62003CC0402_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą, kurį pateikė Danijos apeliacinis teismas ( Vestre Landsret ), prašoma išaiškinti 1985 m. liepos 25 d. Tarybos direktyvą 85/374/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių atsakomybę už gaminius su trūkumais, derinimo (toliau – direktyva)(2) . Iš esmės juo siekiama išsiaiškinti, ar ši direktyva, numatanti tiesioginę gamintojo, o tiekėjo – tik subsidiarią atsakomybę už gaminį su trūkumais, leidžia valstybėms narėms kitaip padalyti šią atsakomybę, ir, jei taip, kokiu mastu tai galima padaryti.
2. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismui pateikė penkis klausimus dėl šios direktyvos išaiškinimo. Jie susiję su klausimu, kuris jau buvo nagrinėtas bylose Komisija prieš Prancūziją
(C‑52/00)(3), Komisija prieš Graikiją
(C‑154/00)(4) ir González Sánchez
(C‑183/00)(5), o ypač klausimu, ar direktyva leidžia atsakomybę už gaminius su trūkumais priskirti direktyvoje nenurodytiems ūkio subjektams.
II – Teisės aktai
A – Bendrijos teisės aktai
3. Direktyvos 1 straipsnyje nustatyta, kad „Gamintojas atsako už žalą, atsiradusią dėl jo gaminio trūkumų“. Direktyvos prasme sąvoka „Gamintojas“ apima gamintoją (3 straipsnio 1 dalis) ir importuojantį gaminį į Bendriją asmenį (3 straipsnio 2 dalis).
4. Direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje nurodyta:
„Kai gamintojo negalima nustatyti, kiekvienas gaminio tiekėjas yra laikomas jo gamintoju, nebent jis per protingą laiką informuoja nukentėjusįjį apie tai, kas yra gamintojas arba kas jam gaminį patiekė. Ši taisyklė taikoma ir importuojamiems gaminiams, net ir esant nurodytam gamintojo vardui, jei ant jų nenurodytas 2 dalyje minėtas importuotojas“.
5. 13 straipsnyje nurodyta:
„Ši direktyva nedaro įtakos nukentėjusio asmens teisėms, kurias jis gali turėti pagal įstatymu reglamentuojamas sutartinės ar deliktinės atsakomybės nuostatas arba pagal specialią atsakomybės sistemą, egzistuojančią pranešimo apie šią direktyvą metu.“ (Pataisytas vertimas)
B – Nacionalinės teisės aktai
6. Direktyva į Danijos teisę buvo perkelta 1989 m. birželio 7 d. Įstatymu Nr. 371 (toliau – Danijos įstatymas).
7. Atitinkamos Danijos įstatymo nuostatos suformuluotos taip, kaip nurodyta vėlesniuose punktuose.
4 straipsnis:
„1. Gamintoju laikomas asmuo, kuris galutinai pagamino gaminį, tarpinį gaminį ar žaliavą, kuris gamina ar surenka natūralius produktus ir kuris prisistato gamintoju ant gaminio nurodydamas savo vardą, prekės ženklą ar kitą skiriamąjį ženklą.
2. Gamintoju taip pat laikomas verslu užsiimantis asmuo, importuojantis gaminį į Bendriją pardavimo, nuomos, lizingo ar kitokio platinimo tikslais.
3. Tiekėju laikomas verslu užsiimantis asmuo, kuris išleidžia gaminį į apyvartą, tačiau nėra laikomas gamintoju.
4. Jei nukentėjęs nuo Bendrijoje pagaminto gaminio asmuo negali nustatyti gamintojo ar jei nukentėjęs nuo trečiojoje šalyje pagaminto gaminio asmuo negali nustatyti importuotojo į Bendriją, bet kuris šio gaminio tiekėjas yra laikomas gamintoju.
5. 4 dalis netaikoma, jei tiekėjas per protingą laiką praneša nukentėjusiajam apie gamintoją ar importuotoją ir nurodo jo adresą arba apie gaminį patiekusį asmenį ir nurodo tokio asmens adresą. Tiekėjas negali nukentėjusiajam nurodyti atsakingo asmens, įsikūrusio ne Europos Bendrijoje.“
10 straipsnis:
„Tiekėjas tiesiogiai atsako už gaminio trūkumus nukentėjusiems ir tolesniems platinimo grandinės tiekėjams.“
11 straipsnis:
„1. Jei pagal šį Įstatymą už tą pačią žalą atsako keli asmenys, jų atsakomybė yra solidarioji.
< … >
3. Tiekėjui ar gamintojui, kuris atlygino žalą nukentėjusiajam ar tolesniam tiekėjui pagal 4 straipsnio 2 arba 4 dalį, pereina reikalavimo teisės iš ūkio subjektų, veikiančių pirmesniuose gamybos ar prekybos grandies lygmenyse. < … > “
III – Faktinės aplinkybės ir procesas
8. 1998 m. balandžio 24 d. ieškovai Jette Mikkelsen ir Michael Due Nielsen parduotuvėje Bilka Lavprisvarehus A/S
(toliau – Bilka ) nusipirko 30 kiaušinių padėklą.
9. 1998 m. gegužės 15 d. iš šių kiaušinių buvo pagamintas omletas, kurį Jette Mikkelsen ir Michael Due Nielsen kartu suvalgė.
10. 1998 m. gegužės 16 d. Jette Mikkelsen ir Michael Due Nielsen susirgo. Vėliau ligoninėje atlikti tyrimai parodė, kad jie abu užsikrėtė salmonelioze.
11. Nukentėjusieji pareiškė ieškinį tiekėjai Bilka, kuri įtraukė į bylą gamintoją Skov
(iš kurios šie kiaušiniai buvo pirkti).
12. Pirmosios instancijos teismas savo sprendime nurodė, kad Bilka kaip tiekėja atsakinga už Jette Mikkelsen ir Michael Due Nielsen patirtą žalą ir gali pareikšti atgręžtinį reikalavimą Skov, nes ši yra atsakinga kaip salmonelėmis užkrėstų kiaušinių gamintoja.
13. Bilka
ir Skov
apskundė šį sprendimą, teigdamos, kad Danijos įstatymo 10 straipsnis prieštarauja direktyvai. 2003 m. rugsėjo 26 d. Nutartimi Vestre Landsret
nutarė pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Pirmasis klausimas
Ar 1985 m. liepos 25 d. Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių atsakomybę už gaminius su trūkumais, derinimo draudžia tokią teisės sistemą, pagal kurią tiekėjas be jokių apribojimų atsako kaip gamintojas direktyvos prasme?
2. Antrasis klausimas
Ar pirmiau minėta direktyva draudžia tokią teisės sistemą, pagal kurią, vadovaujantis teismų praktika, tiekėjas privalo be jokių apribojimų atsakyti už gaminio su trūkumais dėl gamintojo kaltės padarytą žalą vartotojui ar jo turtui, kaip tai nustatyta teismų praktikoje?
3. Trečiasis klausimas
Nurodant:
1) BEUC-News
(1985 m. lapkričio–gruodžio mėn., Legal Supplement
12, p. 20 ir 21) paskelbtą Ministrų Tarybos protokolą, kurio 2 punkte nurodyta:
„Deklaracijos dėl 3 ir 12 straipsnių: „Kalbant apie 2 ir 10 straipsnių aiškinimą, Taryba ir Komisija mano, jog niekas neprieštarauja, kad kiekviena valstybė narė galėtų savo nacionalinės teisės aktuose nustatyti taisykles dėl tarpininkų atsakomybės, nes jų atsakomybė nėra numatyta direktyvoje. Taip pat sutariama, kad pagal direktyvą valstybės narės gali nustatyti taisykles dėl galutinio atsakomybės padalijimo tarp keleto atsakingų gamintojų (žr. 3 straipsnį) ir tarpininkų“;
2) direktyvos 13 straipsnį, kuriame nustatyta:
„Ši direktyva nedaro įtakos nukentėjusio asmens teisėms, kurias jis gali turėti pagal įstatymu reglamentuojamas sutartinės ar deliktinės atsakomybės nuostatas arba pagal specialią atsakomybės sistemą, egzistuojančią pranešimo apie šią direktyvą metu“ (Pataisytas vertimas),
klausiama, ar direktyva draudžia valstybei narei teisės aktais reglamentuoti atsakomybę už gaminį, jei tiekėjas yra apibrėžtas pagal Danijos įstatymo 4 straipsnio 3 dalies pirmą sakinį kaip verslu užsiimantis asmuo, kuris išleidžia gaminį į apyvartą, tačiau nėra laikomas gamintoju direktyvos dėl atsakomybės už gaminius 3 straipsnyje pateikiamo apibrėžimo prasme.
4. Ketvirtasis klausimas
Ar 1985 m. liepos 25 d. Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių atsakomybę už gaminius su trūkumais, derinimo draudžia valstybėms narėms priimti teisės nuostatą dėl atsakomybės už gaminį, pagal kurią tiekėjas, nebūdamas gamintojas ar neprilygintas gamintojui pagal direktyvos 3 straipsnį, privalo atsakyti:
– kaip gamintojas direktyvos prasme?
– už vartotojo asmeniui arba jo turtui dėl gamintojo kaltės padarytą žalą, remiantis teismų praktika atsakomybės už gaminį srityje?
Nagrinėjama teisės nuostata grindžiama prielaidomis:
a) kad tiekėjas apibrėžtas kaip verslu užsiimantis asmuo, kuris išleidžia gaminį į apyvartą, tačiau nėra laikomas gamintoju (Danijos įstatymo 4 straipsnio 3 dalies pirmas sakinys);
b) kad tiekėjas atsako tik tokiu atveju, jei galėtų būti pripažinta gamintojo atsakomybė (Danijos įstatymo 10 straipsnis);
c) kad tiekėjas turi galimybę ieškiniu pareikšti atgręžtinį reikalavimą gamintojui (Danijos įstatymo 11 straipsnio 3 dalis).
5. Penktasis klausimas
Ar 1985 m. liepos 25 d. Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių atsakomybę už gaminius su trūkumais, derinimo draudžia valstybei narei palikti galioti ankstesnę už direktyvos ne teisės aktais, o teismų praktika grindžiamą taisyklę, pagal kurią tiekėjas, nebūdamas gamintojas ar jam prilygintas asmuo pagal direktyvos 3 straipsnį, atsako:
- kaip gamintojas direktyvos prasme?
- už vartotojo asmeniui ar jo turtui dėl gamintojo kaltės padarytą žalą, remiantis teismų praktika atsakomybės už gaminį srityje?
Nagrinėjama teismų praktikos taisyklė grindžiama prielaidomis:
a) kad tiekėjas apibrėžtas kaip verslu užsiimantis asmuo, kuris išleidžia gaminį į apyvartą, tačiau nėra laikomas gamintoju (Danijos įstatymo 4 straipsnio 3 dalies pirmas punktas);
b) kad tiekėjas atsako tik tokiu atveju, jei galėtų būti pripažinta gamintojo atsakomybė (Danijos įstatymo 10 straipsnis);
c) kad tiekėjas turi galimybę ieškiniu pareikšti atgręžtinį reikalavimą gamintojui (Danijos įstatymo 11 straipsnio 3 dalis).“
IV – Pastabos
14. Nagrinėjamoje byloje rašytinės ir žodinės pastabos gali būti suskirstytos į dvi kategorijas. Pirma, atsakovų pagrindinėje byloje – nukentėjusiųjų – ir Danijos vyriausybės pastabos, kuriomis remiantis direktyva siekiama visiškai suderinti tik gamintojų atsakomybę už gaminius su trūkumais, todėl valstybėms narėms paliekama teisė palikti galioti ar priimti specialias nuostatas dėl objektyvios tiekėjų atsakomybės. Antra, ieškovių pagrindinėje byloje Bilka ir Skov, Ispanijos vyriausybės ir Komisijos pastabos, kuriomis remiantis direktyva siekta visiškai suderinti atsakomybę už gaminius su trūkumais, priskiriant šią atsakomybę tik gamintojams ir jiems prilygintiems ūkio subjektams.
15. Danijos vyriausybė pateikia du skirtingus argumentus savo teiginiui pagrįsti. Pirmiausia ji tvirtina, kad direktyvos 3 straipsnyje apibrėžiamas tik gamintojas ir jam prilyginti ūkio subjektai. Iš to išplauktų, kad direktyva nenustato tarpininkų, pavyzdžiui, tiekėjų gamybos ir prekybos grandinėje, atsakomybės. Šis aiškinimas grindžiamas direktyvos 13 straipsniu ir 1985 m. liepos 25 d. Ministrų Tarybos (1025-ojo susitikimo) protokolo antrąja bei šešioliktąja deklaracijomis.
16. Be to, Danijos vyriausybė aiškina, kad pagal Danijos teisę tiekėjo atsakomybė nėra savarankiška, nes pagal Danijos įstatymo 10 straipsnį ir 11 straipsnio 3 dalį tiekėjas atsakingas nukentėjusiesiems tik tiek, kiek gali būti atsakingas gamintojas. Taigi tiekėjo situacija tampa panaši į garanto solidariąją atsakomybę. Todėl Danijos teisės nuostatos skiriasi nuo Prancūzijoje galiojusios nuostatos, kuri buvo pripažinta prieštaraujanti direktyvai minėtame sprendime Komisija prieš Prancūziją (6) . Todėl Danijos vyriausybė daro išvadą, kad ši Teisingumo Teismo praktika neturėtų būti taikoma Danijos teisės aktams.
17. Jei šis aiškinimas nebūtų pripažintas tinkamas, Danijos vyriausybė prašo Teisingumo Teismą iš naujo išnagrinėti savo praktiką, bent jau kiek tai susiję su tiekėjo atsakomybe, nes ši praktika turi neigiamų pasekmių vartotojų interesų apsaugai. Jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad Danijos įstatymas prieštarauja direktyvai, Danijos vyriausybė prašo, kad sprendimo galiojimo laikas būtų apribotas jo paskelbimo diena.
18. Pateikdamos savo argumentus, Skov, Bilka, Ispanijos vyriausybė ir Komisija iš esmės remiasi minėtu sprendimu Komisija prieš Prancūziją (7) . Jų nuomone, iš šio sprendimo darytina išvada, kad Danijos įstatymo 4 straipsnio 3 dalies, 10 ir 11 straipsnių nuostatos prieštarauja direktyvai.
19. Pasak jų, Tarybos protokolo antroji deklaracija turi būti aiškinama taip, kad valstybės narės gali nustatyti savo taisykles dėl tiekėjo atsakomybės, o ne perkelti tiekėjui objektyvią atsakomybę už gaminius su trūkumais, kurią direktyva priskyrė gamintojui.
20. Skov taip pat tvirtina, kad Danijos įstatymo 10 straipsnis turėtų būti aiškinamas pagal direktyvą, kuri, jos nuomone, yra taikoma tiesiogiai. Todėl Danijos įstatymo 10 straipsniu tiekėjui negalima nustatyti daugiau pareigų, nei jų nurodyta direktyvos 3 straipsnyje. Pagrįsdama šį teiginį, ji nurodo Teisingumo Teismo praktiką bylose Von Colson, Marleasing Wagner ir Faccini Dori (8) .
V – Vertinimas
A – Preliminarios pastabos
21. Šioje byloje pagrindinis klausimas – ar direktyva draudžia nacionalinės teisės nuostatą, pagal kurią tiekėjas (ar kitas tarpininkas) privalo atsakyti be apribojimų tuo atveju, kai pagal direktyvą atsiranda gamintojo atsakomybė.
22. Direktyva nustato objektyvią atsakomybę už gaminius su trūkumais. Jos 1 straipsnyje nustatyta, kad nukentėję asmenys gali prašyti atlyginti žalą, jei ją patyrė dėl gaminio su trūkumais, tačiau nukentėjęs asmuo privalo įrodyti priežastinį ryšį tarp trūkumo ir padarytos žalos (4 straipsnis). 1 straipsnyje įtvirtinta gaminio su trūkumais gamintojo atsakomybė.
23. Direktyvos 3 straipsnyje nustatytas „gamintojo“, t. y. atsakingo asmens direktyvos prasme, sąvokos teisinis apibrėžimas. Būtent kalbama apie:
– galutinai pagaminto gaminio gamintoją, bet kokių žaliavų ar sudedamosios dalies gamintoją arba kiekvieną asmenį, kuris prisistato gamintoju, ant gaminio nurodydamas savo vardą, prekės ženklą ar kitą skiriamąjį ženklą (1 dalis),
– kiekvieną verslu užsiimantį asmenį, importuojantį gaminį į Bendriją pardavimo, nuomos, lizingo ar kitokio platinimo tikslais (2 dalis),
– kai gamintojo ar importuotojo negalima nustatyti, kiekvieną gaminio tiekėją, nebent jis per protingą laiką informuoja nukentėjusįjį apie tai, kas yra gamintojas ar importuotojas arba kas jam gaminį patiekė (3 dalis).
24. Ši nuostata į Danijos teisę
buvo perkelta Danijos įstatymo dėl atsakomybės už gaminius su trūkumais 4 straipsnio 1, 2, 4 ir 5 dalimis. Vis dėlto Danijos įstatymų leidėjas, be direktyvoje nurodytų atsakingų asmenų kategorijų, numatė atskirą kategoriją. Pagal Danijos įstatymo 10 straipsnį tiekėjai tiesiogiai atsako už gaminio trūkumus nukentėjusiesiems ir tolesniems platinimo grandinės tiekėjams. Pagal minėto įstatymo 4 straipsnio 3 dalyje pateiktą apibrėžimą, 10 straipsnio prasme tiekėju laikomas verslu užsiimantis asmuo, kuris išleidžia gaminį į apyvartą, tačiau nėra laikomas gamintoju.
25. Iš esmės bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas prašo Teisingumo Teismo išaiškinti, ar atsakomybės už gaminius su trūkumais derinimas direktyva vertintinas kaip visiškas derinimas, pagal kurį valstybėms narėms nepaliekama jokios diskrecijos apibrėžti atsakingų asmenų grupę.
26. Daugelyje neseniai priimtų jau paminėtų sprendimų Komisija prieš Prancūziją, González Sánchez ir Komisija prieš Graikiją (9) Teisingumo Teismas nagrinėjo šį esminį klausimą. Savo išvadose šiose bylose tvirtinau, kad remiantis direktyvos teksto, struktūros ir jos konstatuojamosiose dalyse apibrėžtų tikslų analize direktyva siekiama visiško objektyvios atsakomybės už gaminius su trūkumais suderinimo. Iš to galima būtų daryti išvadą, kad diskrecija, kurią turi valstybės narės, perkeldamos direktyvą į savo teisinę sistemą, buvo visiškai apibrėžta šios direktyvos tekste. Teisingumo Teismas, analogiškai argumentuodamas, minėtuose sprendimuose konstatavo tą patį, kaip aiškiai matyti minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją 16–19 punktuose.
27. 16 punkte Teisingumo Teismas būtent konstatavo, kad valstybėms narėms suteikta diskrecija yra visiškai apibrėžta pačioje direktyvoje ir turi būti nustatyta atsižvelgiant į jos tekstą, tikslą ir struktūrą.
28. Tada, 17 punkte, Teisingumo Teismas konstatavo, kad nustatant suderintą gamintojų civilinės atsakomybės už žalą dėl gaminių su trūkumais sistemą, direktyvos tikslas yra užtikrinti neiškreiptą ūkio subjektų konkurenciją, palengvinti laisvą prekių judėjimą ir išvengti skirtumų vartotojų apsaugos lygmenyje.
29. Toliau, 18 punkte, Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad direktyvoje nėra jokios nuostatos, kuri aiškiai suteiktų valstybėms narėms teisę priimti ar palikti galioti griežtesnes nuostatas tais klausimais, kuriuos reglamentuoja direktyva, tam, kad būtų užtikrintas aukštesnis vartotojų apsaugos lygis.
30. Galiausiai 19 punkte Teisingumo Teismas pažymėjo, kad tai, jog direktyvoje yra tam tikrų leidžiančių nukrypti nuostatų ar tam tikrais klausimais joje nurodoma nacionalinė teisė, nereiškia, kad jos reglamentuojamais klausimais suderinimas nėra visiškas.
31. Todėl Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad direktyvos 13 straipsnis neturėtų būti aiškinamas kaip paliekantis valstybėms narėms galimybę palikti galioti bendrą objektyvios atsakomybės už gaminius su trūkumais sistemą, kuri skiriasi nuo numatytosios direktyvoje.
32. Be to, minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją
22 punkte ir sprendimo González Sánchez 31–33 punktuose Teisingumo Teismas pripažino, kad šia direktyva įtvirtinta sistema nedraudžia taikyti kitų sutartinės ar deliktinės atsakomybės sistemų tiek, kiek jos grindžiamos kitais pagrindais, pavyzdžiui, paslėptų trūkumų garantija arba klaida.
33. Prieš atsakydamas į pateiktus klausimus, visų pirma išnagrinėsiu klausimą, ar Danijos vyriausybės ir atsakovų pagrindinėje byloje pateikti argumentai turi naujų elementų, palyginti su pirmiau minėtais argumentais, ir ar jie gali būti pagrindas peržiūrėti šią teismų praktiką.
34. Danijos vyriausybė tvirtino, kad direktyva siekiama suderinti tik gamintojo atsakomybę. Išskyrus tiekėjo subsidiarios atsakomybės dalinį reglamentavimą direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje, kai negalima nustatyti gaminio su trūkumais gamintojo, ja nesiekiama reglamentuoti tiekėjo ir kitų tarpininkų atsakomybės apskritai. Todėl Danijos vyriausybė daro išvadą, kad šiuo požiūriu valstybės narės išsaugo įstatymų leidybos įgaliojimus.
35. Negaliu sutikti nei su šiuo teiginiu, nei su argumentais, kuriais jis grindžiamas. Kaip yra aišku iš jau ne kartą minėtos Teisingumo Teismo praktikos, direktyva siekiama visiško objektyvios atsakomybės už gaminius su trūkumais suderinimo. Tokiose nuostatose yra apibrėžiama bent atsakomybės objektas, t. y. žala, atsiradusi dėl gaminio su trūkumais, asmenys, kuriems teikiama apsauga, ir galiausiai atsakingi asmenys. Tačiau, jeigu būtų pripažinta, kad direktyva siekiama visiško suderinimo, tai reikštų, kad apibrėžtas atsakingų asmenų sąrašas yra baigtinis.
36. Dėl šios priežasties valstybės narės nebegali plėsti atsakingų tiekėjų ir kitų tarpininkų sąrašo, išskyrus direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje aiškiai nustatytus atvejus.
37. Argumentuodama šį teiginį, Danijos vyriausybė taip pat rėmėsi dviem deklaracijomis – Tarybos bei Tarybos ir Komisijos, kurios, atsižvelgiant į direktyvą, buvo įrašytos į 1985 m. liepos 25 d. Tarybos 1025‑ojo susitikimo protokolą(10) . Nors šiomis deklaracijomis ir nebuvo remtasi pirmiau minėtose bylose, jomis reikėtų remtis aiškinant direktyvą.
38. Prieš nagrinėdamas trečiąjį klausimą, kuriame išsamiau paaiškinsiu šias deklaracijas, pažymiu, kad jos nei savo teisiniu pobūdžiu, nei faktiniu turiniu negali turėti įtakos direktyvos tekstui, struktūrai ir tikslui.
39. Rašytinėse pastabose ir per posėdį ieškovai pagrindinėje byloje bei Danijos vyriausybė pabrėžė, kad, jų nuomone, tarp Danijos nuostatų, reglamentuojančių objektyvią tiekėjų atsakomybę, ir Prancūzijos Civilinio kodekso 1386‑7 straipsnio, kurį Teisingumo Teismas pripažino prieštaraujantį direktyvai minėtoje byloje Komisija prieš Prancūziją (11), yra skirtumų.
40. Šiuo požiūriu norėčiau pažymėti, kad šioje byloje pirmiausia siekiama išsiaiškinti, ar tokia Danijos įstatymo nuostata prieštarauja direktyvai. Norint pagrįsti atsakymą į pateiktą klausimą, iš nurodytų skirtumų negalima daryti jokių lemiamų argumentų.
41. Jeigu Teisingumo Teismas nepritartų nuomonei, kad Danijos teisės aktas, reglamentuojantis objektyvią tiekėjų atsakomybę už gaminius su trūkumais, neprieštarauja direktyvai, kaip išaiškinta sprendime Komisija prieš Prancūziją, Danijos vyriausybė prašo Teisingumo Teismo peržiūrėti šią teismų praktiką.
42. Manau, kad nėra būtinybės peržiūrėti šios nesenos Teisingumo Teismo praktikos. Aptariamuose sprendimuose ir išvadose tose bylose, remiantis gramatine, sistemine ir istorine analize, buvo konstatuota, kad direktyva iš tiesų siekiama visiško suderinimo. Danijos vyriausybės pateikti argumentai, kuriais iš esmės teigiama tik tai, kad dėl Teisingumo Teismo pateikto aiškinimo nepakankamai apsaugomi vartotojai, negali lemti rezultato, kuris prieštarautų Bendrijos teisės aktų leidėjo valiai, išreikštai direktyvoje.
43. Jei direktyva, reglamentuojanti tokią jautrią atsakomybės už gaminius su trūkumais sritį, prieštarauja vienos ar kelių valstybių narių prioritetams, reikia bandyti spręsti šį skirtumą Bendrijos konstitucinės santvarkos lygmenyje ne aiškinant contra legem, o Bendrijos teisės aktų leidėjo iniciatyva. Be to, iš Danijos vyriausybės veiksmų Danijai pirmininkaujant Taryboje aišku, kad ši konstitucinė logika jai suvokiama(12) .
44. Be to, būtų naudinga pažymėti, kad, jei Teisingumo Teismas nuspręstų vadovautis Danijos vyriausybės rekomenduojamu išaiškinimu, neseniai skelbta Teisingumo Teismo praktika, suformuota minėtuose sprendimuose Komisija prieš Prancūziją ir González Sánchez, būtų neišvengiamai pakeista(13) . Iš tiesų toks aiškinimas nulemtų tai, kad pirminės gamintojų atsakomybės, kurios aiškiai siekiama direktyva, taikymas būtų išplėstas kitoms gamybos grandinės dalims, pavyzdžiui, tarpininkams (tiekėjams).
45. Toks Teisingumo Teismo praktikos pakeitimas taip pat reikštų, kad Teisingumo Teismo pateikti argumentai – direktyvos tekstas, struktūra, istorija, – kuriais pagrindžiamas visiškas suderinimas, pagal kurį objektyvi atsakomybė už gaminius su trūkumais priskiriama išimtinai gamintojui, taptų netinkami.
B – Dėl pirmojo klausimo
46. Pirmasis klausimas susijęs su ūkio subjektais, išskyrus gamintojus, apibrėžtus direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar ši nuostata draudžia nacionalinėje teisėje nustatyti tokią taisyklę, pagal kurią tiekėjas be jokių apribojimų atsako kaip gamintojas direktyvos prasme.
47. Atsakymą į šį klausimą galima nesudėtingai rasti išnagrinėjus minėtą sprendimą Komisija prieš Prancūziją . Šioje byloje buvo nagrinėjama Prancūzijos civilinio kodekso nuostata (1386‑7 straipsnis), pagal kurią atsakomybės požiūriu tiekėjai buvo prilyginti gamintojams. Teisingumo Teismas nusprendė, kad toks visiškas prilyginimas prieštarauja direktyvai, nes jos 3 straipsnio 3 dalyje numatyta subsidiari atsakomybė tik tuo atveju, kai gamintojas nežinomas.
48. Lyginant Prancūzijos civilinio kodekso 1386‑7 straipsnį ir Danijos įstatymo 10 straipsnį matyti, kad šios dvi nuostatos labai panašios.
49. Civilinio kodekso 1386‑7 straipsnyje nustatyta, kad pardavėjas, nuomotojas, išskyrus nuomotoją pagal pirkimo išsimokėtinai sutartį ar jam prilyginamą nuomotoją, arba bet koks profesionalus tiekėjas atsako už gaminio saugumo trūkumus tokiomis pat sąlygomis, kaip gamintojas. Prireikus tarpininkas turi teisę gamintojui pareikšti ieškinį dėl atgręžtinio reikalavimo.
50. Danijos įstatymo 10 straipsnyje nustatyta, kad tiekėjas atsako už gaminio trūkumus nukentėjusiesiems ir tolesniems platinimo grandinės tiekėjams. Pagal šio įstatymo 11 straipsnio 3 dalį bet kuriam tarpininkui, kuris atlygino nukentėjusiajam žalą, pereina reikalavimo teisė iš gamintojo.
51. Nors abiejose nuostatose yra kai kurių skirtumų apibrėžiant atsakingus asmenis, reikia pažymėti, kad jomis išplečiama atsakingų asmenų grupė, nurodant tiekėjus ir kitus tarpininkus iš esmės plačiau nei direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje. Kita vertus, Civilinio kodekso 1386‑7 straipsnyje ir Danijos įstatymo 10 ir 11 straipsniuose dėl akivaizdžių priežasčių numatyta galimybė pareikšti ieškinį dėl atgręžtinio reikalavimo, o direktyvoje aiškiai siekiama išvengti tokio procesų sutapimo, apsiribojant tik gamintojo atsakomybe.
52. Atsakovai pagrindinėje byloje ir Danijos vyriausybė rėmėsi Prancūzijos nuostatos ir Danijos nuostatų skirtumais. Teigiama, kad Prancūzijos nuostatoje yra faktinės atsakomybės sąlyga, o Danijos nuostatose įtvirtinta tik sąlyginė atsakomybė. Pagal Prancūzijos sistemą nukentėjusysis turi teisę reikalauti tiekėjo atsakomybės už bet kokį jam parduotą gaminį su trūkumais, t. y. už gaminius, kurie jau buvo su trūkumais juos išleidžiant į apyvartą, ir už gaminius, kurie įgijo trūkumų vėlesnėse prekybos stadijose. Tačiau pagal Danijos nuostatas nukentėjusysis gali pareikšti ieškinį tiekėjui dėl žalos atlyginimo tik tuo atveju, jei gaminiai turėjo trūkumų juos išleidžiant į apyvartą.
53. Nepaisant šių skirtumų pobūdžio, jie man neatrodo svarbūs nustatant, ar Danijos įstatymo 10 straipsnio ir 11 straipsnio 3 dalies taikymo sritis ratione personae
neprieštarauja direktyvos 3 straipsniui. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad Danijos nuostatose atsakingi asmenys, kuriems nukentėjusysis turi teisę pareikšti ieškinį dėl gaminio su trūkumais, yra apibrėžiami plačiau nei direktyvos 3 straipsnyje. Iš sprendimo Komisija prieš Prancūziją
aišku, jog vien šio rodiklio pakanka, kad būtų nustatytas minėtų nuostatų prieštaravimas direktyvai. Be to, taikant Danijos teisės aktus, procesų sutapimas tampa beveik neišvengiamas, o tokio rezultato Bendrijos teisės aktų leidėjas aiškiai norėjo išvengti(14) .
C – Dėl antrojo klausimo
54. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti Teisingumo Teismo nuomonę, ar Danijos teismų praktika, pagal kurią tiekėjas privalo be apribojimų atsakyti už gaminio su trūkumais dėl gamintojo kaltės padarytą žalą vartotojo asmeniui ar jo turtui, kaip tai nustatyta teismų praktikoje, neprieštarauja direktyvai.
55. Iš Teisingumo Teismui pa teiktos medžiagos matyti, kad prieš priimant direktyvą gamintojo ir tiekėjo atsakomybė už gaminius su trūkumais Danijoje buvo reglamentuojama teismų praktikos.
56. Pagal minėtos teismų praktikos nustatytas taisykles, atsakomybė už gaminius su trūkumais visų pirma nustatoma vadovaujantis bendrąją civilinę atsakomybę reglamentuojančios Danijos teisės nuostata, kuri pagrįsta kaltės samprata. Vis dėlto teismų praktikos ir doktrinos raida lėmė tai, kad gamintojas pradėtas laikyti atsakingu dėl jo didelio nerūpestingumo ir tam tikrais atvejais nesant kaltės.
57. Šioje teismų praktika pagrįstoje sistemoje dėl gaminio padarytos žalos tiekėjui tekdavo atsakyti už ūkio subjektus, veikiančius
pirmesniuose gamybos ir platinimo grandinės etapuose. Ši atsakomybė buvo ir tebėra atsakomybė be kaltės.
58. Direktyvos perkėlimas į Danijos teisę Įstatymu Nr. 371 reiškė, kad, kalbant apie gamintojo objektyvią atsakomybę už gaminius su trūkumais, direktyvos nustatyta sistema buvo visiškai perkelta. Kalbant apie atsakomybę esant kaltei, teismų praktika pagrįsta sistema vis dar galioja.
59. Ankstesnė teismų praktika dėl objektyvios tiekėjo atsakomybės buvo kodifikuota minėto įstatymo 10 straipsnyje. Iš įstatymo travaux préparatoires
aišku, kad Danijos įstatymų leidėjas šia nuostata norėjo įtvirtinti šią teismų praktiką ir, priimant įstatymą, Danijos vyriausybė buvo įsitikinusi, kad direktyva nereglamentavo tiekėjo atsakomybės.
60. Įstatymų nuostatų ir teismų praktikos dėl atsakomybės už gaminius su trūkumais visumą galima suskirstyti į tris dalis, būtent:
– gamintojo objektyviąją atsakomybę,
– tiekėjo pareigą atsakyti kaip gamintojui (subsidiari tiekėjo atsakomybė),
– atsakomybę esant gamintojo kaltei ar dideliam nerūpestingumui.
61. Kalbant apie gamintojo objektyvią atsakomybę, direktyvos 3 straipsnio apibrėžimai pakartoti Danijos įstatymo 4 straipsnio 1, 2, 4 ir 5 dalyse, o objektyvios atsakomybės principas įtvirtintas šio įstatymo 6 straipsnyje. Todėl aišku, kad dėl šios dalies nebereikia pateikti daugiau pastabų, nes ji neprieštarauja direktyvai.
62. Dėl antrosios dalies – tiekėjo subsidiarios atsakomybės – nagrinėdamas pirmąjį klausimą jau konstatavau, kad Danijos įstatymo 10 straipsnyje ir 11 straipsnio 3 dalyje nustatytos taisyklės prieštarauja direktyvai, kurioje objektyvi atsakomybė nustatoma tik gamintojams.
63. Iš nutarties, kuria pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, aišku, kad Danijos teismas taip pat kelia klausimą, ar direktyvos 13 straipsnis negalėtų būti teisinis pagrindas taikyti objektyvią atsakomybę ir tiekėjams.
64. Tas pats klausimas buvo iškeltas ir pirmiau minėtoje byloje Komisija prieš Prancūziją (15) . Šiame sprendime Teisingumo Teismo atsakymas buvo neigiamas. Remiuosi šio sprendimo 21–23 punktais, kuriuose Teisingumo Teismas konstatavo, kad „direktyvos 13 straipsnis neturėtų būti aiškinamas kaip paliekantis valstybėms narėms galimybę palikti galioti bendrą atsakomybės už gaminius su trūkumais sistemą, kuri skiriasi nuo numatytosios direktyvoje“. Todėl aišku, kad Danijos nuostatos, reglamentuojančios objektyvią tiekėjo atsakomybę, negali būti pateisinamos direktyvos 13 straipsniu.
65. Kita vertus, tokios nacionalinės nuostatos, reglamentuojančios gamintojo atsakomybę esant kaltei, kokios nustatytos Danijos teismų praktikoje, turi būti laikomos atitinkančiomis direktyvą, kaip yra aišku iš pirmiau minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją 22 punkto, kuriame Teisingumo Teismas konstatavo, kad „ < … > šia direktyva įtvirtinta sistema < … > nedraudžia taikyti kitų sutartinės ar deliktinės atsakomybės sistemų tiek, kiek jos grindžiamos kitais pagrindais, pavyzdžiui, paslėptų trūkumų garantija arba klaida“.
66. Todėl siūlau Teisingumo Teismui į antrąjį klausimą atsakyti taip: direktyvos 13 straipsnis draudžia tokias nacionalines nuostatas, pagal kurias minėtoje direktyvoje įtvirtinta objektyvios atsakomybės sistema taikoma ir gaminių su trūkumais tiekėjams. Tačiau ši nuostata nedraudžia taikyti kitų sutartinės ar deliktinės atsakomybės sistemų tiek, kiek jos grindžiamos kitais pagrindais, pavyzdžiui, paslėptų trūkumų garantija arba klaida.
D – Dėl trečiojo klausimo
67. Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia, ar, remiantis 1985 m. liepos 25 d. Ministrų tarybos (1025-ojo susitikimo) protokole esančia Tarybos ir Komisijos deklaracija dėl 3 ir 12 straipsnių(16) ir direktyvos 13 straipsniu, direktyva draudžia valstybei narei teisės aktais reglamentuoti tiekėjo atsakomybę už gaminį, jei tiekėjas pagal Danijos įstatymo 4 straipsnio 3 dalies pirmą sakinį yra apibrėžtas kaip verslu užsiimantis asmuo, kuris išleidžia gaminį į apyvartą, tačiau nėra laikomas gamintoju direktyvos dėl atsakomybės už gaminius 3 straipsnyje pateikto apibrėžimo prasme.
68. Formuluodamas trečiąjį klausimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pakartojo protokole įrašytos antrosios deklaracijos visą tekstą. Atkreiptinas dėmesys į šią deklaraciją.
69. Be to, Danijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose rėmėsi į protokolą įtraukta šešioliktąja Tarybos deklaracija, kurioje nurodyta: „Taryba reiškia pageidavimą, kad valstybės narės, šiuo metu vartotojų apsaugos srityje taikančios palankesnes nuostatas nei įtvirtintosios direktyvoje, negalėtų pasinaudoti direktyvos teikiamomis galimybėmis sumažinti šį apsaugos lygį“.
70. Danijos vyriausybė iš šių dviejų deklaracijų daro išvadą, kad palikimas galioti anksčiau nei direktyva įsigaliojusias taisykles, nustatančias geresnę vartotojų teisinę padėtį, visiškai atitinka direktyvos reikalavimus. Abi deklaracijos visiškai atitinka direktyvos 3 ir 13 straipsnius bei patvirtina šių straipsnių turinį.
71. Atsižvelgiant į tai, kad jų turinys atitinka direktyvą ir kad jas išleido Taryba bei Komisija, t. y. pats Bendrijos teisės aktų leidėjas, aiškinant direktyvą joms reikėtų skirti didžiausią reikšmę.
72. Teisingumo Teismo nusistovėjusią praktiką dėl į protokolus įrašytų Tarybos deklaracijų teisinės reikšmės galima būtų reziumuoti taip:
– kai deklaracija nėra nurodyta nagrinėjamos nuostatos tekste, į tokią deklaraciją neturėtų būti atsižvelgiama aiškinant šią antrinės teisės nuostatą(17) . Tikroji Bendrijos teisės nuostatų reikšmė gali būti kildinama tik iš šių nuostatų formuluotės, atsižvelgiant į jų kontekstą(18),
– vis dėlto tokia deklaracija galima remtis aiškinant antrinės teisės nuostatas, kurias rengiant ar priimant buvo priimta ši deklaracija, kai būtina patikslinti šių nuostatų, kurios iš esmės yra dviprasmiškos ir neaiškios, reikšmę. Be to, negalima remtis vien tokia deklaracija, ja turi būti remiamasi kartu su kitomis(19) .
73. Taigi jei abiem šioje byloje paminėtomis deklaracijomis remiamasi aiškinant direktyvos 13 straipsnį, jos turi patvirtinti šios nuostatos aiškinimą, kaip tai nurodžiau pirmiau, nagrinėdamas atsakymą į antrąjį klausimą. Iš tiesų jos paaiškina šios nuostatos prasmę, nes nustato, kad direktyva nedraudžia palikti galioti, ar netgi priimti, tiekėjų atsakomybę reglamentuojančių taisyklių, jei tik tokios taisyklės susijusios su atsakomybe esant kaltei ar sutartine atsakomybe.
74. Tačiau pagal minėto sprendimo 75 punktą, remiantis pirmiau minėtomis deklaracijomis, negalima daryti išvados, kad direktyva nedraudžia išplėsti objektyvios atsakomybės už gaminius su trūkumais taikymo tiekėjams, išskyrus šios direktyvos 3 straipsnio 3 punkte aiškiai nurodytus atvejus. Toks aiškinimas remiantis šiomis deklaracijomis visiškai prieštarautų direktyvos tekstui bei struktūrai ir pagal Teisingumo Teismo praktiką būtų nepriimtinas. Iš šių motyvų aišku, kad Danijos vyriausybės pateikti argumentai turi būti atmesti.
75. Todėl darau išvadą, kad Danijos vyriausybės nurodytomis deklaracijomis negalima remtis, siekiant pagrįsti tokį direktyvos aiškinimą, pagal kurį valstybė narė gali išplėsti objektyvios atsakomybės už gaminius su trūkumais taikymą tiekėjams kitais atvejais nei tie, kurių baigtinis sąrašas pateiktas direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje.
E – Dėl ketvirtojo ir penktojo klausimų
76. Ketvirtuoju ir penktuoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pakartoja savo pirmąjį ir antrąjį klausimus, juos susiedamas su Danijos įstatymo 4 straipsnio 3 dalies pirmuoju sakiniu, 10 straipsniu ir 11 straipsnio 3 dalimi bei iki direktyvos įsigaliojimo teismų praktikos nustatyta taisykle, pagal kurią tiekėjas, pats nebūdamas gamintojas direktyvos 3 straipsnio prasme, atsako pagal direktyvą už produktus su trūkumais kaip gamintojas ir atsako esant gamintojo kaltei.
77. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, pradedant sprendimu Costa Enel (20), Teisingumo Teismas pagal EB 234 straipsnį negali priimti sprendimo dėl vidaus teisės akto galiojimo. Tačiau jis mano esąs kompetentingas nacionaliniam teismui išaiškinti Bendrijos teisę tais klausimais, kurie leistų tam teismui įvertinti šį atitikimą priimant sprendimą jo nagrinėjamoje byloje(21) .
78. Kadangi mano pasiūlytuose atsakymuose į pirmąjį ir antrąjį klausimą jau nurodyti visi aspektai, reikalingi tam, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas išspręstų klausimą dėl aptariamų nacionalinio įstatymo nuostatų suderinamumo, taip pat dėl atitinkamos nacionalinės teismų praktikos suderinamumo, į ketvirtąjį ir penktąjį klausimus atsakyti nebūtina.
F – Dėl sprendimo galiojimo laiko apribojimo
79. Iš nutarties, kuria pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, aišku, kad atsakovai pagrindinėje byloje – nukentėjusieji – prašė Teisingumo Teismą pripažinti, kad jo sprendimas įsigaliotų tik nuo paskelbimo dienos, jeigu Teisingumo Teismo atsakymai jiems būtų nepalankūs. Danijos vyriausybė palaikė šį prašymą, pabrėždama rimtas pasekmes, susijusias su teisiniu saugumu, kurių Teisingumo Teismo sprendimas gali turėti kitoms byloms, kuriose nuo direktyvos įsigaliojimo momento jau priimti galutiniai sprendimai.
80. Šiuo požiūriu pažymiu, kad pagal bendrą taisyklę Teisingumo Teismo sprendimai, kuriais jis išaiškina Bendrijos teisę, galioja ex tunc . Vis dėlto išimtiniais atvejais Teisingumo Teismas gali, taikydamas bendrąjį teisinio saugumo principą, kuris yra Bendrijos teisės sistemos dalis, apriboti suinteresuotųjų asmenų, siekiančių užginčyti sąžiningai nustatytus teisinius santykius, galimybę pasinaudoti jo išaiškinta norma(22) . Tačiau tokiam apribojimui nustatytos tam tikros sąlygos, priklausančios nuo faktinių ir teisinių aplinkybių, dėl kurių kyla ginčas pagrindinėje byloje: suinteresuotieji asmenys turi būti sąžiningi, turi būti didelių sunkumų rizika(23) ir dėl grįžtamosios galios gali kilti rimtų finansinių pasekmių(24) .
81. Šis procesas dėl prejudicinio sprendimo susijęs su klausimu, kokia ūkio subjektų kategorija turi būti laikoma atsakinga už gaminius su trūkumais. Tikėtina, kad priėmus Teisingumo Teismo sprendimą nacionalinės teisės sistemoje reikės tik perkelti šią tiekėjų atsakomybę gamintojams. Tačiau tai neturės įtakos nei atsakomybės pobūdžiui, nei jos mastui. Be to, kadangi Danijos įstatymo 11 straipsnio 3 dalyje tiekėjui numatyta galimybė pareikšti ieškinį gamintojui pagal atgręžtinį reikalavimą, manau, kad šis pirminės atsakomybės perkėlimas teisinio saugumo požiūriu nesukels tokios rizikos, kuria galima būtų pateisinti išimtinį sprendimo galiojimo laiko apribojimą.
82. Be to, primenu, kad ankstesnėse minėtose bylose Komisija prieš Prancūziją, Komisija prieš Graikiją
ir González Sánchez (25) nė viena iš šalių neprašė apriboti sprendimų galiojimo laiko, todėl Teisingumo Teismas nesprendė šio klausimo. Nenorėčiau atmesti tikimybės, kad šie sprendimai galėjo atitinkamose nacionalinės teisės sistemose sukelti panašių pasekmių, kurias minėjo Danijos vyriausybė.
83. Galiausiai, paskelbus pirmiau minėtus sprendimus, Danijos suinteresuotieji asmenys galėjo numatyti tikimybę, kad Danijos teisės aktai ir teismų praktika yra nesuderinami.
84. Atsižvelgiant į tai, kas paminėta, darytina išvada, kad prašymas apriboti sprendimo galiojimą laike netenkintinas.
VI – Išvada
85. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui atsakyti į Vestre Landsret pateiktus klausimus taip:
„1. 1985 m. liepos 25 d. Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių atsakomybę už gaminius su trūkumais, derinimo draudžia tokią sistemą, pagal kurią tiekėjas be jokių apribojimų atsako kaip gamintojas direktyvos prasme, nesvarbu, ar šią sistemą nustato teisės aktai, ar teismų praktika.
2. Direktyvos 13 straipsniui prieštarauja toks nacionalinės teisės aktas, pagal kurį minėtoje direktyvoje
numatytos objektyvios atsakomybės sistemos taikymas išplečiamas gaminių su trūkumais tiekėjams. Tačiau ši nuostata nedraudžia taikyti kitų sutartinės ar deliktinės atsakomybės sistemų tiek, kiek jos grindžiamos kitais pagrindais, pavyzdžiui, paslėptų trūkumų garantija arba klaida.
3. 1985 m. liepos 25 d. Tarybos protokole esančiomis antrąja ir šešioliktąja deklaracijomis negalima remtis, siekiant pagrįsti tokį direktyvos aiškinimą, pagal kurį valstybė narė gali išplėsti tiekėjų objektyvios atsakomybės už gaminius su trūkumais taikymą kitais atvejais nei tie, kurių baigtinis sąrašas pateiktas direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje.“
(1) .
(2)
-	OL L 210, p. 29.
(3)
-	2002 m. balandžio 25 d. Sprendimas (Rink. p. I‑3827).
(4)
-	2002 m. balandžio 25 d. Sprendimas (Rink. p. I‑3879).
(5)
-	2002 m. balandžio 25 d. Sprendimas (Rink. p. I‑3901).
(6)
-	Šios išvados 2 punktas.
(7)
-	2 punktas.
(8)
-	1984 m. balandžio 10 d. Sprendimas Von Colson ir Carmann (14/83, Rink. p. 1891); 1990 m. lapkričio 13 d. Sprendimas Marleasing
(C‑106/89, Rink. p. I‑4135); 1993 m. gruodžio 16 d. Sprendimas Wagner, Miret (C‑334/92, Rink. p. I‑6911) ir 1994 m. liepos 14 d. Sprendimas Faccini Dori
(C‑91/92, Rink. p. I‑3325).
(9)
-	Šios išvados 2 punktas.
(10)
-	Kalbama apie antrąją Tarybos ir Komisijos deklaraciją ir apie šeštąją deklaraciją, esančias 1985 m. liepos 25 d. Tarybos susitikimo protokole (Nr. 8631/85, 1985 m. spalio 15 d., Briuselis).
(11)
-	Šios išvados 2 punktas.
(12)
-	2002 m. gruodžio 19 d. Tarybos rezoliucija dėl direktyvos dėl atsakomybės už gaminius su trūkumais dalinio pakeitimo (OL C 26, 2003, p. 2).
(13)
-	Šios išvados 2 punktas.
(14)
-	3 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją
40 punktas.
(15)
-	Šios išvados 2 punktas.
(16)
-	Savo rašytinėse pastabose Danijos vyriausybė teisingai pažymėjo, kad šios deklaracijos pavadinime padaryta klaida: vietoj „3 ir 12 straipsniai“ turi būti „3 ir 13 straipsniai“.
(17)
-	1991 m. vasario 26 d. Sprendimas Antonissen (C‑292/89, Rink. p. I‑745, 18 punktas).
(18)
-	1986 m. balandžio 15 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją (237/84, Rink. p. 1247).
(19)
-	1979 m. vasario 7 d. Sprendimas Auer (136/78, Rink. p. 437, 25 punktas).
(20)
-	1964 m. birželio 15 d. Sprendimas Costa Enel (6/64, Rink. p. 1141).
(21)
-	1997 m. birželio 25 d. Sprendimas Tombesi ir kt. (C‑304/94, C‑330/94, C‑342/94 ir C‑224/95, Rink. p. I‑3561, 36 punktas).
(22)
-	2000 m. kovo 9 d. Sprendimas EKW ir Wein & Co
(C‑437/97, Rink. p. I‑1157, 57 punktas); 2000 m. gegužės 23 d. Sprendimas Buchner ir kt. (C‑104/98, Rink. p. I‑3625, 39 punktas) ir 2000 m. spalio 12 d. Sprendimas Cooke (C‑372/98, Rink. p. I‑8683, 42 punktas).
(23)
-	Pirmiau minėto sprendimo Cooke 42 punktas.
(24)
-	Pirmiau minėto sprendimo EKW ir Wein & Co
59 punktas.
(25)
-	Šios išvados 2 punktas.