61980CJ0069_SV
Parter
Föremål för talan
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål 69/80
har Court of Appeal (Civil Division) i London till domstolen gett in en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 177 i EEG-fördraget i det mål som pågår vid den nationella domstolen mellan
Susan Jane Worringham
Margaret Humphreys
och
Lloyds Bank Limited.
Föremål för talan
Begäran avser tolkningen av artikel 119 i EEG-fördraget, artikel 1 i rådets direktiv 75/117/EEG av den 10 februari 1975 om tillnärmningen av medlemsstaternas lagar om tillämpningen av principen om lika lön för kvinnor och män (EGT 1975, nr L 45/19, fransk version; svensk specialutgåva, del 04, volym 13) och artiklarna 1.1 och 5.1 i rådets direktiv 76/207/EEG av den 9 februari 1976 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor (EGT 1976, nr L 39/40, fransk version; svensk specialutgåva, del 05, volym 01).
Domskäl
1 Genom dom av den 19 februari 1980, som inkom till domstolen den 3 mars 1980, har Court of Appeal i London i enlighet med artikel 177 i EEG-fördraget ställt flera frågor om tolkningen av artikel 119 i EEG-fördraget, rådets direktiv 75/117 av den 10 februari 1975 om tillnärmningen av medlemsstaternas lagar om tillämpningen av principen om lika lön för kvinnor och män (EGT nr L 45, s. 19, fransk version; svensk specialutgåva, del 04, volym 13) och rådets direktiv 76/207 av den 9 februari 1976 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor (EGT nr L 38, s. 40, fransk version; svensk specialutgåva, del 05, volym 01).
2 Dessa frågor har ställts inom ramen för ett tvistemål mellan två kvinnliga arbetstagare och deras arbetsgivare Lloyds Bank Limited (nedan kallad "Lloyds") som de påstår har brutit mot bestämmelsen om lika lön för kvinnor och män, som intagits i deras anställningskontrakt med banken med stöd av bestämmelserna i avsnitt 1.2 a i "Equal Pay Act 1970". Sökandena i målet vid den nationella domstolen har nämligen gjort gällande att Lloyds har åsidosatt de förpliktelser som följer av den nämnda lagen genom att inte betala de kvinnliga arbetstagarna under 25 år samma bruttolön som den som de manliga arbetstagarna i samma ålder som utför lika arbete har.
3 Det framgår av domen om hänskjutande att Lloyds tillämpar två pensionssystem för sina anställda, ett för män och ett annat för kvinnor. Dessa pensionssystem, som är en följd av kollektivförhandlingar mellan fackföreningarna och Lloyds, vilka de statliga myndigheterna godkänt med stöd av "Finance Act 1970" och bekräftat med stöd av "Social Security Pensions Act 1975", innebär att medlemmarna genom ett kontrakt avsäger sig anspråk på den lönerelaterade delen av det statliga pensionssystemet och att den delen ersätts av ett system som bygger på avtal.
4 Det framgår av samma dom att även om de två pensionssystem som Lloyds tillämpar i huvudsak inte innebär olika behandling av kvinnor och män vad gäller förmåner vid ålderspension så innehåller de dock olika regler i andra avseenden som inte har samband med denna pension.
5 Den löneskillnad som gjorts gällande vid den nationella domstolen skulle, enligt sökandena i målet vid den domstolen, vara en följd av bestämmelserna i de två pensionssystemen avseende skyldigheten för den personal som ännu inte uppnått 25 års ålder att betala avgifter. Det framgår av domen om hänskjutande att männen under 25 år till sitt system skall betala en avgift motsvarande 5 % av deras lön medan kvinnorna inte har någon sådan skyldighet. För att täcka den avgift som männen skall betala ökar Lloyds deras bruttolön med ett belopp på 5 %, vilket därefter dras ifrån och för de nämnda arbetstagarnas räkning betalas in direkt till administratörerna för det aktuella pensionssystemet.
6 Det framgår vidare av domen om hänskjutande att de arbetstagare som slutar sin anställning och som samtycker till att de rättigheter som de förvärvat överförs till det statliga pensionssystemet mottar "en premie motsvarande avgifterna", vilket ger dem rätt till återbetalning - sedan avdrag gjorts för delar av premiekostnaderna och för inkomstskatten - av det avgiftsbelopp, ökat med ränta, som tidigare betalats in till det särskilda system som de var anslutna till, ett belopp som för de manliga arbetstagarna under 25 år inkluderar den avgift på 5 % som deras arbetstagare betalat i deras namn.
7 Slutligen, vilket framgår av de förtydliganden som den nationella domstolen har gjort, är det den lön som inbegriper den nämnda avgiften på 5 % som utgör underlag för att fastställa nivån på vissa förmåner och sociala fördelar, såsom avgångsvederlag, arbetslöshetsförmåner, familjebidrag och även möjligheten att låna mot inteckning eller utan säkerhet.
8 Industrial Tribunal, den instans som först har haft att ta ställning till tvisten, ogillade i sin dom av den 19 september 1977 sökandenas talan bland annat med motiveringen att den löneskillnad mellan kvinnor och män som gjorts gällande i målet berodde på skillnaderna i reglerna för bankens pensionssystem för dess manliga och kvinnliga arbetstagare och som därför omfattades av det undantag som föreskrivs i avsnitt 6.1 A b i "Equal Pay Act 1970", som från tillämpningsområdet för principen om lika lön för kvinnor och män undantar villkor som rör dödsfall eller pensionering eller varje bestämmelse i avtal som har samband med dödsfall eller pensionering.
9 Sökandena i målet vid den nationella domstolen överklagade till Employment Appeal Tribunal och gjorde gällande att den betalning av ett tillägg på 5 % till bruttolönen som utgår till de män under 25 år som är anställda hos Lloyds ger upphov till lönediskriminering mellan kvinnor och män, vilken inte omfattas av det undantag som avses i avsnitt 6.1 A b i "Equal Pay Act 1970". De gjorde vidare gällande att man i varje fall inte kan tolka och till-ämpa den nämnda regleringen på ett sätt som strider mot gemenskapsrätten, vilken har företräde framför "Equal Pay Act 1970".
10 Employment Appeal Tribunal biföll överklagandet med motiveringen: a) att det förelåg en löneskillnad mellan kvinnor och män som var yngre än 25 år; b) att de villkor eller bestämmelser i anställningskontraktet som rör lönen måste skiljas från villkor eller bestämmelser om pensioner; och c) att den aktuella bestämmelsen i anställningskontraktet inte var en sådan bestämmelse om dödsfall eller pensionering som avses i avsnitt 6.1 A b i "Equal Pay Act 1970".
11 Det är angående detta rättsliga problem som Court of Appeal, till vilken Lloyds överklagat beslutet av Employment Appeal Tribunal, beslutat att till domstolen ställa frågorna om tolkningen av artikel 119 i fördraget, artikel 1 i rådets direktiv 75/117 av den 10 februari 1975 och artiklarna 1 och 5.1 i rådets direktiv 76/207 av den 9 februari 1976.
Angående den första frågan
12 Den första frågan som den nationella domstolen har ställt lyder enligt följande:
"1.
Utgör
a)
de avgifter som en arbetsgivare inbetalar till ett pensionssystem eller
b)
de rättigheter och förmåner som en arbetstagare erhåller på grundval av ett sådant system
"lön" i den mening som avses i artikel 119 i EEG-fördraget?"
13 Det framgår av tidigare nämnda uppgifter som den nationella domstolen har lämnat att den första frågan, under punkt a), i huvudsak syftar till att utröna om de ifrågavarande beloppen som arbetsgivaren i arbetstagarens namn betalar till ett pensionssystem i form av ett tillägg till bruttolönen omfattas av begreppet "lön" i den mening som avses i artikel 119 i fördraget.
14 Enligt ordalydelsen av artikel 119 andra stycket i fördraget skall med "lön" enligt den bestämmelsen förstås "den gängse grund- eller minimilönen samt alla övriga förmåner i form av kontanter eller naturaförmåner som arbetstagaren, direkt eller indirekt, får av arbetsgivaren på grund av anställningen".
15 Belopp av det slag som saken gäller, vilka ingår i beräkningen av arbetstagarens bruttolön och som direkt ligger till grund för beräkningen av andra förmåner som är kopplade till lönen, såsom avgångsvederlag, arbetslöshetsförmåner, familjebidrag och fördelaktiga lånevillkor, utgör en del av arbetstagarens lön i den mening som avses i artikel 119 andra stycket i fördraget även om arbetsgivaren genast drar av dem för att betala in dem till en pensionsfond för arbetstagarens räkning. Detta gäller i ännu högre grad när dessa belopp, enligt vissa villkor och efter vissa avdrag, återbetalas till arbetstagaren och tillfaller honom om han upphör att tillhöra det pensionssystem som bygger på avtal, till förmån för vilket beloppen dragits av.
16 Dessutom är den omständigheten som Förenade kungarikets regering har framfört, att arbetsgivarens betalning av ifrågavarande avgifter inte grundas på någon rättslig förpliktelse gentemot arbetstagaren, inte av någon avgörande betydelse eftersom denna betalning, när den faktiskt sker, motsvarar en skyldighet för arbetstagaren att betala en avgift och dras ifrån hans lön.
17 Mot bakgrund av alla dessa fakta är svaret på den första frågan under a) att en avgift till ett pensionssystem som arbetsgivaren betalar i arbetstagarnas namn i form av ett tillägg till bruttolönen och som därmed bidrar till den lönens storlek utgör "lön" i den mening som avses i artikel 119 andra stycket i EEG-fördraget.
18 På grund av detta svar saknas det anledning att pröva den andra punkten av den första frågan, framställd under b), som har en underordnad betydelse i förhållande till den första punkten under a).
Angående den andra frågan
19 I den andra frågan, som formulerats på samma sätt som den första, ställer den nationella domstolen samma fråga men avseende artikel 1 i rådets direktiv 75/117 av den 10 februari 1975.
20 Eftersom den nationella domstolen endast i andra hand, i förhållande till tolkningen av artikel 119 i fördraget, begärt en tolkning av direktiv 75/117 är det med hänsyn till den tolkning som gjorts av denna artikel inte nödvändigt att pröva den andra frågan.
21 Direktiv 75/117 vars syfte, enligt övervägandet i första stycket i dess ingress, är att fastställa de villkor som är nödvändiga för genomförandet av principen att kvinnor och män skall erhålla lika lön, grundar sig dessutom på begreppet "lön" så som det definieras i artikel 119 andra stycket i fördraget. Även om artikel 1 i direktivet klart och tydligt anger att begreppet "lika arbete" i artikel 119 första stycket i fördraget omfattar "arbete som tillerkänns lika värde" så påverkar detta inte alls begreppet "lön" i artikel 119 andra stycket men hänvisar underförstått till detta begrepp.
Angående den tredje frågan
22 Den nationella domstolen frågar dessutom, i sin tredje fråga, om, vid ett jakande svar på den första frågan, "artikel 119 i EEG-fördraget ... har direkt effekt i medlemsstaterna på så sätt att den ger upphov till rättigheter av gemenskapsrättslig karaktär som kan åberopas av enskilda personer som befinner sig i situationer som i det aktuella målet".
23 Såsom domstolen har uttalat i sin rättspraxis (dom av den 8 april 1976 i mål 43/75 Defrenne (Rec. 1976, s. 455) och dom av den 27 mars 1980 i mål 129/79 Macarthys (Rec. 1980, s. 1275) är artikel 119 i fördraget direkt tillämplig på varje form av diskriminering som kan konstateras redan med hjälp av kriterierna lika arbete och lika lön som anges i den artikeln, utan att det krävs åtgärder från gemenskapens eller medlemsstaternas sida för att närmare definiera dessa kriterier innan de tillämpas. Bland de former av diskriminering som på så sätt kan fastställas rättsligt har domstolen särskilt nämnt det fall då manliga och kvinnliga arbetstagare erhåller olika lön för lika arbete som utförs i samma privata eller offentliga verksamhet eller tjänst. I en sådan situation har den nationella domstolen möjlighet att utifrån de faktiska omständigheterna bedöma om en kvinnlig arbetstagare erhåller en lägre lön än en manlig arbetstagare som utför lika arbete eller ett arbete av lika värde.
24 Detta är fallet när skyldigheten att betala avgifter endast gäller manliga och inte kvinnliga arbetstagare och när de avgifter som åligger männen betalas av arbetsgivaren i deras namn i form av ett tillägg till bruttolönen, vars effekt blir att manliga arbetstagare erhåller en lön, i den mening som avses i artikel 119 andra stycket, som är högre än den lön som de kvinnliga arbetstagare erhåller som utför lika arbete eller ett arbete av lika värde.
25 Även om, då det inte föreligger någon skyldighet för kvinnliga arbetstagare att betala avgifter, de manliga arbetstagarnas lön efter det att avgifterna dragits av är jämförbar med de kvinnliga arbetstagarnas lön som inte belastas med avgifter, så kvarstår ändå det faktum att skillnaden mellan kvinnornas och männens bruttolöner utgör en källa till diskriminering i strid med artikel 119 i fördraget, eftersom de manliga arbetstagarna på grund av denna skillnad åtnjuter förmåner som de kvinnor som utför lika arbete eller ett arbete av lika värde är uteslutna från, eller då de av samma anledning erhåller större förmåner och sociala fördelar än vad kvinnorna är berättigade till.
26 Detta är särskilt fallet när, som i det nuvarande målet, de arbetstagare som slutar sin anställning innan de har uppnått en bestämd ålder under vissa förutsättningar i form av "en premie motsvarande avgifterna" får tillbaka åtminstone en del av de avgifter som arbetsgivaren inbetalat i deras namn och när nivån på den bruttolön som betalas till arbetstagaren är avgörande för storleken på vissa förmåner och sociala fördelar, såsom avgångsvederlag eller arbetslöshetsförmåner, familjebidrag eller möjligheten att låna mot inteckning eller utan säkerhet, som alla arbetstagare oavsett kön har rätt till.
27 I sådana fall medför det förhållandet att avgifter inbetalas av arbetsgivaren uteslutande i männens namn och inte för de kvinnor som utför lika arbete eller ett arbete av lika värde, en löneskillnad mellan dessa två kategorier av arbetstagare som den nationella domstolen direkt kan konstatera med hjälp av de delar som den aktuella lönen består av och de kriterier som fastställts i artikel 119 i fördraget.
28 På dessa grunder är svaret på den tredje frågan att artikel 119 i fördraget kan åberopas inför de nationella domstolarna och att dessa har i uppgift att skydda de rättigheter som tillkommer enskilda enligt denna bestämmelse, bland annat i de fall då arbetsgivaren, på grund av en skyldighet att betala avgifter till ett pensionssystem som åligger endast manliga eller endast kvinnliga arbetstagare, betalar avgifterna i fråga i arbetstagarens namn och drar av dem ifrån bruttolönen vars nivå de således påverkar.
Angående denna doms tidsmässiga verkan
29 Lloyds har i sina skriftliga och muntliga yttranden begärt att domstolen skall överväga möjligheten att, för det fall den tredje frågan besvaras jakande, begränsa den tidsmässiga verkan av den tolkning av artikel 119 i fördraget som görs i denna dom, så att domen "inte kan åberopas som stöd för krav som gäller löneperioder före domens datum".
30 Lloyds har till stöd härför anfört dels att det var först vid överklagandet till Employment Appeal Tribunal som problemet avseende den nationella lagens förenlighet med gemenskapsrätten uppmärksammades, dels att domstolens erkännande av den direkta effekten av artikel 119 i fördraget i ett fall som det förevarande skulle utlösa "krav som syftar till en retroaktiv utjämning av lönenivåerna för ett visst antal år".
31 Såsom domstolen har uttalat i ovan nämnda dom av den 8 april 1976 får det trots att följderna av varje domstolsbeslut skall övervägas med omsorg ändå inte gå så långt att lagens objektivitet förvrängs och att därmed dess framtida tillämpning äventyras av det enda skälet att ett domstolsbeslut kan få retroaktiva verkningar.
32 Domstolen har i samma dom uttalat att en begränsning i tiden av den direkta effekten av artikel 119 i fördraget under de föreliggande omständigheterna undantagsvis kunde vara berättigad dels med hänsyn till att de berörda parterna - mot bakgrund av flera medlemsstaters handlande och kommissionens inställning vilken den vid upprepade tillfällen uppmärksammat de berörda aktörerna på - under en längre period hade upprätthållit ett förfarande som stred mot artikel 119, dels med hänsyn till att tvingande rättssäkerhetsskäl, som rörde såväl parterna i tvisten som samtliga privata och offentliga intressen, i princip förhindrade att löner avseende förfluten tid ånyo ifrågasattes.
33 Inget av dessa villkor är uppfyllda i det aktuella fallet, varken vad avser den information om räckvidden av artikel 119 i fördraget som de berörda aktörerna har haft tillgång till, särskilt mot bakgrund av domstolens rättspraxis på området, eller vad avser det antal situationer som i detta fall skulle påverkas av den direkta effekten av denna bestämmelse.
Angående den fjärde frågan
34 Eftersom den fjärde frågan endast har ställts av den nationella domstolen för det fall de två första frågorna besvaras nekande lämnas den således utan åtgärd.
Beslut om rättegångskostnader
De kostnader som har förorsakats Förenade kungarikets regering och Europeiska gemenskapernas kommission, som har inkommit med yttrande till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
-angående de frågor som genom beslut av den 19 februari 1980 förts vidare av Court of Appeal i London - följande dom:
1)
En avgift till ett pensionssystem som arbetsgivaren betalar i arbetstagarnas namn i form av ett tillägg till bruttolönen och som därmed bidrar till den lönens storlek utgör "lön" i den mening som avses i artikel 119 andra stycket i EEG-fördraget.
2)
Artikel 119 i fördraget kan åberopas inför de nationella domstolarna och dessa har i uppgift att skydda de rättigheter som tillkommer enskilda enligt denna bestämmelse, bland annat i de fall då arbetsgivaren, på grund av en skyldighet att betala avgifter till ett pensionssystem som åligger endast manliga eller endast kvinnliga arbetstagare, betalar avgifterna i fråga i arbetstagarens namn och drar av dem ifrån bruttolönen vars nivå de således påverkar.