Predmet C-216/22
A. A.
protiv
Savezne Republike Njemačke
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Sigmaringen, Njemačka)
Presuda Suda (veliko vijeće) od 8. veljače 2024.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zajednički postupci za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite – Direktiva 2013/32/EU – Članak 33. stavak 2. točka (d) i članak 40. stavci 2. i 3. – Naknadni zahtjev – Uvjeti za odbacivanje takvog zahtjeva kao nedopuštenog – Pojam ‚novi element ili činjenica’ – Presuda Suda o pitanju tumačenja prava Unije – Članak 46. – Pravo na učinkovito pravno sredstvo – Nadležnost nacionalnog suda za odlučivanje o meritumu takvog zahtjeva u slučaju nezakonitosti odluke o odbacivanju zahtjeva kao nedopuštenog – Postupovna jamstva – Članak 14. stavak 2.”
1.        Granična kontrola, azil i useljavanje – Politika azila – Zajednički postupci za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite – Direktiva 2013/32 – Postupak razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Zahtjev koji države članice mogu smatrati nedopuštenim – Razlog – Naknadni zahtjev u kojem nisu navedeni novi elementi ili činjenice – Pojam ‚novi element’ – Presuda Suda relevantna za razmatranje ispunjava li podnositelj zahtjeva uvjete za ovlaštenika međunarodne zaštite – Predmetna presuda o tumačenju odredbe koja je već bila na snazi u trenutku donošenja ranije odluke – Uključenost – Datum donošenja presude – Nepostojanje utjecaja
(Direktiva 2013/32 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 2. t. (f), čl. 33. st. 2. t. (d) i čl. 40. st. 2. i 3.)
(t. 38., 40., 44., 49., 54. i t. 1. izreke)
2.        Granična kontrola, azil i useljavanje – Politika azila – Zajednički postupci za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite – Direktiva 2013/32/EU – Pravno sredstvo protiv odluke o zahtjevu za međunarodnu zaštitu – Pravo na učinkovito pravno sredstvo – Poništenje odluke o odbijanju naknadnog zahtjeva kao nedopuštenog – Obveza upućivanja na razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu tijelu nadležnom za odlučivanje – Nepostojanje – Mogućnost da države članice ovlaste svoje sudove da sami odlučuju o tom zahtjevu – Uvjet – Poštovanje jamstava predviđenih odredbama poglavlja II. Direktive 2013/32
(Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 47.; Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2013/32, čl. 40. st. 3. i čl. 46. st. 1. t. (a) podtoč. ii. i čl. 46. st. 3.)
(t. 58.-65., 67. i t. 2. izreke)
Kratak prikaz
Odlučujući o zahtjevu za prethodnu odluku Verwaltungsgerichta Sigmaringen (Upravni sud u Sigmaringenu, Njemačka), Sud je, zasjedajući u velikom vijeću, među ostalim, odlučio o pitanju je li presuda Suda novi element koji podrazumijeva da se naknadni zahtjev za azil mora meritorno ispitati, a ne odbaciti kao nedopušten.
Sirijski državljanin je 26. srpnja 2017. podnio zahtjev za azil u Njemačkoj. Tijekom razgovora pred nadležnim njemačkim tijelom naveo je da je u Siriji od 2003. do 2005. obavljao vojnu službu i da je tu zemlju napustio zbog straha da će biti ponovno pozvan u vojnu službu ili zatvoren ako odbije ispuniti svoje vojne obveze.
Odlukom od 16. kolovoza 2017. nadležno njemačko tijelo odobrilo je podnositelju zahtjeva supsidijarnu zaštitu, ali mu je odbilo odobriti status izbjeglice. Osobito je utvrdio da se ne može pretpostaviti da će se podnositelj zahtjeva, s obzirom na to da je napustio Siriju prije nego što je pozvan pridružiti se sirijskoj vojsci, u svojoj zemlji smatrati dezerterom ili protivnikom režima. Uostalom, on nije dokazao da je novačenje bilo razlog njegova odlaska. Naime, on se općenito pozvao samo na situaciju opasnosti uzrokovanu ratom u Siriji.
Podnositelj zahtjeva nije pobijao tu odluku te je ona stoga postala pravomoćna. On je 15. siječnja 2021. podnio novi zahtjev za azil („naknadni zahtjev za azil”) u kojem se pozvao na presudu Suda od 19. studenoga 2020., Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Vojna služba i azil)(1). Tvrdio je da je Sud u toj presudi naveo da u određenim okolnostima postoji „čvrsta pretpostavka” da je odbijanje vojne službe povezano s jednim od razloga proganjanja iz članka 10. Direktive 2011/95(2).
Odlukom od 22. ožujka 2021. nadležno njemačko tijelo odbacilo je naknadni zahtjev za azil podnositelja zahtjeva kao nedopušten uz obrazloženje da navedena presuda Suda ne znači da treba meritorno ispitati taj zahtjev.
Upravni sud u Sigmaringenu, sud koji je uputio zahtjev, pred kojim je podnositelj zahtjeva podnio tužbu protiv te odluke, ima dvojbe u pogledu pitanja može li presuda Suda, koja je ograničena na tumačenje odredbe prava Unije koja je već bila na snazi u trenutku donošenja odluke o prethodnom zahtjevu, predstavljati „novi element ili činjenicu” koja isključuje mogućnost odbacivanja naknadnog zahtjeva za azil kao nedopuštenog.
Ocjena Suda
Sud je najprije podsjetio na to da iz teksta i svrhe članka 33. stavka 2. Direktive 2013/32 kao i iz strukture te direktive proizlazi da se mogućnošću odbacivanja zahtjeva za međunarodnu zaštitu kao nedopuštenog iz te odredbe odstupa od obveze razmatranja merituma takvog zahtjeva. Sud je tako već utvrdio da iz taksativnog navođenja u navedenoj odredbi i iz derogatorne naravi razloga za nedopuštenost proizlazi da to nabrajanje znači da se ti razlozi moraju usko tumačiti(3). Prema tome, slučajeve u kojima se Direktivom 2013/32 nalaže da se naknadni zahtjev smatra dopuštenim treba naprotiv tumačiti široko.
Osim toga, iz samog teksta članka 33. stavka 2. točke (d) Direktive 2013/32 i, osobito, iz upotrebe izraza „novi element ili utvrđenje” proizlazi da se ta odredba ne odnosi samo na činjeničnu promjenu do koje je došlo u osobnoj situaciji podnositelja zahtjeva ili u onoj države podrijetla, nego i na nove pravne elemente.
Iz sudske prakse osobito proizlazi da se naknadni zahtjev ne može proglasiti nedopuštenim na temelju članka 33. stavka 2. točke (d) Direktive 2013/32(4) ako tijelo odlučivanja u smislu te direktive(5) utvrdi da je konačno odbacivanje prethodnog zahtjeva protivno pravu Unije. Takav se zaključak nužno nameće tom tijelu kada ta suprotnost proizlazi iz presude Suda ili ju je podredno utvrdio nacionalni sud(6).
Iz toga proizlazi da u posebnom kontekstu Direktive 2013/32 svaka presuda Suda može biti obuhvaćena pojmom novog elementa u smislu članka 33. stavka 2. točke (d) i članka 40. stavaka 2. i 3. te direktive(7). To je utvrđenje neovisno o tome je li ta presuda donesena prije ili nakon donošenja odluke o prethodnom zahtjevu ili je navedenom presudom utvrđena neusklađenost s pravom Unije nacionalne odredbe na kojoj se ta odluka temeljila ili se ona ograničava na tumačenje prava Unije, uključujući ono koje je već bilo na snazi u trenutku donošenja navedene odluke.
Međutim, da bi naknadni zahtjev bio dopušten, potrebno je, osim toga, u skladu s člankom 40. stavkom 3. Direktive 2013/32, da novi elementi ili utvrđenja „značajno povećavaju vjerojatnost da podnositelj zahtjeva ispunjava uvjete za ovlaštenika na međunarodnu zaštitu na temelju Direktive [2011/95]”.
Iz toga slijedi da svaka presuda Suda, uključujući presudu koja je ograničena na tumačenje odredbe prava Unije koja je već bila na snazi u trenutku donošenja odluke o prethodnom zahtjevu, predstavlja novi element u smislu odredbi članka 33. stavka 2. točke (d) i članka 40. stavaka 2. i 3. Direktive 2013/32, neovisno o datumu njezina donošenja, ako značajno povećava vjerojatnost da podnositelj zahtjeva ispunjava uvjete za međunarodnu zaštitu.
1      Presuda od 19. studenoga 2020., Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Vojna služba i azil) (C-238/19, EU:C:2020: t. 55.)
2      Direktiva 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 248. i ispravak SL 2020., L 76, str. 37.). Članak 10. te direktive, sadržan u poglavlju naslovljenom „Uvjeti za status izbjeglice”, sadržava popis elemenata koje države članice moraju uzeti u obzir prilikom procjene razloga proganjanja.
3      Vidjeti u tom smislu presudu od 1. kolovoza 2022., Bundesrepublik Deutschland (Dijete izbjeglica rođeno izvan države domaćina) (C-720/20, EU:C:2022:603, t. 49. i 51.).
4      Direktiva 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. i ispravci SL 2020., L 76, str. 38. i SL 2020., L 415, str. 90.). U skladu s člankom 33. stavkom 2. točkom (d) te direktive države članice mogu smatrati naknadni zahtjev za međunarodnu zaštitu nedopuštenim, u kojem ne postoje elementi ili utvrđenja u vezi s razmatranjem ispunjava li podnositelj zahtjeva uvjete za traženje međunarodne zaštite na temelju Direktive 2011/95/EU ili ih podnositelj zahtjeva nije podnio.
5      U članku 2. točki (f) Direktive 2013/32 „tijelo odlučivanja” definira se kao „nesudsko ili upravno tijelo u državi članici nadležnoj za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu, koje je ovlašteno donositi odluke u prvom stupnju u tim predmetima”.
6      Vidjeti u tom smislu presudu od 14. svibnja 2020., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (C-924/19 PPU i C-925/19 PPU, EU:C:2020:367, t. 198. i 203.).
7      Članak 40. Direktive 2013/32 sadržava odredbe o razmatranju naknadnih zahtjeva.