62003CJ0378_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci C‑378/03
,
jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 9. září 2003,
Komise Evropských společenství,
zastoupená G. Wilmsem a C. Giolitem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
žalobkyně,
proti
Belgickému království,
zastoupenému E. Dominkovits a A. Goldmanem, jako zmocněnci, ve spolupráci s B. van de Walleem de Ghelckeem, avocat,
žalovanému,
SOUDNÍ DVŮR (první senát),
ve složení P. Jann, předseda senátu, N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues (zpravodaj), M. Ilešič a E. Levits, soudci,
generální advokátka: C. Stix-Hackl,
vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 4. května 2005,
po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 26. ledna 2006,
vydává tento
Rozsudek
Odůvodnění rozsudku
1. Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Belgické království tím, že opožděně zaplatilo vlastní zdroje při přijetí splátek od dlužníka, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 6, 10 a 11 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 130, s. 1; Zvl. vyd. 01/03, s. 169), které s účinností od 31. května 2000 zrušilo a nahradilo nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 155, s. 1), mající stejný předmět.
Právní rámec
Režim vlastních zdrojů Společenství
2. Článek 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89, obsažený v hlavě I nazvané „Obecná ustanovení“, stanoví:
„Pro účely použití tohoto nařízení se nárok Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom stanoví, jakmile o splatné částce příslušný orgán členského státu vyrozumí dlužníka. Vyrozumění se učiní, jakmile je dlužník znám a jakmile může být výše nároku vypočtena příslušnými správními orgány v souladu s příslušnými předpisy Společenství.“ (neoficiální překlad)
3. Toto ustanovení bylo změněno s účinností od 14. července 1996 nařízením Rady (Euratom, ES) č. 1355/96 ze dne 8. července 1996 (Úř. věst. L 175, s. 3), jehož znění bylo převzato v článku 2 nařízení č. 1150/2000, který stanoví:
„1. Pro účely tohoto nařízení se nárok Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí 94/728/ES, Euratom stanoví, jakmile jsou splněny podmínky stanovené celními předpisy, které se týkají zaúčtování částky nároku a vyrozumění dlužníka.
2. Dnem stanovení podle odstavce 1 je den zaúčtování podle celních předpisů.
[...]“
4. Článek 6 odst. 1 a 2 písm. a) a b) nařízení č. 1552/89, obsažený v hlavě II nazvané „Účtování vlastních zdrojů“ [nyní čl. 6 odst. 1 a 3 písm. a) a b) nařízení č. 1150/2000], stanoví:
„1. 	Účty vlastních zdrojů vede ministerstvo financí každého členského státu nebo jiný subjekt pověřený každým členským státem a jsou členěny podle jednotlivých druhů vlastních zdrojů.
2. a)	Nároky stanovené podle článku 2 se, aniž je dotčeno písmeno b) tohoto odstavce, účtují [účet obecně nazývaný ‚účet A‘] nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven.
b)	Stanovené nároky nezaúčtované podle písmene a), protože dosud nejsou uhrazeny a nebylo na ně poskytnuto žádné zajištění, se poukáží na zvláštní účet ve lhůtě stanovené v písmenu a) [účet obecně nazývaný ‚účet B‘]. Členské státy mohou takto postupovat také v případě, že proti stanoveným nárokům, na něž bylo poskytnuto zajištění, jsou vzneseny námitky a jejich výše by se mohla po vyřešení vzniklých sporů změnit.“ ( neoficiální překlad )
5. Článek 9 nařízení č. 1552/89 a č. 1150/2000, obsažený v hlavě III nazvané „Poskytování vlastních zdrojů“, zní následovně:
„1. Postupem podle článku 10 poukáže každý členský stát vlastní zdroje na účet vedený na jméno Komise u ministerstva financí nebo jiného subjektu, který každý členský stát určí.
Tento účet je veden bezplatně.
2. Komise poukázané částky přepočte a vede je na svých účtech […].“
6. Podle čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1552/89, respektive č. 1150/2000, který je součástí téže hlavy III:
„Po odečtení 10 % na náklady spojené s vybíráním vlastních zdrojů podle čl. 2 odst. 3 [rozhodnutí 88/376 a 94/728] se vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) [zmíněných rozhodnutí] připisují na příslušné účty nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven podle článku 2 tohoto nařízení.
Nicméně nároky uváděné na zvláštních účtech [B] podle [čl. 6 odst. 2 písm. b), respektive čl. 6 odst. 3 písm. b)] musí být zaúčtovány nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byly nárokované částky uhrazeny.“
7. Na základě článku 11 nařízení č. 1552/89 a č. 1150/2000, obsaženého rovněž v uvedené hlavě III:
„V případě jakéhokoli zpoždění v připisování částek [prodlení v poukázání částek] na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 zaplatí dotyčný členský stát úrok vypočtený podle úrokové míry uplatňované ke dni uplynutí lhůty na peněžním trhu daného členského státu na krátkodobé operace veřejného financování zvýšené o dva procentní body. Tato úroková míra se zvyšuje o 0,25 procentního bodu za každý měsíc prodlení. Takto zvýšená sazba se použije na celou dobu prodlení.“
Vnitrostátní právní úprava
8. Článek 263 Všeobecného zákona o clu a spotřebních daních ze dne 18. července 1977 ( Moniteur belge
ze dne 21. září 1977) potvrzený zákonem ze dne 6. července 1978 ( Moniteur belge
ze dne 12 srpna 1978) stanoví:
„Správa může, pokud jde o pokutu, zabavení nebo uzavření továrny, závodu či provozovny na základě jakéhokoli protiprávního jednání porušujícího tento zákon a zvláštní právní předpisy o vybírání spotřebních daní, dospět k dohodě nebo schválit dohodu, pokud se ve věci vyskytnou polehčující okolnosti a pokud lze důvodně předpokládat, že protiprávní jednání bylo spácháno spíše z nedbalosti, či omylem, než s podvodným úmyslem.“
9. Článek 264 uvedeného zákona stanoví:
„Jakákoli dohoda o narovnání je zakázána, pokud je třeba mít za to, že protiprávní jednání bude moci být v soudním řízení dostatečně prokázáno a pokud nelze pochybovat o podvodném úmyslu.“
10. Na základě čl. 281 odst. 1 a 2 téhož zákona:
„1. Veškerá řízení ve věci přečinů, podvodů nebo trestných činů, za které zákony v oblasti cel a daní stanoví tresty, projednávají v prvním stupni trestní soudy, a v případě odvolání příslušné odvolací soudy, za účelem jejich vyšetření a rozhodnutí v souladu s trestním řádem.
2. Veškerá výše uvedená řízení, která směřují k uložení pokut, zabavení, nebo uzavření továrny nebo závodu, před uvedenými soudy, které vždy rozhodují až po vyslechnutí stanoviska státního zastupitelství, zahajuje správa nebo jiný orgán jejím jménem. Státní zastupitelství však může na základě písemné žádosti podané úředníkem celní a daňové správy v postavení přinejmenším ředitele požádat vyšetřujícího soudce o informace s tím, že výkon trestního stíhání provede ve zbývající části správa.“ (neoficiální překlad)
Postup před zahájením soudního řízení
11. Ze zprávy Komise č. 96-0-1 ze dne 29. září 1997 týkající se kontroly tradičních vlastních zdrojů, která byla uskutečněna v Belgii mezi 19. a 23. listopadem 1996, vyplývá, že belgické orgány vyhotovily dne 10. května 1994 protokol proti společnosti dovážející textilní výrobky z Bangladéše s neplatnými označeními původu. Belgické celní orgány poukázaly odpovídající clo, částku ve výši 2 011 294 BEF, na účet B v druhém čtvrtletí roku 1993 poté, co Komisi v prvním čtvrtletí téhož roku ohlásily podvod.
12. Za účelem vyřešení této věci bez zahájení soudních řízení udělily belgické orgány dne 31. srpna 1993 dlužníkovi výhodu zaplacení dluhu prostřednictvím měsíčních splátek ve výši 100 000 BEF. Celková částka dluhu, na kterou se vztahovala dotčená dohoda o narovnání, byla 2 223 710 BEF, do níž byla zahrnuta i výše uvedená cla. Dohoda o narovnání obsahovala rozvazovací klauzuli, na jejímž základě nadále přetrvávalo právo zahájit trestní stíhání, takže celní orgány mohly v případě, že původce protiprávního jednání porušujícího celní předpisy nesplnil své povinnosti, podat trestní oznámení. Uvedená dohoda také stanovila, že dlužníkem již zaplacené částky zůstávají, v případě, že subjekt povinný uhradit celní dluh přestane plnit svoje platební povinnosti a úřady proti uvedenému dlužníkovi podají žalobu na jejich zaplacení, „v úschově“ u celní správy.
13. Dohodnuté placení měsíčních splátek bylo přerušeno na konci srpna roku 1997, když již byla zaplacena celková částka ve výši 1 818 710 BEF. Za účelem získání exekučního titulu proti dovážející společnosti předložily belgické orgány věc příslušnému soudu. Této společnosti bylo rozsudkem ze dne 30. září 1998 uloženo, aby zaplatila zbývající část dluhu v měsíčních splátkách, z nichž první byla zaplacena dne 22. října 1998. Výše uvedená částka ve výši 1 818 710 BEF byla poukázána na účet A dne 22. ledna 1998.
14. Komise dopisem ze dne 12. května 1999 připomněla belgické vládě, že v případě placení celního dluhu formou splátek musí být všechny vybrané částky poukázány na účet A v okamžiku jejich vybrání a poskytnuty Komisi podle pravidel stanovených v čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1552/89. V důsledku toho vyzvala Komise dopisem ze dne 18. listopadu 1999 belgické orgány k zaplacení částky 959 144 BEF z titulu úroků z prodlení.
15. Vzhledem k tomu, že belgické orgány v dopisech ze dne 15. března 2000 a 12. února 2001 zpochybnily tvrzení obhajované Komisí, zaslala Komise dne 18. července 2001 Belgickému království výzvu dopisem. Jelikož Belgické království ve své odpovědi na uvedený dopis setrvalo na svém názoru, vydala Komise dne 11. dubna 2002 odůvodněné stanovisko. Tento členský stát byl vyzván, aby přijal opatření nezbytná k tomu, aby vyhověl odůvodněnému stanovisku ve dvouměsíční lhůtě od jeho obdržení.
16. Belgické orgány poté, co jim byla udělena dodatečná dvouměsíční lhůta k podání odpovědi na odůvodněné stanovisko, prohlásily ve své odpovědi ze dne 16. září 2002, že setrvávají na dříve vyjádřeném názoru.
17. Komise se za těchto podmínek rozhodla podat projednávanou žalobu.
K přípustnosti žaloby
Argumentace účastníků řízení
18. Podle Belgického království se Komise nemůže v rámci probíhajícího řízení dovolávat žalobních důvodů vycházejících z porušení ustanovení nařízení č. 1150/2000, která jsou založena na nařízení č. 1552/89, ve znění nařízení č. 1355/96, použitelného od 14. července 1996. Tyto žalobní důvody jsou nepřípustné, jelikož nejsou založeny na ustanoveních nařízení č. 1552/89 v jeho původním znění, která byla použitelná v rozhodné době z hlediska skutkového stavu projednávané věci, jelikož výzvy k zaplacení týkající se dotčených označení původu byly vystaveny před 14. červencem 1996.
19. Komise uvádí, že nařízení č. 1150/2000 je pouhou kodifikací nařízení č. 1552/89 a nařízení, která je následně pozměnila. Nařízení č. 1150/2000 nepřineslo žádnou změnu ustanovení, jež jsou v rámci probíhajícího řízení dovolávána.
Závěry Soudního dvora
20. Podle judikatury Soudního dvora se existence nesplnění povinnosti v rámci žaloby na základě článku 226 ES musí posuzovat vzhledem k právním předpisům Společenství platným v době, kdy uplynula lhůta stanovená dotčenému státu Komisí k tomu, aby vyhověl jejímu odůvodněnému stanovisku (viz zejména rozsudky ze dne 10. září 1996, Komise v. Německo, C‑61/94, Recueil, s. I‑3989, bod 42, a ze dne 9. listopadu 1999, Komise v. Itálie, C‑365/97, Recueil, s. I‑7773, bod 32).
21. I když návrhová žádání v žalobě nemohou být v zásadě rozšířena nad rámec nesplnění povinností uvedených ve výroku odůvodněného stanoviska a ve výzvě dopisem, nic to nemění na tom, že Komise je oprávněna domáhat se určení nesplnění povinností, které vyplývají z původního znění aktu Společenství, který byl následně změněn nebo zrušen, a které byly zachovány novými předpisy. Naopak, předmět sporu nemůže být rozšířen na povinnosti vyplývající z nových předpisů, kterým neodpovídají žádné povinnosti v původním znění dotčeného aktu, neboť jinak by došlo k porušení podstatných formálních náležitostí postupu vedoucího k určení nesplnění povinnosti (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 12. června 2003, Komise v. Itálie, C‑363/00, Recueil, s. I‑5767, bod 22).
22. Je nesporné, že povinnosti vyplývající z čl. 6 odst. 3 písm. a) a b), čl. 9 odst. 1, čl. 10 odst. 1 a článku 11 nařízení č. 1150/2000 byly již uplatnitelné na základě čl. 6 odst. 2 písm. a) a b), čl. 9 odst. 1, čl. 10 odst. 1 a článku 11 nařízení č. 1552/89 (viz, pokud jde o uvedený čl. 9 odst. 1 a článek 11, výše uvedený rozsudek ze dne 12. června 2003, Komise v. Itálie, bod 23).
23. V důsledku toho je Komise oprávněna se domáhat určení, že Belgické království nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 6, 10 a 11 nařízení č. 1150/2000.
K věci samé
Argumentace účastníků řízení
24. Komise uplatňuje, že čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení č. 1150/2000 umožňuje, aby byly stanovené nároky, které nebyly dosud uhrazeny, poukázány na účet B, pokud na ně nebylo poskytnuto žádné zajištění. Totéž platí o stanovených nárocích, na které bylo poskytnuto zajištění, v případě, že jsou proti nim vzneseny námitky, které mohou způsobit změnu jejich výše.
25. Komise uvádí, že nezaplacení měsíčních splátek dohodnutých v rámci dohody o narovnání, která směřuje k ukončení námitek nebo zabránění jejich vzniku, nemůže být považováno za námitky proti nárokům ve smyslu výše uvedeného čl. 6 odst. 3 písm. b), neboť tyto námitky musí být vzneseny v písemné formě. Zaplacení je mimot o jednou z forem zániku závazku a dlužník, který platí měsíční splátku podle dohody o narovnání, nemá v úmyslu poskytnout zajištění, ale usiluje pouze o snížení výše svého dluhu.
26. V důsledku toho se čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení č. 1150/2000 v žádném případě nepoužije, ani per analogiam, v případě částečné platby dlužníka na základě dohody o narovnání, jež zahrnuje ujednání o splátkách. Takové částky, s výjimkou části odpovídající případným pokutám uloženým vnitrostátními orgány, musí být podle Komise převedeny z účtu B na účet A postupně s každou splátkou dlužníka, a nikoli, jak tvrdí belgická vláda, po vybrání celkové částky celního dluhu. Není‑li tomu tak, na základě článku 11 nařízení č. 1150/2000 jsou dlužné úroky z prodlení, aniž by bylo namístě zkoumat důvody takového prodlení. Důsledkem současné praxe belgických orgánů by bylo vyloučení užitečného účinku čl. 6 odst. 3 písm. a) téhož nařízení, jehož cílem je zajištění správného fungování systému vlastních zdrojů Společenství.
27. Cíle, pro který byl režim účtu B zaveden a který spočívá v tom, aby bylo Komisi umožněno podrobněji sledovat činnost členských států při vybírání vlastních zdrojů, by také nebylo dosaženo, pokud by každý členský stát mohl volně podle svého vnitrostátního celního práva určit okamžik, ke kterému je částka považována za „uhrazenou“ ve smyslu uvedeného nařízení.
28. Podle Komise nemá rozdíl mezi pojmy „složení částky do úschovy“ a „uhrazení“ v belgickém právu žádný vliv na povinnosti v oblasti placení vlastních zdrojů podle práva Společenství. Samotným cílem narovnání je vyloučení sporu nebo jeho ukončení s konečnou platností. Pokud dlužník zaplatí dlužnou částku, činí tak bezpodmínečně a právě proto, že nezpochybňuje celní dluh. Tyto nároky musí být tedy považovány za uhrazené ve smyslu výše uvedeného článku 10 nařízení č. 1150/2000 i tehdy, není-li dohoda o narovnání následně zcela provedena a je‑li zahájeno trestní stíhání podle belgického práva. Právo Společenství musí být v zájmu rychlého poskytnutí vlastních zdrojů Společenství uplatňováno účinně a jednotně.
29. Belgické království podotýká, že účet B byl založen za účelem umožnit členským státům odložení poskytnutí stanovených nároků do jejich skutečného uhrazení. Sporná dovozní cla byla vedena na účtu B, neboť na ně nebylo poskytnuto žádné zajištění a cla nebyla dosud vybrána. Belgická vláda uvádí, že toto první zaúčtování dotčených částek na účet B nebylo Komisí zpochybněno a uplatňuje, že se Komise v důsledku toho nesprávně domnívá, že belgický stát měl převést měsíčně placené splátky, uložené vnitrostátními orgány do úschovy, na účet A a poskytnout je Komisi.
30. Podle belgické vlády neobsahují právní předpisy Společenství žádné ustanovení, které by se týkalo převodu mezi účty B a A, takže splátky mohou být zaúčtovány až po provedení celé dohody o narovnání nebo po nuceném výkonu.
31. Pojem „úhrada“ ve smyslu právní úpravy Společenství se v rámci dohody o narovnání musí týkat platby, která je ve skutečnosti nepodmíněným převodem majetku, což je vysvětleno skutečností, že částky zaplacené jakožto vlastní zdroje představují disponibilní část rozpočtu Společenství. V důsledku toho musí být platby, které byly pro dlužníka uloženy „do úschovy“ u celních orgánů, vedeny na účtu B.
32. V rámci dohod o narovnání obsahujících lhůtu k zaplacení, jako v projednávaném případě, by totiž k převodu majetku došlo buď v okamžiku celkového zaplacení celního dluhu a zastavení trestního stíhání, nebo při stanovení celního dluhu a uložení částek soudem, kterému byl spor předložen po přerušení plateb, do úschovy belgického státu. Převod majetku na belgický stát v důsledku skutečného uhrazení ve smyslu článku 6 nařízení č. 1552/89 by nastal pouze v tomto případě.
33. Tvrzení, podle něhož platby v úschově představují platby konečné a nikoli pouze mezitímní, by bylo neslučitelné s obsahem dohody uzavřené mezi belgickým státem a dlužníkem a znamenalo by částečné zastavení trestního stíhání, což je nepředstavitelné z pohledu belgického trestního práva, neboť trestní stíhání může být zastaveno pouze v případě zaplacení celé dlužné částky.
34. Je nezbytné dohodu o narovnání opatřit rozvazovací podmínkou, neboť ta umožňuje orgánům zbavit se jejich závazku nezahájit trestní stíhání. Rozsudek soudu, kterému byl spor předložen po přerušení plateb, by představoval pro cla a pokuty, které mají být zaplaceny, jediný platný exekuční titul. Pokud by rozvazovací podmínka měla být považována na základě přednosti práva Společenství za neexistující, byla by jakákoli dohoda o narovnání v konečném důsledku vyloučena.
35. Belgická vláda dodává, že pokud by v rozporu s jejím názorem a názorem Komise musela být platba ve splátkách považována za zajištění ve smyslu čl. 6 odst. 2 písm. b) nařízení č. 1552/89, a nikoli za pouze mezitímní a částečné plnění závazků přijatých v rámci dohody o narovnání, takže by poukázání na účet B na základě uvedeného ustanovení nebylo odůvodněno, představovalo by přerušení placení splátek, které má za následek zrušení dohody o narovnání, v každém případě situaci shodnou se vznesením námitek proti dluhu ve smyslu téhož ustanovení, a odůvodňovalo by tedy poukázání na účet B, neboť by nutilo belgický stát k podání žaloby za účelem získání exekučního titulu na celou dlužnou částku.
36. Belgické království konečně uplatňuje, že v projednávaném případě šlo pouze o otázku skutečného uhrazení v době vydání rozsudku ze dne 30. září 1998, data, ke kterému byl celní dluh stanoven s konečnou platností. Vzhledem k tomu, že částka odpovídající dotčenému celnímu dluhu byla poukázána na účet A a poskytnuta Komisi v průběhu ledna 1998, tedy před konečným vybráním této částky, nebyl Belgický stát s ohledem na lhůtu stanovenou v článku 11 nařízení č. 1552/89 v prodlení, takže úroky z prodlení nevznikly.
Závěry Soudního dvora
37. Je třeba podotknout, že uhrazení sporného celního dluhu, jehož zjištění ani výše nejsou zpochybňovány, bylo předmětem dohody o narovnání, prostřednictvím které dlužník získal výhodu placení ve formě splátek (viz bod 12 tohoto rozsudku).
38. Komise projednávanou žalobou usiluje o prokázání, že Belgické království nesplnilo povinnosti vyplývající jednak z článků 6 a 10 nařízení č. 1150/2000 tím, že nepřevádělo z účtu B na účet A částku splátek postupně, jak byly uhrazeny, a jednak článků 10 a 11 téhož nařízení tím, že Komisi ve stanovených lhůtách neposkytlo ani dotčené částky, ani z nich vyplývající úroky z prodlení.
K údajně nesprávnému zaúčtování splátek
39. V rámci probíhajícího řízení Komise belgické vládě nevytýká, že poukázala částku celního dluhu na účet B okamžitě po stanovení uvedeného dluhu. Její žalobní důvod spočívá v tvrzení, že příslušné částky splátek dohodnuté na základě výše uvedené dohody o narovnání měly být převáděny z účtu B na účet A postupně, podle jejich vybrání celními orgány.
40. Je třeba poznamenat, že pokud jde o zaúčtování vlastních zdrojů, čl. 6 odst. 1 nařízení č. 1150/2000 stanoví, že uvedené účty vlastních zdrojů vede ministerstvo financí každého členského státu nebo jiný subjekt pověřený každým členským státem. Na základě odst. 3 písm. a) a b) téhož článku jsou členské státy povinny zaúčtovat nároky stanovené podle článku 2 tohoto nařízení nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven, aniž by byla dotčena možnost poukázat na účet B ve stejné lhůtě stanovené nároky, které dosud nejsou uhrazeny a nebylo na ně poskytnuto žádné zajištění, jakož i stanovené nároky, na něž „bylo poskytnuto zajištění, proti kterému jsou vzneseny námitky, a jejich výše by se mohla po vyřešení vzniklých sporů změnit“.
41. Pro účely poskytování vlastních zdrojů čl. 9 odst. 1 nařízení č. 1150/2000 stanoví, že postupem podle článku 10 uvedeného nařízení poukáže každý členský stát vlastní zdroje na účet vedený jménem Komise. V souladu s odstavcem 1 tohoto posledně uvedeného ustanovení po odečtení nákladů spojených s vybíráním vlastních zdrojů se vlastní zdroje připisují na příslušné účty nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok „stanoven“ podle článku 2 téhož nařízení, s výhradou nároků poukazovaných na účet B na základě čl. 6 odst. 3 písm. b) uvedeného nařízení, které musí být zaúčtovány nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byly nárokované částky „uhrazeny“.
42. Jak správně tvrdí belgická vláda, nařízení č. 1150/2000 neobsahuje žádné ustanovení, které by stanovilo převod nároků na vlastní zdroje z účtu B na účet A.
43. Pokud jsou splněny podmínky pro první poukázání částky celního dluhu na účet B, jak připouští Komise v projednávaném případě, z důvodu, že na celní dluh nebylo poskytnuto zajištění, musí být vlastní zdroje poskytnuty Komisi ve lhůtě stanovené v čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1150/2000, jež běží od okamžiku, kdy byly „uhrazeny“, a nikoli od okamžiku stanovení nároků, jako je tomu v případě částek, které mají být poukázány na účet A.
44. Povinnost celních orgánů převést na účet A částku splátek zaplacených za účelem úhrady celního dluhu platně poukázaného na účet B, jak tvrdí Komise, by tudíž měla paradoxní důsledky s ohledem na tyto částky, spočívající ve vyvolání běhu lhůty pro poskytnutí nároků vztahující se na nároky poukázané na účet A, takže veškeré částky vybrané po uplynutí této lhůty, která plyne od stanovení celního dluhu, by byly nezbytně poukázány na účet Komise opožděně, ačkoli mohly být platně poukázány na účet B před jejich vybráním celními orgány.
45. Tato část žalobního důvodu Komise musí být proto zamítnuta.
K údajnému opožděnému poskytnutí vlastních zdrojů
46. Z výše uvedených úvah vyplývá, že vzhledem k tomu, že v projednávaném případě byla částka celního dluhu platně poukázána na účet B, musí být vlastní zdroje poskytnuty Komisi nejpozději první den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byly nárokované částky „uhrazeny“.
47. Je proto namístě ověřit, zda, jak tvrdí Komise, mají být částky vybrané v případě splátek na základě takové dohody o narovnání, jako v probíhajícím řízení, považovány za „uhrazené“ ve smyslu čl. 10 odst. 1 druhého pododstavce nařízení č. 1150/2000, takže je tyto částky namístě poukázat postupně, podle jejich vybrání ve lhůtě stanovené v uvedeném ustanovení na účet Komise.
48. V tomto ohledu je třeba bez dalšího podotknout, že právní úprava v oblasti zaplacení celního dluhu musí být vykládána s ohledem na cíl rychlého a účinného poskytnutí vlastních zdrojů Společenství (viz v tomto smyslu zejména rozsudky ze dne 14. listopadu 2002, SPKR, C‑112/01, Recueil, s. I‑10655, bod 34, a ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Nizozemí, C‑460/01, Sb. rozh. s. I‑2613, body 60, 63, 69 a 70).
49. Mimoto, jak vysvětlila generální advokátka v bodech 46 a 47 svého stanoviska, cílem založení účtu B je, jak uvádí pátý bod odůvodnění nařízení č. 1552/89 (jedenáctý bod odůvodnění nařízení č. 1150/2000), umožnit Komisi podrobněji sledovat činnost, kterou členské státy vyvíjejí při vybírání vlastních zdrojů a krom toho i zohlednit finanční riziko členských států.
50. Jak přitom vyplývá z bodu 12 tohoto rozsudku, v souladu s dohodou o narovnání zůstaly splátky zaplacené dlužníkem „v úschově“ u celní správy pro případ, že by dotčený přestal plnit své platební povinnosti a příslušné orgány podaly proti uvedenému dlužníkovi žalobu na zaplacení.
51. Z těchto podmínek je jednak s ohledem na požadavek rychlého a účinného poskytnutí vlastních zdrojů, a jednak s ohledem na řádné zohlednění ochrany finančních zájmů členských států třeba článek 10 nařízení č. 1150/2000 vykládat v tom smyslu, že částky vybrané v případě splátek celního dluhu na základě takové dohody o narovnání, jako v projednávaném případě, musí být považovány za uhrazené ve smyslu uvedeného ustanovení, takže je namístě je poukázat na účet Komise nejpozději první pracovní den po 19. pracovním dni druhého měsíce následujícího po jejich uhrazení.
52. V rozporu s tvrzením belgické vlády, shrnutým v bodech 33 a 34 tohoto rozsudku, nebrání tento výklad celní úpravy Společenství v oblasti vybírání vlastních zdrojů tomu, aby celní orgány zahájily trestní stíhání v případě, že byly dohodnuté platby přerušeny.
K nezaplacení úroků z prodlení
53. Na základě článku 11 nařízení č. 1150/2000 v případě jakéhokoli prodlení v poukázání částek na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 téhož nařízení platí dotyčný členský stát po celou dobu prodlení úrok z prodlení. Tyto úroky jsou splatné bez ohledu na důvod prodlení, ve kterém byly tyto zdroje připsány na účet Komise (viz zejména výše uvedený rozsudek ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Nizozemsko, bod 91).
54. V důsledku toho, vzhledem k tomu, že z výše uvedených úvah vyplývá, že poukázání částky splátek uhrazených na základě dohody o narovnání na účet Komise bylo opožděné, dluží Belgické království na základě článku 11 nařízení č. 1150/2000 úroky z prodlení, jejichž nezaplacení nezpochybňuje.
55. S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba učinit závěr, že Belgické království z důvodu opožděného zaplacení vlastních zdrojů při přijetí splátek od dlužníka nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 10 a 11 nařízení č. 1150/2000, které od 31. května 2000 zrušilo a nahradilo nařízení č. 1552/89, mající stejný předmět.
K nákladům řízení
56. Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Belgické království nemělo v podstatné části věci úspěch, je namístě posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení.
Výrok
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
1) Belgické království z důvodu opožděného zaplacení vlastních zdrojů při přijetí splátek od dlužníka nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 10 a 11 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství, které s účinností od 31. května 2000 zrušilo a nahradilo nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství, mající stejný předmět.
2) Ve zbývající části se žaloba zamítá.
3) Belgickému království se ukládá náhrada nákladů řízení.