62003TO0265_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål T‑265/03,
Helm Düngemittel GmbH,
Hamburg (Förbundsrepubliken Tyskland), företrätt av advokaten W. Waschmann,
sökande,
mot
Europeiska gemenskapernas kommission,
företrädd av G. Berscheid och M. Niejahr, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande,
angående en talan om ogiltigförklaring av det beslut som kommissionens skrivelse av den 23 maj 2003 påstås innehålla angående förverkandet av en del av den leveransgaranti som utfärdats av sökanden på grund av försenad leverans av gödningsmedel som levererats inom ramen för en livsmedelsbiståndsåtgärd till förmån för Nordkorea, vidtagen med stöd av kommissionens förordning (EG) nr 2519/97 av den 16 december 1997 om allmänna bestämmelser för anskaffning av varor som skall levereras som livsmedelsbistånd från gemenskapen i enlighet med rådets förordning (EG) nr 1292/96 (EGT L 346, s. 23),
meddelar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)
sammansatt av ordföranden M. Jaeger samt domarna J. Azizi och E. Cremona,
justitiesekreterare: H. Jung,
följande
Beslut
Domskäl
Tillämpliga bestämmelser
1. I artikel 10 i kommissionens förordning (EG) nr 2519/97 av den 16 december 1997 om allmänna bestämmelser för anskaffning av varor som skall levereras som livsmedelsbistånd från gemenskapen i enlighet med rådets förordning (EG) nr 1292/96 (EGT L 346, s. 23), föreskrivs följande:
”1. Leverantören skall fullgöra sina skyldigheter i enlighet med villkoren i meddelandet om anbudsinfordran samt med uppfyllande av de förpliktelser som följer av denna förordning och av leverantörens anbud.
Det förutsätts att leverantören har tagit del av och godkänt alla allmänna och särskilda villkor som är tillämpliga.
2. Som säkerhet för fullgörandet av sina skyldigheter skall leverantören inom tio arbetsdagar efter meddelandet om tilldelningen av leveranskontraktet framlägga en leveransgaranti för kommissionen …”
2. Artikel 18 i förordning nr 2519/97, beträffande betalningsvillkor och villkor för frisläppande av garanti, har följande lydelse:
”1. Det belopp som skall betalas till leverantören skall högst vara lika med anbudsbeloppet, som i tillämpliga fall skall ökas med kostnaderna enligt artikel 19 och reduceras med avdragen enligt punkt 3, de innehållna beloppen enligt artikel 22.8, de extra kontrollkostnaderna enligt artiklarna 12–16 eller de kostnader som uppstått på grund av åtgärderna enligt artikel 13.4.
…
5. Utbetalningen av det belopp som skall betalas skall göras på leverantörens anmodan, som skall inges i två exemplar:
Anmodan om utbetalning av totalbeloppet eller slutbetalningen skall vara åtföljd av följande handlingar:
a) En faktura utställd på det krävda beloppet.
b) Originalet av övertagandeintyget eller leveransintyget.
c) En kopia av det slutgiltiga normenlighetsintyget.
…”
3. Artikel 22 i förordning nr 2519/97 har följande lydelse:
”4. Med undantag av fall av force majeure, skall, utan att tillämpningen av punkt 8 påverkas, leveransgarantin förverkas kumulativt i följande fall:
…
c) 0,2 % av värdet på de mängder som levererats efter fristens utgång, för varje dags försening, eller, i tillämpliga fall och under förutsättning att detta är föreskrivet i meddelandet om anbudsinfordrad, 0,1 % för varje dags förtida leverans.
De förverkanden som nämns i punkterna a och c skall inte tillämpas när de konstaterade bristerna inte kan tillskrivas leverantören.
…
8. Kommissionen skall dra av de garantibelopp som förverkats med tillämpning av punkterna 4, 5 och 6, från det slutbelopp som skall betalas. Leveransgarantin respektive förskottsgarantin skall då frisläppas samtidigt i sin helhet.”
4. I artikel 23 i förordning nr 2519/97 föreskrivs följande:
”Kommissionen bedömer de fall av force majeure som kan vara orsaken till att en leverans har uteblivit eller till att leverantören inte har uppfyllt en skyldighet som åligger honom.
De kostnader, som uppkommer till följd av ett fall av force majeure som erkänts av kommissionen, skall belasta kommissionen.”
5. I artikel 24 i förordning nr 2519/97 föreskrivs följande:
”Europeiska gemenskapens domstol är behörig att avgöra varje tvist som följer av uppfyllandet, det bristande uppfyllandet eller tolkningen av villkoren för leveranser som utförs i enlighet med denna förordning.”
6. I artikel 25 i förordning nr 2519/97 föreskrivs följande:
”För frågor som inte regleras i denna förordning skall belgisk rätt vara tillämplig.”
Bakgrund till tvisten
7. Den 30 mars 2001 offentliggjorde kommissionen ett meddelande om anbudsinfordran avseende leverans av konstgödsel (urea N 46) till Nordkorea med beteckningen EUROPAID/112402/C/S/KP. Leveranstiden fastställdes till senast den 18 maj 2001.
8. Den 17 april 2001 fick kommissionen sökandens anbud, varvid sökanden erbjöd sig att införskaffa 30 398 Mt urea från Kina.
9. Den 18 april 2001 tilldelade kommissionen sökanden kontraktet, vilken, den 24 april 2001, beställde 30 398 Mt urea i Kina.
10. Sökanden underrättade kommissionen den 25 april 2001 om att det endast gick att få tag på 10 000 Mt urea från Kina men föreslog att införskaffa resterande 20 398 Mt från Egypten.
11. I skrivelse av den 27 april 2001 godtog kommissionen sökandens förslag och betonade att den överenskomna fristen för leverans av de 30 398 Mt urea måste hållas.
12. Den 14 maj 2001 underrättade sökanden kommissionen om att mängden urea från Kina omöjligen skulle kunna levereras inom den fastställda leveransfristen och begärde en förlängning av fristen. Sökanden underrättade likaledes kommissionen om att varorna från Egypten inte heller skulle kunna levereras inom fristen och att ny leveranstid skulle meddelas så snart som möjligt.
13. Således levererades mängden urea från Kina med 16 dagars försening och mängden urea från Egypten med 44 dagars försening.
14. Den 2 augusti 2001 utfärdade kontrollorganet Bureau Veritas ett slutgiltigt normenlighetsintyg i enlighet med artikel 18.5 i förordning nr 2519/97, i vilket angavs leveransdagen för mängden urea från Kina (3 juni 2001) samt leveransdagen för mängden urea från Egypten (1 juli 2001). Dessutom angavs följande:
”Denna leverans var vid tiden för kontroll förenlig med gemenskapsspecifikationerna, med undantag för avvikelser beträffande leveransdag och kvalitet som fastställts och berörs nedan.”
15. Sökanden skickade den 6 augusti 2001 en betalningsanmodan till kommissionen på totalt 4 999 863,04 euro, utan att beakta den passerade leveransfristen.
16. Kommissionen gjorde ett avdrag på 0,2 procent per dag av värdet på de mängder som levererats efter fristens utgång. Mot bakgrund av detta reducerades det belopp som sökanden hade begärt med 346 221,20 euro (53 581 euro för de 16 dagar som leveransen av 10 180 Mt urea från Kina var försenad och 292 640,20 euro för de 44 dagar som leveransen av 20 218 Mt urea från Egypten var försenad). Det återstående beloppet betalades till sökanden i början av oktober 2001.
17. I ett fax av den 1 november 2001 begärde sökanden att kommissionen skulle betala det belopp som dragits av, eftersom den passerade leveransfristen var en följd av ett fall av force majeure.
18. I ett fax av den 21 december 2001 avslog kommissionen sökandens begäran.
19. I skrivelse av den 22 mars 2002 begärde sökanden att kommissionen skulle ompröva sitt beslut och betala det begärda beloppet. I skrivelse av den 16 september 2002 vidhöll kommissionen sitt beslut att inte erlägga någon betalning.
20. Sökanden begärde i skrivelse av den 25 oktober 2002 på nytt att kommissionen skulle betala det omstridda beloppet.
21. Kommissionen vidhöll i skrivelse av den 23 maj 2003 (nedan kallad den ifrågasatta rättsakten) sin tidigare ståndpunkt och avvisade sökandens begäran.
Förfarandet och parternas yrkanden
22. Sökanden har väckt förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 23 juli 2003.
23. Förstainstansrätten har i skrivelse av den 20 december 2004 ställt en skriftlig fråga till sökanden som en åtgärd för processledning enligt artikel 64 i förstainstansrättens rättegångsregler. Sökanden anmodades däri att precisera sin ståndpunkt beträffande vissa synpunkter som kommissionen hade haft i fråga om huruvida förevarande talan skall avvisas.
24. Sökanden har yrkat att förstainstansrätten skall:
– ogiltigförklara den ifrågasatta rättsakten,
– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
25. Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall:
– i första hand avvisa talan,
– i andra hand ogilla talan, och
– förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
26. I sitt svar på förstainstansrättens fråga har sökanden framställt ett andrahandsyrkande om att kommissionen skall förpliktas att betala 346 221,20 euro jämte dröjsmålsränta i enlighet med artikel 18.7 i förordning nr 2519/97. Sökanden har härvid hänvisat till samtliga de faktiska omständigheter och rättsliga grunder som åberopats i ansökan och repliken.
Huruvida talan kan tas upp till prövning
27. Enligt artikel 113 i förstainstansrättens rättegångsregler kan förstainstansrätten, då den fattar ett beslut enligt bestämmelserna i artikel 114.3 och 114.4 i rättegångsreglerna, när som helst, även på eget initiativ, pröva om talan skall avvisas till följd av att det föreligger ett rättegångshinder som inte kan avhjälpas. Som ett sådant rättegångshinder skall villkoren för talans upptagande till sakprövning enligt artikel 230 fjärde stycket EG räknas (förstainstansrättens beslut av den 8 juli 1999 i mål T‑12/96, Area Cova m.fl. mot rådet och kommissionen, REG 1999, s. II‑2301, punkt 21, och av den 13 juli 2004 i mål T‑29/03, Comunidad Autónoma de Andalucía mot kommissionen, REG 2004, s. II‑0000, punkt 22). I artikel 114.3 i förstainstansrättens rättegångsregler anges att återstoden av förfarandet skall vara muntligt om inte förstainstansrätten bestämmer annat.
28. Förstainstansrätten finner att handlingarna i förevarande mål innehåller tillräckliga upplysningar och beslutar följaktligen att avgöra målet utan att inleda det muntliga förfarandet.
Parternas argument
29. Kommissionen anser att talan skall avvisas, eftersom skrivelsen av den 23 maj 2003 inte är en sådan rättsakt mot vilken talan kan väckas i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG.
30. Enligt kommissionen är den ifrågasatta rättsakten av rent avtalsrättslig natur och inte ett unilateralt beslut i den mening som avses i artikel 249 EG mot vilket talan om ogiltigförklaring kan väckas i enlighet med artikel 230 fjärde stycket EG (förstainstansrättens beslut av den 3 oktober 1997 i mål T‑186/96, Mutual Aid Administration Services mot kommissionen, REG 1997, s. II‑1633, punkterna 49–51; av den 9 januari 2001 i mål T‑149/00, Innova mot kommissionen, REG 2001, s. II‑1, punkt 28, och av den 25 november 2003 i mål T‑85/01, IAMA Consulting mot kommissionen, REG 2003, s. II‑0000).
31. I detta avseende har kommissionen gjort gällande att sökanden, i enlighet med skiljedomsklausulen i artikel 24 i förordning nr 2519/97, borde ha väckt talan om att domstolen skall förplikta kommissionen att betala 346 221,20 euro som kommissionen hållit inne, för att på så sätt erhålla en verkställbar dom i den mening som avses i artiklarna 244 EG och 256 EG.
32. Kommissionen anser i andra hand att den ifrågasatta rättsakten i varje fall inte utgör en sådan rättsakt mot vilken talan kan väckas i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG, eftersom det i förevarande fall är fråga om en bekräftande rättsakt som följer på en tidigare icke fristenligt ifrågasatt rättsakt.
33. Dessutom anser kommissionen att det nya andrahandsyrkandet, som sökanden framställt i sitt svar på förstainstansrättens skriftliga fråga, inte kan tas upp till prövning. Enligt kommissionen har det nya yrkandet framställts för sent, och således kan det inte tas upp till sakprövning.
34. Enligt sökanden kan talan tas upp till sakprövning eftersom skrivelsen av den 23 maj 2003 utgör en rättsakt mot vilken en talan kan väckas i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG.
35. I detta avseende har sökanden gjort gällande att den avtalsrättsliga karaktär som förhållandet mellan kommissionen och sökanden har inte utesluter att en talan om ogiltigförklaring väcks (domstolens domar av den 12 december 1990 i mål C‑172/89, Vandemoortele mot kommissionen, REG 1990, s. I‑4677, och av den 21 mars 1991 i mål C‑226/89, Haniel Spedition mot kommissionen, REG 1991, s. I‑1599).
36. Dessutom anser sökanden inte att det är nödvändigt att väcka en fullgörelsetalan, eftersom verkställigheten av en eventuell dom från förstainstansrätten genom vilken den ifrågasatta rättsakten ogiltigförklaras ändå leder till att kommissionen blir skyldig att återbetala det innehållna beloppet till sökanden.
37. Sökanden har hävdat att det i artikel 24 i förordning nr 2519/97 i förevarande fall uttryckligen föreskrivs att gemenskapsdomstolarna är behöriga, i motsats till vad som var fallet i förstainstansrättens beslut i de ovan i punkt 30 nämnda målen Mutual Aid Administration Services mot kommissionen och Innova mot kommissionen.
Förstainstansrättens bedömning
38. Det har vid upprepade tillfällen slagits fast att det i artikel 230 EG ges en exklusiv behörighet till gemenskapsdomstolarna att kontrollera lagenligheten av de rättsakter som avses i artikel 249 EG och som institutionerna enligt de villkor som uppställs i fördraget skall anta (se förstainstansrättens beslut av den 10 maj 2004 i de förenade målen T‑314/03 och T‑378/03, Musée Grévin mot kommissionen, REG 2004, s. II‑0000, punkt 63 och där angiven rättspraxis).
39. De rättsakter som institutionerna antar och vilka ingår i ett rent avtalsrättsligt sammanhang som de inte kan skiljas ifrån ingår däremot inte, till följd av den karaktär de har, bland de rättsakter som avses i artikel 249 EG (förstainstansrättens beslut av den 10 juli 2002 i mål T‑387/00, Comitato organizzatore del convegno internazionale mot kommissionen, REG 2002, s. II‑3031, punkt 39; i det ovan i punkt 30 nämnda målet IAMA Consulting mot kommissionen, punkt 53, och i de ovan i punkt 38 nämnda förenade målen Musée Grévin mot kommissionen, punkt 64).
40. Enligt rättspraxis har förstainstansrätten, enligt artikel 225 EG jämförd med artikel 238 EG, endast behörighet att avgöra avtalsrättsliga tvister som har anhängiggjorts vid den av fysiska och juridiska personer med stöd av en skiljedomsklausul. I annat fall skulle den utvidga sin behörighet till att omfatta även andra tvister än dem som uteslutande förbehålls den enligt artikel 240 EG. Denna bestämmelse tillerkänner de nationella domstolarna behörigheten att enligt allmänna rättsregler avgöra andra tvister i vilka gemenskapen är part (se beslutet i de ovan i punkt 38 nämnda förenade målen Musée Grévin mot kommissionen, punkt 65 och där angiven rättspraxis).
41. Med beaktande av vad som anförts skall det i förevarande fall undersökas huruvida den ifrågasatta rättsakten har avtalsrättslig karaktär.
42. Mot bakgrund av detta bör det erinras om att i enlighet med de gemenskapsrättsliga bestämmelserna om principerna för och förvaltningen av livsmedelsbistånd lämnas bistånd på grundval av avtalsrättsliga åtaganden (domstolens dom av den 11 februari 1993 i mål C‑142/91, Cebag mot kommissionen, REG 1993, s. I‑553, punkt 11). I artikel 24.1 b i rådets förordning (EG) nr 1292/96 av den 27 juni 1996 om principerna för och förvaltning av livsmedelsbistånd samt om särskilda stödåtgärder för livsmedelsförsörjningen (EGT L 166, s. 1), definierar kommissionen nämligen ”[v]illkoren för leverans och genomförande av biståndet, särskilt
– de allmänna bestämmelser som gäller i fråga om mottagarna,
– inledande av förfaranden för anskaffande och leverans av varor och för genomförande av andra åtgärder samt ingående av motsvarande avtal”.
43. I förevarande fall konstaterar förstainstansrätten att det i förordning nr 2519/97 fastställs allmänna bestämmelser för anskaffning av varor som skall levereras som livsmedelsbistånd från gemenskapen. Däri föreskrivs särskilt leveransföreskrifter, tilldelning av kontrakt, vad som skall anges i meddelandet om anbudsinfordran liksom leverantörers rättigheter och skyldigheter. De bestämmelser som särskilt reglerar anskaffningen av varor, såsom bestämmelser avseende själva produkten som skall anskaffas, dess kvalitet och kvantitet, avseende priset och leveranstid, anges i meddelandet om anbudsinfordran.
44. Såsom framgår av handlingarna i målet offentliggjorde kommissionen en anbudsinfordran i syfte att starta en åtgärd inom ramen för livsmedelsbistånd till Nordkorea avseende leverans av en viss mängd gödningsmedel. Efter att ha inkommit med sitt anbud blev sökanden tilldelad kontraktet och accepterade att leverera enligt de villkor som fastslagits i anbudsinfordran samt i förordning nr 2519/97.
45. Genom kommissionens anbudsinfordran och sökandens accept av förevarande leveranskontrakt kom bestämmelserna i förordning nr 2519/97 liksom ordalydelsen i anbudsinfordran att utgöra avtalsinnehållet i ett leveranskontrakt mellan parterna i förevarande mål.
46. Att parternas mellanhavanden är av avtalsrättslig karaktär framgår även av artikel 24 i förordning nr 2519/97, enligt vilken förstainstansrätten är exklusivt behörig att avgöra varje tvist som följer av uppfyllandet, det bristande uppfyllandet eller tolkningen av villkoren för leveranser som utförs i enlighet med denna förordning. Denna bestämmelse skall anses utgöra en skiljedomsklausul i den mening som avses i artikel 238 EG (förstainstansrättens dom av den 19 september 2001 i mål T‑26/00, Lecureur mot kommissionen, REG 2001, s. II‑2623, punkt 39).
47. Den förevarande tvisten har dessutom fått en avtalsrättslig karaktär i och med att avdraget skett, något som sökanden för övrigt har medgett, enligt artikel 22.4 i förordning nr 2519/97 som är en del av avtalsvillkoren som reglerar parternas mellanhavanden.
48. Den ifrågasatta rättsakten avseende det innehållna beloppet om 346 221,20 euro utgör en sanktionsåtgärd som vidtagits på grund av sökandens bristande uppfyllande av en skyldighet enligt avtalet och, särskilt, på grund av en försenad leverans av den ifrågavarande produkten.
49. Det har slagits fast att den rättsakt genom vilken kommissionen har vägrat att betala hela det pris för transporten som sökanden begärt utgör en avtalsrättslig överenskommelse, på grund av sin avtalsrättsliga karaktär, som inte kan särskiljas från kommissionens skyldighet att betala transportören det pris som utgör ersättning för den del av transporten som har fullgjorts (förstainstansrättens beslut i det ovan i punkt 30 nämnda målet Mutual Aid Administration Services mot kommissionen, punkt 49).
50. På samma sätt kan den ifrågasatta rättsakten i förevarande fall inte särskiljas från det kontraktsförhållande som binder parterna i förevarande tvist och skall följaktligen inte heller anses utgöra en rättsakt i den mening som avses i artikel 249 EG mot vilken en talan om ogiltigförklaring enligt artikel 230 EG kan väckas.
51. Det skall dock konstateras att sökanden inte, trots att denna tvist och den ifrågasatta rättsakten är av avtalsrättslig karaktär, väckt talan vid förstainstansrätten med stöd av artikel 238 EG utan i stället en talan om ogiltigförklaring med stöd av artikel 230 EG.
52. Sökanden har nämligen kvalificerat sin talan som en talan om ogiltigförklaring med stöd i artikel 230 EG och har yrkat att förstainstansrätten skall förklara att den ifrågasatta rättsakten, varigenom kommissionen underrättat sökanden om sitt beslut att innehålla det tvistiga beloppet på grund av den försenade leveransen av varorna, är rättsstridig och därför ogiltigförklara densamma.
53. Som dock redan nämnts ovan ingår inte de rättsakter, likt den i förevarande fall, som ingår i ett rent avtalsrättsligt sammanhang som de inte kan särskiljas ifrån, till följd av den karaktär de har, bland de rättsakter som avses i artikel 249 EG, mot vilka en talan om ogiltigförklaring kan väckas vid gemenskapsdomstolarna med stöd av artikel 230 EG.
54. Förstainstansrätten har visserligen då talan om ogiltigförklaring väckts vid rätten trots att tvisten egentligen varit av avtalsrättslig natur gett talan en annan rättslig beteckning (förstainstansrättens dom i det ovan i punkt 46 nämnda målet Lecureur mot kommissionen, punkt 38). Förstainstansrätten anser dock att det i förevarande fall inte finns anledning att ge talan en annan rättslig beteckning. För det första, som framgår av punkt 9 i repliken, har sökanden uttryckligen avstått från att väcka en fullgörelsetalan med stöd i artikel 238 EG. Sökanden anser nämligen att en sådan talan inte är nödvändig i förevarande fall, eftersom kommissionen i varje fall skulle vara skyldig att betala det begärda beloppet för att efterkomma en eventuell dom genom vilken den ifrågasatta rättsakten ogiltigförklaras.
55. Förstainstansrätten anser dock att sökandens val som grundas på sökandens egen bedömning inte skall förändra de sakprövningsförutsättningar avseende talan om ogiltigförklaring som sätts upp i fördraget.
56. För det andra skall det erinras om att sökanden också i punkt 10 i repliken åberopat artikel 24 i förordning nr 2519/97 samt skiljedomsklausulen däri till stöd för att förevarande talan om ogiltigförklaring skall upptas till sakprövning.
57. I sitt svar på förstainstansrättens skriftliga fråga har emellertid sökanden under punkt 5 uttryckligen ansett att en talan om ogiltigförklaring är det enda rättsmedel som skall användas i förevarande fall. Sökanden vidhöll härvid att en fullgörelsetalan med stöd av artikel 238 EG inte är nödvändig. Under punkt 2 i sitt svar på förstainstansrättens skriftliga fråga anser sökanden att artikel 24 i förordning nr 2519/97 inte begränsar de möjligheter att väcka talan som anges i fördraget, särskilt inte möjligheten att väcka talan om ogiltigförklaring.
58. Mot bakgrund av detta har sökanden under punkterna 4–8 i sitt svar på förstainstansrättens skriftliga fråga tillagt att den ifrågasatta rättsakten har antagits på grundval av gemenskapens sekundärrätt, detta i motsats till förhållandena i förstainstansrättens beslut i de ovan i punkt 30 nämnda målen Mutual Aid Administration Services mot kommissionen och Innova mot kommissionen, i vilka, förutom den omständigheten att det inte fanns någon skiljedomsklausul, de ifrågasatta besluten hade fattats uteslutande med stöd av avtalet mellan parterna. Med hänsyn till detta anser sökanden att artikel 230 EG utgör en möjlighet, skapad av upphovsmännen till fördraget att väcka talan i syfte att kontrollera lagenligheten av gemenskapsinstitutionernas rättsakter, som den som är föremål för prövning i förevarande fall. Detta argument kan emellertid inte godtas i förevarande fall. Förevarande tvist kan inte anses sakna avtalsrättslig karaktär bara på den grunden att den ifrågasatta rättsakten antagits med stöd av en förordning och inte med stöd av ett kontrakt. Bestämmelserna i förordning nr 2519/97 utgör nämligen i förevarande fall en del av avtalsvillkoren mellan parterna i förevarande tvist.
59. Slutligen har sökanden i sitt svar på förstainstansrättens skriftliga fråga framställt ett andrahandsyrkande om att kommissionen skall betala 346 221,20 euro. I samma svar har sökanden, såsom ovan framkommit (se punkterna 57 och 58), likaså uttryckligen vidhållit att talan skall betraktas som en talan om ogiltigförklaring i enlighet med artikel 230 EG. Mot bakgrund av dessa omständigheter ser sig förstainstansrätten förhindrad att ge sökandens talan om ogiltigförklaring en annan rättslig beteckning i den mening som avses i ovannämnda rättspraxis (se punkt 54), då sökanden fastställer föremålet för tvisten i förhållande till kommissionen och förstainstansrätten.
60. Andrahandsyrkandet, som sökanden framställt i sitt svar på förstainstansrättens skriftliga fråga, om att kommissionen skall förpliktas att betala 346 221,20 euro, utgör i själva verket ett nytt yrkande som kan utvidga föremålet för tvisten såsom den fastställts i ansökan och som strider mot kraven i bestämmelserna i artiklarna 44.1 och 48.2 i rättegångsreglerna. Detta yrkande skall följaktligen avvisas (se förstainstansrättens domar av den 12 juli 2001 i mål T‑3/99, Banatrading mot rådet, REG 2001, s. II‑2123, punkt 29, och av den 11 januari 2002 i mål T‑210/00, Biret & Cie mot rådet, REG 2002, s. II‑47, punkt 49, och där angiven rättspraxis).
61. Om den ifrågasatta rättsakten rent hypotetiskt skulle anses vara, vilket inte är fallet, en rättsakt mot vilken en talan om ogiltigförklaring kan väckas i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG, skulle talan i vilket fall som helst avvisas. I själva verket är den ifrågasatta rättsakten helt enkelt en bekräftelse på kommissionens avslag av den 21 december 2001 på sökandens begäran. Mot detta avslag har sökanden invänt den 22 mars 2002 respektive den 25 oktober 2002 med åtföljande nekande svar från kommissionen den 16 september 2002 respektive den 23 maj 2003 (se punkterna 16–21 ovan).
62. Enligt fast rättspraxis kan emellertid talan inte föras mot ett beslut som är en ren bekräftelse av ett tidigare beslut, vilket innebär att en talan mot ett sådant beslut skall avvisas (se domstolens dom av den 25 oktober 1977 i mål 26/76, Metro mot kommissionen, REG 1977, s. 1875, punkt 4, svensk specialutgåva, volym 3, s. 431, av den 5 maj 1998 i mål C‑180/96, Förenade kungariket mot kommissionen, REG 1998, s. I‑2265, punkterna 27 och 28, förstainstansrättens beslut av den 10 juni 1998 i mål T‑116/95, Cementir mot kommissionen, REG 1998, s. II‑2261, punkt 19, och där angiven rättspraxis).
63. I förevarande fall utgör inte den ifrågasatta rättsakten en ändring av kommissionens inställning i faxet av den 21 december 2001, då kommissionen i den ifrågasatta rättsakten vägrar att betala det från det begärda totalbeloppet avdragna beloppet om 346 221,20 euro till sökanden. I själva verket är den ifrågasatta rättsakten enbart en bekräftelse av nämnda fax av den 21 december 2001. Följaktligen kan förevarande talan i varje fall inte tas upp till sakprövning.
64. Mot bakgrund av ovanstående kan talan i förevarande fall inte tas upp till sakprövning.
65. Utan att föregripa bedömningen av huruvida en talan med stöd av artikel 238 EG skulle kunna bifallas, föreligger inga hinder mot att sökanden vid förstainstansrätten väcker en sådan talan.
Rättegångskostnader
66. Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att sökanden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökanden har tappat målet skall kommissionens yrkande bifallas.
Domslut
På dessa grunder fattar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)
följande beslut:
1) Talan avvisas.
2) Sökanden skall ersätta rättegångskostnaderna.
Luxemburg den 9 juni 2005