62024CJ0067
PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
27. ožujka 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Nadležnost u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja – Uredba (EZ) br. 4/2009 – Naknade za uzdržavanje utvrđene odlukom suda treće države – Uzdržavane osobe koje borave u toj trećoj državi i koje imaju državljanstvo samo navedene treće države ili to državljanstvo i državljanstvo države članice – Obveznik uzdržavanja, državljanin te države članice, koji ima uobičajeno boravište u navedenoj državi članici – Zahtjev za izmjenu te odluke koju je podnio taj obveznik uzdržavanja pred sudom iste države članice – Određivanje nadležnog suda”
U predmetu C‑67/24 [Amozov] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sofijski rajonen sad (Općinski sud u Sofiji, Bugarska), odlukom od 16. siječnja 2024., koju je Sud zaprimio 29. siječnja 2024., u postupku
R. K.
protiv
K. Ch.,
D. K.,
E. K.,
SUD (osmo vijeće),
u sastavu: S. Rodin, predsjednik vijeća, N. Piçarra i O. Spineanu‑Matei (izvjestiteljica), suci,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za portugalsku vladu, P. Barros da Costa, J. Ramos, V. Sequeira i M. Vara, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, E. Rousseva i W. Wils, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje uvodne izjave 15. i članaka 3., 6., 7. i 8. Uredbe Vijeća (EZ) br. 4/2009 od 18. prosinca 2008. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja (SL 2009., L 7, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 5., str. 138. i ispravak SL 2013., L 281, str. 29.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između R. K.-a i njegove bivše supruge, K. Ch. te njihove djece, D. K. i E. K., u vezi s izmjenom odluke suda treće države kojom se utvrđuje iznos uzdržavanja.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
U uvodnim izjavama 9. do 11. i 15. do 17. Uredbe br. 4/2009 navodi se:
„9.
Uzdržavana bi osoba trebala imati mogućnost da u državi članici lako dobije odluku koja će automatski biti izvršiva u drugoj državi članici bez ikakvih daljnjih formalnosti.
10.
Za ostvarivanje tog cilja uputno je izraditi instrument Zajednice u području obveza uzdržavanja u koji bi bile uključene sve odredbe o sporu nadležnosti, sukobu zakona, priznavanju i izvršivosti, izvršenju, pravnoj pomoći i suradnji središnjih tijela.
11.
Područje primjene ove uredbe trebalo bi uključiti sve obveze uzdržavanja koje proizlaze iz obiteljskog odnosa ili roditeljstva, braka ili tazbinskog srodstva kako bi se zajamčilo isto postupanje prema svim uzdržavanim osobama. Za potrebe ove uredbe izraz ‚obveza uzdržavanja’ trebao bi se tumačiti kao autonoman pojam.
[…]
15.
Kako bi se zaštitili interesi uzdržavanih osoba i promicala odgovarajuća sudska zaštita u Europskoj uniji, trebalo bi prilagoditi propise o nadležnosti koji proizlaze iz Uredbe [Vijeća] (EZ) br. 44/2001 [od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.]. Činjenica da je uobičajeno boravište tužene stranke u trećoj državi ne bi više trebala biti razlogom neprimjenjivanja pravila Zajednice o nadležnosti i više ne bi trebalo biti upućivanja na nacionalno pravo. Ovom bi uredbom trebalo stoga odrediti u kojem slučaju može sud koje države članice imati supsidijarnu nadležnost.
16.
Kako bi se ukinuli slučajevi uskrate pravosuđa, ovom bi se uredbom trebalo odrediti forum necessitatis koji, u iznimnim slučajevima, sudu države članice omogućuje da prihvati nadležnost za spor koji je tijesno povezan s trećom državom. Smatra se da je takav izniman slučaj kad ne postoji mogućnost vođenja postupka u trećoj državi o kojoj je riječ, npr. zbog građanskog rata ili kad bi od podnositelja zahtjeva bilo neopravdano očekivati da pokrene ili vodi postupak u toj državi. Nadležnost utemeljena na forum necessitatis trebala bi se međutim provoditi samo ako je spor u zadovoljavajućoj mjeri povezan s državom članicom u kojoj je sud kojemu je podnesen predmet, npr. na temelju državljanstva jedne od strana.
17.
Dodatnim pravilom o nadležnosti trebalo bi se predvidjeti da, osim u iznimnim uvjetima, postupak za promjenu postojeće odluke o uzdržavanju ili donošenje nove odluke može pokrenuti obveznik uzdržavanja samo u državi u kojoj je uzdržavana osoba uobičajeno boravila u trenutku kad je odluka donesena i u kojoj uobičajeno boravi. Kako bi se osigurala odgovarajuća povezanost između [Konvencije o međunarodnoj naplati tražbina za uzdržavanje djece i drugih oblika obiteljskog uzdržavanja, sklopljene u Haagu 23. studenoga 2007. (u daljnjem tekstu: Haška konvencija iz 2007.)] i ove uredbe, to bi se pravilo trebalo primjenjivati i s obzirom na odluke donesene u državi koja je strana Konvencije u onoj mjeri u kojoj je Konvencija na snazi između te države i Zajednice i obuhvaća iste obveze uzdržavanja u toj državi i u Zajednici.”
4
Članak 1. te uredbe, naslovljen „Područje primjene”, u stavku 1. određuje:
„Ova se uredba primjenjuje na obveze uzdržavanja koje proizlaze iz obiteljskog odnosa, roditeljstva, braka ili tazbine.”
5
Članak 2. navedene uredbe, naslovljen „Definicije”, u stavku 1. točki 1. propisuje:
„U smislu ove uredbe:
1.
‚sudska odluka’ znači: odluka u stvarima koje se odnose na obveze uzdržavanja koju je donio sud države članice […]”
6
Članak 3. te uredbe, naslovljen „Opće odredbe”, određuje:
„U stvarima koje se odnose na obveze uzdržavanja u državama članicama sudsku nadležnost ima:
(a)
sud mjesta u kojem tuženik ima uobičajeno boravište; ili
(b)
sud mjesta u kojem uzdržavana osoba ima uobičajeno boravište; ili
(c)
sud koji je u skladu sa svojim pravom nadležan za postupke o statusu osobe čiji je predmet o uzdržavanju povezan s tim postupkom, osim ako nadležnost nije utemeljena isključivo na državljanstvu jedne od strana; ili
(d)
sud koji je u skladu sa svojim pravom nadležan za postupke o roditeljskoj odgovornosti, osim ako nadležnost nije utemeljena isključivo na državljanstvu jedne od strana.”
7
Članak 4. stavak 1. Uredbe br. 4/2009, naslovljen „Izbor suda”, u stavku 1. predviđa:
„Stranke se mogu dogovoriti da je pri odlučivanju o sporovima koji među njima nastanu ili bi mogli nastati u predmetima koji se odnose na obvezu uzdržavanja nadležan sljedeći sud ili sudovi države članice:
[…]”
8
U skladu s člankom 5. te uredbe, naslovljenim „Nadležnost suda pred kojim se tuženik upusti u postupak”:
„Osim nadležnosti koja proizlazi iz drugih odredaba ove uredbe, nadležnost ima sud države članice pred kojim se tuženik upusti u postupak. To pravilo ne važi ako se tuženik upusti u postupak kako bi osporio nadležnost.”
9
Člankom 6. navedene uredbe, naslovljenim „Supsidijarna nadležnost”, predviđeno je:
„Kada nijedan sud države članice u skladu s člancima 3., 4. i 5. nije nadležan, i niti jedan sud države koja je članica Konvencije [o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisane u Luganu 30. listopada 2007. (u daljnjem tekstu: Luganska konvencija), čije je sklapanje u ime Europske zajednice odobreno Odlukom Vijeća 2009/430/EZ od 27. studenoga 2008. (SL 2009., L 147, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 128.) koja nije država članica nema nadležnost na temelju odredaba te konvencije, nadležni su sudovi države članice čije državljanstvo imaju obje strane.”
10
Članak 7. te uredbe, naslovljen „Forum necessitatis”, glasi kako slijedi:
„Kad niti jedan sud države članice u skladu s člancima 3., 4., 5. i 6. nije nadležan, sudovi države članice, u iznimnim slučajevima, mogu odlučivati o sporu ako u trećoj državi s kojom je spor usko povezan postupak nije moguće pokrenuti ili provesti u razumnim okvirima ili postupak u trećoj državi nije moguć.
Spor mora u dovoljnoj mjeri biti povezan s državom članicom suda pred kojim je pokrenut postupak.”
11
Člankom 8. Uredbe br. 4/2009, naslovljenim „Ograničenje nadležnosti”, određuje se:
„1.   Kad se odluka donosi u državi članici ili državi ugovornici Haške konvencije iz 2007. u kojoj uzdržavana osoba uobičajeno boravi, obveznik uzdržavanja ne može pokrenuti postupak za promjenu odluke ili za donošenje nove odluke ni u jednoj državi članici sve dok uzdržavana osoba ima uobičajeno boravište u državi članici u kojoj je odluka donesena.
2.   Stavak 1. ne primjenjuje se:
(a)
kad se strane u skladu s člankom 4. dogovore da su nadležni sudovi te države članice;
(b)
kad se uzdržavana osoba u skladu s člankom 5. upusti u postupak pred sudom te druge države članice;
(c)
kad nadležno tijelo u državi podrijetla koja je država ugovornica Haške konvencije iz 2007. ne može, ili kad odbije, prihvatiti nadležnost za izmjenu odluke ili za donošenje nove odluke; ili
(d)
kad odluka donesena u državi podrijetla koja je država ugovornica Haške konvencije iz 2007. ne može biti priznata ili proglašena izvršivom u državi članici u kojoj se razmatra mogućnost postupka za izmjenu odluke ili za donošenje nove odluke.”
Bugarsko pravo
12
Članak 4. stavak 1. točke 1. i 2. Kodeksa na meždunarodnoto častno pravo (Zakonik o međunarodnom privatnom pravu) predviđa:
„1.   Bugarski sudovi i druga bugarska tijela imaju međunarodnu nadležnost ako:
1.
tuženik ima uobičajeno boravište, registrirano sjedište ili mjesto svoje stvarne uprave u Republici Bugarskoj;
2.
tužitelj ili podnositelj zahtjeva jest bugarski državljanin ili pravna osoba osnovana u skladu s bugarskim pravom.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
13
R. K., bugarski državljanin, bio je u braku s K. Ch., kanadskom državljankom. Imaju dvoje djece, D. K. i E. K., kanadske i bugarske državljane.
14
Presudom donesenom 2017. Visoki sud pokrajine Québec, Odjel za obiteljske poslove, okrug Terrebonne (Kanada), proglasio je razvod R. K.-a i K. Ch. te odlučio o roditeljskoj odgovornosti. Tom je presudom taj sud tužitelju iz glavnog postupka naložio obvezu da svakom od to dvoje djece isplaćuje naknadu za uzdržavanje u iznosu od 613,75 kanadskih dolara (CAD) (oko 407 eura), a svojoj bivšoj supruzi naknadu u iznosu od 2727,50 CAD (oko 1809 eura).
15
Tužitelj u glavnom postupku podnio je Sofijskom rajonen sadu (Općinski sud u Sofiji, Bugarska), sudu koji je uputio prethodna pitanja, zahtjev za izmjenu tako utvrđenih obveza uzdržavanja, s ciljem smanjenja iznosa uzdržavanja dodijeljenog jednom djetetu, još uvijek maloljetnom, kao i ukidanja uzdržavanja utvrđenog u korist njegove bivše supruge i drugog djeteta, koje je postalo punoljetno. Na dan podnošenja tog zahtjeva tužitelj u glavnom postupku boravio je u gradu Sofiji (Bugarska), a tuženici iz glavnog postupka u Kanadi.
16
U prilog navedenom zahtjevu tužitelj iz glavnog postupka pojasnio je da je zatražio otvaranje stečajnog postupka u Kanadi te je proglašen nesolventnim 21. lipnja 2018. potvrdom o otpisu dugova koju je sastavio ovlašteni stečajni upravitelj i da je tijekom 2019. napustio Kanadu kako bi se nastanio u Sofiji. Napominje i da je od kraja 2018. nezaposlen i da nema pokretnu ni nepokretnu imovinu.
17
Sofijski rajonen sad (Općinski sud u Sofiji) pokušao je putem pravne pomoći dostaviti predmetna sudska pismena tuženicima u glavnom postupku, na njihovu adresu u Kanadi navedenu u spisu. Budući da potonji nisu pronađeni na toj adresi, pozvani su stavljanjem obavijesti na njihovu prijavljenu adresu u Bugarskoj te im je određen posebni punomoćnik.
18
U odgovoru na zahtjev koji je podnio taj punomoćnik on je tvrdio da bugarski sudovi nisu nadležni za odlučivanje o zahtjevu za izmjenu obveza uzdržavanja o kojima je riječ jer tuženici u glavnom postupku, uzdržavane osobe, nemaju svoje uobičajeno boravište u Bugarskoj.
19
Rješenjem od 6. ožujka 2023. Sofijski rajonen sad (Općinski sud u Sofiji) okončao je postupak zbog nepostojanja međunarodne nadležnosti bugarskih sudova. Taj je sud utvrdio, pozivajući se osobito na uvodnu izjavu 15. Uredbe br. 4/2009, da ta uredba ima univerzalan doseg i da se primjenjuje na odnose s trećim državama, kao što je Kanada.
20
Tužitelj iz glavnog postupka podnio je pravno sredstvo protiv tog rješenja Sofijskom gradskom sadu (Gradski sud u Sofiji, Bugarska). Rješenjem od 1. kolovoza 2023. taj je sud ukinuo navedeno rješenje Sofijskog rajonen sada (Općinski sud u Sofiji) i vratio mu predmet na ponovno odlučivanje u svrhu nastavka postupka.
21
Kako bi obrazložio tu odluku o ukidanju, Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji) presudio je, kao prvo, da se pravila o nadležnosti predviđena u članku 3. i sljedećim člancima Uredbe br. 4/2009 ne primjenjuju u odnosima s trećim državama. Kao drugo, taj je sud istaknuo da se uvodna izjava 15. te uredbe odnosi na zahtjeve uzdržavanih osoba, a ne na zahtjeve obveznika uzdržavanja i da tu uvodnu izjavu ne treba tumačiti u vezi s člankom 3. navedene uredbe, koji predviđa opća pravila o nadležnosti, nego s člankom 6. iste uredbe, kojim se uređuje supsidijarna nadležnost. Kao treće, navedeni je sud utvrdio da bivša supruga tužitelja iz glavnog postupka, kanadska državljanka, ne podliježe pravu Unije. Kao četvrto, isti je sud primijetio da, u nedostatku ugovora između Republike Bugarske i Kanade u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja, odnosi između stranaka u glavnom postupku nisu uređeni međunarodnim pravom. Slijedom toga, Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji) utvrdio je nadležnost bugarskih sudova na temelju bugarskog državljanstva tužitelja iz glavnog postupka, u skladu s nacionalnim pravilima međunarodnog privatnog prava.
22
Sofijski rajonen sad (Općinski sud u Sofiji) tvrdi da se ne slaže s tumačenjem Sofijskog gradskog sada (Gradski sud u Sofiji) i dvoji o tome jesu li povrijeđene odredbe Uredbe br. 4/2009 u slučaju da se o sporu u glavnom postupku odluči u skladu s obvezujućim uputama potonjeg suda.
23
S tim u vezi, sud koji je uputio zahtjev pita se, na prvom mjestu, je li Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji) pravilno presudio da uvodna izjava 15. Uredbe br. 4/2009 isključuje iz primjene te uredbe odnose između osoba koje borave na državnom području države članice Europske unije i državljana trećih zemalja.
24
Na drugom mjestu, taj se sud pita je li zahtjev za izmjenu odluke kojom se utvrđuje iznos uzdržavanja, kojim se djelomično nastoji smanjiti taj iznos i djelomično ukinuti to uzdržavanje, obuhvaćen pojmom „zahtjev za uzdržavanje”, što je pojam koji je ključan za određivanje materijalnog područja primjene Uredbe br. 4/2009. Navedeni sud ističe da u tom pogledu mogu postojati dvojbe zbog cilja zaštite uzdržavanih osoba koji je istaknut u uvodnim izjavama 9. do 11. te uredbe. Također želi znati primjenjuju li se pravila o nadležnosti – predviđena tom uredbom – na takve zahtjeve za izmjenu odluke o uzdržavanju, osim pravila iz njezina članka 8. za koje smatra da nije primjenjivo s obzirom na to da je Kanada stranka Haške konvencije iz 2007. tek od 1. veljače 2024.
25
U slučaju da se presudi da su takvi zahtjevi obuhvaćeni pravilima o nadležnosti utvrđenima Uredbom br. 4/2009, sud koji je uputio zahtjev želi znati, na trećem mjestu, primjenjuje li se supsidijarna nadležnost predviđena člankom 6. te uredbe ako dvoje od tuženika u glavnom postupku, osim svojeg državljanstva koje dijele s tužiteljem iz glavnog postupka, imaju i državljanstvo treće države.
26
Na četvrtom i posljednjem mjestu, taj se sud pita može li se on proglasiti nadležnim na temelju pravila „forum necessitatis”, u skladu s člankom 7. navedene uredbe.
27
U tim je okolnostima Sofijski rajonen sad (Općinski sud u Sofiji) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li uvodnu izjavu 15. Uredbe [br. 4/2009] tumačiti na način da joj se ne protivi nacionalna sudska praksa na temelju koje se međunarodna nadležnost sudova za odlučivanje o zahtjevima za uzdržavanje osoba koje imaju uobičajeno boravište u trećoj državi (u predmetnom slučaju Kanadi) određuje na temelju nacionalnog prava, a ne [te] uredbe?
2.
Treba li članke 3. i 8. Uredbe [br. 4/2009] tumačiti na način da im se ne protivi nacionalna sudska praksa prema kojoj pojam ‚zahtjev za uzdržavanje’ ne uključuje zahtjev za smanjenje iznosa uzdržavanja i da se članci 3. do 6. te uredbe primjenjuju samo na zahtjeve za dodjeljivanje uzdržavanja?
3.
Treba li članak 6. Uredbe [br. 4/2009] tumačiti na način da pojam ‚državljanstvo [koje] imaju obje strane’ obuhvaća i slučajeve u kojima jedna ili više stranaka imaju dvojno državljanstvo ili obuhvaća samo slučajeve potpuno istovjetnog državljanstva?
4.
Treba li članak 7. Uredbe [br. 4/2009] tumačiti na način da mu se ne protivi priznavanje ‚iznimnog slučaja’ ako obveznik uzdržavanja podnese zahtjev za smanjenje iznosā uzdržavanja, a uzdržavana osoba ima uobičajeno boravište u trećoj državi i osim svojeg državljanstva nije na drugi način povezana s Europskom unijom?”
O prethodnim pitanjima
Uvodne napomene
28
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda, uspostavljenog člankom 267. UFEU‑a, na Sudu je da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud mora, ako je to potrebno, preoblikovati postavljena pitanja. Okolnost da je nacionalni sud formalno sastavio prethodno pitanje pozivajući se na određene odredbe prava Unije ne sprječava Sud da tom sudu da sve elemente tumačenja koji bi mogli biti korisni za donošenje odluke u postupku koji se vodi pred njim, bez obzira na to je li se na njih pozvao u svojim pitanjima. U tom je smislu na Sudu da iz svih podataka koje je dostavio nacionalni sud, a posebno iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvuče one dijelove prava Unije koje je potrebno tumačiti imajući u vidu predmet spora (presuda od 4. listopada 2024., Herbaria Kräuterparadies, C‑240/23, EU:C:2024:852, t. 46. i navedena sudska praksa).
29
Kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, dvojbe suda koji je uputio zahtjev odnose se, s jedne strane, na materijalno područje primjene Uredbe br. 4/2009 s obzirom na to da, svojim prvim i drugim pitanjem, taj sud želi znati spada li zahtjev za izmjenu odluke o obvezama uzdržavanja koji se dijelom odnosi na smanjenje iznosa obveze uzdržavanja i dijelom na ukidanje predmetnih obveza, koji je podnio obveznik uzdržavanja protiv uzdržavanih osoba koje imaju uobičajeno boravište u trećoj državi koja nije stranka Haške konvencije iz 2007., baš poput zahtjeva za donošenje odluke o uzdržavanju, u područje primjene te uredbe i njezinih pravila o nadležnosti. S druge strane, u slučaju da je navedena uredba primjenjiva u ovom predmetu, navedeni sud pita se o tumačenju nekih od tih pravila kako bi utvrdio je li nadležan, na temelju iste uredbe, za odlučivanje o zahtjevu poput onog u glavnom postupku.
30
Slijedom toga, prvo i drugo pitanje, koja se odnose na područje primjene Uredbe br. 4/2009, valja ispitati zajedno te potom redom analizirati treće i četvrto pitanje koja se odnose na pravila o nadležnosti predviđena u člancima 6. i 7. te uredbe.
Prvo i drugo pitanje
31
Svojim prvim i drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 1. Uredbe br. 4/2009, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 15., tumačiti na način da zahtjev za izmjenu odluke o obvezama uzdržavanja koju je donio sud treće države koja nije stranka Haške konvencije iz 2007., a kojim se djelomično nastoji smanjiti iznos uzdržavanja i, djelomično ukinuti obveze o kojima je riječ, koji je pred sudom države članice podnio obveznik tog uzdržavanja, koji je državljanin te države članice te ima uobičajeno boravište na njezinu državnom području, protiv uzdržavanih osoba koje imaju uobičajeno boravište na državnom području te treće države, od kojih je jedna državljanin samo navedene treće države, a druge su njezini državljani kao i državljani te države članice, ulazi u područje primjene navedene uredbe.
32
U skladu s člankom 1. stavkom 1. Uredbe br. 4/2009 ta se uredba primjenjuje na „obveze uzdržavanja” koje proizlaze iz obiteljskog odnosa, roditeljstva, braka ili tazbine.
33
U skladu s uvodnom izjavom 15. te uredbe, „[č]injenica da je uobičajeno boravište tužene stranke u trećoj državi ne bi više trebala biti razlogom neprimjenjivanja pravila Zajednice o nadležnosti”.
34
Stoga iz samog teksta članka 1. stavka 1. Uredbe br. 4/2009, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 15., proizlazi da su pravila o nadležnosti utvrđena tom uredbom opće primjenjiva jer mogu dovesti do utvrđivanja nadležnosti suda treće države i da se navedena uredba primjenjuje na „obveze uzdržavanja”, pri čemu se ne pravi nikakva razlika između, s jedne strane, zahtjeva za uzdržavanje i za povećanje iznosa uzdržavanja koje podnose uzdržavane osobe i, s druge strane, zahtjeva za izmjenu obveza uzdržavanja kojima se nastoje smanjiti ti iznosi ili ukinuti te obveze, a koje podnose obveznici navedenog uzdržavanja.
35
Takvo je tumačenje potkrijepljeno strukturom Uredbe br. 4/2009.
36
Naime, njome se u poglavlju II., naslovljenom „Nadležnost”, predviđaju sva pravila koja se primjenjuju na određivanje suda nadležnog za odlučivanje o obvezama uzdržavanja, dok se u uvodnoj izjavi 15. te uredbe pojašnjava da se više ne bi trebalo predvidjeti nikakvo upućivanje na pravila o nadležnosti nacionalnog prava, s obzirom na to da pravila koja proizlaze iz navedene uredbe treba smatrati iscrpnima (vidjeti u tom smislu presudu od 5. rujna 2019., R (Nadležnost za roditeljsku odgovornost i obvezu uzdržavanja), C‑468/18, EU:C:2019:666, t. 42.).
37
Što se tiče, osobito, pitanja je li zahtjev za izmjenu odluke o uzdržavanju koju je donio sud treće države koja nije država stranka Haške konvencije iz 2007., a koji je podnio obveznik predmetnog uzdržavanja, obuhvaćen, jednako kao i zahtjev za uzdržavanje, područjem primjene Uredbe br. 4/2009 i, slijedom toga, pravilima o nadležnosti navedenima u njezinim člancima 3. do 7., valja primijetiti, na prvom mjestu da je, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 11. te uredbe, pojam „obveza uzdržavanja” autonoman pojam prava Unije.
38
Na drugom mjestu, u Uredbi br. 4/2009 sustavno se upotrebljava izraz stvari koje se odnose na „obvezu uzdržavanja”. Tako se, primjerice, člankom 2. stavkom 1. točkom 1. te uredbe pojam „sudska odluka” definira kao odluka u stvarima koje se odnose na „obvezu uzdržavanja”, pravila o općoj nadležnosti iz članka 3. navedene uredbe namijenjena su određivanju sudova nadležnih za odlučivanje u stvarima koje se odnose na „obveze uzdržavanja” i, u skladu s člankom 4. te uredbe, stranke mogu izabrati sud za rješavanje sporova u predmetima koji se odnose na „obvezu uzdržavanja”.
39
Na trećem mjestu, iako se u Uredbi br. 4/2009 pravi razlika između uzdržavanih osoba i obveznika uzdržavanja, u njoj se ipak upotrebljava i pojam „tuženik” a da se pritom ne razlikuje je li taj tuženik uzdržavana osoba ili obveznik uzdržavanja. Tako se uvodna izjava 15. te uredbe odnosi na uobičajeno boravište „tužene stranke” u trećoj državi, a člankom 3. točkom (a) navedene uredbe predviđa se pravilo o nadležnosti suda mjesta u kojem „tuženik” ima uobičajeno boravište.
40
S tim u vezi, Sud je već utvrdio da članak 3. iste uredbe omogućava uzdržavanoj osobi da, „kada djeluje kao podnositelj zahtjeva”, podnese svoj zahtjev odabirom drugih osnova za nadležnost u odnosu na onu predviđenu navedenim člankom 3. točkom (a) (vidjeti u tom smislu presudu od 5. rujna 2019., R (Nadležnost za roditeljsku odgovornost i obvezu uzdržavanja), C‑468/18, EU:C:2019:666, t. 30. kao i navedenu sudsku praksu).
41
Slijedom toga, u pogledu tužbe čiji je predmet zahtjev za izmjenu odluke o uzdržavanju koji je podnio obveznik uzdržavanja – u okviru koje uzdržavana osoba nastupa kao tuženik – riječ je o tužbi „u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja” te koja je obuhvaćena područjem primjene Uredbe br. 4/2009 na isti način kao i tužba koja se odnosi na zahtjev za uzdržavanje koji podnosi uzdržavana osoba.
42
Na temelju okolnosti da se članak 8. stavak 1. Uredbe br. 4/2009 odnosi na posebnu situaciju zahtjeva za izmjenu odluke o uzdržavanju, koja je donesena u državi članici ili državi stranci Haške konvencije iz 2007. u kojoj uzdržavana osoba ima uobičajeno boravište, ne može se zaključiti da zahtjev za izmjenu odluke o uzdržavanju koju je donio sud treće države koja nije stranka te konvencije nije obuhvaćen područjem primjene te uredbe.
43
Stoga u situacijama različitima od one iz članka 8. stavka 1. Uredbe br. 4/2009 sud koji je međunarodno nadležan za odlučivanje o takvom zahtjevu treba odrediti u skladu s pravilima o nadležnosti predviđenima u člancima 3. do 7. te uredbe.
44
Takvo tumačenje odgovara cilju zaštite uzdržavane osobe, koji se nastoji postići Uredbom br. 4/2009. Naime, u skladu s pravilima o općoj nadležnosti iz članka 3. te uredbe, nadležnost suda pred kojim je pokrenut postupak za odlučivanje o zahtjevu za izmjenu odluke o uzdržavanju koji nije povezan s postupkom o statusu osobe ili o roditeljskoj odgovornosti utvrđuje se na temelju kriterija uobičajenog boravišta uzdržavane osobe, bilo u skladu s člankom 3. točkom (a) navedene uredbe, kada uzdržavana osoba nastupa u svojstvu tuženika, bilo u skladu s člankom 3. točkom (b) iste uredbe, kada nastupa u svojstvu podnositelja zahtjeva.
45
U ovom slučaju najprije valja primijetiti da na dan donošenja presude navedene u točki 14. ove presude Kanada nije bila stranka Haške konvencije iz 2007. Međutim, iz prethodnih razmatranja proizlazi da, čak i ako u glavnom predmetu nisu ispunjeni uvjeti predviđeni člankom 8. stavkom 1. Uredbe br. 4/2009, zahtjev za izmjenu obveza uzdržavanja utvrđenih tom presudom obuhvaćen je područjem primjene te uredbe. Stoga bi sud koji je uputio zahtjev trebao provjeriti svoju nadležnost za odlučivanje o takvom zahtjevu tako da redom ispita jesu li ispunjeni uvjeti za primjenu članka 3. navedene uredbe i, ovisno o slučaju, uvjeti iz njezinih članaka 6. i 7.
46
Nadalje, kad je riječ o osnovama nadležnosti predviđenima u članku 3. Uredbe br. 4/2009, valja primijetiti da taj članak 3. točke (c) i (d) nije primjenjiv u ovom slučaju jer taj zahtjev za izmjenu nije povezan ni s postupkom o statusu osobe ni s postupkom o roditeljskoj odgovornosti. Čini se da sud koji je uputio zahtjev ne može temeljiti svoju nadležnost ni na navedenom članku 3. točkama (a) i (b). Naime, potonja odredba upućuje ili na sud mjesta u kojem tuženik ima uobičajeno boravište ili na sud mjesta u kojem uzdržavana osoba ima uobičajeno boravište, odnosno, što je u obama slučajevima Kanada.
47
S obzirom na prethodno navedeno, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 1. stavak 1. Uredbe br. 4/2009, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 15., treba tumačiti na način da zahtjev za izmjenu odluke o obvezama uzdržavanja koju je donio sud treće države koja nije stranka Haške konvencije iz 2007., a kojim se djelomično nastoji smanjiti iznos uzdržavanja i djelomično ukinuti obveze o kojima je riječ te koji je pred sudom države članice podnio obveznik tog uzdržavanja, koji je državljanin te države članice i koji ima uobičajeno boravište na njezinu državnom području, protiv uzdržavanih osoba koje imaju uobičajeno boravište na državnom području te treće države, od kojih je jedna državljanin samo navedene treće države, a druge su njezini državljani kao i državljani te države članice, ulazi u područje primjene navedene uredbe.
Treće pitanje
48
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. Uredbe br. 4/2009 tumačiti na način da se pravilo o supsidijarnoj nadležnosti sudova države članice zajedničkog državljanstva stranaka primjenjuje kad, osim državljanstva države članice suda pred kojim je pokrenut postupak, tuženici imaju državljanstvo treće države.
49
Člankom 6. Uredbe br. 4/2009 utvrđuje se supsidijarna nadležnost u korist sudova države članice zajedničkog državljanstva stranaka ako nijedan sud države članice nije nadležan u skladu s člancima 3. do 5. te uredbe i ako nijedan sud države stranke Luganske konvencije koja nije država članica nije nadležan u skladu s odredbama te konvencije.
50
U tom pogledu valja primijetiti da taj članak 6. ne sadržava nikakvo upućivanje na pravo država članica radi definiranja točnog dosega pojma „državljanstvo [koje] imaju obje strane” i ne uspostavlja nikakvu razliku ovisno o tome ima li osoba jedno ili više državljanstava, s obzirom na to da je jedini uvjet koji se zahtijeva za primjenu nadležnosti predviđene navedenim člankom 6. to da stranke imaju zajedničko državljanstvo.
51
U ovom slučaju, s obzirom na to da tužitelj iz glavnog postupka i njegova djeca imaju zajedničko, odnosno bugarsko državljanstvo, na toj se poveznici može temeljiti nadležnost suda koji je uputio zahtjev, kojem su podneseni zahtjevi o kojima je riječ u glavnom postupku u pogledu te djece, na temelju članka 6. Uredbe br. 4/2009. Nasuprot tomu, taj sud nije nadležan za odlučivanje o zahtjevu koji se odnosi na bivšu suprugu tužitelja iz glavnog postupka jer potonja ima samo kanadsko državljanstvo.
52
Na temelju navedenih razloga, na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 6. Uredbe br. 4/2009 treba tumačiti na način da se pravilo o supsidijarnoj nadležnosti sudova države članice zajedničkog državljanstva stranaka primjenjuje kada, osim državljanstva države članice suda pred kojim je pokrenut postupak, tuženici imaju državljanstvo treće države.
Četvrto pitanje
53
Uvodno valja primijetiti da, s obzirom na to da iz odgovora na treće pitanje proizlazi da bi sud koji je uputio zahtjev mogao svoju nadležnost za odlučivanje o zahtjevima o kojima je riječ u glavnom postupku u pogledu djece tužitelja iz glavnog postupka temeljiti na članku 6. Uredbe br. 4/2009, jedini zahtjev koji treba ispitati s obzirom na članak 7. te uredbe jest zahtjev za ukidanje uzdržavanja utvrđenog u korist bivše supruge tog tužitelja.
54
Slijedom toga, svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. Uredbe br. 4/2009 tumačiti na način da pojam „iznimni slučajevi” u smislu tog članka, koji omogućuje sudu države članice da odluči o sporu na temelju pravila o nadležnosti forum necessitatis predviđenog u navedenom članku, obuhvaća situaciju u kojoj je zahtjev za izmjenu odluke o uzdržavanju koju je donio sud treće države koja nije stranka Haške konvencije iz 2007. s ciljem ukidanja predmetnog uzdržavanja, podnio obveznik tog uzdržavanja, koji je državljanin te države članice i koji ima uobičajeno boravište na njezinu državnom području, pred sudom te države članice protiv uzdržavane osobe koja je državljanin te treće države i ima uobičajeno boravište na njezinu državnom području.
55
Članak 7. prvi stavak Uredbe br. 4/2009 predviđa da kad niti jedan sud države članice nije nadležan na temelju članaka 3. do 6. te uredbe, sudovi države članice, u iznimnim slučajevima, mogu odlučivati o sporu ako u trećoj državi s kojom je spor usko povezan postupak nije moguće pokrenuti ili provesti u razumnim okvirima ili postupak u trećoj državi nije moguć. U skladu s drugim stavkom tog članka 7., spor mora u dovoljnoj mjeri biti povezan s državom članicom suda pred kojim je pokrenut postupak.
56
Stoga članak 7. Uredbe br. 4/2009 postavlja četiri kumulativna uvjeta koje treba ispuniti kako bi sud države članice kojem je podnesen zahtjev u stvarima koje se odnose na obveze uzdržavanja mogao iznimno utvrditi svoju nadležnost na temelju pravila forum necessitatis. Kao prvo, taj sud treba utvrditi da nijedan sud države članice nije nadležan na temelju članaka 3. do 6. Uredbe br. 4/2009. Kao drugo, spor koji se pred njim vodi treba biti usko povezan s trećom državom. Kao treće, postupak o kojem je riječ nije moguće pokrenuti ili provesti u razumnim okvirima ili postupak u toj trećoj državi nije moguć. Naposljetku, kao četvrto, spor također mora u dovoljnoj mjeri biti povezan s državom članicom suda pred kojim je pokrenut postupak (presuda od 1. kolovoza 2022., MPA (Uobičajeno boravište – Treća država), C‑501/20, EU:C:2022:619, t. 99.).
57
Iako je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri jesu li svi ti uvjeti ispunjeni kako bi se, po potrebi, mogao pozvati na nadležnost dodijeljenu odredbama članka 7. Uredbe br. 4/2009, za svaki od tih uvjeta, te s obzirom na elemente koje je dostavio taj sud, valja iznijeti sljedeća pojašnjenja.
58
Na prvom mjestu, što se tiče prvog uvjeta navedenog u točki 56. ove presude, valja primijetiti da nije dovoljno da sud pred kojim je pokrenut postupak utvrdi da ne postoji njegova nadležnost na temelju članaka 3. do 6. Uredbe br. 4/2009, nego također treba biti uvjeren da nijedan sud države članice nije nadležan na temelju tih članaka (presuda od 1. kolovoza 2022., MPA (Uobičajeno boravište – Treća država), C‑501/20, EU:C:2022:619, t. 101.).
59
U ovom slučaju, što se tiče zahtjeva za ukidanje uzdržavanja uspostavljenog u korist bivše supruge tužitelja iz glavnog postupka, čini se da je taj uvjet ispunjen jer primjena članka 3. točaka (a) i (b) te uredbe dovodi do utvrđivanja nadležnosti kanadskih sudova, dok se čini da taj članak 3. točke (c) i (d) te članci 4. i 5. navedene uredbe nisu primjenjivi u glavnom predmetu. Isto tako, budući da tužitelj iz glavnog postupka i njegova bivša supruga nemaju zajedničko državljanstvo, ne primjenjuje se ni članak 6. iste uredbe.
60
Na drugom mjestu, što se tiče uvjeta prema kojem spor koji se vodi pred sudom mora biti usko povezan s trećom državom, čini se da je taj uvjet također ispunjen u glavnom postupku, s obzirom na to da bivša supruga tužitelja iz glavnog postupka, uzdržavana osoba na temelju odluke čija se izmjena traži, ima uobičajeno boravište u Kanadi i kanadsko državljanstvo. Nadalje, tu je odluku donio sud te treće države.
61
Na trećem mjestu, da bi sud države članice pred kojim je pokrenut postupak mogao iznimno izvršavati nadležnost predviđenu člankom 7. Uredbe br. 4/2009, važno je i to da postupak o kojem je riječ nije moguće pokrenuti ili provesti u razumnim okvirima ili nije moguć pred sudovima dotične treće države (presuda od 1. kolovoza 2022., MPA (Uobičajeno boravište – Treća država), C‑501/20, EU:C:2022:619, t. 106.).
62
U tom pogledu, iako se građanski rat u uvodnoj izjavi 16. te uredbe navodi kao primjer kad ne postoji mogućnost vođenja postupka u trećoj državi o kojoj je riječ, čime se tako daje primjer iznimnih slučajeva u kojima se može provoditi nadležnost utemeljena na forum necessitatis, valja istaknuti da navedena uredba ne pruža naznake o okolnostima u kojima sud države članice pred kojim je pokrenut postupak može utvrditi da se postupak u stvarima koje se odnose na obveze uzdržavanja ne može pokrenuti ili provesti u razumnim okvirima pred sudovima dotične treće države. Međutim, iz te uvodne izjave 16. proizlazi da je, „[k]ako bi se ukinuli slučajevi uskrate pravosuđa”, uspostavljen forum necessitatis koji, u iznimnim slučajevima, omogućuje sudu države članice pred kojim je pokrenut postupak da prihvati nadležnost za spor koji je tijesno povezan s trećom državom „kad bi od podnositelja zahtjeva bilo neopravdano očekivati da pokrene ili vodi postupak” u toj trećoj državi (presuda od 1. kolovoza 2022., MPA (Uobičajeno boravište – Treća država), C‑501/20, EU:C:2022:619, t. 107.).
63
Stoga s jedne strane, kako bi utvrdio svoju nadležnost na temelju članka 7. Uredbe br. 4/2009, sud države članice pred kojim je pokrenut postupak ne može od podnositelja zahtjeva za uzdržavanje tražiti da dokaže da je neuspješno pokrenuo ili pokušao pokrenuti predmetni postupak pred sudovima dotične treće države. Stoga je dovoljno da se sud države članice pred kojim je pokrenut postupak, s obzirom na sve činjenične i pravne elemente slučaja, može uvjeriti da su prepreke u dotičnoj trećoj državi takve da bi bilo nerazumno naložiti podnositelju zahtjeva da pred sudovima te treće države zahtijeva ispunjenje obveze uzdržavanja (presuda od 1. kolovoza 2022., MPA (Uobičajeno boravište – Treća država), C‑501/20, EU:C:2022:619, t. 108.).
64
S druge strane, s obzirom na to da je, kao što se to navodi u uvodnoj izjavi 16. Uredbe br. 4/2009, cilj nadležnosti koja se temelji na forum necessitatis„osobito” ukinuti slučajeve uskrate pravosuđa, načelno je opravdano da se sud države članice pred kojim je pokrenut postupak može na njega pozvati u iznimnim slučajevima i podložno analizi koja je potkrijepljena postupovnim uvjetima dotične treće države, kad je pristup pravosuđu u toj trećoj državi pravno ili činjenično ograničen, osobito primjenom postupovnih uvjeta koji su diskriminirajući ili protivni temeljnim jamstvima poštenog suđenja (presuda od 1. kolovoza 2022., MPA (Uobičajeno boravište – Treća država), C‑501/20, EU:C:2022:619, t. 110.).
65
U ovom slučaju zahtjev za prethodnu odluku ne sadržava nikakvu ocjenu u pogledu eventualne nemogućnosti tužitelja iz glavnog postupka da pokrene postupak u Kanadi. Iako je na sudu koji je uputio zahtjev da provede tu ocjenu s obzirom na sve okolnosti slučaja, valja primijetiti da, poput stajališta koje je Europska komisija iznijela u svojim pisanim očitovanjima, iz elemenata kojima Sud raspolaže ne proizlazi da bi se na takvu nemogućnost moglo pozvati u pogledu Kanade.
66
Na četvrtom i posljednjem mjestu, važno je da je spor o kojem je riječ „tijesno povezan” s državom članicom suda pred kojim je pokrenut postupak, pri čemu takvu vezu može činiti, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 16. Uredbe br. 4/2009, državljanstvo jedne od stranaka (presuda od 1. kolovoza 2022., MPA (Uobičajeno boravište – Treća država), C‑501/20, EU:C:2022:619, t. 111.). To je ovdje slučaj, s obzirom na to da je tužitelj u glavnom postupku bugarski državljanin.
67
Slijedom prethodno navedenog, na četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 7. Uredbe br. 4/2009 treba tumačiti na način da pojam „iznimni slučajevi” u smislu tog članka, koji omogućuje sudu države članice da odluči o sporu na temelju pravila o nadležnosti forum necessitatis predviđenog u navedenom članku, obuhvaća situaciju u kojoj je zahtjev za izmjenu odluke o uzdržavanju koju je donio sud treće države koja nije stranka Haške konvencije iz 2007., a koji je, s ciljem ukidanja predmetnog uzdržavanja, pred sudom države članice podnio obveznik tog uzdržavanja, koji je državljanin te države članice i koji ima uobičajeno boravište na njezinu državnom području, protiv uzdržavane osobe koja je državljanin te treće države i koja ima uobičajeno boravište na njezinu državnom području, pod uvjetom da takav postupak nije moguće pokrenuti ili provesti u razumnim okvirima ili nije moguć pred sudovima dotične treće države.
Troškovi
68
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:
1.
Članak 1. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 4/2009 od 18. prosinca 2008. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja
treba tumačiti na način da:
zahtjev za izmjenu odluke o obvezama uzdržavanja koju je donio sud treće države koja nije stranka Konvencije o međunarodnoj naplati tražbina za uzdržavanje djece i drugih oblika obiteljskog uzdržavanja, sklopljene u Hagu 23. studenoga 2007., a kojim se djelomično nastoji smanjiti iznos uzdržavanja i djelomično ukinuti obveze o kojima je riječ te koji je pred sudom države članice podnio obveznik tih obveza uzdržavanja, koji je državljanin te države članice i koji ima uobičajeno boravište na njezinu državnom području, protiv uzdržavanih osoba koje imaju uobičajeno boravište na državnom području te treće države, od kojih je jedna državljanin samo navedene treće države, a druge su njezini državljani kao i državljani te države članice, ulazi u područje primjene navedene uredbe.
2.
Članak 6. Uredbe br. 4/2009
treba tumačiti na način da se:
pravilo o supsidijarnoj nadležnosti sudova države članice zajedničkog državljanstva stranaka primjenjuje kada – osim državljanstva države članice suda pred kojim je pokrenut postupak – tuženici imaju državljanstvo treće države.
3.
Članak 7. Uredbe br. 4/2009
treba tumačiti na način da:
pojam „iznimni slučajevi” u smislu tog članka, koji omogućuje sudu države članice da odluči o sporu na temelju pravila o nadležnosti forum necessitatis predviđenog u navedenom članku, obuhvaća situaciju u kojoj je zahtjev za izmjenu odluke o uzdržavanju koju je donio sud treće države koja nije stranka Haške konvencije iz 2007., a koji je, s ciljem ukidanja predmetnog uzdržavanja, pred sudom države članice podnio obveznik tog uzdržavanja, koji je državljanin te države članice i koji ima uobičajeno boravište na njezinu državnom području, protiv uzdržavane osobe koja je državljanin te treće države i koja ima uobičajeno boravište na njezinu državnom području, pod uvjetom da takav postupak nije moguće pokrenuti ili provesti u razumnim okvirima ili nije moguć pred sudovima dotične treće države.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: bugarski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.