62022CJ0130
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
12. prosinca 2024. (
*1
)
„Žalba – Javna služba – Pravilnik o osoblju za dužnosnike Europske unije i Uvjeti zaposlenja ostalih službenika Europske unije – Privremeno osoblje – Otkaz ugovora na neodređeno vrijeme – Otkazni rok – Zadržavanje obveze odanosti i povjerljivosti – Stegovni postupak – Pokretanje upravne istrage – Obustava postupka – Nezakonita postupanja tijela za imenovanje – Neimovinska šteta – Dokaz – Uvjeti koji se odnose na utvrđivanje izvanugovorne odgovornosti Unije”
U predmetu C‑130/22 P
povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 24. veljače 2022.,
DD, kojeg zastupa N. Lorenz, Rechtsanwältin,
žalitelj,
a druga stranka u postupku je:
Agencija Europske unije za temeljna prava (FRA), koju su zastupali M. O’Flaherty, a zatim S. Rautio, u svojstvu agenata, uz asistenciju B. Wägenbaura, Rechtsanwalt,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
SUD (peto vijeće),
u sastavu: I. Jarukaitis, predsjednik četvrtog vijeća, u svojstvu predsjednika petog vijeća, E. Regan i Z. Csehi (izvjestitelj), suci,
nezavisni odvjetnik: P. Pikamäe,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Osoba DD svojom žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 21. prosinca 2021., DD/FRA (T‑703/19, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2021:923), kojom je taj sud odbio njezinu tužbu na temelju članka 270. UFEU‑a radi, u biti, naknade neimovinske štete koju je žalitelj navodno pretrpio procijenjene, ex æquo et bono, na 50000 eura, prouzročene pokretanjem i vođenjem upravnog postupka u okviru Agencije Europske unije za temeljna prava (FRA).
Pravni okvir
Pravilnik o osoblju
2
Članak 11. prvi stavak Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) predviđa:
„Dužnosnik obavlja poslove i ponaša se imajući u vidu isključivo interese [Europske] Unije. Ne smije tražiti niti primati naputke ni od jedne vlade, tijela, organizacije ili osobe izvan svoje institucije. Dodijeljene poslove obavlja objektivno, nepristrano i u skladu s dužnom odanošću Uniji”.
3
Člankom 12.a stavkom 1. Pravilnika o osoblju predviđa se:
„1. Dužnosnici se suzdržavaju od svih oblika uznemirivanja ili spolnog uznemirivanja
[…]”.
4
U skladu s člankom 17. Pravilnika o osoblju:
„1.   Dužnosnik se suzdržava od neovlaštenog otkrivanja informacija primljenih u okviru rada, osim ako su te informacije već objavljene ili su dostupne javnosti.
2.   Dužnosnik je dužan pridržavati se te obveze i nakon odlaska iz službe”.
5
Članak 25. stavak 2. tog Pravilnika predviđa:
„Svaka odluka donesena na temelju ovog Pravilnika o osoblju koja se odnosi na pojedinca, dotičnom se dužnosniku dostavlja u pisanom obliku. Svaka odluka koja ima negativni učinak na dužnosnika sadržava obrazloženje”.
6
U skladu s člankom 86. Pravilnika o osoblju:
„1.   Dužnosnik ili bivši dužnosnik koji namjerno ili iz nepažnje povrijedi obveze koje proizlaze iz ovog Pravilnika o osoblju može zbog toga stegovno odgovarati.
2.   Ako tijelo za imenovanje ili [Europski ured za borbu protiv prijevara (u daljnjem tekstu: OLAF)] raspolaže dokazima o povredi u smislu stavka 1., mogu pokrenuti upravnu istragu kako bi utvrdili je li se takva povreda dogodila.
3.   Stegovna pravila, postupci i mjere te pravila i postupci u vezi s upravnim istragama utvrđeni su Prilogom IX.”.
7
U članku 1. Priloga IX. Pravilniku o osoblju određuje se:
„1.   Kad god se u istrazi [OLAF‑a] otkrije mogućnost osobne upletenosti dužnosnika ili bivšeg dužnosnika institucije, ta se osoba brzo obavješćuje pod uvjetom da se time ne šteti istrazi. U svakom slučaju, zaključci u kojima se dužnosnika navodi imenom ne mogu se donijeti nakon završetka istrage a da se dotičnom dužnosniku nije pružila mogućnost da iznese primjedbe na činjenice koje se na njega odnose. U zaključcima se upućuje na te primjedbe.
[…]
3.   Ako se nakon istrage OLAF‑a ne može dokazati utemeljenost optužbi protiv dužnosnika, predmetna se istraga zaključuje bez poduzimanja daljnjih mjera na temelju odluke direktora OLAF‑a, koji o tome u pisanom obliku obavješćuje dužnosnika i njegovu instituciju. Dužnosnik može zatražiti da se ta odluka unese u njegov osobni dosje”.
8
Člankom 2. stavkom 1. Priloga IX. Pravilniku o osoblju predviđa se:
„Pravila iz članka 1. ovog Priloga primjenjuju se, s potrebnim promjenama, na ostale administrativne istražne radnje koje provodi tijelo za imenovanje”.
9
U članku 3. Priloga IX. Pravilniku o osoblju određuje se:
„Na temelju izvješća o istrazi te nakon što je obavijestilo dotičnog dužnosnika o svim dokazima u dosjeima i nakon što ga je saslušalo, tijelo za imenovanje može:
(a)
odlučiti da se ne može dokazati utemeljenost optužbi protiv dužnosnika i u tom se slučaju dužnosnik o tome obavješćuje u pisanom obliku; ili
(b)
odlučiti da se, čak i ako se obveze nisu ispunile ili se čini da se nisu ispunile, ne poduzima nikakva stegovna mjera te da se, po potrebi, dužnosniku uputi upozorenje; ili
(c)
u slučaju neispunjenja obveza u smislu članka 86. Pravilnika o osoblju:
i.
odlučiti pokrenuti stegovni postupak predviđen odjeljkom 4. ovog Priloga; ili
ii.
odlučiti pokrenuti stegovni postupak pred stegovnim povjerenstvom”.
10
U članku 29. Priloga IX. Pravilniku o osoblju određuje se:
„Ako se ne može dokazati utemeljenost optužbi protiv dužnosnika u skladu s člankom 1. stavkom 3. i člankom 22. stavkom 2. ovog Priloga, dužnosnik ima pravo zahtijevati da mu se šteta koju je pretrpio nadoknadi primjer[e]nom objavom odluke tijela za imenovanje.”
UZOS
11
Članak 47. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije (u daljnjem tekstu: UZOS) glasi kako slijedi:
„Osim u slučaju smrti, radni odnos privremenog osoblja prestaje i:
(c) u slučaju ugovora na neodređeno vrijeme:
[…]
na kraju otkaznog roka navedenog u ugovoru; otkazni rok ne smije biti kraći od mjesec dana po godini navršenog staža u službi, s tim da ne smije trajati kraće od tri mjeseca ni dulje od deset mjeseci. […]
[…]”.
Uredba (EZ) br. 45/2001
12
Člankom 4. stavkom 1. Uredbe (EZ) br. 45/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2000. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka u institucijama i tijelima Zajednice i o slobodnom kretanju takvih podataka (SL 2001., L 8, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 34., str. 6.) predviđa se:
„1. Osobni podaci moraju biti:
(a)
obrađeni pravično i zakonito;
[…]”.
Okolnosti spora
13
Okolnosti spora iznesene su u točkama 1. do 26. pobijane presude na sljedeći način:
„1.
Tužitelj, DD, bio je zaposlen 1. kolovoza 2000. u Europskom centru za praćenje rasizma i ksenofobije (EUMC), koji je postao Agencija Europske unije za temeljna prava (FRA), kao član privremenog osoblja u smislu članka 2. točke (a) [UZOS‑a]. Nakon što je prvotno zaposlen na određeno vrijeme, 16. prosinca 2006. sklopio je ugovor na neodređeno vrijeme.
2.
Dopisom od 13. lipnja 2013. FRA‑in direktor obavijestio je tužitelja o svojoj odluci da raskine njegov ugovor o radu na neodređeno vrijeme te je od njega zatražio da ne dolazi na svoje radno mjesto tijekom otkaznog roka „koji počinje [isti dan] i završava 12. [t]ravnja 2014.”.
3.
Rok od deset mjeseci predviđen člankom 47. točkom (c) podtočkom i. [UZOS‑a] istekao je 13. travnja 2014. Tijekom otkaznog roka tužitelj je bio oslobođen obveze pružanja svojih usluga i dolaska u prostore FRA‑e.
4.
Dopisima od 5. ožujka i 9. listopada 2014. (u daljnjem tekstu zajedno: sporni dopisi) tužitelj je osobi A, bivšem FRA‑inom dužnosniku, sa svoje privatne adrese elektroničke pošte dostavio određene FRA‑ine interne informacije povjerljive prirode. Radilo se o dokumentima koji su sadržavali, među ostalim, popis plaćanja koja je FRA izvršila osobi B, njezinu bivšem pravnom savjetniku.
5.
FRA‑in Direktor pokrenuo je 20. ožujka 2015. upravnu istragu, na temelju članka 2. Priloga IX. Pravilniku o osoblju, koja se u biti odnosila na okolnosti slanja prema van internih FRA‑inih dokumenata (u daljnjem tekstu […] upravna istraga).
6.
[Upravna] istraga vođena je na temelju triju odluka (u daljnjem tekstu zajedno: odluke o pokretanju upravne istrage), odnosno, kao prvo, Odluke DIR/003/2015 od 20. ožujka 2015. o pokretanju upravne istrage (u daljnjem tekstu: odluka o pokretanju upravne istrage), kao drugo, Odluke DIR/004/2016 od 3. ožujka 2016. o proširenju dosega upravne istrage (u daljnjem tekstu: odluka o proširenju upravne istrage […]) i, kao treće, Odluke DIR/005/2016 od 18. ožujka 2016. o imenovanju istražnog odbora.
7.
Presudom od 8. listopada 2015., DD/FRA (F‑106/13 i F‑25/14, EU:F:2015:118) Službenički sud poništio je odluku o raskidu iz točke 2. ove presude. S druge strane, odbio je tužiteljeve zahtjeve za naknadu neimovinske štete.
8.
Tužitelj je podnio žalbu protiv presude Službeničkog suda koja je odbijena presudom od 19. srpnja 2017., DD/FRA (T‑742/15 P, EU:T:2017:528).
9.
FRA je 29. veljače 2016. vratila tužitelja na njegovo radno mjesto u okviru izvršenja presude od 8. listopada 2015., DD/FRA (F‑106/13 i F‑25/14, EU:F:2015:118).
10.
Dana 30. ožujka 2016. FRA je tužitelju uputila obavijest kojom ga je obavijestila, s jedne strane, o pokretanju upravne istrage i, s druge strane, o održavanju saslušanja zakazanog za 5. travnja 2016.
11.
Razmjenom poruka elektroničke pošte od istog dana tužitelj je od FRA‑e zatražio da mu dostavi dokaze koji su protiv njega usmjereni. Istražitelji su mu u odgovoru na njegov zahtjev istog dana dostavili određene dokumente, među kojima i presliku njegove poruke elektroničke pošte od 9. listopada 2014.
12.
Porukom elektroničke pošte od 4. travnja 2016., kao dopunom slanju poruke elektroničke pošte iz točke 11. ove presude, FRA je tužitelju dostavila dodatne dokaze, među kojima je i preslika njegove poruke od 5. ožujka 2014.
13.
FRA‑ini istražitelji saslušali su tužitelja i sedam drugih svjedoka 5. travnja 2016.
14.
Tužitelj je 10. listopada 2016. obaviješten da je izvješće o istrazi [(u daljnjem tekstu: izvješće o istrazi)] dovršeno.
15.
Tužitelj je 12. listopada 2016. zatražio od FRA‑e da mu dostavi zaključke iz izvješća o istrazi, zaključke istrage i sve druge dokumente koji su izravno povezani s navodima iznesenima protiv njega.
16.
Porukom elektroničke pošte od 20. listopada 2016., kao odgovorom na poruku elektroničke pošte iz točke 15. ove presude, FRA je tužitelju dostavila zaključke izvješća o istrazi.
17.
Tužitelj je 17. studenoga 2016. pozvan na saslušanje u smislu članka 3. Priloga IX. Pravilniku o osoblju, predviđeno za 6. prosinca 2016. Tom je prilikom tužitelj također primio presliku izvješća o istrazi zajedno s njegovim prilozima.
18.
Dana 5. prosinca 2016. FRA je obavijestila tužitelja da je saslušanje iz točke 17. ove presude odgođeno za kasniji datum.
19.
Saslušanje je održano 12. siječnja 2017. Tijekom tog saslušanja tužitelj je podnio pisanu izjavu u kojoj je tvrdio da je poruka elektroničke pošte od 9. listopada 2014. procurila u FRA te je zatražio pokretanje unutarnje istrage u tom pogledu.
20.
Tužitelj je 13. siječnja 2017. primio zapisnik sa saslušanja iz točke 19. ove presude.
21.
Tužitelj je 20. siječnja 2017. direktoru FRA‑e dostavio svoja konačna očitovanja o izvješću o istrazi.
22.
Ravnatelj FRA‑e odlučio je 28. travnja 2017. obustaviti upravnu istragu. Ta je odluka dostavljena tužitelju 4. svibnja 2017.
23.
Tužitelj je 27. kolovoza 2018. podnio zahtjev […] u smislu članka 90. stavka 1. Pravilnika o osoblju kojim je zatražio, kao prvo, pristup određenim dokumentima, odnosno odlukama koje se odnose na pokretanje upravne istrage i obavijest FRA‑inog voditelja ljudskih resursa od 20. ožujka 2015. upućenu direktoru […], kao drugo, pokretanje istrage o povredi povjerljivosti upravne istrage i, kao treće, naknadu neimovinske štete koju je navodno pretrpio zbog FRA‑inog nezakonitog postupanja tijekom upravne istrage.
24.
FRA‑in direktor je 21. prosinca 2018. djelomično prihvatio zahtjev od 27. kolovoza 2018. odobrivši tužitelju pristup određenim dokumentima koje je zatražio, navedenima u točki 23. ove presude (u daljnjem tekstu: odluka od 21. prosinca 2018.). Među dokumentima dostavljenima tužitelju nalazile su se odluke o pokretanju upravne istrage. Navedeni zahtjev je u preostalom dijelu odbijen.
25.
Tužitelj je 5. ožujka 2019. podnio žalbu na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju protiv odgovora od 21. prosinca 2018. […]
26.
Odlukom od 24. lipnja 2019. FRA‑in direktor obavijestio je tužitelja o obavijesti od 20. ožujka 2015. te je u preostalom dijelu odbio žalbu iz točke 25. ove presude (u daljnjem tekstu: odluka od 24. lipnja 2019.)”.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
14
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 11. listopada 2019. tužitelj je pokrenuo postupak iz točke 1. ove presude.
15
U prilog svojem prvom dijelu tužbenog zahtjeva, kojim je od Općeg suda zahtijevao da naloži FRA‑i da mu nadoknadi neimovinsku štetu koju je navodno pretrpio zbog nezakonitosti koje je potonja počinila prilikom pokretanja upravne istrage i tijekom nje, tužitelj se pozvao na devet prigovora nezakonitosti koji se temelje na FRA‑inim nezakonitim ponašanjima (u daljnjem tekstu zajedno: nezakonita ponašanja), koji se temelje:
–
prvi, na tome da istražitelji nemaju dovoljno ovlasti za istragu, s jedne strane, povrede članaka 11. i 17. Pravilnika o osoblju koju je on počinio i, s druge strane, poruci elektroničke pošte od 5. ožujka 2014., tako da upravna istraga nije bila pravno utemeljena te je povrijedila članak 86. stavak 2. Pravilnika o osoblju i članak 2. Odluke 2013/01 Upravnog odbora FRA‑e od 22. svibnja 2013. o provođenju upravnih istraga i stegovnih postupaka (u daljnjem tekstu: prvi prigovor nezakonitosti);
–
drugi, na tome da se odluka o pokretanju upravne istrage nije temeljila na postojanju razumne sumnje (u daljnjem tekstu: drugi prigovor nezakonitosti);
–
treći, koji se temelji na tome da ga FRA nije pravodobno obavijestila o pokretanju upravne istrage i da mu nije priopćila odluke koje se na njega odnose (u daljnjem tekstu: treći prigovor nezakonitosti);
–
četvrti, na prekomjernom i nerazumnom trajanju upravnog postupka (u daljnjem tekstu: četvrti prigovor nezakonitosti);
–
peti, na tome da odluka o zatvaranju istrage nije bila obrazložena (u daljnjem tekstu: peti prigovor nezakonitosti);
–
šesti, na tome da je izvješće o istrazi zahvaćeno pogreškom koja se tiče prava i očitom pogreškom u ocjeni;
–
sedmi, na tome da je FRA povrijedila povjerljivost upravne istrage;
–
osmi, na povredi članka 4. stavka 1. točke (a) i članka 5. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 45/2001 (u daljnjem tekstu: osmi tužbeni razlog nezakonitosti), i
–
deveti, na povredi dužnosti brižnog postupanja, nedostatku objektivnosti i nepristranosti i zlouporabi ovlasti.
16
Pobijanom presudom Opći sud presudio je da su treći i četvrti prigovor nezakonitosti osnovani. Međutim, smatrao je da u ovom slučaju nisu bili ispunjeni uvjeti za postojanje odgovornosti institucije ili tijela Unije. Naime, Opći sud je smatrao da tužitelj nije dokazao ni postojanje neimovinske štete koju je pretrpio zbog nezakonitog postupanja ni uzročnu vezu između potonjih i navodne štete.
Zahtjevi stranaka u žalbenom postupku
17
Žalitelj od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
slijedom toga da mu se dodijeli naknada neimovinske štete koju je pretrpio, koja je ex æquo et bono procijenjena na 50000 eura i, ako je potrebno, da poništi odluku od 21. prosinca 2018. i odluku od 24. lipnja 2019., i
–
naloži FRA‑i snošenje svih troškova.
18
FRA od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu i
–
naloži žalitelju snošenje svih troškova.
Žalba
19
U prilog svojoj žalbi žalitelj ističe osam žalbenih razloga, koji se temelje na pogreškama koje je Opći sud počinio u svakom od osam dijelova pobijane presude, odnosno u prikazu činjenica, ispitivanju prvog, drugog i petog do devetog prigovora nezakonitosti te u dijelu koji se odnosi na ispitivanje postojanja postojeće štete i uzročne veze.
Prvi žalbeni razlog, drugi dio trećeg žalbenog razloga i peti žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
20
Svojim prvim žalbenim razlogom, drugim dijelom svojeg trećeg žalbenog razloga i svojim petim žalbenim razlogom, koje valja ispitati zajedno, žalitelj prigovara Općem sudu da je iskrivio dokaze i počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da se u ovom slučaju otkazni rok od deset mjeseci treba smatrati uobičajenim razdobljem rada koje žalitelja nije moglo osloboditi obveza odanosti i povjerljivosti koje mu nalažu članci 11. i 17. Pravilnika o osoblju.
21
Žalitelj osobito ističe da je Opći sud u točkama 3. i 78. pobijane presude iskrivio dokaze, pri čemu je pogrešno kvalificirao činjenice, presudivši da tijekom otkaznog roka žalitelj nije bio samo „oslobođen svoje obveze pružanja svojih usluga”, nego da je od njega zatraženo ne samo da ne obavlja svoje profesionalne dužnosti nego i da ne odlazi u FRA‑ine prostorije. Stoga, suprotno onomu što je Opći sud utvrdio u točkama 77. i 78. pobijane presude, otkazni rok ne može se smatrati uobičajenim razdobljem rada. Slijedom navedenog Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da taj rok ne može osloboditi žalitelja od obveza odanosti i povjerljivosti koje mu nalažu članak 11. odnosno članak 17. Pravilnika o osoblju. Žalitelj u svojoj replici dodaje da je to iskrivljavanje dokaza temelj zaključaka Općeg suda iz točaka 58., 63., 86., 155., 174., 229., 243. i 245. pobijane presude.
22
Žalitelj također smatra da je Opći sud u točkama 77. do 80. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da se te obveze odanosti i povjerljivosti primjenjuju tijekom otkaznog roka. S jedne strane, otkazni rok tijekom kojeg žalitelj, za razliku od bilo kojeg drugog člana osoblja, nije imao pristup FRA‑inim prostorijama ne može se kvalificirati kao „uobičajeno razdoblje rada”. S druge strane, Opći sud široko je tumačio članak 17. Pravilnika o osoblju na način da je zainteresirana osoba tijekom tog roka član osoblja sve dok postoji ugovorni odnos. Osim toga, prema žaliteljevu mišljenju, iz verzija te odredbe na njemačkom i francuskom jeziku proizlazi da za potrebe primjene članka 17. Pravilnika o osoblju samo postojanje tog odnosa tijekom otkaznog roka nije dovoljno. Isto tako, sve jezične verzije članka 11. Pravilnika upućuju, kao zahtjev njegove primjene, na postojanje aktivnog statusa člana osoblja.
23
Naposljetku, žalitelj u biti tvrdi da je Opći sud u točki 154. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da je 5. ožujka 2014., u trenutku slanja jedne od dviju spornih poruka elektroničke pošte, žalitelj još uvijek bio član osoblja na kojeg se primjenjuje Pravilnik o osoblju.
24
Prema FRA‑inom mišljenju, s jedne strane, time što je tvrdio da otkazni rok od deset mjeseci u ovom slučaju nije „uobičajeno razdoblje obavljanja djelatnosti u svojstvu zaposlene osobe”, žalitelj je želio dovesti u pitanje ocjenu činjenica koju je proveo Opći sud, što je nedopušteno u stadiju žalbe. U svakom slučaju, tijekom tog otkaznog roka žalitelj je nastavio uživati sva svoja financijska prava, pri čemu je ostao vezan svojim obvezama člana osoblja, osim obveze da pruža svoje profesionalne usluge tijekom otkaznog roka.
25
S druge strane, FRA tvrdi da žalitelj, tvrdeći da obveze predviđene člancima 11. i 17. Pravilnika o osoblju nisu bile primjenjive tijekom otkaznog roka, samo ponavlja argumente koje je istaknuo u svojoj tužbi i replici u prvostupanjskom postupku, a koje je Opći sud odbio. U svakom slučaju, iz sudske prakse proizlazi da se obveze iz Pravilnika o osoblju nameću tijekom razdoblja dopusta iz osobnih razloga, tako da isto vrijedi za otkazni rok.
Ocjena Suda
26
Što se tiče, kao prvo, žaliteljeva argumenta koji se odnosi na navodno iskrivljavanje počinjeno u točkama 3. do 78. ove presude, valja podsjetiti na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, iz članka 256. stavka 1. drugog podstavka UFEU‑a i članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije proizlazi da je Opći sud jedini nadležan, s jedne strane, za utvrđivanje činjenica, osim u slučaju kada materijalna netočnost njegovih utvrđenja proizlazi iz dijelova spisa koji su mu podneseni i, s druge strane, za ocjenjivanje tih činjenica. Iz toga slijedi da ocjena činjenica nije, osim u slučaju iskrivljavanja dokaza podnesenih Općem sudu, pravno pitanje koje, kao takvo, može biti predmet nadzora Suda (presuda od 25. travnja 2024., NS/Parlament, C‑218/23 P, EU:C:2024:358, t. 58. i navedena sudska praksa).
27
Takvo iskrivljavanje postoji kada je bez izvođenja novih dokaza ocjena postojećih dokaza očito pogrešna ili očito protivna njihovu tekstu. Međutim, to iskrivljavanje mora jasno proizlaziti iz dokumenata u spisu a da nije potrebno provoditi novu ocjenu činjenica i dokaza. Osim toga, kada žalitelj navodi da je Opći sud iskrivio dokaze, treba precizno navesti dokaze koji su prema njegovu mišljenju iskrivljeni i dokazati pogreške u analizi koja je prema njegovoj procjeni dovela do toga da je Opći sud iskrivio dokaze (presude od 27. travnja 2023., Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro i dr./Komisija, C‑549/21 P, EU:C:2023:340, t. 73. i navedenu sudsku praksu i od 11. siječnja 2024., Foz/Vijeće, C‑524/22 P, EU:C:2024:23, t. 38. i navedena sudska praksa).
28
U ovom slučaju valja naglasiti da Opći sud u točkama 3. i 78. pobijane presude upućuje na poruku elektroničke pošte od 13. lipnja 2013. kojom je FRA obavijestila žalitelja o svojoj odluci o raskidu njegova ugovora o radu. Kao što je to Opći sud utvrdio u točki 2. pobijane presude i kao što to sam žalitelj priznaje, iz te poruke elektroničke pošte izričito proizlazi da je FRA‑in direktor od njega zatražio da tijekom otkaznog roka ne dolazi na svoje radno mjesto.
29
Žalitelj ne iznosi nijedan argument koji bi upućivao na materijalnu netočnost u tumačenju te poruke elektroničke pošte koje je proveo Opći sud. Naime, žalitelj ne objašnjava s potrebnom jasnoćom i preciznošću na koji je način Opći sud iskrivio sadržaj navedene poruke elektroničke pošte time što je u točkama 3. i 78. pobijane presude utvrdio da je žalitelj tijekom otkaznog roka bio oslobođen svoje obveze pružanja svojih profesionalnih usluga i dolaska u FRA‑ine prostorije. Taj argument stoga valja odbiti kao neosnovan.
30
Kao drugo, što se tiče argumenta koji se temelji na navodnoj pogrešci koja se tiče prava koja se temelji na tome da je Opći sud pogrešno smatrao da otkazni rok treba kvalificirati kao „uobičajeno razdoblje rada”, on je u točkama 77. do 80. i 154. pobijane presude u biti utvrdio da se tijekom otkaznog roka od deset mjeseci koji je žalitelj bio dužan poštovati, iako je bio oslobođen obveze pružanja profesionalnih usluga koje proizlaze iz njegova ugovora o radu i dolaska u FRA‑ine prostorije, na njega ipak primjenjuju prava i obveze koje proizlaze iz Pravilnika o osoblju, osobito obveze odanosti i povjerljivosti.
31
U tom pogledu, iz članka 47. točke (c) podtočke i. UZOS‑a proizlazi da, osim u slučaju smrti člana privremenog osoblja, njegov radni odnos prestaje za ugovore na neodređeno vrijeme po isteku otkaznog roka predviđenog ugovorom, pri čemu taj otkazni rok ne može biti kraći od jednog mjeseca po godini staža u službi, s tim da ne smije trajati kraće od tri mjeseca ni duže od deset mjeseci.
32
Iz toga proizlazi da član privremenog osoblja tijekom otkaznog roka ne gubi svojstvo službenika Unije i stoga podliježe obvezama koje ima svaki dužnosnik Unije, osim ako je izričito propisano drukčije (vidjeti po analogiji presudu od 6. ožujka 2001., Connolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, t. 69.).
33
Stoga Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točkama 77., 79. i 154. pobijane presude presudio da je tijekom otkaznog roka koji je prethodio prestanku njegova ugovora o radu s FRA‑om žalitelj zadržao svojstvo službenika Unije kojeg obvezuju prava i obveze koji proizlaze iz Pravilnika o osoblju.
34
Konkretnije, što se tiče argumentacije prema kojoj je Opći sud pogrešno smatrao da se obveze odanosti i povjerljivosti koje proizlaze iz članaka 11. i 17. Pravilnika o osoblju primjenjuju tijekom otkaznog roka, valja istaknuti da, suprotno onomu što tvrdi žalitelj, ništa u strukturi, kontekstu i svrsi tih članaka ne dopušta zaključak da se njima, u nedostatku posebnih odredbi, zahtijeva da se dotični službenik ili dužnosnik Unije radi njihove primjene nalazi u „aktivnom” položaju u kojem je dužan obavljati svoje profesionalne dužnosti, tako da se navedeni članci prestaju primjenjivati od trenutka kada taj otkazni rok počne teći.
35
S jedne strane, što se tiče članka 11. Pravilnika o osoblju, obveza odanosti koja je u njemu propisana nameće se barem tijekom razdoblja u kojem dotični dužnosnik ili službenik ima status dužnosnika ili službenika, s obzirom na to da je ta obveza ponajprije namijenjena očuvanju odnosa povjerenja koji mora postojati između njih i dotične institucije Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 6. ožujka 2001., Connolly/Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, t. 44.).
36
S druge strane, što se tiče obveze povjerljivosti koja, u skladu s člankom 17. prvim stavkom Pravilnika o osoblju, svakom dužnosniku ili službeniku Unije nalaže da se suzdrži od svakog neovlaštenog otkrivanja informacija koje su mu dostavljene u obavljanju poslova, osim ako su te informacije već objavljene ili su dostupne javnosti, dovoljno je istaknuti da iz drugog stavka te odredbe proizlazi da takav dužnosnik ili službenik i dalje podliježe toj obvezi nakon odlaska iz službe.
37
Stoga se to načelo a fortiori primjenjuje na otkazni rok koji eventualno prethodi prestanku dužnosti dužnosnika ili službenika Unije.
38
Ta se razmatranja ne mogu dovesti u pitanje žaliteljevim argumentima koji se temelje na tome da mu je u ovom slučaju tijekom otkaznog roka FRA‑in direktor naložio da ne obavlja svoje profesionalne dužnosti te mu je zabranio pristup prostorijama tog tijela, što je imalo za posljedicu to da ga njegov poslodavac tijekom tog razdoblja nije tretirao kao člana osoblja.
39
U tom pogledu valja utvrditi da, iako članak 47. točka (c) podtočka i. UZOS‑a izričito ne predviđa da se radni uvjeti službenika čiji je ugovor raskinut mogu promijeniti tijekom otkaznog roka, tako da se pretpostavlja da to razdoblje predstavlja uobičajeno razdoblje rada, institucije, tijela, uredi i agencije Unije ipak raspolažu širokom diskrecijskom ovlašću u organizaciji svojih službi i zapošljavanju članova svojeg osoblja pod uvjetom da je to raspoređivanje u interesu službe i da se njime poštuje istovrijednost radnih mjesta, uključujući u pogledu članova osoblja koji su u otkaznom roku.
40
Stoga odluka da se člana privremenog osoblja čiji je ugovor o radu raskinut oslobodi obveze pružanja usluga koje proizlaze iz tog ugovora i da mu se zabrani dolazak u prostorije institucije ili tijela Unije s kojim je povezan tijekom otkaznog roka može, u načelu, predstavljati mjeru poduzetu u interesu službe i ne može nužno isključiti, suprotno onomu što u biti tvrdi tužitelj, da se taj otkazni rok kvalificira kao „uobičajeno razdoblje rada”.
41
U tim okolnostima Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 80. pobijane presude smatrao da činjenica da je žalitelj tijekom otkaznog roka bio oslobođen obveze pružanja svojih profesionalnih usluga i da nije mogao otići u FRA‑ine prostorije u ovom slučaju nije takve naravi da ga oslobodi obveza odanosti i povjerljivosti koje mu se nalažu člankom 11. odnosno člankom 17. Pravilnika o osoblju, tako da žaliteljevu argumentaciju u tom pogledu treba smatrati neosnovanom.
42
Stoga prvi žalbeni razlog, drugi dio trećeg žalbenog razloga i peti žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovane.
Drugi žalbeni razlog te prvi i treći dio trećeg žalbenog razloga
Argumentacija stranaka
43
Svojim drugim žalbenim razlogom te prvim i trećim dijelom svojeg trećeg žalbenog razloga, koje valja ispitati zajedno, žalitelj prigovara Općem sudu da je u točkama 49. do 84. pobijane presude počinio više pogrešaka koje se tiču prava i očitih pogrešaka u ocjeni, kao i da je iskrivio dokaze u okviru svoje ocjene prvog i drugog prigovora nezakonitosti u vezi s pokretanjem upravne istrage i proširenjem njezina dosega te da u tom pogledu nije pružio dostatno obrazloženje.
44
Kao prvo, Opći sud iskrivio je dokaze i počinio pogreške koje se tiču prava time što je utvrdio da odluka o pokretanju upravne istrage uključuje sporne poruke elektroničke pošte, to jest i poruku elektroničke pošte od 5. ožujka 2014., dok se ta odluka odnosila samo na poruku elektroničke pošte od 9. listopada 2014. Žalitelj tvrdi da Opći sud nije ispitao njegovu argumentaciju koja se temelji na tome da se navedena odluka odnosila na curenje samo jednog dokumenta, odnosno dokumenta priloženog poruci elektroničke pošte od 9. listopada 2014., a ne na sadržaju poruke elektroničke pošte od 5. ožujka 2014. U tom pogledu tvrdi da Opći sud nije uzeo u obzir, s jedne strane, tekst te odluke i, s druge strane, kontekst u kojem se nalazila. Isto tako, Opći sud je u točkama 52. do 61. pobijane presude počinio pogreške koje se tiču prava prilikom tumačenja dosega odluke o proširenju upravne istrage, zanemarujući njezinu izričitu formulaciju i kontekst u kojem je bila smještena, osobito zahtjeve koji proizlaze iz Uredbe br. 45/2001 i tekst izreke odluke o imenovanju istražnog odbora.
45
Kao drugo, žalitelj tvrdi da Opći sud u okviru svoje analize nije u dovoljnoj mjeri razlikovao pokretanje upravne istrage i proširenje njezina dosega. Iako žalitelj priznaje da je, kao što to proizlazi iz točke 66. pobijane presude, drugi prigovor nezakonitosti usko povezan s prvim, on smatra da se, što se tiče potonjeg, odluka o pokretanju upravne istrage odnosila na curenje samo jednog dokumenta, dok se pravno pitanje postavljeno u okviru drugog prigovora nezakonitosti odnosilo na to jesu li dokazi kojima je FRA raspolagala u trenutku pokretanja upravne istrage ispunjavali uvjete da bi ih se smatralo prima facie dokazom potrebnim za pokretanje upravne istrage. Stoga, Opći sud nije u dovoljnoj mjeri razlikovao sporne poruke elektroničke pošte i nije naveo da se poruka elektroničke pošte od 9. listopada 2014., koja je bila jedina koja se prvotno spominjala prilikom pokretanja upravne istrage, može smatrati takvim prima facie dokazom.
46
Kao treće, Opći sud iskrivio je dokaze, dao nedostatno obrazloženje i počinio pogrešku koja se tiče prava time što je, suprotno onomu što proizlazi iz osobito široke formulacije odluke o proširenju upravne istrage donesene u ožujku 2016., utvrdio da je žaliteljev argument prema kojem je FRA protiv njega pokrenula „nasumično istraživanje” ili „lov na informacije” samo tvrdnja koja nije potkrijepljena nijednim konkretnim elementom.
47
FRA ističe nedopuštenost drugog žalbenog razloga kao i prvog i trećeg dijela trećeg žalbenog razloga, pri čemu tvrdi da žalitelj samo osporava činjenična utvrđenja Općeg suda i dodaje da je žaliteljeva argumentacija u svakom slučaju očito neosnovana.
Ocjena Suda
48
Kao prvo, s obzirom na to da žalitelj tvrdi da je Opći sud pogrešnim tumačenjem odluka koje se odnose na pokretanje upravne istrage iskrivio dokaze, valja istaknuti da, premda tumačenje dokumenta suprotno njegovu sadržaju može predstavljati iskrivljavanje dokaza, kako bi se utvrdilo postojanje takvog iskrivljavanja, nije dovoljno dokazati da se taj dokument mogao tumačiti drukčije nego što je to učinio Opći sud. U tu svrhu potrebno je dokazati da je Opći sud očito prekoračio granice razumne ocjene navedenog dokumenta, osobito tako što ga je tumačio protivno njegovu tekstu (presuda od 23. ožujka 2023., PV/Komisija, C‑640/20 P, EU:C:2023:232, t. 134.).
49
U ovom slučaju valja primijetiti, s jedne strane, da iz samog teksta izreke odluke o pokretanju upravne istrage, kako je navedena u točki 50. pobijane presude, koja nije osporena u okviru ove žalbe, proizlazi da je ta istraga nastojala utvrditi činjenice i okolnosti u kojima su žalitelju bili stavljeni u posjed interni FRA‑ini dokumenti iako od 14. lipnja 2013. više nije imao pristup takvim dokumentima. S druge strane, odlukom o proširenju upravne istrage FRA je, u skladu s tekstom te odluke, kako je naveden u točki 53. pobijane presude, koja također nije osporena u okviru ove žalbe, odlučila proširiti doseg te istrage kako u vremenskom pogledu tako i u pogledu osoblja, tako da se odnosi i na vanjske subjekte i FRA‑ine bivše službenike kako bi se utvrdile uključene osobe i utvrdili izvori curenja informacija.
50
Stoga se utvrđenje Općeg suda iz točaka 51., 55. i 58. pobijane presude, prema kojem su odluke koje se odnose na pokretanje upravne istrage sastavljene dovoljno široko da bi se moglo smatrati da obuhvaćaju sve elemente povezane sa spornim curenjem informacija, tako da se ta istraga nužno mogla odnositi na sve druge dokumente koji su mogli biti predmet neovlaštenog otkrivanja koji su povezani sa spornim porukama elektroničke pošte, odnosno s porukom od 9. listopada 2014. i s porukom od 5. ožujka 2014., ne čini očito netočnim s obzirom na tekst i kontekst tih dokumenata.
51
Argumentaciju koja se temelji na iskrivljavanju odluka o pokretanju upravne istrage stoga treba odbiti kao neosnovanu.
52
Kao drugo, što se tiče argumentacije koja se odnosi na to da Opći sud u točkama 64. do 85. pobijane presude nije u dovoljnoj mjeri razlikovao pokretanje upravne istrage i proširenje njezina dosega, s obzirom na to da poruka elektroničke pošte od 5. ožujka 2014. nije mogla predstavljati prima facie dokaz koji bi omogućio pokretanje upravne istrage, valja podsjetiti, kao što to proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 26. ove presude, da Sud u okviru žalbe nije nadležan utvrđivati činjenice niti, načelno, ispitivati dokaze koje je Opći sud prihvatio u prilog tim činjenicama.
53
Naime, ako su ti dokazi prikupljeni na pravilan način i ako su poštovana opća načela prava i pravila postupka primjenjiva u području tereta dokazivanja i izvođenja dokaza, ocjena dokazne vrijednosti podnesenih elemenata isključivo je na Općem sudu, osim u slučaju njihova iskrivljavanja (presuda od 11. siječnja 2024., Foz/Vijeće, C‑524/22 P, EU:C:2024:23, t. 37. i navedena sudska praksa).
54
Međutim, svojom argumentacijom, kako je sažeta u točki 45. ove presude, žalitelj zapravo želi da Sud preispita dokaze podnesene u prvom stupnju i analizirane u pobijanoj presudi a da se pritom ne poziva na njihovo iskrivljavanje od strane Općeg suda, što, zbog razloga navedenih u prethodnoj točki, prekoračuje nadležnost Suda.
55
Stoga tu argumentaciju treba odbaciti kao nedopuštenu.
56
Kao treće i posljednje, žalitelj prigovara Općem sudu da je u točki 85. pobijane presude pogrešno smatrao da argument prema kojem je FRA u ožujku 2016. pokrenula „nasumično istraživanje” ili „lov na informacije” proizlazi iz puke tvrdnje koja nije potkrijepljena nijednim konkretnim elementom.
57
U tom pogledu valja utvrditi da se na temelju argumentacije iznesene u prilog tom prigovoru ne može dokazati da se utvrđenja Općeg suda u navedenoj točki pobijane presude temelje na iskrivljavanju dokaza iznesenih u prvom stupnju, s obzirom na to da se tom argumentacijom zapravo želi dovesti u pitanje neovisna ocjena činjenica koju je Opći sud proveo u tu svrhu.
58
Stoga, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 26. ove presude, tu argumentaciju treba odbaciti kao nedopuštenu.
59
Slijedom toga, drugi žalbeni razlog te prvi i treći dio trećeg žalbenog razloga treba djelomično odbiti kao bespredmetan, a djelomično kao neosnovan.
Četvrti žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
60
Svojim četvrtim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da je Opći sud u točkama 145. do 149. pobijane presude počinio pogreške koje se tiču prava, dao nedostatno obrazloženje i na nepotpun način ispitao tužbu u prvom stupnju.
61
Žalitelj prije svega smatra da je Opći sud u točki 146. pobijane presude pogrešno smatrao da se drugi stavak članka 25. Pravilnika o osoblju odnosi na obvezu obrazlaganja, osobito kad je riječ o odlukama kojima se nanosi šteta dužnosniku Unije. Nadalje, ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da se ne može legitimno pozivati na povredu članka 3. Priloga IX. Pravilniku zbog toga što odluka o okončanju upravne istrage nije bila obrazložena. Osim toga, Opći sud nije obrazložio razlog zbog kojeg se žalitelj nije mogao pozvati na članak 41. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelje).
62
Naposljetku, Opći sud ispitao je samo djelomično peti prigovor nezakonitosti i u točki 149. pobijane presude nije u dovoljnoj mjeri obrazložio svoju odluku prema kojoj nije trebalo ispitati druge argumente koje je žalitelj u tom pogledu istaknuo, osobito u pogledu navodne povrede načela pravne sigurnosti.
63
Prema žaliteljevu mišljenju, time što je obustavila upravnu istragu a da pritom nije izabrala konkretnu mogućnost, FRA je povrijedila načelo pravne sigurnosti. Naime, ostvarivanje prava na naknadu štete koju je pretrpio dužnosnik ili službenik Unije kojemu nije uskraćena nikakva naknada, kako je to predviđeno člankom 29. Priloga IX. Pravilniku o osoblju, uvjetovano je okolnošću da je tijelo za imenovanje odlučilo odabrati rješenje iz članka 3. točke (a) Priloga IX. Pravilniku o osoblju. U ovom slučaju, time što nije odabrala jedno od rješenja iz tog članka 3., FRA je zaobišla tu odredbu i članak 29. Priloga IX. Pravilniku o osoblju te je te odredbe u bitnome lišila smisla i svakog učinka. Stoga je FRA povrijedila načelo pravne sigurnosti s obzirom na to da žalitelj ima legitiman interes za ostvarivanje prava koja su mu priznata člankom 29. Priloga IX. Pravilniku o osoblju, u vezi s njegovim člankom 3.
64
FRA ističe da je četvrti žalbeni razlog nedopušten i dodaje da je on u svakom slučaju očito neosnovan.
65
Ona ističe, kao prvo, da se u skladu s člankom 41. stavkom 2. točkom (a) Povelje, točka (c) te odredbe primjenjuje samo na odluke koje imaju negativan učinak na adresata. Prema FRA‑inom mišljenju, Opći je sud u točkama 145. i 147. pobijane presude pravilno presudio da odluka o obustavi stegovnog postupka bez poduzimanja dodatnih mjera ne predstavlja akt koji ima negativan učinak na dotičnu osobu i da je u tom pogledu pružio dostatno obrazloženje.
66
Kao drugo, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, odlukom o obustavi upravne istrage bez poduzimanja dodatnih mjera ne povređuje se načelo pravne sigurnosti.
67
Kao treće, ona tvrdi da u predmetnom slučaju, čak i pod pretpostavkom da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava utvrdivši da je odluka o obustavi istrage bez poduzimanja dodatnih mjera trebala biti obrazložena, to žalitelju ne bi donijelo nikakvu korist. Prema tome, žalitelj ne može imati legitiman interes osporavati, zbog nedostatka u obrazloženju, odluku kojom je obustavljena upravna istraga bez poduzimanja dodatnih mjera, a koja se odnosi na njega.
Ocjena Suda
68
Valja podsjetiti da, u skladu s člankom 25. drugim stavkom drugom rečenicom Pravilnika o osoblju, svaka pojedinačna odluka donesena u skladu s Pravilnikom o osoblju „koja ima negativni učinak” na dotičnog dužnosnika mora biti obrazložena. Ta obveza obrazlaganja akta koji negativno utječe na neku osobu ima za cilj, s jedne strane, pojedincu dati dostatnu uputu o tome je li akt osnovan ili sadržava li eventualno neku pogrešku koja omogućuje osporavanje njezine zakonitosti i, s druge strane, omogućiti sudu da u tom pogledu provede svoj nadzor (rješenje od 23. srpnja 2019., UC/Parlament, C‑196/19 P, EU:C:2019:653, t. 5. (stajalište nezavisnog odvjetnika H. Saugmandsgaarda Øea, t. 6. i navedena sudska praksa).
69
U ovom slučaju Opći sud je u točkama 147. i 148. pobijane presude zaključio, a da se nije izjasnio o drugim argumentima koje je žalitelj istaknuo u tom pogledu, da se on nije mogao pozivati na povredu članka 3. Priloga IX. Pravilniku o osoblju, koja se temelji na tome da odluka kojom se obustavlja upravna istraga bez poduzimanja dodatnih mjera nije obrazložena jer takva odluka ne predstavlja, u smislu članaka 90. i 91. Pravilnika o osoblju, „akt koji ima negativni učinak”.
70
Stoga najprije valja ispitati predstavlja li ta odluka o obustavi upravne istrage akt koji ima negativni učinak u smislu članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju.
71
U skladu s tom odredbom, svaka osoba na koju se primjenjuje Pravilnik o osoblju može tijelu za imenovanje podnijeti žalbu protiv akta koji na nju ima negativan učinak. Članak 91. stavak 1. Pravilnika o osoblju navodi da je Sud Europske unije nadležan u svim sporovima između Unije i svake osobe na koju se Pravilnik o osoblju primjenjuje, koji se odnose na zakonitost akta koji na tu osobu ima negativan učinak u smislu navedenog članka 90. stavka 2. Te se odredbe analogno primjenjuju na tužbe ostalih službenika na temelju članka 117. UZOS‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 15. prosinca 2022., Connolly/Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, t. 94.).
72
U skladu sa sudskom praksom Suda, u smislu članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju, šteta se nanosi samo aktima ili mjerama koji proizvode obvezujuće pravne učinke takve prirode da izravno i trenutačno utječu na žaliteljeve interese znatno mijenjajući njegov pravni položaj (presuda od 15. prosinca 2022., Picard/Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, t. 95. i navedena sudska praksa).
73
Kako bi se utvrdilo proizvodi li pobijani akt takve učinke, valja razmotriti njegovu bit i ocijeniti njegove učinke s obzirom na objektivne kriterije poput sadržaja navedenog akta, uzimajući u obzir, prema potrebi, kontekst njegova donošenja kao i ovlasti institucije koja ga je donijela (presuda od 15. prosinca 2022., Picard/Komisija, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, t. 96. i navedena sudska praksa).
74
Naime, pojam „akt koji ima negativni učinak” u smislu članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju treba široko tumačiti i shvatiti kao svaki akt koji može izravno utjecati na određenu pravnu situaciju (vidjeti po analogiji presudu od 21. prosinca 2023., Scuola Europea di Varese, C‑431/22, EU:C:2023:1021, t. 64.).
75
Članak 3. Priloga IX. Pravilniku o osoblju, kojim se uređuje postupanje tijela za imenovanje nakon faze upravne istrage, zaključene u ovom predmetu bez poduzimanja dodatnih mjera, taksativno nabraja tri mogućnosti kojima to tijelo raspolaže na temelju izvješća o upravnoj istrazi. Naime, iz jasnog i nedvosmislenog teksta tog članka proizlazi da, nakon što je obavijestilo dotičnog dužnosnika Unije o svim dokumentima u spisu i nakon što ga je saslušalo, tijelo za imenovanje može, kao prvo, odlučiti da se protiv tog službenika ne mogu podignuti nikakve optužbe, u kojem slučaju ga o tome mora obavijestiti pisanim putem. Kao drugo, čak i ako se obveze o kojima je riječ nisu ispunile ili se čini da se nisu ispunile, tijelo za imenovanje može odlučiti da se ne poduzima nikakva stegovna mjera te može, po potrebi, dotičnom dužnosniku uputiti samo upozorenje. Kao treće, u slučaju da dužnosnik ili bivši dužnosnik namjerno ili iz nepažnje povrijedi obveze koje ima na temelju Pravilnika o osoblju, tijelo za imenovanje može odlučiti pokrenuti stegovni postupak i, prema potrebi, u tu svrhu pokrenuti postupak pred stegovnim povjerenstvom (današnja presuda, C‑587/21 P, DD/FRA, t. 36.).
76
Međutim, s obzirom na to da odluka o obustavi postupka bez poduzimanja dodatnih mjera može biti odluka u smislu da tijelo za imenovanje smatra da se protiv dotičnog dužnosnika ne može pokrenuti postupak u smislu članka 3. točke (a) Priloga IX. Pravilniku o osoblju, valja istaknuti da takva odluka podrazumijeva izmjenu njegovog pravnog položaja tako da mu se dodjeljuju određena prava.
77
S jedne strane, kao što to proizlazi iz članka 29. Priloga IX. Pravilniku o osoblju, u vezi s člankom 1. stavkom 3. i člankom 2. stavkom 1. tog priloga, ako protiv dotičnog dužnosnika nije pokrenut nikakav postupak, potonji može imati pravo, ovisno o slučaju, na naknadu štete pretrpljene odgovarajućom objavom odluke tijela za imenovanje.
78
S druge strane, na temelju članka 1. stavka 3. Priloga IX. Pravilniku o osoblju, u vezi s člankom 2. stavkom 1. tog priloga, ako se ne može pokrenuti postupak protiv dužnosnika o kojemu su izneseni navodi, istraga koja se na njega odnosi obustavlja se bez poduzimanja dodatnih mjera odlukom tijela za imenovanje, o kojoj se pisanim putem obavještava dužnosnika koji ima pravo zahtijevati da se ta odluka umetne u njegov osobni dosje.
79
Stoga treba smatrati da odluka o obustavi upravne istrage bez poduzimanja dodatnih mjera koja se vodi protiv dužnosnika ili službenika Unije predstavlja akt koji može izravno utjecati na njegov pravni položaj i stoga kao „akt koji ima negativni učinak” u smislu članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju, a fortiori kada formulacija tog akta i kontekst u kojem se nalazi ne omogućuju, kao u ovom slučaju, da se s dovoljnom sigurnošću utvrdi da se protiv tog dužnosnika ili tog službenika ne može pokrenuti nikakav postupak u smislu članka 3. Priloga IX. Pravilniku o osoblju. Ako se žalitelju ne želi uskratiti djelotvorna sudska zaštita koja mu omogućuje da se pozove na prava koja ima na temelju Pravilnika o osoblju, on mora biti u mogućnosti precizno znati točne razloge zbog kojih je okončan upravni postupak koji se na njega odnosi.
80
S obzirom na te elemente, Opći sud počinio je pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 147. i 148. pobijane presude presudio da FRA‑ina odluka o obustavi upravnog postupka u odnosu na žalitelja ne predstavlja akt koji ima negativni učinak, tako da se potonji nije mogao legitimno pozivati na povredu članka 3. Priloga IX. Pravilniku o osoblju jer navedena odluka nije bila obrazložena.
81
Slijedom toga, valja prihvatiti četvrti tužbeni razlog i ukinuti pobijanu presudu u dijelu u kojem je Opći sud odbio peti prigovor nezakonitosti koji je istaknuo žalitelj.
Šesti žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
82
Svojim šestim žalbenim razlogom žalitelj u biti prigovara Općem sudu da je u točkama 169. do 173. pobijane presude počinio više pogrešaka koje se tiču prava i da je nepotpuno ispitao njegove argumente u prilog osmom prigovoru nezakonitosti. Osim toga, Opći sud nije ispunio svoju obvezu obrazlaganja u tom pogledu.
83
Prvim dijelom svojeg šestog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da pogreške koje je Opći sud počinio u okviru svoje ocjene prvog i drugog prigovora nezakonitosti utječu na onu koju je iznio u pogledu osmog prigovora nezakonitosti, tako da se njegova argumentacija djelomično preklapa s onom istaknutom u prilog njegovim prvim dvama žalbenim razlozima. U tom kontekstu žalitelj u biti tvrdi da Opći sud nije u dovoljnoj mjeri obrazložio svoju odluku prema kojoj u ovom slučaju nije povrijeđen članak 4. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 45/2001. Prema žaliteljevu mišljenju, Opći sud također je bio dužan ispitati je li upravna istraga poštovala zahtjeve u području zaštite osobnih podataka.
84
Drugim dijelom svojeg šestog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je Opći sud pogrešno smatrao da se žalitelj, s obzirom na činjenicu da je upravna istraga pokrenuta na temelju dostatne indicije, nije mogao valjano pozivati na povredu Uredbe br. 45/2001. Prema žaliteljevu mišljenju, pokretanje i vođenje upravne istrage i svi kasniji akti koji proizlaze iz upravne istrage bili su protivni Uredbi br. 45/2001. Naime, FRA je raspolagala osobnim podacima koji se odnose na žalitelja sadržanima u spornim porukama elektroničke pošte, kao priloženim dokumentima zahtjevu za pristup dokumentima treće osobe, te je te podatke odlučila naknadno obrađivati na način koji nije u skladu s tom svrhom. U tom pogledu prigovara Općem sudu da nije odlučio o tim argumentima koji su podneseni u okviru njegovih očitovanja od 15. veljače 2021. o FRA‑inim odgovorima na pitanja Općeg suda.
85
FRA ističe očitu nedopuštenost šestog žalbenog razloga. U svakom slučaju, taj je žalbeni razlog neosnovan. Ona u biti ističe da žalitelj samo ponavlja tvrdnje koje je iznio u prvostupanjskom postupku.
Ocjena Suda
86
U skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 26. ove presude, najprije valja odbaciti kao nedopuštene argumente iznesene u prvom dijelu šestog žalbenog razloga kojima, u biti, žalitelj, tvrdeći da nikakva pravna osnova ne opravdava uključivanje poruke elektroničke pošte od 9. listopada 2014. u upravnu istragu i stoga postojanje „prima facie dokaza” u svrhu pokretanja te istrage, osporava ocjenu činjenica koju je proveo Opći sud a da pritom ne ističe nikakvo njihovo iskrivljavanje.
87
Kad je riječ o navodnom nedostatku u obrazloženju u tom pogledu dovoljno je podsjetiti na to da na temelju ustaljene sudske prakse Suda obveza obrazlaganja ne nameće obvezu Općem sudu da pruži obrazloženje kojim bi se iscrpno i pojedinačno osvrnuo na sve tvrdnje koje su iznijele stranke u sporu s obzirom na to da obrazloženje Općeg suda može, dakle, biti implicitno, pod uvjetom da se njime omogućuje zainteresiranim osobama da doznaju razloge zbog kojih Opći sud nije prihvatio njihove argumente, a Sudu da raspolaže dostatnim elementima za izvršavanje svojeg nadzora (presuda od 9. studenoga 2023., XC/Komisija, C‑527/21 P, EU:C:2023:850, t. 99.).
88
U ovom slučaju, nakon što je u točki 170. pobijane presude utvrdio da su argumenti koje je žalitelj istaknuo u pogledu navodne povrede članka 4. stavka 1. točke (a) i članka 5. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 45/2001 od strane FRA‑e prilikom pokretanja upravne istrage usko povezani s argumentima koje je istaknuo u prilog postojanju drugog prigovora nezakonitosti, Opći sud je u točkama 171. do 173. te presude presudio da iz analize provedene u okviru tog drugog prigovora nezakonitosti proizlazi da je upravna istraga u odnosu na tužitelja pokrenuta na temelju dostatne indicije o postojanju povrede obveza iz Pravilnika o osoblju, u skladu s člankom 86. stavkom 2. Pravilnika o osoblju. U tim je okolnostima Opći sud u biti smatrao da žaliteljeve argumente kojima je prigovorio da je FRA povrijedila odredbe Uredbe br. 45/2001 treba odbiti jer su se temeljili na pogrešnoj pretpostavci.
89
To obrazloženje dostatno je da omogući žalitelju da razumije razloge zbog kojih je njegova argumentacija bila odbijena a Sudu da izvrši svoj nadzor. Nedostatnost obrazloženja na koje se poziva žalitelj stoga treba biti odbijena kao neosnovana.
90
Iz toga slijedi da treba odbiti prvi dio šestog žalbenog razloga.
91
Što se tiče drugog dijela šestog žalbenog razloga, dovoljno je istaknuti, kao prvo, da, s obzirom na to da argumente u prilog navedenom dijelu treba shvatiti kao da se temelje na tome da Opći sud nije ispitao žaliteljevu argumentaciju koja predstavlja dopunu argumentacije koju je istaknuo u prilog osmom prigovoru nezakonitosti, koja se temelji na povredi članka 4. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 45/2001, koju je žalitelj navodno dao u sklopu svojih opažanja od 15. veljače 2021., iz točke 88. ove presude proizlazi da je Opći sud, time što je u točkama 172. i 173. pobijane presude presudio da je FRA pravilno pokrenula upravnu istragu, implicitno, ali nužno smatrao da su žaliteljevi osobni podaci iz spornih poruka elektroničke pošte obrađeni zakonito, u skladu s tom odredbom. Stoga se Općem sudu ne može prigovoriti da je povrijedio obvezu obrazlaganja u tom pogledu.
92
Kao drugo, kad je riječ o navodnoj pogrešci koja se tiče prava koja se temelji na povredi članka 4. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 45/2001 jer je Opći sud zanemario činjenicu da je FRA greškom primila sporne poruke elektroničke pošte koje sadržavaju žaliteljeve osobne podatke i da stoga oni nisu zakonito pribavljeni, dovoljno je podsjetiti da je načelo koje prevladava u pravu Unije načelo slobodnog izvođenja dokaza tako da se stranke u načelu mogu pozvati na dokazna sredstva bilo koje vrste kako bi dokazale određenu činjenicu (presuda od 10. rujna 2020., Hamas/Vijeće, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, t. 73.).
93
U tom pogledu valja podsjetiti na to da članak 4. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 45/2001 određuje da se osobni podaci moraju obrađivati pravično i zakonito. Međutim, iz te se odredbe ne može zaključiti, suprotno onomu što tvrdi žalitelj, da je ona izraz općenitijeg pravila koje je u ovom slučaju trebalo spriječiti FRA da se u okviru upravne istrage koristi informacijama koje je tom tijelu proslijedila treća osoba samo zato što su te informacije pribavljene u druge svrhe i što je njihovo prosljeđivanje navedenom tijelu bila pogreška.
94
U tim okolnostima drugi dio šestog žalbenog razloga treba smatrati neosnovanim.
95
Slijedom navedenog, valja u cijelosti odbiti šesti žalbeni razlog.
Sedmi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
96
Svojim sedmim žalbenim razlogom žalitelj u biti tvrdi da je Opći sud počinio pogreške koje se tiču prava u svojoj analizi iz točaka 223. do 229. pobijane presude time što je odbio njegove tvrdnje o navodnom psihološkom uznemiravanju jer su nejasno formulirane. U biti tvrdi da su treći i četvrti prigovor nezakonitosti, za koje je Opći sud smatrao da ih je utvrdila FRA u točkama 98., 111. i 139. pobijane presude, povezani s upravnom istragom i da ispunjavaju kriterije, koji proizlaze iz sudske prakse, koje mora imati neprimjereno ponašanje kako bi ga se kvalificiralo kao uznemiravanje. Stoga, suprotno onomu što proizlazi iz točke 227. pobijane presude, ne može se smatrati da su oni dio uobičajenog tijeka upravne istrage.
97
FRA osporava žaliteljevu argumentaciju. Ona u biti tvrdi da je sedmi žalbeni razlog očito nedopušten i, u svakom slučaju, neosnovan, s obzirom na to da žalitelj samo osporava ocjenu Općeg suda u pogledu dokaza navedenih u prvostupanjskom postupku.
Ocjena Suda
98
Sedmim žalbenim razlogom, koji je usmjeren protiv točaka 223. do 229. pobijane presude, žalitelj u biti tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da, unatoč činjenici da je u točkama 98., 111. i 139. pobijane presude smatrao da se treći i četvrti prigovor nezakonitosti stvarno mogu pripisati FRA‑i, to ipak nije dovoljno da se utvrdi postojanje uznemiravanja čiji je žalitelj bio žrtva u okviru upravne istrage.
99
U tom pogledu valja istaknuti da se to razmatranje Općeg suda temelji na njegovoj samostalnoj ocjeni činjenica i dokaza, u pogledu težine trećeg i četvrtog prigovora nezakonitosti, za koje se smatra da ih je FRA utvrdila. Tako je Opći sud u točkama 227. do 229. pobijane presude presudio da ti prigovori nisu mogli, čak ni uzeti u cjelini, i u nedostatku drugih elemenata koje je iznio žalitelj, predstavljati uznemiravanje u smislu članka 12.a Pravilnika o osoblju.
100
Žalitelj pred Sudom ne iznosi nikakvu posebnu pravnu argumentaciju kojom bi dokazao da je, među ostalim, u točki 228. pobijane presude Opći sud pogrešno pravno kvalificirao činjenice time što nije poštovao sudsku praksu navedenu u točkama 223. do 225. pobijane presude, koja se odnosi na pojam uznemiravanja u smislu članka 12.a Pravilnika o osoblju.
101
Stoga, pod krinkom navodne pogreške koja se tiče prava, žalitelj zapravo želi od Suda ishoditi puko preispitivanje činjenica koje je istaknuo u prilog svojoj tužbi u prvom stupnju, a da se pritom nije pozvao na iskrivljavanje tih dokaza od strane Općeg suda, što, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 26. ove presude, nije u nadležnosti Suda.
102
S obzirom na ta razmatranja, sedmi žalbeni razlog valja odbaciti kao nedopušten.
Osmi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
103
Svojim osmim žalbenim razlogom žalitelj prigovara Općem sudu da je u točkama 237. i 240. do 242. pobijane presude pogrešno protumačio sudsku praksu primjenjivu u području izvanugovorne odgovornosti Unije, konkretnije što se tiče dokaza koji se moraju podnijeti kako bi se utvrdilo postojanje neimovinske štete. U tom pogledu tvrdi, pozivajući se na sudsku praksu Općeg suda, da iako se podnošenje dokaznih prijedloga ne smatra nužno pretpostavkom za priznavanje neimovinske štete, na tužitelju je barem da dokaže da mu je postupanje koje se predbacuje dotičnoj instituciji, tijelu, uredu ili agenciji Unije moglo uzrokovati takvu štetu. Osim toga, tužitelj tvrdi da iz sudske prakse Suda proizlazi da se postojanje štete i uzročne veze ne treba precizno utvrditi u slučaju neimovinske štete, s obzirom na to da se te štete također mogu izvesti iz prirode povrede i okolnosti.
104
Osim toga, žalitelj tvrdi da pobijana presuda ne sadržava nikakvo obrazloženje o tome zašto mu FRA nije dostavila sve zatražene dokumente te zašto njezino odbijanje da prizna svoja nezakonita postupanja tijekom predsudskog postupka kod njega nije moglo uzrokovati stres, tjeskobu i osjećaj nepravde.
105
Naposljetku, žalitelj navodi povredu članka 47. Povelje kojim se utvrđuje pravo na djelotvornu sudsku zaštitu jer mu Opći sud nije dodijelio naknadu neimovinske štete koju je pretrpio, unatoč tome što je FRA priznala nezakonitosti koje je počinila tijekom upravne istrage. Prema žaliteljevu mišljenju, obrazloženje Općeg suda oduzima mu učinkovito pravno sredstvo koje omogućuje popravljanje štete povezane s tom vrstom nezakonitosti.
106
FRA smatra da su argumenti kojima žalitelj kritizira točku 242. pobijane presude, s jedne strane, očito neosnovani utoliko što žalitelj tako samo ponavlja argumente iznesene u točki 134. svoje tužbe u prvom stupnju i, s druge strane, tvrdi da je pretrpio neimovinsku štetu, očito nedopušteni.
107
Što se tiče žaliteljeva argumenta koji se temelji na navodnoj povredi članka 47. Povelje, to tijelo ističe da se pravo na djelotvoran pravni lijek odnosi na pristup pravosuđu, ali ne nudi nikakvo jamstvo uspjeha. Usto, FRA tvrdi da pravo Unije žalitelja ne oslobađa obveze dokazivanja i ne dopušta prihvaćanje zahtjeva za naknadu navodne neimovinske štete kad se ona temelji na čistom nagađanju.
Ocjena Suda
108
Prema sudskoj praksi Suda, svaka institucija ili tijelo Unije može biti odgovorno za svoje postupanje ako su ispunjeni uvjeti koji se odnose na nezakonitost tog ponašanja, stvarnost štete i postojanje uzročne veze između navedenog postupanja i štete na koju se poziva (presude od 4. lipnja 2020., Schokker/EASA, C‑310/19 P, EU:C:2020:435, t. 54. i od 2. lipnja 2022., EM/Parlament, C‑299/21 P, EU:C:2022:429, t. 122.).
109
Kada je riječ o pretpostavkama vezanima uz postojanje štete i uzročne veze, ta odgovornost Unije može nastati samo ako je tužitelj nedvojbeno pretrpio stvarnu i izvjesnu štetu te ako šteta dovoljno izravno proizlazi iz navodne nezakonitosti dotičnog postupanja. Na tužitelju je da sudu Unije pruži dokaze o postojanju i razmjerima štete na koju se poziva te o postojanju dovoljno izravne uzročno‑posljedične veze između te nezakonitosti i navodne štete (vidjeti u tom smislu presudu od 5. ožujka 2024., Kočner/Parlament (C‑755/21 P, EU:C:2024:202, t. 135. i navedenu sudsku praksu).
110
U tom pogledu, kao što to proizlazi i iz sudske prakse Suda, podnošenje dokaznog prijedloga ne smatra se nužno uvjetom za priznavanje neimovinske štete. Međutim, na tužitelju je da dokaže, u najmanju ruku, da mu je postupanje koje se stavlja na teret dotičnoj instituciji moglo uzrokovati takvu štetu (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2009., SELEX Sistemi Integrati/Komisija, C‑481/07 P, EU:C:2009:461, t. 38.).
111
Iz toga proizlazi da, čak i u nedostatku dokaza kojima se može dokazati postojanje i opseg neimovinske štete, uvjet koji se odnosi na postojanje takve štete može biti ispunjen ako tužitelj dokaže da je neimovinska šteta nužno proizlazila iz ponašanja koje se stavlja na teret.
112
U ovom slučaju, što se tiče postojanja neimovinske štete koja se temelji na četvrtom prigovoru nezakonitosti, koji se temelji na prekomjernom trajanju upravnog postupka, valja utvrditi da je Opći sud u okviru svoje neovisne ocjene činjenica smatrao da se ne može pretpostaviti postojanje te štete –s obzirom na to da žalitelj, prije nego što je bio obaviješten o toj istrazi, nije mogao biti izložen opasnosti od stresa ili tjeskobe – iako je, nakon što je o njoj bio obaviješten, postupak vođen u razumnom roku, u točkama 234. do 236. pobijane presude mogao je s pravom presuditi da je na potonjoj, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 110. ove presude, da podnese dokaze o razini stresa i tjeskobe koja prelazi ono što je prihvatljivo u okviru upravnog postupka, što nije učinio.
113
Suprotno tomu, što se tiče drugih dvaju nezakonitih postupanja koja je Opći sud u točkama 89. do 111. pobijane presude utvrdio osnovanima u okviru ispitivanja trećeg prigovora nezakonitosti, odnosno, s jedne strane, povredu obveze pravodobnog obavještavanja žalitelja o postojanju upravne istrage protiv njega i, s druge strane, nedostavljanje dokumenata koji su u izravnoj vezi s navodima iznesenima protiv njega, Opći sud je u točkama 237. i 238. te presude smatrao da sama činjenica da se žalitelj pozivao na nezakonita postupanja koja se mogu pripisati FRA‑i tijekom upravne istrage kojom se nanosi šteta njegovu dostojanstvu i integritetu te na njihovu osobito štetnu narav jer su ga teško povrijedili u psihološkom smislu nije dovoljna da bi se dokazala stvarna i izvjesna neimovinska šteta za koju tvrdi da ju je pretrpio zbog toga, s obzirom na to da nije podnio nikakav dokaz u prilog svojim tvrdnjama.
114
Međutim, slijedom navedenog, Opći sud nije utvrdio, protivno sudskoj praksi navedenoj u točki 110. ove presude, da povreda obveze pravodobnog obavještavanja o postojanju upravne istrage i nedostavljanje dokumenata koji su u izravnoj vezi s navodima iznesenima protiv žalitelja nisu sami po sebi takve naravi da mu mogu uzrokovati navodnu štetu, odnosno stres, tjeskoba i osjećaj nepravde.
115
Iz prethodno navedenog proizlazi da je Opći sud u točkama 237. i 238. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava zaključivši da se ne može smatrati da je žalitelj dokazao postojanje i izvjesnost neimovinske štete koju je navodno pretrpio zbog povrede obveze pravodobnog obavještavanja o postojanju upravne istrage i nedostavljanja dokumenata koji su izravno povezani s navodima iznesenima protiv njega samo zato što nije podnio dokaze u prilog svojem zahtjevu za naknadu štete.
116
Stoga valja prihvatiti osmi žalbeni razlog i ukinuti pobijanu presudu u dijelu u kojem je Opći sud odbio zahtjev za naknadu štete iz tužbe u dijelu u kojem se njime traži naknada štete za koju žalitelj tvrdi da ju je pretrpio zbog nezakonitih postupanja navedenih u okviru trećeg prigovora nezakonitosti.
Vraćanje predmeta Općem sudu na ponovno suđenje
117
U skladu s člankom 61. Statuta Suda Europske unije, ako je žalba osnovana, Sud ukida odluku Općeg suda. Može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.
118
U ovom slučaju, iz točaka 230. i 231. pobijane presude proizlazi da je Opći sud, s obzirom na to da je prihvatio tužbene razloge iz prvostupanjskog postupka koji se odnose na treći i četvrti prigovor nezakonitosti, u točkama 232. do 243. te presude odlučio samo o navodnoj šteti koja proizlazi iz nezakonitih postupanja obuhvaćenih tim prigovorima nezakonitosti, odnosno, s jedne strane, o nerazumnosti trajanja upravnog postupka kao i o pravodobnoj povredi obveze obavještavanja o postojanju upravne istrage i, s druge strane, o nedostavljanju dokumenata u izravnoj vezi s navodima iznesenima protiv žalitelja.
119
Kao što je to utvrđeno u točki 80. ove presude, Opći je sud u točkama 147. do 148. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u biti presudio da FRA‑ina odluka o obustavi upravnog postupka u odnosu na žalitelja bez poduzimanja dodatnih mjera nije akt kojim mu se može nanijeti šteta, tako da u ovom slučaju nije potrebno meritorno ispitati njegovu argumentaciju koja se odnosi na peti prigovor nezakonitosti koji se temelji na nedostatku u obrazloženju te odluke ni provjeriti jesu li u ovom slučaju ispunjeni drugi uvjeti koji su kumulativno nužni za izvanugovornu odgovornost Unije.
120
U tim okolnostima Sud smatra da ovaj spor koji se odnosi na zahtjev za naknadu neimovinske štete koju je žalitelj navodno pretrpio zbog nezakonitog postupanja koje je istaknuo u prilog petom prigovoru nezakonitosti svoje tužbe u prvostupanjskom postupku ne dopušta da se konačno odluči i da predmet treba vratiti Općem sudu kako bi on mogao meritorno ispitati taj prigovor nezakonitosti.
121
Isto tako, na Općem sudu je da ispita jesu li nezakonita postupanja za koja je presudio da su utvrđena u okviru trećeg prigovora nezakonitosti tužbe u prvostupanjskom postupku mogla prouzročiti neimovinsku štetu koju navodi žalitelj.
Troškovi
122
Budući da je predmet vraćen Općem sudu na ponovno suđenje, o troškovima nastalima u okviru ovog žalbenog postupka valja odlučiti naknadno.
Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
Presuda Općeg suda Europske unije od 21. prosinca 2021., DD/FRA (T‑703/19 EU:T:2021:923), poništava se u dijelu u kojem se njome, s jedne strane, odbio peti prigovor nezakonitosti koji je istaknula osoba DD, a, s druge strane, u dijelu u kojem su njome kao neosnovani odbijeni zahtjevi za naknadu štete koji se odnose na treći prigovor nezakonitosti u dijelu u kojem su bili usmjereni na naknadu štete koju je žalitelj pretrpio zbog povrede Agencije Europske unije za temeljna prava (FRA) obveze da ga pravodobno obavijesti o postojanju upravne istrage koja se vodi protiv njega i nedostavljanja dokumenata izravno povezanih s optužbama protiv njega.
2.
U preostalom dijelu žalba se odbija.
3.
Predmet se upućuje Općem sudu Europske unije kako bi on odlučio o žalbi u prvom stupnju u dijelu u kojem se ona odnosi, s jedne strane, na peti prigovor nezakonitosti na koji se poziva osoba DD u prilog toj tužbi i, s druge strane, na činjenicu neimovinske štete na koju se osoba DD poziva u okviru trećeg prigovora nezakonitosti zbog povrede Agencije Europske unije za temeljna prava (FRA) obveze da ga pravodobno obavijesti o postojanju upravne istrage koja se vodi protiv njega i nedostavljanja dokumenata izravno povezanih s optužbama protiv njega.
4.
O troškovima će se odlučiti naknadno.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski