62013CC0506_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šajā lietā Tiesā ir iesniegta apelācijas sūdzība par Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumu lietā Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro /Komisija (2), ar kuru pēdējā minētā tiesa, pirmkārt, noraidīja kā nepieņemamu prasību atcelt tiesību aktu, kuru bija cēlusi Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro (3) par Komisijas paziņojumu par parādu, ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzējam tika lūgts atmaksāt summas, kuras tam esot bijušas nepamatoti izmaksātas saskaņā ar pētniecības līgumu, un, otrkārt, pilnībā apmierināja Komisijas pretprasību, kas tika celta, lai atgūtu strīdīgās summas kopā ar nokavējuma procentiem.
2. Vispārējā tiesa šajā lietā uzskatīja, ka attiecīgais paziņojums par parādu nav nošķirams no līgumiskā konteksta, kādā tas ticis izsniegts, un tāpēc nav uzskatāms par pārsūdzamu tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu.
3. Tādējādi Tiesa tiek aicināta lemt, vispirms, par tādu Vispārējās tiesas relatīvi pastāvīgu judikatūras jomu, kādu tai vēl nekad nav bijusi iespēja izvērtēt un saskaņā ar kuru vienpusējus tiesību aktus, kurus pieņēmušas iestādes, izpildot ar fiziskām vai juridiskām personām noslēgtus līgumus, tādus kā attiecīgais paziņojums par parādu, var apstrīdēt, nevis ceļot LESD 263. pantā paredzēto prasību atcelt tiesību aktu, bet gan izmantojot LESD 272. pantā paredzēto līgumu tiesiskās aizsardzības līdzekli, jo vienpusēji tiesību akti nav nošķirami no to līgumiskā konteksta, pat ja tie ir “izpildāmi” LESD 299. panta izpratnē. Līdz ar to Tiesai ir jānolemj, vai šī judikatūra ir jāapstiprina, jāatceļ vai arī tai ir jāpiešķir relatīva nozīme.
4. Citiem vārdiem, runa ir par jautājumu, vai saskaņā ar Savienības tiesībām fizisku vai juridisku personu, kuras noslēdz līgumus ar Eiropas Savienības iestādēm, organizācijām un struktūrām, tiesiskā aizsardzība pret vienpusējiem tiesību aktiem, kurus pieņēmušas pēdējās minētās, izpildot šos līgumus, var ietilpt tiesas, kas ir kompetenta atcelt tiesību aktu, kompetencē, un ja tā ir, tad saskaņā ar kādiem nosacījumiem, vai arī, tieši pretēji, LES paredzētās tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmas ietvaros ir skaidri jānošķir līgumisku strīdu joma no tiesā celto prasību atcelt tiesību aktu jomas un tādējādi ir jārunā par to, ko dažu valstu tiesību sistēmās sauc par iespēju celt paralēlu prasību (4) .
5. Ņemot vērā Tiesas atbildi uz šo principiālo jautājumu, tai būs jāizvērtē arī deviņi citi pamati, kurus izvirzījis apelācijas sūdzības iesniedzējs savā apelācijas sūdzībā, un jautājums, vai šajā gadījumā Vispārējā tiesa varēja likumīgi atzīt par pamatotu prasību atmaksāt summas, attiecībā uz kurām tiek apgalvots, ka tās esot tikušas izmaksātas nepamatoti, kopā ar nokavējuma procentiem.
I – Tiesvedības priekšvēsture
6. No pārsūdzētā sprieduma 1.–8. punkta, kā arī no lietas dalībnieku iesniegtajiem rakstveida apsvērumiem izriet, ka Lito Maieftiko ir dzemdību nams, kas pieder konsorcijam un kas Eiropas transporta tīkla politikai piederošas e‑TEN
programmas ietvaros 2004. gada 12. maijā noslēdza ar Komisiju līgumu C510743 par projektu “Ward In Hand” ( WIH ) (5) – īpašu pētniecības programmu medicīniskās sadarbības jomā.
7. Minētā līguma II pielikumā ietverto Vispārīgo noteikumu (6) 19. pantā ir precizēts:
“1. Ja naudas summa līgumslēdzējai pusei ir tikusi izmaksāta nepamatoti vai ja atgūšana ir pamatota saskaņā ar līguma nosacījumiem, tad izmaksātās naudas summas saņēmējs apņemas atmaksāt Komisijai attiecīgo summu saskaņā ar Komisijas noteiktajiem nosacījumiem un termiņu.
2. Ja naudas summas saņēmējs neveic atmaksu Komisijas noteiktajā termiņā, tad summai tiek pieskaitīti procenti saskaņā ar likmi, kāda ir norādīta [Vispārīgo noteikumu 3. panta 6. punktā]. Nokavējuma procenti attiecas uz laikposmu, kas sākas dienā pēc atmaksai noteiktā termiņa, un beidzas tās dienas vakarā, kad Komisija ir pilnībā saņēmusi tai pienākošos naudas summu.
Ikviena daļēja samaksa vispirms tiks pieskaitīta izmaksām un nokavējuma procentiem un pēc tam – pamatsummai.”
8. Šī projekta īstenošanas ietvaros, kas sākās 2004. gada 1. maijā un noslēdzās 2006. gada 31. janvārī, Lito Maieftiko saņēma Eiropas Savienības finanšu atbalstu par kopējo summu EUR 99 349,50 apmērā.
9. Ar 2009. gada 29. aprīļa vēstuli Komisija informēja Lito Maieftiko, ka tajā tiks veikts finanšu audits saistībā ar tā dalību projektā WIH un ka tam būs jāiesniedz darba laika uzskaites lapas attiecībā uz šajā ziņā nodarbināto personālu, norādot nostrādātās stundas, par kurām tas prasīja atmaksu. Šī audita ietvaros, kurš tika veikts 2009. gada 4.–6. augustā, Lito Maieftiko nevarēja iesniegt šādas lapas.
10. Ar 2009. gada 20. oktobra vēstuli Komisija nosūtīja apelācijas sūdzības iesniedzējam audita ziņojuma projektu, tajā norādot uz prasīto darba laika uzskaites lapu neesamību un aicinot to iesniegt apsvērumus.
11. Ar 2009. gada 13. un 16. novembra elektroniskajām vēstulēm apelācijas sūdzības iesniedzējs iesniedza apsvērumus par audita ziņojuma projektu un nosūtīja darba laika uzskaites lapas attiecībā uz projektam veltītajiem darbiem.
12. Ar 2009. gada 23. decembra vēstuli Komisija nosūtīja apelācijas sūdzības iesniedzējam galīgo audita ziņojumu, saglabājot ziņojuma projektā izdarītos secinājumus.
13. 2010. gada 25. oktobrī Komisija nosūtīja apelācijas sūdzības iesniedzējam informatīvu vēstuli pirms piedziņas procedūras, kurā norādīja, ka ir jāatmaksā summa EUR 93 778,90 apmērā.
14. Ņemot vērā apelācijas sūdzības iesniedzēja apsvērumus, Komisija ar 2011. gada 24. maija vēstuli atmaksājamo summu samazināja līdz EUR 83 001,09. Ar 2011. gada 17. jūnija vēstuli apelācijas sūdzības iesniedzējs šajā sakarā iesniedza apsvērumus.
15. 2011. gada 16. septembrī Komisija nosūtīja apelācijas sūdzības iesniedzējam iepriekš 9. septembrī izsniegto paziņojumu par parādu (7), aicinot to atmaksāt summu EUR 83 001,09 apmērā līdz 2011. gada 24. oktobrim.
16. Strīdīgajā paziņojumā par parādu zem virsraksta “Samaksas nosacījumi” ir precizēts:
“Samaksas nosacījumi:
1. Jums ir jāsedz visas bankas pakalpojumu izmaksas, ja vien uz jums neattiecas Direktīva 2007/64/EK par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū;
2. Komisija saglabā tiesības pēc iepriekšēja paziņojuma kompensēt jebkādas summas savstarpēju prasījumu gadījumā, ja šie prasījumi ir droši, noteikta apjoma un ar pienākušu atmaksas termiņu.
3. Ja līdz samaksas termiņa beigām maksājums nav ieskaitīts Komisijas kontā, tad Eiropas Savienības apstiprinātam prasījumam tiek pieskaitīti procenti saskaņā ar likmi, kādu Eiropas Centrālā banka piemēro galvenajiem refinansēšanas darījumiem, kas tiek publicēta [ Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša ] “C” sērijā un kas ir piemērojama, sākot no maksājuma termiņa mēneša pirmās kalendārās dienas [2011. gada oktobris + 3,5 procenti].
4. Ja līdz samaksas termiņa beigām maksājums nav ieskaitīts Komisijas kontā, tad Komisija var:
– izmantot jebkādu finanšu nodrošinājumu pēc pirmā pieprasījuma;
– uzsākt jebkādu piespiedu izpildi saskaņā ar [LESD 299. pantu];
– ievietot informāciju par neīstenoto samaksu datu bāzē, kas ir pieejama Kopienas budžeta administratoriem, līdz pilnas samaksas saņemšanai;
– publicēt parādnieka vārdu, kuram ar tiesas nolēmumu ticis noteikts veikt maksājumu.”
17. Ar 2011. gada 3. novembra vēstuli Komisija atgādināja apelācijas sūdzības iesniedzējam par parādu, uzsverot, ka parādam ir procenti ar likmi 5 % gadā, kas atbilst EUR 11,37 par katru nokavējuma dienu, un ka tas nozīmē, ka 2011. gada 18. novembrī uzkrātie procenti sasniegs EUR 284,25.
II – Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
18. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 24. oktobrī, apelācijas sūdzības iesniedzējs cēla prasību atcelt strīdīgo paziņojumu par parādu.
19. Ar atsevišķu prasības pieteikumu, kurš tika iesniegts tajā pašā dienā, Lito Maieftiko prasīja arī apturēt strīdīgā paziņojuma par parādu izpildi; šis prasības pieteikums tika noraidīts ar rīkojumu Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro /Komisija (8) .
20. Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa vispirms noraidīja Lito Maieftiko
prasību atcelt tiesību aktu kā nepieņemamu (pārsūdzētā sprieduma 19.–31. punkts), būtībā atzīstot saskaņā ar iepriekš minēto rīkojumu lietā Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro /Komisija (9) cita starpā, ka strīdīgais paziņojums par parādu, kas ietilpst līguma, kurš saista Lito Maieftiko un Komisiju, kontekstā, nav tāds tiesību akts, kuru var prasīt atcelt Savienības tiesām, pamatojoties uz LESD 263. pantu.
21. Turpinājumā Vispārējā tiesa izvērtēja pretprasību, kuru, pamatojoties uz LESD 272. pantu, bija cēlusi Komisija un kurā pēdējā minētā prasīja piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam tai samaksāt EUR 83 944,80, no kuriem EUR 83 001,09 bija parāda pamatsumma un EUR 943,71 – līdz 2012. gada 15. janvārim uzkrātie nokavējuma procenti.
22. Vispārējā tiesa, izvērtējusi šīs pretprasības pieņemamību un savas pašas kompetenci to izskatīt (35.–41. punkts), to apmierināja (42.–81. punkts). Līdz ar to tā piesprieda Lito Maieftiko samaksāt Komisijai summu EUR 83 001,09 apmērā kā parāda pamatsummu un EUR 11,37 dienā kā nokavējuma procentus, kas uzkrāti, sākot no 2011. gada 25. oktobra līdz parāda pamatsummas samaksai. Tāpat tā piesprieda Lito Maieftiko atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus, tostarp ar pagaidu noregulējuma tiesvedību saistītos tiesāšanās izdevumus.
23. Pārsūdzētā sprieduma pamatojums tiks vēlreiz atkārtots, ciktāl nepieciešams, izvērtējot dažādus apelācijas sūdzības pamatus.
III – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
24. Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā tika iesniegts 2013. gada 11. septembrī, apelācijas sūdzības iesniedzējs iesniedza šo apelācijas sūdzību.
25. Ar atsevišķu dokumentu, kas Tiesas kancelejā tika iesniegts 2013. gada 23. septembrī, apelācijas sūdzības iesnie dzējs iesniedza pieteikumu par pagaidu noregulējumu saskaņā ar LESD 278. un 279. pantu ar mērķi apturēt pārsūdzētā lēmuma izpildi.
26. Ar rīkojumu lietā Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro /Komisija (10) pieteikums par pagaidu noregulējumu tika noraidīts.
27. Apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumi Tiesai ir šādi:
– atcelt pārsūdzēto spriedumu;
– izskatīt strīdu pēc būtības vai, pretējā gadījumā, nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā;
– noraidīt Komisijas pretprasību visās tās daļās;
– atcelt strīdīgo paziņojumu par parādu, un
– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
28. Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
– noraidīt apelācijas sūdzību;
– apmierināt Komisijas pretprasību visos tās prasījumos;
– noraidīt prasību atcelt strīdīgo paziņojumu par parādu, un
– piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies šajā tiesvedībā un pagaidu noregulējuma tiesvedībā.
IV – Sākotnējie apsvērumi
29. Šī apelācijas sūdzība ir sarežģīta, jo pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa ar vienu nolēmumu lēma, pirmkārt, par prasību atcelt tiesību aktu, kas bija celta saskaņā ar LESD 263. pantu, kā tiesa, kas izskata prasību atcelt tiesību aktu, to atzīstot par nepieņemamu, un, otrkārt, par pretprasību, ko bija cēlusi Komisija saskaņā ar LESD 272. pantu ar mērķi, lai apelācijas sūdzības iesniedzējs atlīdzinātu summas, kuras tā uzskata par nepamatoti pārskaitītām, kā tiesa, kas izskata līgumisku strīdu, atzīstot šo pretprasību par pieņemamu un atbalstot to pēc būtības.
30. Jāuzsver, ka Vispārējā tiesa, šajā ziņā nepieņemot skaidru lēmumu un atkāpjoties no savas pašas judikatūras (11), atteicās apmierināt apelācijas sūdzības iesniedzēja lūgumu, kāds tika izteikts replikas rakstā, ko tas iesniedza tiesvedībā pirmajā instancē (12) ar mērķi pārkvalificēt savu prasību atcelt tiesību aktu par prasību, kas celta uz līguma pamata.
31. Tā šajā gadījumā atzina savu kompetenci izskatīt Komisijas pretprasību (13), būtībā pamatojoties uz interesi ievērot procesuālo ekonomiju un uz prioritāti, kāda ir atzīta tiesai, kurā tikusi celta prasība pirmajā instancē (14), šajā ziņā atsaucoties uz rīkojumu lietā Komisija/ IAMA Consulting (15) .
32. Šī diezgan neparastā pieeja (16), kurai apelācijas sūdzības iesniedzējs centās neveiksmīgi iebilst replikas rakstā tiesvedības Vispārējā tiesā ietvaros, šīs apelācijas sūdzības kontekstā tomēr netiek apstrīdēta.
33. No minētā izriet, ka pamati un argumenti, kādus apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirzījis savas apelācijas sūdzības ietvaros, ir vērsti gan pret to sprieduma daļu, kurā tā celtā prasība atcelt tiesību aktu ir noraidīta kā nepieņemama, gan pret to sprieduma daļu, kurā pretprasība ir atzīta par pamatotu. Tomēr, kaut arī tā pirmais pamats skaidri un ekskluzīvi attiecas uz Vispārējās tiesas spriedumu daļā, kurā tā prasība atcelt tiesību aktu ir noraidīta kā nepieņemama, pārējie pamati ir daudz ambivalentāki. Lai gan ar tiem būtībā tiek prasīts atcelt Vispārējās tiesas veikto vērtējumu par Komisijas pretprasību pēc būtības, dažos no tiem patiesībā ir kritizēta prasības atcelt tiesību aktu noraidīšana nepieņemamības dēļ un šīs noraidīšanas sekas, kas sarežģī šīs apelācijas sūdzības novērtēšanu.
34. Šie elementi man liek izvērtēt visus apelācijas sūdzības pamatus, kaut arī es uzskatu, ka, ja Tiesa secinātu, kā es to aicinu darīt, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja pirmais apelācijas sūdzības pamats ir jāapmierina un ka Vispārējās tiesas spriedums ir jāatceļ, šis spriedums būtu jāatceļ pilnībā – tā, lai, loģiski, vairs nebūtu jālemj par citiem pamatiem.
V – Par prasības atcelt tiesību aktu pieņemamības vērtējumu
A – Par strīdīgā paziņojuma par parādu kvalifikāciju (pirmais pamats)
1) Vispārējās tiesas sprieduma kopsavilkums
35. Vispārējā tiesa vispirms uzsvēra, ka tā ir aicinājusi apelācijas sūdzības iesniedzēju izteikt savu nostāju jautājumā, vai pastāv īpaši apstākļi, kas pamato atšķirīgu Vispārējās tiesas vērtējumu tā apelācijas sūdzības pieņemamībai no vērtējuma, kādu tā izdarīja iepriekš celtajai prasībai atcelt tiesību aktu lietā, kurā bija līdzīgs priekšmets un kuru tā attiecīgajā lietā atzina par nepieņemamu ar rīkojumu Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro /Komisija (17) .
36. Atsaucoties uz šo pašu rīkojumu, Vispārējā tiesa turpināja ar tās judikatūras atgādināšanu, saskaņā ar kuru Savienības tiesas atbilstoši LESD 263. pantam kontrolē tiesiskumu tiesību aktiem, kurus pieņem iestādes un ar kuriem ir paredzēts radīt juridiskas sekas attiecībā uz trešajām personām, noteiktā veidā mainot to juridisko stāvokli (18) . Tā, pirmkārt, precizēja, ka šī kompetence attiecas vienīgi uz tiesību aktiem, kas ir minēti LESD 288. pantā un kurus iestādes uzskata par vajadzīgu pieņemt saskaņā ar LESD paredzētajiem nosacījumiem, izmantojot to publiskās varas priekšrocības (19) . Tā, otrkārt, piebilda, ka iestāžu pieņemtie akti, kuri ietilpst vienīgi līgumiskā kontekstā, no kura tie nav nošķirami, to rakstura dēļ neietilpst LESD 288. pantā minētajos aktos, kurus var tikt prasīts atcelt saskaņā ar LESD 263. pantu (20) .
37. Vispārējā tiesa no minētā secināja, ka tajā prasība, pamatojoties uz LESD 263. pantu, var tikt likumīgi celta tikai tad, ja strīdīgā paziņojuma par parādu mērķis būtu radīt saistošas juridiskas sekas, pārsniedzot tās, kādas izriet no līguma, un ietverot publiskās varas priekšrocību īstenošanu, kādas ir piešķirtas Komisijai kā administratīvai iestādei (21) .
38. Tā šajā gadījumā vispirms konstatēja, ka strīdīgais paziņojums par parādu iekļaujas Komisiju un apelācijas sūdzības iesniedzēju saistošā līguma kontekstā, jo šī paziņojuma mērķis ir tā parāda atgūšana, kura pamats ir šī līguma noteikumi (22) .
39. Turpinājumā tā atzina, ka pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvotajam strīdīgais paziņojums par parādu nav nošķirams no līgumiskā konteksta, kādā tas ietilpst, un neviens cits elements neļauj secināt, ka Komisija rīkojās, izmantojot tās publiskās varas priekšrocības (23) .
40. Visbeidzot, tā uzskatīja, ka strīdīgajā paziņojumā par parādu ietvertās norādes zem nosaukuma “Samaksas nosacījumi”, neraugoties uz to ambivalento raksturu, strīdīgo paziņojumu par parādu neļauj kvalificēt par “galīgu tiesību aktu” (24) .
2) Lietas dalībnieku argumenti
41. Apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 28.–31. punktā uzskatot, ka strīdīgais paziņojums par parādu nav izpildāms un ka tāpēc attiecībā uz to nevar tikt celta prasība atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu. Tas uzskata, ka šis paziņojums par parādu precīzi atbilst izpildāmam lēmumam, kādu Komisijai ir tiesības pieņemt saskaņā ar Vispārīgo noteikumu 19. panta 5. punktu.
42. Šī paziņojuma par parādu izpildāmo raksturu apstiprinot fakts, ka, pirmkārt, tajā ir vienpusēji paredzēts pieprasītās summas samaksas termiņš, sākot no kura tiek skaitīti nokavējuma procenti, un, otrkārt, tajā ir ietverta skaidra atsauce uz Komisijas tiesībām izmantot LESD 299. pantā paredzēto procedūru.
43. Komisija vispirms apgalvo, ka šis pirmais pamats ir jānoraida kā nepieņemams, ciktāl tajā tiek prasīts atkārtoti izvērtēt pirmajā instancē taisīto spriedumu. Tā uzskata, ka tas katrā ziņā ir nepamatots, jo Vispārējā tiesa esot pamatoti un saskaņā ar pastāvīgās judikatūras (25) res judicata
spēku atzinusi, ka strīdīgais paziņojums par parādu ir nevis izpildāms akts, bet gan sagatavojošs akts ar vienīgi informatīvu raksturu, kurš ir pieņemts tīri līgumiskā strīdā. Komisija piebilst, ka strīdīgais paziņojums par parādu nav uzskatāms par publiskās varas priekšrocību izpausmi un tāpēc nedrīkst tikt uzskatīts par nošķiramu no līgumiskā konteksta, kurā tas ietilpst (26) .
44. Turklāt Komisija uzsver, ka fakts, ka strīdīgajā paziņojumā par parādu ir definēti samaksas nosacījumi un paredzēti nokavējuma procenti, nedrīkst likt apšaubīt tā kvalificēšanu par “neizpildāmu aktu”.
3) Vērtējums
a) Par pamata pieņemamību
45. Vispirms ir jānorāda, ka pretēji Komisijas apgalvotajam apelācijas sūdzības iesniedzēja pirmais pamats nevar tikt atzīts par nepieņemamu. Komisija būtībā uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs faktiski vēlas panākt, lai atkārtoti tiktu izvērtēts Vispārējās tiesas spriedums. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzējs prasa Tiesai konstatēt, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot, ka strīdīgais paziņojums par parādu nav viens no tādiem tiesību aktiem, kuru var tikt prasīts atcelt Savienības tiesās saskaņā ar LESD 263. pantu. Turklāt šāds vērtējums ir daļa no faktu juridiskās kvalifikācijas, ko pārbauda Tiesa, izskatot apelācijas sūdzību (27) .
b) Par pamata pamatotību
46. Jāatgādina, ka pārsūdzētā sprieduma pirmajā daļā Vispārējā tiesa ir noraidījusi apelācijas sūdzības iesniedzēja prasību atcelt tiesību aktu kā nepieņemamu, jo strīdīgais paziņojums par parādu neietilpst tiesību aktos, kurus var tikt prasīts atcelt Savienības tiesām, pamatojoties uz LESD 263. pantu (28) .
47. Uzreiz precizēšu, ka, manuprāt, šādā secinājumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā.
48. Pārsūdzētais spriedums, jāuzsver, ietilpst jurisprudences jomā, ko jau sen ir iedibinājusi Vispārējā tiesa (29) un kas kopš tā laika ir tikusi regulāri piemērota (30), dažkārt ar atšķirīgu pama tojumu (31), attiecībā uz prasībām atcelt tiesību aktu, kas celtas par tiesību aktiem, kurus pieņēmušas Savienības iestādes, organizācijas un struktūras tādos līgumiskos kontekstos, kāds ir šajā lietā, un it īpaši par paziņojumiem par parādu, kurus izsniegusi Komisija, lai atgūtu summas, kuras ir tikušas nepamatoti pārskaitītas otrām līgumslēdzējām pusēm atbalsta vai finansēšanas programmu ietvaros (32) . Visos šajos nolēmumos (33) Vispārējā tiesa ļoti vispārīgi uzskatīja, ka attiecīgie paziņojumi par parādu nav nošķirami no līgumiskā konteksta, kādā tie ir tikuši izsniegti, un ka tāpēc tie nav apstrīdami, ceļot prasību atcelt tiesību aktu.
49. Taču Tiesai vēl nav bijusi iespēja izvērtēt šo judikatūru un tās galvenos priekšlikumus, un šis apstāklis pilnībā pamato to, ka Tiesa detalizēti izvērtē un lemj, konkrētāk runājot, par pamatojumu, atbilstoši kuram, kā arī par kritērijiem, uz kuru pamata Vispārējā tiesa, pamatojoties uz LESD 263. pantu, tiesību aktus, kuriem ir strīdīgā paziņojuma par parādu raksturojums un saturs, varēja atzīt par neapstrīdamiem aktiem.
50. Strīdīgajā paziņojumā par parādu Komisija prasīja apelācijas sūdzības iesniedzējam atmaksāt summas, kuras tā uzskatīja par nepamatoti pārskaitītām WIH
projekta ietvaros, un noteica termiņu, sākot no kura šīm summām tiek pieskaitīti procenti. Turklāt šis paziņojums izrādījās izpildāms, ciktāl Komisija apelācijas sūdzības iesniedzējam draudēja ar piespiedu izpildi, piemērojot LESD 299. pantu (34) . Šie ir tieši tie elementi, uz kuriem atsaucās apelācijas sūdzības iesniedzējs, lai pierādītu, ka strīdīgais paziņojums par parādu ir apstrīdams akts.
51. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūrā vairākkārt atzīto ir jābūt iespējai celt prasību atcelt tiesību aktu attiecībā uz visām tām iestāžu pieņemtām tiesību normām neatkarīgi no to rakstura vai formas, kuru mērķis ir radīt tiesiskas sekas (35), konkrētāk, obligātas tiesiskas sekas, kas var ietekmēt prasītāja intereses, noteiktā veidā mainot tā juridisko stāvokli (36) .
52. Tādējādi, lai noteiktu, vai uz tiesību aktu attiecas LESD 263. panta noteikumi, ir jāņem vērā tā saturs, proti, tā būtība. Turpretim raksturam, formai, pamatam, noteikumiem vai vēl arī kontekstam, pamatojoties uz ko tiesību akts ir ticis pieņemts, principā nav nozīmes attiecībā uz tā kvalificēšanu par apstrīdamu aktu, par kuru var celt prasību (37) .
53. Šajā ziņā jāuzsver, ka šāda pastāvīga Tiesas pieeja ir saistīta ar nepieciešamību nodrošināt personu individuālo interešu efektīvu juridisko aizsardzību pret iestāžu pieņemtiem tiesību aktiem (38), jo iespēja īstenot tiesas kontroli attiecībā uz šādiem aktiem ir pats Eiropas Savienības tiesību idejas pamats (39) .
54. Tomēr Vispārējā tiesa uzskatīja, ka strīdīgais paziņojums par parādu nav apstrīdams akts, nevis ņemot vērā tā saturu, proti, sekas, kādas ar to bija paredzēts radīt, bet gan ņemot vērā vienīgi tā mērķi (40), kontekstu, kādā tas tika izsniegts, un tā līguma noteikuma saturu, saskaņā ar kuru vai pamatojoties uz kuru tas tika pieņemts (41) .
55. Vispārējā tiesa vispirms paskaidroja (42), pirmkārt, ka Savienības tiesu kompetence kontrolēt Savienības iestāžu, organizāciju un struktūru tiesību aktu tiesiskumu attiecas vienīgi uz “LESD 288. pantā paredzētajiem tiesību aktiem” – šis bija skaidrojums, kāds formāli ir pretrunā Tiesas judikatūrai (43) – un tiktāl, ciktāl šie tiesību akti ir tikuši pieņemti “saskaņā ar LESD paredzētajiem nosacījumiem” un “izmantojot [šo iestāžu, organizāciju un struktūru] publiskās varas priekšrocības” – šie ir precizējumi, kādi Tiesas judikatūrā nav sastopami.
56. Vispārējā tiesa piebilda (44), otrkārt, ka iestāžu pieņemtie akti, kuri ietilpst vienīgi līgumiskā kontekstā, no kura tie nav nošķirami, “to rakstura dēļ neietilpst LESD 288. pantā minētajos aktos, kurus var tikt prasīts atcelt saskaņā ar LESD 263. pantu”.
57. Šis ir vēl viens apgalvojums, kurš ir pretrunā Tiesas judikatūrai (45), jo Tiesa vairākkārt ir atzinusi, ka nozīme ir nevis apstrīdētā tiesību akta raksturam, bet tā saturam un ietekmei, kādu ar to ir paredzēts radīt attiecībā uz trešajām personām.
58. Kopumā ir jānorāda, ka šāds apgalvojums, kas Vispārējās tiesas pamatojumā ir minēts kā pieņēmums, vienlaikus ir arī tās secinājums un ka Vispārējā tiesa nav precizējusi ne to, kāpēc strīdīgais paziņojums par parādu nav nošķirams no tā līgumiskā konteksta, ne arī a fortiori
to, kādi būtu nošķiršanas kritēriji.
59. Šie divi elementi, skatot tos kopā, ir likuši Vispārējai tiesai beigu beigās “no jauna definēt” apstrīdama tiesību akta jēdzienu, kāds tas ir izklāstīts pārsūdzētā sprieduma 24. punktā.
60. Vispārējā tiesa ir paskaidrojusi, ka prasība atcelt tiesību aktu, kas celta pret tādu aktu kā strīdīgais paziņojums par parādu, var tikt atzīta par pieņemamu vienīgi tad, ja ar šo aktu ir paredzēts radīt obligātas juridiskas sekas, kas pārsniedz sekas, kādas izriet no līguma, un ja šis akts ietver Komisijai kā administratīvai iestādei piešķirto publiskās varas priekšrocību īstenošanu.
61. Tā ir uzskatījusi, ka šajā gadījumā tas tā nav trīs iemeslu dēļ. Pirmais iemesls ir tas, ka strīdīgās summas tika pārskaitītas, “pamatojoties uz līgumu”. Otrais iemesls ir tas, ka prasība atmaksāt nepamatoti pārskaitītās summas atbilst Vispārīgo noteikumu 19. panta 1. punktā paredzētajām tiesībām. Visbeidzot, trešais iemesls ir tas, ka saskaņā ar tajā ietverto formulējumu strīdīgajā paziņojumā par parādu tika prasīts atmaksāt nepamatoti pārskaitītās summas “saskaņā ar Vispārīgo noteikumu 19. pantu”. Vispārējā tiesa no minētā ir secinājusi, ka strīdīgā paziņojuma par parādu mērķis bija īstenot tiesības, kādas Komisijai izriet no līguma noteikumiem, nevis radīt juridiskas sekas, kas ir pamatotas ar šīs iestādes īstenotajām publiskās varas priekšrocībām, kādas tai ir piešķirtas ar Savienības tiesībām.
62. Pārsūdzētā sprieduma 29. punktā Vispārējā tiesa vienīgi netieši ir minējusi apstākli, ka strīdīgais paziņojums par parādu ticis izsniegts kā izpildāms akts, ciktāl tajā ir atsauce uz LESD 299. pantu. Šajā ziņā Vispārējā tiesa ir vien uzsvērusi, ka norādes, kādas paziņojumā par parādu ir minētas zem nosaukuma “Samaksas nosacījumi”, neraugoties uz to ambivalento raksturu, nedrīkst likt kvalificēt strīdīgo paziņojumu par parādu kā “galīgu aktu”.
63. Jāuzsver, ka šo precizējumu, kurš ir kā atsauce – cik diskrēta, tik skaidra – uz IBM
judikatūru (46), saskaņā ar kuru sagatavojoši akti nav apstrīdami, ir grūti izprast, jo tas nav nekādi saistīts ar iepriekšējiem paskaidrojumiem.
64. Tomēr vēl svarīgāk ir norādīt, ka Vispārējā tiesa patiesībā ir atteikusies izvērtēt, vai strīdīgais paziņojums par parādu pēc savas būtības, kā norādīts iepriekš un it īpaši ņemot vērā tā sakarā izteiktos piespiedu izpildes draudus, nevar tikt uzskatīts par tādu, kas var radīt autonomas juridiskas sekas, un kā tāds, pamatojoties tikai uz šo faktu vien, – kā nošķirams no tā līgumiskā konteksta un līdz ar to apstrīdams, par to ceļot prasību atcelt tiesību aktu saskaņā ar LESD 263. pantu.
65. Līdz ar to Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka strīdīgais paziņojums par parādu nav apstrīdams, jo tas nav nošķirams no tā līgumiskā konteksta, kaut arī, ņemot vērā tā saturu un it īpašu faktu, ka tas ticis izsniegts kā izpildāms akts, tai bija jāatzīst, ka minētais paziņojums ir nošķirams no tā līgumiskā konteksta un līdz ar to apstrīdams.
66. Jākonstatē, ka, nosūtot apelācijas sūdzības iesniedzējam paziņojumu par parādu, kas izsniegts kā izpildāms akts, Komisija rīkojās nevis kā līgumslēdzēja puse, bet gan kā administratīva iestāde, kas izmanto savas publiskās varas priekšrocības, lai panāktu atgūstamo summu atmaksu.
67. Ar faktu, ka šāda izpildāma lēmuma pieņemšana ir precīzi paredzēta Vispārīgo noteikumu 19. panta 5. punktā, nevar tikt apšaubīts secinājums, ka strīdīgais paziņojums par parādu ir jāuzskata par apstrīdamu aktu. Ja vien netiek uzskatīts, ka Komisija var būt gan tiesnese, gan līgumslēdzēja puse attiecīgā līguma izpildes kontekstā, otras līgumslēdzējas puses tiesiskā aizsardzība prasa, lai Komisijai piešķirtajām “privilēģijām” atbilstu tiesības celt prasību atcelt tiesību aktu.
68. Līdz ar to es uzskatu, ka, secinot, ka strīdīgais paziņojums par parādu nerada juridiskas sekas, Vispārējā tiesa ir atkāpusies no Tiesas pastāvīgās judikatūras un pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Tāpēc apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītais pirmais pamats ir pamatots un pārsūdzētais spriedums šī iemesla dēļ ir jāatceļ.
B – Par Vispārējās tiesas sprieduma atcelšanas sekām
69. Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai, ja apelācija ir pamatota, Tiesa var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā.
70. Ciktāl Vispārējā tiesa prasību atcelt strīdīgo paziņojumu par parādu, kuru bija cēlis apelācijas sūdzības iesniedzējs, ir atzinusi par nepieņemamu, tiktāl tā nav izvērtējusi ne pamatus, ne galvenos argumentus, kādus bija izvirzījis apelācijas sūdzības iesniedzējs šīs prasības pamatošanai, kas nozīmē, ka lieta ir jānosūta atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā.
71. Kā es jau iepriekš minēju (47), secinājums, pie kāda es nonācu, nozīmē, ka pārsūdzētais spriedums ir pilnībā jāatceļ, līdz ar to arī daļā, kur Vispārējā tiesa, spriežot kā tiesa, kas izskata līgumisku strīdu, ir atzinusi Komisijas pretprasības pieņemamību un pamatotību.
72. Šādos apstākļos nav jālemj par pārējiem apelācijas sūdzības pamatiem, kuros visos, vispārīgi runājot, ir apstrīdēts Vispārējās tiesas vērtējums Komisijas pretprasības pamatotībai.
73. Es tomēr uzskatu, ka ir lietderīgi, ņemot vērā šīs lietas īpašos apstākļus un gadījumā, ja Tiesa nepiekristu manam pamatsecinājumam, tai sniegt pilnīgu šīs lietas izklāstu un līdz ar to arī deviņu citu apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīto pamatu analīzi (48) .
VI – Par pretprasības pamatotības vērtējumu
74. Ar otro, piekto un septīto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu pierādījumiem, kādus tas bija izvirzījis, lai pamatotu savus prasījumus noraidīt kā nepamatotu Komisijas pretprasību. Konkrētāk, Vispārējā tiesa esot nepareizi piemērojusi jēdzienu “nepamatoti pārskaitīta summa” (otrais pamats). Turklāt tā esot pieļāvusi kļūdas, novērtējot darba laika uzskaites lapu juridisko raksturu (piektais pamats) un izmaksu novērtēšanas metodes (“cost models”) (septītais pamats).
75. Ar trešo un sesto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot ievērojusi prasības par tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, jo neesot ņēmusi vērā dažus no tā argumentiem un neesot ievērojusi principus par tiesībām uz aizstāvību un pušu procesuālo tiesību vienlīdzību.
76. Ar astoto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu vērtējumā attiecībā uz pilnvaru nepareizu izmantošanu, par ko esot atbildīga Komisija.
77. Ar devīto pamatu tas pārmet, ka Vispārējā tiesa ir noraidījusi tā pamatu, kurā tika apgalvota pamatojuma neesamība strīdīgajā paziņojumā par parādu.
78. Visbeidzot, tā desmitais pamats ir balstīts uz kļūdu tiesību piemērošanā, kādu esot pieļāvusi Vispārējā tiesa, izvērtējot tā pamatu, kurš bija balstīts uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu.
79. Komisija savukārt uzskata, ka visi pamati esot jānoraida kā nepieņemami, jo apelācijas sūdzības iesniedzējs, vispārīgi runājot, vēlas panākt lietas pārskatīšanu pēc būtības, iesniedzot vienīgi Vispārējā tiesā izvirzītos pamatus un argumentus un konkrēti neidentificējot ne tiesību normas, kādas Vispārējā tiesa esot pārkāpusi, ne arī norādot precīzus pārsūdzētā sprieduma pamatus, kurus tas kritizē. Neraugoties uz to, Komisija analizē dažādus pamatus pēc būtības (49), lai secinātu, ka tie katrā ziņā ir jānoraida kā nepamatoti.
A – Par Vispārējās tiesas pieļautajām kļūdām, izvērtējot pierādījumus pretprasības nep amatotajam raksturam (otrais, piektais un septītais pamats)
1) Par otro pamatu, kas ir balstīts uz juridiskā jēdziena “nepamatoti pārskaitīta summa” sagrozīšanu
80. Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi juridisko jēdzienu “nepamatoti pārskaitīta summa” Beļģijas Civilkodeksa 1376. panta izpratnē, pārsūdzētā sprieduma 26. un 47.–69. punktā uzskatot, ka Komisija tam nepamatoti pārskaitīja summu EUR 83 001,09 apmērā. Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, pirmkārt, ka saskaņā ar šo normu šī summa bija jāuzskata par nepamatoti pārskaitītu dienā, kad tā tika saņemta. Otrkārt, tas uzskata, ka, lai būtu izpildīti šajā normā paredzētie nosacījumi, ir nepieciešams, lai nepamatotā pārskaitīšana būtu notikusi ar nolūku vai kļūdas dēļ.
81. Turklāt neesot pierādīts, ka darba laika uzskaites lapas netika iesniegtas projekta īstenošanos laikā, kurš ir vienīgais atbilstošais laikposms, lai novērtētu strīdīgā pārskaitījuma nepamatoto raksturu.
82. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītajiem argumentiem nevar piekrist.
83. Vispārējā tiesa vispirms ir atzinusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam nav izdevies apšaubīt konstatējumus, kādi tika izdarīti, sastādot galīgā audita ziņojumu, pamatojoties uz kuru Komisija uzskatīja, ka personāla izdevumi, kādi tika iegrāmatoti attiecībā uz WIH
projektu, nebija attaisnoti Vispārīgo noteikumu 13. panta 1. punkta un 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē (50) . Šajā gadījumā minētajā ziņojumā tika konstatēts, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nav izpildījis Vispārīgo noteikumu 14. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētos pienākumus reģistrēt un apliecināt, vismaz reizi mēnesī, visas darba stundas, kas tikušas uzskaitītas saskaņā ar līgumu.
84. Līdz ar to arī saistītos izdevumus Komisija atzina par neattaisnotiem un noraidīja.
85. Turklāt no pārsūdzētā sprieduma 56. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa tomēr ir izvērtējusi darba laika uzskaites lapas, kuras bija iesniedzis apelācijas sūdzības iesniedzējs pēc 2009. gada 13. novembrī veiktā audita, un secinājusi, ka tās nevar tikt izmantotas kā pierādījumi, kas apliecina WIH
projekta ietvaros nostrādātās darba stundas, jo tajās nav norādīti datumi un tās nav parakstījusi viena no personām, kas ir minēta Vispārīgo noteikumu 14. panta 1. punkta a) apakšpunktā.
86. Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa neatkarīgi ir izvērtējusi faktus un pierādījumus, kādus bija iesniedzis apelācijas sūdzības iesniedzējs, lai pierādītu, ka Komisija kļūdaini atzina par neattaisnotām summas, kuras tā prasīja atmaksāt.
87. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzējs nav iesniedzis nevienu pierādījumu, ka Vispārējā tiesa, šādi rīkojoties, būtu sagrozījusi minētos pierādījumus.
88. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja otrais pamats, piemērojot LESD 256. panta 1. punktu un Tiesas statūtu 58. panta 1. punktu un atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai (51), ir jānoraida kā nepieņemams.
2) Par piekto pamatu, kurš ir balstīts uz kļūdu darba laika uzskaites lapu rakstura vērtējumā
89. Ar piekto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, novērtējot darba laika uzskaites lapu raksturu un apelācijas sūdzības iesniedzēju pienākuma sniegt periodiskus pārskatus apjomu. Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzsver, ka šie periodiskie pārskati, kuros ir jāieraksta ikviena darba laika, kāds nostrādāts subsidētās programmas ietvaros, vienība attiecībā uz katru darbinieku, ļauj, pirmkārt, reģistrēt ieguldīto darbu un, otrkārt, izveidot objektīvi izmērāmu novērtēšanas pamatu, kas ļauj attaisnot darba izmaksas. Tāpēc tas būtībā uzskata, ka periodisko pārskatu neregulāra iesniegšana, ņemot vērā to mērķi, nevar tikt pielīdzināta darba neizpildei, jo tad runa būtu par acīmredzamu nesamērību. Apelācijas sūdzības iesniedzējs piebilst, ka periodisku pārskatu jēdziens nav definēts ne tiesību aktos, ne judikatūrā, kas nozīmē, ka to īpašais saturs ir jānosaka, ņemot vērā tieši šīs konkrētās lietas apstākļus.
90. Vispirms ir jāuzsver, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā atkārto argumentāciju, kādu tas ir sniedzis pirmajā instancē, kā tas cita starpā izriet no pārsūdzētā sprieduma 43. punkta.
91. Katrā ziņā jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 59. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka attiecīgie periodiskie pārskati ietver vienīgi vispārīgu ceturkšņa pārskatu par darba stundām, kuras bija uzskaitījis apelācijas sūdzības iesniedzējs atbilstoši katrai projekta daļai, nevis ikmēneša sadalījumu, norādot, cik stundas katrs darbinieks ir veltījis projektam. Tāpēc tā ir atzinusi, ka šie pārskati neatbilst Vispārīgo noteikumu 14. panta 1. punkta a) apakšpunktā ietvertajām formālajām prasībām un ka tie pavisam noteikti materiāltiesiskā ziņā neaizstāj darba laika uzskaites lapas.
92. Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa neatkarīgi ir izvērtējusi faktus un pierādījumus, kādus bija iesniedzis apelācijas sūdzības iesniedzējs, lai pierādītu, ka Komisija kļūdaini atzina par nepamatotām summas, kuras tā prasīja atmaksāt.
93. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējs nav iesniedzis nevienu pierādījumu, ka Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi minētos pierādījumus, tā piektais pamats līdz ar to ir jānoraida kā nepieņemams saskaņā ar LESD 256. panta 1. punktu un Tiesas statūtu 58. panta 1. punktu.
3) Par septīto pamatu, kurš ir balstīts uz kļūdu izmaksu aprēķināšanas metožu juridiskā rakstura vērtējumā
94. Ar septīto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu izmaksu aprēķināšanas metožu (“cost models”) juridiskā rakstura vērtējumā.
95. Šis pamats ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemams.
96. Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs nav precizējis, kādu pārsūdzētā sprieduma pamatojuma punktu tas kritizē. Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs nav paskaidrojis, kā Vispārējā tiesa šajā sakarā būtu pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
97. Šos trūkumus tomēr var izskaidrot ar faktu, ka Vispārējā tiesa nav lēmusi par šo jautājumu, izvērtējot Komisijas pretprasību.
98. No pārsūdzētā sprieduma 42. punkta izriet, ka Komisijas pretprasība bija balstīta, pirmkārt, uz to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs nebija izpildījis “Vispārīgo noteikumu 14. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto pienākumu sagatavot darba laika uzskaites lapas un uzskaitīt darba stundas, kuras bija nostrādājis tā personāls projekta vajadzībām”, un, otrkārt, uz to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs “kļūdaini balstījās uz “kopējo izmaksu aprēķināšanas metodi”, lai aprēķinātu ar WIH
projektu saistītās netiešās izmaksas”.
99. Tomēr no pārsūdzētā sprieduma (47.–64. punkts) izriet, ka Vispārējā tiesa ir atzinusi Komisijas pretprasību par pamatotu pēc tam, kad tā bija konstatējusi, ka Komisija pamatoti secināja, ka personāla izmaksas, kādas saistībā ar projektu bija norādījis apelācijas sūdzības iesniedzējs, nav uzskatāmas par attaisnotām izmaksām Vispārīgo noteikumu 13. panta 1. punkta izpratnē. Taču tā nav izvērtējusi Komisijas izvirzīto otro pamatu.
100. Līdz ar to apelācijas sūdzības iesniedzēja septītais pamats ir jānoraida katrā ziņā kā nederīgs.
B – Par kļūdu vērtējumā, kādu esot pieļāvusi Vispārējā tiesa, izvērtējot Komisijas pilnvaru nepareizu izmantošanu (astotais pamats)
101. Ar astoto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā apgalvo, ka Komisijas rīcība ir ļaunprātīga, ciktāl tā prasīja atmaksāt strīdīgās summas tikai tāpēc vien, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs laikā neiesniedza prasītās darba laika uzskaites lapas, kaut arī tā darbinieki piedalījās WIH
projektā. Šo lapu iesniegšana nevarot tikt uzskatīta par būtisku no līguma izrietošu pienākumu, jo šī līguma mērķis ir nodrošināt projektam nepieciešamo piegādi, kas arī esot tikusi veikta un pierādot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja personāls patiešām piedalījās projektā. Tādējādi Komisija minēto darba laika uzskaites lapu neiesniegšanu kļūdaini esot pielīdzinājusi piegādes nenodrošināšanai. Tāpēc Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, noraidot apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīto argumentu par pilnvaru nepareizu izmantošanu.
102. Komisija paskaidro, ka tādu līgumu gadījumā, kuri attiecas uz programmām, kam tiek piešķirts finanšu atbalsts, šī atbalsta saņēmējam ir juridisks pienākums reģistrēt un deklarēt izdevumus. Līdz ar to atbalsta saņēmēja pienākums pierādīt izdevumu pamatotību ir pilnīgi neatkarīgs no pienākuma īstenot projektu vai veikt tam nepieciešamo piegādi.
103. Komisija piebilst, ka tā vispār nav apšaubījusi pienācīgu WIH
projekta izpildi, bet tikai izdarījusi secinājumus no apelācijas sūdzības iesniedzēja izdarītajiem līguma pārkāpumiem, jo tam neesot izdevies pierādīt, cik daudz laika tā personāls faktiski veltījis WIH
projektam.
104. Pat pieņemot, ka astoto pamatu varētu atbalstīt uz līguma pamata radušamies strīda kontekstā (52), es uzskatu, ka šis astotais pamats ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemams. Apelācijas sūdzības iesniedzējs faktiski tikai atsaucas uz pilnvaru nepareizu izmantošanu, neprecizējot ne to, kāpēc tā bijusi nepareiza, ne arī iesniedzot jebkādus pierādījumus, ka Komisija būtu rīkojusies ar vienu vai galveno mērķi – panākt rezultātu, kas atšķiras no plānotā, vai izvairīties no procedūras, kāda ir speciāli paredzēta līgumā, lai atrisinātu šajā lietā radušos situāciju (53) .
C – Par to, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi prasības attiecībā uz tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu (trešais un sestais pamats)
1) Lietas dalībnieku argumenti
105. Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka, pārsūdzētā sprieduma 73.–77. punktā nospriežot, ka Komisija bija tiesīga tam prasīt atmaksāt summu EUR 83 001,09 apmērā, kurai ir pieskaitīti nokavējuma procenti, kas aprēķināti, pamatojoties uz 5 % likmi, sākot no 2011. gada 25. oktobra, Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentus, tādējādi neievērojot tā tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, kas ir garantētas Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. pantā, un pārkāpjot Savienības tiesību vispārējos principus.
106. Tiesas sēdē atbildot uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem, apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvoja, ka, tā kā strīdīgais paziņojums par parādu tika iesniegts kā un uztverts kā sagatavojošs akts, proti, līguma dokuments ar informatīvu raksturu, kas nevar grozīt apelācijas sūdzības iesniedzēja juridisko stāvokli, tad datums, no kura jāsāk skaitīt nokavējuma procentus, ko tam tika prasīts maksāt, nevarēja tikt likumīgi noteikts, beidzoties šajā paziņojumā par parādu paredzētajam termiņam, kas šajā gadījumā bija 2011. gada 25. oktobris. Turklāt šo argumentu Vispārējā tiesa neesot izvērtējusi, jo tā neesot izvērtējusi to izmaiņu apelācijas sūdzības iesniedzēja juridiskajā stāvoklī tiesiskumu, ko radīja paziņojuma par parādu izsniegšana.
107. Ar sesto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi tā tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu, konkrētāk, tā tiesības uz aizstāvību un pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu, atzīstot, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 56. punktā, ka tā iesniegtās darba laika uzskaites lapas neatbilst līgumā noteiktajām prasībām un nevar tikt atzītas par pierādījumiem WIH
projektam veltītajām darba stundām, un, otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 63. punktā, ka ar apelācijas sūdzības iesniedzēja iesniegto saraksti nevar tikt pierādīts, cik daudz laika šim projektam faktiski veltījuši tā darbinieki. Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa esot liegusi jebkādas pierādīšanas iespējas, acīmredzami neievērojot pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu.
108. Apelācijas sūdzības iesniedzējs piebilst, ka līgums, ko tas noslēdza ar Komisiju, ir uzskatāms par ļaunprātīgu izmantošanu, ciktāl tajā ir noteikti nesamērīgi ierobežojumi attiecībā uz veidiem, kā pierādāma tā personāla faktiska dalība WIH
projektā.
109. Turpinājumā tas apgalvo, ka tādā situācijā, kāda ir šajā lietā, kur Komisija, izmantojot auditu, vienpusēji konstatējusi līguma noteikumu neievērošanu un pēc tam cēlusi pretprasību, lai atgūtu nepamatoti pārskaitītās summas, Komisija ir tiesneša un līgumslēdzējas puses lomā un izmanto priekšrocības, kas ir uzskatāmas par pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principa pārkāpumu.
110. Komisija uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītais trešais pamats ir jānoraida kā pilnībā nepamatots. Pirmkārt, Vispārējā tiesa tiesvedības organizatorisko pasākumu ietvaros ir uzdevusi lietas dalībniekiem precīzu jautājumu par procentu likmi, kādu tiek prasīts maksāt pretprasībā, tādējādi dodot apelācijas sūdzības iesniedzējam iespēju šajā sakarā izteikt savu viedokli. Otrkārt, novēlota samaksa un nokavējuma procentu aprēķināšana neesot obligāti jāsaista ar strīdīgā paziņojuma par parādu izpildāmo raksturu.
111. Komisija uzskata, ka arī sestais pamats ir jānoraida kā nepamatots. Tā šajā ziņā uzsver, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs jau no paša sākuma zināja visus līguma noteikumus, tostarp finansēšanas noteikumus. Tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs pārkāpa vairākus līguma noteikumus, nepadarot tos ļaunprātīgus un nesamērīgus.
2) Vērtējums
a) Par trešo pamatu
112. No pārsūdzētā sprieduma izriet, ka Vispārējā tiesa šajā gadījumā ir atzinusi, ka Komisijai bija tiesības prasīt nokavējuma procentus, sākot no 2011. gada 25. oktobra (54), kas notika pēc tam, kad tā saskaņā ar Vispārīgo noteikumu 19. panta 2. punktu bija konstatējusi, ka gadījumā, ja nepamatoti pārskaitītās summas netiks atmaksātas Komisijas noteiktajā datumā, atmaksājamajai summai tiks noteikti procenti saskaņā ar šo noteikumu 3. panta 6. punktā paredzēto likmi (55) .
113. Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa vienkārši ir piemērojusi Vispārīgo noteikumu 19. panta 2. punktā un 3. panta 6. punktā, skatot tos kopā, paredzētās prasības, tādējādi izdarot secinājumus no tās vērtējuma, saskaņā ar kuru, pirmkārt, strīds starp lietas dalībniekiem ir līgumisks un, otrkārt, Komisijas pretprasība ir pamatota.
114. Fakts, ka Vispārējā tiesa nav izteikusi formālu viedokli par apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentiem, šādos apstākļos nevar tikt uzskatīts par tā tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu pārkāpumu.
115. Apelācijas sūdzības iesniedzējs tā trešā pamata ietvaros pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav ņēmusi vērā tā argumentu, saskaņā ar kuru strīdīgajā paziņojumā par parādu nevarēja vienlaicīgi tikt noteikts nokavējuma procentu aprēķināšanas sākuma datums, tādējādi grozot tā juridisko stāvokli, un tas uzskatīts tikai par sagatavojošu aktu, kā to darīja Komisija. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet, ka netika ņemta vērā saikne, kāda, pēc tā domām, pastāv ēja starp šī paziņojuma apstrīdamo raksturu un nokavējuma procentu noteikšanu. Turpretim tas nevienā brīdī, proti, ne sākotnējā prasības pieteikumā, ne replikā, ne arī tā atbildē uz Vispārējās tiesas uzdotajiem rakstveida jautājumiem, formāli nav apšaubījis šajā gadījumā piemēroto līguma noteikumu likumīgumu.
116. Ņemot vērā šos apstākļus, apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītais trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
b) Par sesto pamatu
117. Arī apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītais sestais pamats šajā gadījumā ir jānoraida kā acīmredzami nepamatots.
118. No pārsūdzētā sprieduma izriet, ka Vispārējā tiesa ir izvērtējusi ne tikai darba laika uzskaites lapas, kuras apelācijas sūdzības iesniedzējs iesniedza 2009. gada 13. novembrī (56), un periodiskos pārskatus, kurus tas bija nosūtījis Komisijai (57), bet arī elektroniskās sarakstes 3656 lapas, kuras iesniedza apelācijas sūdzības iesniedzējs, lai pierādītu daļu no laika, kādu tā darbinieki veltījuši projektam (58) . No tā Vispārējā tiesa ir secinājusi, ka ar šiem dažādajiem pierādījumiem nevar tikt apšaubīti konstatējumi, kādi tika izdarīti galīgā audita ziņojuma ietvaros.
119. No minētā izriet, ka, esot tālu no tā, lai varētu runāt par jebkādu pierādīšanas iespēju liegšanu apelācijas sūdzības iesniedzējam, Vispārējā tiesa, tieši pretēji, rūpīgi ir izvērtējusi apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītos argumentus un šajā sakarā sniegtos pierādījumus.
120. Jāpiebilst, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs patiesībā apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu tā pierādījumiem. Kā jau tika atgādināts, faktu un pierādījumu vērtējums, izņemot to sagrozīšanas gadījumus, nav tiesību jautājums, kas kā tāds būtu pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas ietvaros.
121. Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzējs nevar pārmest Vispārējai tiesai, ka tā, izvērtējot Komisijas pretprasību, nav konstatējusi līguma, kura likumību, starp citu, tas nav apstrīdējis, ļaunprātīgo raksturu.
D – Par kļūdu vērtējumā attiecībā uz pamatojuma neesamību paziņojumā par parādu (devītais pamats)
122. Ar devīto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, noraidot argumentu, kas bija balstīts uz pamatojuma neesamību strīdīgajā paziņojumā par parādu, kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs bija izvirzījis pirmajā instancē. Tas šajā ziņā precizē, ka strīdīgajā paziņojumā par parādu nav ietverts nekāds pamatojums, kas ļautu pārbaudīt veiktos aprēķinus, ņemot vērā, ka Komisijas atsauce uz tās 2011. gada 24. maija un 2011. gada 17. augusta vēstulēm nevar tikt uzskatīta par pietiekamu pamatojumu.
123. Komisija iebilst, ka procedūrā, kas norisinājās pirms strīdīgā paziņojuma par parādu izsniegšanas un kas tika uzsākta ar tās 2009. gada 20. oktobra vēstuli, it īpaši tās 2011. gada 24. maija un 2011. gada 17. augusta vēstulēs, kas ir minētas pārsūdzētā sprieduma 26. punktā, kā arī audita ziņojumā tā izskaidroja faktus un iemeslus, kas pamato tās lēmumu. Katrā ziņā Komisija norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 29. punktā ir atzinusi, ka strīdīgais paziņojums par parādu nav galīgs tiesību akts, un tāpēc atsaucas uz argumentiem, kādi ir ietverti tās atbildē uz pirmo pamatu.
124. Šajā ziņā ir jānorāda, ka ar šo devīto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav pieņēmusi lēmumu par otro pamatu, kuru tas bija izvirzījis pirmajā instancē Vispārējā tiesā, ceļot prasību atcelt strīdīgo paziņojumu par parādu.
125. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja celtā prasība atcelt tiesību aktu tika noraidīta kā nepieņemama, tad patiešām ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa, izvērtējot Komisijas pretprasības pamatotību, nav izvērtējusi šo pamatu un nav pieņēmusi formālu lēmumu par strīdīgā paziņojuma par parādu pamatojumu.
126. Tomēr no pārsūdzētā sprieduma izriet (59), ka Vispārējā tiesa, pamatojoties uz Komisijas sniegtajām norādēm, kuras, kā ir norādīts, nav tikušas apstrīdētas, ir izvērtējusi summas EUR 83 000,09 aprēķināšanu, ko bija prasījis apelācijas sūdzības iesniedzējs.
127. Tāpat no pārsūdzētā sprieduma izriet (60), ka Vispārējā tiesa ir izvērtējusi, vai Komisija ir precizējusi to summu “samaksas nosacījumus un datumu”, kādas apelācijas sūdzības iesniedzējam tiek prasīts atmaksāt. Tā šajā gadījumā ir atzinusi, ka tas tā bija, atsaucoties, pirmkārt, uz 2011. gada 24. maija vēstuli un, otrkārt, uz norādēm, kādas ir sniegtas strīdīgajā paziņojumā par parādu zem nosaukuma “Samaksas nosacījumi”.
128. Šādos apstākļos apelācijas sūdzības devītais pamats var tikt vienīgi noraidīts kā acīmredzami nepamatots.
E – Par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu (desmitais pamats)
129. Ar desmito pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka piecus gadus pēc programmas izbeigšanas summa par pēdējo programmas daļu tam tā arī vēl nav pārskaitīta, kaut arī netiek apstrīdēts, ka šī daļa tikusi īstenota un ka tā ceturkšņa ziņojumi tikuši akceptēti. Šādi rīkojoties, Komisija neesot ievērojusi tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, un līdz ar to šī iemesla dēļ esot jāatceļ arī Vispārējās tiesas spriedums.
130. Jākonstatē, ka, kaut arī ar šo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka Komisija nav ievērojusi tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, tas nenorāda, kā pati Vispārējā tiesa nebūtu ievērojusi šo principu. Tāpēc, ievērojot šo viedokli un šī iemesla dēļ, šis desmitais pamats ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemams.
131. Tomēr ir jānorāda, ka šajā desmitajā pamatā ir atkārtots piektais pamats, kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirzīja pirmajā instancē, ceļot prasību atcelt tiesību aktu, un par kuru Vispārējā tiesa līdz ar to nav lēmusi. Neraugoties uz to, ir jākonstatē, ka prasība, kas ir ietverta šajā pamatā, kaut arī tā attiecas uz attiecīgā līguma izpildi, tomēr nav konkrēti saistīta ar strīdīgā paziņojuma par parādu priekšmetu un līdz ar to arī ar strīdu.
132. Līdz ar to desmitais pamats ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemams.
133. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus un gadījumā, ja Tiesa nepiekristu maniem pamatsecinājumiem, es uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja apelācijas sūdzība ir jānoraida.
VII – Par tiesāšanās izdevumiem
134. Ciktāl vispirms tiek piedāvāts Tiesai atcelt pārsūdzēto spriedumu un nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā, tad tāpat tiek piedāvāts, vispirms, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem šajā instancē pieņemšanu atlikt.
135. Tomēr gadījumā, ja Tiesa nepiekritīs maniem pamatsecinājumiem un nolems apelācijas sūdzību noraidīt, tad apelācijas sūdzības iesniedzējam ir jāpiespriež atlīdzināt visi tiesāšanās izdevumi, piemērojot Tiesas Reglamenta 184. panta 1. punktu un 138. panta 1. punktu, skatot tos kopā.
VIII – Secinājumi
136. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es piedāvāju Tiesa primāri nolemt:
1) atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumu Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro /Komisija (T‑552/11, EU:T:2013:349), ciktāl tajā ir atzīta par nepieņemamu apelācijas sūdzības iesniedzēja prasība atcelt tiesību aktu, kas tika celta par Eiropas Komisijas 2011. gada 9. septembra paziņojumu par parādu, kurā apelācijas sūdzības iesniedzējam tika prasīts atmaksāt summu EUR 83 001,09 apmērā līdz 2011. gada 24. oktobrim;
2) nodot lietu atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai nolēmuma par apelācijas sūdzības pamatotību pieņemšanai;
3) lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu atlikt.
137. Pakārtoti, es piedāvāju Tiesai nolemt:
1) apelācijas sūdzību noraidīt;
2) piespriest Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro AE
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(1) .
(2)  –	T‑552/11, EU:T:2013:349 (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”).
(3)  –	Turpmāk tekstā – “ Lito Maieftiko ”.
(4)  	Skat. cita starpā attiecībā uz Francijas administratīvajām tiesībām Wachsmann, P., “La recevabilité du recours pour excès de pouvoir à l’encontre des contrats. Pour le centenaire de l’arrêt Martin”, Revue française de droit administratif, Nr. 1 (2006), 24. lpp.
(5)  –	Turpmāk tekstā – “projekts WIH ”.
(6)  –	Turpmāk tekstā – “Vispārīgie noteikumi”.
(7)  –	Turpmāk tekstā – “strīdīgais paziņojums par parādu”.
(8)  –	T‑552/11 R, EU:T:2011:749.
(9)  –	T‑353/10, EU:T:2011:589.
(10)  –	C‑506/13 P‑R, EU:C:2013:882.
(11)  –	Skat. cita starpā spriedumu Lecureur /Komisija (T‑26/00, EU:T:2001:222, 38. punkts), rīkojumus Musée Grévin /Komisija (T‑314/03 un T‑378/03, EU:T:2004:139, 88. punkts) un Helm Düngemittel /Komisija (T‑265/03, EU:T:2005:213, 54.–57. punkts), spriedumu CEVA /Komisija (T‑428/07 un T‑455/07, EU:T:2010:240, 57.–64. punkts), rīkojumus Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro /Komisija (EU:T:2011:589, 34. un 35. punkts), Technion
un Technion Research & Development Foundation /Komisija (T‑546/11, EU:T:2012:303, 58. un 59. punkts) un Technion
un Technion Research & Development Foundation /Komisija (T‑657/11, EU:T:2012:411, 54.–60. punkts), spriedumus GRP Security /Revīzijas palāta (T‑87/11, EU:T:2013:161, 31.–38. punkts), kā arī Technische Universität Dresden /Komisija (T‑29/11, EU:T:2014:912, 42.–44. punkts). Attiecībā uz atteikumu prasību, kas celta uz līguma pamata, pārkvalificēt par prasību atcelt tiesību aktu sakarā ar [šādas prasības celšanai paredzētā] termiņa beigām skat. spriedumu Helkon Media /Komisija (T‑122/06, EU:T:2008:418, 54. punkts).
(12)  –	Skat. minētā replikas raksta 84. punktu.
(13)  –	Pārsūdzētā sprieduma 40. punkts.
(14)  –	Skat. pārsūdzētā sprieduma 39. punktu.
(15)  –	C‑517/03, EU:C:2004:326, 17. punkts.
(16)  –	Pretprasība, kas celta līguma kontekstā, protams, ir pazīstama Savienības tiesībās, jo Tiesa ir skaidri atļāvusi celt šādas prasības; skat. spriedumus Komisija/ Zoubek
(426/85, EU:C:1986:501, 12. punkts) un IDE /Komisija (C‑114/94, EU:C:1997:68, 82. un 83. punkts). Taču man neizdevās atrast nevienu precedentu, kas atbilstu apstākļiem, kādi ir šajā lietā, kur pretprasība, kas tika celta prasības atcelt tiesību aktu kontekstā, ir tikusi izvērtēta un apmierināta, savukārt prasība atcelt tiesību aktu, uz kuru šī pretprasība balstās, ir tikusi atzīta par nepieņemamu.
(17)  –	EU:T:2011:589.
(18)  –	Pārsūdzētā sprieduma 21. punkts.
(19)  –	Pārsūdzētā sprieduma 22. punkts.
(20)  –	Pārsūdzētā sprieduma 23. punkts.
(21)  –	Pārsūdzētā sprieduma 24. punkts.
(22)  –	Pārsūdzētā sprieduma 25. un 26. punkts.
(23)  –	Pārsūdzētā sprieduma 28. punkts.
(24)  –	Pārsūdzētā sprieduma 29. punkts.
(25)  –	Komisija atsaucas uz rīkojumu Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro /Komisija (EU:T:2011:589).
(26)  –	Spriedums Geotronics /Komisija (C‑395/95 P, EU:C:1997:210).
(27)  –	Skat. cita starpā rīkojumu An Taisce
un WWF UK /Komisija (C‑325/94 P, EU:C:1996:293, 30. punkts), kā arī spriedumu Parlaments/ Ripa di Meana  u.c. (C‑470/00 P, EU:C:2004:241, 41. punkts).
(28)  –	Pārsūdzētā sprieduma 30. punkts.
(29)  –	Rīkojums Musée Grévin /Komisija (EU:T:2004:139, 61.–89. punkts).
(30)  –	Attiecībā uz nolēmumiem, ar kuriem kā nepieņemamas ir noraidītas tās prasības atcelt tiesību aktu, kas celtas par paziņojumiem par parādu, un kuri ir balstīti uz identisku vai ļoti līdzīgu pamatojumu, skat. rīkojumu Austrian Relief Program /Komisija (T‑235/06, EU:T:2008:411, 34.–38. punkts), spriedumus ArchiMEDES /Komisija (T‑396/05 un T‑397/05, EU:T:2009:184, 53.–58. punkts) un CEVA /Komisija (EU:T:2010:240, 51.–55. punkts), rīkojumus Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro /Komisija (EU:T:2011:589, 22.–32. punkts), Groupement Adriano, Jaime Ribeiro, Conduril /Komisija (T‑335/09, EU:T:2011:614, 22.–36. punkts), kā arī Technion
un Technion Research & Development Foundation /Komisija (EU:T:2012:303, 30.–55. punkts).
(31)  –	Attiecībā uz nolēmumiem, ar kuriem kā nepieņemamas ir noraidītas tās prasības atcelt tiesību aktu, kas celtas par paziņojumiem par parādu, bet kuru pamatojums atšķiras no sākotnējā pamatojuma, skat. rīkojumu Imelios /Komsiija (T‑97/07, EU:T:2008:105, 23.–30. punkts), spriedumu Cestas /Komisija (T‑260/04, EU:T:2008:115, 67.–77. punkts), rīkojumus CPEM /Komisija (T‑106/08, EU:T:2009:228, 25.–37. punkts), Alisei /Komisija (T‑481/08, EU:T:2010:32, 72. punkts), IEM /Komisija (T‑435/10, EU:T:2011:410, 26., 30. un 31. punkts), spriedumu CEVA /Komisija (T‑285/09, EU:T:2011:479, 45.–48. punkts), kā arī EMA /Komisija (T‑116/11, EU:T:2013:634, 72.–75. punkts) un rīkojumu Ungārija/Komisija (T‑37/11, EU:T:2012:310, 35.–43. punkts).
(32)  –	Attiecībā uz šīs judikatūras piemērošanu pēc pārsūdzētā sprieduma pasludināšanas skat. rīkojumu Evropaïki Dynamiki /Komisija (T‑554/11, EU:T:2013:548, 30. un 41. punkts) un spriedumus EMA /Komisija (T‑116/11, EU:T:2013:634, 71.–75. punkts), kā arī Technische Universität Dresden /Komisija (T‑29/11, EU:T:2014:912, 29.–35. punkts).
(33)  –	Attiecībā uz pretēju lēmumu skat. spriedumu Applied Microengineering /Komisija (T‑387/09, EU:T:2012:501, 36.–52. punkts). Vispārējā tiesa izskatīja arī tādu lietu, kurā tā, piemērojot tā saukto Boehringer
judikatūru (spriedums Padome/ Boehringer, C‑23/00 P, EU:C:2002:118, 51. un 52. punkts), noraidīja prasību pēc būtības, neizvērtējot tās pieņemamību; skat. spriedumu Berliner Institut für Vergleichende Sozialforschung /Komisija (T‑73/08, EU:T:2013:433, 47. un 48. punkts).
(34)  –	Skat. šo secinājumu 14. un 15. punktu.
(35)  –	Skat. spriedumu Komisija/Padome (22/70, EU:C:1971:32, 42. punkts).
(36)  –	Skat. cita starpā spriedumus IBM /Komisija (60/81, EU:C:1981:264, 9. punkts) un Internationaler Hilfsfonds /Komisija (C‑362/08 P, EU:C:2010:40, 29. punkts) un rīkojumu Mauerhofer /Komisija (C‑433/10 P, EU:C:2011:204, 57. punkts).
(37)  –	Skat. cita starpā spriedumu IBM /Komisija (EU:C:1981:264, 9. punkts) un rīkojumu Mauerhofer /Komisija (EU:C:2011:204, 58. punkts).
(38)  –	Skat. cita starpā spriedumu Les Verts /Parlaments (294/83, EU:C:1986:166, 24.–27. punkts).
(39)  –	Skat. cita starpā
spriedumus Weber /Parlaments (C‑314/91, EU:C:1993:109, 8.–12. punkts), kā arī Unión de Pequeños Agricultores /Padome (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, 38. punkts).
(40)  –	Pārsūdzētā sprieduma 25. punkts.
(41)  –	Pārsūdzētā sprieduma 26. punkts.
(42)  –	Pārsūdzētā sprieduma 22. punkts.
(43)  –	Skat. spriedumus Komisija/Padome (22/70, EU:C:1971:32, 41. punkts) un IBM /Komisija (EU:C:1981:264, 9. punkts).
(44)  –	Pārsūdzētā sprieduma 23. punkts.
(45)  –	Spriedums IBM /Komisija (EU:C:1981:264, 9. punkts).
(46)  –	EU:C:1981:264, 9. punkts.
(47)  –	Skat. šo secinājumu 29. punktu.
(48)  –	Šajā ziņā tomēr var tikt norādīts, ka Tiesa patiešām varētu piekrist Vispārējās tiesas analīzei, saskaņā ar kuru strīdīgais paziņojums par parādu nav nošķirams no tā līgumiskā konteksta, bet varētu arī atkāpties no šīs analīzes un, aizstājot pamatojumu, nospriest, ka strīdi starp līgumslēdzējām pusēm par šī līguma izpildi ietilpst vienīgi tiesas, kas izskata ar līgumu saistīto strīdu, kompetencē, tādējādi konstatējot patiesas iespējas celt paralēlu prasību esamību Savienības tiesībās.
(49)  –	Tā šajā ziņā piedāvā izvērtēt kopā otro, ceturto līdz sesto un astoto pamatu.
(50)  –	Skat. it īpaši pārsūdzētā sprieduma 54. punktu.
(51)  –	Skat. cita starpā un pēc analoģijas spriedumus Hilti /Komisija (C‑53/92 P, EU:C:1994:77, 10. punkts) un Ismeri Europa /Revīzijas palāta (C‑315/99 P, EU:C:2001:391, 19. punkts), kā arī rīkojumu OCVV / Schräder
(C‑38/09 P‑DEP, EU:C:2013:679, 69.–75. punkts).
(52)  –	Kā Tiesa ir norādījusi, jēdzienam “pilnvaru nepareiza izmantošana” ir precīzs apjoms, proti, tas attiecas uz pilnvaru izmantošanu, ko veic administratīva iestāde ar mērķi, kas atšķiras no tā mērķa, kāpēc šīs pilnvaras tikušas piešķirtas; skat. cita starpā spriedumu O’Hannrachain /Parlaments (C‑121/01 P, EU:C:2003:323, 46. punkts).
(53)  –	Izmantojot Tiesas tradicionāli lietoto formulējumu pilnvaru nepareizas izmantošanas definīcijai. Skat. cita starpā spriedumus Nīderlande/Padome (C‑110/97, EU:C:2001:620), O’Hannrachain /Parlaments (EU:C:2003:323, 46. punkts), Windpark Groothusen /Komisija (C‑48/96 P, EU:C:1998:223, 52. punkts), kā arī Ramondín  u.c./Komisija (C‑186/02 P un C‑188/02 P, EU:C:2004:702, 44. punkts).
(54)  –	Skat. pārsūdzētā sprieduma 77. punktu.
(55)  –	Skat. pārsūdzētā sprieduma 75. un 76. punktu.
(56)  –	Pārsūdzētā sprieduma 56. punkts.
(57)  –	Pārsūdzētā sprieduma 59. punkts.
(58)  –	Pārsūdzētā sprieduma 60. un 61. punkts.
(59)  –	Skat. 65.–69. punktu.
(60)  –	Skat. 46. un 70.–72. punktu.