62003CC0499_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Detta mål avser överklagandet från Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH (nedan kallat Biegi) och Commonfood Handelsgesellschaft für Agrar Produkte mbH (nedan kallat Commonfood) av förstainstansrättens dom av den 17 september 2003 i de förenade målen T-309/01 och T-239/02. I denna dom ogillade förstainstansrätten yrkandena om att (delvis) ogiltigförklara två beslut av kommissionen.
2. Mål T-309/01 avsåg kommissionens beslut K(2001) 2533 av den 14 augusti 2001 (REC 4/00), varigenom fastställdes att bokföring i efterhand får ske beträffande de importtullar som inte avkrävts Biegi avseende import av fågelkött från Thailand under perioden den 13–18 juli 1995 och den 4–22 september 1995. Jag noterar därvid att bokföringen i efterhand avseende september 1995 inte är omtvistad i detta mål. Mål T‑239/02 avsåg kommissionens beslut K(2002) 857 av den 5 mars 2002 (REC 4/01), varigenom samma sak fastställdes, men rörde då Commonfood för den import som ägde rum den 24 juli 1995.
3. Överklagandet avser, liksom den tidigare talan inför förstainstansrätten, endast bokföringen i efterhand av importtullar för månaden juli 1995, vilka i mål T-309/01 uppgår till ett belopp på 218 605,65 DEM och i mål T-239/02 ett belopp på 222 116,06 DEM.
4. Bakgrunden till detta mål, där talan väckts av två av Tysklands huvudimportörer av kycklingkött, är följande. Den 1 juli 1995 infördes en tulltaxa på 0 procent i den tyska lagstiftningen om import av kycklingkött, men det framgick inte av de nationella bestämmelserna att det krävdes en importlicens för att komma i fråga för denna nolltaxa. Detta förbigående i de nationella bestämmelserna berodde på en oriktig tolkning av gemenskapsbestämmelserna på tullområdet. Biegi och Commonfood har sedan dess importerat flera sändningar med kycklingkött från Thailand, och det behöriga tyska tullkontoret har befriat dem från importtullar. Den 22 augusti 1995 ändrades de berörda nationella bestämmelserna retroaktivt på så vis att en importlicens måste visas upp för att nolltaxan skall tillämpas. Därefter har bokföring i efterhand gjorts.
II – Bakgrund
5. I detta mål är artikel 220.2 b i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen(2) av central betydelse. Denna bestämmelse lyder, för såvitt är av betydelse i målet, enligt följande:
”2. … skall bokföring i efterhand inte ske i följande fall:
…
b) Det rätta tullbeloppet har inte bokförts på grund av ett misstag från tullmyndigheternas sida och gäldenären kunde inte rimligen ha upptäckt detta, eftersom denne för sin del handlat i god tro och följt bestämmelserna i den gällande lagstiftningen i fråga om tulldeklarationen.
…”
För en närmare redogörelse för de tillämpliga bestämmelserna hänvisar jag till punkterna 1–7 i förstainstansrättens dom.
6. Bakgrunden och förfarandet beskrivs i punkterna 8–18 i förstainstansrättens dom. I korthet handlar det om att berörda kycklingköttsimportörer väckt talan mot bokföringen i efterhand vid Finanzgericht Bremen. På förslag från denna rättsliga myndighet ansökte de tyska myndigheterna om att kommissionen skulle ta ställning till om det var motiverat enligt artikel 220.2 b i tullkodexen att inte bokföra importtullarna i efterhand i tvisten mellan skattemyndigheten och Biegi och Commonfood.(3) Talan vid förstainstansrätten avsåg kommissionens efterföljande beslut med nekande innebörd.
III – Förstainstansrättens dom
7. Förstainstansrätten tar i punkterna 55–84 i sin dom ställning till sökandenas första grund, det vill säga åsidosättande av artikel 220.2 b i tullkodexen. Denna grund underkänns, eftersom ett villkor som ställs upp i rättspraxis för att de behöriga myndigheterna skall kunna underlåta att bokföra importtullar i efterhand inte är uppfyllt, nämligen att de behöriga myndigheternas misstag skall vara sådant att det inte rimligen kunde ha upptäckts av en gäldenär i god tro (punkt 55 i domen).
8. I punkt 61 säger förstainstansrätten följande: ”Bedömningen av huruvida ett misstag från de behöriga tullmyndigheternas sida hade kunnat upptäckas skall enligt fast rättspraxis göras med hänsyn till misstagets art, de berörda aktörernas yrkeserfarenhet samt de ansträngningar de gjort.”
9. Misstagets art måste bedömas med hänsyn till hur komplicerade bestämmelserna i fråga är (punkt 62 i domen). I punkterna 63–67 i domen konstaterar förstainstansrätten att de berörda bestämmelserna inte är så komplicerade. Hur det än må vara med den saken är det fråga om erfarna, yrkesmässiga ekonomiska aktörer som måste anses ha känt till att importlicensen var av betydelse för utnyttjandet av tullkvoten. De har även rent faktiskt konstaterat att det fanns ett samband mellan licensen och tullkvoten och vänt sig till de tyska myndigheterna för att reda ut de oklarheter de upplevde i det avseendet (punkterna 69–72 i domen). I punkt 73 säger förstainstansrätten följande: ”Vad beträffar den aktuella ekonomiska aktörens ansträngningar, framgår det av fast rättspraxis att det ankommer på den aktör som är osäker på om det krävs en importlicens för att kunna utnyttja en förmånstullkvot att inhämta all den information som krävs för att få klarhet i frågan.”
10. De ansträngningar som krävs innefattar enligt förstainstansrätten åtminstone att en erfaren ekonomisk aktör inte uteslutande förlitar sig på de uppgifter som lämnas i nationella tullbestämmelser. Gemenskapens tillämpliga tulltaxebestämmelser är den enda materiella rätten på området, som alla förväntas känna till. En tulltaxa som har upprättats av nationella myndigheter utgör endast riktlinjer vid tullklareringen (punkt 75 i domen). Det är inte tillräckligt att en ekonomisk aktör förlitar sig på oriktiga upplysningar per telefon. Inte heller kan sökandenas argument att de inte hade tillräckligt lång tid på sig för att skriftligen begära ett klargörande av rättsläget från berörda myndigheter godtas. Förstainstansrätten har funnit att de berörda parterna hade tillräckligt lång tid på sig i det aktuella fallet. Dessutom skulle ett godtagande av det argumentet kunna leda till att kravet på vederbörliga ansträngningar från de berörda aktörerna, såsom det har fastställts i rättspraxis, urholkas (punkterna 76–83 i domen).
IV – Första grunden
A – Grunder och argument
11. I överklagandet anför sökandena som första grund att förstainstansrätten har brutit mot gemenskapsrätten genom en felaktig tillämpning av artikel 220.2 b i tullkodexen. Enligt sökandena har förstainstansrätten oriktigt grundat sitt avgörande på att de behöriga tullmyndigheternas misstag hade kunnat upptäckas av sökandena. I den överklagade domen ställer förstainstansrätten enligt sökandena alltför höga krav på ansträngningar från de berörda aktörernas sida. Förstainstansrätten skall inte heller ha tagit hänsyn till hur komplicerade de tillämpliga bestämmelserna är.
12. Sökandena pekar på att den aktuella bestämmelsen syftar till att skydda den betalningsskyldiges berättigade förväntningar på att samtliga omständigheter som utgör grund för beslutet huruvida tull skall uppbäras i efterhand är riktiga.(4) Enligt dem är det av betydelse för bedömningen att myndigheterna vidhållit sin felaktiga uppfattning under en viss tid. Inte nog med att de aktuella nationella bestämmelserna i fråga var oriktiga, myndigheterna har dessutom under ett flertal telefonsamtal vidhållit sin oriktiga uppfattning. Det handlar här om den högsta nationella tullmyndigheten, som har misstagit sig under nästan två månader. De pekar i detta sammanhang också på att det inte framgår av bilagan till kommissionens förordning (EG) nr 1359/95 av den 13 juni 1995(5) att andra gemenskapsrättsliga krav måste uppfyllas för att komma i fråga för tullkvoten för frysta kycklingdelar, såsom att visa upp en importlicens.
13. Myndigheternas misstag kunde inte upptäckas av ekonomiska aktörer, inte ens erfarna sådana. Sökandena hävdar att de har uppfyllt kravet på vederbörliga ansträngningar, såsom det har fastställts i rättspraxis, genom att vid upprepade tillfällen vända sig till myndigheterna med frågor om importlicensen, vilket givit myndigheterna tillfälle att rätta till sitt misstag.
14. Kommissionen anser att överklagandet, och därmed också den första grunden, inte kan prövas i sak, eftersom sökandena upprepar samma grunder och argument som de redan sedan tidigare lagt fram inför förstainstansrätten. Talan avser dessutom en bedömning av de faktiska omständigheterna, exempelvis frågan hur komplicerade bestämmelserna är och hur länge misstaget vidhölls.
15. I andra hand anser kommissionen att talan är ogrundad. Kommissionen tar i sitt svaromål upp argument som motsvarar de argument som låg till grund för förstainstansrättens dom.
B – Upptagande till sakprövning
16. Jag anser att den första grunden kan prövas. Domstolen slår visserligen fast i sin rättspraxis att ett överklagande som endast innebär ett upprepande av samma grunder och argument som anförts inför förstainstansrätten inte skall tas upp till prövning, men det kravet får inte tolkas så, att möjligheten att överklaga förlorar sin betydelse. Vid ett överklagande kan förstainstansrättens rättsliga bedömning tas upp för förnyad bedömning.(6) Jag är vidare oenig med kommissionen om att talan avser en bedömning av de faktiska omständigheterna. Talan rör väsentligen en precisering av den tolkning som görs i rättspraxis av bestämmelsen i artikel 220.2 b i tullkodexen.
C – Saken
17. Det handlar i det här målet om att fastställa i vilken utsträckning en erfaren, yrkesmässig importör, i detta fall av kycklingkött, kan förlita sig på de nationella tullmyndigheterna, om dessa gör en oriktig tolkning av gemenskapens tullbestämmelser.
18. Till att börja med är det egentligen ingenting nytt som tas upp i detta mål. Domstolen har med jämna mellanrum i liknande fall tvingats bedöma i vilken utsträckning ett företag i efterhand kan tvingas ansvara för misstag begångna av myndigheter. Domstolens huvudprincip är att näringsidkare får ansvara för myndighetsmisstag. Endast om tre tämligen stränga krav är uppfyllda kan rättssäkerheten fordra att näringsidkaren inte blir föremål för uppbörd i efterhand.
19. Med tanke på i vilket sammanhang importtulltaxorna och importtullkvoterna fastställs och tillämpas, är det nödvändigt att berörda företag i princip får ansvara för myndighetsmisstag eller, med andra ord, att företag inte alltför enkelt skall kunna dra nytta av de misstag som myndigheter begår till deras fördel. För det första är detta av betydelse för en enhetlig tillämpning av gemenskapens tullkodex. Skillnader i tillämpning mellan medlemsstaterna skulle lätt kunna leda till snedvridning av konkurrensen. Dessutom är det till nackdel för andra företag om ett företag kan utnyttja en felaktig tillämpning av förmånstullar, med tanke på att tullkvoterna, som normalt fastställs i WTO-sammanhang, är begränsade. För det andra vill jag nämna gemenskapens ekonomiska intressen. Det handlar här om att gemenskapens egna medel skulle lida avsevärd skada. Om det förekom felaktigheter i stor skala i medlemsstaterna som inte kunde rättas till, skulle detta skada gemenskapsbudgeten. För det tredje handlar det i allmänhet om yrkesmässiga importörer av vilka vi kan förvänta oss att de känner till och kontrollerar de tillämpliga gemenskapsbestämmelserna.
20. Det finns en tydlig parallell med domstolens rättspraxis beträffande återkrav av oriktigt beviljat statsstöd. Enligt domstolen skall ju en aktsam näringsidkare i normala fall kunna förvissa sig om att förfarandet enligt artikel 88 EG följts.(7) Näringsidkaren har i detta avseende en aktiv undersökningsplikt. Detta för mig in på de kriterier som domstolen tillämpar, nämligen misstagets art, yrkeserfarenheten och vilka ansträngningar som gjorts (se punkt 8 ovan).
21. Beträffande misstagets art fäster domstolen i sin rättspraxis vikt vid om bestämmelserna är komplicerade eller inte. I detta fall åberopar sökandena i huvudsak att gemenskapsbestämmelserna är otydliga. Helt fel har de inte. Läser man förordning nr 1359/95 för sig, skulle man mycket väl kunna komma till den slutsatsen att det inte fordras någon importlicens. Förordningen hänvisar inte till några andra gemenskapsbestämmelser enligt vilka det krävs en importlicens, vilket skulle kunna ge intryck av att någon sådan inte behövde visas upp. Inte heller framgår det av förordningen vilka andra gemenskapsbestämmelser som är tillämpliga vid import med förmånstull.
22. Frågan är då om bestämmelserna uppfyller de krav som ställs i det interinstitutionella avtalet av den 22 december 1998 om gemensamma riktlinjer för gemenskapslagstiftningens redaktionella kvalitet.(8) Enligt punkt 1 skall gemenskapslagstiftningens rättsakter vara klart, enkelt och exakt formulerade. Detta inverkar dock inte, såsom kommissionen betonat vid förhandlingen i domstolen, på det faktum att tullsatser enligt artikel 26 EG skall fastställas av rådet, och att berörda parter således inte haft rätt att endast utgå ifrån kommissionens förordning nr 1359/95, eftersom en sådan förordning endast kan innehålla bestämmelser om genomförandet av ett beslut från rådet.
23. Detta innebär dock inte att de aktuella bestämmelserna inte skulle kunna tillämpas på de berörda parterna. De ovan nämnda gemenskapsrättsliga riktlinjerna är inte bindande. Mer betydelsefullt är dock att det här är fråga om bestämmelser som riktar sig till väl insatta yrkesmänniskor som, såsom jag redan har sagt, har en undersökningsplikt. De kan inte bara förlita sig på en enda lösryckt text.
24. I ett antal fall har domstolen tolkat ett misstags varaktighet som en indikation på att problemet som skulle lösas var komplicerat och att näringsidkaren inte varit oaktsam. Domen i målet Belovo(9) rörde en näringsidkare som erhöll licens vid nio tillfällen utspridda under en lång period, och varje gång bekräftade licensen riktigheten av en uppfattning som sedermera visade sig vara felaktig och som låg till grund för den omtvistade betalningen. Även i domen Faroe Seafood(10) var det fråga om näringsidkare som vid flera tillfällen och under en förhållandevis lång period av 2,5 år erhållit licens, och i domen Ilumitrónica var perioden av oriktig rättstillämpning till och med längre än 20 år.(11)
25. Förstainstansrätten tar upp dessa domar till stöd, e contrario, för sin uppfattning att problemet inte är så komplicerat i det här fallet. Det problem som sökandena stödjer sig på löstes ju förhållandevis enkelt. Förstainstansrätten fäster här särskild vikt vid att de berörda företagen uppenbarligen anade oråd och bad de tyska tullmyndigheterna om upplysningar per telefon. Jag håller med om slutsatsen av det resonemanget, men inte om resonemanget i sig. Till att börja med anser jag inte att det är rätt att klandra en ekonomisk aktör för att denne vänder sig till myndigheterna vid osäkerhet angående den rätta tillämpningen av en gemenskapsbestämmelse. Vidare kan just myndigheternas bekräftelse av ett, som det sedermera visar sig, oriktigt handlande medföra ett antagande, som återstår att motivera, om att handlandet är i enlighet med gemenskapsrätten. För mig är det därför inte avgörande om den bekräftelsen sker skriftligt eller muntligt. Om någon som berörs av vissa bestämmelser vänder sig till en myndighet och ber om ett rättsligt klargörande, måste denne i princip kunna lita på att svaret är korrekt.
26. Som jag ser det bör man resonera på ett annat sätt. Det är texten i en gemenskapsbestämmelse som är a vgörande, inte den tolkning som en myndighet gör av denna text. Endast undantagsvis kan någon som berörs av en viss bestämmelse med domstolens beskydd förlita sig på en sådan tolkning i strid med bestämmelsens ordalydelse, med följd att textens ordalydelse inte längre kan åberopas mot honom. Ett sådant undantag kan göras om en viss rättslig tolkning vidhålls konsekvent under flera år och den som berörs av bestämmelsen i fråga också varaktigt anpassar sitt beteende till den oriktiga rättsliga tolkningen. Kort sagt, en gemenskapsbestämmelse måste inte bara vara komplicerad utan också konsekvent tillämpas felaktigt. Så är det inte i det här fallet.
27. Det andra villkoret som domstolen ställer upp är de berörda parternas yrkeserfarenhet. Ju längre en näringsidkare varit verksam inom sitt område och ju större företaget är, desto sämre utsikter har han att kunna stödja sig på artikel 220.2 b i förordning nr 2913/92. Förstainstansrätten slår i sin dom fast att det i det här fallet handlar om erfarna kycklingköttsimportörer.
28. Av en erfaren importör förväntas att betydande ansträngningar görs. Han kan, såsom helt riktigt slås fast i förstainstansrättens dom, inte utan vidare förlita sig på nationella genomförandebestämmelser, eftersom gemenskapsförordningar har direkt effekt. Av en erfaren importör kan förväntas att han grundar sitt handlande på själva gemenskapslagstiftningen och att han också undersöker denna noggrant. Sett till hur betydelsefullt det är för importörer att snabbt kunna reagera på förändringar av tulltaxor är detta inget överdrivet hårt krav. Det ligger normalt sett också i importörens eget intresse att uppfylla detta krav. En nationell genomförandebestämmelse skall inte vara mer än en indikation för en sådan importör.
29. Importören har vidare möjlighet att vända sig till de nationella myndigheterna. Jag är som sagt inte övertygad om att detta måste ske skriftligen – förstainstansrätten verkar utgå ifrån att så är fallet – men jag anser i varje fall att det är av betydelse att tullmyndigheten får viss tid på sig att reagera, och att en erfaren importör inte kan följa sin egen uppfattning, så snart denna vid ett tillfälle har bekräftats per telefon. Kontakten mellan tullmyndighet och importör kännetecknas av yrkesmässighet och likheter i kunnande.
30. I fall av osäkerhet kring riktigheten av ett visst handlande står det medlemsstaterna fritt att vända sig till kommissionen enligt förfarandet i artikel 871 i kommissionens förordning nr 2454/93.(12) Att denna möjlighet finns får också följder för importörernas beteende. De kan be medlemsstaten att ställa en fråga och på så vis få klart besked från kommissionen.
31. Sammanfattningsvis anser jag att villkoren i artikel 220.2 b i tullkodexen, enligt vilken sökandena i målet skulle slippa bokföring i efterhand, inte är uppfyllda. Jag föreslår att domstolen inte bifaller talan på den första grunden.
V – Den andra grunden
32. Den andra grunden rör en påstådd processuell oegentlighet, såtillvida att förstainstansrätten felaktigt underlåtit att höra de vittnen som sökandena uppgivit. I stället skall förstainstansrätten ha grundat sitt avgörande på insinuationer till nackdel för sökandena.
33. Beträffande den grunden kan jag fatta mig kort. Till att börja med är förstainstansrätten inte skyldig att höra vittnen, vilket framgår av artikel 68 i rättegångsreglerna – i punkt 2 i denna artikel talas om de vittnen som rätten anser det nödvändigt att höra – och bekräftas av domstolens rättspraxis.(13) I mer allmän mening avgör förstainstansrätten ensam huruvida det föreligger ett eventuellt behov av att komplettera den information som den har tillgång till i anhängiggjorda mål. Huruvida handlingarna i målet skall anses ha bevisvärde omfattas av förstainstansrättens självständiga bedömning av de faktiska omständigheterna, som inte omfattas av domstolens prövning inom ramen för överklagandet, utom i fall då den bevisning som läggs fram vid förstainstansrätten har missuppfattats eller när det framgår av handlingarna i målet att de fastställda omständigheterna är materiellt oriktiga.(14)
34. Sökandena har inte anfört några argument som, sett till ovan nämnda rättspraxis, bör leda till prövning i sak av domstolen och som möjligen skulle kunna leda till ett upphävande av förstainstansrättens dom. Jag betonar därvid att avfärdandet av den första grunden väsentligen grundar sig på räckvidden av sökandenas undersökningsplikt och inte på en bedömning av innehållet i (telefon)samtalen mellan sökandena och de tyska myndigheterna.
35. Kort sagt, talan kan inte heller vinna bifall på den andra grunden.
VI – Förslag till avgörande
36. På grund av vad som sagts i det föregående föreslår jag att domstolen ogillar överklagandet från Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH och Commonfood Handelsgesellschaft für Agrar Produkte mbH av förstainstansrättens dom av den 17 september 2003 i de förenade målen T-309/01 och T-239/02.
(1) .
(2)
–	 EGT L 302, s. 1 (nedan kallad tullkodexen).
(3)
–	 	Enligt det förfarande som föreskrivs i artikel 871 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 253, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1).
(4)
–	Se domstolens dom av den 14 november 2002 i mål 251/00, Ilumitrónica, C-251/00, REG 2002, s. I-10433, punkt 39.
(5)
–	Kommissionens förordning (EG) nr 1359/95 av den 13 juni 1995 om ändring av bilagorna I och II till rådets förordning (EEG) nr 2658/87 om tulltaxe- och statistiknomenklaturen och om Gemensamma tulltaxan och om upphävande av förordning (EEG) nr 802/80 (EGT L 142, s. 1).
(6)
–	För en närmare redogörelse, se mitt förslag till avgörande inför dom av den 23 mars 2004 i mål C‑234/02 P, Europeiska ombudsmannen mot Lamberts, punkt 90 och följande punkter i förslaget till avgörande.
(7)
–	Se exempelvis domstolens dom av den 20 mars 1997 i mål C-24/95, Alcan Deutschland (REG 1997, s. I-1591).
(8)
–	EGT C 73, 1999, s. 1.
(9)
–	Dom av den 16 juli 1992 i mål C-187/91, Belovo (REG 1992, s. I-4937), punkt 18.
(10)
–	Dom av den 14 maj i de förenade målen C-153/94 och C-204/94, Faroe Seafood (REG 1996, s. I-2465), punkterna 7 och 104.
(11)
–	Se punkterna 28 och 29, hänvisning i fotnot 4.
(12)
–	Se ovan fotnot 3.
(13)
–	Domstolens dom av den 17 december 1998 i mål C-185/95 P, Baustahlgewebe mot kommissionen (REG 1998, s. I-8417), punkt 77. Den tyska versionen av denna bestämmelse är inte lika uttrycklig som den nederländska och den franska. De olika versionerna lyder som följer: ”Die Zeugen werden aufgrund eines Beschlusses des Gerichts geladen”, ”Die getuigen wier verhoor noodzakelijk wordt geacht, worden opgeroepen krachtens een beschikking” respektive ”Les témoins dont l’audition est reconnue nécessaire sont cités en vertu d’une ordonnance”. [Svensk version: ”Rätten kallar genom beslut de vittnen den anser det nödvändigt att höra”. Övers. anm.] Trots dessa skillnader mellan de olika språkversionerna, har domstolen i nämnda dom uttryckligen slagit fast att förstainstansrätten inte är skyldig att höra vittnen.
(14)
–	Se särskilt dom av den 10 juli 2001 i mål C-315/99 P, Ismeri Europa mot revisionsrätten (REG 2001, s. I-5281), punkt 19.