Ideiglenes változat
ATHANASIOS RANTOS
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. július 10.(1)
C‑722/23. sz. [Rugu] és C‑91/24. sz. [Aucroix](i) egyesített ügyek
AR;
a Procureur général részvételével (C‑722/23),
valamint
Procureur général de Mons
kontra
HL (C‑91/24)
(a Cour de cassation [semmítőszék, Belgium] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek)
„ Előzetes döntéshozatal – Büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Európai elfogatóparancs – 2002/584/IB kerethatározat – Az 1. cikk (3) bekezdése – A tagállamok közötti átadási eljárások – A végrehajtás megtagadásának okai – Az alapvető jogok tiszteletben tartása – A kibocsátó tagállamban fennálló fogvatartási körülmények – A 4. cikk 6. pontja – A végrehajtás mérlegelhető megtagadásának oka – A társadalomba való beilleszkedésre irányuló cél – A végrehajtó tagállam területén lakóhellyel rendelkező tagállami állampolgár – A büntetlenség elleni küzdelem – Szabadságvesztés‑büntetéseket kiszabó vagy szabadságelvonással járó intézkedéseket alkalmazó ítéleteknek egy másik tagállamban való végrehajtása céljából történő elismerése – 2008/909/IB kerethatározat – 25. cikk – Büntetésnek a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontja keretében történő végrehajtása – A kibocsátó tagállam hozzájárulása ”
I.      Bevezetés
1.        A román állampolgárságú AR‑rel és a belga állampolgárságú HL‑lel szemben a román, illetve a görög igazságügyi hatóságok szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása céljából európai elfogatóparancsot bocsátottak ki. Az eljáró belga fellebbviteli bíróságok megtagadták ezen európai elfogatóparancsok végrehajtását azzal az indokkal, hogy átadás esetén a kibocsátó tagállamokban fennálló fogvatartási körülmények miatt AR és HL alapvető jogai megsértésének veszélye áll fenn.
2.        Ebben az összefüggésben a Cour de cassation (semmítőszék, Belgium) azt kérdezi a Bíróságtól, hogy abban az esetben, ha a végrehajtó tagállam bíróságai a 2002/584/IB kerethatározat(2) 1. cikkének (3) bekezdése alapján megtagadják az európai elfogatóparancs végrehajtását, e bíróságok alkalmazhatják‑e, vagy pedig alkalmazniuk kell a végrehajtás mérlegelhető megtagadásának az e kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában előírt okát a kiszabott büntetés végrehajtó tagállamban történő végrehajtása céljából, amennyiben az érintett személyek e tagállam lakosai vagy állampolgárai.
3.        A jelen egyesített ügyek az Aranyosi és Căldăraru ítéletet(3) követő ítélkezési gyakorlatbeli összefüggésbe illeszkednek, amely ítéletben a Bíróság először mondta ki lényegében azt, hogy amennyiben kivételes körülmények között a végrehajtó igazságügyi hatóság arra a következtetésre jut, hogy egyrészt alapos és bizonyítékokkal alátámasztott okokból feltételezhető, hogy a kibocsátó tagállamnak való átadás esetén a keresett személy az alapvető jogok megsértése veszélyének lesz kitéve, és másrészt e veszély észszerű időn belül nem hárítható el, e végrehajtó igazságügyi hatóság a 2002/584 kerethatározat 1. cikkének az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 4. cikkével összefüggésben értelmezett (3) bekezdésének megfelelően nem hajthatja végre az európai elfogatóparancsot. Ezek az ügyek így azt az új kérdést vetik fel, hogy milyen következtetéseket kell levonni az európai elfogatóparancs végrehajtásának a kibocsátó tagállamban fennálló fogvatartási körülmények miatti megtagadásából az érintett személyek helyzetét illetően, vagyis hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságnak szabadon kell‑e bocsátania ezeket a személyeket, vagy – a büntetlenségük elkerülése érdekében – e kerethatározat 4. cikkének 6. pontja alapján biztosíthatja vagy köteles‑e biztosítani a büntetésüknek a végrehajtó tagállam területén történő végrehajtását, amennyiben az e rendelkezésben előírt feltételek teljesülnek.
II.    Jogi háttér
A.      Az uniós jog
1.      A 2002/584 kerethatározat
4.        A 2002/584 kerethatározat (5), (6) és (12) preambulumbekezdése értelmében:
„(5)      Az [Európai] Uniónak abból a kitűzött céljából, hogy a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének térségévé váljon, következik a tagállamok közötti kiadatás eltörlése és annak az igazságügyi hatóságok közötti átadási rendszerrel való felváltása. Emellett az elítéltek vagy gyanúsítottak – büntetőítélet végrehajtása vagy büntetőeljárás lefolytatása céljából történő – átadásának új, egyszerűsített rendszerének bevezetése lehetővé teszi a jelenlegi kiadatási eljárások bonyolultságának és a jelenlegi kiadatási eljárásokban rejlő késlekedés kockázatának a megszüntetését is. A tagállamok között mindeddig irányadó hagyományos együttműködési kapcsolatokat a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének térségében a büntetőügyekben hozott bírósági határozatok szabad mozgásán nyugvó rendszernek kell felváltania mind az ítélethozatal előtti, mind az azt követő szakaszban.
(6)      Az e kerethatározatban előírt európai elfogatóparancs az első konkrét megvalósulása a büntetőjog területén a kölcsönös elismerés elvének, amelyre az Európai Tanács az igazságügyi együttműködés »sarokköveként« utalt.
[…]
(12)      E kerethatározat tiszteletben tartja az alapvető jogokat és összhangban van az [EUSZ 6. cikkben] elismert és a [Chartában], különösen annak VI. fejezetében [helyesen: VI. címében] kifejezésre juttatott alapelvekkel. […]”
5.        E kerethatározat „Az európai elfogatóparancs meghatározása és végrehajtásának kötelezettsége” című 1. cikke kimondja:
„(1)      Az európai elfogatóparancs egy tagállamban kibocsátott igazságügyi hatósági határozat, amely azt a célt szolgálja, hogy egy másik tagállam a büntetőeljárás lefolytatása, szabadságvesztés‑büntetés, illetve szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása végett a keresett személyt elfogja és átadja.
(2)      A tagállamok minden európai elfogatóparancsot a kölcsönös elismerés elve alapján és e kerethatározat rendelkezéseinek megfelelően hajtanak végre.
(3)      E kerethatározat nem érinti az [EUSZ 6. cikkben] biztosított alapvető jogok és alapvető jogelvek tiszteletben tartásának a kötelezettségét.”
6.        Az említett kerethatározatnak „Az európai elfogatóparancs végrehajtása kötelező megtagadásának okai” című 3. cikke a következőket írja elő:
„A végrehajtó tagállam igazságügyi hatósága (a továbbiakban »végrehajtó igazságügyi hatóság«) az alábbi esetekben tagadja meg az európai elfogatóparancs végrehajtását:
1.      ha az európai elfogatóparancs alapjául szolgáló bűncselekmény a végrehajtó tagállamban közkegyelem alá esik, és ennek az államnak saját büntetőjoga szerint joghatósága van a bűncselekmény üldözésére;
2.      ha a végrehajtó igazságügyi hatóság rendelkezésére álló információkból az derül ki, hogy a keresett személyt valamely tagállam ugyanazon cselekményért már jogerősen elítélte, feltéve hogy elítélése esetén a büntetést már végrehajtották, végrehajtása folyamatban van, vagy az ítélkező tagállam joga szerint az már nem hajtható végre;
3.      ha az a személy, aki ellen az európai elfogatóparancsot kibocsátották, a végrehajtó állam joga szerint életkora miatt büntetőjogi felelősségre nem vonható az európai elfogatóparancs alapjául szolgáló cselekményért.”
7.        Ugyanezen kerethatározat „Az európai elfogatóparancs végrehajtása megtagadásának mérlegelhető okai” című 4. cikkének 6. pontja a következőképpen rendelkezik:
„A végrehajtó igazságügyi hatóság az alábbi esetekben tagadhatja meg az európai elfogatóparancs végrehajtását:
[…]
6.      ha az európai elfogatóparancsot szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása céljából bocsátották ki, amennyiben a keresett személy a végrehajtó tagállamban tartózkodik, amelynek állampolgára vagy lakosa [helyesen: a végrehajtó tagállamban tartózkodik, vagy annak állampolgára vagy lakosa], és ez az állam vállalja, hogy saját hazai joga szerint végrehajtja a büntetést vagy a szabadságelvonással járó intézkedést”.
8.        A 2002/584 kerethatározat 4a. cikke az olyan tárgyaláson hozott határozatokra vonatkozik, amelyen az érintett személy nem volt személyesen jelen.
2.      A 2008/909/IB kerethatározat
9.        A 2008/909 kerethatározat(4) (9) és (12) preambulumbekezdésének szövege a következő:
„(9)      A büntetés végrehajtó államban történő végrehajtásának javítania kell az elítélt személy társadalmi beilleszkedésének esélyét. Az arról való meggyőződés érdekében, hogy a büntetés végrehajtó államban történő végrehajtása az elítélt személy társadalmi beilleszkedésének célját szolgálja‑e, a kibocsátó állam illetékes hatósága olyan tényezőket vesz figyelembe, mint például az elítélt személy kötődése a végrehajtó államhoz, az, hogy az elítélt személy a végrehajtó államot tartja‑e családi, nyelvi, kulturális, társadalmi vagy gazdasági kapcsolatai, illetve a végrehajtó állammal való egyéb kötődése helyének.
[…]
(12)      Ezt a kerethatározatot értelemszerűen alkalmazni kell a büntetések végrehajtására a [2002/584 kerethatározat] 4. cikkének (6) bekezdése és 5. cikkének (3) bekezdése szerinti esetekben is. Ez többek között azt jelenti, hogy azon kerethatározat sérelme nélkül a végrehajtó állam ellenőrizheti az e kerethatározat 9. cikkében előírtak szerinti, az elismerés és a végrehajtás megtagadási okainak meglétét, beleértve a kettős büntethetőség vizsgálatát – olyan mértékben, ahogy a végrehajtó állama 7. cikk (4) bekezdése szerinti nyilatkozatot tesz az ítélet elismerésének és végrehajtásának feltételeként [helyesen: a végrehajtó állam az ítélet elismerésének és végrehajtásának feltételeként ellenőrizheti az e kerethatározat 9. cikkében előírtak szerinti, az elismerés és a végrehajtás megtagadási okainak meglétét – beleértve a kettős büntethetőség vizsgálatát, amennyiben a végrehajtó állam a 7. cikk (4) bekezdése szerinti nyilatkozatot tesz –] annak mérlegelése céljából, hogy a személyt át kell‑e adni vagy a büntetést végre kell‑e hajtani a [2002/584] kerethatározat 4. cikkének (6) bekezdése szerinti esetekben.”
10.      A 2008/909 kerethatározat „Célkitűzés és hatály” címet viselő 3. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőket mondja ki:
„(1)      E kerethatározat célja azon szabályok megállapítása, amelyek értelmében a tagállamok az elítélt személy társadalmi beilleszkedésének elősegítése érdekében elismernek egy ítéletet és végrehajtják a büntetést.
(2)      Ezt a kerethatározatot kell alkalmazni, ha az elítélt személy a kibocsátó államban vagy a végrehajtó államban tartózkodik.”
11.      E kerethatározatnak „Az ítélet és a tanúsítvány egy másik tagállamba történő továbbításának feltételei” című 4. cikke a következőket írja elő:
„(1)      Feltéve, hogy az elítélt személy a kibocsátó államban vagy a végrehajtó államban tartózkodik, és feltéve, hogy ez a személy a 6. cikkben előírt esetekben ehhez hozzájárulását adta, az ítéletet a tanúsítvánnyal együtt – amelyre a formanyomtatványt az I. melléklet határozza meg – a következő tagállamok egyikének lehet továbbítani:
a)      az elítélt személy állampolgársága szerinti tagállam, ahol a személy él; vagy
b)      az az állampolgárság szerinti tagállam, amelyben az elítélt személy nem él, de ahova az elítélt személyt – a büntetés végrehajtását követően – kitoloncolják […]; vagy
c)      az a) és b) pontban említetteken kívüli bármely tagállam, amelynek illetékes hatósága hozzájárul az ítéletnek és a tanúsítványnak az említett tagállamba történő továbbításához.
(2)      Az ítélet és a tanúsítvány továbbítására akkor kerülhet sor, ha a kibocsátó állam illetékes hatósága – adott esetben a kibocsátó állam és a végrehajtó állam illetékes hatóságai közötti egyeztetést követően – meggyőződött arról, hogy a büntetés végrehajtó állam általi végrehajtása az elítélt személy társadalomba való beilleszkedésének elősegítését szolgálja.
(3)      Az ítélet és a tanúsítvány továbbítását megelőzően a kibocsátó állam illetékes hatósága bármilyen megfelelő módon egyeztethet a végrehajtó állam illetékes hatóságával. Az (1) bekezdés c) pontjában említett esetekben az egyeztetés kötelező. Ilyen esetekben a végrehajtó állam illetékes hatósága haladéktalanul értesíti a kibocsátó államot arra vonatkozó határozatáról, hogy hozzájárul‑e az ítélet továbbításához.
[…]
(5)      A végrehajtó állam saját kezdeményezésre kérheti a kibocsátó államot az ítélet és a tanúsítvány együttes továbbítására. […] Az e bekezdés alapján továbbított kérelmek nem kötelezik a kibocsátó államot az ítélet és a tanúsítvány együttes továbbítására.
(6)      E kerethatározat végrehajtása során a tagállamok olyan rendelkezéseket fogadnak el, amelyek különösen figyelembe veszik az elítélt személy társadalmi rehabilitációjának elősegítését, és amelyek alapját képezik az illetékes hatóságok arra vonatkozó döntéshozatalának, hogy az (1) bekezdés c) pontja szerinti esetekben hozzájárulnak‑e az ítélet és a tanúsítvány továbbításához.
[…]”
12.      Az említett kerethatározatnak „Az ítélet elismerése és a büntetés végrehajtása” című 8. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A végrehajtó állam illetékes hatósága elismeri a 4. cikkel összhangban és az 5. cikkben megállapított eljárásnak megfelelően részére továbbított ítéletet, és haladéktalanul megteszi a büntetés végrehajtásához szükséges intézkedéseket, kivéve, ha az illetékes hatóság úgy dönt, hogy az elismerés és a végrehajtás megtagadásának 9. cikk szerinti okai valamelyikére hivatkozik.
(2)      Amennyiben a büntetés – időtartamát tekintve – nem egyeztethető össze a végrehajtó állam jogával, a végrehajtó állam illetékes hatósága kizárólag abban az esetben dönthet a büntetés átalakításáról, ha az adott büntetés mértéke meghaladja az adott állam nemzeti jogában a hasonló bűncselekményekre előírt maximális büntetést. Az átalakított büntetés mértéke nem lehet alacsonyabb a végrehajtó állam nemzeti jogában a hasonló bűncselekményekre vonatkozóan előírt maximális büntetésnél.
(3)      Amennyiben a büntetés – jellegét tekintve – nem egyeztethető össze a végrehajtó állam jogával, az adott állam illetékes hatósága azt a saját jogában hasonló bűncselekményekre alkalmazott büntetésnek vagy intézkedésnek megfelelően átalakíthatja. Az ilyen büntetésnek vagy intézkedésnek a lehető legpontosabban meg kell felelnie a kibocsátó államban kiszabott büntetésnek, és ennek következtében a büntetés nem változtatható pénzbüntetésre.
(4)      Az átalakított büntetés nem súlyosbíthatja a kibocsátó államban kiszabott büntetést a büntetési tétel jellege vagy időtartama [helyesen: nem súlyosíthatja a kibocsátó államban kiszabott büntetést annak jellege, illetve tartama] tekintetében.”
13.      Ugyanezen kerethatározat „Az európai elfogatóparancs kiadását követően hozott büntetések [helyesen: Az európai elfogatóparancs alapján hozott, büntetőjogi felelősséget megállapító határozatok] végrehajtása” című 25. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A [2002/584] kerethatározat sérelme nélkül, e kerethatározat rendelkezéseit értelemszerűen kell alkalmazni [helyesen: alkalmazni kell] – olyan mértékben, amennyire azok összhangban vannak azon [helyesen: az említett] kerethatározat rendelkezéseivel – a büntetések olyan esetekben történő végrehajtására, amikor a tagállam azon [helyesen: az említett] kerethatározat 4. cikkének (6) bekezdése szerinti esetekben vállalja a büntetés végrehajtását, vagy azon [helyesen: ugyanezen] kerethatározat 5. cikkének (3) bekezdése szerint eljárva azt a feltételt szabta meg, hogy a személyt a büntetés letöltése céljából vissza kell szállítani az érintett tagállamba az elítélt személy büntetlenségének elkerülése céljából.”
B.      A belga jog
14.      A loi relative au mandat d’arrêt européen, du 19 décembre 2003 (az európai elfogatóparancsról szóló 2003. december 19‑i törvény, a továbbiakban: 2003. december 19‑i törvény)(5) 4. cikkében a következőket mondja ki:
„Az európai elfogatóparancs végrehajtását a következő esetekben meg kell tagadni:
[…]
5°      ha komoly ok enged arra következtetni, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtása az érintett személynek az Európai Unióról szóló szerződés 6. cikkében meghatározott alapvető jogainak sérelméhez vezethet.”
15.      E törvény 6. cikkének 4. pontja értelmében:
„A végrehajtás a következő esetekben megtagadható:
[…]
4o      ha az európai elfogatóparancsot szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása céljából bocsátották ki, amennyiben a keresett személy belga állampolgár vagy Belgiumban lakik, és az illetékes belga hatóságok vállalják, hogy a belga jog szerint végrehajtják e büntetést vagy a szabadságelvonással járó intézkedést.”
III. Az alapeljárások, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárások
A.      A C‑722/23. sz. ügy
16.      2023. augusztus 1‑jén a román állampolgárságú, Belgiumban lakóhellyel rendelkező AR‑rel szemben a román igazságügyi hatóság négy év tartamú szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása céljából európai elfogatóparancsot bocsátott ki. A tribunal de première instance francophone de Bruxelles (brüsszeli francia nyelvű elsőfokú bíróság, Belgium) vizsgálóbírói tanácsa a 2003. december 19‑i törvény 4. cikkének 5. pontja alapján végzéssel megtagadta ezen európai elfogatóparancs végrehajtását azzal az indokkal, hogy a romániai fogvatartási körülmények AR‑t az alapvető, a jelen esetben az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 3. cikkében(6) említett jogai megsértése veszélyének teszik ki.
17.      2023. október 30‑i ítéletével a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság, Belgium) vádtanácsa az ügyészség fellebbezése alapján helybenhagyta ezt a végzést, de ezenkívül úgy határozott, hogy e négy év szabadságvesztés‑büntetés a 2003. december 19‑i törvény 6. cikke 4. pontjának megfelelően „Belgiumban végrehajtható”, mivel az AR alapvető jogai megsértésének veszélye nem az AR elítéléséhez vezető eljárást vagy magát az elítélést érinti, hanem a Romániában kiszabott büntetés végrehajtásának egyik módját.
18.      AR ezen ítélettel szemben felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő a Cour de cassation (semmítőszék), a kérdést előterjesztő bíróság előtt, a 2008/909 kerethatározat 25. cikkének, a 2003. december 19‑i törvény 4. cikke 5. pontjának, valamint a loi du 15 mai 2012 relative à l’application du principe de reconnaissance mutuelle aux peines ou mesures privatives de liberté prononcées dans un État membre de l’Union européenne (a kölcsönös elismerés elvének az Európai Unió valamely tagállamában kiszabott szabadságvesztés‑büntetésekre vagy szabadságelvonással járó intézkedésekre történő alkalmazásáról szóló, 2012. május 15‑i törvény)(7) 38. cikke 1. §‑ának megsértésére alapított jogalapra hivatkozva. E tekintetben AR azt állította, hogy a fellebbviteli bíróság, miután megállapította az európai elfogatóparancs végrehajtása megtagadása 2003. december 19‑i törvény 4. cikkének 5. pontjában foglalt kötelező okának alkalmazását, nem alkalmazhatta a végrehajtás mérlegelhető megtagadásának az e törvény 6. cikkének 4. pontjában foglalt okát, és nem rendelhette el – mivel AR Belgiumban rendelkezett lakóhellyel – a Romániában vele szemben kiszabott szabadságvesztés‑büntetés ezen előbbi tagállamban történő végrehajtását sem.
19.      E körülmények között a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy az Openbaar Ministerie (A kibocsátó igazságügyi hatóság függetlensége) ítéletből(8) kitűnik, hogy az európai elfogatóparancs szabályozása többek között arra irányul, hogy küzdjön az olyan keresett személy büntetlensége ellen, aki más államban tartózkodik, mint ahol állítólag bűncselekményt követett el. E bíróság a Popławski I ítéletre(9) is hivatkozik, amelyben a Bíróság kimondta, hogy a kibocsátó tagállamban jogerős szabadságvesztés‑büntetésre ítélt személy átadása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtásának megtagadása esetén a végrehajtó igazságügyi hatóság maga köteles biztosítani az e személlyel szemben kiszabott büntetés tényleges végrehajtását.
20.      A kérdést előterjesztő bíróság szerint az AR által hivatkozott jogalap azt a kérdést veti fel, hogy amennyiben az európai elfogatóparancsot végrehajtó tagállam bíróságai megállapították, hogy a keresett személy kibocsátó tagállamnak való átadása esetén fennáll annak a veszélye, hogy sérülnek e személy alapvető jogai, és ezt a veszélyt nem lehet észszerű időn belül elhárítani, így pedig kötelesek megtagadni ezen európai elfogatóparancs végrehajtását, e bíróságok, annak elkerülése érdekében, hogy az említett személy, amennyiben más államban tartózkodik, mint ahol bűncselekmény elkövetésével gyanúsítják, elkerülje a büntetését, mindazonáltal határozhatnak‑e úgy, hogy a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontját a nemzeti jogrendbe átültető nemzeti rendelkezésnek megfelelően elrendelik a kibocsátó tagállamban az ugyanezen személlyel szemben kiszabott, ezen elfogatóparancs tárgyát képező szabadságvesztés‑büntetésnek a végrehajtó tagállamban történő végrehajtását. Így a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtása kötelező megtagadási oka fennállásának megállapítása kizárja‑e az európai elfogatóparancs végrehajtása mérlegelhető megtagadásának az ezen kerethatározat 4. cikkének 6. pontja szerinti okának alkalmazását. E bíróság pontosítja, hogy a Popławski I ítélet alapjául szolgáló ügytől eltérően a jelen ügyet az jellemzi, hogy az érintett személy a végrehajtó tagállamban rendelkezik lakóhellyel, és hogy a végrehajtás megtagadásának a 2003. december 19‑i törvény 4. cikkének 5. pontjában szereplő kötelező okát kell alkalmazni.
21.      E körülmények között a Cour de cassation (semmítőszék) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Amennyiben az európai elfogatóparancsot végrehajtó tagállam bíróságai megállapították, hogy a keresett személy kibocsátó tagállamnak való átadása esetén fennáll annak a veszélye, hogy a külföldi büntetés végrehajtásához kapcsolódóan sérülnek e személy alapvető jogai, és így meg kell tagadni az európai elfogatóparancs végrehajtását, a [2002/584] kerethatározat 4. cikkének [6. pontja] lehetővé teszi‑e a végrehajtó tagállam azon bíróságai számára, amelyek megállapítják, hogy a keresett személy ez utóbbi államban rendelkezik lakóhellyel, hogy ezt követően úgy határozzanak, hogy [e] kerethatározat 4. cikkének [6. pontját] a nemzeti jogrendbe átültető rendelkezésnek megfelelően végre kell hajtani az európai elfogatóparancsot kibocsátó tagállamban kiszabott, ezen elfogatóparancsban említett szabadságvesztés‑büntetést?”
22.      A kérdést előterjesztő bíróság kérte, hogy a Bíróság a C‑722/23. sz. ügyet a Bíróság eljárási szabályzatának 107. cikkében szabályozott sürgősségi előzetes döntéshozatali eljárásban bírálja el. A Bíróság első tanácsa az előadó bíró javaslatára és a főtanácsnok meghallgatását követően 2023. december 6‑i határozatában úgy döntött, hogy nem ad helyt e kérelemnek.
B.      A C‑91/24. sz. ügy
23.      2016. március 9‑én a belga állampolgárságú, Belgiumban lakóhellyel rendelkező HL‑lel szemben a görög igazságügyi hatóság öt év tartamú szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása céljából európai elfogatóparancsot bocsátott ki.
24.      2024. január 18‑i ítéletével a cour d’appel de Mons (monsi fellebbviteli bíróság, Belgium) vádtanácsa a 2003. december 19‑i törvény 4. cikkének 5. pontja alapján megtagadta ezen európai elfogatóparancs végrehajtását azzal az indokkal, hogy HL mentális zavara a kibocsátó tagállamban fennálló fogvatartási körülményekkel együtt nem teszi lehetővé az EJEE 3. és 5. cikkében(10) előírt garanciák tiszteletben tartását, mivel HL ki lenne téve annak a veszélynek, hogy túlzsúfolt börtönben tartanák fogva, ahol nem részesülhetne az egészségi állapotának megfelelő ellátásban.
25.      A cour d’appel de Mons (monsi fellebbviteli bíróság) mellett működő főügyész ezen ítélettel szemben felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Cour de cassationhoz (semmítőszék), a kérdést előterjesztő bírósághoz, azt állítva, hogy a vádtanácsnak, miután a szabadságvesztés‑büntetés végrehajtásának a kibocsátó tagállamban fennálló feltételei miatt megtagadta ezen európai elfogatóparancs végrehajtását, fontolóra kellett volna vennie a végrehajtás mérlegelhető megtagadásának a 2003. december 19‑i törvény 6. cikkének 4. pontjában foglalt okának alkalmazását. E tekintetben arra hivatkozik, hogy e rendelkezés arra irányul, hogy elkerülje azon személy büntetlenségét, akinek az átadását megtagadták.
26.      A kérdést előterjesztő bíróság a C‑722/23. sz. ügyben hozott előzetes döntéshozatalra utaló határozatában lényegében kifejtettekkel azonos okokból arra keresi a választ, hogy amennyiben az európai elfogatóparancsot végrehajtó tagállam bíróságai megállapították, hogy a keresett személy kibocsátó tagállamnak való átadása esetén fennáll annak a veszélye, hogy sérülnek e személy alapvető jogai, a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontja kötelezi‑e ezeket a bíróságokat, hogy – annak elkerülése érdekében, hogy ezen személy, amennyiben a végrehajtó tagállam lakosa vagy állampolgára, elkerülje a büntetését – megvizsgálják, hogy e rendelkezésnek megfelelően el kell‑e rendelni az említett személlyel szemben a kibocsátó tagállamban kiszabott, ezen elfogatóparancs tárgyát képező szabadságvesztés‑büntetésnek az előbbi tagállamban történő végrehajtását.
27.      E körülmények között a Cour de cassation (semmítőszék) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Amennyiben az európai elfogatóparancsot végrehajtó tagállam bíróságai megállapították, hogy a keresett személy kibocsátó tagállamnak való átadása esetén fennáll annak a veszélye, hogy a külföldi büntetés végrehajtásához kapcsolódóan sérülnek e személy alapvető jogai, és így meg kell tagadni az európai elfogatóparancs végrehajtását, úgy kell‑e értelmezni a [2002/584] kerethatározat 4. cikkének 6. pontját, hogy az arra kötelezi a végrehajtó tagállam ugyanezen bíróságait, hogy – annak elkerülése érdekében, hogy az a keresett személy, aki ezen állam lakosa vagy állampolgára, elkerülje a büntetését – megvizsgálják, hogy a fent hivatkozott 4. cikk 6. pontját a nemzeti jogrendbe átültető rendelkezésnek megfelelően el kell‑e rendelni az érintett személlyel szemben az európai elfogatóparancsot kibocsátó tagállamban kiszabott, ezen elfogatóparancsban említett szabadságvesztés‑büntetésnek a végrehajtó tagállamban történő végrehajtását?”
28.      A Bíróság 2025. január 28‑i határozatával a szóbeli szakasz lefolytatása és az ítélethozatal céljából egyesítette a C‑722/23. sz. és a C‑91/24. sz. ügyet.
29.      A belga, a francia és a román kormány, valamint az Európai Bizottság mindkét ügyben írásbeli észrevételeket nyújtott be a Bírósághoz. A holland kormány csak a C‑91/24. sz. ügyben, a lengyel kormány pedig csak a C‑722/23. sz. ügyben terjesztett elő írásbeli észrevételeket. A lengyel kormány kivételével ezek a felek, valamint AR szóbeli észrevételeket is előterjesztettek a 2025. március 18‑án tartott tárgyaláson.
IV.    Elemzés
30.      Kérdéseivel, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, az előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságnak, amennyiben a végrehajtás megtagadásának az e kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdésére alapított oka alapján megtagadja az európai elfogatóparancs végrehajtását amiatt, hogy fennáll annak a veszélye, hogy az érintett személy kibocsátó igazságügyi hatóságnak való átadása esetén a kibocsátó tagállamban fennálló fogvatartási körülmények miatt sérülnek e személy alapvető jogai, – annak elkerülése érdekében, hogy ez a személy elkerülje a büntetését – lehetősége van‑e arra, hogy megvizsgálja, hogy el kell‑e rendelni ezen büntetésnek a végrehajtó tagállam területén történő végrehajtását, vagy pedig köteles erre, amennyiben megállapítja, hogy e személy ezen tagállam lakosa vagy állampolgára.
A.      Előzetes észrevételek
31.      Előzetesen emlékeztetek arra, hogy a 2002/584 kerethatározat célja az elítéltek vagy a bűncselekmény elkövetésével gyanúsított személyek átadása egyszerűsített és hatékonyabb rendszerének bevezetése útján az igazságügyi együttműködés megkönnyítése és meggyorsítása az Unió azon célkitűzése elérésének elősegítése érdekében, hogy az a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének azon nagy fokú bizalomra épülő térségévé váljon, amelynek a tagállamok között fenn kell állnia. A kerethatározat által szabályozott területen a kölcsönös elismerés elve, amely a büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés „sarokköveként” szolgál, amint az a kerethatározat (6) preambulumbekezdéséből kitűnik, a kerethatározat 1. cikkének (2) bekezdésében jut érvényre, amely kimondja azon szabályt, miszerint a tagállamok minden európai elfogatóparancsot a kölcsönös elismerés elve alapján és az említett kerethatározat rendelkezéseinek megfelelően hajtanak végre. Ebből egyrészt az következik, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságok csak a Bíróság által értelmezett 2002/584 kerethatározatból eredő indokok alapján tagadhatják meg az európai elfogatóparancs végrehajtását. Másrészt, míg az európai elfogatóparancs végrehajtása a főszabály, a végrehajtás megtagadása kivételnek tekintendő, amelyet szigorúan kell értelmezni.(11) A kerethatározat így meghatározza egyrészt a 3. cikkben az európai elfogatóparancs végrehajtása kötelező megtagadásának okait, illetve a 4. és 4a. cikkben a mérlegelhető megtagadásának okait.(12)
32.      Ezenkívül a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint mind a tagállamok közötti kölcsönös bizalom elve, mind pedig a tagállamok közötti kölcsönös bizalmon alapuló kölcsönös elismerés elve alapvető jelentőséggel bír az uniós jogban, mivel lehetővé teszik a belső határok nélküli térség létrehozását és fenntartását. Közelebbről a kölcsönös bizalom elve, különösen a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség tekintetében mindegyik államtól megköveteli, hogy – kivételes körülményektől eltekintve – úgy tekintse, hogy az összes többi tagállam tiszteletben tartja az uniós jogot, és különösen az uniós jog által elismert alapvető jogokat. Így az uniós jog végrehajtása során a tagállamok kötelesek vélelmezni, hogy a többi tagállam tiszteletben tartja az alapvető jogokat, vagyis nem követelhetik meg egy másik tagállamtól az alapvető jogok uniós jog által biztosítottnál magasabb nemzeti védelmi szintjét, és – kivételes esetektől eltekintve – nem vizsgálhatják, hogy e másik tagállam a konkrét esetben ténylegesen tiszteletben tartotta‑e az Európai Unió által biztosított alapvető jogokat.(13)
33.      Továbbra is a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint, bár elsődlegesen az egyes tagállamok feladata, hogy az európai elfogatóparancs mechanizmusának működését alátámasztó kölcsönös bizalom és elismerés elve teljes körű alkalmazásának biztosítása érdekében biztosítsák – a Bíróság végső felülvizsgálata mellett – a Charta által biztosított alapvető jogokban rejlő követelmények védelmét, tartózkodva minden olyan intézkedéstől, amely azokat sértheti, azon valós veszély fennállása, hogy az európai elfogatóparanccsal érintett személynek ezen alapvető jogai e személynek a kibocsátó igazságügyi hatóság részére történő átadása esetén sérülnek, mindazonáltal lehetővé teheti a végrehajtó igazságügyi hatóság számára, hogy a 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdése alapján – amely szerint e kerethatározat nem érinti az EUSZ 6. cikkben biztosított alapvető jogok és alapvető jogelvek tiszteletben tartásának a kötelezettségét – kivételesen mellőzze ezen európai elfogatóparancs végrehajtását.(14)
34.      A Bíróságnak az e kerethatározatra vonatkozó ítélkezési gyakorlatából az is kitűnik, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtására irányuló eljárásban a Charta által biztosított alapvető jogok megsértése valós veszélyének értékelését főszabály szerint két különböző szakaszból álló vizsgálat keretében kell elvégezni, amely szakaszok nem cserélhetők fel, mivel különböző kritériumokon alapuló elemzést foglalnak magukban, és amelyeket ezért egymást követően kell lefolytatni. E célból a végrehajtó igazságügyi hatóságnak az első szakaszban meg kell határoznia, hogy léteznek‑e olyan objektív, megbízható, pontos és kellően naprakész adatok annak bizonyítására, hogy a kibocsátó tagállamban ezen alapvető jogok valamelyike megsértésének valós veszélye áll fenn, rendszerszintű vagy általános hiányosságok, illetve a személyek objektíven azonosítható csoportját konkrétabban érintő hiányosságok miatt. A második szakasz keretében a végrehajtó igazságügyi hatóságnak konkrétan és pontosan meg kell vizsgálnia, hogy a vizsgálat első szakaszában azonosított hiányosságok milyen mértékben befolyásolhatják az európai elfogatóparanccsal érintett személyt, és hogy e személy személyes helyzetére tekintettel alapos és bizonyítékokkal alátámasztott okokból feltételezhető‑e, hogy a személy a kibocsátó tagállamnak történő átadása esetén az említett alapvető jogok megsértése valós veszélyének lesz kitéve.(15) Ha a végrehajtó igazságügyi hatóság úgy ítéli meg, hogy nem rendelkezik az érintett személy átadásáról szóló határozat elfogadásához szükséges valamennyi információval, a 2002/584 kerethatározat 15. cikkének (2) bekezdése(16) alapján kérnie kell a kibocsátó igazságügyi hatóságtól, hogy haladéktalanul közöljön vele minden olyan további információt, amelyet szükségesnek tart e személy adott tagállamban tervezett fogva tartásának körülményeit illetően.(17)
35.      Amint arra Campos Sánchez‑Bordona főtanácsnok rámutatott, a jelen indítvány 32–34. pontjában bemutatott, az Aranyosi és Căldăraru ítéletben kialakított ítélkezési gyakorlat a Bíróság ítélkezési gyakorlat útján történő jogalkotásának a példája, amit annak szükségessége igazol, hogy az érintett személy alapvető jogainak védelme olyan esetekben is biztosítva legyen, amelyekről az uniós jogalkotó az európai elfogatóparancs keretében kifejezetten nem rendelkezett.(18) Így meg kell állapítani, hogy az érintett személy alapvető jogai védelmének biztosítására vonatkozó követelmény az ezen ítélkezési gyakorlatban meghatározott feltételek mellett az európai elfogatóparancs végrehajtása kötelező megtagadásának új okát képezi, amely kiegészíti a 2002/584 kerethatározat 3. cikkében már előírtak okokat.
B.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatóságáról
36.      A francia kormány – anélkül, hogy formálisan elfogadhatatlansági kifogást emelne – írásbeli észrevételeiben arra hivatkozik, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések kontextusa és eleje csak a keresett személyek átadása esetén fennálló azon veszélyt idézi fel, hogy a külföldi büntetés végrehajtásához kapcsolódóan sérülnek az alapvető jogok, további pontosítás vagy a Bíróság ítélkezési gyakorlata által megkövetelt és a jelen indítvány 34. pontjában ismertetett, két szakaszból álló vizsgálat bemutatása nélkül. Ennélfogva kétség merül fel azzal kapcsolatban, hogy ezek a kérdések az alapjogviták tényleges megoldásához szükségesek‑e.(19)
37.      Emlékeztetek arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a nemzeti bíróság által saját felelősségére meghatározott jogszabályi és ténybeli háttér alapján – amelynek helytállóságát a Bíróság nem vizsgálhatja – az uniós jog értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell. Mindazonáltal az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 267. cikkel bevezetett eljárás a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti együttműködés eszköze, amelynek révén a Bíróság megadja e bíróságok számára az uniós jog értelmezéséhez azokat a támpontokat, amelyek az általuk eldöntendő jogvita megoldásához szükségesek. Az előzetes döntéshozatalra utalás indoka nem az általános vagy hipotetikus kérdésekről való véleménynyilvánítás, hanem az adott jogvita tényleges megoldásának szükségessége.(20) Az EUMSZ 267. cikkben foglaltak szerint a kért előzetes döntésnek „szükségesnek” kell lennie a kérdést előterjesztő bíróság által az előtte folyamatban lévő ügyben kialakítandó „ítélete meghozatalához”.(21)
38.      E tekintetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokból az következik, hogy az eljáró belga fellebbviteli bíróságok megtagadták az AR‑rel és HL‑lel szemben kibocsátott európai elfogatóparancsok végrehajtását a 2003. december 19‑i törvény 4. cikkének 5. pontja alapján, amely úgy rendelkezik, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtását meg kell tagadni, ha komoly ok enged arra következtetni, hogy annak végrehajtása az érintett személynek az uniós jogban biztosított alapvető jogainak sérelméhez vezethet.
39.      Amint azt a Bíróság már kimondta, az ilyen rendelkezés, amennyiben azt úgy kell értelmezni, hogy ugyanolyan hatállyal rendelkezik, mint a 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdése, csak a jelen indítvány 33. pontjában említett összefüggésben teszi lehetővé az európai elfogatóparancs végrehajtásának megtagadását, és ezért nem tekinthető úgy, mint amely a végrehajtás megtagadásának olyan okát állapítja meg, amely nem e kerethatározatból ered. A Bíróság ebből azt a következtetést vonta le, hogy az említett kerethatározatot úgy kell értelmezni, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságnak nem áll jogában megtagadni az európai elfogatóparancs végrehajtását olyan megtagadási ok alapján, amely nem ugyanezen kerethatározatból, hanem kizárólag a végrehajtó tagállam jogából ered, és hogy ezzel szemben ezen igazságügyi hatóság alkalmazhat olyan nemzeti rendelkezést, amely azt írja elő, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtását meg kell tagadni, ha e végrehajtás az uniós jog által biztosított valamely alapvető jog sérelméhez vezetne, feltéve hogy e rendelkezés hatálya nem haladja meg a 2002/584 kerethatározat 1. cikke (3) bekezdésének a Bíróság által értelmezett hatályát.(22)
40.      A jelen esetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokból az következik, hogy a belga bíróságok egyrészt úgy ítélték meg, hogy alapos és bizonyítékokkal alátámasztott okokból feltételezhető, hogy a kibocsátó tagállamoknak való átadás esetén fennállna a keresett személyek alapvető jogai megsértésének veszélye, másrészt pedig, hogy e veszély észszerű időn belül nem hárítható el. Így e határozatokban a kérdést előterjesztő bíróság abból az – alapügyek körülményeinek vizsgálatából következő – előfeltevésből indul ki, amely szerint a végrehajtás megtagadása 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdésén alapuló oka alkalmazásának feltételei teljesültek. Ez az előfeltevés, amelynek tekintetében e bíróság nem kéri a Bíróságtól a megalapozottság megerősítését, a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmek keretében nem vitatott. Kérdéseivel ugyanis e bíróság nem azon feltételek jogszerűségére kérdez rá, amelyek mellett az európai elfogatóparancsokat nem hajtották végre, hanem arra, hogy e kerethatározatra tekintettel milyen következtetéseket kell levonni ebből a helyzetből az ezen személyekkel szemben kiszabott büntetések végrehajtását illetően.
41.      Ennélfogva meg kell állapítani, hogy az előterjesztett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, és az azokra adandó válasz szükségesnek és relevánsnak tűnik ahhoz, hogy a kérdést előterjesztő bíróság meghozhassa a határozatait. Következésképpen úgy vélem, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatóak.
C.      Az ügy érdeméről
1.      A 2002/584 kerethatározatról
42.      A kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy abban az esetben, ha a végrehajtó igazságügyi hatóság a végrehajtás megtagadásának a 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdésére alapított oka alapján megtagadja az európai elfogatóparancs végrehajtását, köteles‑e arra, hogy – annak elkerülése érdekében, hogy e személy elkerülje a büntetését – kiegészítő jelleggel alkalmazza a végrehajtás mérlegelhető megtagadásának az e kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában szereplő okát a kibocsátó tagállamban e személyre kiszabott büntetésnek a végrehajtó tagállamban történő végrehajtása céljából, amennyiben megállapítja, hogy az érintett személy ez utóbbi tagállam lakosa vagy állampolgára.
43.      A 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontja értelmében az európai elfogatóparancs végrehajtása mérlegelhető megtagadásának az e rendelkezésben foglalt okának alkalmazása két feltétel együttes fennállásától függ, nevezetesen egyrészt attól, hogy a keresett személy a végrehajtó tagállamban tartózkodik, annak állampolgára vagy lakosa, másrészt pedig attól, hogy ez az állam vállalja, hogy belső joga szerint végrehajtja azt a büntetést vagy szabadságelvonással járó intézkedést, amely miatt az európai elfogatóparancsot kibocsátották. Az első feltételt illetően a Bíróság már kimondta, hogy a keresett személy akkor a végrehajtó tagállam „lakosa”, ha tényleges lakóhellyel rendelkezik a végrehajtó tagállamban, és ott „tartózkodik”, ha az e tagállamban való stabil és bizonyos időtartamot felölelő ottlét során az említett tagállamhoz a lakóhelyből eredőhöz hasonló erejű kötődése alakult ki.(23) A második feltételt illetően e kerethatározat 4. cikke 6. pontjának szövegéből az következik, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtásának mindennemű megtagadása a végrehajtó tagállam valódi kötelezettségvállalását feltételezi a keresett személlyel szemben kiszabott szabadságvesztés-büntetés végrehajtására vonatkozóan.(24)
44.      Amennyiben a végrehajtó igazságügyi hatóság azt állapítja meg, hogy e két feltétel teljesül, azt is értékelnie kell, hogy fennáll‑e a kibocsátó tagállamban kiszabott büntetés végrehajtó tagállamban történő végrehajtását indokolttá tévő jogos érdek. Ezen értékelés lehetővé teszi e hatóság számára, hogy figyelembe vegye az említett kerethatározat 4. cikkének 6. pontja által követett célt, amely az állandó ítélkezési gyakorlat szerint abban áll, hogy növelje a keresett személy társadalomba való visszailleszkedésének esélyeit a vele szemben kiszabott büntetés letöltésekor.(25)
45.      A jelen esetben meg kell állapítani, hogy az alapügyekben a 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdését a kibocsátó tagállamokban fennálló fogvatartási körülményekre tekintettel alkalmazták. Nem állították, hogy AR és HL számára nem biztosították többek között a Charta 47. cikkének második bekezdése által garantált, a törvény által megelőzően létrehozott bíróság előtti tisztességes eljáráshoz való alapvető jogot. E körülmények között a velük szemben Romániában, illetve Görögországban hozott büntetőítéleteket nem kérdőjelezik meg, és azokat az e kerethatározatban előírt feltételek mellett végre kell hajtani. Egyébiránt nem vitatott, hogy HL belga állampolgár, és hogy AR, aki román állampolgár, az említett kerethatározat 4. cikkének 6. pontja értelmében belgiumi „lakos”, így a végrehajtás mérlegelhető megtagadása e rendelkezésben foglalt, a jelen indítvány 43. pontjában felidézett okának alkalmazásához szükséges első feltétel e személyek vonatkozásában teljesül.
46.      Ilyen körülmények között úgy vélem, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságnak, amikor a 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdése alapján megtagadja az európai elfogatóparancs végrehajtását, kiegészítő jelleggel alkalmaznia kell a végrehajtás mérlegelhető megtagadásának az e kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában előírt okát, és meg kell vizsgálnia, hogy el kell‑e rendelni a keresett személlyel szemben kiszabott szabadságvesztés‑büntetésnek a végrehajtó tagállam területén történő végrehajtását, amennyiben az ezt indokolttá tevő jogos érdek áll fenn.
47.      Először is ugyanis, ami az említett kerethatározat szövegét illeti, annak egyetlen rendelkezése sem mondja ki, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtása megtagadásának csak egyetlen okára lehet hivatkozni, sem pedig azt, hogy ezen okok valamelyike elsőbbséget élvezne valamely másikkal szemben. Így, ha a végrehajtó igazságügyi hatóság az európai elfogatóparancs végrehajtásának megtagadása érdekében ugyanezen kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdésére hivatkozik, jogosult párhuzamosan alkalmazni a végrehajtás mérlegelhető megtagadásának a kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában előírt okát is, az e rendelkezésben megállapított feltételek mellett.
48.      E tekintetben a holland kormány írásbeli észrevételeiben arra hivatkozott, hogy a 2002/584 kerethatározat szintekre tagolódást foglal magában.(26) A Bizottság a C‑722/23. sz. ügyben előterjesztett írásbeli észrevételeiben azt állította, hogy amennyiben a végrehajtás megtagadásának e két oka egymás mellett létezik, és hivatkozhatóságuk a vonatkozó kritériumaik tiszteletben tartásától függ, nincs köztük hierarchia, ami azt jelenti, hogy ha a végrehajtó igazságügyi hatóság a Bíróság ítélkezési gyakorlata által megkövetelt, két szakaszból álló vizsgálat elvégzését követően úgy ítéli meg, hogy fennáll az érintett személy alapvető jogai megsértésének veszélye, e kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdése alapján meg kell tagadnia az átadást, továbbá, amennyiben a kerethatározat 4. cikke 6. pontjának alkalmazási feltételei teljesülnek, vállalhatja, hogy belső joga szerint végrehajtja a büntetést, és megtagadhatja az átadást ez utóbbi rendelkezés alapján. Véleményem szerint a végrehajtás megtagadásának e két oka között hierarchia áll fenn, amely magából a jellegükből következik, mivel az egyik kötelező, a másik pedig mérlegelhető, e hierarchia azonban nem ír elő pontos sorrendet a végrehajtó igazságügyi hatóság számára, amelyben ezekre az okokra hivatkozni lehet.
49.      Másodszor, az alapügyek körülményei között az európai elfogatóparancs végrehajtása megtagadásának a 2002/584 kerethatározat 4. cikkében említett mérlegelhető különböző okai közül kizárólag az e cikk 6. pontjában említett ok teszi lehetővé az európai elfogatóparanccsal érintett személlyel szemben kiszabott büntetés végrehajtó tagállamban történő végrehajtását. E rendelkezés alkalmazásának hiányában e személyt ezért szabadon kell bocsátani annak ellenére, hogy jogerősen elítélték, és – az elkövetett bűncselekménytől függően – nagy fokú veszélyt jelenthet a társadalomra, a végrehajtó tagállamban is.
50.      Márpedig, amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutatott, a bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az európai elfogatóparancs szabályozása arra irányul, hogy küzdjön az olyan keresett személy büntetlensége ellen, aki más államban tartózkodik, mint ahol állítólag bűncselekményt követett el.(27) Az elkövetett bűncselekmények sértettjeinek jogait sértő e büntetlenség elfogadása összeegyeztethetetlen lenne a 2002/584 kerethatározat céljával, valamint az EUSZ 3. cikk (2) bekezdésének céljával, amely szerint az Unió egy belső határok nélküli, a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló olyan térséget kínál polgárai számára, ahol a személyek szabad mozgásának biztosítása a külső határok ellenőrzésére, valamint a bűnmegelőzésre és bűnüldözésre vonatkozó megfelelő intézkedésekkel párosul.(28) Következésképpen a Bíróság kimondta, hogy bár a 2002/584 kerethatározat rendelkezései nem bírnak közvetlen hatállyal, az illetékes nemzeti bíróság mindazonáltal a lehető legnagyobb mértékben köteles a szóban forgó nemzeti rendelkezéseket – a belső jog egészét figyelembe véve és az abban elismert értelmezési módszerek alkalmazásával – e kerethatározat szövegére és céljára tekintettel értelmezni, ami azt jelenti, hogy a kibocsátó tagállamban jogerős szabadságvesztés‑büntetésre ítélt személy átadása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtásának megtagadása esetén a végrehajtó igazságügyi hatóság maga köteles biztosítani az e személlyel szemben kiszabott büntetés tényleges végrehajtását.(29) Ebből az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságnak képesnek kell lennie arra, hogy saját területén biztosítsa a keresett személlyel szemben kiszabott büntetés végrehajtását annak érdekében, hogy az az említett kerethatározat 4. cikkének 6. pontja alapján letöltse a vele szemben jogerősen kiszabott büntetést.
51.      Harmadszor, továbbra is a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az európai elfogatóparancs végrehajtása megtagadásának az ugyanezen kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában kimondott mérlegelhető oka által követett cél abból áll, hogy lehetőséget biztosítson a végrehajtó igazságügyi hatóságnak arra, hogy különleges jelentőséget tulajdonítson az azon esély növelésére vonatkozó lehetőségnek, hogy a keresett személy „visszailleszkedik a társadalomba”.(30) Márpedig e társadalomba való visszailleszkedés fogalmilag azt feltételezi, hogy a büntetést ténylegesen végrehajtják, és hogy e büntetés letöltését követően az elítélt segítséget kap a társadalomba való visszailleszkedés folyamatában. Azon jogerősen elítélt személy esetében, aki nem töltötte le a büntetését, nemcsak hogy nem kerülhet sor a társadalomba való visszailleszkedésre, hanem e személyben a büntetlenség érzése is kialakulhat, ami visszaesésre ösztönözheti.
52.      Negyedszer, a Bíróság kimondta, hogy a 2002/584 kerethatározatot oly módon kell értelmezni, hogy az biztosítsa az érintett személyek alapvető jogainak tiszteletben tartására vonatkozó követelményeknek való megfelelést, ugyanakkor ne sértse a tagállamok közötti igazságügyi együttműködés rendszerének hatékonyságát, amelynek az európai elfogatóparancs – az uniós jogalkotó által szabályozott formájában – az egyik alapvető elemét képezi.(31)
53.      Így a 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdése és 4. cikkének 6. pontja eltérő célokat követ, amelyek nem egymásnak ellentmondó, hanem – az európai elfogatóparanccsal érintett személy érdekében – egymást kiegészítő jellegűnek bizonyulnak. Míg az első rendelkezés a keresett személyt illetően az uniós jog által biztosított alapvető jogok védelmére irányul, a második – amint arra a belga kormány írásbeli észrevételeiben rámutatott – arra irányul, hogy növelje annak esélyét, hogy e személy a büntetése letöltését követően visszailleszkedik a társadalomba. Az a körülmény, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság az érintett személy alapvető jogai megsértésének veszélye miatt megtagadja az európai elfogatóparancs végrehajtását, egyáltalán nem zárja ki, hogy e hatóság úgy ítélje meg, hogy a kiszabott büntetést a végrehajtó tagállam területén kell végrehajtani, ha e személy annak állampolgára vagy lakosa, és e büntetés ezen állam területén történő végrehajtását indokolttá tevő jogos érdek áll fenn. Másként fogalmazva, amint azt a Bizottság a tárgyaláson előadta, az átadásnak az ezen 1. cikk (3) bekezdésén alapuló, a kibocsátó tagállamban fennálló fogvatartási körülményekhez kapcsolódó megtagadása nem kérdőjelezi meg a kiszabott büntetést, míg a végrehajtás megtagadásának a kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában előírt oka – amely szintén nem kérdőjelezi meg a büntetést – az e büntetés végrehajtása szempontjából legmegfelelőbb hely kérdését veti fel.
54.      Hozzáteszem, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtása mérlegelhető megtagadásának a 2002/584 kerethatározat 4. cikkében felsorolt okait illetően a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy e kerethatározat belső jogukba való átültetése keretében a tagállamok mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek. Így szabadon dönthetnek arról, hogy ezeket az okokat a belső jogukba átültetik‑e, vagy sem. Úgy is dönthetnek, hogy szűkítik azon helyzetek körét, amelyekben a végrehajtó igazságügyi hatóság megtagadhatja az európai elfogatóparancs végrehajtását, ezáltal megkönnyítve a keresett személyek átadását a kerethatározat 1. cikkének (2) bekezdésében megfogalmazott kölcsönös elismerés elvének megfelelően. Ez a helyzet különösen az ugyanezen kerethatározat 4. cikkének 6. pontját illetően.(32)
55.      Ugyanakkor meg kell jegyeznem, hogy a 2002/584 kerethatározat 3. cikke az európai elfogatóparancs végrehajtása kötelező megtagadásának csak három okát írja elő, nevezetesen a közkegyelmet, a ne bis in idem elvének alkalmazását és az európai elfogatóparanccsal érintett személy életkorát. Ezek az okok valójában az érintett személy büntetőjogi felelősségének hiányához kapcsolódnak, és ezekben a helyzetekben a kiszabott büntetés akár a kibocsátó, akár a végrehajtó tagállamban történő végrehajtásának megtagadása teljesen logikusnak és az európai elfogatóparancs szabályozásával összhangban állónak tűnik.
56.      Egyébiránt, amint arra a jelen indítvány 35. pontjában rámutattam, az Aranyosi és Căldăraru ítélet a Bíróság ítélkezési gyakorlat útján történő jogalkotását jelenti, amellyel a Bíróság az európai elfogatóparancs végrehajtása kötelező megtagadásának egy további okát vezette be, amely e kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdésén alapul, és amely az érintett személy alapvető jogainak tiszteletben tartására vonatkozik, különösen a kibocsátó tagállamban fennálló fogvatartási körülményeket illetően. A végrehajtás kötelező megtagadásának ezen oka nem az érintett személy büntetőjogi felelősségének hiányán alapul. Márpedig a végrehajtás megtagadása említett kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában előírt okának mérlegelhető alkalmazása ahhoz vezethet, hogy egy, a kibocsátó tagállamban jogerősen elítélt személy esetleg semmilyen büntetést nem tölt le pusztán amiatt, hogy szökés következtében eltérő tagállamban rendelkezhetett lakóhellyel, mint amelyben a bűncselekményt elkövette, amely miatt jogerősen elítélték, ideértve azt az esetet is, amikor e személyt magas fokú veszélyesség jellemezi.
57.      Ezen ítélkezési gyakorlatbeli összefüggésben úgy tűnik, hogy az európai elfogatóparancs szabályozásával nem lenne összeegyeztethető, ha a végrehajtó igazságügyi hatóság számára pusztán lehetőséget biztosítanának arra, hogy a végrehajtás megtagadásának ugyanezen kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában előírt okát alkalmazza. Ha e hatóság a kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdése alapján megtagadja a keresett személy átadását, e 4. cikk 6. pontja mérlegelhető jellegének – a Bíróság által az Aranyosi és Căldăraru ítélettel történő, ítélkezési gyakorlat útján történő jogalkotást követően, amellyel a Bíróság az európai elfogatóparancs végrehajtása kötelező megtagadásának új okát hozta létre – szintén ítélkezési gyakorlat útján történő jogalkotás révén kötelezettséggé kell átalakulnia, feltéve hogy alkalmazási feltételei teljesülnek, ami lehetővé tenné a tagállamok által a büntetlenség elleni küzdelem keretében követett gyakorlatok egységesítését.
58.      Úgy tűnik, hogy az említett 4. cikk 6. pontjának alkalmazására vonatkozó kötelezettség létrehozása a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatának is megfelel, amely szerint a kibocsátó tagállamban jogerős szabadságvesztés‑büntetésre ítélt személy átadása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtásának megtagadása esetén a végrehajtó igazságügyi hatóság maga köteles biztosítani e büntetés tényleges végrehajtását.(33) Ugyanebben az értelemben a Bíróság kimondta, hogy e hatóság csak azzal a feltétellel gyakorolhatja az európai elfogatóparancs végrehajtásának megtagadására irányuló lehetőségét, hogy biztosítja a keresett személlyel szemben a kibocsátó tagállamban kiszabott büntetésnek a végrehajtó tagállamban történő tényleges végrehajtását és a 2002/584 kerethatározat célkitűzésével – vagyis az érintett személy büntetlensége elleni küzdelemmel(34) – összhangban álló megoldás elérését.(35)
59.      Írásbeli és szóbeli észrevételeiben a francia kormány és a Bizottság azt állítja, hogy a végrehajtó tagállam arra való kötelezése, hogy átvegye a kibocsátó tagállamban kiszabott szabadságvesztés‑büntetést, azt jelentené, hogy ez utóbbit a végrehajtó tagállam költségére mentesítenék a kötelezettségei alól, és ez nem ösztönözné a mulasztó tagállamokat e hiányosságok orvoslására. A francia kormány hozzáteszi, hogy ez az átvétel „súlyos operatív következményekkel” járna a végrehajtó tagállam számára.
60.      Ugyanakkor megjegyzem, hogy ha a végrehajtó tagállam úgy dönt, hogy egy adott esetben a 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdését alkalmazza, ez a döntés szükségszerűen következményekkel jár, amelyeket – az elítélt személynek a területén történő átvétele tekintetében – vállalnia kell tudni. Magának e tagállamnak is az érdekében áll, hogy nemzetbiztonságának és közrendjének megőrzése érdekében biztosítsa ezt az átvételt. Egyébiránt az arra alapított érv, hogy a „mulasztó” tagállamokat nem ösztönöznék a büntetés‑végrehajtási rendszerüket jellemző körülmények javítására, gyengének tűnik. A legerősebb ösztönzés ugyanis annak a nemzetközi szervek és bíróságok általi megállapításából ered, hogy fogvatartási körülményeik nem felelnek meg az uniós jog, és különösen a Charta 4. cikke által biztosított alapvető jogok védelmi szintjének.(36) Ezenkívül, mivel ezen 1. cikk (3) bekezdésének alkalmazására kizárólag kivételes körülmények között kerül sor, amint arra a Bíróság rámutatott, nehéz elképzelni, hogy az ilyen átvétel hogyan eredményezhetne a végrehajtó tagállamot terhelő „súlyos operatív következményeket”.
61.      Bár a 2002/584 kerethatározat 4. cikke 6. pontjának alkalmazása mérlegelhető jellegű, és e rendelkezés nemzeti átültetése tagállamonként eltérő,(37) számomra hasznosnak tűnik pontosítani, hogy azt csupán néhány tagállam ültette át a végrehajtás megtagadásának mérlegelhető okaként, a tagállamok többsége kötelezővé vagy részben kötelezővé tette.(38) Márpedig e kerethatározat 1. cikke (3) bekezdésének alkalmazása keretében a végrehajtó igazságügyi hatóságokat megfoszthatnák egy olyan jogalaptól, amely lehetővé tenné számukra az európai elfogatóparanccsal érintett személlyel szemben kiszabott büntetés végrehajtásának elrendelését.(39) Következésképpen a végrehajtás megtagadása ezen okának kötelezővé tétele megfelelő megoldást jelentene azon gyakorlati nehézségek enyhítésére, amelyekkel e hatóságok az említett kerethatározat 1. cikke (3) bekezdésének alkalmazása során szembesülnek.(40)
62.      A fenti megfontolásokból az következik, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság, amely a végrehajtás megtagadásának a 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdésére alapított oka alapján megtagadja az európai elfogatóparancs végrehajtását, amennyiben megállapítja, hogy az érintett személy a végrehajtó tagállam állampolgára vagy lakosa, – annak elkerülése érdekében, hogy e személy elkerülje a büntetését – köteles alkalmazni e kerethatározat 4. cikkének 6. pontját, és ezen rendelkezés alkalmazási feltételeinek tiszteletben tartása mellett elrendelni a kibocsátó tagállam által kiszabott szabadságvesztés‑büntetés saját területén történő végrehajtását.
63.      A jelen esetben nem vitatott, hogy a Belga Királyság a 2003. december 19‑i törvény 6. cikkének 4. pontja révén átültette nemzeti jogába a végrehajtás mérlegelhető megtagadásának az említett kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában előírt okát. Ezenkívül, amint arra rámutattam, a jelen ügyekben az ugyanezen kerethatározat 4. cikke 6. pontja alkalmazásának első feltétele teljesül.(41) Ami az arra vonatkozó második feltételt illeti, hogy a végrehajtó tagállam vállalja, hogy a büntetést „saját hazai joga szerint” végrehajtja, ez azt jelenti, hogy a kibocsátó tagállam által kiszabott büntetés végrehajtására irányuló intézkedésekre a végrehajtó tagállam joga az irányadó, és azoknak lehetővé kell tenniük e büntetés materiális végrehajtásának biztosítását, valamint az elítélt személy társadalomba való visszailleszkedésének biztosítását.
2.      A 2008/909 kerethatározatról
64.      A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a 2002/584 kerethatározathoz hasonlóan a 2008/909 kerethatározat a büntetőjog terén pontosítja a kölcsönös bizalom és a kölcsönös elismerés elvét. E kerethatározat, amint azt az (5) preambulumbekezdése hangsúlyozza, megerősíti az igazságügyi együttműködést a büntetőügyekben hozott ítéletek olyan esetekben történő elismerése és végrehajtása terén, amikor az uniós polgárokat egy másik tagállamban szabadságvesztés‑büntetésre vagy szabadságelvonással járó intézkedésre ítélték, a társadalmi beilleszkedésük elősegítése érdekében.(42) E kerethatározat 3. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint az említett kerethatározatnak – amelyet akkor kell alkalmazni, ha az elítélt személy a kibocsátó vagy a végrehajtó tagállamban tartózkodik – a célja azon szabályok megállapítása, amelyek értelmében a tagállamok az elítélt személy társadalmi beilleszkedésének elősegítése érdekében elismernek egy másik tagállam bírósága által hozott ítéletet és végrehajtják a büntetést. Ezen kerethatározat 25. cikkéből az következik, hogy e kerethatározat rendelkezéseit értelemszerűen alkalmazni kell – amennyiben azok összhangban állnak a 2002/584 kerethatározat rendelkezéseivel – a büntetések olyan esetekben történő végrehajtására, amikor valamely tagállam ez utóbbi kerethatározat 4. cikkének 6. pontja szerint vállalja a büntetés végrehajtását.(43)
65.      Így az uniós jogalkotó által a 2002/584 kerethatározat és 2008/909 kerethatározat között előírt összhangnak hozzá kell járulnia az elítélt személy társadalomba való visszailleszkedésére irányuló cél eléréséhez. Végezetül, e visszailleszkedés nemcsak az elítélt személy érdeke, hanem általában az Unió érdeke is.(44)
66.      Következésképpen, amint azt Richard de la Tour főtanácsnok a C. J. (Büntetőítélet végrehajtása európai elfogatóparancs alapján) ügyre vonatkozó, 2024. június 13‑i indítványában(45) hangsúlyozta, a 2008/909 kerethatározat 25. cikkéből az következik, hogy a végrehajtás mérlegelhető megtagadására vonatkozóan a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontjában előírt oknak a végrehajtó igazságügyi hatóság általi alkalmazása megköveteli a 2008/909 kerethatározatban meghatározott eljárás és feltételek betartását a büntetőügyben hozott ítéletnek az ítélethozatal szerinti tagállamtól eltérő tagállamban történő elismerése és végrehajtása érdekében.(46) Másként fogalmazva, annak érdekében, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság vállalhassa az érintett személlyel szemben kiszabott büntetés végrehajtását, megvizsgálva, hogy a büntetés saját belső joga szerinti végrehajtása ténylegesen lehetséges‑e, amint azt e 4. cikk 6. pontja előírja, és ezáltal elkerülje a büntetés elmaradásának bármilyen kockázatát, a 2008/909 kerethatározatban megállapított szabályok tiszteletben tartása mellett a végrehajtó igazságügyi hatóságnak jogosultnak kell lennie az említett büntetés végrehajtásának átvételére.
67.      A Bíróság kifejtette, hogy e szabályok közé tartozik többek között e kerethatározat 8. cikkének (1) bekezdése, amely szerint a végrehajtó tagállam illetékes hatósága főszabály szerint köteles helyt adni a valamely más tagállamban hozott büntetőítélet elismerésére, és a kiszabott szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtására irányuló azon kérelemnek, amelyet az említett kerethatározat 4. és 5. cikkének megfelelően továbbítottak neki. Főszabály szerint csak az elismerés és a végrehajtás megtagadásának az ugyanezen kerethatározat 9. cikkében taxatíve felsorolt okai alapján tagadhatja meg az ilyen kérelem teljesítését.(47) Ezenkívül a 2008/909 kerethatározat 8. cikkének (2)–(4) bekezdése lényegében szigorú feltételeket szab a kibocsátó államban kiszabott büntetésnek a végrehajtó tagállam illetékes hatósága által történő átalakításához, amely feltételek így az említett hatóságot az e kerethatározat 8. cikkének (1) bekezdése alapján terhelő azon alapvető kötelezettség alóli egyetlen kivételt képezik, amely kötelezettség értelmében a tagállamnak a részére továbbított ítéletet el kell ismernie, és haladéktalanul meg kell tennie a büntetés végrehajtásához szükséges intézkedéseket, és a büntetés időtartama és jellege meg kell feleljen a kibocsátó államban hozott ítéletben meghatározottaknak.(48)
68.      Másrészt az említett kerethatározat 4. cikkének (1) bekezdése lényegében lehetőséget biztosít arra, hogy a kibocsátó tagállam – amennyiben az elítélt személy az ugyanezen kerethatározat 6. cikkében előírt esetekben ehhez a hozzájárulását adta – az ilyen ítéletet e másik tagállamnak továbbítsa a tanúsítvánnyal együtt, amelynek formanyomtatványát e kerethatározat I. melléklete határozza meg. A 2008/909 kerethatározat 4. cikkének (2) bekezdése értelmében az ítélet és a tanúsítvány továbbítására akkor kerülhet sor, ha a kibocsátó állam illetékes hatósága – adott esetben a kibocsátó állam és a végrehajtó állam illetékes hatóságai közötti egyeztetést követően – meggyőződött arról, hogy a büntetés végrehajtó állam általi végrehajtása az elítélt személy társadalomba való beilleszkedésének elősegítését szolgálja. Ezen túlmenően a 2008/909 kerethatározat 4. cikkének (5) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a végrehajtó állam saját kezdeményezésre kérheti a kibocsátó államot az ítélet és a tanúsítvány együttes továbbítására, és hogy az e bekezdés alapján továbbított kérelmek nem kötelezik a kibocsátó államot az ítélet és a tanúsítvány együttes továbbítására.
69.      Amint az a 2008/909 kerethatározat e rendelkezéseiből következik, az ítéletnek és az e kerethatározatban előírt tanúsítványnak a kibocsátó tagállam általi továbbítása szükséges ezen ítélet elismeréséhez és a büntetés végrehajtásához, mivel ez a továbbítás azt tükrözi, hogy e tagállam hozzájárul a büntetés végrehajtásának a végrehajtó tagállam általi átvételéhez. Az ítélet elismerése és a büntetés végrehajtása ezután a tanúsítványban foglalt információk alapján történik, amelyet a kibocsátó tagállam egyébként visszavonhat,(49) különösen ha úgy ítéli meg, hogy a büntetés javasolt átalakítása nem megfelelő a számára. Ebből az következik, hogy az ítéletnek az említett kerethatározatban előírt tanúsítvánnyal együtt történő továbbítása hiányában a végrehajtó tagállam nem jogosult a területén végrehajtani a kibocsátó tagállamban kiszabott büntetést, mivel ez utóbbi nem járult ehhez hozzá. Ennélfogva, amint azt a román és a francia kormány írásbeli észrevételeiben előadja, úgy vélem, hogy a büntetés végrehajtásának a végrehajtó tagállam általi átvételére csak a 2008/909 kerethatározatban meghatározott keretek között kerülhet sor, ami megköveteli a kibocsátó tagállammal való szoros együttműködést, és különösen ez utóbbi hozzájárulását a büntetés végrehajtó tagállamban történő végrehajtásához.
70.      Az alapeljárások keretében a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy az AR‑rel és HL‑lel szemben kiszabott büntetések végrehajtásának a Belga Királyság általi átvételét illetően tiszteletben tartották‑e a 2008/909 kerethatározatban előírt feltételeket.
71.      A jelen esetben a C‑722/23. sz. ügyben a román kormány írásbeli észrevételeiből kitűnik, hogy a belga igazságügyi hatóság kérte a román igazságügyi hatóságtól, hogy bocsássa rendelkezésére az AR‑rel szemben kiszabott négy év szabadságvesztés‑büntetés Belgium területén történő végrehajtásához szükséges dokumentumokat, ideértve az AR hozzájárulását kifejező tanúsítványt is, amint azt a 2008/909 kerethatározat 4. cikkének (5) bekezdése megköveteli, és e dokumentumokat megkapta. Meg kell tehát állapítani, hogy a 2002/584 kerethatározat 4. cikke 6. pontja alkalmazásának második feltétele teljesül, mivel a belga igazságügyi hatóság képes e büntetést a belső jogának, nevezetesen a 2012. május 15‑i törvény 38. cikke 1. §‑ának megfelelően ténylegesen végrehajtani. A belga igazságügyi hatóságnak értékelnie kell még, hogy fennáll‑e AR‑rel szemben a kibocsátó tagállamban kiszabott büntetés végrehajtó tagállamban történő végrehajtását indokolttá tévő jogos érdek. Általánosságban a kérdést előterjesztő bíróság feladata az AR helyzetét jellemző valamennyi azt valószínűsítő, konkrét körülmény átfogó értékelése, hogy e személy és a Belga Királyság között fennáll olyan kötődés, amely alapján megállapítható, hogy AR kellően beilleszkedett a Belga Királyságban, és hogy következésképpen a kibocsátó tagállamban vele szemben kiszabott büntetés e tagállamban történő végrehajtása hozzájárul az e 4. cikk 6. pontja által követett, a társadalomba való visszailleszkedésre irányuló célkitűzés megvalósításához. Mindazonáltal abban a különleges helyzetben, amelyben – mint a jelen esetben – a büntetést e kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdése alapján nem lehet a kibocsátó tagállamban végrehajtani, úgy vélem, hogy pusztán emiatt fennáll olyan jogos érdek, amely indokolttá teszi, hogy ezt a büntetést a végrehajtó tagállam területén hajtsák végre.
72.      A fentiekre tekintettel úgy vélem, hogy a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontját úgy kell értelmezni, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság, amennyiben a végrehajtás megtagadásának az e kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdésére alapított oka alapján megtagadja az európai elfogatóparancs végrehajtását amiatt, hogy fennáll annak a veszélye, hogy az érintett személy kibocsátó igazságügyi hatóságnak való átadása esetén a kibocsátó tagállamban fennálló fogvatartási körülmények miatt sérülnek e személy alapvető jogai, – annak elkerülése érdekében, hogy e személy elkerülje a büntetését – köteles arra, hogy megvizsgálja, hogy el kell‑e rendelni e büntetésnek a végrehajtó tagállam területén történő végrehajtását, amennyiben megállapítja, hogy e személy ezen tagállam lakosa vagy állampolgára, feltéve hogy az említett büntetés ezen állam területen való tényleges végrehajtása érdekében tiszteletben tartják a 2008/909 kerethatározatban megállapított eljárást és feltételeket.
D.      Kiegészítő észrevételek
73.      Elemzésem kiegészítése érdekében szeretnék néhány észrevételt tenni az olyan helyzetekre vonatkozóan, amelyekben – a jelen egyesített ügyektől eltérően – a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 6. pontja nem alkalmazható.
74.      E kerethatározat belső jogukba való átültetése keretében ugyanis a tagállamok, amelyek mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek, dönthetnek úgy, hogy nem ültetik át a végrehajtás megtagadásának az e 4. cikk 6. pontjában előírt mérlegelhető okát.(50) Másfelől előfordulhat, hogy a keresett személy nem a végrehajtó tagállam állampolgára, nem tartózkodik ott és e tagállamnak nem is lakosa.(51) Az ilyen helyzetekben felmerül a kérdés, hogy e személy büntetlenül maradna‑e, ha a szabad mozgáshoz való jogával élve a büntetőjogi felelősséget megállapító ítéletet hozó tagállamtól eltérő tagállamba utazik, és az említett kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdése alapján az európai elfogatóparancs végrehajtásának megtagadását tervezik.(52)
75.      A 2002/584 kerethatározat és a 2008/909 kerethatározat nem vezethet ahhoz, hogy a keresett személy kivonhassa magát a vele szemben hozott jogerős büntetőítélet alól. A Bíróság ítélkezési gyakorlatából ugyanis az következik, hogy többek között annak biztosítása érdekében, hogy az európai elfogatóparancs működése ne bénuljon meg, az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésének első albekezdésében előírt, lojális együttműködésre vonatkozó kötelezettségnek kell vezérelnie a végrehajtó és a kibocsátó igazságügyi hatóságok közötti párbeszédet. A lojális együttműködés elvéből többek között az következik, hogy a tagállamok kölcsönösen tiszteletben tartják és segítik egymást a Szerződésekből eredő feladatok végrehajtásában.(53) Másrészt e kerethatározatok biztosítják a kibocsátó és a végrehajtó igazságügyi hatóságok számára az ahhoz szükséges eszközöket, hogy a kibocsátó tagállamban kiszabott büntetést ténylegesen végrehajtsák azon az egyetlen területen, ahol ez továbbra is lehetséges, vagyis a végrehajtó tagállam területén, annak érdekében, hogy megfeleljenek a 2002/584 kerethatározat által követett, a büntetlenség elleni küzdelemre irányuló célkitűzésnek.
76.      E tekintetben, amint az a 2008/909 kerethatározat 4. cikkének (5) bekezdéséből következik, a végrehajtó tagállam saját kezdeményezésére kérheti a kibocsátó tagállamot az ítélet és a tanúsítvány együttes továbbítására.(54) Úgy vélem, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság köteles ilyen kérelmet előterjeszteni. Amint arra ugyanis a román kormány a tárgyaláson hivatkozott, az Unió számára kitűzött azon célkitűzés keretében, hogy a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térséggé váljon, e kerethatározat 4. cikke (5) bekezdésének önálló végrehajtása hozzájárul az elítélt személy büntetlensége elleni küzdelemhez és társadalomba való visszailleszkedéséhez. Az ezen (5) bekezdés alapján továbbított kérelmek azonban nem kötelezik a kibocsátó tagállamot az ítélet és a tanúsítvány együttes továbbítására. Következésképpen elengedhetetlen e tagállam hozzájárulásának beszerzése. Véleményem szerint, és amint azt a francia kormány szóbeli észrevételeiben állította, ha a végrehajtó igazságügyi hatóság ugyanezen kerethatározat alapján a büntetőítélet kölcsönös elismerésére irányuló eljárást indít anélkül, hogy aránytalanul sértené a kibocsátó igazságügyi hatóság által kiszabott büntetést, ez utóbbi hatóság kész lesz elfogadni ezt a kölcsönös elismerést. Ezenkívül számomra úgy tűnik, hogy az európai elfogatóparancs szabályozásával összhangban áll az, hogy a kibocsátó tagállam az elítélt személy átadásának hiányában – e személy büntetlensége kockázatának elkerülése érdekében – hajlani fog arra, hogy elfogadja, hogy a büntetést a hozzájárulásával a végrehajtó tagállam területén hajtsák végre.
V.      Végkövetkeztetés
77.      A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Cour de cassation (semmítőszék, Belgium) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
A 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal módosított, az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározat 4. cikkének 6. pontját
a következőképpen kell értelmezni:
a végrehajtó igazságügyi hatóság, amennyiben a végrehajtás megtagadásának az e kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdésére alapított oka alapján megtagadja az európai elfogatóparancs végrehajtását amiatt, hogy fennáll annak a veszélye, hogy az érintett személy kibocsátó igazságügyi hatóságnak való átadása esetén a kibocsátó tagállamban fennálló fogvatartási körülmények miatt sérülnek e személy alapvető jogai, – annak elkerülése érdekében, hogy e személy elkerülje a büntetését – köteles arra, hogy megvizsgálja, hogy el kell‑e rendelni e büntetésnek a végrehajtó tagállam területén történő végrehajtását, amennyiben megállapítja, hogy e személy ezen tagállam lakosa vagy állampolgára, feltéve hogy az említett büntetés ezen állam területen való tényleges végrehajtása érdekében tiszteletben tartják a kölcsönös elismerés elvének büntetőügyekben hozott, szabadságvesztés‑büntetéseket kiszabó vagy szabadságelvonással járó intézkedéseket alkalmazó ítéleteknek az Európai Unióban való végrehajtása céljából történő alkalmazásáról szóló, 2008. november 27‑i 2008/909/IB tanácsi kerethatározatban megállapított eljárást és feltételeket.
1      Eredeti nyelv: francia.
i      A jelen ügyek neve fiktív. Azok nem egyeznek az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.
2      A 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal (HL 2009. L 81., 24. o.) módosított, az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i tanácsi kerethatározat (HL 2002. L 190., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 34. o.; a továbbiakban: 2002/584 kerethatározat).
3      2016. április 5‑i ítélet (C‑404/15 és C‑659/15 PPU, a továbbiakban: Aranyosi és Căldăraru ítélet, EU:C:2016:198).
4      A kölcsönös elismerés elvének büntetőügyekben hozott, szabadságvesztés büntetéseket kiszabó vagy szabadságelvonással járó intézkedéseket alkalmazó ítéleteknek az Európai Unióban való végrehajtása céljából történő alkalmazásáról szóló 2008. november 27‑i tanácsi kerethatározat (HL 2008. L 327., 27. o.).
5      Moniteur belge, 2003. december 22., 60075. o.
6      E 3. cikk a kínzás tilalmára vonatkozik.
7      Moniteur belge, 2012. június 8., 32117. o. E rendelkezés értelmében, „[h]a a vizsgálóbírói tanács a [2003. december 19‑i törvény] 6. cikkének 4. pontját alkalmazza, határozata az európai elfogatóparancs tárgyát képező bírósági határozatban szereplő szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés elismerését és végrehajtását vonja maga után. A büntetést ezt követően a jelen törvény rendelkezéseinek megfelelően kell végrehajtani. A területileg illetékes királyi ügyész kéri az európai elfogatóparancsot kibocsátó hatóságtól az ítéletet a tanúsítvánnyal együtt, és szükség esetén a 18. cikknek megfelelően elvégzi a büntetés kiigazítását”.
8      2020. december 17‑i ítélet (C‑354/20 PPU és C‑412/20 PPU, EU:C:2020:1033, 62. pont).
9      2017. június 29‑i ítélet (C‑579/15, a továbbiakban: Popławski I ítélet, EU:C:2017:503, 43. pont).
10      Ez az 5. cikk a szabadsághoz és a biztonsághoz való jogra vonatkozik.
11      Lásd: 2023. december 21‑i GN (A gyermek mindenek felett álló érdekén alapuló megtagadási ok) ítélet (C‑261/22, a továbbiakban: GN ítélet, EU:C:2023:1017, 35–37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
12      2023. június 6‑i O. G. (Harmadik állambeli állampolgárral szemben kibocsátott európai elfogatóparancs) ítélet (C‑700/21, a továbbiakban: O. G. ítélet, EU:C:2023:444, 34. pont, valamint az itt hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
13      Lásd: GN ítélet (33. és 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
14      Lásd ebben az értelemben: GN ítélet (43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
15      Lásd ebben az értelemben: 2024. július 29‑i Alchaster ítélet (C‑202/24, EU:C:2024:649, 52–54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
16      E rendelkezés szerint „[h]a a végrehajtó igazságügyi hatóság úgy ítéli meg, hogy a kibocsátó tagállam által közölt információk nem elégségesek ahhoz, hogy az átadás kérdésében határozzon, kéri, hogy a szükséges kiegészítő információkat, különösen a 3–5. cikkre, valamint a 8. cikkre tekintettel, soron kívül bocsássák a rendelkezésére, és a 17. cikkben előírt határidők betartását szem előtt tartva határidőt szabhat ezek kézhezvételére”.
17      Lásd ebben az értelemben: GN ítélet (49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
18      Az E. D. L. (Betegségen alapuló megtagadási ok) ügyre vonatkozó indítvány (C‑699/21, EU:C:2022:955, 60. pont).
19      A C‑91/24. sz. ügyben előterjesztett írásbeli észrevételeiben a francia kormány hozzáteszi, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból nem tűnik ki, hogy az átadást a 2002/584 kerethatározat 23. cikkének (4) bekezdése alapján – amelynek értelmében „[a]z átadás kivételesen ideiglenesen felfüggeszthető súlyos emberiességi okokból, például akkor, ha megalapozottan feltételezhető, hogy a végrehajtása nyilvánvalóan veszélyeztetné a keresett személy életét vagy egészségét” – ideiglenesen felfüggesztették volna, sem pedig az, hogy garanciák megszerzése érdekében az e kerethatározat által előírt eszközöket teljes mértékben kihasználó hatékony együttműködésre került volna sor.
20      2023. november 9‑i Všeobecná úverová banka ítélet (C‑598/21, EU:C:2023:845, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
21      2025. május 8‑i Zimir ítélet (C‑662/23, EU:C:2025:326, 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
22      Lásd: 2023. január 31‑i Puig Gordi és társai ítélet (C‑158/21, EU:C:2023:57, 78. és 79. pont).
23      Lásd ebben az értelemben: O. G. ítéletet (46. és 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
24      Lásd: O. G. ítélet (48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
25      Lásd: O. G. ítélet (49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
26      E kormány szerint e szintekre tagolódás kiindulópontja az, hogy az európai elfogatóparancsot a 2002/584 kerethatározat 1. cikke (2) bekezdésének megfelelően végrehajtják, kivéve ha: i. e kerethatározat 3., illetve 4. cikke alapján a végrehajtás megtagadásának kötelező, illetve mérlegelhető oka áll fenn, vagy ii. a végrehajtást a kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdése alapján meg kell tagadni.
27      Lásd: 2023. április 18‑i E. D. L. (Betegségen alapuló megtagadási ok) ítélet (C‑699/21, EU:C:2023:295, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
28      Lásd ebben az értelemben: 2019. június 24‑i Popławski ítélet (C‑573/17, a továbbiakban: Popławski II ítélet, EU:C:2019:530, 82. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
29      Lásd: Popławski I ítélet (43. pont).
30      Lásd: Popławski II ítélet (99. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
31      Lásd: 2021. április 29‑i X (Európai elfogatóparancs – Ne bis in idem) ítélet (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
32      Lásd: O. G. ítélet (34–36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
33      Lásd a jelen indítvány 50. pontját.
34      Lásd ebben az értelemben: Popławski II ítélet (92. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
35      A kibocsátó tagállamban kiszabott büntetés végrehajtását illetően a végrehajtó igazságügyi hatóságokat terhelő ilyen felelősség a jól ismert „aut dedere, aut punire/judicare” („vagy kiadni, vagy büntetni/elítélni”) nemzetközi jogi elvet tükrözi, amely azon hagyományos kiadatási szerződésekből ered, amelyeknek az európai elfogatóparancs szabályozása a helyébe lépett. Erről az elvről lásd különösen: Costa, M. J., „Aut Dedere Aut Judicare”, in: Caeiro, P. és társai (szerk.), Elgar Encyclopedia of Crime and Criminal Justice, 2024, 178–192. o., különösen a 185–187. o.
36      Lásd ebben az értelemben: 2024. július 29‑i Breian ítélet (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, 102. és 103. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
37      A végrehajtás megtagadásának a 2002/584 kerethatározatban foglalt mérlegelhető okai nemzeti átültetésének sokszínűségét illetően lásd: Bot, S., „Section 2. Une transposition délicate par l’autonomie procédurale conservée aux États membres”, Le mandat d’arrêt européen, Larcier, Brüsszel, 2009, 233–246. o.
38      Lásd ebben az értelemben: a Bizottság jelentése az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i tanácsi kerethatározat való végrehajtásáról (COM(2020) 270 final, különösen a 18. o.).
39      Azon nehézségeket illetően, amelyekkel a 2002/584 kerethatározat 1. cikke (3) bekezdésének alkalmazása során az igazságügyi hatóságok szembesülnek, lásd: Weyembergh, A., és Pinelli, L., „Detention Conditions in the Issuing Member State as a Ground for Non‑Execution of the European Arrest Warrant: State of Play and Challenges Ahead”, European Criminal Law Review, 12. kötet, 1. szám, 2022, 25–52. o., különösen a 37–39. o.
40      Egyébiránt megjegyzem, hogy a 2002/584 kerethatározat 1. cikke (3) bekezdésének alkalmazása során a gyakorlatban felmerülő akadályok kezelése érdekében már vizsgáltak egy olyan megoldást, amely abban állna, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság számára arra vonatkozó kifejezett kötelezettséget írnak elő, hogy saját maga hajtsa végre a büntetést. Lásd ebben az értelemben: „The EAW and Prison conditions – Outcome Report of the College Thematic Discussion”, Eurojust, 2017. május, kizárólag angol nyelven elérhető a következő címen: https://op.europa.eu/fr/publication-detail/-/publication/9c1ffe17-8c64-11e7-b5c6-01aa75ed71a1.
41      Lásd a jelen indítvány 45. pontját.
42      Lásd: 2023. november 9‑i Staatsanwaltschaft Aachen ítélet (C‑819/21, EU:C:2023:841, 19. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
43      Lásd: Popławski II ítélet (36. pont).
44      2020. március 11‑i SF (Európai elfogatóparancs – A végrehajtó államba történő visszaszállítás garanciája) ítélet (C‑314/18, EU:C:2020:191, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
45      C‑305/22, EU:C:2024:508 (41–48. pont) (a jelen indítvány megszövegezése időpontjában az ítéletet még nem hirdették ki).
46      Lásd még: a Bizottság közleménye – Kézikönyv az európai elfogatóparancs kibocsátásáról és végrehajtásáról (HL C, C/2023/1270), különösen a 2.5.2. és az 5.5.2. pont.
47      Lásd ebben az értelemben:: 2023. november 9‑i Staatsanwaltschaft Aachen ítélet (C‑819/21, EU:C:2023:841, 20. pont).
48      Lásd: 2021. április 15‑i AV (Összbüntetési ítélet) ítélet (C‑221/19, EU:C:2021:278, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
49      A 2008/909 kerethatározat 13. cikke szerint ugyanis „[a]meddig a büntetés végrehajtása nem kezdődött meg a végrehajtó államban, a kibocsátó állam indokolással együtt visszavonhatja a tanúsítványt a végrehajtó államtól. A tanúsítvány visszavonását követően a végrehajtó állam nem hajtja végre a büntetést”.
50      Lásd a jelen indítvány 54. pontját.
51      Lásd e tekintetben: 2012. szeptember 5‑i Lopes Da Silva Jorge ítélet (C‑42/11, EU:C:2012:517, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
52      Lásd e tekintetben: 2018. július 25‑i Generalstaatsanwaltschaft (Fogvatartási körülmények Magyarországon) ítélet (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589, 85. pont).
53      Lásd: 2024. július 29‑i Breian ítélet (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, 93. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Egyébiránt az Emberi Jogok Európai Bírósága az európai elfogatóparancs keretében az EJEE 2. cikkére és a Charta 2. cikkére hivatkozva a tagállamok között „együttműködésre vonatkozó pozitív eljárási kötelezettséget” állapított meg. Lásd: az Emberi Jogok Európai Bíróságának és az Európai Unió Alapjogi Ügynökségének (FRA) 2025. február 28‑án aktualizált „Mandat d’arrêt européen et droits fondamfraentaux – Jurisprudence de la CEDH et de la CJUE” című közös tematikus összefoglalója, elérhető angol és francia nyelven a következő címen: https://ks.echr.coe.int/documents/d/echr-ks/mandat-d-arret-europeen-et-droits-fondamentaux. Ez az összefoglaló jelzi, hogy annak tartalma nem köti az Emberi Jogok Európai Bíróságát.
54      Ilyen kérelmet a kibocsátó igazságügyi hatóság is előterjeszthet a 2008/909 kerethatározat 4. cikkének (1) bekezdése alapján.