62018CC0152
GENERALINIO ADVOKATO
GIOVANNI PITRUZZELLA IŠVADA,
pateikta 2019 m. birželio 18 d. (
1
)
Sujungtos bylos C‑152/18 P ir C‑153/18 P
Crédit mutuel Arkéa
prieš
Europos Centrinį Banką (ECB)
„Apeliacinis skundas – Ekonominė ir pinigų politika – SESV 127 straipsnio 6 dalis – Reglamentas (ES) Nr. 1024/2013 – 4 straipsnio 1 dalies g punktas – Rizikos ribojimu pagrįsta konsoliduota kredito įstaigų priežiūra – Reglamentas (ES) Nr. 468/2014 – 2 straipsnio 21 punkto c papunktis – Reglamentas (ES) Nr. 575/2013 – 10 straipsnis – Grupė, kuriai taikoma rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra – Įstaigos, nuolat pavaldžios centriniam subjektui“
1.
Šios dvi sujungtos bylos susijusios su dviem tapačiais apeliaciniais skundais; juos pagal Prancūzijos teisę įsteigta kredito įstaiga Crédit mutuel Arkéa (toliau – CMA) pateikė, reikalaudama panaikinti du Bendrojo Teismo sprendimus (
2
), kurie taip pat yra beveik tapatūs ir kuriais jis atmetė CMA ieškinius, pareikštus reikalaujant panaikinti du Europos Centrinio Banko (ECB) sprendimus (
3
) – jais nustatomi Crédit mutuel grupei, kuriai priklauso CMA, taikytini rizikos ribojimu pagrįsti reikalavimai.
2.
Šios bylos suteikia Teisingumo Teismui galimybę pirmą kartą išaiškinti SESV 127 straipsnio 6 dalies nuostatą, kuri sudaro teisinį pagrindą tam, kad ECB būtų pavesti uždaviniai, susiję su rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros vykdymu bankų sektoriuje, ir, antra, pateikti išaiškinimus dėl to, kokiems subjektams gali būti taikoma rizikos ribojimu pagrįsta konsoliduota bankų grupių priežiūra, kurią ECB vykdo pagal bendrą priežiūros mechanizmą (BPM).
I. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
3.
2013 m. spalio 15 d. Tarybos reglamentu (ES) Nr. 1024/2013, kuriuo ECB pavedami specialūs uždaviniai, susiję su rizikos ribojimu pagrįstos kredito įstaigų priežiūros politika (
4
) (toliau – BPM reglamentas), nuo 2014 m. buvo įtvirtinta nauja euro zonos bankų ir kitų dalyvaujančių valstybių narių, kurių valiuta nėra euro (
5
), priežiūros sistema pagal BPM. BPM – tai finansų priežiūros sistema, kurią sudaro ECB ir kompetentingos nacionalinės institucijos.
4.
Tarp įvairių priežiūros uždavinių, kurie buvo patikėti ECB pagal BPM, remiantis BPM reglamento 4 straipsnio 1 dalies g punktu ECB pavestas uždavinys „vykdyti vienoje iš dalyvaujančių valstybių narių įsteigtų kredito įstaigų patronuojančiųjų bendrovių, įskaitant finansų kontroliuojančiųjų bendrovių ir mišrią veiklą vykdančių finansų kontroliuojančiųjų bendrovių, priežiūrą konsoliduotu pagrindu“.
5.
BPM reglamentas buvo papildytas ir patikslintas 2014 m. balandžio 16 d. ECB reglamentu (ES) Nr. 468/2014, kuriuo sukuriama ECB, nacionalinių kompetentingų institucijų ir nacionalinių paskirtųjų institucijų bendradarbiavimo BPM struktūra (
6
) (toliau – BPM pagrindų reglamentas).
6.
Šio reglamento 2 straipsnio 21 punkte apibrėžta sąvoka „prižiūrima grupė“. Remiantis šia nuostata tokios grupės – tai:
„<…> bet kuri iš nurodytų:
a)
grupė, kurioje patronuojančioji įmonė yra kredito įstaiga arba finansų kontroliuojančioji bendrovė, kurios pagrindinė buveinė yra dalyvaujančioje valstybėje narėje;
b)
grupė, kurioje patronuojančioji įmonė yra mišrią veiklą vykdanti finansų kontroliuojančioji bendrovė, kurios pagrindinė buveinė yra dalyvaujančioje valstybėje narėje, jeigu finansinio konglomerato koordinatorius <…> yra institucija, kuri yra kompetentinga atlikti kredito įstaigų priežiūrą ir kuri, vykdydama savo, kaip kredito įstaigų priežiūros institucijos, funkcijas kartu veikia kaip koordinatorius; [arba]
c)
prižiūrimi subjektai, kurių pagrindinės buveinės yra toje pačioje dalyvaujančioje valstybėje narėje, jeigu jie yra ilgą laiką pavaldūs tam pačiam centriniam subjektui, kuris atlieka jų priežiūrą pagal sąlygas, nustatytas Reglamento (ES) Nr. 575/2013[ (
7
)], 10 straipsnyje, ir kuris yra įsteigtas toje pačioje dalyvaujančioje valstybėje narėje.“
7.
Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnis, į kurį padaryta nuoroda BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunktyje, pavadintas „Reikalavimų netaikymas centrinės įstaigos nuolat kontroliuojamoms kredito įstaigoms“. Šio straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Kompetentingos institucijos gali pagal nacionalinės teisės aktus leisti iš dalies arba visiškai netaikyti antroje–aštuntoje dalyse nustatytų reikalavimų toje pačioje valstybėje narėje esančiai vienai ar kelioms kredito įstaigoms, kurias nuolat kontroliuoja centrinė įstaiga, kuri jas prižiūri ir yra įsteigta toje pačioje valstybėje narėje, jei įvykdomos šios sąlygos:
a)
centrinės įstaigos ir kontroliuojamų įstaigų įsipareigojimai yra bendri, o centrinė įstaiga visiškai garantuoja kelias savo kontroliuojamų įstaigų pareigas arba įsipareigojimus;
b)
centrinės įstaigos ir visų jos kontroliuojamų įstaigų mokumas bei likvidumas yra prižiūrimi bendrai, remiantis konsoliduotosiomis šių įstaigų ataskaitomis;
c)
centrinės įstaigos vadovybė turi įgaliojimus duoti nurodymus kontroliuojamų įstaigų vadovybei.
<…>“
B.
Prancūzijos teisė
8.
Prancūzijos Code monétaire et financier (Pinigų ir finansų kodeksas, toliau – CMF) L.511‑30 straipsnyje numatyta, kad Confédération nationale du Crédit mutuel (CNCM) laikoma centriniu subjektu taikant CMF nuostatas dėl kredito įstaigų ir finansų bendrovių.
9.
CMF L.511‑31 straipsnyje, be kita ko, numatyta, kad centriniai subjektai atstovauja jiems pavaldžioms kredito įstaigoms ir finansų bendrovėms, įpareigojami rūpintis sklandžiu jų tinklo veikimu, taip pat užtikrinti tinkamą jiems pavaldžių įstaigų ir bendrovių veiklą, ir šiuo tikslu jie turi imtis visų būtinų priemonių, be kita ko, siekiant užtikrinti kiekvienos iš šių įstaigų ir bendrovių, taip pat viso tinklo likvidumą ir mokumą.
II. Bylos aplinkybės
10.
Bylos aplinkybės išdėstytos skundžiamuose sprendimuose, todėl darau nuorodą į šiuos sprendimus dėl išsamesnio šių aplinkybių apibūdinimo (
8
).
11.
Kiek tai reikalinga šiam procesui, tik priminsiu, jog Crédit mutuel yra necentralizuota bankų grupė, kurią sudaro kooperatinių bendrovių statusą turinčių vietos kasų tinklas. Kiekviena Crédit mutuel vietos kasa turi būti prisijungusi prie regioninės federacijos, o kiekviena federacija – prie CNCM, t. y. tinklo centrinio subjekto, kaip tai suprantama pagal CMF L.511‑30 ir L.511‑31 straipsnius.
12.
CMA yra ribotos atsakomybės kintamojo kapitalo kredito kooperatinė bendrovė, patvirtinta kaip kredito įstaiga. Ji priklauso Crédit mutuel grupei.
13.
2014 m. rugsėjo 1 d. sprendimu ECB nustatė, jog Crédit mutuel grupė – tai svarbi grupė, kuriai taikoma rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra. Šiame sprendime ECB, be kita ko, nusprendė, kad CNCM – tai aukščiausias konsolidavimo lygmuo pagal BPM, o CMA – Crédit mutuel grupei priklausantis subjektas.
14.
2014 m. rugsėjo 19 d. raštu CMA pranešė ECB apie savo analizę, susijusią su tuo, kad jai negali būti taikoma rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra, kuria ECB vykdo per CNCM.
15.
Po to, kai su CMA ir CNCM buvo pasikeista įvairiais raštais, 2015 m. birželio 17 d. ECB priėmė sprendimą, juo nustatė Crédit mutuel grupei taikytinus rizikos ribojimu pagrįstus reikalavimus (
9
). Šiame sprendime ECB, be kita ko, nusprendė, kad jis yra rizikos ribojimu pagrįstos konsoliduotos CNCM priežiūros institucija ir kompetentinga institucija, vykdanti šiame sprendime išvardytų subjektų, tarp kurių yra ir CMA, priežiūrą.
16.
Administracinė peržiūros valdyba (
10
), gavusį CMA prašymą, 2015 m. rugsėjo 14 d. pateikė nuomonę, joje pripažino 2015 m. birželio 17 d. ECB sprendimą teisėtu. Atsakydama į CMA pateiktus argumentus ši valdyba, be kita ko, nusprendė, pirma, jog nėra reikalaujama, kad „centrinis subjektas“, kaip tai suprantama pagal BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunktį, būtinai turėtų kredito įstaigos statusą. Antra, minėta valdyba padarė išvadą, kad Crédit mutuel grupė atitinka sąlygas, įtvirtintas Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalyje, į kurią daroma nuoroda BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunktyje.
17.
Pateikus šią nuomonę, 2015 m. spalio 5 d. ECB priėmė pirmąjį ginčijamą sprendimą, juo buvo panaikintas ir pakeistas 2015 m. birželio 17 d. sprendimas, tačiau jo turinys išliko tapatus (
11
).
18.
Paskui, 2015 m. gruodžio 5 d., ECB priėmė antrąjį ginčijamą sprendimą, juo nustatė naujus rizikos ribojimu pagrįstus reikalavimus, taikytinus Crédit mutuel grupei ir ją sudarantiems subjektams.
III. Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiami sprendimai
19.
2015 m. gruodžio 3 d. ir 2016 m. vasario 3 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo du CMA ieškinius; jų turinys iš esmės buvo tapatus ir jais ieškovė prašė panaikinti atitinkamai pirmąjį ginčijamą sprendimą ir antrąjį ginčijamą sprendimą.
20.
Grįsdama savo ieškinius Bendrajame Teisme CMA kiekviename ieškinyje nurodė tris pagrindus, iš jų tik du yra susiję su šiais apeliaciniais skundais. Šiais ieškiniais CMA iš esmės ginčijo abiejų ginčijamų sprendimų teisėtumą, kiek šiais sprendimais Crédit mutuel grupei buvo nustatyta rizikos ribojimu pagrįsta konsoliduota priežiūra, vykdoma per CNCM. Nurodydama savo abiejų ieškinių pirmuosius pagrindus CMA teigė, kad CNCM neturi kredito įstaigos statuso, todėl negali būti laikoma centriniu subjektu pagal BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunktį. Nurodydama savo ieškinių antruosius pagrindus CMA teigė, jog ECB klaidingai nusprendė, kad Crédit mutuel grupė atitiko sąlygas, numatytas Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalyje, į kurią padaryta nuoroda BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunktyje (
12
).
21.
Skundžiamais spendimais Bendrasis Teismas atmetė visus CMA ieškinių reikalavimus.
IV. Šalių reikalavimai
22.
Savo apeliaciniais skundais CMA prašo, kad Teisingumo Teismas panaikintų skundžiamus sprendimus.
23.
ECB prašo, kad Teisingumo Teismas atmestų apeliacinius skundus iš dalies kaip nepriimtinus, o dėl likusios dalies – kaip nepagrįstus, patvirtintų skundžiamus sprendimus ir priteistų iš CMA bylinėjimosi išlaidas.
24.
Europos Komisija Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinius skundus ir priteisti iš CMA bylinėjimosi išlaidas.
25.
CNCM, kuriai 2018 m. rugsėjo 20 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi buvo leista įstoti į bylą, palaiko ECB ir Komisijos reikalavimus ir Teisingumo Teismo prašo priteisti iš CMA bylinėjimosi išlaidas.
V. Teisinė analizė
26.
Grįsdama savo abu apeliacinius skundus CMA nurodo du pagrindus.
27.
Pirmieji pagrindai susiję su teisės klaidomis, padarytomis aiškinant BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunktį ir Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnį. CMA Bendrąjį Teismą iš esmės kaltina klaidingai nusprendus, kad pagal šias nuostatas ECB leidžiama nustatyti rizikos ribojimu pagrįstą konsoliduotą priežiūrą, taikomą centriniam subjektui pavaldžioms įstaigoms, net jei šis centrinis subjektas neturi kredito įstaigos statuso.
28.
Nurodydama savo antruosius pagrindus CMA Bendrąjį Teismą kaltina klaidingai nusprendus, kad Crédit mutuel grupė – tai grupė, kuriai taikoma rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra, kaip tai suprantama pagal BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunktį, nors ši grupė, CMA teigimu, neatitinka Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytos sąlygos.
29.
Prieš analizuojant CMA nurodytus pagrindus visų pirma reikia išnagrinėti, ar yra priimtina CMA apeliacinių skundų pradžioje padaryta nuoroda į raštą, kuris pateiktas kaip priedas ir kuriame universiteto profesorius pačios CMA prašymu analizuoja skundžiamus sprendimus bankų veiklos reguliavimo ir priežiūros teisės aspektu.
30.
Šiuo klausimu pažymiu, kad iš jurisprudencijos matyti, jog vien įrodomoji ir pagalbinė priedų funkcija reiškia, kad jei prie apeliacinio skundo pridėtame dokumente yra nurodytos teisinės aplinkybės, kuriomis grindžiami tam tikri apeliaciniame skunde pateikti pagrindai ar argumentai, šios aplinkybės turi būti paminėtos pačiame apeliacinio skundo, prie kurio pridedamas šis dokumentas, tekste arba bent jau jos turi būti pakankamai aiškiai nustatomos remiantis šiuo tekstu. Iš tikrųjų atsižvelgdamas į šią priedų funkciją Teisingumo Teismas neprivalo remdamasis ieškinio priedais ieškoti ir nustatyti pagrindų ar argumentų, kuriuos galėtų laikyti pagrindžiančiais apeliacinį skundą ar įvairius jame nurodytus pagrindus (
13
).
31.
Šioje byloje bendro pobūdžio nuoroda į nagrinėjamą raštą, kurią padarė CMA savo apeliaciniuose skunduose, yra neaiški ir nėra tiesiogiai susieta su jokiu iš pagrindų. CMA nenurodo jokių šiame rašte esančių konkrečių argumentų, kuriais būtų paremti argumentai, pateikti nurodant jos apeliacinių skundų pagrindus. Tokiomis aplinkybėmis ši nuoroda, mano nuomone, laikytina nepriimtina, todėl į nagrinėjamo rašto turinį nereikia atsižvelgti kaip į teisinę aplinkybę, pagrindžiančią CMA apeliaciniuose skunduose nurodytus pagrindus ir argumentus.
A.
Apeliacinių skundų pirmieji pagrindai, susiję su reikalavimu, kad centrinis subjektas turėtų kredito įstaigos statusą siekiant taikyti vertinimą, pagal kurį grupė būtų kvalifikuojama kaip „prižiūrima grupė“
32.
Nurodydama abiejų apeliacinių skundų pirmuosius pagrindus CMA teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidų, aiškindamas BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunktį. CMA nuomone, ši nuostata turi būti aiškinama taip, kad pagal ją reikalaujama, jog joje nurodytas centrinis subjektas turėtų kredito įstaigos statusą. Išvada dėl tokio reikalavimo buvimo gali būti daroma remiantis tiek paties BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunkčiu (pirmoji dalis), tiek Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalimi, į kurią daroma nuoroda minėtoje nuostatoje (antroji dalis).
1. Pirmųjų pagrindų pirma dalis, grindžiama klaidingu BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunkčio aiškinimu
33.
Savo pirmųjų pagrindų pirmoje dalyje CMA ginčija BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunkčio aiškinimą, kurį taikė Bendrasis Teismas ir kuriuo remdamasis jis padarė išvadą, jog pagal pačią šią nuostatą nėra reikalaujama, kad centrinis subjektas turėtų kredito įstaigos statusą.
a) Trumpa Bendrojo Teismo argumentų santrauka
34.
Skundžiamuose sprendimuose Bendrasis Teismas BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunktį aiškino pažodžiui, teleologiškai ir pagal kontekstą (
14
).
35.
Pirma, dėl pažodinio aiškinimo Bendrasis Teismas pažymėjo, jog nagrinėjamos nuostatos tekste nenurodyta, kad centrinis subjektas turi turėti kredito įstaigos statusą (
15
).
36.
Antra, atlikdamas teleologinį aiškinimą Bendrasis Teismas pasirėmė pirma jo nustatytais (
16
) dviem tikslais, kurių siekiama vykdant rizikos ribojimu pagrįstą konsoliduotą kredito įstaigų grupių priežiūrą, t. y. pirma, tikslas leisti ECB suvaldyti riziką, kuri gali paveikti kredito įstaigą ir yra keliama ne šios kredito įstaigos, o grupės, kuriai ji priklauso, ir, antra, tikslas išvengti minėtas grupes sudarančių subjektų rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros padalijimo skirtingoms priežiūros institucijoms, konkrečiai – ECB ir nacionalinėms institucijoms.
37.
Atsižvelgdamas į šiuos du tikslus Bendrasis Teismas padarė išvadą, pirma, kad Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalyje numatytų sąlygų laikymasis reiškia, jog centriniam subjektui pavaldžios įstaigos turi būti pakankamai tarpusavyje susijusios, kad būtų konstatuotas grupės buvimas (
17
).
38.
Be to, antra, jis iš to padarė išvadą, kad jei būtų pritarta CMA požiūriui, pagal kurį rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra negali būti vykdoma per centrinį subjektą, neturintį kredito įstaigos statuso, tai „reikštų, kad įvairioms kredito įstaigos statuso neturinčiam, tačiau Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalyje numatytas sąlygas atitinkančiam centriniam subjektui pavaldžioms įstaigoms pagal individualią svarbą būtų taikoma arba tik ECB priežiūra, arba tiesioginė nacionalinių kompetentingų institucijų priežiūra pagal BPM ir dėl to rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra būtų padalyta priešingai [BPM] reglamento ir BPM pagrindų reglamento tikslams“ (
18
).
39.
Kiek tai susiję, trečia, su aiškinimu pagal kontekstą, Bendrasis Teismas pažymėjo, kad atitinkamose BPM reglamento nuostatose nėra numatyta ECB įgaliojimų skirti sankcijas patiems centriniams subjektams. Vis dėlto Bendrasis Teismas nusprendė: kadangi rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra konsoliduotu pagrindu vykdoma kartu su priežiūra individualiu pagrindu, tai, kad ECB negali skirti sankcijų centriniams subjektams, nėra kliūtis, dėl kurios taptų neįmanoma tinkama rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra, nes ECB gali pasinaudoti savo prerogatyvomis šiam centriniam subjektui pavaldžių subjektų atžvilgiu (
19
).
40.
Savo pirmųjų pagrindų pirmoje dalyje CMA pateikia tris argumentus, kuriais ginčijamas Bendrojo Teismo aiškinimas.
b) Bendrojo Teismo aiškinimo atitiktis SESV 127 straipsnio 6 daliai
41.
Savo pirmuoju argumentu CMA Bendrąją Teismą kaltina padarius teisės klaidą, nes jis BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunkčio neaiškino taip, kad šis aiškinimas atitiktų aukštesnės galios normą, kuri įgyvendinama šia nuostata, t. y. SESV 127 straipsnio 6 dalį. Remiantis pastarąja nuostata matyti, kad ECB įgyvendina savo uždavinius, susijusius su rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra, tik dėl kredito įstaigų ir finansų įstaigų. Aiškindamas BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunktį taip, kad jis atitiktų šią aukštesnės galios SESV normą, Bendrasis Teismas turėjo nuspręsti, jog šioje nuostatoje nurodytas centrinis subjektas būtinai turi turėti kredito įstaigos statusą, kad ECB galėtų vykdyti rizikos ribojimu pagrįstą konsoliduotą priežiūrą per šį centrinį subjektą. CMA kelia ne BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunkčio teisėtumo, o tik šios nuostatos aiškinimo klausimą: antrinės teisės norma turi būti aiškinama taip, kad ji atitiktų aukštesnės teisinės galios SESV normą.
42.
Be to, CMA nuomone, priešingai, nei teigia ECB, savidraudos grupės centrinis subjektas, kaip antai CNCM, negali būti laikomas „kita finansų įstaiga“, kaip tai suprantama pagal SESV 127 straipsnio 6 dalį. Iš tiesų CNCM tėra asociacija, kuri vykdo išimtinai administracinio pobūdžio veiklą ir, atvirkščiai, nevykdo ekonominės veiklos.
43.
ECB ir Komisija teigia, kad šį argumentą reikia atmesti.
44.
Visų pirma svarbu priminti, jog SESV 127 straipsnio 6 dalyje (
20
) nustatyta, kad Europos Sąjungos Taryba „gali pavesti Europos centriniam bankui specialias užduotis, susijusias su rizikos ribojimu pagrįsta kredito ir kitų finansų įstaigų, išskyrus draudimo įmones, priežiūra“ (
21
).
45.
Ši SESV nuostata sudaro teisinį pagrindą, kuriuo Taryba pasirėmė, priimdama BPM reglamentą, o šio reglamento pagrindu ECB paskui priėmė BPM pagrindų reglamentą.
46.
Visų pirma pažymėtina, jog ta aplinkybė, kurią pabrėžė ECB ir Komisija (
22
), kad CMA nepateikė prieštaravimo, grindžiamo BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunkčio neteisėtumu atsižvelgiant į SESV 127 straipsnio 6 dalį arba BPM reglamentą, neturi įtakos CMA pateiktam argumentui. Iš tiesų, kaip aiškiai nurodė CMA, jos argumentas grindžiamas teisės klaida, kurią Bendrasis Teismas padarė, aiškindamas BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunktį, nes šis aiškinimas neatitinka aukštesnės teisinės galios normos, įtvirtintos SESV. Atvirkščiai, CMA neteigė, kad BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunktis nesuderinamas su minėta aukštesnės teisinės galios norma. Taigi, visiškai aišku, kad tai yra argumentas, susijęs su BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunkčio aiškinimu, o ne su jo galiojimu. Tačiau galimybė pateikti tokį argumentą visiškai nepriklauso nuo to, ar pateikiamas neteisėtumu grindžiamas prieštaravimas.
47.
Iš esmės CMA teigia, kad Bendrasis Teismas klaidingai aiškino BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunktį, nes SESV 127 straipsnio 6 dalyje numatyta tik kredito įstaigų ir kitų finansų įstaigų rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra, o tai neišvengiamai reiškia, jog minėtoje antrinės teisės nuostatoje nurodytas centrinis subjektas būtinai turi turėti kredito įstaigos statusą, kad ECB galėtų vykdyti rizikos ribojimu pagrįstą konsoliduotą priežiūrą per šį centrinį subjektą.
48.
Manau, jog pateikiant tokį argumentą daroma prielaida, kad pati SESV 127 straipsnio 6 dalis ir joje esančios sąvokos „kredito įstaigos“ bei „kitos finansų įstaigos“ turi būti aiškinamos siaurai. Remiantis CMA ginamu požiūriu, ši pirminės teisės nuostata turi būti aiškinama taip, kad ECB įgyvendinant specialias užduotis, susijusias su rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra, Taryba negali jam suteikti įgaliojimų vykdyti rizikos ribojimu pagrįstos konsoliduotos bankų grupės priežiūros dėl to, kad centrinis subjektas, kuriam yra pavaldžios įvairios šios grupės kredito įstaigos, pats neturi kredito įstaigos statuso.
49.
Šiomis aplinkybėmis reikia patikrinti, ar SESV 127 straipsnio 6 dalis iš tikrųjų turi būti taip aiškinama, todėl Bendrojo Teismo taikytas BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunkčio aiškinimas nesuderinamas su aukštesnės teisinės galios SESV normos prasme.
50.
Vis dėlto nemanau, kad tai būtų tinkamas SESV 127 straipsnio 6 dalies aiškinimas.
51.
Iš esmės, aiškinant pažodžiui, tiesa, kad pagal SESV 127 straipsnio 6 dalį Tarybai aiškiai leidžiama pavesti ECB specialias užduotis, susijusias tik su dviejų rūšių subjektų rizikos ribojimu pagrista priežiūra: kredito įstaigų ir kitų finansų įstaigų (išskyrus draudimo įmones). Be to, abi sąvokos, t. y. „kredito įstaigos“ ir „finansų įstaigos“, Sąjungos antrinės teisės lygmeniu yra apibrėžtos Reglamente Nr. 575/2013 (
23
).
52.
Vis dėlto siekiant apibrėžti SESV 127 straipsnio 6 dalies ir joje numatytų Tarybos įgaliojimų – pavesti ECB specialias užduotis, susijusias su rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros vykdymu bankų sektoriuje, – apimtį neišvengiamai reikia atsižvelgti į sistemą, kurios dalis yra ši pirminės teisės nuostata, ir į ja siekiamus tikslus.
53.
Šiuo klausimu visų pirma pažymiu, kad sisteminiu požiūriu aptariama SESV nuostata, įtraukta į pirminę teisę Mastrichto sutartimi (
24
), yra pinigų politikai skirto skyriaus (SESV trečiosios dalies VIII antraštinės dalies 2 skyrius) pirmame straipsnyje. Šiame straipsnyje įtvirtintos pagrindinės nuostatos, kuriomis nustatomi Europos centrinių bankų sistemos ir ECB tikslai ir uždaviniai (
25
). Nagrinėjama nuostata, kuri turi būti taikoma atsižvelgiant į kitas tame pačiame SESV 127 straipsnyje esančias nuostatas ir kuri jas papildo (
26
), yra svarbi sisteminiu požiūriu.
54.
Vis dėlto būtent SESV 127 straipsnio 6 dalies siekiamų tikslų analizė, mano nuomone, prieštarauja tam, kad šioje nuostatoje įtvirtintoms sąvokoms „kredito įstaigos“ ir „kitos finansų įstaigos“ būtų taikomas siauras aiškinimas, kuriuo remiantis Tarybai būtų neleidžiama pavesti ECB vykdyti užduotis, susijusias su bankų grupės rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra, vien dėl to, kad centrinis subjektas, kuriam yra pavaldžios atitinkamai bankų grupei priklausančios kredito įstaigos, neturi kredito įstaigos statuso.
55.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad paprastai įgyvendinant užduotis, susijusias su rizikos ribojimu pagrįsta bankų priežiūra, siekiama įsitikinti kredito įstaigų saugumu ir patikimumu – tai yra esminė sąlyga siekiant užtikrinti visos finansų sistemos stabilumą (
27
). Iš tiesų, kaip aiškiai parodė 2008 m. finansų krizė (
28
), yra tiesioginis ryšys tarp, pirma, finansų sistemos stabilumo ir, antra, didelių kredito įstaigų ir didelių bankų grupių saugumo ir patikimumo (
29
).
56.
Taigi, SESV 127 straipsnio 6 dalis turi būti suprantama taip, kad šia nuostata siekiama leisti Tarybai, jei ir kai ji mano, jog tai būtina, pavesti ECB specialias užduotis, susijusias su rizikos ribojimu pagrįsta Europos bankų sektoriaus priežiūra, kad būtų užtikrintas šio sektoriaus saugumas ir patikimumas, finansų sistemos stabilumas, kuris tiesiogiai paminėtas SESV 127 straipsnio 5 dalyje, ir galiausiai – bendros valiutos ir vidaus rinkos vientisumas.
57.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad ilgą laikotarpį nuo to laiko, kai 1992 m. Mastrichto sutartimi į pirminę teisę buvo įtraukta SESV 127 straipsnio 6 dalies nuostata (ir 1998 m. įsteigtas ECB), iki BPM reglamento priėmimo 2013 m. Taryba nemanė, jog būtina pasinaudoti šioje nuostatoje jai suteikta teise – pavesti ECB specialias užduotis, susijusias su rizikos ribojimu pagrįsta bankų priežiūra.
58.
Vis dėlto 2008 m. finansų krizė, kuri greitai tapo bankų krize, aiškiai parodė rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros, nesuderintos Europos Sąjungos lygmeniu, sisteminius trūkumus ir akivaizdžias reglamentavimo spragas, dėl kurių ši krizė labai pasunkėjo.
59.
Tokiomis aplinkybėmis tapo akivaizdu, jog tik rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra, kurios įgyvendinimas būtų suderintas Europos lygmeniu, galėjo užtikrinti tinkamą priežiūrą atsižvelgiant į išaugusią banko paslaugų vidaus rinką Sąjungoje, kurioje veikia kelios Europos masto grupės, vykdančios veiklą skirtingose valstybėse narėse. Būtent tokiame kontekste Taryba priėmė BPM reglamentą.
60.
Taigi, kad būtų galima įgyvendinti šios išvados 55 ir 56 punktuose nurodytus tikslus ir kad ECB galėtų vykdyti visas savo užduotis, susijusias su rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra, būtina, kad ši institucija turėtų įgaliojimus vykdyti priežiūrą ne tik individualiu pagrindu – dėl kiekvienos kredito įstaigos atskirai, bet ir konsoliduotu pagrindu – bankų grupių, kurioms priklauso viena arba kelios kredito įstaigos, lygmeniu.
61.
Suteikiant įgaliojimus vykdyti rizikos ribojimu pagrįstą konsoliduotą bankų grupių priežiūrą siekiama dviejų tikslų, kuriuos teisingai nustatė Bendrasis Teismas skundžiamuose sprendimuose ir kurie nurodyti šios išvados 36 punkte, t. y. tikslo leisti ECB suvaldyti riziką, kuri gali paveikti kredito įstaigą ir yra keliama grupės, kuriai ši įstaiga priklauso (
30
), ir, antra, tikslo išvengti grupę sudarančių subjektų rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros padalijimo skirtingoms priežiūros institucijoms. Be to, pažymiu, kad CMA neginčijo šios analizės savo apeliaciniuose skunduose.
62.
Taigi, atsižvelgiant į šiuos tikslus, kad ECB galėtų veiksmingai vykdyti jam pavestas užduotis, susijusias su rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra, jo priežiūros įgaliojimai tuo atveju, kai vykdoma konsoliduota grupės priežiūra, turėtų apimti ir subjektus, neturinčius kredito įstaigos ar finansų įstaigos statuso, jei šie subjektai priklauso bankų grupei. Tokiais atvejais, kaip teisingai pažymėjo Komisija, ECB priežiūros įgaliojimai, suteikti subjektų, kurie nėra bankai, atžvilgiu, pateisinami ne dėl pačių šių subjektų požymių ar veiklos, o dėl tos aplinkybės, kad jie priklauso grupei, kuri apima kredito įstaigas, ir veiksminga šių įstaigų priežiūra galima tik vykdant konsoliduotą priežiūrą grupės lygmeniu.
63.
Tokiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į tikslus, kurių siekiama suteikiant ECB įgaliojimus vykdyti rizikos ribojimu pagrįstą priežiūrą, negali būti taikomas siauras SESV 127 straipsnio 6 dalies aiškinimas, pagal kurį būtų nepripažįstama, jog Taryba gali suteikti ECB įgaliojimus vykdyti rizikos ribojimu pagrįstą konsoliduotą priežiūrą, taikomą bankų grupėms, kurios atitinka Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalyje numatytas sąlygas, tačiau aukštesniame jų konsolidavimo lygmenyje esantis subjektas neturi kredito įstaigos statuso, kad ir kokia būtų pasirinka šio subjekto teisinė forma. Iš tiesų toks aiškinimas aiškiai prieštarautų SESV 127 straipsnio 6 dalimi siekiamiems tikslams, kurie nurodyti šios išvados 56 punkte. Iš esmės tai leistų bankų grupei išvengti rizikos ribojimu pagrįstos konsoliduotos priežiūros vien dėl teisinės formos, pavyzdžiui, asociacijos, kurios formą pasirinko subjektas, atliekantis centrinio subjekto funkcijas, atveju, o dėl to kyla pavojus konsoliduotos grupės priežiūros veiksmingumui.
64.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog pagal SESV 127 straipsnio 6 dalį nedraudžiama, kad ECB vykdytų rizikos ribojimu pagrįstą konsoliduotą bankų grupės priežiūrą per centrinį subjektą, kuris neturi kredito įstaigos statuso, ir šiuo klausimu nesvarbu, ar šis subjektas turi konkrečią teisinę formą ir ar jis vykdo ekonominę veiklą, jei tenkintos Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalyje numatytos sąlygos.
65.
Iš visų išdėstytų argumentų matyti, kad BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunkčio aiškinimas, kurį Bendrasis Teismas taikė skundžiamuose sprendimuose, neprieštarauja SESV 127 straipsnio 6 dalies aiškinimui, todėl reikia atmesti pirmąjį argumentą, pateiktą pagrindžiant pirmųjų pagrindų pirmą dalį.
c) Rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros padalijimo pavojus
66.
Antruoju argumentu, pateiktu pagrindžiant jos apeliacinių skundų pirmųjų pagrindų pirmą dalį, CMA ginčija šios išvados 38 punkte pateiktą Bendrojo Teismo vertinimą – kad jei būtų pritarta CMA siūlomam požiūriui, galiausiai būtų padalyta rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra, o tai prieštarauja tiek BPM reglamento, tiek BPM pagrindų reglamento tikslams (
31
).
67.
CMA teigimu, pirma, Bendrasis Teismas iškraipė BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunkčio ir Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio tekstą, teigdamas, kad pavaldžios įstaigos gali neturėti kredito įstaigos statuso, tačiau vis dėlto atitikti minėtame 10 straipsnyje numatytas sąlygas, todėl jos gali būti laikomos „prižiūrimai grupei“ priklausančiais subjektais.
68.
Antra, nagrinėjamu atveju CNCM – tai asociacija, kuri nevykdo jokios ekonominės veiklos ir atlieka išimtinai administravimo funkciją, todėl ji pati nekelia jokios rizikos, kuri gali turėti įtakos jai pavaldžių kredito įstaigų situacijai. Tad nagrinėjamomis teisės nuostatomis siekiami tikslai nepateisina to, kad ji būtų įtraukta į konsoliduotą grupę, kuriai taikoma ECB vykdoma rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra.
69.
ECB ir Komisija teigia, kad šį argumentą reikia atmesti.
70.
Šiuo klausimu visų pirma primintina, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, dėl Bendrojo Teismo sprendimo perteklinių motyvų pateikti kaltinimai negali lemti šio sprendimo panaikinimo, todėl yra nereikšmingi (
32
).
71.
Kaip teisingai pabrėžė ECB ir Komisija, šiuo argumentu ginčijamas perteklinis skundžiamo sprendimo motyvas, todėl jis laikytinas nereikšmingu.
72.
Aišku, kad motyvas, kurį CMA ginčija pateikdama šį argumentą, yra perteklinio pobūdžio, nes, pirma, abiejų skundžiamų sprendimų pirmesniame punkte, t. y. punkte, kuris yra prieš CMA nurodytą punktą, Bendrasis Teismas jau padarė išvadą, kad „toks „prižiūrimos grupės“, kaip tai suprantama pagal BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunktį, kvalifikavimas atitinka [BPM] reglamento ir BPM pagrindų reglamento tikslus, neatsižvelgiant į tai, ar šios grupės centrinis subjektas turi kredito įstaigos statusą, ar ne“ (
33
). Antra, minėtą perteklinį pobūdį patvirtina ir tai, kad skundžiamų sprendimų punktų, kurie ginčijami CMA argumentais, pradžioje vartojami žodžiai „be to“.
73.
Kad ir kaip būtų, argumentas yra ne tik nereikšmingas, bet ir akivaizdžiai nepagrįstas.
74.
Pirma, kalbant apie kaltinimą, kad Bendrasis Teismas iškraipė atitinkamų nuostatų tekstą, pažymėtina, jog šis kaltinimas paremtas akivaizdžiai klaidingu skundžiamo sprendimo supratimu. Iš tikrųjų nurodytuose skundžiamų sprendimų punktuose Bendrasis Teismas visiškai neteigia, kad pavaldžios įstaigos gali neturėti kredito įstaigos subjekto statuso, tačiau vis dėlto atitikti Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnyje numatytas sąlygas.
75.
Antra, dėl kaltinimo, kad CNCM įtraukimas į konsoliduotą grupę, kurios atžvilgiu ECB vykdo rizikos ribojimu pagrįstą priežiūrą, nėra pateisinamas atsižvelgiant į nagrinėjamomis teisės nuostatomis siekiamus tikslus, nes tai yra asociacija, nevykdanti jokios ekonominės veiklos ir atliekanti išimtinai administravimo funkciją, pažymėtina, jog remiantis šios išvados 61–64 punktuose išdėstytais argumentais, šis kaltinimas turi būti atmestas.
76.
Darytina išvada, kad antrasis argumentas, kurį CMA pateikė, grįsdama savo pirmųjų pagrindų pirmą dalį, mano nuomone, taip pat turi būti atmestas.
d) Užduotis vykdyti priežiūrą ir įgaliojimas skirti sankcijas
77.
Trečiuoju argumentu, pateiktu pagrindžiant apeliacinių skundų pirmųjų pagrindų pirmą dalį, CMA teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, aiškindamas BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunktį, nes, nors ir konstatavo, kad ECB negali skirti sankcijų šioje nuostatoje nurodytiems centriniams subjektams, vis dėlto nepadarė iš šio konstatavimo neišvengiamai išplaukiančios išvados, t. y. kad centrinis subjektas privalo turėti kredito įstaigos statusą.
78.
Iš tiesų egzistuoja glaudus ryšys tarp galimybės prižiūrėti kredito įstaigą ir galimybės skirti jai sankciją pažeidimo atveju. Negali būti užtikrinta veiksminga priežiūra, jei negalima skirti jokios sankcijos. Taigi, būtų nenuoseklu pripažinti, kad ECB turi tam tikro subjekto priežiūros įgaliojimus, ir tuo pat metu nesuteikti jam priemonių užtikrinti šios priežiūros veiksmingumą. Kadangi įgaliojimas skirti sankcijas užtikrina priežiūros veiksmingumą ir šis įgaliojimas gali būti įgyvendintas tik dėl kredito įstaigų ir finansų bendrovių, Bendrasis Teismas turėjo aiškinti BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunkčio nuostatas taip, kad jos gali būti taikomos tik tiems centriniams subjektams, kurie turi kredito įstaigos ar finansų bendrovės statusą.
79.
Bendrojo Teismo nurodyta aplinkybė, kad ECB turi įgaliojimus skirti sankcijas centriniam subjektui pavaldiems subjektams (
34
), yra nereikšminga. Iš esmės Reglamente Nr. 575/2013 numatytų rizikos ribojimu pagrįstų reikalavimų, kurie nustatomi remiantis konsoliduota grupės būkle, gali būti nesilaikoma vien dėl to, kad pažeidimą padaro centrinis subjektas, įgyvendindamas savo užduotis jam pavaldžių subjektų atžvilgiu, o ne tik dėl pavaldžių kredito įstaigų elgesio. Šiomis aplinkybėmis ECB negalėtų pagrįstai skirti sankcijų kredito įstaigai, jeigu ji nėra atsakinga už atitinkamą pažeidimą.
80.
ECB ir Komisija teigia, kad šį argumentą reikia atmesti.
81.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad apskritai pagal SESV 132 straipsnio 3 dalį (
35
) ECB yra suteikti įgaliojimai, laikantis Tarybos nustatytų apribojimų ir sąlygų, skirti vienkartines arba periodiškai mokamas baudas, jei nesilaikoma jo reglamentų ir sprendimų. Šios nuostatos pagrindu Taryba priėmė 1998 m. lapkričio 23 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2532/98 dėl Europos centrinio banko teisių taikyti sankcijas (
36
).
82.
Vis dėlto, kalbant konkrečiai apie užduočių, susijusių su rizikos ribojimu pagrįstos kredito įstaigų priežiūros politika, įgyvendinimą, įgaliojimai skirti sankcijas yra suteikti ECB pagal BPM reglamento 18 straipsnį ir konkrečiai – pagal jo 1 dalį. Procedūros, taikomos skiriant tokias sankcijas, yra numatytos BPM pagrindų reglamento 120 ir paskesniuose straipsniuose, taip pat šiuo reglamentu, kaip nurodyta BPM reglamento 18 straipsnio 7 dalyje, reglamentuojama sąsaja su Reglamento Nr. 2532/98 nuostatomis.
83.
Kaip konstatavo Bendrasis Teismas skundžiamuose sprendimuose (
37
), pagal BPM reglamento 18 straipsnio 1 dalį, kai ECB įgyvendina su rizikos ribojimu pagrista priežiūra susijusias užduotis, jam suteikti įgaliojimai skirti sankcijas tik kredito įstaigoms, finansų kontroliuojančiosioms bendrovėms arba mišrią veiklą vykdančioms finansų kontroliuojančiosioms bendrovėms. Atvirkščiai, pagal šią nuostatą jam neleidžiama skirti sankcijų centriniams subjektams, nepriklausantiems tokioms kategorijoms, kaip antai apibrėžtos atitinkamai BPM reglamento 2 straipsnio 3, 4 ir 5 punktuose. Iš tiesų, kaip teisingai pažymėjo Komisija, sankcijų teisėtumo principas neleidžia, kad ECB suteikti įgaliojimai skirti sankcijas būtų išplėsti labiau, nei atitinkamose nuostatose konkrečiai numatyti atvejai.
84.
Pateikus šiuos argumentus, vis dėlto reikia pažymėti, kad nei iš jokios iš minėtų nuostatų dėl sankcijų skyrimo, nei iš jokios kitos BPM reglamento nuostatos nematyti kokio nors norminio pagrindo, kuris leistų konstatuoti, jog įgaliojimai skirti sankcijas subjektams – tai privaloma sąlyga, kad ECB būtų suteikti įgaliojimai vykdyti rizikos ribojimu pagrįstą šių subjektų priežiūrą, todėl, nesant tokių įgaliojimų skirti sankcijas, tokiems subjektams visiškai netaikoma ECB vykdoma rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra.
85.
Taigi, aplinkybė, kad ECB turi įgaliojimus skirti sankcijas tam tikros rūšies subjektui, kaip antai centriniam subjektui, nėra sąlyga, būtina siekiant pripažinti jo kompetenciją vykdyti rizikos ribojimu pagrįstos konsoliduotos priežiūros funkcijas grupės, kuriai priklauso šis subjektas, atžvilgiu. Tai reiškia, kad Bendrasis Teismas negali būti kaltinamas padaręs teisės klaidą, kai remdamasis ECB įgaliojimų skirti sankcijas centriniams subjektams, nurodytiems BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunktyje, nebuvimu nepadarė tariamos išvados, jog šie centriniai subjektai turi būtinai turėti kredito įstaigos statusą tam, kad jiems būtų taikoma ECB vykdoma rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra.
86.
Be to, Bendrasis Teismas visiškai negali būti kaltinamas padaręs teisės klaidą, kai pasirėmė tuo, kad ECB turi galimybę prireikus skirti sankcijas atitinkamam centriniam subjektui pavaldžioms įstaigoms, ir nusprendė, kad, nepaisant ECB įgaliojimų skirti sankcijas patiems centriniams subjektams nebuvimo, ECB vis dėlto suteikti išimtiniai įgaliojimai, kurie jam leidžia vykdyti tinkamą rizikos ribojimu pagrįstą priežiūrą ir užtikrinti jos veiksmingumą.
87.
Šiuo klausimu pažymiu, kad, be Bendrojo Teismo nurodytos galimybės, dar reikia paminėti, kaip pažymėjo Komisija, ir BPM reglamento 18 straipsnio 5 dalyje numatytą galimybę. Šioje nuostatoje numatyta, jog tam tikromis aplinkybėmis, jei to reikia ECB pavestiems uždaviniams vykdyti, jis gali pareikalauti, kad nacionalinės kompetentingos institucijos pradėtų procedūras siekiant imtis veiksmų, kad būtų užtikrintas tinkamų sankcijų skyrimas, be kita ko, pagal atitinkamus nacionalinės teisės aktus, kuriais pavedami specialūs įgaliojimai, metu nenumatyti Sąjungos teisėje.
88.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad, mano nuomone, trečiasis argumentas, kurį CMA pateikė, grįsdama pirmųjų pagrindų pirmą dalį, turi būti atmestas, todėl turi būti atmesta visa minėta pirma dalis.
2. Pirmųjų pagrindų antra dalis, susijusi su klaidingu Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio aiškinimu
89.
Savo apeliacinių skundų pirmųjų pagrindų antroje dalyje CMA teigia, kad, priešingai, nei nusprendė Bendrasis Teismas (
38
), iš Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio išplaukia reikalavimas, pagal kurį centrinis subjektas turi turėti kredito įstaigos statusą siekiant taikyti sąvoką „prižiūrima grupė“ pagal BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunktį. Šioje dalyje CMA pateikia du argumentus.
90.
Pateikdama pirmąjį argumentą CMA nurodo Reglamento Nr. 575/2013 11 straipsnio 4 dalį, pagal kurią „[j]eigu taikomas [to paties reglamento] 10 straipsnis, tame straipsnyje nurodyta centrinė įstaiga vykdo antros–aštuntos dalių reikalavimus, remdamasi konsoliduota visumos, kurią sudaro centrinė įstaiga kartu [su] kontroliuojamomis įstaigomis, būkle“.
91.
CMA teigia: kadangi šioje nuostatoje nurodytus reikalavimus gali tenkinti tik kredito įstaiga, Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalyje nurodytas centrinis subjektas būtinai turi turėti šį statusą, kad jo atžvilgiu būtų galima vykdyti rizikos ribojimu pagrįstą priežiūrą. Taigi, pagal Reglamento Nr. 575/2013 11 straipsnį netiesiogiai, bet neišvengiamai reikalaujama, kad 10 straipsnyje nurodytas subjektas būtų kredito įstaiga. Atitinkamai Bendrasis Teismas turėjo įvertinti dviejų nuostatų sąsają ir suteikti pirmenybę aiškinimui, kuris leistų nuosekliai taikyti šias nuostatas.
92.
ECB ir Komisija teigia, kad šį argumentą reikia atmesti.
93.
Šiuo klausimu visų pirma reikia patikslinti, jog Reglamento N 575/2013 10 straipsnio 1 dalis ir 11 straipsnio 4 dalis pačios savaime yra susijusios su galimu leidimu nesilaikyti minėtame reglamente numatytų rizikos ribojimu pagrįstų reikalavimų, kurį kompetentinga institucija gali suteikti individualiu pagrindu centriniam subjektui pavaldžioms kredito įstaigoms. Nagrinėjami apeliaciniai skundai, atvirkščiai, yra susiję su klausimu, ar egzistuoja grupė, kuriai taikoma rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra, kaip tai suprantama pagal BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunktį, o šiame punkte nurodytas tik Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnis, o ne to paties reglamento 11 straipsnis.
94.
Tai patikslinęs visiškai pritariu Bendrojo Teismo argumentams (
39
), kad, remiantis Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalies ir 11 straipsnio 4 dalies tarpusavio santykio logika, antrosios nuostatos įgyvendinimas yra pirmosios nuostatos taikymo pasekmė, o ne sąlyga. Iš tiesų, jeigu kompetentinga institucija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsniu, sutinka individualiu pagrindu atleisti centriniam subjektui pavaldžius subjektus nuo pareigos laikytis rizikos ribojimu pagrįstų reikalavimų, tuomet taikoma Reglamento Nr. 575/2013 11 straipsnio 4 dalis.
95.
Šiuo atveju pagal šią nuostatą reikalaujama, kad minėtas centrinis subjektas laikytųsi rizikos ribojimu pagrįstų reikalavimų, remdamasis konsoliduota visumos, kurią jis sudaro kartu su kontroliuojamomis įstaigomis, būkle.
96.
Taigi, iš to aiškiai matyti, kad teigdama, jog tik kredito įstaiga gali atitikti Reglamento Nr. 575/2013 11 straipsnio 4 dalies nuostatas, CMA tapatina rizikos ribojimu pagrįstus reikalavimus, kurie gali būti taikomi centriniam subjektui individualiu pagrindu, ir šiuos reikalavimus, kurie pagal šią nuostatą taikytini konsoliduotu pagrindu. Atitinkamai CMA argumentas paremtas akivaizdžiai klaidingu Reglamento Nr. 575/2013 11 straipsnio 4 dalies supratimu – šioje nuostatoje numatyta, kad jeigu taikomas minėto reglamento 10 straipsnis, centrinis subjektas turi atitikti rizikos ribojimu pagrįstus reikalavimus ne individualiu, o konsoliduotu pagrindu.
97.
Mano nuomone, darytina išvada, kad pirmasis argumentas, pateiktas pagrindžiant pirmųjų pagrindų antrą dalį, yra akivaizdžiai nepagrįstas.
98.
Antruoju argumentu, pateiktu pagrindžiant pirmųjų pagrindų antrą dalį, CMA teigia, jog reikalavimas, kad centrinis subjektas turėtų kredito įstaigos statusą tam, kad ECB galėtų vykdyti konsoliduotą priežiūrą per šį centrinį subjektą, išplaukia iš Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalies b punkto. CMA teigimu, kadangi šioje nuostatoje kalbama apie centrinio subjekto mokumą ir likvidumą, pagal ją netiesiogiai, bet neišvengiamai reikalaujama, kad šis subjektas turėtų kredito įstaigos statusą. Šios nuostatos aiškinimu, kurį Bendrasis Teismas taikė skundžiamuose sprendimuose (
40
) ir kuris, CMA teigimu, yra paremtas nuostatos tikslais ir labai bendras, neatsižvelgiama į minėtos nuostatos punktą, kuriame aiškiai numatyta, kad turi būti vertinami centrinio subjekto likvidumas ir mokumas.
99.
ECB ir Komisija teigia, kad šį argumentą reikia atmesti.
100.
Šis argumentas grindžiamas visiškai klaidingu Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalies b punkto aiškinimu – šiame punkte įtvirtinta sąlyga, kad „centrinės įstaigos ir visų jos kontroliuojamų įstaigų mokumas bei likvidumas [būtų] prižiūrimi bendrai, remiantis konsoliduotosiomis šių įstaigų ataskaitomis“.
101.
Iš esmės CMA ir šiuo atveju tapatina, pirma, „visų“ (t. y. centrinio subjekto ir pavaldžių įstaigų) šioje nuostatoje nurodytų subjektų konsoliduotą priežiūrą, įtvirtintą šioje nuostatoje, ir, antra, individualiu pagrindu vykdomą centrinio subjekto priežiūrą, kuri šioje nuostatoje nenumatyta.
102.
Darytina išvada, kad pagal Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalies b punktą visiškai nereikalaujama, kad centrinis subjektas vykdytų veiklą, kuri pateisintų jo mokumo ir likvidumo priežiūrą individualiu pagrindu, ir atitinkamai – kad šis subjektas turėtų kredito įstaigos statusą.
103.
Darytina išvada, kad antrasis argumentas, pateiktas grindžiant pirmųjų pagrindų antrą dalį, taip pat laikytinas akivaizdžiai nepagrįstu.
104.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad abiejų CMA apeliacinių skundų pirmieji pagrindai, mano nuomone, turi būti atmesti.
B.
Apeliacinių skundų antrieji pagrindai, grindžiami vertinant faktines aplinkybes padarytomis klaidomis, nes Bendrasis Teismas nusprendė, kad Crédit mutuel atitinka Reglamente Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalies a punkte numatytą sąlygą
105.
Nurodydama savo apeliacinių skundų antruosius pagrindus CMA Bendrajam Teismui priekaištauja, kad jis padarė klaidų, atlikdamas teisinį faktinių aplinkybių vertinimą, nes nusprendė, jog Crédit mutuel atitinka Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalies a punkte numatytą sąlygą ir gali būti vertinama kaip „prižiūrima grupė“, kaip tai suprantama pagal BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunktį.
106.
Šį antrąjį pagrindą sudaro dvi dalys.
a) Pirma dalis, susijusi su CMF L.511‑31 straipsnio ir 1992 m. kovo 10 d. CNCM sprendimo Nr. 1‑1992 taikymo apimtimi
107.
Savo antrųjų pagrindų pirmoje dalyje CMA ginčija analizę, kurią atlikęs Bendrasis Teismas nusprendė, kad 1992 m. kovo 10 d. CNCM sprendimas Nr. 1‑1992 (toliau – 1992 m. kovo 10 d. sprendimas) parodo, jog Crédit mutuel grupėje egzistuoja pareiga pervesti nuosavas lėšas ir padengti įsipareigojimus, ir kad ši pareiga leidžia daryti išvadą, jog tenkinta Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta sąlyga, susijusi su solidarių centrinio subjekto ir pavaldžių įstaigų įsipareigojimų buvimu (
41
).
108.
CMA teigia, jog iš šio sprendimo išplaukiančios ir Bendrojo Teismo išdėstytos aplinkybės neleidžia teigti, kad Crédit mutuel viduje egzistuoja tokia įvairių subjektų pareiga pervesti nuosavas lėšas ir padengti įsipareigojimus. Remiantis šiame sprendime numatyta sistema, nors iš tikrųjų egzistuoja tai pačiai regioninei grupei priklausančių subjektų solidarioji atsakomybė, vis dėlto nacionaliniu lygmeniu tarp regioninių grupių nėra numatyta jokios pareigos pervesti nuosavas lėšas ir padengti įsipareigojimus. Taigi, jei viena regioninė grupė patirtų sunkumų, CNCM negalėtų įpareigoti kitos regioninės grupės pervesti nuosavas lėšas pirmajai grupei palaikyti.
109.
Tai, kad Caisse centrale du Crédit mutuel (CCCM) gali panaudoti ribotus išteklius, kuriuos jai patiki regioninės grupės (juos sudaro 2 % šių grupių surinktų indėlių), neleidžia konstatuoti regioninių grupių tarpusavio pareigos pervesti nuosavas lėšas ir padengti įsipareigojimus. Tai tėra regioninių grupių surinktų indėlių ribotos dalies perdavimas naudotis CCCM, kuri lieka skolininkė šių grupių atžvilgiu.
110.
Conseil d’État (Valstybės Taryba, Prancūzija) priimtas 2018 m. kovo 9 d. sprendimas byloje Nr. 399413 (
42
), kuriuo remiasi ECB ir Komisija tam, kad patvirtintų skundžiamus sprendimus, neturi reikšmės, nes jis buvo priimtas vėliau nei minėti sprendimai ir, be kita ko, jame nagrinėjami kitokie klausimai, nei iškelti šiuose apeliaciniuose skunduose.
111.
ECB ir Komisija teigia, kad šią dalį reikia atmesti. Komisija mano, priešingai, nei nusprendė Bendrasis Teismas, jog vien CMF L.511-31 straipsnio pakaktų tam, kad būtų tenkinta Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalies a punkte įtvirtinta sąlyga, ir nebūtina nagrinėti 1992 m. kovo 10 d. sprendimo. Taigi, jos nuomone, Teisingumo Teismas galėtų pakeisti atitinkamus motyvus.
112.
Šiuo klausimu visų pirma pažymėtina, kaip nurodė ECB ir Komisija, kad CMA neginčija Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalies a punkto aiškinimo, kurį Bendrasis Teismas taikė skundžiamuose sprendimuose ir kuriuo remdamasis jis padarė išvadą, jog yra tenkinta šioje nuostatoje numatyta sąlyga, nes grupėje egzistuoja pareiga pervesti nuosavas lėšas ir padengti įsipareigojimus, siekiant užtikrinti, kad būtų įvykdyti įsipareigojimai kreditoriams (
43
). CMA ginčija tik šios nuostatos taikymą nagrinėjamai bylai (
44
).
113.
Skundžiamuose sprendimuose Bendrasis Teismas iš pradžių priminė, kad šios išvados 16 punkte minėtoje 2015 m. rugsėjo 14 d. nuomonėje, siekdama pateisinti šios sąlygos laikymąsi, Peržiūros valdyba akcentavo kelis motyvus, t. y. CMF L.511‑31 straipsnio tekstą, CNCM įsikišimo pareigą sunkumų patiriančių kasų naudai, kylančią iš 1992 m. kovo 10 d. sprendimo, CCCM įstatus ir tai, kad anksčiau buvo suteikta išimtinė pagalba sunkumų patiriantiems subjektams.
114.
Paskui Bendrasis Teismas nusprendė, kad pati CMF L.511‑31 straipsnio formuluotė neleidžia konstatuoti, kad Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta sąlyga yra įvykdyta. Vis dėlto jis nusprendė, kad 1992 m. kovo 10 d. sprendimas ir jame numatytas solidarumo mechanizmas, atvirkščiai, leidžia konstatuoti, kad Crédit mutuel viduje egzistuoja pareiga pervesti nuosavas lėšas ir padengti įsipareigojimus, kuria siekiama užtikrinti įsipareigojimų kreditoriams įvykdymą, ir kad vien šio solidarumo mechanizmo buvimo faktas leidžia laikyti, kad Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta sąlyga įvykdyta.
115.
Šiuo klausimu, prieš nagrinėjant kaltinimus, kuriuos CMA pateikė ginčydama šį samprotavimą, reikia išanalizuoti Komisijos pateiktą prašymą pakeisti motyvus, nes šis prašymas yra preliminaraus pobūdžio.
116.
Remiantis suformuota Teisingumo Teismo jurisprudencija, tam, kad prašymas pakeisti motyvus būtų priimtinas, turi būti suinteresuotumas pateikti tokį prašymą, t. y. galimybė, kad dėl prašymo nagrinėjimo baigties jį pateikusi šalis gaus naudos. Taip gali būti tuo atveju, kai prašymu pakeisti motyvus ginamasi nuo tam tikro ieškovės pateikto pagrindo (
45
).
117.
Šioje byloje, jei būtų padaryta išvada, priešingai, nei nusprendė Bendrasis Teismas, kad vien CMF L.511-31 straipsnio pakanka, siekiant konstatuoti, jog Crédit mutuel atitinka Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalies a punkte numatytą sąlygą, CMA nurodyta antrųjų pagrindų pirma dalis taptų nereikšminga. Iš tiesų tokiu atveju nebereikėtų nagrinėti CMA argumentų dėl Bendrojo Teismo klaidos vertinant 1992 m. kovo 10 d. sprendimą. Todėl Komisija yra suinteresuota pateikti prašymą pakeisti motyvus ir šis prašymas, mano nuomone, laikytinas priimtinu.
118.
Dėl CMF L.511-31 straipsnio taikymo Bendrasis Teismas skundžiamuose sprendimuose visų pirma nusprendė, kad, nesant kompetentingų nacionalinių teismų sprendimo, jis turi pats spręsti dėl šios nuostatos taikymo apimties. Taigi Bendrasis Teismas nusprendė, kad pats CMF L.511‑31 straipsnis neleidžia daryti išvados, jog Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta sąlyga yra įvykdyta, nes šio straipsnio formuluotė ir nuoroda imtis „būtinų priemonių“ siekiant „užtikrinti kiekvienos iš šių įstaigų ir bendrovių, kaip ir viso tinklo, likvidumą ir mokumą“ yra pernelyg bendra. Bendrasis Teismas nusprendė, jog remiantis tokio bendro pobūdžio nuostata negali būti konstatuota, kad grupėje egzistuoja pareiga pervesti nuosavas lėšas ir padengti įsipareigojimus, siekiant užtikrinti, kad būtų įvykdyti įsipareigojimai kreditoriams (
46
).
119.
Komisija teigia, kad Bendrasis Teismas taikė pernelyg siaurą CMF L.511‑31 straipsnio aiškinimą. Savo požiūriui pagrįsti ji nurodo šios nuostatos išaiškinimą, pateiktą 2018 m. kovo 9 d. Valstybės Tarybos sprendime Nr. 399413. ECB taip pat nurodo šį sprendimą, tačiau savo argumentus jis grindžia ir 2016 m. gruodžio 13 d. Valstybės Tarybos sprendimu Nr. 403418 (
47
).
120.
Šiuo klausimu primintina, kaip tai padarė ir Bendrasis Teismas, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų taikymo apimtį reikia vertinti atsižvelgiant į nacionalinių teismų aiškinimą (
48
).
121.
CMA nurodyta aplinkybė, kad 2018 m. kovo 9 d. Valstybės Tarybos sprendimas buvo priimtas vėliau nei skundžiami sprendimai, netrukdo atsižvelgti į šį sprendimą CMF L.511‑31 straipsnio aiškinimo tikslais, nes šalys turėjo galimybę pateikti pastabas Teisingumo Teisme (
49
).
122.
Taigi, 2016 m. gruodžio 13 d. Valstybės Tarybos sprendimo 5 konstatuojamojoje dalyje ši teisminė institucija patikslino, kad „<…> priimdamas <…> L.511‑31 <…> straipsni[o] nuostatas įstatymų leidėjas pavedė [CNCM] <…> užduotis užtikrinti nuoseklią [Crédit mutuel] tinklo veiklą ir <…> vykdyti administracinę, techninę ir finansinę organizacijos ir kiekvienos unijos valdymo priežiūrą bei imtis visų priemonių, kurios yra būtinos tinkamam tinklo veikimui. <…> Be to, pagal to paties kodekso L.511‑31 straipsnį CNCM gali, kai tai pateisina atitinkamų įstaigų finansinė situacija, spręsti dėl dviejų arba kelių pavaldžių tinklo kasų susijungimo, jų komercinių fondų perleidimo arba jų veiklos nutraukimo, nepaisant bet kokių tam prieštaraujančių nuostatų ir sutarčių sąlygų. Iš šių įstatymų ir kitų teisės aktų išplaukia, jog, kad ir kokia būtų Crédit mutuel tinklą sudarančių subjektų tarpusavio santykių būklė, CNCM gali teisėtai rengti ir įgyvendinti priemones, kurios priimamos vykdant nuoseklų bankų sistemos reguliavimą, kiek tai susiję su visa Crédit mutuel grupe, ir kaip „ES patronuojančioji įmonė“ turi laikytis prevencinio šios grupės veiklos atkūrimo plano“.
123.
Panašūs argumentai pateikti 2018 m. kovo 9 d. Valstybės Tarybos sprendimo 7 konstatuojamojoje dalyje, kurioje papildomai nurodyta, kad „[š]ių užduočių, susijusių su kredito įstaigų reguliavimu, įgyvendinimas neišvengiamai reiškia, kad [CNCM] turi kompetenciją rengti kasoms privalomus nurodymus siekdama užtikrinti, kad jos laikytųsi joms taikytinų nuostatų ir kad šių nuostatų pažeidimo atveju joms būtų skirtos tinkamos sankcijos“.
124.
Be to, pastarojo sprendimo 20 konstatuojamojoje dalyje Valstybės Taryba nuspendė, kad „siekiant „užtikrinti tinklo likvidumą ir mokumą“ už šį tinklą atsakingi centriniai subjektai pagal [CMF] L.511‑31 straipsnį įgaliojami imtis „visų būtinų priemonių“ ir, be kita ko, nustatyti privalomus tinklui priklausančių subjektų tarpusavio solidarumo mechanizmus, kurie negali apsiriboti vien iš anksto finansuojamų priemonių, kaip antai garantinių fondų, sudarymu“.
125.
Iš šios Valstybės Tarybos praktikos išplaukia, kad CMF L.511‑31 straipsnyje numatyta pareiga „imtis visų būtinų priemonių, be kita ko, siekiant užtikrinti kiekvienos iš šių įstaigų ir bendrovių, taip pat viso tinklo likvidumą ir mokumą“, reiškia, kad CNCM turi labai didelius įgaliojimus vykdyti administracinę, techninę ir finansinę kontrolę viso Crédit mutuel tinklo atžvilgiu ir šie įgaliojimai jai leidžia bet kuriuo momentu nustatyti privalomus solidarumo mechanizmus, kaip antai tinklui priklausantiems subjektams tenkančias pareigas pervesti nuosavas lėšas ir padengti įsipareigojimus Šie įgaliojimai, kaip juos apibūdina Valstybės Taryba, gali apimti net teisę spręsti dėl dviejų ar kelių tinklui pavaldžių kasų susijungimo, nepaisant bet kokių tam prieštaraujančių nuostatų ar sutarčių sąlygų. Tačiau įgaliojimas nurodyti, kad tinklui priklausantis subjektas susijungtų su įstaiga, patiriančia finansų krizę, prilygsta nurodymui prisiimti šios įstaigos pasyvą, o tai reiškia potencialiai net sunkesnes pasekmes šiam subjektui nei tos, kurios kyla dėl pareigos tiesiog pervesti nuosavas lėšas ir padengti įsipareigojimus.
126.
Atsižvelgiant į tai, kokios apimties įgaliojimai suteikti CNCM vykdant kontrolę ir įsikišant tinklui priklausančios įstaigos krizės atveju, kiek tai susiję su Crédit mutuel tinklo subjektais, manau, kad negali būti paneigta, jog pagal L.511‑31 straipsnį, kaip jį aiškina Valstybės Taryba, Crédit mutuel tinklo viduje egzistuoja pareiga pervesti nuosavas lėšas ir padengti įsipareigojimus. Darytina išvada, priešingai, nei nusprendė Bendrasis Teismas, jog šio straipsnio, mano nuomone, pakanka tam, kad ši grupė atitiktų Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalies a punkte numatytą sąlygą.
127.
Taigi, remiantis suformuota Teisingumo Teismo jurisprudencija, jeigu Bendrojo Teismo sprendimo motyvuose yra klaida, tačiau šio sprendimo rezoliucinė dalis pagrįsta kitais teisiniais motyvais, dėl tokio pažeidimo šis sprendimas neturi būti panaikintas, bet reikia pakeisti jo motyvus (
50
).
128.
Vadinasi, turi būti tenkintas Komisijos prašymas pakeisti motyvus ir antrųjų pagrindų pirmą dalį reikia atmesti kaip nereikšmingą.
b) Antra dalis, susijusi su tuo, kad 1992 m. kovo 10 d. CNCM sprendimas Nr. 1‑1992 taikytinas ne visiems „Crédit mutuel“ grupės subjektams
129.
Savo antrųjų pagrindų antroje dalyje CMA teigia, jog Bendrasis Teismas padarė klaidą, atlikdamas teisinį faktinių aplinkybių vertinimą, susijusį su Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalies a punktu, nes net darant prielaidą, kad 1992 m. kovo 10 d. sprendimu patvirtinamas pareigos pervesti nuosavas lėšas ir padengti įsipareigojimus egzistavimas, šis sprendimas taikytinas ne visiems Crédit mutuel grupės, kuriai taikoma ECB vykdoma rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra, subjektams.
130.
Crédit mutuel grupės subjektai iš esmės apima bankines įstaigas – regioninių kasų padalinius, kurie nėra pavaldūs centriniam subjektui. Šie padaliniai visiškai nepatenka į 1992 m. kovo 10 d. sprendimo taikymo sritį ir dėl jų nenumatyta jokio solidarumo mechanizmo. Šių padalinių atžvilgiu CNCM neturi jokių įgaliojimų, nurodytų Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnyje.
131.
ECB visų pirma teigia, kad šie argumentai, pirmą kartą pateikti vykstant apeliaciniam procesui, yra naujas pagrindas, susijęs ne su Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio aiškinimu, o su BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 21 punkto c papunkčio taikymo apimtimi, todėl ši antra dalis nepriimtina. Komisija iš esmės pritaria ECB nuomonei. ECB ir Komisija teigia, jog, kad ir kaip būtų, antrojo pagrindo antra dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta. Šiomis aplinkybėmis ECB ragina Teisingumo Teismą taikyti proceso organizavimo priemonę pagal Procedūros reglamento 64 straipsnį ir paprašyti pateikti tam tikrus refinansavimo susitarimus, sudarytus tarp Crédit mutuel grupės savidraudos subjektų ir jų padalinių.
132.
Šiuo klausimu primintina, jog, remiantis suformuota jurisprudencija, kadangi apeliaciniame procese Teisingumo Teismas turi jurisdikciją tik ištirti pirmojoje instancijoje nagrinėtų pagrindų ir argumentų teisinius vertinimus, šalis negali Teisingumo Teisme pirmą kartą iškelti argumentų, kurie nebuvo nurodyti Bendrajame Teisme (
51
).
133.
Remiantis bylos medžiaga man atrodo, jog nėra jokių abejonių, kad CMA argumentas, pateiktas pagrindžiant antrųjų pagrindų antrą dalį, visiškai nebuvo iškeltas Bendrajame Teisme. Taip pat jis negali būti laikomas nauju argumentu, kuriuo tik plėtojami ar papildomi Bendrajame Teisme nurodyti argumentai (
52
).
134.
Šiomis aplinkybėmis manau, kad ši dalis nepriimtina.
135.
Papildomai pažymiu, kad net darant prielaidą, quod non, jog ši dalis būtų priimtina, kad ir kaip būtų, ji taip pat nereikšminga.
136.
Iš esmės savo 2018 m. kovo 9 d. sprendime Valstybės Taryba patikslino, kad priežiūros įgaliojimai, kuriuos pagal CMF L.511‑31 straipsnį CNCM turi vykdyti Crédit mutuel tinklo atžvilgiu, laikytini apimančiais ir „kasų padalinius, jei šių padalinių finansinė situacija turi įtakos šių kasų situacijai“ (
53
). Šiomis aplinkybėmis atsižvelgiant į išvadą, kurią padariau šios išvados 125 punkte, jog vien CMF L.511‑31 straipsnio pakanka tam, kad būtų įvykdyta Reglamento Nr. 575/2013 10 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta sąlyga, net jei 1992 m. kovo 10 d. sprendimas taikytinas ne visiems Crédit mutuel grupės subjektams, ši aplinkybė neturi jokios įtakos konstatavimui, kad ši grupė atitinka minėtą sąlygą.
137.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad, mano nuomone, antrųjų pagrindų antra dalis turi būti atmesta ir nėra reikalo nagrinėti ECB pateikto prašymo taikyti proceso organizavimo priemonę. Kadangi abiejų apeliacinių skundų antrieji pagrindai turi būti atmesti, manau, reikia visiškai atmesti abu apeliacinius skundus.
VI. Dėl bylinėjimosi išlaidų
138.
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.
139.
Pagal šio reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
140.
Kadangi ECB, Komisija ir CNCM reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir CMA bylą pralaimėjo, ji turi padengti savo pačios bylinėjimosi išlaidas ir iš jos priteisiamos ECB, Komisijos ir CNCM bylinėjimosi išlaidos.
VII. Išvada
141.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui priimti tokį sprendimą:
1.
Atmesti apeliacinius skundus.
2.
Crédit mutuel Arkéa padengia savo, Europos Centrinio Banko, Europos Komisijos ir Confédération nationale du Crédit mutuel bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	Europos Sąjungos Bendrojo Teismo 2017 m. gruodžio 13 d. Sprendimas Crédit mutuel Arkéa / ECB (T‑712/15, EU:T:2017:900, toliau – pirmasis skundžiamas sprendimas) ir 2017 m. gruodžio 13 d. Sprendimas Crédit mutuel Arkéa / ECB (T‑52/16, EU:T:2017:902, toliau – antrasis skundžiamas sprendimas) (toliau kartu – skundžiami sprendimai).
(
3
)	Atitinkamai 2015 m. spalio 5 d. Europos Centrinio Banko (ECB) sprendimas ECB / SSM/2015 – 9695000CG7B84NLR5984/28, kuriuo nustatomi Crédit mutuel grupei taikytini rizikos ribojimu pagrįsti reikalavimai (toliau – pirmasis ginčijamas sprendimas), ir 2015 m. gruodžio 4 d. ECB sprendimas ECB / SSM/2015 – 9695000CG7B84NLR5984/40, kuriuo nustatomi Crédit mutuel grupei taikytini rizikos ribojimu pagrįsti reikalavimai (toliau – antrasis ginčijamas sprendimas) (toliau kartu – ginčijami sprendimai).
(
4
)	OL L 287, 2013, p. 63.
(
5
)	Dėl valstybių narių, kurių valiuta nėra euro, dalyvavimo žr. BPM reglamento 7 straipsnį.
(
6
)	OL L 141, 2014, p. 1.
(
7
)	2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 575/2013 dėl prudencinių reikalavimų kredito įstaigoms ir investicinėms įmonėms ir kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 648/2012 (OL L 176, 2013, p. 1, klaidų ištaisymas OL L 208, 2013, p. 68, OL L 321, 2013, p. 6 ir OL L 20, 2017, p. 2).
(
8
)	Atitinkamai žr. pirmojo skundžiamo sprendimo 1–13 punktus ir antrojo skundžiamo sprendimo 1–14 punktus.
(
9
)	2015 m. birželio 17 d. ECB sprendimas ECB / SSM/2015/10 – 9695000CG7B84NLR5984/14, kuriuo nustatomi Crédit mutuel grupei taikytini rizikos ribojimu pagrįsti reikalavimai.
(
10
)	Ši valdyba yra numatyta BPM reglamento 24 straipsnyje.
(
11
)	Remiantis BPM reglamento 24 straipsnio 7 dalimi.
(
12
)	Tretieji pagrindai, kuriuos CMA nurodė, grįsdama savo abu ieškinius ir kuriais iš esmės buvo ginčijamas reikalavimas dėl papildomų nuosavų lėšų, nėra susiję su šiais apeliaciniais skundais.
(
13
)	Šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą MasterCard ir kt. / Komisija (C‑382/12 P, EU:C:2014:2201, 38–41 punktai ir nurodyta jurisprudencija), taip pat generalinio advokato P. Mengozzi išvadą toje pačioje byloje MasterCard ir kt. / Komisija (C‑382/12 P, EU:C:2014:42, 19 punktas). Taip pat pagal analogiją žr. 2013 m. balandžio 25 d. Sprendimą Komisija / Slovakija (C‑331/11, nepaskelbtas Rink., EU:C:2013:271, 28 punktas) ir 2018 m. rugpjūčio 7 d. Nutartį Campailla / Europos Sąjunga (C‑256/18 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2018:655, 34 punktas).
(
14
)	Žr. pirmojo skundžiamo sprendimo 84 bei paskesnius punktus ir antrojo skundžiamo sprendimo 83 bei paskesnius punktus.
(
15
)	Žr. pirmojo skundžiamo sprendimo 86 punktą ir antrojo skundžiamo sprendimo 85 punktą.
(
16
)	Žr. pirmojo skundžiamo sprendimo 58–64 punktus ir antrojo skundžiamo sprendimo 57–63 punktus.
(
17
)	Žr. pirmojo skundžiamo sprendimo 88 punktą ir antrojo skundžiamo sprendimo 87 punktą.
(
18
)	Pirmojo skundžiamo sprendimo 89 punktas ir antrojo skundžiamo sprendimo 88 punktas.
(
19
)	Žr. pirmojo skundžiamo sprendimo 90–93 punktus ir antrojo skundžiamo sprendimo 89–92 punktus.
(
20
)	SESV 127 straipsnio 6 dalies tekstas pakartotas Protokolo dėl Europos centrinių bankų sistemos ir Europos centrinio banko statuto 25.2 straipsnyje.
(
21
)	Šiuo tikslu Taryba vieningai priima reglamentus pagal specialią teisėkūros procedūrą ir pasikonsultavusi su Europos Parlamentu ir ECB.
(
22
)	Skundžiamuose sprendimuose Bendrasis Teismas pats pažymėjo, kad CMA nepateikė neteisėtumo grindžiamo prieštaravimo. Žr. pirmojo skundžiamo sprendimo 81 punktą ir antrojo skundžiamo sprendimo 80 punktą.
(
23
)	Žr. Reglamento Nr. 575/2013 4 straipsnio 1 dalies 1 ir 26 punktus.
(
24
)	Žr. Mastrichto sutarties 105 straipsnio 6 dalį.
(
25
)	Šiuo klausimu žr. 2012 m. lapkričio 27 d. Spendimą Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), 2015 m. birželio 16 d. Sprendimą Gauweiler ir kt. (C‑62/14, EU:C:2015:400) ir 2018 m. gruodžio 11 d. Sprendimą Weiss ir kt. (C‑493/17, EU:C:2018:1000).
(
26
)	Vis dėlto reikalaujama, kad ECB rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros užduočių įgyvendinimas būtų vykdomas atskirai nuo pinigų politikos užduočių, žr. BPM reglamento 65 konstatuojamąją dalį.
(
27
)	Šiuo klausimu žr. BPM reglamento 65 konstatuojamąją dalį.
(
28
)	Dėl kai kurių samprotavimų, susijusių su 2008 m. finansų krize ir BPM sukūrimu, žr. generalinio advokato G. Hogan išvadą byloje Landeskreditbank Baden-Württemberg / ECB (C‑450/17 P, EU:C:2018:982, 1 ir 2 punktai) ir generalinio advokato M. Campos Sánchez-Bordona išvadą byloje Berlusconi ir Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:502, 1 ir 2 punktai)
(
29
)	Šiuo klausimu žr. BPM reglamento 16 konstatuojamąją dalį.
(
30
)	Šiuo klausimu žr. BPM reglamento 26 konstatuojamąją dalį, kuria taip pat remiasi Bendrasis Teismas pirmojo skundžiamo sprendimo 60 punkte ir antrojo skundžiamo sprendimo 59 punkte.
(
31
)	Žr. pirmojo skundžiamo sprendimo 89 punktą ir antrojo skundžiamo sprendimo 88 punktą.
(
32
)	Žr., ex multis, 2019 m. kovo 14 d. Sprendimą Meta Group / Komisija (C‑428/17 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2019:201, 40 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
33
)	Ši išvada padaryta remiantis samprotavimu, išdėstytu pirmojo skundžiamo sprendimo 88 ir 89 punktuose ir antrojo skundžiamo sprendimo 87 ir 88 punktuose.
(
34
)	Žr. pirmojo skundžiamo sprendimo 93 punktą ir antrojo skundžiamo sprendimo 92 punktą.
(
35
)	Šios nuostatos tekstas pakartotas Protokolo dėl Europos centrinių bankų sistemos ir Europos centrinio banko statuto 34.3 straipsnyje.
(
36
)	OL L 318, 1998, p. 4; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 19.
(
37
)	Žr. pirmojo skundžiamo sprendimo 91 punktą ir antrojo skundžiamo sprendimo 90 punktą.
(
38
)	Ši dalis apima pirmojo skundžiamo sprendimo 95–108 punktus ir antrojo skundžiamo sprendimo 94–107 punktus.
(
39
)	Žr. pirmojo skundžiamo sprendimo 99 ir paskesnius punktus bei antrojo skundžiamo sprendimo 98 ir paskesnius punktus.
(
40
)	Šis argumentas susijęs su pirmojo skundžiamo sprendimo 106 ir 107 punktais ir antrojo skundžiamo sprendimo 105 ir 106 punktais.
(
41
)	Žr. pirmojo skundžiamo sprendimo 135–137 punktus ir antrojo skundžiamo sprendimo 134–136 punktus.
(
42
)	ECLI:FR:CECHR:2018:399413.20180309.
(
43
)	Žr. pirmojo skundžiamo sprendimo 118–130 punktus ir antrojo skundžiamo sprendimo 117–129 punktus.
(
44
)	Žr. pirmojo skundžiamo sprendimo 131–139 punktus ir antrojo skundžiamo sprendimo 130–138 punktus.
(
45
)	Žr., ex multis, 2013 m. birželio 11 d. Sprendimą Ziegler / Komisija (C‑439/11 P, EU:C:2013:513, 42 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
46
)	Pirmojo skundžiamo sprendimo 134 punktas ir antrojo skundžiamo sprendimo 133 punktas.
(
47
)	ECLI:FR:CECHR:2016:403418.20161213.
(
48
)	Žr., ex multis, 2015 m. rugsėjo 16 d. Sprendimą Komisija / Slovakija (C‑433/13, EU:C:2015:602, 81 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
49
)	Šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2017 m. balandžio 5 d. Sprendimą EUIPO / Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2017:265, 44–46 punktai ir nurodyta jurisprudencija). Šiuo klausimu taip pat žr. 2018 m. balandžio 24 d. Sprendimą Caisse régionale de crédit agricole mutuel Alpes Provence ir kt. / ECB (T‑133/16–T‑136/16, EU:T:2018:219, 87 punktas). Konkrečiai kalbant, CMA nuomonę dėl 2018 m. kovo 9 d. Valstybės Tarybos sprendimo pareiškė dublike.
(
50
)	Šiuo klausimu žr., ex multis, 2019 m. sausio 23 d. Sprendimą Deza / ECHA (C‑419/17 P, EU:C:2019:52, 87 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
51
)	Šiuo klausimu žr., ex multis, 2018 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Agria Polska ir kt. / Komisija (C‑373/17 P, EU:C:2018:756, 99 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
52
)	Iš esmės argumentas, kuriuo plėtojami arba papildomi Bendrajam Teismui pateikti argumentai, yra priimtinas. Žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimą Akzo Nobel ir kt. / Komisija (C‑97/08 P, EU:C:2009:536, 39 punktas).
(
53
)	Žr. 2018 m. kovo 9 d. Valstybės Tarybos sprendimo 10 ir 11 konstatuojamąsias dalis.