Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
JEAN RICHARD DE LA TOUR
föredraget den 22 januari 2026(1)
Mål C‑583/24 [Tagu](i)
Straffrättsligt förfarande
mot
DZ,
ytterligare deltagare i rättegången:
Openbaar Ministerie
(begäran om förhandsavgörande från Rechtbank Amsterdam (Domstolen i Amsterdam, Nederländerna))
” Begäran om förhandsavgörande – Straffrättsligt samarbete – Europeisk arresteringsorder – Rambeslut 2002/584/RIF – Artikel 1.3 – Rambeslut 2004/757/RIF – Artikel 2.1 a och artikel 2.2 – Artikel 4.1 och 4.2 b – Minimibestämmelser om brottsrekvisit och påföljder för olaglig narkotikahandel – Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Artikel 49.3 – Proportionerliga straff – Kontroll som ska utföras av den rättsliga myndigheten i den verkställande medlemsstaten ”
I.      Inledning
1.        Mycket har redan skrivits om de utfärdande och verkställande myndigheternas beaktande av proportionalitetsprincipen i samband med genomförandet av rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna,(2) i dess lydelse enligt rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009.(3) En stor del av förklaringen står sannolikt att finna i det förhållandet att frågan inte berörs i rambeslut 2002/584.(4)
2.        Rambeslutet innehåller nämligen inget uttryckligt krav på att medlemsstaternas rättsliga myndigheter ska iaktta proportionalitetsprincipen inom dess tillämpningsområde.(5) I stället har kravet kommit till i de olika handböckerna om utfärdande och verkställighet av en europeisk arresteringsorder(6) och framförts av Europaparlamentet.(7)
3.        I 2023 års handbok angav kommissionen således att en europeisk arresteringsorder ”[alltid bör] stå i proportion till sitt syfte”.(8) Ur den synvinkeln bör de ”utfärdande rättsliga myndigheterna … överväga om det finns andra åtgärder för rättsligt samarbete som skulle kunna användas i stället för att utfärda en europeisk arresteringsorder”, eftersom sådana åtgärder skulle kunna vara ”effektiva … men mindre ingripande”. Kommissionen underströk att ”Mer generellt kan en proportionalitetskontroll före utfärdandet av en europeisk arresteringsorder förstärka det ömsesidiga förtroendet mellan medlemsstaternas behöriga myndigheter”, vilket bidrar till ”att den europeiska arresteringsordern fungerar väl i [Europeiska] unionen”.(9)
4.        Även om proportionalitetskravet inte anges uttryckligen i rambeslut 2002/584, bidrar det alltså till det överlämnandeförfarande som infördes genom rambeslutet. På något annat vis kan det för övrigt inte förhålla sig, eftersom det anges i artikel 5.4 FEU att ”[unionens åtgärder e]nligt proportionalitetsprincipen … till innehåll och form inte [ska] gå utöver vad som är nödvändigt för att nå målen i fördragen”. Med hänsyn till vilka konsekvenser en europeisk arresteringsorder får för de eftersökta personernas rättigheter och för att effektiva och skyndsamma överlämnandeförfaranden ska säkerställas, är det således särskilt viktigt att de utfärdande rättsliga myndigheterna i varje enskilt fall noggrant och med viss återhållsamhet prövar om en sådan arresteringsorder verkligen är nödvändig.
5.        Domstolen har själv framhållit, på initiativ av flera generaladvokater,(10) att det är nödvändigt att den utfärdande rättsliga myndigheten gör en proportionalitetsprövning. Domstolen menar nämligen att eftersom utfärdandet av en europeisk arresteringsorder kan få till följd att den person som ordern avser grips och alltså kan inskränka vederbörandes personliga frihet, ankommer det på den rättsliga myndighet som överväger att utfärda en europeisk arresteringsorder att pröva huruvida utfärdandet av en sådan order är proportionerligt med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet.(11) Domstolen tycks i detta hänseende göra åtskillnad beroende på om en europeisk arresteringsorder utfärdas för lagföring eller för verkställighet av ett straff, eftersom den har klargjort att arresteringsorderns proportionalitet i det sistnämnda fallet följer av den fällande domen, vilken, såsom framgår av artikel 2.1 i rambeslut 2002/584, ska innebära ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd i minst fyra månader.(12)
6.        Vad beträffar den verkställande rättsliga myndigheten framgår det inte av domstolens praxis att den är skyldig att pröva huruvida den europeiska arresteringsorder som den ska verkställa är proportionerlig.(13)
7.        I 2023 års handbok underströk kommissionen för övrigt att det enbart är den utfärdande rättsliga myndigheten som ska kontrollera huruvida en europeisk arresteringsorder är proportionerlig. Kommissionen har i detta avseende påpekat att rambeslut 2002/584 ”ger inte den verkställande medlemsstaten någon möjlighet att göra en proportionalitetsbedömning av en europeisk arresteringsorder”. Kommissionen menar att detta ”är i linje med principen om ömsesidigt erkännande”. Om den verkställande rättsliga myndigheten ändå hyser allvarliga tvivel om en europeisk arresteringsorders proportionalitet, bör denna myndighet och den utfärdande rättsliga myndigheten ”ta direkt kontakt med varandra” för att ”finna en lämpligare lösning”.(14) Kommissionen anser att sådana situationer endast bör uppstå ”i undantagsfall”.(15)
8.        Efter dessa klargöranden vill jag understryka att domstolen genom den nu aktuella begäran om förhandsavgörande har anmodats att pröva frågan om proportionalitet i samband med ett överlämnande ur en särskild synvinkel, även om frågan hur de kontroller som ska utföras ska fördelas mellan de utfärdande och de verkställande rättsliga myndigheterna också är central i den rättsliga diskussionen som jag förklarar nedan.
9.        Domstolen ska således uttala sig i frågan huruvida den verkställande rättsliga myndigheten får vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder som utfärdats för verkställighet av ett fängelsestraff, och i så fall under vilka förutsättningar, om den anser att ett överlämnande av den eftersökta personen skulle medföra en risk att principen om proportionerliga straff åsidosätts, vilken princip stadfästs i artikel 49.3 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.(16) Mot den bakgrunden är det inte i första hand kontrollen av att proportionalitetsprincipen iakttogs när den europeiska arresteringsordern utfärdades som är i fråga, utan snarare kontrollen av att denna princip iakttas när arresteringsordern ska verkställas, när det gäller ett straff som utdömts i den utfärdande medlemsstaten och för vilket den europeiska arresteringsorder endast är det processuella verktyg som används för straffets verkställighet.(17)
10.      Den nu aktuella begäran om förhandsavgörande avser närmare bestämt tolkningen av artikel 1.3 i rådets rambeslut 2002/584, jämförd med artikel 49.3 i stadgan samt med artikel 2.1 och 2.2, artikel 4.1 och 4.2 samt artikel 5 i rådets rambeslut 2004/757/RIF av den 25 oktober 2004 om minimibestämmelser för brottsrekvisit och påföljder för olaglig narkotikahandel.(18)
11.      Begäran har framställts i ett straffrättsligt förfarande mot DZ angående en europeisk arresteringsorder som utfärdats mot honom för verkställighet av ett slutgiltigt fängelsestraff på sju år för brottet införsel till Rumänien av ”risk- och högrisknarkotika”.
12.      Det ska i detta sammanhang fastställas huruvida, och i så fall i vilken utsträckning och på vilka villkor, den verkställande rättsliga myndigheten får vägra att överlämna DZ om den anser att ett sådant straff är oproportionerligt och att verkställighet av den europeiska arresteringsordern således skulle strida mot principen om proportionerliga straff, vilken stadfästs i artikel 49.3 i stadgan. Är denna myndighet i synnerhet skyldig att göra en prövning i två steg för att kunna vägra överlämnande med stöd av artikel 1.3 i rambeslut 2002/584? Vad ska i så fall konkret ingå i vart och ett av de två stegen i denna prövning?
II.    Bakgrunden till det nationella målet och tolkningsfrågorna
13.      Den 9 januari 2024 utfärdade Judecătoria Constanța (Förstainstansdomstolen i Constanța, Rumänien) en europeisk arresteringsorder mot DZ. Rechtbank Amsterdam (Domstolen i Amsterdam, Nederländerna), som är den hänskjutande domstolen, ska i egenskap av verkställande rättslig myndighet avgöra om arresteringsordern ska verkställas. Den hänskjutande domstolen anser att inget av de skäl till att vägra verkställighet som avses i artiklarna 3, 4 och 4a i rambeslut 2002/584 kan åberopas.
14.      Den europeiska arresteringsordern avser verkställighet av ett fängelsestraff på sju år som vunnit laga kraft efter ett avgörande från Curtea de Apel Constanța (Appellationsdomstolen i Constanța, Rumänien) som meddelades den 20 december 2023, efter en rättegång där DZ personligen var närvarande.(19) Den hänskjutande domstolen har angett att det framgår av den europeiska arresteringsordern att den fällande domen avser handlingar som DZ begått genom att olagligen tillsammans med sin hustru ha fört in tre gram cannabis och fyra piller med MDMA till Rumänien. Den hänskjutande domstolen har angett att dessa gärningar i Rumänien är förenade med straff enligt artikel 3 i Legea nr. 143/2000 privind prevenirea și combaterea traficului și consumului ilicit de droguri (lag nr 143/2000 om förebyggande och bekämpning av olaglig handel med och konsumtion av narkotika)(20) av den 26 juli 2000, i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad lag nr 143/2000),(21) samt enligt artikel 46.2 i Codul penal (strafflagen).(22) Enligt rumänsk rätt rör det sig om ett och samma brott, nämligen ”införsel till landet av risk- och högrisknarkotika”.
15.      Den hänskjutande domstolen har även klargjort att syftet med artikel 3 i lag nr 143/2000, i den mån den avser högrisknarkotika, är att genomföra artikel 4.2 b i rambeslut 2004/757.(23) Medan medlemsstaterna enligt den sistnämnda bestämmelsen är skyldiga att belägga det aktuella brottet med ett maximalt frihetsstraff på minst fem till tio års fängelse, framgår det av de kompletterande uppgifter som lämnats av den utfärdande rättsliga myndigheten och av det rumänska kontoret för Europeiska unionens byrå för straffrättsligt samarbete (Eurojust) att den rumänska bestämmelsen, vid den tidpunkt då brottet begicks, föreskrev ett minimistraff på sju års fängelse för brottet ”införsel till landet av risk- och högrisknarkotika”.
16.      Mot bakgrund av den mängd narkotika som anges i den europeiska arresteringsordern och den förklaring som DZ lämnade vid förhandlingen i den hänskjutande domstolen – det vill säga att narkotikan var avsedd för eget bruk av hans hustru, som använde narkotikan i smärtstillande syfte(24) – har den hänskjutande domstolen konstaterat att det rörde sig om små mängder risk- och högrisknarkotika för eget bruk. Den hänskjutande domstolen har i vart fall framhållit att DZ och hans hustru innehade dessa små mängder narkotika utan att ha för avsikt att sälja den.
17.      I rumänsk rätt föreskrivs möjligheter till nedsättning av straffet, bland annat genom att förmildrande omständigheter kan beaktas. Den utfärdande rättsliga myndigheten har som svar på en fråga meddelat att det emellertid i DZ:s fall inte förelåg vare sig någon försvårande omständighet, såsom upprepad brottslighet, eller någon förmildrande omständighet. Även om DZ hade kunnat göra anspråk på och hade beviljats strafflindring, skulle villkorlig frigivning inte ha varit möjlig på grund av straffets längd. Enligt nämnda myndighet skulle straffet vid tillämpning av ett skäl för strafflindring ha blivit fyra år och åtta månader och alltså mer än tre år.(25)
18.      Den hänskjutande domstolen har av dessa omständigheter dragit slutsatsen att den rumänska lagstiftningen, oaktat de omständigheter som motiverar en strafflindring, ålade de rumänska domstolarna att vid en fällande dom för olaglig införsel av risk- och högrisknarkotika utdöma ett minimistraff på sju års fängelse, oavsett om rörde sig om införsel av en mindre mängd narkotika och oavsett om narkotikan var för eget bruk, eller åtminstone inte hade införts i kommersiellt syfte.
19.      Däremot kunde en rumänsk domstol enligt samma lagstiftning, såvida en eller flera av de möjligheter till strafflindring som föreskrevs i lagen var tillämpliga, halvera straffet för olaglig införsel av små mängder risk- eller högrisknarkotika om narkotikan införts för eget bruk, eller åtminstone utan kommersiellt syfte (vid tillämpning av artikel 15 i lag nr 143/2000) eller sätta ned straffet med högst en tredjedel (vid tillämpning av en eller flera av de andra möjligheterna till strafflindring).
20.      Den hänskjutande domstolen har angett att DZ:s ombud har motsatt sig ett överlämnande av honom och anfört att det utdömda fängelsestraffet är oproportionerligt och således strider mot artikel 49.3 i stadgan. Den hänskjutande domstolen anser, mot bakgrund av ombudets argument, att det minimistraff som den rumänska brottmålsdomstolen enligt rumänsk lagstiftning skulle döma ut i det nu aktuella fallet, tillsammans med de begränsade rättsliga möjligheterna att sätta ned straffet, ger upphov till frågor sett till principen om proportionerliga straff som berörs i denna bestämmelse.
21.      Den hänskjutande domstolen menar att frågan uppkommer huruvida den verkställande rättsliga myndigheten, om den eftersökta personen åberopar en verklig risk för verkställighet av ett straff som inte står i proportion till det brott som ligger till grund för den europeiska arresteringsordern, måste pröva huruvida denna risk kan föranleda en vägran att överlämna personen i fråga.
22.      Den hänskjutande domstolen har i detta avseende framhållit att det inte är säkert att domen av den 14 juli 2022, Procureur général près la Cour d’appel d’Angers,(26) kan tolkas så, att artikel 1.3 i rambeslut 2002/584, jämförd med artikel 49.3 i stadgan, inte kan åberopas.
23.      Den hänskjutande domstolen menar vidare att flera följdfrågor uppkommer om hur den verkställande rättsliga myndigheten ska bedöma om det finns en verklig risk för verkställighet av ett oproportionerligt slutligt straff i den utfärdande medlemsstaten.
24.      Frågan är således vilken kontroll nämnda myndighet ska företa vid denna bedömning och vilken betydelse skyldigheten att utdöma ett minimistraff, parad med de möjligheter till strafflindring och villkorlig frigivning som föreskrivs i den utfärdande medlemsstatens lagstiftning, ska tillskrivas vid denna kontroll. I och med att det fängelsestraff som den eftersökta personen har dömts till redan har vunnit laga kraft, uppkommer slutligen också frågan huruvida en eventuell garanti från myndigheterna i den utfärdande medlemsstaten – till exempel att den eftersökta personen kan benådas eller fortfarande kan ansöka om resning – fortfarande skulle kunna undanröja en eventuellt fastställd risk för åsidosättande av artikel 49.3 i stadgan med avseende på den eftersökta personen.
25.      Mot denna bakgrund beslutade Rechtbank Amsterdam (Domstolen i Amsterdam) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1)      Ska artikel 1.3 i [rambeslut 2002/584], jämförd med artikel 49.3 i [stadgan] och med artiklarna 2.1 a, 2.2, 4.1, 4.2 b och artikel 5 i [rambeslut 2004/757] tolkas så, att
om den eftersökta personen motsätter sig överlämnandet genom att göra gällande att han eller hon genom en lagakraftvunnen dom i den utfärdande medlemsstaten har dömts till ett oproportionerligt minimifrihetsstraff för införsel av små mängder narkotika för eget bruk, eller åtminstone för införsel av små mängder narkotika utan avsikt att sälja denna,
ska den verkställande rättsliga myndigheten pröva huruvida den eftersökta personen, vid överlämnande för verkställighet av detta straff, skulle löpa en verklig risk för verkställighet av ett straff som inte står i proportion till det brott som ligger till grund för den europeiska arresteringsordern?
2)      För det fall fråga 1 ska besvaras jakande:
a)      Vilket kriterium ska den verkställande rättsliga myndigheten tillämpa vid bedömningen av huruvida det föreligger en verklig risk för verkställighet av ett oproportionerligt slutligt straff i den mening som avses i fråga 1?
b)      Vilken betydelse har det vid tillämpningen av detta kriterium att lagstiftningen i den utfärdande medlemsstaten
om genomförande av artikel 4.2 b i [rambeslut 2004/757], och den därav följande skyldigheten att belägga det aktuella brott med ett lägsta maximalt frihetsstraff på minst fem upp till tio års fängelse,
gör att domstolarna i denna stat är skyldiga att utdöma ett frihetsstraff på minst sju års fängelse för införsel av den typ av narkotika som är mest skadlig för hälsan, oavsett mängden narkotika som berörs av gärningarna och oavsett om gärningarna syftar till att säkerställa eget bruk eller om gärningarna har begåtts i syfte att sälja narkotikan vidare, medan
–        domstolarna endast får sätta ned detta obligatoriska minimistraff med totalt högst en tredjedel om det föreligger omständigheter som minskar brottets svårighetsgrad eller hotet från gärningspersonen, eller om den berörda personen erkänner brottet, eller halvera straffet om den berörda personen underlättar identifiering och lagföring av andra personer som har begått narkotikarelaterade brott, och
–        längden på detta (eventuellt nedsatta) minimistraff utgör hinder för domstolarnas möjlighet att förordna att verkställigheten av straffet ska anstå?
c)      Kan en eventuell verklig risk för verkställighet av ett oproportionerligt slutligt straff i den mening som avses i fråga 1 undanröjas genom en garanti från den utfärdande medlemsstaten och hur skulle denna garanti kunna se ut?”
26.      Dz, Openbaar Ministerie (Åklagarmyndigheten, Nederländerna), den rumänska, den ungerska och den polska regeringen, Irland samt kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden och deltog även vid förhandlingen den 23 september 2025, tillsammans med den tyska regeringen, vid vilken de besvarade domstolens muntliga frågor.
III. Bedömning
27.      Den hänskjutande domstolen har ställt sina frågor, som jag föreslår ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida, och i så fall på vilka villkor och i vilken utsträckning, artikel 1.3 i rambeslut 2002/584, jämförd med artikel 49.3 i stadgan, tillåter att en verkställande rättslig myndighet vägrar att verkställa en europeisk arresteringsorder som utfärdats för verkställighet av ett fängelsestraff, när denna myndighet anser att det utdömda straffet är orimligt högt och att verkställighet av arresteringsordern skulle kunna strida mot principen om proportionerliga straff, vilken stadfästs i nämnda bestämmelse i stadgan.
28.      Den hänskjutande domstolens frågor har huvudsakligen sin grund i skillnaderna mellan nederländsk straffrätt och rumänsk straffrätt vad gäller straffskalan för ett sådant brott som det aktuella i det nationella målet, det vill säga införsel till Rumänien av högrisknarkotika. Enligt åklagarmyndighetens förklaringar vid förhandlingen skulle nämligen införseln till Rumänien av upp till tio gram narkotika i denna kategori bestraffas med fängelse i en till tre veckor i Nederländerna, medan det lägsta fängelsestraffet i Rumänien är sju år. Frågeställningarna grundar sig alltså på konstaterandet att den nedre gränsen för det fängelsestraff som föreskrivs i rumänsk rätt är hög i jämförelse med det straff som föreskrivs i nederländsk rätt. Härtill kommer konstaterandet att den rumänska domstolen har begränsade möjligheter att sätta ned straffet eller besluta om villkorlig frigivning.
29.      För att besvara den hänskjutande domstolens frågor vill jag erinra om att genom rambeslut 2002/584 inrättas ett förenklat och effektivare system för överlämnande av personer som har dömts eller misstänks för brott. Syftet med detta är att underlätta och påskynda det rättsliga samarbetet, vilket i sin tur syftar till att uppnå målet för Europeiska unionen att bli ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, på grundval av den höga grad av förtroende som ska finnas mellan medlemsstaterna.(27)
30.      Principen om ömsesidigt erkännande utgör enligt skäl 6 i rambeslutet en ”hörnsten” i det straffrättsliga samarbetet. Inom det område som regleras av rambeslutet kommer denna princip till uttryck i dess artikel 1.2, varigenom det instiftas en regel om att medlemsstaterna är skyldiga att verkställa varje europeisk arresteringsorder på grundval av denna princip och i enlighet med bestämmelserna i rambeslutet.(28)
31.      Det nu sagda innebär följande. För det första får de verkställande rättsliga myndigheterna endast vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder av de skäl som följer av rambeslut 2002/584, såsom detta har tolkats av EU-domstolen. För det andra är huvudregeln att en europeisk arresteringsorder ska verkställas, medan möjligheten att vägra verkställighet är utformad som ett undantag som ska tolkas restriktivt.(29) Vad gäller dessa skäl anges i artikel 3 i rambeslutet de skäl som medför att verkställighet av en europeisk arresteringsorder ska vägras (obligatoriska vägransgrunder). I artiklarna 4 och 4a anges de skäl som medför att verkställighet av arresteringsordern får vägras (fakultativa vägransgrunder).(30)
32.      Jag konstaterar först att inget av dessa skäl avser det förhållandet att det straff som utdömts i den utfärdande medlemsstaten är oproportionerligt (A), och förklarar sedan vad artikel 1.3 i rambeslut 2002/584 får för följder om principen om proportionerliga straff riskerar att åsidosättas, vilken princip stadfästs i artikel 49.3 i stadgan (B).
A.      Rambeslut 2002/584 innehåller inget skäl till att vägra verkställighet som har samband med att det straff som utdömts i den utfärdande medlemsstaten är oproportionerligt
33.      I rambeslut 2002/584 anges inte att den verkställande rättsliga myndigheten får vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder som utfärdats för verkställighet av ett fängelsestraff enbart av det skälet att straffet är oproportionerligt i förhållande till det brott som det är avsett att bestraffa.
34.      Ett sådant konstaterande kan även härledas från domstolens praxis.
35.      I det mål som avgjordes med domen Procureur général près la cour d’appel d’Angers, skulle domstolen tolka det krav på dubbel straffbarhet för gärningen som föreskrivs i artikel 2.4 och artikel 4.1 i rambeslut 2002/584. Domstolen slog i synnerhet fast att detta krav är uppfyllt när den europeiska arresteringsordern har utfärdats för verkställighet av ett fängelsestraff, även om detta straff har dömts ut i den utfärdande medlemsstaten på grund av att den eftersökta personen har begått ett enda brott som består av flera gärningar, varav endast vissa av dessa gärningar är straffbara i den verkställande medlemsstaten.(31)
36.      Då den hänskjutande domstolen hade begärt att frågan även skulle granskas mot bakgrund av artikel 49.3 i stadgan, underströk domstolen att en sådan tolkning är förenlig med principen om proportionalitet mellan brott och straff, som föreskrivs i den bestämmelsen.(32)
37.      Domstolen underströk att i det system som inrättats genom rambeslut 2002/584 säkerställs iakttagandet av principen om proportionalitet mellan brott och straff av de rättsliga myndigheterna i den utfärdande medlemsstaten. Domstolen påpekade att det i första hand är den utfärdande medlemsstatens ansvar att se till att den eftersökta personens rättigheter iakttas.(33)
38.      Domstolen framhöll också att den omständigheten att det straff som utdömts i den verkställande medlemsstaten eventuellt är oproportionerligt inte anges bland de skäl till att verkställighet av en europeisk arresteringsorder ska eller får vägras som anges i artiklarna 3, 4 och 4a i rambeslut 2002/584.(34)
39.      Domstolen klargjorde vidare att kravet på dubbel straffbarhet för gärningen endast innebär att det ska kontrolleras huruvida de omständigheter som utgör det brott som legat till grund för utfärdandet av den europeiska arresteringsordern, i sig även utgör ett brott enligt lagen i den verkställande medlemsstaten om de hade ägt rum i den medlemsstaten.(35)
40.      Domstolen fann att det således inte ankommer på den verkställande rättsliga myndigheten att, i samband med bedömningen av nämnda krav, bedöma det straff som utdömts i den utfärdande medlemsstaten mot bakgrund av artikel 49.3 i stadgan.(36)
41.      Det är riktigt att EU-domstolens svar i domen i målet Procureur général près la Cour d’appel d’Angers ska bedömas mot bakgrund av kravet på dubbel straffbarhet för gärningen, eftersom domstolen endast underströk att dess tolkning av detta villkor var förenlig med principen om proportionalitet i fråga om brott och straff, vilken stadfästs i artikel 49.3 i stadgan.
42.      Icke desto mindre låter domstolen förstå, genom den allmänna formuleringen i punkterna 65 och 66 i den domen, att det framstår som oförenligt med det system som inrättats genom rambeslut 2002/584 att den verkställande rättsliga myndigheten skulle bedöma huruvida det straff som utdömts i den utfärdande medlemsstaten är oproportionerligt. I det nu aktuella målet anser jag att domstolen tydligt bör slå fast att en vägran att verkställa en europeisk arresteringsorder i princip inte får grundas på den verkställande rättsliga myndighetens bedömning att det straff som utdömts i den utfärdande medlemsstaten är oproportionerligt utifrån olika bedömningsfaktorer, däribland den egna nationella rätten. Jag menar att det inte är vare sig önskvärt eller möjligt att nämnda rättsliga myndighet gör en sådan bedömning.
43.      Det är inte önskvärt att den verkställande rättsliga myndigheten bedömer straffets proportionalitet, eftersom det skulle leda till att denna myndighet i sak omprövar den påföljd som utdömts i den utfärdande medlemsstaten och, i förekommande fall, ifrågasätter huruvida den är välgrundad. Nämnda myndighet skulle således omvandlas till en överklagandeinstans vid vilken den eftersökta personen skulle kunna bestrida proportionaliteten i det straff som utdömts av en domstol i den utfärdande medlemsstaten. En sådan överklagandeinstans måste emellertid vara belägen i den medlemsstaten och kan inte omlokaliseras till den verkställande medlemsstaten, vars rättsliga myndigheter inte kan ikläda sig en sådan roll. Den verkställande rättsliga myndigheten är inte heller behörig att tillämpa den verkställande medlemsstatens materiella straffrättsliga bestämmelser på ett brott som ska beivras av domstolarna i den utfärdande medlemsstaten, av vilka en självständigt har meddelat den dom som ligger till grund för den europeiska arresteringsorder vars verkställighet har begärts.
44.      Det är således inte den verkställande rättsliga myndighetens sak att bedöma huruvida det straff som utdömts av en domstol i den utfärdande medlemsstaten är ägnat att uppnå de mål som eftersträvas med lagstiftningen i denna medlemsstat och huruvida det inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessa mål. Det ska också påpekas att den verkställande rättsliga myndigheten av uppenbara rättssäkerhetsskäl inte kan ifrågasätta en lagakraftvunnen dom som har meddelats i den utfärdande medlemsstaten i det skede då den ska verkställas, för att inte undergräva rättskraftsprincipen.
45.      Att den verkställande rättsliga myndigheten skulle kontrollera proportionaliteten i den påföljd som utdömts i den utfärdande medlemsstaten strider dessutom i grunden mot principen om ömsesidigt erkännande.(37) Principen om ömsesidigt erkännande förutsätter att det råder ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna vad gäller deras respektive straffrättsliga system och att var och en av dem godtar att den gällande straffrätten i övriga medlemsstater tillämpas, även om en tillämpning av den egna nationella rätten skulle leda till ett annat resultat.(38) Det betyder att den verkställande rättsliga myndigheten inte kan ifrågasätta straffens proportionalitet genom att hänvisa till sin egen straffrätt(39) och göra gällande sin egen bedömning av straffens proportionalitet, oberoende av de materiella straffrättsliga bestämmelserna i den utfärdande medlemsstaten. Skillnaderna mellan medlemsstaternas straffrätt återspeglar mångfalden i de kriminalpolitiska val som medlemsstaterna gjort(40) i enlighet med de prioriteringar som fastställts av de nationella lagstiftarna,(41) även i fråga om materiell straffrätt som är föremål för en minimiharmonisering inom unionen. I detta sammanhang är det viktigt att förhindra att vissa medlemsstater på bekostnad av målet att motverka straffrihet och av brottsoffers rättigheter, blir en skyddad plats för dömda personer på grund av att de tillämpar mildare straff för vissa brott. Även om artikel 2.2 i rambeslut 2002/584 innehåller en uppräkning av brottskategorier för genomförandet av detsamma är det, som domstolen redan har slagit fast, definitionen av brotten och tillämpliga påföljder enligt lagstiftningen i den utfärdande medlemsstaten som gäller. Rambeslutet syftar varken till att harmonisera straffrätten i materiellt hänseende, det vill säga de aktuella brotten och brottsrekvisiten, eller de påföljder som de leder till.(42)
46.      Därutöver tycks det svårt, för att inte säga omöjligt, för den verkställande rättsliga myndigheten att göra en noggrann och väl underbyggd bedömning av proportionaliteten i ett straff som fastställts av en domstol i den utfärdande medlemsstaten, av den enkla anledningen att förhandlingen inte ägde rum vid denna myndighet, att den inte har tillgång till alla handlingar i målet och att den inte känner till särdragen i det straffrättsliga systemet i denna medlemsstat.(43) Det informationsutbyte som föreskrivs i artikel 15.2 och 3 i rambeslut 2002/584 kan enligt min mening inte avhjälpa detta problem, eftersom syftet med detta informationsutbyte är att göra det möjligt för den verkställande rättsliga myndigheten att besluta om överlämnandet, inte att förse den med uppgifter som gör det möjligt för den att avgöra huruvida den fällande dom som meddelats i den utfärdande medlemsstaten är välgrundad.(44)
47.      En sådan lösning skulle mer allmänt vara oförenlig med den omständigheten att rambeslutet inte är avsett att harmonisera medlemsstaternas straffrätt i materiellt hänseende, vilket betyder att skillnaderna mellan bestämmelserna på området inte får leda till att det system för överlämnande som införts genom rambeslutet lamslås genom att den verkställande rättsliga myndigheten ges möjlighet att kontrollera att en domstol i den utfärdande medlemsstaten iakttagit principen om proportionerliga straff. För att undvika den risken är det alltså nödvändigt att säkerställa att det endast är domstolarna i den utfärdande medlemsstaten som är behöriga att säkerställa att principen om proportionerliga straff iakttas, under de förutsättningar som föreskrivs i den medlemsstatens straffrätt. Att besluta annorlunda vore oundvikligen att undergräva syftet att inrätta ett förenklat och effektivt system för att underlätta och påskynda överlämnandet mellan medlemsstaterna.
48.      Det kan emellertid inte helt uteslutas att en risk för att principen om proportionerliga straff åsidosätts i undantagsfall kan föranleda den verkställande rättsliga myndigheten att vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder. I domen i målet Procureur général près la Cour d’appel d’Angers uttalade sig domstolen inte i frågan huruvida en risk för åsidosättande av principen om proportionerliga straff enligt artikel 49.3 i stadgan skulle kunna utgöra ett självständigt skäl enligt artikel 1.3 i rambeslut 2002/584 för att vägra verkställighet av en europeisk arresteringsorder.
B.      Följderna av artikel 1.3 i rambeslut 2002/584 för det fall det finns en risk för åsidosättande av principen om proportionerliga straff, vilken stadfästs i artikel 49.3 i stadgan
49.      Det framgår av artikel 1.3 i rambeslut 2002/584 att rambeslutet inte påverkar skyldigheten att respektera de grundläggande rättigheter som garanteras i stadgan.
50.      Denna skyldighet åvilar medlemsstaterna när dessa beslutar om överlämnande av en person, eftersom ett beslut om ett sådant överlämnande är att betrakta som en tillämpning av unionsrätten i den mening som avses i artikel 51.1 i stadgan. Således är verkställande rättsliga myndigheter i medlemsstaterna skyldiga att i samband med antagandet av ett sådant beslut garantera respekten för de grundläggande rättigheter som i stadgan tillerkänns den person som avses i en arresteringsorder.(45)
51.      I artikel 49.3 i stadgan anges att straffets stränghet inte bör vara oproportionerlig i förhållande till lagöverträdelsen. Bestämmelsen ska tillämpas när unionsrätten genomförs genom en nationell bestämmelse.(46) De repressiva åtgärder som föreskrivs i nationell lagstiftning får, med hänsyn till proportionalitetsprincipen, inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå de legitima mål som eftersträvas med den aktuella lagstiftningen. Vidare ska sanktionernas stränghet vara anpassad till hur allvarliga de överträdelser är som de beivrar, särskilt genom att det säkerställs att sanktionerna verkligen har en avskräckande verkan, samtidigt som de inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå nämnda mål.(47)
52.      Proportionalitetsprincipen ställer också krav på att omständigheterna i det enskilda fallet ska beaktas vid fastställandet av påföljden.(48) Den nationella domstolens möjlighet att ändra brottsbeteckningen i förhållande till åtalet, vilken kan innebära att en mindre sträng påföljd tillämpas, och att anpassa påföljden i förhållande till den konstaterade överträdelsens allvar, är också omständigheter som ska beaktas för att bedöma påföljdernas proportionalitet.(49)
53.      Domstolen har med stöd av artikel 1.3 i rambeslut 2002/584 fastställt ett självständigt skäl som, om vissa villkor är uppfyllda, i undantagsfall kan motivera att den verkställande rättsliga myndigheten vägrar att överlämna den eftersökta personen om det finns en risk för att den eftersökta personens grundläggande rättigheter åsidosätts. Hittills har möjligheten att åberopa ett sådant skäl övervägts i fråga om risken för kränkning av de grundläggande rättigheter som garanteras i artikel 4 (förbud mot tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning), artikel 7 (rätt till respekt för privatlivet och familjelivet), artikel 24 (barnets rättigheter) och artikel 47 (rätt till ett effektivt rättsmedel inför en oavhängig och opartisk domstol som har inrättats enligt lag) i stadgan.
54.      Som jag ser det finns det ingen anledning att omedelbart och kategoriskt utesluta möjligheten att en risk för kränkning av den grundläggande rättighet som stadfästs i artikel 49.3 i stadgan i undantagsfall även kan motivera att ett överlämnande vägras med stöd av artikel 1.3 i rambeslut 2002/584. Domstolen har för övrigt redan slagit fast, i domen i målet Alchaster, om än i samband med en tolkning av en annan unionsrättsakt,(50) att verkställande rättsliga myndigheter i medlemsstaterna är skyldiga att i samband med antagandet av ett beslut om överlämnande garantera respekten för de grundläggande rättigheter som följer av artikel 49.1 i stadgan, där det bland annat föreskrivs att det inte får utmätas ett straff som är strängare än det som var tillämpligt då brottet begicks. Jag anser att denna bedömning även bör gälla för artikel 49.3 i stadgan.(51)
55.      Jag menar följaktligen att förekomsten av en risk för åsidosättande av en grundläggande rättighet som skyddas genom artikel 49.3 i stadgan kan ge den verkställande rättsliga myndigheten rätt att efter lämplig prövning vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder.
56.      Vad beträffar villkoren för en sådan prövning anser jag att domstolen inte bör avvika från sin praxis i syfte att bevara karaktären av undantag hos en vägran att verkställa ett överlämnande med stöd av artikel 1.3 i rambeslut 2002/584. Prövningen av risken för en kränkning av de grundläggande rättigheterna ske således genomföras i två steg.
57.      Det framgår av domstolens praxis att bedömningen i samband med ett förfarande för verkställighet av en europeisk arresteringsorder av huruvida det föreligger en verklig risk för kränkning av de grundläggande rättigheter som garanteras i artiklarna 4, 7, 24 och 47 i stadgan i princip ska ske genom en prövning i två separata steg som inte får blandas samman, eftersom de innebär bedömning mot bakgrund av olika kriterier, utan följaktligen måste genomföras i tur och ordning.(52)
58.      I det första steget ska den verkställande rättsliga myndigheten fastställa huruvida det föreligger objektiva, tillförlitliga, precisa och vederbörligen uppdaterade uppgifter som visar att det i den utfärdande medlemsstaten råder en verklig risk för att en av dessa grundläggande rättigheter ska komma att kränkas antingen på grund av systembrister eller allmänna brister eller på grund av brister som mer specifikt berör en objektivt identifierbar personkrets.(53)
59.      I det andra steget ska sedan den verkställande rättsliga myndigheten på ett konkret och precist sätt kontrollera i vilken utsträckning de brister som har konstaterats i det första steget av prövningen kan komma att inverka på den person som är föremål för en europeisk arresteringsorder och huruvida det mot bakgrund av dennes personliga förhållanden finns grundad anledning att anta att han eller hon vid utlämnande till den utfärdande medlemsstaten skulle löpa en verklig risk att bli utsatt för en kränkning av dessa grundläggande rättigheter.(54)
60.      Vid bedömningen av huruvida verkställighet av en europeisk arresteringsorder kan medföra en risk för kränkning av de grundläggande rättigheterna, ska den verkställande rättsliga myndigheten alltså bortse från den konkreta fallet och endast återkomma till det om den upptäcker att det i den utfärdande medlemsstaten finns systembrister eller allmänna brister eller brister som mer specifikt berör en objektivt identifierbar personkrets. En systematisk bedömning ska alltså i princip föregå en bedömning av det enskilda fallet.
61.      Domstolen har följaktligen strikt reglerat tillämpningen av det skäl till att vägra överlämnande som grundar sig på artikel 1.3 i rambeslut 2002/584, vilket innebär att det åligger den verkställande rättsliga myndigheten att genomföra en noggrann och krävande prövning. Denna reglering motiveras av konstaterandet att det förenklade och effektiva system för överlämnande av dömda eller misstänkta personer som införts genom rambeslut 2002/584 bygger på den höga grad av förtroende som ska finnas mellan medlemsstaterna liksom på principen om ömsesidigt erkännande.(55) Principen om ömsesidigt förtroende innebär därmed att varje medlemsstat, förutom under exceptionella omständigheter, har en skyldighet att utgå från att alla de andra medlemsstaterna iakttar unionsrätten och särskilt de grundläggande rättigheter som erkänns i unionsrätten.(56) Det får till följd att medlemsstaterna när de tillämpar unionsrätten är skyldiga att presumera att de andra medlemsstaterna iakttar de grundläggande rättigheterna, vilket innebär att medlemsstaterna inte endast saknar rätt att kräva att en annan medlemsstat tillämpar en högre nivå på skyddet för de grundläggande rättigheterna än den som säkerställs genom unionsrätten, utan även, förutom i exceptionella fall, att kontrollera huruvida denna andra medlemsstat i ett enskilt fall verkligen har iakttagit de grundläggande rättigheter som unionen skyddar.(57)
62.      Domstolen har i detta sammanhang av presumtion för den utfärdande medlemsstatens iakttagande av de grundläggande rättigheterna som följer av principen om ömsesidigt förtroende understrukit att tanken bakom kravet att en verkställande rättslig myndighet måste ha konstaterat systembrister eller allmänna brister eller brister som mer specifikt berör en objektivt identifierbar personkrets innan den på ett konkret och precist sätt får kontrollera huruvida den person som är föremål för en europeisk arresteringsorder löper en verklig risk för att bli utsatt för en kränkning av en grundläggande rättighet, just är att undvika att sådana kontroller kan genomföras i fall där det inte föreligger exceptionella omständigheter.(58)
63.      EU-domstolen har understrukit att det förhållandet att denna skyldighet iakttas bland annat gör det möjligt att slå vakt om den ansvarsfördelning mellan den utfärdande och den verkställande medlemsstaten i fråga om uppfyllandet av krav knutna till de grundläggande rättigheterna som följer av en fullständig tillämpning av principerna om ömsesidigt förtroende och ömsesidigt erkännande, vilka ligger till grund för systemet med en europeisk arresteringsorder.(59)
64.      Som jag angav i mitt förslag till avgörande i målet Puig Gordi m.fl.(60) råder det inget tvivel om att de utfärdande och de verkställande rättsliga myndigheterna i sin egenskap av myndigheter som ska tillämpa rambeslut 2002/584 måste respektera de grundläggande rättigheter som skyddas genom stadgan. För att den ordning för överlämnande som inrättats genom rambeslutet ska kunna fungera måste ansvaret härför fördelas mellan dessa båda myndigheter i enlighet med principen om ömsesidigt förtroende. Om den utfärdande rättsliga myndigheten och den verkställande rättsliga myndigheten kunde utföra samma kontroller skulle effektiviteten och skyndsamheten i överlämnandet nämligen undergrävas. Dessutom står ömsesidigt förtroende, till sin art, i strid med korsvisa kontroller av varje myndighet, för att kontrollera respekten för de grundläggande rättigheterna i den medlemsstat till vilken den andra myndigheten hör. Vägran att verkställa en europeisk arresteringsorder på grundval av att den verkställande rättsliga myndigheten har funnit att det föreligger en risk för kränkning av de grundläggande rättigheterna i den utfärdande medlemsstaten får således endast förekomma undantagsvis.(61)
65.      I enstaka fall har domstolen visserligen kunnat utesluta att den verkställande rättsliga myndigheten skulle vara skyldig att först göra en bedömning på ett systematiskt plan, men enbart för det fall en sådan prövning framstår som olämplig för att bedöma den påstådda risken för åsidosättande av de grundläggande rättigheterna. Så är fallet, mot bakgrund av den absoluta rätt som anges i artikel 4 i stadgan, om den person som begärs överlämnad lider av en allvarlig permanent kronisk sjukdom som kan komma att förvärras avsevärt vid ett överlämnande.(62) Kravet att verkställighet av en europeisk arresteringsorder endast får vägras i undantagsfall gäller emellertid fortfarande i ett sådant fall. Domstolen kräver nämligen i ett sådant fall en lägsta allvarlighetsgrad som går utöver vad som oundgängligen är förenat med det lidande som frihetsberövandet medför, nämligen att ett överlämnande av en allvarligt sjuk eftersökt person skulle utsätta personen för en verklig risk för en kraftigt minskad förväntad livslängd eller en snabb, allvarlig och irreversibel försämring av hälsotillståndet.(63)
66.      Jag anser inte att något ytterligare undantag från kravet på en tvåstegsprövning bör läggas till i det nu aktuella målet. Jag anser alltså att det krävs en bedömning på ett systematiskt plan för att avgöra huruvida det finns en risk att artikel 49.3 i stadgan åsidosätts om en europeisk arresteringsorder verkställs.
67.      När den person som är föremål för en europeisk arresteringsorder gör gällande att han eller hon har dömts till ett oproportionerligt straff och således löper en risk för åsidosättande av artikel 49.3 i stadgan vid ett överlämnande, ankommer det följaktligen på den verkställande rättsliga myndigheten att pröva detta påstående i två steg.
68.      Om personen i fråga gör gällande att han eller hon löper en sådan risk, men den verkställande rättsliga myndigheten anser att de uppgifter som den förfogar över inte utgör objektiva, trovärdiga, precisa och vederbörligen aktualiserade uppgifter som tycks visa att det föreligger systembrister eller allmänna brister eller brister som mer specifikt berör en objektivt identifierbar personkrets avseende tillämpningen av denna princip i den utfärdande medlemsstaten, blir följden att denna myndighet inte kan vägra att verkställa den europeiska arresteringsordern med hänvisning till det skäl som anförts av den nämnda personen.(64) Då finns det nämligen inget giltigt skäl för den verkställande rättsliga myndigheten att presumera att proportionalitetsprincipen i fråga om straff inte har iakttagits i den utfärdande medlemsstaten. Tvärtom är denna rättsliga myndighet skyldig att grunda sin bedömning på iakttagandet av denna princip, i enlighet med principen om ömsesidigt förtroende.(65)
69.      Jag erinrar i detta hänseende om att det i första hand är den utfärdande medlemsstatens ansvar att säkerställa de grundläggande rättigheterna i samband med ett förfarande avseende en europeisk arresteringsorder.(66) Av detta följer att den verkställande rättsliga myndigheten måste visa förtroende för den utfärdande medlemsstatens domstolar.(67) I avsaknad av ett sådant förtroende skulle den verkställande rättsliga myndigheten bli tvungen att kontrollera hur domstolarna i den utfärdande medlemsstaten har tillämpat sin materiella straffrätt i ett enskilt fall så snart sådana påståenden som de aktuella i det nationella målet har framförts vid den. Det skulle strida mot den princip om ömsesidigt erkännande som ligger till grund för rambeslut 2002/584. Det framgår av EU-domstolens fasta praxis att detta rambeslut, jämfört med bestämmelserna i stadgan, inte kan tolkas på ett sådant sätt att det äventyrar effektiviteten i systemet för rättsligt samarbete mellan medlemsstaterna.(68)
70.      Vad beträffar innehållet i den tvåstegsprövning som den verkställande rättsliga myndigheten ska göra när det görs gällande att det föreligger en risk för åsidosättande av principen om proportionerliga straff enligt artikel 49.3 i stadgan, kan de två stegen i prövningen beskrivas på följande sätt.
71.      I det första steget ska den verkställande rättsliga myndigheten avgöra huruvida sådana brister är fastställda genom att göra en helhetsbedömning av de gällande bestämmelserna i den utfärdande medlemsstaten för att avgöra om dessa bestämmelser fråntar de nationella domstolarna befogenheten att för vissa kategorier av brott beakta de enskilda omständigheterna i det aktuella fallet genom att individanpassa påföljden. Jag menar att den verkställande rättsliga myndigheten skulle kunna anse att nämnda brister är fastställda om det av denna helhetsbedömning framgår att personer som dömts för brott som tillhör dessa kategorier i allmänhet inte medges en individanpassning av påföljden i den medlemsstaten.(69)
72.      Som generaladvokaten Bot angav i sitt förslag till avgörande i målen Aranyosi och Căldăraru(70) ”utesluter principen om individanpassning av straffet [vid utdömandet av straffet] principen om ett automatisk och helt förutbestämt straff. Domstolen kommer således att fastställa straffet i förhållande till brottslingens personlighet, såsom den framgår bland annat av det brott som denne har begått, de omständigheter under vilka brottet har begåtts, personutredningen, vittnesmål, psykolog- och psykiaterutlåtanden samt de möjligheter till återanpassning som denna individs personlighet ger.” Principen om att straff ska vara individanpassade gör det alltså möjligt att ta hänsyn till den dömda personens beteende, personlighet samt personens ekonomiska situation, familjesituation och sociala situation.(71) Individanpassningen av straffet bidrar därmed till att det straff som utdöms blir proportionerligt.
73.      När den utfärdande medlemsstatens rättsordning innehåller bestämmelser som gör det möjligt för den nationella domstolen att individanpassa straffet med hänsyn till brottets art och svårhetsgrad samt den tilltalades personliga situation, kan risken för att den tilltalade döms till ett oproportionerligt straff i princip undanröjas. Detta gäller i än högre grad när den nationella domstolens iakttagande av denna princip kan prövas genom ett rättsmedel, som i det nationella målet.
74.      Jag vill även klargöra att konstaterandet att den nationella domstolens befogenhet att individanpassa påföljden ska utövas inom vissa gränser enligt lagstiftningen i den utfärdande medlemsstaten, till exempel den kvot för nedsättning av straffet vid förmildrande omständigheter som fastställts i rumänsk rätt eller inrättandet av minimistraff, enligt min mening inte är tillräckligt för att styrka systembrister eller allmänna brister eller brister som berör en viss kategori i denna medlemsstat. Sådana brister kan endast fastställas om den nationella domstolen enligt nationell rätt är förhindrad att individanpassa påföljden, inte om den endast kan utöva denna befogenhet inom vissa gränser.
75.      I ett andra steg, om den risk som den eftersökta personen har gjort gällande beror på att personen i fråga, om han eller hon överlämnas, måste avtjäna ett oproportionerligt straff, ska förekomsten av en sådan risk endast fastställas om det är uppenbart, mot bakgrund av gällande bestämmelser i den utfärdande medlemsstaten, att det finns en risk för att denna princip åsidosätts.(72) Så är fallet när den utdömda påföljden på ett uppenbart sätt och med yttersta stränghet överskrider vad som är nödvändigt för att beivra det aktuella brottet.
76.      Konstaterandet att skillnaden är avsevärd mellan det straff som utdöms i den utfärdande medlemsstaten och i den verkställande medlemsstaten för ett och samma brott är inte tillräckligt grund för ett sådant fastställande. Straffrätten i den utfärdande medlemsstaten kan nämligen inte vara rätt utgångspunkt för en sådan jämförelse, eftersom den skyddsnivå som garanteras i artikel 49.3 i stadgan ska fastställas på unionsnivå och inte i förhållande till en enda medlemsstat.(73) Av detta följer att den verkställande rättsliga myndigheten inte får tillämpa en högre standard i fråga om iakttagande av principen om proportionerliga straff än den som garanteras i denna bestämmelse.(74) Dessutom kan en skillnad mellan medlemsstaterna förklaras av skillnader i fråga om kriminalpolitik, vilka är oundvikliga på grund av att de materiella straffrättsliga bestämmelserna inte är fullständigt harmoniserade mellan medlemsstaterna.
77.      För det fall det antas minimiregler på unionsnivå, i enlighet med artikel 83.1 FEUF, om fastställande av brottsrekvisit och påföljder på något av de områden med särskilt allvarlig brottslighet med ett gränsöverskridande inslag som anges i andra stycket i denna bestämmelse, kan dessa regler även ge den verkställande rättsliga myndigheten användbara upplysningar, när den situation som ledde till den fällande domen omfattas av tillämpningsområdet för den unionsrättsakt där dessa regler föreskrivs. I det nu aktuella fallet tycks denna jämförelsepunkt inte avgörande, eftersom sådana handlingar som införsel av narkotika, enligt artikel 2.2 i rambeslut 2004/757(75) inte ingår i rambeslutets tillämpningsområde ”om gärningsmännen har handlat endast i syftet deras egen privata konsumtion så som den definieras i nationell lagstiftning”, vilket tycks vara hur det förhåller sig i det nu aktuella fallet enligt DZ. Medlemsstaternas utrymme för skönsmässig bedömning i ett sådant sammanhang framgår tydligt av skäl 4 i rambeslut 2004/757, där följande anges: ”Att vissa typer av företeelser som rör privat konsumtion utesluts från detta rambesluts räckvidd utgör inte något ställningstagande från rådet angående hur medlemsstaterna bör behandla sådana fall i sin nationella lagstiftning.”(76)
78.      Kravet på att risken för åsidosättande av principen om proportionerliga straff ska vara uppenbar innebär enligt min mening inte att det utdömda straffet nödvändigtvis måste vara omänskligt och förnedrande i den mening som avses i artikel 4 i stadgan. Det följer visserligen av praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna att en ”tydlig diskrepans” mellan brottet och påföljden kan prövas mot bakgrund av artikel 3 i konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.(77) Jag anser emellertid att den verkställande rättsliga myndigheten skulle kunna fastställa att det straff som utdömts i den utfärdande medlemsstaten uppenbart och med yttersta stränghet överskrider vad som är nödvändigt för att beivra det aktuella brottet, utan att detta straff nödvändigtvis är omänskligt eller förnedrande i den mening som avses i artikel 4 i stadgan.
79.      Av vad som framgår av den redogörelse för rumänsk rätt som har gjorts vid domstolen tycks det i det nu aktuella fallet inte föreligga några systembrister eller allmänna brister eller brister som mer specifikt berör en objektivt identifierbar personkrets som DZ tillhör, vid tillämpning av principen om proportionerliga straff. Även om minimistraffet fastställts på vad som kan förefalla vara en hög nivå, det vill säga sju år, finns det ett antal omständigheter som gör att domstolen kan individanpassa straffet, vilket kan leda till att det utdömda straffet sätts ned under denna miniminivå.
80.      Enligt artikel 75.2 b i strafflagen,(78) jämförd med artikel 76.1 i samma lag, får de särskilda straffgränserna (lägsta och högsta straff) sättas ned med en tredjedel vid förmildrande omständigheter. Den rumänska regeringen har i sitt skriftliga yttrande angett att straffets längd kan sättas ned från sju år till fyra år och åtta månader genom tillämpning av dessa bestämmelser.(79)
81.      Enligt artikel 375, som har rubriken ”Straffrättslig uppgörelse”, jämförd med artikel 396.10 i Codul de Procedură penală (straffprocesslagen), får de särskilda straffgränserna (lägsta och högsta straff) sättas ned med en tredjedel om den berörda personen erkänner sin skuld och om domstolen fastställer samma faktiska omständigheter som personen i fråga har erkänt. Den rumänska regeringen har i sitt skriftliga yttrande angett att en tillämpning av dessa bestämmelser kan medföra en nedsättning av strafftiden med 4 år och 8 månader till 1 120 dagar, det vill säga 3 år, 1 månad och 10 dagar.(80)
82.      Enligt artikel 15 i lag nr 143/2000 ska slutligen det lagstadgade straffet halveras om den tilltalade under det straffrättsliga förfarandet anmäler andra personer som har begått narkotikarelaterade brott och bistår myndigheterna med identifiering och lagföring av dem. Den rumänska regeringen har i sitt skriftliga yttrande angett att en tillämpning av denna bestämmelse kan medföra en nedsättning av strafftiden på 1 120 dagar, det vill säga 3 år, 1 månad och 10 dagar, till 560 dagar, det vill säga ett år, 6 månader och 20 dagar.(81)
83.      Utöver dessa möjligheter till nedsättning av straffet kan en rumänsk domstol besluta om villkorlig frigivning, enligt artikel 91 i strafflagen, för det fall att straffet inte överstiger tre år.(82) Dessutom tycks rumänsk rätt inte hindra den nationella domstolen från att ändra brottsbeteckningen i förhållande till åtalet, vilken kan innebära att en mindre sträng påföljd tillämpas.(83)
84.      Samtidigt som alla dessa uppgifter och beräkningar ska behandlas med den försiktighet som krävs, eftersom det rör sig om en tillämpning av rumänsk rätt, vill jag påpeka att de uppgifter som EU-domstolen har till sitt förfogande tycks visa att den domstol som dömde DZ till sju års fängelse inte var förhindrad av bestämmelser i sin nationella rätt att individanpassa straffet och beakta samtliga individuella omständigheter i det enskilda fallet. Nämnda domstol kunde alltså anpassa straffet till det fastställda brottets allvar och vid behov sätta ned det under minimigränsen på sju år. Den hänskjutande domstolen hade således enligt rumänsk rätt möjlighet att som förmildrande omständigheter beakta sådana omständigheter som den ringa mängden narkotika i fråga och den omständigheten att narkotikan tycks ha förts in för DZ:s och hans hustrus eget bruk, i syfte att sätta ned straffet i den omfattning som fastställs i rumänsk rätt.(84) Huruvida förmildrande omständigheter skulle beaktas i det nu aktuella fallet, var en fråga som endast ankom på den rumänska domstolen att pröva, med utgångspunkt i bland annat den bevisning som den hade att tillgå och DZ:s handlande. Domen i första instans kunde också överklagas, varvid frågan huruvida den påföljd som utdömts mot DZ var proportionerlig kunde prövas av Curtea de Apel Constanța (Appellationsdomstolen i Constanța).
85.      Vidare anges det uttryckligen i artikel 15.2 i rambeslut 2002/584 att den verkställande rättsliga myndigheten, om den anser att de uppgifter som den utfärdande medlemsstaten har meddelat inte är tillräckliga för att myndigheten ska kunna besluta om överlämnandet, får begära att utan dröjsmål få nödvändiga kompletterande uppgifter. Enligt artikel 15.3 i rambeslutet får den utfärdande myndigheten dessutom när som helst överföra alla användbara kompletterande uppgifter till den verkställande rättsliga myndigheten.(85) Ur domstolens praxis kan härledas att den verkställande rättsliga myndigheten, vid en prövning av gällande lagstiftning i den utfärdande medlemsstaten, inte får vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder på grundval av uppgifter om denna lagstiftning som den själv har inhämtat och med avseende på vilka den inte har begärt kompletterande uppgifter från den utfärdande rättsliga myndigheten.(86) Utöver bestämmelserna om fastställande av påföljden, skulle sådana uppgifter som formerna för verkställighet av straffet,(87) den eventuella möjligheten att ansöka om resning och bestämmelser om benådning i förekommande fall kunna begäras hos den utfärdande rättsliga myndigheten.
IV.    Förslag till avgörande
86.      Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att EU-domstolen besvarar de tolkningsfrågor som har ställts av Rechtbank Amsterdam (Domstolen i Amsterdam, Nederländerna) på följande sätt:
Artikel 13 i rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna, i dess lydelse enligt rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009, jämförd med artikel 49.3 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna,
ska tolkas så,
att en verkställande rättslig myndighet, som ska besluta om huruvida en person som är föremål för en europeisk arresteringsorder som utfärdats för verkställighet av ett fängelsestraff ska överlämnas, inte får vägra att verkställa denna order av det skälet att personen i fråga, efter överlämnandet till den medlemsstat som utfärdat arresteringsordern, riskerar att behöva avtjäna ett straff som strider mot den princip om proportionerliga straff som stadfästs i nämnda bestämmelse i stadgan, såvida inte denna rättsliga myndighet
–        förfogar över objektiva, trovärdiga, precisa och vederbörligen aktualiserade uppgifter som vittnar om att det föreligger antingen systembrister eller allmänna brister eller brister som mer specifikt berör en objektivt identifierbar personkrets som den berörda personen tillhör, vid tillämpning av den princip om proportionerliga straff som stadfästs i nämnda bestämmelse i stadgan, vilket innebär att gällande bestämmelser i den utfärdande medlemsstaten berövar de nationella domstolarna befogenheten att för vissa kategorier av brott beakta de individuella omständigheterna i det enskilda fallet och individanpassa påföljden, och
–        fastställer att det, under de särskilda omständigheterna i det aktuella målet, finns grundad anledning att tro att den berörda personen, med hänsyn till konstaterandet att det straff som utdömts i den utfärdande medlemsstaten uppenbart och med yttersta stränghet överskrider vad som är nödvändigt för att beivra det aktuella brottet, kommer att löpa en sådan uppenbar risk om han eller hon överlämnas till denna medlemsstat.
1      Originalspråk: franska.
i      Målet har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.
2      EGT L 190, 2002, s. 1.
3      EUT L 81, 2009, s. 24 (nedan kallat rambeslut 2002/584).
4      Se bland annat Carrera, S., Guild, E., och Hernanz, N., ”Europe’s most wanted? Recalibrating Trust in the European Arrest Warrant System ”, CEPS Papers in Liberty and Security in Europe, Centre for European Policy Studies, Bruxelles, nr 55, 2013, särskilt punkt 3.1, med rubriken ”Proportionality ”; Helenius, D., ”Mutual Recognition in Criminal Matters and the Principle of Proportionality: Effective Proportionality or Proportionate Effectiveness?”, New Journal of European Criminal Law, vol. 5, nr 3, Intersentia, Mortsel, 2014, s. 349–369; Glerum, V., och Kijlstra, H., ”EAW: Next steps, Will Pandora’s Box Be Opened?”, Review of European and Comparative Law, vol. 54, nr 3, Université catholique Jean-Paul II de Lublin, Lublin, 2023, s. 125–145 ; Klaus, W., Włodarczyk-Madejska, J., och Wzorek, D., ”In the Pursuit of Justice: (Ab)Use of the European Arrest Warrant in the Polish Criminal Justice System”, Central and Eastern European Migration Review, vol. 10 nr 1, Centrum för migrationsforskning vid Warsawas universitet, Warsawa, 2021, s. 95–117; Klip, A., ”Transposition and Implementation of the Framework Decision”, Report and recommendations, ImprovEAW Research Project, som finns att tillgå på följande webbadress: https://improveaw.eu/media/90, särskilt punkt 2.5.4 med rubriken ”Proportionality of issuing an EAW”, punkt 2.5.6 med rubriken ”Proportionality revisited”, och punkt 2.6.3 med rubriken ”Proportionality of executing an EAW”; Mitsilegas, V., EU Criminal Law after Lisbon: Rights, Trust and the Transformation of Justice in Europe, Hart Publishing, Oxford, 2016, särskilt s. 142–146; Shabbir, A., ”Proportionality”, The European Arrest Warrant: Trust, Fundamental Rights, and the Rule of Law – A Comparative Report of 14 EU Member States, STREAM Project, som finns att tillgå på följande webbadress: https://stream-eaw.eu/wp-content/uploads/2023/09/final-STREAM-Comparative-Report.pdf, s. 34–38, och Xanthopoulou, E., ”The Quest for Proportionality for the European Arrest Warrant: Fundamental Rights Protection in a Mutual Recognition Environment”, New Journal of European Criminal Law, vol. 6, nr 1, Intersentia, Mortsel, 2015, s. 32–52.
5      Till skillnad från andra instrument för erkännande på det straffrättsliga området. Se bland annat artikel 6.1 a i Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/41/EU av den 3 april 2014 om en europeisk utredningsorder på det straffrättsliga området (EUT L 130, 2014, s. 1), där det anges att ”[d]en utfärdande myndigheten [endast får] utfärda en utredningsorder om … [u]tfärdandet av utredningsordern är nödvändigt och proportionellt med avseende på de förfaranden som avses i artikel 4 och med beaktande av den misstänkta eller tilltalade personens rättigheter” (min kursivering).
6      Se den europeiska handbok för utfärdande av en europeisk arresteringsorder som offentliggjordes av Europeiska unionens råd den 18 juni 2008 (8216/2/08 REV 2) och i reviderad lydelse den 17 december 2010 (17195/1/10 REV 1). Handboken reviderades av Europeiska kommissionen år 2017. Se kommissionens tillkännagivande – Handbok för utfärdande och verkställighet av en europeisk arresteringsorder, 28 september 2017 (C(2017) 6389 (EUT C 335, 2017, s. 1)). Den sistnämnda handboken reviderades år 2023 (C(2023)7782 (EUT C, C/2023/1270) (nedan kallad 2023 års handbok).
7      Se Europaparlamentets resolution av den 27 februari 2014 med rekommendationer till kommissionen om översynen av den europeiska arresteringsordern (2013/2109(INL) (EUT 2017, C 285, s. 18)). Bland annat rekommenderade parlamentet ”en proportionalitetskontroll i samband med utfärdandet av beslut om ömsesidigt erkännande, som ska grunda sig på samtliga relevanta faktorer och omständigheter såsom gärningens allvarlighetsgrad, huruvida ärendet är redo att tas upp i rättegång, följderna för den efterspanade personens rättigheter – bland annat vad gäller skyddet för personens privat- och familjeliv –, kostnaderna och möjligheten att använda en alternativ och mindre inkräktande åtgärd” (punkt 7 b och bilaga).
8      Se 2023 års handbok (punkt 2.4. med rubriken ”Proportionalitet”, särskilt s. 18).
9      Se 2023 års handbok (punkt 2.4. med rubriken ”Proportionalitet”, särskilt s. 19).
10      Se bland annat förslag till avgörande av generaladvokaten Bot i målen Aranyosi och Căldăraru (C‑404/15 och C‑659/15 PPU, EU:C:2016:140, punkterna 145–155), och förslag till avgörande av generaladvokaten Campos Sánchez-Bordona i målet Poltorak (C‑452/16 PPU, EU:C:2016:782, punkt 38).
11      Se bland annat dom av den 31 januari 2023, Puig Gordi m.fl. (C‑158/21, EU:C:2023:57, punkt 144 och där angiven rättspraxis) (nedan kallad domen i målet Puig Gordi m.fl.). Vid den proportionalitetsprövning som den utfärdande rättsliga myndigheten ska göra beaktas inte enbart intrånget i den berörda personens rätt till frihet, utan även vilka effekter som överlämnandeförfarandet får för denna persons sociala förhållanden och familjerelationer. Se dom av den 9 oktober 2019, NJ (Åklagarmyndigheten i Wien) (C‑489/19 PPU, EU:C:2019:849, punkt 44).
12      Se dom av den 12 december 2019, Openbaar Ministerie (Åklagarmyndigheten i Bryssel) (C‑627/19 PPU, EU:C:2019:1079, punkt 38). Förbehåll har uttryckts i detta avseende. Se bland annat Glerum, V., och Kijlstra, H., a.a., s. 129 och 130.
13      Se bland annat, beträffande skälen till att den verkställande rättsliga myndigheten inte får införa ett proportionalitetstest, Weyembergh, A., Armada, I., och Brière, C., ”Annex I – Critical Assessment of the Existing European Arrest Warrant Framework Decision”, Revising the European Arrest Warrant, Euroean Added Value Assessment accompanying the European Parliament’s Legislative own-Initiative Report, European Parliamentary Reasearch Service, som finns att tillgå på följande webbadress: https://www.europarl.europa.eu/thinktank/en/document/IPOL-JOIN_ET(2013)510979, särskilt s. 37. Författarna framhåller nämligen att målet att förenkla och påskynda överlämnandeförfarandena förutsätter att större delen av prövningen, särskilt prövningen av den europeiska arresteringsorderns proportionalitet, utförs i den utfärdande medlemsstaten och att den verkställande rättsliga myndigheten har förtroende för nämnda prövning. Det skulle också vara svårt att godta ett proportionalitetstest som utförts av nämnda myndighet, eftersom det rör sig om en delvis subjektiv bedömning som till stor del är beroende av sakuppgifter och omständigheter i det enskilda fallet samt av den utfärdande medlemsstatens kriminalpolitik. Ett sådant test skulle förutsätta att den verkställande rättsliga myndigheten har viss kännedom om det straffrättsliga systemet i denna medlemsstat. Det ska emellertid understrykas att den verkställande rättsliga myndighetens utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller de fakultativa vägransgrunderna gör att denna myndighet i viss mån kan beakta proportionalitetsprincipen.
14      Se 2023 års handbok (punkt 5.8 med rubriken ”Proportionalitet – den verkställande medlemsstatens roll”, s. 57). Se även, för ett liknande resonemang, den resolution från parlamentet som anges ovan i fotnot 7, där följande anges i bilagan: ”Om den verkställande myndigheten har skäl att tro att åtgärden är oproportionerlig kan den verkställande myndigheten samråda med den utfärdande myndigheten i fråga om vikten av att beslutet om ömsesidigt erkännande verkställs. Efter ett sådant samråd får den utfärdande myndigheten besluta att dra tillbaka beslutet om ömsesidigt erkännande.”
15      Se 2023 års handbok (punkt 5.8 med rubriken ”Proportionalitet – den verkställande medlemsstatens roll”, s. 57).
16      Nedan kallad stadgan.
17      Uttrycket retrospective proportionality har använts för att beskriva detta exempel. Se Haggenmüller, S., ”The Principle of Proportionality and the European Arrest Warrant”, Oñati Socio-Legal Series, vol. 3, nr 1, Oñati International Institute for the Sociology of Law (online), 2013, s. 95–106, särskilt s. 100 och 101.
18      EUT L 335, 2004, s. 8.
19      Vid förhandlingen uppgav regeringen att DZ hade väckt kassationstalan vilken hade avvisats.
20      Monitorul Oficial al României, del I, nr 362 av den 3 augusti 2000, i dess lydelse enligt Monitorul Oficial al României, del I, nr 163 av den 6 mars 2014.
21      Enligt artikel 3.1 i denna lag är ”olovlig införsel eller utförsel samt olovlig import eller export av risknarkotika förenat med fängelsestraff i 3–10 år samt förbud. I punkt 2 i samma artikel anges att påföljden ”[o]m de gärningar som avses i punkt 1 rör högrisknarkotika, ska vara fängelse i 7–15 år samt förbud”.
22      Enligt denna bestämmelse är ”medgärningsmän de personer som direkt begår samma gärning som anges i straffrätten”.
23      Enligt denna bestämmelse ska ”[v]arje medlemsstat … vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att brott som avses i artikel 2.1 a, b och c [såsom import av narkotika] beläggs med straffrättsliga påföljder med ett maximalt frihetsstraff på minst fem till tio års fängelse i samtliga de fall då följande omständigheter föreligger: … Brottet avser narkotika av typer som är de mest hälsovådliga, eller har förorsakat betydande skador på många människors hälsa.”
24      I punkt 9 i sitt skriftliga yttrande har den rumänska regeringen emellertid angett att ”[p]åståendena om narkotikans medicinska ändamål prövades av domstolen i första instans, vilken domstol slog fast att de var oriktiga, efter att ha granskat [DZ:s] hustrus sjukdomshistoria och sammansättningen av de läkemedel som förskrivits till henne”.
25      Den hänskjutande domstolen har angett att en domstol enligt lag nr 143/2000 endast kan bevilja villkorlig frigivning vid fängelsestraff på upp till tre år.
26      C‑168/21, EU:C:2022:558 (nedan kallad domen Procureur général près la cour d’appel d’Angers).
27      Se dom av den 4 september 2025, C.J (Verkställighet av en påföljd till följd av en europeisk arresteringsorder) (C‑305/22, EU:C:2025:665, punkt 39 och där angiven rättspraxis) (nedan kallad domen i målet C.J.).
28      Se domen C.J. (punkt 40 och där angiven rättspraxis).
29      Se domen C.J (punkt 41 och där angiven rättspraxis).
30      Se domen i målet C.J. (punkt 42).
31      Se domen i målet Procureur général près la cour d’appel d’Angers (punkt 63 och punkt 2 i domslutet).
32      Se domen i målet Procureur général près la cour d’appel d’Angers (punkt 64).
33      Se domen i målet Procureur général près la cour d’appel d’Angers (punkt 65).
34      Se domen i målet Procureur général près la cour d’appel d’Angers (punkt 66).
35      Se domen i målet Procureur général près la cour d’appel d’Angers (punkt 67).
36      Se domen i målet Procureur général près la cour d’appel d’Angers (punkt 68).
37      Som Helenius, D., a.a., har framhållit innebär ”principen om ömsesidigt erkännande … att den verkställande medlemsstaten måste godta … skillnader i straffskalor” (s. 368) (fritt översatt).
38      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 februari 2003, Gözütok och Brügge (C‑187/01 och C‑385/01, EU:C:2003:87, punkt 33), och dom av den 23 januari 2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, punkt 52). I den sistnämnda domen slog domstolen fast att en bedömning bestående i att den verkställande rättsliga myndigheten fastställde huruvida ytterligare villkor, vilka i det konkreta fallet i den verkställande medlemsstatens rättsordning utgjorde villkor för att åtala eller eventuellt döma en minderårig, var uppfyllda i själva verket skulle leda till en verklig materiell omprövning av den bedömning som redan genomförts i samband med det rättsliga beslut som antagits i den utfärdande medlemsstaten, vilken låg till grund för den europeiska arresteringsordern. En sådan omprövning skulle åsidosätta principen om ömsesidigt erkännande och beröva den dess ändamålsenliga verkan. Denna princip tillåter alltså inte att den verkställande rättsliga myndigheten ersätter den bedömning som redan gjorts i den utfärdande medlemsstaten inom ramen för det rättsliga beslut som ligger till grund för en europeisk arresteringsorder med sin egen bedömning
av straffbarheten för en minderårig som är föremål för en sådan arresteringsorder (punkt 52).
39      Se Lenaerts, K., ”The Principle of Mutual recognition in the Area of Freedom, Security and Justice”, tal som framfördes vid Fourth Annual Sir Jeremy Lever Lecture på universitetet i Oxford den 30 januari 2015, särskilt s. 12.
40      Se Haggenmüller, S., a.a., särskilt s. 100 och 101. Författaren hänvisar till beslut nr 2879 av den 28 oktober 2009 från High Court of Justice (England & Wales) (Överdomstolen (England och Wales), Förenade kungariket), Sandru v Government of Romania, i fråga om utlämning, med stöd av en fällande dom mot en tilltalad i Rumänien som dömts till tre års fängelse för att ha stulit och dödat tio kycklingar. I detta beslut angav Lord Justice Elias att ”det delvis är kulturen som avgör vad som är ett lämpligt straff … I detta mål är det till exempel möjligt att rumänska domstolar behandlar stöld och sedan destruktion av boskap betydligt strängare än engelska domstolar allmänhet. Om påföljden anses vara för sträng är lösningen att överklaga domen i Rumänien” (punkterna 14 och 15).
41      Se, för ett exempel på hur domstolen har beaktat den betydelse som bekämpningen av en viss kategori av brott kan ha i en medlemsstat, dom av den 4 maj 2023, Agenția Națională de Integritate (C‑40/21, EU:C:2023:367, punkterna 60–66). Den rumänska regeringen har förklarat i punkt 80 i sitt skriftliga yttrande att ”[g]ränserna för fängelsestraff för brottet införsel till landet av högrisknarkotika höjdes år 2023 med hänsyn till omfattningen av narkotikahandeln och de förödande effekterna av narkotikamissbruk, särskilt bland unga och tonåringar. I ett sammanhang där straffsatsen tidigare låg på 7–15 års fängelse ligger den nu på 10–20 år.” Syftet med denna kriminalpolitik, som grundar sig på konstaterandet att antalet narkotikahandlare och narkotikamissbrukare har ökat, är att kraftfullt bekämpa den ”oerhört stora samhällsfara” som narkotikamissbruk medför (till exempel svåra trafikolyckor) för att förebygga missbruk och skydda människors liv och hälsa (punkt 81).
42      Se dom av den 3 maj 2007, Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261, punkterna 52, 53 och 59).
43      I det avgörande från High Court of Justice (England & Wales) [Högsta domstolen (England och Wales)) som anges ovan i fotnot 40, angav Lord Justice Elias att ”[om] detta ålade våra domstolar att ifrågasätta eller i sak pröva den påföljd som utdömts av en utländsk domstol, skulle de behöva utföra ett uppdrag som de inte är rustade för. … [V]åra domstolar har begränsad information om de faktorer som föranlett en utländsk domstol att utdöma den påföljd som den utdömt” (punkt 14).
44      Den rättsliga myndighet som har utfärdat en europeisk arresteringsorder har inte rätt att delta som part i förfarandet avseende verkställighet av denna arresteringsorder vid den verkställande rättsliga myndigheten (se dom av den 29 juli 2024, Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, punkt 96) (nedan kallad domen i målet Breian).
45      Se, analogt, dom av den 29 juli 2024, Alchaster (C‑202/24, EU:C:2024:649, punkt 49) (nedan kallad domen i målet Alchaster). I detta hänseende saknar det betydelse att den situation som ledde till att DZ dömdes till påföljden inte omfattas av tillämpningsområdet för rambeslut 2004/757. Enligt artikel 2.2 i detta rambeslut ska sådana handlingar som införsel av narkotika ”inte ingå i detta rambesluts tillämpningsområde, om gärningsmännen har handlat endast i syftet deras egen privata konsumtion så som den definieras i nationell lagstiftning.” Se emellertid, beträffande denna aspekt, dom av den 11 juni 2020, Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455). I den domen medgav domstolen att den var behörig att besvara tolkningsfrågor om artikel 4.2 a i rambeslut 2004/757, jämförd med artikel 2.1 c i samma rambeslut, samt om artiklarna 20, 21 och 49 i stadgan, i och med att den nationella lagstiftaren hade valt att tillämpa den försvårande omständigheten innehav av ”stor mängd narkotika” i artikel 4.2 a i rambeslutet på gärningar som inte ingick i rambeslutets tillämpningsområde, det vill säga innehav av narkotika enbart för egen privat konsumtion.
46      Se bland annat dom av den 19 oktober 2023, G. ST. T. (Proportionaliteten av påföljden vid intrång) (C‑655/21, EU:C:2023:791, punkt 62) (nedan kallad domen i målet G. ST. T.).
47      Se bland annat domen i målet G. ST. T. (punkt 65 och där angiven rättspraxis) och dom av den 3 juli 2025, Beach and bar management (C‑733/23, EU:C:2025:515, punkt 48) (nedan kallad domen i målet Beach and bar management).
48      Se bland annat domen i målet G. ST. T. (punkt 67 och där angiven rättspraxis) och domen i målet Beach and bar management (punkt 49).
49      Se bland annat domen i målet G. ST. T.(punkt 68 och där angiven rättspraxis) och domen i målet Beach and bar management (punkt 50).
50      Det rörde sig om avtalet om handel och samarbete mellan Europeiska unionen och Europeiska atomenergigemenskapen, å ena sidan, och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland, å andra sidan (EUT L 149, 2021, s. 10).
51      Se domen i målet Alchaster (punkterna 49–51).
52      Se bland annat domen i målet Alchaster (punkt 52 och där angiven rättspraxis).
53      Se bland annat domen i målet Alchaster (punkt 53 och där angiven rättspraxis).
54      Se bland annat domen i målet Alchaster (punkt 54 och där angiven rättspraxis).
55      Se bland annat domen i målet Alchaster (punkt 56 och där angiven rättspraxis).
56      Se bland annat domen i målet Alchaster (punkt 57 och där angiven rättspraxis).
57      Se bland annat domen i målet Alchaster (punkt 58 och där angiven rättspraxis).
58      Se bland annat domen i målet Alchaster (punkt 59 och där angiven rättspraxis).
59      Se bland annat domen i målet Alchaster (punkt 60 och där angiven rättspraxis).
60      C‑158/21, EU:C:2022:573.
61      Se mitt förslag till avgörande i målet Puig Gordi m.fl. (C‑158/21, EU:C:2022:573, punkt 85).
62      Se dom av den 18 april 2023, E.D.L. (Skäl för att vägra verkställighet grundat på sjukdom) (C‑699/21, EU:C:2023:295).
63      Se dom av den 18 april 2023, E.D.L. (Skäl för att vägra verkställighet grundat på sjukdom) (C‑699/21, EU:C:2023:295, punkterna 40, 42 och 50).
64      Se, analogt, domen i målet Puig Gordi m.fl. (punkt 111).
65      Se, analogt, domen i målet Puig Gordi m.fl. (punkt 114).
66      Se bland annat domen i målet Breian (punkt 32 och där angiven rättspraxis samt punkt 52).
67      Se domen i målet Puig Gordi m.fl. (punkt 115).
68      Se bland annat domen i målet Puig Gordi m.fl. (punkt 116 och där angiven rättspraxis).
69      När det gäller ett brott som omfattas av tillämpningsområdet för rambeslut 2004/757 framgår det av själva lydelsen av rambeslutet att påföljden måste individualiseras. I skäl 5 i rambeslutet anges nämligen följande: ”När påföljdsnivån skall fastställas bör hänsyn tas till sådana faktiska omständigheter som vilka mängder och vilken typ av narkotika som är föremål för den olagliga handeln och huruvida brottet begåtts inom ramen för en kriminell organisation.”
70      C‑404/15 och C‑659/15 PPU, EU:C:2016:140, punkt 139.
71      Se mitt förslag till avgörande i målet AV (Dom med gemensam påföljd för den samlade brottsligheten) (C‑221/19, EU:C:2020:815, punkt 35). Se även Pradel, J., ”Du Principe de Proportionnalité en Droit Pénal”, Cahiers de Droit, vol. 60, nr 4, Université Laval, Québec, 2019, s. 1129–1150, där det framhålls att ”[p]roportionalitetsprövningen företas med utgångspunkt i en prövning av skälen” och att ”proportionalitet, allvar, skäl och individanpassning utgör en odelbar och rimlig kvartett” (s. 1149). Han påpekar också att ”en domare omfattas i dag av en allt större skyldighet till individanpassning och motivering vid utövandet av sitt ämbete. Proportionalitet är utan tvekan ett av de effektivaste medlen för en domare för att hålla sig … ”mellan lag och rättvisa”. Se Saenko, L., ”De la proportionnalité de la peine encourue”, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux, 24 oktober 2017, nr 36, s. 73–76, särskilt s. 73. Se även Daubigney, M.-C., och Lavielle, B., ”La motivation de la proportionnalité de l’infraction et de la peine dans le jugement pénal”, Revue Justice Actualités, nr 24, École Nationale de la Magistrature, Bordeaux, 2020, s. 117–127.
72      Se, analogt, domen i målet Puig Gordi m.fl. (punkterna 107 och 133).
73      Den verkställande rättsliga myndigheten ska bedöma risken för åsidosättande av de grundläggande rättigheterna mot bakgrund av den skyddsnivå för de grundläggande rättigheterna som garanteras i unionsrätten. Se, bland annat, dom av den 21 december 2023, GN (Barnets bästa som skäl för avslag) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, punkt 44 och där angiven rättspraxis).
74      Se analogt domen i målet Breian (punkt 122).
75      Rambeslutet antogs bland annat på grundval av artikel 31.1 e EU, där det särskilt föreskrevs att de gemensamma insatserna i det straffrättsliga samarbetet ska omfatta gradvisa beslut om åtgärder som fastställer minimiregler avseende brottsrekvisit och påföljder på området olaglig narkotikahandel.
76      Se dom av den 11 juni 2020, Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), enligt vilken det följer av dessa bestämmelser att det står medlemsstaterna fritt att föreskriva att innehav av stora mängder narkotika för egen konsumtion ska anses vara ett grovt brott (punkt 37). I punkt 76 i sitt skriftliga yttrande har den rumänska regeringen angett att det enligt rumänsk rätt är kriteriet avseende typen av narkotika (”högrisknarkotika”) som avgör huruvida brottet är grovt. I förevarande fall anser jag att det straffrättsliga system som ledde till att DZ utdömdes till sju års fängelse är ett uttryck för en kriminalpolitik som syftar till att brottet införsel av ”risk- och högrisknarkotika” till Rumänien ska bestraffas hårt i denna medlemsstat, vilket enligt min mening inte i sig kan ifrågasättas inom ramen för överlämnande mekanismen.
77      Undertecknad i Rom den 4 november 1950. Se, beträffande denna fråga, Simon, A., ”La disproportion de la répression pénale devant la Cour européenne des droits de l’Homme”, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux, nr 36, 24 oktober 2017, s. 64–67. Se bland annat Europadomstolen, 12 februari 2008, Kafkaris mot Cypern (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604), 9 juli 2013, Vinter m.fl. mot Förenade kungariket (CE:ECHR:2013:0709JUD006606909), 4 september 2014, Trabelsi mot Belgien (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010), och 29 juni 2023, Bijan Balahan mot Sverige (CE:ECHR:2023:0629JUD000983922). Såsom Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna slagit fast i sin dom av den 4 september 2014, Trabelsi mot Belgien (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010), förbjuds i artikel 3 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna bland annat att ett livstidsstraff enligt lag eller i praktiken inte kan omvandlas till ett tidsbegränsat fängelsestraff (§ 113). Denna praxis från Europadomstolen återspeglas i artikel 5 led 2 i rambeslut 2002/584, där det föreskrivs att om det brott på vars grundval en europeisk arresteringsorder har utfärdats är straffbart med fängelse eller annan frihetsberövande åtgärd på livstid får verkställandet av den europeiska arresteringsordern förenas med villkoret att det i den utfärdande medlemsstatens rättssystem finns bestämmelser om att ompröva straffet – efter framställan eller senast efter 20 år – eller att tillämpa sådana åtgärder som kan ge benådning som personen är berättigad till enligt den utfärdande medlemsstatens nationella lagstiftning eller praxis i syfte att ett sådant straff eller en sådan åtgärd inte skall verkställas.
78      Enligt denna bestämmelse kan följande utgöra rättsligt förmildrande omständigheter: Gärningsmannens ansträngningar för att undanröja eller minska konsekvenserna av brottet (led a) och omständigheter i samband med brottet som gör brottet mindre allvarligt eller minskar det hot som gärningsmannen utgör (led b).
79      Se punkt 85 i den rumänska regeringens skriftliga yttrande.
80      Ibidem. Den rumänska regeringen har i punkt 11 i sitt skriftliga yttrande angett att domstolen i första instans utdömde ett lägre straff för DZ:s hustru, eftersom hon erkände gärningarna.
81      Se punkt 85 i den rumänska regeringens skriftliga yttrande.
82      Som den rumänska regeringen har påpekat i punkt 86 i sitt skriftliga yttrande ankommer det enligt artikel 91 d i strafflagen på domstolen att besluta om uppskov med verkställigheten. Domstolen ska bedöma ”huruvida utdömandet av straffet, med hänsyn till gärningsmannens person, dennes beteende innan brottet begicks, brottslingens ansträngningar för att undanröja eller mildra följderna av brottet samt dennes möjligheter att bättra sig …, är tillräckligt och huruvida den dömde, även utan att straffet verkställs, inte kommer att begå fler brott”.
83      Se bland annat domen i målet Beach and bar management (punkt 50 och där angiven rättspraxis).
84      Denna möjlighet tycks inte vara begränsad till fall där de förmildrande omständigheterna är antingen exceptionella eller många, till skillnad från vad som var fallet i det mål som avgjordes med domen G. ST. T. (punkt 85).
85      Se bland annat domen i målet Breian (punkt 109).
86      Se analogt domen i målet Breian (punkt 122). De uppgifter som den verkställande rättsliga myndigheten har rätt att begära kan dessutom avse såväl det första som det andra steget i den prövning som denna myndighet ska göra. Nämnda myndighet får emellertid inte begära upplysningar från den utfärdande rättsliga myndigheten som endast avser det andra steget i denna prövning om den anser att det inte har visats att det föreligger systembrister eller allmänna brister eller brister som påverkar en objektivt identifierbar grupp av personer som den berörda personen tillhör. Se bland annat dom av den 21 december 2023, GN (Barnets bästa som skäl för avslag) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, punkt 50 och där angiven rättspraxis).
87      Jag tänker särskilt på bestämmelser om förtida frigivning, som i viss mån kan uppväga strängheten i det utdömda straffet.