62018CC0160
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MACIEJA SZPUNARA
od 13. lipnja 2019. (
1
)
Predmet C‑160/18
X BV
protiv
Staatssecretaris van Financiën
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Vlastita sredstva Europske unije – Naknadna naplata dodatnih carina – Uvoz mesa peradi – Mehanizam provjere za utvrđivanje iznosa dodatnih carina – Način izračunavanja dodatnih carina – Zakonitost mehanizma provjere”
Uvod
1.
Sud će još jednom imati priliku ispitati zakonitost odredbi prava Unije koje se odnose na dodatne carine u sektoru mesa peradi. Ovaj se predmet, kao i prethodni, odnosi na uvoz smrznutog mesa peradi podrijetlom iz Brazila (
2
). U prethodnom predmetu koji se odnosio na to pitanje, Sud je proglasio odredbe prava Unije ništavim (
3
). Te su odredbe izmijenjene, ali postoje ozbiljne dvojbe o tome jesu li te izmjene bile dostatne. Ovaj će predmet omogućiti rješavanje tog pitanja.
Pravni okvir
Međunarodno pravo
2.
U članku 5. stavku 1. točki (b) Sporazuma o poljoprivredi iz Priloga 1.A Sporazumu o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije koji je Unija donijela na temelju Odluke Vijeća od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986. – 1994.) (
4
) (u daljnjem tekstu: Sporazum o poljoprivredi) navodi se sljedeće:
„Bez obzira na odredbe stavka 1.(b) članka II. GATT‑a 1994., svaka se članica može pozvati na niže navedene odredbe stavaka 4. i 5. u vezi s uvozom nekog poljoprivrednog proizvoda, u vezi s kojim su mjere spomenute u članku 4. stavku 2. ovog Sporazuma pretvorene u redovne carine, a koje su u njezinom obvezujućem rasporedu označene s „PZM” kao proizvod koji podliježe koncesiji u vezi s kojom se može pozvati na odredbe ovog članka, ako:
[…]
(b)
ako cijena po kojoj se taj proizvod može uvesti na carinsko područje članice koja daje koncesiju, utvrđena na osnovu c.i.f. uvozne cijene te pošiljke izražene u njenoj domaćoj valuti, pada ispod polazne cijene koja je jednaka prosječnoj referentnoj cijeni za taj proizvod u razdoblju od 1986. do 1988. godine.”
Pravo Unije
3.
U skladu s člankom 29. stavkom 1. točkom (d) i stavkom 2. točkom (a) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (
5
):
„1.   Carinska vrijednost uvezene robe njezina je transakcijska vrijednost, a to je stvarno plaćena ili plativa cijena za robu koja se prodaje radi izvoza u carinsko područje Zajednice, usklađena, tamo gdje je to potrebno, s člancima 32. i 33. pod uvjetom da:
[…]
(d)
kupac i prodavatelj nisu međusobno povezani ili, ako jesu, da je transakcijska vrijednost prihvatljiva za carinske svrhe u skladu sa stavkom 2.
2.
(a)
U postupku procjene prihvatljivosti transakcijske vrijednosti u smislu stavka 1., činjenica da su kupac i prodavatelj povezani nije dostatan razlog da se određena transakcijska vrijednost ocijeni neprihvatljivom. Ako je to potrebno, treba ispitati okolnosti prodaje i transakcijska vrijednost se prihvaća pod uvjetom da ta povezanost nije utjecala na cijenu. Ako, na temelju podataka dobivenih od deklaranta ili na drugi način, carinska tijela imaju razloga pretpostaviti da je povezanost utjecala na cijenu, o tome obavješćuju deklaranta i daju mu primjerenu mogućnost za odgovor. Ako to deklarant zahtijeva, obavijestit će se o razlozima pisanim putem.
[…].”
4.
Članak 30. stavak 1. i stavak 2. točka (a) Uredbe br. 2913/92 propisivao je:
„1.   Kada nije moguće odrediti carinsku vrijednost prema članku 29., carinska vrijednost bit će određena tako što će se ići redom kroz stavak 2. točke (a), (b), (c), i (d) do prve točke prema kojoj se ona može odrediti, pod uvjetom da redoslijed primjene točaka (c) i (d) bude obratan ako to zahtijeva deklarant; samo onda kad se ta vrijednost ne može odrediti prema određenoj točki, mogu se primijeniti odredbe sljedeće točke u nizu koji je utvrđen pomoću ovog stavka.
2.   Carinska vrijednost, kako je utvrđena ovim člankom, je:
(a)
transakcijska vrijednost istovjetne robe prodane za izvoz u Zajednicu i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje;
[…].”
5.
U skladu s člankom 220. stavkom 1. te uredbe:
„1.   Kad iznos carine proizašao iz carinskog duga nije proknjižen u skladu s člancima 218. i 219. ili je proknjižen u nižem iznosu od onog koji se potražuje, iznos carine koji se treba naplatiti ili koji preostaje za naplatu knjiži se u roku od dva dana od dana kad to carinska tijela utvrde i budu u mogućnosti izračunati iznos koji se zakonski potražuje i utvrditi dužnika (naknadno knjiženje). Taj rok može se produljiti u skladu s člankom 219.”
6.
Članak 141. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1234/2007 od 22. listopada 2007. o uspostavljanju zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta i o posebnim odredbama za određene poljoprivredne proizvode (Uredba o jedinstvenom ZOT‑u) (
6
) propisivao je:
„1.   Kako bi se spriječile ili suzbile negativne posljedice koje se mogu javiti na tržištu Zajednice zbog uvoza jednog ili više proizvoda iz sektora […] mesa peradi […], na uvoz tih proizvoda primjenjuje se, osim uvoznih carina koje su utvrđene u člancima 135. do 140., i dodatna uvozna carina ako:
(a)
se uvoz obavlja po cijeni koja je niža od cijene koju je Zajednica prijavila WTO‑u (‚inicijalna cijena’);
[…]
2.   Dodatne uvozne carine ne primjenjuju se ako postoji mala vjerojatnost da će uvoz dovesti do poremećaja na tržištu Zajednice ili ako bi učinci bili nerazmjerni postavljenom cilju.
3.   U smislu stavka 1. točke (a), uvozne se cijene određuju na temelju CIF uvoznih cijena predmetne pošiljke.
CIF uvozne cijene provjeravaju se usporedbom s reprezentativnim cijenama dotičnog proizvoda na svjetskom tržištu ili na uvoznom tržištu Zajednice za taj proizvod.”
7.
Odredbe potrebne za provedbu Uredbe br. 1234/2007 u pogledu dodatnih uvoznih carina sadržane su u Uredbi Komisije (EZ) br. 1484/95 od 28. lipnja 1995. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu sustava dodatnih uvoznih carina i određivanju dodatnih uvoznih carina u sektorima mesa peradi i jaja i za albumin iz jaja te stavljanju izvan snage Uredbe br. 163/67/EEZ (
7
). Članak 2. navedene uredbe u verziji koja je bila na snazi do 11. rujna 2009. propisivao je:
„1.   Reprezentativne cijene iz članka [141. stavka 3. drugog podstavka Uredbe br. 1234/2007] određuju se u redovitim vremenskim razmacima uzimajući u obzir posebno:
–
cijene na tržištu trećih zemalja,
–
uvozne cijene CIF; u smislu ove Uredbe, sljedeći faktori tvore uvoznu cijenu CIF: (a) cijena FOB u zemlji podrijetla; i (b) prijevozni i osiguravajući troškovi do mjesta uvođenja na carinsko područje Zajednice,
–
cijene za uvezene proizvode u raznim stupnjevima stavljanja na tržište u Zajednici.
[…]
2.   Države članice obavješćuju Komisiju o cijenama iz druge i treće alineje stavka 1. za reprezentativne pošiljke proizvoda navedenih u Prilogu II. svakog ponedjeljka.
8.
Od 11. rujna 2009. taj članak glasi kako slijedi:
„1. Reprezentativne cijene iz članka 141. stavka 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1234/2007 […] utvrđuju se u redovitim vremenskim razmacima na temelju podataka prikupljenih u okviru sustava nadzora Zajednice uređenim člankom 308.d Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 […].
[…].”
9.
Članak 3. Uredbe br. 1484/95 određuje:
„1.   Dodatne carine utvrđuju se na temelju uvozne cijene CIF za odnosnu pošiljku u skladu s odredbama iz članka 4.
2.   Kad je uvozna cijena CIF za 100 kg pošiljke veća od važeće reprezentativne cijene iz članka 2. stavka 1., uvoznik predočuje nadležnim tijelima države članice uvoznice barem sljedeće dokaze:
–
ugovor o kupnji ili bilo koja druga istovrijedna isprava,
–
ugovor o osiguranju,
–
račun,
–
potvrda o podrijetlu (gdje je primjenjivo),
–
ugovor o prijevozu,
–
i, u slučaju prijevoza morem, teretnice.
3.   U slučaju iz stavka 2., uvoznik mora položiti sredstvo osiguranja iz članka 248. stavka 1. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 […], jednako iznosu dodatne carine koju bi platio ako je izračun dodatne carine učinjen na temelju reprezentativne cijene primjenjive na predmetni proizvod, kako je prikazano u Prilogu I.
4.   Uvoznik ima jedan mjesec za prodaju predmetnog proizvoda, podložno ograničenju od šest mjeseci od datuma prihvaćanja deklaracije puštanja u slobodni promet, radi dokaza da je pošiljka poslana pod uvjetima koji potvrđuju ispravnost cijena iz stavka 2. Neudovoljavanje jednom ili drugom od ovih rokova podrazumijeva gubitak položenog sredstva osiguranja. Međutim, vremenski rok od šest mjeseci nadležna tijela mogu produžiti za maksimalno tri mjeseca na utemeljeni zahtjev uvoznika.
Predano sredstvo osiguranja otpušta se ako dokaz uvjeta slanja udovolji zahtjevima carinskih službi.
U suprotnom slučaju zadržava se sredstvo osiguranja plaćanjem dodatnih pristojbi.
5.   Ako tijekom provjere nadležna tijela ustanove da nije udovoljeno zahtjevima ovog članka, ona naplaćuju carinu u skladu s člankom 220. Uredbe (EEZ) br. 2913/92. Iznos carine za koju se osigurava ili treba osigurati povrat uključuje kamate od datuma kada je roba puštena u slobodni promet do datuma povrata. Kamatna stopa koja se primjenjuje treba biti na snazi za operacije naplaćivanja prema nacionalnom pravu.”
10.
Od 1. svibnja 2010. članak 3. stavci 3. i 4. Uredbe br. 1484/95 glasi kako slijedi:
„3.   U slučaju iz stavka 2., uvoznik mora položiti sredstvo osiguranja iz članka 248. stavka 1. Uredbe (EEZ) br. 2454/93 koje je jednako razlici između iznosa dodatne uvozne carine izračunane na temelju reprezentativne cijene koja se primjenjuje na dotični proizvod i iznosa dodatne uvozne carine izračunane na temelju uvozne cijene CIF dotične pošiljke.
4.   Uvoznik ima dva mjeseca od prodaje dotičnog proizvoda, podložno ograničenju od devet mjeseci od datuma prihvaćanja deklaracije o puštanju u slobodan promet, da dokaže da je pošiljka poslana u skladu s uvjetima koji potvrđuju točnost cijena iz stavka 2. Nepoštivanje jednog ili drugog roka podrazumijeva gubitak položenog sredstva osiguranja. Međutim, rok od devet mjeseci nadležna tijela mogu produljiti za najviše tri mjeseca na zahtjev uvoznika koji mora zahtjev valjano obrazložiti.
Položeno sredstvo osiguranja oslobađa se u mjeri u kojoj su carinskim nadležnim tijelima podneseni zadovoljavajući dokazi o poštivanju uvjeta slanja. U protivnom, sredstvo osiguranja se zadržava plaćanjem dodatnih carina.”
11.
Člankom 4. Uredbe br. 1484/95 određuje se iznos dodatnih carina ovisno o veličini razlike između uvozne cijene CIF proizvoda i inicijalne cijene. Tom je odredbom prenesen članak 5. stavak 5. Sporazuma o poljoprivredi o kojem je riječ u točki 2. ovog mišljenja.
Činjenice, postupak i prethodna pitanja
12.
Društvo X, osnovano u skladu s nizozemskim pravom (u daljnjem tekstu: društvo X), u sastavu je međunarodne grupe trgovačkih društava kojoj pripada i društvo F, proizvođač peradi sa sjedištem u Brazilu. Društvo X kupuje smrznuto meso peradi koje proizvodi društvo F i uvozi ga u carinsko područje Unije gdje ga prodaje drugim povezanim i nepovezanim subjektima. Na proizvode koje je uvezlo društvo X primjenjuju se odredbe članka 141. Uredbe br. 1234/2007.
13.
Nizozemska carinska tijela sklopila su s društvom X sporazum o načinu izračuna carinske vrijednosti navedenih proizvoda. Ta je vrijednost određena na temelju cijene po kojoj je društvo X te proizvode nabavljalo od drugog društva koje pripada istoj grupi uvećane za 15 % na ime dodatnih troškova i profitne marže. Tako utvrđenu carinsku vrijednost carinska su tijela smatrala relevantnom za izračun uvozne cijene CIF (
8
) za potrebe primjene članka 141. Uredbe br. 1234/2007.
14.
Glavni se postupak odnosi na pošiljke mesa peradi koje je društvo X uvezlo u carinsko područje Unije u razdoblju od 1. siječnja 2009. do 30. lipnja 2010. Prijavljena uvozna cijena CIF tih proizvoda bila je viša od inicijalne cijene (a time i od reprezentativne cijene koja je bila niža od inicijalne cijene). Carinska su tijela pustila robu u slobodni promet, pri čemu nisu zahtijevala sredstvo osiguranja iz članka 3. stavka 3. Uredbe br. 1484/95 ni dokaz da je, u skladu s člankom 3. stavkom 4. te uredbe, ta roba prodana pod uvjetima koji potvrđuju ispravnost prijavljene uvozne cijene.
15.
Međutim, u okviru naknadne provjere ta su tijela utvrdila da je društvo X prodalo navedene pošiljke mesa peradi povezanim i nepovezanim subjektima u Uniji po cijenama koje su niže od prijavljene uvozne cijene. Te su cijene također bile niže od reprezentativne cijene koja se na njih primjenjuje.
16.
Primijenivši analogijom članak 4. Uredbe br. 1484/95, carinska su tijela na navedenu robu obračunala dodatnu carinu u iznosu izračunanom na temelju razlike između reprezentativne i inicijalne cijene u iznosu od 2163793,55 eura.
17.
Tužba koju je društvo X podnijelo protiv te odluke odbijena je u prvostupanjskom postupku i u žalbenom postupku. Društvo X je protiv presude donesene 24. studenoga 2015. u žalbenom postupku podnijelo žalbu u kasacijskom postupku pred sudom koji je uputio zahtjev.
18.
U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 3. stavke 2., 4. i 5. [Uredbe br. 1484/95] u vezi s člankom 141. [Uredbe br. 1234/2007] tumačiti na način da se u njemu opisanim kontrolnim mehanizmom, čak i u slučaju naknadne kontrole, željelo samo osigurati da nadležna tijela mogu pravodobno saznati činjenice ili okolnosti koje se odnose na slijed transakcija, koje bude sumnju u ispravnost navedene uvozne cijene CIF i koje mogu dovesti do podrobnijeg ispitivanja?
Ili je točno suprotno mišljenje, te kontrolni mehanizam opisan u članku 3. stavcima 2., 4. i 5. Uredbe br. 1484/95, čak i u slučaju naknadne kontrole valja tumačiti na način da jedna ili više naknadnih prodaja od strane uvoznika na tržište Zajednice za cijenu nižu od navedene uvozne cijene CIF pošiljke zajedno s iznosom dugovanih uvoznih carina, ne udovoljavaju propisanim uvjetima (prodaje) na tržištu Unije, tako da se dodatna carina duguje već zbog toga? Je li za odgovor na posljednje pitanje bitno to je li naknadnu prodaju odnosno prodaje obavio uvoznik po cijeni koja je niža od važeće reprezentativne cijene? Je li u tom kontekstu značajno da je reprezentativna cijena prije 11. rujna 2009. određivana drugačije nego nakon tog datuma? Je li za odgovor na ova pitanja od značaja to da je kupac u Uniji povezano društvo uvoznika?
2.
Ako iz odgovora na pitanja postavljena pod 1. slijedi da daljnja prodaja uz gubitak predstavlja dovoljnu indiciju za odbacivanje navedene uvozne cijene CIF, kako onda treba izračunati iznos dugovane dodatne carine? Treba li osnovicu za izračun utvrditi u skladu s metodama koje su propisane za utvrđivanje carinske vrijednosti člancima 29. do 31. [Uredbe br. 2913/92]? Ili osnovicu treba utvrditi isključivo pomoću važeće reprezentativne cijene? Protivi li se članak 141. stavak 3. [Uredbe br. 1234/2007] u razdoblju prije 11. rujna 2009. korištenju reprezentativne cijene utvrđene u tom razdoblju?
3.
Ako iz odgovora na pitanja 1. i 2. slijedi da je za obvezu plaćanja dodatne carine od odlučujuće važnosti to da je uvezena roba preprodana na tržištu Unije uz gubitak, i da se za izračun visine dugovane dodatne carine kao osnovica mora uzeti reprezentativna cijena, jesu li članak 3. stavci 2., 4. i 5. [Uredbe br. 1484/95], s obzirom na [presudu od 13. prosinca 2001., Kloosterboer Rotterdam B. V., C‑317/99, ECLI:EU:C:2001:681], usklađeni s člankom 141. Uredbe (EZ) br. 1234/2007?”
Analiza
19.
Sud koji je uputio zahtjev postavio je Sudu tri prethodna pitanja. Trećim od njih u pitanje se dovodi zakonitost članka 3. stavaka 2., 4. i 5. Uredbe br. 1484/95 s obzirom na članak 141. Uredbe br. 1234/2007 i presudu Kloosterboer Rotterdam (
9
). U pozadini tog problema pojavljuje se i članak 5. stavak 1. točka (b) Sporazuma o poljoprivredi. Stoga je sud koji je uputio zahtjev treće prethodno pitanje uvjetovao odgovorima na prva dva pitanja i tumačenjima navedenih odredbi. Međutim, smatram da već sam tekst tih odredbi dovodi do ozbiljnih dvojbi u pogledu njihove zakonitosti. Stoga ću analizu zahtjeva za prethodnu odluku u ovom predmetu započeti trećim pitanjem.
Treće prethodno pitanje
20.
Kao što sam prethodno naveo, treće prethodno pitanje odnosi se na zakonitost članka 3. stavaka 2., 4. i 5. Uredbe br. 1484/95 s obzirom na članak 141. Uredbe br. 1234/2007 i prethodno navedenu presudu Kloosterboer Rotterdam. Te je odredbe, a time i pitanje njihove eventualne proturječnosti s Uredbom br. 1234/2007, teško razumjeti bez podsjećanja na njihov izvorni tekst i povijest propitivanja tog teksta od strane Suda.
21.
Članak 3. prvi podstavak stavka 1. i članak 3. stavak 3. Uredbe br. 1484/95 prvotno su glasili:
„1.   Na zahtjev uvoznika mogu se uspostaviti dodatne carine na temelju uvozne cijene CIF‑a dotične pošiljke, ako je ta cijena viša od primjenjive reprezentativne cijene koja se spominje u članku 2. stavku 1.
[…]
3.   U odsutnosti zahtjeva iz stavka 1., uvozna cijena dotične pošiljke koja se uzima u obzir za nametanje dodatne carine je reprezentativna cijena iz članka 2. stavka 1.”
22.
Članak 3. drugi podstavak stavka 1. i članak 3. stavak 2. navedene uredbe sadržavao je mehanizam provjere ispravnosti uvozne cijene CIF koju je prijavio uvoznik u tekstu koji je u biti identičan sadašnjem članku 3. stavcima 2. do 5. te uredbe.
23.
Logika tih odredbi bila je stoga sasvim jasna. U načelu, dodatne carine nametale su se na temelju reprezentativne cijene. Međutim, kada se uvoz odvijao po cijeni koja je viša od reprezentativne, takav način izračunavanja dodatnih carina bio je nepovoljan za uvoznika jer iznos tih carina ovisi o veličini razlike između prihvaćene uvozne cijene (u ovom slučaju reprezentativne cijene) i inicijalne cijene: što je uvozna cijena niža od inicijalne cijene, to je dodatna carina viša.
24.
Stoga je u takvoj situaciji prihvaćena mogućnost da uvoznik zatraži da se umjesto reprezentativne cijene primijeni uvozna cijena CIF, odnosno stvarna cijena uvoza (
10
). Prihvaćanje takvog zahtjeva ovisilo je o ispunjavanju određenih uvjeta. Kao prvo, uvoznik je morao dostaviti niz isprava kojima se potvrđuje da je prijavljena uvozna cijena CIF stvarna. Kao drugo, u kratkom roku nakon prodaje uvezene robe na tržištu Unije morao je dokazati da je prodaja izvršena pod uvjetima koji potvrđuju ispravnost prijavljene cijene. Kao treće, uvoznik je morao položiti osiguranje u iznosu dodatne carine koju bi trebao platiti u slučaju primjene reprezentativne cijene. U slučaju da su carinska tijela utvrdila da uvezena roba nije prodana pod uvjetima koji potvrđuju ispravnost prijavljene cijene CIF, slijedio je povratak na opće pravilo, odnosno na primjenu reprezentativne cijene, a položeno osiguranje automatski se zadržavalo za plaćanje dodatnih carina. Kao peto i posljednje, ako su carinska tijela naknadnom provjerom utvrdila da nisu ispunjeni gore navedeni uvjeti, mogla su zatražiti naknadno plaćanje dodatnih carina u iznosu u kojem bi one bile izračunane na temelju reprezentativne cijene.
25.
Sud je u presudi Kloosterboer Rotterdam (
11
) osporio opće pravilo za izračun dodatnih carina na temelju reprezentativne cijene te je poništio članak 3. stavak 3. Uredbe br. 1484/95 (opće pravilo), kao i članak 3. stavak 1. te uredbe (mogućnost da se zatraži primjena uvozne cijene CIF uz obvezu podnošenja određenih isprava). Konkretno, Sud je smatrao da iz članka 5. stavka 3. prvog podstavka Uredbe br. 2777/75/EEZ (
12
) jasno proizlazi da samo uvozna cijena CIF može biti osnovica za izračun dodatnih carina te da ne postoje iznimke od tog pravila. Sud je također utvrdio da reprezentativna cijena može služiti samo za provjeru toga je li prijavljena uvozna cijena CIF stvarna (
13
).
26.
Sud je navedene odredbe ocijenio samo s obzirom na Uredbu br. 2777/75, ali je istaknuo da je ta uredba prilagođena Sporazumu o poljoprivredi (
14
). Osim toga, valja napomenuti da je Tijelo za rješavanje sporova Svjetske trgovinske organizacije u svojem stajalištu od 13. srpnja 1998. (
15
) osporilo način izračunavanja dodatnih carina koji je predviđen u prvoj verziji članka 3. Uredbe br. 1484/95.
27.
Uredba br. 1484/95 izmijenjena je Uredbom br. 493/1999/EZ (
16
) i prije donošenja gore navedene presude Suda. Uvodne izjave te uredbe ukazuju na neusklađenost članka 3. Uredbe br. 1484/95 s pravilima WTO‑a. Kao posljedica te izmjene, člankom 3. stavkom 1. Uredbe br. 1484/95 predviđa se da se dodatne carine utvrđuju na temelju uvozne cijene CIF. Osim toga, ukinuta je prva verzija stavka 3. tog članka.
28.
Međutim, kada je uvozna cijena CIF koju je prijavio uvoznik viša od reprezentativne cijene, na snazi su ostale sve obveze koje uvoznik treba ispuniti, a koje su predviđene člankom 3. drugim podstavkom stavka 1. i člankom 3. stavkom 2. Uredbe broj 1484/95 (
17
) u prvotnoj verziji. One su sada sadržane u članku 3. stavcima 2. do 5. te Uredbe. Na snazi je ostao i mehanizam automatskog zadržavanja osiguranja ako uvoznik ne dokaže da je uvezenu robu prodao pod uvjetima koji potvrđuju ispravnost uvozne cijene CIF. Također, carinska tijela i dalje imaju mogućnost naknadno utvrditi da uvjeti primjene uvozne cijene CIF nisu ispunjeni i naplatiti dodatne carine u iznosu izračunanom na temelju reprezentativne cijene.
29.
Čini se nelogičnim da mehanizam kojim se de facto automatski izračunavaju dodatne carine na temelju reprezentativne cijene ostaje na snazi u situaciji u kojoj se u načelu primjenjuje uvozna cijena CIF. Kako onda treba tumačiti te odredbe?
30.
Komisija u svojim očitovanjima u ovom predmetu to tumači na način da se, u situaciji u kojoj je prijavljena uvozna cijena CIF viša od reprezentativne cijene, pretpostavlja da ta cijena nije stvarna jer bi to značilo da je roba nabavljena po cijeni koja je viša od tržišne. Ta je pretpostavka oboriva jer uvoznik može dokazati ispravnost prijavljene uvozne cijene CIF pod uvjetom da uvezenu robu proda na tržištu Unije pod uvjetima za koje carinska tijela smatraju da potvrđuju tu ispravnost.
31.
U suprotnom se naplaćuju dodatne carine u iznosu izračunanom na temelju reprezentativne cijene. Taj je zaključak Komisija u konačnici potvrdila na raspravi. Slično tumačenje članka 3. stavaka 2. do 5. Uredbe br. 1484/95 predlaže nizozemska vlada u svojim očitovanjima.
32.
Na to tumačenje ne utječe izmjena članka 3. stavka 3. navedene uredbe koja je stupila na snagu 1. svibnja 2010., a prema kojoj se osiguranje ne polaže u punom iznosu dodatnih carina izračunanih na temelju reprezentativne cijene, nego u iznosu razlike između tih carina izračunanih na temelju reprezentativne cijene i onih izračunanih na temelju uvozne cijene CIF. Naime, uvoznik će u takvoj situaciji platiti carine izračunane na temelju uvozne cijene (
18
), a razlika će se naplatiti zadržavanjem osiguranja ili kao posljedica naknadne provjere na temelju stavka 5. navedenog članka. Ne postoji bitna razlika.
33.
Čini mi se da je to jedino moguće tumačenje odredbi članka 3. stavaka 2. do 5. Uredbe br. 1484/95. Rezultat je stoga takav da, u situaciji u kojoj je uvozna cijena CIF viša od reprezentativne cijene, ta je prva cijena osnovica za izračun dodatnih carina samo ako uvoznik ispuni dodatne uvjete, osobito one koji se odnose na prodaju uvezene robe. Neovisno o sâmom tekstu, to se neznatno razlikuje od situacije iz članka 3. Uredbe br. 1484/95 u verziji koju je osporio Sud. Nedostaje samo uvjet da uvoznik mora podnijeti zahtjev za primjenu uvozne cijene CIF.
34.
Pritom valja istaknuti da se, u skladu s člankom 3. drugom rečenicom prvog podstavka stavka 4. Uredbe br. 1484/95, uvoznikovo osiguranje zadržava i ako uvoznik nije poštovao tamo navedene rokove za dokazivanje prodaje robe po cijeni koja potvrđuje ispravnost uvozne cijene CIF. Stoga ovdje nije riječ o analizi činjeničnog stanja u pogledu merituma, nego je dovoljan formalan nedostatak kako bi se de facto primijenila reprezentativna cijena kao osnovica za izračunavanje dodatnih carina. Smatram da to potvrđuje istovjetnost mehanizma iz članka 3. stavaka 2. do 5. Uredbe br. 1484/95 u verziji koja je na snazi s mehanizmom koji je bio na snazi u prvotnom pravnom uređenju koje je Sud osporio.
35.
Točno je da Sud nije izravno utvrdio nezakonitost članka 3. stavka 2. Uredbe br. 1484/95 u prvotnoj verziji. Međutim, kontrolni mehanizam koji je njome predviđen bio je nerazdvojni element tog prvotnog uređenja, u okviru kojeg je vrijedilo pravilo da se dodatne carine izračunavaju na temelju reprezentativne cijene, dok je primjena uvozne cijene CIF bila je moguća samo iznimno, ako se ispune određeni uvjeti. Zadržavanje tog kontrolnog mehanizma u novom regulatornom okviru znači prikriveno zadržavanje na snazi istog pravila jer u praksi dovodi do istog rezultata.
36.
Stoga smatram da Komisija, time što je izmijenila ili ukinula članak 3. stavak 1. prvi podstavak i članak 3. stavak 3. Uredbe 1484/95 u prvotnoj verziji, pri čemu je na snazi ostavila njezin članak 3. stavak 1. drugi podstavak i članak 3. stavak 2. (samo s izmijenjenom numeracijom), nije u potpunosti prilagodila taj akt presudi Kloosterboer Rotterdam (
19
). Osim toga, valja proglasiti ništavost članka 3. stavaka 2. do 5. Uredbe br. 1484/95 u verziji koja je na snazi.
37.
Doista, sud koji je uputio zahtjev u trećem se prethodnom pitanju poziva samo na članak 3. stavke 2., 4. i 5. te uredbe. Međutim, stavak 3. navedenog članka, kojim se zahtijeva da uvoznik položi osiguranje u iznosu dodatnih carina izračunanih na temelju reprezentativne cijene, sastavni je dio mehanizma iz članka 3. stavaka 2. do 5. navedene uredbe. Sredstvo osiguranja ne bi imalo razloga postojati kad ne bi postojala mogućnost automatske primjene reprezentativne cijene kao osnovice za izračun dodatnih uvoznih carina. Stoga članak 3. stavke 2. do 5. Uredbe br. 1484/95 treba razmatrati kao cjelinu.
38.
Komisija u svojim očitovanjima u ovom predmetu ističe da će prodaja robe na tržištu Unije po cijeni nižoj od inicijalne vrlo vjerojatno dovesti do poremećaja na tom tržištu, što samo po sebi opravdava uvođenje dodatnih carina. Međutim, valja istaknuti da je, u skladu s člankom 141. stavkom 2. Uredbe br. 1234/2007, nepostojanje vjerojatnosti za pojavu takvih poremećaja na tržištu razlog za neprimjenu dodatnih uvoznih carina. Međutim, vjerojatnost njihove pojave nije dostatna osnova za uvođenje tih carina. Osnova za to isključivo je uvoz robe po uvoznoj cijeni CIF koja je niža od inicijalne cijene.
39.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem da se na treće prethodno pitanje odgovori na način da članak 3. stavci 2. do 5. Uredbe br. 1484/95 nije valjan s obzirom na članak 141. stavak 3. Uredbe br. 1234/2007 i članak 5. stavak 1. točku (b) Sporazuma o poljoprivredi.
Prvo prethodno pitanje
40.
Prvo prethodno pitanje odnosi se na tumačenje članka 3. stavaka 2. do 5. Uredbe br. 1484/95. Ako Sud prihvati moj prijedlog odgovora na treće prethodno pitanje i poništi te odredbe, odgovor na prvo prethodno pitanje bit će bespredmetan. Stoga ću u nastavku samo kratko razmotriti to prvo pitanje.
41.
Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim prethodnim pitanjem u biti želi saznati je li okolnost da je uvoznik prodao uvezenu robu po cijeni nižoj od prijavljene uvozne cijene CIF uvećanoj za dodatne carine dovoljna da se dovede u pitanje ta uvozna cijena kao osnovica za izračun dodatnih carina.
42.
Odgovor na to pitanje proizlazi iz prethodno navedenog tumačenja članka 3. stavaka 2. do 5. Uredbe br. 1484/95.
43.
Kada je uvozna cijena CIF niža od reprezentativne cijene, uvoznik je u načelu dužan dokazati da je robu prodao po cijeni koja potvrđuje ispravnost te uvozne cijene. Te dokaze ocjenjuju carinska tijela (
20
). Tu ocjenu zatim provjerava sud. Riječ je o činjeničnom utvrđenju. Carinska tijela moraju ocijeniti dovodi li i u kojoj mjeri prodaja po cijeni nižoj od prijavljene uvozne cijene CIF u pitanje ispravnost te uvozne cijene. U tom pogledu ne postoji nikakav automatizam, carinska tijela na temelju svih činjeničnih okolnosti mogu utvrditi da je prijavljena uvozna cijena CIF stvarna čak i ako je roba zatim prodana po nižoj cijeni. Jedan od elemenata za tu ocjenu može biti usporedba prodajne cijene robe i reprezentativne cijene.
44.
Suprotno dvojbama koje o tom pitanju ističe sud koji je uputio zahtjev, izmjena načina izračunavanja reprezentativne cijene od 11. rujna 2009. nije relevantna. Kao osnovu za usporedbu treba uzeti reprezentativnu cijenu na dan uvoza izračunanu u skladu s odredbama koje su tog dana na snazi.
45.
Pritom iz činjenice da su kupci robe na tržištu Unije povezani s uvoznikom ne proizlazi nikakva automatska posljedica. To je činjenična okolnost koju carinska tijela mogu uzeti u obzir radi ocjene ispravnosti prijavljene uvozne cijene.
46.
Pitanje zakonitosti članka 3. stavaka 2. do 5. Uredbe br. 1484/95 ne proizlazi iz toga što carinska tijela mogu osporiti ispravnost uvozne cijene CIF koju je prijavio uvoznik, nego iz posljedice koja s time povezana, odnosno iz automatske primjene reprezentativne cijene kao osnovice za izračun dodatnih carina.
47.
Isto se primjenjuje na situaciju u kojoj carinska tijela, kao što je to slučaj u glavnom postupku, nisu primijenila postupak iz članka 3. stavaka 2. do 4. Uredbe br. 1484/95, nego obavljaju naknadnu provjeru na temelju članka 3. stavka 5. te uredbe. Ta se odredba odnosi na situacije u kojima nije udovoljeno „zahtjevima ovog članka”. Tim zahtjevima treba smatrati činjenicu da je uvoznik prodao robu po cijeni koja potvrđuje ispravnost uvozne cijene CIF koju je prijavio.
Drugo prethodno pitanje
48.
Drugo se prethodno pitanje odnosi na osnovicu na temelju koje treba izračunati dodatne carine kada carinska tijela odbiju uvoznu cijenu CIF koju je prijavio uvoznik jer nije stvarna.
49.
Ako se u obzir uzme tekst odredbi članka 3. stavaka 2. do 5. Uredbe broj 1484/95, odgovor na to pitanje je jednostavan – te carine treba izračunati na temelju reprezentativne cijene.
50.
Međutim, kao što sam naveo u odgovoru na treće prethodno pitanje, smatram da to rješenje nije zakonito, barem ne u dijelu u kojem predviđa automatsku i konačnu primjenu reprezentativne cijene. Osim toga, javlja se poteškoća u pogledu toga kako carinska tijela trebaju postupiti kada posumnjaju u ispravnost uvozne cijene CIF koju je prijavio uvoznik.
51.
Smatram da se odgovor na to pitanje nalazi u posebnim odredbama carinskog zakonodavstva o utvrđivanju carinske vrijednosti robe. U skladu s člankom 29. stavkom 1. Uredbe br. 2913/92 (
21
) carinska vrijednost robe u pravilu je njezina transakcijska vrijednost. Međutim, to pravilo ima niz iznimki, među ostalim, kao što je to slučaj u ovom predmetu, kada su prodavatelj (odnosno uvoznik) i kupac međusobno povezani. U tom slučaju carinska tijela moraju utvrditi je li ta povezanost utjecala na cijenu (
22
).
52.
Ako prihvaćanje transakcijske vrijednosti za utvrđivanje carinske vrijednosti nije moguće, člancima 30. do 31. Uredbe br. 2913/92 utvrđene su druge metode za utvrđivanje carinske vrijednosti robe. Te su metode u skladu sa Sporazumom o provedbi članka VII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini 1994. koji je sadržan u Prilogu 1.A Sporazumu o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije, slično kao i Sporazum o poljoprivredi. Konkretno, članak 30. stavak 2. točka (a) Uredbe br. 2913/92 omogućava utvrđivanje carinske vrijednosti robe na temelju transakcijske vrijednosti istovjetne robe koja se uvozi u carinsko područje Unije. Čini se da se u slučaju robe na koju se primjenjuju odredbe Uredbe br. 1234/2007 vrijednost istovjetne robe može utvrditi na temelju reprezentativne cijene, što bi omogućilo da se na toj osnovi izračuna iznos dodatnih carina. Međutim, to zahtijeva da carinska tijela pod nadzorom suda provedu odgovarajuće provjere i ne može značiti prebacivanje tereta dokazivanja na uvoznika ni automatsku primjenu reprezentativne cijene umjesto uvozne cijene CIF. Konkretno, nijedna odredba prava Unije ni međunarodnog prava ne omogućava odbijanje uvozne cijene koju je prijavio uvoznik samo na temelju toga što je roba zatim prodana po cijeni nižoj od te uvozne cijene. Takva okolnost može u najboljem slučaju biti osnova za provjeru ispravnosti prijavljene uvozne cijene.
53.
Stoga predlažem da se na drugo prethodno pitanje odgovori na način da carinska tijela, kada posumnjaju u ispravnost uvozne cijene CIF koju je prijavio uvoznik, moraju utvrditi osnovicu za izračun iznosa dodatnih carina o kojima je riječ u članku 141. Uredbe br. 1234/2007, u skladu s člancima 29. do 31. Uredbe br. 2913/92.
Zaključak
54.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 3. stavci 2. do 5. Uredbe Komisije (EZ) br. 1484/95 od 28. lipnja 1995. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu sustava dodatnih uvoznih carina i određivanju dodatnih uvoznih carina u sektorima mesa peradi i jaja i za albumin iz jaja te stavljanju izvan snage Uredbe br. 163/67/EEZ nije valjan s obzirom na članak 141. stavak 3. Uredbe br. 1234/2007 od 22. listopada 2007. o uspostavljanju zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta i o posebnim odredbama za određene poljoprivredne proizvode (Uredba o jedinstvenom ZOT‑u) i s obzirom na članak 5. stavak 1. točku (b) Sporazuma o poljoprivredi iz Priloga 1.A Sporazumu o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije.
2.
Carinska tijela, kada posumnjaju u ispravnost uvozne cijene CIF koju je prijavio uvoznik, moraju utvrditi osnovicu za izračun iznosa dodatnih carina o kojima je riječ u članku 141. Uredbe br. 1234/2007, u skladu s člancima 29. do 31. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice.
(
1
)	Izvorni jezik: poljski
(
2
)	Međunarodna trgovina mesom peradi već je u drugim predmetima omogućila razvoj prava Unije, vidjeti na primjer presudu od 13. siječnja 2004., Kühne & Heitz (C‑453/00, EU:C:2004:17).
(
3
)	Presuda od 13. prosinca 2001., Kloosterboer Rotterdam (C‑317/99, EU:C:2001:681)
(
4
)	SL 1994., L 336, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 3.)
(
5
)	SL 1992., L 302, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.)
(
6
)	SL 2007., L 299, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 9., str. 61.)
(
7
)	SL 1995., L 145, str. 47. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 8., str. 145.)
(
8
)	Pojam „cijene CIF” izvodi se iz međunarodnih trgovinskih pravila (Incoterms) koje je objavila Međunarodna trgovinska komora i obuhvaća troškove robe, osiguranja i prijevoza (Cost, Insurance & Freight).
(
9
)	Presuda od 13. prosinca 2001., C‑317/99, ECLI:EU:C:2001:681
(
10
)	Valja napomenuti da je ta mogućnost bila ograničena na situaciju u kojoj je uvozna cijena CIF bila viša od reprezentativne cijene. To je bilo opravdano prema toj logici jer, u suprotnom, uvozniku uopće nije bilo u interesu zatražiti primjenu uvozne cijene CIF – za njega je bila povoljnija primjena reprezentativne cijene.
(
11
)	Presuda od 13. prosinca 2001., C‑317/99, ECLI:EU:C:2001:681
(
12
)	Uredba Vijeća (EEZ) br. 2777/75 od 29. listopada 1975. o uspostavljanju zajedničke organizacije tržišta u sektoru mesa peradi (SL 1975., L 282, str. 77.). Ta je odredba zamijenjena člankom 141. stavkom 3. Uredbe br. 1234/2007.
(
13
)	Presuda od 13. prosinca 2001., Kloosterboer Rotterdam (C‑317/99, EU:C:2001:681, t. 30.)
(
14
)	Presuda od 13. prosinca 2001., Kloosterboer Rotterdam (C‑317/99, EU:C:2001:681, t. 23. do 25.)
(
15
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika D. Ruiz‑Jaraba Colomera u predmetu Kloosterboer Rotterdam (C‑317/99, EU:C:2001:229, t. 35. do 37.)
(
16
)	Uredba Komisije (EZ) br. 493/1999 od 5. ožujka 1999. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 1484/95 (SL L 1999., L 59, str. 15.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 8., str. 162.), članak 1. stavak 3.
(
17
)	Vidjeti točku 24. ovog mišljenja.
(
18
)	U skladu s člankom 4. Uredbe br. 1484/95
(
19
)	Presuda od 13. prosinca 2001., C‑317/99, ECLI:EU:C:2001:681
(
20
)	Na to jasno upućuje članak 3. stavak 4. drugi podstavak Uredbe br. 1484/95 u skladu s kojim „[…] sredstvo osiguranja oslobađa se u mjeri u kojoj su carinskim nadležnim tijelima podneseni zadovoljavajući dokazi o poštivanju uvjeta slanja” (moje isticanje).
(
21
)	Ta je uredba bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku. Odredbe o utvrđivanju carinske vrijednosti robe koje su trenutačno na snazi nalaze se u članku 69. i sljedećim člancima Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije (SL 2013., L 269, str. 1.).
(
22
)	Članak 29. stavak 2. točka (a) Uredbe br. 2913/92