62024CC0197
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
DEANA SPIELMANNA
od 30. travnja 2025. (
1
)
Predmet C‑197/24 [Šiľarský] (
i
)
AK
protiv
RU
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Mestský súd Bratislava IV (Općinski sud Bratislava IV, Slovačka))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2011/7/EU – Suzbijanje kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama – Pojam ‚poduzeće’ – Pojam ‚poslovna transakcija’ – Direktiva 93/13/EEZ – Ugovor o pružanju pravnih usluga u svrhu osnivanja trgovačkog društva – Članak 267. UFEU‑a – Nadležnost Suda – Dopuštenost – Pojam ‚potrošač’ – Fizička osoba koja se koristila odvjetničkim uslugama u svrhu osnivanja trgovačkog društva”
Uvod
1.
U okviru ugovora o pružanju pravnih usluga koji su klijent i njegov odvjetnik sklopili u svrhu osnivanja trgovačkog društva, u kojem je taj klijent trebao biti član uprave te jedan od dvaju osnivača i članova društva, ima li navedeni klijent koji je fizička osoba već svojstvo poduzeća ili je još potrošač? To je u biti pitanje koje se postavlja u predmetnom zahtjevu za prethodnu odluku. U sporu iz glavnog postupka, koji se odnosi na isplatu nagrada za rad odvjetnika, sud koji je uputio zahtjev zapravo pita treba li primijeniti skup pravila građanskog ili trgovačkog prava.
2.
Ovaj predmet stoga Sudu pruža priliku da u tom kontekstu pojasni pojam „poduzeće” u smislu Direktive 2011/7/EU o borbi protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama (
2
) (prvo prethodno pitanje) i pojam „potrošač” u smislu Direktive 93/13/EEZ o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima (
3
) (drugo prethodno pitanje). On također pruža priliku da se otvori pitanje nadležnosti Suda za davanje odgovora na to drugo pitanje ako se spor iz glavnog postupka kao takav ne odnosi na ugovornu odredbu, kao i dopuštenosti navedenog pitanja.
Pravni okvir
Pravo Unije
3.
U uvodnoj izjavi 8. Direktive 2011/7 među ostalim se određuje da područje primjene te direktive treba biti ograničeno samo na plaćanja koja se izvršavaju kao naknada za poslovne transakcije i da navedena direktiva ne treba uređivati transakcije s potrošačima ni kamate vezane uz ostala plaćanja.
4.
U skladu s člankom 1. Direktive 2011/7, naslovljenim „Predmet i područje primjene”:
„1.   Cilj je ove Direktive suzbijanje zakašnjelih plaćanja u poslovnim transakcijama, da bi se osiguralo uredno funkcioniranje unutarnjeg tržišta i time potaknula konkurentnost poduzeća, posebno malih i srednjih.
2.   Ova se Direktiva primjenjuje na sva plaćanja koja se izvršavaju kao naknada za poslovnu transakciju.
[…]”
5.
Člankom 2. te direktive predviđa se:
U smislu ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
1.
‚poslovne transakcije’ znači transakcije između poduzeća ili između poduzeća i javnih tijela koje vode do isporuke robe, odnosno pružanja usluga, uz naknadu;
[…]
3.
‚poduzeće’ znači svaku organizaciju, osim javnog tijela, koja poduzima neovisnu gospodarsku ili profesionalnu aktivnost, pa i ako tu aktivnost provodi jedna osoba;
[…]”
6.
Člankom 6. stavkom 1. navedene direktive predviđa se da države članice moraju osigurati da u slučajevima kad se potražuje kamata na zakašnjelo plaćanje u poslovnim transakcijama u skladu s člankom 3. ili 4. iste direktive, vjerovnik ima pravo dobiti od dužnika fiksni iznos od najmanje 40 eura.
7.
U dvanaestoj uvodnoj izjavi Direktive 93/13 predviđa se da, „budući, međutim, da nacionalni zakoni za sada dozvoljavaju samo djelomičnu mogućnost usklađivanja; budući da ova Direktiva obuhvaća samo one ugovorne odredbe o kojima nisu vođeni pojedinačni pregovori; budući da bi državama članicama trebalo omogućiti da svojim nacionalnim propisima, strožim od onih iz ove Direktive, uz dužno poštovanje ugovora, svojim potrošačima pruže višu razinu zaštite”.
8.
Članak 1. stavak 1. te direktive glasi:
„Svrha ove Direktive je uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.”
9.
Člankom 2. točkom (b) navedene direktive predviđa se:
„Za potrebe ove Direktive:
[…]
(b)
‚potrošač’ znači svaka fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom nastupa za potrebe izvan okvira svojeg obrta, poduzeća i profesije;
[…]”
10.
Člankom 3. stavkom 1. Direktive 93/13 predviđa se da se ugovorna odredba o kojoj se nije pojedinačno pregovaralo smatra nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.
11.
U članku 4. te direktive predviđa se:
„1.   Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi.
2.   Procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene ne odnosi se na definiciju glavnog predmeta ugovora ni na primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i robu, na drugoj, sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene.”
12.
Člankom 8. navedene direktive predviđa se:
„Kako bi osigurale najviši stupanj zaštite potrošača, države članice mogu u području na koje se odnosi ova Direktiva usvojiti ili zadržati najstrože odredbe spojive s Ugovorom.”
Slovačko pravo
Trgovački zakonik
13.
U skladu s člankom 2. stavkom 2. točkom (a) Zákona č. 513/1991 Zb. Obchodný zákonník (Zakon br. 513/1991 Zb. o Trgovačkom zakoniku; u daljnjem tekstu: Trgovački zakonik) od 5. studenoga 1991. (br. 98/1991 Zb.), poduzetnik je osoba upisana u trgovački registar.
14.
Člankom 57. stavkom 1. Trgovačkog zakonika predviđa se da se društvo, osim ako tim zakonikom nije drukčije propisano, osniva ugovorom koji potpisuju svi osnivači. Vjerodostojnost potpisa osnivača mora biti službeno ovjerena.
15.
U članku 62. stavku 1. Trgovačkog zakonika navodi se da trenutak stvaranja društva jest dan kad je društvo upisano u trgovački registar.
16.
Člankom 369.c stavkom 1. tog zakonika, kojim se u slovačko pravo prenosi članak 6. stavak 1. Direktive 2011/7, predviđa se da: „[u] slučaju dužnikova kašnjenja s plaćanjem vjerovnik osim naknada iz članaka 369., 369.a i 369.b ima pravo i na fiksni iznos na ime naknade za troškove izvršenja tražbine bez potrebe slanja posebne opomene. […]”.
Građanski zakonik
17.
Člankom 52. Zákona č. 40/1964 Zb. Občiansky zákonník (Zakon br. 40/1964 o Građanskom zakoniku), u verziji koja se primjenjuje u sporu iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Građanski zakonik), određuje se:
„(1) ‚Potrošački ugovor’ znači svaki ugovor sklopljen između trgovca i potrošača, neovisno o njegovu pravnom obliku.
(2) Odredbe o potrošačkim ugovorima te sve ostale odredbe kojima se uređuje pravni odnos u kojem sudjeluje potrošač, primjenjuju se u svim slučajevima kada je to povoljno za potrošača. Različite konvencije ili sporazumi čiji je sadržaj ili cilj zaobilaženje te odredbe smatraju se ništavima. Na sve pravne odnose u kojima sudjeluje potrošač primjenjuju se uvijek prvenstveno odredbe Građanskog zakonika, čak i ako bi se inače trebale primjenjivati odredbe trgovačkog prava.
(3) Trgovac je osoba […] koja prilikom sklapanja i izvršavanja potrošačkog ugovora djeluje u okviru svoje komercijalne ili druge profesionalne djelatnosti.
(4) Potrošač je fizička osoba koja prilikom sklapanja i izvršavanja potrošačkog ugovora ne djeluje u okviru svoje komercijalne ili druge profesionalne djelatnosti.”
Zakon o odvjetništvu
18.
Člankom 18. stavkom 4. Zákona č. 586/2003 Z. z. o advokácii a o zmene a doplnení zákona č. 455/1991 Zb. o živnostenskom podnikaní (živnostenský zákon) v znení neskorších predpisov od 4. prosinca 2003. (br. 239/2003 Z. z.) (Zakon br. 586/2003 Z. z. o odvjetništvu te izmjenama i dopunama Zakona br. 455/1991 Zb. o obavljanju samostalne djelatnosti (Zakon o samostalnoj djelatnosti), kako je izmijenjen (u daljnjem tekstu: Zakon o odvjetništvu), predviđa se da je „[p]rilikom pružanja pravnih usluga odvjetnik […] dužan obavijestiti klijenta, koji je potrošač pravnih usluga, o iznosu naknade za pružanje pravne usluge čak i prije nego što je počne pružati, a u suprotnom nema pravo na naknadu. […]”.
Glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
19.
Glavni postupak proizlazi iz tužbe koju je odvjetničko društvo AK (
4
), tužitelj iz glavnog postupka, podnijelo protiv osobe RU, fizičke osobe koja je tuženik iz glavnog postupka. Spor se odnosi na plaćanje nagrada za rad odvjetničkog društva za pružene pravne usluge u iznosu od 3250 eura, uvećanom za zatezne kamate od 18. siječnja 2023., kao i na plaćanje troškova naplate tražbine.
20.
Društvo AK tvrdi da ga je „krajem ožujka i početkom travnja 2022.” kontaktirala osoba RU jer je htjela osnovati društvo s ograničenom odgovornošću u skladu sa slovačkim pravom. Osoba RU trebala je izvršavati funkciju člana uprave tog društva te je trebala biti jedan od dvoje osnivača i članova tog društva. Stoga su društvo AK i osoba RU sklopili usmeni ugovor o nalogu kojim se društvo AK obvezalo da će pružati pravne usluge u zamjenu za dogovorenu paušalnu naknadu.
21.
Društvo AK poslalo je osobi RU nacrt društvenog ugovora i ostalu dokumentaciju, kao i račun za pružene usluge koji nije plaćen do dospijeća, odnosno do 17. siječnja 2023. Prema mišljenju društva AK, riječ je o sporu na koji se primjenjuju odredbe trgovačkog prava te prema tome zahtijeva plaćanje fiksne naknade za troškove naplate tražbina u iznosu od 40 eura u skladu s člankom 369.c stavkom 1. Trgovačkog zakonika, kojim se u nacionalno pravo prenosi članak 6. stavak 1. Direktive 2011/7.
22.
Osoba RU pak osporava da je s društvom AK sklopila ugovor o pružanju pravnih usluga. Prema njezinu mišljenju, nije dogovorena nikakva naknada, a društvo AK poslalo joj je društveni ugovor i ostalu dokumentaciju bez naloga. Osoba RU smatra da je potrošač i tvrdi da se spor nije uređen odredbama trgovačkog prava.
23.
U tim okolnostima, budući da Mestský súd Bratislava IV (Općinski sud Bratislava IV, Slovačka) ima dvojbe u pogledu pitanja treba li smatrati da je tuženik iz glavnog postupka poduzeće, u smislu Direktive 2011/7, ili potrošač, u smislu Direktive 93/13, odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 1. stavak 2. Direktive [2011/7], u vezi s njezinim člankom 2. točkama 1. i 3. te člankom 6. stavkom 1. [te] direktive tumačiti na način da se (i.) ‚poduzećem’ smatra i fizička osoba koja, u slučaju kao što je onaj u glavnom postupku, koristi pravnu pomoć odvjetnika u svrhu osnivanja trgovačkog društva u kojem ona treba biti član uprave i jedan od dvaju osnivača i članova društva i (ii.) ‚poslovnom transakcijom’ smatra transakcija koja, u slučaju kao što je onaj u glavnom postupku, dovodi do odvjetnikova pružanja usluge toj fizičkoj osobi u svrhu osnivanja trgovačkog društva?
2.
U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje, treba li pojam ‚potrošač’ iz članka 2. točke (b) Direktive [93/13] u vezi s člankom 8. [te] direktive tumačiti na način da, u slučaju kao što je onaj u glavnom postupku, uključuje i fizičku osobu od koje se potražuje tražbina iz ugovora o pružanju pravnih usluga ako su predmet [tog] ugovora bile usluge u svrhu osnivanja trgovačkog društva i [ta je fizička osoba] trebala biti član uprave te jedan od dvaju osnivača i članova društva?”
24.
Komisija i slovačka vlada podnijeli su pisana očitovanja.
Analiza
Prvo pitanje
25.
Prvim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita Sud treba li članak 1. stavak 2. Direktive 2011/7 u vezi s člankom 2. točkama 1. i 3. te člankom 6. stavkom 1. te direktive tumačiti na način da fizičku osobu, koja nije „poduzetnik” u skladu sa slovačkim pravom jer nikakvo društvo još nije osnovano i koja je koristila odvjetničke usluge u svrhu osnivanja trgovačkog društva u kojem ona treba biti član uprave i jedan od dvaju osnivača i članova društva, treba smatrati „poduzećem” u smislu navedene direktive. Stoga se postavlja pitanje predstavlja li pružanje usluga o kojem je riječ „poslovnu transakciju”, s obzirom na to da je ta osoba zatražila pravne usluge u svrhu obavljanja buduće profesionalne djelatnosti. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, na to je pitanje potrebno odgovoriti kako bi se odredilo ima li tužitelj pravo na naknadu fiksnog iznosa u skladu s člankom 6. stavkom 1. Direktive 2011/7, koji je člankom 369.c stavkom 1. slovačkog Trgovačkog zakonika prenesen u nacionalno pravo.
26.
U tom pogledu najprije valja podsjetiti na to da se u skladu s člankom 1. stavkom 2. Direktive 2011/7 ona primjenjuje na sva plaćanja koja se izvršavaju kao naknada za „poslovnu transakciju”. U definiciji tog pojma u članku 2. točki 1. te direktive navode se dva kumulativna uvjeta. Kao prvo, ona se, mora provoditi između poduzeća, odnosno između poduzeća i javnih tijela i, kao drugo, mora voditi do isporuke robe ili pružanja usluga uz naknadu (
5
).
27.
U ovom slučaju, pitanja suda koji je uputio zahtjev odnose se samo na prvi uvjet, odnosno mogućnost da se osobu RU smatra „poduzećem”.
28.
Valja podsjetiti na to da iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije te načela jednakosti proizlazi da se pojmovi „poduzetnik” i „poslovna transakcija” moraju autonomno i ujednačeno tumačiti s obzirom na to da se u članku 2. točkama 1. i 3. Direktive 2000/35 (
6
) ne upućuje na nacionalno pravo (
7
). Na temelju članka 2. točke 3. Direktive 2011/7, „poduzeće” znači svaku organizaciju, osim javnog tijela, koja poduzima neovisnu gospodarsku ili profesionalnu aktivnost, pa i ako tu aktivnost provodi jedna osoba.
29.
U tom pogledu, Direktiva 2011/7, čiji je cilj suzbijanje zakašnjelih plaćanja u poslovnim transakcijama, da bi se osiguralo uredno funkcioniranje unutarnjeg tržišta i time potaknula konkurentnost poduzeća, posebno malih i srednjih, nije namijenjena tome da bude primijenjena na sve transakcije koje rezultiraju isporukom robe ili pružanjem usluga za naknadu, osobito ne na sve one koje pojedinci svakodnevno sklapaju (
8
). Stoga nije dovoljno da osoba zaključi transakciju koja se odnosi na gospodarsku djelatnost da bude obuhvaćena pojmom „poduzetnik” i da se ta transakcija kvalificira kao „poslovna transakcija” u smislu članka 2. točke 1. te direktive. Pored navedenog, potrebno je da ta osoba postupa kao subjekt koji neovisno obavlja takvu ili profesionalnu djelatnost (
9
).
30.
Taj zahtjev podrazumijeva, s jedne strane, da navedena osoba, neovisno o pravnom obliku i pravnom statusu koji ima u nacionalnom pravu, obavlja tu djelatnost na strukturiran i trajan način te da ta aktivnost ne bude ograničena na specifičnu i izoliranu uslugu te, s druge strane, da odnosna transakcija ulazi u okvir navedene djelatnosti. Suprotno tomu, djelatnost o kojoj je riječ ne mora neophodno biti glavna gospodarska ili profesionalna djelatnost odnosne osobe ili biti povezana s tom djelatnošću (
10
).
31.
Međutim, pojašnjavam da, kad je riječ o pojmu „organizacija”, taj zahtjev obavljanja strukturirane i trajne djelatnosti ne podrazumijeva nužno organiziranu strukturu sredstava kao što su vlastiti prostor, osoblje, alat ili oprema koji su namijenjeni za obavljanje te djelatnosti (
11
).
32.
Slijedom navedenog, sve okolnosti konkretnog slučaja treba uzeti u obzir kako bi se utvrdilo je li osoba postupala u svojstvu „poduzeća” u smislu članka 2. točke 3. Direktive 2011/7 te imaju li stoga transakcije koje je ona zaključila svojstvo poslovnih transakcija u smislu članka 2. točke 1. te direktive.
33.
U okviru glavnog postupka, osoba RU, tuženik iz glavnog postupka, fizička je osoba te sud koji je uputio zahtjev nije naveo nijednu drugu okolnost povezanu s njezinim statusom ili djelatnošću koja bi išla u korist njezinoj kvalifikaciji kao „organizacij[e] […] koja poduzima neovisnu gospodarsku ili profesionalnu aktivnost”. Naime, ni iz jednog elementa koji je podnio sud koji je uputio zahtjev ne proizlazi da je osoba RU obavljala strukturiranu i trajnu neovisnu gospodarsku ili profesionalnu djelatnost te ništa ne upućuje na to da transakcija o kojoj je riječ ulazi u okvir takve djelatnosti. Stoga u ovom slučaju nije ispunjen nijedan od dvaju uvjeta za utvrđenje postojanja poduzeća koja se navode u točki 30. ovog mišljenja.
34.
Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu navodi mogućnost da se uzme u obzir da se profesionalna djelatnost koja je predmet ugovora trebala obavljati u budućnosti. Slovačka vlada tvrdi da valja uzeti u obzir prirodu, predmet i svrhu transakcije o kojoj je riječ. Prema njezinu mišljenju, fizičke osobe koje sudjeluju u postupku osnivanja trgovačkog društva i koje djeluju u vezi s gospodarskom djelatnosti koju to društvo namjerava obavljati mogu se smatrati „poduzećem”, a zahtjeve u tom pogledu treba ispitati u odnosu na trgovačko društvo čije je osnivanje predviđeno, u skladu s ciljem Direktive 2011/7 koji se odnosi na suzbijanje zakašnjelih plaćanja. Na temelju toga zaključuje da je osoba RU postupala s namjerom da sustavno obavlja gospodarsku ili profesionalnu djelatnost i da je treba smatrati poduzećem koje je zaključilo poslovnu transakciju.
35.
Smatram da ta argumentacija nije uvjerljiva.
36.
Naime, iako je točno da predmet transakcije o kojoj je riječ može, ovisno o slučaju, biti jedan od elemenata koje treba uzeti u obzir za ocjenu primjenjivosti Direktive 2011/7 (
12
), on nije, kao ni namjera osobe o kojoj je riječ, sam po sebi dovoljan kako bi se tu osobu kvalificiralo kao „poduzeće” u okviru zaključivanja transakcije o kojoj je riječ.
37.
Podsjećam na to da radi utvrđivanja dosega neke odredbe prava Unije valja istodobno voditi računa o njezinu tekstu, o njezinu kontekstu i o njezinim ciljevima (
13
).
38.
Kao prvo, iz teksta članka 2. točke 3. Direktive 2011/7 proizlazi da „poduzeće” znači organizaciju „koja poduzima neovisnu gospodarsku […] aktivnost”, na temelju čega bi se moglo smatrati da u trenutku zaključivanja transakcije o kojoj je riječ postoji to poduzeće. Da je zakonodavac htio predvidjeti namjeru obavljanja takve gospodarske djelatnosti u budućnosti kao element definicije pojma „poduzeće”, čini mi se da bi to izričito naveo u tekstu (
14
), s obzirom na to da to predstavlja proširenje područja primjene te direktive koje nije zanemarivo.
39.
Kao drugo, čini mi se da kontekstualno tumačenje potvrđuje to tekstualno tumačenje. Naime, Direktiva 2011/7 primjenjuje se ratione materiae na sva plaćanja koja se izvršavaju kao naknada za „poslovnu transakciju”, pod uvjetom da ona vode do isporuke robe ili pružanja usluga uz naknadu. Međutim, široka definicija tog pojma „poslovna transakcija” ograničena je činjenicom da on ratione personae znači transakcije između „poduzećâ”, što podrazumijeva da treba ispitati je li transakcija zaključena u svojstvu„poduzeća” (
15
). Stoga se utvrđenje da u trenutku zaključivanja transakcije osoba o kojoj je riječ nije bila „poduzeće” u smislu članka 2. točke 3. Direktive 2011/7, prema mojem mišljenju, ne mijenja zbog mogućnosti da ona kasnije, ovisno o slučaju, stekne to svojstvo. Čini mi se da mogućnost da se njezin status u tom pogledu promijeni u budućnosti nije relevantan element za ocjenu prirode transakcije o kojoj je riječ, čak i da je ta promjena posljedica te transakcije (
16
). Dodajem da ta transakcija, kako bi bila „poslovna”, mora ući „u okvir” predmetne djelatnosti osobe o kojoj je riječ (
17
). Stoga, kad ocjenjuje primjenjivost Direktive 2011/7 s obzirom na svojstvo stranaka, Sud uzima u obzir trenutak zaključivanja predmetne transakcije (
18
).
40.
Kao treće, kad je riječ o svrsi Direktive 2011/7, valja podsjetiti na to da je, u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 1., cilj te direktive suzbijanje zakašnjelih plaćanja u poslovnim transakcijama, da bi se osiguralo uredno funkcioniranje unutarnjeg tržišta i time potaknula konkurentnost poduzeća, posebno malih i srednjih. Međutim, smatram da cilj učinkovite zaštite vjerovnika od kašnjenja u plaćanju ne može dovesti do izmjene područja primjene ratione personae te direktive do te mjere da se u nju uključi fizička osoba koja u trenutku zaključivanja transakcije nije kvalificirana kao „poduzeće”.
41.
Međutim, u ovom slučaju, u vrijeme zaključivanja transakcije o kojoj je riječ, ni iz jednog elementa koji je podnio sud koji je uputio zahtjev ne proizlazi da je osoba RU obavljala neovisnu gospodarsku ili profesionalnu djelatnost ili da se društvu AK predstavila na način kao da obavlja takvu djelatnost. Osim toga, nije sporno da osoba RU još nije bila član uprave niti jedan od članova društva koje još nije osnovano u skladu sa slovačkim pravom niti iz spisa proizlazi da je ono naposljetku osnovano. Nadalje, cilj predmetne transakcije između stranaka iz glavnog postupka bilo je pružanje pravnih usluga i, iako se sadržaj tog pravnog savjetovanja odnosio na osnivanje trgovačkog društva (sastavljanje nacrta društvenog ugovora, priprema drugih dokumenata i analiza pitanja vezanih uz osnivanje društva i osobno sudjelovanje budućih osnivača), ništa ne upućuje na to da je namjera osnivanja tog društva bila stvarna, osobito jer je sud koji je uputio zahtjev istaknuo činjenicu da osoba RU osporava da je društvu AK dala nalog da sastavi to pravno savjetovanje.
42.
Osim toga, čini mi se da treba isključiti dvojbe suda koji je uputio zahtjev u pogledu presuda Benincasa (
19
) i Česká spořitelna (
20
). Naime, zahtjevi za prethodnu odluku u tim predmetima odnosili su se, među ostalim, na određivanje nadležnih sudova. U sustavima Konvencije iz Bruxellesa i Uredbe br. 44/2001, pravila o sudskoj nadležnosti određuju se na temelju pojma „potrošač” te se tim pojmom tužitelju „potrošaču” osobito omogućuje da tuženika tuži pred sudovima koji nisu sudovi države u kojoj tuženik ima domicil. Međutim, kao što to naglašava Sud, s obzirom na to da se njime dopuštaju odstupanja od načelnih pravila o nadležnosti sudova, navedeni pojam „potrošač” u tom specifičnom kontekstu treba tumačiti usko. Stoga je Sud smatrao da u okviru tih odredbi o pravilima nadležnosti (
21
) posebna zaštita povezana sa svojstvom „potrošača”, koja se osigurava navedenim odredbama, nije opravdana u slučaju ugovora kojeg je cilj profesionalna djelatnost, čak i ako tu djelatnost treba obavljati tek u budućnosti (
22
). Stoga se u tim predmetima obavljanje profesionalne djelatnosti, koje nije trenutačno nego predviđeno u budućnosti, uzelo u obzir kako bi se zaključilo da fizička osoba o kojoj je riječ nije „potrošač” u smislu relevantnih odredbi Konvencije iz Bruxellesa i Uredbe br. 44/2001 (
23
).
43.
Međutim, iako je takvo rasuđivanje razumljivo u okviru određivanja nadležnog suda u trenutku pokretanja postupka pred njim, čini mi se da ga se ne može primijeniti u ovom sporu.
44.
Naime, to usko tumačenje pojma „potrošač”, u okviru kojeg profesionalna svrha ugovora, buduća profesionalna djelatnost ili razvoj ugovornog odnosa predstavljaju relevantne elemente za to da se nekoj osobi ne prizna svojstvo „potrošača”, opravdano je u posebnom okviru pravila o nadležnosti. Uostalom, ističem da se u članku 13. Konvencije iz Bruxellesa i članku 15. Uredbe br. 44/2001 potrošač definira upućivanjem na osobu koja sklapa ugovor „u svrhe” za koje se može smatrati da su izvan njezine profesionalne djelatnosti, a taj pojam „svrhe” ne navodi se u definiciji poduzeća koja proizlazi iz članka 2. točke 3. Direktive 2011/7.
45.
Suprotno tomu, s obzirom na prethodno navedena razmatranja koja se odnose na tekst, kontekst i cilj Direktive 2011/7 (
24
), ne čini se opravdanim posebno široko tumačiti pojam „poslovna transakcija” do te mjere da se smatra da su predmet i svrha transakcije odlučujući kriteriji za primjenu ratione personae te direktive (
25
). Stoga u ovom slučaju svojstvo „poduzeća” dužnika RU treba ocijeniti upravo u trenutku zaključivanja transakcije čiji je predmet pružanje pravnih usluga, neovisno o tome je li društvo na koje se odnosi pravno savjetovanje naposljetku osnovano.
46.
S obzirom na sva prethodno navedena razmatranja, predlažem Sudu da na prvo prethodno pitanje odgovori da članak 1. stavak 2. Direktive 2011/7 u vezi s člankom 2. točkama 1. i 3. i člankom 6. stavkom 1. te direktive treba tumačiti na način da, osim ako ne postoje druge okolnosti na temelju kojih se može zaključiti da je fizička osoba obavljala strukturiranu i trajnu neovisnu gospodarsku ili profesionalnu djelatnost, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, činjenica da je ta osoba koristila odvjetničke usluge u svrhu osnivanja trgovačkog društva, u kojem je trebala biti član uprave te jedan od dvaju osnivača i članova društva, ne može sama po sebi biti dovoljna da bi se tu osobu kvalificiralo kao „poduzeće” i prema tome transakciju zaključenu s odvjetnikom kvalificiralo kao „poslovnu”.
Drugo pitanje
47.
U slučaju niječnog odgovora na prvo prethodno pitanje, sud koji je uputio zahtjev postavlja drugo prethodno pitanje kako bi u biti saznao treba li članak 2. točku (b) Direktive 93/13, u vezi s člankom 8. te direktive, tumačiti na način da fizičku osobu koja je koristila odvjetničke usluge u svrhu osnivanja trgovačkog društva, u kojem je trebala biti član uprave te jedan od dvaju osnivača i članova društva, treba smatrati potrošačem u smislu te odredbe.
48.
Smatram da je nužno najprije ispitati nadležnost Suda za odgovor na to drugo pitanje, zatim dopuštenost navedenog pitanja i naposljetku dati odgovor u pogledu njegova merituma.
Nadležnost Suda
49.
Valja podsjetiti na to da Direktivom 93/13 nisu obuhvaćene, s jedne strane, odredbe o kojima se nije pojedinačno pregovaralo (članak 3. te direktive) i, s druge strane, odredbe koje se ne tiču utvrđenja glavnog predmeta ugovora ni primjerenosti cijena i činidbe (članak 4. stavak 2. navedene direktive).
50.
Međutim, u ovom slučaju, kao što je to naveo sud koji je uputio zahtjev i naglasila slovačka vlada, glavni predmet ne odnosi se na odredbu, neovisno o tome je li nepoštena, sadržanu u ugovoru o kojem je riječ (usmenom ugovoru u ovom slučaju), nego na definiciju „potrošača” iz članka 2. točke (b) Direktive 93/13. Osim toga, ističem da se, kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, tužitelj iz glavnog postupka navodno obvezao pružiti pravne usluge u zamjenu za „dogovorenu” paušalnu naknadu, što dovodi do zaključka da se pojedinačno pregovaralo o nagradi za rad.
51.
Stoga se Direktiva 93/13, koja se odnosi na „nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima”, ne može kao takva primijeniti na meritum glavnog postupka.
52.
Prema tome, postavlja se pitanje povezanosti glavnog postupka s pravom Unije i stoga nadležnosti Suda za odgovor na drugo prethodno pitanje: je li Sud nadležan tumačiti pojam (pojam „potrošač”) iz akta sekundarnog prava (Direktive 93/13), iako taj akt nije primjenjiv na glavni postupak?
53.
Sudska praksa koja se odnosi na nadležnost Suda u tom području doživjela je promjene koje su brojni nezavisni odvjetnici (
26
) i autori pravne teorije (
27
) analizirali, sistematizirali i saželi na jasan i relevantan način. Sam je Sud pojasnio svoju metodu analize konkretno u presudi Ullens de Schooten (
28
). U toj je presudi Sud, nakon što se proglasio nadležnim za odgovor na pitanje o tumačenju načela izvanugovorne odgovornosti države jer je to načelo svojstveno pravno poretku Unije, ispitao meritum pitanja može li se sustav izvanugovorne odgovornosti države članice primijeniti u predmetu u kojem su svi elementi ograničeni na jednu državu članicu, iako se odredbe Ugovorâ koje se odnose na temeljne slobode o kojima je riječ (sloboda poslovnog nastana, slobodno pružanje usluga i slobodno kretanje kapitala) načelno ne primjenjuju u takvoj „potpuno unutarnjoj” situaciji. Sud je u točkama 50. do 53. navedene presude naveo četiri slučaja u kojima treba tumačiti te odredbe, čak i u toj situaciji, te je tako sistematizirao slučajeve u kojima je bilo moguće pozvati se na pravo Unije (ili ga tumačiti) na način da je opravdano da se tužitelj na njega pozove pred nacionalnim sudom i da pita Sud o njegovu dosegu, iako situacija nije obuhvaćena područjem primjene pravila na koje se poziva.
54.
U ovom slučaju, četvrti slučaj naveden u presudi Ullens de Schooten činio se posebno relevantnim, s obzirom na to da se odnosi na situaciju u kojoj, iako činjenice iz glavnog postupka ne potpadaju izravno pod područje primjene prava Unije, odredbe tog prava primjenjuju se na temelju nacionalnog zakonodavstva, koje je, radi rješavanja potpuno unutarnjih situacija, usvojilo rješenja prava Unije (
29
).
55.
Naime, u tim je slučajevima Sud zadržao nadležnost i pritom dao prednost interesu ujednačenog tumačenja odredbi prava Unije kako bi osigurao istovjetno postupanje u tim situacijama i u onima koje su obuhvaćene područjem primjene prava Unije. Stoga je tumačenje odredaba prava Unije koje daje Sud u situacijama koje su isključivo unutarnje opravdano kad su te odredbe nacionalnim pravom učinjene izravno i bezuvjetno primjenjivima na takve situacije, kako bi se osiguralo istovjetno postupanje u unutarnjim situacijama i u onima koje su uređene pravom Unije (
30
).
56.
U tom je kontekstu na sudu koji je uputio zahtjev da navede, u skladu s člankom 94. Poslovnika Suda, po čemu je spor koji se pred njim vodi povezan s odredbama prava Unije o kojima je riječ i prema tome čini zatraženo prethodno tumačenje potrebnim za rješavanje tog spora (
31
).
57.
U ovom slučaju, kao prvo, sud koji je uputio zahtjev traži tumačenje „pojma”, u ovom slučaju pojma „potrošač”, kako je definiran u članku 2. točki (b) Direktive 93/13. Sud je u tom pogledu široko tumačio predmet vlastite nadležnosti za tumačenje u prethodnom postupku, predviđene člankom 267. stavkom 1. točkama (a) i (b) UFEU‑a, odnosno nadležnosti koja se primjenjuje i na „pojmov[e] iz prava Unije”. Naime, postoji određeni interes da se, radi izbjegavanja budućih razlika u tumačenju, pojmovi iz prava Unije tumače ujednačeno, neovisno o okolnostima u kojima ih treba primijeniti (
32
).
58.
Kao drugo, pitam se u kojoj je mjeri pojam „potrošač” iz Direktive 93/13 na temelju navedenih slovačkih odredbi „izravno i bezuvjetno” primjenjiv na unutarnje situacije kao što je ona o kojoj je riječ u ovom slučaju i je li Sud, neovisno o nepostojanju navedene poštene ili nepoštene odredbe, nadležan za odlučivanje o zatraženom tumačenju pojma „potrošač”.
59.
U biti podsjećam na to da je upućivanje „izravno” ako je konkretno, a ne općenito, i da je „bezuvjetno” ako su Unijine odredbe na koje se upućuje „bez ograničenja primjenjive na situaciju koja se razmatra u glavnom postupku” (
33
), što znači da sud koji je uputio zahtjev ne može odstupiti od tumačenja kako ga je iznio Sud (
34
), bez čega bi odgovor na prethodno pitanje mogao biti nepovezan s glavnim postupkom i zbog toga samo hipotetski (
35
).
60.
U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev pojasnio je da je pojmom „potrošač” iz članka 52. stavka 4. slovačkog Građanskog zakonika prenesen pojam definiran u članku 2. točki (b) Direktive 93/13 i da je Slovačka Republika u članku 18. stavku 4. Zakona o odvjetništvu „uvela primjenu pojma potrošača kad je riječ o nagradama za pravne usluge odvjetnika”. Taj je sud na temelju toga u biti zaključio da bi mu se potvrdnim odgovorom na drugo prethodno pitanje tako omogućilo da uz zajedničku primjenu tih odredbi riješi spor u glavnom postupku.
61.
Točno je da upućivanje na pravo Unije nije izričito u odredbi nacionalnog prava o kojoj je riječ i da sud u tom pogledu nije podnio nikakav konkretan element (primjerice pripremni akti). Međutim, sud koji je uputio zahtjev jedini je nadležan za tumačenje nacionalnog prava u okviru sustava pravosudne suradnje uspostavljenog člankom 267. UFEU‑a. Uostalom, slovačka vlada ne osporava da je pojam „potrošač” čije se tumačenje traži primjenjiv u ovom slučaju, iako tvrdi da pojam „potrošač” treba tumačiti s obzirom na obvezu informiranja i prema tome s obzirom na članak 5. stavak 1. točku (c) i članak 5. stavak 4. Direktive 2011/83 o pravima potrošača.
62.
Usto, članak 52. Građanskog zakonika, na koji se sud koji je uputio zahtjev pozvao u svojem zahtjevu za prethodnu odluku, u stavku 2. spominje odredbe o potrošačkim ugovorima i pritom osobito predviđa da se one u biti primjenjuju u svim slučajevima u kojima je to povoljno za potrošača, pri čemu se različite konvencije i sporazumi čiji je sadržaj ili cilj zaobilaženje te odredbe smatraju ništetnima, što ponovno upućuje na Direktivu 93/13 o nepoštenim odredbama i potvrđuje navod suda koji je uputio zahtjev da se člankom 52. slovačkog Građanskog zakonika prenosi pojam „potrošač” iz Direktive 93/13.
63.
Naposljetku, ne vidim zašto bi se sumnjalo u to da sud koji je uputio zahtjev smatra da je obvezan tumačenjem Suda s obzirom na to da naglašava da će mu odgovor Suda omogućiti da riješi spor u glavnom postupku.
64.
Stoga valja smatrati da je slovački zakonodavac namjeravao izravno i bezuvjetno uputiti na pojam „potrošač” u smislu Direktive 93/13 kako bi isti pojam „potrošač” bio primjenjiv u unutarnjim situacijama uređenima tom odredbom slovačkog Građanskog zakonika i u situacijama uređenima Direktivom 93/13.
65.
Iz toga slijedi da činjenica da situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku nije obuhvaćena područjem primjene Direktive 93/13 ne sprečava Sud da se proglasi nadležnim jer se može smatrati da je slovački zakonodavac odlučio primijeniti taj pojam „potrošač” (
36
).
66.
Kao treće, smatram da postoji interes Unije da očuva pojmovnu ujednačenost pojma „potrošač” u „funkcionalno i pravno usporedivom” nacionalnom i europskom kontekstu (
37
), što je slučaj kad se njima nastoji postići isti cilj i kad se odnose na isti predmet, kao u ovom slučaju.
67.
Točno je da u pravu Unije ne postoji jedinstvena definicija pojma „potrošač” (
38
) i da svaka direktiva sadržava vlastitu definiciju „potrošača” koja je za nju relevantna (
39
). Uostalom, taj se pojam „potrošač” tumači više ili manje široko ovisno o kojim je aktima sekundarnog prava riječ (
40
).
68.
Stoga se pojam „potrošač” u smislu neke direktive može samo pažljivo „izvesti” iz područja primjene akta Unije za koji je definiran.
69.
Međutim, Direktiva 93/13 odnosi na predmete povezane sa zakonodavstvom Unije koje u svim državama članicama usklađuje posebno pravno područje. Stoga, pravila koja se nalaze u tom zakonodavstvu primjenjuju se neovisno o isključivo internoj prirodi situacije o kojoj je riječ u glavnom postupku. Primjenjuje se i na situacije koje ne sadržavaju prekogranični element (
41
).
70.
Nadalje, sustav zaštite koji je uspostavljen Direktivom 93/13 temelji se na činjenici da se potrošač nalazi u podređenom položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga. Međutim, to je slučaj i u različitim direktivama Unije o zaštiti potrošača (
42
). Stoga Sud, kad je riječ o izrazima koji nisu u bitnome različiti, ujednačeno tumači pojmove te je već imao priliku naglasiti volju zakonodavca Unije da definiciji „potrošača” pruži horizontalni doseg (
43
).
71.
Stoga smatram da u posebnim okolnostima slučaja, na temelju kojih je moguće utvrditi da su nacionalni i europski kontekst koji navodi sud koji je uputio zahtjev „funkcionalno i pravno usporediv[i]”, postoji interes Unije da Sud pojam „potrošač” iz Direktive 93/13 ujednačeno tumači kako bi se izbjegla različita tumačenja u tom pogledu u okviru primjenjivih nacionalnih odredbi.
72.
U tim okolnostima smatram da je Sud nadležan za davanje odgovora na drugo pitanje suda koji je uputio zahtjev.
Dopuštenost drugog prethodnog pitanja
73.
Budući da se iz upućivanja slovačke vlade na rješenje Rozhlas a televízia Slovenska od 28. travnja 2022. (
44
) može zaključiti da se poziva na nedopuštenost drugog prethodnog pitanja, kratko podsjećam na to da pitanja koja se odnose na pravo Unije uživaju pretpostavku relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o prethodnom pitanju koje je postavio nacionalni sud samo kad je očito da traženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora iz glavnog postupka, kada je problem hipotetske naravi ili kad Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su potrebni kako bi na koristan način odgovorio na pitanja koja su mu postavljena. Iz ustaljene sudske prakse, koju sada odražava članak 94. Poslovnika, također proizlazi da potreba za davanjem tumačenja prava Unije koje će biti korisno nacionalnom sudu zahtijeva da taj sud odredi činjenični i regulatorni okvir u koji ulaze pitanja koja postavlja ili da barem objasni činjenične pretpostavke na kojima se ta pitanja temelje. Usto, u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku moraju se navesti točni razlozi koji su nacionalni sud naveli na to da postavi pitanje o tumačenju prava Unije i da ocijeni nužnim upućivanje prethodnog pitanja Sudu (
45
). Smisao prethodnog postupka nije davanje savjetodavnih mišljenja o općenitim ili hipotetskim pitanjima, nego stvarna potreba za učinkovitim rješavanjem spora (
46
).
74.
Međutim, u ovom slučaju, čini mi se da je sud koji je uputio zahtjev u dovoljnoj mjeri ispunio te zahtjeve s obzirom na podnesene elemente, koji su osobito sažeti u točki 60. ovog mišljenja.
75.
Naime, kao prvo, sud koji je uputio zahtjev pojasnio je razloge zbog kojih traži to tumačenje i važnost koju će ono imati za glavni postupak (
47
). Stoga iako se, kao što je to prethodno navedeno, ne čini da se glavni postupak odnosi na ugovornu odredbu i da stoga kad je riječ o meritumu nije obuhvaćen područjem primjene Direktive 93/13, zatraženo tumačenje prava Unije objektivno je potrebno za rješenje spora u glavnom postupku te stoga nije očito da nije povezano sa stvarnošću spora ili predmetom glavnog postupka.
76.
Kao drugo, iz pojašnjenja suda koji je uputio zahtjev proizlazi da pitanje nije hipotetsko. Napominjem da su ta pojašnjenja slovačkoj vladi i Komisiji uostalom omogućila da iskoriste pravo da podnesu očitovanja, koje im se priznaje člankom 23. Statuta Suda Europske unije.
77.
Kao treće, čini mi se da Sud također raspolaže potrebnim činjeničnim i pravnim elementima za davanje korisnog odgovora na pitanja koja su mu upućena.
78.
Stoga smatram da je sud koji je uputio zahtjev ispunio zahtjeve predviđene člankom 94. Poslovnika, tako da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
Tumačenje članka 2. točke (b) Direktive 93/13, u vezi s njezinim člankom 8.
79.
Sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. točku (b) Direktive 93/13 u vezi s člankom 8. te direktive tumačiti na način da fizičku osobu koja je koristila odvjetničke usluge u svrhu osnivanja trgovačkog društva, u kojem je trebala biti član uprave te jedan od dvaju osnivača i članova društva, treba smatrati „potrošačem” u smislu te odredbe.
80.
Podsjećam na to da svojstvo „potrošača” dotične osobe treba promatrati s obzirom na njezinu funkciju, odnosno ocijeniti ulazi li sporni ugovorni odnos u okvir djelovanja izvan profesionalne djelatnosti (
48
). Usto, Sud je već priznao da je široko tumačenje pojma „potrošač” nužno kako bi se osigurala zaštita svih fizičkih osoba koje se nađu u podređenom položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluge (
49
).
81.
U ovom slučaju, prema mojem mišljenju, tekst definicije „potrošača”, naveden u ovom mišljenju (
50
), kao i kontekst i cilj zaštite potrošača koji se nastoji postići Direktivom 93/13, idu u prilog zaključku da tuženika iz glavnog postupka, kao fizičku osobu koja još nije obavljala djelatnost za koju je tražila da joj odvjetnik pruži pravne usluge, treba smatrati „potrošačem”. Naime, ništa ne upućuje na to da je tuženik iz glavnog postupka već obavljao profesionalnu djelatnost kojom bi bio obuhvaćen taj ugovor za pružanje pravnih usluga. Usto, ta ocjena, koja je na sudu koji je uputio zahtjev, odnosi se na vrijeme kada je sklopljen ugovor o pružanju pravnih usluga u skladu s člankom 4. stavkom 1. Direktive 93/13 i u skladu s ciljem zaštite potrošača kad sklapa ugovor s prodavateljem robe ili pružateljem usluga (
51
). U tom pogledu nacionalni sud u okviru svoje ocjene treba uzeti u obzir sve okolnosti slučaja kako bi utvrdio je li fizička osoba o kojoj je riječ djelovala u okviru svoje profesionalne djelatnosti ili u svrhe koje nisu povezane s tom djelatnošću (
52
).
82.
Stoga se svojstvo „potrošača” osobe o kojoj je riječ ne ocjenjuje ovisno o njezinu cilju da postane, po potrebi, gospodarski subjekt, nego ovisno o odgovoru na pitanje djeluje li u trenutku sklapanja ugovora o kojem je riječ u okviru svoje profesionalne djelatnosti.
83.
S obzirom na elemente sadržane u zahtjevu za prethodnu odluku i ovisno o provjerama suda koji je uputio zahtjev u tom pogledu, prema mojem mišljenju, u ovom slučaju treba priznati svojstvo „potrošača”. Čini mi se da bi isto vrijedilo i za pojam „potrošač” u smislu Direktive 2011/83.
84.
Čini mi se da dvojbe suda koji je uputio zahtjev, uzimajući u obzir presudu Gruber (
53
), treba odbiti mutatis mutandis zbog istih razloga kao što su oni navedeni u točkama 42. do 45. ovog mišljenja u pogledu presuda od 3. srpnja 1997., Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337), i od 14. ožujka 2013., Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165). Naime, kao što je to Sud već utvrdio, usko tumačenje pojma „potrošač” iz te presude Gruber, u svrhu utvrđivanja dosega derogatornih pravila o nadležnosti predviđenih u člancima 13. do 15. Briselske konvencije u slučaju ugovora s dvojnom svrhom ne može se analogijom proširiti na pojam „potrošač” u smislu članka 2. točke (b) Direktive 93/13 (
54
).
85.
S obzirom na sva prethodno navedena razmatranja, predlažem Sudu da na drugo prethodno pitanje odgovori da pojam „potrošač” u smislu članka 2. točke (b) Direktive 93/13 u vezi s člankom 8. navedene direktive treba tumačiti na način da svojstvo „potrošača” ima fizička osoba koja je sklopila ugovor o pružanju pravnih usluga u svrhu osnivanja trgovačkog društva u kojem je ta fizička osoba trebala biti član uprave te jedan od dvaju osnivača i članova društva, ovisno o provjerama koje sud koji je uputio zahtjev treba provesti u pogledu okolnosti slučaja čiji je cilj osobito utvrditi je li fizička osoba o kojoj je riječ djelovala u okviru svoje profesionalne djelatnosti.
Zaključak
86.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Mestský súd Bratislava IV (Općinski sud Bratislava IV, Slovačka) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 1. stavak 2. Direktive 2011/7/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o borbi protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama, kako je ispravljena, u vezi s člankom 2. točkama 1. i 3. te člankom 6. stavkom 1. te direktive,
treba tumačiti na način da:
osim ako ne postoje druge okolnosti na temelju kojih se može zaključiti da je fizička osoba obavljala strukturiranu i trajnu neovisnu gospodarsku ili profesionalnu djelatnost, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, činjenica da je ta osoba koristila odvjetničke usluge u svrhu osnivanja trgovačkog društva, u kojem je trebala biti član uprave te jedan od dvaju osnivača i članova društva, ne može sama po sebi biti dovoljna da bi se tu osobu kvalificiralo kao „poduzeće” i prema tome transakciju zaključenu s odvjetnikom kvalificiralo kao „poslovnu”.
2.
Pojam „potrošač” u smislu članka 2. točke (b) Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima, kako je izmijenjena Direktivom 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011., u vezi njezinim s člankom 8.,
treba tumačiti na način da:
uključuje fizičku osobu koja je sklopila ugovor o pružanju pravnih usluga u svrhu osnivanja društva u kojem je ta fizička osoba trebala biti član uprave te jedan od dvaju osnivača i članova društva, podložno provjerama koje sud koji je uputio zahtjev treba provesti u pogledu okolnosti konkretnog slučaja, a čiji je cilj osobito utvrditi je li dotična fizička osoba djelovala u okviru svoje profesionalne djelatnosti.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
(
2
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. (SL 2011., L 48, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 200.). Tom je direktivom stavljena izvan snage i zamijenjena Direktiva 2000/35/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. lipnja 2000. o borbi protiv kašnjenja u plaćanju u poslovnim transakcijama (SL 2000., L 200, str. 35.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 3., str. 3.), s primjenom od 16. ožujka 2013.
(
3
)	Direktiva Vijeća od 5. travnja 1993. (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24. i ispravak SL 2024./90009, L), kako je izmijenjena Direktivom 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o pravima potrošača (SL 2011., L 304, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 260. i ispravak SL 2024./90093, L) (u daljnjem tekstu: Direktiva 93/13)
(
4
)	Prvotni je vjerovnik tražbine bila odvjetnica koja je postala članica uprave društva tužitelja iz glavnog postupka, odnosno društva na koje je ona prenijela svoju tražbinu.
(
5
)	Kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, „poslovna transakcija” širok je pojam i ne podudara se nužno s pojmom „ugovor” (vidjeti kad je riječ o uzastopnim isporukama robe ili uzastopnim pružanjima usluga u okviru istog ugovora presudu od 1. prosinca 2022., X (Isporuke medicinskih proizvoda) (C‑419/21, EU:C:2022:948, t. 22. i 25.)). Naime, člankom 1. stavkom 2. Direktive 2011/7 određuje se da se ona „primjenjuje na sva plaćanja koja se izvršavaju kao naknada za poslovnu transakciju”, neovisno o tome odgovaraju li te transakcije određenom ugovoru. Isto tako, dovoljno je da transakcija „dovodi” do isporuke robe ili pružanja usluga (vidjeti po analogiji presudu od 18. studenoga 2020., Techbau (C‑299/19, EU:C:2020:937, t. 44.)). Pitanje o samom postojanju transakcije (u ovom slučaju usmenog ugovora koji su sklopili društvo AK i osoba RU) obuhvaćeno je ocjenom suda koji je uputio zahtjev.
(
6
)	Direktiva stavljena izvan snage Direktivom 2011/7.
(
7
)	Vidjeti po analogiji, u pogledu Direktive 2000/35 zamijenjene Direktivom 2011/7 o kojoj je riječ u ovom slučaju, presudu od 15. prosinca 2016., Nemec (C‑256/15, u daljnjem tekstu: presuda Nemec, EU:C:2016:954, t. 38.).
(
8
)	Vidjeti presudu Nemec (t. 32.).
(
9
)	Vidjeti presudu Nemec (t. 33.).
(
10
)	Vidjeti presudu Nemec (t. 34. i 35.). U toj je presudi D. Nemec s Vatrogasnim društvom u Murskoj Soboti (Slovenija) sklopio ugovor o najmu na temelju kojega je toj udruzi dana u najam cisterna za prijevoz vode tijekom sušnog razdoblja. U njoj se smatralo da se ugovor o kojem je riječ u glavnom postupku odnosi na gospodarsku djelatnost i da je doveo do izdavanja računa te da se može smatrati, iako njime nisu bile obuhvaćene djelatnosti D. Nemeca (samostalnog obrtnika koji obavlja djelatnosti tokarenja mehaničkih dijelova i varenja), da je on postupao kao „poduzeće” koje je zaključilo „poslovnu transakciju” ako ta transakcija, iako se nije odnosila na djelatnost za koju mu je izdana dozvola za rad, ulazi u okvir obavljanja strukturirane i trajne neovisne gospodarske ili profesionalne djelatnosti, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri s obzirom na sve okolnosti konkretnog slučaja.
(
11
)	Vidjeti presudu od 14. studenoga 2024., Agenciart – Management Artístico (C‑643/23, EU:C:2024:959, t. 33.).
(
12
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2020., RL (Direktiva o borbi protiv kašnjenja u plaćanju) (C‑199/19, EU:C:2020:548, t. 26.), u kojoj je Sud odlučio da iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku nije jasno je li J. M. prilikom sklapanja ugovora o zakupu poslovnog prostora s društvom RL postupao u svojstvu organizacije koja poduzima neovisnu gospodarsku ili profesionalnu aktivnost te je stoga također bio obuhvaćen pojmom „poduzeće”. Sud je pojasnio da činjenica da je prostor koji je bio predmet ugovora o zakupu bio namijenjen profesionalnoj uporabi pruža naznaku u tom smislu, ali da je, međutim, na sudu koji je uputio zahtjev da izvrši potrebne provjere u tom pogledu.
(
13
)	Vidjeti primjerice presudu od 12. prosinca 2024., Tusnia (C‑725/23, EU:C:2024:1015, t. 20.).
(
14
)	Kao primjer ističem da se u Direktivi 93/13 u definiciji pojma potrošača navodi da je riječ o svakoj fizičkoj osobi koja u ugovorima obuhvaćenima tom direktivom „nastupa za potrebe” izvan okvira svojeg obrta, poduzeća i profesije. Isto vrijedi za Direktivu 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća (Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi) (SL 2005., L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101. i ispravak SL 2016., L 332, str. 25.), u kojoj se potrošača i trgovca definira izričito uzimajući u obzir svrhe njihovih radnji. To ne vrijedi za pojam „poduzeće” u Direktivi 2011/7 o kojoj je riječ u ovom slučaju.
(
15
)	Vidjeti u tom smislu presudu Nemec (t. 43.): „[…] na sudu koji je uputio zahtjev je da utvrdi je li u konkretnom slučaju D. Nemec sklopio ugovor o kojemu je riječ u glavnom postupku u svojstvu ‚poduzetnika’ u smislu članka 2. točke 1. Direktive 2000/35”. Moje isticanje.
(
16
)	Vidjeti po analogiji, u drukčijem kontekstu Direktive 93/13, presudu od 20. ožujka 2025., Arce (C‑365/23, EU:C:2025:192, t. 47. do 51.), u kojoj je Sud, slijedeći mišljenje nezavisnog odvjetnika A. Rantosa, u istom predmetu (C‑365/23, EU:C:2024:865, t. 55. do 57.), utvrdio da svojstvo „potrošača” neke osobe treba ocjenjivati prema trenutku sklapanja predmetnog ugovora. Dakle, maloljetnik koji se u trenutku sklapanja ugovora o podršci sportskom razvoju i karijeri nije profesionalno bavio dotičnom sportskom aktivnošću, ne gubi status „potrošača” u smislu članka 2. točke (b) Direktive 93/13 zbog toga što je tijekom izvršenja ugovora postao profesionalni sportaš.
(
17
)	Vidjeti točke 28. i 29. ovog mišljenja.
(
18
)	Vidjeti primjerice presudu od 14. studenoga 2024., Agenciart – Management Artístico (C‑643/23, EU:C:2024:959, t. 35.): „[…] sklapanje ugovora o zastupanju dio [je] profesionalne djelatnosti osobe koja se bavi glumačkim zanimanjem, i usko je povezano s tom djelatnošću, jer bi sklapanje takvog ugovora o zastupanju, koji se upravo odnosi na promicanje navedene djelatnosti i upravljanje njome, nužno bilo bespredmetno da navedena osoba ne obavlja tu djelatnost”. Moje isticanje.
(
19
)	Glavni postupak u presudi od 3. srpnja 1997., Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337) odnosio se na franšizni ugovor koji je sadržavao klauzulu o prenošenju nadležnosti čija je valjanost ovisila o odgovoru na pitanje je li F. Benincasa, tužitelj koji je protiv društva suugovaratelja podnio tužbu sudu mjesta izvršenja ugovora, „potrošač” u smislu članka 13. prvog stavka i članka 14. prvog stavka Konvencije potpisane u Bruxellesu 27. rujna 1968. o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19. svezak 15., str. 3.), kako je izmijenjena naknadnim konvencijama o pristupanju novih država članica toj konvenciji (u daljnjem tekstu: Konvencija iz Bruxellesa).
(
20
)	Glavni postupak u presudi od 14. ožujka 2013., Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165), odnosio se na mjeničnu obvezu direktora društva koji je avalirao bjanko zadužnicu koju je to društvo izdalo u korist banke radi osiguranja ugovora o kreditu i pitanje nadležnosti suda za odlučivanje o tom sporu, u skladu s člankom 15. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19. svezak 3., str. 30.), kojom se zamjenjuje Konvencija iz Bruxellesa u odnosima među državama članicama.
(
21
)	Vidjeti i presude od 25. siječnja 2018., Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, t. 29. do 32.) i od 10. prosinca 2020., Personal Exchange International (C‑774/19, EU:C:2020:1015, t. 29. i 31.).
(
22
)	Iz točaka 41. i 42. presude od 10. prosinca 2020., Personal Exchange International (C‑774/19, EU:C:2020:1015), također proizlazi da je moguće, kako bi se utvrdilo svojstvo „potrošača” ili „trgovca”, uzeti u obzir razvoj ugovornog odnosa tijekom dužeg razdoblja pružanja usluga. U točki 46. te presude također se kao jedna od okolnosti koje treba uzeti u obzir navodi redovitost djelatnosti.
(
23
)	Dodajem da je avalist, kao što to naglašava sud koji je uputio zahtjev, u predmetu Česká spořitelna (C‑419/11), kad je potpisao spornu bjanko zadužnicu, djelovao kao jamac za obveze društva koje je već postojalo, čiji je bio direktor i u kojem je imao većinski udio.
(
24
)	Vidjeti točke 36. do 39. ovog mišljenja.
(
25
)	Vidjeti po analogiji presudu od 8. lipnja 2023., YYY. (Pojam potrošač) (C‑570/21, u daljnjem tekstu: presuda YYY., EU:C:2023:456, t. 49. do 51.).
(
26
)	O vodećoj uloge nezavisnih odvjetnika vidjeti Domenicucci, D. P., „Le renvoi préjudiciel et les contours mouvants des ‚situations purement internes”, u Ferraro, F. i Lannone, C. (ur.), Le Renvoi préjudiciel, Bruylant, Bruxelles, 2023., konkretno str. 127. i sljedeće.
(
27
)	Vidjeti među ostalim autorima pravne teorije Dubout, E., „Voyage en eaux troubles: vers une épuration des situations ‚purement’ internes?”, R. A. E., 2016., br. 4, str. 679.; Wildemeersch, J., Contentieux de la légalité des actes de l’Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2019., str. 352. do 357.; Berlin, D., „Incompétence de la Cour de justice et irrecevabilité de la question préjudicielle: comment sortir de l’imbroglio jurisprudentiel?”R. A. E., 2019., br. 4, str. 801.; Varga, Z., „Les conditions de recevabilité des renvois préjudiciels”, u Guide pratique du contentieux européen devant les juridictions nationales, Bruylant, Bruxelles, 2021.
(
28
)	Presuda od 15. studenoga 2016., (C‑268/15, u daljnjem tekstu: presuda Ullens de Schooten, EU:C:2016:874)
(
29
)	Vidjeti točku 53. presude Ullens de Schooten i navedenu sudsku praksu (odnosno presude od 18. listopada 1990., Dzodzi (C‑297/88 i C‑197/89, EU:C:1990:360, t. 36., 37. i 41.); od 17. srpnja 1997., Leur‑Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, t. 27. i 32.) i od 14. ožujka 2013., Allianz Hungária Biztosító i dr., (C‑32/11, EU:C:2013:160, t. 20.)).
(
30
)	Vidjeti osobito presude od 17. svibnja 2017., ERGO Poist’ovňa (C‑48/16, EU:C:2017:377, t. 29. do 31.); od 21. prosinca 2023., BMW Bank i dr. (C‑38/21, C‑47/21 i C‑232/21, EU:C:2023:1014, t. 206.) i od 29. srpnja 2024., LivaNova (C‑713/22, u daljnjem tekstu: presuda LivaNova, EU:C:2024:642, t. 43. i navedena sudska praksa).
(
31
)	Vidjeti presude od 21. prosinca 2023., BMW Bank i dr. (C‑38/21, C‑47/21 i C‑232/21, EU:C:2023:1014, t. 207.) i LivaNova (t. 46.).
(
32
)	Sud je u presudi od 13. listopada 2022., Baltijas Starptautiskā Akadēmija i Stockholm School of Economics in Riga (C‑164/21 i C‑318/21, EU:C:2022:785, t. 36. i 41.), pristao odgovoriti sudovima koji su uputili zahtjev na pitanje o tumačenju pojma „organizacija za istraživanje i širenje znanja”, koji je definiran u članku 2. točki 83. Uredbe Komisije (EU) br. 651/2014 od 17. lipnja 2014. o ocjenjivanju određenih kategorija potpora spojivima s unutarnjim tržištem u primjeni članaka 107. i 108. Ugovora (SL 2014., L 187, str. 1.) i koji je bio primjenjiv na temelju nacionalnog prava, ali ne i na temelju prava Unije (vidjeti u tom pogledu proturječno mišljenje nezavisne odvjetnice T. Ćapeta u spojenim predmetima Baltijas Starptautiskā Akadēmija i Stockholm School of Economics in Riga (C‑164/21 i C‑318/21, EU:C:2022:333, osobito t. 66.). Vidjeti i presudu od 13. listopada 2022., Rigall Arteria Management (C‑64/21, EU:C:2022:783, t. 25.), u kojoj je odgovoreno na prethodno pitanje iako ugovor o kojem je riječ nije bio obuhvaćen područjem primjene Direktive Vijeća 86/653/EEZ od 18. prosinca 1986. o usklađivanju prava država članica u vezi samozaposlenih trgovačkih zastupnika (SL 1986., L 382, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 10., str. 45.) čije se tumačenje tražilo. Vidjeti i presudu LivaNova (t. 43.), u kojoj postupak podjele o kojem je bila riječ u glavnom postupku nije bio izravno obuhvaćen područjem primjene Šeste direktive Vijeća 82/891/EEZ od 17. prosinca 1982. na temelju članka 54. stavka 3. točke (g) Ugovora, koja se odnosi na podjelu dioničkih društava (SL 1982., L 378, str. 47.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 37.), ali se Sud ipak proglasio nadležnim za tumačenje pojma „prijedlog uvjeta podjele koji ne dodjeljuje pasivu” iz članka 3. stavka 3. točke (b) Šeste direktive 82/891, osobito jer je sud koji je uputio zahtjev pojasnio da je nacionalnom odredbom Građanskog zakonika o kojoj je bila riječ u glavnom postupku u nacionalno pravo prenesen taj članak 3. stavak 3. točka (b) te direktive i da ju je talijanski zakonodavac stoga odlučio primijeniti na postupke o kojima je riječ u glavnom postupku.
(
33
)	Za pojašnjenje tih pojmova vidjeti osobito mišljenja nezavisnog odvjetnika P. Cruza Villalóna u predmetu Allianz Hungária Biztosító i dr. (C‑32/11, EU:C:2012:663, t. 29.), nezavisnog odvjetnika P. Pikamäea u spojenim predmetima Deutsche Post i dr. (C‑203/18 i C‑374/18, EU:C:2019:502, t. 46. i 49.) i nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u predmetu J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:649, t. 55. i 56.).
(
34
)	Vidjeti u tom pogledu rješenje od 9. rujna 2014., Parva Investitsionna Banka i dr. (C‑488/13, EU:C:2014:2191, t. 29.).
(
35
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Wahla u spojenim predmetima Venturini (C‑159/12 do C‑161/12, EU:C:2013:529, t. 50.), u skladu s kojim je Sud nadležan samo „ako je jasno da će tumačenje koje […] pruži biti obvezujuće za nacionalni sud; u suprotnom će predmet biti hipotetske naravi, što predstavlja zlouporabu postupka predviđenog člankom 267. UFEU‑a”.
(
36
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 16. ožujka 2006., Poseidon Chartering (C‑3/04, EU:C:2006:176, t. 17.). Vidjeti i presudu od 19. listopada 2017., Europamur Alimentación (C‑295/16, EU:C:2017:782, t. 30. do 33.), u kojoj se Sud proglasio nadležnim, s obzirom na to da su odredbe Direktive 2005/29 o nepoštenoj poslovnoj praksi u skladu s nacionalnim pravom postale primjenjive na situacije poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, iako te situacije nisu obuhvaćene područjem primjene te direktive. Vidjeti i presudu od 11. srpnja 2024., Skarb Państwa (Kašnjenje u plaćanju koje nije značajno ili je tražbina mala) (C‑279/23, EU:C:2024:605, t. 19. i 20.). Vidjeti naposljetku presude prethodno navedene u bilješki 32. u točki 56. ovog mišljenja.
(
37
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Bobeka u predmetu J&S Service (C‑620/19, EU:C:2020:649, t. 43. do 45., 54. do 61. i 71. do 73.).
(
38
)	Vidjeti osobito mišljenje nezavisne odvjetnice L. Medine u predmetu Banco Santander (Zastupanje pojedinačnih potrošača) (C‑346/23, EU:C:2024:690, t. 63.) u pogledu pojma „potrošač” u Direktivi 2004/39/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o tržištima financijskih instrumenata te o izmjeni direktiva Vijeća 85/611/EEZ i 93/6/EEZ i Direktive 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/22/EEZ (SL 2004., L 145, str. 1.) (SL, posevno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 4., str. 29.), odnosno takozvanoj Direktivi MiFID I. Vidjeti i Stuyck, J., „La notion de consommateur en droit de l’Union européenne »”, u Combet, M., Le Droit européen de la consommation au XXI e siècle, État des lieux et perspectives, Bruylant, Bruxelles, 2022., str. 25.
(
39
)	U Direktivi 93/13 tako se pojašnjava da se pojam „potrošač” njome definira „u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom”.
(
40
)	Navedeni se pojam široko tumači u okviru akata kojima se štiti potrošača, kao što je Direktiva 93/13, ali se usko tumači u okviru akata koji se odnose na sudsku nadležnost (vidjeti točke 42. do 45. ovog mišljenja).
(
41
)	Vidjeti presudu od 31. svibnja 2018., Sziber (C‑483/16, EU:C:2018:367, t. 58. i 59.).
(
42
)	Primjerice, ista je definicija preuzeta u Direktivi 2011/83 (o pravima potrošača), Direktivi 2005/29 (o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu), Direktivi 2013/11/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 21. svibnja 2013. o alternativnom rješavanju potrošačkih sporova i izmjeni Uredbe (EZ) br. 2006/2004 i Direktive 2009/22/EZ (SL 2013., L 165, str. 63.), te Direktivi (EU) 2019/771 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 2019. o određenim aspektima ugovora o kupoprodaji robe, izmjeni Uredbe (EU) 2017/2394 i Direktive 2009/22/EZ te stavljanju izvan snage Direktive 1999/44/EZ (SL 2019., L 136, str. 28.), odnosno „potrošač” znači svaka fizička osoba koja „djeluje u svrhe koje ne ulaze u okvir njezine trgovačke, poslovne, obrtničke ili profesionalne djelatnosti”, a ta se definicija u osnovi ne razlikuje od definicije potrošača u Direktivi 93/13 („koja […] nastupa za potrebe izvan okvira svojeg obrta, poduzeća i profesije”).
(
43
)	Vidjeti primjerice presudu YYY. (t. 40. i 45.).
(
44
)	To se rješenje o očitoj nedopuštenosti (C‑638/21, EU:C:2022:339) odnosilo na spor između nacionalne organizacije slovačkog javnog prava RTVS i osobe koja je obvezna plaćati pristojbu za radiodifuziju te se stoga nije odnosilo na ugovor nego na pravni odnos uređen zakonodavnim odredbama. U navedenom rješenju se također navodi da sud koji je uputio zahtjev uopće nije dvojio u pogledu činjenice da tužitelj nije trgovac i da tuženik nije potrošač (t. 22.).
Rješenje o očitoj nedopuštenosti od 6. lipnja 2023., Rozhlas a televízia Slovenska (C‑669/22, EU:C:2023:473), također se odnosilo na spor između RTVS‑a i osobe koja je obvezna plaćati pristojbu za radiodifuziju te je odlučeno da veza uspostavljena između nacionalnih odredbi i Direktive 93/13 nije iznesena dovoljno jasno i precizno (t. 29.).
(
45
)	Vidjeti među ostalim presudu LivaNova (t. 53. i 54.).
(
46
)	Vidjeti presudu od 26. ožujka 2020., Miasto Łowicz i Prokurator Generalny (C‑558/18 i C‑563/18, EU:C:2020:234, t. 44.).
(
47
)	U tom smislu ovaj se predmet razlikuje od situacije o kojoj je riječ u rješenju od 28. travnja 2022., Rozhlas a televízia Slovenska (C‑638/21, EU:C:2022:339, t. 23. do 25.).
(
48
)	Vidjeti među ostalim presudu YYY. (t. 30.).
(
49
)	Vidjeti presudu YYY. (t. 35. do 38. i navedena sudska praksa). Vidjeti kad je konkretnije riječ o ugovorima između potrošača i odvjetnika i presude od 15. siječnja 2015., Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14) i od 12. siječnja 2023., D. V. (Nagrade za rad odvjetnika – Načelo satnice) (C‑395/21, EU:C:2023:14).
(
50
)	Potrošač je stoga svaka fizička osoba koja „nastupa” za potrebe izvan okvira „svojeg” obrta, poduzeća i profesije, što znači da se postojanje te profesionalne djelatnosti ocjenjuje u trenutku sklapanja ugovora. Upravo ga u tom trenutku treba zaštititi.
(
51
)	U skladu s člankom 4. stavkom 1. Direktive 93/13, „nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi”.
(
52
)	Vidjeti presudu od 24. listopada 2024., Zabitoń (C‑347/23, EU:C:2024:919, t. 31.).
(
53
)	Presuda od 20. siječnja 2005. (C‑464/01, EU:C:2005:32)
(
54
)	Presuda YYY. (t. 51.)