Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
ATHANASIOSA RANTOSA
od 5. ožujka 2026.(1)
Predmet C-70/25 [Tukowiecka](i)
N. O.
protiv
PKO BP S.A.
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sąd Rejonowy w Koszalinie (Općinski sud u Koszalinu, Poljska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Platne usluge na unutarnjem tržištu – Direktiva (EU) 2015/2366 – Članak 73. stavak 1. i članak 74. stavak 1. – Neautorizirane platne transakcije – Pravo na neposredan povrat – Krajnja nepažnja – Odbijanje pružatelja platnih usluga da bez odgode vrati iznos neautorizirane transakcije u slučaju gubitka zbog teške povrede obveza platitelja predviđenih člankom 69. – Doseg isključenja prava na neposredni povrat”
I.      Uvod
1.        Zahtjev za prethodnu odluku, koji je uputio Sąd Rejonowy w Koszalinie (Općinski sud u Koszalinu, Poljska), odnosi se na tumačenje članka 73. stavka 1. i članka 74. stavka 1. Direktive (EU) 2015/2366(2) koji se odnose na sustav odgovornosti koji se primjenjuje u slučaju neautoriziranih platnih transakcija. Konkretno, u tom se zahtjevu upućuje pitanje pod kojim uvjetima pružatelj platnih usluga može odbiti neposredan povrat iznosa takvih transakcija pozivanjem na krajnju nepažnju platitelja kad je riječ o obvezama koje ima na temelju članka 69. te direktive, u kontekstu prijevare mrežnom krađom identiteta, pojave koja je u stalnom porastu.
2.        Ovaj predmet pruža Sudu priliku da utvrdi okvire ravnoteže koju treba uspostaviti između interesâ platitelja i interesâ pružatelja platnih usluga. Tako se od njega traži da odluči o aspektima koji mogu imati znatne posljedice na podjelu rizika između pružatelja platnih usluga i platitelja te na razinu zaštite koju treba pružiti korisnicima tih usluga.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
3.        U skladu s uvodnim izjavama 6. i 71. Direktive 2015/2366:
„(6)      Trebalo bi utvrditi nova pravila kako bi se ispunile regulatorne praznine, istodobno pružajući više pravne jasnoće i osiguravajući dosljednu primjenu zakonodavnog okvira širom Unije […] kako bi se […] osigurala visoka razina zaštite potrošača pri uporabi tih platnih usluga širom Unije. Time bi se trebala postići učinkovitost platnog sustava u cjelini te dovesti do većeg izbora i transparentnosti platnih usluga, a istodobno ojačati povjerenje potrošača u usklađeno tržište plaćanja.
[…]
(71)      U slučaju neautorizirane platne transakcije, pružatelj platnih usluga trebao bi odmah platitelju nadoknaditi iznos te transakcije. Međutim, u slučaju postojanja značajne sumnje u neautoriziranu transakciju koja nastaje ponašanjem korisnika platnih usluga s ciljem prijevare i ako se ta sumnja temelji na objektivnim razlozima priopćenima relevantnom nacionalnom tijelu, pružatelj platnih usluga trebao bi moći u razumnom roku provesti istragu prije nego što izvrši povrat platitelju. Kako bi se platitelja zaštitilo od mogućih negativnih posljedica, datum valute odobrenja povrata ne bi smio biti kasniji od datuma kada je iznos terećen. Kako bi se potaknulo korisnika platnih usluga da bez nepotrebne odgode svog pružatelja platnih usluga obavijesti o krađi ili gubitku platnog instrumenta i tako smanji rizik od neautoriziranih platnih transakcija, korisnik platnih usluga trebao bi biti odgovoran samo za vrlo ograničen iznos, osim ako je djelovao s namjerom prijevare ili krajnjom nepažnjom. U tom kontekstu čini se da je dovoljan iznos od 50 EUR kako bi se osigurala usklađena i visoka razina zaštite korisnika unutar Unije. Ne bi smjelo biti odgovornosti ako platitelj nije u mogućnosti saznati za gubitak, krađu ili zloporabu platnog instrumenta. Nadalje, kada korisnici obavijeste pružatelja platnih usluga da je njihov platni instrument zloupotrijebljen, od korisnika platnih usluga ne bi se trebalo tražiti da pokrivaju bilo kakve daljnje gubitke koji proizlaze iz neovlaštene uporabe tog instrumenta. […]”
4.        U članku 69. te direktive, naslovljenom „Obveze korisnika platnih usluga u pogledu platnih instrumenata i personaliziranih sigurnosnih podataka”, navodi se:
„1.      Korisnik platnih usluga koji je ovlašten upotrebljavati platni instrument:
(a)      upotrebljava platni instrument u skladu s uvjetima kojima se uređuje izdavanje i uporaba platnog instrumenta i koji moraju biti objektivni, nediskriminirajući i proporcionalni;
(b)      bez odgode obavješćuje pružatelja platnih usluga, ili subjekt kojeg je on odredio, bez nepotrebne odgode kada utvrdi gubitak, krađu, zlouporabu ili neovlaštenu uporabu platnog instrumenta.
2.      Za potrebe stavka 1. točke (a), korisnik platnih usluga čim primi platni instrument poduzima razumne mjere da bi zaštitio svoje personalizirane sigurnosne podatke.”
5.        Člankom 71. navedene direktive, naslovljenim „Obavijest o neautoriziranim ili nepravilno izvršenim platnim transakcijama i njihov ispravak”, u stavku 1. predviđa se:
„Pružatelj platnih usluga osigurava korisniku platnih usluga ispravak neautorizirane ili nepravilno izvršene platne transakcije samo ako ga korisnik platnih usluga bez nepotrebne odgode obavijesti čim sazna za bilo koju takvu transakciju koja predstavlja temelj za potraživanje, uključujući i potraživanje prema članku 89., a najkasnije 13 mjeseci nakon datuma terećenja.
[…].”
6.        Člankom 72. te direktive, naslovljenim „Dokazi o autentifikaciji i izvršenju platnih transakcija”, u stavku 2. određuje se:
„Ako korisnik platnih usluga osporava da je autorizirao izvršenu platnu transakciju, uporaba platnog instrumenta koju je evidentirao pružatelj platnih usluga, uključujući prema potrebi pružatelja usluga iniciranja plaćanja, sama po sebi nije nužno dostatan dokaz da je platitelj autorizirao platnu transakciju niti da je platitelj djelovao s namjerom prijevare ili da je namjerno ili zbog krajnje nepažnje propustio ispuniti jednu ili više obveza iz članka 69. Pružatelj platnih usluga, uključujući prema potrebi pružatelja usluga iniciranja plaćanja, pruža prateće dokaze kojima se utvrđuje prijevara ili krajnja nepažnja korisnika platnih usluga.”
7.        Članak 73. Direktive 2015/2366, naslovljen „Odgovornost pružatelja platnih usluga za neautorizirane platne transakcije”, stavak 1. glasi kako slijedi:
„Ne dovodeći u pitanje članak 71., države članice osiguravaju da u slučaju neautorizirane platne transakcije pružatelj platnih usluga platitelja nadoknađuje platitelju iznos neautorizirane platne transakcije odmah, a u svakom slučaju najkasnije do kraja sljedećeg radnog dana, nakon što je saznao za transakciju ili nakon što je obaviješten o njoj, osim ako pružatelj platnih usluga platitelja ima opravdane razloge sumnjati u prijevaru i navedene razloge priopći odgovarajućem nacionalnom tijelu u pisanom obliku. Ako je primjenjivo, pružatelj platnih usluga platitelja vraća stanje terećenog računa za plaćanje u stanje u kojem bi bio da nije izvršena neautorizirana platna transakcija. Time se osigurava i da datum valute odobrenja računa za plaćanje platitelja ne nastupa nakon datuma na koji je iznos terećen.”
8.        U članku 74. te direktive, naslovljenom „Odgovornost platitelja za neautorizirane platne transakcije”, u stavku 1. navodi se:
„Odstupajući od članka 73., platitelj može biti obvezan snositi gubitke povezane s neautoriziranim platnim transakcijama, do najviše 50 EUR, do kojih je došlo zbog uporabe izgubljenog ili ukradenog platnog instrumenta, ili zbog zlouporabe platnog instrumenta.
Prvi podstavak ne primjenjuje se ako:
(a)      platitelj nije mogao otkriti gubitak, krađu ili zlouporabu platnog instrumenta prije plaćanja, osim ako je sam platitelj djelovao s namjerom prijevare; ili
(b)      gubitak je nastao zbog radnji ili izostanka djelovanja zaposlenika, zastupnika ili podružnice pružatelja platnih usluga ili subjekta kojem su njegove aktivnosti eksternalizirane.
Platitelj snosi sve gubitke povezane s neautoriziranim platnim transakcijama ako ih je platitelj prouzročio djelujući s namjerom prijevare ili neispunjenjem jedne obveze ili više njih utvrđenih u članku 69., namjerno ili u slučaju krajnje nepažnje. U takvim slučajevima ne primjenjuje se najviši iznos iz prvog podstavka.
Ako platitelj nije djelovao s namjerom prijevare niti je namjerno propustio ispuniti svoje obveze prema članku 69., države članice mogu smanjiti odgovornost iz ovog stavka, uzimajući u obzir osobito prirodu personaliziranih sigurnosnih podataka te posebne okolnosti pod kojima je platni instrument izgubljen, ukraden ili zlorabljen.”
B.      Poljsko pravo
9.        Članak 46. stavci 1. i 3. ustawe o usługach płatniczych (Zakon o platnim uslugama) od 19. kolovoza 2011.(3), u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak, glasi kako slijedi:
„1.      Ne dovodeći u pitanje članak 44. stavak 2., u slučaju neautorizirane platne transakcije platiteljev pružatelj [platnih usluga] odmah i u svakom slučaju najkasnije do kraja radnog dana koji slijedi nakon utvrđivanja neautorizirane transakcije knjižene na teret platiteljeva računa ili nakon dana kada je obaviješten o njoj vraća platitelju iznos neautorizirane platne transakcije, osim ako platiteljev pružatelj [platnih usluga] ima opravdane i pravilno dokazane razloge sumnjati u prijevaru i o tome u pisanom obliku obavijesti tijela nadležna za kazneni progon. Ako platitelj koristi račun za plaćanje, platiteljev pružatelj [platnih usluga] dužan je dovesti terećeni račun u stanje koje bi odgovaralo stanju tog računa da neautorizirana platna transakcija nije bila izvršena. Datum valute odobrenja računa za plaćanje platitelja ne smije biti kasniji od datuma na koji je iznos terećen.
[…]
3.      Platitelj odgovara za neautorizirane platne transakcije u punom iznosu ako ih je prouzročio namjerno ili ako namjerno ili krajnjom nepažnjom nije ispunio jednu ili više obveza iz članka 42.”
III. Glavni postupak, prethodno pitanje i postupak pred Sudom
10.      N. O. (u daljnjem tekstu: tužiteljica), fizička osoba koja ima bankovni račun u banci PKO BP S.A. (u daljnjem tekstu: banka), bila je žrtva prijevare mrežnom krađom identiteta nakon što je stavila predmet na prodaju na aukcijsku platformu. Treća osoba, koja se pretvarala da je kupac, poslala joj je lažnu poveznicu koja je vodila na sučelje slično sučelju platforme, a zatim i banke. Tužiteljica je bila prevarena te je priopćila svoje podatke za prijavu, što je prevarantu omogućilo da izvrši neautoriziranu platnu transakciju s njezina bankovnog računa. Nakon što je sljedeći dan uočila prijevaru, odmah ju je prijavila banci i policiji, ali počinitelj prijevare još nije identificiran. Međutim, banka je odbila vratiti iznos sporne transakcije, pri čemu je tvrdila da je tužiteljica zbog krajnje nepažnje povrijedila obvezu da platni instrument čuva s dužnom pažnjom i ne stavlja ga na raspolaganje neovlaštenim osobama.
11.      Slijedom tog odbijanja, tužiteljica je Sądu Rejonowom w Koszalinie (Općinski sud u Koszalinu), odnosno sudu koji je uputio zahtjev, podnijela tužbu protiv banke radi isplate iznosa od 3000 poljskih zlota (otprilike 705 eura).
12.      Tužiteljica je u potporu svojem zahtjevu tvrdila da načelo neposrednog povrata iznosa neautorizirane transakcije treba biti isključeno samo u situaciji opisanoj u članku 73. stavku 1. Direktive 2015/2366, odnosno ako pružatelj platnih usluga ima opravdane razloge sumnjati u prijevaru platitelja i navedene razloge priopći nadležnom nacionalnom tijelu. Ako ti razlozi ne postoje, kao što je to slučaj u ovom predmetu, pružatelj platnih usluga dužan je odmah i najkasnije do kraja sljedećeg radnog dana vratiti tom
platitelju iznos neautorizirane transakcije. Tek nakon tog povrata i provođenja istražnog postupka u pogledu okolnosti događaja, navedeni pružatelj može zahtijevati od platitelja da snosi gubitke prouzročene platiteljevom krajnjom nepažnjom. U slučaju da platitelj odbije vratiti iznos neautorizirane transakcije, banka o kojoj je riječ treba pokrenuti sudski postupak radi isplate.
13.      Banka je pak tvrdila da se poljskim zakonodavstvom kojim se prenosi članak 74. stavak 1. Direktive 2015/2366 oslobađa pružatelja platnih usluga od obveze da odmah vrati iznos neautorizirane transakcije, predviđene člankom 73. stavkom 1. te direktive, ako utvrdi da je platiteljevo ponašanje imalo obilježja krajnje nepažnje. Banka je tvrdila i da može samostalno ocijeniti sve pretpostavke odgovornosti za neautoriziranu transakciju i da je oslobođena od obveze neposrednog povrata ako utvrdi platiteljevu nepažnju.
14.      U tim okolnostima, s obzirom na to da je tijekom postupka utvrđeno da je sporna transakcija bila neautorizirana, sud koji je uputio zahtjev navodi da treba analizirati članak 46. Zakona o platnim uslugama kojim se prenose članci 73. i 74. Direktive (EU) 2015/2366 kako bi mogao odlučiti o sporu koji se vodi pred njim između tužiteljice i banke u pogledu opsega obveze da pružatelj platnih usluga odmah vrati iznos neautorizirane transakcije.
15.      U tom pogledu, taj sud smatra da se Direktivom 2015/2366 i nacionalnim odredbama kojima se ona prenosi utvrđuje opće načelo prema kojem rizik odgovornosti za provođenje neautoriziranih platnih transakcija u cijelosti snose pružatelji platnih usluga. Usto, navedeni sud ističe da se odredbama te direktive i poljskog zakonodavstva platiteljima dodjeljuje pravo na povrat iznosa neautoriziranih transakcija, što podrazumijeva pravo na neposredan povrat na taj način izgubljenih sredstava. To je pravo isključeno ako postoje opravdani razlozi za sumnju u prijevaru koju je počinio platitelj i koja je prijavljena nadležnim nacionalnim tijelima.
16.      Osim toga, taj sud napominje da poljskim sudovima banke nisu podnijele tužbe protiv potrošača u pogledu obveze povrata iznosa neautoriziranih transakcija zbog krajnje nepažnje koja se može pripisati platitelju. Suprotno tomu, potrošači su podnijeli brojne tužbe protiv banaka zbog nevraćanja iznosa neautoriziranih transakcija. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, ta pojava pokazuje da je to da pružatelji platnih usluga primjenjuju iznimku od prava na povrat postalo pravilo u slučaju neautorizirane transakcije. Naime, pružatelji platnih usluga općenito ne vraćaju iznose neautoriziranih transakcija, tako da su platitelji, i konkretno potrošači, primorani podnijeti tužbu.
17.      Budući da se tumačenjem Direktive 2015/2366 koje predlaže banka ne ostvaruje cilj zaštite platitelja koji se nastoji postići općim pravilom kojim se utvrđuje povrat neautoriziranih transakcija, taj sud iz toga zaključuje da odredbe te direktive treba tumačiti na način da im se protivi to da pružatelj platne usluge može odbiti odmah vratiti iznos neautorizirane platne transakcije ako je platitelj pretrpio gubitak povezan s tom transakcijom jer zbog krajnje nepažnje nije ispunio svoje obveze. Navedeni sud dodaje da takvo tumačenje dovodi do toga da se teret vođenja postupka, pokretanja postupka, plaćanja sudske pristojbe, podnošenja dokaza, izrade dokumenata prebacuje s platitelja, koji je često potrošač, na profesionalca, odnosno pružatelja platnih usluga.
18.      U tim je okolnostima Sąd Rejonowy w Koszalinie (Općinski sud u Koszalinu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li odredbe članka 73. stavka 1. u vezi s člankom 74. stavkom 1. Direktive [2015/2366] tumačiti na način da pružatelj platnih usluga može odbiti odmah vratiti platitelju iznos neautorizirane platne transakcije ako je platitelj pretrpio gubitak povezan s neautoriziranom platnom transakcijom jer zbog krajnje nepažnje nije ispunio obveze iz članka 69.?”
19.      Pisana očitovanja Sudu podnijele su banka, poljska, češka i talijanska vlada te Europska komisija.
IV.    Prethodno pitanje
20.      Sud koji je uputio zahtjev svojim jedinim pitanjem u biti pita treba li članak 73. stavak 1. i članak 74. stavak 1. Direktive 2015/2366 tumačiti na način da pružatelj platnih usluga može odbiti odmah vratiti platitelju iznos neautorizirane platne transakcije jer on zbog krajnje nepažnje nije ispunio obveze iz članka 69. te direktive.
21.      Kako bi se odgovorilo na to pitanje od Suda se traži da utvrdi predstavlja li članak 74. stavak 1. treći podstavak navedene direktive iznimku od obveze pružatelja platnih usluga da vrati iznos platitelju, tako da bi mogao dovesti do prestanka ili suspenzije obveze neposrednog povrata predviđene člankom 73. stavkom 1. te direktive, ili je riječ o zasebnom pravu koje taj pružatelj može naknadno istaknuti u odnosu na platitelja.
22.      U tom pogledu, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je ona dio(4).
23.      Na prvom mjestu, kad je riječ o tekstu odredbi čije se tumačenje traži, napominjem da njihovi naslovi upućuju na to da se njima uređuju odgovornosti pružatelja platnih usluga odnosno platitelja u slučaju neautoriziranih platnih transakcija. Naime, članak 73. Direktive 2015/2366 naslovljen je „Odgovornost pružatelja platnih usluga za neautorizirane platne transakcije”, a članak 74. te direktive „Odgovornost platitelja za neautorizirane platne transakcije”.
24.      Kad je riječ o članku 73. stavku 1. navedene direktive, njime se u načelu predviđa neposredan povrat platitelju u slučaju neautoriziranih platnih transakcija uz obvezni rok u kojem pružatelj platnih usluga treba izvršiti taj povrat(5), pri čemu se predviđa iznimka od pravila neposrednog povrata, kad taj pružatelj „ima opravdane razloge sumnjati u prijevaru”. Stoga ta iznimka zahtijeva, s jedne strane, da postoje ozbiljne sumnje u moguću prijevaru i, s druge strane, da navedeni pružatelj ispunjava formalan uvjet, odnosno da svoje sumnje u pisanom obliku priopći nadležnom nacionalnom tijelu(6).
25.      Važno je istaknuti i da je članak 74. stavak 1. te direktive formuliran kao iznimka od njezina članka 73.(7). Osim toga, člankom 74. stavkom 1. direktive 2015/2366 uređuje se, u prvom i drugom podstavku, odgovornost platitelja bez povrede, koja je ograničena, dok iz njegova trećeg podstavka proizlazi da je odgovornost platitelja zbog povrede u načelu neograničena. Konkretnije, u toj se odredbi navodi da je platitelj odgovoran do najvišeg iznosa od 50 eura ili neograničeno ako je djelovao s namjerom prijevare ili je namjerno ili zbog krajnje nepažnje propustio ispuniti obveze koje se odnose na platne instrumente koji su mu stavljeni na raspolaganje na temelju članka 69. te direktive.
26.      Konkretnije, kad je riječ o pitanju neposrednog povrata u slučaju neautoriziranih platnih transakcija, ističem da se člankom 73. stavkom 1. navedene direktive ne predviđa nijedna druga iznimka na koju bi se pružatelj usluga mogao pozvati, kao što je, primjerice, sumnja ili mogućnost da platitelj, uključujući zbog krajnje nepažnje, nije ispunio obveze iz članka 69. te direktive. Osim toga, kad je riječ o članku 74. stavku 1. te direktive, ta se odredba ne odnosi na neposredan povrat iznosa neautorizirane platne transakcije, nego se najprije odnosi na podjelu odgovornosti između platitelja i pružatelja platnih usluga kako bi se utvrdilo tko naknadno treba biti odgovoran u okviru postupka i stoga snositi gubitke nastale takvim transakcijama.
27.      Stoga iz doslovnog tumačenja članka 73. stavka 1. Direktive 2015/2366 na prvi pogled proizlazi da se na temelju članka, s obzirom na to da se u njemu izričito navode odstupanja od obveze neposrednog povrata iznosa neautorizirane transakcije, popis odstupanja ne može proširiti na druge slučajeve koji njime nisu predviđeni, uključujući slučaj „neispunjenj[a […] obvez[a] [platitelja] utvrđenih u članku 69. [te direktive] u slučaju krajnje nepažnje”, koji se navodi u članku 74. stavku 1. trećem podstavku navedene direktive.
28.      Valja ipak utvrditi da se, kad je riječ o članku 74. stavku 1. te direktive, ne može sa sigurnošću zaključiti, osobito samo na temelju njegova teksta, da se „odstupanje” predviđeno tom odredbom odnosi isključivo na meritum obveze ili obuhvaća i načelo kojim se zahtijeva neposredan povrat. Stoga se mogu predvidjeti dva različita tumačenja, što potvrđuju i suprotna stajališta stranaka glavnog postupka(8). Prema prvom tumačenju, pružatelj platnih usluga nema nikakvu obvezu izvršiti povrat platitelju u slučaju da platitelj počini povredu, tako da bi se mogao pozvati na odgovornost platitelja zbog krajnje nepažnje kako bi se oslonio na odstupanje predviđeno člankom 74. Direktive 2015/2366 i kako bi time prestala njegova obveza neposrednog povrata koja proizlazi iz članka 73. stavka 1. te direktive. Suprotno tomu, drugo se tumačenje temelji na pretpostavki prema kojoj se člankom 73. stavkom 1. i člankom 74. stavkom 1. navedene direktive uređuju dvije različite faze postupka povrata iznosa neautorizirane platne transakcije. U skladu s tim tumačenjem, „odstupanje” predviđeno tim člankom 74. stavkom 1. nema učinke ab initio, što bi podrazumijevalo da pružatelj platnih usluga najprije treba izvršiti povrat platitelju, a zatim nakon tog povrata može ostvariti pravo na naknadu štete od platitelja odgovornog za povredu.
29.      Zbog razloga koje ću iznijeti u sljedećim točkama ovog mišljenja, smatram da valja primijeniti to drugo tumačenje članka 73. stavka 1. i članka 74. stavka 1. Direktive 2015/2366.
30.      Naime, na drugom mjestu, to je tumačenje potkrijepljeno kontekstom odredbi na koje se odnosi prethodno pitanje suda koji je uputio zahtjev.
31.      U tom pogledu, napominjem da se uvodnom izjavom 71. Direktive 2015/2366 predviđa samo jedan slučaj u kojem pružatelj platnih usluga, nakon što ga platitelj obavijesti o postojanju neautorizirane transakcije može odgoditi neposredan povrat platitelju, odnosno pretpostavka prema kojoj „postoj[i] značajn[a] sumnj[a] u neautoriziranu transakciju koja nastaje ponašanjem korisnika platnih usluga s ciljem prijevare i ako se ta sumnja temelji na objektivnim razlozima priopćenima relevantnom nacionalnom tijelu”. Kao ni u članku 73. stavku 1. te direktive, u toj uvodnoj izjavi 71. ne navodi se nijedna druga iznimka na koju bi se pružatelj platnih usluga mogao pozvati, kao što je sumnja ili utvrđenje da korisnik platnih usluga svojim ponašanjem, među ostalim zbog krajnje nepažnje, nije ispunio jednu ili više obveza iz članka 69. navedene direktive.
32.      Osim toga, valja naglasiti da se čini da analiza pripremnih akata koji su doveli do donošenja članka 73. stavka 1. Direktive 2015/2366 potvrđuje to tumačenje. Prethodnom verzijom Direktive 2007/64/EZ(9), koja je stavljena izvan snage Direktivom 2015/2366, nije se predviđala nijedna iznimka od obveze neposrednog povrata iznosa neautorizirane platne transakcije. Međutim, zakonodavac Unije smatrao je potrebnim izmijeniti relevantnu odredbu, u ovom slučaju članak 73. stavak 1. Direktive 2015/2366, kako bi dodatno uredio postupak neposrednog povrata u slučaju neautoriziranih platnih transakcija, i to time da je izričito predvidio posebnu iznimku od obveze povrata, kada pružatelj platnih usluga ima opravdane razloge sumnjati na prijevaru(10).
33.      Ističem i da se u članku 107. stavku 1. te direktive navodi da je usklađivanje koje je predvidio zakonodavac Unije u području obuhvaćenom odredbama relevantnima u ovom predmetu potpuno i ne omogućuje donošenje nacionalnih mjera različitih od onih koje je donio taj zakonodavac(11). Konkretnije, članci 73. i 74. navedene direktive nisu dio odredbi u odnosu na koje je zakonodavac Unije namjeravao ostaviti državama članicama manevarski prostor. Usto, članak 107. stavak 3. te direktive odnosi se izričito na obveze pružatelja platnih usluga te se njime nalaže da države članice osiguraju da pružatelji platnih usluga ne odstupaju, na štetu korisnika platnih usluga, od odredbi nacionalnog prava kojima se Direktiva 2015/2366 prenosi, osim ako je to izričito predviđeno tom direktivom.
34.      Na trećem mjestu, takvo tumačenje potvrđuju ciljevi koji se nastoje postići Direktivom 2015/2366.
35.      U tom pogledu, podsjećam na to da je cilj Direktive 2015/2366, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 6., uskladiti pravila koja se odnose na pružanje platnih usluga uz više „pravne jasnoće” kako bi se osigurala „dosljedn[a] primjen[a] zakonodavnog okvira širom Unije”, i visoka razina zaštite potrošača pri upotrebi platnih usluga širom Unije.
36.      Iako je glavni cilj te direktive usklađivanje pravila o platnim uslugama i osiguravanje pravilnog funkcioniranja unutarnjeg tržišta tih usluga(12), što odražava činjenica da se navedena direktiva temelji na članku 114. UFEU-a, potreba da se osigura visoka razina zaštite potrošača pri upotrebi navedenih usluga ipak predstavlja i jedan od ciljeva koji se tom direktivom nastoje postići(13).
37.      Prema mojem mišljenju, prethodno navedeni elementi omogućuju da se zaključi da, iako su članak 73. stavak 1. i članak 74. stavak 1. Direktive 2015/2366 usko povezani, tim se odredbama ipak uređuju različiti aspekti postupka vraćanja iznosa neautoriziranih platnih transakcija, u smislu da se prvonavedenom odredbom predviđa neposredan povrat u slučaju neautorizirane transakcije, a drugonavedenom odredbom uređuje se podjela odgovornosti između pružatelja i platitelja u kasnijoj fazi.
38.      Slijedom toga, u skladu s člankom 73. stavkom 1. Direktive 2015/2366, pružatelj platnih usluga najprije je dužan odmah vratiti iznos neautorizirane platne transakcije, osim u slučaju postojanja ozbiljne sumnje da takva transakcija proizlazi iz prijevarnog ponašanja korisnika platnih usluga. Taj povrat ipak nije konačan. Naime, ako zatim i nakon odobrenja tog privremenog povrata pružatelj platnih usluga utvrdi da platitelj namjerno ili zbog krajnje nepažnje nije ispunio jednu od obveza koje ima na temelju članka 69. te direktive, može od njega zatražiti da snosi gubitke nastale zbog njegove krajnje nepažnje. U slučaju da platitelj odbije vratiti iznos neautorizirane transakcije, tada bi zadaća tog pružatelja bila da podnese pravni lijek protiv platitelja, koji snosi odgovornost u skladu s člankom 74. stavkom 1. trećim podstavkom navedene direktive.
39.      Suprotno tumačenje, koje bi pružatelju platnih usluga dopustilo da odbije ili odgodi povrat u slučaju obične sumnje na to da platitelj zbog krajnje nepažnje nije ispunio obveze iz članka 69. te direktive, omogućilo bi tom pružatelju da zaobiđe obvezu neposrednog povrata neautorizirane transakcije propisanu njezinim člankom 73. stavkom 1. Takvo bi tumačenje dovelo do neopravdanog proširenja situacija u kojima taj pružatelj može biti oslobođen te obveze, izvan slučajeva izričito predviđenih tekstom, te bi se ono protivilo načelu uskog tumačenja iznimki iz akta prava Unije. Time bi se izravno povrijedilo pravo potrošača na taj povrat te bi se, stoga, toj odredbi oduzeo njezin sadržaj i koristan učinak.
40.      U tom pogledu, cilj odluke zakonodavca Unije da za suspenziju obveze neposrednog povrata propiše strogo definirane uvjete jest osigurati da taj povrat ostane pravilo i da se ne pretvori u iznimku. Međutim, takav mehanizam bio bi lišen svake učinkovitosti kad bi obična izvansudska tvrdnja pružatelja platnih usluga da su povrijeđene obveze iz članka 69. Direktive 2015/2366 bila dovoljna za suspenziju njegove obveze neposrednog povrata. Osim toga, bilo bi u najmanju ruku paradoksalno zahtijevati, kako bi se suspendirala obveza neposrednog povrata u slučaju prijevare, postojanje ozbiljne sumnje kao i pokretanje službenog postupka pred nadležnim nacionalnim tijelom, i istodobno priznati da se, kad je riječ o ponašanju ili propustu koji se pripisuje krajnjoj nepažnji, ta obveza može suspendirati s istovjetnim učincima bez ikakvog drugog formalnog uvjeta.
41.      Kad bi se smatralo da pružatelj platnih usluga može odbiti ili odgoditi neposredan povrat iznosa neautorizirane transakcije time da se pozove na postojanje krajnje nepažnje platitelja, to bi istodobno moglo ugroziti cilj da se osigura visoka razina zaštite potrošača, koji se nastoji postići Direktivom 2015/2366. Neovisno o činjenici da bi se platitelju u takvom slučaju oduzeo neposredan povrat iznosa o kojem je riječ, on bi također bio primoran pokrenuti sudski postupak protiv pružatelja platnih usluga ako bi se potonji pružatelj, kako bi odbio povrat, pozvao na neispunjenje obveza iz članka 69. te direktive zbog krajnje nepažnje. Međutim, zakonodavac Unije ograničio je mogućnost takvog pružatelja da ne izvrši neposredan povrat iznosa neautorizirane platne transakcije isključivo na slučaj prijevare te je time namjeravao otkloniti praksu koja uključuje da se pružatelji platnih usluga pozivaju na protupravno postupanje platitelja kako bi odbili taj povrat i koja je obvezivala platitelja da pokrene sudski postupak kako bi ostvario povrat iznosa neautoriziranih transakcija(14). Naime, iz izmjene uvedene člankom 73. stavkom 1. navedene direktive proizlazi da nije zadaća platitelja, nego pružatelja platnih usluga, da zahtijeva nadoknadu gubitaka nastalih zbog neautorizirane platne transakcije koja je posljedica krajnje nepažnje platitelja i, prema potrebi, pokrene sudski postupak radi ostvarivanja povrata predmetnih iznosa. Takav je pristup, osim toga, u skladu i s člankom 72. stavkom 2. te direktive, na temelju kojeg je na pružatelju platnih usluga teret dokazivanja da je platitelj počinio krajnju nepažnju.
42.      Dodatno, čini mi se prikladnim iznijeti nekoliko pojašnjenja o određenim aspektima povezanima s prethodno navedenom analizom relevantnih odredbi Direktive 2015/2366 u kontekstu ovog predmeta.
43.      Kao prvo, naglašavam da se ovaj predmet razlikuje od niza predmeta pred Sudom koji se odnose na odnos različitih odredbi kojima se uređuje [podjela] odgovornosti u slučaju neautoriziranih transakcija između platitelja i pružatelja usluga, koje su se predviđale prethodnim verzijama Direktive 2015/2366(15) i, među ostalim, u predmetu u kojem je donesena presuda Veracash(16).
44.      U tom pogledu ističem da se, za razliku od ovog predmeta, u kojem se ne osporava da je platitelj odmah obavijestio pružatelja platnih usluga o izvršenju neautorizirane platne transakcije, predmet u kojem je donesena presuda Veracash odnosio na posljedice platiteljeva neispunjavanja obveze da bez odgode obavijesti pružatelja platnih usluga o otkrivanju takve transakcije.
45.      Međutim, u toj presudi Sud je odlučio da se na obvezu pružatelja platnih usluga da odmah vrati iznos neautorizirane transakcije u skladu s člankom 60. stavkom 1. Direktive 2007/64 primjenjuju iznimke predviđene člankom 61. stavkom 2. te direktive, tako da platitelja u načelu treba smatrati odgovornim za sve troškove povezane s neautoriziranim platnim transakcijama koji su nastali ako je djelovao s namjerom prijevare ili namjerno ili zbog krajnje nepažnje nije ispunio jednu ili više svojih obveza u skladu s člankom 56. navedene direktive(17). Takvo tumačenje moglo bi, naime, podrazumijevati da članak 61. stavak 2. te direktive predstavlja iznimku od obveze pružatelja platnih usluga da odmah vrati iznos neautorizirane transakcije u korist platitelja, kao što se to predviđa njezinim člankom 60. stavkom 1., čime bi taj pružatelj mogao izbjeći tu obvezu pozivanjem na odgovornost platitelja zbog prijevare ili krajnje nepažnje.
46.      Međutim, valja utvrditi da se takvo tumačenje ne može primijeniti kad je riječ o članku 73. stavku 1. i članku 74. stavku 1. Direktive 2015/2366, koje su zamijenili članak 60. stavak 1. i članak 61. stavak 2. Direktive 2007/64. Naime, kao što se to navodi u točki 32. ovog mišljenja, iako se člankom 60. stavkom 1. Direktive 2007/64 ne predviđa nikakva iznimka od obveze neposrednog povrata neautorizirane platne transakcije, zakonodavac Unije smatrao je potrebnim izmijeniti tu odredbu uvođenjem u članak 73. stavak 1. Direktive 2015/2366 izričite iznimke od obveze neposrednog povrata, ograničene na situaciju u kojoj pružatelj platnih usluga ima opravdane razloge sumnjati na prijevaru. Međutim, zakonodavac Unije takvom je izmjenom namjeravao jasno utvrditi da se člankom 73. stavkom 1. i člankom 74. stavkom 1. te direktive uređuju dvije različite faze postupka povrata neautorizirane platne transakcije, u smislu da se prvonavedenom odredbom propisuje načelo neposrednog povrata u slučaju neautorizirane transakcije, a drugonavedenom odredbom uređuje se, u kasnijoj fazi, podjela odgovornosti između pružatelja usluge i platitelja(18).
47.      Kao drugo, ističem da je talijanska vlada u svojim pisanim očitovanjima zagovarala tumačenje članka 73. stavka 1. Direktive 2015/2366 prema kojem se tom odredbom, iako se njome nalaže neposredan povrat, ipak omogućuje pružatelju platnih usluga da naknadno i izravno naplati iznos vraćen klijentu zbog neautorizirane platne transakcije a da pritom ne mora nužno pokrenuti sudski postupak ako na temelju ispitivanja svih relevantnih okolnosti ima opravdane razloge smatrati da je neautorizirana transakcija proizišla iz namjernog postupanja ili teške povrede platitelja(19).
48.      Iako je cilj tumačenja koje predlaže talijanska vlada odvagnuti interese strana o kojima je riječ, ono bi ipak dovelo do toga da se na povrat predviđen člankom 73. stavkom 1. Direktive 2015/2366 primijene ograničenja i dodatni uvjeti koji nemaju nikakav temelj u tekstu te odredbe, čime bi se odstupilo od strogog okvira utvrđenog tom direktivom. Usto, s praktičnog gledišta, platitelj bi se našao u situaciji istovjetnoj onoj u kojoj bi se nalazio da do povrata uopće nije došlo te bi zbog toga bio primoran pokrenuti sudski postupak protiv pružatelja platnih usluga radi povrata iznosa o kojem je riječ. Međutim, kao što se to ističe u točkama 37. i 38. ovog mišljenja, takvo tumačenje omogućilo bi zaobilaženje te odredbe te bi moglo oduzeti toj odredbi njezin koristan učinak i pritom smanjiti opseg zaštite koja se pruža potrošačima.
49.      Osim toga, kao što se to ističe u točki 33. ovog mišljenja, smatram da je članak 73. stavak 1. navedene direktive dio odredbi koje su u potpunosti usklađene. Iz toga proizlazi da se odgovornost pružatelja platnih usluga za neautorizirane platne transakcije ne može ublažiti primjenom nacionalnih odredbi kojima se uvodi ograničeniji sustav odgovornosti. Prema tome, države članice ne mogu odstupiti od sustava uspostavljenog Direktivom 2015/2366, kad je riječ o obvezi pružatelja platnih usluga da odmah vrate iznos neautorizirane transakcije, time da uvedu druge iznimke osim onih koje su izričito predviđene člankom 73. stavkom 1. te direktive.
50.      Kao treće i suprotno onome što tvrde češka i talijanska vlada, napominjem da predloženo tumačenje ne dovodi do zaobilaženja mehanizma alternativnog rješavanja sporova propisanog člankom 102. Direktive 2015/2366(20).
51.      U tom pogledu, podsjećam na to da se člankom 102. te direktive predviđa postupak alternativnog rješavanja sporova u okviru kojeg korisnik platnih usluga može tijelu za alternativno rješavanje sporova podnijeti pritužbe protiv pružatelja platnih usluga. Iako je tako uspostavljen mehanizam doista namijenjen olakšavanju rješavanja sporova između korisnika i pružatelja platnih usluga, njegovo područje primjene ne ograničava se isključivo na neposredan povrat predviđen člankom 73. navedene direktive, nego obuhvaća sve vrste sporova koji se odnose na prava i obveze proizišle iz glava III. i IV. te direktive.
52.      Naposljetku, iako je točno da zbog utvrđenog rješenja može doći do određenih pridržaja i ono nije bez praktičnih poteškoća(21), suprotno tumačenje ipak podrazumijeva izraženije nedostatke, konkretno za korisnike platnih usluga(22). Čini se uostalom da su potonji korisnici bili glavna briga zakonodavca Unije zbog koje je izmijenio članak 73. stavak 1. Direktive 2015/2366. U svakom slučaju, ako bi se pokazalo da trenutačan tekst te odredbe sadržava određene nepotpunosti, isključivo
na zakonodavcu Unije bi bilo bi da ga izmijeni.
53.      S obzirom na sve prethodno navedeno, predlažem da se na upućeno pitanje odgovori da članak 73. stavak 1. i članak 74. stavak 1. Direktive 2015/2366 treba tumačiti na način da im se protivi to da pružatelj platnih usluga može odbiti odmah vrati platitelju iznos neautorizirane platne transakcije pri čemu tvrdi da je platitelj pretrpio gubitak povezan s tom platnom transakcijom jer zbog krajnje nepažnje nije ispunio obveze iz članka 69. te direktive.
V.      Zaključak
54.      S obzirom na prethodno navedeno, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Sąd Rejonowy w Koszalinie (Općinski sud u Koszalinu, Poljska) odgovori na sljedeći način:
Članak 73. stavak 1. i članak 74. stavak 1. Direktive (EU) 2015/2366 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2015. o platnim uslugama na unutarnjem tržištu, o izmjeni direktiva 2002/65/EZ, 2009/110/EZ i 2013/36/EU te Uredbe (EU) br. 1093/2010 i o stavljanju izvan snage Direktive 2007/64/EZ
treba tumačiti na način da im se:
protivi to da pružatelj platnih usluga može odbiti odmah vrati platitelju iznos neautorizirane platne transakcije pri čemu tvrdi da je platitelj pretrpio gubitak povezan s neautoriziranom platnom transakcijom jer zbog krajnje nepažnje nije ispunio obveze iz članka 69. te direktive.
1      Izvorni jezik: francuski
i      Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
2      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2015. o platnim uslugama na unutarnjem tržištu, o izmjeni direktiva 2002/65/EZ, 2009/110/EZ i 2013/36/EU te Uredbe (EU) br. 1093/2010 i o stavljanju izvan snage Direktive 2007/64/EZ (SL 2015., L 337, str. 35. i ispravak SL 2018., L 102, str. 97.)
3      DZ. U. iz 2024., poz. 30.
4      Presuda od 1. kolovoza 2025., Veracash (C-665/23, EU:C:2025:598, t. 34. i navedena sudska praksa)
5      U tom se pogledu člankom 73. stavkom 1. Direktive 2015/2366 pojašnjava da se iznos vraća „najkasnije do kraja sljedećeg radnog dana”.
6      Iako taj aspekt u ovom predmetu nije relevantan, napominjem da postoji i drugi slučaj u kojem pružatelj platnih usluga ne mora platitelju izvršiti neposredan povrat iznosa neautorizirane transakcije, odnosno u slučaju u kojem ga platitelj o tome ne obavijesti ili to učini sa zakašnjenjem. Konkretnije, člankom 71. Direktive 2015/2366, na koji se upućuje u njezinu članku 73. stavku 1. utvrđuje se rok za obavijest o neautoriziranoj transakciji, pri čemu se određuje da pružatelj platnih usluga osigurava korisniku platnih usluga ispravak neautorizirane ili nepravilno izvršene platne transakcije samo ako ga korisnik platnih usluga bez nepotrebne odgode obavijesti čim sazna za bilo koju takvu transakciju koja predstavlja temelj za potraživanje, a najkasnije 13 mjeseci nakon datuma terećenja. Vidjeti u tom pogledu presudu od 1. kolovoza 2025., Veracash (C-665/23, EU:C:2025:598, t. 48.).
7      Naime, članak 74. Direktive 2015/2366 sadržava sljedeći umetak: „[o]dstupajući od članka 73.”.
8      Vidjeti točke 12. i 13. ovog mišljenja.
9      Člankom 73. stavkom 1. Direktive 2015/2366 zamijenjen je članak 60. stavak 1. Direktive 2007/64/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. studenoga 2007. o platnim uslugama na unutarnjem tržištu i o izmjeni direktiva 97/7/EZ, 2002/65/EZ, 2005/60/EZ i 2006/48/EZ te stavljanju izvan snage Direktive 97/5/EZ (SL 2007., L 319, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 10., svezak 2., str. 172.). Potonja odredba glasila je kako slijedi: „Ne dovodeći u pitanje članak 58., države članice osiguravaju da u slučaju neodobrene platne transakcije pružatelj platnih usluga platitelja odmah nadoknadi platitelju iznos neodobrene platne transakcije te, prema potrebi, dovede terećeni račun za plaćanje u stanje na kojem bi bio da nije izvršena neodobrena platna transakcija.”
10      Iz tih pripremnih akata stoga proizlazi da, iako Komisijin prvotni prijedlog nije uključivao iznimku od obveze neposrednog povrata kada pružatelj ima opravdane razloge sumnjati na prijevaru, ta je izmjena uvedena tijekom međuinstitucijskih pregovora prije nego što je uključena u konačan tekst Direktive 2015/2366. Vidjeti u tom pogledu Prijedlog direktive Europskog parlamenta i Vijeća o uslugama platnog prometa na unutarnjem tržištu i izmjeni direktiva 2002/65/EZ, 2013/36/EU i 2009/110/EZ te stavljanju izvan snage Direktive 2007/64/EZ (COM(2013) 0547 final), osobito str. 13.; Europski parlament, tekst dogovoren tijekom međuinstitucijskih pregovora, PE 604.827 (predmet u redovnom zakonodavnom postupku 2013/0264 (COD), odobren 16. lipnja 2015.), osobito članak 65.; kao i dopunsko izvješće o Prijedlogu direktive Europskog parlamenta i Vijeća o uslugama platnog prometa na unutarnjem tržištu i izmjeni direktiva 2002/65/EZ, 2013/36/EU i 2009/110/EZ te stavljanju izvan snage Direktive 2007/64/EZ, A8-0266/2015 (donesen 28. rujna 2015.), osobito članak 73. Komisija je primijenila isti pristup u svojem Prijedlogu uredbe o platnim uslugama na unutarnjem tržištu. Odredbom koja se odnosi na odgovornost pružatelja platnih usluga u slučaju neautoriziranih platnih transakcija pojašnjava se da samo opravdani razlozi za sumnju na prijevaru platitelja mogu opravdati da pružatelj odbije povrat. U tom slučaju, taj pružatelj treba obrazložiti odbijanje povrata i navesti tijela kojima se platitelj može obraniti.  Vidjeti u tom pogledu Prijedlog uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o platnim uslugama na unutarnjem tržištu i izmjeni Uredbe (EU) br. 1093/2010, COM (2023) 367 final – 2023/0210 (COD), od 28. lipnja 2023., osobito str. 11., članak 56. stavci 1. i 2.
11      Vidjeti, kad je riječ o Direktivi 2007/64, presudu od 2. rujna 2021., CRCAM (C-337/20, EU:C:2021:671, t. 42.).
12      Vidjeti, kad je riječ o Direktivi 2007/64, presudu od 2. rujna 2021., CRCAM (C-337/20, EU:C:2021:671, t. 44.).
13      Vidjeti u tom smislu presudu od 11. studenoga 2020., DenizBank (C-287/19, EU:C:2020:897, t. 56. i 102.). Vidjeti, kad je riječ o Direktivi 2007/64, i presudu od 11. studenoga 2024., Eurobank Bulgaria (C-409/22, EU:C:2024:600, t. 79. i navedena sudska praksa).
14      Vidjeti u tom pogledu, Guimarães, M. R. i Steennot, R. „Allocation of liability in case of payment fraud: who bears the risk of innovation? A comparison of Belgian and Portuguese law in the context of PSD2”, European review of private law, Kluwer Law International, sv. 30., br. 1, 2022., str. 29. do 72., osobito str. 47.
15      Vidjeti primjerice presudu od 2. rujna 2021., CRCAM (C-337/20, EU:C:2021:671).
16      Presuda od 1. kolovoza 2025., Veracash (C-665/23, EU:C:2025:598)
17      Presuda od 1. kolovoza 2025., Veracash (C-665/23, EU:C:2025:598, t. 63.)
18      Vidjeti točke 37. i 38. ovog mišljenja.
19      Prema mišljenju te vlade, tumačenje prema kojem pružatelju platnih usluga nije dopušteno stornirati povrat, zbog čega bi on morao pokrenuti sudski postupak radi povrata već vraćenih iznosa u slučaju krajnje nepažnje klijenta, nema temelja u tekstu Direktive 2015/2366 i dovelo bi do nerazumne neravnoteže platnog sustava. Ona konkretno tvrdi da bi, s obzirom na to da se nijednom odredbom te direktive pružateljima platnih usluga ne zabranjuje da izravno, s klijentova računa za plaćanje, naplate iznos koji je vraćen zbog neautorizirane platne transakcije koja proizlazi iz namjernog djelovanja ili teške povrede klijenta, pitanje valja li dopustiti takvo izravno terećenje trebalo prepustiti ocjeni nacionalnih zakonodavaca.
20      Prema mišljenju tih vlada, takav postupak omogućio bi korisnicima platnih usluga da povrat iznosa neautorizirane platne transakcije ostvare učinkovitije, brže i uz manji trošak nego u okviru klasičnog pravosudnog sustava. One u tom smislu tvrde da bi taj mehanizam izgubio svu relevantnost kad bi pružatelj platnih usluga bio dužan vratiti iznos neautorizirane platne transakcije čak i u slučaju krajnje nepažnje korisnika platnih usluga.
21      S obzirom na obvezu pružatelja platnih usluga da izvrši povrat „najkasnije do kraja sljedećeg radnog dana”, nakon što ga platitelj obavijesti o neautoriziranoj platnoj transakciji, opravdano se može postaviti pitanje može li pružatelj u tako kratkom roku prikupiti sve elemente koji mogu upućivati na ozbiljnu sumnju na prijevaru. Valja utvrditi i da, iako u teoriji nije teško razlikovati prijevarnu radnju od nepažnje, to je razlikovanje u praksi manje očito, tim više jer je pružatelj platnih usluga dužan u vrlo ograničenom roku utvrditi prijevarnu radnju (ili barem postojanje sumnji na takvu radnju) kako bi se mogao osloboditi obveze neposrednog povrata. Može se postaviti i pitanje bi li pružatelji platnih usluga, suočeni s rizikom da moraju izvršiti takve povrate, pokušali ograničiti dostupnost određenih sredstava plaćanja ili primijeniti na njihovu upotrebu strože i skuplje uvjete za korisnike, što bi se protivilo općem cilju razvoja integriranog tržišta elektroničkih plaćanja koji se nastoji postići Direktivom 2015/2366. Kao što to naglašava talijanska vlada, takav sustav mogao bi i odvratiti platitelja od toga da ispuni obveze dužne pažnje propisane člankom 69. te direktive.
22      Naime, čini se da u određenom broju država članica pružatelji platnih usluga automatski primjenjuju praksu koja uključuje odbijanje neposrednog povrata platiteljima jer su ti platitelji svojim protupravnim postupanjem pridonijeli izvršenju neautoriziranih platnih transakcija. Međutim, upravo kako bi se spriječile takve prakse zakonodavac Unije nastojao je izmjenom članka 73. stavka 1. Direktive 2015/2366 ojačati zaštitu potrošača, pri čemu je osigurao da se obveza neposrednog povrata, koju ima pružatelj platnih usluga u slučaju neautoriziranih transakcija, može ograničiti samo izričitim i strogo definiranim iznimkama. Vidjeti u tom pogledu utvrđenje suda koji je uputio zahtjev izneseno u točki 16. ovog mišljenja. Vidjeti u pravnoj teoriji i Guimarães, M. R. i Steennot, R. „Allocation of liability in case of payment fraud: who bears the risk of innovation? A comparison of Belgian and Portuguese law in the context of PSD2”, European review of private law, Kluwer Law International, sv. 30., br. 1, 2022., str. 29. do 72., osobito str. 47.