62023CJ0417
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
2025 m. gruodžio 18 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vienodas požiūris į asmenis, neatsižvelgiant į jų rasę arba etninę kilmę – Direktyva 2000/43/EB – Sąvokos „etninė kilmė“, „tiesioginė diskriminacija“ ir „netiesioginė diskriminacija“ – Nacionalinės teisės normos, pagal kurias reikalaujama patvirtinti plėtros planus, skirtus viešųjų šeimos būstų procentinei daliai sumažinti tam tikrose gyvenamosiose zonose – Šių zonų nustatymas atsižvelgiant į „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ procentinę dalį – Pateisinimas – Socialinė sanglauda ir integracija – Būsto politika – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 7 straipsnis – Teisė į būsto neliečiamybę – Proporcingumas“
Byloje C‑417/23
dėl Østre Landsret (Rytų regiono apeliacinis teismas, Danija) 2023 m. birželio 30 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2023 m. liepos 6 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą bylose
Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge
prieš
MV,
EH,
LI,
AQ,
LO,
dalyvaujant:
BL – Danmarks Almene Boliger,
Institut for Menneskerettigheder,
ir
XM,
ZQ,
FZ,
DL,
WS,
JI,
PB,
VT,
YB,
TJ,
RK
prieš
Social-, Bolig- og Ældreministeriet,
dalyvaujant:
Institut for Menneskerettigheder,
FN særlige rapportør E. Tendayi Achiume,
FN særlige rapportør Balakrishnan Rajagopal,
TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
kurį sudaro pirmininkas K. Lenaerts, pirmininko pavaduotojas T. von Danwitz, kolegijų pirmininkai K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, M. L. Arastey Sahún (pranešėja), I. Ziemele, J. Passer ir O. Spineanu-Matei, teisėjai S. Rodin, E. Regan, A. Kumin, N. Jääskinen, D. Gratsias ir Z. Csehi,
generalinė advokatė T. Ćapeta,
posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2024 m. rugsėjo 30 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvæng, atstovaujamos advokat H. Qwist,
–
XM, ZQ, FZ, DL, WS, JI, PB, VT, YB, TJ ir RK, atstovaujamų advokater P. A. Fokdal ir E. O. R. Rosenberg Khawaja,
–
MV, EH, LI, AQ ir LO, atstovaujamų advokater N.-E. Hansen ir M. Tarp,
–
BL – Danmarks Almene Boliger, atstovaujamos advokater K. Paludan ir L. V. Thomsen,
–
Institut for Menneskerettigheder, atstovaujamo M. Akhtar, P. Hjaltason, L. Teilgård, T. B. Thomsen ir M. Ventegodt,
–
FN’s særlige rapportør E. Tendayi Achiume ir FN’s særlige rapportør Balakrishnan Rajagopal, atstovaujamų advokater P. A. Fokdal ir E. O. R. Rosenberg Khawaja,
–
Danijos vyriausybės, atstovaujamos C. A.-S. Maertens, padedamos advokater R. Holdgaard ir J. Pinborg,
–
Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos A. Pérez-Zurita Gutiérrez,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos P. Carlin, F. Clotuche-Duvieusart ir C. Vang,
susipažinęs su 2025 m. vasario 13 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. birželio 29 d. Tarybos direktyvos 2000/43/EB, įgyvendinančios vienodo požiūrio principą asmenims nepriklausomai nuo jų rasės arba etninės priklausomybės (OL L 180, 2000, p. 22; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 20 sk., 1 t., p. 23), 2 straipsnio 2 dalies a ir b punktų išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant penkis ginčus: keturi iš jų kilo tarp viešojo nuomotojo Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (toliau – SAB) ir penkių viešųjų šeimos būstų nuomininkų, o penktasis – tarp vienuolikos viešųjų šeimos būstų nuomininkų ir Social-, Bolig- og Ældreministeriet (Socialinių reikalų, būsto ir vyresnio amžiaus asmenų reikalų ministerija, Danija) dėl nacionalinės teisės normų, nustatančių pareigą priimti plėtros planus, skirtus viešųjų šeimos būstų procentinei daliai sumažinti tose gyvenamosiose zonose, kur, be kita, per pastaruosius penkerius metus „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ procentinė dalis viršijo 50 %.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 2000/43
3
Direktyvos 2000/43 2–4, 9, 12, 13, 15, 16 ir 28 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(2)
Pagal [ESS] 6 straipsnį Europos Sąjunga kuriama remiantis bendrais valstybių narių laisvės, demokratijos, žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių pripažinimo principais bei teisine valstybe ir kaip Bendrijos teisės bendruosius principus reikėtų pripažinti pagrindines teises, kurias garantuoja [1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašyta Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija (toliau – EŽTK)] ir kurios yra grindžiamos bendromis valstybių narių konstitucinėmis tradicijomis.
(3)
Lygybės prieš įstatymą teisė ir teisė į apsaugą nuo diskriminacijos visiems asmenims yra visuotinė teisė, pripažįstama pagal Visuotinę žmogaus teisių deklaraciją, Jungtinių Tautų konvenciją dėl moterų visų diskriminacijos formų panaikinimo [dėl visų formų diskriminacijos moterims panaikinimo], Tarptautinę konvenciją dėl visų rasinės diskriminacijos formų panaikinimo [dėl visų formų rasinės diskriminacijos panaikinimo], Jungtinių Tautų pilietinių ir politinių teisių bei ekonominių, socialinių ir kultūrinių teisių paktus ir [EŽTK], kurių šalys yra valstybės narės.
(4)
Svarbu pripažinti šias pagrindines teises ir laisves, įskaitant laisvę burtis. Taip pat svarbu, kad gaunant ir teikiant prekes bei paslaugas būtų pripažinta teisė į privataus ir šeimos gyvenimo bei su juo susijusių sandorių apsaugą.
<…>
(9)
Diskriminavimas dėl rasės arba etninės priklausomybės [kilmės] gali pakenkti [SESV] tikslų įgyvendinimui, ypač siekti pakankamo užimtumo ir socialinės apsaugos lygio, gerinti gyvenimo lygį ir gyvenimo kokybę, siekti ekonominės ir socialinės sanglaudos bei solidarumo. Jis taip pat gali pakenkti Europos Sąjungos, kaip laisvės, saugumo ir teisingumo teritorijos [erdvės], plėtrai.
<…>
(12)
Siekiant užtikrinti demokratinių ir tolerantiškų visuomenių, leidžiančių visiems asmenims laisvai veikti nepaisant jų rasės ar etninės priklausomybės [kilmės], vystymąsi, turėtų būti imtasi specialių veiksmų diskriminavimo dėl rasės arba etninės priklausomybės [kilmės] srityje dar prieš kalbant apie veiklą, kai dirbama pagal darbo sutartį ir kai dirbama savarankiškai, kurie apimtų ir tokias sritis, kaip švietimas, socialinė apsauga, įskaitant socialinį draudimą ir sveikatos priežiūrą, socialin[es] privalumus [lengvatas], taip pat prekių [ir paslaugų] gavimo bei jų tiekimo [ir teikimo] klausimus.
(13)
Dėl to visoje Bendrijoje turėtų būti draudžiama bet kokia tiesioginė ar netiesioginė diskriminacija dėl rasės arba etninės priklausomybės [kilmės] šioje direktyvoje aptariamose srityse. Šis diskriminacijos draudimas turėtų būti taikomas ir trečiųjų šalių piliečiams, tačiau jis neapima dėl pilietybės taikomų skirtingų sąlygų ir nepažeidžia nuostatų, reglamentuojančių trečiųjų šalių piliečių atvykimą, jų apsigyvenimą, įsidarbinimą ir darbą.
<…>
(15)
Faktų, pagal kuriuos galima daryti prielaidą, jog buvo tiesioginė ar netiesioginė diskriminacija, įvertinimas yra nacionalinių teismų ar kitų kompetentingų institucijų reikalas pagal nacionalinę teisę ar praktiką. Tokiose taisyklėse visų pirma gali būti numatyta bet kokiomis, įskaitant statistiniais įrodymais paremtas, priemonėmis nustatyti netiesioginę diskriminaciją.
(16)
Svarbu visus fizinius asmenis apsaugoti nuo diskriminacijos dėl rasės arba etninės priklausomybės [kilmės]. <…>
<…>
(28)
<…> valstybės narės negali iki galo pasiekti šios direktyvos tikslo – visose valstybėse narėse užtikrinti geresnę bendrą apsaugą nuo diskriminacijos <…>“
4
Šios direktyvos 1 straipsnyje „Tikslas“ nurodyta:
„Šios direktyvos tikslas – sukurti kovos su diskriminacija dėl rasės ar etninės priklausomybės [kilmės] sistemą siekiant valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio principą.“
5
Minėtos direktyvos 2 straipsnyje „Diskriminacijos sąvoka“ nustatyta:
„1.   Šioje direktyvoje vienodo požiūrio principas reiškia, kad nėra jokios tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos dėl rasės ar etninės priklausomybės [kilmės].
2.   Šio straipsnio 1 dalyje:
a)
tiesioginė diskriminacija yra tada, kai vienam asmeniui taikomos prastesnės sąlygos [taikomas mažiau palankus požiūris], nei panašioje situacijoje yra, buvo ar galėjo būti [ar būtų] taikom[as] kitam asmeniui dėl rasės ar etninės priklausomybės [kilmės];
b)
netiesioginė diskriminacija yra tada, kai dėl akivaizdžiai neutralių sąlygų [nuostatų], kriterijų ar praktikos tam tikros rasės ar etninės priklausomybės [kilmės] asmenys gali patekti tam tikru atžvilgiu į prastesnę [nepalankesnę] padėtį nei kiti asmenys, nebent tas sąlygas [nuostatas], kriterijus ar praktiką objektyviai pateisina teisėtas tikslas, o šio tikslo siekiama atitinkamomis [tinkamomis] ir būtinomis priemonėmis.
<…>“
6
Tos pačios direktyvos 3 straipsnyje „Taikymo sritis“ numatyta:
„1.   Neviršijant Bendrijai suteiktų įgaliojimų, visiems asmenims tiek valstybiniame, tiek privačiame sektoriuje, įskaitant valstybines įstaigas, ši direktyva taikoma:
<…>
h)
galimybei gauti visuomenei prieinamas prekes ir paslaugas, įskaitant aprūpinimą būstu, bei jų tiekimą.
2.   Šioje direktyvoje neaptariamos dėl pilietybės taikomos skirtingos sąlygos ir ji nepažeidžia nuostatų ir sąlygų, taikomų trečiųjų šalių piliečių ir asmenų be pilietybės atvykimui į valstybių narių teritoriją ir apsigyvenimui jose, nei kitų su tokių trečiųjų šalių piliečių ir asmenų be pilietybės teisiniu statusu susijusių sąlygų taikymo.“
7
Direktyvos 2000/43 8 straipsnio „Įrodinėjimo pareiga“ 1 dalyje nurodyta:
„Valstybės narės taiko tokias pagal jų nacionalines teismų sistemas būtinas priemones, kurios užtikrintų, jog tais atvejais, kai asmenys, manantys, kad jie nukentėjo, kadangi jiems nebuvo taikomas vienodo požiūrio principas, teismui ar kitai kompetentingai institucijai nurodo aplinkybes, leidžiančias daryti prielaidą dėl tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos, pats [būtent] atsakovas turi įrodyti, kad vienodo požiūrio principas nebuvo pažeistas.“
Direktyva 2006/123/EB
8
2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje (OL L 376, 2006, p. 36) 27 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„Ši direktyva neturėtų būti taikoma socialinėms šių sričių paslaugoms: būsto, vaikų priežiūros paslaugoms, taip pat paramos remtinoms šeimoms bei asmenims paslaugoms, kurias teikia valstybė nacionaliniu, regioniniu arba vietos lygiu, valstybės įgalioti subjektai arba valstybės pripažintos labdaros organizacijos ir kurių tikslas – užtikrinti paramą tiems, kuriems nuolat arba laikinai ypač jos reikia dėl nepakankamų šeimos pajamų, visiškos ar dalinės priklausomybės bei dėl rizikos būti atskirtiems. Tokios paslaugos yra būtinos siekiant užtikrinti pagrindines teises į žmogiškąjį orumą ir neliečiamumą ir yra socialinės sanglaudos ir solidarumo principų išraiška, todėl šios direktyvos joms nereikėtų taikyti.“
9
Šios direktyvos 2 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.   Ši direktyva taikoma valstybėje narėje įsisteigusių teikėjų teikiamoms paslaugoms.
2.   Ši direktyva netaikoma šioms veiklos rūšims:
<…>
j)
socialinėms paslaugoms, susijusioms su socialinio būsto suteikimu, <…>
<…>“
10
Minėtos direktyvos 4 straipsnio 1 punkte nurodyta:
„Šioje direktyvoje vartojami tokie apibrėžimai:
1)
paslauga – tai bet kokia savarankiška, paprastai už užmokestį atliekama ekonominė veikla, kaip nurodyta [SESV 57].“
Danijos teisė
11
2021 m. rugsėjo 27 d.Ovbekendtgørelse Nr. 1877 om almene boliger m.v. (almenboligloven) (Kodifikavimo nutarimas Nr. 1877, susijęs, be kita ko, su viešuoju būstu; toliau – Viešojo būsto įstatymas) 27 straipsnio 4 dalyje numatyta:
„Dėl būstų, esančių pertvarkos teritorijoje, kaip apibrėžta 61a straipsnio 4 dalyje, ministras patvirtina perleidimą, su sąlyga, kad nutraukiamos <…> nuomos sutartys, sudarytos su nuomininkais, kurie neatitinka savivaldybės tarybos pagal 27c straipsnio 1 dalį nustatytų kriterijų.“
12
Šio įstatymo 27c straipsnyje nustatyta:
„1.   Savivaldybės taryba nustato kriterijus, taikomus nuomojant nekilnojamąjį turtą, esantį pažeidžiamoje gyvenamojoje teritorijoje, kaip tai suprantama pagal 61a straipsnio 1 dalį, perleidžiamą privatiems pirkėjams. Kriterijai, nurodyti pirmajame sakinyje, turi būti nustatyti ne vėliau kaip savivaldybės tarybai patvirtinant perleidimą ir galioja 10 metų nuo atitinkamo sklypo perėmimo dienos. Kriterijai, nustatyti pagal pirmąjį sakinį, taip pat taikomi naujai pastatytiems nuomojamiems būstams, pastatytiems tame sklype.
<…>
3.   Jei nuomojamas būstas išnuomojamas pažeidžiant nustatytus kriterijus, savivaldybės taryba privalo įpareigoti nuomotoją nutraukti nuomos sutartį.“
13
Minėto įstatymo 61a straipsnyje nustatyta:
„1.   Pažeidžiama gyvenamoji teritorija suprantama kaip teritorija, atitinkanti bent du iš šių kriterijų:
1)
18–64 metų amžiaus gyventojų, neturinčių sąsajos su darbo rinka ar švietimu, dalis, apskaičiuota kaip pastarųjų dvejų metų vidurkis, yra didesnė nei 40 %;
2)
gyventojų, nuteistų už nusikalstamas veikas pagal Baudžiamąjį kodeksą, Ginklų įstatymą arba Narkotinių medžiagų įstatymą, dalis yra bent tris kartus didesnė už šalies vidurkį, apskaičiuotą kaip paskutinių dvejų metų vidurkis;
3)
30–59 metų amžiaus gyventojų, turinčių tik pradinį išsilavinimą, dalis viršija 60 %;
4)
Šios teritorijos 15–64 metų amžiaus mokesčių mokėtojų, išskyrus siekiančius išsilavinimo, vidutinės bendrosios pajamos yra mažesnės nei 55 % vidutinių tos pačios grupės asmenų bendrųjų pajamų regione.
2.   Paralelinė visuomenė – tai gyvenamoji zona, kurioje imigrantai ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonys viršija 50 % gyventojų ir kuri atitinka bent du iš 1 dalyje išvardytų kriterijų.
<…>
4.   Pertvarkos teritorija, tai gyvenamoji zona, kuri pastaruosius penkerius metus atitiko 2 dalyje nurodytas sąlygas.
5.   [Indenrigs- og boligministeren (vidaus reikalų ir būsto ministras, Danija)] kiekvienų metų gruodžio 1 d. paskelbia teritorijų, kurios atitinka 1, 2 ir 4 dalyse bei 61b straipsnyje nustatytas sąlygas, sąrašą.“
14
To paties įstatymo 168a straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.   Viešasis nuomotojas ir savivaldybės taryba kartu parengia pertvarkymo teritorijos plėtros planą, kaip tai suprantama pagal 61a straipsnio 4 dalį. Bendru plėtros planu turi būti siekiama iki 2030 m. sausio 1 d. sumažinti viešųjų šeimos būstų dalį iki ne daugiau kaip 40 % visų būstų atitinkamoje pertvarkos teritorijoje, kaip apibrėžta 61a straipsnio 4 dalyje. Po 2010 m. nugriauti būstai, kurie nebuvo pakeisti kitais viešaisiais šeimos būstais, gali būti įtraukti apskaičiuojant bendrą būstų skaičių atitinkamoje gyvenamojoje zonoje. Komercinės patalpos įtraukiamos apskaičiuojant būstų skaičių, taigi kiekvienas 75 kvadratinių metrų komercinės erdvės plotas laikomas būstu.
2.   Vidaus reikalų ir būsto ministras tvirtina 1 dalyje nurodytus plėtros planus.“
15
Viešojo būsto įstatymo 168b straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.   Nesutarus dėl bendro plėtros plano, kaip tai suprantama pagal 168a straipsnio 1 dalį, savivaldybės taryba gali prašyti vidaus reikalų ir būsto ministro patvirtinti savivaldybės plėtros planą. Bendru plėtros planu turi būti siekiama iki 2030 m. sausio 1 d. sumažinti viešųjų šeimos būstų dalį iki ne daugiau kaip 40 % visų būstų atitinkamoje pertvarkos teritorijoje, kaip apibrėžta 61a straipsnio 4 dalyje. Po 2010 m. nugriauti būstai, kurie nebuvo pakeisti kitais viešaisiais šeimos būstais, gali būti įtraukti apskaičiuojant bendrą būstų skaičių atitinkamoje gyvenamojoje zonoje. Komercinės patalpos įtraukiamos apskaičiuojant būstų skaičių, taigi kiekvienas 75 kvadratinių metrų komercinės erdvės plotas laikomas būstu. Prieš priimdamas sprendimą pagal pirmąjį sakinį ministras perduoda savivaldybės planą viešajam nuomotojui konsultacijai.
2.   Savivaldybės taryba gali įpareigoti viešuosius nuomotojus per savivaldybės tarybos nustatytą terminą įgyvendinti savivaldybės planą, patvirtintą pagal 1 dalį, įskaitant priemones, kurios yra svarbios savivaldybės plėtros planui įgyvendinti ir bendro viešojo intereso apsaugai.“
16
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pirminės redakcijos Viešojo būsto įstatymo 61a straipsnio, kuris buvo įtrauktas į šį įstatymą 2010 m. gruodžio 22 d.Lov Nr. 1610 om ændring af lov om almene boliger m.v. (Įstatymas Nr. 1610, kuriuo iš dalies keičiamas Viešojo būsto įstatymas), 2 dalyje buvo vartojamas terminas „getas“, jo 4 dalyje – „sudėtinga geto teritorija“, o dabar atitinkamai vartojamos „paralelinės visuomenės“ ir „pertvarkos teritorijos“ sąvokos.
17
Vykstant 2010 m. gruodžio 22 d. Įstatymo Nr. 1610 parengiamiesiems darbams, siekiant apibrėžti sąvoką „getas“ arba „geto teritorija“, buvo „siūloma akcentuoti tris kriterijus <…>: imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių proporcinė dalis, asmenų, nesusijusių su darbo rinka, proporcinė dalis ir asmenų, nuteistų už nusikalstamas veikas pagal Baudžiamąjį kodeksą, Ginklų įstatymą arba Narkotinių medžiagų įstatymą, proporcinė dalis, nes kiekvienas iš šių veiksnių rodo, kad egzistuoja socialinė ir visuomeninė problema, kuri taip smarkiai skiriasi nuo bendros padėties Danijoje, kad būtina imtis specialių priemonių“.
18
Sąvokos „geto teritorija“ apibrėžtis buvo iš dalies pakeista 2013 m. gruodžio 26 d.Lov Nr. 1609 om ęndring af lov om almene boliger m.v. (Įstatymas Nr. 1609, kuriuo iš dalies keičiamas Viešojo būsto įstatymas), kuriuo buvo įtraukti du nauji kriterijai, susiję su išsilavinimu ir pajamomis. 2013 m. gruodžio 26 d. įstatymo parengiamuosiuose dokumentuose, be kita ko, nurodyta:
„Imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių integracija socialiai pažeidžiamuose rajonuose yra pagrindinis klausimas. Svarbu, kad gyvenamųjų zonų gyventojai susitiktų, nepaisydami savo etninės kilmės. Priešingu atveju gali būti sunkiau suprasti vieniems kitus kultūriniu ir kalbiniu požiūriais, taip pat gali lengviau atsirasti išankstinės nuostatos, neigiamas požiūris ir pavojingas suskirstymas į „juos“ ir „mus“. Tai kelia grėsmę visuomenės sanglaudai. Todėl didelė kitos etninės kilmės piliečių koncentracija rodo, kad reikia atkreipti dėmesį į atitinkamą rajoną.“
19
Pareiga priimti plėtros planus, kaip antai nagrinėjamus pagrindinėje byloje, buvo nustatyta 2018 m. lapkričio 27 d.Lov Nr. 1322 om ændring af lov om almene boliger m.v., lov om leje af almene boliger og lov om leje (Įstatymas Nr. 1322, kuriuo iš dalies keičiamas Viešojo būsto įstatymas, Viešųjų būstų nuomos įstatymas ir Nuomos įstatymas). Pagal 2018 m. lapkričio 27 d. Įstatymą Nr. 1322 kriterijus susijęs su tuo, kad „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ dalis atitinkamoje gyvenamojoje zonoje viršija 50 %, tapo būtina sąlyga, kad tokia gyvenamoji zona galėtų būti laikoma „geto teritorija“. Šio įstatymo parengiamuosiuose darbuose nurodyta, kad šis kriterijus „pabrėžia tai, kad geto teritorijose pagrindinis iššūkis yra nepakankama imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių integracija“.
20
Įstatymo projektas, kuriuo remiantis buvo priimtas ankstesniame punkte minimas įstatymas, buvo pagrįstas Danijos vyriausybės 2018 m. kovo mėn. parengtu pasiūlymu „Danija be paralelinių visuomenių – 2030 m. jokių getų“. Šiame pasiūlyme, be kita ko, buvo nurodyta:
„Vyriausybė siekia, kad Danija būtų vieninga. <…>
Per pastaruosius beveik 40 metų Danijos etninė sudėtis labai pasikeitė. 1980 m. Danijoje buvo 5,1 mln. gyventojų. Šiandien jų skaičius siekia beveik 5,8 mln. Gyventojų skaičiaus augimas yra susijęs su imigracija. Ir imigrantais, ir jų palikuonimis. Dauguma naujų danų yra ne vakarietiškos kilmės.
<…>
[P]er daug imigrantų, kurie aktyviai nedalyvauja [Danijos visuomenės gyvenime]. Tarp asmenų, kurie kilę ne iš Vakarų šalių, susiformavo paralelinė visuomenė. Galiausiai per daug imigrantų ir jų palikuonių atsiskyrė nuo aplinkinės visuomenės. Jie neturi išsilavinimo, darbo ir pakankamų danų kalbos žinių.
<…>
Pastaraisiais dešimtmečiais Danija priėmė pernelyg daug pabėgėlių ir susijungusių jų šeimų narių, kurie nebuvo integruoti į danų visuomenę. Jie buvo palikti susibūrę getuose, be jokio sąlyčio su aplinkine visuomene net ir po daugelio metų, praleistų Danijoje, nes nebuvo aiškiai reikalaujama, kad jie taptų danų visuomenės dalimi.
<…>
Danijos teritorijoje susiformavo tarsi salos. Daug žmonių gyvena daugiau ar mažiau izoliuotuose anklavuose. Per daug piliečių nepakankamai prisiima atsakomybę. Jie aktyviai nedalyvauja Danijos visuomenėje ir darbo rinkoje. [Priėmėme] grupę piliečių, kurie nesilaiko visų Danijos normų ir vertybių. [Grupę], kurioje moterys laikomos prastesnėmis už vyrus, o socialinė kontrolė ir lygybės stoka stipriai riboja asmens saviraiškos laisvę.
<…>“
Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
21
Kaip nurodyta šio sprendimo 2 punkte, prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo pateiktas nagrinėjant penkis ginčus, iš kurių keturi susiję su Schackenborgvænge daugiabučių kompleksu, kuris yra Ringparken rajone, Slagelsės savivaldybėje, o vienas su – Mjølnerparken kompleksu, kuris yra Kopenhagoje (Danija).
Ginčai dėl „Schackenborgvænge“ daugiabučių komplekso
22
Ringparken gyvenamąją zoną sudaro 5 daugiabučių kompleksai; keturis iš jų valdo viešasis nuomotojas Fællesorganisationens Boligforening, o penktąjį, Schackenborgvænge, – SAB.
23
Nuo 2018 m. gruodžio 1 d. Ringparken gyvenamoji zona buvo nustatyta kaip „sudėtinga geto teritorija“, kaip tai suprantama pagal pirminės redakcijos Viešojo būsto įstatymo 61a straipsnio 4 dalį, o šiuo metu ši teritorija pagal pagrindinėse bylose taikytiną šios nuostatos redakciją laikoma „pertvarkos teritorija“. Taip buvo nustatyta dėl to, kad, pirma, ši gyvenamoji zona atitiko šio 61a straipsnio 1 dalyje numatytus keturis kriterijus, t. y. gyventojų sąsają su darbo rinka ar švietimu, nusikalstamumo lygį, pradinio išsilavinimo lygį ir vidutines pajamas (toliau – socialiniai ir ekonominiai kriterijai), ir, antra, 55,6 % tos gyvenamosios zonos gyventojų priklausė „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ kategorijai, kaip tai suprantama pagal minėto 61a straipsnio 2 dalį.
24
Fællesorganisationens Boligforening, SAB ir Slagelse Kommune (Slagelsės savivaldybė, Danija) parengė Ringparken gyvenamosios zonos plėtros planą, kurį 2019 m. gegužės 27 d. patvirtino savivaldybės taryba, kad būtų sumažinta viešųjų šeimos būstų dalis šioje gyvenamojoje zonoje iki 40 % visų būstų, kaip numatyta Viešojo būsto įstatymo 168a straipsnio 1 dalyje.
25
2019 m. birželio mėn. SAB nusprendė Schackenborgvænge esančius 136 viešuosius šeimos būstus perleisti privačiam pirkėjui. Kadangi šis perleidimas pirmesniame šio sprendimo punkte nurodytame plėtros plane nebuvo numatytas, 2019 m. rugpjūčio 26 d. Slagelsės savivaldybė šį planą atnaujino ir patvirtino (toliau – „Ringparken plėtros planas“).
26
2019 m. rugpjūčio 26 d. ir rugsėjo 17 d. savivaldybė, vadovaudamasi Viešojo būsto įstatymo 27c straipsniu, taip pat patvirtino privatiems pirkėjams pažeidžiamuose gyvenamuosiuose rajonuose, esančiuose Slagelsės savivaldybės teritorijoje, perleisto būsto nuomos kriterijus. Šie kriterijai nustato sąlygas, kurias turi atitikti Schackenborgvænge gyvenamojo būsto nuomininkai, norėdami po tokio perleidimo likti savo būstuose, t. y. turėti tam tikrą pajamų lygį ir per pastaruosius šešis mėnesius nei jie, nei jų partneriai nebūti padarę nusikalstamų veikų.
27
2020 m. sausio 14 d. Ringparken plėtros planą ir Schackenborgvænge daugiabučių komplekso pardavimą patvirtino Trafik, Bygge- og Boligstyrelsen (Transporto, statybos ir būsto tarnyba, Danija).
28
2020 m. vasario 17 d. SAB nutraukė 17 nuomos sutarčių Schackenborgvænge. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šių nuomos sutarčių nutraukimas buvo grindžiamas šio sprendimo 26 punkte nurodytais kriterijais.
29
Kadangi penki atitinkami nuomininkai (toliau – penki
Schackenborgvænge
nuomininkai) nesutiko, kad jų nuomos sutartys būtų nutrauktos, nepaisant jiems pateikto pasiūlymo dėl persikėlimo į kitą būstą, 2020 m. gegužės 7 d. SAB pareiškė ieškinį prieš kiekvieną iš jų, siekdama, kad būtų pripažinta, jog minėtų nuomos sutarčių nutraukimas buvo teisėtas ir atitiko, be kita ko, Viešojo būsto įstatymo 61a straipsnio 1 dalyje numatytas sąlygas. Šie penki nuomininkai prašė, kad ieškiniai būtų atmesti, o SAB pripažintų, kad šio įstatymo 61a straipsnis negalioja.
30
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad trys iš penkių Schackenborgvænge nuomininkų yra danai, bet gimę „ne Vakarų šalyse“, kaip tai suprantama pagal minėto įstatymo 61a straipsnio 2 dalyje, dar vienas iš nuomininkų yra tokios šalies pilietis, o dėl penktojo – nėra informacijos apie jo gimimo vietą ar pilietybę. Vienas iš jų Schackenborgvænge gyvena nuo 2012 m., kitas – nuo 2013 m., o likę trys – nuo 2017 m.
31
BL – Danmarks Almene Boliger – (Danijos viešojo būsto asociacija), įstojo į bylą palaikyti SAB reikalavimų, o Institut for Menneskerettigheder (Danijos žmogaus teisių institutas) įstojo į bylą palaikyti penkių Schackenborgvænge nuomininkų.
32
Nuo 2021 m. gruodžio 1 d. Ringparken gyvenamoji zona nebėra pertvarkos teritorija, nes nebeatitinka trijų socialinių ir ekonominių kriterijų. Vis dėlto SAB privalo įgyvendinti patvirtintą Ringparken plėtros planą.
Ginčas dėl „Mjølnerparken“ daugiabučių komplekso
33
Penktasis ginčas pagrindinėje byloje kilo dėl Mjølnerparken daugiabučių komplekso, kurį administruoja viešasis nuomotojas Bo-Vita ir kurį sudaro 528 viešieji šeimos būstai ir 32 jaunuoliams skirti būstai, padalyti į keturis blokus.
34
Nuo 2018 m. gruodžio 1 d. Mjølnerparken gyvenamoji zona buvo nustatyta kaip „sudėtinga geto teritorija“, kaip tai suprantama pagal pirminės redakcijos Viešojo būsto įstatymo 61a straipsnio 4 dalį, o šiuo metu ši teritorija pagal pagrindinėse bylose taikytinos šios nuostatos redakciją laikoma „pertvarkos teritorija“. Taip buvo nustatyta dėl to, kad, pirma, ši gyvenamoji zona atitiko tris socialinius ir ekonominius kriterijus ir, antra, apie 80 % šios gyvenamosios zonos gyventojų priklausė „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ kategorijai, kaip tai suprantama pagal minėto 61a straipsnio 2 dalį. Pateikiant šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą, Mjølnerparken tebebuvo pertvarkos teritorija.
35
Pagal Viešojo būsto įstatymo 168a straipsnio 1 dalį Bo-Vita parengė Mjølnerparken plėtros planą, kurį 2019 m. birželio 20 d. patvirtino Københavns Kommune (Kopenhagos savivaldybė, Danija), o 2019 m. rugsėjo 10 d. – Transport- og Boligministeriet (Transporto ir būsto ministerija, Danija), tapusi Indenrigs- og Boligministeriet (Vidaus reikalų ir būsto ministerija, Danija), o vėliau – Socialinių reikalų, būsto ir vyresnio amžiaus asmenų reikalų ministerija. Šiame plėtros plane, be kita ko, numatyta, kad pagal minėto 168a straipsnio 1 dalį viešųjų šeimos būstų dalis turi būti sumažinta iki 40 %; o tai turi būti įgyvendinta pardavus 2 ir 3 blokus.
36
Bo-Vita sudarė susitarimą dėl šių blokų pardavimo, kurį 2022 m. birželio 2 d. patvirtino Kopenhagos savivaldybė, o 2023 m. sausio 4 d. – Social- og Boligstyrelsen (Danijos socialinė ir būsto tarnyba).
37
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad pagal įstatymą Bo-Vita turi nutraukti šių blokų nuomininkų nuomos sutartis.
38
2020 m. gegužės 27 d. vienuolika nuomininkų, kurie yra arba buvo Mjølnerparken 2 ir 3 blokų gyventojai (toliau – „vienuolika Mjølnerparken nuomininkų“), pareiškė ieškinį Socialinių reikalų, būsto ir vyresnio amžiaus asmenų reikalų ministerijai, prašydami pripažinti, kad šios ministerijos patvirtintas šio sprendimo 35 punkte nurodytas plėtros planas yra negaliojantis visų pirma dėl to, kad buvo pagrįstas Viešojo būsto įstatymo 61a straipsnio 4 dalimi. Ministerija prašė ieškinį atmesti.
39
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad visi šie vienuolika nuomininkų yra danai, tačiau aštuoni iš jų gimė „ne Vakarų šalyse“, kaip tai suprantama pagal minėto įstatymo 61a straipsnio 2 dalį, o dar vieno nuomininko tėvai yra gimę Libane. Devyni iš tų pačių nuomininkų Mjølnerparken gyvena daugiau kaip dvidešimt metų, kiti du – atitinkamai nuo 2012 m. ir 2014 m.
40
Į bylą palaikyti vienuolikos Mjølnerparken nuomininkų reikalavimų įstojo Žmogaus teisių institutas, taip pat Jungtinių Tautų specialioji pranešėja šiuolaikinių rasizmo, rasinės diskriminacijos, ksenofobijos ir su tuo susijusios netolerancijos formų klausimais bei Jungtinių Tautų specialusis pranešėjas teisės į tinkamą būstą, kaip teisės į pakankamą gyvenimo lygį sudedamosios dalies, ir teisės į nediskriminavimą šioje srityje klausimais.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pastabos dėl ginčų pagrindinėse bylose
41
Østre Landsret (Rytų regiono apeliacinis teismas, Danija), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, teigia, kad penkiose pagrindinėse bylose pagrindinis klausimas yra tai, ar nacionalinės nuostatos dėl plėtros planų, skirtų viešųjų šeimos būstų daliai sumažinti pertvarkos teritorijose, numatytos Viešojo būsto įstatymo 168a straipsnio 1 dalyje, lemia diskriminaciją dėl etninės kilmės, prieštaraujančią pagrindinių bylų aplinkybėms taikomos redakcijos 2003 m. gegužės 28 d.Lov Nr. 374 om etnisk ligebehandling (Įstatymas Nr. 374 dėl vienodo požiūrio dėl etninės kilmės) ir Direktyvos 2000/43, kurią tas įstatymas perkelia į Danijos teisę, nuostatoms.
42
Teismas nurodo, kad penki Schackenborgvænge nuomininkai ir vienuolika Mjølnerparken nuomininkų visų pirma teigė, kad jų nuomos sutarčių nutraukimas arba su jais susijusio plėtros plano patvirtinimas yra tiesioginė diskriminacija dėl etninės kilmės, draudžiama pagal Direktyvą 2000/43, nes Viešojo būsto įstatymo 61a straipsnio 2 dalyje nustatytas „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ kriterijus patenka į sąvoka „etninė kilmė“, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalies a punktą.
43
Subsidiariai šie nuomininkai tvirtina, kad nuomos sutarčių nutraukimas, kurį jie ginčija, yra netiesioginė diskriminacija, nes tokia praktika nutraukti tokias nuomos sutartis ypač paveikia „tam tikros etninės kilmės“ asmenis, kai tai suprantama pagal minėtos direktyvos 2 straipsnio 2 dalies b punktą.
44
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, SAB ir Socialinių reikalų, būsto ir vyresnio amžiaus asmenų reikalų ministerija visų pirma teigė, kad Viešojo būsto įstatymo 61a straipsnio 2 dalyje nustatytas „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ kriterijus nepatenka į Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies a ir b punktuose esančias sąvokas „etninė kilmė“ arba „tam tikra etninė kilmė“.
45
Teismas nurodo, kad Danmarks Statistik (Danijos statistikos tarnyba) išplėtota sąvoka „ne Vakarų šalys“ apima visas šalis, išskyrus ES valstybes nares, Andorą, Islandiją, Lichtenšteiną, Monaką, Norvegiją, Jungtinę Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystę, San Mariną, Šveicariją, Vatikano Miesto Valstybę, Kanadą, Jungtines Amerikos Valstijas, Australiją ir Naująją Zelandiją.
46
Ši tarnyba „imigrantą“ apibrėžia kaip užsienyje gimusį asmenį, kurio nė vienas iš tėvų nėra nei gimęs Danijoje, nei Danijos pilietis. Ta pati tarnyba „palikuonį“ apibrėžia kaip Danijoje gimusį asmenį, kurio nė vienas iš tėvų nėra nei Danijos pilietis, nei gimęs Danijoje, arba kurio abu tėvai, net jei yra gimę Danijoje ir įgiję Danijos pilietybę, abu taip pat išsaugojo užsienio šalies pilietybę.
47
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad nei iš Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies a ir b punktų teksto, nei iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, suformuotos 2015 m. liepos 16 d. Sprendime CHEZ Razpredelenie Bulgaria (C‑83/14, EU:C:2015:480; toliau – Sprendimas CHEZ Razpredelenie Bulgaria), 2017 m. balandžio 6 d. Sprendime Jyske Finans (C‑668/15, EU:C:2017:278) ir 2021 m. birželio 10 d. Sprendime Land Oberösterreich (Būsto parama) (C‑94/20, EU:C:2021:477), negalima nustatyti, ar sąvoka „etninė kilmė“ apima asmenų grupę, apibrėžiamą kaip „imigrantai ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonys“, ir, jeigu apima, ar pagrindinėse bylose nagrinėjamos nacionalinės teisės normos įtvirtina tiesioginę ar netiesioginę diskriminaciją, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
48
Šiomis aplinkybėmis Østre Landsret (Rytų regiono apeliacinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies a ir b punktuose vartojamas sąvokas „etninė priklausomybė [kilmė]“ arba „tam tikra etninė priklausomybė [kilmė]“ tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė nagrinėjamose bylose – kai pagal Danijos viešojo būsto įstatymą turi būti mažinama viešųjų šeimos būstų dalis vadinamosiose „pertvarkos“ teritorijose ir kai priskyrimo pertvarkos teritorijai sąlyga yra ta, kad daugiau kaip 50 % gyventojų gyvenamojoje zonoje turi būti „imigrantai ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonys“, – reikia aiškinti taip, kad šios sąvokos apima asmenų grupę, apibrėžtą kaip „imigrantai ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonys“?
2.
Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas arba iš dalies teigiamas, ar Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies a ir b punktus reikia aiškinti taip, kad pagrindinėje byloje aprašyta tvarka įtvirtina tiesioginę arba netiesioginę diskriminaciją?“
Dėl prejudicinių klausimų
49
Savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies a ir b punktai turi būti aiškinami taip, kad nacionalinės teisės normos, nustatančios pareigą patvirtinti plėtros planus, skirtus viešųjų šeimos būstų procentinei daliai sumažinti gyvenamosiose zonose, kurioms būdinga, be kita ko, tai, kad per pastaruosius penkerius metus jose gyvenančių „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ proporcinė dalis viršijo 50 %, įtvirtina tiesioginę ar netiesioginę diskriminaciją dėl etninės kilmės, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
Dėl Direktyvos 2000/43 materialinės taikymo srities
50
Pirmiausia reikia patikrinti, ar pagrindinės bylos, kiek jos susijusios su Danijos viešojo šeimos būsto sistema, reglamentuojama Viešojo būsto įstatymu, patenka į Direktyvos 2000/43 materialinę taikymo sritį.
51
Pirma, iš šios Direktyvos 12 konstatuojamosios dalies matyti, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas manė, kad, siekiant užtikrinti demokratinės ir tolerantiškos visuomenės, leidžiančios visiems asmenims laisvai veikti, nepaisant jų rasės ar etninės kilmės, raidą, būtina, kad specialios priemonės diskriminavimo dėl rasės arba etninės kilmės srityje apimtų ir sritis, kurios išvardytos minėtos direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje (2011 m. gegužės 12 d. Sprendimo Runevič-Vardyn ir Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, 41 punktas ir 2018 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, 35 punktas).
52
Taigi, kaip jau yra nusprendęs Teisingumo Teismas, atsižvelgiant į Direktyvos 2000/43 tikslą, teisių, kurias ja siekiama apsaugoti, pobūdį ir į tai, kad ši direktyva yra konkreti Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 21 straipsnyje įtvirtinto nediskriminavimo dėl rasės ir etninės kilmės principo išraiška srityse, kurias apima direktyva, šios direktyvos taikymo sritis negali būti apibrėžiama siaurai (Sprendimo CHEZ Razpredelenie Bulgaria 42 ir 72 punktai ir 2018 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, 36 punktas).
53
Antra, Direktyvos 2000/43 3 straipsnio 1 dalies h punkte nustatyta, kad, neviršijant Sąjungai suteiktų įgaliojimų, ši direktyva taikoma visiems asmenims tiek valstybiniame, tiek privačiame sektoriuose, taip pat valstybinėms įstaigoms, kiek tai susiję su galimybe gauti visuomenei prieinamas prekes ir paslaugas, įskaitant aprūpinimą būstu, bei jų tiekimu ar teikimu.
54
Šiuo klausimu Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad ši direktyva taikoma valstybėje narėje įsisteigusių teikėjų teikiamoms paslaugoms, o sąvoka „paslauga“ šios direktyvos 4 straipsnio 1 punkte apibrėžta kaip „bet kokia savarankiška, paprastai už užmokestį atliekama ekonominė veikla, kaip nurodyta [SESV 57 straipsnyje]“.
55
Remiantis SESV 57 straipsniu, „paslaugomis“, kaip jos suprantamos pagal Sutartis, laikomos paslaugos, kurios paprastai teikiamos už užmokestį ir apima, be kita ko, komercinio pobūdžio veiklą. Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją esminis užmokesčio požymis yra tai, kad jis yra ekonominis atlygis už atitinkamą paslaugą (2016 m. vasario 23 d. Sprendimo Komisija / Vengrija, C‑179/14, EU:C:2016:108, 151 ir 153 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
56
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad nekilnojamojo turto nuomos veikla, kurią vykdo juridinis asmuo, patenka į sąvoką „paslauga“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2006/123 4 straipsnio 1 punktą (šiuo klausimu žr. 2020 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Cali Apartments, C‑724/18 ir C‑727/18, EU:C:2020:743, 34 punktą).
57
Nagrinėjamu atveju, kaip savo išvados 41 ir 42 punktuose iš esmės pažymėjo generalinė advokatė, iš Danijos viešojo būsto asociacijos, penkių Schackenborgvænge nuomininkų ir vienuolikos Mjølnerparken nuomininkų paaiškinimų, pateiktų per teismo posėdį, matyti, kad Danijos viešojo šeimos būsto sistemai būdinga, be kita ko, tai, kad ją valdo viešieji nuomotojai, t. y. pelno nesiekiančios organizacijos. Bet kuris ne jaunesnis kaip 15 metų asmuo gali būti įtrauktas į laukiančiųjų sąrašą, kad gautų tokį būstą, neatsižvelgiant į jo gaunamas pajamas. Asmenys, kuriems skiriamas viešasis šeimos būstas, privalo mokėti nuomos mokestį, kurio suma yra mažesnė už rinkos kainą, nes jis skirtas tik tokių būstų eksploatavimo ir priežiūros išlaidoms padengti.
58
Atsižvelgiant į šią informaciją, kurią turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, reikia konstatuoti, kad būsto suteikimas už nuomos mokestį pagal tokią tvarką, kaip Danijos viešojo šeimos būsto sistema, turi būti laikomas „paslaugų“ teikimu, kaip tai suprantama pagal SESV 57 straipsnį, taigi ir pagal Direktyvos 2006/123 4 straipsnio 1 punktą, nes tai yra už užmokestį teikiamos paslaugos.
59
Vadinasi, neturi reikšmės aplinkybė, kad šią sistemą valdantys viešieji nuomotojai yra pelno nesiekiančios organizacijos ir kad nuomininkų mokama nuomos mokesčio suma yra mažesnė už rinkos kainą.
60
Lemiamas kriterijus, dėl kurio veiklai gali būti taikomos SESV nuostatos, susijusios su laisve teikti paslaugas, yra jos ekonominis pobūdis, t. y. veikla neturi būti vykdoma be atlygio. Priešingai, nėra būtina, kad paslaugos teikėjas siektų pelno (2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Jundt, C‑281/06, EU:C:2007:816, 32 ir 33 punktai ir 2016 m. vasario 23 d. Sprendimo Komisija / Vengrija, C‑179/14, EU:C:2016:108, 154 punktas).
61
Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad paslaugos, kurios nesusijusios su viešosios valdžios prerogatyvų vykdymu, bet teikiamos siekiant užtikrinti viešąjį interesą ir nesiekiant pelno bei konkuruoja su pelno siekiančių subjektų siūlomomis paslaugomis, gali būti pripažintos ekonomine veikla (pagal analogiją žr. 2011 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Scattolon, C‑108/10, EU:C:2011:542, 44 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją; taip pat 2017 m. birželio 27 d. Sprendimo Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, 45 ir 46 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją). Aplinkybė, kad tokios paslaugos yra mažiau konkurencingos nei panašios paslaugos, kurias teikia pelno siekiantys ūkio subjektai, negali užkirsti kelio tam, kad atitinkama veikla būtų laikoma ekonomine veikla (2001 m. spalio 25 d. Sprendimo Ambulanz Glöckner, C‑475/99, EU:C:2001:577, 21 punktas ir 2021 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Manpower Lit, C‑948/19, EU:C:2021:906, 39 punktas).
62
Be to, tai, kad paslauga teikiama už mažesnę nei rinkos kaina, savaime netrukdo šios paslaugos laikyti ekonomine veikla, nes ši aplinkybė savaime negali turėti įtakos tiesioginio ryšio tarp minėtos paslaugos ir ekonominio atlygio už ją buvimui (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2021 m. balandžio 15 d. Sprendimo Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA, C‑846/19, EU:C:2021:277, 43 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
63
Tokiomis aplinkybėmis, kadangi iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad Danijos viešojo šeimos būsto sistema apima paslaugų teikimą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/123 4 straipsnio 1 punktą, reikia konstatuoti, kad ji susijusi su galimybe gauti paslaugas ir jų teikimu būsto srityje, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/43 3 straipsnio 1 dalies h punktą.
64
Atrodo, kad šios išvados negalima paneigti remiantis Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 2 dalies j punktu, kuriame numatyta, kad ši direktyva netaikoma socialinėms paslaugoms, susijusioms su socialinio būsto suteikimu. Ši nuostata, aiškinama atsižvelgiant į šios direktyvos 27 konstatuojamąją dalį, reiškia, kad direktyva netaikoma veiklai, kuri yra esminė siekiant užtikrinti pagrindinę teisę į žmogaus orumą, kuria siekiama išvengti asmenų, kuriems ji taikoma, socialinės atskirties rizikos ir kuri šiuo atžvilgiu yra socialinės sanglaudos ir solidarumo principų išraiška (šiuo klausimu žr. 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, 42 ir 43 punktus), nes tokia veikla iš tikrųjų negali būti laikoma „ekonomine“.
65
Nagrinėjamu atveju, atsižvelgiant į šio sprendimo 57 punkte nurodytus Danijos viešojo šeimos būsto sistemos ypatumus, būsto teikimas už užmokestį pagal šią sistemą yra ekonominė veikla, todėl nepriskirtinas prie „socialinių paslaugų“, susijusių su socialiniu būstu, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/123 2 straipsnio 2 dalies j punktą.
66
Taigi, su sąlyga, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atliks šio sprendimo 58 punkte nurodytus patikrinimus, reikia konstatuoti, kad Danijos viešojo šeimos būsto sistema susijusi su sritimi, patenkančia į Direktyvos 2006/123 taikymo sritį, o to pakanka, kad būtų galima konstatuoti, kad Direktyva 2000/43 pagal jos 3 straipsnio 1 dalį yra taikoma šiai sistemai.
67
Darytina išvada, kad pagrindinės bylos patenka į Direktyvos 2000/43 materialinę taikymo sritį.
Dėl tiesioginės diskriminacijos dėl etninės kilmės, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies a punktą, buvimo
68
Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 1 dalyje konkrečiai apibūdintas vienodo požiūrio principas, pagal kurį draudžiama bet kokia tiesioginė ar netiesioginė diskriminacija dėl rasės ar etninės kilmės.
69
Kadangi savo klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar nacionalinės teisės normos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, grindžiamos „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ proporcinės dalies kriterijumi, įtvirtina tiesioginę ar netiesioginę diskriminaciją dėl etninės kilmės, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalies a ir b punktus, pirmiausia reikia išnagrinėti, ar šio kriterijaus taikymas Viešojo būsto įstatymo 61a straipsnio 2 dalyje gali būti laikomas tiesiogine diskriminacija, kaip tai suprantama pagal minėtos direktyvos 2 straipsnį.
70
Tos pačios direktyvos 2 straipsnio 2 dalies a punkte patikslinama, kad pagal šio straipsnio 1 dalį tiesioginė diskriminacija yra tada, kai dėl rasės ar etninės kilmės vienam asmeniui taikomas mažiau palankus požiūris, nei panašioje situacijoje yra, buvo ar būtų taikomas kitam asmeniui.
Dėl „etninės kilmės“ sąvokos, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2000/43
71
Direktyvoje 2000/43 „etninės kilmės“ sąvoka neapibrėžta.
72
Vis dėlto Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad „etninės kilmės“ sąvoka kildinama iš to, kad visuomenės grupes sieja, be kita ko, bendra tautybė, religiniai įsitikinimai, kalba, kultūra ir tradicijos, taip pat gyvenimo būdas (Sprendimo CHEZ Razpredelenie Bulgaria 46 punktas ir 2017 m. balandžio 6 d. Sprendimo Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, 17 punktas).
73
Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos taip pat matyti: kadangi pirmesniame šio sprendimo punkte išvardytų kriterijų sąrašas pradedamas žodžiu „be kita ko“, jis nėra baigtinis, be to, etninė kilmė negali būti nustatyta remiantis vienu kriterijumi, bet, priešingai, turi būti grindžiama daugeliu elementų; vieni iš jų yra objektyvūs, o kiti – subjektyvūs (šiuo klausimu žr. 2017 m. balandžio 6 d. Sprendimo Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, 18 ir 19 punktus).
74
Taigi, kadangi Direktyvoje 2000/43 nėra „etninės kilmės“ sąvokos apibrėžties, šios sąvokos ribos turi būti nustatytos remiantis kriterijų, kaip antai nurodytų šio sprendimo 72 punkte, deriniu.
75
Šiuo tikslu reikia atsižvelgti į direktyva siekiamą tikslą ir kontekstą, kuriam esant vartojama ši sąvoka.
76
Pagal suformuotą jurisprudenciją iš vienodo Sąjungos teisės taikymo ir lygybės principo reikalavimų matyti, kad tuo atveju, kai Sąjungos teisės nuostatoje aiškiai nedaroma nuorodos į valstybių narių teisę, norint nustatyti šios nuostatos prasmę ir apimtį, jos reikšmė visoje Sąjungoje paprastai turi būti aiškinama savarankiškai ir vienodai, atsižvelgiant ne tik į nuostatos tekstą, bet ir jos kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (1984 m. sausio 18 d. Sprendimo Ekro, 327/82, EU:C:1984:11, 11 punktas ir 2025 m. balandžio 8 d. Sprendimo Parquet européen (Procedūrinių aktų teisminė kontrolė), C‑292/23, EU:C:2025:255, 51 punktas).
77
Pirmiausia, kalbant apie Direktyvos 2000/43 tikslą, iš jos 1 straipsnio matyti, kad ja siekiama sukurti kovos su diskriminacija dėl rasės ar etninės kilmės sistemą tam, kad valstybėse narėse būtų įgyvendintas vienodo požiūrio principas. Be to, kaip nurodyta šios direktyvos 28 konstatuojamojoje dalyje, jos tikslas – visose valstybėse narėse užtikrinti geresnę bendrą apsaugą nuo diskriminacijos.
78
Antra, kalbant apie kontekstą, kuriam esant vartojama sąvoka „etninė kilmė“, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2000/43 ir ypač jos 2 straipsnį, reikia priminti, pirma, kad, kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 52 punkte, ši direktyva yra konkreti Chartijos 21 straipsnyje įtvirtinto nediskriminavimo dėl rasės ir etninės kilmės principo išraiška jos materialinio taikymo srityse. Kaip matyti iš Su Pagrindinių teisių chartija susijusių išaiškinimų (OL C 303, 2007, p. 17), jos 21 straipsnio 1 dalis visų pirma yra grindžiama EŽTK 14 straipsniu ir, kiek atitinka šį straipsnį, taikoma jo laikantis.
79
Iš Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencijos, susijusios su EŽTK 14 straipsniu, draudžiančiu bet kokią diskriminaciją, visų pirma dėl rasės, matyti, kad diskriminacija dėl asmens etninės kilmės yra rasinės diskriminacijos forma ir kad rasinė diskriminacija yra itin smerktina diskriminacijos forma, dėl kurios, atsižvelgiant į jos keliamą pavojų ir galimas pasekmes, reikalaujama, kad valdžios institucijos būtų ypač budrios ir veiktų ryžtingai. Jos turi pasinaudoti visomis turimomis kovos su rasizmu priemonėmis ir taip sustiprinti demokratinę visuomenės sampratą (2007 m. lapkričio 13 d. EŽTT sprendimo D.H. ir kiti prieš Čekijos Respubliką, CE:ECHR:2007:1113JUD005732500, 176 punktas ir 2024 m. vasario 20 d. EŽTT sprendimo Wa Baile prieš Šveicariją, CE:ECHR:2024:0220JUD004386818, 90 punktas).
80
Antra, Direktyvos 2000/43 3 konstatuojamojoje dalyje primenama, kad kiekvieno asmens teisė į lygybę prieš įstatymą ir apsaugą nuo diskriminacijos yra visuotinė teisė, kuri pripažįstama pagal įvairius tarptautinius susitarimus, tarp kurių yra 1965 m. gruodžio 21 d. priimta Tarptautinė konvencija dėl visų formų rasinės diskriminacijos panaikinimo, kurią pasirašė visos valstybės narės ir į kurią dėl to reikia deramai atsižvelgti. Pagal šios konvencijos 1 straipsnį „sąvoka „rasinė diskriminacija“ reiškia kokių nors skirtumų, išimčių, apribojimų darymą ar pranašumo teikimą, pagrįstą rasės, odos spalvos, giminės, tautybės ar etninės kilmės požymiais“, taigi diskriminacija dėl asmens etninės kilmės yra rasinės diskriminacijos forma, kaip apibrėžta minėtoje konvencijoje (šiuo klausimu žr. Sprendimo CHEZ Razpredelenie Bulgaria 73 punktą).
81
Trečia, kaip matyti iš Direktyvos 2000/43 13 konstatuojamosios dalies ir 3 straipsnio 2 dalies, šioje direktyvoje nereglamentuojamas skirtingas požiūris dėl pilietybės, nes vien asmens pilietybė negali būti pagrindas preziumuoti, kad jis priklauso tam tikrai etninei grupei.
82
Vis dėlto ši nuostata negali kliudyti siekiant apibrėžti „etninės kilmės“ sąvoką, be kitų veiksnių, atsižvelgti į pilietybę ar jos suteikimo kriterijus. Iš šio sprendimo 72 punkte nurodytų su šia sąvoka susijusių kriterijų sąrašo matyti, kad „bendra tautybė“ yra vienas iš elementų, kuris kartu su kitais gali leisti daryti išvadą apie priklausymą etninei grupei.
83
Taip pat asmens gimimo šalies kriterijus gali būti vienas iš veiksnių, kuriuo remiantis darytina išvada, kad asmuo priklauso tam tikrai etninei grupei (šiuo klausimu žr. 2017 m. balandžio 6 d. Sprendimo Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, 18 punktą).
84
Asmens gimimo šalis gali būti susijusi su jo pilietybe, tikėjimu, kalba, kultūra ir tradicijomis ar šio asmens gyvenimo aplinka ir dėl to laikoma vienu iš elementų, į kuriuos galima atsižvelgti nustatant asmens priklausymą etninei grupei, jeigu jis yra vienas iš daugelio elementų, susijusių su sąvoka „etninė kilmė“.
85
Vis dėlto vien asmens gimimo šalis negali pagrįsti bendros prezumpcijos dėl priklausymo tam tikrai etninei grupei. Negalima daryti prielaidos, kad kiekvienoje suverenioje valstybėje egzistuoja tik viena etninė kilmė (2017 m. balandžio 6 d. Sprendimo Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, 21 punktas).
86
Taigi, net jei nei asmens pilietybės, nei jo gimimo šalies kriterijus savaime nėra pakankamas pagrindas preziumuoti priklausymą etninei grupei, siekiant įvertinti tiesioginės diskriminacijos dėl „etninės kilmės“, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2000/43, buvimą galima atsižvelgti į abu šiuos kriterijus kartu su kitais elementais.
Dėl „tiesioginės diskriminacijos“ sąvokos, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2000/43
87
Kaip pabrėžta šio sprendimo 70 punkte, skirtingas požiūris turi būti pripažįstamas „tiesiogine diskriminacija“ dėl etninės kilmės, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies a punktą, kai dėl rasės ar etninės kilmės vienam asmeniui taikomas mažiau palankus požiūris, nei panašioje situacijoje yra, buvo ar būtų taikomas kitam asmeniui. Šiuo atveju svarbu pirmiausia nustatyti, ar pagrindinėse bylose nagrinėjamos nacionalinės teisės normos nustato skirtingą požiūrį dėl etninės kilmės, ir, jei taip, antra, išnagrinėti, ar toks skirtingas požiūris lemia tam tikrų asmenų nepalankią padėtį, palyginti su kitais asmenimis, kurių padėtis panaši.
88
Pirma, kalbant apie sąlygą, kad buvo įtvirtintas skirtingas požiūris „dėl etninės kilmės“, svarbu pažymėti, kad iš Viešojo būsto įstatymo, ypač jo 168a ir 168b straipsnių, matyti, kad pareiga patvirtinti plėtros planą, skirtą viešųjų šeimos būstų procentinei daliai sumažinti, taikoma „pertvarkos teritorijoms“, kaip apibrėžta šiame įstatyme. Šio įstatymo 61a straipsnio 4 dalyje jos apibrėžtos kaip gyvenamosios zonos, kurios pastaruosius penkerius metus atitiko šio 61a straipsnio 2 dalyje nurodytas sąlygas. Pastarojoje nuostatoje „paralelinės visuomenės“ apibrėžiamos kaip gyvenamosios zonos, kurios atitinka bent du socialinius ir ekonominius kriterijus, be to, kuriose „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ procentinė dalis viršija 50 %.
89
Taigi Viešojo būsto įstatymas nustato skirtingą požiūrį į šias gyvenamąsias zonas ir tas, kurios per pastaruosius penkerius metus taip pat atitiko bent du iš šių socialinių ir ekonominių kriterijų, bet kuriose „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ procentinė dalis neviršijo 50 %. Kiek tai susiję su šiomis zonomis, kurios vadinamos „pažeidžiamomis gyvenamosiomis teritorijomis“, tame įstatyme nenustatyta pareigos priimti tokį plėtros planą ir atitinkamai sumažinti viešųjų šeimos būstų procentinę dalį.
90
Nagrinėjamu atveju neatrodo, kad minėti socialiniai ir ekonominiai kriterijai būtų tiesiogiai susiję su pertvarkos teritorijų gyventojų etnine kilme. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės nustatyti, ar atsižvelgiant į penktąjį kriterijų, susijusį su „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ procentine dalimi, galima laikyti, kad Viešojo būsto įstatyme nustatytas skirtingas požiūris dėl etninės kilmės.
91
Šiomis aplinkybėmis reikia pabrėžti, kad identifikuojant pertvarkos teritorijas pastarajam kriterijui tenka svarbus vaidmuo. Net jei tam tikroje gyvenamojoje zonoje penkerius metus yra tenkinami visi socialiniai ir ekonominiai kriterijai (tai rodo, kad socialinė ir ekonominė situacija yra probleminė), pagal Viešojo būsto įstatymą nekyla pareiga priimti plėtros planą, jei šioje gyvenamojoje zonoje „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ procentinė dalis neviršija 50 %. Tačiau jeigu „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ procentinė dalis viršija 50 %, pakanka, kad būtų įvykdyti du iš keturių socialinių ir ekonominių kriterijų, kad nagrinėjama zona būtų laikoma „pertvarkymo teritorija“ ir dėl to atsirastų pareiga priimti jos plėtros planą.
92
Taigi atrodo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas skirtingas požiūris iš esmės grindžiamas „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ kriterijumi, kaip jis suprantamas pagal Viešojo būsto įstatymą.
93
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta šio sprendimo 87 punkte, reikia išnagrinėti, ar šis „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ kriterijus įtvirtina skirtingą požiūrį dėl etninės kilmės, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies a punktą.
94
Kadangi minėtas kriterijus numatytas Danijos teisėje, sprendimą šiuo klausimu turi priimti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
95
Pagal suformuotą jurisprudenciją vykstant SESV 267 straipsnyje numatytam procesui, nacionalines nuostatas turi aiškinti valstybių narių nacionaliniai teismai, o ne Teisingumo Teismas; šis teismas neturi teisės spręsti, ar vidaus teisės normos atitinka Sąjungos teisės nuostatas. Vis dėlto Teisingumo Teismas turi jurisdikciją pateikti nacionaliniam teismui visapusį Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris tam teismui leistų įvertinti vidaus teisės normų atitiktį Sąjungos teisės aktams (1981 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Frans-Nederlandse Maatschappij voor Biologische Producten, 272/80, EU:C:1981:312, 9 punktas; 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Gebhard, C‑55/94, EU:C:1995:411, 19 punktas ir 2023 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Ministero dell’Istruzione ir INPS, C‑270/22, EU:C:2023:933, 43 punktas).
96
Visų pirma iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad sąvoka „imigrantas“, kaip ji suprantama pagal Viešojo būsto įstatymą, reiškia užsienyje gimusį asmenį, kurio nė vienas iš tėvų nei gimė Danijoje, nei yra Danijos pilietis.
97
Toliau reikia pažymėti, kad sąvoka „palikuonis“, kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, reiškia asmenį, gimusį Danijoje, kurio nė vienas iš tėvų nei gimė Danijoje, nei yra Danijos pilietis; arba kurio abu tėvai, net jei yra gimę Danijoje ir įgiję Danijos pilietybę, abu išsaugojo ir užsienio šalies pilietybę.
98
Galiausiai sąvoka „Vakarų šalys“ apima Sąjungos valstybes nares, Andorą, Islandiją, Lichtenšteiną, Monaką, Norvegiją, Jungtinę Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystę, San Mariną, Šveicariją, Vatikano Miesto Valstybę, Kanadą, Jungtines Amerikos Valstijas, Australiją ir Naująją Zelandiją. Visos kitos nei nurodytosios šalys laikomos „ne Vakarų šalimis“.
99
Kaip pažymėta šio sprendimo 81 ir 85 punktuose, norint nustatyti priklausymą etninei grupei, nepakanka atskirai atsižvelgti į kriterijus, susijusius su atitinkamo asmens gimimo šalimi, taip pat su jo tėvų gimimo šalimi ir pilietybe. Todėl kiekvienas iš šių kriterijų šiuo atžvilgiu gali būti laikomas neutraliu.
100
Vis dėlto, kaip savo rašytinėse pastabose pripažino Danijos vyriausybė, bendras „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ kriterijus grindžiamas ne vien atitinkamo asmens ir jo tėvų gimimo šalies kriterijumi ir ne vien jų pilietybės kriterijumi, bet kompleksiniu šių kriterijų deriniu. Viena vertus, reikia atsižvelgti į atitinkamo asmens gimimo šalį, taip pat į jo tėvų gimimo šalį ir pilietybę. Kita vertus, reikia nustatyti, ar šių asmenų gimimo šalis (‑ys) ir (arba) jų pilietybės šalis (‑ys) laikomos „ne Vakarų šalimis“.
101
Dar reikia pažymėti, kad, pirma, vien to, jog bendrasis kriterijus, kaip antai „imigrantai ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonys“, gali būti laikomas susijusiu su keliomis etninės kilmės grupėmis, savaime nepakanka, kad būtų atmesta galimybė, jog toks bendrasis kriterijus grindžiamas atitinkamų asmenų etnine kilme.
102
Direktyvos 2000/43 veiksmingumui prieštarautų tai, jeigu jos 1 straipsnyje numatytas tikslas kovoti su diskriminacija dėl rasės ar etninės kilmės nebūtų taikomas tais atvejais, kai ta pati diskriminacija yra susijusi su keliomis etninėmis grupėmis.
103
2008 m. liepos 10 d. Sprendimo Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397), susijusio su byla, kurioje įmonės direktorius viešai pareiškė, kad ji atsisako įdarbinti „atvykėlius“, t. y. terminas, priešingas „vietiniams“ ir iš esmės atitinkantis „užsieniečius“ arba „imigrantus“, 28 punkte Teisingumo Teismas konstatavo, kad aplinkybė, jog darbdavys viešai pareiškė neįdarbinsiąs tam tikros etninės kilmės ar rasės darbuotojų, yra tiesioginė diskriminacija, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalies a punktą. Taigi Teisingumo Teismas neatmetė galimybės, kad tokia plati sąvoka, kaip „atvykėliai“, kuri iš esmės apima visus užsieniečius, gali būti susijusi su rase ar etnine kilme, kaip tai suprantama pagal tą direktyvą.
104
Tokiomis aplinkybėmis Direktyvos 2000/43 taikymo sritis negali būti apribota vien kova su diskriminacija, susijusia tik su viena etnine grupe.
105
Antra, tokio bendrojo kriterijaus, kaip antai „imigrantai ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonys“, priėmimo kontekstas, kai tai matyti iš teisės aktų, kuriuose įtrauktas tas kriterijus, parengiamųjų dokumentų, taip pat gali būti reikšmingos informacijos siekiant nustatyti, ar šiuose teisės aktuose įtvirtintas skirtingas požiūris dėl etninės kilmės. Taigi nagrinėjamu atveju šiuo klausimu gali būti svarbūs parengiamieji dokumentai, kaip antai paminėti prašyme priimti prejudicinį sprendimą ir nurodyti šio sprendimo 18 ir 20 punktuose.
106
Atsižvelgiant į tai, primintina, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad norint konstatuoti tiesioginės diskriminacijos, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies a punktą, buvimą, pakanka, kad sprendimą taikyti skirtingą požiūrį lemtų su etnine kilme susiję argumentai (šiuo klausimu žr. Sprendimo CHEZ Razpredelenie Bulgaria 76 punktą).
107
Trečia, vien tai, kad pertvarkos teritorijų gyventojai taip pat apima asmenis, kurie nėra „imigrantai ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonys“, nereiškia, kad nacionalinės teisės normos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, negali būti laikomos priimtomis remiantis etnine kilme (šiuo klausimu žr. Sprendimo CHEZ Razpredelenie Bulgaria 75 punktą).
108
Galiausiai, ketvirta, neatrodo, kad sąvokos „ne Vakarų šalys“ vartojimas (su sąlyga, kad tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas) trukdytų bendrąjį kriterijų „imigrantai ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonys“ taikyti asmenims, kurių gimimo vieta ir (arba) jų tėvų gimimo vieta yra „Vakarų šalyje“, arba asmenims, kurie patys ir (arba) kurių tėvai turi tokios „Vakarų šalies“ pilietybę.
109
Vis dėlto vien šios aplinkybės nepakanka, kad būtų atmesta galimybė, jog šio sprendimo 100 punkte nurodyto kompleksinis kriterijų derinys gali lemti skirtingą požiūrį dėl etninės kilmės.
110
Kaip priminta šio sprendimo 87 punkte, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atlikęs visus reikiamus patikrinimus, padarys išvadą, kad bendrasis kriterijus „imigrantai ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonys“, kaip jis suprantamas pagal Viešojo būsto įstatymą, įtvirtina skirtingą požiūrį dėl etninės kilmės, jam dar reikės patikrinti, ar dėl šio įstatymo tam tikriems asmenims taikomas mažiau palankus požiūris nei asmenims, kurių padėtis panaši.
111
Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies a punkte, be sąlygos, kad skirtingas požiūris įtvirtintas „dėl etninės kilmės“, numatytos dar dvi sąlygos, susijusios atitinkamai su „mažiau palankiu požiūriu“ ir su nagrinėjamų situacijų „panaš[umu]“.
112
Reikia priminti, kad siekiant nustatyti, ar pažeistas vienodo požiūrio principas, su situacijų „panašumu“ susijusį reikalavimą reikia vertinti atsižvelgiant į visas joms būdingas aplinkybes (Sprendimo CHEZ Razpredelenie Bulgaria 89 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
113
Nagrinėjamu atveju atrodo, kad, kiek tai susiję su nuoma, viešųjų šeimos būstų nuomininkų, gyvenančių pertvarkos teritorijose, situacija yra panaši į situaciją nuomininkų, nuomojančių būstą pažeidžiamose gyvenamosiose teritorijose, pastaruosius penkerius metus atitikusiose bent du iš socialinių ir ekonominių kriterijų, bet kuriose „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ procentinė dalis neviršijo 50 %.
114
Kiek tai susiję su „mažiau palankaus požiūrio“ buvimu, pažymėtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės išnagrinėti pasekmes, kurių visiems gyvenamosios zonos gyventojams kyla dėl jos priskyrimo prie „pertvarkos teritorijos“.
115
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Viešojo būsto įstatymo 168a ir 168b straipsniuose nustatyta pareiga priimti plėtros planą, kuriuo turi būti siekiama iki 2030 m. sausio 1 d. sumažinti viešųjų šeimos būstų dalį atitinkamoje pertvarkos teritorijoje iki ne daugiau kaip 40 % visų būstų.
116
Atrodo, kad dėl šiame įstatyme nustatytos pareigos visų pertvarkos teritorijų gyventojams kyla didesnė rizika, kad jų nuomos sutartys bus nutrauktos anksčiau laiko ir jie neteks savo būsto.
117
Panašu, kad (su sąlyga, kad tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas) pačiame Viešojo būsto įstatyme numatyta, jog nuomos sutarties nutraukimas prieš terminą yra viena iš pasekmių, kurių gali kilti patvirtinus pertvarkos teritorijos plėtros planą.
118
Iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad, kai toks planas įgyvendinamas perleidžiant būstus privačiam įgijėjui, šio įstatymo 27 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad kompetentingas ministras patvirtina tokį perleidimą su sąlyga, kad nutraukiamos nuomos sutartys su nuomininkais, neatitinka kriterijų, kuriuos savivaldybės taryba privalo patvirtinti pagal to paties įstatymo 27c straipsnio 1 dalį.
119
Panašiai to paties įstatymo 27c straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad jei nuomojamas būstas išnuomojamas pažeidžiant šiuos kriterijus, savivaldybės taryba privalo įpareigoti nuomotoją nutraukti nuomos sutartį.
120
Tokiomis aplinkybėmis atrodo, kad pertvarkos teritorijų gyventojams kyla didesnė rizika, kad jų nuomos sutartys bus nutrauktos prieš terminą, o pažeidžiamų gyvenamųjų teritorijų, kurių probleminė socialinė ir ekonominė situacija yra bent jau analogiška situacijai pertvarkos teritorijose, gyventojams tokia rizika nekyla.
121
Svarbu pažymėti, kad teisė į būsto neliečiamybę yra pagrindinė teisė, užtikrinama Chartijos 7 straipsnyje, kuriame įtvirtintos teisės atitinka EŽTK 8 straipsnio 1 dalyje garantuojamas teises, todėl jai pagal Chartijos 52 straipsnio 3 dalį turi būti pripažįstama tokia pati reikšmė ir taikymo sritis kaip EŽTK 8 straipsnio 1 dalyje garantuojamoms teisėms (šiuo klausimu žr. 2024 m. spalio 4 d. Sprendimo Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, 63 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
122
Iš Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencijos matyti, kad būsto praradimas yra sunkiausias teisės į būsto neliečiamybę pažeidimas. Dėl tokio praradimo atitinkamo asmens ir jo šeimos padėtis tampa ypač pažeidžiama (šiuo klausimu žr. 2008 m. gegužės 13 d. EŽTT sprendimo McCann prieš Jungtinę Karalystę, CE:ECHR:2008:0513JUD001900904, 50 punktą; taip pat 2014 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, 63 ir 64 punktus).
123
Tuo remiantis darytina išvada, kad šio sprendimo 120 punkte nustatyta padidėjusi rizika gali sudaryti „mažiau palankų požiūrį“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies a punktą.
124
Dar reikia patikslinti, kad vertinant, ar toks mažiau palankus požiūris egzistuoja, nėra svarbu, ar kriterijai, pagal kuriuos individualiai atrenkamos nutrauktinos nuomos sutartys, apima „imigrantus ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonis“. Tokia aplinkybė negali paneigti padidėjusios šių nuomos sutarčių nutraukimo prieš terminą rizikos.
125
Be to, šiuo atžvilgiu neturi reikšmės ir tai, ar nuomininkai, kurių nuomos sutartys buvo nutrauktos, yra „imigrantai ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonys“. Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad vienodo požiūrio principas, kurį siekiama įgyvendinti Direktyva 2000/43, taikomas ne konkrečiai asmenų grupei, bet dėl šios direktyvos 1 straipsnyje išvardytų priežasčių, taigi jis taikomas ir asmenims, kurie patys nėra atitinkamos rasės ar etninės kilmės, tačiau dėl vienos iš šių priežasčių jiems taikomas mažiau palankus požiūris arba jie atsiduria nepalankioje padėtyje (šiuo klausimu žr. Sprendimo CHEZ Razpredelenie Bulgaria 56 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
126
Galiausiai siekiant įvertinti, ar dėl gyvenamosios zonos priskyrimo prie „pertvarkos teritorijos“ atsiranda „mažiau palankus požiūris“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies a punktą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat galėtų išnagrinėti, ar, kaip tvirtino tam tikros šalys ir suinteresuotieji asmenys, pateikę rašytines pastabas, pats pavadinimas „pertvarkos teritorija“, dėl kurio tokių teritorijų gyventojams kyla didesnė rizika, kad jų nuomos sutartys bus nutrauktos prieš terminą, ir kuris pakeitė pavadinimą „sudėtinga geto teritorija“, nacionaliniu mastu yra įžeidžiantis ir stigmatizuojantis (šiuo klausimu žr. Sprendimo CHEZ Razpredelenie Bulgaria 87 punktą).
127
Šiomis aplinkybėmis nacionalinis teismas taip pat galėtų įvertinti, ar tam tikri teiginiai, pateikti įvairiuose parengiamuosiuose darbuose, paminėtuose prašyme priimti prejudicinį sprendimą ir nurodytuose šio sprendimo 17–20 punktuose, leidžia manyti, kad aptariamos nacionalinės teisės normos pagrįstos stereotipais arba išankstinėmis nuostatomis dėl „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ ar net, kaip savo išvados 152 punkte iš esmės teigė generalinė advokatė, prisideda prie tokių stereotipų ir išankstinių nuostatų įtvirtinimo.
128
Taip pat svarbu pažymėti, kad jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, jog egzistuoja tiesioginės diskriminacijos dėl etninės kilmės prezumpcija, siekiant veiksmingai įgyvendinti vienodo požiūrio principą, įrodinėjimo našta visų pirma tektų Socialinių reikalų, būsto ir vyresnio amžiaus žmonių ministerijai, kuri, vadovaujantis Direktyvos 2000/43 8 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta nuostata, turėtų įrodyti, kad šis principas nebuvo pažeistas ir kad priimtas Viešojo būsto įstatymas, kiek juo nustatomos pertvarkos teritorijos ir numatoma pareiga priimti šių teritorijų plėtros planus, jokiu būdu nėra grindžiamas daugumos minėtų teritorijų gyventojų etnine kilme, o jo pagrindas – tik objektyvūs veiksniai, neturintys nieko bendra su diskriminacija dėl etninės kilmės (šiuo klausimu žr. Sprendimo CHEZ Razpredelenie Bulgaria 85 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
129
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia pripažinti, kad Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad nacionalinės teisės normos, nustatančios pareigą patvirtinti plėtros planus, skirtus viešųjų šeimos būstų procentinei daliai sumažinti gyvenamosiose zonose, kurioms būdinga, be kita ko, tai, kad per pastaruosius penkerius metus jose gyvenančių „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ procentinė dalis viršijo 50 %, įtvirtina tiesioginę diskriminaciją, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, jeigu paaiškėja, kad šios priimtos nacionalinės teisės normos grindžiamos daugumos šių gyvenamųjų zonų gyventojų etnine kilme ir dėl minėtų nacionalinės teisės normų visiems jų gyventojams taikomas mažiau palankus požiūris nei panašių gyvenamųjų zonų, kuriose „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ dalis neviršija 50 %, gyventojams.
Dėl netiesioginės diskriminacijos, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies b punktą, buvimo
130
Tuo atveju, jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prieis prie išvados, kad pagrindinėje byloje aptariamos nacionalinės teisės normos neįtvirtina tiesioginės diskriminacijos, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies a punktą, jis dar turės išnagrinėti, ar tos normos gali nustatyti netiesioginę diskriminaciją, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies b punktą.
131
Pagal minėto 2 straipsnio 2 dalies b punktą netiesioginė diskriminacija yra tada, kai dėl akivaizdžiai neutralių nuostatų, kriterijų ar praktikos tam tikros rasės ar etninės kilmės asmenys tam tikru atžvilgiu gali patekti į nepalankesnę padėtį nei kiti asmenys, nebent tas nuostatas, kriterijus ar praktiką objektyviai pateisina teisėtas tikslas, o šio tikslo siekiama tinkamomis ir būtinomis priemonėmis.
132
Pirma, dėl „akivaizdžiai neutralios“ nuostatos, kriterijaus ar praktikos buvimo Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad ši sąlyga reiškia, kad aptariama nuostata, kriterijus ar praktika turi būti suformuluoti ar taikomi iš pažiūros neutraliai, t. y. atsižvelgiant į veiksnius, kurie nesusiję su saugoma savybe ir nėra jai lygiaverčiai (šiuo klausimu žr. Sprendimo CHEZ Razpredelenie Bulgaria 93 ir 109 punktus).
133
Antra, reikia priminti, kad jei paaiškėja, jog priemonės, kuri lemia skirtingą požiūrį ir dėl to taikomas mažiau palankus požiūris, imtasi dėl su rase ar etnine kilme susijusių priežasčių, tokia priemonė laikytina tiesiogine diskriminacija, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies a punktą. O netiesioginei diskriminacijai dėl rasės ar etninės kilmės nebūtina, kad atitinkama priemonė būtų pagrįsta tokiais motyvais. Tam, kad priemonei būtų galima taikyti Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies b punktą, pakanka, kad ta priemonė, nors ir pagrįsta neutraliais, su saugoma savybe nesusijusiais kriterijais, darytų itin nepalankų poveikį šią savybę turintiems asmenims (šiuo klausimu žr. Sprendimo CHEZ Razpredelenie Bulgaria 95 ir 96 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
134
Trečia, dėl šio 2 straipsnio 2 dalies b punkte numatytos sąlygos, pagal kurią atitinkama priemonė turi būti tokia, kad dėl jos tam tikros rasės ar etninės kilmės asmenys atsidurtų „tam tikru atžvilgiu nepalankesnėje padėtyje“, palyginti su kitais asmenimis, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad šią sąlygą reikia suprasti taip, kad būtent tam tikros etninės kilmės asmenys dėl atitinkamos nuostatos, kriterijaus ar praktikos patenka į gerokai nepalankesnę padėtį (Sprendimo CHEZ Razpredelenie Bulgaria 100 punktas ir 2018 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, 47 punktas).
135
Taigi atitinkama nuostata, kriterijus ar praktika nebūtinai turi būti nepalanki tik vienai konkrečiai etninei grupei.
136
Kaip savo rašytinėse pastaboje nurodė Žmogaus teisių institutas ir Europos Komisija, nors keliose Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies b punkto kalbinėse versijose yra žodis, atitinkantis danų kalbos žodį „bestemt“ („tam tikras“ arba „nustatytas“), kitose šios nuostatos kalbinėse versijose tokio žodžio nėra, o tik nurodoma „etninė kilmė“ arba „etninė grupė“, nepateikiant jokių papildomų paaiškinimų.
137
Taigi minėtos nuostatos aiškinimas, pagal kurį netiesioginė diskriminacija gali būti konstatuota tik tuo atveju, kai dėl akivaizdžiai neutralios nuostatos, kriterijaus ar praktikos į tam tikru atžvilgiu nepalankesnę padėtį patenka viena etninė grupė (išskyrus nuostatas, kriterijus ar praktiką, dėl kurių nepalankioje padėtyje atsiduria kelios etninės grupės), nėra pagrįstas keliomis šios nuostatos kalbinėmis versijomis.
138
Tokiomis aplinkybėmis pagal suformuotą jurisprudenciją vienoje iš Sąjungos teisės nuostatos kalbinių versijų pavartota formuluotė negali būti vienintelis šios nuostatos aiškinimo pagrindas ar įgyti prioritetą prieš kitas kalbines versijas. Dėl būtinumo vienodai taikyti, taigi ir aiškinti, Sąjungos teisės aktą neleidžiama remtis tik viena jo versijų, bet reikalaujama, kad jis būtų aiškinamas atsižvelgiant į teisinio reglamentavimo, kurio dalis yra, bendrą struktūrą ir tikslą (2010 m. kovo 25 d. Sprendimo Helmut Müller, C‑451/08, EU:C:2010:168, 38 punktas ir 2025 m. gegužės 8 d. Sprendimo Pielatak, C‑410/23, EU:C:2025:325, 58 punktas).
139
Toks aiškinimas, koks pateiktas šio sprendimo 137 punkte, būtų sunkiai suderinamas su Direktyvos 2000/43 tikslais, nurodytais šio sprendimo 77 punkte.
140
Šiuo atžvilgiu reikėtų priminti, kad dėl šio sprendimo 102 ir 103 punktuose nurodytų priežasčių direktyvos taikymo sritis negali būti apribota kova tik su vienos etninės grupės diskriminacija.
141
Galiausiai reikia pažymėti, kad, kaip nurodyta minėtos direktyvos 15 konstatuojamojoje dalyje, valstybių narių teisėje arba praktikoje gali būti numatyta, kad netiesioginė diskriminacija gali būti nustatyta bet kokiomis priemonėmis, įskaitant statistinius duomenis.
142
Taigi nacionalinis teismas turi įvertinti, ar jam pateikti statistiniai duomenys yra patikimi ir ar į juos galima atsižvelgti, t. y. visų pirma, ar jie neatspindi tik atsitiktinių arba atitinkamai susiklosčius aplinkybėms susidariusių reiškinių ir ar bendrai vertinami šie duomenys yra pakankamai svarbūs (šiuo klausimu žr. 2020 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo YS (Vadovaujančias pareigas einančių darbuotojų profesinės pensijos), C‑223/19, EU:C:2020:753, 51 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
143
Jeigu atlikęs reikiamą analizę prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas padarys išvadą, kad dėl pagrindinėje byloje aptariamos nuostatos ir bendrojo kriterijaus tam tikroms etninėms grupėms priklausantys asmenys atsiduria tam tikroje nepalankesnėje padėtyje, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies b punktą, jis turės išnagrinėti, ar ši nuostata ir bendrasis kriterijus yra objektyviai pateisinami teisėtu tikslu ir ar šio tikslo siekiama tinkamomis ir būtinomis priemonėmis.
144
Remiantis Teisingumo Teismo suformuota jurisprudencija, pagal proporcingumo principą būtina patikrinti, ar nacionalinės priemonės, pirma, yra tinkamos siekiamam bendrojo intereso tikslui įgyvendinti, antra, neviršija to, kas tikrai būtina, t. y. kad šio tikslo negalima taip pat veiksmingai pasiekti kitomis priemonėmis, kurios mažiau ribotų atitinkamiems asmenims garantuojamas teises ir laisves, ir, trečia, nėra neproporcingos atsižvelgiant į minėtą tikslą, o tai reiškia, kad reikia, be kita ko, įvertinti, ar to tikslo svarba atitinka šių teisių ir laisvių suvaržymo dydį (2023 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Nordic Info, C‑128/22, EU:C:2023:951, 77 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
145
Siekiant nustatyti, ar apribojimas atitinka proporcingumo principą, būtent valstybė narė, siekianti remtis tikslu, kuriuo galima pateisinti pagrindinės laisvės arba pagrindinės teisės apribojimą, turi pateikti nacionaliniam teismui visą informaciją, kuria remdamasis jis galėtų įsitikinti, kad konkreti priemonė atitinka iš to principo kylančius reikalavimus, o kartu su pateisinamosiomis priežastimis, kuriomis valstybė narė gali remtis, turi būti pateikta šios priemonės tinkamumo ir būtinumo tam tikslui pasiekti analizė ir konkretūs įrodymai, pagrindžiantys jos argumentus (2025 m. liepos 10 d. Sprendimo INTERZERO ir kt., C‑254/23, EU:C:2025:569, 101 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
146
Be to, reikia priminti, kad objektyvaus pateisinimo sąvoka, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies b punktą, turi būti aiškinama siaurai (Sprendimo CHEZ Razpredelenie Bulgaria 112 punktas).
147
Nagrinėjamu atveju, visų pirma kalbant apie Viešojo būsto įstatymu siekiamus tikslus, reikia pažymėti, kad, Danijos vyriausybės teigimu, šio įstatymo 61a ir 168a straipsniais siekiama išspręsti problemas, susijusias su „paralelinių visuomenių“ susikūrimu Danijos viešojo būsto sistemoje, ir užtikrinti sėkmingą integraciją.
148
Taigi ši vyriausybė nurodo priežastis, susijusias su socialine sanglauda ir trečiųjų šalių piliečių integracija į šią sistemą, taip pat priežastis, susijusias su socialinio būsto politika ir jos finansavimu.
149
Pirma, dėl tikslo, susijusio su socialine sanglauda ir integracija, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad, atsižvelgiant į Sąjungos teisėje integracijos priemonėms teikiamą svarbą, kaip matyti iš SESV 79 straipsnio 4 dalies, sėkmingos trečiųjų šalių piliečių integracijos tikslas gali būti privalomasis bendrojo intereso pagrindas, nes šių piliečių integracija yra esminis elementas skatinant ekonominę ir socialinę sanglaudą, kuri SESV nurodyta kaip pagrindinis Sąjungos tikslas (pagal analogiją žr. 2016 m. balandžio 12 d. Sprendimo Genc, C‑561/14, EU:C:2016:247, 55 ir 56 punktus; taip pat 2022 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Udlændingenævnet (Užsieniečiams privalomas kalbos egzaminas), C‑279/21, EU:C:2022:1019, 37 ir 38 punktus).
150
Atsižvelgiant į šio pagrindinio Sąjungos tikslo svarbą, valstybės narės iš esmės turi didelę diskreciją priimti priemones, kuriomis siekiama užtikrinti socialinę sanglaudą ir integraciją, įskaitant miestų planavimo priemones.
151
Vis dėlto reikia pabrėžti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 108 punkto, sąvoka „imigrantai ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonys“ apima taip pat asmenis, turinčius valstybės narės, įskaitant Danijos Karalystės, pilietybę. Taigi pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės normos, kiek jos taikomos valstybių narių piliečiams, negali būti pateisinamos šiuo tikslu.
152
Antra, dėl tikslo viešojo būsto sistemoje laikytis būsto politikos reikalavimų Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad reikalavimai, susiję su valstybės narės socialinio būsto politika ir jos finansavimu, gali būti privalomieji bendrojo intereso pagrindai (2009 m. spalio 1 d. Sprendimo Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, EU:C:2009:593, 30 punktas). Tas pats pasakytina ir dėl reikalavimų, kuriais didinamos pažeidžiamų ar mažas pajamas gaunančių asmenų galimybės gauti būstą (2025 m. vasario 27 d. Sprendimo AEON NEPREMIČNINE ir kt., C‑674/23, EU:C:2025:113, 55 punktas).
153
Įgyvendindamos savo būsto politiką valstybės narės iš esmės taip pat turi didelę diskreciją.
154
Atsižvelgiant į tai, atrodo, kad nagrinėjamu atveju pagrindinėje byloje aptariamomis nacionalinės teisės normomis, nustatant pareigą patvirtinti plėtros planus, kuriais siekiama sumažinti viešųjų šeimos būstų procentinę dalį pertvarkos teritorijose, siekiama išspręsti ne problemas, susijusias su viešojo būsto finansavimu, o veikiau šiose teritorijose egzistuojančias socialines ir ekonomines problemas, susijusias su socialine sanglauda ir integracija. Taigi atsižvelgiant į Danijos vyriausybės nurodytus privalomuosius bendrojo intereso pagrindus, paminėtus šio sprendimo 147 punkte, su būsto politika susijęs tikslas turi būti laikomas platesnio socialinės sanglaudos ir integracijos tikslo dalimi.
155
Be to, kadangi dėl šių plėtros planų gali būti prarastas būstas, jie negali būti pateisinami tikslu didinti tam tikrų kategorijų asmenų galimybes gauti būstą.
156
Trečia, net jeigu pagrindinėje byloje aptariamos teisės normos iš esmės gali būti laikomos patenkančiomis į sritį, kurioje valstybės narės naudojasi didele diskrecija, vis dėlto jos privalo laikytis bet kokios diskriminacijos dėl rasės ar etninės kilmės draudimo, įtvirtinto Chartijos 21 straipsnyje ir sukonkretinto Direktyvoje 2000/43.
157
Iš šios direktyvos 9, 12 ir 13 konstatuojamųjų dalių matyti, kad diskriminavimas dėl rasės arba etninės kilmės gali trukdyti siekti SESV tikslų, ypač pakankamo užimtumo ir socialinės apsaugos, gerinti gyvenimo lygį ir kokybę, ekonominės ir socialinės sanglaudos bei solidarumo, taip pat pakenkti Sąjungos, kaip laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės, plėtrai; be to, šioje direktyvoje įtvirtintu bet kokios rūšies diskriminacijos draudimu jos reglamentuojamose srityse siekiama, be kita ko, užtikrinti demokratinės ir tolerantiškos visuomenės, kurioje galėti dalyvauti visi asmenys, neatsižvelgiant į jų rasę ar etninę kilmę, raidą (Sprendimo CHEZ Razpredelenie Bulgaria 74 punktas).
158
Toliau dėl klausimo, ar pagrindinėje byloje aptariamos teisės normos atitinka proporcingumo principą, pirmiausia reikia išnagrinėti, ar jose numatytos priemonės yra tinkamos šiomis teisės normomis siekiamam privalomajam bendrojo intereso tikslui įgyvendinti.
159
Plėtros planų, skirtų spręsti socialines ir ekonomines problemas, ypač turinčias poveikį tam tikroms gyvenamosioms zonoms, patvirtinimas iš esmės gali būti laikomas priemone, tinkama socialinės sanglaudos ir integracijos tikslui pasiekti.
160
Kaip savo išvados 167 ir 168 punktuose iš esmės pažymėjo generalinė advokatė, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės nustatyti, ar Danijos vyriausybė jam pateikė įrodymų, kad konkreti priemonė, kuria siekiama sumažinti viešųjų šeimos būstų procentinę dalį pertvarkos teritorijose, iš tikrųjų gali padėti pasiekti šį tikslą.
161
Dėl priemonės tinkamumo užtikrinti privalomojo bendrojo intereso tikslo įgyvendinimą pažymėtina, kad pagal suformuotą jurisprudenciją teisės aktai gali būti tinkami nurodyto tikslo įgyvendinimui užtikrinti, tik jeigu juose numatytomis priemonėmis iš tikrųjų siekiama šio tikslo ir jos įgyvendinamos nuosekliai ir sistemingai (šiuo klausimu žr. 2023 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, 37 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją; taip pat 2024 m. kovo 21 d. Sprendimo Landeshauptstadt Wiesbaden, C‑61/22, EU:C:2024:251, 94 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
162
Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, kad pažeidžiamose gyvenamose teritorijose, kurioms būdingos socialinės ir ekonominės problemos, bent jau analogiškos toms, kurios egzistuoja pertvarkos teritorijose, Viešojo būsto įstatymas neįpareigoja patvirtinti tokių plėtros planų, kaip aptariami pagrindinėje byloje. Darytina išvada, kad pažeidžiamose gyvenamosiose teritorijose tokios problemos prireikus sprendžiamos kitomis priemonėmis, skirtomis socialinei sanglaudai užtikrinti.
163
Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar, numatant pareigą patvirtinti tokius planus, šiuo įstatymu siekiama nuosekliai ir sistemingai skatinti socialinę sanglaudą, net jeigu ši pareiga taikoma tik pertvarkos teritorijoms, kuriose „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ procentinė dalis viršija 50 %, ir netaikoma pažeidžiamoms gyvenamosioms teritorijoms, kur ši dalis yra mažesnė nei 50 %.
164
Jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vis dėlto padarytų išvadą, kad pagrindinėje byloje aptariamos nacionalinės teisės normos yra tinkamos užtikrinti socialinės sanglaudos ir integracijos tikslo įgyvendinimą, tada, antra, kad galėtų nustatyti, ar tokia priemonė yra būtina šiam tikslui pasiekti, jis dar turėtų patikrinti, ar, kaip teigė kelios rašytines pastabas pateikusios šalys ir suinteresuotieji asmenys, minėtas tikslas gali būti taip pat veiksmingai pasiektas kitomis priemonėmis, kurios mažiau ribotų atitinkamiems asmenims garantuojamas teises ir laisves.
165
Darant prielaidą, kad nėra kitų tokių pat veiksmingų priemonių, trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas dar turėtų išnagrinėti šių teisės normų proporcingumą siaurąja prasme. Taigi tas teismas turėtų patikrinti, ar dėl minėtų teisės normų kilę nepatogumai nėra neproporcingi siekiamiems tikslams ir ar šios normos pernelyg nepažeidžia pertvarkos teritorijų gyventojų teisėtų interesų (šiuo klausimu žr. Sprendimo CHEZ Razpredelenie Bulgaria 123 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
166
Šiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 121 punkte, teisė į būsto neliečiamybę yra Chartijos 7 straipsnyje garantuojama pagrindinė teisė.
167
Be to, Direktyvos 2000/43 4 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad, kiek tai susiję su galimybe gauti prekes ir paslaugas ir prekių tiekimu bei paslaugų teikimu, t. y. kaip matyti iš šio sprendimo 63 ir 66 punktų, šioje byloje nagrinėjamoje srityje svarbu paisyti teisės į privataus ir šeimos gyvenimo gerbimą, t. y. pagrindinės teisės, kuri apima ir asmens, ir jo šeimos gyvenamosios vietos apsaugą (šiuo klausimu žr. 2025 m. birželio 24 d. Sprendimo GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, 93 punktą).
168
Reikia pažymėti, kad bendrojo intereso tikslų, kaip antai socialinės sanglaudos ir integracijos, negalima siekti nacionaline priemone, neatsižvelgiant į tai, kad jie turi būti suderinti su Sutartyse ir Chartijoje įtvirtintomis pagrindinėmis teisėmis ir principais, su kuriais ši priemonė yra susijusi, nustatant pusiausvyrą tarp, viena vertus, šių bendrojo intereso tikslų ir, kita vertus, nagrinėjamų teisių ir principų, siekiant užtikrinti, kad tos priemonės sukelti nepatogumai nebūtų neproporcingi nurodytiems tikslams. Taigi galimybė pateisinti Chartijos 7 straipsnyje užtikrinamų teisių ribojimą turi būti vertinama atsižvelgiant į suvaržymo, kurį lemia toks ribojimas, dydį ir patikrinant, ar šiuo ribojimu siekiamo bendrojo intereso tikslo svarba šį dydį atitinka (šiuo klausimu žr. 2025 m. liepos 10 d. Sprendimo INTERZERO ir kt., C‑254/23, EU:C:2025:569, 109 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
169
Šiuo klausimu reikia priminti, kad atrodo, jog dėl Viešojo būsto įstatymo, kuriame numatyta pareiga patvirtinti pertvarkos teritorijų plėtros planus, šių teritorijų gyventojams kyla didesnė rizika, kad jų nuomos sutartys bus nutrauktos prieš terminą, taigi ir prarastas būstas.
170
Kaip matyti iš šio sprendimo 121 ir 122 punktų, būsto praradimas yra sunkiausias teisės į būsto neliečiamybę pažeidimas, kaip tai suprantama pagal Chartijos 7 straipsnį, ir dėl to atitinkamo asmens ir jo šeimos padėtis tampa ypač pažeidžiama.
171
Iš Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencijos, susijusios su EŽTK 8 straipsniu, kurio 1 dalyje numatytos teisės yra lygiavertės Chartijos 7 straipsnyje garantuojamoms teisėms, taip pat visų pirma matyti, kad nors socialinės ar ekonominės politikos srityje, įskaitant būsto politiką, nacionalinės valdžios institucijos turi didelę diskreciją, vis dėlto joms suteikta diskrecija yra juo labiau ribota, kuo svarbesnė aptariama teisė siekiant užtikrinti, kad atitinkamas asmuo galėtų veiksmingai naudotis jam pripažįstamomis pagrindinėmis ar „intymaus“ pobūdžio teisėmis. Tai, be kita ko, pasakytina dėl šiame 8 straipsnyje garantuojamų teisių, kurios itin svarbios asmens tapatybei, jo apsisprendimui, fizinei ir psichinei neliečiamybei, socialinių santykių palaikymui, taip pat jo padėties visuomenėje stabilumui ir apsaugai (2013 m. spalio 17 d. EŽTT sprendimo Winterstein ir kiti prieš Prancūziją, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, 148 punktas).
172
Be to, bet kuriam asmeniui, kuriam kyla rizika, kad jo teisė į būsto neliečiamybę bus rimtai pažeista praradus būstą, iš esmės privalo būti suteikta galimybė, kad tokios priemonės proporcingumą išnagrinėtų nepriklausomas teismas, atsižvelgdamas į atitinkamus minėtame 8 straipsnyje įtvirtintus principus. Vertinant iškeldinimo priemonės proporcingumą, visų pirma reikia atsižvelgti į šiuos aspektus: jei gyvenamoji vieta buvo užimta teisėtai, tai sumažina bet kokios iškeldinimo priemonės teisėtumą, o jeigu gyvenama neteisėtai, atitinkamo asmens padėtis silpnesnė. Be to, jei nėra jokios alternatyvios apgyvendinimo vietos, suvaržymas didesnis nei tuo atveju, jei tokia apgyvendinimo vieta yra, o šios vietos tinkamumas vertinamas atsižvelgiant į konkrečius atitinkamo asmens poreikius (šiuo klausimu žr. 2013 m. spalio 17 d. EŽTT sprendimo Winterstein ir kiti prieš Prancūziją, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, 148 punktą).
173
Galiausiai nagrinėdamos proporcingumą nacionalinės valdžios institucijos turi atsižvelgti į atitinkamų asmenų priklausymą socialiai pažeidžiamai grupei, taigi ir į jų ypatingus poreikius (2013 m. spalio 17 d. EŽTT sprendimo Winterstein ir kiti prieš Prancūziją, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, 160 punktas).
174
Nagrinėjamu atveju tai, kad pagal Danijos viešojo būsto sistemą nacionalinės valdžios institucijos rūpinasi asmenų, kurių nuomos sutartys nutraukiamos prieš terminą, perkėlimu į kitą būstą, gali būti vienas iš veiksnių, į kurį, be kitų, turi atsižvelgti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nagrinėdamas pagrindinėje byloje aptariamų nacionalinės teisės normų proporcingumą. Dėl šio veiksnio teisės į būsto neliečiamybę pažeidimas, susijęs su prieš terminą nutraukta nuomos sutartimi, yra ne toks sunkus, jeigu rūpinamasi veiksmingai, o alternatyvus būstas yra pritaikytas prie konkrečių šių asmenų ir jų šeimų poreikių. Vis dėlto reikia atsižvelgti į tai, kad kai kurie iš minėtų asmenų ir jų šeimų daugelį metų teisėtai gyveno šeimos būste, kurį dabar praranda.
175
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip: nacionalinės teisės normos, nustatančios pareigą patvirtinti plėtros planus, skirtus viešųjų šeimos būstų procentinei daliai sumažinti gyvenamosiose zonose, kurioms būdinga, be kita ko, tai, kad per pastaruosius penkerius metus jose gyvenančių „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ procentinė dalis viršijo 50 %, įtvirtina netiesioginę diskriminaciją, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, jeigu paaiškėja, kad, pirma, dėl nacionalinės teisės normų, kurios, nors ir atrodo suformuluotos ar taikomos neutraliai, t. y. atsižvelgiant į veiksnius, kurie nesusiję su etnine kilme, tam tikroms etninėms grupėms priklausantys asmenys patenka tam tikru atžvilgiu į nepalankesnę padėtį ir, antra, siekiant įgyvendinti minėtomis nacionalinės teisės normomis siekiamą privalomąjį bendrojo intereso tikslą nepaisoma proporcingumo principo.
176
Tokiomis aplinkybėmis į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies a ir b punktai turi būti aiškinami taip, kad nacionalinės teisės normos, nustatančios pareigą patvirtinti plėtros planus, skirtus viešųjų šeimos būstų procentinei daliai sumažinti gyvenamosiose zonose, kurioms būdinga, be kita ko, tai, kad per pastaruosius penkerius metus jose gyvenančių „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ procentinė dalis viršijo 50 %,
–
įtvirtina tiesioginę diskriminaciją dėl etninės kilmės, kaip tai suprantama pagal šio 2 straipsnio 2 dalies a punktą, jeigu paaiškėja, kad priimtos nacionalinės teisės normos grindžiamos daugumos šių gyvenamųjų zonų gyventojų etnine kilme ir dėl minėtų nacionalinės teisės normų visiems jų gyventojams taikomas mažiau palankus požiūris nei panašių gyvenamųjų zonų, kuriose „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ dalis neviršija 50 %, gyventojams,
–
įtvirtina netiesioginę diskriminaciją, kaip tai suprantama pagal šio 2 straipsnio 2 dalies b punktą, jeigu paaiškėja, kad, pirma, dėl nacionalinės teisės normų, kurios, nors ir atrodo suformuluotos ar taikomos neutraliai, t. y. atsižvelgiant į veiksnius, kurie nesusiję su etnine kilme, tam tikroms etninėms grupėms priklausantys asmenys patenka tam tikru atžvilgiu į nepalankesnę padėtį, ir, antra, siekiant įgyvendinti minėtomis nacionalinės teisės normomis siekiamą privalomąjį bendrojo intereso tikslą nepaisoma proporcingumo principo.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
177
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamose bylose, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
2000 m. birželio 29 d. Tarybos direktyvos 2000/43/EB, įgyvendinančios vienodo požiūrio principą asmenims nepriklausomai nuo jų rasės arba etninės priklausomybės, 2 straipsnio 2 dalies a ir b punktai
turi būti aiškinami taip:
nacionalinės teisės normos, nustatančios pareigą patvirtinti plėtros planus, skirtus viešųjų šeimos būstų procentinei daliai sumažinti gyvenamosiose zonose, kurioms būdinga, be kita ko, tai, kad per pastaruosius penkerius metus jose gyvenančių „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ procentinė dalis viršijo 50 %,
–
įtvirtina tiesioginę diskriminaciją dėl etninės kilmės, kaip tai suprantama pagal šio 2 straipsnio 2 dalies a punktą, jeigu paaiškėja, kad priimtos nacionalinės teisės normos grindžiamos daugumos šių gyvenamųjų zonų gyventojų etnine kilme ir dėl minėtų nacionalinės teisės normų visiems jų gyventojams taikomas mažiau palankus požiūris nei panašių gyvenamųjų zonų, kuriose „imigrantų ne iš Vakarų šalių ir jų palikuonių“ dalis neviršija 50 %, gyventojams,
–
įtvirtina netiesioginę diskriminaciją, kaip tai suprantama pagal šio 2 straipsnio 2 dalies b punktą, jeigu paaiškėja, kad, pirma, dėl nacionalinės teisės normų, kurios, nors ir atrodo suformuluotos ar taikomos neutraliai, t. y. atsižvelgiant į veiksnius, kurie nesusiję su etnine kilme, tam tikroms etninėms grupėms priklausantys asmenys patenka tam tikru atžvilgiu į nepalankesnę padėtį, ir, antra, siekiant įgyvendinti minėtomis nacionalinėmis teisės normomis siekiamą privalomąjį bendrojo intereso tikslą nepaisoma proporcingumo principo.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: danų.