62023CJ0457
DOMSTOLENS DOM (tredje avdelningen)
den 23 april 2026 (
*1
)
”Överklagande – Statligt stöd – Artikel 107.3 b FEUF – Den tyska lufttransportmarknaden – Stöd som Förbundsrepubliken Tyskland beviljat ett flygbolag i samband med covid-19-pandemin – Tillfällig ram för statliga stödåtgärder – Rekapitalisering av Deutsche Lufthansa AG – Europeiska kommissionens beslut att inte göra några invändningar – Stöd för att avhjälpa en allvarlig störning i ekonomin”
I mål C‑457/23 P,
angående ett överklagande enligt artikel 56 i stadgan för Europeiska unionens domstol, som ingavs den 20 juli 2023,
Deutsche Lufthansa AG, Köln (Tyskland), inledningsvis företrätt av J. Burger, H.-J. Niemeyer, C. Sielmann och C. Wilken, Rechtsanwälte, därefter av P. Heuser, H.-J. Niemeyer, C. Sielmann och C. Wilken, Rechtsanwälte,
klagande,
i vilket de andra parterna är:
Ryanair DAC, Swords (Irland), inledningsvis företrätt av F.-C. Laprévote och E. Vahida, avocats, D. Pérez de Lamo och S. Rating, abogados, därefter av F.-C. Laprévote och E. Vahida, avocats, och S. Rating, abogado,
Condor Flugdienst GmbH, Neu-Isenburg (Tyskland), inledningsvis företrätt av A. Israel och J. Lang, Rechtsanwälte, G.J. Dietrich, barrister, E. Wright, avocate, därefter av A. Israel och J. Lang, Rechtsanwälte, G.J. Dietrich, barrister, därefter av A. Israel och J. Lang, Rechtsanwälte, och T. Peevska, avocate, och slutligen av A. Israel och J. Lang, Rechtsanwälte, och M. Álvarez-Requejo Heredero, abogada,
sökande i första instans,
Europeiska kommissionen, företrädd av L. Flynn, J. Carpi Badía och F. Tomat, samtliga i egenskap av ombud,
svarande i första instans
Förbundsrepubliken Tyskland, inledningsvis företrädd av J. Möller och P.-L. Krüger, därefter av J. Möller, båda i egenskap av ombud,
Republiken Frankrike,
intervenienter i första instans,
meddelar
DOMSTOLEN (tredje avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden C. Lycourgos samt domarna O. Spineanu-Matei, S. Rodin (referent), N. Piçarra och N. Fenger,
generaladvokat: A. Biondi,
justitiesekreterare: handläggaren M. Longar,
efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 7 maj 2025,
och efter att den 16 oktober 2025 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Deutsche Lufthansa AG (nedan kallat DLH) har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 10 maj 2023, Ryanair och Condor Flugdient/kommissionen (Lufthansa; covid-19) (T‑34/21 och T‑87/21, EU:T:2023:248) (nedan kallad den överklagade domen). Genom den domen ogiltigförklarade tribunalen kommissionens beslut C(2020) 4372 final av den 25 juni 2020 om statligt stöd SA 57153 (2020/N) – Tyskland – Covid-19 – Stöd till Lufthansa, rättat genom kommissionens beslut C(2021) 9606 final av den 14 december 2021 (nedan kallat det omtvistade beslutet).
Tillämpliga bestämmelser
Förordning (EEG) nr 95/93
2
Artikel 2 i rådets förordning (EEG) nr 95/93 av den 18 januari 1993 om gemensamma regler för fördelning av ankomst- och avgångstider vid gemenskapens flygplatser (EGT L 14, 1993, s. 1; svensk specialutgåva, område 7, volym 4, s. 188), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 793/2004 av den 21 april 2004 (EUT L 138, 2004, s. 50), har följande lydelse:
”I denna förordning används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
a)
ankomst- och avgångstid [nedan även slottider]: tillstånd från en samordnare i enlighet med denna förordning att använda en samordnad flygplats totala infrastruktur som är nödvändig för tillhandahållandet av flygtjänster för start eller landning, på bestämd dag och tidpunkt, tilldelad av en samordnare i enlighet med denna förordning.
…”
Den tillfälliga ramen
3
Europeiska kommissionens meddelande om en tillfällig ram för statliga stödåtgärder till stöd för ekonomin under det pågående utbrottet av covid-19 publicerades den 20 mars 2020 i Europeiska unionens officiella tidning (2020/C‑91 1/01, EUT C 91 I, 2020, s. 1), för att sedan komma att ändras vid sju tillfällen. I punkterna 44, 49, 51, 54, 59, 60–63 och 67–70 och 72 i detta meddelande, i dess lydelse enligt kommissionens meddelande av den 8 maj 2020 (2020/C‑164/03, EUT C 164, 2020, s. 3) (nedan kallad den tillfälliga ramen) föreskrevs följande:
”3.11 Rekapitaliseringsåtgärder
44.
Genom denna tillfälliga ram fastställs kriterier inom ramen för EU:s regler om statligt stöd, baserat på vilka medlemsstaterna kan ge offentligt stöd i form av eget kapital och/eller hybridkapitalinstrument till företag som står inför ekonomiska svårigheter på grund av covid-19-utbrottet. Ramen syftar till att säkerställa att störningarna i ekonomin inte leder till att företag som var bärkraftiga före covid-19-utbrottet lämnar marknaden i onödan. Rekapitalisering får därför inte gå utöver vad som är absolut nödvändigt för att säkerställa stödmottagarens bärkraft, och bör inte gå längre än att återställa stödmottagarens kapitalstruktur före covid-19-utbrottet. Stora företag måste rapportera om hur det mottagna stödet bidrar till deras verksamhet i enlighet med EU:s och medlemsstaternas skyldigheter i samband med den gröna och digitala omvandlingen, inbegripet EU:s mål om klimatneutralitet till 2050.
…
3.11.2 Villkor för stödberättigande och inträde
49.
Covid-19-rekapitaliseringen måste uppfylla följande villkor:
a)
Utan statligt ingripande skulle stödmottagaren tvingas lägga ned verksamheten eller ha allvarliga svårigheter att upprätthålla den. Sådana svårigheter kan påvisas genom en försämring av i första hand stödmottagarens skuldsättningsgrad eller liknande indikatorer.
…
c)
Stödmottagaren klarar inte att hitta marknadsfinansiering till rimliga villkor och de övergripande åtgärder som finns i den berörda medlemsstaten för att täcka likviditetsbehoven är inte tillräckliga för att säkerställa dess bärkraft. …
…
51.
Kraven i detta avsnitt och i avsnitten 3.11.4, 3.11.5, 3.11.6 och 3.11.7 gäller både stödordningar och individuella stödåtgärder för covid-19-rekapitalisering. När kommissionen godkänner en stödordning, kommer den att kräva separat anmälan av individuellt stöd över tröskelvärdet 250 miljoner euro. För sådana anmälningar kommer kommissionen att bedöma om den befintliga finansieringen på marknaden eller de övergripande åtgärderna för att täcka likviditetsbehoven är otillräckliga för att säkerställa företagets bärkraft, att de utvalda rekapitaliseringsinstrumenten och de villkor som är kopplade till dem är lämpliga för att avhjälpa stödmottagarens allvarliga svårigheter, att stödet är proportionerligt, och att villkoren i detta avsnitt och i avsnitten 3.11.4, 3.11.5, 3.11.6 och 3.11.7 är uppfyllda.
…
3.11.4 Rekapitaliseringsbeloppet
54.
För att säkerställa att stödet är proportionerligt får beloppet av covid-19-rekapitalisering inte gå utöver vad som är absolut nödvändigt för att säkerställa stödmottagarens bärkraft, och bör inte gå längre än att återställa stödmottagarens kapitalstruktur före covid-19-utbrottet, dvs. situationen per den 31 december 2019. Vid bedömningen av stödets proportionalitet ska statligt stöd som har tagits emot eller som planeras inom ramen för covid-19-utbrottet beaktas.
…
3.11.5 Statens ersättning och utträde
Allmänna principer
…
59.
Som ett alternativ till de ersättningsmodeller som anges nedan får medlemsstaterna anmäla stödordningar eller individuella åtgärder där ersättningsmodellen anpassas i enlighet med kapitalinstrumentets egenskaper och förmånsrätt, förutsatt att de totalt sett leder till ett liknande resultat när det gäller att ge incitament för statens utträde och ett liknande samlat resultat för statens ersättning.
Ersättning från egetkapitalinstrument
60.
Ett kapitaltillskott från staten, eller ett motsvarande ingripande, ska ske till ett pris som inte överstiger stödmottagarens genomsnittliga aktiekurs under de 15 dagar som föregår begäran om kapitaltillskott. Om stödmottagaren inte är ett börsnoterat företag, bör en uppskattning av dess marknadsvärde fastställas av en oberoende expert eller på något annat sätt som står i proportion till ändamålet.
61.
Alla rekapitaliseringsåtgärder ska innefatta en mekanism som gradvis höjer statens ersättning, så att stödmottagaren ges incitament att köpa tillbaka statens kapitaltillskott. Höjningen av ersättningen kan utgöras av ytterligare aktier … som tilldelas staten eller av andra mekanismer, och bör motsvara en höjning på minst 10 % av ersättningen till staten (för innehav som är ett resultat av statens ej återbetalda covid-19-kapitaltillskott), för varje höjningssteg:
a)
Om staten inte har sålt minst 40 % av sitt aktieinnehav som är ett resultat av covid-19-kapitaltillskottet, kommer höjningsmekanismen att aktiveras fyra år efter covid-19-kapitaltillskottet.
b)
Om staten inte har sålt hela sitt aktieinnehav som är ett resultat av covid-19-kapitaltillskottet, kommer höjningsmekanismen återigen att aktiveras sex år efter covid-19-kapitaltillskottet sex år efter covid-19-kapitaltillskottet …
Om stödmottagaren inte är ett börsnoterat företag, får medlemsstaterna besluta att genomföra vart och ett av de två stegen ett år senare, dvs. fem respektive sju år efter beviljandet av covid-19-kapitaltillskottet.
62.
Kommissionen kan godta alternativa mekanismer, förutsatt att de totalt sett leder till ett liknande resultat när det gäller att ge incitament för statens utträde och ett liknande samlat resultat för statens ersättning.
63.
Stödmottagaren bör när som helst kunna återköpa den kapitalandel som staten har förvärvat. För att säkerställa att staten får lämplig ersättning för investeringen, bör återköpspriset vara det högre beloppet av i) statens nominella investering, ökad med en årlig ränteersättning på 200 räntepunkter mer än vad som anges i tabellen nedan … eller ii) marknadspriset vid tidpunkten för återköpet.
…
Ersättning från hybridkapitalinstrument
…
67.
Konverteringen av hybridkapitalinstrument till eget kapital ska genomföras till minst 5 procent under det teoretiska priset exklusive teckningsrätter (Terp) vid tidpunkten för konverteringen.
68.
Efter konverteringen till eget kapital måste en mekanism införas, som gradvis höjer statens ersättning, så att stödmottagarna ges incitament att köpa tillbaka statens kapitaltillskott. Om det egna kapital som är ett resultat av statens covid-19-ingripande fortfarande ägs av staten två år efter konverteringen till eget kapital, ska staten erhålla en ytterligare ägarandel av stödmottagaren utöver sitt återstående innehav som är ett resultat av statens konvertering av covid-19-hybridkapitalinstrumenten. Denna ytterligare ägarandel ska uppgå till minst 10 procent av det återstående innehav som är ett resultat av statens konvertering av covid-19-hybridkapitalinstrumenten. Kommissionen kan godta alternativa mekanismer för gradvis höjning, under förutsättning att de ger samma incitament och ett liknande samlat resultat för statens ersättning.
69.
Medlemsstaterna kan välja en prissättningsformel som innehåller ytterligare klausuler om gradvis höjning eller klausuler om återbetalning. Sådana komponenter bör utformas så att de ger incitament till att snabbt avsluta statens rekapitaliseringsstöd till stödmottagaren. Kommissionen kan också godta alternativa prissättningsmetoder, under förutsättning att de leder till ersättningar som är högre eller liknande de ersättningar som ovanstående metod leder till.
70.
På grund av hybridinstrumentens starkt skiftande karaktär ger kommissionen inte vägledning för alla typer av instrument. Hybridinstrumenten ska under alla omständigheter följa principerna ovan, med en ersättning som återspeglar de olika instrumentens risk.
…
72.
Om mottagaren av stöd i form av covid-19-rekapitalisering som överstiger 250 miljoner euro är ett företag med betydande marknadsstyrka på minst en av de relevanta marknader där företaget är verksamt, måste medlemsstaterna föreslå ytterligare åtgärder för att bibehålla en effektiv konkurrens på de marknaderna. …”
Bakgrunden till tvisten och det omtvistade beslutet
4
Bakgrunden till tvisten, såsom den framgår av den överklagade domen, kan sammanfattas enligt följande.
5
DLH är moderbolaget längst upp i Lufthansakoncernen. I koncernen finns bland annat flygbolagen Lufthansa Passenger Airlines, Brussels Airlines SA/NV, Austrian Airlines AG, Swiss International Air Lines Ltd och Edelweiss Air AG.
6
Den 12 juni 2020 anmälde Förbundsrepubliken Tyskland till kommissionen, i enlighet med artikel 108.3 FEUF, ett förslag till en individuell stödåtgärd i form av en rekapitalisering på 6 miljarder euro till DLH (nedan kallad den aktuella åtgärden).
7
Syftet med den aktuella åtgärden var att, med stöd av artikel 107.3 b FEUF och den tillfälliga ramen, återställa balansräkning och likviditet hos företagen i Lufthansakoncernen, mot bakgrund av den extraordinära situation som uppkommit med anledning av covid-19-pandemin. Stödet finansierades och förvaltades för den tyska regeringen av Wirtschaftsstabilisierungsfonds (ekonomistabiliseringsfonden, Tyskland), ett offentligt organ som tillhandahöll kortfristigt ekonomiskt stöd till tyska företag som påverkats av covid-19-pandemin.
8
Den aktuella åtgärden består av följande tre delar:
–
Ett kapitaltillskott på 306044326,40 euro (nedan kallat kapitaltillskottet).
–
Ett ”passivt delägande” på 4693955673,60 euro, i form av ett hybridinstrument som behandlas som eget kapital enligt internationella redovisningsstandarder (nedan kallat passivt delägande I).
–
Ett ”passivt delägande” på 1 miljard euro med egenskaper som kännetecknar en konvertibel obligation (nedan kallat passivt delägande II).
9
Den aktuella åtgärden ingår i ett större paket med stödåtgärder till förmån för Lufthansakoncernen. Vid tidpunkten för antagandet av det omtvistade beslutet kan dessa åtgärder sammanfattas på följande sätt:
–
En statlig garanti på 80 procent för ett lån på 3 miljarder euro som Förbundsrepubliken Tyskland avsåg att bevilja DLH enligt en stödordning som kommissionen redan godkänt (kommissionens beslut C(2020) 1886 final av den 22 mars 2020 om statligt stöd SA.56714 (2020/N) – Tyskland – Covid-19-åtgärder).
–
En statlig garanti på 90 procent för ett lån på 300 miljoner euro som Republiken Österrike avsåg att bevilja Austrian Airlines enligt en stödordning som kommissionen redan godkänt (kommissionens beslut C(2020) 2354 final av den 8 april 2020 om statligt stöd SA.56840 (2020/N), Österrike Covid-19: det österrikiska likviditetsstödsprogrammet).
–
Ett lån på 150 miljoner euro som Republiken Österrike avsåg att bevilja Austrian Airlines som ersättning för den skada som bolaget lidit till följd av avbokning och ombokning av bolagets flygningar i samband med covid-19-pandemin.
–
Ett likviditetsstöd på 250 miljoner euro och ett lån på 40 miljoner euro som Konungariket Belgien avsåg att bevilja Brussels Airlines.
–
En statlig garanti på 85 procent för ett lån på 1,4 miljarder euro som Schweiziska edsförbundet beviljat Swiss International Air Lines och Edelweiss Air.
10
Kommissionen antog den 25 juni 2020 det omtvistade beslutet. Kommissionen fann i beslutet att den aktuella stödåtgärden utgjorde statligt stöd, i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF, och bedömde stödets förenlighet med den inre marknaden mot bakgrund av den tillfälliga ramen. Kommissionen beslutade att åtgärden var förenlig med den inre marknaden enligt artikel 107.3 b FEUF och framställde därför inte några invändningar mot densamma.
Talan i målen vid tribunalen och den överklagade domen
11
Genom ansökningar som inkom till tribunalens kansli den 22 januari respektive den 12 februari 2021 väckte Ryanair DAC (nedan kallat Ryanair) och Condor Flugdienst GmbH (nedan kallat Condor) talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet.
12
Till stöd för sin talan i mål T‑34/21 åberopade Ryanair fem rättsliga grunder. Som första grund gjorde Ryanair gällande att kommissionen hade gjort sig skyldig till felaktig tillämpning av den tillfälliga ramen respektive maktmissbruk. Den andra grunden avsåg felaktig tillämpning av artikel 107.3 b FEUF. Såvitt avser den tredje grunden gjorde Ryanair gällande att vissa specifika bestämmelser i EUF-fördraget och vissa allmänna unionsrättsliga principer hade åsidosatts. Ryanair gjorde som fjärde grund gällande att kommissionen underlåtit att inleda det formella granskningsförfarande som föreskrivs i artikel 108.2 FEUF. Den femte grunden avsåg åsidosättande av motiveringsskyldigheten
13
Till stöd för sin talan i mål T‑87/21 åberopade Condor tre rättsliga grunder. Som första grund gjorde Condor gällande att kommissionen underlåtit att uppfylla sin skyldighet att inleda det formella granskningsförfarandet enligt artikel 108.2 FEUF. Enligt den andra grunden gjorde kommissionen en uppenbart oriktig bedömning då den fann att den aktuella åtgärden var förenlig med den inre marknaden enligt artikel 107.3 b FEUF. Som tredje grund gjorde Condor gällande att kommissionen åsidosatt sin motiveringsskyldighet.
14
Tribunalen fann inledningsvis, i punkterna 15–67 i den överklagade domen, att Ryanairs och Condors respektive talan kunde tas upp till sakprövning. Tribunalen fann dels att de var berörda parter som hade ett intresse av att tillvarata sina processuella rättigheter enligt artikel 108.2 FEUF, dels att de hade visat att de var direkt och personligen berörda av det omtvistade beslutet, i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF, varför de fick ifrågasätta huruvida beslutet var välgrundat.
15
Tribunalen prövade därefter, i punkterna 68–503 i den överklagade domen, respektive talan i sak och sammanförde för det första, i punkterna 70 och 71 i den överklagade domen, de grunder som åberopats till stöd för respektive talan och konstaterade bland annat att samtliga frågor som togs upp i den första grunden för talan i mål T‑34/21 och i den första och den andra grunden för talan i mål T‑87/21 kunde delas in i sex frågeställningar. Dessa frågeställningar var i) huruvida DLH kunde komma i fråga för statligt stöd; ii) förekomsten av andra mer lämpliga och mindre konkurrenssnedvridande åtgärder; iii) stödbeloppet; iv) statens ersättning och utträde; v) förbudet mot kommersiell expansion som finansieras med den aktuella åtgärden och vi) stödmottagarens betydande marknadsstyrka på de relevanta marknaderna samt de strukturella åtagandena.
16
För det andra gjorde tribunalen, i punkterna 73–87 i den överklagade domen, inledande synpunkter på dels omfattningen av unionsdomstolarnas prövning av de komplicerade ekonomiska bedömningar som kommissionen företar på området för statligt stöd när den bedömer huruvida stödåtgärder är förenliga med den inre marknaden enligt artikel 107.3 FEUF, dels bevisvärdet av de expertrapporter som Ryanair grundat sig på inom ramen för talan i mål T‑34/21.
17
För det tredje fann tribunalen, genom att i punkterna 88–503 i den överklagade domen pröva de grunder och frågeställningar som nämns i punkt 15 ovan, att det omtvistade beslutet var behäftat med felaktig rättstillämpning vad gäller följande:
–
Den berörda stödmottagarens rätt till det aktuella stödet enligt punkt 49 c i den tillfälliga ramen (den första grundens första del i mål T‑34/21 och den första grundens andra del i mål T‑87/21) (punkterna 112–138 i den överklagade domen).
–
Avsaknad av en mekanism för höjning av ersättningen eller en liknande mekanism enligt punkterna 61, 62, 68 och 70 i den tillfälliga ramen (den första grundens fjärde del i mål T‑34/21) (punkterna 242–271 i den överklagade domen).
–
Aktiepriset i samband med konverteringen av det passiva delägandet II enligt punkt 67 i den tillfälliga ramen (den första grundens fjärde del i mål T‑34/21) (punkterna 272–288 i den överklagade domen).
–
Betydande marknadsstyrka på andra flygplatser där DLH har en bas (nedan kallade relevanta flygplatser) än flygplatserna i Frankfurt (Tyskland) och München (Tyskland) och i vart fall på flygplatserna i Düsseldorf (Tyskland) och Wien (Österrike) under IATA:s sommarsäsong 2019 (den första grundens femte del i mål T‑34/21 och den första grundens första del i mål T‑87/21) (punkterna 373–412 i den överklagade domen).
–
De aspekter av åtagandena som nämns i den första grundens femte del i mål T‑34/21 och i den första grundens första del i mål T‑87/21 (punkterna 467–480 och 494–502 i den överklagade domen).
18
Efter att i punkt 505 i den överklagade domen ha slagit fast att vart och ett av dessa fel i sig kunde ligga till grund för en ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet, ogiltigförklarade tribunalen följaktligen detta beslut, utan att pröva de övriga grunder och invändningar som sökandena vid tribunalen hade åberopat.
Parternas yrkanden i målet om överklagande
19
I sitt överklagande har DLH yrkat att domstolen ska
–
upphäva den överklagade domen,
–
ogilla talan i målen i första instans, och
–
förplikta Ryanair och Condor att ersätta rättegångskostnaderna såväl i första instans som i målet om överklagande.
20
Ryanair och Condor har yrkat att domstolen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
21
Kommissionen har yrkat att domstolen ska
–
upphäva den överklagade domen, och
–
förplikta Ryanair och Condor att ersätta rättegångskostnaderna såväl i första instans som i målet om överklagande.
22
Förbundsrepubliken Tyskland har yrkat att domstolen ska
–
upphäva den överklagade domen,
–
förplikta Ryanair och Condor att ersätta rättegångskostnaderna i målet om överklagande, och
–
förplikta Ryanair att ersätta rättegångskostnaderna i första instans i mål T‑34/21.
Prövning av överklagandet
23
Till stöd för sitt överklagande har DLH åberopat sex grunder. Som första grund har det gjorts gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning, missuppfattade de faktiska omständigheterna och överskred gränserna för sin domstolsprövning genom att felaktigt slå fast att kommissionen hade åsidosatt punkt 49 c i den tillfälliga ramen. Den andra grunden avser att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att kommissionen hade åsidosatt punkterna 62 och 68 i den tillfälliga ramen genom att underlåta att kräva att kapitaltillskottet och det passiva delägandet II skulle åtföljas av en mekanism för höjning av statens ersättning eller en liknande mekanism. Den tredje grunden avser att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att kommissionen hade åsidosatt punkt 67 i den tillfälliga ramen. Den fjärde grunden avser att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning i sin dom och överskred gränserna för sin domstolsprövning när den fann att kommissionen inte hade gjort en korrekt bedömning av huruvida DLH hade en betydande marknadsstyrka på de relevanta flygplatserna. Den femte grunden avser att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att kommissionen i sitt beslut hade gjort en uppenbart oriktig bedömning när den uteslöt konkurrenter som redan hade en bas på flygplatserna i Frankfurt och München från det första steget i förfarandet för avyttring av slottider som skulle frigöras. Den sjätte grunden avser att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att kommissionen hade åsidosatt sin motiveringsskyldighet genom att inte precisera varför avyttringen av DLH:s slottider skulle ske mot vederlag och inte påverkade attraktionskraften hos åtagandena avseende slottiderna.
Den första grunden
Parternas argument
24
DLH har genom sin första grund, som består av tre delar, gjort gällande att tribunalen, i punkterna 112–138 i den överklagade domen, gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning, missuppfattade de faktiska omständigheterna och överskred gränserna för sin domstolsprövning genom att slå fast att kommissionen hade åsidosatt punkt 49 c i den tillfälliga ramen i det att kommissionen ansåg att DLH inte kunde finansiera sig på marknaderna till rimliga villkor och i det att kommissionen inte beaktade alla relevanta omständigheter i detta avseende.
25
DLH har genom den första grundens första del gjort gällande att tribunalen missuppfattade kommissionens argument när den i punkt 125 i den överklagade domen fann att skäl 22 i det omtvistade beslutet grundade sig ”på en felaktig premiss, nämligen att den finansiering som ska stå att finna på marknaderna nödvändigtvis ska täcka stödmottagarens samtliga behov”. Enbart en läsning av de ord som används i detta skäl gör det inte möjligt att dra slutsatsen att kommissionen ansåg att finansieringen på de privata marknaderna alltid måste täcka stödmottagarens samtliga behov.
26
DLH har genom den första grundens andra del gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den, i punkt 125 och följande punkter i den överklagade domen, fann att kommissionen, vid prövningen av villkoren för stödberättigande enligt punkt 49 c i den tillfälliga ramen, skulle avgöra huruvida en icke försumbar del av stödmottagarens finansieringsbehov kunde tillgodoses genom marknadsfinansiering.
27
För det första motsägs en sådan tolkning av den vida och öppna ordalydelsen i punkt 49 c i den tillfälliga ramen.
28
För det andra framgår det av denna lydelse att det tillämpliga rättsliga kriteriet är huruvida stödmottagaren inte kan finansiera sig på marknaderna till rimliga villkor och huruvida de nationella åtgärderna för att täcka dennes likviditetsbehov är otillräckliga för att säkerställa stödmottagarens bärkraft. Således ska hänsyn tas till samtliga likviditetsbehov som stödmottagaren har gett uttryck för.
29
För det tredje åsidosatte tribunalen, i punkt 129 i den överklagade domen, syftet med punkt 49 c i den tillfälliga ramen, det vill säga att förhindra en överdriven användning av offentliga medel, och tillämpade felaktigt, i punkt 130 i den överklagade domen, principen om det minimum som är nödvändigt vid prövningen av åtgärdens proportionalitet i det skede då villkoren för stödberättigande bedöms. Genom att i punkterna 150–217 i den överklagade domen underkänna samtliga argument som sökandena i första instans anfört avseende stödbeloppet, samtidigt som den i punkterna 208 och 217 i den överklagade domen fann att det totala beloppet på 6 miljarder euro var begränsat till vad som var absolut nödvändigt för att säkerställa stödmottagarens bärkraft, lämnade tribunalen dessutom en motsägelsefull motivering. Tribunalens tolkning av punkt 49 c i den tillfälliga ramen strider slutligen även mot tribunalens egen rättspraxis i andra mål och strider således mot likabehandlingsprincipen.
30
DLH har genom den första grundens tredje del gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning och överskred gränserna för sin domstolsprövning när den, i punkterna 117 och 131–135 i den överklagade domen, fann att kommissionen inte hade beaktat samtliga omständigheter som krävdes vid prövningen av villkoret i punkt 49 c i den tillfälliga ramen. Vidare missuppfattade tribunalen, i punkt 120 i den överklagade domen, det omtvistade beslutet, kommissionens svaromål och DLH:s interventionsinlaga genom att förklara att kommissionen och DLH inte hade bestritt riktigheten och tillförlitligheten av de uppgifter som Ryanairs Oxera-expert hade lämnat i sin första rapport med rubriken ”Assessment of the Commission’s analysis of the proportionality of the aid to DLH” (”Bedömning av kommissionens analys av proportionaliteten av det stöd som beviljats DLH”), daterad den 21 januari 2021.
31
Förbundsrepubliken Tyskland och kommissionen har i huvudsak biträtt de argument som DLH har anfört inom ramen för sin första grund och anser att överklagandet ska bifallas såvitt avser denna grund.
32
Ryanair och Condor har bestritt dessa argument och gjort gällande att den första grunden åtminstone delvis inte kan tas upp till sakprövning vad gäller den tredje delen av denna grund och, vad gäller Ryanair, även den första delen. Under alla omständigheter ska överklagandet enligt dessa parter inte vinna bifall såvitt avser den grunden då den saknar stöd. De har i huvudsak yrkat att domstolen ska fastställa de domskäl i den överklagade domen som avses med denna grund, eftersom tribunalen inte har överskridit gränserna för sin domstolsprövning.
Domstolens bedömning
33
I punkt 49 c i den tillfälliga ramen uppställs ett villkor för att en rekapitaliseringsåtgärd ska vara tillåten, nämligen att stödmottagaren inte klarar att hitta marknadsfinansiering till rimliga villkor och de övergripande åtgärder som finns i den berörda medlemsstaten för att täcka stödmottagarens likviditetsbehov inte är tillräckliga för att säkerställa dennes bärkraft.
34
Det framgår av punkterna 125–132 i den överklagade domen att tribunalen tolkade denna punkt 49 c så, att kommissionen, för att avgöra huruvida en stödmottagare uppfyller detta villkor, ska undersöka huruvida stödmottagaren kan finansiera en icke försumbar del av sina behov på marknaderna eller på grundval av dessa övergripande åtgärder.
35
Till stöd för detta resonemang erinrade tribunalen dels, i punkt 129 i den överklagade domen, om att syftet med punkt 49 c i den tillfälliga ramen var att begränsa den statliga åtgärden till att endast omfatta de fall där mottagaren inte kan hitta marknadsfinansiering till rimliga villkor, dels, i punkt 130 i den överklagade domen, om att denna bestämmelse ska tolkas mot bakgrund av proportionalitetsprincipen. Härav följer, enligt tribunalen, en skyldighet för kommissionen att undersöka huruvida mottagaren kan mobilisera en icke försumbar del av den finansiering som krävs på marknaderna.
36
För det första framgår det av en bokstavstolkning av punkt 49 c i den tillfälliga ramen i dess helhet att syftet med denna är att företag, som utan en sådan åtgärd faktiskt skulle kunna erhålla tillräcklig marknadsfinansiering eller finansiering tack vare befintliga övergripande åtgärder i den berörda medlemsstaten, ska uteslutas från rekapitaliseringsåtgärder.
37
För det andra ska det påpekas att nämnda punkt återfinns i underavsnitt 3.11.2 i den tillfälliga ramen, som handlar om villkor för stödberättigande och inträde. Det i punkt 33 ovan beskrivna villkoret återfinns bland andra villkor, som de som anges i punkt 49 a i den tillfälliga ramen, nämligen kravet på att mottagaren, utan statligt ingripande, skulle tvingas lägga ned sin verksamhet eller ha allvarliga svårigheter att fortsätta densamma. Domstolen finner följaktligen att villkoret i punkt 49 c i den tillfälliga ramen avser förekomsten av ett finansieringsbehov som är avsett att säkerställa företagets bärkraft, något som inte kan tillgodoses genom marknadsfinansiering till rimliga villkor eller genom nationella övergripande åtgärder.
38
Denna tolkning vinner stöd av den tredje meningen i punkt 51 i den tillfälliga ramen som, även om den endast avser medlemsstaternas anmälningar av individuellt stöd som överstiger tröskelvärdet på 250000000 euro, uttryckligen återger och förtydligar villkoret i punkt 49 c i den tillfälliga ramen genom att ange att stödmottagarens finansieringsmöjligheter eller de befintliga övergripande åtgärderna för att täcka mottagarens likviditetsbehov måste vara otillräckliga för att säkerställa mottagarens bärkraft.
39
För det tredje framgår det av punkt 54 i den tillfälliga ramen, i underavsnitt 3.11.4 med rubriken ”Rekapitaliseringsbeloppet”, att för att säkerställa att stödet är proportionerligt får beloppet inte gå utöver vad som är absolut nödvändigt för att säkerställa stödmottagarens bärkraft. Prövningen av villkoren för stödberättigande mot bakgrund av de villkor som anges i punkt 49 i den tillfälliga ramen ska dock skiljas från den proportionalitetsprövning av stödbeloppet som görs enligt punkt 54 däri. Punkt 51 i den tillfälliga ramen gör för övrigt uttryckligen åtskillnad mellan dels villkoret för stödberättigande, nämligen att stödmottagarens finansieringsmöjligheter eller befintliga övergripande åtgärder för att täcka dennes likviditetsbehov ska vara otillräckliga för att säkerställa stödmottagarens bärkraft, dels kravet på att stödet ska vara proportionerligt.
40
Det följer således av en bokstavstolkning och en kontextuell tolkning av punkt 49 c i den tillfälliga ramen att denna ska tolkas så, att för att ett företag ska vara berättigat till en rekapitaliseringsåtgärd krävs det att det föreligger ett finansieringsbehov, utan att det i detta skede av bedömningen är nödvändigt att kommissionen bedömer det exakta finansieringsbelopp som ska säkerställas genom en sådan åtgärd och följaktligen inte heller att den fastställer huruvida stödmottagaren kan använda sig av marknaden eller övergripande åtgärder för att täcka en försumbar eller icke försumbar del av sina finansieringsbehov.
41
Även om tribunalen gjorde en riktig bedömning när den påpekade att syftet med punkt 49 c i den tillfälliga ramen är att endast företag som har ett finansieringsbehov ska omfattas av rekapitaliseringsåtgärderna, så är övervägandena i punkterna 129 och 130 i den överklagade domen, enligt vilka detta mål skulle äventyras om offentliga medel användes för att finansiera behov som delvis kunde finansieras på marknaderna, kopplade till bedömningen av stödbeloppet och inte till bedömningen av huruvida mottagaren av detta stöd var stödberättigad. Så är även fallet med övervägandena avseende proportionalitetsprincipen.
42
Härav följer att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkterna 132 och 137 i den överklagade domen fann att kommissionen, genom att inte pröva huruvida stödmottagaren hade kunnat mobilisera om än bara en del av den nödvändiga finansieringen på marknaderna, inte hade beaktat alla relevanta omständigheter vid prövningen av villkoret i punkt 49 c i den tillfälliga ramen.
43
Även om tribunalen, i punkterna 123 och 124 i den överklagade domen, fann att kommissionen inte hade undersökt huruvida det fanns garantier som gjorde det möjligt för DLH att erhålla marknadsfinansiering som motsvarade DLH:s behov, framgår det av de faktiska omständigheter som anges i punkt 119 i den överklagade domen att DLH under alla omständigheter, genom att använda sina flygplan och reservdelar som garantier, endast hade kunnat anskaffa 1–3,7 miljarder euro på marknaderna för att tillgodose de likviditetsbehov som, såsom anges i punkt 115 i den överklagade domen, uppskattades till nästan 9 miljarder euro i det omtvistade beslutet. Under dessa omständigheter är den omständigheten att kommissionen inte prövade huruvida det fanns garantier som gjorde det möjligt för DLH att erhålla marknadsfinansiering ovidkommande för prövningen av huruvida stödmottagaren var stödberättigad enligt punkt 49 c i den tillfälliga ramen.
44
Av det ovan anförda följer att det finns belägg för den första grundens andra del. Klaganden ska således vinna framgång med denna grund. Det saknas därvid anledning att pröva de övriga delarna av denna grund och således inte heller de därmed sammanhängande frågorna om överklagandets upptagande till sakprövning.
Den andra grunden
Parternas argument
45
DLH har genom sin andra grund, som består av två delar, gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den, i punkterna 242–271 i den överklagade domen, fann att kommissionen hade åsidosatt bland annat punkterna 61, 62, 68 och 70 i den tillfälliga ramen genom att underlåta att kräva att kapitaltillskottet och det passiva delägandet II skulle åtföljas av en mekanism för höjning av statens ersättning eller en liknande mekanism.
46
DLH har genom den andra grundens första del gjort gällande att kommissionen, i motsats till vad tribunalen slog fast i punkterna 252–263 i den överklagade domen, hade fog för att anse att kapitaltillskottet, med hänsyn till rekapitaliseringsåtgärdernas övergripande struktur och deras nära sammanlänkade beståndsdelar, åtföljdes av en mekanism som liknade mekanismen för höjning av statens ersättning.
47
För det första är tribunalens synsätt i detta avseende vad gäller tolkningen av punkt 62 i den tillfälliga ramen felaktigt och formalistiskt, i det att tribunalen bland annat, i punkt 263 i den överklagade domen, fann att kommissionen inte kunde beakta de kombinerade effekterna av rekapitaliseringsåtgärderna på incitamentseffekterna för statens utträde ur DLH:s kapital. Denna tolkning strider mot punkt 59 i den tillfälliga ramen, som tillåter just ”alternativ till de ersättningsmodeller som anges nedan”. Genom att göra en sådan tolkning beaktade tribunalen inte det stora utrymme för skönsmässig bedömning som kommissionen har inom ramen för komplicerade ekonomiska bedömningar och överskred gränserna för sin domstolsprövning.
48
DLH har för det andra gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig bedömning när den, i punkterna 254–256 i den överklagade domen, fann att det betydande värderingsavdrag med vilket staten hade trätt in i DLH:s kapital inte hade ett tillräckligt nära samband med föremålet för mekanismen för höjning av statens ersättning eller med syftet med denna mekanism. Tribunalen gjorde sig bland annat skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkt 255 i den överklagade domen fann att den ytterligare ägarandel som staten förvärvat i detta bolag och motsvarande ersättning inte kunde beaktas, redan av det skälet att det ursprungliga inköpspriset reglerades i punkt 60 i den tillfälliga ramen. DLH har vidare anfört att tribunalen missuppfattade syftet med punkterna 60–62 i den tillfälliga ramen när den i punkt 256 i den överklagade domen slog fast att de andra mekanismerna för höjning av statens ersättning alltid måste leda till en ersättning som ökar med tiden och uppmuntra till statens utträde så snart som möjligt. DLH har tillagt att en sådan mekanism för höjning av statens ersättning som den som föreskrivs i punkt 61 i den tillfälliga ramen inte i sig skulle ha kunnat tillämpas på kapitaltillskottet. Enligt DLH gjorde sig tribunalen dessutom skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkt 260 i den överklagade domen slog fast att kommissionen inte kunde beakta de stigande räntorna på passivt delägande I och II vid sin bedömning enligt punkt 62 i den tillfälliga ramen. Slutligen gjorde tribunalen sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den på ett liknande sätt konstaterade att de beteendemässiga åtaganden som anges i underavsnitt 3.11.6 i den tillfälliga ramen inte kunde beaktas vid bedömningen enligt punkt 62 i den tillfälliga ramen.
49
DLH har genom den andra grundens andra del gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den, i punkt 265 och följande punkter i den överklagade domen, fann att det passiva delägandet II, efter dess konvertering till eget kapital, inte heller var förenat med en ”alternativ mekanism för höjning av ersättningen”, i den mening som avses i punkt 68 i den tillfälliga ramen. Tribunalen gjorde i detta avseende en felaktig bedömning när den, i punkt 266 i den överklagade domen, bland annat fann att punkt 70 i den tillfälliga ramen saknade relevans i förevarande fall. I denna punkt föreskrivs enligt DLH att kommissionen är skyldig att följa de allmänna principer som föreskrivs i de övriga punkterna i den tillfälliga ramen och att den, på grund av hybridkapitalinstrumentens starkt skiftande karaktär och det stora utrymme för skönsmässig bedömning som kommissionen har när den prövar dem, även ska bedöma risken för hybridkapitalinstrument från fall till fall.
50
Under alla omständigheter hade kommissionen fog för att, i skäl 161 i det omtvistade beslutet, dra slutsatsen att ersättningsnivåerna för det passiva delägandet I och II, det stora värderingsavdraget som omfattade effekterna av en större ”oönskad” ägarandel och de ytterligare incitamentseffekterna på det integrerade utträdet, återspeglade den risk som var knuten till det passiva delägandet II efter dess konvertering till eget kapital och att dessa sammanlänkade komponenter av rekapitaliseringsåtgärden utgjorde en ”alternativ mekanism” i den mening som avses i punkt 68 i den tillfälliga ramen och även i förhållande till det passiva delägandet II.
51
Förbundsrepubliken Tyskland och kommissionen har i huvudsak biträtt de argument som DLH har anfört inom ramen för sin andra grund och anser att överklagandet ska bifallas såvitt avser denna grund.
52
Ryanair och Condor har bestritt detta argument. Condor har gjort gällande att den andra grunden åtminstone delvis inte kan tas upp till sakprövning, eftersom kommissionen, i motsats till vad DLH har hävdat, inte har något stort utrymme för skönsmässig bedömning vad gäller den tillfälliga ramen och att det under alla omständigheter inte var nödvändigt att företa någon komplicerad ekonomisk bedömning. I sak anser dessa parter att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser denna grund. De har i huvudsak yrkat att domstolen ska fastställa de domskäl i den överklagade domen som avses med denna grund, eftersom tribunalen bland annat inte har överskridit gränserna för den domstolsprövning som det ankommer på den att göra.
Domstolens bedömning
53
Inledningsvis kan Condor inte vinna framgång med sin anmärkning att den andra grunden delvis inte kan tas upp till sakprövning. DLH har nämligen genom denna grund i huvudsak kritiserat tribunalen för att ha gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning genom att inkräkta på det stora utrymme för skönsmässig bedömning som kommissionen enligt DLH förfogar över. Frågan huruvida kommissionen förfogade över ett sådant utrymme för skönsmässig bedömning och i detta sammanhang var tvungen att företa komplicerade ekonomiska bedömningar omfattas av prövningen i sak av denna påtalade felaktiga rättstillämpning, vilken domstolen är behörig att pröva i ett mål om överklagande. Härav följer att den andra grunden kan tas upp till sakprövning i sin helhet.
54
I sak ska det, när det gäller egetkapitalinstrument, understrykas att det framgår av punkt 61 i den tillfälliga ramen att alla rekapitaliseringsåtgärder måste innefatta en mekanism för att höja statens ersättning så att stödmottagaren ges incitament att köpa tillbaka statens kapitaltillskott. Denna mekanism kan utgöras av ytterligare aktier som tilldelas staten eller av andra mekanismer och bör motsvara en ökning på minst 10 procent av ersättningen till staten för varje höjningssteg: fyra år efter kapitaltillskottet om staten inte har sålt minst 40 procent av sitt aktieinnehav och sex år efter kapitaltillskottet om staten inte har sålt hela sitt aktieinnehav som är ett resultat av kapitaltillskottet. I punkt 62 i den tillfälliga ramen anges att kommissionen kan godta alternativa mekanismer, förutsatt att de totalt sett leder till ett liknande resultat när det gäller att ge incitament för statens utträde och ett liknande samlat resultat för statens ersättning.
55
Vad gäller hybridkapitalinstrument framgår det av punkt 68 i den tillfälliga ramen att efter konverteringen till eget kapital måste en mekanism införas som gradvis höjer statens ersättning, så att stödmottagarna ges incitament att köpa tillbaka statens kapitaltillskott. Om det egna kapital som är ett resultat av statens ingripande fortfarande ägs av staten två år efter konverteringen till eget kapital, ska staten erhålla en ytterligare ägarandel av stödmottagaren utöver sitt återstående innehav som är ett resultat av statens konvertering av hybridkapitalinstrumenten. Denna ytterligare ägarandel ska uppgå till minst 10 procent av detta återstående innehav. I denna punkt preciseras vidare att kommissionen kan godta andra mekanismer för höjning av ersättningen till staten, under förutsättning att de ger samma incitament och ett liknande samlat resultat för statens ersättning.
56
Av fast rättspraxis framgår i detta avseende (se punkterna 74 och 75 i den överklagade domen) att kommissionen, vid sin bedömning av huruvida stödåtgärder är förenliga med den inre marknaden enligt artikel 107.3 FEUF, har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning i vilket ingår att göra komplicerade ekonomiska och sociala bedömningar (se dom av den 19 juli 2016, Kotnik m.fl., C‑526/14, EU:C:2016:570, punkt 38 och där angiven rättspraxis).
57
Domstolsprövningen ska i detta avseende vara begränsad till en kontroll av att reglerna för handläggning och för motivering har följts, att uppgifterna om faktiska omständigheter är materiellt riktiga, att bedömningen av dessa omständigheter inte är uppenbart oriktig och att det inte förekommit maktmissbruk (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 december 2008, Régie Networks, C‑333/07, EU:C:2008:764, punkt 78 och där angiven rättspraxis).
58
Genom att anta förhållningsregler, såsom de som anges i den tillfälliga ramen, för att fastställa de kriterier som ska utgöra grunden för kommissionen att bedöma om de stödåtgärder som planeras av medlemsstaterna är förenliga med den inre marknaden och genom offentliggörandet av dessa regler tillkännage att kommissionen fortsättningsvis kommer att tillämpa reglerna på de fall som omfattas av dem, begränsar kommissionen emellertid själv det utrymme för skönsmässig bedömning som den tillerkänns i detta avseende genom bland annat artikel 107.3 b FEUF och riskerar i princip om den frångår dessa regler att dömas för att i förekommande fall ha åsidosatt allmänna rättsprinciper, såsom likabehandlingsprincipen eller principen om skydd för berättigade förväntningar (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 juli 2016, Kotnik m.fl., C‑526/14, EU:C:2016:570, punkterna 39 och 40, samt dom av den 31 januari 2023, kommissionen/Braesch m.fl., C‑284/21 P, EU:C:2023:58, punkt 90).
59
Det framgår även av domstolens praxis att även om kommissionen på området för statligt stöd i princip är bunden av de förhållningsregler som den antar, såsom den tillfälliga ramen, så fråntar inte antagandet av sådana regler kommissionen från dess skyldighet att undersöka de specifika exceptionella omständigheter som en medlemsstat åberopar i ett specifikt fall för att hävda en direkt tillämpning av artikel 107.3 b FEUF. Medlemsstaterna behåller således möjligheten att anmäla stödprojekt som inte uppfyller kraven i sådana förhållningsregler till kommissionen, och kommissionen kan godkänna sådana projekt under exceptionella omständigheter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 31 januari 2023, kommissionen/Braesch m.fl., C‑284/21 P, EU:C:2023:58, punkterna 92 och 93, samt dom av den 7 november 2024, Ryanair/kommissionen, C‑588/22 P, EU:C:2024:935, punkterna 59 och 60).
60
Även om kommissionen, enligt den rättspraxis som domstolen erinrat om i punkt 58 ovan, genom att anta den tillfälliga ramen själv begränsade sitt utrymme för skönsmässig bedömning, kan det emellertid konstateras att det i punkterna 62 och 68 i denna ram uttryckligen föreskrivs, utöver förekomsten av de mekanismer för höjning av statens ersättning som anges i nämnda rambestämmelser, en möjlighet att använda sig av alternativ som totalt sett har liknande effekter.
61
Mot bakgrund av det kriterium för övergripande likhet som fastställts i den tillfälliga ramen kan det inte krävas att en alternativ mekanism ska vara identisk med den mekanism som föreskrivs i den tillfälliga ramen, vare sig vad gäller dess utformning eller dess effekter.
62
Det följer dessutom av rättspraxis (se punkterna 56 och 57 ovan) att en oriktig bedömning från kommissionens sida vad gäller frågan huruvida en alternativ mekanism har verkningar som totalt sett liknar dem som följer av de mekanismer för höjning av statens ersättning som anges i punkterna 61 och 68 i den tillfälliga ramen kan leda till att en unionsdomstol ogiltigförklarar ett kommissionsbeslut endast om detta fel är uppenbart.
63
Vid en sådan bedömning kan ett uppenbart fel visas med hjälp av uppgifter som gör den bedömning av de faktiska omständigheterna som kommissionen gjort i sitt beslut osannolik. Däremot ska grunden inte godtas om den ifrågasatta bedömningen, trots de omständigheter som klagandena har åberopat, inte framstår som behäftad med ett sådant uppenbart fel (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 maj 2020, BTB Holding Investments och Duferco Participations Holding/kommissionen, C‑148/19 P, EU:C:2020:354, punkt 72).
64
Unionsdomstolen ska emellertid inte bara pröva huruvida de bevis som åberopats är materiellt riktiga, tillförlitliga och samstämmiga, utan även om dessa bevis utgör samtliga relevanta uppgifter som ska beaktas för att bedöma en komplicerad situation och om de utgör belägg för de slutsatser som dragits därav (dom av den 24 oktober 2013, Land Burgenland m.fl./kommissionen, C‑214/12 P, C‑215/12 P och C‑223/12 P, EU:C:2013:682, punkt 79 och där angiven rättspraxis).
65
Vidare, och mer allmänt, kan tribunalen inte ersätta den motivering som lämnats av den som antagit den angripna rättsakten med sin egen motivering (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 september 2023, Ryanair/kommissionen, C‑320/21 P, EU:C:2023:712, punkt 117 och där angiven rättspraxis).
66
I punkterna 267 och 268 i den överklagade domen fann tribunalen att aktietillskottet och det passiva delägandet II, vid konverteringen till eget kapital, inte åtföljdes av en mekanism för höjning av statens ersättning eller en liknande mekanism enligt punkterna 62 och 68 i den tillfälliga ramen, vars innehåll domstolen erinrat om i punkterna 54 och 55 ovan.
67
Det framgår av punkt 248 i den överklagade domen att kommissionen, för att anse att mekanismens övergripande struktur, i enlighet med punkt 62 i den tillfälliga ramen, utgjorde en mekanism som var jämförbar med en mekanism för höjning av statens ersättning som föreskrivs i punkt 61 i denna ram, grundade sig på i) att Förbundsrepubliken Tyskland hade förvärvat aktierna i DLH till kraftigt rabatterat pris; ii) att staten som aktieägare i DLH inte var önskvärt för stödmottagaren; iii) att det passiva delägandet I och det passiva delägandet II var förenade med ökande räntor och att sannolikheten för att en del av det passiva delägandet II skulle konverteras till eget kapital skulle ha ökat med tiden, vilket skulle späda ut det befintliga aktieägandet till förmån för staten, samt iv) vissa åtaganden med avseende på beteende, bland annat förbudet mot att betala utdelning, vilka fortsatte att gälla till dess att hela stödet hade betalats åter.
68
För att uttala sig om dessa skäl drog tribunalen, för det första, i punkterna 253–257 i den överklagade domen, slutsatsen att rabatten på 71,9 procent av aktiekursen, som enligt det omtvistade beslutet gjorde det möjligt att erbjuda en högre ersättning än den som Förbundsrepubliken Tyskland skulle ha kunnat åtnjuta i avsaknad av en sådan rabatt, enbart genom tillämpning av en sådan mekanism för höjning av ersättningen som föreskrivs i punkt 61 i den tillfälliga ramen, inte hade ett tillräckligt nära samband med föremålet för och syftet med mekanismen för höjning av statens ersättning. För det andra underkände tribunalen, i punkt 258 i den överklagade domen, argumentet att statens aktieinnehav i DLH ”inte var önskvärt” eftersom ett sådant argument är subjektivt och saknar juridisk pregnans. För det tredje fann tribunalen, i punkterna 260 och 262 i den överklagade domen, att den omständigheten att räntan för det passiva delägandet I och det passiva delägandet II ökade med tiden och att DLH skulle bli föremål för åtaganden med avseende på beteenden omfattades av andra krav i den tillfälliga ramen. Vad gäller det passiva delägandet II underkände tribunalen, i punkt 265 i den överklagade domen, av samma skäl, kommissionens argument och fann, i punkt 266 i den överklagade domen, att kommissionen inte hade visat att den aktuella åtgärden åtföljdes av en alternativ mekanism som kunde få verkningar som var jämförbara med mekanismen för höjning av statens ersättning.
69
Tribunalen underkände därigenom vart och ett av de argument som kommissionen hade anfört i det omtvistade beslutet, dels på grund av att de saknade samband med den planerade mekanismen för höjning av ersättningen, dels på grund av att de omfattades av andra krav i den tillfälliga ramen.
70
Att vissa av de omständigheter som kommissionen beaktade i punkterna 62 och 68 i den tillfälliga ramen även omfattas av andra krav som föreskrivs i denna ram, förefaller emellertid inte i sig medföra att de helt saknar juridisk pregnans. Det kan nämligen inte uteslutas att en komponent i en åtgärd som direkt tillgodoser ett av kraven i den tillfälliga ramen även kan bidra till att uppnå det specifika målet med ett annat krav som föreskrivs i denna ram.
71
För att i detta sammanhang, i punkterna 251 och 252 i den överklagade domen, dra slutsatsen att det inte fanns någon mekanism för höjning av statens ersättning eller några alternativa mekanismer enligt punkterna 62 och 68 i den tillfälliga ramen, anförde tribunalen inte några belägg för att kommissionen på ett uppenbart sätt hade misstagit sig vad gäller effektiviteten av de olika omständigheter som kommissionen grundade sig på i det omtvistade beslutet i en sådan utsträckning att dess bedömning av den övergripande likheten mellan effekterna av den granskade alternativa mekanismen förlorar sin sannolikhet.
72
Närmare bestämt framgår det inte av punkterna 253–257 i den överklagade domen att slutsatsen, att den kraftiga rabatt med vilken Förbundsrepubliken Tyskland hade förvärvat aktier i DLH skulle kunna bidra till att skapa incitament för staten att sälja sina aktier, skulle vara osannolik.
73
Det följer inte heller av punkterna 258–269 i den överklagade domen att det är uppenbart att den gradvisa höjningen av räntan för det passiva delägandet I och det passiva delägandet II, ökningen av sannolikheten för att en del av det passiva delägandet II konverteras till eget kapital eller den omständigheten att DLH är föremål för åtaganden med avseende på beteenden, inte kan få verkningar som i stort sett är jämförbara med de mekanismer som beskrivs i punkterna 61 och 68 första och andra meningen i den tillfälliga ramen.
74
Tribunalen beaktade inte heller kumuleringen av effekterna av de olika omständigheter som kommissionen beaktade för att fastställa att det fanns en mekanism som alternativ till en mekanism för höjning av statens ersättning, i enlighet med punkterna 62 och 68 i den tillfälliga ramen, trots att kommissionen just grundade sig på de kombinerade effekterna av de olika omständigheter som avses i de två föregående punkterna.
75
Under dessa omständigheter har tribunalen inte visat att kommissionen gjorde en uppenbart oriktig bedömning när den fann att den aktuella åtgärden, vad gäller såväl kapitalinnehavet som det passiva delägandet II, åtföljdes av alternativa mekanismer som uppfyllde kravet på total likhet med en mekanism för höjning av statens ersättning. Tribunalen gjorde sig följaktligen skyldig till felaktig rättstillämpning i sin dom.
76
Av det ovan anförda följer att klaganden ska vinna framgång såvitt avser den andra grundens två delar.
Den tredje grunden
Parternas argument
77
I sin tredje grund har DLH anfört att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att i punkterna 272–288 i den överklagade domen anse att kommissionen hade åsidosatt punkt 67 i den tillfälliga ramen genom att anse att en del av det passiva delägandet II, nämligen det passiva delägandet II‑A, kunde konverteras till aktier till ett fast pris på 2,56 euro per aktie, medan en annan del av detta delägande, nämligen det passiva delägandet II‑B, kunde konverteras till aktiernas marknadspris vid tidpunkten för konverteringen, minus 10 procent eller minus 5,25 procent beroende på den utlösande händelsen.
78
Tribunalen bortsåg i detta avseende från att kommissionen, enligt punkt 59 i den tillfälliga ramen, kan godta ”ett alternativ till de ersättningsmetoder som anges [i denna ram]” och följaktligen den lösning som anges i punkt 67 i nämnda ram. Eftersom ett ”teoretiskt pris exklusive teckningsrätter” (theoretical ex rights price), det vill säga det teoretiska marknadspriset för aktierna efter en ny nyemission, inte kunnat beräknas i förevarande mål, var en annan lösning oundgänglig. Enligt DLH beviljar emittenten, för att uppmuntra kapitalmarknaden att utöva sina teckningsrätter, en rabatt jämfört med marknadspriset på de nya aktier som kan tecknas vid den parallella emissionen. Det teoretiska priset exklusive teckningsrätter skulle då beräknas på grundval av marknadspriset efter utspädning genom nyemissionen. Inom ramen för en sådan konverteringsrätt som den som föreskrivs inom ramen för det passiva delägandet II finns det emellertid ingen ytterligare parallell emission av (rabatterade) rättigheter på marknaden som kan användas som referenspunkt för att beräkna emissionspriset för konverteringsrättigheterna.
79
DLH har anfört att Förbundsrepubliken Tyskland, med hänsyn till att det var omöjligt att beräkna ett teoretiskt pris exklusive teckningsrätter, föreslog att man skulle hänvisa dels till det lägsta emissionspris på 2,56 euro som tillämpades på DLH för konverteringen av det passiva delägandet II‑A, dels till DLH:s marknadspris genom att använda sig av en rabatt på 5,25 procent eller på 10 procent, beroende på den utlösande händelsen för konverteringen av det passiva delägandet II‑B. Enligt DLH kunde man, med hänsyn till omständigheterna i det aktuella fallet och i likhet med vad som slogs fast i det omtvistade beslutet, förvänta sig att de två konverteringspriserna skulle vara förenliga med kravet i punkt 67 i den tillfälliga ramen.
80
Det var således omöjligt att hänvisa till en teoretisk kurs exklusive teckningsrätter, i motsats till vad tribunalen fann i punkterna 276–279 i den överklagade domen. Således gjorde kommissionen en riktig bedömning när den godtog en alternativ ersättning enligt punkt 59 i den tillfälliga ramen, vilket gav samma resultat som om ett teoretiskt pris exklusive teckningsrätter hade kunnat beaktas.
81
DLH har gjort gällande att denna slutsats, i motsats till vad tribunalen fann i punkterna 280–285 i den överklagade domen, inte påverkas av den omständigheten att det i skäl 158 i det omtvistade beslutet krävdes att Förbundsrepubliken Tyskland åtog sig att begära kommissionens godkännande av utövandet av konverteringsoptionen, om denna inte genomfördes på en nivå som var lägre än eller lika med 5 procent avseende det teoretiska priset exklusive teckningsrätter. Risken för bristande överensstämmelse var nämligen endast teoretisk och syftet med kommissionens godkännande var att säkerställa största möjliga överensstämmelse. DLH har kritiserat punkt 283 i den överklagade domen och särskilt gjort gällande att syftet inte var att ”avvika” från punkt 67 i den tillfälliga ramen eller att inhibera ett beslut på denna punkt, utan att trygga en ytterligare säkerhetsnivå och att försäkra sig om att Förbundsrepubliken Tyskland iakttog sin skyldighet, i det att det rörde sig om en konvertering som med nödvändighet ägde rum efter rekapitaliseringen (ex post).
82
Förbundsrepubliken Tyskland och kommissionen har i huvudsak biträtt de argument som DLH har anfört inom ramen för den tredje grunden och anser att överklagandet ska bifallas såvitt avser denna grund.
83
Ryanair och Condor har bestritt dessa argument och gjort gällande att den tredje grunden åtminstone delvis inte kan tas upp till sakprövning, eftersom den syftar till att ifrågasätta tribunalens konstateranden av de faktiska omständigheterna. Under alla omständigheter ska överklagandet enligt dessa parter inte vinna bifall såvitt avser den grunden då det saknas belägg. De har i huvudsak yrkat att domstolen ska fastställa de domskäl i den överklagade domen som avses med denna grund, eftersom tribunalen bland annat inte har överskridit gränserna för den domstolsprövning som den har att företa.
Domstolens bedömning
84
När det gäller ersättningen för hybridkapitalinstrument ska det understrykas att enligt punkt 67 i den tillfälliga ramen ska konverteringen av sådana instrument till eget kapital genomföras till minst 5 procent under det teoretiska priset exklusive teckningsrätter vid tidpunkten för konverteringen.
85
I punkt 275 i den överklagade domen angav tribunalen att kommissionen i det omtvistade beslutet påpekat att en del av det passiva delägandet II, nämligen det passiva delägandet II‑A, kunde konverteras till aktier till ett fast pris på 2,56 euro per aktie, medan en annan del av det passiva delägandet II, nämligen det passiva delägandet II‑B, kunde konverteras till aktiernas marknadspris vid tidpunkten för konverteringen, minus 10 eller 5,25 procent beroende på den utlösande händelsen. Kommissionen förklarade även i det omtvistade beslutet att ”alla dessa priser kunde förväntas vara förenliga med kravet i punkt 67 i den tillfälliga ramen”, men medgav samtidigt att ”det kan finnas ett pris under vilket [detta] krav … inte är uppfyllt”, men att Förbundsrepubliken Tyskland i så fall hade åtagit sig att ansöka om kommissionens godkännande innan landet utövade sin konverteringsrätt.
86
I punkterna 276–278 i den överklagade domen fann tribunalen vidare att priset på aktierna vid konverteringen inte fastställdes på grundval av det teoretiska priset exklusive teckningsrätter, vare sig vad gäller det passiva delägandet II‑A på grund av att det fasta priset per aktie inte motsvarade den modell som anges i punkt 67 i den tillfälliga ramen, eller vad gäller det passiva delägandet II‑B för vilket priset grundade sig på marknadspriset vid konverteringen.
87
Slutligen konstaterade tribunalen att kommissionen inte hade motiverat valet att använda sig av en alternativ beräkningsmetod och att kommissionen, genom att föreskriva ett system med tillstånd i efterhand för det fall priserna inte var förenliga med regelverket, endast hade skjutit upp sitt beslut, i strid med punkt 67.
88
Det ska i detta sammanhang preciseras att enligt punkt 59 i den tillfälliga ramen får medlemsstaterna, som ett alternativ till de ersättningsmodeller som anges i punkterna 60–70 i den tillfälliga ramen, anmäla stödordningar eller individuella åtgärder där ersättningsmodellen anpassas i enlighet med kapitalinstrumentets egenskaper och förmånsrätt, förutsatt att de totalt sett leder till ett liknande resultat när det gäller att ge incitament för statens utträde och ett liknande samlat resultat för statens ersättning.
89
DLH har således fog för att göra gällande att det var tillåtet för kommissionen, utan att för den skull behöva åberopa ett specifikt skäl eller en exceptionell omständighet, att stödja sig på en mekanism som alternativ till den som beskrivs i punkt 67 i den tillfälliga ramen. En sådan alternativ mekanism är emellertid förenlig med de krav som följer av den tillfälliga ramen endast om den leder till ett resultat som totalt sett liknar resultatet av den mekanism som beskrivs i punkt 67.
90
Det framgår emellertid av punkterna 277, 278 och 280–286 i den överklagade domen att tribunalen konstaterade att den alternativa beräkningsmodell som definieras i skäl 158 i det omtvistade beslutet kunde leda till att priser fastställs som inte motsvarar de priser som följer av tillämpningen av den modell som anges i punkt 67 i den tillfälliga ramen. För att komma fram till denna slutsats grundade sig tribunalen bland annat på själva ordalydelsen i det omtvistade beslutet (se punkt 85 ovan).
91
Inom ramen för förevarande överklagande har tribunalens konstaterande, att resultatet av tillämpningen av denna alternativa modell skiljer sig från resultatet av tillämpningen av den modell som anges i punkt 67 i den tillfälliga ramen, inte bestritts.
92
I detta sammanhang kan klaganden inte vinna framgång med sitt argument att det i förevarande mål är omöjligt att beräkna det teoretiska priset exklusive teckningsrätter.
93
Förutom att detta argument motsäger det omtvistade beslutet, i vilket det uttryckligen föreskrivs en jämförelse mellan resultatet av den alternativa beräkningsmodellen och det resultat som erhålls om den modell som grundar sig på det teoretiska priset exklusive teckningsrätter används, syftar detta argument i slutändan, såsom Ryanair och Condor har gjort gällande, till att uppmana domstolen att själv fastställa de faktiska omständigheterna, utan att det därvid gjorts gällande att tribunalen skulle ha missuppfattat bevisningen.
94
Det framgår av fast rättspraxis att domstolen i ett mål om överklagande varken är behörig att fastställa de faktiska omständigheterna eller, i princip, att bedöma den bevisning som tribunalen lagt till grund för dessa omständigheter. Domstolens behörighet att kontrollera tribunalens fastställande av de faktiska omständigheterna innefattar bland annat en kontroll av huruvida tribunalen har missuppfattat de faktiska omständigheterna, det vill säga om det av handlingarna i målet framgår att fastställandet av dessa är materiellt oriktigt, huruvida bevisningen har missuppfattats, hur de faktiska omständigheterna har kvalificerats rättsligt och huruvida reglerna om bevisbörda och bevisföring har iakttagits (dom av den 11 september 2025, Österrike/kommissionen (Kärnkraftverket Paks II), C‑59/23 P, EU:C:2025:686, punkt 58 och där angiven rättspraxis).
95
Den tredje grunden kan således inte tas upp till sakprövning i den del den innebär att domstolen ska fastställa att den överklagade domen är behäftad med ett fel i den del den inte tog hänsyn till att det var omöjligt att beräkna det teoretiska priset exklusive teckningsrätter i förevarande mål.
96
I motsats till vad kommissionen har hävdat är Förbundsrepubliken Tysklands skyldighet att, för det fall konverteringspriset på hybridkapitalinstrumenten inte är förenligt med det krav som anges i punkt 67 i den tillfälliga ramen, ansöka om godkännande från kommissionen, såsom anges i skäl 158 i det omtvistade beslutet, inte tillräcklig för att säkerställa att detta skäl är förenligt med detta krav.
97
Såsom tribunalen påpekade i punkt 284 i den överklagade domen åtog sig Förbundsrepubliken Tyskland nämligen inte att försäkra sig om att priset under alla omständigheter skulle uppfylla kravet i punkt 67 i den tillfälliga ramen, utan endast att erhålla kommissionens godkännande av den fastställda prisnivån. Det finns ingen uppgift om enligt vilka kriterier kommissionen i förekommande fall ska pröva Förbundsrepubliken Tysklands planer på konvertering av hybridkapitalinstrument för det fall kraven i punkt 67 i den tillfälliga ramen inte är uppfyllda. Härav följer att det inte finns någon garanti som kan säkerställa att dessa krav iakttas.
98
Domstolen finner även, i likhet med vad tribunalen gjorde i punkterna 280–286 i den överklagade domen, att statligt stöd omfattas av ett system med förhandsgodkännande enligt artikel 108.3 FEUF, vilket innebär att en stödåtgärd ska förklaras förenlig med den inre marknaden innan den genomförs. Kommissionen får således inte skjuta upp bedömningen av en omständighet som har ett direkt samband med prövningen av förenligheten med den inre marknaden till en senare tidpunkt än antagandet av beslutet om huruvida ett statligt stöd är förenligt med den inre marknaden. Det ankom nämligen på kommissionen att i det omtvistade beslutet ta ställning till villkoren för fastställande av priset vid konvertering av de aktuella hybridkapitalinstrumenten, utan att kunna begränsa sig till att godta en beräkningsmetod som under alla omständigheter inte säkerställer att kravet i punkt 67 i den tillfälliga ramen iakttas.
99
Även om kommissionen har hävdat att skäl 158 i det omtvistade beslutet endast tillåter den aktuella åtgärden under förutsättning att konverteringspriset i slutändan är förenligt med punkt 67 i den tillfälliga ramen, konstaterar domstolen att detta påstående saknar stöd i detta skäl, vari anges en efterhandskontroll utan att parametrarna för denna kontroll fastställs.
100
Den tredje grunden ska följaktligen delvis avvisas. I övriga delar ska överklagandet ogillas såvitt avser den grunden.
Den fjärde grunden
Parternas argument
101
DLH har genom sin fjärde grund, som består av två delar, gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning och överskred gränserna för sin domstolsprövning när den, i punkterna 373–412 i den överklagade domen, slog fast att kommissionen hade gjort en uppenbart oriktig bedömning vid sin prövning av huruvida DLH förfogade över en betydande marknadsstyrka på de relevanta flygplatserna.
102
Genom den fjärde grundens första del har DLH i huvudsak gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning och överskred gränserna för sin domstolsprövning när den, i punkterna 373–387 i den överklagade domen, slog fast att kommissionen hade gjort en uppenbart oriktig bedömning genom att endast beakta kriterier avseende hindren för inträde och nya konkurrenters expansion och ”flygplatskapaciteten”, utan att beakta samtliga relevanta faktorer i förevarande fall vid bedömningen av huruvida DLH hade en betydande marknadsstyrka på de relevanta flygplatserna.
103
DLH har i detta avseende gjort gällande att identifieringen av en betydande marknadsstyrka är en del av en komplicerad ekonomisk analys inom ramen för vilken kommissionen har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning. DLH har även gjort gällande att tribunalen har överskridit gränserna för den domstolsprövning som den kan företa av det beslut som kommissionen har antagit i detta sammanhang. Närmare bestämt var tribunalens resonemang i punkt 385 i den överklagade domen alltför vagt och hänvisade endast kortfattat till den potentiella relevansen av stödmottagarens marknadsandelar i fråga om turtäthet (antal flygningar) och erbjudna flygstolar från och till de relevanta flygplatserna för att dra slutsatsen att kommissionen inte hade beaktat samtliga relevanta omständigheter. Enligt DLH gjorde kommissionen en riktig bedömning när den inte beaktade den sistnämnda omständigheten. De kriterier som tillämpades i förevarande fall var nämligen tillräckliga för att exakt analysera effekterna av den aktuella åtgärden i enlighet med punkt 72 i den tillfälliga ramen och de är förenliga med den analytiska ram som kommissionen använder i företagskoncentrationsärenden där flygbolag är inblandade. De potentiella konkurrenseffekterna av den aktuella åtgärden avser inte heller en särskild linje, utan snarare DLH:s förmåga att behålla, eller till och med utvidga, de slottider som DLH hade på de relevanta flygplatserna. Det är således fråga om att bedöma huruvida stödet är förenligt med konkurrenssituationen i dess helhet.
104
DLH har vidare gjort gällande att tribunalens överväganden i punkt 379 i den överklagade domen inte visar att en analys av marknadsandelarna i fråga om turtäthet och erbjudna flygstolar skulle ha varit mer användbar än de kriterier som kommissionen tillämpade för att bedöma huruvida det förelåg en betydande marknadsstyrka. DLH har härav dragit slutsatsen att kommissionen inte var skyldig att komplettera denna bedömning med en uppskattning av marknadsandelarna i fråga om turtäthet eller erbjudna flygstolar, eller genom att beakta alla andra ”relevanta omständigheter”.
105
Genom den fjärde grundens andra del har DLH i huvudsak gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning och överskred gränserna för sin domstolsprövning när den, i punkterna 388–412 i den överklagade domen, slog fast att kommissionen hade gjort en uppenbart oriktig bedömning när den konstaterade att DLH inte hade någon betydande marknadsstyrka på flygplatserna i Düsseldorf och Wien.
106
DLH har i detta avseende gjort gällande att eftersom kommissionen har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning att analysera marknadsuppgifterna för att bedöma huruvida det förelåg en betydande marknadsstyrka, så överskred tribunalen gränserna för sin domstolsprövning genom att ersätta kommissionens analys av dessa uppgifter med sin egen analys. Närmare bestämt var tribunalens resonemang, i punkt 411 i den överklagade domen, alltför vagt i detta avseende, i det att tribunalen slog fast att kommissionen felaktigt hade konstaterat att DLH inte förfogade över någon betydande marknadsstyrka på flygplatserna i Düsseldorf och Wien, ”åtminstone inte under IATA:s sommarsäsong 2019”. En sådan motivering är inte tillräcklig för att konstatera att kommissionen gjort en uppenbart oriktig bedömning, eftersom andra perioder berörs, såsom IATA:s vintersäsong 2019/2020.
107
DLH menar att kommissionen med rätta konstaterade att DLH inte hade någon betydande marknadsstyrka på flygplatserna i Düsseldorf och Wien. DLH har understrukit att bedömningskriterierna för betydande marknadsstyrka vad gäller de båda sistnämnda flygplatserna skiljer sig avsevärt från dem som avser flygplatserna i Frankfurt och München och gör det faktiskt möjligt att visa att DLH inte hade någon betydande marknadsstyrka på flygplatserna i Düsseldorf och Wien. DLH har i detta avseende bland annat kritiserat punkt 397 i den överklagade domen och anfört data och sifferuppgifter avseende i synnerhet de slottider som DLH hade på flygplatserna i Düsseldorf, Wien, Frankfurt och München för att visa att tribunalen gjorde en felaktig bedömning när den fann att kommissionen inte kunde dra slutsatsen att DLH inte hade någon betydande marknadsstyrka på flygplatserna i Düsseldorf och Wien.
108
Förbundsrepubliken Tyskland och kommissionen har i huvudsak biträtt de argument som DLH har anfört inom ramen för sin fjärde grund och anser att överklagandet ska bifallas såvitt avser denna grund.
109
Ryanair och Condor har bestritt dessa argument och gjort gällande att den fjärde grundens andra del åtminstone delvis inte kan tas upp till sakprövning på grund av att DLH genom denna delgrund syftar till att vederlägga tribunalens konstateranden av de faktiska omständigheterna. Ryanair anser dessutom att DLH:s argument avseende otillräcklig motivering i den överklagade domen och de argument som grundar sig på rättspraxis och kommissionens beslutspraxis inte kan tas upp till sakprövning. Under alla omständigheter ska överklagandet enligt dessa parter inte vinna bifall såvitt avser den fjärde grunden då den saknar stöd. De har i huvudsak yrkat att domstolen ska fastställa de domskäl i den överklagade domen som avses med denna grund, eftersom tribunalen bland annat inte har överskridit gränserna för den domstolsprövning som det ankommer på den att göra.
Domstolens bedömning
110
Vad gäller den fjärde grundens första del ska det påpekas att tribunalen, i punkterna 373–387 i den överklagade domen, prövade de kriterier som kommissionen använde för att bedöma huruvida DLH hade en betydande marknadsstyrka på de relevanta flygplatserna.
111
I punkt 373 i den överklagade domen erinrade tribunalen om att kommissionen i punkt 179 i det omtvistade beslutet hade uppgett att den skulle stödja sig på tre kriterier i detta avseende: i) DLH:s andel av slottider på nämnda flygplatser, vilken i punkt 376 i den domen definieras som förhållandet mellan antalet slottider som innehas av ett lufttrafikföretag (eller de lufttrafikföretag som ingår i samma koncern) på en flygplats och det totala antalet tillgängliga slottider på denna flygplats; ii) ”nivån av trängsel i luftrummet” vid dessa flygplatser som bedömts, såsom i huvudsak framgår av denna punkt i den överklagade domen, mot bakgrund av andelen slottider som tilldelats samtliga lufttrafikföretag på den berörda flygplatsen i förhållande till flygplatsens totala kapacitet i fråga om slottider och iii) konkurrenternas andel av slottider. Enligt tribunalen avsåg dessa kriterier således huvudsakligen ”flygplatskapacitet” och tillträde till infrastruktur.
112
Tribunalen fann emellertid, i punkt 378 i den överklagade domen, att andra faktorer, avseende stödmottagarens och dess konkurrenters andelar av marknaden för lufttransporter av passagerare, hade varit relevanta för bedömningen av huruvida det förelåg en betydande marknadsstyrka. I detta avseende preciserade tribunalen bland annat, i punkt 379 i den överklagade domen, dels att på grund av de olika storlekarna på de flygplan som lufttrafikföretagen använder på de slottider som de tilldelats, kan antalet flygstolar som de erbjuder variera kraftigt inom en given slottid, dels att lufttrafikföretagen kunde använda olika antal flygningar under en viss slottid. De uppgifter som lämnas genom dessa ytterligare kriterier gör det emellertid möjligt att bedöma betydelsen av de berörda lufttrafikföretagens marknadsandelar. I förevarande fall konstaterade tribunalen, i punkt 380 i den överklagade domen, att DLH:s marknadsandelar, uttryckta i turtäthet (antal flygningar) och antalet flygstolar från och till de relevanta flygplatserna, ibland väsentligt överstiger de andelar slottider som stödmottagaren har enligt förteckningen i det omtvistade beslutet.
113
Tribunalen drog härav, i punkt 386 i den överklagade domen, slutsatsen att kommissionen, med hänsyn till marknadsandelarnas betydelse för att fastställa förekomsten av en betydande marknadsstyrka, vilken det erinrats om i punkt 383 i den överklagade domen, genom att underlåta att beakta denna omständighet inte hade beaktat samtliga relevanta faktorer.
114
Det ska i detta avseende för det första understrykas att det framgår av definitionen av begreppet ankomst- och avgångstid i artikel 2 a i förordning nr 95/93, i dess lydelse enligt förordning nr 793/2004, att detta uttryck avser ”tillstånd från en samordnare … att använda en samordnad flygplats totala infrastruktur som är nödvändig för tillhandahållandet av flygtjänster för start eller landning, på bestämd dag och tidpunkt, tilldelad av en samordnare i enlighet med denna förordning”.
115
Det följer av denna definition att en slottid är rätten att ombesörja en flygning. Kommissionen gjorde således en riktig bedömning när den i det omtvistade beslutet fastställde ett direkt samband mellan det antal slottider som stödmottagaren innehade och det antal flygningar som stödmottagaren kunde ombesörja, medan tribunalen, genom att i punkt 379 i den överklagade domen slå fast att innehav av en enda slottid skulle göra det möjligt att ombesörja flera flygningar, gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning vid sin tolkning av begreppet slottider. Av detta följer, i motsats till vad tribunalen slog fast, att det inte framstår som oundgängligt att beakta kriteriet om turtäthet för att kunna bedöma i vilken mån en operatör har en faktisk möjlighet att konkurrera med DLH på en viss flygplats.
116
Vad för det andra gäller kriterierna avseende turtäthet och antal erbjudna flygstolar, vilka tribunalen nämnde i punkt 380 i den överklagade domen och som enligt tribunalen borde ha beaktats av kommissionen, kan det visserligen inte uteslutas att dessa kriterier kan bidra till att bedöma ett lufttrafikföretags kapacitet att tillhandahålla tjänster från en viss flygplats. Denna omständighet kan emellertid inte i sig visa att kommissionen gjorde en uppenbart oriktig bedömning, i den mening som avses i rättspraxis (se punkterna 56 och 57 ovan), i den mån denna kapacitet, som kommissionen ansåg vara avgörande för bedömningen av huruvida det föreligger en betydande marknadsstyrka på en flygplats, även kan fastställas mot bakgrund av ett likvärdigt kriterium, såsom fördelningen av slottider operatörerna emellan.
117
Eftersom tribunalen inte visat att det var uppenbart att det kriterium som kommissionen hade valt, det vill säga fördelningen av slottider, inte var sådant att det gjorde det möjligt att korrekt bedöma denna kapacitet vid bedömningen av en betydande marknadsstyrka och att den bedömning som kommissionen hade gjort förlorade sin trovärdighet, gjorde tribunalen, i punkterna 380 och 382 i den överklagade domen, fel då den påtalade att kommissionen i det omtvistade beslutet inte hade bedömt ett lufttrafikföretags förmåga att tillhandahålla sina tjänster på grundval av ett kriterium som hade samband med turtätheten och antalet erbjudna flygstolar, det vill säga ett annat kriterium än det som kommissionen lade till grund för sin bedömning i det omtvistade beslutet.
118
För det tredje visade tribunalen inte heller, i punkterna 373–387 i den överklagade domen, att kommissionen inte hade fog för att anse att trängselnivån i luftrummet på en flygplats och fördelningen av slottider mellan de olika aktörer som var verksamma från denna flygplats utgjorde lämpliga parametrar för att fastställa i vilken utsträckning en operatör använde en flygplats och en operatörs kapacitet att ombesörja fler flygningar från nämnda flygplats under den relevanta perioden. Tribunalen visade således inte att kommissionen inte kunde stödja sig på dessa olika parametrar för att bedöma den faktiska och potentiella konkurrens som DLH var utsatt för under denna period.
119
I motsats till vad tribunalen slog fast i punkt 386 i den överklagade domen, har tribunalen således inte, i enlighet med domstolens rättspraxis (se punkterna 56–64 ovan), visat att kommissionen gjort en uppenbart oriktig bedömning när den grundade sin bedömning av den betydande marknadsstyrkan på de kriterier som det erinrats om i punkt 111 ovan, eftersom den inte i sin bedömning tog hänsyn till marknadsandelar uttryckta i form av turtäthet och erbjudna flygstolar. Härav följer att klaganden ska vinna framgång såvitt avser den fjärde grundens första del.
120
Vad gäller den fjärde grundens andra del erinrar domstolen om följande vad gäller sakprövningsförutsättningarna. Frågan om tribunalens åsidosättande av sin motiveringsskyldighet och gränserna för tribunalens domstolsprövning är rättsfrågor som domstolen är behörig att pröva i ett mål om överklagande (dom av den 7 januari 2004, Aalborg Portland m.fl./kommissionen, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P och C‑219/00 P, EU:C:2004:6, punkt 47, och dom av den 26 maj 2016, Rose Vision/kommissionen, C‑224/15 P, EU:C:2016:358, punkt 26 och där angiven rättspraxis). Frågan huruvida det finns tillräckligt belägg för DLH:s argument vad gäller åsidosättandet av motiveringsskyldigheten, eller för DLH:s argument vad gäller åsidosättandet av gränserna för domstolsprövningen, i strid med rättspraxis eller kommissionens beslutspraxis, omfattas av argumentationen i sak och kan inte ha någon som helst inverkan på frågan huruvida överklagande i denna del kan tas upp till sakprövning.
121
Med hänsyn till att domstolen (se punkt 94 ovan) inte är behörig att fastställa de faktiska omständigheterna, ska det påpekas att i den mån DLH har anmodat domstolen att, mot bakgrund av de faktiska omständigheter som DLH har anfört, kontrollera att kommissionen gjorde en riktig bedömning när den konstaterade att DLH inte innehade någon betydande marknadsstyrka på flygplatserna i Düsseldorf och Wien, eller att tribunalen felaktigt fastställde de faktiska omständigheterna, kan överklagandet såvitt avser den fjärde grundens andra del inte tas upp till sakprövning. DLH har nämligen inte gjort gällande att tribunalen på något sätt skulle ha missuppfattat de faktiska omständigheterna.
122
I sak ska det påpekas att tribunalen, efter att i punkt 410 i den överklagade domen ha slagit fast att kommissionen inte hade beaktat samtliga relevanta kriterier och således gjort en uppenbart oriktig bedömning, i punkt 411 i den överklagade domen tillade att kommissionen under alla omständigheter, enbart på grundval av de kriterier som den hade fastställt, inte med giltig verkan kunde dra slutsatsen att Lufthansakoncernen inte hade någon betydande marknadsstyrka på flygplatserna i Düsseldorf och Wien, åtminstone inte under IATA:s sommarsäsong 2019.
123
För att komma fram till denna slutsats beträffande flygplatsen i Düsseldorf konstaterade tribunalen, i punkt 397 i den överklagade domen, att Lufthansakoncernens genomsnittliga andel av slottiderna på denna flygplats under IATA:s sommarsäsong 2019, det vill säga 40–50 procent, översteg tröskelvärdet på 40 procent, vilket borde ha utgjort ett första indicium att beakta vid fastställandet av huruvida det förelåg en betydande marknadsstyrka. Tribunalen påpekade därefter, i punkt 398 i den överklagade domen, att den genomsnittliga trängseln i luftrummet vid denna flygplats var mycket stor under IATA:s sommarsäsong 2019, då 80–90 procent och under högtrafik upp till 90–100 procent av luftrummet var fullt, medan redan mer än 60 procent hade varit problematiskt. Slutligen framhöll tribunalen, i punkt 399 i den överklagade domen, den svaga konkurrensen mellan de aktörer som var verksamma på samma flygplats. Tribunalen anförde därvid en uppräkning av antalet flygplan som var och en av dessa aktörer hade. Tribunalen drog härav, i punkt 401 i den överklagade domen, slutsatsen att kommissionen, enbart på grundval av dessa kriterier, inte med giltig verkan kunde slå fast att Lufthansakoncernen inte hade någon betydande marknadsstyrka på flygplatsen i Düsseldorf, åtminstone inte under IATA:s sommarsäsong 2019.
124
Mot bakgrund av skäl som i tillämpliga delar liknar dem som angetts i föregående punkt, drog tribunalen, i punkt 408 i den överklagade domen, slutsatsen att kommissionen inte kunde slå fast att Lufthansakoncernen inte förfogade över någon betydande marknadsstyrka på flygplatsen i Wien, åtminstone inte under IATA:s sommarsäsong 2019.
125
Tribunalen underlät därigenom att pröva vad kommissionen anfört i skälen 203, 204, 211 och 212 i det omtvistade beslutet. I dessa skäl angav kommissionen emellertid varför den hade tolkat de uppgifter som den förfogade över så, att de inte gjorde det möjligt att fastställa att Lufthansakoncernen hade en betydande marknadsstyrka på flygplatserna i Düsseldorf och Wien. När det gäller flygplatsen i Düsseldorf ansåg kommissionen bland annat att DLH:s största andel av slottider inte översteg 55–65 procent för någon tidtabellperiod, vilket fick till följd att det var möjligt för DLH:s konkurrenter att bygga upp en betydande portfölj med slottider genom att använda dem som inte hade tilldelats Lufthansakoncernen och, vad gäller storleken på den utplacerade flottan, att DLH:s konkurrenter befann sig i en bättre ställning i Düsseldorf än i Frankfurt eller i München. När det gäller Wiens flygplats grundade sig kommissionen även på följande omständigheter: DLH:s största andel av slottider översteg inte 50–60 procent för någon tidtabellsperiod; slottiderna förblev tillgängliga; två relativt starka konkurrenter var närvarande på plats och det var möjligt för DLH:s konkurrenter att bygga upp en betydande portfölj med slottider genom att använda de slottider som inte hade tilldelats Lufthansakoncernen. Kommissionen ansåg således att DLH:s andel av slottider, oberoende av i stort sett likartade trängselnivåer i luftrummet på dessa fyra flygplatser, var betydligt större i Frankfurt och München än i Düsseldorf och Wien samt att DLH:s konkurrenter tvärtom var starkare i Düsseldorf och i Wien än i Frankfurt och i München.
126
I punkterna 396–408 i den överklagade domen gjorde tribunalen emellertid, med stöd av samma uppgifter som kommissionen, en ny bedömning av dessa uppgifter för att slutligen, på grundval av en helhetsbedömning därav, komma fram till en annan slutsats än kommissionen, utan att för den skull vederlägga kommissionens konstateranden i det omtvistade beslutet.
127
Härav följer att tribunalen inte bara kontrollerade huruvida kommissionen hade gjort en uppenbart oriktig bedömning i enlighet med vad som anges i rättspraxis (se punkterna 56–64 ovan), utan ersatte kommissionens bedömning med sin egen i ett fall där kommissionen emellertid hade ett stort utrymme för skönsmässig bedömning.
128
Således ska klaganden vinna framgång med den fjärde grundens andra del och följaktligen även med den fjärde grunden i dess helhet.
Den femte grunden
Parternas argument
129
DLH har genom sin femte grund gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den, i punkterna 467–480 i den överklagade domen, fann att kommissionen hade gjort en uppenbart oriktig bedömning genom att från förfarandet för avyttring av slottider utesluta vissa konkurrenter som redan hade en bas på flygplatserna i Frankfurt och München i det första skedet av detta förfarande.
130
DLH har i detta avseende gjort gällande att tribunalen, även om den medgav att kommissionen hade ett stort utrymme för att skönsmässigt bedöma huruvida de ingångna åtagandena var tillräckliga, bortsåg från sin egen rättspraxis från domen av den 13 maj 2015, Niki Luftfahrt/kommissionen (T‑162/10, EU:T:2015:283, punkt 295). Enligt denna rättspraxis kan den omständigheten att även andra åtaganden hade kunnat godtas, eller till och med var mer konkurrensfrämjande, inte leda till att kommissionens beslut ogiltigförklaras i den mån kommissionen rimligen kunde dra slutsatsen att de åtaganden som återgavs i detta beslut gjorde det möjligt att skingra allvarliga tvivel. Tribunalen inkräktade således på kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning genom att bortse från ett åtagande med motiveringen att ett annat åtagande enligt tribunalen skulle ha varit mer konkurrensfrämjande. Tribunalen ersatte därmed kommissionens bedömning med sin egen.
131
DLH har, såsom tribunalen påpekade i punkt 421 i den överklagade domen, anfört att de potentiella effekterna av statligt stöd är mer indirekta än effekterna av företagskoncentrationer. Stödmottagaren förvärvar nämligen inte en konkurrent och därigenom undanröjer konkurrens, utan kan använda de ytterligare offentliga medel som denne förfogar över för att bibehålla eller stärka sin marknadsställning. Enligt den tillfälliga ramen var åtaganden nödvändiga för att hantera denna risk på de flygplatser där DLH hade en betydande marknadsstyrka.
132
I motsats till vad tribunalen konstaterade i punkt 472 i den överklagade domen angav kommissionen uttryckligen, i skälen 226 och 227 i det omtvistade beslutet, att det skulle vara fördelaktigt att begränsa förfarandet för avyttring av slottider till att endast omfatta nya aktörer, eftersom detta skulle möjliggöra strukturell konkurrens med Lufthansakoncernen. Kommissionen beaktade bland annat konkurrensproblemen i samband med rekapitaliseringsstödet på grundval av sin tidigare erfarenhet av företagskoncentrations- och kartellärenden inom luftfartssektorn för att dra slutsatsen att Lufthansakoncernens åtagande att överföra en del av sin verksamhet, för att göra det möjligt för konkurrenterna att etablera sig, var den mest effektiva åtgärden för att förhindra otillbörlig konkurrenssnedvridning.
133
Tribunalens resonemang i punkterna 472–477 i den överklagade domen innebär att tribunalen helt bortsåg från den omständigheten att kommissionen, när den ska välja mellan två olika åtagandestrukturer, har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning för att tillämpa mindre långtgående åtaganden, eftersom den rimligen kan dra slutsatsen att de föreslagna åtagandena är tillräckliga för att hantera de risker som DLH:s betydande marknadsstyrka har gett upphov till på flygplatserna i Frankfurt och München.
134
Genom att i punkterna 473–476 i den överklagade domen analysera marknadsstrukturen på flygplatserna i Frankfurt och München och genom att hänvisa till en annan struktur som inte utesluter befintliga konkurrenter från förfarandet för avyttring av slottider, ersatte tribunalen kommissionens bedömning med sin egen, trots att det återigen rörde sig om en komplicerad ekonomisk analys.
135
Mot bakgrund av vad tribunalen slog fast i punkterna 452 och 463 i den överklagade domen anser DLH dessutom att tribunalens domskäl blir motsägelsefulla i det att den, i punkterna 473–476 i den överklagade domen, fann att de lufttrafikföretag som hade en bas på en flygplats skulle ha en bättre ställning när det gäller att upprätthålla en effektiv konkurrens.
136
Förbundsrepubliken Tyskland och kommissionen har i huvudsak biträtt de argument som DLH har anfört inom ramen för sin femte grund och anser att överklagandet ska bifallas såvitt avser denna grund.
137
Ryanair och Condor har bestritt dessa argument och gjort gällande att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den femte grunden. De har i huvudsak yrkat att domstolen ska fastställa de domskäl i den överklagade domen som avses med denna grund, eftersom tribunalen bland annat inte har överskridit gränserna för den domstolsprövning som det ankommer på tribunalen att göra.
Domstolens bedömning
138
Enligt punkt 72 i den tillfälliga ramen måste medlemsstaten, om mottagaren av en rekapitaliseringsåtgärd har en betydande marknadsstyrka på en marknad, föreslå ytterligare åtgärder för att bibehålla en effektiv konkurrens på denna marknad. Det framgår av skälen 71 och 72 i det omtvistade beslutet att Förbundsrepubliken Tyskland åtog sig att ålägga mottagaren av den aktuella rekapitaliseringsåtgärden att avyttra ett visst antal dagliga slottider jämte ytterligare tillgångar på flygplatserna i Frankfurt och München. Det förutsågs då att om de avyttrade slottiderna efter tre säsonger inte övertogs av en ny aktör, så skulle de ställas till förfogande för andra konkurrerande lufttrafikföretag som redan hade en bas på dessa flygplatser.
139
I punkt 479 i den överklagade domen fann tribunalen att kommissionen inte hade undersökt samtliga relevanta omständigheter avseende Förbundsrepubliken Tysklands åtaganden för att bevara en effektiv konkurrens på den relevanta marknaden, bedömda mot bakgrund av de relevanta marknadernas struktur och särskilda särdrag. Tribunalen slog närmare bestämt fast, i punkterna 472–478 i den överklagade domen, att det ankom på kommissionen att pröva huruvida den preferens som gavs nya aktörer och uteslutningen av redan befintliga konkurrenter från och med det första steget i förfarandet för fördelning av slottider var lämplig och nödvändig för att bevara en effektiv konkurrens.
140
Till stöd för denna slutsats angav tribunalen bland annat, i punkterna 474–477 i den överklagade domen, att andra åtgärder som bland annat bestod i att avyttra de aktuella slottiderna till redan etablerade konkurrenter, enligt andra villkor än de som anges i Förbundsrepubliken Tysklands åtaganden, i större utsträckning skulle kunna bevara en effektiv konkurrens.
141
Det följer av domstolens rättspraxis (se punkterna 56–64 ovan) att kommissionen har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning för att avgöra huruvida de ytterligare åtgärder som medlemsstaterna föreslår gör det möjligt att tillgodose de krav som följer av punkt 72 i den tillfälliga ramen.
142
Mot bakgrund av själva ordalydelsen i punkt 72 och av de principer som reglerar statligt stöd ska kommissionen vid sin bedömning inte kontrollera huruvida de föreslagna ytterligare åtgärderna är de mest effektiva åtgärderna för att främja konkurrensen på de relevanta marknaderna; kommissionen ska därvid endast kontrollera huruvida dessa åtgärder är tillräckliga för att upprätthålla en effektiv konkurrens på dessa marknader.
143
DLH har således fog för sitt påstående att den omständigheten att andra åtgärder än de som nämns i det omtvistade beslutet skulle kunna främja en högre konkurrensnivå på de relevanta marknaderna under alla omständigheter inte kunde medföra att detta beslut var rättsstridigt.
144
Tribunalen kunde således inte med fog slå fast att det omtvistade beslutet var behäftat med en uppenbart oriktig bedömning genom att grunda sig på den omständigheten att kommissionen inte hade undersökt de potentiella positiva effekterna av ett förfarande för avyttring av slottider som inte uteslöt befintliga konkurrenter, trots att en sådan mekanism skulle ha främjat en effektivare konkurrens, utan att, inom ramen för den kontroll som åligger den att göra, ha konstaterat att de åtaganden som nämns i det omtvistade beslutet var otillräckliga för att upprätthålla en effektiv konkurrens på de relevanta marknaderna.
145
Av detta följer att klaganden ska vinna framgång med den femte grunden.
Den sjätte grunden
Parternas argument
146
DLH har genom sin sjätte grund gjort gällande att tribunalen, bland annat i punkt 501 i den överklagade domen, gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att kommissionen hade åsidosatt sin motiveringsskyldighet vad gäller konstaterandet att ersättning borde utgå för avyttringen av slottiderna och att denna avyttring inte påverkade effektiviteten av åtagandena avseende dessa slottider.
147
DLH har erinrat om att det framgår av domstolens praxis att ett sådant beslut som det omtvistade beslutet, som fattas med korta tidsfrister, endast måste innehålla skälen till att kommissionen anser att den kontrollerade åtgärden inte förefaller ge upphov till allvarliga svårigheter och att det räcker att kommissionen anger de faktiska omständigheter och rättsliga överväganden som är av väsentlig betydelse för det berörda beslutets systematik. Tribunalen gjorde sig följaktligen skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att kommissionen hade åsidosatt sin motiveringsskyldighet.
148
DLH har dessutom gjort gällande att det omtvistade beslutet, mot bakgrund av domstolens praxis på området, var tillräckligt motiverat, eftersom sökandena i första instans, med hänsyn till det antal argument som anförts avseende varje del av åtagandena avseende slottiderna och som tribunalen prövade i punkterna 413–493 i den överklagade domen, uppenbarligen hade kunnat bestrida att det omtvistade beslutet var välgrundat. Vidare är den särskilda strukturen hos varje avyttring av slottider olika och innebär ytterst tekniska bedömningar som således inte påkallar någon särskild ytterligare motivering.
149
Förbundsrepubliken Tyskland och kommissionen har i huvudsak biträtt de argument som DLH har anfört inom ramen för sin sjätte grund och anser att överklagandet ska bifallas såvitt avser denna grund.
150
Ryanair och Condor har bestritt dessa argument och gjort gällande att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den sjätte grunden. De har i huvudsak yrkat att domstolen ska fastställa de domskäl i den överklagade domen som avses med denna grund, eftersom tribunalen bland annat inte har överskridit gränserna för den domstolsprövning som det ankommer på den att göra.
Domstolens bedömning
151
Enligt fast rättspraxis ska den motivering som krävs enligt artikel 296 andra stycket FEUF vara anpassad till den aktuella rättsaktens beskaffenhet. Av motiveringen ska klart och tydligt framgå hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att den behöriga domstolen ges möjlighet att utföra sin prövning. Kravet på motivering ska bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, särskilt rättsaktens innehåll, de anförda skälens karaktär och det intresse som de, vilka rättsakten är riktad till, eller andra personer, som direkt eller personligen berörs av den, kan ha av att få förklaringar. Det krävs inte att alla relevanta faktiska och rättsliga omständigheter anges i motiveringen, eftersom bedömningen av om motiveringen av en rättsakt uppfyller kraven i artikel 296 andra stycket FEUF inte ska ske endast utifrån motiveringens lydelse, utan även utifrån det sammanhang i vilket den ingår och samtliga rättsregler på det aktuella området (dom av den 23 januari 2025, Neos/Ryanair och kommissionen, C‑490/23 P, EU:C:2025:32, punkt 34 och där angiven rättspraxis).
152
När det, i synnerhet, gäller, som i förevarande fall, ett beslut om att inte göra invändningar mot en stödåtgärd enligt artikel 108.3 FEUF, har domstolen redan slagit fast att ett sådant beslut, vilket fattas med korta tidsfrister, endast behöver ange skälen till varför kommissionen inte anser att den har mött allvarliga svårigheter vid bedömningen av huruvida stödet i fråga är förenligt med den inre marknaden. Vidare ska även en kortfattad motivering av detta beslut anses tillräcklig med avseende på kravet på motivering i artikel 296 andra stycket FEUF, om det framgår klart och tydligt av densamma varför kommissionen inte anser att den har mött några sådana svårigheter, eftersom frågan huruvida motiveringen är välgrundad inte ingår i prövningen av huruvida detta krav är uppfyllt (se, analogt, dom av den 23 januari 2025, Neos/Ryanair och kommissionen, C‑490/23 P, EU:C:2025:32, punkt 35 och där angiven rättspraxis).
153
Det är mot bakgrund av dessa kriterier som domstolen ska pröva huruvida tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att det omtvistade beslutet innebar ett åsidosättande av kommissionens motiveringsskyldighet enligt artikel 296 andra stycket FEUF.
154
I förevarande fall fann tribunalen, i punkterna 498–502 i den överklagade domen, att det ankom på kommissionen att i det omtvistade beslutet närmare ange skälen till att den ansåg att ersättning skulle utgå för avyttringen av de aktuella slottiderna och att den inte skulle ske gratis, eftersom valet av en avyttring mot vederlag skulle kunna leda till att de föreslagna slottiderna blev mindre attraktiva och därmed till att de tillhörande åtagandena blev mindre effektiva.
155
Genom att i punkt 501 i den överklagade domen kritisera kommissionen för att i det omtvistade beslutet inte ha angett skälen till att den vederlagsfria avyttringen av de aktuella slottiderna inte hade getts företräde framför avyttringen av dessa mot vederlag, krävde tribunalen att kommissionen inte bara på ett positivt sätt skulle motivera att alternativet med en avyttring mot vederlag av slottiderna, som hade bekräftats i det omtvistade beslutet, var välgrundat, utan även att kommissionen, på ett negativt sätt, skulle motivera att det motsatta alternativet, det vill säga en vederlagsfri avyttring, inte var relevant.
156
Eftersom det, såsom framgår av punkt 142 ovan, endast ankommer på kommissionen, enligt den tillfälliga ramen, att kontrollera huruvida de föreslagna ytterligare åtgärderna är tillräckliga för att upprätthålla en effektiv konkurrens på de relevanta marknaderna, kan det inte förväntas att kommissionen, utifrån sin skyldighet att motivera sina beslut, undersöker huruvida andra åtgärder i större utsträckning kan främja konkurrensen på dessa marknader och att den anger varför den inte krävt att dessa andra åtgärder ska vidtas.
157
Av det anförda följer att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkt 501 i den överklagade domen slog fast att kommissionen hade åsidosatt sin motiveringsskyldighet genom att inte förklara varför de aktuella slottiderna skulle avyttras mot vederlag och inte vederlagsfritt.
158
Av detta följer att klaganden ska vinna framgång med den sjätte grunden.
Slutsats
159
Tribunalen gjorde en riktig bedömning när den i punkt 505 i den överklagade domen, vilken inte har kritiserats i detta mål om överklagande, slog fast att vart och ett av de fel som finns i beslutet (se punkt 504 i den överklagade domen) i sig kunde läggas till grund för en ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet. Det finns således skäl att upphäva den överklagade domen endast om det visas att tribunalen gjorde fel när den slog fast vart och ett av dessa fel. Härav följer att överklagandet kan bifallas och den överklagade domen upphävas endast om det finns fog för samtliga grunder som klaganden har åberopat.
160
Även om, såsom framgår ovan, klaganden vinner framgång med den första, den andra, den fjärde, den femte och den sjätte grunden, kan överklagandet däremot inte vinna bifall såvitt avser den tredje grunden. Överklagandet ska därför ogillas i dess helhet.
Rättegångskostnader
161
Enligt artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet avvisas eller ogillas.
162
Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 i rättegångsreglerna ska tillämpas i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
163
Ryanair och Condor har yrkat att DLH ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom DLH har tappat målet, ska DLH bära sina rättegångskostnader och ersätta de kostnader som uppkommit för Ryanair och Condor.
164
Eftersom Förbundsrepubliken Tyskland och kommissionen har tappat målet, men Ryanair och Condor inte har yrkat att de ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, ska Förbundsrepubliken Tyskland och kommissionen bära sina rättegångskostnader.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:
1)
Överklagandet ogillas.
2)
Deutsche Lufthansa AG ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de rättegångskostnader som uppkommit för Ryanair DAC och Condor Flugdienst GmbH.
3)
Förbundsrepubliken Tyskland och Europeiska kommissionen ska bära sina rättegångskostnader.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.