Privremena verzija
PRESUDA SUDA (treće vijeće)
30. travnja 2026.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Direktiva (EU) 2016/343 – Članci 3. i 4. – Pretpostavka nedužnosti – Članak 48. stavak 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Rješenje o obustavi postupka – Sudska odluka kojom se ne odlučuje o krivnji – Ukidanje i vraćanje predmeta na ponovno odlučivanje sudu nižeg stupnja – Utvrđenja suda višeg stupnja u pogledu konstitutivnih elemenata kaznenog djela – Obveza suda nižeg stupnja da postupi u skladu s ocjenama suda višeg stupnja – Odgovarajuće mjere u slučaju povrede pretpostavke nedužnosti”
U predmetu C-748/24 (Kotaňák)(i),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Mestský súd Bratislava I (Gradski sud Bratislava I, Slovačka), odlukom od 25. travnja 2024., koju je Sud zaprimio 29. listopada 2024., u kaznenom postupku protiv
AC,
uz sudjelovanje:
Okresná prokuratúra Bratislava III
LZ,
SUD (treće vijeće),
u sastavu: C. Lycourgos (izvjestitelj), predsjednik vijeća, O. Spineanu‑Matei, S. Rodin, N. Fenger i A. Kornezov, suci,
nezavisni odvjetnik: D. Spielmann,
tajnik: I. Illéssy, administrator,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 16. listopada 2025.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za osobu AC, M. Mandzák, P. Pechanec i M. Pohovej, advokáti,
–        za slovačku vladu, njezini agenti,
–        za mađarsku vladu,
Zs. Biró-Tóth i M. Z. Ichim, u svojstvu agenata,
–        za Europsku komisiju, R. Lindenthal i M. Wasmeier, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 15. siječnja 2026.,
donosi sljedeću
Presudu
1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 4. i 6. Direktive (EU) 2016/343 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku (SL 2016., L 65, str. 1.) te članka 48. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) kao i načelâ djelotvornosti i nadređenosti prava Unije.
2        Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka koji je pokrenut protiv osobe AC zbog klevete.
Pravni okvir
Direktiva 2016/343
3        U uvodnim izjavama 16. i 48. Direktive 2016/343 navodi se:
„(16)      Pretpostavka nedužnosti bila bi prekršena u slučaju da se u izjavama za javnost tijela javne vlasti ili u sudskim odlukama, osim onih o krivnji, za osumnjičenika ili optuženika navodi da je kriv, dok god toj osobi nije dokazana krivnja u skladu sa zakonom. U tim se izjavama ili sudskim odlukama ne bi trebalo odražavati mišljenje da je osoba kriva. Time se ne bi trebale dovoditi u pitanje radnje kaznenog progona kojima je cilj dokazati krivnju osumnjičenika ili optuženika, kao što je optužnica, ni sudske odluke slijedom kojih na snagu stupa uvjetna kazna, pod uvjetom da su poštovana prava na obranu. Time se također ne bi trebalo dovesti u pitanje privremene odluke postupovne prirode koje donose sudska ili druga nadležna tijela i koje se temelje na sumnji ili elementima inkriminirajućih dokaza kao što su odluke o [istražnom zatvoru], pod uvjetom da se u njima ne upućuje na osumnjičenike ili optuženike kao na krive. Prije donošenja privremene odluke postupovne prirode nadležno tijelo prvo bi moralo provjeriti postoje li dostatni elementi inkriminirajućih dokaza protiv osumnjičenika ili optuženika kojima bi se opravdala dotična odluka koja bi mogla upućivati na te elemente.
[...]
(48)      S obzirom na to da se ovom [d]irektivom utvrđuju minimalna pravila, države članice trebale bi moći proširiti prava utvrđena ovom [d]irektivom kako bi osigurale višu razinu zaštite. Razina zaštite koju pružaju države članice nikad ne bi smjela pasti ispod razine standarda predviđenih Poveljom i [Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanom u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP)], kako ih tumače Sud i Europski sud za ljudska prava.”
4        Člankom 2. te direktive određuje se:
„Ova se [d]irektiva primjenjuje na fizičke osobe koje su osumnjičenici ili optuženici u kaznenom postupku. Primjenjuje se u svim fazama kaznenog postupka, od trenutka kada je osoba osumnjičena ili optužena za počinjenje kaznenog djela ili navodnog kaznenog djela pa sve do trenutka kada odluke o konačnom utvrđivanju je li ta osoba počinila predmetno kazneno djelo postane konačna.”
5        U članku 3. navedene direktive navodi se:
„Države članice osiguravaju da se osumnjičenici [i] optuženici smatraju nedužnima dok im se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom.”
6        Člankom 4. te direktive, naslovljenim „Javna upućivanja na krivnju”, u stavcima 1. i 2., predviđa se:
„1.      Države članice poduzimaju odgovarajuće mjere kako bi se osiguralo da se, dok god se osumnjičeniku ili optuženiku ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom, u izjavama za javnost tijela javne vlasti i sudskim odlukama, osim onih o krivnji, za tu osobu ne navodi da je kriva. Time se ne dovode u pitanje radnje kaznenog progona kojima je cilj dokazati krivnju osumnjičenika ili optuženika ni privremene odluke postupovne prirode koje donose sudska ili druga nadležna tijela i koje se temelje na sumnji ili inkriminirajućim dokazima.
2.      Države članice u skladu s ovom [d]irektivom te osobito s člankom 10. osiguravaju da su, u slučaju kršenja obveze određene u stavku 1. ovog članka da se za osumnjičenike ili optuženike ne navodi da su krivi, na raspolaganju odgovarajuće mjere.”
7        U skladu s člankom 6. stavkom 1. Direktive 2016/343:
„Države članice osiguravaju da je teret dokaza u postupku utvrđivanja krivnje osumnjičenika ili optuženika na tužitelju. Time se ne dovodi u pitanje obveza suca ili nadležnog suda da traži inkriminirajuće i oslobađajuće dokaze te pravo obrane da podnese dokaze u skladu s mjerodavnim nacionalnim pravom.”
8        Članak 10. stavak 1. te direktive glasi kako slijedi:
„Države članice osiguravaju da osumnjičenici i optuženici, ako su njihova prava iz ove [d]irektive prekršena, imaju na raspolaganju učinkovito pravno sredstvo.”
Slovačko pravo
9        Člankom 373. stavcima 1. i 2. Trestný zákona (Kazneni zakonik), kojim se definira kazneno djelo klevete, određuje se:
„(1)      Tko za drugu osobu iznese neistinite informacije koje je mogu u bitnome izložiti gubitku poštovanja među sugrađanima, naštetiti joj u poslu ili u okviru djelatnosti koju obavlja, ugroziti njezine obiteljske odnose ili joj prouzročiti drugu tešku štetu, kaznit će se kaznom zatvora do dvije godine.
(2)      Počinitelj će se kazniti kaznom zatvora od jedne do pet godina ako počini kazneno djelo iz stavka 1.:
[...]
c)      javno;”
10      Člankom 327. stavkom 1. Trestný poriadoka (Zakonik o kaznenom postupku), predviđa se:
„Sud kojem je predmet vraćen na ponovno razmatranje i odlučivanje vezan je pravnim stajalištem koje je žalbeni sud iznio u svojoj odluci i dužan je provesti radnje i izvesti dokaze koje je naložio žalbeni sud.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
11      Okresná prokuratúra Bratislava III (Općinsko državno odvjetništvo Bratislava III, Slovačka) podnijela je 18. studenoga 2020. Okresnom súdu Bratislava III (Općinski sud Bratislava III, Slovačka) optužnicu protiv osobe AC zbog kaznenog djela klevete u smislu članka 373. stavka 1. i članka 373. stavka 2. točke (c) Kaznenog zakonika, za čije je počinjenje optužena jer je na internetu objavila nekoliko videozapisa koji sadržavaju niz netočnih tvrdnji.
12      Rješenjem od 8. studenoga 2021. Okresný súd Bratislava III (Općinski sud Bratislava III) obustavio je postupak jer ponašanje navedeno u toj optužnici ne predstavlja kazneno djelo.
13      Okresná prokuratúra Bratislava III (Općinsko državno odvjetništvo Bratislava III) podnijela je žalbu protiv tog rješenja. Rješenjem od 8. veljače 2022. Krajský súd v Bratislave (Okružni sud u Bratislavi, Slovačka) ukinuo je rješenje prvostupanjskog suda i vratio predmet tom sudu kako bi o njemu ponovno odlučio na temelju ponovne ocjene svih dokaza.
14      U obrazloženju svojeg rješenja Krajský súd v Bratislave (Okružni sud u Bratislavi) smatrao
je, među ostalim, da „[l]ažne informacije, isključivo intimne prirode, koje je okrivljenik
svojom objavom stavio na raspolaganje širokom krugu pratitelja, s obzirom na njihov sadržaj mogu ozbiljno narušiti partnerske, obiteljske i prijateljske odnose te dovesti u pitanje povjerenje u žrtvu”.
15      Rješenjem od 3. listopada 2022. Okresný súd Bratislava III (Općinski sud Bratislava III) ponovno je obustavio postupak povodom optužnice protiv osobe AC.
16      Okresná prokuratúra Bratislava III (Općinsko državno odvjetništvo Bratislava III) podnijela je žalbu protiv tog rješenja. Rješenjem od 18. travnja 2023. Krajský súd v Bratislave (Okružni sud u Bratislavi) ukinuo je rješenje prvostupanjskog suda od 3. listopada 2022. i vratio predmet tom sudu na ponovno odlučivanje.
17      U obrazloženju svojeg rješenja Krajský súd v Bratislave (Okružni sud u Bratislavi) ponovio je ocjene iz svojeg rješenja od 8. veljače 2022. te je, među ostalim, dodao sljedeće:
„Iz dokaza podnesenih u okviru istražnog postupka na temelju kojih je svoje zaključke donio i [prvostupanjski sud] nedvojbeno proizlazi da okrivljenik
laže i napada žrtvu, zbog čega je došlo do vrlo neugodnih situacija u krugu njezine obitelji i osoba iz njezina okruženja. Intimni odnosi između nje i osobe SB okrivljenikova
su izmišljotina i ono što je okrivljenik
naveo u svojim izjavama nikad se nije dogodilo [...] Kad je riječ o utvrđivanju toga koja je od objavljenih informacija navodno lažna, nedvojbeno je riječ o informaciji čija se istinitost ispitala u istražnom postupku na temelju izvedenih dokaza, a odnosila se na intiman odnos između žrtve i svjedoka SB i seksualne radnje koje je okrivljenik
jasno opisao u objavi.”
18      Nakon reorganizacije slovačkog pravosudnog sustava nadležnost za odlučivanje u glavnom predmetu prenesena je 1. lipnja 2023. na Mestský súd Bratislava I (Gradski sud Bratislava I, Slovačka), odnosno sud koji je uputio zahtjev.
19      Osoba AC pred tim sudom tvrdi da se nekim ocjenama žalbenog suda povređuje pretpostavka nedužnosti jer ne ostavljaju prostora nikakvoj sumnji u pogledu njezine krivnje, iako taj sud nije ni trebao ocijeniti osnovanost optužbi koje su iznesene protiv nje. Stoga osoba AC smatra da bi sud koji je uputio zahtjev trebao odlučiti tako da izuzme ocjene žalbenog suda.
20      Sud koji je uputio zahtjev ističe da je u skladu sa slovačkim pravilima postupka vezan ocjenama žalbenog suda. Međutim, smatra da se tim ocjenama povređuju pretpostavka nedužnosti osobe AC te njezina prava obrane.
21      U tom pogledu taj sud osobito dvoji o proporcionalnosti navedenih ocjena, s obzirom na to da je na temelju slovačkog propisa sud višeg stupnja mogao samo utvrditi da je prvostupanjska odluka bila pogrešna i naložiti prvostupanjskom sudu da izvede dokaze. Usto, sud koji je uputio zahtjev nastoji doznati je li relevantna okolnost to što je sud višeg stupnja donio odluku isključivo na temelju dokaza prikupljenih tijekom istražnog postupka, a da se okrivljenik
o tome nije mogao izjasniti.
22      Osim toga, sud koji je uputio zahtjev pita se koje bi odgovarajuće mjere, u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 2016/343, trebalo, po potrebi, donijeti kako bi se ispravila povreda pretpostavke nedužnosti. Konkretnije, nastoji doznati treba li izuzeti pravno obvezujuće ocjene suda višeg stupnja pa čak odlučiti i o izuzeću sudaca tog suda.
23      U tim je okolnostima Mestský súd Bratislava I (Gradski sud Bratislava I) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća pitanja:
„1.      Protivi li se pravu na poštovanje pretpostavke nedužnosti na temelju članka 48. stavka 1. [Povelje], u vezi s člankom 4. stavkom 1. i člankom 6. stavkom 1. [Direktive 2016/343], te načelu proporcionalnosti i pravima obrane na temelju članka 48. stavka 2. Povelje to da sud višeg stupnja, u okviru postupka povodom žalbe državnog odvjetnika protiv odluke prvostupanjskog suda o obustavi kaznenog postupka, prije donošenja odluke o meritumu i bez izvođenja dokaza pred sudom, u obrazloženju odluke navede sljedeće zaključke u pogledu prava i činjenica:
,[l]ažne informacije, isključivo intimne prirode, koje je okrivljenik
svojom objavom stavio na raspolaganje širokom krugu pratitelja, s obzirom na njihov sadržaj mogu ozbiljno narušiti partnerske, obiteljske i prijateljske odnose te dovesti u pitanje povjerenje u žrtvu […] Iz dokaza podnesenih u okviru istražnog postupka na temelju kojih je svoje zaključke donio
i [prvostupanjski sud] nedvojbeno proizlazi da okrivljenik
laže i napada je, zbog čega je došlo do vrlo neugodnih situacija u krugu njezine obitelji i osoba iz njezina okruženja. Intimni odnosi između nje i osobe SB okrivljenikova
su izmišljotina i ono što je okrivljenik
naveo u svojim izjavama nikad se nije dogodilo [...] Kad je riječ o utvrđivanju toga koja je od objavljenih informacija navodno lažna, nedvojbeno je riječ o informaciji čija se istinitost ispitala u istražnom postupku na temelju izvedenih dokaza, a odnosila se na intiman odnos između žrtve i svjedoka SB i seksualne radnje koje je okrivljenik jasno opisao u objavi’?
2.      Utječe li na odgovor na prvo pitanje okolnost da se nacionalnim odredbama i nacionalnom sudskom praksom ne nalaže sudu višeg stupnja da ocijeni pravne i činjenične okolnosti u obrazloženju rješenja o ukidanju i da se to rješenje može ograničiti samo na to da je odluka suda nižeg stupnja nepravilna jer je prvostupanjski sud dužan izvesti dokaze na glavnoj raspravi i donijeti odluku u predmetu na temelju rezultata tog izvođenja dokaza?
3.      Utječe li na odgovor na prvo pitanje okolnost da je sud višeg stupnja, prilikom odlučivanja o žalbi državnog odvjetnika, donio odluku isključivo na temelju dokaza podnesenih u okviru istražnog postupka koji dosad čak nisu niti izvedeni pred prvostupanjskim sudom?
4.      U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: predstavljaju li sljedeća postupanja i odluke odgovarajuće mjere kako bi se osiguralo poštovanje pretpostavke nedužnosti u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 2016/343:
–        postupanje nacionalnog prvostupanjskog suda koji se poziva na načela nadređenosti i djelotvornosti prava Unije i pritom zanemaruje zaključke u pogledu prava i činjenica koje je donio sud višeg stupnja u obrazloženju odluke u dijelu u kojem su oni protivni pravu Unije, iako bi inače, u skladu s nacionalnom odredbom, ti zaključci bili pravno obvezujući, te samostalno odluči u predmetu nakon što je proveo odgovarajuće izvođenje dokaza; ili
–        postupanje nacionalnog prvostupanjskog suda koji se poziva na načela nadređenosti i djelotvornosti prava Unije i pritom zanemaruje zaključke u pogledu prava i činjenica koje je donio sud višeg stupnja u obrazloženju odluke u dijelu u kojem su oni protivni pravu Unije, iako bi inače, u skladu s nacionalnom odredbom, ti zaključci bili pravno obvezujući, te sâm ponovno odluči u predmetu i pritom donese odluku o obustavi kaznenog postupka kakvu je već jednom ukinuo sud višeg stupnja; ili
–        izuzeće sudaca suda višeg stupnja iz sudjelovanja u postupku s obzirom na nepostojanje nepristranosti zbog povrede pretpostavke nedužnosti na temelju prigovora o nepostojanju nepristranosti koji je podnio okrivljenik?”
Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
24      Slovačka vlada osporava dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku.
25      S jedne strane, ta vlada tvrdi da sud koji je uputio zahtjev nije pojasnio razloge zbog kojih je odlučio uputiti taj zahtjev, tako da Sud ne raspolaže dostatnim informacijama o činjeničnom i pravnom kontekstu postavljenih pitanja.
26      S druge strane, navedena vlada tvrdi da tumačenje prava Unije koje je zatražio sud koji je uputio zahtjev nije nužno za rješavanje glavnog predmeta. Naime, glavni postupak ne odnosi se na pravno sredstvo
za donošenje odgovarajućih mjera u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 2016/343. U tom kontekstu, čak i ako bi se utvrdilo da se obrazloženjem odluke žalbenog suda povređuje pretpostavka nedužnosti, takvo utvrđenje ne bi utjecalo na pravilnost te odluke, čije ocjene, uostalom, nisu prepreka tomu da sud koji je uputio zahtjev može odlučiti o krivnji ili nedužnosti optuženika nakon što je proveo kontradiktorno izvođenje dokaza. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev nije nadležan za odlučivanje o izuzeću sudaca žalbenog suda.
27      Valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova koja je određena člankom 267. UFEU‑a isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da uvažavajući posebnosti predmeta ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Slijedom navedenog, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud načelno mora donijeti odluku (vidjeti presude od 21. travnja 1988., Pardini, 338/85, EU:C:1988:194, t. 8. i od 24. srpnja 2023., Lin, C-107/23 PPU, EU:C:2023:606, t. 61.).
28      Iz navedenog proizlazi da pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju pretpostavku relevantnosti. Sud može odbiti odgovoriti na prethodno pitanje nacionalnog suda samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (vidjeti presude od 13. srpnja 2000., Idéal tourisme, C-36/99, EU:C:2000:405, t. 20. i od 24. srpnja 2023., Lin, C-107/23 PPU, EU:C:2023:606, t. 62.).
29      U tom pogledu, kao prvo, valja istaknuti, kad je riječ o argumentu o navodnoj nepotpunosti odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, koja se sada odražava u članku 94. točkama (a) i (b) njegova Poslovnika, potreba da se osigura tumačenje prava Unije koje je korisno za nacionalni sud zahtijeva da nacionalni sud definira činjenični i pravni kontekst pitanja koja postavlja ili da barem objasni činjenične pretpostavke na kojima se temelje ta pitanja. Usto, kao što je to navedeno u članku 94. točki (c) Poslovnika, neophodno je da zahtjev za prethodnu odluku sadržava prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije, kao i pojašnjenje veze koja po mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku (vidjeti presudu od 26. siječnja 1993., Telemarsicabruzzo i dr., C-320/90 do C‑322/90, EU:C:1993:26, t. 6.; rješenje od 28. lipnja 2000., Laguillaumie, C‑116/00, EU:C:2000:350, t. 16. kao i presudu od 4. listopada 2024._Bezirkshauptmannschaft Landeck (Pokušaj pristupa osobnim podacima pohranjenima na mobilnom telefonu), C‑548/21, EU:C:2024:830, t. 48.).
30      U ovom slučaju valja utvrditi da se u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje navodi činjenični i pravni kontekst postavljenih pitanja. Usto, u toj se odluci navode, kao što to proizlazi iz točaka 20. do 22. ove presude, razlozi koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da traži tumačenje određenih odredbi prava Unije.
31      Iz toga slijedi da navedena odluka ispunjava zahtjeve predviđene člankom 94. Poslovnika i da stoga sadržava dovoljno elemenata kako bi Sud na ta pitanja mogao odgovoriti.
32      Kao drugo, što se tiče argumenata koji se temelje na nepostojanju nužnosti da Sud odgovori na postavljena pitanja kako bi sud koji je uputio zahtjev mogao odlučiti u glavnom postupku, valja istaknuti da je potonji sud pojasnio da je, u skladu sa slovačkim propisom, prilikom razmatranja glavnog predmeta dužan postupiti u skladu s ocjenama žalbenog suda.
33      U tom kontekstu, postavljenim pitanjima nastoji se omogućiti sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi jesu li te ocjene u skladu sa zahtjevom poštovanja pretpostavke nedužnosti koji proizlazi iz Direktive 2016/343 i članka 48. stavka 1. Povelje te da, po potrebi, izvede zaključke o bilo kakvoj neusklađenosti navedenih ocjena s tim zahtjevom.
34      Stoga nije očito da zatraženo tumačenje prava Unije općenito nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka.
35      Suprotno tomu, što se tiče, konkretnije, trećeg dijela četvrtog pitanja, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje ne proizlazi da je Mestský súd Bratislava I (Gradski sud Bratislava I), koji je prvostupanjski sud, nadležan za odlučivanje o eventualnom izuzeću sudaca žalbenog suda ili da bi na bilo koji način mogao izvesti zaključke o eventualnoj obvezi koja proizlazi iz prava Unije da se predvidi izuzeće takvih sudaca.
36      Slijedom toga, očito je da tumačenje pravila Unije, kojima se nastoji ocijeniti nameće li se njima takva obveza, nije ni u kakvoj vezi s predmetom glavnog postupka.
37      S obzirom na prethodno navedeno, valja smatrati da je četvrto pitanje nedopušteno u dijelu u kojem se odnosi na izuzeće sudaca žalbenog suda te da su u preostalom dijelu postavljena pitanja dopuštena.
O prethodnim pitanjima
Prvo, drugo i treće pitanje
38      Prvim trima pitanjima, koja valja razmatrati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 1. i članak 6. stavak 1. Direktive 2016/343, u vezi s člankom 48. Povelje, koji se odnosi na pretpostavku nedužnosti, tumačiti na način da im se protivi to da kazneni sud, koji odlučuje o žalbi protiv odluke kojom se obustavlja kazneni postupak zbog nepostojanja kaznenog djela, detaljno iznese stajalište o inkriminirajućim dokazima i pritom činjenično i pravno ocijeni postojanje konstitutivnih elemenata kaznenog djela o kojem je riječ, iako taj sud to nije dužan učiniti na temelju nacionalnog propisa kako bi donio odluku i iako se ta ocjena temelji samo na dokazima prikupljenima tijekom istražnog postupka, a da se okrivljenik
o njima nije mogao izjasniti.
39      Člankom 4. stavkom 1. Direktive 2016/343 predviđa se da države članice poduzimaju odgovarajuće mjere kako bi se osiguralo da se, dok god se osumnjičeniku ili optuženiku ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom, u izjavama za javnost tijela javne vlasti i sudskim odlukama, osim onih o krivnji, za tu osobu ne navodi da je kriva. Tom se odredbom pojašnjava da se njome ne dovode u pitanje radnje kaznenog progona kojima je cilj dokazati krivnju osumnjičenika ili optuženika ni privremene odluke postupovne prirode koje donose sudska ili druga nadležna tijela i koje se temelje na sumnji ili inkriminirajućim dokazima.
40      Iz članka 6. stavka 1. te direktive proizlazi da države članice osiguravaju da je teret dokaza u postupku utvrđivanja krivnje osumnjičenika ili optuženika na tužitelju. Tom se odredbom pojašnjava da se njome ne dovodi u pitanje obveza suca ili nadležnog suda da traži inkriminirajuće i oslobađajuće dokaze te pravo obrane da podnese dokaze u skladu s mjerodavnim nacionalnim pravom.
41      Kako bi se utvrdio doseg tih odredbi u pogledu ispitivanja koje kazneni sud može provesti u situaciji poput one na koju se odnose prva tri pitanja, najprije valja podsjetiti na to da se Direktivom 2016/343 provodi samo minimalno usklađivanje određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi (vidjeti u tom smislu presudu od 19. rujna 2018., Milev, C-310/18 PPU, EU:C:2018:732, t. 45. i 46.).
42      U okviru tog minimalnog usklađivanja ta direktiva razlikuje sudske odluke o krivnji, do kojih nužno dolazi na kraju kaznene rasprave, od drugih postupovnih akata, kao što su to radnje kaznenog progona i privremene odluke postupovne prirode (vidjeti u tom smislu presudu od 28. studenoga 2019., Specializirana prokuratura, C-653/19 PPU, EU:C:2019:1024, t. 32.).
43      U ovom slučaju, prvo, drugo i treće pitanje odnose se na prethodnu fazu kaznenog postupka tijekom koje žalbeni sud mora odlučiti o pravilnosti prvostupanjske odluke kojom se utvrđuje je li optužnica dovoljna osnova za održavanje rasprave.
44      Takvu odluku žalbenog suda treba, s obzirom na njezin predmet, smatrati sudskom odlukom različitom od one o krivnji u smislu članka 4. stavka 1. navedene direktive.
45      Međutim, ta direktiva ne sadržava pravila kojima se pojašnjavaju materijalni i postupovni uvjeti za donošenje takve odluke.
46      Konkretno, njome se ne određuju ni priroda elemenata koje treba prikupiti kako bi se mogla donijeti ta odluka ni načini ocjene dokaza koji se eventualno mogu izvesti u svrhu njezina donošenja.
47      U tom pogledu valja osobito istaknuti da se, iako se u članku 6. Direktive 2016/343 navode određena pravila o raspodjeli tereta dokazivanja u kaznenim postupcima, ta pravila odnose na utvrđivanje krivnje osumnjičenikâ i optuženikâ, tako da njihov cilj nije urediti izvođenje dokaza prilikom donošenja privremene odluke poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku (vidjeti u tom smislu presudu od 28. studenoga 2019., Specializirana prokuratura, C-653/19 PPU, EU:C:2019:1024, t. 33.).
48      Usto,
budući da su materijalni i postupovni uvjeti za donošenje odluke poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku obuhvaćeni samo nacionalnim pravom (vidjeti u tom smislu presudu od 28. studenoga 2019., Specializirana prokuratura, C-653/19 PPU, EU:C:2019:1024, t. 38.), ne može se smatrati da su opća pravila postupka kojima se uređuje prethodna faza kaznenog postupka koja dovodi do donošenja takve odluke obuhvaćena područjem provedbe prava Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje. Stoga se članak 48. stavak 2. Povelje, kojim se predviđa poštovanje prava obrane, ne primjenjuje na tu prethodnu fazu kaznenog postupka.
49      Nasuprot tomu, s obzirom na definiciju područja primjene Direktive 2016/343 navedenu u njezinu članku 2. i općenitost načela izraženog u njezinu članku 3., valja smatrati da se potonji članak, kojim se predviđa da države članice osiguravaju da se osumnjičenici i optuženici smatraju nedužnima dok im se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom, bez posebnog ograničenja primjenjuje na sve stadije kaznenog postupka protiv fizičkih osoba, uključujući prethodnu fazu kaznenog postupka poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku.
50      Isto tako, iz teksta članka 4. stavka 1. Direktive 2016/343, kojim se zabranjuje da se za osumnjičenika ili optuženika navodi da je kriv dok god im se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom, proizlazi da se ta odredba osobito primjenjuje na sudske odluke različite od onih o krivnji.
51      Kad je riječ o dosegu članka 3. i članka 4. stavka 1. te direktive u postupku poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, iz sudske prakse Suda proizlazi da se tim odredbama, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 16., ne protivi donošenje privremenih odluka postupovne prirode koje se temelje na sumnji ili inkriminirajućim dokazima, pod uvjetom da se u tim odlukama za osumnjičenika ili optuženika ne navodi da je kriv (vidjeti u tom smislu presudu od 19. rujna 2018., Milev, C-310/18 PPU, EU:C:2018:732, t. 44. i 48.).
52      Iz prethodno navedenog proizlazi, prije svega, da Direktiva 2016/343 nije prepreka tomu da kazneni sud, u svrhu donošenja privremene odluke postupovne prirode, provede ocjenu inkriminirajućih dokaza kako bi ocijenio može li se u određenom predmetu smatrati da postoje konstitutivni elementi kaznenog djela.
53      Nadalje, ta direktiva ne isključuje ni mogućnost da se takva privremena odluka može donijeti bez potpunog izvođenja dokaza i bez mogućnosti da se okrivljenik
izjasni u tom pogledu.
54      Naposljetku, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 80. svojeg mišljenja, nijednoj se odredbi navedene direktive ne protivi to da je takva privremena odluka detaljno obrazložena.
55      Međutim, to obrazloženje treba iznijeti, u skladu s člankom 4. stavkom 1. Direktive 2016/343, poštujući obvezu da se za osumnjičenika ili optuženika ne navodi da je kriv.
56      Iako je tim člankom 4. stavkom 1. državama članicama ostavljena margina prosudbe kad je riječ o donošenju nužnih mjera iz te odredbe, iz uvodne izjave 48. te direktive ipak proizlazi da razina zaštite koju pružaju države članice ne smije nikad biti ispod standarda predviđenih Poveljom i EKLJP‑om, a osobito onih koji se odnose na pretpostavku nedužnosti (presuda od 5. rujna 2019., AH i dr. (Pretpostavka nedužnosti), C-377/18, EU:C:2019:670, t. 40.).
57      U tom pogledu valja istaknuti da je pretpostavka nedužnosti utvrđena u članku 48. stavku 1. Povelje, koji odgovara članku 6. stavku 2. EKLJP‑a, kao što to proizlazi iz Objašnjenja koja se odnose na Povelju. Iz toga proizlazi da prilikom tumačenja članka 48. stavka 1. Povelje, u skladu s njezinim člankom 52. stavkom 3., kao najniži prag zaštite valja uzeti u obzir članak 6. stavak 2. EKLJP-a (vidjeti u tom smislu presudu od 5. rujna 2019., AH i dr. (Pretpostavka nedužnosti), C-377/18, EU:C:2019:670, t. 41. i navedenu sudsku praksu).
58      U tim okolnostima, u svrhu tumačenja tog članka 4. stavka 1., u vezi s člankom 48. stavkom 1. Povelje, valja se osloniti na sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava koja se odnosi na članak 6. stavak 2. EKLJP-a (vidjeti u tom smislu presudu od 5. rujna 2019., AH i dr. (Pretpostavka nedužnosti), C-377/18, EU:C:2019:670, t. 42.)
59      Iz te sudske prakse proizlazi da je načelo pretpostavke nedužnosti povrijeđeno ako sudska odluka ili službena izjava koja se odnosi na okrivljenika sadržava jasnu izjavu da je dotična osoba počinila kazneno djelo o kojem je riječ, premda nema pravomoćne osuđujuće presude (vidjeti u tom smislu presudu ESLJP-a od 27. veljače 2014., Karaman protiv Njemačke (CE:ECHR:20140227JUD001710310, t. 63.) kao i presudu od 5. rujna 2019., AH i dr. (Pretpostavka nedužnosti), C‑377/18, EU:C:2019:670, t. 43.).
60      U tom pogledu treba razlikovati takve odluke ili takve izjave koje odražavaju osjećaj da je osoba o kojoj je riječ kriva, kojima se povređuje pretpostavka nedužnosti, i one kojima se samo opisuje stanje sumnje (presuda ESLJP-a od 28. studenoga 2002., Marziano protiv Italije (CE:ECHR:2002:1128JUD004531399, t. 31.) i od 15. listopada 2013., Gutsanovi protiv Bugarske (CE:ECHR:2013:1015JUD003452910, t. 192.). Do takve povrede te pretpostavke ipak može doći čak i ako ne postoji formalno utvrđenje krivnje, s obzirom na to da je obrazloženje koje upućuje na to da sudac smatra osobu o kojoj je riječ krivom dovoljno za povredu navedene pretpostavke (presuda ESLJP-a od 19. rujna 2006., Matijašević protiv Srbije (CE:ECHR:2006:0919JUD002303704, t. 45.) i od 9. ožujka 2023., Rigolio protiv Italije (CE:ECHR:2023:0309JUD002014809, t. 94.)).
61      Kako bi se ocijenilo postoji li takva povreda pretpostavke nedužnosti, valja uzeti u obzir kako terminološke odabire pravosudnih tijela tako i posebne okolnosti u kojima su ti odabiri formulirani kao i prirodu i kontekst postupka o kojem je riječ (vidjeti u tom smislu presudu ESLJP-a od 27. ožujka 2014., Karaman protiv Njemačke (CE:ECHR:20140227JUD001710310, t. 63.) kao i presudu od 5. rujna 2019., AH i dr. (Pretpostavka nedužnosti), C-377/18, EU:C:2019:670, t. 43.).
62      Stoga, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 53. svojeg mišljenja, Europski sud za ljudska prava mogao je smatrati da kontekst „nespretne” formulacije za koju se činilo da upućuje na utvrđenje krivnje dotične osobe, mogla isključiti povreda pretpostavke nedužnosti (vidjeti u tom smislu presudu ESLJP-a od 10. listopada 2000., Daktaras protiv Litve (CE:ECHR:2000:1010JUD004209598, t. 44. i 45.).
63      Međutim, Europski sud za ljudska prava pojasnio je i da činjenica da se izjava daje u okviru određenog postupka zahtijeva da se izjave sudaca detaljnije razmotre (vidjeti u tom smislu presudu ESLJP-a od 21. rujna 2006., Pandy protiv Belgije (CE:ECHR:2006:0921JUD001358302, t. 43. i 45.).
64      Usto, iz sudske prakse Suda proizlazi da, kako bi se provjerilo poštovanje pretpostavke nedužnosti, sudsku odluku i njezino obrazloženje valja uvijek analizirati u cijelosti, s obzirom na to da svako izričito upućivanje u određenim dijelovima sudske odluke na nepostojanje krivnje određene osobe ne bi imalo smisla ako bi se ostali dijelovi te odluke mogli shvatiti na način da se njima preuranjeno izražava njezina krivnja (vidjeti u tom smislu presudu od 5. rujna 2019., AH i dr. (Pretpostavka nedužnosti), C-377/18, EU:C:2019:670, t. 46.).
65      Osim toga, određena utvrđenja koja se odnose na sudjelovanje osobe u kaznenom djelu ili na postojanje konstitutivnih elemenata takvog kaznenog djela mogu se provesti a da se pritom ne ugrozi pretpostavka nedužnosti, ako su ta utvrđenja nužna da sud o kojem je riječ donese odluku i pod uvjetom da je jasno navedena činjenica da krivnja te osobe nije zakonski dokazana (vidjeti u tom smislu presudu ESLJP-a od 27. veljače 2014., Karaman protiv Njemačke (CE:ECHR:20140227JUD001710310, t. 64. i 65.) i od 9. ožujka 2023., Rigolio protiv Italije (CE:ECHR:2023:0309JUD002014809, t. 97., 125. i 126.) kao i presudu od 5. rujna 2019., AH i dr. (Pretpostavka nedužnosti), C-377/18, EU:C:2019:670, t. 45.).
66      Iako je u konačnici na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi je li članak 4. stavak 1. Direktive 2016/343, u vezi s člankom 48. stavkom 1. Povelje, poštovan tijekom postupka pred žalbenim sudom, Sud ipak može, u okviru pravosudne suradnje uspostavljene člankom 267. UFEU‑a, na temelju spisa kojim raspolaže pružiti tom sudu elemente tumačenja prava Unije koji bi mu mogli biti korisni u ocjeni učinaka tih odredbi (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2024., Vivacom Bulgaria, C-369/23, EU:C:2024:1043, t. 41.).
67      U tu svrhu valja naglasiti da iz prethodno navedenog proizlazi da će sud koji je uputio zahtjev, kako bi odlučio o poštovanju pretpostavke nedužnosti, morati uzeti u obzir kako terminološke odabire Krajskýog súda v Bratislave (Okružni sud u Bratislavi) tako i posebne okolnosti u kojima su oni bili upotrijebljeni kao i prirodu i kontekst glavnog postupka, kako bi utvrdio odražavaju li osporavane ocjene tog suda osjećaj da je osoba AC kriva za kazneno djelo koje joj se stavlja na teret.
68      U tom pogledu, kao prvo, valja istaknuti da terminološki odabiri koji upućuju na uvjerenje žalbenog suda u pogledu ispunjenja svih konstitutivnih elemenata kaznenog djela o kojem je riječ predstavljaju, ako to utvrdi sud koji je uputio zahtjev, jasnu naznaku činjenice da je taj sud izrazio osjećaj da je okrivljenik
kriv za to kazneno djelo.
69      U tom pogledu, čini se da terminološki odabiri poput onih koje je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 59. svojeg mišljenja upućuju na to, podložno provjerama koje mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, da je njima žalbeni sud prekoračio izražavanje sumnji u pogledu okrivljenika.
70      Kao drugo, kad je riječ o posebnim okolnostima u kojima su upotrijebljeni izrazi o kojima je riječ u glavnom postupku kao i prirode i konteksta glavnog postupka, važno je prvo naglasiti da, s obzirom na to da Krajský súd v Bratislave (Okružni sud u Bratislavi) jest sud, obrazloženje njegove odluke treba, kao što to proizlazi iz točke 63. ove presude, detaljnije razmotriti.
71      Drugo, na sudu koji je uputio zahtjev je da uzme u obzir činjenicu da se, kao što je to navedeno u točki 43. ove presude, odluka žalbenog suda odnosi na prethodnu fazu kaznenog postupka tijekom koje žalbeni sud mora odlučiti o pravilnosti prvostupanjske odluke kojom se utvrđuje je li optužnica dovoljna osnova za održavanje rasprave.
72      U tom kontekstu, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da je žalbeni sud u izreci svoje odluke samo naložio vraćanje predmeta prvostupanjskom sudu na ponovno odlučivanje kako bi taj sud ponovno ocijenio dokaze i ponovno odlučio. Taj element može biti relevantan za određivanje dosega izraza upotrijebljenih u obrazloženju te odluke, osobito ako treba smatrati da su ti izrazi u određenoj mjeri dvosmisleni.
73      Međutim, formulacija izreke navedene odluke ne može sama po sebi biti dovoljna da se isključi svaka povreda pretpostavke nedužnosti.
74      Naime, s jedne strane, valja, kao što je to navedeno u točki 64. ove presude, uzeti u obzir obrazloženje predmetne odluke u cijelosti, pri čemu se ne može usredotočiti samo na činjenicu da se određenim dijelovima te odluke podrazumijeva da okrivljenikova
krivnja nije dokazana.
75      S druge strane, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 63. svojeg mišljenja, smatrati da je činjenica da je odluka donesena u prethodnoj fazi kaznenog postupka, čiji cilj nije odlučivanje o krivnji okrivljenika, dovoljna da se isključi svaka povreda pretpostavke nedužnosti bila bi izravno protivna načelu prema kojem se ta pretpostavka primjenjuje na cijeli kazneni postupak. Štoviše, takvim bi se pristupom uvelike oduzeo smisao članku 4. stavku 1. Direktive 2016/343.
76      Treće, valja naglasiti da se, s obzirom na to da je sud koji je uputio zahtjev pojasnio da donošenje odluke poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku ni na koji način ne ovisi, u skladu s nacionalnom propisom, o utvrđenju postojanja konstitutivnih elemenata kaznenog djela o kojem je riječ, takvo utvrđenje ne može smatrati nužnim kako bi se žalbenom sudu omogućilo da donese odluku.
77      Iz toga slijedi da se situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku ne može usporediti sa situacijama iz sudske prakse navedene u točki 65. ove presude.
78      Četvrto, kao što to naglašavaju slovačka vlada i Europska komisija, terminološke odabire žalbenog suda treba tumačiti uzimajući u obzir okolnost da je taj sud, na koji se u skladu s nacionalnim propisom primjenjuje obveza obrazlaganja, u dva navrata ukinuo rješenja prvostupanjskog suda o obustavi postupka povodom optužnice, tako da je mogao smatrati da je nužno da odlučnije i potpunije iznese svoje stajalište.
79      Međutim, ta okolnost ni u kojem slučaju ne može opravdati upotrebu izraza koji odražavaju osjećaj da je okrivljenik
kriv za kazneno djelo koje mu se stavlja na teret, iako je, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 66. svojeg mišljenja, u prethodnoj fazi kaznenog postupka potpuno dopušteno upotrijebiti izraze koji su, poštujući pretpostavku nedužnosti, dovoljno uvjerljivi da opravdaju pokretanje postupka protiv okrivljenika
pred sudom nadležnim za donošenje presude.
80      S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prva tri pitanja valja odgovoriti tako da članak 3., članak 4. stavak 1. i članak 6. stavak 1. Direktive 2016/343, u vezi s člankom 48. Povelje, treba tumačiti na način da im se ne protivi to da kazneni sud, koji odlučuje o žalbi protiv odluke kojom se obustavlja kazneni postupak zbog nepostojanja kaznenog djela, detaljno iznese stajalište o inkriminirajućim dokazima i pritom činjenično i pravno ocijeni postojanje konstitutivnih elemenata kaznenog djela o kojem je riječ, iako taj sud to nije dužan učiniti na temelju nacionalnog propisa kako bi donio odluku i iako se ta ocjena temelji samo na dokazima prikupljenima tijekom istražnog postupka, a da se okrivljenik
o njima nije mogao izjasniti, pod uvjetom da navedena ocjena ne odražava osjećaj da je ta osoba kriva za to kazneno djelo.
Četvrto pitanje
81      Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 2. Direktive 2016/343, u vezi s načelom djelotvornosti i načelom nadređenosti prava Unije, tumačiti na način da prvostupanjski sud treba, s jedne strane, izuzeti ocjene žalbenog suda, koji je ukinuo rješenje o obustavi postupka i naložio vraćanje predmeta tom prvostupanjskom sudu na ponovno odlučivanje, kada te ocjene nisu u skladu s pretpostavkom nedužnosti, čak i ako se nacionalnim propisom navedenom prvostupanjskom sudu nalaže da postupi u skladu s navedenim ocjenama i, s druge strane, suzdržati od postupanja u skladu s postupovnim mjerama koje je odredio taj žalbeni sud.
82      U članku 4. stavku 2. Direktive 2016/343 navodi se da države članice u skladu s navedenom direktivom te osobito s člankom 10. osiguravaju da su, u slučaju kršenja obveze koja proizlazi iz članka 4. stavka 1. te direktive, da se za osumnjičenike ili optuženike ne navodi da su krivi, na raspolaganju odgovarajuće mjere.
83      Tim se člankom 10. državama članicama nalaže da osiguraju da osumnjičenici i optuženici, ako su njihova prava iz iste direktive povrijeđena, imaju na raspolaganju učinkovito pravno sredstvo.
84      Iako se člankom 4. stavkom 2. Direktive 2016/343 zahtijeva da se predvide „odgovarajuće mjere”, ipak valja utvrditi da se njime ne pojašnjava priroda tih mjera. U nedostatku usklađenosti u tom pogledu, na državama članicama je da ih definiraju na temelju načela postupovne autonomije. Međutim, navedene mjere moraju odgovarati dvostrukom uvjetu, odnosno da ne budu nepovoljnije od onih koje uređuju slične situacije podvrgnute nacionalnom pravu (načelo ekvivalentnosti) i da ne čine nemogućim ili pretjerano teškim ostvarivanje prava dodijeljenih pravom Unije (načelo djelotvornosti) (vidjeti po analogiji presudu od 24. lipnja 2025., GR REAL, C-351/23 EU:C:2025:474, t. 56.).
85      U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev ne daje nikakvu naznaku o mjerama koje se na temelju slovačkog propisa mogu donijeti u slučaju povrede pretpostavke nedužnosti.
86      Usto, iako je slovačka vlada navela određene mjere koje su u tu svrhu predviđene nacionalnim propisom, valja utvrditi – a da pritom nije potrebno zauzeti stajalište o prikladnosti takvih mjera kako bi se ispunili zahtjevi iz članka 4. stavka 2. Direktive 2016/343 ili o poštovanju načelâ ekvivalentnosti i djelotvornosti – da cilj ili učinak tih mjera u svakom slučaju nije ograničiti doseg ocjena koje je u odnosu na prvostupanjski sud dao žalbeni sud u okviru postupka poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku.
87      Međutim, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 99. svojeg mišljenja, neovisno o odgovarajućim mjerama koje država članica mora donijeti kako bi, u skladu s tim člankom 4. stavkom 2., ispravila povredu pretpostavke nedužnosti, prvostupanjski sud koji se nalazi u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku može biti dužan poduzeti mjere kojima se jamči poštovanje pretpostavke nedužnosti.
88      Naime, takav sud općenito mora poštovati članak 3. Direktive 2016/343 kojim se nalaže da se osumnjičenici ili optuženici smatraju nedužnima dok im se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom.
89      Međutim, prvostupanjski sud ne može, a da pritom ne povrijedi taj članak 3., prilikom donošenja privremene odluke postupovne prirode postupiti u skladu s ocjenom žalbenog suda koja podrazumijeva da se okrivljenik
smatra krivim prije nego što je njegova krivnja dokazana u skladu sa zakonom jer bi taj prvostupanjski sud u takvom slučaju sâm preuranjeno smatrao da je ta osoba kriva.
90      Budući da je navedeni članak 3. dovoljno jasan, precizan i bezuvjetan da bi mu se priznao izravan učinak, na sudu koji je uputio zahtjev je da, na temelju načela nadređenosti prava Unije, po potrebi, izuzme iz primjene nacionalni propis koji sprečava njegovu primjenu u predmetu koji se pred njim vodi (vidjeti u tom smislu presudu od 22. veljače 2022., RS (Učinak presuda ustavnog suda), C‑430/21, EU:C:2022:99, t. 53. i navedenu sudsku praksu).
91      U tom kontekstu valja, osim toga, podsjetiti na to da se pravu Unije protivi to da nacionalni sud, na kojem je da odluči nakon što mu je sud višeg stupnja pred kojim je vođen postupak povodom pravnog lijeka vratio predmet na ponovno odlučivanje, bude vezan, u skladu s nacionalnim postupovnim pravom, pravnim ocjenama suda višeg stupnja, ako smatra, s obzirom na tumačenje koje je zatražio od Suda, da navedene ocjene nisu u skladu s pravom Unije (vidjeti u tom smislu presude od 5. listopada 2010., Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, t. 32. i od 22. veljače 2022., RS (Učinak presuda ustavnog suda), C‑430/21, EU:C:2022:99, t. 75.).
92      Iz toga slijedi da, u slučaju da sud koji je uputio zahtjev smatra da, s obzirom na odgovor na prva tri pitanja, određene ocjene žalbenog suda nisu u skladu s pretpostavkom nedužnosti, utvrđenom člankom 3. i člankom 4. stavkom 1. Direktive 2016/343, u vezi s člankom 48. stavkom 1. Povelje, taj bi sud bio dužan odlučiti u glavnom postupku tako da izuzme te ocjene, a da pritom nacionalno pravilo kojim se od njega zahtijeva da postupi u skladu s navedenim ocjenama to ne bi moglo spriječiti.
93      Međutim, iz toga se ne može zaključiti da bi sud koji se nalazi u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku trebao u cijelosti izuzeti iz primjene odluku žalbenog suda.
94      Naime, okolnost da se nekim ocjenama žalbenog suda povređuje pretpostavka nedužnosti ne znači nužno da odluka u kojoj se te ocjene nalaze u cijelosti nije u skladu s tom pretpostavkom.
95      Konkretno, ne može se smatrati da su postupovne mjere koje je naložio žalbeni sud, u odluci koja je djelomično obrazložena takvim ocjenama, same po sebi protivne navedenoj pretpostavci.
96      Stoga, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, mjera koja se sastoji od toga da se nakon ukidanja odluke prvostupanjskog suda o obustavi postupka predmet vrati tom sudu na ponovno odlučivanje kako bi ga preispitao, ne sadržava kao takva nikakvo stajalište u pogledu krivnje osobe o kojoj je riječ.
97      Stoga se ne može smatrati da je obveza izuzimanja iz primjene ocjena koje nisu u skladu s pretpostavkom nedužnosti, koja proizlazi iz članka 3. Direktive 2016/343, prepreka tomu da prvostupanjski sud bude dužan, u skladu s nacionalnim propisom, postupiti u skladu s postupovnim mjerama koje je odredio žalbeni sud, uključujući kada je njegova odluka djelomično obrazložena takvim ocjenama.
98      Slijedom toga, na četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 3. Direktive 2016/343, u vezi s načelom nadređenosti prava Unije, treba tumačiti na način da prvostupanjski sud treba izuzeti ocjene žalbenog suda, koji je ukinuo rješenje o obustavi postupka i naložio vraćanje predmeta tom prvostupanjskom sudu na ponovno odlučivanje, kada te ocjene nisu u skladu s pretpostavkom nedužnosti, čak i ako se nacionalnim propisom navedenom prvostupanjskom sudu nalaže da postupi u skladu s navedenim ocjenama, pri čemu se tom članku 3. ne protivi to da je isti prvostupanjski sud dužan postupiti u skladu s postupovnim mjerama koje je odredio taj žalbeni sud.
Troškovi
99      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:
1.      Članak 3., članak 4. stavak 1. i članak 6. stavak 1. Direktive (EU) 2016/343 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku, u vezi s člankom 48. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da im se:
ne protivi to da kazneni sud, koji odlučuje o žalbi protiv odluke kojom se obustavlja kazneni postupak zbog nepostojanja kaznenog djela, detaljno iznese stajalište o inkriminirajućim dokazima i pritom činjenično i pravno ocijeni postojanje konstitutivnih elemenata kaznenog djela o kojem je riječ, iako taj sud to nije dužan učiniti na temelju nacionalnog propisa kako bi donio odluku i iako se ta ocjena temelji samo na dokazima prikupljenima tijekom istražnog postupka, a da se okrivljenik o njima nije mogao izjasniti, pod uvjetom da navedena ocjena ne odražava osjećaj da je ta osoba kriva za to kazneno djelo.
2.      Članak 3. Direktive 2016/343, u vezi s načelom nadređenosti prava Unije,
treba tumačiti na način da:
prvostupanjski sud treba izuzeti ocjene žalbenog suda, koji je ukinuo rješenje o obustavi postupka i naložio vraćanje predmeta tom prvostupanjskom sudu na ponovno odlučivanje, kada te ocjene nisu u skladu s pretpostavkom nedužnosti, čak i ako se nacionalnim propisom navedenom prvostupanjskom sudu nalaže da postupi u skladu s navedenim ocjenama, pri čemu se tom članku 3. ne protivi to da je isti prvostupanjski sud dužan postupiti u skladu s postupovnim mjerama koje je odredio taj žalbeni sud.
Potpisi
*      Jezik postupka: slovački
i      Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.