62022CC0573
MACIEJ SZPUNAR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2024. szeptember 12. (
1
)
C‑573/22. sz. ügy
A,
B,
Foreningen C
kontra
Skatteministeriet
(az Østre Landsret [keleti fellebbviteli bíróság, Dánia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Közös hozzáadottértékadó‑rendszer – 2006/112/EK irányelv – A 370. cikk és a X. melléklet A. részének 2. pontja – Eltérés – Hatály – A közszolgálati rádió‑ és televízióintézményeknek a rádió‑ és televízióberendezések birtokosai által kötelezően fizetendő díjból finanszírozott tevékenysége”
Bevezetés
1.
A dán rádiós és televíziós licencdíj nem érte meg a 100 évet. Az 1926‑ban rádiólicencként bevezetett licencdíjat több átalakítást követően 2022‑ben médialicenc (medielicens) néven szüntették meg.
2.
Legalább egy szempontból azonban továbbra is vita tárgyát képezi, nevezetesen annak jogszerűségét illetően, hogy azt hozzáadottérték‑adóval (a továbbiakban: héa) terhelték. Attól az időponttól kezdve ugyanis, hogy Dániában 1967‑ben bevezették a héát, azt felszámították a rádiós és televíziós licenc jogcímen fizetett összegek után.
3.
Ennek indokát uniós jogi szempontból az általános héaszabályoktól való eltérés jelentette, hasonlóan ahhoz az eltéréshez, amelyet a Bíróság a GIS‑ítélet (
2
) alapjául szolgáló ügyben vizsgált. A jelen ügyben azonban felmerül a kérdés, hogy a dán rádiós és televíziós licencdíjat fennállása időtartama alatt érintő változásokra tekintettel ezen ítélet következtetései teljes mértékben alkalmazhatók‑e erre a licencdíjra. E változások ugyanis azt eredményezik, hogy az említett ítéletet nem lehet közvetlenül alkalmazni, hanem némi pontosítást kell tenni annak a jelen ügy körülményeire kifejtett hatásait illetően.
Jogi háttér
Az uniós jog
4.
A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv (
3
) 2. cikke (1) bekezdésének c) pontja a következőképpen rendelkezik:
„A HÉA hatálya alá a következő ügyletek tartoznak:
[…]
c)
egy tagállamon belül az adóalanyként eljáró személy által ellenérték fejében teljesített szolgáltatásnyújtás”.
5.
Ezen irányelv 132. cikke (1) bekezdésének q) pontja értelmében:
„A tagállamok mentesítik az adó alól a következő ügyleteket:
[…]
q)
a közszolgálati rádió‑ és televíziótestületek tevékenységei, kivéve azok kereskedelmi jellegű tevékenységeit”.
6.
Az említett irányelv 370. cikke az alábbiakat írja elő:
Azok a tagállamok, amelyek 1978. január 1‑jén adóztatták a X. melléklet A. részében felsorolt ügyleteket, továbbra is adóztathatják azokat.”
7.
Végül a 2006/112 irányelv X. melléklete „A tagállamok által továbbra is megadóztatható ügyletek” című A. részének 2. pontja említi „a közszolgálati rádió‑ és televízióintézmények tevékenységei[t], kivéve azok kereskedelmi jellegű tevékenységeit”.
A dán jog
8.
A rádiólicencdíjat 1926‑ban vezették be a dán jogba, és az 1951‑ben alakult át rádiós és televíziós licencdíjjá. Az 1973. június 15‑i lov nr. 421 om radio‑ og fjernsynsivrkomshed (a rádió‑televízió műsorszolgáltatásról szóló 421. sz. törvény) alapján e licencdíjat a „rádió‑ és televízióberendezések használatáért fizetendő díjként” határozták meg.
9.
A rádió‑televízió műsorszolgáltatásról szóló törvény módosításáról szóló, 1996. december 27‑i törvény alapján az e díjból származó bevételek nemcsak a közszolgálati rádiós és televíziós műsorszolgáltatók tevékenységének finanszírozására, hanem „a médiatevékenységgel kapcsolatos esetleges egyéb célokat” is szolgálnak.
10.
A rádió‑televízió műsorszolgáltatásról szóló törvény 2006. december 20‑i módosításával a licenc audiovizuális részét „médialicencre” nevezték át, amelyet valamennyi „a nyilvánossághoz közvetített audiovizuális műsorok és szolgáltatások vételére és lejátszására alkalmas” berendezésre kivetnek.
11.
Ezt a licencdíjat 2013‑tól fokozatosan megszüntették, míg végül a rádió‑televízió műsorszolgáltatásról szóló törvény módosításáról szóló, 2018. december 18‑i törvény 2022. január 1‑jei hatállyal végleg megszüntette.
A tényállás, az eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
12.
A, B (természetes személyek) és a Foreningen C (a kollektív keresetet benyújtó természetes személyek csoportja) keresetet indítottak a kérdést előterjesztő bíróság előtt a Skatteministeriet (pénzügyminisztérium, Dánia) ellen az általuk a 2007–2017 közötti időszakban a médialicencdíj után felszámított héa címén megfizetett összegek visszatérítése iránt. E keresetek elsősorban azon az állításon alapulnak, hogy mivel a médialicencdíj nem minősül a 2006/112 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett, ellenérték fejében teljesített szolgáltatásnyújtás díjazásának, az e licencdíj után számított héa kivetésére az említett irányelvvel ellentétes módon került sor, és azt vissza kell téríteni. Másodlagos érvként a felperesek az alapeljárásban arra hivatkoznak, hogy még ha a 2006/112 irányelv X. melléklete A. részének 2. pontjával összefüggésben értelmezett 370. cikke alapján a médialicencdíj után felszámított héa beszedése főszabály szerint jogszerűnek is minősülne, az e licencdíjra vonatkozó szabályozásban 1978. január 1‑jét követően végbement változások lényegesen megváltoztatják e licencdíj jellegét, és így kizárják, hogy az e rendelkezésben foglalt standstill klauzulára lehessen hivatkozni.
13.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint a Český rozhlas ítéletből (
4
) levont következtetésekkel összhangban vitathatatlan, hogy a médialicencdíj nem minősül a 2006/112 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett, ellenérték fejében teljesített szolgáltatásnyújtás díjazásának. E bíróságnak azonban kétségei vannak ezen irányelv 370. cikkének alkalmazhatóságát illetően.
14.
E körülmények között az Østre Landsret (keleti fellebbviteli bíróság, Dánia) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a [2006/112 irányelv] X. melléklete A. részének 2. pontjával összefüggésben értelmezett 370. cikkét, hogy az lehetővé teszi az érintett tagállamok számára, hogy a közszolgálati rádió‑ és televízióintézmények nem kereskedelmi jellegű tevékenységének finanszírozása céljából törvényben előírt médialicencdíjat héával terheljék, annak ellenére, hogy nem valósul meg az említett irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében vett, »ellenérték fejében teljesített szolgáltatásnyújtás«?
Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén a Bíróságnak az előzetes döntéshozatal céljából előterjesztett alábbi kérdéseket kell megválaszolnia:
2)
Úgy kell‑e értelmezni a [2006/112 irányelv] X. melléklete A. részének 2. pontjával összefüggésben értelmezett 370. cikkét, hogy fenntartható valamely tagállamnak az a választási lehetősége, hogy törvényben előírt médialicencdíjat az első kérdésben foglaltak szerint héával terheljen, ha [a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap‑megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv (
5
)] 1978. január 1‑jei hatálybalépését követően a tagállam a licencrendszert úgy változtatta meg, hogy a rádió‑ és televízióberendezések birtoklásáért fizetendő licencdíj helyett az audiovizuális műsorszámok és szolgáltatások közvetlen vételére alkalmas bármely eszköz – többek között az okostelefonok, számítógépek stb. – birtoklásáért fizetendő licencdíjat vetett ki?
3)
Úgy kell‑e értelmezni a [2006/112 irányelv] X. melléklete A. részének 2. pontjával összefüggésben értelmezett 370. cikkét, hogy fenntartható valamely tagállamnak az a választási lehetősége, hogy törvényben előírt médialicencdíjat az első kérdésben foglaltak szerint héával terheljen, ha a [77/388 irányelv] 1978. január 1‑jei hatálybalépését követően a tagállam a licencrendszert úgy változtatta meg, hogy a licencdíjból származó források kisebb hányadát a kulturális miniszter belátása szerint i. az állami támogatásban részesülő, de nem közszolgálati rádió‑ és televízióintézmények, valamint ii. az olyan média‑ és filmes szervezetek finanszírozására használják fel, amelyek hozzájárulnak a rádiós és televíziós tevékenységhez, de maguk nem folytatnak ilyet?”
15.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet 2022. augusztus 26‑án nyújtották be a Bírósághoz. Az alapeljárás felperesei, a dán és a francia kormány, valamint az Európai Bizottság nyújtott be írásbeli észrevételeket. Ugyanezen érintettek képviseltették magukat a 2024. március 14‑i tárgyaláson.
16.
A Bíróság 2023. október 26‑ hozta meg a GIS‑ítéletet.
Értékelés
17.
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság előzetes döntéshozatal céljából három kérdést terjesztett a Bíróság elé.
18.
E kérdések közül az első kérdéssel e bíróság lényegében arra vár választ, hogy úgy kell‑e értelmezni a 2006/112 irányelv X. melléklete A. részének 2. pontjával összefüggésben értelmezett 370. cikkét, hogy az lehetővé teszi a közszolgálati rádió‑ és televízióintézmények tevékenységének finanszírozására szolgáló, a dán médialicencdíjhoz hasonló díj után felszámított héa beszedését, annak ellenére, hogy e díj nem minősül az említett irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében vett, ellenérték fejében teljesített szolgáltatásnyújtás díjazásának.
19.
Az erre a kérdésre adott válasz véleményem szerint közvetlenül a GIS‑ítéletből következik. Igaz, hogy ezen ítélet a 2006/112 irányelv 378. cikkének (1) bekezdésére vonatkozott. E rendelkezés azonban lényegében Ausztria vonatkozásában az ezen irányelv 370. cikkében azon országok tekintetében biztosított eltéréshez hasonló eltérést vezet be, amelyek 1978. január 1‑jét megelőzően voltak az Európai Közösség tagjai. E tekintetben az említett irányelv 378. cikke az ezen irányelv X. melléklete A. részének 2. pontjában meghatározott tevékenységre, tehát a jelen ügyben szóban forgó tevékenységhez hasonló tevékenységre vonatkozik. A dán médialicencdíj egyébként ugyanolyan típusú díjnak minősül, mint a GIS‑ítélet rendelkező részében említett díj. A 2006/112 irányelv X. melléklete A. részének 2. pontjával összefüggésben értelmezett 378. cikkének az említett ítéletben elfogadott értelmezése tehát közvetlenül alkalmazható a jelen ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdéssel összefüggésben.
20.
A fentiekre tekintettel és a Bíróság kívánságának megfelelően a jelen indítványban foglalt észrevételeket és válaszjavaslatokat illetően a további két előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre szorítkozom.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről
21.
Második előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy úgy kell‑e értelmezni a 2006/112 irányelv X. melléklete A. részének 2. pontjával összefüggésben értelmezett 370. cikkét, hogy azt alkalmazni kell a közszolgálati rádió‑ és televízióintézmények ezen intézmények által sugárzott műsorszámok vételére alkalmas berendezések birtokosai által fizetendő, törvényben előírt díjból finanszírozott tevékenységének adóztatására, amennyiben 1978. január 1‑jét követően az e díjra vonatkozó szabályozás úgy módosult, hogy a díjat nemcsak a rádió‑ és televízióberendezés birtoklására kell kivetni, mint ahogyan az eredetileg történt, hanem e műsorszámok vételére alkalmas további eszközök – többek között az okostelefonok, számítógépek stb. – birtoklására is, ami potenciálisan bővíti az e díj fizetésére kötelezett jogalanyok körét.
22.
Véleményem szerint erre a kérdésre igenlő választ kell adni.
23.
Amint az a GIS‑ítéletből analógia útján következik, a 2006/112 irányelv említett rendelkezése engedélyezi az abban említett tagállamoknak, amelyek közé Dánia is tartozik, (
6
) hogy a közszolgálati rádió‑ és televízióintézmények tevékenységének megadóztatására vonatkozó, 1978. január 1‑jén fennálló rendszerüket hatályban tartsák, ennek során pedig ezen adóztatás feltételeit lényegében változatlanul kell hagyni. (
7
) Ez azonban nem akadályozza meg az ezen adórendszert érintő olyan módosítások bevezetését, amelyek az időközben bekövetkezett technológiai újítások figyelembevételére szorítkoztak, anélkül, hogy módosították volna az e tevékenység finanszírozására szolgáló díj fizetésére vonatkozó kötelezettséget keletkeztető tényállást. (
8
)
24.
E szabályok a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következnek, amely szerint a 2006/112 irányelvben foglalt standstill záradékok alkalmazása során (
9
) a tagállamok lényegében nem jogosultak a közös héarendszer általános szabályaitól való eltérések hatályát kiterjeszteni, ugyanakkor nemzeti jogszabályaikat az új körülményekhez igazíthatják. (
10
)
25.
A médialicencdíjra vonatkozó dán jogszabályoknak az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés elemzése során tárgyalt módosításával az e díj megfizetésére vonatkozó, az eredetileg kizárólag a rádió‑ és televízióberendezések birtokosait érintő kötelezettséget kiterjesztették a rádió‑ és televízióműsorok vételére alkalmas további eszközök, például számítógépek, okostelefonok stb. birtokosaira is. E módosítás a technológiai fejlődéssel függött össze, amely lehetővé tette, hogy a rádió‑ és televízióműsorokat ne csak a speciálisan erre a célra kialakított berendezésekkel, hanem más eszközökkel is lehessen venni.
26.
E módosítás ugyanakkor nem terjesztette ki a 2006/112 irányelv X. melléklete A. részének 2. pontjával összefüggésben értelmezett 370. cikkében előírt eltérés hatályát. E rendelkezés megengedi, hogy a közszolgálati rádió‑ és televízióintézmények tevékenysége továbbra is megadóztatható legyen. A dánhoz hasonló rendszerben ez az adóztatás úgy történik, hogy az e közszolgálati rádió‑ és televízióintézmények tevékenységének finanszírozására szolgáló, jogszabályban előírt díjat héával terhelik. A jelen ügyben szóban forgó díj, azaz a médialicencdíj – függetlenül az e díj fizetésére kötelezettek körétől – a közszolgálati rádió‑ és televízióintézmények tevékenységének finanszírozására szolgál. A 2006/112 irányelv említett rendelkezései szempontjából a helyzet tehát változatlan. Ebből a szempontból ugyanis az e díjból származó bevételek rendeltetése, nem pedig forrása bír jelentőséggel.
27.
E következtetésen nem változtat az a körülmény, amelyre a kérdést előterjesztő bíróság felhívja a figyelmet, hogy azon berendezések körének kibővítése, amelyek tekintetében a médialicencdíj fizetésére vonatkozó kötelezettség felmerül, azt eredményezte, hogy egyúttal az e díj fizetésére kötelezettek körét is bővítették. A 2006/112 irányelv 370. cikke ugyanis nem tartalmaz olyan követelményt, hogy az e rendelkezés alapján engedélyezett adóztatás alapja tényleges nagyságának változatlanul kell maradnia.
28.
Nem helytálló az alapeljárás felperesei és a Bizottság által felhozott azon érv sem, miszerint a rádió‑ és televízióberendezésektől eltérően a rádió‑ és televízióműsorok vétele nem jelenti a számítógépekhez vagy az okostelefonokhoz hasonló eszközök fő funkcióját.
29.
A Český rozhlas ítéletben a Bíróság megállapította, hogy a jelen ügyben szóban forgó típusú díj, a médialicencdíj nem minősül a közszolgálati műsorszolgáltatók által nyújtott szolgáltatások ellenértékének, többek között azért, mert a fizetési kötelezettség meghatározott eszköz birtoklásához kapcsolódik, függetlenül annak tényleges használati módjától. (
11
) Ezért a 2006/112 irányelv X. melléklete A. részének 2. pontjával összefüggésben értelmezett 370. cikke alapján történő adóztatás nem olyan harmonizált adóztatás, amely a közös héarendszerbe szervesen illeszkedik, hanem e rendszer hatálya alóli eltérésnek minősül. (
12
) Az ezen alapuló adóztatás jogszerűségéhez tehát nem szükséges, hogy azon eszközök használatának módja, amelyek birtoklása a héa alapjául szolgáló összegek megfizetésére irányuló kötelezettséget keletkeztet, és az adóköteles tevékenység, azaz a közszolgálati rádió‑ és televízióintézmények tevékenysége között kapcsolat álljon fenn.
30.
A fentiekre tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésre azt a választ javaslom, hogy a 2006/112 irányelv X. melléklete A. részének 2. pontjával összefüggésben értelmezett 370. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azt alkalmazni kell a közszolgálati rádió‑ és televízióintézmények ezen intézmények által sugárzott műsorszámok vételére alkalmas berendezések birtokosai által fizetendő, törvényben előírt díjból finanszírozott tevékenységének adóztatására, amennyiben 1978. január 1‑jét követően az e díjra vonatkozó szabályozás úgy módosult, hogy a díjat nemcsak a rádió‑ és televízióberendezés birtoklására kell kivetni, mint ahogyan az eredetileg történt, hanem e műsorszámok vételére alkalmas további eszközök – többek között az okostelefonok, számítógépek stb. – birtoklására is, ami potenciálisan bővíti az e díj fizetésére kötelezett jogalanyok körét.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésről
31.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy úgy kell‑e értelmezni a 2006/112 irányelv X. melléklete A. részének 2. pontjával összefüggésben értelmezett 370. cikkét, hogy azt alkalmazni kell a közszolgálati rádió‑ és televízióintézmények ezen intézmények által sugárzott műsorszámok vételére alkalmas berendezések birtokosai által fizetendő, törvényben előírt díjból finanszírozott tevékenységének adóztatására, amennyiben 1978. január 1‑jét követően az e díjra vonatkozó szabályozás úgy módosult, hogy az e díjból származó bevételek kis része fordítható a közszolgálati rádiós és televíziós műsorszolgáltatóktól eltérő szervezetek tevékenységének finanszírozására.
32.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben szereplő információk szerint 2007 és 2017 között a médialicencdíjból származó bevételek egy kis (5%‑ot meg nem haladó) részét fordították a közszolgálati rádiós és televíziós műsorszolgáltatókon kívüli szervezetek finanszírozására. Ez különösen a következőket érintette: rádiós műsorszolgáltató, amely – noha magántulajdonban álló szervezet volt, közszolgálati műsorszolgáltató szerepét töltött be – hasonló jogi korlátozások alá esett, mint a közszolgálati műsorszolgáltatók, és amelyet túlnyomórészt a médialicencdíjból származó bevételekből finanszíroztak, dán filmintézet, amelynek feladata a közszolgálati műsorszolgáltatókkal együttműködve a filmgyártás pénzügyi támogatása, úgyszintén egy olyan alapítvány által működtetett gyermek‑ és ifjúsági filmművészeti iskola, amelynek alapítói többek között a közszolgálati rádiós és televíziós műsorszolgáltatók.
33.
E ténybeli háttér mellett kell elemezni az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdést, mivel a médialicencdíjat 2022. január 1‑jével végleg eltörölték, így nem lesz lehetőség arra, hogy az abból származó bevételeket a fentiekben megjelöltektől eltérő célokra fordítsák. Tehát nem a médialicencdíjra vonatkozó dán jogszabályok elvont értékeléséről van szó, hanem e jogszabályoknak az alapügy által érintett időszakban történő tényleges alkalmazásuk fényében történő értékeléséről.
34.
A 2006/112 irányelv X. melléklete A. részének 2. pontjával összefüggésben értelmezett 370. cikke lehetővé teszi az abban megjelölt tagállamok számára, hogy a közszolgálati rádió‑ és televízióintézmények nem kereskedelmi jellegű tevékenységét továbbra is megadóztassák. Amint e rendelkezésnek a kérdést előterjesztő bíróság által az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben részletesen kifejtett keletkezéstörténete mutatja, e rendelkezés célja annak lehetővé tétele, hogy a rádió‑ és televízióintézmény médialicencdíjhoz hasonló, törvényben előírt díjból finanszírozott tevékenységét megadóztathassák azok a tagállamok, amelyek a 77/388 irányelv hatálybalépését megelőzően e tevékenységet adókötelesnek tekintették, annak ellenére, hogy az nem volt visszterhes jellegű.
35.
Ezt a rendelkezést e célt szem előtt tartva és a hatékony érvényesülését (effet utile) biztosító módon kell értelmezni. (
13
) Ezen értelmezés álláspontom szerint megköveteli annak megállapítását, hogy a 2006/112 irányelv szóban forgó rendelkezése értelmében a „közszolgálati rádió‑ és televízióintézmények nem kereskedelmi jellegű tevékenysége” fogalma megegyezik a jelen ügyben szóban forgó médialicencdíjhoz hasonló, törvényben előírt díjból finanszírozott tevékenységgel. Az e rendelkezésben előírt eltérés lényege ugyanis az, hogy lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy e díj után héát vessenek ki. (
14
)
36.
Ebből a szempontból az a körülmény, hogy a médialicencdíjból származó bevételek kis részét fordították egyrészt olyan műsorszolgáltató finanszírozására, amely noha magánjogi szervezet formájában a közszolgálati műsorszolgáltatókéhoz hasonló szerepet töltött be, és amelyet nagyrészt e bevételekből finanszíroztak, másrészt olyan szervezetek finanszírozására, amelyek ugyan nem végeznek műsorszolgáltató tevékenységet, azonban más módon részt vesznek a közszolgálati rádió‑ és televízióintézmények feladatainak ellátásában, és szervezeti és funkcionális kapcsolatban állnak velük, nem változtatja meg a szóban forgó nemzeti szabályozást oly módon, amely ellentétes lenne az 2006/112 irányelv X. melléklete A. részének 2. pontjával összefüggésben értelmezett 370. cikkének céljával.
37.
Ezen értelmezés a 2006/112 irányelv szóban forgó rendelkezésének szó szerinti szövegével sem ellentétes. E rendelkezés lehetővé teszi a közszolgálati rádió‑ és televízióintézmények tevékenységének megadóztatását, azonban nem határozza meg, hogy milyen típusú tevékenységről van szó. Különösen arról nem rendelkezik, hogy kizárólag műsorszolgáltató tevékenységről van szó, és nem a „műsorszolgáltatók”, hanem az „intézmények” kifejezést használja. Következésképpen álláspontom szerint nincs semmi akadálya annak, hogy más tevékenységek, mint például a gyártási vagy oktatási tevékenységek is e rendelkezés hatálya alá tartozzanak, amennyiben azok a közszolgálati rádió‑ és televízióintézményekre ruházott feladat körébe esnek, és azokat a jelen ügyben szóban forgó médialicencdíjhoz hasonló, törvényben előírt díjból finanszírozzák.
38.
A 2006/112 irányelv említett rendelkezése ezen intézmények jogi formáját vagy tulajdonosi szerkezetét sem határozza meg. Amint arra a dán kormány helyesen rámutat, ezen irányelv 132. cikke (1) bekezdésének a) pontjában szabályozott adómentesség hasonló esete kapcsán a Bíróság az „állami postai szolgáltató” fogalmának olyan értelmezését fogadta el, amely az e szolgáltató által nyújtott szolgáltatások közjogi jellegén, nem pedig a közjogi vagy állami tulajdonban lévő intézménynek való formális minősítésükön alapul. (
15
) Véleményem szerint hasonló megközelítés alkalmazható a jelen ügyben is, amelyben – amint azt a kérdést előterjesztő bíróság is közli – a közszolgálati rádió‑ és televízióintézmények feladatainak egy részét rádiós műsorszolgáltatóra bízták, amelyet azonban a médialicencdíjból származó bevételekből finanszíroztak.
39.
A fentiekre tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésre azt a választ javaslom, hogy a 2006/112 irányelv X. melléklete A. részének 2. pontjával összefüggésben értelmezett 370. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azt alkalmazni kell a közszolgálati rádió‑ és televízióintézményeknek az ezen intézmények által sugárzott műsorszámok vételére alkalmas berendezések birtokosai által fizetendő, törvényben előírt díjból finanszírozott tevékenységének adóztatására, amennyiben 1978. január 1‑jét követően az e díjra vonatkozó szabályozás úgy módosult, hogy az e díjból származó bevételek kis része fordítható közszolgálati rádió‑ és televíziós műsorszolgáltatóktól eltérő szervezetek tevékenységének finanszírozására.
40.
Abban az esetben azonban, ha a Bíróság úgy döntene, hogy nem fogadja el az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésre általam javasolt választ, amely – elismerem – kevésbé nyilvánvaló, mint az első két kérdésre adott válasz, a közszolgálati rádió‑ és televízióintézmények tevékenységére vonatkozó dán adóztatási rendszernek a 2006/112 irányelvvel való esetleges összeegyeztethetetlensége véleményem szerint csak a médialicencdíjnak a közszolgálati rádió‑ és televíziós műsorszolgáltatóktól eltérő szervezetek finanszírozására fordított része után felszámított héára vonatkozna. A rendszer ezt meghaladó részében azonban továbbra is összeegyeztethető az említett irányelvvel, amint az kitűnik azon válaszokból, amelyeket véleményem szerint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első és a második kérdésre kell adni. Valójában nem okoz nehézséget a médialicencdíj után felszámított héa azon hányadának kiszámítása, amely e licencdíjnak a közszolgálati rádió‑ és televíziós műsorszolgáltatóktól eltérő szervezetek finanszírozására fordított részére esik. Ezért nem látom okát annak, hogy a héa e részének a 2006/112 irányelvvel való esetleges összeegyeztethetetlensége miért eredményezné a rendszer egészének az említett irányelvvel való összeegyeztethetetlenségét.
Végkövetkeztetések
41.
A fenti megfontolások összességére figyelemmel azt javaslom a Bíróságnak, hogy az Østre Landsret (keleti fellebbviteli bíróság, Dánia) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett második és harmadik kérdésre következő választ adja:
1)
A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv X. melléklete A. részének 2. pontjával összefüggésben értelmezett 370. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
azt alkalmazni kell a közszolgálati rádió‑ és televízióintézmények ezen intézmények által sugárzott műsorszámok vételére alkalmas berendezések birtokosai által fizetendő, törvényben előírt díjból finanszírozott tevékenységének adóztatására, amennyiben 1978. január 1‑jét követően az e díjra vonatkozó szabályozás úgy módosult, hogy a díjat nemcsak a rádió‑ és televízióberendezés birtoklására kell kivetni, mint ahogyan az eredetileg történt, hanem e műsorszámok vételére alkalmas további eszközök – többek között az okostelefonok, számítógépek stb. – birtoklására is, még ha ez potenciálisan bővíti az e díj fizetésére kötelezett jogalanyok körét.
2)
A 2006/112 irányelv X. melléklete A. részének 2. pontjával összefüggésben értelmezett 370. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
azt alkalmazni kell a közszolgálati rádió‑ és televízióintézmények ezen intézmények által sugárzott műsorszámok vételére alkalmas berendezések birtokosai által fizetendő, törvényben előírt díjból finanszírozott tevékenységének adóztatására, amennyiben 1978. január 1‑jét követően az e díjra vonatkozó szabályozás úgy módosult, hogy az e díjból származó bevételek kis része fordítható a közszolgálati rádiós és televíziós műsorszolgáltatóktól eltérő szervezetek tevékenységének finanszírozására.
(
1
)	Eredeti nyelv: lengyel.
(
2
)	2023. október 26‑i ítélet (C‑249/22, a továbbiakban: GIS‑ítélet, EU:C:2023:813).
(
3
)	HL 2006. L 347., 1. o.; helyesbítések: HL 2007. L 335., 60. o.; HL 2015. L 323., 31. o.
(
4
)	2016. június 22‑i ítélet (C‑11/15, EU:C:2016:470).
(
5
)	HL 1977. L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o.
(
6
)	Lásd a jelen indítvány 19. pontját.
(
7
)	GIS‑ítélet (42. és 43. pont).
(
8
)	Lásd hasonlóképpen: GIS‑ítélet (45. és 47. pont).
(
9
)	Vagy az azt megelőző 77/388 irányelvben.
(
10
)	Lásd hasonlóképpen: 2019. május 2‑iGrupa Lotos ítélet (C‑225/18, EU:C:2019:349, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), valamint GIS‑ítélet (42. pont).
(
11
)	2016. június 22‑i ítélet (C‑11/15, EU:C:2016:470, 26. és 28. pont).
(
12
)	Lásd analógia útján: GIS‑ítélet (51. pont).
(
13
)	Lásd analógia útján: GIS‑ítélet (46–49. pont).
(
14
)	Lásd hasonlóképpen: GIS‑ítélet (47. pont).
(
15
)	Lásd: 2019. október 16‑iWinterhoff és Eisenbeis ítélet (C‑4/18 és C‑5/18, EU:C:2019:860, 50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Igaz, hogy a 2006/112 irányelv 132. cikke (1) bekezdése a) pontjának szó szerinti megfogalmazása egyes nyelvi változatokban (különösen az angol vagy francia nyelvi változatban) azt sugallhatja, hogy az inkább a postai szolgáltatásokra, nem pedig a szolgáltatókra vonatkozik. A Bíróság azonban (a 77/388 irányelv vonatkozó rendelkezése alapján) már régebben rávilágított arra, hogy e fogalmat szubjektív módon kell értelmezni (1985. július 11‑iBizottság kontra Németország ítélet, 107/84, EU:C:1985:332, 11. pont). Ezenkívül az említett irányelv 132. cikke (1) bekezdése a) pontjának más nyelvi változatai – különösen a lengyel („poczta państwowa”) vagy a német („öffentliche Posteinrichtungen”) nyelvi változat – egyértelműen utalnak az adómentességben részesülő jogalany közjogi jellegére, ami nem akadályozta meg a Bíróságot abban, hogy rugalmasabb értelmezést fogadjon el. Ezért az ezen irányelv X. melléklete A. részének 2. pontjával fennálló analógia véleményem szerint indokolt.