62013CC0065
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
PEDRO CRUZ VILLALÓN
föredraget den 10 juli 2014 (
1
)
Mål C‑65/13
Europaparlamentet
mot
Europeiska kommissionen
(Talan om ogiltigförklaring som väckts av Europaparlamentet)
”Talan om ogiltigförklaring — Förordning (EU) nr 492/2011 — Kommissionens genomförandebeslut — Överskridande av gränserna för kommissionens befogenhet — Tolkning av artiklarna 290 och 291 FEUF — Genomförandeakter — Nätverket Eures — Precisering av det normativa innehållet i en lagstiftningsakt”
1.
Förevarande mål ger domstolen möjlighet att uttala sig om innebörden och räckvidden av begreppet genomförandeakter i artikel 291 FEUF med beaktande av dess dom kommissionen mot parlamentet och rådet (
2
), i vilken stora avdelningen för första gången uttalade sig om avgränsningen mellan dessa genomförandeakter och de delegerade akter som avses i artikel 290 FEUF. Mot bakgrund av rättspraxis enligt den ovannämnda domen ska domstolen nu pröva den talan om ogiltigförklaring som Europaparlamentet har väckt mot vissa bestämmelser i kommissionens genomförandebeslut 2012/733/EU av den 26 november 2012 (
3
) om tillämpning av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 492/2011 (
4
) med avseende på förmedling av lediga platser och platsansökningar och nyinrättandet av Eures-nätverket. Närmare bestämt handlar frågan i det här fallet om innehållet och räckvidden av de genomförandebefogenheter som föreskrivs i artikel 291 FEUF.
2.
Jag behöver här inte gå närmare in på övervägandena i mitt förslag till avgörande i det mål som mynnade ut i domstolens ovannämnda dom kommissionen mot parlamentet och rådet (
5
), utan koncentrerar mig på att pröva var och en av de bestämmelser som den aktuella talan avser för att avgöra huruvida deras innehåll är förenligt med begreppet ”genomförande” som i enlighet med de principer som slogs fast i den ovannämnda domen styr tillämpningsområdet för artikel 291 FEUF.
I – Tillämpliga bestämmelser
A – Förordning nr 492/2011
3.
Skäl 8 till förordning nr 492/2011 har följande lydelse:
”Det direkta samarbetet för platsförmedling mellan de centrala arbetsmarknadsmyndigheterna och även mellan de regionala kontoren och koordineringen av utbytet av information säkerställer på ett allmänt sätt en klarare bild av arbetsmarknaden. Arbetstagare som vill flytta bör också få regelbunden information om levnads- och arbetsförhållandena.”
4.
I skäl 9 i samma förordning anges följande:
”Det råder ett nära samband mellan arbetskraftens fria rörlighet, anställning och yrkesutbildning, speciellt när utbildningen syftar till att göra det möjligt för arbetstagare att acceptera erbjudanden om anställning från andra områden i unionen. Sådana samband gör det nödvändigt att inte isolerat granska de problem som uppstår i detta sammanhang, utan betrakta dem såsom kopplade till varandra, och också ta hänsyn till arbetsmarknadsproblemen på regional nivå. Medlemsstaterna bör därför sträva mot en samordning av deras sysselsättningspolitik.”
5.
Artikel 11 i förordning nr 492/2011 har följande lydelse:
”1.   …
Medlemsstaternas centrala arbetsmarknadsmyndigheter ska nära samarbeta med varandra och med kommissionen i syfte att gemensamt verka för förmedling av lediga platser och ansökningar om anställning inom unionen och därav följande anställning av arbetstagare.
2.   För detta ändamål ska medlemsstaterna utse särskilda förmedlingar som ska anförtros organisationen av arbetet på de områden som avses i punkt 1 andra stycket i samarbete med varandra och med kommissionens olika avdelningar.
…”
6.
I artikel 12 i förordning nr 492/2011 föreskrivs följande:
”1.   Medlemsstaterna ska sända kommissionen information om problem som uppstår i samband med den fria rörligheten och anställandet av arbetstagare samt detaljer om sysselsättningssituationen och dess utveckling.
2.   Kommissionen ska med största möjliga hänsynstagande till yttrandet från den tekniska kommitté som avses i artikel 29 (nedan kallad den tekniska kommittén) fastställa hur den information som avses i punkt 1 i den här artikeln ska avfattas.
3.   Enligt det tillvägagångssätt som fastställts av kommissionen med största möjliga hänsynstagande till den tekniska kommitténs yttrande ska den särskilda förmedlingen i varje medlemsstat sända till de andra medlemsstaternas särskilda förmedlingar samt till den europeiska samordningsbyrån enligt artikel 18 den information om bostads- och arbetsförhållandena på arbetsmarknaden som kan tänkas vara till vägledning för arbetstagare från de andra medlemsstaterna. Informationen ska hållas aktuell.
…”
7.
Artikel 13 i förordning nr 492/11 har följande lydelse:
”1.   Den särskilda förmedlingen i varje medlemsstat ska regelbundet till de särskilda förmedlingarna i de andra medlemsstaterna och till den europeiska samordningsbyrån enligt artikel 18 sända
a)
uppgifter om lediga platser som skulle kunna tillsättas med medborgare i andra medlemsstater,
b)
uppgifter om lediga platser som riktar sig till tredjeländer,
c)
uppgifter om platsansökningar som lämnats av personer som uttryckligen förklarat att de önskar arbeta i en annan medlemsstat,
d)
information uppdelad efter regioner och verksamhetsgrenar om arbetssökande som har förklarat sig villiga att anta erbjudanden om anställning i en annan medlemsstat.
Den särskilda förmedlingen i varje medlemsstat ska snarast möjligt vidarebefordra denna information till de förmedlingar och myndigheter som berörs.
2.   De lediga platser och platsansökningar som avses i punkt 1 ska anmälas enligt ett enhetligt system som ska utarbetas av den europeiska samordningsbyrån enligt artikel 18 i samarbete med den tekniska kommittén.
Detta system kan anpassas om det är nödvändigt.”
8.
I artikel 15 i samma förordning föreskrivs följande:
”1.   Bestämmelserna i artikel 14 ska genomföras av de särskilda förmedlingarna. I den mån den centrala myndigheten gett sitt godkännande, och i den mån organisationen av arbetsförmedlingarna i en medlemsstat och de placeringsmetoder man använder gör det möjligt, ska emellertid följande gälla:
…
b)
De förmedlingar som har ansvaret för gränsområdena mellan två eller flera medlemsstater ska regelbundet utbyta uppgifter om lediga platser och platsansökningar inom sitt område och enligt sina avtal med de andra arbetsförmedlingarna i sina hemstater direkt sammanföra och förmedla lediga platser och platsansökningar.
Om så är nödvändigt, ska de förmedlingar som har ansvaret för gränsområden även upprätta former för samarbete och service som gör det möjligt att erbjuda
—
kunderna praktiska upplysningar om de skilda aspekterna av den fria rörligheten i största möjliga utsträckning, samt
—
arbetsmarknadens parter, sociala serviceinrättningar (bl.a. allmänna, privata och allmännyttiga) och samtliga berörda institutioner ett system av samordnade åtgärder som avser den fria rörligheten.
…
1.   Berörda medlemsstater ska till kommissionen översända den i samförstånd upprättade förteckningen över de förmedlingar som avses i punkt 1, och kommissionen ska i informationssyfte offentliggöra denna förteckning och eventuella tillägg till den i Europeiska unionens officiella tidning.”
9.
Artikel 17 i förordning nr 492/11 har följande lydelse:
”1.   På grundval av en rapport från kommissionen som avfattats efter uppgifter från medlemsstaterna ska dessa minst en gång om året tillsammans med kommissionen analysera resultaten av unionens åtgärder för platsförmedling.
2.   Medlemsstaterna och kommissionen ska undersöka alla möjligheter att ge medborgare i medlemsstater prioritet vid tillsättandet av lediga platser för att åstadkomma balans mellan lediga platser och platsansökningar inom unionen. De ska vidta alla åtgärder som krävs för detta ändamål.
3.   Kommissionen ska vartannat år till Europaparlamentet, rådet och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén lämna en rapport om genomförandet av kapitel II med en sammanfattning av de inhämtade upplysningarna och resultaten av utförda undersökningar som särskilt betonar de förhållanden som kan vara av särskild betydelse för utvecklingen av unionens arbetsmarknad.
10.
Enligt artikel 18 första stycket i samma förordning ska ”[d]en europeiska byrån för förmedling av lediga platser och platsansökningar (nedan kallad den europeiska samordningsbyrån), inrättad inom kommissionen, … ha som allmän uppgift att främja platsförmedlingen på unionsnivå. Den ska särskilt ansvara för alla tekniska uppgifter på detta område som enligt vad denna förordning föreskriver har ålagts kommissionen, och då speciellt för bistånd till de nationella arbetsförmedlingarna.”
11.
Artikel 19.1 i förordning nr 492/2011 har följande lydelse:
”1.   Den europeiska samordningsbyrån ska särskilt ha till uppgift
a)
att samordna de praktiska åtgärder som behövs för att tillsätta lediga platser på unionsnivå och för att analysera de förflyttningar av arbetstagare som uppstår därav,
b)
att bidra till att nå dessa mål genom att i samarbete med den tekniska kommittén införa gemensamma arbetsmetoder på administrativ och teknisk nivå,
c)
att i samförstånd med de särskilda förmedlingarna sammanföra lediga platser och platsansökningar, när ett speciellt behov uppstår, för förmedling hos de särskilda förmedlingarna.”
12.
Enligt artikel 20 i samma förordning får kommissionen ”[m]ed godkännande från vederbörande myndighet i varje medlemsstat och enligt de villkor och förfaringssätt som kommissionen beslutar efter den tekniska kommitténs yttrande … organisera besök och uppdrag för tjänstemän från andra medlemsstater liksom fortbildning för de särskilda förmedlingarnas personal.”
13.
Enligt artikel 38 i förordning nr 492/2011 ska ”[k]ommissionen anta nödvändiga åtgärder för tillämpningen av denna förordning. För detta ändamål ska den nära samarbeta med medlemsstaternas centrala statliga myndigheter.”
B – Det angripna beslutet
14.
Ordalydelsen av de angripna bestämmelserna redovisas i samband med bedömningen i sak av var och en av dem.
II – Talan om ogiltigförklaring och förfarandet vid EU-domstolen
15.
Europaparlamentet har yrkat att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras vad avser förmedling av lediga platser och platsansökningar och nyinrättandet av Eures-nätverket. Enligt Europaparlamentet har kommissionen överskridit sina tillämpningsbefogenheter enligt artikel 38 i förordning nr 492/2011 och bortsett från de gränser som utmärker en genomförandeakt i den mening som avses i artikel 291 FEUF. Europaparlamentet anser att den sistnämnda bestämmelsen tillsammans med artikel 290 FEUF har skapat en ny ram för att tolka det normativa innehållet i artikel 38, vars innebörd inte kan vara samma som den som tidigare tillmättes andra bestämmelser som, liksom artikel 44 i förordning (EEG) nr 1612/68, (
6
) hade samma lydelse, men skulle tolkas annorlunda på grund av det normativa sammanhang i vilka de antagits. Detta resonemang ska omfatta det angripna beslutet i förhållande till beslut 2003/8/EG, (
7
) genom vilket Eures också reformerades.
16.
Kommissionen har å sin sida bestritt Europaparlamentets talan och generellt gjort gällande att genomförandebefogenheternas räckvidd ska prövas mot bakgrund av såväl de allmänna målen i förordning nr 492/2011 som det uppdrag som kommissionen har att vidta nödvändiga eller lämpliga åtgärder för att genomföra den. Beträffande detta har kommissionen påpekat att förordning nr 492/2011 visar att unionen och medlemsstaterna har delade befogenheter och att dess mål ska uppnås genom en samordning av de olika medlemsstaternas sysselsättningspolitik. Enligt kommissionen ska Eures endast aktivera den princip om samarbete som föreskrivs i artikel 11.1 i förordning nr 492/2011 och syftar bara till att säkerställa enhetliga villkor för samarbetet mellan medlemsstaterna och med kommissionen, i enlighet med artikel 291 FEUF.
17.
Förutom dess allmänna överväganden vänder sig Europaparlamentet mot sex artiklar i det angripna beslutet. Såväl Europaparlamentets som kommissionens argument sammanfattas i samband med bedömningen av var och en av dessa artiklar.
18.
Europaparlamentet har klargjort att om domstolen finner att de angripna bestämmelserna kan särskiljas från resten av det angripna beslutet, godtar det en delvis ogiltigförklaring av beslutet. Europaparlamentet har avslutningsvis yrkat att kommissionen ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
19.
Kommissionen har å sin sida yrkat att talan ska ogillas och att Europaparlamentet ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. I andra hand har kommissionen gjort gällande att Europaparlamentets talan inte motiverar en ogiltigförklaring av det angripna beslutet i dess helhet, eftersom den avser vissa aspekter som kan särskiljas från resten av det angripna beslutet. Under alla förhållanden har kommissionen yrkat att om domstolen finner att det angripna beslutet helt eller delvis ska ogiltigförklaras, ska dess rättsverkningar bestå fram till dess att ett nytt beslut, som ska ersätta det angripna beslutet, träder i kraft, förutsatt att det sker inom rimlig tid.
20.
Vid förhandlingen som hölls den 30 april 2014 uppmanade domstolen parterna att koncentrera sina yttranden till frågan om hur domstolens dom i målet kommissionen mot parlamentet och rådet (C‑427/12) påverkar förevarande mål.
III – Bedömning
A – Inledande överväganden
1. Rättslig ram som är relevant för prövningen av det angripna beslutet
21.
Förevarande talan om ogiltigförklaring grundar sig på att det angripna beslutet eventuellt innebär ett åsidosättande av artikel 38 i förordning nr 492/2011. Enligt Europaparlamentet ger denna bestämmelse kommissionen befogenhet att anta ”nödvändiga åtgärder för tillämpningen av denna förordning”. Det innebär att kommissionen strängt taget ges ”genomförandebefogenheter” i den mening som avses i artikel 291 FEUF. Europaparlamentet menar emellertid att kommissionen inte har begränsat sig till att ”genomföra” förordning nr 492/2011 i det angripna beslutet, utan att den har ”kompletterat vissa icke väsentliga delar” i förordningen, för vilket kommissionen saknade den befogenhet som krävs enligt artikel 290 FEUF.
22.
Det är ostridigt mellan parterna att de befogenheter som kommissionen har tilldelats genom artikel 38 i förordning nr 492/2011 är ”genomförandebefogenheter” i den mening som avses i artikel 291 FEUF. Det innebär, såsom Europaparlamentet har gjort gällande, att de paralleller som kan dras mellan å ena sidan den bestämmelsen och artikel 44 i förordning nr 1612/68, samt å andra sidan det angripna beslutet och de beslut som tidigare fattats för att genomföra nämnda artikel 44, endast avser till ordalydelsen, eftersom tolkningen av deras innebörd är beroende av det normativa sammanhang i vilket dessa bestämmelser infördes i unionsrätten. Såväl förordning nr 1612/68 som de beslut som föregick det nu angripna beslutet antogs innan Lissabonfördraget trädde i kraft, det vill säga, som domstolen har erinrat om, då ”begreppet ’befogenhet att genomföra’ … [täckte] befogenheten att på unionsnivå genomföra en av unionens lagstiftningsakter eller vissa bestämmelser i denna, samt, i vissa fall, befogenheten att anta normativa rättsakter som kompletterar eller ändrar vissa icke väsentliga delar av en lagstiftningsakt”. (
8
) Det var Europeiska konventet som enligt Europaparlamentet föreslog att det skulle ”göras skillnad mellan dessa två typer av befogenhet” och förslaget ”genomfördes slutligen genom Lissabonfördraget i artiklarna 290 FEUF och 291 FEUF”. (
9
)
23.
Den omständigheten att det angripna beslutet i allt väsentligt har samma innehåll som de föregående besluten, vilkas rättsenlighet inte har ifrågasatts, säger följaktligen inget om huruvida det angripna beslutet är rättsenligt. De föregående besluten fattades som nämnts i ett sammanhang där ”befogenheten att genomföra” innefattade såväl befogenhet att anta rena genomförandeakter som befogenhet att utfärda bestämmelser som kompletterar eller ändrar vissa icke väsentliga delar av en lagstiftningsakt. (
10
) Det angripna beslutet däremot trädde i kraft efter att primärrätten hade undanröjt denna avsaknad av åtskillnad. Det innebär att ”genomförandebefogenheter” som de som genom artikel 38 i förordning nr 492/2011 har tillerkänts kommissionen för att anta det angripna beslutet, ska falla inom de gränser som fastställts genom artikel 291 FEUF och de kan inte omfatta befogenhet att komplettera eller ändra vissa icke väsentliga delar i förordning nr 492/2011. Med andra ord får kommissionen inte anta en ”delegerad akt” i den mening som avses i artikel 290 FEUF. Än mindre får det angripna beslutet omfatta befogenhet att ändra förordningens väsentliga delar, något som naturligtvis endast lagstiftaren själv får göra.
24.
Detta innebär enligt min uppfattning att de skillnader mellan de olika språkversionerna av artikel 38 i förordning nr 492/2011 som Europaparlamentet har påtalat är irrelevanta. Europaparlamentet har i punkterna 64–68 i sin ansökan påpekat att de olika språkversionerna av denna bestämmelse medger vissa nyansskillnader i bedömningen av den befogenhet som lagstiftaren i slutändan har velat ge kommissionen. Enligt den franska versionen av artikel 38 ska kommissionen vidta de åtgärder som är ”nécessaires à la mise en application” av förordning nr 492/2011. I den engelska versionen nämns åtgärder ”pursuant to this Regulation for its implementation”, medan den italienska versionen hänvisar till åtgärder som är ”necessarie per l’applicazione del presente regolamento”. I den spanska versionen lyder formuleringen ”las medidas de ejecución para la aplicación del presente Reglamento”. Oavsett de nyanser som kan härledas ur dessa olika versioner anser jag att det avgörande inte är huruvida lagstiftaren har varit mer eller mindre noggrann vid avgränsningen av kommissionens handlingsutrymme, utan huruvida detta strikt håller sig inom gränserna för de ”genomförandebefogenheter” som lagstiftaren får tilldela kommissionen enligt artikel 291.2 FEUF. Det som avgör om det angripna beslutet ska anses rättsenligt är med andra ord om dess innehåll motsvarar ett utövande av en verklig genomförandebefogenhet.
2. Föremålet för talan
25.
I inledningen av Europaparlamentets ansökan anges det att syftet med talan är att få ”[det angripna] beslutet ogiltigförklarat”. Följaktligen har Europaparlamentet yrkat att domstolen ska ogiltigförklara beslutet. Trots det har Europaparlamentet bara ifrågasatt om vissa av bestämmelserna i det angripna beslutet är rättsenliga. Europaparlamentet har inte gjort gällande att dessa bestämmelser inte kan särskiljas från det angripna beslutet som helhet och att ogiltigförklaringen ska avse hela det angripna beslutet, utan det har i sin replik (
11
) på kommissionens yrkande att hela beslutet inte ska ogiltigförklaras om talan bifalls inte motsatt sig detta.
26.
Mot bakgrund av det anser jag att föremålet för talan i detta mål endast kan vara de konkreta bestämmelser i det angripna beslutet som Europaparlamentet uttryckligen har gjort gällande att de är rättsstridiga.
27.
Eftersom jag instämmer med parterna i deras bedömning att en ogiltigförklaring av de bestämmelser som talan avser inte skulle påverka det angripna beslutet som helhet och inte heller dess väsentliga delar, (
12
) uppfattar jag det också så att den omständigheten att Europaparlamentet inte har nämnt något om att de bestämmelser som det inte uttryckligen har uttalat sig om skulle vara rättsstridiga, innebär att det anser att dessa bestämmelser inte ska betraktas som rättsstridiga.
28.
Eftersom de övriga bestämmelserna kan särskiljas från de bestämmelser vars rättsstridighet uttryckligen har motiverats, är det uppenbart att de förstnämnda inte kan anses vara rättsstridiga på grund av anknytning till eller som en följd av de sistnämnda, utan deras eventuella ogiltighet måste ges en självständig motivering. Eftersom det inte finns någon sådan självständig motivering får det antas att Europaparlamentet anser att de bestämmelser i det angripna beslutet som det inte har uttalat sig om är rättsenliga.
B – De bestämmelser som talan avser
1. Talan om ogiltigförklaring
29.
Ovanstående avgränsning av föremålet för talan är av grundläggande betydelse för tolkningen av den verkliga räckvidden av Europaparlamentets talan om ogiltigförklaring.
30.
De olika delarna av Europaparlamentets talan ska tolkas i ett sammanhang som redan från början betingas av den omständigheten att Europaparlamentet inte ifrågasätter rättsenligheten av artikel 1 i det angripna beslutet (
13
) och därmed inte heller själva inrättandet av nätverket Eures. Det innebär kort sagt att Europaparlamentet anser att kommissionen endast utövade en genomförandebefogenhet i den mening som avses i artikel 291 FEUF då den inrättade nätverket Eures.
31.
Europaparlamentet har visserligen i punkterna 28–33 i sin ansökan påpekat att det angripna beslutet ingår i ett större regelverk som syftar till att ”reformera Eures”. I detta regelverk ingår även två förslag till förordning som för närvarande behandlas i Europaparlamentet och som rör finansieringen av nätverket Eures verksamhet. (
14
) Europaparlamentet har emellertid inte gjort gällande att det angripna beslutet skulle vara rättsstridigt på grund av att nätverket Eures inrättas, eftersom ett sådant beslut bara skulle kunna ingå i något av de ovannämnda lagstiftningsförslagen, utan enbart i den mån det angripna beslutet påverkar nätverkets uppbyggnad, funktioner eller ledning på ett sätt som går utöver vad som är tillåtet för en myndighet som endast har genomförandebefogenheter.
32.
Under alla förhållanden anser jag att det avgörande är att talan inte uttryckligen riktar sig mot artikel 1 i det angripna beslutet. Med sitt selektiva angrepp visar Europaparlamentet att talan bara avser vissa aspekter av nätverket Eures som rör dess mål, sammansättning eller funktioner, men att parlamentet inte ifrågasätter kommissionens (genomförande)befogenhet att inrätta detta nätverk. (
15
)
33.
Enligt min uppfattning är Europaparlamentets resonemang fullt berättigat. Nätverket Eures är ett system som har inrättats för att utforma ”förmedling av lediga platser och platsansökningar”, som rubriken till kapitel II i förordning nr 492/2011 lyder. Där fastställs ett antal skyldigheter för kommissionen och medlemsstaterna och det är för att uppfylla dessa skyldigheter som nätverket inrättas, vilket framgår av artikel 1 i det angripna beslutet.
34.
Enligt kapitel II i förordning nr 492/2011 ska medlemsstaterna och kommissionen samarbeta för att ta initiativ till analyser av sysselsättning och arbetslöshet (artikel 11), utbyta information om problem som uppstår i samband med den fria rörligheten och anställningen av arbetstagare (artikel 12), inrätta en mekanism för förmedling av lediga platser och platsansökningar (artiklarna 13‑16) och tillsammans analysera resultaten av unionens åtgärder för platsförmedling (artikel 17). Enligt artikel 18 ska en europeisk samordningsbyrå inrättas inom kommissionen och den ska ansvara för alla tekniska uppgifter som har ålagts kommissionen på detta område.
35.
Dessa skyldigheter kräver ett utbyte av information mellan medlemsstaternas särskilda förmedlingar å ena sidan och kommissionen å den andra, och det är nödvändigt att fastställa vissa miniminormer för hur detta ska utformas för att det på ett effektivt sätt ska kunna bidra till att uppnå syftet med kapitel II i förordning nr 492/2011, det vill säga förmedling av lediga platser och platsansökningar i unionen som helhet. Det handlar kort sagt om att underlätta den fria rörligheten och anställningen av arbetstagare.
36.
Mot bakgrund av detta anser jag att utformningen av ett ”europeiskt nätverk för arbetsförmedlingar”, som ett uttryck för det samarbete som kommissionen och medlemsstaterna åläggs enligt förordning nr 492/2011, innebär ett utövande av en typisk genomförandebefogenhet i den mening som avses i artikel 291.2. Detta är i praktiken en nödvändig följd av att det är lagstiftaren själv som har ålagt medlemsstaterna och kommissionen en skyldighet att samarbeta för att förmedla lediga platser och platsansökningar och det angripna beslutet begränsar sig i princip till att fastställa mekanismer för information och kommunikation för att göra det möjligt att uppfylla denna skyldighet.
37.
Den fråga som ska prövas är således inte huruvida nätverket Eures i sig är en följd av ett utövande av en befogenhet som inte kan anses vara en genomförandebefogenhet, utan huruvida de konkreta bestämmelser om detta nätverk som Europaparlamentet har angripit håller sig inom gränserna för artikel 291 FEUF.
2. Huruvida rättspraxis enligt domen i målet kommissionen mot parlamentet och rådet (C‑427/12, EU:C:2014:170) påverkar förevarande mål
38.
Medan det i målet kommissionen mot parlamentet och rådet var kommissionen som ifrågasatte om inte den normgivningsbefogenhet som lagstiftaren hade tilldelat kommissionen för att anta en genomförandeförordning (
16
) i stället borde ha tilldelats genom en delegering enligt artikel 290 FEUF, är det i förevarande fall parlamentet som har ifrågasatt om inte kommissionen efter att ha tilldelats en genomförandebefogenhet har gjort sig skyldig till ultra vires, det vill säga har överskridit gränserna för artikel 291 FEUF.
39.
Mot bakgrund av detta är domstolens avgörande i det målet av begränsad nytta i förevarande fall, eftersom det där framför allt handlade om att avgöra när kommissionen får tilldelas en delegerad befogenhet och när den får tilldelas en genomförandebefogenhet. Stora avdelningen besvarade denna fråga så att ”unionslagstiftaren förfogar över ett utrymme för skönsmässig bedömning när den beslutar att tilldela kommissionen en delegerad befogenhet med stöd av artikel 290.1 FEUF eller en genomförandebefogenhet med stöd av artikel 291.2 FEUF. Domstolsprövningen begränsar sig således till uppenbart oriktiga bedömningar vad gäller huruvida lagstiftaren skäligen har kunnat anse dels att det regelverk som denne har infört vad gäller systemet för avgifter … endast behöver närmare preciseringar för att kunna genomföras, utan att det behöver kompletteras eller ändras i vissa icke väsentliga delar, dels att det krävs att bestämmelserna om detta system i förordning nr 528/2012 genomförs under enhetliga förhållanden.” (
17
)
40.
Utöver detta uttalade sig domstolen då inte närmare om gränserna för den genomförandebefogenhet som föreskrivs i artikel 291 FEUF, vilken är vad som i själva verket är av betydelse i förevarande mål.
41.
Likväl finns det i den ovannämnda domen ett uttalande som bör framhållas. Enligt domstolen är syftet med en genomförandeakt att ”precisera innehållet i en lagstiftningsakt för att säkerställa att denna genomförs under enhetliga förhållanden i samtliga medlemsstater” (punkt 39). Efter att ha prövat omständigheterna i det aktuella fallet slog stora avdelningen därefter fast att det av dessa ”följer att unionslagstiftaren skäligen har kunnat anse att artikel 80.1 i förordning nr 528/2012 inte tilldelar kommissionen befogenheten att komplettera icke väsentliga delar av denna lagstiftningsakt, utan en befogenhet att närmare ange det normativa innehållet i denna, i enlighet med artikel 291.2 FEUF” (punkt 52). (
18
)
42.
Det handlar således om att ”närmare ange innehållet i en lagstiftningsakt”, en formulering som kan jämföras med den som återfinns i artikel 290.1 FEUF, där det hänvisas till akter som ”kompletterar icke väsentliga delar av lagstiftningsakten”. Enligt min uppfattning är detta ett mycket belysande uttalande från stora avdelningen, eftersom den där erkänner något som för övrigt är mycket svårt att förneka, nämligen att det finns ett normativt inslag – i uttryckets materiella mening – i all formell genomförandeverksamhet. Frågan är då var gränsen mellan de båda företeelserna går.
43.
Jag ska nu pröva var och en av parlamentets konkreta anmärkningar, eftersom de principiella överväganden som kan göras på ett abstrakt plan beträffande innehållet i och räckvidden av genomförandebefogenheten bara kan ges en verklig innebörd om de tillämpas in concreto på ett specifikt fall.
3. Artikel 2 b och 2 d i det angripna beslutet
44.
I denna bestämmelse föreskrivs att ”[t]ill förmån för arbetssökande, arbetstagare och arbetsgivare ska Eures-nätverket, när så är lämpligt, i samarbete med andra europeiska tjänster eller nätverk, främja … b) arbetsförmedling mellan olika länder och regioner och i gränstrakter genom förmedling av lediga platser och platsansökningar och deltagande i riktad utbytesverksamhet på EU-nivå, … d) utveckling av åtgärder för att främja och underlätta rörlighet för unga arbetstagare.”
a) Parternas argument
45.
Europaparlamentet har angripit artikel 2 b och 2 d, eftersom den prioriterar unga arbetstagare på ett sätt som enligt parlamentet saknar stöd i den grundläggande rättsakten, vilken inte heller ger kommissionen befogenhet att planera hur platsförmedlingen ska fungera. Europaparlamentet har vidare påpekat att begreppet ”riktad utbytesverksamhet” för första gången dök upp på lagstiftningsnivå i förslaget till förordning om programmet för social förändring och social innovation, där det i artikel 20 bekräftas att denna verksamhet kompletterar förordning nr 492/2011 i den mening som avses i artikel 290 FEUF.
46.
Kommissionen har genmält att artikel 2 d i det angripna beslutet inte utvidgar de skyldigheter som tidigare föreskrivits i artiklarna 13–16 i förordning nr 492/2011 och inte heller kompletterar förordningens rättsliga ram, utan enbart säkerställer samordningen av den politik som medlemsstaterna redan bedriver på nationell nivå och betonar den roll som Eures kan spela för att främja ungdomars ekonomiska möjligheter genom att kommissionen eller medlemsstaterna vidtar åtgärder inom ramen för nätverket Eures som vänder sig till denna grupp.
47.
Den riktade utbytesverksamhet som avses i artikel 2 b i det angripna beslutet ingår enligt kommissionen även i tillämpningsområdet för samarbetet inom ramen för nätverket Eures. Kommissionen anser att denna verksamhet bara är en kompletterande metod för att tillgodose behoven hos de arbetssökande eller de företag som söker utbildad arbetskraft i utlandet. Att den nämns i förslaget till förordning om programmet för social förändring och social innovation innebär enligt kommissionen bara ett ekonomiskt stöd för den här typen av verksamhet och det har ingen som helst betydelse för arten och räckvidden av de befogenheter som kommissionen utövade då den antog det angripna beslutet.
b) Bedömning
48.
Det förefaller uppenbart att uppgiften att främja ”arbetsförmedling mellan olika länder och regioner och i gränstrakter genom förmedling av lediga platser och platsansökningar” är helt förenlig med lagstiftarens beslut att skapa ett system för kommunikation och förmedling av lediga platser och platsansökningar inom unionen. Denna bestämmelse i artikel 2 b i det angripna beslutet innebär dessutom att de skyldigheter som ålagts kommissionen i kapitel II i förordning nr 492/2011 till fullo uppfylls.
49.
Jag uppfattar det så att Europaparlamentet inte har ifrågasatt detta utan snarare vänder sig mot hänvisningen i bestämmelsen till ”deltagande i riktad utbytesverksamhet på EU-nivå”. Denna hänvisning återkommer i artikel 4.3 a.5 i det angripna beslutet och den innebär enligt Europaparlamentet att kommissionen får göra ett politiskt val där verksamheten i nätverket inriktas mot vissa kategorier av arbetstagare. Ett sådant val har för övrigt redan gjorts i artikel 2 d i det angripna beslutet till förmån för unga arbetstagare.
50.
Jag anser att Europaparlamentet har rätt när det hävdar att det inte ankommer på kommissionen att i samband med att den utövar en genomförandebefogenhet som den som föreskrivs i artikel 38 i förordning nr 492/2011, styra verksamheten i nätverket Eures så att den gynnar vissa kategorier av arbetstagare. Det beror helt enkelt på att det i förordning nr 492/2011 inte har gjorts någon åtskillnad mellan olika kategorier. Att prioritera en viss grupp av arbetstagare är ett politiskt val som bara får göras i samband med utövande av lagstiftningsbefogenheter (
19
) eller, vid behov, genom en lämplig delegering från lagstiftaren.
51.
När det i artikel 2 d i det angripna beslutet föreskrivs att Eures ska främja ”deltagande i riktad utbytesverksamhet på EU-nivå”, ges nätverket Eures egentligen inte befogenhet att inrätta eller definiera sådan verksamhet, utan bara att främja deltagande i sådan verksamhet som eventuellt inrättas. Bestämmelsen innehåller formuleringen ”riktad utbytesverksamhet”, vilket innebär att det där i själva verket bara föreskrivs att om en sådan verksamhet finns ska Eures främja deltagande i den.
52.
Vad beträffar ”utveckling av åtgärder för att främja och underlätta rörlighet för unga arbetstagare” (artikel 2 d i det angripna beslutet) bör det beaktas att denna verksamhet framställs i bestämmelsen som föremålet för en skyldighet att främja. I artikel 2 d föreskrivs således att ”Eures ska främja … utveckling av åtgärder för att främja och underlätta rörlighet för unga arbetstagare. Det handlar således om en skyldighet att främja åtgärder för att främja. Mot bakgrund av vad jag anfört med avseende på artikel 2 b anser jag att det angripna beslutet inte är det rätta normativa sammanhanget för att besluta att nätverket Eures ska inriktas för att gynna en viss kategori av arbetstagare och således inte heller unga arbetstagare.
53.
I den mån medlemsstaterna utvecklar särskild verksamhet på nationell nivå för att främja unga arbetstagares rörlighet, finns det inget som hindrar att denna verksamhet samordnas genom nätverket Eures, tvärtom. Att i det här sammanhanget föreskriva att nätverket ska främja ”utveckling av åtgärder för att främja och underlätta rörlighet för unga arbetstagare” är som att föreskriva att nätverket ska främja denna nationella politik. Jag vill här än en gång erinra om att det inte ankommer på Eures att inrätta eller utforma en sådan politik, utan bara att främja dess utveckling i den mån den redan existerar. Det handlar således om en verksamhet som är så befriad från verkligt politiskt eller rättsligt innehåll att den inte under några förhållanden kan vara ett instrument för att göra ett politiskt val.
54.
Således anser jag att Europaparlamentets talan inte kan vinna bifall såvitt avser denna del.
4. Artikel 3 c i det angripna beslutet
55.
Enligt artikel 3 c ska ”Eures-nätverket … omfatta följande parter: … c) Eures-samarbetspartner, i enlighet med artikel 15.1 i förordning (EU) nr 492/2011. Eures-samarbetspartner utses av respektive Eures-medlem och kan omfatta offentliga eller privata tjänsteleverantörer inom det aktuella anställnings- och sysselsättningsområdet, och fackliga organisationer och arbetsgivarorganisationer. I detta syfte ska en Eures-samarbetspartner åta sig att fullgöra de uppgifter och skyldigheter som föreskrivs i artikel 7.”
a) Parternas argument
56.
Europaparlamentet har angripit denna bestämmelse eftersom den öppnar nätverket Eures för privata aktörer, trots att det i den grundläggande rättsakten föreskrivs att det endast avser aktörer inom den offentliga sektorn. Även här bekräftar förslaget till förordning om programmet för social förändring och social innovation enligt Europaparlamentet att det inte rör sig om ett genomförandebeslut i den mening som avses i artikel 291 FEUF, utan om ett politiskt val. Detta framgår av lydelsen av artikel 21 i förslaget till förordning om programmet för social förändring och social innovation, där det uttryckligen förskrevs att Eures skulle öppnas för privata aktörer.
57.
Kommissionen har å sin sida invänt att det enligt artikel 11.2 i förordning nr 492/2011 enbart ankommer på medlemsstaterna att utse särskilda förmedlingar som ska samarbeta på nationell nivå för att uppnå de mål som anges i kapitel II i förordning nr 492/2011. Hänvisningen till privata tjänsteleverantörer tillägger enligt kommissionen inget till den ram som föreskrivs i förordningen, utan den uppdaterar endast klassificeringen av tjänsteleverantörer i Eures på grundval av den befintliga situationen på nationell nivå, närmare bestämt efter dom Job Centre. (
20
) Det angripna beslutet öppnar inte upp det nationella Eures-nätverket för den privata sektorn om inte medlemsstaterna redan har gjort det, i syfte att bibehålla nätverkets funktion.
58.
I sin replik angående detta har Europaparlamentet gjort gällande att det av de handlingar som åtföljer förslaget till förordning om programmet för social förändring och social innovation framgår att kommissionen beaktade de val som var möjliga mot bakgrund av domen i det ovannämnda målet Job Centre. Detta val avspeglas enligt Europaparlamentet i skäl 7 och i artikel 3 i det angripna beslutet och parlamentet drar slutsatsen att en ”uppdatering” av en lagstiftningsakt som innebär att den ändras till följd av en dom endast får göras av lagstiftaren själv.
59.
Mot detta har kommissionen i en duplik invänt att även om förordning nr 492/2011 inte gäller den privata sektorn, anges det inte heller däri att tjänsteleverantörerna i fråga ska vara offentliga.
b) Bedömning
60.
Artikel 3 i det överklagade beslutet överensstämmer i sin helhet med förordning nr 492/2011, med undantag av den punkt där det anges att Eures-samarbetspartner ”kan omfatta … privata tjänsteleverantörer”. I förordning nr 492/2011 nämns hela tiden offentliga organ. Såsom kommissionen har gjort gällande föreskrivs det visserligen inte uttryckligen i förordningen att det enbart får vara offentliga organ. Även om slutsatsen skulle kunna dras att förordningen även medger att privata organ inbegrips, skulle det innebära ett politiskt val som inte får regleras i en ren genomförandebestämmelse som det angripna beslutet är avsett att vara.
61.
Såsom påpekas i skäl 7 i det angripna beslutet skulle den omständigheten att monopolen på arbetsförmedling har avskaffats kunna ge intryck av att avsaknaden av bestämmelser om privata organ i förordning nr 492/2011 inte ska tolkas som att de är uteslutna, utan tvärtom som en skyldighet att betrakta dem som inbegripna.
62.
Såsom Europaparlamentet har gjort gällande innebär ett avskaffande av monopolet inte nödvändigtvis att lagstiftaren inte får välja att låta platsförmedling ske genom ett direkt samarbete mellan de centrala och regionala arbetsmarknadsmyndigheterna, vilket framgår av skäl 8 i förordning nr 492/2011. Att arbetsförmedlingarna inte längre måste vara offentliga innebär inte att medlemsstaterna inte får utforma nätverket Eures som ett instrument för samarbete som främst är av offentlig karaktär.
63.
Att det kan finnas privata arbetsförmedlingar innebär att medlemsstaterna kan utse dem till ”särskilda förmedlingar” med avseende på de uppgifter som föreskrivs i kapitel II i förordning nr 492/2011. Även detta val ankommer det på medlemsstaterna att göra, helt oberoende av vad som anges i artikel 3 c i det angripna beslutet. I detta hänseende utgör inte det angripna beslutet den rättsliga grunden för medlemsstaternas beslut att utse en privat förmedling till särskild förmedling, utan det är endast ett uttryck för att Eures inte utesluter en privat förmedling om en medlemsstat beslutar sig för att införliva den i nätverket.
64.
Även denna bestämmelse kan tolkas så att det angripna beslutet inte formaliserar ett beslut med politiskt innehåll som kommissionen har fattat, utan att det utgör ett medel för att genomföra ett politiskt beslut som det ankommer på medlemsstaterna att fatta.
65.
Följaktligen anser jag att talan inte ska vinna bifall såvitt avser denna del.
5. Artikel 4.3 b i det angripna beslutet
66.
Enligt artikel 4.3 b i det angripna beslutet ska Europeiska samordningsbyrån ”analysera den geografiska och yrkesmässiga rörligheten, mot bakgrund av uppnåendet av balans mellan utbud och efterfrågan, och utarbeta en generell strategi för rörlighet i enlighet med den europeiska sysselsättningsstrategin”.
a) Parternas argument
67.
Europaparlamentet har angripit denna bestämmelse eftersom det anser att utarbetandet av ”generella riktlinjer för rörlighet” går långt utöver det utrymme för skönsmässig bedömning som kommissionen har enligt artikel 291 FEUF för att genomföra förordning nr 492/2011. Enligt Europaparlamentet följer det av artiklarna 18 och 19 i förordningen att byrån har en rent praktisk uppgift och att det därför inte är nödvändigt att anta generella riktlinjer som till sin natur innefattar politiska val.
68.
Mot detta argument har kommissionen anfört att den verksamhet som nämns i den angripna bestämmelsen faller inom ramen för de uppgifter som tilldelats den europeiska samordningsbyrån enligt artikel 18 i förordning nr 492/2011, vilken ska ha som ”allmän uppgift” att främja platsförmedlingen på unionsnivå. En del av denna ”allmänna uppgift” är att utföra alla de tekniska uppgifter som det ankommer på kommissionen att svara för. På grundval av denna ”allmänna uppgift” har lagstiftaren enligt kommissionen i artikel 19 i förordning nr 492/2011 sammanställt en icke uttömmande förteckning över uppgifter som den europeiska samordningsbyrån ska ha. De verksamheter som anges i den angripna bestämmelsen bidrar enligt kommissionen till den allmänna uppgift som avses i artikel 18 första stycket och till samordningen av de praktiska åtgärder som avses i artikel 19.1 a, båda i förordning nr 492/2011. Dessutom är analysen av den geografiska och yrkesmässiga rörligheten ett nödvändigt inslag för att förbereda och stödja det arbete som åligger kommissionen enligt artiklarna 12–17 i samma förordning.
b) Bedömning
69.
Europaparlamentet vänder sig inte mot hela artikel 4.3 b utan bara mot den del av bestämmelsen där det hänvisas till att ”utarbeta en generell strategi för rörlighet i enlighet med den europeiska sysselsättningsstrategin”. I punkt 27 i sin replik har Europaparlamentet visserligen gjort gällande att giltigheten av hela artikel 4.3 kan ifrågasättas av formella skäl, eftersom den genom att den fastställer ett antal abstrakta regler i själva verket kompletterar innehållet i artiklarna 18 och 19 i förordning nr 492/2011 och därmed överskrider gränserna för genomförandebefogenheten enligt artikel 291 FEUF.
70.
Europaparlamentet påpekar emellertid därefter att det inte ifrågasätter innehållet i de uppgifter som anförtrotts byrån i artikel 4.3 a punkterna 1–4, utan medger att det rör sig om verksamheter av teknisk och praktisk art. Europaparlamentet väljer därför att ”inrikta sin talan” (
21
) på artikel 4.3 b, närmare bestämt den del som handlar om att ”utarbeta en generell strategi för rörlighet i enlighet med den europeiska sysselsättningsstrategin”.
71.
Jag instämmer med kommissionens uppfattning att detta resonemang kan förefalla något förvirrande, (
22
) men jag anser att vad som när allt kommer omkring är av betydelse är att Europaparlamentet, genom att medge att de uppgifter som nämns i punkterna 1–4 i artikel 4.3 a är av teknisk karaktär, erkänner att den abstraktion som de kan vara behäftade med inte är av sådan art att den bara kan konkretiseras genom beslut som innebär ett politiskt val. Det innebär att deras tekniska karaktär i sig helt utesluter möjligheten för ett utrymme för skönsmässig bedömning som inte är förenlig med utövandet av en genomförandebefogenhet. I detta hänseende kan det inte hävdas att de är ”abstrakta”.
72.
Det är även av betydelse att det i ansökan inte nämns något om den uppgift som anförtros byrån i artikel 4.3 c, varför jag uppfattar det så att överväganden rörande dess eventuella giltighet är irrelevanta.
73.
Den uppgift som anges i punkt 5 i artikel 4.3 a har inte heller angripits särskilt i denna del av ansökan, även om Europaparlamentet i förbigående hänvisade till denna bestämmelse i motiveringen till ifrågasättandet av artikel 2 b och 2 d. Jag hänvisar därför till de överväganden jag gjort vid bedömningen av den artikelns giltighet.
74.
Betraktas föremålet för talan på det viset instämmer jag med Europaparlamentet att uppgiften att utarbeta en generell strategi för rörlighet innebär ett ”beslutsmässigt” inslag som inte är förenligt med den genomförandemässiga karaktären hos den befogenhet som kommissionen tilldelats genom artikel 38 i förordning nr 492/2011.
75.
I artikel 18 i förordning nr 492/2011 föreskrivs att den europeiska samordningsbyrån ”ska ha som allmän uppgift att främja platsförmedlingen” och ”särskilt ansvara för alla tekniska uppgifter på detta område som enligt vad denna förordning föreskriver har ålagts kommissionen”. I artikel 19 i förordningen anges visare att byrån ”särskilt” ska ha till uppgift ”a) att samordna de praktiska åtgärder som behövs för att tillsätta lediga platser och för att analysera de förflyttningar av arbetstagare som uppstår därav, b) att bidra till att nå dessa mål genom att … införa gemensamma arbetsmetoder på administrativ och teknisk nivå, c) att i samförstånd med de särskilda förmedlingarna sammanföra lediga platser och platsansökningar, när ett speciellt behov uppstår, för förmedling hos de särskilda förmedlingarna.”
76.
Enligt min uppfattning är alla dessa uppgifter främst av teknisk och praktisk karaktär och de lämnar inte något utrymme för skönsmässig bedömning av politisk karaktär och därmed inte heller för val mellan olika alternativ.
77.
Att ”utarbeta en generell strategi för rörlighet i enlighet med den europeiska sysselsättningsstrategin” innebär däremot ett kvalitativt språng beträffande den verksamhet som anförtrotts byrån. Det innebär närmare bestämt att byrån på ett aktivt sätt medverkar i utformningen av en politik för rörlighet. Det är en politik som i stora drag självfallet präglas av den europeiska sysselsättningsstrategin, men just enbart i stora drag, såsom fallet bör vara med riktlinjer av det slaget. Det utrymme för skönsmässig bedömning som byrån har i det här sammanhanget är inte alls obetydligt och det innebär att kommissionen på denna punkt har gått längre än att bara ”närmare ange det normativa innehållet” i lagstiftningsakten i den mening som avses i punkterna 39 och 52 i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot parlamentet och rådet (EU:C:2014:170).
78.
Den europeiska samordningsbyrån måste till följd av utövandet av de tekniska uppgifter som den anförtrotts genom förordning nr 492/2011 och, i dess kölvatten, det angripna beslutet i dess helhet, kunna tillhandahålla de politiska aktörerna den information som krävs för att de ska kunna utforma politiska strategier för arbetstagarnas rörlighet i unionen. Den får emellertid inte sträcka sig längre än till att ge sådant instrumentellt stöd och den får inte själv utforma eller aktivt medverka i utformningen av en sådan politik.
79.
Jag anser således att talan ska vinna bifall såvitt avser denna del.
6. Artikel 7.2 och 7.3 i det angripna beslutet
80.
I artikel 7 i det angripna beslutet anges vilka tjänster som Eures-nätverket ska tillhandahålla. I artikel 7.2 föreskrivs att dessa tjänster ”kommer att beskrivas närmare i Eures tjänstekatalog som ska ingå i Eures-stadgan som avses i artikel 10” i det angripna beslutet. I artikel 7.3 nämns två typer av tjänster, nämligen samhällsomfattande tjänster och ”[k]ompletterande tjänster [som inte] är … obligatoriska enligt kapitel II i förordning … nr 492/2011, men fyller viktiga behov på arbetsmarknaden”.
a) Parternas argument
81.
Europaparlamentet har för det första gjort gällande att artikel 7.2 inte genomför förordning nr 492/2011, eftersom det där anges att tjänsterna kommer att beskrivas närmare i Eures tjänstekatalog. För det andra har parlamentet pekat på att det i samma bestämmelse anges att kompletterande tjänster inte omfattas av förordning nr 492/2011, utan att den bara avser samhällsomfattande tjänster. Även om förordning nr 492/2011 skulle omfatta kompletterande tjänster bör det under alla förhållanden enligt Europaparlamentet påpekas att förordningen inte gör skillnad mellan obligatoriska och icke obligatoriska tjänster, samtidigt som artikel 6.5 i det angripna beslutet visar att även icke obligatoriska kompletterande tjänster har rättsverkningar. (
23
)
82.
Vad gäller begreppet ”kompletterande tjänster” har kommissionen gjort gällande att det ingår i genomförandet av det nätverkssamarbete mellan kommissionen och medlemsstaternas arbetsförmedlingar som regleras i artiklarna 11–13 i förordning nr 492/2011. Beträffande detta har kommissionen påpekat att enligt artikel 15.1 i förordningen är katalogen över tjänster som erbjuds på nationell nivå mycket omfattande och dessa kan variera beroende på vilka behov som finns. Det finns således inget som hindrar att tjänsterna i den mån de finns att tillgå på nationell nivå, även blir föremål för ett samarbete som gör det möjligt att verka gemensamt i den mening som avses i artikel 11.1 i förordningen. Genom att hänvisa till dessa tjänster säkerställs enligt kommissionen en samordnad och enhetlig aktivering av målen för samarbetet mellan medlemsstaterna för att tillgodose arbetsgivarnas och arbetstagarnas behov och bibehålla Eures funktion i den mening som avses i förordning nr 492/2011.
83.
Europaparlamentet har i sin replik pekat på att artikel 15.1 b andra stycket i förordning nr 492/2011 börjar med formuleringen ”om så är nödvändigt”. Kommissionens resonemang får enligt Europaparlamentet inte några följder för andra tjänster än de som erbjuds av förmedlingar ”som har ansvaret för gränsområdena mellan två eller flera medlemsstater”. Den angripna bestämmelsen begränsar sig enligt Europaparlamentet emellertid inte till situationen i denna bestämmelse, utan artikel 7 är tvärtom abstrakt formulerad. Dessutom föreskrivs det i det angripna beslutet att en Eures-samarbetspartner tydligt ska ange ”vilka tjänster i Eures-tjänstekatalogen den erbjuder” (artikel 6.3 och artikel 10.2 a) och se till att ”ansökningar om denna tjänst [en kompletterande tjänst som ingår i Eures tjänstekatalog] hänvisar till andra Eures-samarbetspartner som erbjuder denna tjänst” (artikel 6.5). Enligt Europaparlamentet handlar det således inte om ett behov av att säkerställa införandet av Eures-nätverket i dess helhet.
84.
Mot detta har kommissionen i sin duplik invänt att begreppet ”kompletterande tjänster” inte tillför något till ramen för förordning nr 492/2011, i vilken det ingår. Kommissionen har påpekat att Europaparlamentet bygger sin talan på den omständigheten att bestämmelsen är abstrakt formulerad, utan att förklara varför enbart denna omständighet i sig skulle utesluta att bestämmelsen kan säkerställa de enhetliga villkor för genomförande som avses i artikel 291 FEUF.
b) Bedömning
85.
Europaparlamentet har vänt sig mot att alla Eures-nätverkets tjänster inte närmare har beskrivits i den angripna bestämmelsen, utan att det hänvisas till den framtida Eures-stadgan. Parlamentet har även vänt sig mot att det angripna beslutet hänvisar till en typ av tjänster, nämligen kompletterande tjänster, som inte nämns i förordning nr 492/2011.
86.
Vad gäller den förstnämnda kritiken anser jag att den bör behandlas i anslutning till prövningen av artikel 10 i det angripna beslutet, vilken handlar om Eures-stadgan.
87.
Vad beträffar hänvisningen till kompletterande tjänster anser jag att det är av avgörande betydelse att dessa tjänster, som framgår av den angripna bestämmelsen, ”inte är ... obligatoriska enligt kapitel II i förordning ... nr 492/2011”. Det angripna beslutet föreskriver således inte att kompletterande tjänster ska skapas. Förordning nr 492/2011 behandlar den här typen av tjänster i artikel 15.1 b, där de betraktas som en möjlighet om det är nödvändigt för de förmedlingar som har ansvaret för gränsområden att upprätta former för samarbete och service för att tillhandahålla viss information och möjliggöra samordning av åtgärder som avser den fria rörligheten. Utöver denna möjlighet – som är underkastad villkoret att det ska vara nödvändigt – föreskriver således förordning nr 492/2011 inte någon skyldighet för medlemsstaterna att skapa kompletterande tjänster.
88.
I den mån medlemsstaterna trots det beslutar att inrätta sådana tjänster, anser jag att det inte går att invända mot att det angripna beslutet, inom ramen för uppgiften att anta ”nödvändiga åtgärder för tillämpningen” av förordning nr 492/2011, enligt artikel 38 i förordningen, föreskriver att de ska föras in i katalogen över samlade tjänster i hela unionen via nätverket Eures.
89.
För att göra det lättare att uppnå målet att förmedla lediga platser och platsansökningar som eftersträvas med bestämmelserna i kapitel II i förordning nr 492/2011, måste det nätverk genom vilket platserna kan förmedlas få tillgång till all information som de olika nationella arbetsförmedlingarna förfogar över. Om dessa förutom de samhällsomfattande tjänsterna även förfogar över kompletterande tjänster genom beslut av den berörda medlemsstaten, finns det ingen anledning att de på grund av att det handlar om tjänster som inte är ålagda enligt förordning nr 492/2011 inte skulle rymmas inom ramen för ett nätverk som i annat fall skulle lida brist på information som skulle göra det svårare att uppnå huvudsyftet med förordning nr 492/2011.
90.
Eftersom det angripna beslutet inte föreskriver att kompletterande tjänster ska skapas utan bara att befintliga tjänster ska införlivas i nätverket, anser jag att det inte har fattats utan behörighet (ultra vires) såsom Europaparlamentet har gjort gällande.
91.
I artikel 6.5 i det angripna beslutet anges det visserligen att en Eures-samarbetspartner som inte tillhandahåller någon särskild kompletterande tjänst ska se till att ansökningar om denna tjänst hänvisas till andra Eures-samarbetspartner som erbjuder denna tjänst. Europaparlamentet anser att de kompletterande tjänsterna därmed får rättsverkan, även om de betecknas som icke obligatoriska i det angripna beslutet. Beträffande detta bör det påpekas att artikel 6.5 just bekräftar att det angripna beslutet inte föreskriver att kompletterande tjänster ska skapas, utan bara att den samarbetspartner som inte tillhandahåller dem ska hänvisa till andra samarbetspartner som erbjuder sådana tjänster. Vidare inskränker sig den rättsverkan som Europaparlamentet har nämnt uttryckligen till denna skyldighet att hänvisa ansökningar som inte kan tillgodoses av den samarbetspartner som inte tillhandahåller kompletterande tjänster. Det rör sig enligt min uppfattning om en minimal rättsverkan som under alla förhållanden kan motiveras av den allmänna skyldighet att tillhandahålla information som följer av hela kapitel II i förordning nr 492/2011.
92.
Jag anser således att talan inte ska vinna bifall såvitt avser denna del.
7. Artikel 8 i det angripna beslutet
93.
Genom artikel 8 i det angripna beslutet inrättas Eures styrelse som ska bestå av en företrädare för varje medlemsstat. Denna styrelse ska själv fastställa sina arbetsmetoder och anta sin arbetsordning. Den ska sammankallas två gånger per år och anta sina yttranden med enkel majoritet. Den ska ha en ordförande och en sekreterare. I synnerhet föreskrivs det i artikel 8.7 att ”[k]ommissionen ska samråda med Eures styrelse i frågor som rör strategisk planering, utveckling, genomförande, övervakning och utvärdering när det gäller de tjänster och verksamheter som avses i det här beslutet, inklusive a) Eures-stadgan, enligt artikel 10, b) strategier, verksamhetsmål och arbetsprogram för Eures-nätverket, …”.
a) Parternas argument
94.
Europaparlamentet har gjort gällande att det införs en ”kommittéliknande” organisation genom bestämmelsen i fråga, medan artikel 38 i förordning nr 492/2011 endast föreskriver att kommissionen ska ”samarbeta [nära] med medlemsstaternas centrala statliga myndigheter” utan att den ges befogenhet att skapa en ny förfaranderam och institutionalisera den, i syfte att införa dessa åtgärder. I detta hänseende frågar sig Europaparlamentet om en genomförandeakt generellt i sig kan skapa en institutionell ram som är en förutsättning för det förfarande som ska tillämpas för att anta andra rättsakter, även om det rör sig om rena genomförandeakter.
95.
Vidare har Europaparlamentet gjort gällande att en del av de frågor i vilka kommissionen ska samråda med styrelsen avser omständigheter som enligt parlamentets uppfattning varken är isolerade eller rent tekniska utan kompletterar lagstiftningsakten. Även om det hypotetiskt sett skulle antas att Eures-stadgan innehåller åtgärder som innebär genomförandeakter som kommissionen får anta med stöd av artikel 38 i förordning nr 492/2011, har Europaparlamentet i sin replik hävdat att artikel 10.1 i det angripna beslutet tillför ett nytt förfarandemässigt villkor för att anta sådana åtgärder som inte följer av artikel 38, genom att det där föreskrivs att kommissionen ska samråda med Eures styrelse. För övrigt finns det enligt Europaparlamentet risk för att de befogenheter som tillkommer den rådgivande kommittén och den tekniska kommittén enligt artiklarna 21 och 29 i förordning nr 492/2011, å ena sidan, och Eures styrelse, å den andra, överlappar varandra. Europaparlamentet menar att lagstiftaren redan har inrättat de organ som ska hjälpa kommissionen att genomföra politiken rörande förordningen och att kommissionen inte har befogenhet att komplettera den institutionella ram som inrättats genom själva förordningen.
96.
Enligt kommissionen ska Eures styrelse ge vägledning åt kommissionen i dess egenskap av ”europeisk samordningsbyrå” och därigenom bidra till att utföra de genomförandeuppgifter som anförtrotts kommissionen för att säkerställa en enhetlig tillämpning av bestämmelserna i förordning nr 492/2011. Det är inte en kommittéstruktur eftersom dess syfte enligt kommissionen inte är att säkerställa medlemsstaternas kontroll över kommissionens genomförandebefogenheter. Det handlar om ett funktionellt och instrumentellt organ i förhållande till kommissionens genomförandebefogenheter, vilket kommissionen med utövande av sina befogenheter har beslutat att använda sig av för att säkerställa att nödvändiga åtgärder vidtas för att genomföra de syften som fastställts i förordning nr 492/2011.
97.
I sin duplik har kommissionen tillagt att Eures styrelse har i uppdrag att bistå kommissionen med att allmänt främja Eures utveckling, medan den tekniska kommitté som nämns i artikel 29 i förordning 492/2011 ansvarar för tekniska frågor som rör den fria rörligheten och anställning av arbetstagare i allmänhet.
b) Bedömning
98.
Såsom jag har påpekat i punkterna 33–36 är nätverket Eures ett uttryck för det system för utbyte av information som förordning nr 492/2011 är avsedd att inrätta mellan de särskilda förmedlingarna i medlemsstaterna och med kommissionen, för att underlätta förmedling av lediga platser och platsansökningar och främja den fria rörligheten för arbetstagare i unionen.
99.
Enligt min uppfattning ska denna institutionalisering göras med hjälp av de organ och institutioner som redan har inrättats genom förordning nr 492/2011 och den ska således förverkligas genom att skapa en organisation för förbindelser och kommunikation mellan dem alla. Ordet ”nätverk” beskriver på ett mycket träffande sätt detta inslag av förbindelser i Eures-systemet, eftersom det syftar till att i praktiken möjliggöra ett ”samarbete mellan medlemsstaterna och med kommissionen” och att införa den ”arbetsförmedling” som utgör föremålet för de olika delarna av kapitel II i förordning nr 492/2011.
100.
I förordning nr 492/2011 anges vilka aktörerna ska vara i denna arbetsförmedling och med hjälp av vilka organ samarbetet mellan medlemsstaterna och mellan dessa och kommissionen ska bedrivas, nämligen de särskilda förmedlingarna i medlemsstaterna och den europeiska samordningsbyrån.
101.
Mot bakgrund av detta kan den genomförandebefogenhet som kommissionen har tilldelats genom artikel 38 i förordning nr 492/2011 inte sträcka sig så långt att den innefattar befogenhet att inrätta nya organ utöver de som lagstiftaren redan har angivit eller inrättat. Det skulle nämligen gå utöver vad som utgör en genomförandebefogenhet och i synnerhet uppgiften att ”närmare ange det normativa innehållet” i en lagstiftningsakt, enligt punkt 52 i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot parlamentet och rådet. Det är med andra ord förordning nr 492/2011 som avgör vilka organ och institutioner som ska medverka i systemet för kommunikation och platsförmedling inom unionen, och det ankommer på kommissionen att, genom att utöva sin genomförandebefogenhet, utforma och organisera förbindelserna mellan dessa organ och institutioner på så sätt att det inrättas ett nätverk där de alla på ett effektivt sätt är sammanlänkade med varandra.
102.
Vad beträffar förordning nr 492/2011 och formuleringen i artikel 38 kan de ”nödvändiga åtgärder” som kommissionen ska anta för att tillämpa bestämmelserna i förordningen exempelvis handla om att närmare ange innehållet i de uppgifter och ansvarsområden som de organ som inrättats genom själva förordningen ska ha. Det gäller exempelvis den europeiska samordningsbyrån, vilken inrättats genom artikel 18 i förordning nr 492/2011 och vars uppgifter anges i artikel 19 i samma förordning och preciseras i artikel 4 i det angripna beslutet. De kan också syfta till att avgränsa de uppgifter och ansvarsområden som de särskilda förmedlingarna i medlemsstaterna ska ha, vilka enligt förordningen ska säkerställa samarbetet mellan medlemsstaterna och med kommissionen, såsom i artikel 5 i det angripna beslutet. De kan avslutningsvis handla om att skapa en katalog över de tjänster som nätverket tillhandahåller, såsom är fallet i artikel 7 i det angripna beslutet.
103.
Genomförandebefogenheter utgör emellertid inte en tillräcklig grund för att inrätta ett nytt organ som får utföra grundläggande uppgifter av samma slag som enligt förordningen ska utföras av de organ som enligt förordningen spelar en central roll för förmedlingen av lediga platser och platsansökningar. Kommissionen får med andra ord inte inrätta en funktionell motsvarighet till den europeiska samordningsbyrån eller ett organ som tilldelas befogenheter som motsvarar de nationella arbetsförmedlingarnas.
104.
Enligt min uppfattning utgör Eures styrelse inte en sådan typ av ”institutionalisering”. Det handlar snarare om ett organ som endast har till uppgift att ge råd till kommissionen i frågor som uteslutande har att göra med hur nätverket fungerar som system för förbindelser och kommunikation mellan dem som ingår i systemet.
105.
Enligt artikel 8.1 i det överklagade beslutet ska Eures styrelse bistå ”kommissionen, Europeiska samordningsbyrån och de nationella samordningskontoren med att främja och övervaka utvecklingen av Eures-nätverket” (
24
) och enligt artikel 8.7 ska kommissionen samråda med Eures styrelse ”i frågor som rör strategisk planering, utveckling, genomförande, övervakning och utvärdering när det gäller de tjänster och verksamheter som avses i det här beslutet”, inklusive strategier, verksamhetsmål och arbetsprogram för Eures-nätverket eller de rapporter som kan krävas enligt artikel 17 i förordning nr 492/2011.
106.
Uppgiften att ”främja och övervaka utvecklingen av Eures-nätverket” avser enbart nätverkets funktion i sig och den berör inte de som medverkar eller hur kommunikationssystemen och förmedlingen av lediga platser och platsansökningar fungerar. Det handlar med andra ord om att säkerställa att det system som nätverket utgör på ett effektivt sätt förbättrar förbindelserna mellan systemets aktörer.
107.
Vidare anser jag att rådgivningen rörande strategisk planering, utveckling, genomförande, övervakning och utvärdering när det gäller Eures tjänster och verksamheter ingår i samma sfär som att främja och övervaka nätverkets utveckling. Således menar jag att den inte går utöver vad som är att betrakta som utövande av en genomförandebefogenhet.
108.
Till skillnad från Europaparlamentet anser jag i synnerhet inte att de uppgifter som Eures styrelse har kan överlappa den tekniska kommitténs eller den rådgivande kommitténs. Den rådgivande kommittén ska enligt artikel 21 i förordning nr 492/2011 bistå kommissionen ”vid granskning av alla frågor som uppstår om tillämpningen av [FEUF] och de åtgärder som vidtagits i enlighet därmed i angelägenheter som berör arbetstagarnas fria rörlighet och deras anställning”. Enligt artikel 29 i samma förordning ska den tekniska kommittén bistå kommissionen med ”att förbereda, stödja och följa upp allt tekniskt arbete och alla tekniska åtgärder, så att denna förordning och alla kompletterande åtgärder kan verkställas”. I båda fallen utför kommittéerna sina uppgifter inom ett materiellt område som är vidare (den rådgivande kommittén) eller mer specifikt (den tekniska kommittén) än Eures styrelses (vilket begränsar sig till nätverkets funktion i sig).
109.
Mot bakgrund av detta anser jag att talan inte ska vinna bifall såvitt avser artikel 8 i det angripna beslutet.
8. Artikel 10 i det angripna beslutet
110.
Artikel 10 i det angripna beslutet har följande lydelse:
”1.   Kommissionen ska anta Eures-stadgan enligt de förfaranden som anges i artiklarna 12.2, 13.2, 19.1 och 20 i förordning (EU) nr 492/2011, efter samråd med Eures styrelse som inrättas genom artikel 8 i detta beslut.
2.   Utifrån principen om att alla lediga platser och platsansökningar som offentliggörs av Eures-medlemmarna ska göras tillgängliga i hela Europeiska unionen, ska Eures-stadgan särskilt innehålla följande information:
a)
Eures tjänstekatalog, som beskriver de allmänna och kompletterande tjänster som ska tillhandahållas av Eures-medlemmar och Eures-samarbetspartner, inklusive arbetsförmedling, såsom personlig vägledning och rådgivning till kunder, antingen de är arbetssökande, arbetstagare eller arbetsgivare.
…
d)
Verksamhetsmål för Eures-nätverket, de kvalitetskrav som ska gälla samt Eures-medlemmars och samarbetspartners skyldigheter, vilket inbegriper
…
ii)
typ av information, t.ex. information om arbetsmarknaden, levnads- och arbetsvillkor, lediga platser och platsansökningar, lärlings- och praktikplatser, åtgärder för att främja ungdomsrörlighet, kompetensutveckling samt hinder för rörlighet, som de måste lämna till sina kunder och till nätverket, i samarbete med andra relevanta europeiska tjänster eller nätverk,
iii)
uppgiftsbeskrivningar och urvalskriterier för nationella samordnare, Eures-rådgivare och annan nyckelpersonal på nationell nivå,
iv)
utbildning och kvalifikationer som krävs av Eures-personal samt villkor och förfaringssätt för att organisera besök och uppdrag för tjänstemän och specialiserad personal,
…”
a) Parternas argument
111.
Europaparlamentet har hänvisat till de ovan återgivna delarna av artikel 10 då det angripit bestämmelsen, eftersom det där anges att kommissionen själv ska anta den så kallade Eures-stadgan enligt ett förfarande som införts genom artikel 10, det vill säga av kommissionen själv. Enligt parlamentet har kommissionen inte begränsat sig till att genomföra utan ”gett sig själv befogenhet” att anta en ny genomförandeakt. Eftersom artikel 10 hamnar mellan förordning nr 492/2011 och den framtida Eures-stadgan, förlorar denna artikel enligt Europaparlamentet all karaktär av genomförande enligt artikel 291 FEUF. Vad beträffar innehållet i artikel 10 menar Europaparlamentet att den kompletterar innehållet i den grundläggande rättsakten på ett sätt som inte är förenligt med en genomförandeakt.
112.
Kommissionen har gjort gällande att den typ av information som finns i stadgan bara är den som anges i artikel 12.1 i förordning nr 492/2011. Vilka uppgifter den nationella personalen ska ha och hur den ska utses, har enligt kommissionen redan fastställts i de olika medlemsstaterna. Vad beträffar utbildningen av Eures-personal innehåller stadgan enligt kommissionen enbart det som föreskrivs i artikel 20 i förordningen. I enlighet med vad som anges i artikel 10 i det angripna beslutet, regleras i stadgan enbart de tekniska normer som är nödvändiga för att genomföra artikel 12.3 i förordning nr 492/2011. Eftersom stadgan inte är en bindande rättsakt, innehåller den enligt kommissionen inte någon ”separat” skyldighet att tillhandahålla information, utan den hänvisar bara till de skyldigheter som redan föreskrivits i artikel 12 i förordningen för att säkerställa att den genomförs på ett enhetligt sätt.
b) Bedömning
113.
Artikel 10 i det angripna beslutet är en märklig bestämmelse. Genom den införs inte den så kallade Eures-stadgan, utan där föreskrivs enbart att kommissionen ska anta denna stadga och vilket innehåll den ska ha.
114.
Enligt min uppfattning har det angripna beslutet genom detta inte antagit en åtgärd för att genomföra förordning nr 492/2011, utan enbart förebådat den. Först när förebudet förverkligas är det möjligt att avgöra huruvida kommissionen har hållit sig till den genomförandebefogenhet som den har tilldelats genom artikel 38 i förordning nr 492/2011.
115.
Det kan således hävdas att den här delen av talan inte kan tas upp till sakprövning, eftersom den riktar sig mot en bestämmelse som i själva verket inte har fått någon rättsverkan. Dels inför den inte Eures-stadgan och dels ålägger den kommissionen något som den redan är skyldig att göra enligt artikel 38 i förordning nr 492/2011, det vill säga att anta en genomförandeåtgärd som krävs för att genomföra förordningen. Det sistnämnda gäller förutsatt att Eures-stadgan verkligen är en nödvändig åtgärd. Om så inte är fallet har kommissionen ålagt sig själv en skyldighet som den lagligen kan avstå från.
116.
I inget av fallen ger artikel 10 således upphov till någon rättsverkan, eftersom den skyldighet som där föreskrivs antingen är överflödig eller obefintlig, på grund av att den är självpåtagen.
117.
I enlighet med vad domstolen slog fast i sin dom i målet Spanien mot kommissionen, (
25
) handlar det här om en avsiktsförklaring som ska preciseras i framtida rättsakter, vilka är de enda som kan angripas vid domstolen genom att de kan få rättsverkan.
118.
Följaktligen ska talan avvisas såvitt avser denna del.
119.
På grund av anknytningen till denna bestämmelse anser jag även att den del av talan som avser artikel 7.2 i det angripna beslutet ska avvisas, eftersom kommissionen där åläggs att beskriva tjänsterna i Eures tjänstekatalog. Orsaken är att detta förfarande enbart innebär att man tillkännager att kommissionen ska anta en genomförandeåtgärd. Det föreskrivs således inte någon annan skyldighet än den som redan ålagts kommissionen enligt artikel 38 i förordning nr 492/2011, och således rör det sig om bestämmelser som i sig saknar bindande verkan.
120.
Ovanstående resonemang innefattar inte artikel 7.3, vilken som påpekats i punkterna 87–91 får till följd att det är möjligt att föra in befintliga kompletterande tjänster i medlemsstaterna i nätverket.
IV – Ogiltigförklaringens rättsverkningar
121.
Av de skäl som redovisats i punkterna 25–28 och eftersom jag delar parternas uppfattning att det rör sig om bestämmelser som kan särskiljas från det angripna beslutet som helhet, anser jag att den ogiltigförklaring som jag föreslår för domstolen kan begränsas till de två bestämmelser beträffande vilka ogiltigheten har påtalats.
122.
Mot bakgrund av innehållet i den bestämmelse som jag föreslår ska ogiltigförklaras, anser jag inte att den behöver ha fortsatt verkan fram till dess att en ny bestämmelse som ersätter den antas.
V – Rättegångskostnader
123.
I enlighet med artikel 138.2 i domstolens rättegångsregler föreslår jag att domstolen ska förplikta vardera parten att bära sina rättegångskostnader.
VI – Förslag till avgörande
124.
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen beslutar att
1)
avvisa talan såvitt avser artikel 7.2 och artikel 10 i kommissionens genomförandebeslut av den 26 november 2012 (beslut 2012/733/EU),
2)
ogiltigförklara artikel 4.3 b i kommissionens genomförandebeslut 2012/733/EU, eftersom det där föreskrivs att Europeiska samordningsbyrån ska ”utarbeta en generell strategi för rörlighet i enlighet med den europeiska sysselsättningsstrategin”,
3)
ogilla talan i övrigt,
4)
vardera parten ska bära sina rättegångskostnader.
(
1
)	Originalspråk: spanska.
(
2
)	Mål C‑427/12 (EU:C:2014:170).
(
3
)	EUT L 328, s. 21. Nedan kallat det angripna beslutet.
(
4
)	Förordning av den 5 april 2011 om arbetskraftens fria rörlighet inom unionen (EUT L 141, s. 1).
(
5
)	EU:C:2013:871.
(
6
)	Rådets förordning (EEG) nr 1612/68 av den 15 oktober 1968 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen (EGT L 257, s. 2; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 33-43), ändrad genom Rådets förordning (EEG) nr 2434/92 av den 27 juli 1992 (EGT L 245, s. 1; svensk specialutgåva, område 5, volym 5, s. 160-161).
(
7
)	Kommissionens beslut av den 23 december 2002 om tillämpning av rådets förordning (EEG) nr 1612/68 med avseende på förmedling av lediga platser och platsansökningar (EGT L 5, s. 16).
(
8
)	Domen i det ovannämnda målet kommissionen mot parlamentet och rådet, punkt 36.
(
9
)	Se föregående fotnot.
(
10
)	Detta förhållande framhölls av generaladvokat Jääskinen i punkt 49 i hans förslag till avgörande i de förenade målen rådet och kommissionen mot Stichting Natuur en Milieu och Pesticide Action Network Europe (C–404/12 P och C–405/12 P, EU:C:2014:309).
(
11
)	Punkt 9.
(
12
)	Ett villkor som måste vara uppfyllt för att en unionsrättsakt ska kunna ogiltigförklaras delvis, enligt fast rättspraxis. Se bland annat dom i mål C‑244/03, Frankrike mot Europaparlamentet och rådet (EU:C:2005:299), punkterna 12–21.
(
13
)	I artikel 1 i det angripna beslutet föreskrivs att ”[i] syfte att fullgöra de skyldigheter som fastställs i kapitel II i förordning (EU) nr 492/2011 ska kommissionen tillsammans med medlemsstaterna inrätta och driva ett europeiskt nätverk för arbetsförmedlingar, som ska betecknas Eures-nätverket”.
(
14
)	Det handlar om förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om Europeiska socialfonden och om upphävande av förordning (EG) nr 1081/2006 [KOM(2011) 607 slutlig/2 – 2011/0268 (COD) av den 14 mars 2012] och om Förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om Europeiska unionens program för social förändring och social innovation (nedan kallat förslaget till förordning om programmet för social förändring och social innovation) [KOM(2011) 609 slutlig av den 6 oktober 2011].
(
15
)	Snarare att gå vidare med det, eftersom nätverket i fråga inrättades genom kommissionens beslut av den 22 oktober 1993 om genomförandet av förordning (EEG) nr 1612/68 (EGT L 274, s. 32) och reformerades genom kommissionens beslut 2003/8/EG av den 23 december 2002.
(
16
)	Enligt artikel 80.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 528/2012 av den 22 maj 2012 om tillhandahållande på marknaden och användning av biocidprodukter (EUT L 167, s. 1) ska kommissionen anta en genomförandeförordning för att ange vilka avgifter som ska betalas till kemikaliemyndigheten, betalningsvillkor samt regler om bland annat fastställande av nedsatta avgifter.
(
17
)	Den ovannämnda domen i målet kommissionen mot parlamentet och rådet, (EU:C:2014:170), punkt 40.
(
18
)	Min kursivering.
(
19
)	Se exempelvis dom i mål C‑355/10, parlamentet mot rådet (EU:C:2012:516), punkt 65.
(
20
)	Mål C‑55/96 (EU:C:1997:603).
(
21
)	Punkt 29 i repliken.
(
22
)	Punkterna 20–22 i dess duplik.
(
23
)	I artikel 6.5 i det angripna beslutet anges att ”[e]n Eures-samarbetspartner som inte tillhandahåller någon särskild kompletterande tjänst som ingår i Eures-nätverkets tjänstekatalog ska se till att ansökningar om denna tjänst hänvisas till andra Eures-samarbetspartner som erbjuder denna tjänst”.
(
24
)	Min kursivering.
(
25
)	Mål C‑443/97 (EU:C:2000:190), punkterna 27–36.