62023TJ0551
ROZSUDEK TRIBUNÁLU (desátého senátu)
4. června 2025 (
*1
)
„Hospodářská a měnová politika – Obezřetnostní dohled nad úvěrovými institucemi – Zvláštní úkoly v oblasti dohledu svěřené ECB – Rozhodnutí o odnětí povolení úvěrové instituci – Porušení vnitrostátních právních předpisů v oblasti boje proti praní peněz a financování terorismu – Článek 83 odst. 2 nařízení (EU) č. 468/2014 a čl. 4 odst. 3 nařízení (EU) č. 1024/2013 – Rozsah posouzení okolností odůvodňujících odnětí učiněného ECB – Pravomoci vnitrostátních příslušných orgánů a ECB v rámci jednotného mechanismu dohledu (SSM) – Podmínky odnětí – Povinnost uvést odůvodnění – Právo na řádnou správu“
Ve věci T‑551/23,
Baltic International Bank SE, se sídlem v Rize (Lotyšsko), zástupci: M. Supe a V. Supe, advokáti,
žalobkyně,
proti
Evropské centrální bance (ECB), zástupci: E. Yoo, J. Poscia, K. Drēviņa a M. Puidokas, jako zmocněnci,
žalované,
TRIBUNÁL (desátý senát),
ve složení: O. Porchia (zpravodajka), předsedkyně, M. Jaeger a P. Nihoul, soudci,
za soudní kancelář: I. Kurme, radová,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
po jednání konaném dne 3. prosince 2024,
vydává tento
Rozsudek
1
Žalobou podanou na základě článku 263 SFEU se žalobkyně, Baltic International Bank SE, domáhá zrušení rozhodnutí Evropské centrální banky (ECB) ze dne 3. července 2023 o odnětí povolení úvěrové instituci podléhající obezřetnostnímu dohledu (dále jen „napadené rozhodnutí“), které bylo vůči ní přijato.
Skutečnosti předcházející sporu
2
Žalobkyně je méně významnou úvěrovou institucí se sídlem v Lotyšsku, která je pod přímým obezřetnostním dohledem Finanšu un kapitāla tirgus komisija (Komise pro finanční a kapitálové trhy, Lotyšsko) (dále jen „FKTK“), která byla začleněna do Latvijas Banka (Lotyšská banka).
3
Vzhledem k tomu, že FKTK měla za to, že žalobkyně od roku 2012 porušovala své bankovní povinnosti, přijala vůči ní několik rozhodnutí.
4
Konkrétně dne 9. března 2016 přijala FKTK lēmums Nr. 61 par sankciju piemērošanu AS „Baltic International Bank“ (rozhodnutí č. 61 o uložení sankcí AS „Baltic International Bank“) (dále jen „rozhodnutí č. 61“), které žalobkyně nezpochybnila. Dne 29. listopadu 2019 přijala FKTK lēmums Nr. 191 par sankciju un pasākumu noteikšanu AS „Baltic International Bank“ (rozhodnutí č. 191 o uložení sankcí a opatření AS „Baltic International Bank“) (dále jen „rozhodnutí č. 191“), které žalobkyně nezpochybnila. Dne 22. prosince 2022 potvrdila FKTK toto rozhodnutí prostřednictvím lēmums Nr. 255 par Finanšu un kapitāla tirgus komisijas padomes 29.11.2019. lēmums Nr. 191 atstāšanu par negrozītu (rozhodnutí č. 255 o zachování [rozhodnutí č. 191]). Žalobkyně napadla posledně uvedené rozhodnutí u Administratīvā apgabaltiesa (Krajský správní soud, Lotyšsko).
5
Kromě toho dne 12. prosince 2022 FKTK přijala lēmums Nr. 215 par noregulējuma darbības nepiemērošanu Baltic International Bank SE (rozhodnutí č. 215 o neuplatnění opatření k řešení krize vůči [žalobkyni]) (dále jen „rozhodnutí č. 215“) a lēmums Nr. 216 par finanšu pakalpojumu sniegšanas apturēšanu un pilnvarnieku iecelšanu Baltic International Bank SE (rozhodnutí č. 216 o pozastavení poskytování finančních služeb a jmenování zplnomocněného zástupce [žalobkyni]) (dále jen „rozhodnutí č. 216“).
6
Dne 30. prosince 2022 FKTK předložila ECB návrh rozhodnutí nazvaného „o odnětí povolení úvěrové instituci podléhající obezřetnostnímu dohledu“ namířeného proti žalobkyni (dále jen „návrh rozhodnutí“).
7
Dne 10. března 2023 přijala ECB rozhodnutí ECB-SSM-2023-LV-1 WHD-2022-0014 o odnětí povolení úvěrové instituci podléhající obezřetnostnímu dohledu (dále jen „původní rozhodnutí“), kterým odňala povolení vydané žalobkyni jakožto úvěrové instituci.
8
Původní rozhodnutí je založeno na třech důvodech:
–
první důvod vycházející z toho, že žalobkyně již po delší dobu a ke dni vydání původního rozhodnutí stále závažně porušuje základní ustanovení Noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas un terorisma un proliferācijas finansēšanas novēršanas likums (zákon o boji proti praní peněz a financování terorismu a šíření zbraní) ze dne 13. června 2019 (Latvijas Vēstnesis, 2008, č. 116), která jak jednotlivě, tak společně stanoví důvody pro odnětí povolení;
–
druhý důvod vycházející z toho, že žalobkyně po delší dobu porušovala svou povinnost zavést účinné systémy vnitřní kontroly, která byla stanovena v čl. 341 odst. 1 Kredītiestāžu likums (zákon o úvěrových institucích) ze dne 5. října 1995 (Latvijas Vēstnesis, 1995, č. 163);
–
třetí důvod vycházející z toho, že žalobkyně porušila svou povinnost definovat a provádět obezřetnou strategii, politiky a postupy, které jí umožňují řídit svá rizika, včetně včasné identifikace, hodnocení, analýzy a sledování rizik uvedených v čl. 342 odst. 1 a 2 zákona o úvěrových institucích.
9
Rozsudkem ze dne 24. března 2023 nařídil Ekonomisko lietu tiesa (Obchodní soud, Lotyšsko) likvidaci žalobkyně.
10
Dne 6. dubna 2023 podala žalobkyně správní revizní komisi ECB žádost o přezkum původního rozhodnutí.
11
Dne 3. července 2023 nahradila Rada guvernérů ECB původní rozhodnutí napadeným rozhodnutím s totožným obsahem, které nabylo účinnosti dnem následujícím po dni oznámení původního rozhodnutí.
Návrhová žádání účastníků řízení
12
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
–
zrušil napadené rozhodnutí;
–
uložil ECB náhradu nákladů řízení.
13
ECB navrhuje, aby Tribunál:
–
zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
–
uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
K přípustnosti žaloby
14
ECB vyjadřuje pochybnosti o přípustnosti žaloby, přičemž zpochybňuje platnost procesní plné moci advokátů žalobkyně. Poukazuje zejména na to, že bývalé představenstvo žalobkyně zplnomocnilo tyto advokáty procesní plnou mocí ze dne 5. září 2005 a smlouvou o zastupování ze dne 23. března 2023, avšak likvidátor žalobkyně od 6. dubna 2023 odvolal všechny plné moci udělené uvedeným představenstvem, čímž zneplatnil procesní plnou moc, na jejímž základě žalobkyni v projednávané věci zastupují její advokáti.
15
V odpovědi na organizační procesní opatření zaslané Tribunálem předložila žalobkyně dne 23. října 2024 dodatečné písemnosti, včetně dopisu svého člena představenstva, aby odůvodnila zmocnění svých advokátů. Dovolávala se rovněž rozsudku ze dne 5. listopadu 2019, ECB a další v. Trasta Komercbanka a další (C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:923), na podporu tvrzení, že procesní plné moci jejích advokátů nemohou být prohlášeny za neplatné, jak rozhodl Soudní dvůr v uvedeném rozsudku. Tvrdí, že její bývalé představenstvo bylo ke dni 23. března 2023 oprávněno uzavřít s jejími advokáty smlouvu o zastupování. Dodává, že ačkoli její likvidátor následně odvolal všechny plné moci vydané uvedeným představenstvem, nelze k tomuto odvolání přihlížet, pokud jde o procesní plné moci udělené jejím advokátům k projednávané věci, neboť existuje riziko, že likvidátor nezpochybní akt přijatý FKTK nebo s její podporou, který vedl k zahájení likvidačního řízení vůči žalobkyni, což by bylo v rozporu se zásadou účinné soudní ochrany. Jednání likvidátora by mohlo porušit právo žalobkyně jakožto právnické osoby soukromého práva na spravedlivý proces. Žalobkyně předložila tentýž dopis člena svého představenstva jako formální doklad osvědčující plné moci svých advokátů.
16
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle článku 19 statutu Soudního dvora Evropské unie použitelného na Tribunál v souladu s čl. 53 prvním pododstavcem tohoto statutu k tomu, aby právnické osoby, jako je žalobkyně, mohly jednat před unijními soudy, musí být zastoupeny advokátem oprávněným k výkonu advokacie před soudem podle práva některého členského státu nebo jiného státu, který je stranou Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP) (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. února 2024, Pilatus Bank v. ECB, C‑256/22 P, EU:C:2024:125, bod 35).
17
Vzhledem k tomuto požadavku, aby byly právnické osoby zastoupeny advokátem oprávněným k výkonu advokacie před soudem podle práva některého členského státu nebo jiného státu, který je stranou Dohody o EHP, je přípustnost žaloby podané takovou osobou podmíněna prokázáním, že dotyčná osoba skutečně rozhodla o podání žaloby a advokáti, kteří tvrdí, že ji zastupují, byli skutečně k tomuto účelu zmocněni (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. února 2024, Pilatus Bank v. ECB, C‑256/22 P, EU:C:2024:125, bod 57 a citovaná judikatura).
18
Právě s cílem ujistit se o tom, že tomu tak skutečně je, čl. 51 odst. 3 jednacího řádu Tribunálu vyžaduje, aby advokáti v případě, že účastníkem řízení, kterého zastupují, je právnická osoba soukromého práva, uložili v soudní kanceláři Tribunálu procesní plnou moc udělenou tímto účastníkem řízení, přičemž nepředložení této procesní plné moci může podle odstavce 4 tohoto článku učinit žalobu z formálního hlediska nepřípustnou (viz rozsudek ze dne 8. února 2024, Pilatus Bank v. ECB, C‑256/22 P, EU:C:2024:125, bod 58 a citovaná judikatura).
19
V projednávané věci je nesporné, že bývalé představenstvo žalobkyně bylo dne 5. září 2005 platně oprávněno udělit procesní plnou moc a uzavřít dne 23. března 2023 smlouvu o zastoupení s advokáty žalobkyně v projednávané věci.
20
V dopise ze dne 10. října 2024, který žalobkyně zaslala dne 23. října 2024 v odpovědi na organizační procesní opatření Tribunálu, jakož i jako plnou moc advokátům žalobkyně, člen jejího představenstva tvrdí, že odvolání plných mocí, o nichž rozhodl likvidátor a jež byla zveřejněna ve dnech 11. dubna 2023 a 29. ledna 2024, neměla vliv na platnost plných mocí udělených bývalým představenstvem advokátům žalobkyně v projednávané věci. Dodává, že advokáti žalobkyně jsou oprávněni ji zastupovat na základě uvedených plných mocí.
21
V tomto ohledu stačí uvést, že ačkoli FKTK není ani autorem napadeného rozhodnutí, ani žalovanou před Tribunálem, jelikož toto postavení má ECB, nic to nemění na tom, že se podílela na přijetí napadeného rozhodnutí, které bylo přijato na její návrh. S ohledem na úkol likvidace, který je likvidátorovi svěřen na základě lotyšského práva, se tento nachází v situaci střetu zájmů z důvodu, že zpochybnění odnětí povolení právnické osobě, kterou likvidátor zastupuje, před Tribunálem by jej mohlo vést v rozporu s tímto úkolem k tomu, že by zcela zbavil likvidaci této osoby právního základu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. listopadu 2019, ECB a další v. Trasta Komercbanka a další, C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:923, bod 74).
22
Pokud jde o zastupování žalobkyně v projednávané věci advokáty, nemůže být tudíž zohledněno odvolání jejich procesních plných mocí, o němž rozhodl likvidátor, jelikož by to porušovalo právo žalobkyně na účinnou právní ochranu zakotvené v článku 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. listopadu 2019, ECB a další v. Trasta Komercbanka a další, C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:923, bod 78).
23
Za takových podmínek je třeba mít za to, že advokáti žalobkyně jsou platně zplnomocněni k jejímu zastupování.
24
Je třeba dodat, že člen představenstva nezpochybňuje procesní plné moci, které byly advokátům žalobkyně původně uděleny.
25
Kromě toho ECB nezpochybnila procesní plnou moc, kterou žalobkyně naposledy předložila jako formální dokument.
26
Proto je žaloba přípustná.
K přípustnosti dokumentů předložených žalobkyní dne 2. prosince 2024
27
Podáním došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 2. prosince 2024 předložila žalobkyně nové důkazní návrhy ze dne 21. července 2023, jakož i ze dne 5. a 6. září 2023, tedy první z nich před podáním žaloby a ostatní před podáním repliky. ECB na jednání vyjádřila pochybnosti ohledně přípustnosti těchto dokumentů.
28
Je třeba připomenout, že čl. 85 odst. 3 jednacího řádu stanoví, že hlavní účastníci řízení mohou výjimečně předložit nebo navrhnout další důkazy před ukončením ústní části řízení nebo před rozhodnutím Tribunálu, že rozhodne bez konání ústní části řízení, za podmínky, že je toto prodlení odůvodněné.
29
V tomto ohledu byla žalobkyně na jednání vyzvána, aby reagovala na možnou nepřípustnost předložených dokumentů a uvedla důvody, proč k předání těchto dokumentů mohlo dojít až den před jednáním. Omezila se na konstatování, že jí tyto dokumenty byly předány likvidátorem, aniž uvedla, k jakému datu k tomuto předání došlo, ani nevysvětlila, proč nemohla získat od likvidátora uvedené dokumenty dříve.
30
Za těchto podmínek je třeba dokumenty předložené dne 2. prosince 2024 prohlásit za nepřípustné.
K věci samé
31
Na podporu své žaloby předkládá žalobkyně čtyři žalobní důvody. První žalobní důvod vychází z toho, že se ECB dopustila nesprávného posouzení, jelikož nezohlednila skutečnost, že FKTK nesplnila svou povinnost přijmout na vnitrostátní úrovni nařízení, která stanoví kritéria pro závažná porušení normativních aktů v oblasti boje proti praní peněz a financování terorismu a šíření zbraní (dále jen „AML/CFT“). Druhý žalobní důvod v podstatě vychází z toho, že ECB porušila povinnost provést vlastní posouzení a neomezovat se na převzetí posouzení provedeného FKTK. Třetí žalobní důvod v podstatě vychází z porušení povinnosti uvést odůvodnění, pokud jde o druhý a třetí důvod odnětí povolení, jakož i z pochybení, kterých se ECB měla dopustit v souvislosti s týmiž důvody. Čtvrtý žalobní důvod vychází z porušení práva na řádnou správu, které zahrnuje právo být vyslechnut a právo na přístup ke spisu.
32
Tribunál posoudí společně první a druhý žalobní důvod a poté postupně třetí a čtvrtý žalobní důvod.
K prvnímu a druhému žalobnímu důvodu
33
V rámci prvního a druhého žalobního důvodu žalobkyně zpochybňuje posouzení toho, jak dodržovala právní předpisy v oblasti AML/CFT, které provedla ECB. Žalobkyně v podstatě tvrdí, že ECB sama neprovedla posouzení, které jí přísluší, ale vycházela z rozhodnutí přijatých FKTK, která byla sporná, jakož i z předchozích aktů přijatých v rámci vnitrostátního správního řízení, které žalobkyně nemohla zpochybnit před vnitrostátním soudem.
34
V rámci prvního žalobního důvodu má žalobkyně za to, že se ECB dopustila nesprávného posouzení tím, že nezohlednila skutečnost, že FKTK nedodržela povinnost stanovenou v čl. 196 odst. 4 zákona o úvěrových institucích přijmout na vnitrostátní úrovni akty, které stanoví kritéria pro závažná porušení v oblasti AML/CFT.
35
ECB podle žalobkyně porušila povinnost stanovenou v čl. 83 odst. 2 nařízení (EU) č. 468/2014 ze dne 16. dubna 2014, kterým se stanoví rámec spolupráce ECB s vnitrostátními příslušnými orgány a vnitrostátními pověřenými orgány v rámci jednotného mechanismu dohledu (nařízení o rámci jednotného mechanismu dohledu) (Úř. věst. 2014, L 141, s. 1), a sice povinnost provést při přijímání rozhodnutí o odnětí povolení své posouzení okolností, které odůvodňují toto odnětí.
36
Žalobkyně má za to, že napadené rozhodnutí vychází z posouzení FKTK obsaženého v návrhu rozhodnutí, jakož i z dokumentů poskytnutých tímto orgánem, což není v souladu s čl. 83 odst. 2 nařízení o rámci jednotného mechanismu dohledu dostačující.
37
Žalobkyně připomíná ustanovení čl. 4 odst. 3 nařízení Rady (EU) č. 1024/2013 ze dne 15. října 2013, kterým se ECB svěřují zvláštní úkoly týkající se politik, které se vztahují k obezřetnostnímu dohledu nad úvěrovými institucemi (Úř. věst. 2013, L 287, s. 63, dále jen „základní nařízení o jednotném mechanismu dohledu“), čl. 83 odst. 2 nařízení o rámci jednotného mechanismu dohledu, čl. 18 písm. f) a čl. 67 odst. 1 písm. o), směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/36/EU ze dne 26. června 2013 o přístupu k činnosti úvěrových institucí a o obezřetnostním dohledu nad úvěrovými institucemi a investičními podniky, o změně směrnice 2002/87/ES a zrušení směrnic 2006/48/ES a 2006/49/ES (Úř. věst. 2013, L 176, s. 338), jakož i čl. 27 odst. 1 bod 8 a čl. 196 odst. 3 a 4 zákona o úvěrových institucích.
38
Ve světle výše uvedených ustanovení měla ECB použít zákon o úvěrových institucích a konstatovat, že vnitrostátní normativní správní akty stanovící kritéria pro závažná porušení předpisů v oblasti AML/CFT nebyly přijaty.
39
Žalobkyně dodává, že nelze vyloučit, že kdyby byly přijaty vnitrostátní akty uvedené v bodě 38 výše, kritéria pro závažná porušení předpisů by se lišila od kritérií uvedených ve zprávě ze dne 31. května 2022 vypracované v rámci jednotného mechanismu dohledu Evropským orgánem pro bankovnictví (EBA), Evropským orgánem pro cenné papíry a trhy (ESMA) a Evropským orgánem pro pojišťovnictví a zaměstnanecké penzijní pojištění (EIOPA). Tato zpráva není právně závazná a nemůže nahradit normativní správní akty, které měly být přijaty. Totéž platí pro doporučení FKTK.
40
FKTK měla uvést kritéria umožňující považovat porušení předpisů, kterých se dopustila žalobkyně, za závažná a ECB měla konstatovat, že rozhodnutí FKTK postrádala určitý prvek, a to odůvodnění této závažnosti.
41
Nepřijetí příslušných normativních správních aktů ve stanovených lhůtách rovněž porušilo zásadu právní jistoty, jelikož žalobkyně má právo se předem seznámit s kritérii použitými ke kvalifikaci porušení předpisů, která jsou jí vytýkána, jako závažných.
42
Kromě toho ECB vycházela z nesprávného právního základu. Žalobkyně uvádí, že neexistence kritérií byla zákonodárcem uznána za značný nedostatek, jelikož v bodě 84 přechodných ustanovení zákona o úvěrových institucích stanovil, že FKTK měla uvedená kritéria stanovit před 1. srpnem 2019 přijetím normativních správních aktů, které mají podle lotyšského zákona stejnou právní sílu jako nařízení Rady ministrů. Upřesňuje však, že tyto akty nebyly přijaty.
43
Žalobkyně dodává, že ECB je povinna řídit se nejen právními předpisy Unie, ale také, pokud jsou těmito právními předpisy Unie směrnice, vnitrostátními právními předpisy provádějícími tyto směrnice. V projednávané věci byla přitom směrnice 2013/36 do lotyšského práva provedena zákonem o úvěrových institucích, který měla ECB použít. ECB ostatně potvrdila, že musí posoudit, zda jsou splněny podmínky stanovené vnitrostátním právem ve spojení s čl. 18 písm. f) a čl. 67 odst. 1 písm. o) směrnice 2013/36. Měla tedy zjistit relevantní skutečnosti a rozhodnout, zda mohly prokázat, že žalobkyně byla považována za odpovědnou za závažné porušení předpisů ve smyslu vnitrostátního práva.
44
V tomto rámci, pokud ECB na základě zákona o úvěrových institucích konstatovala, že FKTK nevydala normativní správní akty v oblasti AML/CFT, neměla napadené rozhodnutí založit na zjištěních učiněných FKTK, která nesplnila svou povinnost.
45
Žalobkyně upřesňuje, že rozhodnutí č. 61, ze kterého vychází napadené rozhodnutí, bylo přijato před přijetím normativního správního aktu, který měl podle čl. 196 odst. 4 zákona o úvěrových institucích stanovit kritéria závažnosti v oblasti AML/CFT. FKTK založila své rozhodnutí na interním předpisu, ačkoli to čl. 67 odst. 6 Administratīvā procesa likums (zákon o správním řízení) (Latvijas Vēstnesis, 2001, č. 164) nedovoluje. Stejně tak ani ke dni přijetí rozhodnutí č. 191 nebyly přijaty normativní správní akty, které by stanovily kritéria závažnosti.
46
Stran druhého žalobního důvodu, rozděleného do tří částí, žalobkyně tvrdí, co se týče první části, že ECB porušila svou povinnost řádné péče tím, že neověřila porušení předpisů, která jí byla vytýkána v rámci rozhodnutí č. 191, které bylo napadeno na vnitrostátní úrovni. Vzhledem k tomu, že rozhodnutí č. 191 nebylo ke dni napadeného rozhodnutí konečné, měla ECB znovu posoudit skutečnosti s ním související. Žalobkyně v replice upřesňuje, že rozhodnutím Krajského správního soudu ze dne 5. září 2023 bylo řízení zahájené proti rozhodnutí č. 191 ukončeno poté, co její likvidátor podal dne 24. července 2023 návrh na odnětí povolení.
47
V rámci druhé části druhého žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že ECB pečlivě a nestranně neposoudila skutečnosti týkající se vyšetřování, na která odkazuje v bodě 11 přílohy napadeného rozhodnutí. Žalobkyně připomíná lotyšské právní předpisy v oblasti trestního vyšetřování a řízení, jakož i skutečnost, že žádný z jejích zaměstnanců, členů představenstva ani akcionářů nebyl v postavení podezřelého či obviněného. Tím, že ECB v napadeném rozhodnutí odkázala na probíhající trestní řízení, porušila čl. 48 odst. 1 Listiny, který stanoví, že každý obviněný se považuje za nevinného. Podle žalobkyně nemohla ECB použít informace týkající se zahájení trestního stíhání jako základ pro napadené rozhodnutí.
48
Ve třetí části druhého žalobního důvodu žalobkyně zpochybňuje právní sílu dokumentů, na nichž je založeno napadené rozhodnutí, a sice zpráv o kontrole a rozhodnutí č. 61 a 191. Podle žalobkyně příslušelo ECB ověřit legalitu návrhu rozhodnutí, který obsahuje podstatné vady, jimiž je stižena legalita napadeného rozhodnutí.
49
Pokud jde v první řadě o zprávy o kontrole, žalobkyně tvrdí, že ve vnitrostátním právním systému nelze napadnout „mezitímní rozhodnutí“. Jedná se o pouhé dopisy, které vyjadřují stanovisko FKTK, aniž jsou konečnými rozhodnutími. V tomto kontextu se napadené rozhodnutí nemůže opírat o informace poskytnuté v těchto zprávách.
50
Žalobkyně upřesňuje, že pokud jde o zprávu o kontrole z roku 2012 a kontroly provedené v letech 2014 a 2015, ECB vycházela z porušení právních předpisů v oblasti AML/CFT, která FKTK jako taková nekvalifikovala.
51
Žalobkyně rovněž uvádí, že byl proti zprávám o kontrole z let 2018 a 2019 a rozhodnutí č. 191 podán opravný prostředek a neměly být zmíněny v napadeném rozhodnutí. Informace obsažené ve zprávě o kontrole z roku 2018 nemohou sloužit jako základ pro napadené rozhodnutí. Totéž platí pro informace shromážděné v rámci řízení zahájeného dne 13. prosince 2021, v němž nebylo přijato žádné konečné rozhodnutí.
52
Pokud jde ve druhé řadě o rozhodnutí č. 61 a 191, žalobkyně tvrdí, že první z nich je akt, který nabyl právní moci a který nenapadla a splnila všechny povinnosti vyplývající z tohoto aktu. Co se týče rozhodnutí č. 191, zamítnutí návrhu na předběžné opatření proti tomuto rozhodnutí podané žalobkyní vnitrostátním soudem nemůže předjímat meritorní posouzení uvedeného rozhodnutí.
53
Pokud jde ve třetí řadě o dopisy FKTK týkající se jednání žalobkyně, tyto dopisy nemají povahu konečného rozhodnutí.
54
Žalobkyně dodává, že ECB porušila zásadu presumpce neviny tím, že vycházela ze dvou rozhodnutí FKTK, z nichž jedno, rozhodnutí č. 191, bylo napadeno, jakož i ze zprávy o kontrole z roku 2018, která je mezitímním rozhodnutím. Podle žalobkyně je spor týkající se rozhodnutí FKTK obdobný sporu ohledně rozhodnutí vnitrostátního orgánu pro hospodářskou soutěž o uložení pokuty, na která se vztahují všechny procesní záruky práva na spravedlivý proces. Vina osoby obviněné z protiprávního jednání může být považována za definitivně prokázanou pouze tehdy, pokud se rozhodnutí konstatující toto protiprávní jednání stalo konečným. Ve vztahu k žalobkyni přitom neexistuje žádný pravomocný rozsudek, kterým byla shledána odpovědnou za závažná porušení předpisů. ECB měla ověřit, zda dokumenty, o které se opírala, byly konečné. Měla přezkoumat opodstatněnost rozhodnutí č. 191 nebo z něj nevycházet, protože bylo napadeno opravným prostředkem. Žalobkyně dodává, že rozhodnutí č. 255 bylo rovněž napadeno u soudu.
55
Odkaz na odůvodnění rozhodnutí č. 191 je v několika případech nesprávný, jelikož žádná ze zpráv o kontrole, včetně zprávy o kontrole z roku 2018, neobsahuje údajná zjištění, na nichž má být napadené rozhodnutí založeno.
56
ECB argumentaci žalobkyně zpochybňuje.
57
V tomto ohledu je třeba uvést, že podle čl. 18 písm. f) směrnice 2013/36 mohou příslušné orgány odejmout povolení vydané úvěrové instituci, pokud se tato instituce dopustí některého z porušení uvedených v čl. 67 odst. 1 téže směrnice. To se podle čl. 67 odst. 1 písm. o) uvedené směrnice týká mimo jiné případu, kdy bylo zjištěno, že instituce nese odpovědnost za závažné porušení vnitrostátních předpisů přijatých na základě směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/60/ES ze dne 26. října 2005 o předcházení zneužití finančního systému k praní peněz a financování terorismu (Úř. věst. 2005, L 309, s. 15). Tato směrnice byla zrušena a nahrazena směrnicí Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/849 ze dne 20. května 2015 o předcházení využívání finančního systému k praní peněz nebo financování terorismu, o změně nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 648/2012 a o zrušení směrnice 2005/60 (Úř. věst. 2015, L 141, s. 73).
58
Pokud jde o odnětí povolení úvěrové instituce, podle čl. 83 odst. 2 nařízení o rámci jednotného mechanismu dohledu „[p]ři přijímání svého rozhodnutí ECB zohlední všechny tyto skutečnosti: a) své posouzení okolností, které odůvodňují odnětí; b) případný návrh rozhodnutí vnitrostátního příslušného orgánu o odnětí; c) konzultaci s relevantním vnitrostátním příslušným orgánem […]; d) všechny připomínky předložené úvěrovou institucí podle čl. 81 odst. 2 a čl. 82 odst. 3 [tohoto nařízení].
59
Článek 4 odst. 3 základního nařízení o jednotném mechanismu dohledu stanoví, že „[p]ro účely plnění úkolů jí svěřených tímto nařízením a s cílem zajistit vysoké standardy dohledu uplatňuje ECB všechny příslušné právní předpisy Unie, a pokud jsou těmito právními předpisy Unie směrnice, také vnitrostátní právní předpisy provádějící tyto směrnice“. Toto ustanovení rovněž uvádí, že „[p]okud jsou příslušnými právními předpisy Unie nařízení a pokud tato nařízení aktuálně členským státům výslovně umožňují různé varianty, měla by ECB uplatňovat také vnitrostátní právní předpisy, jimiž se tyto varianty provádějí“.
60
Z článku 4 odst. 3 základního nařízení o jednotném mechanismu dohledu vyplývá, že ECB musí uplatňovat vnitrostátní právo, pokud toto právo provádí příslušné směrnice (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. září 2023, Versobank v. ECB, C‑803/21 P, nezveřejněný, EU:C:2023:630, bod 102).
61
Je třeba dodat, že napadené rozhodnutí je akt týkající se obezřetnostního dohledu nad úvěrovou institucí, který přijala ECB, jež má v tomto ohledu široký prostor pro uvážení, jelikož jak je uvedeno v bodě 55 odůvodnění základního nařízení o jednotném mechanismu, tím, že ECB převezme úkoly v oblasti dohledu, znamená to pro ni, že přijímá významnou odpovědnost chránit finanční stabilitu v Unii a uplatňovat své pravomoci dohledu co nejúčinnějším a nejpřiměřenějším způsobem (obdobně viz rozsudek ze dne 8. května 2019, Landeskreditbank Baden-Württemberg v. ECB, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, bod 86).
62
Široký prostor ECB pro uvážení vyplývá rovněž ze skutečnosti, že napadené rozhodnutí zahrnuje posouzení komplexních hospodářských a finančních skutečností a okolností (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudky ze dne 10. listopadu 2022, Komise v. Valencia Club de Fútbol, C‑211/20 P, EU:C:2022:862, bod 34, a ze dne 22. června 2023, Německo a Estonsko v. Pharma Mar a Komise, C‑6/21 P a C‑16/21 P, EU:C:2023:502, bod 52).
63
Za těchto podmínek soudní přezkum, který musí unijní soud vykonat ohledně opodstatněnosti odůvodnění takového rozhodnutí, jako je napadené rozhodnutí, nesmí vést unijní soud k tomu, že posouzení ECB nahradí vlastním posouzením, ale jeho cílem je ověřit, že toto rozhodnutí není založeno na věcně nesprávných skutkových zjištěních a není stiženo zjevně nesprávným posouzením, zjevně nesprávným posouzením skutkového stavu nebo zneužitím pravomoci (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudky ze dne 2. září 2021, EPSU v. Komise, C‑928/19 P, EU:C:2021:656, bod 96, a ze dne 4. května 2023, ECB v. Crédit lyonnais, C‑389/21 P, EU:C:2023:368, bod 55).
64
Unijní soud musí zejména ověřit nejen věcnou správnost předložených důkazů, jejich věrohodnost a jejich soudržnost, ale rovněž přezkoumat, zda tyto důkazy představují všechny relevantní údaje, jež musí být při posuzování komplexní situace vzaty v úvahu, a zda o ně lze opřít závěry, které z nich byly vyvozeny (rozsudek ze dne 4. května 2023, ECB v. Crédit lyonnais, C‑389/21 P, EU:C:2023:368, bod 56).
65
Za těchto podmínek je třeba ověřit, jak ECB posoudila první důvod pro odnětí povolení.
66
Podle prvního důvodu pro odnětí povolení, jak je uveden v bodě 4 napadeného rozhodnutí, ECB konstatovala, že žalobkyně od roku 2012 opakovaně a soustavně porušovala několik zákonných požadavků v oblasti AML/CFT, které se týkaly systému vnitřní kontroly (bod 4.2.1 napadeného rozhodnutí), opatření hloubkové kontroly klienta (bod 4.2.2 napadeného rozhodnutí) a oznamování podezřelých transakcí finanční zpravodajské jednotce FKTK.
67
V bodě 4 napadeného rozhodnutí a v jeho příloze uvádí ECB důvody, které podle ní prokazují závažná porušení předpisů v oblasti AML/CFT, kterých se dopustila žalobkyně.
68
V tomto ohledu je třeba bez dalšího uvést, že napadené rozhodnutí se neomezuje na převzetí stanoviska FKTK obsaženého v návrhu rozhodnutí.
69
Z napadeného rozhodnutí totiž vyplývá, že ECB provedla vlastní posouzení na základě celé řady informací, které vyplývaly z několika rozhodnutí přijatých FKTK, ale rovněž z jiných dokumentů vypracovaných na vnitrostátní úrovni, včetně zpráv o kontrole a činností v oblasti dohledu.
70
V napadeném rozhodnutí ECB vychází z úvah obsažených zejména v rozhodnutích č. 61 a 191, ale také ve zprávách o kontrolách na místě v letech 2012, 2014, 2018 a 2021, zprávách o cílených kontrolách na místě v letech 2013, 2015, 2019 a 2020, jakož i ve zprávách o cílených kontrolách na dálku v roce 2015 a činnostech v oblasti dohledu na dálku v roce 2022.
71
Je třeba uvést, že ECB mohla právem zohlednit rozhodnutí č. 61 a 191, jakož i další dokumenty uvedené v bodě 70 výše, ve kterých jsou popsána porušení předpisů, kterých se dopustila žalobkyně. Skutečnost, že tyto dokumenty byly vypracovány FKTK, nemůže ECB bránit v jejich zohlednění ani v tom, aby na základě informací, které obsahují, provedla vlastní posouzení, na němž je založeno rozhodnutí o odnětí povolení.
72
V tomto ohledu bylo zejména rozhodnuto, že ECB má pravomoc odejmout povolení z důvodu porušení předpisů zjištěných vnitrostátními příslušnými orgány (obdobně viz rozsudek ze dne 12. září 2024, Anglo Austrian AAB v. ECB a Far-East, C‑579/22 P, EU:C:2024:731, bod 47).
73
Pokud jde o rozhodnutí č. 61 a 191, je třeba zaprvé dodat, že první z těchto rozhodnutí nebylo žalobkyní napadeno. Uvedené rozhodnutí bylo tedy konečné a ke dni přijetí napadeného rozhodnutí namítatelné vůči žalobkyni.
74
Pokud jde o okolnost tvrzenou žalobkyní, podle které vnitrostátní příslušný orgán dosud nevydal právní předpisy stanovující kritéria, na jejichž základě se porušení, jichž se dopustila v oblasti AML/CFT, považují za závažná, z písemností účastníků řízení a z odpovědí, které poskytly na jednání, vyplývá, že povinnost FKTK přijmout ustanovení definující kritéria pro závažná porušení ustanovení v oblasti AML/CFT vstoupila v platnost až v roce 2019 po změně článku 196 zákona o úvěrových institucích, k němuž byl mimo jiné doplněn odstavec 4.
75
Výše uvedená povinnost tedy ke dni přijetí rozhodnutí č. 61, které se vztahuje na období od roku 2012 do roku 2016, nebyla v platnosti. Je třeba uvést, jak tvrdí žalobkyně, že ačkoli bylo rozhodnutí č. 61, co se týče určení závažných porušení předpisů, přijato na základě interního aktu FKTK, který nebyl v okamžiku tohoto přijetí zveřejněn, je nesporné, že žalobkyně toto rozhodnutí nezpochybnila, takže ECB byla v každém případě zcela oprávněna toto rozhodnutí zohlednit.
76
Kromě toho z odpovědi ECB na otázku položenou Tribunálem vyplývá, že pouhé zohlednění rozhodnutí č. 61 bez rozhodnutí č. 191 mohlo v projednávané věci umožnit odnětí povolení.
77
V tomto ohledu je třeba uvést, že s ohledem na význam obezřetnostních pravidel, jejichž účelem je boj proti praní peněz a financování terorismu, ale i ke zvláštní odpovědnosti úvěrových institucí v tomto ohledu a k nutnosti vyvodit co nejrychleji důsledky z porušení těchto pravidel, je vnitrostátní správní rozhodnutí konstatující, že úvěrová instituce nese odpovědnost za závažná porušení vnitrostátních předpisů přijatých na základě směrnice 2005/60 (nyní směrnice 2015/849), dostačující k odůvodnění odnětí povolení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. června 2022, Anglo Austrian AAB a Belegging-MaatschappijFar-East v. ECB, T‑797/19, EU:T:2022:389, bod 50).
78
Ostatně, i když žalobkyně před Tribunálem tvrdila, že dodržela povinnosti vyplývající z rozhodnutí č. 61, je třeba připomenout, že by stanovisko, podle něhož byla některá zjištěná pochybení napravena a nemohou již odůvodňovat odnětí povolení, zpochybnilo cíl ochrany bankovního systému Unie. Mohlo by totiž úvěrovým institucím, které se dopustily závažných porušení předpisů, umožnit pokračovat v činnosti, dokud příslušné orgány neprokáží, že se dopustily nových porušení předpisů (obdobně viz rozsudek ze dne 22. června 2022, Anglo Austrian AAB a Belegging-MaatschappijFar-East v. ECB, T‑797/19, EU:T:2022:389, bod 61).
79
Ve druhé řadě rozhodnutí č. 191 bylo přijato v roce 2019, tedy v době, kdy podle žalobkyně ještě nebyly přijaty právní předpisy ke stanovení kritérií pro závažná porušení ustanovení v oblasti AML/CFT.
80
V tomto ohledu je třeba uvést, že i když bylo rozhodnutí č. 191 napadeno na vnitrostátní úrovni, podle článku 80 lotyšského zákona v oblasti AML/CFT má žaloba proti takovému rozhodnutí automaticky odkladný účinek pouze u části týkající se uložené pokuty, aniž je dotčena zbývající část rozhodnutí. ECB tedy byla oprávněna zohlednit zjištění uvedená v rozhodnutí č. 191.
81
Pokud jde o argument vycházející z porušení zásady právní jistoty, i kdyby byl prokázán předpoklad, že nepřijetí normativních správních aktů ve stanovených lhůtách se týkalo rozhodnutí č. 191, je třeba uvést, že tento argument mohl být případně uplatněn v rámci žaloby podané proti uvedenému rozhodnutí na vnitrostátní úrovni. Co se však týče řízení o odnětí povolení, ECB se zabývala rozhodnutím, jehož účinky nebyly pozastaveny, s výjimkou účinků týkajících se pokuty, jak již bylo uvedeno v bodě 80 výše.
82
Ve třetí řadě, pokud jde o argument, podle něhož měla ECB konstatovat, že při nepřijetí vnitrostátních normativních správních aktů stanovujících kritéria závažnosti porušení předpisů v oblasti AML/CFT, nelze zohlednit porušení předpisů, která v jejím případě konstatovala FKTK, je třeba připomenout, že Soudní dvůr rozhodl, že i když členské státy mají i nadále pravomoc k uplatňování takových ustanovení, jak je výslovně uvedeno v bodě 28 odůvodnění základního nařízení o jednotném mechanismu dohledu, ECB má výlučnou pravomoc k odnětí povolení pro všechny úvěrové instituce bez ohledu na jejich význam, zejména pokud se zakládá na důvodu stanoveném v čl. 67 odst. 1 písm. o) směrnice 2013/36, na který odkazuje článek 18 této směrnice, neboť v čl. 14 odst. 5 základního nařízení o jednotném mechanismu dohledu je stanovena jako podmínka pro odnětí povolení existence jednoho nebo více důvodů pro odnětí povolení podle článku 18 uvedené směrnice (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. září 2023, Versobank v. ECB, C‑803/21 P, nezveřejněný, EU:C:2023:630, bod 141).
83
V tomto ohledu Tribunál rozhodl, že jednotný mechanismus dohledu centralizuje obezřetnostní funkce na úrovni ECB, přičemž stanoví decentralizovaný výkon vnitrostátními příslušnými orgány zúčastněných členských států pod dozorem ECB, s kterou spolupracují a které napomáhají. V rámci jednotného mechanismu dohledu tak ECB vykonává určité výlučné pravomoci, a sice „přímý“ obezřetnostní dohled nad významnými úvěrovými institucemi a pravomoci, které jsou jí svěřeny článkem 4 základního nařízení o jednotném mechanismu dohledu bez ohledu na jejich význam. Kromě toho obezřetnostní dohled nad méně významnými institucemi spadá do decentralizovaného výkonu uvedenými vnitrostátními příslušnými orgány a je upraven a dozorován v konečném důsledku ECB, jejímž úkolem je zajistit řádné fungování a účinnost systému obezřetnostního dohledu, jakož i konsistentní a jednotné uplatňování obezřetnostních pravidel ve všech zúčastněných členských státech. ECB vykonává vůči méně významným institucím „nepřímý“ dohled, v jehož rámci tyto vnitrostátní příslušné orgány poskytují ECB spolupráci a pomoc. Tytéž vnitrostátní příslušné orgány si mimoto zachovávají pravomoci v oblastech neupravených základním nařízením o jednotném mechanismu dohledu, a sice v oblasti ochrany spotřebitele, trhů finančních nástrojů, AML/CFT a boje proti korupci (rozsudek ze dne 6. října 2021, Ukrselhosprom PCF a Versobank v. ECB, T‑351/18 a T‑584/18, EU:T:2021:669, bod 131).
84
Za těchto podmínek přísluší vnitrostátním příslušným orgánům, v projednávané věci FKTK, aby stanovily skutečnosti zakládající porušení právních předpisů v oblasti AML/CFT, přičemž ECB provádí právní posouzení, zda tyto skutečnosti a porušení konstatovaná na základě návrhu rozhodnutí odůvodňují odnětí povolení, jakož i posouzení přiměřenosti (obdobně viz rozsudek ze dne 6. října 2021, Ukrselhosprom PCF a Versobank v. ECB, T‑351/18 a T‑584/18, EU:T:2021:669, bod 197).
85
Navíc je třeba uvést, že žalobkyně nevysvětlila, v čem měla neexistence kritérií za účelem stanovení závažnosti porušení předpisů v oblasti AML/CFT vést k jinému závěru, než ke kterému došla FKTK ohledně jejích jednání v této oblasti. Nevysvětlila ani, v čem by se kritéria, která měla být přijata, lišila od kritérií uvedených ve zprávě ze dne 31. května 2022, kterou v rámci jednotného mechanismu dohledu vypracovaly orgány EBA, ESMA a EIOPA (viz bod 39 výše). Žalobkyně se omezila na tvrzení, že nedostatky uvedené ve zprávách o kontrole na místě vypracovaných FKTK byly neprávem kvalifikovány jako porušení.
86
Ve čtvrté řadě, pokud jde o argument týkající se rozhodnutí č. 191, podle něhož žádná ze zpráv o kontrole, včetně zprávy z roku 2018, neobsahuje údajná zjištění, na nichž má být napadené rozhodnutí založeno, je třeba připomenout, jak již bylo v podstatě uvedeno v bodě 72 výše, že ECB neměla povinnost ověřit všechna zjištění FKTK a byla zcela oprávněna provést posouzení odnětí povolení zejména na základě porušení konstatovaných v rozhodnutí č. 191.
87
A konečně, pokud jde o posouzení, která zpochybňují presumpci neviny žalobkyně, a konkrétně bod 4.4.4 napadeného rozhodnutí a bod 11 jeho přílohy, je třeba konstatovat, že napadené rozhodnutí je výsledkem správního řízení odlišného od trestního řízení zahájeného proti žalobkyni. Dále, i když se v bodě 11 přílohy napadeného rozhodnutí, jakož i v bodě 4.4.4 tohoto rozhodnutí skutečně odkazuje na zahájení tohoto trestního řízení, je to především, jak výslovně vyplývá z bodu 11 této přílohy, za účelem zdůraznění dopadů tohoto řízení na vlastnická práva některých akcionářů. Kromě toho, jak v podstatě vyplývá z bodu 4.4.4 napadeného rozhodnutí, zahájení trestního řízení je uvedeno pro ilustraci případných důsledků tohoto porušení, což se netýká otázky, zda žalobkyně dodržela své povinnosti vyplývající z příslušných trestněprávních ustanovení.
88
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že se ECB nedopustila takových pochybení, jako jsou pochybení připomenutá v bodě 63 výše, když použila důvod, podle něhož bylo zjištěno, že žalobkyně nese odpovědnost za závažné porušení vnitrostátních předpisů v oblasti AML/CFT ve smyslu čl. 67 odst. 1 písm. o) směrnice 2013/36. První a druhý žalobní důvod tedy musí být zamítnuty jako neopodstatněné.
89
V této souvislosti je třeba připomenout, jak již bylo v podstatě uvedeno v bodě 57 výše, že k odůvodnění odnětí povolení stačí, aby bylo spácháno jedno z porušení uvedených v čl. 67 odst. 1 směrnice 2013/36. V tomto ohledu ECB v rámci řízení upřesnila, že každý ze tří důvodů uvedených v bodě 2.6 napadeného rozhodnutí sám o sobě odůvodňuje odnětí povolení. V odpovědi na otázku Tribunálu položenou na jednání žalobkyně uznala, že tento aspekt v rámci písemné části tohoto řízení nezpochybnila.
90
Vzhledem k tomu, že v projednávané věci žalobkyně nemohla platně zpochybnit, že odnětí povolení může být založeno na porušení čl. 67 odst. 1 písm. o) směrnice 2013/36, není třeba zkoumat, zda se ECB dopustila pochybení, když konstatovala jiná porušení, zejména čl. 67 odst. 1 písm. d) téže směrnice, na nichž je podle napadeného rozhodnutí založen druhý a třetí důvod. Pro úplnost však Tribunál přezkoumá třetí žalobní důvod, který směřuje ke zpochybnění těchto dvou posledně uvedených důvodů.
K třetímu žalobnímu důvodu
91
V rámci třetího žalobního důvodu má žalobkyně v první řadě za to, že ECB dostatečně neodůvodnila napadené rozhodnutí v rozsahu, části, která se týká její schopnosti vypracovat a zavést obezřetnou strategii, jakož i politiky a postupy za účelem identifikace, sledování a řízení jejích rizik. Závěr uvedený v napadeném rozhodnutí se v tomto ohledu neopírá o žádné právní ustanovení a ECB jí nesdělila své metody výpočtu ani výsledky konkrétních výpočtů podporujících její závěr. Odůvodnění se zakládá na obecných tvrzeních, která se nacházejí v bodě 6 napadeného rozhodnutí.
92
Zatímco žalobkyně vypracovala odlišnou strategii pro zachování kapitálové přiměřenosti pro období od roku 2022 do roku 2024 a splnila požadavky stanovené Finanšu un kapitāla tirgus komisijas normatīvie noteikumi Nr. 227 (nařízení FKTK č. 227) (dále jen „nařízení č. 227“) ze dne1. prosince 2020, nadepsaném „Iekšējās kontroles sistēmas izveides normatīvie noteikumi“ (Ustanovení týkající se zavedení systému vnitřní kontroly), z napadeného rozhodnutí nevyplývá, že by takový způsob dodržování předpisů byl předmětem posouzení. Žalobkyně dodává, že informace požadované FKTK byly mnohem podrobnější než informace stanovené v jejím nařízení č. 227 a nedostatky, na které tento orgán poukázal, nebyly založeny na žádném právním ustanovení. ECB nezkoumala, v čem spočívají porušení právních předpisů, kterých se dopustila žalobkyně a na která odkazuje v bodě 6 napadeného rozhodnutí.
93
Žalobkyně uvádí, že FKTK nepřijala žádné rozhodnutí o souladu její strategie, politik a postupů za účelem identifikace, sledování a řízení rizik s čl. 34 odst. 1 a 2 zákona o úvěrových institucích. To jí zabránilo napadnout rozhodnutí přijatá v rámci správního řízení, které vedlo k přijetí napadeného rozhodnutí.
94
Žalobkyně kromě toho zpochybňuje bod 6 napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž uvádí, že čl. 342 odst. 1 a 2 zákona o úvěrových institucích provádí čl. 74 odst. 2 směrnice 2013/36, což je nesprávné. Článek 74 směrnice 2013/36 ani žádné jiné ustanovení této směrnice neukládají povinnost vypracovat a zavést obezřetnou strategii, jakož i politiky a postupy za účelem identifikace, sledování a řízení rizik. Článkem 34 zákona o úvěrových institucích byl proveden čl. 74 odst. 1 směrnice 2013/36, přičemž čl. 74 odst. 2 této směrnice byl proveden bodem 5 Finanšu un kapitāla tirgus komisijas normatīvie noteikumi Nr. 233 (nařízení FKTK č. 233) ze dne 1. listopadu 2012, nadepsaného „Iekšējās kontroles sistēmas izveides normatīvie noteikumi“ (ustanovení týkající se zavedení systému vnitřní kontroly). Mimo poukazu na toto údajné pochybení neobsahuje bod 6 napadeného rozhodnutí žádnou analýzu souladu politik a postupů žalobkyně s čl. 342 odst. 1 a 2 zákona o úvěrových institucích, což jí brání pochopit rozsah opatření, které bylo vůči ní přijato.
95
ECB nezaložila třetí důvod napadeného rozhodnutí na konkrétních právních ustanoveních a neexistovaly jednotné pokyny, ze kterých by ECB mohla vycházet při stanovení případného nesouladu strategie žalobkyně s obezřetnostními požadavky. Ostatně kritéria uvedená ECB v průběhu tohoto řízení jsou neurčitá a nepřesná a nejsou definována ani v pokynech, ani jako kritéria pro posouzení obezřetnosti strategie. Kromě toho odkaz v bodě 6.1.3 napadeného rozhodnutí na dopis FKTK ze dne 10. února 2022, ve kterém byly požadavky formulovány, nemá žádný vztah k požadavku uvedenému v bodě 1 výroku Finanšu un kapitāla tirgus komisijas lēmums Nr. 105 (rozhodnutí FKTK č. 105) (dále jen „rozhodnutí č. 105“) ze dne 20. srpna 2021, který ukládá vypracovat akční program k vyřešení zjištěných problémů.
96
ECB se soustředila na strategii v letech 2022 až 2024, ale nezkoumala strategie z předchozích let. V bodě 6.2.2 napadeného rozhodnutí ECB odkazuje na skutečnost, že strategie, která měla být provedena v roce 2018, neumožňovala žalobkyni vytvářet kapitál za účelem udržitelného rozvoje a splnění obezřetnostních požadavků. Odkaz na nesoulad strategie s vysokou mírou rizika operací žalobkyně je učiněn obecně. ECB se podle žalobkyně dopustila nesprávného posouzení, neboť žalobkyně byla v okamžiku podání žaloby solventní a neměla žádný dluh na dani.
97
Žalobkyně dodává, že se ECB rovněž dopustila nesprávného posouzení, pokud jde o provádění její strategie. Úvaha uvedená v bodě 6.2.3 napadeného rozhodnutí týkající se neschopnosti napravit chybnou strategii a přilákat nové akcionáře je „irelevantní“, jelikož žalobkyně nebyla schopna provádět jakoukoli strategii vzhledem k opatřením v oblasti dohledu a včasného zásahu, která jí FKTK uložila. Kromě toho posouzení obsažené v bodě 6.1.5 napadeného rozhodnutí nemá oporu v právních předpisech.
98
Žalobkyně dodává, že napadené rozhodnutí neuvádí, které postupy a politiky jsou jí vytýkány, že nevypracovala ani neprovedla. Uvedené rozhodnutí rovněž neuvádí, kde byly tyto skutečnosti zjištěny, ani jakých porušení předpisů se dopustila. ECB se nemůže dovolávat rozhodnutí č. 105 jako odůvodnění napadeného rozhodnutí.
99
Ve druhé řadě žalobkyně zpochybňuje druhý důvod odnětí povolení, a sice trvající neplnění povinnosti vytvořit účinný systém vnitřní kontroly v rámci činnosti úvěrové instituce, která je stanovena v čl. 341 odst. 1 zákona o úvěrových institucích. V napadeném rozhodnutí totiž nebylo odnětí povolení odůvodněno neexistencí systému vnitřní kontroly nebo neexistencí skutečností uvedených v čl. 341 odst. 1 zákona o úvěrových institucích, ani systémovými a všeobecnými nedostatky, ale skutečností, že podle ECB byly zjištěny nedostatky ve fungování systému vnitřní kontroly zavedeného v období mezi roky 2019 a 2021. ECB podle žalobkyně nezohlednila informace poskytnuté žalobkyní ani neprovedla vlastní přezkum z hlediska použitelných právních ustanovení.
100
Žalobkyně tvrdí, že ECB přesně neurčila způsob, jakým bylo porušeno každé z použitelných ustanovení, a neposoudila riziko spojené s politikou instituce. Neuvedla stran konkrétního obsahu činnosti žalobkyně žádný konkrétní nesoulad s použitelnými ustanoveními a v bodě 5.2 napadeného rozhodnutí pouze poukázala na závažné nedostatky ve vnitřní kontrole žalobkyně, jakož i na nadměrné podstupování rizik. Není možné určit, která ustanovení nařízení č. 227 nebyla dodržena.
101
ECB podle žalobkyně zmínila pouze čl. 341 odst. 1 zákona o úvěrových institucích a neuvedla, že v rámci svého posouzení použila ustanovení nařízení č. 227. Zatímco se ECB odkazovala na kontrolu provedenou FKTK v roce 2019, vycházela ostatně z nařízení č. 227, které vstoupilo v platnost až dne 10. prosince 2020. Kromě toho pouhý popis skutkových okolností nestačí k prokázání existence porušení předpisů. Žalobkyně nemá možnost ověřit obsah závěrů ECB uvedených v bodě 5.2.3 napadeného rozhodnutí, podle kterých žalobkyně nebyla schopna zavést a používat úplný a účinný systém vnitřní kontroly. Znění uvedeného bodu je nejednoznačné a neexistuje žádný jasný a přímý odkaz na čl. 341 odst. 1 zákona o úvěrových institucích.
102
ECB argumentaci žalobkyně zpochybňuje.
103
Je třeba uvést, jak potvrdila žalobkyně na jednání, že třetí žalobní důvod lze bez ohledu na jeho nadpis týkající se porušení povinnosti uvést odůvodnění, v podstatě rozdělit na dvě části, z nichž první vychází z nedostatečného odůvodnění druhého a třetího důvodu odnětí povolení a druhá z pochybení, kterých se ECB dopustila při posouzení takových důvodů.
104
Co se týče první části tohoto žalobního důvodu vycházející z nedostatečného odůvodnění, je třeba připomenout, že podle judikatury musí být odůvodnění vyžadované zejména článkem 296 SFEU, čl. 22 odst. 2 druhým pododstavcem základního nařízení o jednotném mechanismu dohledu a čl. 33 odst. 1 a 2 nařízení o rámci jednotného mechanismu dohledu přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musí z něj jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak aby se dotčené osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a příslušný soud mohl provést přezkum (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. května 2019, Landeskreditbank Baden-Württemberg v. ECB, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, bod 85).
105
Dodržení požadavku uvést odůvodnění musí být posuzováno v závislosti na okolnostech projednávané věci, zejména v závislosti na obsahu aktu, povaze dovolávaných důvodů a zájmu, který mohou mít osoby, jimž je akt určen, nebo jiné osoby, kterých se akt dotýká ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, na získání vysvětlení. Není požadováno, aby odůvodnění vylíčilo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 296 SFEU, musí být posuzována nejen s ohledem na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. května 2019, Landeskreditbank Baden-Württemberg v. ECB, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, bod 87).
106
Pokud jde o druhý a třetí důvod, které žalobkyně považuje za nedostatečně odůvodněné, je třeba je přezkoumat v pořadí, v jakém jsou uvedeny v napadeném rozhodnutí, přičemž je nutné upřesnit, že jsou vnitřně propojeny.
107
Konkrétně tím, že se ECB v bodě 5 napadeného rozhodnutí zabývala druhým důvodem, který se týká povinnosti zavést účinné systémy vnitřní kontroly (čl. 341 odst. 1 zákona o úvěrových institucích), zařadila svou analýzu do širšího kontextu než analýzu třetího důvodu, o němž pojednává bod 6 téhož rozhodnutí a který se týká řízení rizik žalobkyní zavedením obezřetné strategie, politik a postupů. V bodě 5.1.1 napadeného rozhodnutí se již odkazuje na řízení povinnosti, stanovené v čl. 74 odst. 1 směrnice 2013/36, aby subjekty podléhající dohledu měly spolehlivé systémy správy a řízení, které zahrnují jasnou organizační strukturu s dobře vymezenými, transparentními a konzistentními odpovědnostmi, účinnými postupy pro identifikaci, řízení, sledování a hlášení rizik, jimž je nebo může být instituce vystavena, přiměřené mechanismy vnitřní kontroly, včetně řádné správy a účetních postupů. Kromě toho v bodě 5.1.2 téhož rozhodnutí je zmíněna situace žalobkyně stran řízení rizik.
108
V první řadě je třeba konstatovat, že napadené rozhodnutí je dostatečně odůvodněno, pokud jde o druhý důvod, kterým se zabývá bod 5 napadeného rozhodnutí.
109
V bodě 5.1 napadeného rozhodnutí totiž ECB uvádí skutečnosti, které podle ní umožňují konstatovat porušení povinnosti zavést účinné systémy vnitřní kontroly. Tyto skutečnosti jsou podrobně popsány v bodech 5.1.1 až 5.1.12 uvedeného rozhodnutí.
110
Kromě toho v bodě 5.2 napadeného rozhodnutí ECB uvádí jednotlivá ustanovení, která byla podle ní porušena. V tomto ohledu uvádí čl. 341 odst. 1 a čl. 27 odst. 1 bod 8 zákona o úvěrových institucích, které podle ní provádějí čl. 18 písm. f) směrnice 2013/36 ve spojení s čl. 67 odst. 1 písm. d) a článkem 74 téže směrnice. Tato ustanovení, povinnosti, které stanoví, jakož i porušení, která jsou žalobkyni vytýkána, jsou podrobně popsány v bodech 5.2.1 až 5.2.5 napadeného rozhodnutí.
111
Navíc v bodě 5.3 napadeného rozhodnutí ECB vysvětluje závěr, ke kterému dospěla za účelem odůvodnění odnětí povolení z důvodu porušení povinnosti zavést dotčené systémy vnitřní kontroly. Zdůrazňuje, že tato povinnost byla porušována zejména dlouhodobě (body 5.3.2 a 5.3.5 napadeného rozhodnutí) a opakovaně (body 5.3.2 až 5.3.6 napadeného rozhodnutí).
112
I za předpokladu, že by ECB neuvedla všechny informace týkající se druhého důvodu, se však jeví, že s ohledem na požadavky připomenuté v bodě 105 výše jsou skutečnosti uvedené v napadeném rozhodnutí dostatečné k pochopení dotčeného důvodu a příčinám, které na tomto základě vedly k odnětí povolení.
113
Pokud jde o argument žalobkyně, podle kterého ECB přesně neuvedla nesoulad jejích údajných nedostatků s použitelnými ustanoveními, je třeba uvést, že ECB v bodě 5.2 napadeného rozhodnutí uvedla, co se týče podstaty povinnosti, které se týká druhý důvod, všechna ustanovení, která považovala za použitelná, a sice čl. 341 odst. 1 zákona o úvěrových institucí, který podle ní provádí článek 74 směrnice 2013/36, jakož i body 6 a 53 nařízení č. 227, což umožňuje, na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, určit ustanovení, která údajně nebyla dodržena.
114
Kromě toho, i když žalobkyně kritizuje bod 5.2.3 napadeného rozhodnutí z důvodu, že nemůže ověřit jeho obsah, je třeba konstatovat, že takové ověření lze nicméně provést na základě zjištění provedených při kontrolách na místě v letech 2019 a 2021, na která uvedený bod odkazuje. Žalobkyně netvrdí, že nemohla zpochybnit obsah uvedeného bodu 5.2.3 odkazem na závěry kontrol, které jsou v něm uvedeny.
115
Ve druhé řadě, pokud jde o odůvodnění třetího důvodu, kterým se zabývá bod 6 napadeného rozhodnutí, jeho znění rovněž stačí ke konstatování, že se nejedná o nedostatečné odůvodnění.
116
V bodě 6.1 napadeného rozhodnutí totiž ECB uvádí skutečnosti, které podle ní umožňují konstatovat porušení povinnosti vymezit a zavést obezřetné politiky a postupy umožňující žalobkyni řídit svá rizika, včetně včasné identifikace, hodnocení, analýzy a sledování rizik. Tyto skutečnosti jsou podrobně popsány v bodech 6.1.1 až 6.1.7 uvedeného rozhodnutí.
117
V bodě 6.2 napadeného rozhodnutí ECB uvádí jednotlivá ustanovení, která byla podle ní porušena. V tomto ohledu zmiňuje čl. 27 odst. 1 bod 8 a čl. 342 odst. 1 a 2 zákona o úvěrových institucích, které podle ní provádějí čl. 18 písm. f) směrnice 2013/36 ve spojení s čl. 67 odst. 1 písm. d) a čl. 74 odst. 2 téže směrnice. Dotyčná ustanovení a povinnosti, které stanoví, jsou podrobně popsány v bodech 6.2.1 až 6.2.4 napadeného rozhodnutí.
118
V bodě 6.3 napadeného rozhodnutí ECB uvádí závěr, ke kterému dospěla, aby odůvodnila odnětí povolení s ohledem na zjištěné porušení přinejmenším od rozhodnutí č. 105, kterým byla žalobkyni uložena opatření včasného zásahu.
119
Je třeba konstatovat, že se žalobkyně účastnila řízení, které vedlo k přijetí napadeného rozhodnutí, takže znala kontext, v němž bylo toto rozhodnutí přijato.
120
V této souvislosti se jeví, že uvedené skutečnosti, které jsou uvedeny v napadeném rozhodnutí, pokud jde o druhý a třetí důvod, umožnily a umožňují žalobkyni a Tribunálu pochopit důvody, proč došlo k odnětí povolení.
121
Tento závěr je potvrzen skutečností, že žalobkyně v rámci tohoto žalobního důvodu zpochybňuje opodstatněnost napadeného rozhodnutí, když tvrdí, že se ECB dopustila nesprávného posouzení nebo nesprávného právního posouzení nebo vycházela z nesprávných skutkových okolností, zejména pokud jde o body 5.2, 6.1.5, 6.2.2 až 6.2.4 a 6.3.1 napadeného rozhodnutí.
122
Za těchto podmínek musí být první část třetího žalobního důvodu, vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění, zamítnuta jako neopodstatněná.
123
Pokud jde o druhou část třetího žalobního důvodu týkající se opodstatněnosti druhého a třetího důvodu, je třeba v souladu s judikaturou citovanou v bodě 63 výše ověřit, zda je napadené rozhodnutí stiženo tvrzenými pochybeními.
124
Pokud jde v první řadě o druhý důvod, ECB rozhodla o odnětí povolení z důvodu, že žalobkyně soustavně neplnila povinnost stanovenou v čl. 341 odst. 1 zákona o úvěrových institucích vytvořit účinný systém vnitřní kontroly v rámci jejích činností, přičemž tato povinnost je upřesněna v bodech 6 a 53 nařízení č. 227.
125
Je nesporné, že podle uvedeného čl. 341 odst. 1 zákona o úvěrových institucích:
„Úvěrová instituce zajistí zavedení a provozování úplného a účinného systému vnitřní kontroly, který je úměrný povaze, objemu a složitosti jejích činností. Systém vnitřní kontroly tvoří tyto základní prvky:
1)
organizační strukturu přizpůsobenou velikosti a provozním rizikům úvěrové instituce, která zahrnuje jasně stanovené, jednoznačné a systematického rozdělení povinností, oprávnění a odpovědnosti za provádění a kontrolu operací mezi strukturálními jednotkami a odpovědnými zaměstnanci úvěrové instituce;
2)
systém zjišťování, řízení, monitorování a nahlašování typických a potenciálních rizik spojených s činnostmi úvěrové instituce;
3)
postupy vnitřní kontroly;
4)
systém odměňování, včetně genderově neutrálních zásad odměňování.“
126
Článek 74 odst. 1 a 2 směrnice 2013/36 stanoví následující:
„1.   Instituce mají spolehlivé systémy správy a řízení, které zahrnují jasnou organizační strukturu s dobře vymezenými, transparentními a konzistentními odpovědnostmi, účinnými postupy pro identifikaci, řízení, sledování a hlášení rizik, jimž je nebo může být instituce vystavena, přiměřené mechanismy vnitřní kontroly, včetně řádné správy a účetních postupů, a zásady a postupy odměňování, které odpovídají náležitému a účinnému řízení rizik a podporují je.
2.   Systémy, postupy a mechanismy uvedené v odstavci 1 tohoto článku musí být komplexní a úměrné povaze, rozsahu a složitosti rizika spojeného s modelem podnikání a s činností instituce. Zohlední se technická kritéria stanovená v článcích 76 až 95.“
127
Je třeba dodat, že FKTK přijala nařízení č. 227 v souladu s čl. 341 odst. 1 zákona o úvěrových institucích.
128
Bod 6 nařízení č. 227 stanoví, že systém vnitřní kontroly instituce je organizován tak, aby vedení instituce mělo přiměřenou jistotu zaprvé, že aktiva instituce jsou chráněna proti ztrátám, jakož i proti neoprávněnému řízení a využívání a proti rizikům spojeným s činnostmi instituce, zadruhé, že jsou tato aktiva vzhledem ke kapitálu instituce, jeho složek a jejich podílu dostatečná k pokrytí rizik spojených s činnostmi instituce a zatřetí, že instituce jedná přiměřeným, obezřetným a účinným způsobem, přičemž plně dodržuje požadavky vyplývající ze zákona a jiných právních aktů.
129
Kromě toho bod 53 nařízení č. 227 stanoví požadavky týkající se politiky institucí v oblasti rizik, mezi něž patří:
–
vypracování akčního plánu, který definuje obecné pokyny dozorčí rady a představenstva (tone from the top), pokud jde o očekávanou činnost všech zaměstnanců a řídících pracovníků instituce k zajištění řízení rizik s ohledem na základní hodnoty (core values) instituce;
–
informování zaměstnanců a řídících pracovníků instituce, jejichž funkce zahrnuje podstupování rizik jménem instituce, o jejich rolích a povinnostech při výkonu jejich příslušných funkcí;
–
zavedení účinné komunikace v rámci instituce, která usnadní kritické posouzení názorů vyjádřených v oblasti řízení rizik;
–
činnosti související s podstupováním rizik v souladu s rizikovým profilem instituce, jejími dlouhodobými zájmy a cíli, které si instituce stanovila.
130
Z výše uvedených ustanovení zejména vyplývá, že dotyčná ujednání a opatření musí být přizpůsobena podstupovaným rizikům.
131
V projednávané věci přitom ECB v napadeném rozhodnutí zdůraznila, že od roku 2018 má žalobkyně vysoce rizikový obchodní model, což žalobkyně nezpochybnila.
132
V této souvislosti byly provedeny dvě kontroly na místě, a to od 7. března do 30. dubna 2019 a od 10. května do 16. července 2021. Po první kontrole byly zjištěny nedostatky v systému vnitřní kontroly pro řízení rizik, který nebyl v souladu s úrovní rizik podstupovaných žalobkyní. Po druhé kontrole bylo zejména zjištěno, že nedostatky zjištěné při první kontrole nebyly napraveny a žalobkyně nestanovila kritéria ani omezení pro řízení svých rizik. Z učiněných zjištění vyplývá, že žalobkyně nadále uplatňovala trvale nedostatečné praktiky.
133
Kromě toho v bodě 5.1 napadeného rozhodnutí je zmíněna řada ilustrací situací a dalších příkladů vyplývajících z kontrol, které zdůrazňují nepřiměřenost struktury vnitřní kontroly s ohledem na vysoce rizikový obchodní model žalobkyně. S ohledem na nedostatky zjištěné v systému vnitřní kontroly žalobkyně, jakož i na neschopnost žalobkyně přijmout a provést nápravná opatření, měla ECB za to, aniž se dopustila pochybení, že byla porušena příslušná ustanovení.
134
Je třeba upřesnit, jak již bylo uvedeno v rámci první části třetího žalobního důvodu, že ECB uvedla ustanovení unijního a vnitrostátního práva, o nichž měla v rámci druhého důvodu za to, že byla porušena. Odkázala zejména na čl. 341 odst. 1 zákona o úvěrových institucích, ale také na body 6 a 53 nařízení č. 227.
135
Pokud jde o ostatní argumenty žalobkyně, co se týče nejprve argumentu, že bylo poukazováno pouze na nedostatky v rámci činnosti žalobkyně v souvislosti s fungováním systému vnitřní kontroly, který zavedla, a tyto nedostatky nejsou ani systémové, ani všeobecné, z ustanovení připomenutých v bodech 125 až 129 výše nevyplývá, že nedostatky tohoto druhu nelze považovat za dostatečné. Jak již bylo připomenuto v bodě 130 výše, systémy a opatření musí být přizpůsobena podstupovaným rizikům, a pokud jsou rizika vysoká, nedostatky a jejich přetrvávání musí umožňovat kvalifikaci porušení povinností vyplývajících z dotčených ustanovení.
136
Pokud jde dále o použití čl. 341 odst. 1 zákona o úvěrových institucích a článků 6 a 53 nařízení č. 227 na nedostatky a příklady podrobně popsané v bodě 5 napadeného rozhodnutí, je třeba uvést, že nic neumožňuje dospět k závěru, že se tato ustanovení nemohou na tyto nedostatky a příklady vztahovat.
137
Žalobkyně tvrdila, že ECB nemohla odkázat na ustanovení nařízení č. 227, jelikož kontrola vůči ní byla provedena FKTK v roce 2019, zatímco dotčené nařízení vstoupilo v platnost až dne 10. prosince 2020. Je přitom třeba uvést, že napadené rozhodnutí vychází rovněž z kontroly na místě provedené v roce 2021 a žalobkyně poukazuje na přetrvávající nedostatky po roce 2020, což zahrnuje skutečnosti, které nastaly po vstupu nařízení č. 227 v platnost, což umožňuje na ně odkázat.
138
Nakonec žalobkyně zpochybňuje bod 5.1.2 napadeného rozhodnutí z důvodu, že ECB nezohlednila informace, které jí předala. To však nemůže stačit ke zpochybnění zjištění ECB v uvedeném bodě, ve kterém sice zdůrazňuje, že nedostatky na straně žalobkyně mohly být napraveny, avšak zároveň uvádí, že to nezabránilo vzniku dalších nedostatků a jejich přetrvávání.
139
Pokud jde ve druhé řadě o třetí důvod, ECB se rozhodla odejmout žalobkyni povolení z důvodu, že žalobkyně nesplnila povinnost definovat a provádět obezřetnou strategii, politiky a postupy, které by jí umožnily řídit rizika, včetně včasné identifikace, hodnocení, analýzy a sledování rizik uvedených v čl. 342 odst. 1 a 2 zákona o úvěrových institucích, který provádí čl. 74 odst. 2 směrnice 2013/36.
140
Podle čl. 342 odst. 1 zákona o úvěrových institucích úvěrová instituce musí vypracovat a uplatňovat obezřetnou strategii, politiky a postupy umožňující řízení – včetně včasné identifikace, hodnocení, analýzy a sledování – úvěrového rizika, jakož i úvěrového rizika smluvního partnera, rizika koncentrace, rizika sekuritizace, tržního rizika, operačního rizika – včetně rizika spojeného s obchodním modelem – rizik vyplývajících z externího zajišťování činností a událostí s nízkou pravděpodobností výskytu – ale podstatnými dopady – úrokového rizika týkajícího se investičního portfolia, rizika úvěrového rozpětí týkajícího se investičního portfolia, zbytkového rizika, rizika likvidity, rizika nadměrného pákového efektu a dalších významných rizik pro úvěrovou instituci.
141
Článek 342 odst. 2 zákona o úvěrových institucích stanoví, že strategie, politiky, postupy a systémy úvěrové instituce musí být úměrné složitosti a objemu jejích činností, jakož i přijatelné míře rizika stanovené radou úvěrové instituce a musí být vypracovány s ohledem na systémový význam úvěrové instituce v každém členském státě, v němž působí.
142
Žalobkyně tvrdí, že čl. 342 odst. 1 a 2 zákona o úvěrových institucích zavádí povinnost zavést obezřetnou strategii, zatímco ustanovení směrnice 2013/36 takový požadavek neukládají.
143
V tomto ohledu je třeba uvést, že cílem čl. 74 odst. 2 směrnice 2013/36 je zajistit, aby systémy, postupy a mechanismy uvedené v odstavci 1 tohoto článku byly úměrné povaze, rozsahu a složitosti rizika, kterému instituce čelí. Článek 74 odst. 1 této směrnice zdůrazňuje spolehlivost, účinnost a přiměřenost systémů správy a řízení společností, postupy pro identifikaci, řízení, sledování a hlášení rizik a mechanismy vnitřní kontroly, jakož i zásady a postupy odměňování, které odpovídají náležitému a účinnému řízení rizik a podporují je.
144
V kontextu takto vymezeném článkem 74 směrnice 2013/36 přitom nic neumožňuje dospět k závěru, že se ECB dopustila jakéhokoli zjevně nesprávného posouzení, když s ohledem na rizika, kterým je žalobkyně vystavena, kontrolovala, zda žalobkyně zavedla obezřetnou strategii ve světle čl. 342 odst. 1 a 2 zákona o úvěrových institucích. Zavedení takové obezřetné strategie může být právě jednou z operací umožňujících uskutečnit a zaručit cíle vymezené v článku 74 směrnice 2013/36.
145
Argument žalobkyně spočívající na otázce, které ustanovení vnitrostátního práva provádí článek 74 směrnice 2013/36, je tedy irelevantní, pokud jde o přezkum opodstatněnosti třetího důvodu.
146
Kromě toho ohledně otázky, zda se ECB dopustila zjevně nesprávného posouzení tím, že neanalyzovala soulad politik a postupů žalobkyně s čl. 342 odst. 1 a 2 zákona o úvěrových institucích, je třeba uvést, jak správně uvedla ECB, že třetí důvod zjevně navazuje na zjištění učiněné v rámci druhého důvodu, který spočíval v analýze vnitřních politik a postupů žalobkyně, což neumožňuje konstatovat, že tyto politiky a postupy nebyly posouzeny.
147
Každopádně vzhledem k tomu, že se čl. 342 odst. 1 a 2 zákona o úvěrových institucích týká povinnosti, která se vztahuje na několik aspektů, nic nebránilo ECB, aby se zaměřila na některé z těchto aspektů, v projednávané věci na strategii žalobkyně, za účelem zjištění, zda žalobkyně dodržela svou povinnost vyplývající z uvedeného ustanovení. Článek 342 odst. 1 a 2 zákona o úvěrových institucích nestanoví, že porušení lze prokázat pouze za podmínky, že je konstatováno, že strategie, politiky a postupy nesplňují stanovená kritéria.
148
Pokud jde konečně o jednotlivé skutečnosti použité ECB ke konstatování porušení povinnosti představující třetí důvod, z bodů 6.1.1 až 6.1.7 napadeného rozhodnutí vyplývá, že ECB vycházela z několika výměn korespondence mezi žalobkyní a FKTK. Z této komunikace vyplývá, že pokusy žalobkyně o změnu její strategie byly považovány za nedostatečné pro splnění kritérií stanovených použitelnými ustanoveními.
149
Žalobkyně zpochybnila několik skutečností použitých ECB. V tomto ohledu je třeba uvést, že i za předpokladu, že by se ECB dopustila jakéhokoli zjevně nesprávného posouzení ohledně některé z těchto skutečností, či dokonce všech těchto skutečností, nic neumožňuje mít za to, že závěr, ke kterému dospěla, by byl odlišný, kdyby k těmto údajným pochybením nedošlo. K tomu, aby tomu tak bylo, je totiž třeba, aby taková pochybení, ať už jednotlivě nebo společně, byla rozhodující k prokázání třetího důvodu. S ohledem na počet dalších zjištění učiněných v rámci komunikace mezi FKTK a žalobkyní, co se týče strategie přijaté žalobkyní k zajištění své finanční situace, jak jsou uvedena v bodě 6.1 napadeného rozhodnutí, a zejména na skutečnost, že je nesporné, že žalobkyně vykazovala od roku 2017 ztráty, nedokázala obnovit svou ziskovost a podstupovala nadměrná rizika, byla přitom ECB oprávněna použít třetí důvod k odůvodnění odnětí povolení.
150
Navíc, pokud jde konkrétně o bod 6.1.5 napadeného rozhodnutí, žalobkyně uvedla, že předložila novou verzi své strategie pro období od roku 2022 do roku 2024 a FKTK ji požádala o mnohem podrobnější informace, než jsou informace stanovené v ustanovení nařízení č. 227. Jak přitom uvedla ECB, FKTK byla podle ustanovení zákona o úvěrových institucích oprávněna požádat žalobkyni o zavedení opatření k posílení kapitálu, která oznámila.
151
Co se týče bodu 6.2.2 napadeného rozhodnutí, žalobkyně argumentovala svojí finanční situací, aby zpochybnila skutečnost, že podle ECB jí strategie, která měla být prováděna, neumožňovala vytvářet kapitál za účelem udržitelného rozvoje a soustavného plnění obezřetnostních požadavků. Uvedla, že vůči ní nebylo zahájeno žádné insolvenční řízení. Jak přitom zdůraznila ECB, FKTK konstatovala, že žalobkyně vykazovala od roku 2017 ztráty a nedokázala obnovit svou ziskovost. Poukázala rovněž na několik aspektů svědčících o nejisté finanční situaci žalobkyně, a to zejména na pokračující každoroční zvyšování ztrát způsobených i některými investicemi, jakož i na nerealistickou povahu plánu emise dodatečných kapitálových dluhopisů. V tomto kontextu nic neumožňuje dospět k závěru, že úvahy uvedené v bodě 6.2.2 napadeného rozhodnutí ohledně finanční situace žalobkyně byly nesprávné.
152
Pokud jde o bod 6.2.3 napadeného rozhodnutí, žalobkyně se domnívá, že úvaha týkající se nemožnosti napravit chybnou strategii a přilákat nové akcionáře byla „irelevantní“, jelikož během období po srpnu 2021 neměla možnost provádět jakoukoli strategii vzhledem k provádění opatření v oblasti dohledu a včasného zásahu, která jí FKTK uložila. Takový argument přitom nemůže prokázat nesprávnost závěru ECB, podle kterého neexistence obezřetné strategie a životaschopného obchodního modelu činí žalobkyni závislou na dodatečných investicích s ohledem na dlouho kumulované ztráty.
153
Pokud jde o bod 6.2.4 napadeného rozhodnutí, žalobkyně tvrdí, že ECB nesprávně dospěla k závěru, že fungovala v souladu se svou strategií z roku 2018, a v tomto ohledu nezohlednila několik skutečností. Avšak vzhledem k tomu, že tyto skutečnosti byly pouze převzaty z dříve zkoumaných argumentů, které byly předloženy za účelem zpochybnění posouzení ECB a které nebyly považovány za opodstatněné, nemohou prokázat jakékoli zjevně nesprávné posouzení ze strany ECB.
154
Pokud jde o bod 6.3.1 napadeného rozhodnutí, žalobkyně má za to, že ECB nemůže odkazovat na závažnost a dobu trvání porušení, jelikož bod 6 uvedeného rozhodnutí neobsahuje žádné posouzení této závažnosti a této doby trvání. Je přitom třeba uvést, že bod 6.3.1 napadeného rozhodnutí je prezentován jako závěr o všech skutečnostech uvedených v bodech 6.1.1 až 6.2.4 jako skutkové okolnosti, které zakládají porušení, po posouzení těchto skutkových okolností z hlediska použitelných ustanovení. V rámci takového posouzení mohla ECB zjevně právem dospět k závěru, že se jednalo o závažné porušení předpisů trvající určitou dobu.
155
Žalobkyně tudíž neprokázala, že se ECB dopustila takových pochybení, jako jsou pochybení připomenutá v bodě 63 výše, když k odůvodnění odnětí povolení použila druhý a třetí důvod.
156
Třetí žalobní důvod je tedy třeba zamítnout jako neopodstatněný.
Ke čtvrtému žalobnímu důvodu
157
Žalobkyně v podstatě tvrdí, že ECB porušila zásadu řádné správy, která odpovídá právu každého být vyslechnut, zakotvenému v čl. 41 odst. 2 písm. a) Listiny, a právu na přístup ke spisu, jenž se jí týká, zakotvenému v čl. 41 odst. 2 písm. b) Listiny a která zahrnuje právo na účinnou soudní ochranu zakotvené v článku 47 Listiny.
158
V první řadě žalobkyně připomíná judikaturu, podle které pouze unijní soudy mohou zajistit účinnou soudní ochranu proti aktům, které provádí jednotný mechanismus dohledu za účasti vnitrostátních orgánů a ECB. Tato výlučná pravomoc unijního soudu zahrnuje přezkum legality přípravných aktů k určitým rozhodnutím nebo návrhům rozhodnutí dotyčných vnitrostátních orgánů, které mohou mít dopad na obsah konečného rozhodnutí ECB.
159
V tomto ohledu žalobkyně tvrdí, že návrh rozhodnutí se v podstatě zakládá na argumentech a okolnostech uvedených v rozhodnutích č. 215 a 216.
160
Žalobkyně dodává, že rozhodnutí č. 215 a 216 trpí značnými nedostatky, které nejenže neodůvodněně omezily její práva a poškodily její zájmy, ale rovněž vedly k tomu, že ECB přijala nesprávné a neodůvodněné rozhodnutí. ECB měla přezkoumat všechna rozhodnutí přijatá FKTK a zaručit její právo na spravedlivý proces a na rozumný a přiměřený postup. Na základě své obecné pravomoci dohledu musí ECB vykonávat dohled nad vnitrostátními orgány, pokud jde o dodržování pravidel jednotného mechanismu dohledu podle nařízení o rámci jednotného mechanismu dohledu, včetně příslušného vnitrostátního práva. ECB by měla provádět úplný přezkum legality návrhů na odnětí povolení předložených vnitrostátními orgány, jakož i přípravných opatření, zejména s ohledem na zásadu proporcionality a základní procesní záruky unijního práva.
161
Ve druhé řadě žalobkyně uvádí, že posouzení souladu a rozhodnutí č. 215 musí být považována za přípravné akty napadeného rozhodnutí, které spadají do obecných pravomocí dohledu ECB, a akty předložené FKTK musí být předmětem přezkumu. ECB tento přezkum neprovedla nebo jej neprovedla dostatečně. ECB nepřezkoumala přípravné akty, mezi něž patří rozhodnutí č. 215. Posledně uvedené rozhodnutí představuje správní akt přijatý orgánem vůči jedné nebo více individuálně určeným osobám, kterým se stanoví, mění, konstatuje nebo ukončuje právní vztah, nebo kterým se konstatuje faktický vztah. Obsahuje dvě rozhodnutí, jedno o neuplatnění opatření k řešení krize a druhé o předložení návrhu na odnětí povolení ECB. Žalobkyně dodává, že ECB má posuzovací pravomoc při rozhodování o odnětí povolení a návrh rozhodnutí vypracovaný FKTK není závazný. Zapojení vnitrostátních orgánů do postupu vedoucího k přijetí unijních aktů nemůže zpochybnit kvalifikaci unijních aktů, pokud akty přijaté vnitrostátními orgány představují fázi postupu, v němž unijní orgán jako jediný vykonává rozhodovací pravomoc, aniž je vázán přípravnými akty nebo návrhy vnitrostátních orgánů.
162
Kromě toho žalobkyně uvádí, že článek 62 zákona o správním řízení správnímu orgánu ukládá, aby se vyjádřil k přijetí správního aktu, který může nepříznivě zasáhnout do práv osoby, jíž je určen, a to tím, že posoudí stanovisko a argumenty této osoby v dané věci. Dodává, že i v případě závazného správního aktu, aby se právní ustanovení mohlo použít, má účastník řízení možnost poskytnout informace o důležitých okolnostech. FKTK uvedla v rozhodnutí č. 215 důvody, proč žalobkyni nevyslechla. Podle žalobkyně přitom skutečnost, že se s ní FKTK dohodla na plánu řešení krize, představuje akt, který nebyl součástí správního řízení, které vedlo k přijetí rozhodnutí č. 215. Odůvodnění předložené FKTK tak nemůže být považováno za dostatečný důvod pro nevyslechnutí žalobkyně.
163
Ve třetí řadě žalobkyně tvrdí, že ECB v průběhu postupu přijímání napadeného rozhodnutí porušila její právo na přístup ke spisu. V tomto ohledu tvrdí, že čl. 22 odst. 2 základního nařízení o jednotném mechanismu dohledu stanoví, že v průběhu řízení musí být plně respektována práva dotyčných osob na obhajobu. Tyto osoby mají právo nahlížet do spisu ECB s výhradou oprávněného zájmu jiných osob na ochraně jejich obchodních tajemství. V této souvislosti žalobkyně tvrdí, že v rámci přijetí rozhodnutí č. 215 neměla přístup k posouzení souladu. Toto posouzení jí nebylo sděleno ani tehdy, když využila svého práva na přístup ke spisu v rámci postupu přijímání napadeného rozhodnutí. FKTK a ECB tak porušily čl. 41 odst. 2 písm. b) Listiny tím, že jí odepřely možnost seznámit se s posouzením souladu.
164
Ve čtvrté řadě ECB poskytla žalobkyni příliš krátkou lhůtu k předložení vyjádření k návrhu rozhodnutí. Dne 30. ledna 2023 jí ECB zaslala dopis, v němž požadovala předložení vyjádření k návrhu rozhodnutí a stanovila za tímto účelem lhůtu pěti dnů. Žalobkyně podala k ECB žádost o prodloužení této lhůty, avšak ECB poskytla pouze další čtyři pracovní dny a odmítla poskytnout lhůtu 20 dnů a poté 15 dnů. ECB neodůvodnila své rozhodnutí poskytnout jí zkrácenou lhůtu pro předložení vyjádření.
165
Žalobkyně dodává, že pokud by byla vyslechnuta v rámci řízení týkajícího se rozhodnutí č. 215 a pokud by měla k dispozici nejméně dva týdny na předložení písemných vyjádření k návrhu rozhodnutí, mohla by se vyjádřit ke skutkovým a právním okolnostem uvedeným v rámci jeho prvního, druhého a třetího důvodu. Má tedy za to, že pokud by byla vyslechnuta, výsledek řízení by byl odlišný.
166
ECB tvrdí, že žalobní důvod musí být zamítnut jako neopodstatněný.
167
V první řadě, pokud jde o otázku, zda ECB měla přezkoumat rozhodnutí č. 215 a 216, je třeba uvést ohledně prvního z těchto dvou rozhodnutí, že bylo přijato v rámci postupu řešení krize odlišného od postupu odnětí povolení, který vedl k přijetí napadeného rozhodnutí. Tento postup řešení krize spadá především do pravomoci vnitrostátních příslušných orgánů, zatímco postup odnětí povolení, pokud započne šetřením vnitrostátního příslušného orgánu, končí rozhodnutím ECB.
168
Dále, i když napadené rozhodnutí ve svém bodě 3.4 zmiňuje rozhodnutí č. 216, jeví se, že se jedná o popis skutkového stavu a kontextu. Z této okolnosti nelze vyvodit, že napadené rozhodnutí vychází jak z tohoto rozhodnutí, tak z rozhodnutí č. 215, aby odůvodnilo odnětí povolení. Jak uvedla ECB, prohlášení FKTK o selhání nebo pravděpodobném selhání je součástí postupu odlišného od postupu vedoucího k odnětí povolení.
169
V každém případě, jak bylo konstatováno v rámci posouzení prvního a druhého žalobního důvodu, i když ECB musí při přijímání svého rozhodnutí podle čl. 83 odst. 2 nařízení o rámci jednotného mechanismu dohledu zohlednit zejména své posouzení okolností odůvodňujících odnětí, neznamená to, že musí vědět o jakémkoli jiném rozhodnutí, které bylo přijato vnitrostátními příslušnými orgány v rámci jejich pravomocí. Jak bylo připomenuto v bodě 72 výše, ECB má pravomoc odejmout povolení na základě zjištění vnitrostátních příslušných orgánů.
170
Ve druhé řadě, pokud jde o údajné porušení práva na přístup k posouzení souladu v rámci přijetí rozhodnutí č. 215, je třeba uvést, že se argument žalobkyně týká postupu odlišného od postupu vedoucího k odnětí povolení, takže je třeba jej odmítnout jako irelevantní.
171
Ve třetí řadě, pokud jde o údajně nedostatečnou lhůtu pro uplatnění práva být vyslechnut, je třeba připomenout, že žalobkyni bylo poskytnuto celkem devět pracovních dnů, aby se vyjádřila k návrhu napadeného rozhodnutí, které zahrnovaly čtyři dny nad rámec původních pěti dnů. Je nesporné, že dotčený návrh rozhodnutí obsahoval pouze dva dokumenty, o nichž žalobkyně předem nevěděla.
172
V tomto ohledu z čl. 31 odst. 3 prvního pododstavce nařízení o rámci jednotného mechanismu dohledu vyplývá, že strana řízení ECB v oblasti dohledu musí mít v zásadě možnost písemně se vyjádřit ve lhůtě dvou týdnů od přijetí dokumentu, v němž jsou uvedeny skutečnosti, námitky a právní důvody, na nichž ECB hodlá založit rozhodnutí v oblasti dohledu. Článek 31 odst. 3 třetí pododstavec tohoto nařízení stanoví, že za zvláštních okolností může ECB tuto lhůtu zkrátit na tři pracovní dny a lhůta se na tři pracovní dny zkracuje rovněž v situacích uvedených v článcích 14 a 15 základního nařízení o jednotném mechanismu dohledu, a tedy zejména v případě rozhodnutí o odnětí povolení podle čl. 14 odst. 5 uvedeného nařízení.
173
S ohledem na platnou právní úpravu, možnost zkrátit lhůtu a skutečnost, že žalobkyně předem nevěděla pouze o dvou z dokumentů připojených k návrhu rozhodnutí, nic nenasvědčuje tomu, že by ECB porušila její právo být vyslechnuta, když pro předložení vyjádření k návrhu rozhodnutí stanovila pětidenní lhůtu prodlouženou o další čtyři dny.
174
Je třeba navíc zdůraznit, že žalobkyně nezpochybnila legalitu zkrácené lhůty stanovené v čl. 31 odst. 3 třetím pododstavci nařízení o rámci jednotného mechanismu dohledu. Bylo již však rozhodnuto, že unijní normotvůrce provedl posouzení přiměřenosti lhůty stanovené tímto ustanovením, v jehož rámci zvážil protichůdné zájmy, jimiž jsou soukromé zájmy úvěrových institucí na co nejdelší lhůtě pro podání připomínek na jedné straně a veřejný zájem na co nejrychlejším obnovení legality na straně druhé (viz rozsudek ze dne 6. října 2021, Ukrselhosprom PCF a Versobank v. ECB, T‑351/18 a T‑584/18, EU:T:2021:669, bod 374).
175
Z výše uvedeného vyplývá, že čtvrtý žalobní důvod musí být zamítnut jako neopodstatněný, a tudíž i žaloba v celém rozsahu.
K nákladům řízení
176
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že ECB požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (desátý senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se zamítá.
2)
Baltic International Bank SE se ukládá náhrada nákladů řízení.
Porchia
Jaeger
Nihoul
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 4. června 2025.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: lotyština.