62014CC0189_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Melyek a szociális biztonság területén alkalmazandó jogszabályok egy olyan helyzetben, mint az alapügybeli, amelyben egy Lengyelországban lakóhellyel rendelkező személy egy ciprusi székhelyű munkaerő‑kölcsönző ügynökség részére egymást követő rövid kiküldetéseket teljesít két államban, amennyiben sem foglalkoztatás helye szerinti második állam, sem pedig a különböző kiküldetések időtartama nem került meghatározásra a munkaszerződésben, és azokat nem lehetett előre látni az A1‑es nyomtatvány igénylésének időpontjában?(2) Az Eparchiako Dikastirio Lefkosias (nicosiai körzeti bíróság, Ciprus) lényegében ezt a kérdést teszi fel a Bíróságnak.
2. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet egy, B. Chain, az Atlanco Ltd (a továbbiakban: Atlanco) munkavállalója, és az utóbbi társaság között a B. Chain vonatkozásában a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet,(3) valamint a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló 883/2004/EK rendelet végrehajtására vonatkozó eljárás megállapításáról szóló, 2009. szeptember 16‑i 987/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet(4) értelmében alkalmazandó jogszabályok meghatározása tárgyában terjesztették elő.
3. A jelen ügyben a felek két álláspontot képviselnek. Az egyik az alaprendelet 11. cikke (3) bekezdése a) pontjának alkalmazása mellett szól, amely általános szabályként a munkavégzés helye szerinti jog ( lex loci laboris ) alkalmazását írja elő, míg a másik e rendelet 13. cikke (1) bekezdése b) pontjának alkalmazása mellett áll, amely különös szabályként a székhely szerinti jog alkalmazását írja elő.
4. A jelen indítványban kifejtem azokat az okokat, amelyek miatt úgy vélem, hogy az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy az szabályozza az olyan helyzetet, mint az alapügybeli, amelyben a munkaszerződésben sem a foglalkoztatás helye szerinti államokat, sem az ezen államokban történő foglalkoztatás időtartamát nem határozták meg, és ezek az A1‑es nyomtatvány igénylésének időpontjában nem voltak előre láthatók.
I – Jogi háttér
A – Az alaprendelet
5. Az alaprendelet „Az alkalmazandó jogszabályok meghatározása” című II. címében található, „[á]ltalános szabályok[at]” előíró 11. cikk a következőképpen rendelkezik:
„(1) Az e rendelet hatálya alá tartozó személyekre csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandóak.[(5) ] E jogszabályokat e cím rendelkezései szerint kell meghatározni.
[...]
(3) A 12–16. cikkre is figyelemmel:
a) a munkavállalóként vagy önálló vállalkozóként egy tagállamban tevékenységet folytató személyek az adott tagállam jogszabályainak a hatálya alá tartoznak;
[...]”
6. Az alaprendelet „Tevékenység végzése két vagy több tagállamban” című 13. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A két vagy több tagállamban szokásosan munkavállalóként tevékenységet végző személy a következők hatálya alá tartozik:
a) a lakóhely szerinti tagállam jogszabályai, ha a személy a tevékenységének jelentős részét abban a tagállamban végzi, vagy ha a személyt olyan különböző vállalkozások vagy különböző munkáltatók alkalmazzák, akiknek a bejegyzett székhelye vagy lakóhelye különböző tagállamokban található, vagy
b) annak a tagállamnak a jogszabályai, amelyben a személyt alkalmazó vállalkozás vagy munkáltató bejegyzett székhelye vagy lakóhelye található, ha a személy a tevékenység jelentős részét nem a lakóhelye szerinti tagállamban végzi.”
B – A végrehajtási rendelet
7. A végrehajtási rendelet 14. cikke többek között az alaprendelet 13. cikkére vonatkozó pontosításokat tartalmaz. E cikk a következőképpen szól:
„[...]
(5) Az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdésének alkalmazásában a »két vagy több tagállamban szokásosan munkavállalóként tevékenykedő személy« különösen olyan személy, aki:
a) valamely tagállamban folytatott tevékenysége fenntartása mellett egy vagy több másik tagállamban egyidejűleg különálló tevékenységet folytat, e különálló tevékenység időtartamától és jellegétől függetlenül;
b) két vagy több tagállamban egymással folyamatosan váltakozó tevékenységeket folytat, az elhanyagolható tevékenységek kivételével, tekintet nélkül a váltakozás gyakoriságára, rendszeres vagy rendszertelen jellegére.
[...]
(8) Az alaprendelet 13. cikke (1) és (2) bekezdésének alkalmazásában a »munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenység lényeges része« valamely tagállamban való gyakorlása azt jelenti, hogy a munkavállaló vagy önálló vállalkozó tevékenységeinek mennyiségileg jelentős részét ott gyakorolja, anélkül, hogy szükségszerűen e tevékenységek főbb részéről lenne szó.
[...]
(10) A (8) […] bekezdés szerint alkalmazandó jogszabályok meghatározásához az érintett intézmények figyelembe veszik a következő 12 naptári hónapra előre jelzett helyzetet.
[...]”
8. A végrehajtási rendelet „Az alaprendelet 13. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárás” című 16. cikke szerint:
„(1) Az a személy, aki két vagy több tagállamban végez különböző tevékenységeket, értesíti erről a lakóhelye szerinti tagállam illetékes hatósága által kijelölt intézményt.
(2) A tevékenységet végző személy lakóhelye szerinti kijelölt intézmény haladéktalanul meghatározza az érintett személyre alkalmazandó jogszabályokat, tekintettel az alaprendelet 13. cikkére és a végrehajtási rendelet 14. cikkére. E kezdeti meghatározás ideiglenes jellegű. Az intézmény az általa ideiglenesen meghatározott jogszabályokról tájékoztatja minden olyan tagállam kijelölt intézményét, amelyben az érintett személy tevékenységet folytat.
(3) Az alkalmazandó jogszabályok (2) bekezdésben előírt ideiglenes meghatározása két hónapon belül véglegessé válik azt követően, hogy az érintett tagállamok illetékes hatóságai által kijelölt intézmények arról a (2) bekezdésnek megfelelően értesítést kaptak, kivéve, ha az alkalmazandó jogszabályokat […] már előzőleg véglegesen meghatározták, vagy ha az érintett intézmények legalább egyike e két hónapos időszak végéig tájékoztatja a lakóhely szerinti tagállam illetékes hatósága által kijelölt intézményt arról, hogy a meghatározást nem tudja még elfogadni, vagy az azzal kapcsolatos álláspontja eltérő.
[...]
(5) Azon tagállam illetékes intézménye, amelynek jogszabályait akár ideiglenesen, akár véglegesen alkalmazandóként határozták meg, haladéktalanul értesíti erről az érintett személyt.
[...]”
II – Az alapeljárás tényállása és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
9. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy B. Chain lengyelországi lakóhelyű lengyel állampolgárt a Cipruson bejegyzett, ott irodát fenntartó és ügyfelei ügyeit onnan intéző Atlanco munkaerő‑kölcsönző ügynökség ácsként alkalmazta.
10. A B. Chain és az Atlanco között kötött két, a 2010. május 10. és a 2011. március 4., illetve a 2011. november 26. és 2012. március 30. közötti időszakot lefedő munkaszerződés alapján az előbbi köteles volt munkát végezni az utóbbi ügyfeleinek különböző államokban zajló építkezésein. Mindazonáltal a munka időszakos jellege miatt e szerződések nem rögzítették a munkaviszony megkezdésekor sem a foglalkoztatás helye szerinti államokat, sem pedig az egymást követő kiküldetések tartamát.
11. E két munkaszerződés keretében B. Chain egymást követő kiküldetést teljesített különböző tagállamokban, valamint az EGT‑ben.
12. B. Chain ugyanis az első, 2010. április 15‑én kötött munkaszerződés alapján egymást követően Franciaországban (2010. május 10‑től 2010. július 23‑ig), Norvégiában (2010. augusztus 16‑tól 2010. november 20‑ig), valamint Belgiumban (2011. február 2‑től 2011. március 4‑ig) dolgozott.
13. Ezt követően, a második, 2011. november 26‑án kötött munkaszerződés alapján B. Chain Romániában (2011. november 26‑tól 2012. január 2‑ig), majd Norvégiában (2012. január 3‑tól 2012. március 30‑ig) dolgozott.(6)
14. Mind B. Chain, mind pedig az Atlanco szerepel a nicosiai (Ciprus) Tmima Koinonikon Asfaliseon (társadalombiztosítási igazgatóság) nyilvántartásában, mint biztosított, illetve munkáltató.
15. Az első munkaszerződés alapján teljesített, foglalkoztatásban töltött időszakok alapján a szociális biztonság területén illetékes ciprusi intézmény kiállított B. Chain részére egy E101‑es nyomtatványt, az A1‑es nyomtatvány korábbi változatát. E dokumentum azt tanúsította, hogy B. Chain ezen időszakok összességének vonatkozásában a ciprusi szociális jogszabályok hatálya alá tartozik.(7)
16. Ezzel szemben annak ellenére, hogy 2012. március 5‑i levelével a szociális biztonság területén illetékes lengyel intézmény jelezte, hogy a második munkaszerződés teljesítése során Romániában és Norvégiában foglalkoztatásban töltött időszakok vonatkozásában a ciprusi jogszabályok a B. Chainra alkalmazandó szociális biztonsági jogszabályok, az illetékes ciprusi intézmény nem állította ki az A1‑es nyomtatványt B. Chain részére.(8)
17. B. Chain ezek után keresetet nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz, annak érdekében, hogy az kötelezze arra az Atlancót, hogy fizesse meg az utána a 2011. november 26. és 2012. január 2. közötti foglalkoztatásban töltött időszakok vonatkozásában fizetendő társadalombiztosítási járulékokat, az alaprendelet 11. cikke (3) bekezdésének a) pontja alapján, amely a foglalkoztatás helye szerinti tagállam jogszabályait nyilvánítja alkalmazandónak.
18. Az Atlanco ezzel szemben úgy véli, hogy az e rendelkezésben rögzített főszabály alól vannak kivételek, és ezek közé tartozik az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdésének b) pontja. Az Atlanco szerint helyesen járt el, amikor az utóbbi rendelkezés alapján fizette meg a jogvita tárgyát képező időszakra vonatkozó társadalombiztosítási járulékokat.
19. Ebben az összefüggésben az Eparchiako Dikastirio Lefkosias az eljárását felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1) Úgy kell‑e értelmezni azt, hogy [az alaprendelet] 13. cikke (1) bekezdése b) pontjának és a […] végrehajtási rendelet 14. cikke (5) bekezdése b) pontjának hatálya a »két vagy több tagállamban szokásosan munkavállalóként tevékenységet végző személyre« terjed ki, hogy az magában foglalja azon személy esetét is, aki az […] egyik [tagállamban] székhellyel rendelkező egyetlen munkáltatóval fennálló szerződés alapján két másik […] tagállamban[(9) ] végez munkát, jóllehet:
a) a második tagállam, ahol a személyt a jövőben foglalkoztatják, még nincs meghatározva, és az A1‑es nyomtatvány kiadása iránti kérelem időpontjában nem is látható előre a munka sajátos jellegének – a munkavállalók ideiglenes, rövid időszakokra szóló tevékenysége […] különböző [tagállamokban] – köszönhetően,
vagy
b) az első és/vagy a második tagállamban végzendő tevékenység időtartama még nem határozható meg, vagy nem látható előre a munka sajátos jellegének – a munkavállalók ideiglenes, rövid időszakokra szóló tevékenysége [a] különböző [tagállamokban] – köszönhetően?
2) Az […] 1) pont szerinti kérdésekre adandó igenlő válasz esetén, értelmezhető‑e úgy a […] végrehajtási rendelet 14. cikke (5) bekezdésének b) pontja, hogy [az alaprendelet] 13. cikke (1) bekezdése b) pontjának alkalmazásában a »két vagy több tagállamban szokásosan munkavállalóként tevékenységet végző személy« kifejezés arra az esetre is vonatozik, amelyben két különböző tagállamban sorra kerülő munkavégzés között foglalkoztatás nélküli időszakok jelentkeznek, amelyek tartamára a munkavállaló továbbra is ugyanazon munkaszerződés alapján áll foglalkoztatásban?
3) Az […] 1) pont szerinti kérdésekre adandó igenlő válasz esetén akadályozza‑e [az alaprendelet] 13. cikke (1) bekezdése b) pontjának alkalmazását az, hogy az illetékes tagállam nem adja ki az A1‑es nyomtatványt?
4) Megállapít‑e a […] végrehajtási rendelet 16. cikkének (5) bekezdése és/vagy 20. cikkének (1) bekezdése, vagy bármely másik cikke a tagállamok terhére olyan kötelezettséget, amely szerint azok a lakóhely szerinti tagállam közbenső döntése alapján kötelesek hivatalból kibocsátani az A1‑es nyomtatványt anélkül, hogy az érintett munkáltatónak az illetékes tagállamnál erre irányuló kérelmet kellene benyújtania?”
III – Elemzésem
A – Előzetes észrevételek
20. Elemzésem megkezdése előtt három előzetes észrevételt kell tenni.
21. Először, megállapítom, hogy kizárólag az első kérdés vet el elmélyült vizsgálatot igénylő összetett jogi problémákat. Egyrészt az ítélkezési gyakorlat, másrészt pedig a jelen ügyre alkalmazandó rendeletek alapján meg lehet válaszolni ugyanis a kérdést előterjesztő bíróság által felvetett többi kérdést.
22. Elemzésem tehát az első, az olyan helyzetre és körülményekre alkalmazandó jogszabályok meghatározására vonatkozó kérdésre korlátozódik, mint az alapügybeli.
23. Pontosabban megvizsgálom azt a kérdést, hogy az alaprendelet lex loci laboris
főszabályát rögzítő 11. cikke (3) bekezdésének a) pontja, illetve e rendelet 13. cikke (1) bekezdésének b) pontja, mint különös szabály közül melyik vonatkozik erre a helyzetre.
24. Egyebekben az ügy irataiból kitűnik, hogy a jogvita tárgyát képező időszak folyamán B. Chain nem végzett munkát a lakóhelye szerinti tagállamban, és nem áll alkalmazásban több, különböző tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozásnál sem. Ekképpen, mivel az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdése a) pontjának alkalmazási feltételei a jelen ügyben nem teljesültek, elemzésem kizárólag e rendelet 13. cikke (1) bekezdése b) pontjának alkalmazásának kérdésére vonatkozik.
25. Másodszor, megjegyzem, hogy az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdése b) pontjának szövegezése eredeti változata óta alapvetően nem módosult, noha annak gazdasági és társadalmi összefüggése jelentősen átalakult.
26. E tekintetben mindenekelőtt megállapítom, hogy az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdése b) pontjának eredetét a 3. rendelet 13. cikkének és a 4. rendelet 11. cikkének módosításáról szóló, 1964. március 10‑i 24/64/EGK tanácsi rendelet (a kiküldetésben lévő és a tevékenységüket rendesen több országban folytató munkavállalókra alkalmazandó jogszabályok)(10) jelenti.
27. A 24/64 rendelet 1. cikke ugyanis egy új c) pont beiktatásával módosítja a migráns munkavállalók szociális biztonságáról szóló 3. rendelet(11) 13. cikkét, amely kivételeket ír elő a lex loci laboris
főszabálya alól.
28. Ez az új c) pont a következőképpen szólt:
„A[z utazó, hajózó vagy repülő személyzetre vonatkozó] b) pontban hivatkozottakon kívüli munkavállalók és munkavállalónak tekintett személyek, akik tevékenységüket rendesen több tagállam területén folytatják, azon tagállam jogszabályainak hatálya alá tartoznak, amelynek területén lakóhelyük található.
Ha egyetlen olyan tagállam területén sem rendelkeznek lakóhellyel, ahol a tevékenységüket folytatják, akkor azon tagállam jogszabályainak hatálya alá tartoznak, amelynek területén a munkáltató vagy munkáltatók, illetve az őket foglalkoztató vállalkozás vagy vállalkozások székhelye található.
[...]”(12)
29. A 3. rendelet későbbi módosításainak és az e rendeletet felváltó rendeletek(13) elfogadásának többek között az volt a célja, hogy a 3. rendeletet a megújult gazdasági és társadalmi környezethez igazítsák, valamint, hogy beleillesszék a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerinti megoldásokat.
30. E tekintetben megjegyzem, hogy a szociális biztonsági rendszerek koordinációját egy olyan időpontban végezték el, amikor a munkavállalási célú migráció időtartama közepes volt (legalább néhány év).(14) Ehhez hasonlóan „a munkaerő‑kínálat és kereslet a határozatlan idejű, teljes munkaidős munkaszerződés révén többek között szociális szempontból ellenőrzött volt”.(15)
31. Ez az alapfeltevés utóbb kétségessé vált, többek között az Unió 2004‑es bővítése,(16) illetve a migráció olyan új formáinak(17) megjelenése miatt, amelyre – álláspontom szerint – az alapjárásban szereplő helyzet is példa.
32. Ugyanakkor az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdésének szövege lényegében megfelel a 24/64 rendelet 13. cikke c) pontja szövegének.
33. Emlékeztetek ugyanis arra, hogy e 13. cikk (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A két vagy több tagállamban szokásosan munkavállalóként tevékenységet végző
személy a következők hatálya alá tartozik :
a) a lakóhely szerinti tagállam jogszabályai, ha a személy a tevékenységének jelentős részét abban a tagállamban végzi, vagy ha a személyt olyan különböző vállalkozások vagy különböző munkáltatók alkalmazzák, akiknek a bejegyzett székhelye vagy lakóhelye különböző tagállamokban található, vagy
b) annak a tagállamnak a jogszabályai, amelyben a személyt alkalmazó vállalkozás vagy munkáltató bejegyzett székhelye vagy lakóhelye található, ha a személy a tevékenység jelentős részét nem a lakóhelye szerinti tagállamban végzi ”.(18)
34. Ebben az összefüggésben úgy vélem, hogy az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdésének b) pontja, amelynek értelmezését az alapügyben kérik, túlhaladottnak tűnik, és az ellentmondásos, vagy akár helytelen alkalmazás kockázatát hordozza.(19)
35. Ellentétben az Európai Bizottság által a tárgyalás során képviselt állásponttal, úgy vélem, hogy célszerű lenne a fennálló szabályokat hozzáigazítani a migráció új modelljeihez, vagy akár új szabályokat elfogadni annak érdekében, hogy azok megkönnyítsék az alkalmazandó jogszabályok meghatározására vonatkozó rendelkezések alkalmazását.(20)
36. Egyébként megállapítom, hogy a Bizottságnak 2007. december 6‑i közleményében(21) már volt lehetősége arra, hogy mérlegelje annak szükségességét, hogy az alaprendeletet és a végrehajtási rendeletet hozzáigazítsák a munkavállalói mobilitás új formáihoz.
37. A Bizottság szerint ugyanis bár e rendeletek hatásos eszköznek bizonyultak azon cél elérésében, hogy biztosítsák az Unión belüli szabad mozgáshoz való jogukkal élő migráns munkavállalóknak, hogy ne kelljen szembenézniük a szociális védelem elvesztésével, „a mobilitás új formáinak (rövidebb időszakok, változó státuszok, az ú.n. multi‑mobilitási gyakorlat) megjelenése miatt alkalmazásuk nem problémamentes. Például az a mobil munkavállaló, aki gyakran dolgozik rövid távú szerződések alapján különböző tagállamokban, több különböző társadalombiztosítási rendszerrel találhatja magát szembe […]. Ezért itt az ideje annak megvizsgálására, vajon szükség van‑e új, a mobil munkavállalók és az őket alkalmazó vállalatok igényeihez jobban alkalmazkodó eszközök kifejlesztésére”.(22)
38. Harmadszor megjegyzem, hogy a Bizottság írásbeli észrevételeiben megállapította, hogy a jelen ügyben mind az alaprendelet 12. cikkének a kiküldetésre vonatkozó (1) bekezdését,(23) mind e rendelet 13. cikke (1) bekezdésének b) pontját alkalmazni lehet.
39. Ugyanakkor a Bizottság a tárgyalás során felülvizsgálta álláspontját és – az összes többi beavatkozóhoz hasonlóan – megállapította, hogy nem lehet alkalmazni az alapeljárásban szereplő helyzetre, mivel az nem felel meg az említett rendelkezés alkalmazási feltételeinek.(24)
40. Az alaprendelet 12. cikke (1) bekezdésének szövegéből és szerkezetéből kitűnik, hogy e rendelkezés célja az olyan munkavállalók helyzetének szabályozása, akik stabil munkaviszonyban állnak a valamelyik tagállam területén található vállalkozással, és akiket az őket foglalkoztató vállalkozás korlátozott időtartamra egy másik tagállam területére küld, mielőtt visszatérnének e vállalkozáshoz.(25)
41. Az alaprendelet 12. cikkének (1) bekezdése tehát nem szabályozhatja az olyan munkavállaló olyan helyzetét, mint az alapügybeli, akit a munkaerő‑kölcsönző ügynökség egymás követően különböző tagállamokba küld, anélkül hogy e munkavállaló valaha munkát végzett volna az ezen ügynökség székhelye szerinti tagállamban.
42. Következésképpen az alapeljárás központi kérdése az, hogy az alaprendelet 11. cikke (3) bekezdésének a) pontját, vagy ugyanezen rendelet 13. cikke (1) bekezdésének b) pontját kell‑e alkalmazni.
B – Az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdése b) pontjának értelmezésére vonatkozó első kérdésről
43. Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi a Bíróságtól, hogy az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdésének b) pontját, valamint a végrehajtási rendelet 14. cikke (5) bekezdésének b) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy azok alkalmazandók‑e egy olyan helyzetre, amelyben egy adott tagállamban lakóhellyel rendelkező munkavállaló egy másik tagállamban székhellyel rendelkező munkáltatója részére egymást követő rövid kiküldetéseket teljesít két államban, jóllehet sem a foglalkoztatás helye szerinti második állam, sem pedig az első és/vagy a második államban végzendő tevékenység időtartama nem került meghatározásra a munkaszerződésben, és azokat nem lehetett előre látni az A1‑es nyomtatvány igénylésének időpontjában.
44. Az olyan munkavállaló, mint B. Chain tekinthető‑e ilyen körülmények között az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében „két vagy több tagállamban szokásosan munkavállalóként tevékenykedő személynek”?
45. Szinte minden beavatkozó kormány nemleges választ javasol e kérdésre, és előadják, hogy az ilyen helyzet nem e rendelkezés, hanem az alaprendelet 11. cikke (3) bekezdése a) pontjának hatálya alá tartozik, amely – mint már említettem – azt az általános szabályt tartalmazza, amely szerint az alkalmazandó jog a lex loci laboris .
46. Álláspontom szerint ezzel szemben az említett kérdésre igenlő választ kell adni.
47. Miután kifejtem azokat az indokokat, amelyek miatt úgy vélem, hogy az olyan munkavállaló, mint B. Chain „két vagy több tagállamban szokásosan munkavállalóként tevékenykedő személynek” tekinthető, bizonyítani fogom, hogy az alapeljárásban az ahhoz kapcsolódó sajátos körülmények, hogy az A1‑es nyomtatvány igénylésének időpontjában nem jelölték meg sem a foglalkoztatás helye szerinti államokat, sem pedig az ezen államokban zajló munkavégzés időtartamát, nem jelentik akadályát az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdése b) pontja alkalmazásának.
48. Mindenekelőtt megállapítom, hogy az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdése b) pontjának szövege nem határozza meg „a két vagy több tagállamban szokásosan munkavállalóként végzett tevékenység” fogalmát.
49. Emlékeztetek arra, hogy e rendelkezés alapján a két vagy több tagállamban szokásosan munkavállalóként tevékenységet végző személy azon tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik, amelyben az őt alkalmazó vállalkozás vagy munkáltató bejegyzett székhelye vagy lakóhelye található, ha a személy tevékenységei jelentős részét nem a lakóhelye szerinti tagállamban végzi.
50. A „két vagy több tagállamban szokásosan munkavállalóként tevékenykedő személy” fogalmát illetően további pontosítások találhatók a végrehajtási rendeletben, valamint a gyakorlati útmutató az alkalmazandó jogról az Európai Unióban (EU), az Európai Gazdasági Térségben (EGT) és Svájcban(26) (a továbbiakban: gyakorlati útmutató) című dokumentumban.
51. A végrehajtási rendelet 14. cikkének (5) bekezdése alapján ugyanis az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdésének értelmében vett „két vagy több tagállamban szokásosan munkavállalóként tevékenykedő” személy különösen olyan személyt jelent, aki „valamely tagállamban folytatott tevékenysége fenntartása mellett egy vagy több másik tagállamban egyidejűleg
különálló tevékenységet folytat, e különálló tevékenység időtartamától és jellegétől függetlenül”,(27) vagy olyan személyt, aki „két vagy több tagállamban egymással folyamatosan váltakozó tevékenységeket
folytat, az elhanyagolható tevékenységek kivételével, tekintet nélkül a váltakozás gyakoriságára, rendszeres vagy rendszertelen jellegére”.(28)
52. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapeljárás felei által kötött munkaszerződések azt a kötelezettséget írták elő B: Chain számára, hogy végezzen munkát az Atlanco ügyfeleinek különböző államokban zajló építkezésein. Az is ismert, hogy az első munkaszerződés alapján B. Chain néhány hónapig ácsként végzett tevékenységet különböző tagállamokban, valamint, hogy a második munkaszerződés alapján B. Chain a jogvita tárgyát képező időszak folyamán kicsit több mint egy hónapot dolgozott Romániában, majd majdnem három hónapig munkavállalóként végzett tevékenységet Norvégiában.(29)
53. E körülményekre figyelemmel álláspontom szerint megállapítható, hogy az alapeljárásban szereplő munkavállalóként végzett tevékenységeket nem egyidejűleg(30) folytatták, hanem egymást követően.
54. A gyakorlati útmutató szerint „a váltakozva végzett tevékenységek olyan helyzeteket jelentenek, amelyekben a tevékenységeket
nem egyidejűleg végzik több tagállam területén, hanem több tagállamban, egymást követő időszakokban ”.(31)
55. Álláspontom szerint az egymást követő kiküldetéseknek az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdésének b) pontja alá vonását többek között e rendelkezés célja igazolja, arra irányul, hogy „a rendelkezés a több országra kiterjedő, többféle tevékenység összes lehetséges esetét lefedje, és különbséget tegyen azon tevékenységek között, amelyek általában több tagállam területére is kiterjednek, és azok között, amelyeket kivételesen vagy ideiglenesen végeznek”.(32)
56. A fentiekből az következik, hogy az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdésének b) pontja főszabály szerint valamennyi olyan munkavállalóként egymást követően és szokás szerint,(33) vagyis általános szabályként, nem pedig kivételes vagy időszakos jelleggel két vagy több tagállam területén végzett tevékenységet szabályozhat, mint az alapügybeli, feltéve, hogy nem elhanyagolható tevékenységről van szó.(34)
57. Álláspontom szerint ezt a megoldást támasztja alá az alaprendelet II. címében – ennek címe, mint említettem, „Az alkalmazandó jogszabályok meghatározása” – szereplő cikkek, és különösen az e rendelet 13. cikke (1) bekezdése b) pontjának céljának elemzése is.
58. E tekintetben megállapítom, hogy e II. cím rendelkezéseit az EUMSZ 48. cikk fényében kell értelmezni, amely arra irányul, hogy megkönnyítse az EUMSZ 45. cikkben meghatározott migráns munkavállalók szabad mozgását, és amely többek között azt tartalmazza, hogy biztosítani kell számukra a szociális biztonsági juttatások kifizetését.(35)
59. Ebből a szempontból a Bíróság több alkalommal kimondta, hogy az említett II. cím célja az, hogy a munkavállalók és a munkáltatók, illetve az alapok érdekében elkerülje a terhek és feladatok minden olyan felesleges halmozódását és keveredését, amely több jog egyidejű vagy alternatív alkalmazásából eredne,(36) és amelyek ily módon magukban akadályát jelenthetnék a munkavállalók Unión belüli szabad mozgásának.(37)
60. Ekképpen az alaprendelet II. címének rendelkezései, beleértve a rendelet 13. cikke (1) bekezdésének b) pontját is, a migráns munkavállalók szabad mozgásának biztosítására irányulnak, ami különösképpen feltételezi az állandó szociális védelem biztosítását egy alkalmazható szociális jog alapján.(38) A járulékok és ellátások halmozódásának és megosztásának bonyolult rendszere helyett ugyanis egyszerű és praktikus rendszert kell kialakítani.(39)
61. Látni fogjuk, hogy az ilyen célok álláspontom szerint csak a lex loci laboris szabály olyan helyzetekre való alkalmazása révén érhetők el, mint az alapügybeli, ami igazolja az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdése b) pontjának alkalmazását.
62. Ahogy arra fent rámutattam, az uniós jogalkotó főszabályként a lex loci laborist
jelölte meg alkalmazandó szociális biztonsági jogként. Megjegyzem, hogy e döntést többek között az indokolja, hogy a 3. rendelet szövegezésének időszakában a munkavállalók mobilitása elsődlegesen valamely másik tagállamba irányuló egyszeri migrációt jelentett.(40) Ekképpen, a munkavégzés helye szerinti államhoz kapcsolás azon a vélelmen alapult, amely alapján a munkavállaló számára a legnagyobb fokú védelmet nyújtó megoldásról van szó, mivel az utóbbi többek között ugyanazokra a jogokra tarthatott igényt, mint a nemzeti munkavállalók.(41)
63. Noha az alaprendelet megerősíti a lex loci laboris főszabály szerint alkalmazandó jognak való kijelölését,(42) e rendelet eltéréseket is elfogad e szabály alól olyan sajátos helyzetekben, amelyek más kapcsoló tényezőt indokolnak.(43)
64. Álláspontom szerint az, ha olyan sajátos helyzetben, mint az alapügybeli, egyszerűen és önmagában az alaprendelet 11. cikke (3) bekezdésének a) pontjában hivatkozott főszabályt alkalmaznánk, az azzal a kockázattal járna, hogy nemhogy elkerüljük, hanem éppen ellenkezőleg, mind a munkavállaló, mind a munkáltató, mind pedig a szociális biztonsági szervezetek tekintetében gerjesztjük azokat az adminisztratív bonyodalmakat, amelyek eredményeként a munkavállalókra vonatkozó iratok megküldése késedelmet szenved, ezáltal akadályt gördítve szabad mozgásuk gyakorlása elé.(44)
65. A lex loci laboris alkalmazása ugyanis az olyan munkavállaló helyzetére, mint B. Chain, azzal a következménnyel járna, hogy az utóbbi az egy hónapos Romániában folytatott tevékenység tekintetében a román jogszabályok hatálya alá, majd egyik napról a másikra(45) a norvég jogszabályok hatálya alá kerülne, a Norvégiában munkavállalóként folytatott három hónapos tevékenység tekintetében, noha e két kiküldetést ugyanazon munkaszerződés alapján és ugyanazon munkaerő‑kölcsönző ügynökség javára teljesítette.
66. El lehet képzelni, hogy milyen bonyodalmakat okozna B. Chain, de ugyanúgy az Atlanco és a szociális biztonsági szervezetek számára a romániai társadalombiztosítónál fennálló biztosítási jogviszony átalakítása egy norvégiai társadalombiztosítónál fennálló jogviszonnyá e négy hónapos tevékenység időtartamára.
67. Egyébként megjegyzem, hogy néhány tagállamban az egyes jogosultságokhoz való hozzáférés minimális járulékfizetési időszaktól függ, valamint hogy az alkalmazandó jog túl gyakori változása így negatív hatásokkal is járhat a migráns munkavállalók számára.(46)
68. Ekképpen az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján kapcsoló tényezőként az érintett vállalkozás székhelye szerinti tagállam rögzítése nem csupán elkerüli a munkavállalóknak azon állam szociális biztonsági rendszeréhez kapcsolását, ahova rövid munkák elvégzésére küldték őket, hanem ezáltal különösen az őket megillető szociális védelem megszakadásának mindenféle kockázatától óvja meg a munkavállalókat.
69. E tekintetben egyrészt hozzáteszem, hogy „[az alaprendelet II. címe] rendelkezéseinek célja nemcsak több nemzeti szabályozás egyidejű alkalmazásának és az esetlegesen ebből eredő bonyodalmaknak az elkerülése, hanem annak megakadályozása is, hogy [az alaprendelet] hatálya alá tartozó személyek – rájuk nézve irányadó szabályozás hiányában – a szociális biztonsági rendszer nyújtotta védelem nélkül maradjanak”.(47)
70. Másrészt megjegyzem, hogy az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdésének célja az, hogy előmozdítsa a szolgáltatásnyújtás szabadságát azon vállalkozások számára, amelyek azt kihasználva a székhelyük tagállamától eltérő tagállamba küldik munkavállalóikat.(48) Márpedig a lex loci laboris
alkalmazása bonyolítaná a szolgáltatásnyújtás szabadságának gyakorlását egy olyan vállalkozás – mint az Atlanco – esetében, amelynek célja az, hogy egymást követő, néhány hónapos időszakokra küldje ki munkavállalóit a székhelye szerinti államtól eltérő államokba.
71. Álláspontom szerint tehát azon tagállam jogához való kapcsolódást, amelyben a vállalkozás székhelye található, az olyan sajátos helyzetben, mint az alapügybeli, a munkavállalók, a vállalkozások és a szociális biztonsági intézmények együttes érdekei igazolják.
72. Ugyanakkor a fenti megfontolások semmit sem árulnak el az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdése b) pontjának alkalmazhatóságáról az olyan helyzetben, mint az alapügybeli, „jóllehet” a munkaszerződés nem tartalmazza a foglalkoztatás helye szerinti különböző államokat, sem az ezen államokban történő munkavégzés időtartamát, és ezek az A1‑es nyomtatvány igénylésekor sem láthatók előre.
73. E tekintetben megjegyzem, hogy az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdése b) pontjának szövege nem rögzíti pontosan, hogy alkalmazásának feltétele‑e, hogy a munkavállaló bármilyen t evékenységét megelőzően konkrétan megjelöljék a két vagy több tagállamot, valamint az azokban folytatott tevékenységek időtartamát, vagy pedig az olyan helyzetben, mint az alapügybeli, e rendelkezés alkalmazásához elegendő‑e az, hogy a munkaszerződés előírja a munkavállaló részére azt a kötelezettséget, hogy munkáltatója számára különböző tagállamokban végezzen munkát.
74. Álláspontom szerint az alkalmazandó jogszabálynak a szociális biztonság területén illetékes intézmények által végzett meghatározására vonatkozó ítélkezési gyakorlat által tett pontosítások teszik lehetővé az említett rendelkezés alkalmazhatóságának megerősítését az olyan helyzetben és körülmények között, mint az alapügybeli.
75. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében foglalt lojális együttműködés elve alapján az A1‑es nyomtatványt kiadó intézmény köteles megfelelően értékelni az alkalmazandó szociális biztonsági jogszabályok meghatározására irányadó szabályok alkalmazása szempontjából releváns tényeket, és ezáltal garantálni az ezen igazolásban szereplő megállapítások helytállóságát.(49)
76. Az A1‑es nyomtatvány kiadására általában azon időszak kezdete előtt vagy elején kerül sor, amelyre vonatkozik. Ekképpen a releváns tények értékelésére is leggyakrabban ekkor kerül sor, az érintett munkavállaló várt munkajogi helyzete alapján. Ez az oka annak, hogy a munka jellegének leírása, amint az a szerződéses iratokból következik, a gyakorlatban ezen értékelés szempontjából különös jelentőséggel bír.(50)
77. Ehhez hozzáteszem, hogy a végrehajtási rendelet 14. cikkének (10) bekezdése értelmében „[a többek között az alaprendelet 13. cikke (1) és (2) bekezdésében hivatkozott tevékenységek alapján] alkalmazandó jogszabályok meghatározásához az érintett intézmények figyelembe veszik a következő 12 naptári hónapra előre jelzett helyzetet”.
78. A fentiekből az következik, hogy a szociális biztonság területén illetékes intézménynek azt kell megvizsgálnia, hogy az alkalmazandó jogszabályok meghatározásának pillanatában több tagállamban végzett munka időszakai adott rendszerességgel követik‑e egymást a következő tizenkét naptári hónapban, többek között a munka szerződéses iratokból kitűnő jellegének alapján.(51)
79. A Bíróság azt is kimondta, hogy „[a] tényeknek az alkalmazandó szociális biztonsági jogszabályoknak az [A1‑es nyomtatvány] kiadása céljából történő meghatározása során az érintett intézmény a szerződéses iratok szövegén kívül figyelembe vehet olyan elemeket, mint például az, hogy az érintett munkáltató és munkavállaló közötti ilyen jellegű, hasonló munkaszerződéseket hogyan teljesítették korábban a gyakorlatban, valamint e szerződések megkötésének körülményeit, vagy általánosabban, az érintett vállalkozás által végzett tevékenységek jellegzetességeit, amennyiben ezen tényezők megvilágíthatják az érintett munka tényleges jellegét”.(52)
80. A beavatkozó kormányok többsége szerint a szociális biztonság területén illetékes intézmény az olyan helyzetben, mint az alapügybeli, nem képes helyesen értékelni a tényeket, ha nem rendelkezik a foglalkoztatás helye szerinti államokra, és a munkavállaló ezen államokban történő munkavégzésének időtartamára vonatkozó információkkal.
81. Márpedig úgy vélem, hogy a tervezett kiküldetések helyszínére és időtartamára vonatkozó információk hiánya ellenére egyéb, az alkalmazandó jog meghatározásának időpontjában a szociális biztonság területén illetékes intézmény rendelkezésére álló tények a jelen ügyben lehetővé tették a munkavállaló várható helyzetének megismerését, illetve annak alátámasztását, hogy e munkavállaló szokásosan két vagy több államban végez munkavállalóként tevékenységet.
82. Ahogy ugyanis a Bizottság helyesen állapítja meg írásbeli észrevételeiben, az első munkaszerződésből le lehetett vezetni, hogy B. Chain egymást követően különböző államokban végez tevékenységet ácsként néhány hónapos időtartamig.
83. Ehhez hasonlóan, a két munkaszerződés feltételei álláspontom szerint jelezték, hogy valószínűleg két vagy több államban kerül sor munkavégzésre. Emlékeztetek ugyanis arra, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint a B. Chain és az Atlanco között kötött munkaszerződés rendelkezései szerint az előbbi köteles volt munkát végezni az utóbbi ügyfeleinek különböző államokban zajló építkezésein.
84. Ezenkívül, olyan munkaerő‑kölcsönző ügynökség, mint az Atlanco, tevékenységének – amely abból áll, hogy munkavállalóit azon különböző államokba küldi, ahol ügyfelei találhatók, annak érdekében, hogy e munkavállalók ott rövid időtartamú munkát végezzenek – jellege alapján álláspontom szerint előrelátható volt, hogy B. Chain különböző kiküldetéseket fog teljesíteni különböző tagállamokban.
85. Egyébként úgy vélem, hogy a munkaerő‑kölcsönző ügynökség tevékenységének jellege gátolja, hogy a munkáltató jelentős mértékben előre ismerje azokat a különböző államokat, amelyekbe munkavállalóit küldeni fogja, illetve azt, hogy mennyi időt vesz igénye a munka e tagállamokban.
86. Ebből következik, hogy az alapeljárásban szereplő ügyben a szociális biztonság területén illetékes intézmény az alkalmazandó szociális jog meghatározása céljából valószínűsítő körülmények olyan csoportjára támaszkodhatott, amely rávilágított a szóban forgó munka valós jellegére.
87. Ekképpen úgy vélem, hogy elegendő tény állt ezen intézmény rendelkezésére ahhoz, hogy megállapítsa, hogy B. Chain helyzete az alaprendelet 13. cikk (1) bekezdése b) pontjának hatálya alá tartozik.
88. Ezenkívül a Bizottsághoz hasonlóan hangsúlyozom, hogy az alaprendelettel létrehozott kollíziós szabályok rendszerének alkalmazása csupán az érintett munkavállaló objektív helyzetétől függ.(53)
89. Márpedig az ügy irataiból kitűnik, hogy B. Chain valós helyzetére figyelemmel őt „két vagy több tagállamban szokásosan munkavállalóként tevékenykedő személynek” lehetett tekinteni, mivel a második munkaszerződés alapján két egymást követő, rövid időtartamú kiküldetést teljesített az Atlanco számára két különböző tagállamban.
90. A fenti megfontolásokra figyelemmel úgy vélem, hogy az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdésének b) pontja szabályozhat olyan helyzetet, mint az alapügybeli, jóllehet sem a foglalkoztatás helye szerinti államok, sem pedig az ezekben az államokban végzendő tevékenység időtartama nem került meghatározásra a munkaszerződésben, és azokat nem lehetett előre látni az A1‑es nyomtatvány igénylésének időpontjában sem.
91. A végkövetkeztetések levonása előtt szeretnék válaszolni a beavatkozó kormányok többsége által megfogalmazott azon aggodalmakra, amelyek szerint az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdése b) pontjának az alapeljárásban szereplő helyzetre és körülményekre történő alkalmazása csalásra alkalmas helyzetek előidézésének kockázatával jár. Az ír kormány például azt hangsúlyozza, hogy olyan körülmények között, mint az alapügybeli, az a munkáltató, amely nem képes információkat szolgáltatni munkavállalói foglalkoztatásának helyéről és időtartamáról, megválaszthatja az alkalmazandó jogot azáltal, hogy olyan államban telepszik le, ahol a szociális biztonsági járulékok szintje különlegesen alacsony.
92. Álláspontom szerint, noha fennáll a csalás kockázata, az alaprendelet 13. cikkének alkalmazását szolgáló – a végrehajtási rendelet 16. cikkében előírt – eljárás mindazonáltal tartalmaz olyan garanciákat, amelyek célja az említett 13. cikk csalárd alkalmazásának elkerülése, feltéve, hogy valamennyi érintett szereplő tiszteletben tartja ezt az eljárást.
93. Az említett eljárást illetően a végrehajtási rendelet 16. cikkének (2) bekezdése lényegében azt írja elő, hogy az érintett munkavállaló lakóhelye szerinti tagállam illetékes hatósága mindenekelőtt ideiglenes jelleggel meghatározza az alkalmazandó jogot. Ezt követően ugyanezen intézmény az ideiglenesen meghatározott jogszabályokról tájékoztatja minden olyan tagállam kijelölt intézményét, amelyben az érintett személy tevékenységet folytat, vagy ahol a munkáltató székhelye vagy üzletviteli helye található.(54)
94. Az alkalmazandó jogszabályok ideiglenes meghatározása két hónapon belül véglegessé válik azt követően, hogy az érintett tagállamok kijelölt intézményei arról értesítést kaptak, kivéve többek között, ha az érintett intézmények legalább egyike e két hónapos időszak végéig tájékoztatja a lakóhely szerinti tagállam illetékes hatósága által kijelölt intézményt arról, hogy a meghatározást nem tudja még elfogadni, vagy az azzal kapcsolatos álláspontja eltérő.(55) Az utóbbi esetben az intézményeknek egy sajátos párbeszéden alapuló és békéltető eljárásnak megfelelően megállapodásra kell törekedniük.(56)
95. Ekképpen két vagy több tagállamban munkavállalóként végzett tevékenység esetén az alkalmazandó jogszabályok meghatározásának céljából a tényállás értékelését legalább két különböző intézmény végzi, ami a priori
garanciát jelent a tények, és ebből következően az alkalmazandó jogszabályok helyes értékelésére. Annál is inkább, mivel az alaprendelet hatálya alá tartozó intézmények és személyek kötelesek egymást kölcsönösen tájékoztatni, és egymással együttműködni a rendelet helyes végrehajtásának biztosítása céljából.(57)
96. Az alapügyben az iratokból kitűnik, hogy a B. Chain első romániai kiküldetését megelőző napon az Atlanco kezdeményezte az alaprendelet 13. cikkének alkalmazására irányuló eljárást, kérelmet nyújtva be az alkalmazandó jogszabályok ideiglenes meghatározása iránt a lengyel szociális biztonsági hatóságokhoz.
97. Az illetékes lengyel intézmény ezt követően 2012. március 5‑i határozatával(58) ideiglenesen a ciprusi jogszabályokat határozta meg alkalmazandó jogként, és erről az ideiglenes meghatározásról tájékoztatta az illetékes ciprusi intézményt.
98. A tárgyaláson a ciprusi kormány kijelentette, hogy bár az illetékes ciprusi intézmény nem értett egyet ezzel az ideiglenes meghatározással, eltérő véleményéről nem tájékoztatta az illetékes lengyel intézményt.
99. Mivel az illetékes ciprusi intézmény nem vitatta az alkalmazandó jogszabályok meghatározását, az alapeljárásban szereplő helyzetre véglegesen a ciprusi jog vált alkalmazandóvá. Ekképpen, amennyiben az érintett személyek A1‑es nyomtatvány iránti kérelmet terjesztettek volna elő, e ciprusi intézménynek kellett volna azt számukra kiállítania.(59)
100. Ehhez hozzáteszem, hogy az ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, hogy az A1‑es nyomtatványt kiadó intézmény feladata, hogy a kiadás megalapozottságát felülvizsgálja, és adott esetben visszavonja a nyomtatványt, amikor a munkavállalók munkavégzésének helye szerinti tagállam hatáskörrel rendelkező intézménye kételyét fejezi ki a nyomtatvány alapjául szolgáló tények, és ezáltal a benne szereplő megállapítások helytállóságával kapcsolatban, és/vagy azzal kapcsolatban, hogy nem tartották be az alaprendelet II. címében foglalt követelményeket.(60)
101. Ebből következik, hogy léteznek az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdése b) pontja csalárd alkalmazásának elkerülését célzó ellenőrzési eljárások.
102. A fenti körülmények összességére figyelemmel úgy vélem, hogy az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdésének b) pontját, valamint a végrehajtási rendelet 14. cikke (5) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy azok alkalmazandók az olyan helyzetre, mint az alapügybeli, amelyben az adott tagállamban lakóhellyel rendelkező munkavállaló valamely másik tagállamban székhellyel rendelkező munkáltató számára ugyanazon munkaszerződés alapján egymást követő rövid kiküldetéseket teljesít két másik államban, jóllehet sem a foglalkoztatás helye szerinti második állam, sem pedig az első és/vagy a második államban végzendő tevékenység időtartama nem került meghatározásra a munkaszerződésben, és azokat nem lehetett előre látni az A1‑es nyomtatvány igénylésének időpontjában.
IV – Végkövetkeztetések
103. Figyelemmel a fenti megfontolások összességére, azt javaslom a Bíróságnak, hogy a következő választ adja az Eparchiako Dikastirio Lefkosias részére:
A 2010. december 9‑i 1244/2010/EU bizottsági rendelet által módosított, a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 13. cikke (1) bekezdésének b) pontját, valamint a 2010. december 9‑i 1244/2010/EU bizottsági rendelet által módosított, a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló 883/2004/EK rendelet végrehajtására vonatkozó eljárás megállapításáról szóló, 2009. szeptember 16‑i 987/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 14. cikke (5) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy azok alkalmazandók az olyan helyzetre, mint az alapügybeli, amelyben az adott tagállamban lakóhellyel rendelkező munkavállaló valamely másik tagállamban székhellyel rendelkező munkáltató számára ugyanazon munkaszerződés alapján egymást követő rövid kiküldetéseket teljesít két másik államban, jóllehet sem a foglalkoztatás szerinti második állam, sem pedig az első és/vagy a második államban végzendő tevékenység időtartama nem került meghatározásra a munkaszerződésben, és azokat nem lehetett előre látni az A1‑es nyomtatvány igénylésének időpontjában.
(1) .
(2)  –	Az E101‑es nyomtatványt 2012. május 1‑jétől felváltó A1‑es nyomtatvány tanúsítja, hogy mely szociális biztonsági jogszabályok alkalmazandók a munkavégzésének helyén nem biztosított birtokosára. E nyomtatványt abban az esetben állítják ki, ha egy munkavállaló az Európai Unión, az Európai Gazdasági Térségen (EGT) vagy Svájcon belül munkavégzés érdekében mozog, többek között annak meghatározása céljából, hogy mely államban kell megfizetni a társadalombiztosítási járulékokat.
(3)  –	HL L 166., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 72. o. A 2010. december 9‑i 1244/2010/EU bizottsági rendelet (HL L 338., 35. o.) által módosított rendelet (a továbbiakban: alaprendelet).
(4)  –	HL L 284., 1. o. A 2010. december 9‑i 1244/2010 rendelet által módosított rendelet (a továbbiakban: végrehajtási rendelet).
(5)  – Megjegyzem, hogy az alaprendelet és a végrehajtási rendelet szabályozza a munkavállalók EGT‑be és Svájcba irányuló mozgását is. Ennek megfelelően rámutatok, hogy a „tagállam” kifejezést úgy kell értelmezni, hogy az az Európai Unió tagállamain kívül kiterjed az EGT‑államokra és a Svájci Államszövetségre is.
(6)  –	A továbbiakban: a jogvita tárgyát képező időszak.
(7)  –	Az előzetes döntéshozatalra előterjesztő határozat nem utal arra, hogy az illetékes ciprusi intézmény minek alapján tekintette úgy, hogy a ciprusi törvényt kell alkalmazni erre az első munkaszerződés hatálya alá tartozó időszakra.
(8)  –	A kérdést előterjesztő bíróság nem jelöli meg a jogvita tárgyát képező időszakra vonatkozó A1‑es nyomtatvány iránti kérelem és a nyomtatvány kiadása megtagadásának időpontját, illetve e magtagadás indokait sem. Ehhez hasonlóan nem ad tájékoztatást az első munkaszerződésének megszűnését és a második teljesítésének megkezdését elválasztó (mintegy kilenc hónapos) időszak során alkalmazandó jogszabályokat illetően sem. A tárgyalás során a ciprusi kormány kiemelte egyrészt azt, hogy az Atlanco soha nem nyújtott be A1‑es nyomtatvány iránti kérelmet az illetékes ciprusi intézményhez, másrészt pedig, hogy a két munkaszerződést elválasztó időszak során B. Chain nem hivatkozhatott az alaprendelet 13. cikkére, mivel nem állt fenn munkaszerződése a ciprusi székhelyű Atlancóval.
(9)  – Lásd az 5. lábjegyzetet.
(10)  –	HL 1964. 47., 746. o.
(11)  –	HL 1958. P 30., 561. o.. A 3. rendelet II. címének 13. cikke nem tartalmazott különös kivételt arra az esetre, ha egy munkavállaló kettő vagy több államban folytat tevékenységet. E rendelet 13. cikke ugyanis kizárólag három kivételt írt elő, először, a kiküldetésben lévő munkavállalók, másodszor, a szállítási szolgáltatások területén dolgozó munkavállalók, harmadszor pedig a két tagállam közös határa két oldalán működő vállalkozások által alkalmazott munkavállalók esetében.
(12)  – Kiemelés tőlem.
(13)  –	Az említett rendelet többször, mégpedig tizennégy alkalommal módosították. Ezt követően hatályon kívül helyezte a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet (HL L 149., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 35. o.), amelyet szintén többször módosítottak, mielőtt az alaprendelet hatályon kívül helyezte volna.
(14)  –	Lásd: Pochet, P., „Révision du règlement 1408/71: réflexions conclusives”, Revue belge de sécurité sociale,
2004, 735. o., különösen 739. o.
(15)  –	Ugyanott.
(16)  –	Az alaprendeletet a tíz új tagállam 2004‑es csatlakozását megelőzően fogadták el. Ugyanakkor e rendelet csak hat évvel később, 2010. május 1‑jén vált alkalmazhatóvá, amelynek feltétele volt a végrehajtási rendelet hatálybalépése.
(17)  –	Megjegyzem, hogy a mobilitás bizonyos formái, mint a munkaerő‑kölcsönzés, már a hatvanas években is léteztek, de később e mobilitási formák sokat fejlődtek, gyakoribbá váltak és azokat eltérően gyakorolták.
(18)  – Kiemelés tőlem. A lakóhely szerinti tagállamban kifejtett jelentős tevékenység fogalmát az alaprendelet vezette be. Noha e rendelet 13. cikke (1) bekezdésének b) pontja nem mondja ki egyértelműen, hogy szabályozza‑e az olyan helyzetet, mint az alapügybeli, amelyben „semmilyen” tevékenységet nem gyakorolnak a lakóhely szerinti tagállamban, úgy vélem, hogy egy ilyen helyzetre kiterjedhet az említett rendelkezés hatálya.
(19)  –	Lásd ebben az értelemben: Jorens, Y., „Vers de nouvelles règles pour la détermination de la législation applicable?”, 50 ans de coordination de la sécurité sociale – passé – présent – futur,
2010, 179. o., különösen 187. o.
(20)  –	A jogtudományban számos szerző tesz javaslatot az alkalmazandó jogszabályok meghatározására vonatkozó koordinációs szabályok módosítására (lásd többek között Morsa, M., Sécurité sociale, libre circulation et citoyenneté européennes, Perspectives de droit social,
Anthemis, Limal, 2012, különösen 158. o.; Jorens, Y., és Van Overmeiren, F., „General principles of coordination in Regulation 883/2004”, European Journal of Social Security,
vol. 11, 2009, n os  1–2, 47. o., különösen 74. és 76. o.; Lhernould, J.‑P., „La coordination des régimes nationaux de sécurité sociale hors des règlements n° 1408/71 et n° 883/2004: constat de faiblesse ou tremplin pour de nouvelles ambitions?”, La semaine juridique – Édition social,
2009, n° 41, 13. o., különösen 16. o., valamint Schoukens, P., „Explicit competence to coordinate social security of highly mobile workers – the case of the moving researchers in the EU”, Pravnik,
Letnik 67, Ljubljana, 2012, 351. o., különösen 357. és 362. o.).
(21)  –	A Bizottság közleménye a Tanácsnak, az Európai Parlamentnek, az Európai Gazdasági és Szociális Bizottságnak és a Régiók Bizottságának – Mobilitás – eszköz a több és jobb munkahely érdekében: Az európai foglalkoztatási mobilitási cselekvési terv (2007–2010) (COM(2007) 773 végleges).
(22)  –	4.1. pont.
(23)  –	E rendelkezés szerint, „[a]z a személy, aki a tagállamok egyikében munkavállalóként végzi tevékenységét olyan munkáltató alkalmazásában, aki tevékenységeit szokásosan abban a tagállamban végzi, és akit az említett munkáltató egy másik tagállamba küld, hogy a munkáltató nevében ott munkát végezzen, továbbra is az előbb említett tagállam jogszabályainak a hatálya alá tartozik, feltéve, hogy az ilyen munkavégzés várható időtartama nem haladja meg a huszonnégy hónapot, és a szóban forgó személy kiküldetése nem egy másik személy leváltása céljából történik”.
(24)  –	A finn kormány többek között azt hangsúlyozta, hogy B. Chain soha nem végzett munkát Cipruson, így az alaprendelet 12. cikkének (1) bekezdésében szereplő első feltétel, amely szerint a kiküldött személy munkavégzését közvetlenül megelőzően már a munkáltatója székhelye szerinti tagállam jogszabályainak hatálya alá kell tartozni, nem teljesült. Ezenkívül a kiküldetés teljesítéséhez előzetesen szükséges, foglalkoztatásban töltött időt a szociális biztonsági rendszerek koordinációjával foglalkozó igazgatási bizottságnak [a 883/04 rendeletnek] a kiküldött munkavállalókra és az illetékes államon kívül ideiglenesen munkát végző önálló vállalkozókra alkalmazandó jogszabályokról szóló 12. cikke értelmezéséről szóló, 2009. június 12‑i A2. határozata (HL 2010. C 106., 5. o.) egy hónapban határozta meg.
(25)  –	Lásd ebben az értelemben: Lenz főtanácsnok Calle Grenzshop Andresen ügyre vonatkozó indítványa (C‑425/93, EU:C:1995:12, 20. pont). Lenz főtanácsnok szerint abban az ügyben „abból az elvből kell kiindulni, hogy a kiküldetés a fennálló munkaviszony folytán rendszerint a szakmai tevékenység korlátozott időtartamra történő másik tagállamba helyezésének formáját ölti”, így a két tagállamban folytatott tevékenység nem felel meg a kiküldetés tényállásának.
(26)  –	A Bizottság e munkadokumentumának 2013. decemberi változata elérhető a következő internetcímen: http://ec.europa.eu/social/main.jsp?langId=fr & catId=868. Kiemelem, hogy ez az útmutató jogilag nem kötelező erejű. Ugyanakkor, ahogy azt a ciprusi és a francia kormány írásbeli észrevételeiben hangsúlyozza, az útmutatót a tagállamok képviselői a szociális biztonsági rendszerek koordinációjával foglalkozó igazgatási bizottság keretében jóváhagyták, és ennek folytán arra lehet hivatkozni azon társadalombiztosítási intézményekkel szemben, amelyek felett a tagállamok felügyeletet gyakorolnak.
(27)  –	Lásd a végrehajtási rendelet 14. cikke (5) bekezdésének a) pontját. Kiemelés tőlem.
(28)  –	Lásd a végrehajtási rendelet 14. cikke (5) bekezdésének b) pontját. Kiemelés tőlem.
(29)  –	Megjegyzem, hogy mivel az alapeljárás tényállásának időpontjában az alaprendelet és a végrehajtási rendelet még nem volt alkalmazható a Norvég Királyságra, továbbra is az 1408/71/EGK rendeletet és az 1408/71/EGK rendelet végrehajtására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 1972. március 21‑i 574/72/EGK tanácsi rendeletet (HL L 74., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 83. o.) kell alkalmazni. Mindazonáltal e helyzet nincs hatással az elemzésemre, mivel az 1408/71 rendelet 14. cikke (2) bekezdése b) pontjának ii. alpontja lényegileg megfelel az alaprendelet 13. cikke (1) bekezdése b) pontjának, amely a vállalkozás bejegyzett székhelye szerinti tagállam jogszabályainak alkalmazását írja elő, amennyiben az érintett munkavállaló lakóhelye nem abban a tagállamban található, ahol tevékenységét végzi.
(30)  –	A gyakorlati útmutató szerint „[a]z egyidejűleg végzett tevékenységek olyan eseteket jelentenek, amelyeknél a különböző tagállamokban végzett kiegészítő tevékenységeket ugyanazon vagy különböző munkaszerződések keretében egyidejűleg végzik. A második vagy kiegészítő tevékenység folytatható a fizetett szabadság alatt vagy hétvégén, illetve – részmunkaidős munkavégzés esetén – két különböző munkáltató részére két különböző tevékenység is végezhető ugyanazon a napon” (26. o.).
(31)  –	26. o. Kiemelés tőlem.
(32)  –	25. o.
(33)  –	Megjegyzem, hogy az alaprendelet II. címe egyéb rendelkezéseinek elemzésével összefüggésben a Bíróság úgy ítélhette meg, hogy a „szokásosan” kifejezés a „szokás szerint” szinonimája, lásd: Banks és társai ítélet (C‑178/97, EU:C:2000:169, 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); Plum‑ítélet (C‑404/98, EU:C:2000:607, 21. pont).
(34)  –	A gyakorlati útmutató kiemeli, hogy „az alkalmazandó jogszabályokat meghatározó szabályok lehetséges manipulációjának elkerülése érdekében az elhanyagolható tevékenységeket nem szabad figyelembe venni az alkalmazandó jogszabályoknak [az alaprendelet] 13. cikke értelmében történő meghatározásánál” (28. o.). Ez az útmutató tartalmazza továbbá az „elhanyagolható tevékenységek” fogalmának meghatározását, úgy tekintve, hogy „[ezek] olyan tevékenységek, amelyek állandók, de időtartamukat és gazdasági eredményüket tekintve jelentéktelenek. Javasolt a következő indikátor használata: a dolgozó szokásos munkaidejének 5%‑ánál kevesebbet kitevő tevékenységet […], illetve teljes javadalmazásának 5%‑nál kevesebbet kitevő részét elhanyagolható tevékenységnek kell tekinteni” (ugyanott).
(35)  –	Az EUMSZ 48. cikk első bekezdésének b) pontja szerint az Európai Parlament és a Tanács rendes jogalkotási eljárás keretében a szociális biztonság területén elfogadja azokat az intézkedéseket, amelyek a munkavállalók szabad mozgásának biztosításához szükségesek; e célból olyan eszközrendszert hoz létre, amely a migráns munkavállalók és önálló vállalkozók, valamint az azok jogán jogosultak számára biztosítja a juttatások kifizetését a tagállamok területén lakó személyek számára.
(36)  –	Lásd: van der Vecht ítélet (19/67, EU:C:1967:49, 455. o.); Mayras főtanácsnok Bentzinger‑ügyre vonatkozó indítványa (73/72, EU:C:1973:21, 291. o.); Warner főtanácsnok Association du Foot‑Ball Club d’Andlau ügyre vonatkozó indítványa (8/75, EU:C:1975:76, 752. o.).
(37)  –	Lásd: Warner főtanácsnok Association du Foot‑Ball Club d’Andlau ügyre vonatkozó indítványa (8/75, EU:C:1975:76, 752. o., valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), továbbá Warner főtanácsnok Perenboom‑ügyre vonatkozó indítványa (102/76, EU:C:1977:57, 825. o.).
(38)  –	Az egységes alkalmazandó jog elvét az alaprendelet (18a) preambulumbekezdése és 11. cikkének (1) bekezdése rögzíti.
(39)  –	Lásd: Slynn főtanácsnok Brusse‑ügyre vonatkozó indítványa (101/83, EU:C:1984:113, 2243. o.). Lásd még: Rebmann‑ítélet (58/87, EU:C:1988:344, 15. pont).
(40)  –	Lásd ebben az értelemben Rodriguez Cardo, I. A., „Applicable law in Regulation 883/2004”, Migrants and Social Security – The (EC) Regulations 883/2004 & 987/2009,
éd. Laborum, Spanyolország, 2010, 29. o., különösen 33. o., valamint Schoukens, P., hiv. mű., különösen 356–358. o.
(41)  –	Ezenkívül a hatvanas években a lex loci laboris
tette lehetővé annak biztosítását, hogy a munkavállalók, akik rendszerint egy „szegény” tagállamból távoztak, annak érdekében, hogy egy gazdagabb tagállamba menjenek dolgozni, magasabb szintű szociális védelemben részesüljenek, mivel e korban a tagállamok a szociális biztonság bismarcki modelljét követték, amely munkán alapuló szociális védelmet biztosított (lásd: Schoukens, P., és Pieters, D., „The rules within Regulation 883/2004 for determining the applicable legislation”, Special issue on 50 years of European social security coordination, European Journal of Social Security,
vol. 11, Intersentia, Cambridge, 2009, n o  1–2, 81. o., különösen 104. o.).
(42)  –	Lásd az alaprendelet (17) preambulumbekezdését, valamint 11. cikke (3) bekezdésének a) pontját.
(43)  –	Az alaprendelet (18) preambulumbekezdése szerint ugyanis „[o]lyan különleges esetekben, amelyek más alkalmazandósági kritériumokat indokolnak, szükség lehet [ lex loci laboris ] főszabály[ától] való eltérésre”.
(44)  –	Lásd ebben az értelemben: Brusse‑ítélet (101/83, EU:C:1984:187, 16. pont).
(45)  –	Emlékeztetek arra, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy B. Chain első romániai kiküldetése 2012. január 2‑án ért véget, majd 2012. január 3‑án megkezdődött második norvégiai kiküldetése.
(46)  –	Lásd: Manpower‑ítélet (35/70, EU:C:1970:120, 12. pont). E tekintetben hozzáteszem, hogy az alaprendelet 57. cikke (1) bekezdésének első albekezdéséből kitűnik, hogy a tagállam intézménye az öregségi nyugdíjak és a túlélői hozzátartozói nyugdíjak tekintetében nem köteles ellátást nyújtani az általa alkalmazott jogszabályok szerint szerzett olyan időszakok tekintetében, amelyeket a biztosítási esemény bekövetkezésekor figyelembe vesznek, ha az említett időszakok tartama egy évnél rövidebb és kizárólag az ilyen időszakok figyelembevételével az említett jogszabályok szerint nem keletkezik ellátásokra való jogosultság.
(47)  –	Lásd: Kits van Heijningen ítélet (C‑2/89, EU:C:1990:183, 12. pont).
(48)  –	Lásd ebben az értelemben: FTS‑ítélet (C‑202/97, EU:C:2000:75, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); Plum‑ítélet (C‑404/98, EU:C:2000:607, 19. pont).
(49)  –	Lásd: Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe ítélet (C‑115/11, EU:C:2012:606, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(50)  –	Ugyanott (43. pont).
(51)  –	Lásd a gyakorlati útmutatót (26. o.).
(52)  –	Lásd: Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe ítélet (C‑115/11, EU:C:2012:606, 45. pont). Kiemelés tőlem.
(53)  –	Lásd ebben az értelemben: van Delft és társai ítélet (C‑345/09, EU:C:2010:610, 52. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még: Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe ítélet (C‑115/11, EU:C:2012:606), amely szerint a szociális biztonság területén illetékes intézmény köteles az érintett munkavállaló tényleges helyzetére kell támaszkodnia, amennyiben az ténybelileg eltér a szerződéses iratokban leírtaktól (46. pont).
(54)  –	Lásd a gyakorlati útmutatót (39. o.).
(55)  –	Lásd a végrehajtási rendelet 16. cikkének (3) bekezdését.
(56)  –	Lásd a végrehajtási rendelet 16. cikkének (4) bekezdését. Megjegyzem, hogy a szociális biztonsági rendszerek koordinációjával foglalkozó igazgatási bizottságnak a dokumentumok érvényességére, az alkalmazandó jogszabályok meghatározására és a 883/04 rendelet szerinti ellátások biztosítására vonatkozó, párbeszéden alapuló és békéltető eljárás létrehozásáról szóló, 2009. június 12‑i A1. határozata (HL 2010. C 106., 1. o.) pontosításokat tartalmaz a különböző intézményeknek az alkalmazandó jogszabályok meghatározását érintő eltérő véleményei esetén követendő eljárás tekintetében.
(57)  –	Lásd az alaprendelet 76. cikkének (4) bekezdését.
(58)  –	Emlékeztetek arra, hogy ebben az időpontban B. Chain már befejezte első romániai kiküldetését és megkezdte második norvégiai kiküldetését.
(59)  –	A végrehajtási rendelet 19. cikkének (2) bekezdése szerint „[a]z érintett személy vagy a munkáltató kérésére azon tagállam illetékes intézménye, amelynek jogszabályai az alaprendelet II. címe szerint alkalmazandók, tanúsítja, hogy ezeket a jogszabályokat kell alkalmazni, és adott esetben jelzi, hogy mely időpontig és milyen feltételekkel”.
(60)  – Lásd: Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe ítélet (C‑115/11, EU:C:2012:606, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).