7
) – Der bestemmes følgende i den relevante del af dommen: »Fixe la résidence habituelle de l’enfant au domicile de la mère à compter du 7 juillet 2012« (»fra den 7.7.2012 skal barnets sædvanlige opholdssted være i moderens hjem«).
(
8
) – Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at High Court of Ireland både tog stilling til anmodningen om tilbagegivelse og til en anmodning om en (såkaldt) erklæring om ulovlig tilbageholdelse. Det ville undre mig, hvis denne anmodning om en »erklæring« udgør en anmodning om »en afgørelse eller anden erklæring […] om, at bortførelsen eller tilbageholdelsen var ulovlig som angivet i artikel 3«, jf. artikel 15 i Haagerkonventionen fra 1980, hvilket den forelæggende ret synes at mene. En anmodning om tilbagegivelse i henhold til artikel 12 i Haagerkonventionen fra 1980 og en »afgørelse eller anden erklæring […] om, at bortførelsen eller tilbageholdelsen var ulovlig som angivet i artikel 3«, jf. artikel 15 i Haagerkonventionen fra 1980, er to vidt forskellige ting. Som jeg har forstået Haagerkonventionen fra 1980, kan der ikke anmodes om begge dele i samme retskreds. En »afgørelse eller anden erklæring […] om, at bortførelsen eller tilbageholdelsen var ulovlig som angivet i artikel 3«, skal således fremskaffes fra en myndighed i en retskreds, hvor der ikke er fremsat anmodning om tilbagegivelse i henhold til artikel 12 i Haagerkonventionen fra 1980.
(
9
) – Jf. Rådets retsakt af 28.5.1998 om udarbejdelse af en konvention på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union, om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager, EFT C 221, s. 1. Denne konvention trådte aldrig i kraft, eftersom den blev erstattet af Bruxelles II-forordningen efter Amsterdamtraktatens ikrafttræden den 1.5.1999, hvor det civilretlige samarbejde blev gjort til et fællesskabsanliggende ved flytning af det relevante kapitel fra den tidligere tredje søjle til den første søjle (EF-traktatens tredje del, afsnit IV).
(
10
) – Rådets forordning (EF) nr. 1347/2000 af 29.5.2000 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager samt i sager vedrørende forældremyndighed over ægtefællernes fælles børn, EFT L 160, s. 19.
(
11
) – Denne artikel med overskriften »Barnebortførelser« havde følgende ordlyd: »De kompetente retter i henhold til artikel 3 udøver deres kompetence i overensstemmelse med Haag-konventionen af 25. oktober 1980 om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser, særlig dennes artikel 3 og 16.«
(
12
) – Jf. forslag til Rådets forordning om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældremyndighed, om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 og om ændring af forordning (EF) nr. 44/2001 for så vidt angår sager vedrørende underholdspligt, KOM(2002) 222 endelig, EFT 2002 C 203 E, s. 155.
(
13
) – Jf. artikel 61, litra e), i ovennævnte forslag.
(
14
) – Jf. den nærmere beskrivelse i P. McEleavy, »The new child abduction regime in the European Union: symbiotic relationship or forced partnership?«, Journal of Private International Law, s. 5-34, på s. 8-14.
(
15
) – Jf. bl.a. J. Rieck, »Kindesentführung und die Konkurrenz zwischen dem HKÜ und der EheEuGVVO 2003 (Brüssel IIa)«, Neue Juristische Wochenschrift, 2008, s. 182-185, på s. 184.
(
16
) – Min fremhævelse.
(
17
) – Dette understreges tydeligt af M. Frank i M. Gebauer og T. Wiedmann, Zivilrecht unter europäischem Einfluss, 2. oplag, Stuttgart m.fl., 2010, kapitel 29, punkt 42.
(
18
) – Jf. 17. betragtning til forordning nr. 2201/2003.
(
19
) – Dette betegnes som en »væsentlig justering af tilgangen til barnebortførelser« af P.R. Beaumont og P.E. McEleavy, Private International Law, A.E. Anton, 3. oplag, Edinburgh 2011, punkt 17.100, s. 838.
(
20
) – Jf. T. Rauscher, »Parental Responsibility Cases under the new Council Regulation »Brussels IIA««, The European Legal Forum, 2005, s. I-37-46, på s. 43.
(
21
) – Jf. artikel 60, litra e), i forordning nr. 2201/2003.
(
22
) – Jf. artikel 62, stk. 1, i forordning nr. 2201/2003.
(
23
) – Jf. den detaljerede analyse af det overordnede spørgsmål om Domstolens kompetence til at fortolke internationale aftaler, som generaladvokat Kokott foretog i sit forslag til afgørelse i sag TNT Express Nederland (C-533/08, EU:C:2010:50, punkt 45 ff.).
(
24
) – Jf. Rådets afgørelse 2006/719/EF af 5.10.2006 om Det Europæiske Fællesskabs tiltrædelse af Haagerkonferencen om International Privatret, EUT L 297, s. 1.
(
25
) – Jf. statusoversigten over Haagerkonventionen fra 1980, der kan ses på: http://www.hcch.net/index_en.php?act=conventions.status&cid=24
(
26
) – Det gælder især i en situation, hvor det er vanskeligt at afgøre, hvilke dele af artikel 11 i forordning nr. 2201/2003 der blot henviser til Haagerkonventionen fra 1980, og hvilke dele der reelt supplerer denne konvention, selv om en sådan sondring er mulig, hvilket jeg har forsøgt at vise ovenfor.
(
27
) – Dom McB. (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582).
(
28
) – Jf. dom McB. (EU:C:2010:582, præmis 35), hvori Domstolen fastslog, at »[i] det foreliggende tilfælde finder den forelæggende ret, at den har behov for en fortolkning af forordning nr. 2201/2003, navnlig artikel 2, nr. 11), for at kunne tage stilling til anmodningen om, at den træffer en afgørelse eller afgiver en erklæring om, at den i hovedsagen omhandlede fjernelse eller tilbageholdelse af børnene var ulovlig. Det fremgår i øvrigt af den relevante nationale lovgivning, nemlig Section 15 i Child Abduction and Enforcement of Custody Orders Act 1991, som ændret ved European Communities (Judgments in Matrimonial Matters and Matters of Parental Responsibility) Regulations 2005, at den nationale ret i tilfælde, hvor et barn er blevet fjernet til en anden medlemsstat, skal tage stilling til lovligheden af fjernelsen i henhold til artikel 2 i forordning nr. 2201/2003, når en sagsøger fremsætter en anmodning om en sådan afgørelse eller erklæring i overensstemmelse med artikel 15 i Haagerkonventionen af 1980«.
(
29
) – Jf. dom McB. (EU:C:2010:582, præmis 36 og 37).
(
30
) – Jf. dom Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, præmis 67).
(
31
) – Med hensyn til »erklæringen« om ulovlig tilbageholdelse henvises til bemærkningerne i fodnote 8 ovenfor.
(
32
) – Som den forelæggende ret har udtrykt det.
(
33
) – Min fremhævelse.
(
34
) – Dette fremgår også klart af artikel 16 i Haagerkonventionen fra 1980.
(
35
) – Jeg mener, at High Court overså denne kendsgerning i sin dom af 13.8.2013. Jf. bl.a. præmis 35 og 52 i denne dom, der kan ses på: http://www.bailii.org/ie/cases/IEHC/2013/H460.html
(
36
) – Faderen påstår, at barnet har sædvanligt opholdssted i Frankrig.
(
37
) – Under alle omstændigheder bevarer den kompetente ret, ved hvilken sagen er anlagt, i princippet kompetencen, selv om barnet får sædvanligt opholdssted i en anden medlemsstat, mens sagen verserer. Dette kaldes perpetuatio fori-princippet. Jf. K. Weitz, »Jurysdykcja krajowa w sprawach małżeńskich oraz w sprawach dotyczących odpowiedzialności rodzicielskiej w prawie wspólnotowym«, i Kwartalnik prawa prywatnego, 2007, s. 81-154, på s. 126, hvori dette princip mere korrekt betegnes som perpetuatio iurisdictionis-princippet. Ifølge dette princip ændrer det ikke noget ved domstolskompetencen, at barnet skifter sædvanligt opholdssted under retssagen. Jf. herved Europa-Kommissionen, Vejledning i anvendelsen af den nye Bruxelles II-forordning, Bruxelles 2005, s. 13, der er tilgængelig på adressen http://ec.europa.eu/civiljustice/parental_resp/parental_resp_ec_vdm_da.pdf
(
38
) – Grunde til ikke-anerkendelse af retsafgørelser om forældreansvar.
(
39
) – Forbud mod prøvelse af kompetencen for retten i domsstaten.
(
40
) – Og ikke barnets sædvanlige opholdssted på det tidspunkt, hvor sagen anlægges, jf. artikel 8 i forordning nr. 2201/2003.
(
41
) – Dom A (C‑523/07, EU:C:2009:225).
(
42
) – Dom Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829).
(
43
) – Jf. dom Mercredi (EU:C:2010:829, præmis 44).
(
44
) – Jf. dom Mercredi (EU:C:2010:829, præmis 46).
(
45
) – Jf. 12. betragtning til forordning nr. 2201/2003.
(
46
) – Jf. dom A (EU:C:2009:225, præmis 44).
(
47
) – Jf. dom Mercredi (EU:C:2010:829, præmis 51).
(
48
) – Jf. dom Mercredi (EU:C:2010:829, præmis 54).
(
49
) – Jf. dom Mercredi (EU:C:2010:829, præmis 56). I denne dom lagde Domstolen desuden vægt på forældreansvarsindehaverens hensigt om at tage fast bopæl i en anden medlemsstat sammen med barnet. Denne hensigt kan fremgå af visse ydre omstændigheder, f.eks. at denne køber eller lejer en bolig med henblik på overflytning af det sædvanlige opholdssted. Der bør selvfølgelig tages passende hensyn til moderens hensigt i det foreliggende tilfælde, men det skal også understreges, at Domstolen lagde vægt på hensigten på grund af de faktiske omstændigheder i Mercredi-sagen, hvor moderen kun havde opholdt sig i den anden medlemsstat i meget kort tid. R. Lamont har i »Habitual residence and Brussels IIbis: developing concepts for European private international family law«, Journal of Private International Law, 2007, s. 261-281, på s. 263, anført følgende: »Ønsket om at fastlægge det sædvanlige opholdssted meget hurtigt har medført, at den enkeltes hensigt om at bosætte sig har fået betydning for spørgsmålet om de pågældendes sædvanlige opholdssted.«
(
50
) – Jf. Explanatory Report af Elisa Pérez-Vera, Madrid, april 1981, punkt 66, der kan ses på: http://www.hcch.net/upload/expl28.pdf
(
51
) – P.R. Beaumont og P.E. McEleavy, op.cit., punkt 7.67, s. 178: »[d]en faktiske tilknytning er det afgørende tilknytningskriterium, hvilket ikke er tilfældet for bopælen«, og T. Rauscher, Internationales Privatrecht, 3. oplag, Heidelberg 2009, punkt 273, s. 65.
(
52
) – Jf. f.eks. R. Lamont, op.cit., s. 263, som med rette beskriver begrebet som »let at anvende og fleksibelt, eftersom det ændrer sig i takt med, at personens eller familiens forhold ændrer sig«.
(
53
) – Jf. f.eks. G. Kegel og K. Schurig, Internationales Privatrecht, München 2004, s. 471. Jf. også Świerczyński i M. Pazdan (red.), System prawa prywatnego. Prawo prywatne międzynarodowe, bind 20A, Warszawa 2014, punkt 113, s. 233.
(
54
) – De begreber, der er anvendt i den tyske retslitteratur, dvs. »Daseinsmittelpunkt« (interessemidtpunkt) (T. Rauscher, Internationales Privatrecht, 3. oplag, Heidelberg 2009, punkt 274, s. 65) og »Lebensmittelpunkt« (midtpunkt for livsinteresser) (B. Heß, Europäisches Zivilprozeßrecht, Heidelberg 2010, afsnit 7, punkt 55, s. 408), beskriver dette forhold meget præcist. Jf. den nærmere analyse af »Lebensmittelpunkt« forstået som en persons sociale tilknytning i G. Kegel, »Was ist gewöhnlicher Aufenthalt?«, Recht im Wandel seines sozialen und technischen Umfeldes – Festschrift für Manfred Rehbinder, München/Bern 2002, s. 699-706, på s. 701.
(
55
) – Det kan indskydes, at moderen flyttede til Irland sammen med barnet vel vidende, at der var iværksat appel ved cour d’appel de Bordeaux. Faderen iværksatte som tidligere nævnt appel den 23.4.2012, og moderen flyttede til Irland den 12.7.2012.
(
56
) – Som Den Franske Republik præciserede under retsmødet, kan de franske retter ikke bevare disse rettigheder.
(
57
) – Dette er som nævnt ubestridt.
(
58
) – Der skulle have stået »den 2. april 2012«.
(
59
) – Den forelæggende ret har i forelæggelsesafgørelsen henvist til dom Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, præmis 59) for at godtgøre, at de franske retter havde et »forældreansvar« for barnet. Denne henvisning er dog ikke relevant. Det eneste, Domstolen gør i denne dom, er at citere de retlige definitioner i artikel 2, nr. 7), 8) og 9), i forordning nr. 2201/2003.
(
60
) – Jf. Explanatory Report af Elisa Pérez-Vera, Madrid, april 1981, punkt 65, der kan ses på: http://www.hcch.net/upload/expl28.pdf: »Selv om de problemer, der kan opstå ved tilsidesættelse af samværsretten, især når indehaveren af forældremyndigheden tager barnet med til udlandet, blev drøftet på den 14. samling, mente flertallet ikke, at denne situation kunne sidestilles med den ulovlige fjernelse, som det er hensigten at undgå.«
(
61
) – Dette synes den forelæggende ret også at have erkendt, og faderen har heller ikke bestridt det.
(
62
) – Den 5.3.2013 fastslog cour d’appel de Bordeaux som bekendt, at parterne skulle have fælles forældremyndighed, og at barnet skulle bo hos faderen, samtidig med at moderen fik specifikke samværs- og opholdsrettigheder. Faderen hævder ifølge forelæggelsesafgørelsen, at der er tale om ulovlig tilbageholdelse regnet fra dette tidspunkt, hvorimod »High Court of Ireland gav moderen medhold i, at H umiddelbart før den 5. marts 2013 havde sædvanligt opholdssted i Irland, og at de franske retter derfor ikke længere havde kompetence i sagen«. Jeg vil også her påpege, at spørgsmålet om, hvorvidt der er tale om ulovlig tilbageholdelse, ikke afhænger af spørgsmålet om, hvorvidt »sagen verserede« for de franske retter. Dette spiller som nævnt ingen rolle, eftersom retssagerne i Frankrig og Irland ikke har samme genstand.
(
63
) – Jf. Explanatory Report, op.cit., punkt 11.
(
64
) – Ibidem.
(
65
) – Det er ikke ensbetydende med, at en lovlig fjernelse aldrig kan blive til en ulovlig tilbageholdelse. Jf. også Explanatory Report, op.cit., punkt 12.