62019CC0883
GENERALINIO ADVOKATO
NICHOLAS EMILIOU IŠVADA,
pateikta 2022 m. gegužės 12 d. (
1
)
Byla C‑883/19 P
HSBC Holdings plc,
HSBC Bank plc,
HSBC Continental Europe, buvusi HSBC France,
prieš
Europos Komisiją
„Apeliacinis skundas – Konkurencija – SESV 101 straipsnis – Manipuliavimas tarpbankinėmis referencinėmis palūkanų normomis EURIBOR – Keitimasis konfidencialia informacija – Ribojimas „dėl tikslo“ – Vienas ir tęstinis pažeidimas – Susitarimas – Mišri procedūra – Nekaltumo prezumpcija – Teisė į gerą administravimą – Nešališkumo pareiga“
I. Įvadas
1.
Euro palūkanų normos išvestines finansines priemones (toliau – EIRD) bankai, instituciniai investuotojai, bendrovės ir privatūs asmenys dažnai naudoja siekdami apsisaugoti nuo rinkos palūkanų normų pokyčių. Euro tarpbankinio skolinimo palūkanų normos (toliau – EURIBOR) yra svarbios, nes jos yra visų rūšių finansinių produktų, kaip antai palūkanų normų apsikeitimo sandorių, palūkanų normų ateities sandorių, taupomųjų sąskaitų ir hipotekos paskolų palūkanų normų kainos orientyras. O euro vienos nakties palūkanų vidurkio indeksas (toliau – EONIA) būdavo naudojamas kaip tarpbankinė vienos nakties eurais išreikštų palūkanų norma. Nuo 2022 m. sausio 3 d. EONIA nebenaudojamas.
2.
Šiuo apeliaciniu skundu kai kurios bankų grupei HSBC priklausančios bendrovės prašo Teisingumo Teismo panaikinti Bendrojo Teismo sprendimą (
2
), kuriuo iš dalies atmestas jų ieškinys dėl Komisijos sprendimo, kuriuo joms paskirta bauda už dalyvavimą kartelyje EIRD, susietų su EURIBOR ir (arba) EONIA, rinkoje 2007 m. vasario 12 d.–kovo 27 d. (
3
), panaikinimo.
3.
Šiame apeliaciniame skunde keliami keli su Sąjungos konkurencijos teise susiję procedūriniai ir materialiniai klausimai. Tarp jų ypač reikšmingi klausimai, susiję su Europos Komisijos pareigomis veikti nešališkai ir laikytis susitarimo procedūroje nedalyvaujančių šalių nekaltumo prezumpcijos principo vykdant mišrias procedūras (
4
) ir su „pažeidimu dėl tikslo“.
II. Faktinės ir teisinės aplinkybės
4.
Šios bylos faktines ir teisines aplinkybes, nurodytas skundžiamame sprendime (
5
), galima apibendrinti taip, kaip nurodyta toliau.
5.
2011 m. birželio 14 d. bankų grupė Barclays (toliau – Barclays) pateikė Komisijai prašymą suteikti jai žymeklį pagal Komisijos pranešimą dėl atleidimo nuo baudų ir baudų sumažinimo kartelių bylose (
6
) ir ją informavo apie kartelį EIRD sektoriuje, taip pat išreiškė norą bendradarbiauti. 2011 m. spalio 14 d.Barclays pritaikytas sąlyginis atleidimas nuo baudų.
6.
2013 m. kovo 5 d. ir spalio 29 d., remdamasi Reglamento Nr. 1/2003 11 straipsnio 6 dalimi, Komisija pradėjo pažeidimo procedūrą prieš HSBC Holdings plc, HSBC Bank plc ir HSBC Continental Europe (buvusi HSBC France) (toliau kartu – HSBC arba apeliantės) ir Barclays, Crédit Agricole SA ir Crédit Agricole Corporate and Investment Bank (toliau kartu – Crédit Agricole), Deutsche Bank AG, Deutsche Bank Services (Jersey) Ltd ir DB Group Services (UK) Ltd (toliau kartu – Deutsche Bank), JP Morgan Chase & Co., JP Morgan Chase Bank National Association ir JP Morgan Services LLP (toliau kartu – JP Morgan), Royal Bank of Scotland plc ir Royal Bank of Scotland Group plc (toliau kartu – RBS) bei Société Generale.
7.
Barclays, Deutsche Bank, Société générale ir RBS pageidavo dalyvauti susitarimo procedūroje pagal Reglamento Nr. 773/2004 10a straipsnį. Apeliantės, Crédit Agricole ir JP Morgan nusprendė nedalyvauti šioje susitarimo procedūroje.
8.
2013 m. gruodžio 4 d. Komisija dėl Barclays, Deutsche Bank, Société générale ir RBS priėmė Sprendimą C(2013) 8512 final, susijusį su SESV 101 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (byla AT.39914, euro Interest Rate Derivatives (EIRD) (Settlement)) (toliau – sprendimas dėl susitarimo), jame nusprendė, kad šios įmonės, dalyvaudamos darant vieną ir tęstinį pažeidimą, kuriuo siekta iškreipti įprastą kainų nustatymo tvarką EIRD rinkoje, pažeidė SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį.
9.
2014 m. kovo 19 d. Komisija pateikė apeliantėms, Crédit Agricole ir JP Morgan pareiškimą dėl prieštaravimų.
10.
Apeliantės galėjo susipažinti su laisvai prieinamomis Komisijos bylos dalimis, be to, jų teisiniams atstovams buvo sudaryta galimybė susipažinti su byla Komisijos patalpose. Apeliantės taip pat turėjo galimybę susipažinti su susitarimo procedūroje dalyvaujančioms šalims pateiktu pareiškimu dėl prieštaravimų, šių šalių atsakymais ir sprendimu dėl susitarimo.
11.
2014 m. lapkričio 14 d. apeliantės pateikė rašytines pastabas dėl pareiškimo dėl prieštaravimų ir per 2015 m. birželio 15 ir 17 d. vykusį posėdį išdėstė savo nuomonę žodžiu.
12.
2016 m. gruodžio 7 d. Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 1/2003 7 ir 23 straipsniais, priėmė ginčijamą sprendimą.
13.
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje, be kita ko, nurodyta, kad apeliantės pažeidė SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį, nes nuo 2007 m. vasario 12 d. iki 2007 m. kovo 27 d., „sudarydamos susitarimus ir (arba) vykdydamos suderintus veiksmus, kuriais siekta <…> EIRD <…> sektoriuje iškreipti įprastą kainos sudedamųjų dalių nustatymo eigą, dalyvavo darant vieną ir tęstinį pažeidimą <…>“.
14.
Ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje apeliantėms solidariai skirta 33606000 EUR bauda.
III. Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
15.
2017 m. vasario 17 d. pagal SESV 263 straipsnį pareikštu ieškiniu apeliantės Bendrojo Teismo iš esmės prašė panaikinti ginčijamą sprendimą arba, nepatenkinus šio reikalavimo, pakeisti baudos dydį.
16.
2019 m. rugsėjo 24 d. sprendimu Bendrasis Teismas atmetė apeliančių nurodytus ieškinio pagrindus dėl: i) Komisijos konstatuoto pažeidimo dėl tikslo; ii) Komisijos pripažinto vieno ir tęstinio pažeidimo; ir iii) tariamos teisės klaidos ir esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimo vykstant administracinei procedūrai. Vis dėlto Bendrasis Teismas nustatė, kad ginčijamas sprendimas yra netinkamai motyvuotas, kiek tai susiję su baudos dydžio nustatymu.
17.
Taigi Bendrasis Teismas ginčijamą sprendimą iš dalies panaikino (rezoliucinės dalies 1 punktas) ir iš dalies paliko galioti (rezoliucinės dalies 2 punktas), taip pat nurodė apeliantėms ir Komisijai padengti savo bylinėjimosi išlaidas (rezoliucinės dalies 3 ir 4 punktai).
IV. Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
18.
2019 m. gruodžio 3 d. Teisingumo Teismui pateiktame apeliaciniame skunde apeliantės Teisingumo Teismo prašo: i) panaikinti skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies 2 punktą; ii) panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnio b punktą arba, nepatenkinus šio reikalavimo, panaikinti 1 straipsnio b punktą tiek, kiek jis susijęs su HSBC dalyvavimu darant vieną ir tęstinį pažeidimą po 2007 m. kovo 19 d.; ir iii) priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
19.
O Komisija Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliančių bylinėjimosi išlaidas.
20.
2020 m. liepos 16 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimis Crédit Agricole ir JP Morgan (toliau – įstojusios į bylą šalys) buvo leista įstoti į bylą palaikyti apeliančių reikalavimų.
21.
2021 m. birželio 28 d. sprendimu Komisija iš dalies pakeitė ir iš naujo priėmė ginčijamą sprendimą, siekdama ištaisyti netinkamai motyvavimą dėl apeliantėms paskirtos baudos (toliau – 2021 m. sprendimas) (
7
).
22.
2021 m. rugsėjo 7 d. pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 62 straipsnį buvo skirta proceso organizavimo priemonė – Komisijos buvo paprašyta pateikti 2021 m. sprendimo kopiją ir atsakyti į tris klausimus dėl šio sprendimo poveikio (pirminiam) sprendimui, dėl kurio priimtas skundžiamas sprendimas. 2021 m. rugsėjo 16 d. raštu Komisija informavo Teisingumo Teismą, kad 2021 m. sprendimu tik iš dalies pakeistos ginčijamo sprendimo konstatuojamosios dalys ir rezoliucinė dalis dėl apeliantėms paskirtos baudos dydžio. Tačiau 2021 m. sprendimu nepakeistos ginčijamo sprendimo dalys, kurios yra šios apeliacinės bylos dalykas.
23.
Apeliantės, įstojusios į bylą šalys ir Komisija savo nuomones išdėstė per 2022 m. sausio 26 d. įvykusį Teisingumo Teismo posėdį.
V. Vertinimas
24.
Šioje išvadoje kiekvienas iš šešių apeliacinio skundo pagrindų bus nagrinėjamas tokia tvarka, kokia juos pateikė apeliantės, o pagrindai, susiję su tuo pačiu klausimu, bus nagrinėjami kartu.
25.
Taigi pirmiausia išnagrinėsiu argumentus, susijusius su tuo, kad Komisija pažeidė tam tikras apeliančių procesines teises ir garantijas (A skirsnis). Antra, aptarsiu apeliančių apeliacinio skundo pagrindus, susijusius su tuo, kad Bendrasis Teismas apeliančių veiksmus įvertino kaip pažeidimą „dėl tikslo“, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį (B skirsnis). Trečia ir paskiausia, išnagrinėsiu apeliančių argumentus dėl Bendrojo Teismo išvadų, kad jos dalyvavo darant „vieną ir tęstinį pažeidimą“ (C skirsnis).
26.
Atsižvelgiant į šiame apeliaciniame skunde keliamų klausimų skaičių ir svarbą, šioje išvadoje bus išsamiau aptarti tie, kuriuose keliami nauji teisės klausimai arba kurie bet kuriuo atveju yra tam tikro sudėtingumo. O likusius klausimus aptarsiu glausčiau, nes, mano nuomone, juos galima išspręsti remiantis suformuota jurisprudencija.
A.
Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas: nekaltumo prezumpcija ir teisė į gerą administravimą
1. Šalių argumentai
27.
Nurodydamos pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą, kuriuo ginčijami skundžiamo sprendimo 287–292 punktai, apeliantės teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, vertindamas jų argumentus dėl to, kad Komisija pažeidė nekaltumo prezumpcijos principą, jų teisę į gerą administravimą ir teisę į gynybą.
28.
Apeliantės tvirtina, kad taikydama „suskaidytą mišrią procedūrą“ (
8
) Komisija nepataisomai pablogino jų padėtį dar prieš faktiškai priimant ginčijamą sprendimą ir taip pažeidė nekaltumo prezumpcijos principą. Iš tiesų, nors sprendimas dėl susitarimo ir nebuvo skirtas HSBC, jame buvo padaryta išvada, kad HSBC su kitu banku dalyvavo dvišalėje veikloje, kuria buvo siekiama riboti konkurenciją. Apeliančių nuomone, ši išvada negalėjo būti panaikinta per vėlesnę (įprastą) procedūrą, kuri buvo susijusi su susitarimo procedūroje nedalyvaujančiomis šalimis, įskaitant apeliantes.
29.
Apeliantės taip pat teigia, kad Komisija pažeidė jų teisę į gerą administravimą, nes nagrinėdama jų bylą nesielgė nešališkai. Pasak apeliančių, šį šališkumą patvirtino Europos ombudsmenas. 2015 m. ombudsmenas nusprendė, kad už konkurenciją atsakingas Komisijos narys (toliau – tuometinis Komisijos narys) 2012 ir 2014 m. padarė keletą viešų pareiškimų, iš kurių buvo galima pagrįstai susidaryti nuomonę, kad Komisija (arba pats Komisijos narys) jau yra apsisprendusi dėl vykdomo tyrimo rezultatų, ir kad tai buvo netinkamo administravimo atvejis (
9
).
30.
Apeliantės tvirtina, kad vertindamas pateiktus argumentus dėl nekaltumo prezumpcijos ir teisės į gerą administravimą Bendrasis Teismas taikė netinkamą teisinį kriterijų – pareikalavo, kad jos pateiktų įrodymų, jog, nesant pažeidimo, sprendimas būtų buvęs kitoks (
10
) (toliau – Sprendime Suiker Unie nustatytas kriterijus (
11
)). Apeliančių nuomone, teisingas teisinis kriterijus, kurį reikėjo taikyti, yra tai, ar buvo „nors ir nedidelė galimybė“, kad atitinkamas sprendimas būtų kitoks (
12
).
31.
Įstojusios į bylą šalys šiuo klausimu pateikia panašius argumentus. Be kita ko, Crédit Agricole mano, kad, jeigu sprendime dėl susitarimo negalima visiškai užtikrinti susitarimo procedūroje nedalyvaujančių šalių nekaltumo prezumpcijos principo laikymosi, Komisija turėtų vienu metu priimti skirtingus sprendimus (t. y. sprendimą dėl susitarimo ir įprastus sprendimus). Dėl Komisijos nešališkumo pareigos Crédit Agricole teigia, kad skundžiamas sprendimas yra nepakankamai motyvuotas, nes jame nagrinėjamas objektyvaus, bet ne subjektyvaus nešališkumo pažeidimas. JP Morgan mano, kad taikydamas Sprendime Suiker Unie nustatytą kriterijų Bendrasis Teismas apeliantėms nustatė neįvykdomą įrodinėjimo pareigą, taigi buvo pažeista jų teisė į veiksmingą teisinę gynybą, numatyta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnyje.
32.
Komisija savo ruožtu atmeta apeliančių kritiką dėl skundžiamo sprendimo. Ji tvirtina, kad laikėsi ir objektyvaus nešališkumo pareigos, ir nekaltumo prezumpcijos principo, kai prieš priimdama ginčijamą sprendimą priėmė sprendimą dėl susitarimo. Šiuo klausimu Komisija pažymi, kad suskaidytos mišrios susitarimo procedūros nedraudžiama taikyti nei pagal atitinkamus teisės aktus (
13
), nei pagal Sąjungos teismų jurisprudenciją (
14
). Komisija mano, kad Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, jog sprendime dėl susitarimo: i) nebuvo nustatyta atsakomybė ir nebuvo padaryta jokių HSBC nepalankių išvadų; ir ii) jame buvo tik kelios nuorodos į HSBC, griežtai susijusios tik su tuo, kas būtina siekiant aprašyti ir pateikti argumentus prieš susitarimo procedūroje dalyvaujančias šalis.
33.
Be to, Komisija teigia, kad Bendrasis Teismas, taikydamas Sprendime Suiker Unie nustatytą kriterijų, tinkamai vadovavosi jurisprudencija, pagal kurią bet koks Komisijos (arba jos darbuotojų) padarytas pažeidimas, susijęs su objektyviu nešališkumu, gali lemti atitinkamo sprendimo panaikinimą, jeigu nustatoma, kad, nesant šio pažeidimo, šio sprendimo turinys būtų buvęs kitoks (
15
). Komisijos nuomone, apeliančių siūlomas kriterijus susijęs su kita procedūrine klaida (įmonės teisės į gynybą pažeidimu), kuri skiriasi nuo šioje byloje nurodyto pažeidimo (nešališkumo stokos).
2. Analizė
34.
Iš esmės apeliančių pateikti argumentai susiję su dviem klausimais, kuriuos iš eilės aptarsiu toliau.
a) Procedūrinių klaidų pasekmės
35.
Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas atmetė apeliančių nurodytus ieškinio pagrindus, susijusius su nekaltumo prezumpcijos principu ir teise į gerą administravimą, kaip nereikšmingus. Bendrasis Teismas nurodė, kad, net jeigu būtų padarytas toks pažeidimas, Komisijos padarytas procedūrinis pažeidimas lemtų ginčijamo sprendimo panaikinimą tik tuo atveju, jeigu būtų įvykdytas Sprendime Suiker Unie nustatytas kriterijus. Vis dėlto, kadangi Bendrasis Teismas jau buvo nustatęs, kad ginčijamame sprendime pakankamai įrodytas HSBC dalyvavimas atliekant aptariamus konkurencinius veiksmus, jo vertinimu, šis kriterijus nebuvo tenkinamas.
36.
Apeliantės kritikuoja šiuos argumentus ir tvirtina, kad Bendrasis Teismas taikė klaidingą teisinį kriterijų, kiek tai susiję su pasekmėmis, kylančiomis dėl Komisijos padarytų pažeidimų.
37.
Sutinku.
38.
Norint paaiškinti, kodėl laikausi tokios nuomonės, gali būti naudinga trumpai apžvelgti jurisprudenciją, susijusią su galimų procedūrinių klaidų, kurias Komisija padarė vykdydama procedūras konkurencijos srityje, pasekmėmis. Iš tiesų Sąjungoje iki šiol nėra išsamių teisės aktų, kuriuose būtų nustatytos Komisijos per administracinę procedūrą padarytų procedūrinių klaidų pasekmės (
16
). Reglamente Nr. 1/2003 taip pat nėra konkrečių su tuo susijusių taisyklių. Taigi šią spragą teko užpildyti Sąjungos teismams.
39.
Iš pirmo žvilgsnio jurisprudencija gali pasirodyti gana įvairi arba net šiek tiek paini (
17
). Reikia pripažinti, kad priežastys, dėl kurių Sąjungos teismai, pavyzdžiui, taikė skirtingus teisinius kriterijus, siekdami nustatyti procedūrinių klaidų pasekmes ir (arba) laikėsi skirtingų principų dėl sprendžiant šį klausimą taikomos įrodinėjimo pareigos ir įrodymams keliamų reikalavimų, nėra visiškai akivaizdžios.
40.
Vis dėlto, jeigu neapsiribotume vien terminija, vartojama įvairiuose sprendimuose, priimtuose per kelis teismų veiklos dešimtmečius, ir nors ne visi sprendimai aiškiai priskirtini prie apibrėžtų grupių, galima išskirti dvi pagrindines jurisprudencijos grupes.
41.
Prie pirmosios grupės priskirtinoje jurisprudencijoje Sąjungos teismai iš karto panaikino sprendimus, priimtus taikant procedūrą, per kurią Komisija pažeidė „esminį procedūrinį reikalavimą“. Šiose bylose Teisingumo Teismas manė, kad įmonėms, kurios remiasi procedūrine klaida, nereikia įrodyti, kad ši klaida galėjo turėti joms nenaudingos įtakos procedūros eigai ir ginčijamo sprendimo turiniui (
18
).
42.
Griežtas požiūris tais atvejais, kai Komisija nesilaiko esminių procedūrinių reikalavimų, t. y. Sąjungos pirminėje arba antrinėje teisėje įtvirtintų pagrindinių procedūrinio pobūdžio nuostatų, mano nuomone, yra visiškai pagrįstas. Tokiais atvejais Komisija iš esmės veikia nesilaikydama Sutartyse nustatytos teisės sistemos ir taip pažeidžia teisėtumo ir įgaliojimų suteikimo principą (
19
).
43.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal ESS 13 straipsnio 2 dalį Sąjungos institucijos turi „veikti neviršydamos Sutartyse [joms] suteiktų įgaliojimų ir laikydamosi jose nustatytų procedūrų, sąlygų bei tikslų“ (
20
). Be to, pagal SESV 296 straipsnio antrą pastraipą, „[Sąjungos] teisės aktuose nurodomi juos priimti paskatinę motyvai“. Taigi Sąjungos institucijos, priimdamos privalomus teisinius padarinius turinčius aktus, negali nepaisyti pagrindinių procedūrinių taisyklių, be kita ko, taikydamos sui generis procedūras (
21
) arba priimdamos aktus, kurių pakankamai nemotyvavus teisminė kontrolė tampa neįmanoma (
22
).
44.
Taigi tais atvejais, kai Komisija nesilaiko esminių procedūrinių reikalavimų, yra aiškus (ir imperatyvus) viešasis interesas pašalinti iš Sąjungos teisės sistemos aktus, kurių negaliojimas grindžiamas tokiais rimtais pagrindais. Šis viešasis interesas pateisina neatidėliotiną tokių aktų panaikinimą, nepaisant to, ar jis egzistuoja kartu su tam tikru įmonių, kurių procesinės teisės buvo pažeistos, privačiu interesu (ir su juo sutampa). Štai kodėl įmonėms, kurios remiasi esminio procedūrinio reikalavimo pažeidimu, nereikia įrodinėti dėl pažeidimo patirtų neigiamų padarinių: vien pažeidimo konstatavimas lemia atitinkamo sprendimo panaikinimą.
45.
Prie antrosios grupės priskirtinoje jurisprudencijoje Sąjungos teismai nagrinėja procedūrinius pažeidimus, dėl kurių negalima nustatyti vyraujančio viešojo intereso panaikinti nagrinėjamą aktą. Tokiais atvejais nurodyti pažeidimą, jį pakankamai įrodyti ir (paprastai) paaiškinti galimas jo pasekmes turi atitinkamos įmonės. Iš tiesų tais atvejais Sąjungos teismai bendrai taiko kriterijų, kurį galima pavadinti (pasiskolinus Jungtinėse Amerikos Valstijose vartojamą sąvoką) „nereikšmingos klaidos“ (angl. „harmless error“) kriterijumi. Paprasčiau tariant, procedūrinis pažeidimas lemia ginčijamo akto panaikinimą tik tuo atveju, jeigu šis pažeidimas turėjo arba galėjo turėti įtakos procedūros rezultatui.
46.
Vis dėlto įvairiuose sprendimuose nereikšmingos klaidos kriterijus suformuluotas skirtingai (atsižvelgiant į kiekvienos bylos konkrečias aplinkybes) – nuo laisvesnės iki griežtesnės formos. Be to, atrodo, kad kai kuriais atvejais Teisingumo Teismas šį klausimą sprendė remdamasis prezumpcija. Taigi jurisprudencijoje, susijusioje su pažeidimais, kurie daugiausia įtakos turi privačių asmenų teisėms, galima išskirti tris skirtingas sprendimų kryptis.
47.
Pirmosios krypties sprendimuose Teisingumo Teismas laikėsi griežčiausio požiūrio į nereikšmingos klaidos kriterijų, kuris, kaip jau minėta, pirmą kartą, bent jau konkurencijos teisės srityje, buvo suformuluotas Sprendime Suiker Unie (
23
). Šį kriterijų Bendrasis Teismas taip pat taikė skundžiamame sprendime. Pagal šią kriterijaus formuluotę procedūrinė klaida lemia Komisijos sprendimo panaikinimą tik tuo atveju, jeigu ieškovas gali įrodyti, kad, nesant to pažeidimo, procedūros rezultatas būtų buvęs kitoks. Pagal šį kriterijų pareiga įrodyti scenarijų „kas būtų, jeigu būtų“ tenka ieškovui, o ginčijamo sprendimo panaikinimą lemianti riba yra tai, kas „beveik neabejotina“ arba bent jau „labai tikėtina“.
48.
Vėliau antrosios krypties sprendimuose nereikšmingos klaidos kriterijus, atrodo, tapo švelnesnės formos. Iš tiesų keliose bylose Sąjungos teismai nurodė, kad ginčijami sprendimai turi būti panaikinti, jeigu ieškovai įrodo, kad, nesant procedūrinio pažeidimo, procedūros rezultatas būtų galėjęs būti kitoks (
24
). Tokiais atvejais bent jau iš pradžių įrodinėjimo pareiga taip pat tenka ieškovui. Vis dėlto reikalaujamo įrodinėjimo kartelė nuleista žemiau (paprastai užtenka tik „galimybės“), todėl ieškovui įvykdžius šį reikalavimą, įrodinėjimo pareiga pereina Komisijai.
49.
Galiausiai trečiosios krypties sprendimuose Teisingumo Teismas, nustatęs procedūros pažeidimą, dėl kurio buvo šiurkščiai ir akivaizdžiai pažeista tam tikra procesinė teisė, preziumavo, kad šis pažeidimas turėjo ar galėjo įtakos procedūros rezultatui. Taigi Teisingumo Teismas nereikalavo, kad atitinkamos įmonės pateiktų kokių nors su tuo susijusių įrodymų (
25
).
50.
Kodėl jurisprudencijoje kartu taikomos šios trys nereikšmingos klaidos kriterijaus formos ir kokioms procedūrinėms klaidoms jos taikomos?
51.
Norint atsakyti į šiuos klausimus, gali būti tikslinga išnagrinėti nereikšmingos klaidos kriterijaus loginį pagrindą.
52.
Sąjungos teismai tokį kriterijų taiko dėl to, kad ne kiekvienas procedūros pažeidimas ipso facto lemia įmonės teisių pažeidimą. Kai kurios procedūrinės klaidos paprasčiausiai neturi (ir negali turėti) įtakos teisiniams interesams, saugomiems Sąjungos teisės nuostatomis, kuriomis šalims, dėl kurių atliekamas tyrimas, suteikiamos tam tikros teisės. Drakoniškas požiūris į procedūrinius pažeidimus, be kita ko, lemtų administracinio proceso formalizmą ir biurokratizmą (
26
), o tai pakenktų veiksmingam bendrojo intereso įgyvendinimui.
53.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kaip ne kartą konstatavo Teisingumo Teismas, veiksmingas konkurencijos politikos įgyvendinimas yra Sąjungos pripažintas bendrojo intereso tikslas. Iš tiesų Sutarties nuostatos dėl konkurencijos teisės yra pagrindinės nuostatos, turinčios didelę reikšmę Sąjungai pavestų užduočių įgyvendinimui, visų pirma vidaus rinkos veikimui (
27
). Taigi, įgyvendinant konkurencijos taisykles, turi būti gerbiamos pagrindinės dalyvaujančių įmonių teisės, tačiau pagrindinės teisės taip pat turi būti aiškinamos ir taikomos taip, kad netrukdytų konkurencijos teisės veiksmingam įgyvendinimui (
28
).
54.
Be to, net ir tais atvejais, kai Komisija per administracinę procedūrą pažeidžia tam tikrą įmonės procesinę teisę, akivaizdu, kad tinkamiausia teisių gynimo priemonė ne visada yra atitinkamo sprendimo panaikinimas. Jeigu akivaizdu, kad, nepaisant įmonės teisių pažeidimo, nagrinėjamas procedūrinis pažeidimas negalėjo turėti poveikio bylos baigčiai, sprendimo panaikinimas atrodo ir netinkamas (nes jis neatitaiso padaryto pažeidimo) (
29
), ir neproporcingas (nes sankcija neatitinka klaidos) (
30
). Tokios įmonės gali turėti galimybę pasinaudoti kitomis teisių gynimo priemonėmis, labiau atitinkančiomis aplinkybes (
31
).
55.
Ši logika taikoma ir tuomet, kai pažeistos teisės turi pagrindinių teisių statusą. Atsižvelgiant į tai, kad Europos Žmogaus Teisių Teismas (toliau – EŽTT) ir Sąjungos teismai daugelio šių teisių taikymo sritį aiškina plačiai, akivaizdu, kad ne visi pažeidimai yra panašūs. Kai kurie pažeidimai neabejotinai yra šiurkštesni ir reikšmingesni nei kiti.
56.
Atsižvelgdamas į tai manau, kad logiška, jog skirtingose bylose gali būti taikomas skirtingų formų nereikšmingos klaidos kriterijus, iš esmės atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą ir tikimybę, kad toks pažeidimas gali turėti įtakos procedūros baigčiai. Be kita ko, kuo didesnė tikimybė, tuo žemesnė riba, kurią turi pasiekti ieškovas, ir atvirkščiai (
32
). Be to, nustatant ieškovo pateikiamiems įrodymams taikomus reikalavimus taip pat reikia atsižvelgti į ieškovo galimybes gauti ir pateikti jo teiginius pagrindžiančių įrodymų. Todėl tais atvejais, kai įrodinėjimo pareigos nustatymas atitinkamoms įmonėms gali prilygti reikalavimui pateikti probatio diabolica, galima preziumuoti reikšmingą klaidą (
33
).
57.
Atsižvelgiant į naujausią Sąjungos teismų jurisprudenciją, man atrodo, kad švelnesnis nereikšmingos klaidos kriterijus tapo „standartiniu“, bent jau tada, kai byloje iš tiesų kyla pagrindinių teisių klausimas. Man tai atrodo pagrįsta iš esmės dėl dviejų priežasčių. Pirma, neginčijama, kad pareiga įrodyti konkurencijos taisyklių pažeidimą tenka Komisijai ir visos pagrįstos abejonės turi būti vertinamos įmonių, dėl kurių atliekamas tyrimas, naudai (
34
). Antra, įmonei dažnai gali būti ypač sunku pateikti teigiamus alternatyvios ir hipotetinės situacijos (procedūros baigties nesant procedūrinio pažeidimo) įrodymus, ypač atsižvelgiant į diskreciją, kurią pagal Sąjungos konkurencijos taisykles turi Komisija, kai kontroliuoja, kaip laikomasi šių taisyklių, ir jas įgyvendina.
58.
Taigi griežtos formos kriterijus (t. y. Sprendime Suiker Unie nustatytos formos kriterijus) turėtų būti taikomas tik tais atvejais, kai atrodo, kad nurodytos procedūrinės klaidos yra susijusios su mažiau reikšmingo pobūdžio pažeidimais.
59.
Galiausiai neabejotinai yra atvejų, kai galima numanyti, kad pažeidimas turi įtakos bendram procedūros teisingumui ir sąžiningumui. Taip yra kalbant apie procedūrines klaidas, kurios yra ne tik itin rimtos, bet ir struktūrinio pobūdžio: klaidos, darančios poveikį sistemai, kurioje vyksta procedūra, o ne tiesiog klaidos, daromos per kitais požiūriais tinkamai vykdomą procedūrą (
35
).
60.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, sutinku su apeliantėmis, kad skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas padarė klaidą, nes jų teiginiams dėl nešališkumo pareigos ir nekaltumo prezumpcijos principo pažeidimo taikė griežtą nereikšmingos klaidos kriterijų (Sprendime Suiker Unie nustatytą kriterijų) – reikalavo konkrečių įrodymų, kad ginčijamo sprendimo turinys būtų kitoks, jeigu šis pažeidimas nebūtų padarytas.
61.
Jeigu Komisija, vertindama konkrečią bylą, nesielgtų kaip nešališka viešojo administravimo institucija (dėl to, kad yra šališka arba turi išankstinę nuomonę dėl tiriamų įmonių kaltės), tai būtų šiurkštus jos pareigų pažeidimas, galintis turėti įtakos procedūros baigčiai.
62.
Ko gero, tokios klaidos negalima palyginti su procedūros formalumais arba smulkmenomis, jos taip pat negalima prilyginti klaidoms, kurių šiurkštumas greičiausiai turi mažai įtakos galutiniam sprendimui. Taigi dėl tokių klaidų pakaktų iš atitinkamų įmonių reikalauti tik duomenų, įrodančių, kad šios klaidos galėjo turėti įtakos procedūros baigčiai.
63.
Atsižvelgdamas į tai, kad išdėstyta, darau išvadą, kad Bendrasis Teismas suklydo, nes taikė klaidingą teisinį kriterijų, kai nagrinėjo apeliančių teiginius dėl to, kad Komisija nesilaikė nešališkumo pareigos ir nekaltumo prezumpcijos principo.
b) Suskaidyta mišri procedūra
64.
Antra, apeliantės teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes nepatikrino, ar per susitarimo procedūrą buvo aiškiai arba numanomai pripažinta jų kaltė.
65.
Šiuo klausimu taip pat sutinku su apeliantėmis. Iš tiesų man atrodo, kad ši išvada išplaukia iš neseniai priimto Teisingumo Teismo sprendimo Pometon.
66.
Sprendime Pometon Teisingumo Teismas pirmiausia priminė savo (ir EŽTT) jurisprudenciją dėl nekaltumo prezumpcijos, pagal kurią sudėtingose baudžiamosiose bylose su keliais įtariamaisiais, kurių negalima teisti kartu „vertinant kaltinamųjų kaltę, gali tekti neišvengiamai nurodyti, kad dalyvauja tretieji asmenys, kurie vėliau gali būti teisiami atskirai. Vis dėlto, nors turi būti nustatytos faktinės aplinkybės dėl trečiųjų asmenų dalyvavimo, atitinkamas teismas turėtų vengti pateikti daugiau informacijos, nei būtina, asmenų, stojančių prieš šį teismą, teisinei atsakomybei išanalizuoti. Be to, EŽTT pabrėžė, kad teismo sprendimų motyvai turi būti suformuluoti siekiant išvengti išankstinės nuostatos dėl trečiųjų asmenų kaltės, nes tai galėtų pakenkti teisingam jiems pateiktų kaltinimų išnagrinėjimui per atskirą teismo procesą“ (
36
).
67.
Toliau Teisingumo Teismas nusprendė, kad šie principai mutatis mutandis yra reikšmingi tuomet, kai Komisija dėl vieno ir to paties kartelio taiko suskaidytą mišrią procedūrą, per kurią priima du atskirus sprendimus. Per tokią procedūrą Komisijai gali iškilti objektyvi būtinybė sprendime dėl susitarimo aptarti tam tikrus faktus ir elgesį, susijusius su įtariamo kartelio dalyviais, kuriems taikoma įprasta procedūra. Vis dėlto tokiu atveju sprendime dėl susitarimo Komisija turi „užtikrinti įmonių, kurios atsisakė susitarti ir kurioms taikoma įprasta procedūra, nekaltumo prezumpciją“ (
37
).
68.
Galiausiai Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad „siekdamas patikrinti, ar Komisija laikėsi nekaltumo prezumpcijos, Sąjungos teismas turi išnagrinėti sprendimą, kuriuo užbaigiama susitarimo procedūra, ir visus jo motyvus, atsižvelgdamas į konkrečias jo priėmimo aplinkybes. Faktiškai bet kokia aiški nuoroda tam tikruose teismo sprendimo fragmentuose į kitų įtariamo kartelio dalyvių kaltės nebuvimą netektų prasmės, jeigu kiti minėto sprendimo fragmentai galėtų būti suprantami kaip išankstinis jų kaltės pripažinimas“ (
38
).
69.
Neginčijama, kad skundžiamame sprendime nebuvo atlikta tokios analizės, kokios Teisingumo Teismas reikalavo Sprendime Pometon.
70.
Vis dėlto Komisija teigia, kad, nors Bendrasis Teismas nesilaikė Sprendimo Pometon„raidės“ (nes tas sprendimas buvo priimtas jau priėmus skundžiamą sprendimą), jis laikėsi jo „dvasios“. Jos nuomone, Bendrasis Teismas de facto įsitikino, kad nebūtų pažeistas apeliančių nekaltumo prezumpcijos principas.
71.
Nepritariu šiam požiūriui.
72.
Bendrasis Teismas nei tiesiogiai, nei netiesiogiai neatliko tokio pobūdžio vertinimo. Kaip minėta šios išvados 35 punkte, jis nenagrinėjo apeliančių ieškinio pagrindų šiuo aspektu iš esmės, nes tie pagrindai buvo pripažinti nereikšmingais.
73.
Taigi, atmetus klausimą, susijusį su Bendrojo Teismo šiomis aplinkybėmis taikytų teisinių kriterijų teisingumu, visiškai akivaizdu, kad skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas tikrai neanalizavo sprendimo dėl susitarimo teksto, kad patikrintų, ar jame laikomasi HSBC nekaltumo prezumpcijos principo.
74.
Tuo remdamasis manau, kad nagrinėdamas apeliančių argumentus dėl sprendimo dėl susitarimo poveikio jų padėčiai Bendrasis Teismas padarė teisė klaidą.
75.
Atsižvelgdamas į tai, manau, kad apeliančių nurodytas pirmasis apeliacinio skundo pagrindas iš esmės yra pagrįstas.
B.
Antrasis ir trečiasis apeliacinio skundo pagrindai: pažeidimas „dėl tikslo“
76.
Apeliančių nurodyti antrasis ir trečiasis apeliacinio skundo pagrindai susiję su sąvoka „pažeidimas dėl tikslo“ ir su tuo, kaip Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad jų elgesys lėmė tokį pažeidimą.
1. Šalių argumentai
77.
Nurodydamos antrąjį apeliacinio skundo pagrindą apeliantės teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes klaidingai taikė SESV 101 straipsnį, siekdamas apibūdinti 2007 m. kovo 19 d. manipuliavimo EURIBOR tikslą, ir (arba) iškraipė atitinkamus įrodymus.
78.
Apeliantės, kurioms pritaria įstojusios į bylą šalys, be kita ko, tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes skundžiamo sprendimo 101 ir 102 punktuose padarė išvadą, jog vien galimybė, kad manipuliavimo dalyviai pasiūlys geresnes sąlygas nei konkurentai (dėl informacijos apie EURIBOR dydžius asimetrijos), rodo pakankamą kenkimo konkurencijai lygį, lėmusį pažeidimą „dėl tikslo“. Bendrasis Teismas turėjo kritikuoti Komisiją už tai, kad ji neišnagrinėjo pagrindinio klausimo, ar žinojimas apie manipuliaciją 2007 m. kovo 19 d.paskatino prekiautojas siūlyti konkurencingesnes palūkanų normas nei konkurentų. HSBC Bendrajame Teisme pateikė eksperto išvadą, kurioje teigiama, kad dalyvaujančios prekiautojos neturėjo paskatų siūlyti konkurencingesnių palūkanų normų, nes dėl to būtų sumažėjęs jų pelnas. Skundžiamo sprendimo 101 punkte Bendrojo Teismo padaryta išvada, kad šioje eksperto išvadoje „yra tik bendro pobūdžio pasvarstymų“, apeliančių nuomone, yra akivaizdus šių įrodymų iškraipymas.
79.
Be to, nurodydamos trečiąjį apeliacinio skundo pagrindą apeliantės (taip pat palaikomos įstojusių į bylą šalių) teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes nusprendė, kad dvi diskusijos dėl medianinių kainų (
39
) yra pažeidimai „dėl tikslo“. Visų pirma Bendrasis Teismas klaidingai nurodė, kad į šių diskusijų konkurencijai naudingą pobūdį galima atsižvelgti tik kalbant apie pagalbinius pagrindinio sandorio apribojimus arba atliekant vertinimą pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį. Konkrečiai skundžiamo sprendimo 149–160 punktuose Bendrasis Teismas taikė „pagalbinių ribojimų“ doktriną, siekdamas įvertinti apeliančių pateiktą argumentą, kad keitimasis informacija dėl medianinių kainų dėl savo pobūdžio negali būti laikomas kenkiančiu normaliai konkurencijai.
80.
Apeliantės teigia, kad taip Bendrasis Teismas neišnagrinėjo paties jų pirmojoje instancijoje pateikto argumento. Jame apeliantės tvirtino, kad vertinant atitinkamame ekonominiame ir teisiniame kontekste diskusijos dėl medianinių kainų iš tikrųjų buvo naudingos konkurencijai. Apeliančių nuomone, šios diskusijos sumažino netikrumą dėl medianinių kainų lygio rinkoje ir prekiautojos galėjo sumažinti skirtumą tarp pirkimo ir pardavimo kurso klientų naudai. Taigi nagrinėjami veiksmai negali būti laikomi SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimu ir juo labiau pažeidimu „dėl tikslo“.
81.
Komisija gina skundžiamame sprendime išdėstytus motyvus. Jos nuomone, apeliančių kritika iš esmės nukreipta tik į vieną Bendrojo Teismo išvadų dalį ir neanalizuojamas svarbesnis aspektas – kad nagrinėjami veiksmai pakeitė konkurencijos struktūrą rinkoje. Komisija taip pat nesutinka su teiginiu, kad Bendrasis Teismas iškraipė apeliančių pirmojoje instancijoje pateiktos eksperto išvados aiškią prasmę. Jos nuomone, Bendrasis Teismas tik pripažino, kad ši išvada nėra įtikinama.
2. Analizė
82.
Visų pirma manęs neįtikina apeliančių argumentai, pateikti dėl jų apeliacinio skundo antrojo pagrindo.
83.
Pirma, pagal suformuotą jurisprudenciją konkurencijos ribojimo „dėl tikslo“ sąvoka, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį, reiškia tam tikrus slaptus veiksmus, kurie dėl paties jų pobūdžio laikomi kenkiančiais tinkamam konkurencijos veikimui, todėl neverta įrodinėti, kad tais veiksmais daromas konkretus poveikis rinkai (
40
). Taigi, jeigu konkurencijos institucija, išnagrinėjusi susitarimo nuostatas ir tikslus, taip pat šio susitarimo patvirtinimo ir įgyvendinimo teisines bei ekonomines aplinkybes, padaro išvadą, kad toks susitarimas priskiriamas prie susitarimų, kurių kenksmingas pobūdis, atsižvelgiant į įgytą patirtį, yra bendrai pripažintas ir įmanomas nesunkiai nustatyti, kategorijos, šiai institucijai nereikia tikrinti, ar šis susitarimas iš tikrųjų iškraipė konkurenciją.
84.
Institucija turi tik atmesti galimybę, kad nagrinėjamas susitarimas, „nors ir priskiriamas prie tam tikros kategorijos susitarimų, kurie paprastai laikomi antikonkurenciniais, vis dėlto dėl tam tikrų specifinių aplinkybių iš karto negali sukelti jokio žalingo poveikio rinkoje arba netgi yra naudingas konkurencijai“ (
41
). Kitaip tariant, susidūrusi su iš esmės antikonkurenciniu elgesiu, institucija turi tiesiog patikrinti, ar konkrečiu atveju „esama kokių nors teisinių ar faktinių aplinkybių, dėl kurių nagrinėjamas susitarimas ar veiksmai negali riboti konkurencijos“ (
42
).
85.
Taigi aspektai, susiję su aptariamų įmonių suvokimu, noru ar ekonominiu interesu riboti konkurenciją, paprastai turi ribotą reikšmę konkurencijos institucijai vertinant, ar jų veiksmai gali būti vertinami kaip konkurencijos ribojimas „dėl tikslo“ (
43
). Paprastai tam pakanka patikrinti, ar pačiais tokiais veiksmais galima riboti konkurenciją.
86.
Šiomis aplinkybėmis taip pat norėčiau priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją darytina prielaida, kad derindamos veiksmus ir nustatydamos savo elgesį rinkoje dalyvaujančios ir tebeveikiančios įmonės atsižvelgia į informaciją, kuria keičiasi su konkurentais. Taigi, siekiant konstatuoti SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimą, nereikia įrodyti, kad toks keitimasis konfidencialia informacija iš tikrųjų paveikė konkurenciją rinkoje (
44
).
87.
Dėl šių priežasčių nemanau, kad skundžiamo sprendimo 101 ir 102 punktuose padaryta teisės klaida. Mano nuomone, bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad nagrinėjamus veiksmus kvalifikuojant kaip ribojimą dėl tikslo tariamas dalyvavusių prekiautojų nenoras siūlyti geresnes palūkanų normas ir (arba) paskatų jas siūlyti stoka nebuvo lemiamas veiksnys.
88.
Antra, atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, apeliančių argumentas dėl Bendrojo Teismo tariamai iškraipytos įrodymų, susijusių su pirmojoje instancijoje pateikta ekonomine eksperto išvada, prasmės gali būti atmestas kaip nereikšmingas. Iš tiesų, net jeigu toje išvadoje būtų pateikti, kaip teigia apeliantės, „konkretūs ekonominiai įrodymai, kuriuose būtų išsamiai išnagrinėtos manipuliacijose dalyvavusių prekiautojų paskatos“, tai neturėtų jokios įtakos nagrinėjamų veiksmų kvalifikavimui kaip apribojimo dėl tikslo.
89.
Siekdamas išsamumo pridurčiau, kad bet kuriuo atveju sutinku su Komisijos teiginiu, jog Bendrasis Teismas, atrodo, tiesiog manė, kad ta eksperto išvada nėra įtikinama. Tai nėra padaryta išvada, kurią būtų galima apskųsti apeliacine tvarka. Neįžvelgiu jokios teisės klaidos Bendrojo Teismo (deja, glaustai) išdėstytame pareiškime, kurį ginčija apeliantės.
90.
Vis dėlto pritariu argumentams, kuriuos apeliantės pateikė nurodydamos trečiąjį apeliacinio skundo pagrindą. Iš tiesų manau, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą vertindamas apeliančių teiginius dėl nagrinėjamo elgesio konkurencijai naudingo pobūdžio.
91.
Skundžiamo sprendimo 154 punkte Bendrasis Teismas pirmiausia nurodė, kad, „išskyrus pagalbinius pagrindinio sandorio apribojimus <…> tik atliekant vertinimą pagal SESV 101 straipsnio 3 dalį galima atsižvelgti į teigiamą poveikį“. Toliau Bendrasis Teismas paaiškino, kad SESV 101 straipsnio 1 dalyje nenumatyta „protingumo taisyklė“, pagal kurią, siekiant įvertinti, ar susitarimas gali būti apibūdintas kaip „konkurencijos apribojimas“, leidžiama lyginti to susitarimo teigiamą ir antikonkurencinį poveikį.
92.
Vis dėlto šį požiūrį paneigia naujausia jurisprudencija. Be kita ko, Sprendime UK Generics Teisingumo Teismas aiškiai nurodė, kad, kai susitarimo šalys remiasi jo konkurenciją skatinančiu poveikiu, į jį, kaip į šio susitarimo kontekstą, turi būti tinkamai atsižvelgta, siekiant jį kvalifikuoti kaip „ribojimą dėl tikslo“ pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį, nes jis gali paneigti bendrą atitinkamų slaptų veiksmų pakankamo žalingumo konkurencijai vertinimą (
45
).
93.
Teisingumo Teismas paaiškino, kad susitarimo tariamo konkurenciją skatinančio poveikio vertinimas nereiškia protingumo taisyklės taikymo – juo tik siekiama įvertinti objektyvų atitinkamų veiksmų sunkumą. Iš tiesų, kai atitinkamos įmonės įrodo, kad šis poveikis yra reikšmingas, būdingas atitinkamam susitarimui ir pakankamai didelis, galima „pagrįstai abejoti atitinkamo susitarimo <…> pakankamai žalingu poveikiu konkurencijai, taigi, ir jo antikonkurenciniu tikslu“ (
46
).
94.
Visiškai akivaizdu, kad Bendrasis Teismas tokio vertinimo neatliko, nes jis nagrinėjo tik tai, ar keitimąsi informacija dėl medianinių kainų galima pateisinti remiantis „pagalbinių ribojimų“ doktrina. Vis dėlto ši doktrina susijusi su kitokio pobūdžio analize, atliekama siekiant patikrinti, ar tam tikri susitarimo procedūroje dalyvaujančių šalių elgesio apribojimai, kurie nėra susitarimo dalykas, gali būti pateisinti, net jeigu jie riboja konkurenciją, nes yra tiesiogiai susiję su neantikonkurencinio susitarimo įgyvendinimu ir būtini jam įgyvendinti (
47
).
95.
Darytina išvada, kad skundžiamame sprendime šiuo klausimu padaryta teisės klaida, nes Bendrasis Teismas apeliančių argumentus vertino ir vėliau juos atmetė remdamasis klaidingu teisiniu pagrindu.
96.
Taigi darau išvadą, kad antrasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas, o trečiajam pagrindui turi būti pritarta.
C.
Ketvirtasis, penktasis ir šeštasis apeliacinio skundo pagrindai: vienas ir tęstinis pažeidimas
97.
Ketvirtasis, penktasis ir šeštasis apeliacinio skundo pagrindai susiję su Bendrojo Teismo išvada, kad apeliantės dalyvavo darant „vieną ir tęstinį pažeidimą“.
1. Šalių argumentai
98.
Apeliantės, kurioms pritaria įstojusios į bylą šalys, teigia, kad išvada dėl jų dalyvavimo darant vieną ir tęstinį pažeidimą grindžiama keliomis klaidomis.
99.
Visų pirma nurodydamos ketvirtąjį apeliacinio skundo pagrindą apeliantės tvirtina, kad Bendrasis Teismas akivaizdžiai iškraipė faktus ir įrodymus, susijusius su 2007 m. vasario 12 d. vykusiomis diskusijomis. Apeliantės teigia, kad tą dieną vyko dvi atskiros ir nesusijusios tų pačių prekiautojų diskusijos. Vis dėlto, priešingai, nei nurodyta skundžiamame sprendime, pirmoji iš šių diskusijų nebuvo susijusi su manipuliavimu EURIBOR. Apeliantės tvirtina, kad tik antroji diskusija buvo susijusi su 2007 m. kovo 19 d. numatytu manipuliavimu.
100.
Apeliantės priduria, kad panašią klaidą Bendrasis Teismas padarė ir dėl 2007 m. vasario 16 d. vykusių diskusijų. Tą dieną taip pat vyko dvi skirtingos prekiautojų diskusijos. Tik pirmoji diskusija buvo susijusi su medianinėmis kainomis, o antroji – su vienu ankstesniu sandoriu. Apeliantės teigia, kad taip Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus, nes antrąją diskusiją apibūdino kaip „tokius pat veiksmus“ kaip ir ankstesnė. Jų nuomone, pirmoji diskusija nelėmė SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimo.
101.
Be to, nurodydamos penktąjį apeliacinio skundo pagrindą apeliantės kritikuoja Bendrąjį Teismą dėl skundžiamo sprendimo 214–229 punktuose padarytos išvados, kad ginčijamame sprendime nurodytais įvairiais veiksmais buvo siekiama vieno tikslo. Jų nuomone, Bendrasis Teismas šią išvadą grindė keliais klaidingais vertinimais.
102.
Galiausiai nurodydamos šeštąjį apeliacinio skundo pagrindą apeliantės kritikuoja skundžiamo sprendimo 255–262 punktuose Bendrojo Teismo padarytą išvadą, kad HSBC žinojo, jog dalyvauja darant vieną ir tęstinį pažeidimą, apimantį ne tik 2007 m. kovo 19 d. manipuliaciją, bet ir diskusijas dėl minties, kad reikia pakartoti manipuliaciją, kurios vyko 2007 m. kovo 19 ir 27 d. Apeliantės mano, kad šiuo atžvilgiu skundžiamame sprendime peržengtos ginčijamame sprendime padarytų išvadų ribos.
103.
Komisija mano, kad ketvirtasis, penktasis ir šeštasis apeliacinio skundo pagrindai yra nepriimtini arba nereikšmingi ir bet kuriuo atveju nepagrįsti.
104.
Dėl apeliacinio skundo ketvirtojo pagrindo Komisija mano, kad Bendrasis Teismas teisingai įvertino 2007 m. vasario 12 ir 16 d. vykusių diskusijų tikslą. Jos nuomone, HSBC mėginimai suskaidyti šiuos pokalbius į atskirus pasikeitimus informacija, kurių kiekvienas turi skirtingą tikslą, yra dirbtiniai. Komisija priduria, kad šis apeliacinio skundo pagrindas bet kuriuo atveju yra nereikšmingas, nes net jeigu būtų pritarta apeliančių argumentams, Bendrojo Teismo išvados dėl antikonkurencinių pasikeitimų informacija laikotarpiu nuo 2007 m. vasario 12 d. iki kovo 27 d. liktų teisingos.
105.
Komisija taip pat teigia, kad Bendrasis Teismas nepadarė klaidos, kai patvirtino savo analizę, kad ginčijamame sprendime nurodyti įvairūs veiksmai turėjo vieną tikslą. Šis tikslas paaiškintas ginčijamo sprendimo 445 konstatuojamojoje dalyje, kuri nėra ginčijama skundžiamame sprendime: „grynųjų pinigų, [kuriuos kartelio šalys] turėjo mokėti, srautų [sumažinimas] (arba grynųjų pinigų, kuriuos jos turėjo gauti), srautų [padidinimas] ir atitinkamai jų portfelyje turimų EIRD vertės [padidinimas] kitų šių EIRD šalių nenaudai“. Komisija priduria, kad bet kuriuo atveju apeliančių argumentai šiuo klausimu yra nepriimtini, nes remiantis jais tik ginčijami kai kurie Bendrojo Teismo atlikti faktinių aplinkybių vertinimai.
106.
Be to, šeštasis apeliacinio skundo pagrindas, Komisijos nuomone, yra ir nepriimtinas, ir nepagrįstas. Ji teigia, kad ir šiuo atveju apeliantės ginčija Bendrojo Teismo atliktą faktinių aplinkybių ir įrodymų, susijusių su HSBC žinojimu apie kitų bankų dalyvavimą atliekant nagrinėjamus veiksmus, vertinimą. Bet kuriuo atveju Komisija tvirtina, kad Bendrojo Teismo atliktas vertinimas buvo teisingas ir visiškai atitiko ginčijamame sprendime padarytas išvadas.
2. Analizė
107.
Manęs neįtikina apeliančių ir įstojusių į bylą šalių argumentai, kuriais remdamosi jos ginčija Bendrojo Teismo atlikto vertinimo dėl HSBC dalyvavimo darant vieną ir tęstinį pažeidimą teisingumą.
108.
Šiuo klausimu norėčiau priminti, kad iš SESV 256 straipsnio 1 dalies antros pastraipos ir Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos išplaukia, kad iš esmės Bendrasis Teismas turi išimtinę jurisdikciją nustatyti faktines aplinkybes ir jas vertinti. Tik tai, kad Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus, yra Teisingumo Teismo kontrolei pateiktinas teisės klausimas (
48
).
109.
Apeliantės įrodymų iškraipymu remiasi tik nurodydamos ketvirtąjį apeliacinio skundo pagrindą. Jos apie tai nekalba nurodydamos penktąjį ir šeštąjį apeliacinio skundo pagrindus, nors iš tiesų šiuose pagrinduose nekeliama jokio teisės klausimo.
110.
Apeliantės ir įstojusios į bylą šalys nekritikuoja Bendrojo Teismo pateikto sąvokos „vienas ir tęstinis“ pažeidimas (arba ją sudarančių elementų, pavyzdžiui, sąvokos „vienas tikslas“) aiškinimo ir apskritai neginčija skundžiamame sprendime taikyto teisinio pagrindo. Iš esmės jos ginčija konkrečias Bendrojo Teismo padarytas išvadas dėl prekiautojų diskusijų tikslo, pobūdžio ir konteksto.
111.
Taigi, kaip teisingai teigia Komisija, apeliantės ir įstojusios į bylą šalys de facto prašo Teisingumo Teismo iš naujo įvertinti faktines aplinkybes ir įrodymus, susijusius su tuo, ar apeliantės dalyvavo darant vieną ir tęstinį pažeidimą. Vis dėlto tai nepriimtina apeliacinėje instancijoje.
112.
Taigi penktąjį ir šeštąjį apeliacinio skundo pagrindus reikia pripažinti nepriimtinais. Be to, kiek tai susiję su ketvirtuoju apeliacinio skundo pagrindu, manau, kad jis turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
113.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal suformuotą jurisprudenciją iškraipymas turi būti akivaizdus iš byloje esančių dokumentų, kad nereikėtų atlikti naujo faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimo (
49
). Siekiant įrodyti įrodymų iškraipymą, nepakanka pateikti kitokį šių įrodymų aiškinimą nei tas, kurį taikė Bendrasis Teismas (
50
).
114.
Nagrinėjamu atveju reikia pripažinti, kad nustatyti „tikrąjį“2007 m. vasario 12 ir 16 d. vykusių pokalbių turinį ir prasmę nėra lengva užduotis. Tam reikia iššifruoti rašytinius pranešimus, kuriais keitėsi prekiautojos, ir atsižvelgti į tai, kad laikotarpiais tarp keitimųsi šiais pranešimais prekiautojos kalbėdavosi telefonu.
115.
Apeliantės pateikia šių pokalbių aiškinimą, kuris skiriasi nuo to, kurio laikosi Bendrasis Teismas. Vis dėlto man jokiu būdu neatrodo, kad apeliančių pateiktas vertinimas yra patikimesnis arba labiau tikėtinas nei tas, kurį pateikė Bendrasis Tesimas, ir juo labiau kad remiantis juo galima įrodyti, jog Bendrasis Teismas padarė esminę faktinių aplinkybių vertinimo klaidą, taip pat nustatyti reikalaujamus iškraipymo įrodymus.
116.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad ketvirtasis, penktasis ir šeštasis apeliacinio skundo pagrindai turi būti atmesti.
VI. Vertinimo pasekmės
117.
Šioje išvadoje padariau išvadą, kad pirmasis ir trečiasis apeliacinio skundo pagrindai yra pagrįsti.
118.
Vis dėlto pagal suformuotą jurisprudenciją, jei Bendrojo Teismo sprendimo motyvuose kalbama apie Sąjungos teisės pažeidimą, o to sprendimo rezoliucinė dalis grindžiama kitais teisiniais motyvais, dėl tokio pažeidimo šis sprendimas neturi būti panaikintas, tačiau reikia pakeisti jo motyvus (
51
). Tokiais atvejais apeliacinis skundas turi būti atmestas (
52
).
119.
Dėl priežasčių, kurias paaiškinsiu toliau, šiuo atveju taip ir yra.
A.
Teisė į gerą administravimą, nekaltumo prezumpcija ir teisė į gynybą
120.
Iš pradžių reikėtų priminti, kad teisė į gerą administravimą įtvirtinta Chartijos 41 straipsnyje, kuriame nustatyta, kad „kiekvienas asmuo turi teisę į tai, kad Sąjungos institucijos, įstaigos ir organai jo reikalus tvarkytų nešališkai, teisingai ir per kiek įmanomai trumpesnį laiką“ (
53
). Bendrasis Teismas skundžiamame sprendime nurodė, kad šis nešališkumo reikalavimas apima, pirma, subjektyvų nešališkumą, reiškiantį, kad nė vienas bylą nagrinėjantis atitinkamos institucijos pareigūnas neturi reikšti šališkumo ar asmeninio palankumo, ir, antra, objektyvų nešališkumą, reiškiantį, kad institucija turi suteikti pakankamas garantijas, kad neliktų jokių pagrįstų abejonių dėl šališkumo (
54
).
121.
O nekaltumo prezumpcijos principas įtvirtintas Chartijos 48 straipsnyje, kuriame, pakartojant EŽTK 6 straipsnio 2 dalį, nustatyta, kad „kiekvienas kaltinamas padaręs nusikaltimą asmuo laikomas nekaltu, kol jo kaltė neįrodyta pagal įstatymą“. Ne kartą nurodyta, kad, atsižvelgiant į nagrinėjamų pažeidimų pobūdį ir dėl jų taikomų sankcijų pobūdį ir griežtumą, šis principas taip pat taikomas procedūroms, susijusioms su įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių pažeidimu, už kurį gali būti skiriamos baudos ar periodinės baudos (
55
).
122.
Galiausiai Teisingumo Teismas ne kartą konstatavo, kad teisės į gynybą paisymas yra pagrindinis Sąjungos teisės principas. Šis principas yra pažeidžiamas, kai teismas sprendimą grindžia faktinėmis aplinkybėmis ir dokumentais, su kuriais šalys ar viena iš jų negalėjo susipažinti ir pareikšti savo nuomonės (
56
).
123.
Apeliantės, palaikomos įstojusių į bylą šalių, tvirtina, kad Komisija pažeidė šias teises iš esmės dvejopai. Pirma, apeliantės teigia, kad Komisija tai padarė taikydama suskaidytą mišrią procedūrą ir priimdama sprendimą dėl susitarimo, kuriuo de facto pripažinta HSBC atsakomybė už SESV 101 straipsnio pažeidimą. Antra, apeliantės skundžiasi dėl tam tikrų pareiškimų, kuriuos tuometinis už konkurencijos politiką atsakingas Komisijos narys padarė prieš priimant ginčijamą sprendimą.
124.
Nė vienas iš šių argumentų, mano nuomone, nėra įtikinamas. Kaip paaiškinsiu toliau, šie principai ir teisės nebuvo pažeisti. Bet kuriuo atveju apeliantės nenurodė jokių aplinkybių, dėl kurių būtų galima manyti, kad, jeigu nebūtų tariamų pažeidimų, ginčijamas sprendimas galėjo būti kitoks.
1. Mišri procedūra
125.
Iš esmės apeliantės teigia, kad taikydama suskaidytą mišrią procedūrą Komisija nepataisomai pablogino jų padėtį prieš faktiškai priimant ginčijamą sprendimą. Nors sprendimas dėl susitarimo nebuvo joms skirtas, jame buvo kelios nebūtinos nuorodos į HSBC, taigi de facto HSBC atsakomybė jau buvo nustatyta.
126.
Apeliančių argumentai manęs neįtikina.
127.
Pirmiausia reikia priminti, kad Teisingumo Teismas jau anksčiau yra konstatavęs, jog niekas nedraudžia Komisijai taikyti suskaidytos mišrios procedūros įvairių kartelio dalyvių atžvilgiu (
57
). Reikalavimas, kad Komisija vienu metu priimtų ir sprendimą dėl susitarimo, ir susijusius įprastus sprendimus, prieštarautų susitarimo procedūros tikslui – palengvinti ir paspartinti administracines procedūras bei sumažinti ieškinių Sąjungos teismams skaičių tam, kad Komisija galėtų išnagrinėti daugiau bylų su tais pačiais ištekliais (
58
).
128.
Vis dėlto Crédit Agricole teigia, kad Komisija turėtų tai padaryti, kai nėra pakankamai garantijų, kad taikant suskaidytą mišrią procedūrą bus laikomasi susitarimo procedūroje nedalyvaujančių šalių nekaltumo prezumpcijos.
129.
Nors teoriškai galėčiau būti linkęs pritarti tokiai hipotezei, praktiškai sunkiai įsivaizduoju aplinkybes, kurioms esant Komisijai priėmus sprendimą dėl susitarimo, net ir pritaikius visas įmanomas apsaugos bei atsargumo priemones, neišvengiamai būtų nustatyta susitarimo procedūroje nedalyvaujančių šalių atsakomybė.
130.
Iš tiesų, kaip Bendrasis Tesimas teisingai nurodė neseniai priimtame sprendime, per Reglamento Nr. 1/2003 nuostatomis reglamentuojamą procedūrą, kiek tai susiję su ankstesne susitarimo procedūra, tiek atitinkamos įmonės, tiek Komisija yra „tabula rasa“ situacijoje, kai atsakomybė dar turi būti nustatyta. Per šią procedūrą Komisija yra saistoma tik atitinkamoms įmonėms skirto pareiškimo dėl prieštaravimų ir, savaime suprantama, turi suteikti šioms įmonėms visas galimybes būti išklausytoms, deramai atsižvelgdama į jų pateiktą teisinę ir faktinę informaciją (
59
).
131.
Niekas nedraudžia Komisijai, nepaisant to, kad sprendime dėl susitarimo ji padarė skirtingas teisines ir faktines išvadas, vėlesniame įprastame sprendime padaryti kitokią išvadą, kai pateikiami nauji argumentai ar nauji įrodymai. Kitaip tariant, vėlesniame sprendime Komisija negali tiesiog remtis sprendime dėl susitarimo padarytomis išvadomis. Bet koks Komisijos sprendimas, priimtas remiantis Reglamento Nr. 1/2003 nuostatomis, iš esmės turi būti savarankiškas sprendimas, kuriuo būtų tinkamai ir nepriklausomai pateisintos ir pagrįstos valdžios institucijų išvados (
60
).
132.
Dabar pereidamas prie pagrindinio apeliančių argumento turiu pirmiausia pareikšti, kad nesuprantu, kaip gali būti laikoma, kad sprendime dėl susitarimo pateiktos nuorodos į HSBC nepataisomai pakenkė apeliančių padėčiai lygiagrečiai vykstančioje procedūroje.
133.
Formaliai šalys sutaria, kad sprendimas dėl susitarimo neturi ir negali turėti jokio (bent jau tiesioginio) teisinio poveikio apeliantėms, nes jos nėra šio sprendimo adresatės (
61
) ir nėra paminėtos jo rezoliucinėje dalyje.
134.
Be to, sprendimo dėl susitarimo 3 konstatuojamojoje dalyje nedviprasmiškai nurodyta, kad šis sprendimas grindžiamas tik susitarimo procedūroje dalyvaujančių šalių pripažintais faktais ir kad jame „nenustatyta susitarimo procedūroje nedalyvaujančių šalių atsakomybė už bet kokį dalyvavimą nagrinėjamu atveju pažeidžiant Sąjungos konkurencijos teisę“. Šioje konstatuojamojoje dalyje taip pat yra išnaša (4 išnaša), kurioje nurodyta, kad į šiame sprendime nurodytus veiksmus, „kuriuos atliekant dalyvavo susitarimo procedūroje nedalyvaujančios šalys, atsižvelgiama tik nustatant susitarimo procedūroje dalyvaujančių šalių atsakomybę <…>“.
135.
Žinoma, šių „atsakomybės ribojimo pareiškimų“ nepakanka, kad būtų paneigtas apeliančių nurodytas pažeidimas, nes, kaip matyti iš Sprendimo Pometon, Komisija turėtų vengti sprendime dėl susitarimo pateikti daugiau informacijos, nei būtina siekiant įvertinti įmonių, kurios nedalyvauja šioje procedūroje, teisinę atsakomybę. Be to, sprendimų dėl susitarimo motyvus reikia formuluoti taip, kad būtų išvengta galimo išankstinio nusistatymo dėl susitarimo procedūroje nedalyvaujančių šalių kaltės, kurios klausimas turėtų būti sprendžiamas per atskiras procedūras.
136.
Taigi nagrinėjamu atveju visas sprendimas dėl susitarimo turi būti išnagrinėtas siekiant patikrinti, ar, nepaisant šios išvados 133 ir 134 punktuose išvardytų aplinkybių, jame pateiktos nuorodos į HSBC de facto gali būti suprantamos kaip išankstinis jų kaltės pripažinimas. Kitaip tariant, vartojant apeliančių ieškinyje pasirinktą formuluotę – ar sprendime dėl susitarimo HSBC padėtis „iškristalizuota“ tiek, kad šio aspekto nebegalima „ištaisyti“ per vėlesnę procedūrą?
137.
Apeliantės nepritaria tam, kad sprendimo dėl susitarimo 4 išnašoje Komisija sąvoką „šalys“ apibrėžė kaip „visas įmones, dėl kurių vyksta procedūra“, taigi ji apima ir susitarimo procedūroje nedalyvaujančias šalis. Vėliau Komisija apibūdino nagrinėjamus veiksmus (sprendimo dėl susitarimo 4 skirsnyje) ir juos priskyrė „šalims“ (
62
). Šiomis aplinkybėmis Komisija taip pat nurodė dvišalius Barclays ir, be kita ko, HBSC ryšius (
63
). Be to, vertinant nagrinėjamų veiksmų ribojamąjį pobūdį, sprendime dėl susitarimo remiamasi jo 4 skirsnyje aprašytais veiksmais.
138.
Vis dėlto man neatrodo, kad kuri nors iš šių nuorodų (viena arba kartu su kitomis) kelia problemų.
139.
Pirma, nuorodų į susitarimo procedūroje nedalyvaujančias šalis sprendime dėl susitarimo nėra daug ir nė viena iš jų neįtraukta į jo „teisinio vertinimo“ dalį (
64
). Antra, dar svarbiau yra tai, kad visos šios nuorodos yra aprašomojo pobūdžio ir nereiškia – nei tiesiogiai, nei netiesiogiai – HSBC teisinės padėties vertinimo.
140.
Žinoma, sprendimo dėl susitarimo teisinio vertinimo dalyje Komisija daro tam tikras kryžmines nuorodas į jo aprašomąją dalį, kurioje tiesiogiai arba netiesiogiai paminėta HSBC.
141.
Vis dėlto, jeigu susitarimo procedūroje dalyvaujančių šalių veiksmai, dėl kurių priimtas sprendimas dėl susitarimo, apėmė ryšius su susitarimo procedūroje nedalyvaujančiomis šalimis ir jeigu šie ryšiai turi kažkokios reikšmės sprendimo sistemoje, negalima tikėtis, kad Komisija šios informacijos nepateiks. Šiuo atžvilgiu HSBC interesai turi būti derinami su Komisijos pareiga priimti kuo išsamesnį ir skaidresnį sprendimą, o tai reiškia ir tinkamą faktinį bei teisinį motyvavimą. Taigi šios nuorodos yra „objektyviai būtinos“ siekiant nustatyti susitarimo procedūroje dalyvaujančių šalių atsakomybę, kaip tai suprantama pagal Sprendimą Pometon.
142.
Tad man atrodo, kad sprendime dėl susitarimo nepateikta jokio paslėpto arba netiesioginio HSBC atsakomybės vertinimo. Šiame sprendime taip pat nėra jokios nuorodos į HSBC, kuri atrodytų nebūtina arba perteklinė.
143.
Ginčijamo sprendimo analizė patvirtina mano išvadą. Iš tiesų, kaip jau minėta, nuorodos į sprendimą dėl susitarimo pateiktos tik ginčijamo sprendimo aprašomosiose dalyse. Nagrinėjamų veiksmų ir su jais susijusios susitarimo procedūroje nedalyvaujančių šalių atsakomybės teisinis vertinimas atliktas remiantis nepriklausoma analize, kuri jokiu būdu nėra grindžiama sprendime dėl susitarimo padarytomis išvadomis. Visas vertinimas atliktas ex novo, atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo adresatės pateiktus argumentus ir įrodymus. Taigi Komisijos išvados yra nepriklausomai pateisintos ir pagrįstos.
144.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, nematau jokio įtikinamo argumento, kuris man leistų daryti išvadą, kad sprendime dėl susitarimo buvo de jure arba de facto nustatyta apeliančių atsakomybė, todėl Komisija praktiškai negalėjo pakeisti savo išvadų vėliau priimtame sprendime. Taigi argumentus dėl nekaltumo prezumpcijos principo tariamo pažeidimo, kurį lėmė suskaidytos mišrios procedūros taikymas, reikia atmesti.
2. Komisijos nario pareiškimai
145.
Pagal suformuotą jurisprudenciją nekaltumo prezumpcijos principas visų pirma reiškia, kad teismo nariai, vykdydami savo pareigas, negali iš anksto manyti, jog kaltinamasis padarė nusikaltimą, kuriuo kaltinamas; ir kad įrodinėjimo pareiga tenka prokuratūrai, o bet kokios dėl to kylančios abejonės yra naudingos kaltinamajam (
65
).
146.
Be to, pagal nuoseklią EŽTT jurisprudenciją nekaltumo prezumpcijos principas taip pat reiškia draudimą valdžios institucijoms iš anksto pareikšti nuomonę, kad nusikaltimo padarymu kaltinamas asmuo yra kaltas, kol jo kaltė neįrodyta pagal įstatymą. Iš tiesų tokie pareiškimai gali paskatinti visuomenę tikėti atitinkamo asmens kaltumu ir taip pakenkti jo reputacijai bei orumui, taip pat trukdyti kompetentingoms institucijoms ramiai ir nešališkai išnagrinėti bylą (
66
).
147.
Tokios valdžios institucijos apima ne tik teisėjus, bet ir valstybės pareigūnus (pavyzdžiui, tyrimo institucijas ir kitus valstybės atstovus) (
67
). Vis dėlto antrųjų pareiškimai kontroliuojami ne taip griežtai kaip teisminių institucijų pareiškimai (
68
).
148.
Be to, EŽTT yra nusprendęs, kad atsižvelgiant į saviraiškos laisvę – ir, pridurčiau, viešojo administravimo atvirumo ir skaidrumo reikalavimus (
69
) – nekaltumo prezumpcijos principo negalima suprasti kaip užkertančio kelią valdžios institucijoms informuoti visuomenę apie vykstančius tyrimus. Taip yra su sąlyga, kad valdžios institucijos tai darytų laikydamosi būtino apdairumo ir atsargumo (
70
).
149.
Jurisprudencijoje nuosekliai iš esmės skiriami, pirma, pareiškimai, kad asmuo tik įtariamas padaręs nusikaltimą, ir, antra, aiškūs pareiškimai (nepriėmus galutinio apkaltinamojo nuosprendžio), kad asmuo iš tikrųjų padarė atitinkamą nusikaltimą. Pirmieji paprastai laikomi teisėtais, o antrieji pažeidžia nekaltumo prezumpcijos principą (
71
).
150.
Akivaizdu, kad šiuo atžvilgiu itin svarbūs valdžios institucijų pareiškimams pasirinkti žodžiai (
72
). Vis dėlto svarbiausia, ypač „ribinėse“ situacijose, yra valdžios institucijų pareiškimų tikroji prasmė, o ne jų žodinė forma (
73
).
151.
Esant tam tikroms aplinkybėms, EŽTT yra nusprendęs, kad kai kurios nevykusios formuluotės, kurias būtų galima kritikuoti, nėra lemiamos sprendžiant, ar padaryti tariami nekaltumo prezumpcijos pažeidimai (
74
). Iš tiesų pagal suformuotą jurisprudenciją tai, ar valdžios institucijos pareiškimas yra nekaltumo prezumpcijos principo pažeidimas, turi būti sprendžiama atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes, kurioms esant pareiškimas padarytas (
75
).
152.
Ar, atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, 2012 ir 2014 m. tuometinio Komisijos nario pareiškimais buvo pažeistas nekaltumo prezumpcijos principas, kiek tai susiję su apeliantėmis?
153.
Nors šiek tiek pritariu apeliančių argumentams, manau, kad tokio pažeidimo nebuvo padaryta.
154.
Pirmiausia pažymėtina, kad tuometinis Komisijos narys buvo administracinės institucijos (Komisijos), kuri nagrinėjamu atveju veikė kaip tyrimo institucija, narys. Taigi jo pareiškimams taikytini ne tokie aukšti reikalavimai, kokie būtų taikomi, jeigu Komisijos narys būtų teisminės valdžios atstovas.
155.
Vis dėlto reikia pripažinti, kad šie pareiškimai dėl pavartotų žodžių ir to, kaip jie buvo paskelbti, balansuoja ant ribos tarp pareiškimų tik apie įtarimą ir per ankstyvo kaltės pripažinimo. Nepaisydamas to, atsižvelgdamas į kai kurias aplinkybes, esu linkęs manyti, kad šie pareiškimai yra nevykę, bet palyginti „nekenksmingi“.
156.
Pirma, dėl nagrinėjamų pareiškimų turinio pažymėtina, kad kelios išdėstytos pastabos tikrai buvo dviprasmiškos ir kai kurias iš jų dalis auditorijos galėjo suprasti kaip užuominą, jog (kai kurios arba visos) tiriamos įmonės galėjo padaryti Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimą (
76
). Vis dėlto negalima paneigti, kad šie pareiškimai liko gana nekonkretūs ir bendri, be to, juose taip ir nebuvo pripažinta tiriamų įmonių kaltė. Šiuose pareiškimuose taip pat nebuvo vartojama kokių nors menkinamų arba kandžių žodžių apie tiriamas įmones. Be to, juose nebuvo konkrečiai nurodyta viena arba kelios įmonės, nebuvo pateikta jokių tikslių duomenų, pagal kuriuos būtų galima nustatyti vieną arba daugiau konkrečių įmonių, ir nebuvo atskleista jokia konfidenciali informacija ar komercinė paslaptis, dėl kurių atskleidimo galėjo nukentėti šios įmonės.
157.
Antra, kalbant apie nagrinėjamų pareiškimų kontekstą, man atrodo, kad ypač svarbūs yra klausimai „kur“, „kodėl“ ir „kada“. Šie pareiškimai buvo padaryti atitinkamai: i) Europos Parlamente; ii) Prancūzijos Senate; ir iii) duodant interviu specializuotai spaudai. Nagrinėjamų pareiškimų tikslas buvo informuoti kitas (Sąjungos arba nacionalines) institucijas ir atitinkamų sektorių ekonominės veiklos vykdytojus apie vykstančio tyrimo eigą. Pasauliui vis dar atsigaunant po sukrėtimo dėl 2007–2008 m. finansų krizės (kurią lėmė kai kurių pasaulinių finansų įstaigų neapdairus elgesys) ir Europos Sąjungoje vykdant svarbią finansinių paslaugų sektoriaus reformą, tokia informacija neabejotinai labai domino visuomenę. Be to, šie pareiškimai buvo padaryti po to, kai jau buvo viešai paskelbta apie atliekamą tyrimą EIRD sektoriuje (
77
).
158.
Trečia, kiek tai susiję su galimomis nagrinėjamų pareiškimų pasekmėmis, nesuprantu (ir apeliantės nesistengė to išsamiai paaiškinti), kaip šie pareiškimai galėjo pakenkti apeliančių reputacijai ir orumui arba sutrukdyti Komisijai ramiai ir nešališkai išnagrinėti iškeltus klausimus (
78
).
159.
Visų pirma apeliantės neginčija, kad: i) per administracinę procedūrą jos naudojosi visomis Sąjungos teisės aktuose numatytomis procedūrinėmis garantijomis; ii) sprendimas dėl susitarimo ir ginčijamas sprendimas yra Komisijos (t. y. Komisijos narių kolegialiai), o ne už konkurencijos politiką atsakingo Komisijos nario priimti aktai; ir iii) ginčijamo sprendimo priėmimo momentu nagrinėjamus pareiškimus padaręs asmuo jau nebebuvo už konkurencijos politiką atsakingas Komisijos narys.
160.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, man atrodo, kad nagrinėjami pareiškimai – kuriuos, kaip nurodo ombudsmenas, iš tiesų galima kritikuoti – vis dėlto nėra tokio pobūdžio ir rimtumo, kad būtų galima suabejoti Komisijos nešališkumu atliekant tyrimą ir vertinant jų padėtį ginčijamame sprendime.
161.
Bet kuriuo atveju manau, kad, net jeigu Teisingumo Teismas manytų, jog nagrinėjamais pareiškimais buvo pažeistas nekaltumo prezumpcijos principas, apeliantės nepateikė jokių duomenų, įrodančių, kad šie pareiškimai galėjo turėti įtakos procedūros baigčiai.
162.
Galiausiai tik pridurčiau, kad šiomis aplinkybėmis kituose apeliančių išdėstytuose teiginiuose dėl jų teisės į gynybą pažeidimo nekeliama jokių papildomų klausimų šalia jau aptartų šioje išvadoje. Todėl šių teiginių nebūtina nagrinėti atskirai.
163.
Taigi, mano nuomone, apeliančių teiginiai dėl nekaltumo prezumpcijos principo, teisės į gerą administravimą ir teisės į gynybą pažeidimų turi būti atmesti.
B.
Ribojimas dėl tikslo
164.
Iš esmės apeliantės teigia, kad aptariamas pasikeitimas informacija sumažino prekiautojų netikrumą dėl medianinių kainų rinkoje lygio ir taip joms leido nustatyti mažesnį pirkimo ir pardavimo kainų skirtumą klientų naudai, dėl kurio atitinkamoje rinkoje turėjo padidėti konkurencija.
165.
Mano nuomone, šis argumentas taip pat nėra įtikinamas. Šiuo klausimu jurisprudencija yra gana aiški, todėl iš esmės apsiribosiu keliomis glaustomis pastabomis.
166.
Pirmiausia abejoju, ar nagrinėjami veiksmai dėl savo poveikio gali būti laikomi skatinančiais konkurenciją. Šiuo klausimu pažymėtina, kad informacija apie medianines kainas, bent jau kiek tai susiję su tam tikromis išvestinėmis finansinėmis priemonėmis, paprastai yra konfidenciali ir viešai neprieinama. Pačios HSBC ir JP Morgan per tyrimą patvirtino, kad EIRD rinkoje trūksta skaidrumo (
79
). Be to, svarbu pažymėti, kad su medianinėmis kainomis susijusi informacija itin svarbi nustatant kainas EIRD sektoriuje. Prekiautojas, kuris žino savo konkurentų medianines kainas, turi geresnes galimybes tiksliau nustatyti šių konkurentų galutines pirkimo ir pardavimo kainas (
80
).
167.
Nesuprantu, kaip šie veiksmai skatina konkurenciją. Keitimasis konfidencialia informacija apie medianines kainas nesudarė galimybės aptariamiems bankams (pavyzdžiui, kalbant apie konkurenciją skatinantį poveikį) pasiūlyti naujų arba geresnių paslaugų, patekti į naujas rinkas, atverti rinką naujiems klientams arba apskritai pagerinti rinkos veikimą arba ištaisyti jos trūkumus. Keičiantis aptariama informacija kai kuriems bankams neliko netikrumo dėl jų veiksmų ateityje nustatant kainas – tai naudinga susitarime dalyvaujantiems bankams ir nenaudinga jame nedalyvaujantiems bankams (
81
).
168.
Be to, tai, kad aptariami bankai galėjo dalį gautos naudos perduoti savo klientams, nepaneigia aptariamų veiksmų antikonkurencinio pobūdžio. Ne kartą konstatuota, kad Sąjungos konkurencijos teisės nuostatomis siekiama apsaugoti ne tik vartotojų tiesioginius interesus, bet ir rinkos struktūrą (
82
). Tai reiškia, kad, kai tenkinamos atitinkamos SESV 101 ir (arba) 102 straipsnių sąlygos, veiksmai, kurie gali paveikti ir (taip pat veiksmingai veikiančių) konkurentų paskatas bei gebėjimą konkuruoti rinkoje, gali būti laikomi antikonkurenciniais.
169.
Taigi, norint konstatuoti, kad tam tikri veiksmai turi antikonkurencinį tikslą, nebūtinas artimas ir tiesioginis šių veiksmų ryšys su vartojimo kainų padidėjimu (
83
). Net veiksmai, dėl kurių gali šiek tiek sumažėti atitinkamų produktų arba paslaugų kaina, tam tikromis aplinkybėmis gali būti laikomi iš esmės antikonkurenciniais (
84
).
170.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad reikia atmesti apeliančių nurodytą pagrindą dėl keitimosi informacija apie medianines kainas konkurenciją skatinančio pobūdžio, kuris paneigtų jo, kaip SESV 101 straipsnio pažeidimo dėl tikslo, pobūdį.
VII. Bylinėjimosi išlaidos
171.
Pagal Teisingumo Teismo Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
172.
Kadangi Komisija reikalavo padengti bylinėjimosi išlaidas, o apeliantės pralaimėjo bylą, iš esmės iš jų turi būti priteistos bylinėjimosi išlaidos, susijusios su šiuo apeliaciniu procesu. Vis dėlto, kadangi apeliantės sėkmingai užginčijo kelias skundžiamame sprendime padarytas teisės klaidas, manau, kad pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 3 dalį pagrįsta nurodyti apeliantėms ir Komisijai padengti savo bylinėjimosi išlaidas, patirtas šiame apeliaciniame procese.
173.
Šioje byloje taip pat atrodo pagrįsta taikyti Procedūros reglamento 140 straipsnio 3 dalį, kuri taikoma apeliaciniam procesui pagal jo 184 straipsnio 1 dalį ir pagal kurią Teisingumo Teismas gali nuspręsti, kad į apeliacinį procesą įstojusios šalys padengia savo išlaidas.
174.
Galiausiai nematau pagrindo keisti Bendrojo Teismo sprendimo dėl bylinėjimosi pirmojoje instancijoje išlaidų.
VIII. Išvada
175.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui:
–
atmesti apeliacinius skundus,
–
nurodyti HSBC Holdings plc, HSBC Bank plc, HSBC Continental Europe (buvusiai HSBC France) ir Europos Komisijai padengti savo bylinėjimosi išlaidas, patirtas šiame apeliaciniame procese,
–
nurodyti Crédit Agricole SA ir Crédit Agricole Corporate and Investment Bank bei JP Morgan Chase & Co., JP Morgan Chase Bank National Association ir JP Morgan Services LLP padengti savo bylinėjimosi išlaidas, patirtas šiame apeliaciniame procese.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	2019 m. rugsėjo 24 d. Sprendimas HSBC Holdings ir kt. / Komisija (T‑105/17, EU:T:2019:675, 1–12 punktai) (toliau – skundžiamas sprendimas).
(
3
)	2016 m. gruodžio 7 d. Komisijos sprendimas dėl procedūros pagal SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla AT.39914 – euro palūkanų normos išvestinės finansinės priemonės) (C(2016) 8530 final) (toliau – ginčijamas sprendimas).
(
4
)	„Mišri procedūra“ – tai procedūra, per kurią Komisija lygiagrečiai vykdo susitarimo procedūrą pagal 2004 m. balandžio 7 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 773/2004 dėl bylų nagrinėjimo Komisijoje pagal [SESV 101] ir [102] straipsnius tvarkos (OL L 123, 2004, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 8 sk., 3 t., p. 81), iš dalies pakeisto 2008 m. birželio 30 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 622/2008 susitarimo procedūros tvarkos kartelių bylose atžvilgiu (OL L 171, 2008, p. 3), 10a straipsnį ir įprastą administracinę procedūrą pagal 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [SESV 101] ir [102] straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 8 sk., 2 t., p. 205) 7 straipsnį.
(
5
)	Skundžiamo sprendimo 1–11 punktai.
(
6
)	OL C 298, 2006, p. 17.
(
7
)	2021 m. birželio 28 d. Komisijos sprendimas C(2021) 4600 final, iš dalies keičiantis 2016 m. gruodžio 7 d. Komisijos sprendimą C(2016) 8530 final (AT.39914 – euro palūkanų normos išvestinės finansinės priemonės).
(
8
)	Mišri procedūra vadinama „suskaidyta“ tais atvejais, kai sprendimas dėl susitarimo ir įprastas (-i) sprendimas (-ai) priimami ne vienu metu, o per tam tikrą laiką.
(
9
)	2015 m. lapkričio 11 d. Europos ombudsmeno sprendimas dėl skundo Nr. 1021/2014/PD prieš Europos Komisiją tyrimo (toliau – ombudsmeno sprendimas).
(
10
)	Skundžiamo sprendimo 289 ir 291 punktai.
(
11
)	Pirmą kartą suformuluotas 1975 m. gruodžio 16 d. Sprendime Suiker Unie ir kt. / Komisija (40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73, EU:C:1975:174, 90 ir 91 punktai).
(
12
)	Šiuo klausimu apeliantės daugiausia remiasi 2019 m. sausio 16 d. Sprendimu Komisija / United Parcel Service (C‑265/17 P, EU:C:2019:23, 56 punktas).
(
13
)	Komisija remiasi Reglamento Nr. 773/2004 10a straipsniu ir Komisijos pranešimo dėl susitarimo procedūros tvarkos siekiant priimti sprendimus pagal [Reglamento Nr. 1/2003] 7 ir 23 straipsnius kartelių bylose (OL C 167, 2008, p. 1) 9 punktu.
(
14
)	Visų pirma žr. 2021 m. kovo 18 d. Sprendimą Pometon / Komisija (C‑440/19 P, EU:C:2021:214) (toliau – Sprendimas Pometon).
(
15
)	Komisija nurodo du Bendrojo Teismo sprendimus, patvirtinančius šį kriterijų: 2000 m. liepos 6 d. Sprendimą Volkswagen / Komisija (T‑62/98, EU:T:2000:180, 281 ir 283 punktai) ir 2017 m. lapkričio 10 d. Sprendimą Icap ir kt. / Komisija (T‑180/15, EU:T:2017:795, 278 punktas).
(
16
)	Ši tema išsamiai aptarta Lenaerts, K., Vanhamme, J. „Procedural Rights of Private Parties in the Community Administrative Process“, Vol. 34, Common Market Law Review, 1997, p. 531 ir 568.
(
17
)	Apžvalga ir tolesnės nuorodos į teisės doktriną pateiktos, be kita ko, Barbier de La Serre, E. „Procedural Justice in the European Community Case-law concerning the Rights of the Defence: Essentialist and Instrumental Trends“, European Public Law, 2006, p. 225–250; ir Nehl, H. P. Principles of Administrative Procedure in EC Law, Harts Publishing, Oxford, 1999, p. 167–170.
(
18
)	Žr., pavyzdžiui, 1994 m. birželio 15 d. Sprendimą Komisija / BASFir kt. (C‑137/92 P, EU:C:1994:247, 75 ir 76 punktai); 2000 m. balandžio 6 d. Sprendimą Komisija / ICI (C‑286/95 P, EU:C:2000:188, 40, 41 ir 51 punktai) ir 2017 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Feralpi / Komisija (C‑85/15 P, EU:C:2017:709, 45 ir 46 punktai).
(
19
)	Dėl įgaliojimų suteikimo principo žr. 2018 m. birželio 21 d. Sprendimą Lenkija / Parlamentas ir Taryba (C‑5/16, EU:C:2018:483, 84 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Teisės doktrinoje žr. Schwarze, J. European Administrative Law, Sweet & Maxwell, 1992, p. 253–256.
(
20
)	Išskirta mano.
(
21
)	Konkurencijos teisės srityje taip pat žr. generalinio advokato N. Wahl išvadą bylose Feralpi ir kt. / Komisija (C‑85/15 P, C‑86/15 P ir C‑87/15 P, C‑88/15 P ir C‑89/15 P, EU:C:2016:940, 60 punktas).
(
22
)	Šiuo klausimu žr. 2016 m. kovo 10 d. Sprendimą HeidelbergCement / Komisija (C‑247/14 P, EU:C:2016:149, 16 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
23
)	Žr. šios išvados 30 punktą.
(
24
)	Žr.. be kita ko, 2018 m. rugsėjo 26 d. Sprendimą Infineon Technologies / Komisija (C‑99/17 P, EU:C:2018:773, 78 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Kai kuriose bylose šis kriterijus (dėl tariamai pažeistos teisės pobūdžio) suformuluotas kitaip; vis dėlto jo turinys tapatus: žr. 2017 m. sausio 26 d. Sprendimą Duravit ir kt. / Komisija (C‑609/13 P, EU:C:2017:46, 100 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
25
)	Žr., pavyzdžiui, 2011 m. spalio 25 d. Sprendimą Solvay / Komisija (C‑109/10 P, EU:C:2011:686, 62–65 punktai).
(
26
)	Šiuo klausimu žr. Hartley, T.C. The Foundations of European Union Law, 8th ed., Oxford University Press, Oxford, 2014, p. 421.
(
27
)	Šiuo klausimu žr. 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Courage ir Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, 20 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
28
)	Šiuo klausimu žr. generalinio advokato L. A. Geelhoed išvadą byloje Komisija / SGL Carbon (C‑301/04 P, EU:C:2006:53, 67 punktas). Teisės doktrinoje žr. Wils, W. „Fundamental Procedural Rights and Effective Enforcement of Articles 101 and 102 TFEU in the European Competition Network“, World Competition, 2020, p. 15–18.
(
29
)	Pagal analogiją žr. 2013 m. lapkričio 26 d. Sprendimą Gascogne Sack Deutschland / Komisija (C‑40/12 P, EU:C:2013:768, 82 punktas).
(
30
)	Panašiai nurodyta 1999 m. liepos 8 d. Sprendime Hercules Chemicals / Komisija (C‑51/92 P, EU:C:1999:357, 68 punktas).
(
31
)	Kaip antai pareikšti ieškinį dėl Sąjungos deliktinės atsakomybės: šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendimą Volkswagen / Komisija (C‑338/00 P, EU:C:2003:473, 165 punktas). SESV 340 straipsnyje nustatyta, kad „deliktinės atsakomybės atveju Sąjunga <…> atlygina bet kokią žalą, kurią, eidami savo pareigas, padaro jos institucijos ar jų tarnautojai“ (išskirta mano). Šiuo klausimu pažymėtina, kad sąvoka „tarnautojai“ apima ir Komisijos narius: žr. su tuo susijusį 2021 m. liepos 15 d. Sprendimą OH (Imunitetas nuo jurisdikcijos) (C‑758/19, EU:C:2021:603).
(
32
)	Žr., pavyzdžiui, požiūrį, kurio laikomasi dėl tariamų teisės į gynybą pažeidimų (2018 m. rugsėjo 26 d. Sprendimas Infineon Technologies / Komisija (C‑99/17 P, EU:C:2018:773, 78 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija), kartu su požiūriu, kurio laikomasi dėl tariamų konfidencialumo pažeidimų (2009 m. gruodžio 3 d. Sprendimas Evropaïki Dynamiki / Komisija (C‑476/08 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2009:752, 33–35 punktai).
(
33
)	Taip pat žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Solvay / Komisija (C‑110/10 P, EU:C:2011:257, 37 ir 47 punktai).
(
34
)	Reglamento Nr. 1/2003 2 straipsnis. Taip pat žr., be kita ko, 2012 m. lapkričio 22 d. Sprendimą E.ON Energie / Komisija (C‑89/11 P, EU:C:2012:738, 71 ir 72 punktai).
(
35
)	Šiuo atveju parafrazuoju 1991 m. kovo 26 d. JAV Aukščiausiojo Teismo sprendimo Arizona / Fulminante, 499 U.S. 279 (1991) 316 punkto ištrauką.
(
36
)	Ten pat, 63 punktas.
(
37
)	Ten pat, 64 ir 65 punktai.
(
38
)	Ten pat, 66 punktas.
(
39
)	Ginčijamo sprendimo 34 konstatuojamojoje dalyje (pakartotoje skundžiamo sprendimo 128 punkte) paaiškinta, kad sąvoka „mid“„reiškia medianinę kainą ar vidutinę tam tikro produkto pirkimo ar pardavimo kainą (pavyzdžiui, gautą, modeliuotą, kotiruojamą ar suderėtą); dažnai tai yra patikima suderinta kaina, už kurią rinkos formuotojas sudarys sandorį, ypač kai rinka yra likvidi ir pirkimo [ir] pardavimo kainos skirtumas <…> yra nedidelis“.
(
40
)	Šiuo klausimu žr. 2020 m. balandžio 2 d. Sprendimą Budapest Bank ir kt. (C‑228/18, EU:C:2020:265, 36 punktas).
(
41
)	Generalinio advokato M. Bobek išvada byloje Budapest Bank ir kt. (C‑228/18, EU:C:2019:678, 45 punktas).
(
42
)	Ten pat, 49 punktas.
(
43
)	Žr., pavyzdžiui, 2004 m. sausio 7 d. Sprendimą Aalborg Portland ir kt. / Komisija (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 335 punktas).
(
44
)	Šiuo klausimu žr. 2015 m. kovo 19 d. Sprendimą Dole Food ir Dole Fresh Fruit Europe / Komisija (C‑286/13 P, EU:C:2015:184, 127 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
45
)	2020 m. sausio 30 d. Sprendimas Generics (UK) ir kt. (C‑307/18, EU:C:2020:52, 103 punktas).
(
46
)	Ten pat, 104–107 punktai.
(
47
)	Žr., be kita ko, 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą MasterCard ir kt. / Komisija (C‑382/12 P, EU:C:2014:2201, 89–91 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
48
)	Šiuo klausimu žr. 2021 m. sausio 28 d. Sprendimą Qualcomm ir Qualcomm Europe / Komisija (C‑466/19 P, EU:C:2021:76, 42 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
49
)	Žr. 2017 m. balandžio 4 d. Sprendimą Ombudsmenas / Staelen (C‑337/15 P, EU:C:2017:256, 83 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
50
)	Žr. 2018 m. liepos 25 d. Sprendimą QuaMa Quality Management / EUIPO (C‑139/17 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2018:608, 35 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
51
)	Žr. neseniai priimtą 2021 m. lapkričio 11 d. Sprendimą Autostrada Wielkopolska / Komisija ir Lenkija (C‑933/19 P, EU:C:2021:905, 58 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
52
)	Žr. 2020 m. rugsėjo 22 d. Sprendimą Austrija / Komisija (C‑594/18 P, EU:C:2020:742, 47 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
53
)	Žr. jo 1 dalį (išskirta mano).
(
54
)	Žr. jo 286 punktą su nuorodomis į Teisingumo Teismo jurisprudenciją.
(
55
)	Žr., be kita ko, 2012 m. lapkričio 22 d. Sprendimą E.ON Energie / Komisija (C‑89/11 P, EU:C:2012:738, 73 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
56
)	Žr., pavyzdžiui, 2014 m. lapkričio 12 d. Sprendimą Guardian Industries ir Guardian Europe / Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 30 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
57
)	Žr. visų pirma Sprendimą Pometon (63 punktas).
(
58
)	Žr. 2015 m. gegužės 20 d. Sprendimą Timab Industries ir CFPR / Komisija (T‑456/10, EU:T:2015:296, 60 punktas).
(
59
)	2022 m. vasario 2 d. Sprendimas Scania ir kt. / Komisija (T‑799/17, EU:T:2022:48, 129 punktas).
(
60
)	Pagal analogiją žr. generalinio advokato M. Bobek išvadą byloje Glencore Agriculture Hungary (C‑189/18, EU:C:2019:462, 42 ir 48 punktai)
(
61
)	Žr., be kita ko, sprendimo dėl susitarimo 1 ir 2 konstatuojamąsias dalis.
(
62
)	32 konstatuojamoji dalis.
(
63
)	36 konstatuojamoji dalis.
(
64
)	42–109 konstatuojamosios dalys.
(
65
)	Žr., be kita ko, 1988 m. gruodžio 6 d. EŽTT sprendimą Barberà, Messegué ir Jabardo prieš Ispaniją (CE:ECHR:1988:1206JUD001059083, § 77).
(
66
)	Žr. 2008 m. balandžio 24 d. EŽTT sprendimą Ismoilov ir kt. prieš Rusiją (CE:ECHR:2008:0424JUD000294706, § 161 ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
67
)	Žr., pavyzdžiui, 1995 m. vasario 10 d. EŽTT sprendimą Allenet de Ribemont prieš Prancūziją (CE:ECHR:1995:0210JUD001517589, § 35).
(
68
)	Žr., be kita ko, 2006 m. rugsėjo 21 d. EŽTT sprendimą Pandy prieš Belgiją (CE:ECHR:2006:0921JUD001358302, § 43).
(
69
)	Žr. visų pirma ESS 10 straipsnio 3 dalį ir 11 straipsnio 2 dalį.
(
70
)	Žr. 1995 m. vasario 10 d. EŽTT sprendimą Allenet de Ribemont prieš Prancūziją (CE:ECHR:1995:0210JUD001517589, § 38).
(
71
)	Tarp daugelio kitų žr. 2015 m. lapkričio 12 d. Sprendimą El Kaada prieš Vokietiją (CE:ECHR:2015:1112JUD000213010, § 54).
(
72
)	Žr., pavyzdžiui, 2014 m. kovo 27 d. EŽTT sprendimą Müller prieš Vokietiją (CE:ECHR:2014:0327JUD005496308, § 46).
(
73
)	Žr., be kita ko, 2002 m. lapkričio 28 d. EŽTT sprendimą Lavents prieš Latviją (CE:ECHR:2002:1128JUD005844200, § 126).
(
74
)	Žr. 2014 m. vasario 27 d. EŽTT sprendimą Karaman prieš Vokietiją (CE:ECHR:2014:0227JUD001710310, § 63 ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
75
)	Žr. 2004 m. spalio 28 d. EŽTT sprendimą Y.B. ir kt. prieš Turkiją (CE:ECHR:2004:1028JUD004817399, § 44) ir 2011 m. gegužės 24 d. Sprendimą Konstas prieš Graikiją (CE:ECHR:2011:0524JUD005346607, § 33).
(
76
)	Žr. ombudsmeno sprendimą, p. 1 ir 5.
(
77
)	Žr., pavyzdžiui, 2011 m. spalio 19 d. Europos Komisijos pranešimą spaudai „Antitrust: Commission confirms inspections in suspected cartel in the sector of euro interest rate derivatives“ („Antimonopolinė politika: Komisija patvirtino įtariamo kartelio euro palūkanų normos išvestinių finansinių priemonių sektoriuje patikrinimus“ (MEMO/11/711).
(
78
)	Šiuo klausimu taip pat žr. ombudsmeno sprendimą, p. 4.
(
79
)	Žr. ginčijamo sprendimo 45 ir 46 konstatuojamąsias dalis.
(
80
)	Žr. visų pirma ginčijamo sprendimo 34 konstatuojamąją dalį.
(
81
)	Šiuo klausimu žr. skundžiamo sprendimo 132 punktą, kuriame iš esmės pakartotas ginčijamo sprendimo 395 punktas.
(
82
)	Žr., pavyzdžiui, 2015 m. kovo 19 d. Sprendimą Dole Food ir Dole Fresh FruitEurope / Komisija (C‑286/13 P, EU:C:2015:184, 125 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
83
)	Žr. 2015 m. kovo 19 d. Sprendimą Dole Food ir Dole Fresh Fruit Europe / Komisija (C‑286/13 P, EU:C:2015:184, 123–125 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
84
)	2020 m. sausio 30 d. Sprendimas Generics (UK) ir kt. (C‑307/18, EU:C:2020:52, 109 ir 110 punktai).