62021CC0558
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
přednesené dne 20. dubna 2023 (
1
)
Věc C‑558/21 P
Global Silicones Council a další
proti
Evropské komisi
„Kasační opravný prostředek – Nařízení (ES) č. 1907/2006 (REACH) – Změna přílohy XVII nařízení (ES) č. 1907/2006 o omezení výroby, uvádění na trh a používání některých nebezpečných látek, směsí a předmětů – Omezení používání oktamethylcyklotetrasiloxanu (‚D4‘) a dekamethylcyklopentasiloxanu (‚D5‘) – Perzistentní, bioakumulativní a toxické látky – Vysoce perzistentní a vysoce bioakumulativní látky – Nepřijatelná rizika – Odůvodnění“
I. Úvod
1.
Nařízení REACH (
2
) umožňuje Komisi omezit výrobu, používání nebo uvádění na trh látek, pokud je s těmito aktivitami spojeno nepřijatelné riziko pro lidské zdraví nebo životní prostředí.
2.
Mimořádná rizika existují mj. u látek, které jsou perzistentní, bioakumulativní a toxické („PBT“) nebo vysoce perzistentní a vysoce bioakumulativní („vPvB“ jako zkratka pro „very persistant and very bioaccumulative“) (
3
). Tyto látky se rozkládají jen velmi pomalu nebo se nerozkládají vůbec a mohou se proto hromadit v životním prostředí. Účinky takového hromadění nelze v dlouhodobém horizontu předvídat. Navíc lze toto hromadění v praxi jen obtížně zvrátit, jelikož ukončení uvolňování látky nevede nutně ke snížení její koncentrace v životním prostředí. Kromě toho mohou PBT a vPvB látky kontaminovat odlehlé oblasti, které mají být chráněny před další kontaminací nebezpečnými látkami z lidské činnosti (
4
).
3.
Napadeným nařízením (
5
) Komise zakazuje použití sporných látek, oktamethylcyklotetrasiloxanu („D4“) a decamethylcyklopentasiloxanu („D5“), ve smývatelných kosmetických přípravcích, neboť D4 je klasifikována jako PBT/vPvB látka a D5 jako vPvB látka.
4.
Poté, co Tribunál zamítl žalobu proti napadenému nařízení, vznáší projednávaný kasační opravný prostředek zejména otázky, zda Komise měla sama konstatovat, že jsou se spornými látkami spojena nepřijatelná rizika, jak má být použita koncepce nepřijatelných rizik a zda je zákaz dostatečně odůvodněn. Dále jde o klasifikaci sporných látek jako PBT/vPvB, resp. jako vPvB, avšak touto otázkou se zabývám pouze ve stanovisku v paralelně projednávané věci C‑559/21 P, Global Silicones v. ECHA.
II. Právní rámec
5.
Nařízení REACH svěřuje Komisi pravomoc omezit výrobu látek, jejich používání a uvádění na trh (hlava VIII).
6.
Právním základem pro zavádění omezení je čl. 68 odst. 1 nařízení REACH:
„Existuje-li nepřijatelné riziko pro lidské zdraví nebo životní prostředí plynoucí z výroby nebo použití látek nebo jejich uvedení na trh, jímž je nutné se zabývat na úrovni celého Společenství, příloha XVII se změní postupem podle čl. 133 odst. 4 přijetím nových omezení nebo změnou stávajících omezení v příloze XVII pro výrobu, použití nebo uvedení na trh látek samotných nebo obsažených v směsích nebo v předmětech postupem podle článků 69 až 73. Každé takové rozhodnutí přihlíží k socioekonomickému dopadu omezení včetně dostupnosti alternativ.
[…]“
7.
Článek 69 nařízení REACH upravuje zahájení postupu o zavedení omezení. Odstavec 4 se týká zahájení členským státem:
„Má-li členský stát za to, že výroba, uvedení na trh nebo použití látky samotné nebo obsažené ve směsi nebo v předmětu představuje riziko pro lidské zdraví nebo životní prostředí, které není náležitě kontrolováno a jímž je nutné se zabývat, oznámí agentuře, že navrhuje přípravu dokumentace, která je v souladu s požadavky příslušných oddílů přílohy XV.“
8.
Kromě toho článek 69 nařízení REACH stanoví účast veřejnosti a podle článků 70 až 72 je nezbytné vyžádat si stanoviska Výboru pro posuzování rizik a Výboru pro socioekonomickou analýzu.
9.
Článek 73 odst. 1 nařízení REACH upravuje přijetí omezení:
„Jsou-li splněny podmínky stanovené v článku 68, připraví Komise návrh na změnu přílohy XVII […].
Pokud se návrh změn odlišuje od původního návrhu nebo pokud nezohledňuje stanoviska agentury, připojí Komise podrobné odůvodnění rozdílů.“
10.
Konečné rozhodnutí se podle čl. 73 odst. 2 a článku 133 nařízení REACH přijme postupem projednávání ve výborech za účasti členských států.
11.
Příloha I nařízení REACH upravuje obecné požadavky na posuzování látek a vypracovávání zpráv o chemické bezpečnosti. Bod 4.0.1. popisuje nakládání s PBT/vPvB látkami:
„Cílem posouzení PBT a vPvB je určit, zda látka splňuje kritéria uvedená v příloze XIII, a pokud ano, popsat možné emise látky. Posouzení nebezpečnosti podle oddílů 1 a 3 této přílohy zahrnující všechny dlouhodobé účinky a odhad dlouhodobé expozice člověka a životního prostředí provedený podle oddílu 5 (posouzení expozice) kroku 2 (odhad expozice) nelze u látek splňujících kritéria pro PBT a vPvB v příloze XIII provést s dostatečnou spolehlivostí. Vyžaduje se proto zvláštní posouzení PBT a vPvB.“
12.
Bod 6.5. přílohy I nařízení REACH upravuje zejména řízení rizik u PBT/vPvB látek.
„[…]
U látek, které splňují kritéria PBT a vPvB, použije výrobce nebo dovozce informace získané v oddíle 5 kroku 2 při provádění opatření k řízení rizik na místě, která minimalizují expozice člověka a životního prostředí a emise, kterým jsou člověk a životní prostředí vystaveni, nebo při doporučení provedení těchto opatření následným uživatelům, a to během celého životního cyklu látky plynoucího z výroby nebo určených použití.“
13.
Příloha XV nařízení REACH obsahuje požadavky na dokumentaci, v níž je navrhováno omezení. Již úvod odkazuje na přílohu I:
„Pro metodiku a formát všech dokumentací podle této přílohy se použijí příslušné části přílohy I.“
14.
Další odkaz na přílohu I se nachází v pododstavci bodu 3 přílohy XV nařízení REACH:
„Informace o nebezpečnosti a rizicích
Rizika, která mají být omezeními kontrolována, se popíší na základě posouzení nebezpečnosti a rizik podle příslušných částí přílohy I a zaznamenají se ve formátu uvedeném v části B uvedené přílohy pro zprávu o chemické bezpečnosti.
Předloží se důkazy, že provedená opatření k řízení rizik (včetně těch, která jsou stanovená v žádostech o registraci podle článků 10 až 14) nejsou dostatečná.“
III. Skutkové okolnosti a řízení
15.
Dne 17. dubna 2015 předalo Spojené království Evropské agentuře pro chemické látky (ECHA) dokumentaci podle přílohy XV nařízení REACH, v níž navrhovalo omezit používání sporných látek v kosmetických přípravcích, které se za obvyklých podmínek používání po aplikaci smývají vodou. Tento stát měl za to, že je nezbytné zabránit tomu, aby se sporné látky dostávaly do odpadních vod.
16.
Dne 10. března 2016 předložil Výbor ECHA pro posuzování rizik stanovisko, podle něhož látka D4 splňuje kritéria pro PBT/vPvB látky a látka D5 kritéria pro vPvB látky. Výbor potvrdil rizika, která vznikají, pokud se tyto látky dostanou do vody. Dospěl rovněž k závěru, že navrhované omezení je specifickým a vhodným celounijním opatřením pro minimalizaci uvolňování sporných látek ze smývatelných produktů.
17.
Dne 9. června 2016 předložil Výbor ECHA pro socioekonomickou analýzu své stanovisko a konstatoval, že navrhované omezení je s ohledem na své socioekonomické výhody a nevýhody nejvhodnějším opatřením, kterým se omezí uvolňování sporných látek do odpadních vod.
18.
Napadeným nařízením ze dne 10. ledna 2018 změnila Komise přílohu XVII nařízení REACH v tom smyslu, že se sporné látky nesmí uvádět na trh ve smývatelných kosmetických přípravcích v koncentraci jedné či druhé látky 0,1 % hmotnostních nebo vyšší po 31. lednu 2020 (
6
). Je zde rovněž uvedeno, že „smývatelnými kosmetickými přípravky“ se rozumí přípravky, které se za obvyklých podmínek používání po aplikaci smývají vodou.
19.
Podle osmého bodu odůvodnění napadeného nařízení se toto omezení používání obou látek zakládá na jejich nebezpečných vlastnostech jakožto PBT a vPvB látky v případě D4 a vPvB látky v případě D5. Přítomnost sporných látek v určitých kosmetických přípravcích, které se po aplikaci smývají vodou, proto představuje riziko pro životní prostředí.
20.
Devátý bod odůvodnění vyjasňuje dosah tohoto omezení:
„[…] V kosmetických přípravcích určených pro prodloužený styk s kůží, vlasy nebo sliznicemi se D4 a D5 po aplikaci v průběhu času vypařují a jakékoli zbytky se v průběhu běžné očisty smývají. Dokumentace podle přílohy XV se nevztahovala na tyto přípravky, jelikož nepředstavovaly hlavní zdroj rizik pro životní prostředí kvůli D4 a D5, a proto ještě nebylo riziko, které mohou představovat pro životní prostředí, posouzeno výborem RAC [Výbor pro posouzení rizik]. Omezení by se proto mělo vztahovat pouze na smývatelné kosmetické přípravky, které se za obvyklých podmínek používání odstraňují vodou záhy po aplikaci, jelikož za těchto okolností se D4 a D5 uvolňují do vodního prostředí před vypařením.“
21.
První účastník podávající kasační opravný prostředek, Global Silicones Council, zastupuje podnik, který v globálním měřítku vyrábí a prodává silikonové produkty. Další účastníci řízení podávající kasační opravný prostředek, společnosti Wacker Chemie AG, Momentive Performance Materials GmbH, Shin-Etsu Silicones Europe BV a Elkem Silicones France SAS, jsou podniky usazené v Evropské unii, jež vyrábí, prodávají a dodávají silikonové produkty, zejména D4 a D5.
22.
Proti napadenému nařízení podali žalobu, kterou Tribunál zamítl napadeným rozsudkem ze dne 30. června 2021, Global Silicones Council a další v. Komise (T‑226/18, nezveřejněný, EU:T:2021:403).
23.
Dne 8. září 2021 podali účastníci podávající kasační opravný prostředek (dále jen „navrhovatelé“) dotčený kasační opravný prostředek. Navrhují, aby Soudní dvůr:
1)
zrušil napadený rozsudek,
2)
zrušil napadené nařízení, nebo podpůrně, aby vrátil věc Tribunálu a
3)
uložil Komisi náhradu nákladů řízení, včetně nákladů řízení před Tribunálem.
24.
American Chemicals Council (ACC) byl vedlejším účastníkem na straně navrhovatelů v řízení před Tribunálem a podporuje jejich návrhy.
25.
Evropská komise s kasačním opravným prostředkem nesouhlasí a navrhuje, aby Soudní dvůr
1)
zamítl kasační opravný prostředek a
2)
uložil navrhovatelům náhradu nákladů řízení.
26.
Německo a ECHA byly vedlejšími účastníky na straně Komise v řízení před Tribunálem. Podporují návrhy Komise a navrhují, aby Soudní dvůr uložil navrhovatelům náhradu nákladů řízení. Zbývající vedlejší účastníci na straně Komise před Tribunálem se řízení o kasačním opravném prostředku neúčastní.
27.
Účastníci řízení podali písemná vyjádření. Soudní dvůr rozhodl, že se ústní část řízení nebude konat, neboť na základě písemné části řízení již nepotřebuje žádné další informace.
IV. Analýza
28.
Navrhovatelé a ACC uvádí na podporu svého kasačního opravného prostředku pět důvodů.
29.
Čtvrtý a pátý důvod kasačního opravného prostředku se týká konstatování bioakumulativních vlastností D4 a D5. Tyto důvody se ve velké míře shodují s důvody kasačního opravného prostředku, které navrhovatelé a ACC uvádí ve věci C‑559/21 P, Global Silicones Council v. ECHA, a musí být zamítnuty na základě úvah v mém stanovisku v této věci ze dne 20. dubna 2023. V tomto stanovisku se proto těmto důvodům kasačního opravného prostředku nebudu dále věnovat.
30.
První tři důvody kasačního opravného prostředku se naproti tomu týkají toho, že Tribunál potvrdil názor Komise, že uvolňování sporných látek je spojeno s rizikem, které odůvodňuje omezení používání dotčené látky ve smývatelných kosmetických přípravcích.
31.
V tomto ohledu navrhovatelé nejprve na formální úrovni namítají, že Komise sama nekonstatovala, že omezení je nezbytné pro zamezení nepřijatelného rizika, nýbrž se do velké míry opírala o hodnocení z postupu před přijetím nařízení (k tomu bod B). Obsahově napadají navrhovatelé podrobnosti týkající se posouzení tohoto rizika (k tomu bod C). Pro analýzu těchto důvodů kasačního opravného prostředku nejprve popíšu právní měřítko, kterým je nezbytné se při použití relevantního ustanovení, jímž je čl. 68 odst. 1 nařízení REACH, řídit (k tomu bod A).
A.
Právní měřítko
32.
Podle čl. 68 odst. 1 nařízení REACH přijme Komise omezení, pokud existuje nepřijatelné riziko pro lidské zdraví nebo životní prostředí plynoucí z výrobku nebo použití látek nebo jejich uvedení na trh.
33.
Při posouzení, zda je riziko nepřijatelné, musí Komise použít zásadu proporcionality. Zajistí tak, že toto omezení bude respektovat lidská práva. Ochranná opatření, jako je například omezení dotčené v projednávané věci, mohou být zavedena pouze tehdy, pokud jsou nezbytná a pokud odpovídají cílům obecného zájmu, které uznává Unie, nebo potřebě ochrany práv a svobod druhého. Pokud se nabízí volba mezi vícero (stejně (
7
)) vhodnými opatřeními, je třeba zvolit to nejméně omezující; uložená omezení musí být dále přiměřená sledovaným cílům (
8
).
34.
Článek 68 odst. 1 nařízení REACH slouží specifickému cíli snížení nebo předcházení rizik, která jsou spojena s výrobou látek, jejich používáním nebo uvedením na trh. Omezení přijaté podle tohoto ustanovení musí být zaprvé vhodné pro dosažení tohoto cíle a zadruhé musí být nezbytné, musí být tedy nejmírnějším prostředkem.
35.
Zatřetí musí být zatížení spojené s tímto omezením v přiměřeném poměru k požadovanému snížení nebo zamezení dotčeného rizika.
36.
Tento poměr konkretizoval normotvůrce v čl. 68 odst. 1 nařízení REACH výrazem „nepřijatelné riziko“. Aby riziko bylo „nepřijatelné“ a odůvodňovalo omezení, musí být dostatečně závažné. Lze si rovněž představit „přijatelná“ rizika, jimž není možné se bránit omezeními. Z článků 35 a 37 Listiny, čl. 114 odst. 3 SFEU i z čl. 1 odst. 1 a prvního bodu odůvodnění nařízení REACH vyplývá, že cílem je vysoká úroveň ochrany lidského zdraví a životního prostředí. To je nezbytné vzít v úvahu i při rozhodování o omezeních.
37.
Určit míru rizika považovanou pro společnost za přijatelnou přitom přísluší orgánům pověřeným politickou volbou. Přijatelné riziko je totiž určeno nejen na základě čistě vědeckých úvah, ale rovněž s přihlédnutím ke společenským faktorům (
9
). Článek 68 odst. 1 nařízení REACH svěřuje tento úkol při přijímání omezení Komisi, která jej vykonává v rámci postupu projednávání ve výborech za účasti členských států.
38.
Vzhledem k tomu, že se při posouzení otázky, zda je riziko nepřijatelné, jedná o velmi složitou vědeckou a technickou otázku vyžadující navíc i politické zvažování, má Komise širokou posuzovací pravomoc. U takovýchto opatření musí být přezkum prováděný soudy Unie omezen na zjevná pochybení nebo zjevná překročení mezí posuzovací pravomoci. V takovém kontextu nemůže totiž soud Unie svým posouzením vědeckých a technických skutečností nahradit posouzení orgánů, kterým jako jediným normotvůrce svěřil tuto úlohu (
10
).
39.
Ovšem v případě, že orgány Unie mají takto širokou posuzovací pravomoc, má dodržování záruk přiznaných právním řádem Unie ve správních řízeních o to větší význam. Mezi tyto záruky patří zejména právo na dostatečné odůvodnění rozhodnutí. Pouze takto může Soudní dvůr ověřit, zda byly splněny skutkové a právní okolnosti, na nichž závisí výkon posuzovací pravomoci (
11
).
B.
Formální „oddělující teze“
40.
V rámci první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku a druhého důvodu kasačního opravného prostředku uplatňují navrhovatelé a ACC spíše formální námitky.
41.
Komise totiž v odůvodnění napadeného nařízení neuvádí, že, a z jakého důvodu, má sama za to, že je s předmětným použitím sporných látek spojeno nepřijatelné riziko. V osmém bodě odůvodnění napadeného nařízení pouze konstatuje, že přítomnost sporných látek v určitých kosmetických přípravcích, které se po aplikaci smývají vodou, představuje riziko pro životní prostředí. Toto riziko spočívá v tom, že D4 je klasifikována jako PBT/vPvB látka a D5 jako vPvB látka.
42.
Je pravda, že obsáhlá posouzení a zjištění jsou obsahem stanovisek, která předložily Spojené království a Výbory ECHA pro posuzování rizik a socioekonomickou analýzu během postupu před přijetím nařízení, to ale podle navrhovatelů a ACC není postačující. Tento argument lze souhrnně označit jako „oddělující tezi“.
43.
Níže tuto oddělující tezi nejprve vyvrátím a následně provedu analýzu odůvodnění napadeného nařízení.
1. První část prvního důvodu kasačního opravného prostředku – zohlednění postupu před přijetím nařízení
44.
První částí prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelé a ACC napadají konstatování Tribunálu v bodech 192 a 217 napadeného rozsudku, v nichž Tribunál dospěl k závěru, že Komise může použít hodnocení a zjištění z postupu před přijetím nařízení, což v projednávané věci také učinila.
45.
Výsledky postupu před přijetím nařízení musí být podle navrhovatelů a ACC přísně odděleny od posouzení, které musí provádět Komise, chce-li zavést omezení. Článek 68 odst. 1 nařízení REACH totiž podle nich opravňuje pouze Komisi, aby přijala omezení, a jedná se o nejpřísnější zásah, který nařízení stanoví. Navíc se pojem nepřijatelného rizika používá pouze v tomto ustanovení, zatímco v ustanoveních týkajících se postupu před přijetím nařízení se nevyskytuje.
46.
Tento argument však není přesvědčivý. Zjištění Tribunálu jsou totiž v souladu s čl. 73 odst. 1 druhým pododstavcem nařízení REACH. Podle tohoto ustanovení musí Komise předložit podrobné odůvodnění, pokud se její návrh omezení odlišuje od původního návrhu (členského státu nebo ECHA) nebo pokud nezohledňuje stanoviska ECHA. Opačně z toho vyplývá, že Komise nemusí předložit podrobné odůvodnění, pokud omezení odpovídá původnímu návrhu a stanoviskům. Tribunál na toto ustanovení správně poukazuje v bodě 213 napadeného rozsudku.
47.
Přísné rozlišování mezi posouzením Komise a postupem před přijetím nařízení se každopádně zdá být nerealistické i z praktických důvodů. Komise rozhoduje postupem projednávání ve výborech za účasti členských států. Současně jsou členské státy podle článku 85 nařízení REACH úzce zapojeny do obsazení a práce výborů, které se vyjadřují během postupu před přijetím nařízení.
48.
Jak uvádí Tribunál v bodě 188 a násl. napadeného rozsudku, cílem stanovisek v postupu před přijetím nařízení je navíc potvrdit (nebo vyvrátit) nepřijatelné riziko. Použitelná ustanovení totiž toto riziko popisují pouze jinými slovy.
49.
Již zahájení postupu členským státem podle čl. 69 odst. 4 nařízení REACH je tak podmíněno tím, že výroba, uvedení na trh nebo používání látky podle názoru tohoto členského státu představuje riziko, které není náležitě kontrolováno a jímž je nutné se zabývat. Je-li tomu tak, pak je toto riziko nepřijatelné. Jakmile je náležitě kontrolováno, stane se přijatelným.
50.
Tribunál v bodě 199 napadeného rozsudku sice konstatuje, že nepřijatelné riziko není totožné s rizikem, které není náležitě kontrolováno a jimž je nutné se zabývat. Oproti názoru navrhovatelů to ovšem není v rozporu s body 192 a 217, v nichž Tribunál připouští, aby si Komise pro posouzení skutečnosti, zda je riziko nepřijatelné, přisvojila zjištění v postupu před přijetím nařízení. V souvislosti bodů 198 a 199 má uvedené konstatování v bodě 199 především vyjádřit, že posuzování rizika je v průběhu postupu stále podrobnější, zejména po posouzení ve výborech ECHA, což Německo dokládá odkazy na historii vzniku této právní úpravy.
51.
Vyplývá to i z bližšího pohledu na postup před přijetím nařízení.
52.
V dokumentaci, kterou je nutno nejprve vypracovat, musí členský stát podle bodu 3 oddílu II přílohy XV nařízení REACH prokázat, že provedená opatření k řízení rizik nejsou dostatečná a musí navrhované omezení odůvodnit, zejména že je třeba opatření na úrovni celé Unie. Dále musí odůvodnit, že omezení je vhodným opatřením pro snížení rizika na přijatelnou úroveň v přiměřené době a přiměřeně k riziku. To nutně znamená, že se dokumentace musí zakládat na přinejmenším dosud nepřijatelném riziku.
53.
Poté, co členský stát toto všechno doloží, vypracují Výbor pro posuzování rizik (článek 70 nařízení REACH) a Výbor pro socioekonomickou analýzu (článek 71) s přihlédnutím k účasti veřejnosti stanovisko k tomuto návrhu a jeho odůvodnění. V rámci svých pravomocí přitom důkladně posoudí na jedné straně riziko a na druhé straně socioekonomické dopady navrhovaných omezení.
54.
V bodě 217 napadeného rozsudku Tribunál tedy pouze vyjadřuje to, že Komise sama nemusí nepřijatelné riziko opětovně konstatovat, pokud přijímá omezení a použije při tom posouzení z postupu před přijetím nařízení, která toto riziko již popisují. Komise v řízení před soudem výslovně potvrdila, že napadené nařízení bylo přijato tímto postupem.
55.
S ohledem na toto propojení mezi postupem před přijetím nařízení a rozhodnutím Komise je navíc nezbytné odmítnout argument, že se posouzení nepřijatelného rizika nemůže opírat o přílohu I nařízení REACH. Tento argument se totiž také zakládá na údajném oddělení postupu před přijetím nařízení od posouzení Komisí. Skutečnost, že se v postupu před přijetím nařízení použije příloha I, není popírána.
56.
Oddělující tezi, kterou v první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku zastávají navrhovatelé a ACC, je proto nezbytné odmítnout. Spíše je nutné zohlednit výsledky postupu před přijetím nařízení jak při zkoumání úplnosti odůvodnění napadeného nařízení, tak i při posouzení tohoto odůvodnění, pokud je Komise, tak jako v projednávané věci, využije.
2. Druhý důvod kasačního opravného prostředku – nedostatečné odůvodnění napadeného nařízení
57.
Na základě oddělovací teze navrhovatelé a ACC druhým důvodem kasačního opravného prostředku namítají, že Tribunál v bodě 337 napadeného rozsudku nesprávně akceptoval odůvodnění napadeného nařízení jako dostatečné.
58.
Odůvodnění právního aktu však nevyplývá pouze z jeho znění, ale také z jeho kontextu, jakož i ze všech právních pravidel upravujících dotčenou oblast (
12
). V projednávané věci přispívají k odůvodnění zejména stanoviska z postupu před přijetím nařízení, která Komise využila. Navrhovatelé tato stanoviska znali; dokonce měli možnost se k nim před přijetím nařízení vyjádřit. Ani tento důvod kasačního opravného prostředku proto nemůže obstát.
59.
Je pravda, že by bylo žádoucí, aby důvody napadeného nařízení zcela nebo přinejmenším podstatnou měrou vyplývaly z bodů odůvodnění. Komise by tak nejen usnadnila přezkum nařízení, ale vyhnula by se i riziku nedorozumění. Nicméně s přihlédnutím ke stanoviskům z postupu před přijetím nařízení je možné odůvodnění napadeného nařízení rekonstruovat.
60.
Napadené nařízení neomezuje výrobu, používání a uvedení na trh sporných látek v plném rozsahu. Zakazuje uvádět na trh tyto látky v kosmetických přípravcích, které se za obvyklých podmínek používání po aplikaci smývají vodou.
61.
Zejména z devátého bodu odůvodnění vyplývá, že bezprostředním cílem tohoto omezení je snížit uvolňování sporných látek do vodního prostředí. To je hlavním zdrojem rizik pro životní prostředí, která jsou s těmito látkami spojena. Stanovisko Výboru pro posuzování rizik dospělo ke stejnému závěru (
13
).
62.
Výbor pro posuzování rizik a Výbor pro socioekonomickou analýzu posuzují ve svých stanoviscích vhodnost zákazu předmětného používání k dosažení tohoto cíle a dokládají, že jiná opatření by byla méně účinná.
63.
Je pravda, že pokud jde o vztah mezi cílem zákazu a s tím spojeným zatížením, nejsou tvrzení týkající se významu rizik pro životní prostředí, která byla uváděna v postupu před přijetím nařízení, jednotná. Tyto nejednotnosti ale nemají vliv na obsah napadeného nařízení.
64.
Výchozím bodem je konstatování, že účinky PBT/vPvB látek na životní prostředí a koneckonců i na člověka nejsou předvídatelné, protože tyto látky se mohou dále hromadit (
14
).
65.
Spojené království proto ve své dokumentaci k odůvodnění návrhu na omezení spatřovalo „nepřijatelné riziko“ v každém uvolňování sporných látek (
15
), na druhé straně ale uvolňování do ovzduší považovalo za nezávadné, protože lze vycházet z toho, že látky v ovzduší zůstanou, dokud se nerozloží (
16
).
66.
Rovněž Výbor pro posuzování rizik v zásadě požaduje, aby bylo minimalizováno každé uvolňování sporné látky (
17
), a dokonce nesouhlasí s tím, aby uvolňování do vzduchu bylo považováno za nezávadné. Spíše má za to, že novější studie naznačuje, že i s uvolňováním do ovzduší je spojeno riziko ukládání ve vodě nebo v půdě (
18
).
67.
Navzdory svým obsáhlým tvrzením týkajícím se rizik spojených se spornými látkami navrhlo jak Spojené království, tak i Výbor pro posuzování rizik pouze zákaz uložený v napadeném nařízení, který má zamezit jen uvolňování do vodního prostředí. Výbor pouze zdůraznil, že při budoucím přezkumu opatření je nezbytné dále podrobněji zkoumat riziko uvolňování do ovzduší (
19
).
68.
Návrh zákazu ze strany Spojeného království a souhlas Výboru pro posuzování rizik lze proto vysvětlit pouze tím, že se sporné látky při uvolňování do vodního prostředí zřejmě úplně nerozloží, nýbrž se přinejmenším částečně hromadí v životním prostředí.
69.
Spojené království a Výbor pro socioekonomickou analýzu dále zkoumaly poměr výhod a zatížení spojených s navrhovaným omezením. Ani tento výbor nesdílel všechny závěry Spojeného království, zejména ohledně finančního posouzení prospěšnosti omezení, dospěl nicméně stejně jako tento bývalý členský stát k závěru, že výhody významně převažují nad nevýhodami.
70.
Vzhledem k tomu, že Komise napadeným nařízením přijala návrh Spojeného království potvrzený Výbory, lze vycházet z toho, že zejména na základě porovnání výhod a nevýhod zákazu dospěla k tomu, že riziko, které má kontrolovat, je nepřijatelné. Takto ostatně rozumím i zjištění Tribunálu v bodě 187 napadeného rozsudku.
3. Dílčí závěr
71.
Formální námitky proti tomu, jakým způsobem Tribunál posuzoval uvedení důvodů napadeného nařízení, jsou proto neopodstatněné.
C.
Obsahové námitky proti napadenému nařízení
72.
Druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku a třetí důvod kasačního opravného prostředku se týkají obsahových námitek proti napadenému nařízení. Jejich předmětem je v zásadě první stupeň přezkumu přiměřenosti, který požaduje čl. 68 odst. 1 nařízení REACH, totiž posouzení rizika. Zakládají se ovšem na nadměrných právních požadavcích, jakož i na nepochopení napadeného rozsudku a napadeného nařízení.
1. Druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku – práh nepřijatelného rizika
73.
V rámci druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelé tvrdí, že Tribunál v bodě 202 napadeného rozsudku nesprávně připustil, že Komise, resp. stanoviska v postupu před přijetím nařízení nestanovila kritický práh pravděpodobnosti nepříznivých účinků, které jsou pro společnost nepřijatelné. Jinak řečeno: Komise nestanovila hranici mezi přijatelným a nepřijatelným rizikem.
74.
Komise ale neměla povinnost takovouto hranici stanovit.
75.
Vzhledem k tomu, že se rizika spojená se spornými látkami zakládají na tom, že se jedná o PBT/vPvB látky, vyplývá z bodu 4.0.1. přílohy I nařízení REACH, že není nezbytné definovat přijatelné riziko, jak Tribunál uvedl v bodech 190, 191 a 202 napadeného rozsudku.
76.
Bod 4.0.1. přílohy I nařízení REACH stanoví, že posouzení nebezpečnosti a odhad dlouhodobé expozice člověka a životního prostředí nelze u PBT/vPvB látek provést s dostatečnou spolehlivostí. V rámci posuzování látek a vypracování zpráv o chemické bezpečnosti se proto posuzuje pouze na základě kritérií v příloze XIII, zda se jedná o PBT/vPvB látky, a následně je nezbytné popsat uvolňování těchto látek.
77.
Důvodem je skutečnost, že se takovéto látky mohou hromadit. Není proto ani možné opřít stanovení přijatelného rizika u PBT/vPvB látek o určité limitní hodnoty při uvolňování.
78.
Argumentují-li navrhovatelé proti tomu metodou vědecké organizace, která umožňuje kvantitativně stanovit rizika PBT/vPvB látek, pak tato metoda může být z vědeckého hlediska obhajitelná. Nemá ovšem žádnou oporu v použitelných ustanoveních nařízení REACH. Ta pouze stanoví, že riziko hromadění těchto látek zakazuje stanovit množství, jehož uvolňování je nezávadné.
79.
Navrhovatelé a ACC opírají povinnost definovat přijatelné riziko také o rozsudek Tribunálu ve věci Pfizer, podle něhož je podmínkou preventivních opatření stanovení úrovně ochrany, kterou příslušné orgány považují pro společnost za přiměřenou. V souladu s touto úrovní ochrany pak musí tyto orgány určit míru rizika, kterou pro tuto společnost již nepovažují za přijatelnou a je-li překročena, vyžaduje navzdory přetrvávající vědecké nejistotě preventivní opatření. Míra rizika je přitom kritickým prahem pravděpodobnosti nepříznivých dopadů a závažnosti těchto potenciálních dopadů (
20
).
80.
Rozsudek Soudního dvora ve věci Toolex, který již tehdy Tribunál uvedl ve svém rozsudku ve věci Pfizer, ovšem ukazuje, že právě není v každém případě nezbytné přesně stanovit hranici mezi přijatelným a nepřijatelným rizikem. V tomto rozsudku totiž Soudní dvůr uznal, že s ohledem na obtížné určení kritické hranice pro vážné ohrožení byl obecný zákaz používání dotčené látky odůvodněný (
21
).
81.
V souladu s tím z ustálené judikatury Soudního dvora týkající se zásady předběžné opatrnosti pouze vyplývá, že preventivní opatření vyžadují zaprvé identifikaci případných negativních následků a zadruhé důkladné posouzení tohoto rizika založené na nejspolehlivějších dostupných vědeckých poznatcích a nejnovějších výsledcích mezinárodního výzkumu (
22
). Přesné určení hranice ještě přijatelného rizika naproti tomu Soudní dvůr nepožaduje.
82.
To je správné, protože tato hranice je často součástí vědecké nejistoty, která je právě důvodem preventivních opatření. Navíc může existovat několik látek s totožnými riziky, ale s různou mírou prospěšnosti. V takových případech si lze představit, že stejné riziko může být u velmi prospěšné látky považováno za přijatelné, u méně prospěšné látky naproti tomu nikoliv.
83.
Komise proto nebyla na základě obecných úvah povinna přesně vymezit, v jakém rozsahu by mohlo být riziko uvolňování sporných látek přijatelné.
84.
Druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku je proto rovněž neopodstatněná.
2. Třetí důvod kasačního opravného prostředku – emise jako skutečnost naznačující riziko
85.
Třetím důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatelé a ACC napadají zejména bod 196 napadeného rozsudku. V něm se jedná o to, že Spojené království ve své dokumentaci vyhotovené podle přílohy XV a Výbor pro posuzování rizika dospěly k závěru, že rizika spojená se spornými látkami není možné spolehlivě vyčíslit, avšak jejich emise lze vyhodnotit jako skutečnost naznačující riziko. Tribunál v tom nespatřuje zjevnou chybu v posouzení, která by mohla zpochybnit napadené nařízení.
86.
Navrhovatelé a ACC naproti tomu zastávají názor, že čl. 68 odst. 1 nařízení REACH ve spojení s jeho přílohami XV a I neumožňuje považovat každé uvolňování PBT/vPvB látek za nepřijatelné riziko. Mají za to, že odůvodnění preventivních opatření vyloučením jakéhokoliv rizika („nulové riziko“), je v rozporu s dřívější judikaturou Tribunálu (
23
). Navíc při nakládání s riziky nepostačuje identifikace rizika, nýbrž orgány odpovědné za politickou volbu musí v druhém kroku stanovit, jaká úroveň ochrany má být dosažena, tedy jaké riziko je ještě přijatelné.
a) Úroveň ochrany
87.
Pokud jde o argumenty týkající se stanovení úrovně ochrany, je nezbytné odkázat na právě provedenou analýzu druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku. Podle ní není nezbytné stanovit v každém případě hranici mezi přijatelnými a nepřijatelnými riziky. Komise naopak může určité riziko považovat za nepřijatelné, aniž stanoví, v jakém rozsahu by uvolňování dotčené látky představovalo přijatelné riziko.
b) Uvolňování jako náznak rizika
88.
Je ovšem pravda, že stanovisko Výboru pro posuzování rizik a dokumentace předložená Spojeným královstvím podle přílohy XV nařízení REACH budí při povrchním pohledu dojem, že se omezení opírá výlučně o skutečnost, že je nezbytné zabránit uvolňování PBT/vPvB látek.
89.
Nařízení REACH ovšem nepožaduje, aby se zamezilo jakémukoliv uvolňování takovýchto látek. Zejména čl. 6.5. přílohy I stanoví, že výrobci a dovozci PBT/vPvB látek musí přijmout opatření k řízení rizik, která uvolňování pouze minimalizují, nemusí mu ovšem zamezit.
90.
Lze si navíc představit, že výhody určitých způsobů používání PBT/vPvB látek jsou tak významné, že jednoznačně převažují nad riziky uvolňování, takže omezení není odůvodněné. To lze očekávat zejména tehdy, nelze-li rizikové látky u důležitých druhů použití nahradit méně rizikovými látkami.
91.
Argumentace navrhovatelů v tomto bodě se ale zakládá na nesprávném pochopení napadeného rozsudku a napadeného nařízení. Normativní obsah napadeného nařízení a výše popsaná rekonstrukce jeho odůvodnění totiž ukazují, že se nezakládá na úvaze, že každé uvolňování PBT/vPvB látek musí být omezeno. Důvodem omezení spíše je, že se má zamezit uvolňování sporných látek do vodního prostředí z důvodu jejich použití ve smývatelných kosmetických přípravcích. Z toho vychází i Tribunál v bodech 194 a 195 napadeného rozsudku a navrhovatelé a ACC to nerozporují.
c) „Nulové riziko“
92.
Z toho vyplývá, že naprázdno vyznívá i argumentace navrhovatelů a ACC, že Komise chce vyloučit každé riziko nebo požaduje důkaz, že žádné riziko neexistuje. Napadené nařízení se zaměřuje naopak na konkrétní riziko, totiž na riziko uvolňování sporných látek do vodního prostředí.
93.
Navíc i odkaz na dřívější judikaturu Tribunálu ohledně nulového rizika se zakládá na nesprávném pochopení. Podle Tribunálu nelze přijetí preventivního opatření nebo naopak jeho zrušení či zmírnění podřídit důkazu o neexistenci jakéhokoli rizika. Obecně je z vědeckého hlediska nemožné takový důkaz předložit vzhledem k tomu, že „nulové riziko“ v praxi neexistuje (
24
).
94.
Na rozdíl od názoru navrhovatelů a ACC tím ale není myšleno, že by úplné vyloučení určitého rizika bylo nepřípustné. Spíše jde o to, že riziko nemůže preventivní opatření odůvodnit pouze tím, že jej vědecky nelze zcela vyloučit. Soudní dvůr proto opakovaně potvrzuje, že hodnocení rizika při použití zásady předběžné opatrnosti nemůže vycházet z čistě hypotetických úvah (
25
). Tím jsou myšleny pouhé, vědecky dosud neověřené předpoklady (
26
). Naproti tomu vědecky podložené pochybnosti splňují požadavky této zásady i v případě přetrvávající vědecké nejistoty (
27
).
95.
Riziko hromadění PBT/vPvB látek ovšem není hypotetické, ale vědecky uznané.
96.
Také třetí důvod kasačního opravného prostředku je proto nezbytné zamítnout.
3. Dílčí závěr
97.
Obsahové námitky navrhovatelů a ACC proto také neobstojí.
D.
Závěrečná poznámka – nepřijatelnost rizika
98.
Veškeré dosud zkoumané námitky se zřejmě zakládají na přesvědčení navrhovatelů a ACC, že Tribunál nesprávně, zejména v bodech 204 a 205 napadeného rozsudku, akceptoval, že Komise dospěla na základě postupu před přijetím nařízení k závěru, že riziko uvolňování sporných látek do vodního prostředí spojené s používáním smývatelných kosmetických přípravků je nepřijatelné.
99.
Tento názor by ale vyplýval z toho, že navrhovatelé a ACC vzali v úvahu pouze některé body odůvodnění napadeného nařízení, ale opomíjí celkovou souvislost.
100.
V tomto ohledu je nezbytné znovu připomenout, že napadené nařízení se týká pouze určitého rizika, které je spojené s používáním sporných látek, a to rizika jejich uvolňování do vodního prostředí.
101.
Způsoby používání, jež nejsou s uvolňováním spojené, nebyly naproti tomu vůbec předmětem řízení. Použití v kosmetických přípravcích, které se nemají v krátké době smývat, sice bylo předmětem zkoumání, napadené nařízení se jej ale netýká. Podle dosavadního stavu znalostí totiž při tomto použití dochází zejména k uvolňování do ovzduší a pouze v malé míře k uvolňování do vodního prostředí.
102.
Jak lze usoudit z devátého bodu odůvodnění napadeného nařízení, Komise spatřovala v uvolňování do vodního prostředí „hlavní zdroj rizik pro životní prostředí“ a tato rizika tedy implicitně považovala za nepřijatelná. Důvod tohoto posouzení spočívá v tom, že se sporné látky při tomto uvolňování mohou hromadit v životním prostředí, což je důvodem pro jejich klasifikaci jakožto vysoce bioakumulativních látek.
103.
Tuto klasifikaci jakožto vysoce bioakumulativních látek zpochybňují navrhovatelé a ACC v rámci čtvrtého a pátého důvodu kasačního opravného prostředku. Z důvodů, které popisuji ve svém stanovisku ze dne 20. dubna 2023 ve věci C‑559/21 P, Global Silicones Council v. ECHA, považuji tyto důvody kasačního opravného prostředku za neopodstatněné.
104.
V této souvislosti se ze zřetele vytrácí otázka, zda se posouzení, že riziko hromadění v životním prostředí je nepřijatelné, zakládá na zjevné chybě. Vzhledem k tomu, že navrhovatelé v tomto ohledu neuplatňují žádné konkrétní námitky, je nezbytné připomenout pouze dva body.
105.
Zaprvé má Komise při posuzování této otázky širokou posuzovací pravomoc, kterou unijní soudy mohou přezkoumávat pouze z toho hlediska, zda se v této souvislosti nedopustila zjevně nesprávného posouzení (
28
).
106.
Zadruhé byla v postupu před přijetím nařízení intenzivně zkoumána přiměřenost tohoto opatření. Zejména Výbor pro socioekonomickou analýzu konstatoval, že výhody zákazu převažují nad jeho nevýhodami (
29
), aniž to navrhovatelé nebo ACC zpochybňují.
107.
Není tedy patrné, že by došlo ke zjevně nesprávnému posouzení. Kasační opravný prostředek by proto bylo nezbytné zamítnout i tehdy, pokud by byl vykládán v tom smyslu, že obsahuje možnou kritiku zmíněnou v předchozím oddíle.
V. Náklady řízení
108.
Podle čl. 184 odst. 2 jednacího řádu platí, že není-li kasační opravný prostředek opodstatněný, Soudní dvůr rozhodne o nákladech řízení.
109.
Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě jeho čl. 184 odst. 1, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, jenž měl ve věci úspěch, požadoval.
110.
Vzhledem k tomu, že účastníci podávající kasační opravný prostředek neměli ve věci úspěch, a Komise navrhovala, aby jim byla uložena náhrada nákladů řízení, musí být účastníkům podávajícím kasační opravný prostředek uložena náhrada těchto nákladů.
111.
Německo a ECHA, které jsou vedlejšími účastníky v prvním stupni, ponesou podle čl. 140 odst. 1 jednacího řádu vlastní náklady řízení (
30
).
112.
Kromě toho z čl. 184 odst. 4 jednacího řádu vyplývá, že nepodal-li kasační opravný prostředek sám vedlejší účastník řízení v prvním stupni, avšak účastnil se písemné nebo ústní části řízení před Soudním dvorem, může Soudní dvůr rozhodnout, že ponese vlastní náklady řízení. Vzhledem k tomu, že se ACC řízení účastnil a se svými návrhy neměl ve věci úspěch, ponese vlastní náklady řízení (
31
).
VI. Závěry
113.
Navrhuji tedy Soudnímu dvoru, aby rozhodl následovně:
„1)
Kasační opravný prostředek se zamítá.
2)
Global Silicones Council a zbývající účastníci řízení podávající kasační opravný prostředek ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady, které Evropská komise vynaložila v souvislosti s kasačním opravným prostředkem.
3)
Spolková republika Německo, Evropská agentura pro chemické látky a American Chemistry Council, Inc. (ACC) ponesou vlastní náklady řízení.“
(
1
) – Původní jazyk: němčina.
(
2
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1907/2006 ze dne 18. prosince 2006 o registraci, hodnocení, povolování a omezování chemických látek, o zřízení Evropské agentury pro chemické látky, o změně směrnice 1999/45/ES a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 793/93, nařízení Komise (ES) č. 1488/94, směrnice Rady 76/769/EHS a směrnic Komise 91/155/EHS, 93/67/EHS, 93/105/ES a 2000/21/ES (Úř. věst. 2006, L 396, s. 1); relevantní je znění nařízení Komise (EU) 2017/1510 ze dne 30. srpna 2017 (Úř. věst. 2017, L 224, s. 110).
(
3
) – Třetí bod odůvodnění nařízení Komise (EU) č. 253/2011 ze dne 15. března 2011, kterým se mění nařízení (ES) č. 1907/2006, pokud jde o přílohu XIII (Úř. věst. 2011, L 69, s. 7).
(
4
) – ECHA, Guidance on Information Requirements and Chemical Safety Assessment, PBT Assessment (Chapter R.11) (28/06/2017), s. 11.
(
5
) – Nařízení Komise (EU) 2018/35 ze dne 10. ledna 2018, kterým se mění příloha XVII nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1907/2006 o registraci, hodnocení, povolování a omezování chemických látek, pokud jde o oktamethylcyklotetrasiloxan (D4) a dekamethylcyklopentasiloxan (D5) (Úř. věst. 2018, L 6, s. 45).
(
6
) – Nařízením Komise (EU) 2019/831 ze dne 22. května 2019, kterým se mění přílohy II, III a V nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1223/2009 o kosmetických přípravcích (Úř. věst. 2019, L 137, s. 29) bylo použití D4 v kosmetice zcela zakázáno.
(
7
) – Viz rozsudky ze dne 23. prosince 2015, Scotch Whisky Association a další (C‑333/14, EU:C:2015:845, bod 49), ze dne 26. září 2018, Van Gennip a další (C‑137/17, EU:C:2018:771, bod 64), a ze dne 26. dubna 2022, Polsko v. Parlament a Rada (filtrování) (C‑401/19, EU:C:2022:297, bod 83).
(
8
) – Rozsudky ze dne 11. července 1989, Schräder HS Kraftfutter (265/87, EU:C:1989:303, bod 21), ze dne 9. března 2010, ERG a další (C‑379/08 a C‑380/08, EU:C:2010:127, bod 86), a ze dne 4. června 2020, Maďarsko v. Komise (C‑456/18 P, EU:C:2020:421, bod 41).
(
9
) – Rozsudek ze dne 6. května 2021, Bayer CropScience a Bayer v. Komise (C‑499/18 P, EU:C:2021:367, bod 155).
(
10
) – Rozsudky ze dne 15. října 2009, Enviro Tech (Europe) (C‑425/08, EU:C:2009:635, bod 47), a ze dne 21. července 2011, Etimine (C‑15/10, EU:C:2011:504, bod 60), jakož i speciálně k nařízení REACH usnesení ze dne 27. března 2014, Polyelectrolyte Producers Group a další v. Komise (C‑199/13 P, nezveřejněné, EU:C:2014:205, bod 26), a ze dne 22. května 2014, Bilbaína de Alquitranes a další v. ECHA (C‑287/13 P, nezveřejněné, EU:C:2014:599, bod 19), a ze dne 4. září 2014, Rütgers Germany a další v. ECHA (C‑290/13 P, nezveřejněné, EU:C:2014:2174, bod 25).
(
11
) – Rozsudky ze dne 21. listopadu 1991, Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, bod 14) a ze dne 6. listopadu 2008, Nizozemsko v. Komise (C‑405/07 P, EU:C:2008:613, bod 56).
(
12
) – Rozsudky ze dne 25. října 1984, Interfacultair Instituut Electronenmicroscopie der Rijksuniversiteit te Groningen (185/83, EU:C:1984:331, bod 39), ze dne 12. července 2005, Alliance for Natural Health a další (C‑154/04 a C‑155/04, EU:C:2005:449, bod 109), a ze dne 29. září 2022, ABLV Bank/SRB (C‑202/21 P, EU:C:2022:734, bod 193).
(
13
) – Stanovisko výboru pro posuzování rizik ze dne 10. března 2016 (ECHA/RAC/RES-O-0000001412-86-97/D, s. 6).
(
14
) – Stanovisko Výboru pro posuzování rizik ze dne 10. března 2016 (ECHA/RAC/RES-O-0000001412-86-97/D, s. 19).
(
15
) – Příloha XV Restriction report z června 2015 (s. 16 a násl.).
(
16
) – Příloha XV Restriction report z června 2015 (s. 20).
(
17
) – Stanovisko Výboru pro posuzování rizik ze dne 10. března 2016 (ECHA/RAC/RES-O-0000001412-86-97/D, s. 6).
(
18
) – Stanovisko Výboru pro posuzování rizik ze dne 10. března 2016 (ECHA/RAC/RES-O-0000001412-86-97/D, s. 9 a 10).
(
19
) – Stanovisko Výboru pro posuzování rizik ze dne 10. března 2016 (ECHA/RAC/RES-O-0000001412-86-97/D, s. 26).
(
20
) – Rozsudek Tribunálu ze dne 11. září 2002, Pfizer Animal Health v. Rada (T‑13/99, EU:T:2002:209, bod 151).
(
21
) – Rozsudek ze dne 11. července 2000, Toolex (C‑473/98, EU:C:2000:379, bod 45).
(
22
) – Rozsudky ze dne 28. ledna 2010, Komise v. Francie (C‑333/08, EU:C:2010:44, bod 92), a ze dne 1. října 2019, Blaise a další (C‑616/17, EU:C:2019:800, bod 46).
(
23
) – Navrhovatelé se odvolávají zejména na rozsudky Tribunálu ze dne 11. září 2002, Pfizer Animal Health v. Rada (T‑13/99, EU:T:2002:209, body 145 a 152), a ze dne 17. května 2018, Bayer CropScience a další v. Komise (T‑429/13 a T‑451/13, EU:T:2018:280, bod 116).
(
24
) – Takto zejména rozsudek Tribunálu ze dne 17. května 2018, Bayer CropScience a další v. Komise (T‑429/13 a T‑451/13, EU:T:2018:280, bod 116).
(
25
) – Rozsudky ze dne 9. září 2003, Monsanto Agricoltura Italia a další. (C‑236/01, EU:C:2003:431, bod 106), ze dne 28. ledna 2010, Komise v. Francie (C‑333/08, EU:C:2010:44, bod 91), a ze dne 19. ledna 2017, Queisser Pharma (C‑282/15, EU:C:2017:26, bod 60). Viz také rozsudek Tribunálu ze dne 11. září 2002, Pfizer Animal Health v. Rada (T‑13/99, EU:T:2002:209, bod 145).
(
26
) – Rozsudky ze dne 9. září 2003, Monsanto Agricoltura Italia a další (C‑236/01, EU:C:2003:431, bod 106), ze dne 8. září 2011, Monsanto a další (C‑58/10 až C‑68/10, EU:C:2011:553, bod 77), a ze dne 13. září 2017, Fidenato a další (C‑111/16, EU:C:2017:676, bod 51).
(
27
) – Rozsudek ze dne 22. prosince 2010, Gowan Comércio Internacional e Serviços (C‑77/09, EU:C:2010:803, body 78 a 79).
(
28
) – Viz bod 38 výše.
(
29
) – Viz bod 69 výše.
(
30
) – K Německu rozsudek ze dne 9. března 2023, PlasticsEurope v. ECHA (C‑119/21 P, EU:C:2023:180, bod 155) a k ECHA rozsudek ze dne 13. července 2017, VECCO a další v. Komise (C‑651/15 P, EU:C:2017:543, bod 50).
(
31
) – Rozsudek ze dne 6. května 2021, Bayer CropScience a Bayer v. Komise (C‑499/18 P, EU:C:2021:367, body 182 a 183).