62018CC0551
GENERALINĖS ADVOKATĖS
ELEANOR SHARPSTON IŠVADA,
pateikta 2018 m. lapkričio 8 d. (
1
)
Byla C-551/18 PPU
IK
(Hof van Cassatie (Kasacinis teismas, Belgija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – Pagrindų sprendimas 2002/584/TVR – Europos arešto orderis – Turinys – 8 straipsnio 1 dalies f punktas – Europos arešto orderis, kuriame nenurodyta prašomam perduoti asmeniui skirta papildoma bausmė – Perdavimas pagal tokį orderį – Pasekmės“
1.
Europoje baudžiamosios teisės studijos jauniesiems teisės studentams dažnai pradedamos lotynų kalbos posakiu nullum crimen nulla poena sine lege scripta, praevia, certa et stricta. Tai yra aiški taisyklė ir pagrindinis teisės principas – nusikaltimai ir bausmės turi būti nustatyti įstatymuose. Vėliau teisės studentai, teisininkai, advokatai, dėstytojai ir net generaliniai advokatai Europos Sąjungos Teisingumo Teisme susiduria su begale galimų šių lotyniškų žodžių reikšmės niuansų. Tokioms sąvokoms kaip „poena“ visuomet būtinas išaiškinimas.
2.
Šioje byloje kalbama apie papildomą bausmę, kai bausmių skyrimo teismas sprendžia dėl tolesnės dešimties metų bausmės skyrimo nuteistajam asmeniui po to, kai pasibaigia nedelsiant vykdytina trejų metų pagrindinė laisvės atėmimo bausmė. Ar ši papildoma bausmė – tai informacija, kuri turi būti nurodyta Europos arešto orderyje pagal Tarybos pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos (
2
) 8 straipsnį, ir, jei taip, kokių pasekmių kyla nenurodžius šios informacijos?
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
3.
Pagrindų sprendimo 1 straipsnyje „Europos arešto orderio apibrėžimas ir įpareigojimas jį vykdyti“ numatyta:
„1.   Europos arešto orderis yra teisminis sprendimas, kurį išduoda valstybė narė, kad kita valstybė narė areštuotų [sulaikytų] ir perduotų prašomą perduoti asmenį, siekiant patraukti baudžiamojon atsakomybėn arba vykdyti laisvės atėmimo bausmę [siekiant vykdyti baudžiamąjį persekiojimą arba laisvės atėmimo bausmę], arba sprendimą dėl įkalinimo.
2.   Valstybės narės vykdo Europos arešto orderį, remdamosi tarpusavio pripažinimo principu ir vadovaudamosi šio pagrindų sprendimo nuostatomis.
3.   Šis pagrindų sprendimas nekeičia pareigos gerbti pagrindines teises ir pagrindinius teisinius principus, įtvirtintus [ESS] 6 straipsnyje.“
4.
Pagrindų sprendimo 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad Europos arešto orderis „gali būti išduotas už veiką, baustiną pagal išduodančios[ios] valstybės narės teisę laisvės atėmimo bausme arba įkalinimu, kurio ilgiausias terminas – bent 12 mėnesių, arba, kai bausmė arba sprendimas dėl įkalinimo jau yra priimtas, – bent keturi mėnesiai“.
5.
3 straipsnyje išvardyti Europos arešto orderio privalomo nevykdymo pagrindai, o 4 straipsnyje nurodyti neprivalomo nevykdymo pagrindai (
3
).
6.
Pagrindų sprendimo 4a straipsnyje įtvirtintos išsamios taisyklės, taikomos tais atvejais, kai galima atsisakyti vykdyti Europos arešto orderį, jeigu suinteresuotasis asmuo asmeniškai nedalyvavo teismo procese, po kurio buvo priimtas sprendimas (
4
).
7.
Pagrindų sprendimo 6 straipsnio 1 ir 2 dalyse „išduodančioji teisminė institucija“ apibrėžta kaip „išduodančiosios valstybės narės teisminė institucija, kuri pagal tos valstybės teisę yra kompetentinga išduoti Europos arešto orderį“, o „vykdančioji teisminė institucija“ – kaip „vykdančiosios valstybės narės teisminė institucija, kuri pagal tos valstybės teisę yra kompetentinga vykdyti Europos arešto orderį“.
8.
Pagrindų sprendimo 8 straipsnio „Europos arešto orderio turinys ir forma“ 1 dalyje nustatyta:
„Europos arešto orderyje nurodoma ši informacija, kuri pateikiama forma, nustatyta priede:
a)
prašomo perduoti asmens tapatybė ir pilietybė;
b)
išduodančiosios teisminės institucijos pavadinimas, adresas, telefono ir fakso numeriai bei elektroninio pašto adresas;
c)
vykdytino teismo sprendimo įrodymas, arešto orderis arba kitas tokį pat poveikį turintis vykdytinas teismo sprendimas, kuriam taikomi 1 ir 2 straipsniai;
d)
nusikalstamos veikos pobūdis ir teisinė kvalifikacija, ypač atsižvelgiant į 2 straipsnį;
e)
aplinkybių, kuriomis nusikalstama veika buvo padaryta, aprašymas, ypač laikas, vieta, prašomo perduoti asmens dalyvavimo padarant nusikalstamą veiką laipsnis;
f)
skirta bausmė, jei yra priimtas galutinis teismo sprendimas, arba pagal išduodančiosios valstybės narės teisę skirtinų už tokią nusikalstamą veiką bausmių ribos;
g)
jei įmanoma, kitos nusikalstamos veikos aplinkybės.“
9.
Pagrindų sprendimo 11 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad kai prašomas perduoti asmuo sulaikomas, vykdančioji kompetentinga teisminė institucija pagal savo nacionalinę teisę informuoja tą asmenį „apie Europos arešto orderį, apie jo turinį, taip pat apie galimybę sutikti būti perduotu išduodančiajai teisminei institucijai“.
10.
Pagrindų sprendimo 13 straipsnis susijęs su prašomo perduoti asmens sutikimu dėl perdavimo:
„1.   Jei areštuotasis [sulaikytasis] asmuo nurodo, kad jis sutinka būti perduotu, tas sutikimas ir, jei reikia, aiškus teisės į 27 straipsnio 2 dalyje minimą „specialiąją taisyklę“ atsisakymas duodamas vykdančiajai teisminei institucijai pagal vykdančiosios valstybės narės vidaus teisę.
2.   Kiekviena valstybė narė priima priemones, kurios yra būtinos užtikrinti, kad sutikimas ir, jei reikia, šio straipsnio 1 dalyje minėtas atsisakymas būtų duodamas taip, kad būtų aišku, jog asmuo juos duoda savo noru visiškai suvokdamas jų pasekmes. Šiuo tikslu prašomas perduoti asmuo turi teisę turėti advokatą.
3.   Sutikimas ir, jei reikia, šio straipsnio 1 dalyje minėtas atsisakymas fiksuojamas oficialiu įrašu vykdančiosios valstybės narės vidaus teisės nustatyta tvarka.
4.   Sutikimo paprastai negalima atšaukti. <…>“
11.
Pagrindų sprendimo 14 straipsnyje nustatyta, kad „[k]ai [sulaikytasis] asmuo nesutinka būti perduotas, kaip nurodyta 13 straipsnyje, jis turi teisę būti išklausytas vykdančiosios teisminės institucijos pagal vykdančiosios valstybės narės įstatymus“.
12.
Pagrindų sprendimo 15 straipsnis susijęs su sprendimu dėl perdavimo:
„1.   Vykdančioji teisminė institucija, laikydamasi šiame pamatiniame [pagrindų] sprendime nustatytų terminų ir sąlygų, nusprendžia, ar asmuo turi būti perduotas.
2.   Jei vykdančioji teisminė institucija mano, kad išduodančiosios valstybės narės praneštos informacijos nepakanka sprendimui dėl perdavimo priimti, ji paprašo skubiai pateikti būtiną papildomą informaciją, ypač susijusią su 3–5 ir 8 straipsniais, ir, atsižvelgdama į tai, kad reikia laikytis 17 straipsnyje nustatytų terminų, gali nustatyti terminą, iki kurio ji turi gauti tokią informaciją.
3.   Išduodančioji teisminė institucija gali bet kuriuo metu vykdančiajai teisminei institucijai nusiųsti bet kokią papildomą naudingą informaciją.“
13.
Pagrindų sprendimo 17 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad Europos arešto orderis „nagrinėjamas ir vykdomas skubos tvarka“. Šio straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatyta, kad tais atvejais, kai prašomas perduoti asmuo sutinka būti perduotas, galutinis sprendimas dėl Europos arešto orderio vykdymo turėtų būti priimtas per 10 dienų nuo tokio sutikimo davimo, o kitais atvejais sprendimas dėl Europos arešto vykdymo turėtų būti priimtas per 60 dienų nuo prašomo perduoti asmens arešto. Šio straipsnio 6 dalyje numatyta, kad, atsisakius vykdyti Europos arešto orderį, visais atvejais privaloma nurodyti atsisakymo priežastis.
14.
Pagrindų sprendimo 19 straipsnis susijęs su prašomo perduoti asmens išklausymu, kai šis asmuo nesutinka būti perduotas:
„1.   Teisminė institucija prašomą perduoti asmenį išklauso kartu su jam padedančiu asmeniu, paskirtu pagal prašančio perduoti teismo valstybės narės įstatymus.
2.   Prašomas perduoti asmuo išklausomas pagal vykdančiosios valstybės įstatymus, laikantis išduodančiosios ir vykdančiosios teisminių institucijų abipusio susitarimo nustatytų sąlygų.
3.   Kompetentinga vykdančioji teisminė institucija, siekdama užtikrinti tinkamą šio straipsnio ir nustatytų reikalavimų taikymą, gali paskirti kurią nors kitą savo valstybės narės teisminę instituciją dalyvauti prašomo perduoti asmens išklausyme.“
15.
Pagrindų sprendimo 27 straipsnis „Galimas patraukimas baudžiamojon atsakomybėn už kitas nusikalstamas veikas“ suformuluotas taip:
„1.   Kiekviena valstybė narė Tarybos Generaliniam sekretoriatui gali pranešti, kad jos santykiuose su kitomis valstybėmis narėmis, kurios yra padariusios tokį pat pranešimą, leidimas patraukti baudžiamojon atsakomybėn [vykdyti asmens baudžiamąjį persekiojimą], nuteisimui ar įkalinimui [nuteisti ar įkalinti], siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę ar sprendimą dėl įkalinimo už kitą nusikalstamą veiką, t. y. ne tą[,] dėl kurios asmuo yra perduotas, įvykdytą prieš jo perdavimą, yra laikomas duotu, jei kuriuo nors konkrečiu atveju vykdančioji teisminė institucija savo sprendime dėl perdavimo nenurodo kitaip.
2.   Išskyrus atvejus, minėtus šio straipsnio 1 ir 3 dalyse, perduotam asmeniui negali būti iškelta baudžiamoji atsakomybė [negalima vykdyti asmens baudžiamojo persekiojimo], jis negali būti nuteistas ir jam negali būti atimta laisvė už kitą nusikalstamą veiką, t. y. ne tą nusikalstamą veiką, dėl kurios jis yra perduotas, padarytą prieš jo perdavimą.
<…>“
16.
Pagrindų sprendimo 31 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad šis sprendimas pakeičia kelių konvencijų, taikomų valstybių narių tarpusavio santykiams ekstradicijos srityje, pirmiausia Europos konvencijos dėl ekstradicijos (
5
) ir Konvencijos dėl ekstradicijos tarp Europos Sąjungos valstybių narių (
6
), atitinkamas nuostatas.
17.
Pagrindų sprendimo priede pateiktoje Europos arešto orderio formoje yra c langelis „Bausmės trukmės nurodymas“, kurio 1 ir 2 punktai atitinkamai pavadinti „Ilgiausias laisvės atėmimo bausmės arba įkalinimo terminas, kurį galima skirti už nusikalstamą (‑as) veiką (‑as)“ ir „Skirtas laisvės atėmimo bausmės arba įkalinimo terminas“.
18.
Europos arešto orderio formos f langelis pavadintas „Kitos su byla susijusios aplinkybės“ ir nurodyta, kad ši informacija neprivaloma.
Belgijos teisė
19.
Pagal Belgijos code pénal (Baudžiamasis kodeksas) 34a straipsnį bausmė, kurią, atlikus pagrindinę bausmę, gali skirti bausmių skyrimo teismas, – tai papildoma bausmė, kuri įstatymuose numatytais atvejais turi arba gali būti skiriama siekiant apsaugoti visuomenę nuo asmenų, padariusių sunkias nusikalstamas veikas, kuriomis kėsinamasi į asmens neliečiamumą. Šios bausmės vykdymas reglamentuojamas loi du 17 mai 2006 relative au statut juridique externe des personnes condamnées à une peine privative de liberté et aux droits reconnus à la victime dans le cadre des modalités d’exécution de la peine (2006 m. gegužės 17 d. Įstatymas, susijęs su laisvės atėmimo bausme nuteistų asmenų išoriniu teisiniu statusu ir nukentėjusiajam pripažintomis teisėmis nustatant paskirtos bausmės vykdymo tvarką; toliau – 2006 m. gegužės 17 d. įstatymas) 95/2–95/30 straipsniuose.
20.
Pagal 2006 m. gegužės 17 d. įstatymo 95/2 straipsnį atlikus pagrindinę bausmę sprendžiama dėl papildomos bausmės. Prieš pasibaigiant pagrindinės bausmės atlikimo terminui bausmių skyrimo teismas priima sprendimą, ar nuteistajam skirti laisvės atėmimo bausmę, ar jį paleisti ir taikyti priežiūros priemones. Atitinkamam nuteistajam skiriama laisvės atėmimo bausmė, jei yra pavojus, kad jis gali padaryti sunkią nusikalstamą veiką, kuria kėsinamasi į trečiųjų asmenų neliečiamumą, ir kai tam neįmanoma užkirsti kelio paleidus šį asmenį iš įkalinimo vietos ir nustačius specialias priežiūros sąlygas. Per teismo posėdį Belgijos vyriausybė patvirtino, kad papildoma laisvės atėmimo bausmė skiriama ne automatiškai, o išnagrinėjus individualų nuteistojo atvejį.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
21.
2013 m. vasario 1 d.hof van beroep te Antwerpen (Antverpeno apeliacinis teismas, Belgija) ginčo teisenos procese priimtu nuosprendžiu Belgijos pilietį IK nuteisė pagrindine trejų metų laisvės atėmimo bausme už nusikalstamą veiką, kvalifikuojamą kaip jaunesnio nei šešiolikos metų nepilnamečio tvirkinimą, nenaudojant prievartos ir grasinimų (toliau – pagrindinė bausmė). Tuo pačiu nuosprendžiu ir už tą pačią nusikalstamą veiką buvo nustatyta papildoma bausmė, dėl kurios skyrimo dešimties metų laikotarpiui turėjo spręsti bausmių skyrimo teismas (Belgija) (toliau – papildoma bausmė).
22.
Po nuosprendžio priėmimo IK pabėgo į Nyderlandus, todėl 2014 m. rugpjūčio 27 d. kompetentinga Belgijos teisminė institucija išdavė Europos arešto orderį dėl šio asmens. Europos arešto orderyje buvo nurodyta jo tapatybė, pagrindinė bausmė, nusikalstamos veikos pobūdis ir teisinis kvalifikavimas, taikytinos įstatymų nuostatos, taip pat išdėstytos faktinės aplinkybės. Tačiau nebuvo nurodyta papildoma bausmė, kuri taip pat buvo skirta IK.
23.
IK buvo sulaikytas Nyderlanduose, ir 2016 m. kovo 8 d. sprendimu rechtbank Amsterdam, internationale rechtshulpkamer (Amsterdamo teismo tarptautinio teisminio bendradarbiavimo kolegija, Nyderlandai) leido perduoti IK Belgijos Karalystei siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę.
24.
Paskui IK buvo perduotas Belgijos institucijoms ir įkalintas. Šis įkalinimas buvo grindžiamas jam paskirta trejų metų laisvės atėmimo bausme, kuri turėjo pasibaigti 2018 m. rugpjūčio 12 d., ir papildoma dešimties metų bausme, dėl kurios skyrimo turėjo spręsti bausmių skyrimo teismas.
25.
Prieš pasibaigiant šiam pagrindinės bausmės terminui, vykstant procedūrai dėl IK skirtos papildomos bausmės, Vortelio (Belgija) kalėjimo viršininkas ir prokuratūra pasiūlė taikyti IK laisvės atėmimo bausmę. 2018 m. birželio 21 d. ir liepos 19 d.strafuitvoeringsrechtbank te Antwerpen (Antverpeno bausmių skyrimo teismas, Belgija) surengė posėdžius, kad nuspręstų, ar skirti papildomą bausmę.
26.
Vykstant šiai procedūrai IK teigė, kad jo perdavimas, įvykdytas Nyderlandų institucijų, neapėmė sutikimo dėl papildomos bausmės. IK nuomone, bausmių skyrimo teismas negalėjo taikyti laisvės atėmimo vykdant šią bausmę, nes Belgijos institucijų išduotame Europos arešto orderyje ji nebuvo nurodyta.
27.
Paskui, 2018 m. liepos 2 d., kompetentinga išduodančioji institucija prie strafuitvoeringsrechtbank te Antwerpen (Antverpeno bausmių skyrimo teismas) remdamasi pagrindų sprendimo 27 straipsniu išsiuntė Nyderlandų institucijoms prašymą dėl papildomo sutikimo taikyti IK papildomą bausmę. Kadangi Nyderlandų institucijos manė, kad papildomas sutikimas gali būti duotas tik siekiant nuteisti asmenį arba vykdyti jo baudžiamąjį persekiojimą už kitą nusikalstamą veiką nei ta, kuria buvo pagrįstas sutikimas dėl jo perdavimo, ir nusprendė, kad šioje byloje taip nėra, jos netenkino šio prašymo.
28.
2018 m. liepos 31 d. sprendimu strafuitvoeringsrechtbank te Antwerpen (Antverpeno bausmių skyrimo teismas) atmetė IK argumentus ir nusprendė jį palikti įkalintą. Vykdant šį sprendimą IK kalinamas, kol strafuitvoeringsrechtbank (bausmių skyrimo teismas) priims naują sprendimą.
29.
2018 m. rugpjūčio 3 d. IK dėl šio sprendimo padavė kasacinį skundą Hof van cassatie (Kasacinis teismas, Belgija, toliau – prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas). Skundas pagrįstas vieninteliu pagrindu, kuriuo teigiama, kad Belgijos prokuratūros išduotame Europos arešto orderyje nurodyta tik pagrindinė IK skirta laisvės atėmimo bausmė; taigi nėra jokio Europos arešto orderio, kurį Belgijos institucijos būtų išdavusios dėl papildomos bausmės, ir Nyderlandų teismo pagal Europos arešto orderį įvykdytas perdavimas negali būti susijęs su šia bausme.
30.
Atsižvelgdamas į IK nurodytą kasacinio skundo pagrindą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1)
Ar [pagrindų sprendimo] 8 straipsnio 1 dalies f punktą reikia aiškinti taip, kad pakanka, jog Europos arešto orderį išdavusi teisminė institucija jame nurodytų tik paskirtą vykdytiną laisvės atėmimo bausmę, bet ne už tą pačią nusikalstamą veiką tuo pačiu teismo nuosprendžiu paskirtą papildomą bausmę, kaip antai bausmių skyrimo teismo pabaigus vykdyti pagrindinę bausmę skiriamą papildomą bausmę, kai laisvė faktiškai atimama tik įvykdžius pagrindinę laisvės atėmimo bausmę ir tik bausmių skyrimo teismui šiuo tikslu priėmus formalų sprendimą?
2)
Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar [pagrindų sprendimo] 8 straipsnio 1 dalies f punktą reikia aiškinti taip, kad vykdančiosios valstybės narės teisminės institucijos įvykdytas perdavimas remiantis Europos arešto orderiu, kuriame nurodyta tik paskirta vykdytina laisvės atėmimo bausmė, bet ne už tą pačią nusikalstamą veiką tuo pačiu teismo nuosprendžiu <…> paskirta papildoma bausmė, reiškia, kad vykdant šią papildomą bausmę Europos arešto orderį išdavusios teisminės institucijos valstybėje narėje galima faktiškai taikyti laisvės atėmimą?
3)
Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas, ar [pagrindų sprendimo] 8 straipsnio 1 dalies f punktą reikia aiškinti taip, kad tai, jog Europos arešto orderį išdavusi teisminė institucija jame nenurodė <…> paskirtos papildomos bausmės, reiškia, kad ši papildoma bausmė, apie kurią, reikia manyti, vykdančioji teisminė institucija nežinojo, negali būti pagrindas faktiškai taikyti laisvės atėmimą Europos arešto orderį išdavusios teisminės institucijos valstybėje narėje?“
31.
Rašytines pastabas pateikė IK, Belgijos ir Nyderlandų vyriausybės bei Europos Komisija. Per 2018 m. spalio 22 d. įvykusį teismo posėdį minėtos bylos šalys, taip pat Airijos ir Lenkijos vyriausybės pateikė žodines pastabas.
Dėl prejudicinio sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūros taikymo
32.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašė šį prašymą nagrinėti pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 107 straipsnyje numatytą sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūrą. Grįsdamas šį prašymą jis nurodė, kad IK yra įkalintas Belgijoje ir jo tolesnis kalinimas tiesiogiai priklauso nuo Teisingumo Teismo atsakymo į prejudicinius klausimus.
33.
Šiuo aspektu, pirma, konstatuotina, kad šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl pagrindų sprendimo, patenkančio į SESV trečiosios dalies V antraštinės dalies, susijusios su laisvės, saugumo ir teisingumo erdve, nuostatų taikymo sritį, išaiškinimo. Todėl šiam prašymui priimti prejudicinį sprendimą gali būti taikoma sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūra pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 107 straipsnio 1 dalį.
34.
Antra, kiek tai susiję su skubos kriterijumi, vadovaujantis Teisingumo Teismo suformuota jurisprudencija, svarbu atsižvelgti į tai, kad laisvė iš atitinkamo asmens pagrindinėje byloje šiuo metu yra atimta ir tolesnis jo kalinimas priklauso nuo pagrindinės bylos baigties. Be to, atitinkamo asmens situacija turi būti vertinama tokia, kokia ji yra tą dieną, kai kreiptasi dėl sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūros taikymo prašymui priimti prejudicinį sprendimą (
7
).
35.
Nagrinėjamu atveju, pirma, yra aišku, kad IK šiuo metu yra kalinamas. Antra, jo tolesnis kalinimas priklauso nuo to, kokių pasekmių kyla dėl to, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamame Europos arešto orderyje nebuvo nurodyta papildoma bausmė. Remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimais, šiuo metu taikoma laisvės atėmimo bausmė buvo pradėta vykdyti pasibaigus pagrindinei bausmei.
36.
Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgusi į teisėjo pranešėjo siūlymą ir susipažinusi su generalinės advokatės nuomone, 2018 m. rugsėjo 10 d. Teisingumo Teismo pirmoji kolegija nusprendė tenkinti nacionalinio teismo prašymą ir nagrinėti bylą pagal sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūrą.
Analizė
Pirminės pastabos
Dėl pagrindų sprendimo reikšmės, tikslų ir taikymo srities
37.
Priėmus pagrindų sprendimą, nuo prašomų perduoti asmenų ekstradicijos sistemos, grindžiamos valstybių suverenumo sąvoka, buvo pereita prie perdavimo sistemos, paremtos valstybių narių tarpusavio pasitikėjimu.
38.
Šis žingsnis atitinka Tamperės Europos Vadovų Tarybos išvadas, kuriose teigiama, kad tarp valstybių narių turi būti panaikinta formali ekstradicijos procedūra, taikoma asmenims, siekiantiems išvengti teisingumo po to, kai dėl jų buvo priimtas galutinis teismo nuosprendis, ir ši procedūra turi būti pakeista paprastu šių asmenų perdavimu (
8
). Taip pat tai atitinka Sąjungos tikslą tapti laisvės, saugumo ir teisingumo erdve (
9
).
39.
Taigi, tradiciniai iki pagrindų sprendimo priėmimo egzistavę valstybių narių bendradarbiavimo santykiai buvo pakeisti nauja teismų sprendimų baudžiamosiose bylose laisvo judėjimo sistema, taikoma ir ikiteisminiams, ir galutiniams sprendimams (
10
). Šiame kontekste perdavimo yra prašoma ir jis yra vykdomas veikiant viršnacionalinei integruotai teisinei sistemai, kurioje valstybės iš dalies atsisako savo suvereniteto (
11
). Esminiai pagrindų sprendime įtvirtinti elementai, kurie skiriasi nuo ekstradicijos teisės, – tai bendra taisyklė dėl savo piliečių perdavimo (
12
), dalinis dvigubo baudžiamumo taisyklės panaikinimas (
13
) ir baigtiniai atsisakymo vykdyti pagrindų sąrašai (
14
). Pokyčiai, palyginti su ankstesne ekstradicijos sistema, laikytini „radikaliais“ (
15
).
40.
Teisingumo Teismas nuo pirmojo sprendimo dėl pagrindų sprendimo (
16
) iki šiol (
17
) daug kartų taip pat yra pabrėžęs šį perėjimą nuo ekstradicijos sistemos prie perdavimo sistemos.
41.
Taigi, Europos arešto orderis buvo sukurtas kaip sistema, skirta ekstradicijos procedūrai pakeisti, kad būtų palengvintas prašomo perduoti asmens, kuris yra kitoje valstybėje narėje nei šį orderį išdavusi valstybė narė, perdavimas. Ši koncepcija labai aiškiai išplaukia iš pagrindų sprendimo 1 straipsnio 1 dalyje pateikto apibrėžimo – Europos arešto orderis yra teisminis sprendimas, kuriuo siekiama, kad prašomas perduoti asmuo, esantis kitoje valstybėje narėje nei orderį išdavusi valstybė narė, būtų sulaikytas ir perduotas pastarajai valstybei.
42.
Šiame kontekste yra aiškiai nurodyti pagrindų sprendimo tikslai.
43.
Visų pirma iš Pagrindų sprendimo 1 straipsnio 1 ir 2 dalių, taip pat iš 5 ir 7 konstatuojamųjų dalių aiškiai matyti, kad pagrindų sprendimu siekiama sukurti tarpusavio pripažinimo principu paremtą sistemą dėl nuteistų ar įtariamų asmenų perdavimo vienų teisminių institucijų kitoms vykdant baudžiamuosius nuosprendžius ar baudžiamąjį persekiojimą. Taigi, pagrindų sprendime nustačius šią paprastesnę ir veiksmingesnę sistemą, siekiama palengvinti ir paspartinti teismų bendradarbiavimą ir taip norima prisidėti prie Sąjungos siekio tapti laisvės, saugumo ir teisingumo erdve, remiantis tarp valstybių narių turinčiu egzistuoti aukštu tarpusavio pasitikėjimu (
18
).
44.
Šia sistema įgyvendinamas tarpusavio pripažinimo principas, kurį Europos Vadovų Taryba savo Tamperės išvadose apibūdino kaip teismų bendradarbiavimo „kertinį akmenį“ (
19
). Šiuo principu grindžiamas teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose Europos Sąjungoje (
20
). Jis reiškia, kad turi būti aukštas pasitikėjimas tarp valstybių narių, be kita ko, dėl Sąjungos teisės ir joje pripažįstamų pagrindinių teisių paisymo (
21
). Tarpusavio pripažinimo principo taikymas reiškia, kad kiekviena nacionalinė teisminė institucija ipso facto ir atlikdama minimalią kontrolę pripažįsta kitos valstybės narės teisminės institucijos prašymą perduoti atitinkamą asmenį (
22
).
45.
Europos arešto orderio taikymo sritis yra aiškiai apibrėžta pagrindų sprendime. Jis skirtas asmens sulaikymui ir perdavimui siekiant arba vykdyti baudžiamąjį persekiojimą, arba vykdyti laisvės atėmimo bausmę ar taikyti su laisvės atėmimu susijusią apsaugos priemonę (
23
). Pirmuoju atveju pagrindų sprendime yra įtvirtintas „slenkstis“ ir nurodyta, kad baudžiamasis persekiojimas turi būti vykdomas už veiką, baustiną pagal išduodančiosios valstybės narės teisę laisvės atėmimo bausme arba taikant su laisvės atėmimu susijusią apsaugos priemonę, kurių ilgiausias terminas – bent 12 mėnesių, o antruoju atveju paskirta bausmė turi būti bent keturi mėnesiai (
24
).
46.
Iš pagrindų sprendimo priede pateiktos formos matyti Europos arešto orderio taikymo sritis ir skirtumas tarp galimos bausmės ir skirtos bausmės. Šios formos c langelyje „Bausmės trukmės nurodymas“ numatyta, kad 1 punkte turi būti nurodytas ilgiausias laisvės atėmimo bausmės arba su laisvės atėmimu susijusios apsaugos priemonės terminas, „kurį galima skirti“ (pažymiu, kad čia nekalbama apie minimalią bausmę, kuri leistų patikrinti, ar ji nėra mažesnė nei dvylikos mėnesių), o 2 punkte turi būti nurodytas „skirtas“ laisvės atėmimo bausmės ar su laisvės atėmimu susijusios apsaugos priemonės terminas.
47.
Ši byla yra susijusi būtent su antruoju atveju, t. y. su jau skirtos bausmės arba apsaugos priemonės vykdymu.
Baudžiamojo persekiojimo apribojimo principas
48.
Nyderlandų vyriausybė remiasi baudžiamojo persekiojimo apribojimo principu ir daro išvadą, kad papildoma bausmė negali būti vykdoma, nes Europos arešto orderį įvykdžiusiai valstybei narei nebuvo apie ją pranešta. Todėl manau, jog reikia iškart patikslinti galimą šio principo reikšmę šioje byloje.
49.
Baudžiamojo persekiojimo apribojimo sąvokos ištakos yra ekstradicijos teisėje. Ji paremta mintimi, jog perduotas asmuo po ekstradicijos turi būti teisiamas tik už tą veiką, dėl kurios jis buvo perduotas (
25
). Pavyzdžiui, 1957 m. Konvencijos dėl ekstradicijos 14 straipsnyje buvo numatyta išimties taisyklė, pagal kurią perduoto asmens negalima nei persekioti, nei teisti, nei sulaikyti, nei apriboti jo laisvės už veiką, padarytą iki jo perdavimo, išskyrus tą, dėl kurios buvo įvykdyta ekstradicija. 1996 m. konvencijos 10 straipsnyje taip pat yra įtvirtintas šis principas, tačiau jo taikymo sritis yra siauresnė.
50.
Ekstradicijos teisėje baudžiamojo persekiojimo apribojimo principas reiškia, kad valstybės, kuri prašė perduoti asmenį ir į kurią jis buvo perduotas, teisės apribojamos siekiant apsaugoti šį asmenį, kad jis nebūtų nuteistas ar jam nebūtų skirta bausmė už kitą veiką nei ta, dėl kurios jis buvo perduotas. Šis principas pateisinamas nuogąstavimu, kad ekstradicijos prašanti valstybė savo prašyme nurodys tik tą veiką, kuriai taikoma ekstradicija, tam, kad paskui persekiotų perduotą asmenį už kitus nusikaltimus, pavyzdžiui, politinius (
26
).
51.
Vadovaujantis tarpusavio pasitikėjimu, kuris yra Europos arešto orderio kertinis akmuo, Pagrindų sprendimo pasiūlyme buvo nurodyta, kad nukrypstama nuo šio principo, ir pasiūlyta jį panaikinti kartu su dvigubo baudžiamumo principu (
27
). Vis dėlto galutinėje pagrindų sprendimo redakcijoje šis principas buvo įtvirtintas 27 straipsnyje „Galimas patraukimas baudžiamojon atsakomybėn už kitas nusikalstamas veikas“, kuris yra 3 skyriuje „Perdavimo pasekmės“.
52.
Taigi, pagal Pagrindų sprendimo 27 straipsnio 2 dalį perduotas asmuo negali būti persekiojamas baudžiamąja tvarka, nuteistas ar jam negali būti atimta laisvė už kitą nusikalstamą veiką nei už tą, kuri padaryta prieš jo perdavimą ir dėl kurios jis yra perduotas (
28
). Ši taisyklė siejama su Europos arešto orderį vykdančios valstybės narės suverenitetu ir pagal ją prašomas perduoti asmuo turi teisę į tai, kad nebus persekiojamas, nuteistas ar jam nebus atimta laisvė už kitą nusikalstamą veiką nei ta, dėl kurios jis buvo perduotas (
29
).
53.
Tiek iš baudžiamojo persekiojimo apribojimo principo susiformavimo istorijos ir jo turinio, tiek iš jo formuluotės pagrindų sprendimo kontekste, įskaitant šio pagrindų sprendimo 27 straipsnio tekstą, aiškiai matyti, kad šis principas yra taikomas tik i) nusikalstamai veikai, kuri padaryta iki perdavimo, ir ii) kitai nusikalstamai veikai nei ta, dėl kurios asmuo buvo perduotas. Jokia aplinkybė neleidžia daryti išvados, kad baudžiamojo persekiojimo apribojimo principas taip pat draudžia vykdyti kitas su laisvės atėmimu susijusias bausmes. Jei šio principo taikymo sritis būtų išplėsta kitiems elementams, manau, kad tai prieštarautų pagrindų sprendime įtvirtintai sistemai, kuri grindžiama tarpusavio pasitikėjimu ir kuria siekiama supaprastinti perdavimo procedūras.
54.
Todėl nepritariu Nyderlandų vyriausybės argumentams, kurie, manau, paremti ankstesne ekstradicijos sistema, grindžiama nacionalinio suvereniteto samprata.
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
55.
Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar pagal pagrindų sprendimo 8 straipsnio 1 dalies f punktą reikalaujama, kad Europos arešto orderyje būtų nurodyta papildoma bausmė.
56.
Pagrindų sprendimo 8 straipsnio 1 dalies f punkte numatyta, kad Europos arešto orderyje turi būti nurodyta informacija, pateikta šiame pagrindų sprendime nustatyta forma ir susijusi su „skirta bausm[e], jei yra priimtas galutinis teismo sprendimas“.
57.
Ši informacija turi būti pateikta pagrindų sprendimo priede pateiktos formos c langelyje „Bausmės trukmės nurodymas“, kurio 2 punkte numatyta, jog turi būti nurodytas laisvės atėmimo bausmės arba su laisvės atėmimo bausme susijusios apsaugos priemonės terminas.
58.
Pagrindų sprendime nėra apibrėžta sąvoka „bausmė“. Ji turi būti aiškinama savarankiškai ir vienodai visoje Sąjungoje, neatsižvelgiant į materialines ir procesines normas baudžiamosios teisės srityje, kurių pobūdis įvairiose valstybėse narėse skiriasi (
30
). Atliekant šį aiškinimą, reikia atsižvelgti tiek į šios nuostatos tekstą, tiek į jos kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (
31
).
59.
Sąvoka „bausmė“, remiantis jos įprasta reikšme ir etimologija (
32
), reiškia baudimą, atpildą. Baudžiamojoje teisėje šis baudimas yra numatytas įstatyme ir kaip sankcija skiriamas teismo viešojo intereso vardu ir šiam interesui apginti.
60.
Pagal pagrindų sprendimą taip pat reikalaujama, kad ši bausmė, kuriai įvykdyti prašoma perduoti asmenį, būtų „skirta“ galutiniu teismo sprendimu.
61.
Iš pagrindų sprendimo konteksto aiškiai matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas į „bausmės“ sąvoką norėjo įtraukti kitas su laisvės atėmimu susijusias priemones (
33
). Todėl, net jei 8 straipsnio 1 dalies f punkte yra nurodyta tik skirta „bausmė“, manau, jog, atsižvelgiant į pagrindų sprendimo priede pateiktos formos c langelį, ši sąvoka turi būti suprantama taip, kad ji apima ir su laisvės atėmimu susijusias priemones.
62.
Vis dėlto Europos arešto orderis, kuriam skirtas pagrindų sprendimas, yra susijęs tik su „bausmių“ arba „apsaugos priemonių“, kuriomis suvaržoma laisvė, vykdymu (
34
). Taigi, „bausmės“ ir „apsaugos priemonės“, nesusijusios su laisvės atėmimu, manau, neturi būti nurodytos pagrindų sprendimo priede pateiktos formos c langelyje.
63.
Dėl sąvokos „laisvės atėmimas“ pažymiu, jog Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad priemonės, kaip antai namų areštas devynias valandas per naktį, taikant susijusio asmens stebėjimą naudojant elektroninę apyrankę, įpareigojimas kasdien arba kelis kartus per savaitę nustatytomis valandomis atvykti į policijos komisariatą ir draudimas prašyti išduoti dokumentus, kuriais suteikiama galimybė keliauti į užsienį, tikrai apriboja susijusio asmens judėjimo laisvę, tačiau jos nėra tokios ribojančios, kad jomis būtų atimama laisvė (
35
). Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencija patvirtina šį aiškinimą. Pavyzdžiui, šis teismas yra nusprendęs, kad priemonės, kuriomis atitinkamas asmuo įpareigojamas kartą per mėnesį atvykti į už priežiūrą atsakingą policijos instituciją, palaikyti ryšius su atitinkamos ligoninės psichiatrinės priežiūros centru, gyventi konkrečioje vietoje, neišvykti iš komunos, kurioje jis gyveno, ir likti namuose nuo 22 val. iki 7 val., nesudaro laisvės atėmimo, kaip tai suprantama pagal 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 5 straipsnio 1 dalį (
36
).
64.
Dėl pagrindų sprendimo tikslo pažymėtina, kad remiantis suformuota jurisprudencija šiuo pagrindų sprendimu siekiama palengvinti ir paspartinti teismų bendradarbiavimą (
37
).
65.
Šios sistemos kontekste manau, kad informacija, kurios reikalaujama pagal pagrindų sprendimo 8 straipsnio 1 dalį, siekiama dvejopo tikslo – pateikti vykdančiajai valstybei narei informaciją, būtiną prašomo perduoti asmens perdavimui, ir užtikrinti šiam asmeniui jo teisių paisymą (grįšiu prie šio aspekto šios išvados 106 ir paskesniuose punktuose).
66.
Kalbant konkrečiai apie pagrindų sprendimo 8 straipsnio 1 dalies f punkto ir c langelio „Bausmės trukmės nurodymas“ratio, manau, jog tai yra tinkamai apibrėžta vadovo III priede. Ši informacija skirta įsitikinti, „kad <…> viršija[mi] bausmės termin[ai], nustatyt[i] pagrindų sprendimo 2 straipsnio 1 dalyje“.
67.
Todėl bausmė, kuriai įvykdyti prašoma perduoti asmenį, – tai esminė informacija šiems tikslams pasiekti. Be to, šios bausmės trukmė – tai elementas, specialiai nurodytas pagrindų sprendimo priede pateiktos formos c langelyje.
68.
Taigi, kyla klausimas, ar papildoma bausmė, skirta tuo pačiu nuosprendžiu kaip ir pagrindinė laisvės atėmimo bausmė, yra „skirta bausmė“, kaip tai suprantama pagal pagrindų sprendimo 8 straipsnio 1 dalies f punktą. Iš Teisingumo Teismui pateiktos informacijos matyti, kad ši bausmė – tai bausmė, dėl kurios skyrimo dešimties metų laikotarpiu sprendžia bausmių skyrimo teismas. Ji pradedama vykdyti tik pasibaigus pagrindinei bausmei. Papildomas laisvės atėmimas nebus skirtas, jei taip nuspręs bausmių skyrimo teismas.
69.
Iš karto pažymiu, kad ši papildoma bausmė puikiai parodo, jog baudžiamosios sankcijos nacionaliniu lygmeniu gali turėti begalę niuansų. Visiškai pritariu, kad tokie ypatumai gali sukelti sunkumų išduodančiajai teisminei institucijai, kai jai reikia užpildyti Europos arešto orderio formos langelius, nes ši forma – tai iš tikrųjų tam tikras „prêt-à-porter“ sprendimo būdas ir, siekiant tikslo supaprastinti prašomų perduoti asmenų perdavimą, joje turi būti nurodyta visa būtina informacija.
70.
Ką daryti su šia papildoma bausme, dėl kurios yra neaišku, ar jos pobūdis, remiantis Sąjungos teisės sąvokomis, atitinka „laisvės atėmimo“ bausmę, ir kurios galima trukmė, nors ši bausmė skirta tuo pačiu nuosprendžiu kaip ir pagrindinė bausmė, lieka nežinoma tuo momentu, kai nacionalinis teismas pildo Europos arešto orderio formą?
71.
Negaliu pritarti Komisijos požiūriui, kad reikėtų nurodyti šią informaciją pagrindų sprendimo priede pateiktos formos c langelio 1 punkte, t. y. dalyje, skirtoje tam atvejui, kai Europos arešto orderis „išduodamas siekiant patraukti baudžiamojon atsakomybėn [vykdyti baudžiamąjį persekiojimą]“ (
38
). Toks aiškinimas man atrodo klaidingas, nes siekiant atsižvelgti į nacionalinius ypatumus, t. y. į tai, kad pagal Belgijos teisę sprendimą dėl papildomos bausmės priima bausmių skyrimo teismas, šiuo aiškinimu nepaisoma pagrindų sprendime įtvirtintos sistemos binarinio pobūdžio – aiškiai pabrėžto skirtumo tarp, pirma, Europos arešto orderio išdavimo siekiant vykdyti baudžiamąjį persekiojimą ir, antra, šio orderio išdavimo siekiant įvykdyti laisvės atėmimo bausmę arba taikyti su laisvės atėmimu susijusią apsaugos priemonę (
39
). Toks aiškinimas gali pakenkti Europos arešto orderio aiškumui ir suprantamumui. Dėl to būtų nepaisoma pagrindų sprendimo tikslų, t. y. perdavimo procedūros supaprastinimo pasinaudojant vienoda forma Europos Sąjungos lygmeniu (
40
).
72.
Būtent nacionalinis teismas turi visą reikalingą informaciją dėl šios papildomos bausmės tam, kad atsižvelgdamas į pirmiau išdėstytus argumentus nustatytų, ar ji atitinka sąvoką „skirta bausmė“ pagal pagrindų sprendimo 8 straipsnio 1 dalies f punktą ir todėl turi būti nurodyta Europos arešto orderio formos c langelio 2 punkte.
73.
Atliekant šį vertinimą, mano nuomone, reikia atsižvelgti į toliau nurodytus dalykus.
74.
Kadangi papildoma bausmė yra tik galima ir galiausiai gali būti neskirta papildoma laisvės atėmimo bausmė (o remiantis pagrindų sprendimo 1 straipsnio 1 dalimi ir 2 straipsnio 1 dalimi Europos arešto orderis yra išduodamas tik dėl tokios laisvės atėmimo bausmės), ji gali būti nurodyta kaip „kitos nusikalstamos veikos aplinkybės“ pagal pagrindų sprendimo 8 straipsnio 1 dalies g punktą, t. y. – Europos arešto orderio formos f langelyje „Kitos su byla susijusios aplinkybės (neprivaloma informacija)“. Vadove paaiškinta, kad šis langelis paprastai neužpildomas, bet juo gali būti pasinaudota po proceso, pavyzdžiui, nurodant „neteisėtas išvykimas iš įkalinimo įstaigos“. Pažymėtina, kad ši informacija Europos arešto orderyje nurodoma „jei įmanoma“ (
41
). Tačiau, atsižvelgdama į pasekmių, kurias ši bausmė gali turėti nuteistajam, svarbą (šioje byloje – iki dešimties metų laisvės atėmimo), darau išvadą, kad labiau tiktų pasirinkti formos c langelio 2 punktą. Su laisvės atėmimu nesusijusi bausmė, atvirkščiai, gali būti nurodyta formos f langelyje.
75.
Taigi, kai papildoma bausmė yra neatsiejama nuo pagrindinės bausmės (
42
), skirta tuo pačiu teismo sprendimu, ir kai ši papildoma bausmė yra susijusi su laisvės atėmimu, manau, kad ji atitinka sąvoką „skirta bausmė“, kaip tai suprantama pagal 8 straipsnio 1 dalies f punktą. Aplinkybė, jog dar nėra žinoma jos įvykdymo forma, nėra pakankama, kad Europos arešto orderį išdavusiai valstybei narei būtų netaikomas reikalavimas pranešti apie šią bausmę šį orderį vykdančiai valstybei narei. Pabrėžiu, jog atvejis, kai tiksli šios bausmės trukmė nėra iš anksto žinoma, atrodo, yra numatytas vadove, kuriame dėl pagrindų sprendime pateiktos formos c langelio pildymo nurodyta: „tais atvejais, kai buvo paskirta laisvės atėmimo bausmė arba priimtas sprendimas dėl įkalinimo, įkalinimo terminas gali būti neribotas, pvz., tai gali būti įkalinimas iki gyvos galvos arba bausmė, kuria numatoma psichiatrinė priežiūra“ (
43
).
76.
Kad ir kaip būtų, Belgijos vyriausybė per teismo posėdį patvirtino, kad pagal šios valstybės narės taikomą praktiką papildoma bausmė nurodoma pagrindų sprendimo priede pateiktos formos c langelio 2 punkte ir kad tokia papildoma bausmė, kaip nagrinėjama šioje byloje, – tai informacija, kuri turi būti nurodyta šiame langelyje.
77.
Todėl siūlau Teisingumo Teismui į pirmąjį klausimą atsakyti taip, kad remiantis pagrindų sprendimo 8 straipsnio 1 dalies f punktu tokia papildoma bausmė, kaip nagrinėjama šioje byloje, turi būti nurodyta Europos arešto orderio c langelio 2 punkte.
Dėl antrojo ir trečiojo klausimų
78.
Antrasis ir trečiasis klausimai man atrodo labai susiję tarpusavyje, jie užduoti atsižvelgiant atitinkamai į tai, koks atsakymas, teigiamas ar neigiamas, bus pateiktas į pirmąjį klausimą. Iš esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti, ar vykdant papildomą bausmę IK gali būti toliau kalinamas tuo atveju, jei Teisingumo Teismas mano, kad Europos arešto orderyje pakanka nurodyti tik pagrindinę bausmę, arba tuo atveju, jei jis mano, kad Europos arešto orderyje reikėjo nurodyti ir papildomą bausmę.
79.
Pateikdama savo atsakymą į pirmąjį klausimą jau paaiškinau, kad tokia papildoma bausmė, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, turi būti nurodyta Europos arešto orderyje, atsižvelgiant į pagrindų sprendimo 8 straipsnio 1 dalies f punkto reikalavimus. Todėl, manau, nebūtina nagrinėti atvejo, kuriam skirtas antrasis Teisingumo Teismui pateiktas klausimas. Tačiau siekdama išsamumo pažymiu, kad jei Teisingumo Teismas nuspręstų, jog Europos arešto orderyje nebūtina nurodyti tokios papildomos bausmės, kaip nagrinėjama šioje byloje, nesuprantu, kaip šios informacijos nepateikimas galėtų sutrukdyti šios bausmės vykdymui.
80.
Dabar nagrinėsiu klausimą, kokių pasekmių turėtų kilti Europos arešto orderyje nenurodžius papildomos bausmės, kurią vykdant iš atitinkamo asmens atimama laisvė.
81.
Šiuo klausimu norėčiau iškart pabrėžti, kad veikiant pagrindų sprendimu sukurtai teismų bendradarbiavimo sistemai valstybės narės išsaugo įgaliojimus įtvirtinti jų nacionalinės baudžiamosios teisės nuostatas, susijusias, be kita ko, su nusikalstamos veikos apibrėžimu, baudžiamuoju persekiojimu, skiriamomis bausmėmis ir jų vykdymu.
82.
Europos arešto orderio taikymo ribos yra aiškiai apibūdintos ir apibrėžtos pagrindų sprendimo 1 straipsnio 1 dalyje: prašomo perduoti asmens sulaikymas ir perdavimas. Tuo apribojamos ir šio teismo sprendimo teisinės pasekmės.
83.
Tai yra ciklas, kuris pradedamas išdavus Europos arešto orderį pagal pagrindų sprendimo 8 straipsnį ir tęsiamas taip: šio orderio perdavimas (9 ir 10 straipsniai), prašomo perduoti asmens sulaikymas vykdančiojoje valstybėje, jo informavimas ir prireikus – apklausa (11, 14 ir 19 straipsniai), šio asmens suėmimas arba laikinas paleidimas (12 straipsnis) ir sprendimo dėl perdavimo priėmimas ir įteikimas (15–18 ir 22 straipsniai). Šį ciklą užbaigia Europos arešto orderio įvykdymas – asmens perdavimas (23–25 straipsniai).
84.
Mano nuomone, šios procedūros pasekmės negali viršyti pagrindų sprendimo taikymo srities ir tikslo, t. y. prašomo perduoti asmens perdavimo. Keletas pasekmių, kurias sukelia ši procedūra po perdavimo, yra aiškiai apibrėžtos pagrindų sprendimo 3 skyriuje. Šios pasekmės susijusios su baudžiamojo persekiojimo apribojimo principu, nagrinėtu šios išvados 49 ir paskesniuose punktuose, ir tam tikrais galimo vėlesnio perdavimo ar ekstradicijos apribojimais.
85.
Atsižvelgiant būtent į tai, kas išdėstyta, reikia nustatyti, kokių pasekmių kyla Europos arešto orderyje nenurodžius papildomos bausmės.
86.
Iš karto noriu pabrėžti, kad šios informacijos nepateikimas neturi jokios įtakos Europos arešto orderio galiojimui.
87.
Visų pirma, pagrindų sprendime nenumatyta „negaliojančio“ Europos arešto orderio samprata. Ji buvo suformuluota jurisprudencijoje, t. y. Sprendime Bob-Dogi, ir tai buvo padaryta esant labai konkrečiam kontekstui (
44
).
88.
Ši byla skiriasi nuo bylos Bob-Dogi, kurioje Teisingumo Teismas nusprendė, jog teisėtumo reikalavimo, kurio paisymas laikytinas Europos arešto orderio galiojimo sąlyga, nesilaikymo pasekmė iš principo yra ta, kad vykdančioji teisminė institucija neturi vykdyti šio arešto orderio (
45
).
89.
Byloje Bob-Dogi nagrinėtas klausimas dėl Europos arešto orderio, kuris buvo grindžiamas pačiu šiuo orderiu, o ne nacionaliniu arešto orderiu arba kitokiu nacionalinės institucijos sprendimu, vykdymo. Teisingumo Teismas konstatavo, kad pagrindų sprendimo 8 straipsnio 1 dalies c punkte yra įtvirtintas teisėtumo reikalavimas, kurio paisymas laikytinas Europos arešto orderio galiojimo sąlyga, ir šio reikalavimo nesilaikymo pasekmė iš principo yra ta, kad vykdančioji teisminė institucija neturi vykdyti šio arešto orderio. Tačiau prieš priimdama tokį sprendimą dėl nevykdymo ši institucija, laikydamasi pagrindų sprendimo 15 straipsnio 2 dalies, turi prašyti išduodančiosios valstybės narės teisminės institucijos skubiai pateikti visą būtiną papildomą informaciją, kuri leistų jai išnagrinėti klausimą, ar nacionalinio arešto orderio nenurodymas Europos arešto orderyje paaiškinamas tuo, kad iš tikrųjų prieš išduodant Europos arešto orderį nebuvo išduotas atskiras nacionalinis arešto orderis, arba tuo, kad nacionalinis arešto orderis buvo išduotas, tačiau nebuvo nurodytas. Iš esmės tik tuomet, jei iš tikrųjų nėra Europos arešto orderio teisinio pagrindo, t. y. nagrinėtu atveju – nacionalinio arešto orderio, vykdančioji teisminė institucija gali nevykdyti Europos arešto orderio (
46
).
90.
Byloje Bob-Dogi Europos arešto orderis buvo išduotas siekiant vykdyti baudžiamąjį persekiojimą, bet nebuvo nacionalinio sprendimo, kuris sudarytų jo teisinį pagrindą. Kaip pabrėžė generalinis advokatas Y. Bot, buvo kalbama apie nacionalinio teisinio pagrindo nebuvimą, dėl kurio pasikeičia Europos arešto orderio paskirtis, o ne apie formalų pažeidimą, kurį galima ištaisyti taikant pagrindų sprendimo 15 straipsnio 2 dalyje nustatytą bendradarbiavimo sistemą (
47
).
91.
Ši byla skiriasi nuo bylos Bob-Dogi dviem aspektais. Pirma, kalbama apie Europos arešto orderį, kuris buvo išduotas siekiant įvykdyti bausmę, ir iš Teisingumo Teismui pateiktos informacijos matyti, kad ši bausmė buvo skirta laikantis nacionalinės teisės, o ją skyrė kompetentingi nacionaliniai teismai 2013 m. vasario 1 d. sprendimu. Taigi, šiuo atveju egzistuoja vykdytinas teismo sprendimas, sudarantis nagrinėjamo Europos arešto orderio teisinį pagrindą pagal pagrindų sprendimo 8 straipsnio 1 dalies c punktą, beje, šis teismo sprendimas buvo nurodytas Europos arešto orderio b langelio 2 punkte. Antra, taip pat iš tikrųjų yra skirta laisvės atėmimo bausmė, viršijanti ribą, kurios reikalaujama pagal pagrindų sprendimo 2 dalies 1 dalį. Taigi, egzistuoja nacionalinis teisinis pagrindas, kiek tai susiję su pagrindine bausme ir papildoma bausme.
92.
Be to, pažeidimas, kurį sudarė papildomos bausmės nenurodymas, kaip per teismo posėdį paaiškino Belgijos vyriausybė, buvo padarytas, nes išduodančioji institucija pamiršo ją nurodyti (net drįsčiau pridurti, kad šis užmaršumas man atrodo pakankamai atleistinas, atsižvelgiant į sunkumus siekiant apibrėžti šios išvados 69 ir paskesniuose punktuose nagrinėtos papildomos bausmės tikslų pobūdį ir per teismo posėdį paaiškėjusias abejones dėl to, kuriame langelyje ją reikia nurodyti). Ši formos klaida visiškai nepaneigia būtino nacionalinio teisinio pagrindo buvimo. Be to, ji galėjo būti lengvai ištaisyta vykstant perdavimo procedūrai, jei vienas iš procedūros dalyvių (t. y. išduodančioji institucija, vykdančioji institucija ar prašomas perduoti asmuo) būtų ją pastebėjęs.
93.
Todėl šis pažeidimas neturi įtakos Europos arešto orderio galiojimui ir negali būti pagrindas jo nevykdyti.
94.
Be to, konstatuoju, kad šios informacijos nenurodymas taip pat negali būti pagrindas nevykdyti Europos arešto orderio.
95.
Pagrindų sprendimo 1 straipsnio 2 dalimi įgyvendinamas tarpusavio pripažinimo principas. Šioje nuostatoje įtvirtinta taisyklė, kad vadovaudamosi šiuo principu ir laikydamosi pagrindų sprendimo nuostatų valstybės narės privalo vykdyti visus Europos arešto orderius. Taigi, vykdančiosios teisminės institucijos iš principo gali atsisakyti vykdyti tokį orderį tik tuomet, kai yra pagrindų sprendime numatyti ir baigtiniame sąraše išvardyti nevykdymo pagrindai, o Europos arešto orderio vykdymas gali būti siejamas tik su viena iš sąlygų, išvardytų baigtiniame sąraše. Todėl Europos arešto orderio vykdymas – tai principas, o atsisakymas jį vykdyti yra numatytas kaip išimtis, kuri turi būti aiškinama siaurai. Taigi, pagrindų sprendimo 3 straipsnyje aiškiai nurodyti privalomo Europos arešto orderio nevykdymo pagrindai, 4 ir 4a straipsniuose – šio orderio neprivalomo nevykdymo pagrindai, o 5 straipsnyje – išduodančiosios valstybės narės suteikiamos garantijos ypatingais atvejais (
48
).
96.
Konstatuotina, jog tai, kad Europos arešto orderyje nenurodyta papildoma bausmė, nėra vienas iš nevykdymo pagrindų, išvardytų pagrindų sprendimo 3, 4 ir 4a straipsniuose, taip pat tai nepatenka į šio pagrindų sprendimo 5 straipsnio taikymo sritį.
97.
Tokiomis aplinkybėmis, kadangi buvo nustatyta, kad papildomos bausmės nenurodymas Europos arešto orderyje nėra nei pažeidimas, kuris gali turėti įtakos minėto orderio galiojimui, nei jo nevykdymo pagrindas, kokių pasekmių turėtų kilti dėl tokio pažeidimo?
98.
Siekiant atsakyti į šį klausimą, reikia atsižvelgti į dvejopą tikslą, kurio siekiama reikalavimu Europos arešto orderyje nurodyti skirtą bausmę.
99.
Pirma, siekiama vykdančiajai valstybei narei pateikti informaciją, būtiną atitinkamo asmens perdavimui vykdyti, ir leisti jai atlikti šio orderio kontrolę (net jei aišku, kad ši kontrolė yra minimali). Pavyzdžiui, nurodyta bausmė leidžia patikrinti, ar orderis patenka į pagrindų sprendimo taikymo sritį, t. y. ar paskirta bausmė – tai laisvės atėmimo bausmė, ir ar ji viršija keturis mėnesius pagal pagrindų sprendimo 2 straipsnio 1 dalį (
49
). Be to, bausmės nurodymas leidžia užtikrinti, kad bus laikomasi pagrindų sprendimo 5 straipsnio 2 dalyje numatytos garantijos, susijusios su laisvės atėmimu arba įkalinimu iki gyvos galvos.
100.
Antra, siekiama užtikrinti, kad būtų paisoma prašomo perduoti asmens teisių. Remiantis šio sprendimo 11 straipsnio 1 dalimi šis asmuo turi teisę būti informuotas apie Europos arešto orderį ir jo turinį ir sutikti arba nesutikti būti perduotas.
101.
Tam, kad būtų pasiekti šie tikslai, taikant pagrindų sprendime įtvirtintą sistemą yra numatytos procedūros tuo atveju, jei pateikta nepakankamai informacijos arba nepateikta informacijos. Šiomis procedūromis gali pasinaudoti įvairūs perdavimo procedūros dalyviai, t. y. išduodančioji valstybė narė, vykdančioji valstybė narė ir prašomas perduoti asmuo, tam, kad kiekvieno iš jų išimtinių įgaliojimų arba atitinkamų teisių paisymas būtų užtikrintas vykdant daugiašalę „kontrolę“, ir tam, kad sistema netaptų mažiau veiksminga.
102.
Pavyzdžiui, išduodančioji valstybė narė bet kurio momentu ir savo pačios iniciatyva gali pateikti bet kokią papildomą informaciją vykdančiajai teisminei institucijai pagal pagrindų sprendimo 15 straipsnio 3 dalį.
103.
Savo ruožtu, pagal pagrindų sprendimo 15 straipsnio 2 dalį vykdančioji valstybė narė, konstatavusi, kad išduodančioji valstybė narė pateikė nepakankamą arba ne visą informaciją, turi teisę prašyti pateikti papildomos informacijos, kuri jai atrodo būtina sprendimui dėl atitinkamo asmens perdavimo priimti (
50
). Šis informacijos perdavimas tarp išduodančiosios ir vykdančiosios institucijų yra esminis teismų bendradarbiavimo elementas, kuriuo grindžiama tarpusavio pripažinimo sistema (
51
).
104.
Pabrėžiu, kad taikant pagrindų sprendime įtvirtintą supaprastintą prašomų perduoti asmenų perdavimo sistemą, Europos arešto orderio turinys, numatytas šio pagrindų sprendimo 8 straipsnio 1 dalyje, – tai informacija, kuria siekiama pateikti minimalius ir pakankamus formalius duomenis, kad vykdančiosios teisminės institucijos galėtų greitai įvykdyti Europos arešto orderį ir nedelsiant priimti sprendimą dėl perdavimo. Tik tuomet, jei vykdančioji teisminė institucija mano, kad neturi visų būtinų formalių duomenų, ji kaip kraštutine priemone turi pasinaudoti pagrindų sprendimo 15 straipsnio 2 dalyje numatyta procedūra (
52
).
105.
Prašomo perduoti asmens padėtis yra itin svarbi, ypač kai kompetentingos išduodančioji ir vykdančioji institucijos nepastebėjo (ir galbūt negalėjo pastebėti) tokio pažeidimo.
106.
Vykstant perdavimo procedūrai šiam asmeniui taikomos garantijos, kurios jam leidžia pasiremti savo teisėmis ir nurodyti galimus Europos arešto orderio pažeidimus.
107.
Pažymiu, kad nors pagal pagrindų sprendimą valstybėms narėms nustatyti įpareigojimai yra susiję su iš esmės procedūrinio pobūdžio aspektais, tai nereiškia, kad priimdamas pagrindų sprendimą teisės aktų leidėjas neatsižvelgė į pagrindines teises ir žmogaus teises. Atvirkščiai, tai buvo padaryta keliais būdais (
53
).
108.
Pagrindų sprendime yra padaryta tiesioginių nuorodų į šias teises. Tai aiškiai matyti, pavyzdžiui, iš jo 10, 12 ir 13 konstatuojamųjų dalių. Kalbant konkrečiau, pagrindų sprendimo 1 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad šis pagrindų sprendimas nekeičia pareigos gerbti pagrindines teises ir pagrindinius teisinius principus, įtvirtintus dabartiniame ESS 6 straipsnyje. Be to, kaip matyti iš Chartijos 51 straipsnio 1 dalies, valstybės narės, taigi ir jų teismai turi laikytis šios chartijos, kai įgyvendina Sąjungos teisę. Taip yra tuo atveju, kai išduodančioji teisminė institucija ir vykdančioji teisminė institucija taiko įgyvendinant pagrindų sprendimą priimtas nacionalines nuostatas (
54
).
109.
Pagrindų sprendime taip pat yra kelios specialios nuostatos, kuriomis siekiama apsaugoti prašomo perduoti asmens teises. Vykstant perdavimo procedūrai Europos teisės aktų leidėjas užtikrino, kad būtų paisoma teisės būti išklausytam vykdančiojoje valstybėje narėje ir dėl to nesumažėtų Europos arešto orderio mechanizmo veiksmingumas (
55
).
110.
Pavyzdžiui, prašomas perduoti asmuo pagal pagrindų sprendimo 11 straipsnio 1 dalį turi teisę būti informuotas apie Europos arešto orderį ir jo turinį. Pagrindų sprendimo 11 straipsnio 2 dalyje ir 13 straipsnio 2 dalyje taip pat numatyta, kad prašomas perduoti asmuo turi teisę turėti advokatą, be kita ko, jei sutinka būti perduotas ir jei atitinkamu atveju atsisako specialiosios taisyklės taikymo. Be to, pagal pagrindų sprendimo 14 ir 19 straipsnius prašomas perduoti asmuo, jei nesutinka būti perduotas, o Europos arešto orderis išduotas siekiant vykdyti jo baudžiamąjį persekiojimą, turi teisę būti išklausytas vykdančiosios teisminės institucijos, laikantis išduodančiosios ir vykdančiosios teisminių institucijų abipusio susitarimu nustatytų sąlygų (
56
).
111.
Iš Teisingumo Teismui pateiktos informacijos matyti, kad IK žinojo apie bausmę ir apie jos trukmę, įskaitant papildomą bausmę. Per teismo posėdį jo advokatas net teigė, kad IK nesutiko būti perduotas, todėl jį perduoti nusprendė rechtbank Amsterdam (Amsterdamo apylinkės teismas, Nyderlandai), bet šiame teisme jis nesirėmė tuo, kad Europos arešto orderyje nebuvo nurodyta papildoma bausmė.
112.
Taigi, vykstant perdavimo procedūrai IK turėjo visas galimybes remtis Europos arešto orderio pažeidimu. Be to, išskyrus kelias bendro pobūdžio nuorodas į teises, išplaukiančias iš EŽTK 6 straipsnio ir Chartijos 48 straipsnio 2 dalies, nei rašytinėse pastabose, nei per posėdį IK nesirėmė jokiu savo pagrindinių teisių pažeidimu vykstant perdavimo procedūrai arba net ir nesusijusiu su šia procedūra.
113.
Dabar grįžtu prie minėto ciklo, kuriuo pasinaudojau pirmiau (šios išvados 83 punktas), kad apibūdinčiau Europos arešto orderio ir perdavimo procedūros taikymo ribas ir pasekmes.
114.
Šioje byloje po to, kai šis ciklas prasidėjo išdavus Europos arešto orderį dėl IK perdavimo ir šis asmuo buvo sulaikytas, IK turėjo galimybę remtis tuo, kad Europos arešto orderyje buvo nenurodyta papildoma bausmė. Kadangi Europos arešto orderio vykdymo procedūros metu to nebuvo padaryta, ciklas buvo užbaigtas įvykdžius minėtą orderį ir perdavus IK Belgijos institucijoms. Todėl IK nebegali remtis šiuo formos pažeidimu praėjus trejiems metams ir vykstant su Europos arešto orderiu visiškai nesusijusiai procedūrai, kurios tikslas – nuspręsti dėl papildomos bausmės vykdymo sąlygų.
115.
Jei būtų aiškinama priešingai, būtų peržengtos perdavimo procedūros ribos ir teisminio sprendimo – Europos arešto orderio taikymo – ribos.
116.
Vadovaudamasi ta pačia logika taip pat nepritariu Komisijos argumentams, kad išduodančioji teisminė institucija vis dar gali pasinaudoti pagrindų sprendimo 15 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyta procedūra ir pranešti vykdančiajai teisminei institucijai apie papildomą bausmę.
117.
Mano nuomone, šis sprendimo būdas prieštarauja tiek pagrindų sprendimo sukurtai perdavimo sistemai, tiek 15 straipsnio 2 ir 3 dalių tekstui ir tikslui.
118.
Iš tiesų, 15 straipsnio pavadinimas yra aiškus: ši papildomos informacijos pateikimo procedūra taikoma siekiant priimti sprendimą dėl perdavimo. Be to, šis straipsnis yra pagrindų sprendimo 2 skyriuje „Perdavimo tvarka“. Taigi šios nuostatos tikslas – leisti vykdančiajai teisminei institucijai gauti informacijos, būtinos sprendimui dėl perdavimo priimti. Jei ši procedūra viršytų perdavimo procedūros ribas, būtų nepaisoma tos aplinkybės, kad pagrindų sprendimo sukurtos sistemos i) taikymo ribos pagal šio sprendimo 1 straipsnio 1 dalį yra apribotos prašomo perduoti asmens sulaikymu ir perdavimu ir ii) kad ši sistema turi būti greita ir veiksminga. Manau, kad jei galimas keitimasis informacija tarp išduodančiosios ir vykdančiosios teisminių institucijų tęstųsi metais, tai būtų nereikalinga ir net potencialiai kenktų sistemos veiksmingumui.
119.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad pagal pagrindų sprendimo sukurtą sistemą neleidžiama ginčyti nacionalinės papildomos bausmės vykdymo tuo pagrindu, kad ši bausmė nebuvo nurodyta Europos arešto orderyje, kuris buvo įvykdytas.
120.
Siekdama išsamumo pridursiu, kad Teisingumo Teismui pateikti argumentai, kuriais teigiama, jog Europos arešto orderis buvo išduotas tik dėl pagrindinės bausmės ir sprendimas dėl perdavimo buvo susijęs tik su ja, todėl tik ši bausmė gali būti įvykdyta Europos arešto orderį išdavusioje valstybėje narėje, visiškai nėra paremti pagrindų sprendimu. Šie argumentai man atrodo pagrįsti ekstradicijos ir nacionalinio suvereniteto logika, kai prašančioji valstybė buvo saistoma prašomosios valstybės narės sutikimo ribų. Tačiau laisvės, saugumo ir teisingumo erdvės kontekste vyraujant tarpusavio pasitikėjimui nebekalbama apie santykius tarp dviejų suverenių valstybių – prašančiosios valstybės ir prašomosios valstybės, – kurios veikia vadovaudamosi kiekviena savo motyvais (
57
). Atvirkščiai, kalbama apie geranorišką bendradarbiavimą, siekiant įgyventi pagrindų sprendimo tikslą – greitai ir veiksmingai perduoti prašomus perduoti asmenis.
121.
Todėl į Teisingumo Teismui pateiktus pirmąjį ir antrąjį klausimus siūlau atsakyti, jog tai, kad papildoma bausmė (kaip antai nagrinėjama šioje byloje) nebuvo nurodyta Europos arešto orderyje, pagal kurį buvo perduotas atitinkamas asmuo, negali sutrukdyti įvykdyti šią bausmę, jei ji buvo skirta pagal atitinkamas nacionalines nuostatas.
Išvada
122.
Atsižvelgdama į šiuos motyvus, siūlau Teisingumo Teismui į Hof van Cassatie (Kasacinis teismas, Belgija) klausimus atsakyti taip:
1.
Remiantis Pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos, iš dalies pakeisto 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatiniu sprendimu 2009/299/TVR, 8 straipsnio 1 dalies f punktu papildoma bausmė, kaip antai nagrinėjama šioje byloje, turi būti nurodyta Europos arešto orderio c langelio 2 punkte.
2.
Tai, kad papildoma bausmė (kaip antai nagrinėjama šioje byloje) nebuvo nurodyta Europos arešto orderyje, pagal kurį buvo perduotas atitinkamas asmuo, negali sutrukdyti įvykdyti šią bausmę, jei ji buvo skirta pagal atitinkamas nacionalines nuostatas.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	2002 m. birželio 13 d. pagrindų sprendimas (OL L 190, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 34), iš dalies pakeistas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatiniu sprendimu 2009/299/TVR (OL L 81, 2009, p. 24) (toliau – pagrindų sprendimas).
(
3
)	Nustatyta, kad šioje byloje netaikytinas nė vienas iš šių nevykdymo pagrindų.
(
4
)	Per teismo posėdį IK atstovas patvirtino, kad 4a straipsnis šioje byloje netaikytinas.
(
5
)	1957 m. gruodžio 13 d. Paryžiuje pasirašyta Europos konvencija dėl ekstradicijos (toliau – 1957 m. konvencija).
(
6
)	Europos Sąjungos sutarties K.3 straipsnio pagrindu parengta konvencija, pasirašyta 1996 m. rugsėjo 27 d. (OL C 313, 1996, p. 11, toliau – 1996 m. konvencija).
(
7
)	2017 m. gruodžio 22 d. Sprendimas Ardic (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1026, 58 punktas ir nurodyta jurisprudencija).
(
8
)	Žr. 1999 m. spalio 15 ir 16 d. Tamperės Europos Vadovų Tarybos išvadas, visų pirma 35 punktą.
(
9
)	Žr. pagrindų sprendimo 5 konstatuojamąją dalį.
(
10
)	Žr. pagrindų sprendimo 5 konstatuojamąją dalį.
(
11
)	Žr. generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer išvadą byloje Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2006:552, 43 punktas).
(
12
)	Pagrindų sprendime nebeliko šio ankstesnio atsisakymo vykdyti ekstradiciją pagrindo. Žr. Tarybos pagrindų sprendimo dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos pasiūlymo (COM (2001) 522 galutinis) (toliau – pagrindų sprendimo pasiūlymas) 4.5 punktą.
(
13
)	Pagrindų sprendimo 2 straipsnio 2 dalis.
(
14
)	Pagrindų sprendimo 3, 4 ir 4a straipsniai.
(
15
)	Žr. Europos arešto orderio išdavimo europinio vadovo (Europos Sąjungos Taryba, 8216/1/08 REV 1 COPEN 70 EJN 26 EUROJUST 31) (toliau – vadovas) 4 puslapį. Visiškai pritariu savo velionio kolegos ir draugo generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer požiūriui, kuris savo išvados byloje Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2006:552) 41 punkte pabrėžė: „Perėjimas nuo ekstradicijos prie Europos arešto orderio reiškia visišką krypties pakeitimą. Akivaizdu, kad abiejų priemonių tikslas tas pats – perduoti kaltinamą dėl padarytos nusikalstamos veikos arba nuteistą asmenį kitos valstybės valdžios institucijoms, kad jis būtų nuteistas arba kad atliktų jam paskirtą bausmę. Tačiau visi panašumai tuo ir baigiasi.“
(
16
)	2007 m. gegužės 3 d. Sprendimas Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261, 28 punktas).
(
17
)	2018 m. rugsėjo 19 d. Sprendimas RO (C‑327/18 PPU, EU:C:2018:733, 36 punktas).
(
18
)	2018 m. rugsėjo 19 d. Sprendimas RO (C‑327/18 PPU, EU:C:2018:733, 36 punktas).
(
19
)	Žr. Tamperės Europos Vadovų Tarybos išvadas.
(
20
)	SESV 82 straipsnio 1 dalis.
(
21
)	Žr. pagrindų sprendimo 10 konstatuojamąją dalį ir generalinio advokato M. Szpunar išvadą byloje RO (C‑327/18 PPU, EU:C:2018:644, 42 punktas).
(
22
)	Pagrindų sprendimo pasiūlymo 2 punktas.
(
23
)	Pagrindų sprendimo 1 straipsnio 1 dalis.
(
24
)	Pagrindų sprendimo 2 straipsnio 1 dalis.
(
25
)	Zaïri, A., Le principe de la spécialité de l’extradition au regard des droits de l’homme, LGDJ, Paris, 1992, p. 30.
(
26
)	Blekxtoon, R., „Commentary on an Article by Article basis“, Handbook on the European Arrest Warrant, TMC Asser Press, the Hague, 2005, p. 261.
(
27
)	Pagrindų sprendimo pasiūlymo 4.5 punkto 6 papunktis ir pasiūlyto pagrindų sprendimo 41 straipsnis.
(
28
)	Pažymiu, kad vietoj 1957 m. ir 1996 m. konvencijose vartojamos formuluotės, susijusios su baudžiamuoju persekiojimu už „nusikaltimus“ [(pranc. k. „faits“)], padarytus iki perdavimo, pagrindų sprendime yra vartojama sąvoka „kitos nusikalstamos veikos“ [(pranc. k. „d’autres infractions“)]. Jurisprudencijoje jau buvo aiškinta ši sąvoka „kita nusikalstama veika“ nei ta, dėl kurios asmuo buvo perduotas. Pavyzdžiui, 2008 m. gruodžio 1 d. Sprendimo Leymann ir Pustovarov, C‑388/08 PPU, EU:C:2008:669, 57 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad siekiant nustatyti, ar kalbama apie „kitą nusikalstamą veiką“ nei ta, dėl kurios asmuo buvo perduotas, reikia patikrinti, ar nusikalstamos veikos sudėties požymiai pagal jos aprašymą išduodančiosios valstybės narės įstatymuose yra tie patys, dėl kurių asmuo buvo perduotas, ir ar pakankamai sutampa duomenys arešto orderyje ir vėlesniame procesiniame dokumente. Laiko ir vietos aplinkybių pakeitimai leistini, jei juos lemia informacija, surinkta per išduodančiojoje valstybėje narėje vykstantį procesą dėl arešto orderyje aprašytų veikų, jei jie nekeičia nusikalstamos veikos pobūdžio ir nelemia nevykdymo pagrindų pagal pagrindų sprendimo 3 ir 4 straipsnius atsiradimo.
(
29
)	2008 m. gruodžio 1 d. Sprendimas Leymann ir Pustovarov (C‑388/08 PPU, EU:C:2008:669, 43 ir 44 punktai).
(
30
)	Šiuo klausimu žr. 2017 m. gruodžio 22 d. Sprendimą Ardic (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1026, 63 punktas ir nurodyta jurisprudencija).
(
31
)	2016 m. liepos 28 d. Sprendimas JZ (C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, 37 punktas ir nurodyta jurisprudencija).
(
32
)	Iš lotynų kalbos žodžio „poena“ – bausmė, baudimas, atpildas, iš senosios graikų kalbos žodžio – „ποινή“. Sąvoka „ποινή“ reiškė atpildą už nusikaltimą; ją vartojo jau Homeras reikšme „kraujo kaina“ (Iliada, 14.483).
(
33
)	Žr. pagrindų sprendimo priede pateiktos formos c langelį.
(
34
)	Pagrindų sprendimo 1 straipsnio 1 dalis ir 2 straipsnio 1 dalis. Pagrindų sprendimo pasiūlyme paaiškinta, kad siūlomo teksto taikymo sritis apima asmenų, kuriems galutiniu nuosprendžiu skirta ne mažesnė nei keturių mėnesių laisvės atėmimo bausmė, perdavimą (žr. 4.5 punktą).
(
35
)	2016 m. liepos 28 d. Sprendimas JZ (C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, 54 punktas).
(
36
)	2010 m. balandžio 20 d. EŽTT sprendimas Villa prieš Italiją (CE:ECHR:2010:0420JUD001967506), § 43 ir 44.
(
37
)	2018 m. rugsėjo 19 d. Sprendimas RO (C‑327/18 PPU, EU:C:2018:733, 36 punktas).
(
38
)	Žr. vadovo III priedą.
(
39
)	Žr. pagrindų sprendimo 1 straipsnio 1 dalį, 2 straipsnio 1 dalį ir 8 straipsnio 1 dalies f punktą, taip pat pagrindų sprendimo priede pateiktos formos b langelio 1 ir 2 punktus ir c langelio 1 ir 2 punktus.
(
40
)	Žr. pagrindų sprendimo pasiūlymo 4.5 punktą.
(
41
)	Pagrindų sprendimo 8 straipsnio 1 dalies g punktas.
(
42
)	Atrodo, kad tokio požiūrio laikėsi Belgijos Cour de Cassation (Kasacinis teismas) (2-oji kolegija) savo 1975 m. birželio 17 d. sprendime. Taip pat žr. 1982 m. birželio 24 d. EŽTT sprendimą Van Droogenbroeck prieš Belgiją (ECLI:CE:ECHR:1983:0425JUD000790677), 39 ir 40 punktai.
(
43
)	Žr. vadovo p. 60.
(
44
)	2016 m. birželio 1 d. Sprendimas Bob-Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:385).
(
45
)	2016 m. birželio 1 d. Sprendimas Bob-Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:385, 64 punktas).
(
46
)	2016 m. birželio 1 d. Sprendimas Bob-Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:385, 64–66 punktai).
(
47
)	Generalinio advokato Y. Bot išvada byloje Bob-Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:131, 109 punktas).
(
48
)	2018 m. rugsėjo 19 d. Sprendimas RO (C‑327/18 PPU, EU:C:2018:733, 37 ir 38 punktai ir nurodyta jurisprudencija).
(
49
)	Šis aspektas yra pabrėžtas vadovo III priede, kuriame pažymėta, kad c langelyje „nurodoma, kad Europos arešto orderis viršija bausmės terminus [minimalias ribas]“.
(
50
)	Šiuo klausimu žr. 2017 m. rugpjūčio 10 d. Sprendimą Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628, 91 punktas) ir 2018 m. sausio 23 d. Sprendimą Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, 60 punktas).
(
51
)	Generalinio advokato M. Bobek išvada byloje Ardic (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1013, 81 punktas).
(
52
)	2018 m. sausio 23 d. Sprendimas Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, 59 ir 61 punktai).
(
53
)	Šiuo klausimu žr. mano išvadą byloje Radu (C‑396/11, EU:C:2012:648, 36–39 punktai).
(
54
)	2016 m. birželio 1 d. Sprendimas Bob-Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:385, 34 punktas).
(
55
)	2013 m. sausio 29 d. Sprendimas Radu (C‑396/11, EU:C:2013:39, 41 punktas).
(
56
)	2013 m. sausio 29 d. Sprendimas Radu (C‑396/11, EU:C:2013:39, 41 ir 42 punktai).
(
57
)	Pavyzdžiui, ankstesniame ekstradicijos kontekste prašančioji valstybė kreipiasi į prašomąją valstybę dėl pagalbos, o ši sprendžia, ar suteikti tokią pagalbą kiekvienu atveju atskirai, atsižvelgdama į pagrindus, kurie peržengia grynai teisinę sritį ir patenka į tarptautinių santykių sritį, kur svarbus vaidmuo tenka tinkamumo principui. Žr. generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer išvadą byloje Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2006:552, 42–45 punktai).