62006CC0064_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Въведение
1. В съответствие с член 234 ЕО Obvodní Soud pro Prahu 3 (Чешка република) сезира Съда с поредица свързани по сложен начин въпроси, които се свеждат до далеч по-прост правен проблем.
2. Всъщност препращащата юрисдикция цели да се установи дали след присъединяването на Чешката република към Европейските общности (1 май 2004 г.) и след приключването на административна процедура, започнала преди тази дата, предприятие с господстващо положение в сектора на далекосъобщенията може да бъде задължено да осигури взаимно свързване на мрежата си с тази на друго дружество, без да е извършен анализ на пазара съгласно Директива 2002/21/ЕО относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги (Рамкова директива) и Директива 2002/19/ЕО относно достъпа до електронни съобщителни мрежи и тяхната инфраструктура и взаимосвързаността между тях (Директива за достъпа)(2) . Именно с този аспект са свързани първите три преюдициални въпроса.
3. След като националната правна уредба не предвижда такъв анализ и е налице позоваване на посочените по-горе директиви с оглед на противопоставяне на въпросното задължение, с четвъртия въпрос препращащата юрисдикция иска от Съда да се произнесе относно евентуалното им непосредствено действие.
II – Правна уредба
А – Далекосъобщенията по общностното право
1. Общ поглед
4. В представеното на 27 октомври 2005 г. заключение по дело Nuova società di telecomunicazioni (точка 3 и сл.)(3) подчертах, че в началото на последното десетилетие на миналия век Европейската общност пристъпва към либерализиране на доставянето на електронни съобщения, като си поставя две задачи: увеличаване гъвкавостта на пазарите и сближаване на националните правни уредби.
5. Така започва либерализацията на далекосъобщенията, която се осъществява на 1 януари 1998 г., като за някои държави-членки(4) са предвидени преходни периоди. Зараждащото се общностно измерение на този сектор изисква хармонизация на условията за достъп и използване на инфраструктурите, както и гарантиране на взаимното свързване на обществените мрежи и техните доставчици.
6. С тази цел, между другото, е приета(5) Директива 97/33/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 30 юни 1997 година относно взаимната свързаност в далекосъобщенията с оглед на осигуряване на общодостъпна услуга и оперативна съвместимост чрез прилагане на принципите на предоставяне на отворена мрежа(6) .
7. След като са създадени условия за ефективна конкуренция, трябва да се приеме нов нормативен corpus . На 7 март 2002 г. Европейският парламент и Съветът приемат четири текста, като първите от тях са Рамковата директива и Директивата за достъпа(7) .
2. Задължение за взаимно свързване(8)
8. Директива 97/33 признава на предприятията, упълномощени да предоставят обществени далекосъобщителни мрежи или далекосъобщителни услуги, право, и същевременно задължение, да договарят тяхното взаимно свързване по начин, който да гарантира предоставянето на тези мрежи и услуги в цялата Общност (член 4, параграф 1). Предприятията със значителна пазарна сила са задължени да отговорят на всички обосновани молби за свързване (член 4, параграф 2).
9. Подобни разпоредби се откриват и в Директивата за достъпа от 2002 г. (член 4, параграф 1 и член 5, параграфи 1 и 4), която също предписва точни задължения в тежест на операторите, които притежават значителна пазарна сила (член 8, във връзка с член 12).
3. Понятието за оператор със „значителна пазарна сила“ и неговите последици
10. По смисъла на Директива 97/33 (отменена) предприятие със значителна пазарна сила е това, което притежава повече от 25 % от съответния пазар, с изключение на случаите, когато поради възможността си да оказва влияние върху пазара, оборота си, контрола, който упражнява върху средствата за достъп до крайния потребител и своите финансови ресурси и опит то заслужава въпросната квалификация, без да достигне този процент, или обратно, не отговаря на тези условия, въпреки че надвишава този процент (член 4, параграф 3).
11. Като препраща към Рамковата директива, Директивата за достъпа предоставя качеството на оператор със значителна пазарна сила на предприятия, които самостоятелно или съвместно с други имат положение, равностойно на господстващо, т.е. положение на икономическа сила, даващо им възможността да действат в осезателна степен независимо от конкурентите, клиентите и в крайна сметка — потребителите (член 14, параграф 2, първа алинея от Рамковата директива).
12. По-специално, за да определят дали две или повече предприятия имат заедно господстващо положение на пазара, националните регулаторни органи действат в съответствие със законодателството на Общността и отчитат в максимална степен „насоките за пазарен анализ и оценка на пазарната сила“, публикувани от Комисията съгласно член 15 от Рамковата директива (член 14, параграф 2, втора алинея).
13. Член 15 от Рамковата директива, озаглавен „Процедура за определяне на пазар“, определя метод, по силата на който Комисията, след обществена консултация и консултация с националните регулаторни органи, приема препоръка, преразглеждана редовно, с която се посочват пазарите, определени в съответствие с принципите на правото на конкуренцията по начин, който да оправдае съобразно техните характеристики налагането на специфични задължения (параграф 1), и публикува гореспоменатите насоки (параграф 2). Националните регулаторни органи определят релевантните пазари, като отчитат препоръката и насоките (параграф 3), докато Комисията, след консултации с националните регулаторни органи, действа по същия начин и по отношение на транснационалните пазари (параграф 4).
14. По смисъла на член 16 от Рамковата директива националните регулаторни органи правят впоследствие свой анализ на релевантните пазари (параграф 1), като определят тези от тях, които са ефективно конкурентни (параграф 2), в който случай не налагат специфични регулаторни задължения или отменят тези, които вече са били наложени (параграф 3). В обратния случай те определят предприятията със значителна пазарна сила на този пазар и предприемат последващи действия (параграф 4). Анализът на транснационалните пазари се прави съвместно от регулаторните органи на съответните държави-членки, които вземат съгласувано помежду си решение относно задълженията (параграф 5).
15. Както определянето, така и анализът на пазарите се извършват в съответствие с процедурните правила, съдържащи се в членове 6 и 7 от Рамковата директива (член 15, параграф 3 и член 16, параграф 6).
4. Преходът от Директива 97/33 към директивите от 2002 г.
16. Целта на Директивата за достъпа е да възприеме задълженията, съдържащи се в предишната правна уредба, без да изключва подлагането им на незабавен преглед (съображение 12 и член 7, параграф 1). За тази цел Комисията посочва съответните пазари в първоначалната препоръка и в решението, което трябва да се приеме за определяне на транснационалните пазари (член 7, параграф 2). Със същата цел националните административни органи действат по подобен начин (член 7, параграф 3).
17. Рамковата директива е пропита със същия дух и член 27, параграф 1 от нея налага на държавите-членки да запазят предвидените в член 7 от Директивата за достъпа задължения, като препраща към задълженията в областта на достъпа и взаимното свързване, които са възложени на доставчиците по силата на член 4 от Директива 97/33, докато регулаторният национален орган се произнесе относно тези задължения в съответствие с член 16 от Рамковата директива.
Б – Далекосъобщенията в Чешката република
18. Закон № 151/2000 за далекосъобщенията (Zákon o telekomuníkacích), с който се регулира този сектор в Чешката република в периода между 1 юли 2000 г. и 30 април 2005 г., и по-конкретно член 37, параграф 1 от него, транспонира Директива 97/33; по същия начин ка кто член 4, параграф 2 от посочената директива задължава операторите със значителна пазарна сила да удовлетворят молбите за взаимно свързване. При непостигане на съгласие между съответните оператори член 40, параграф 5 от закона упълномощава Český telekomunikační úřad (чешки орган за регулиране на далекосъобщенията), който е компетентният национален орган, да наложи това задължение в обществен интерес.
19. На 31 април 2005 г. Закон № 127/2005 за далекосъобщенията (Zákon o elektronických komuníkacích) влиза в сила. Според препращащата юрисдикция този закон правилно транспонира приетите през 2002 г. директиви.
III – Спорът по главното производство
20. Telefónica 02 Czech Republic a.s. (по-рано Český Telecom, a.s.) и Czech On Line a.s. предоставят далекосъобщителни услуги на чешкия пазар, на който към момента на настъпване на фактите първото дружество притежава значителна пазарна сила(9) .
21. На 29 януари 2001 г. тези две дружества сключват договор за взаимно свързване на своите фиксирани далекосъобщителни мрежи. На 3 февруари 2003 г. Czech On Line предлага сътрудничеството им да се разшири, така че да обхване и широколентовите високоскоростни интернет услуги (Asymetric Digital Subscriber Line [асиметрична цифрова абонатна линия], наричана по-нататък „ADSL“), за да ги предоставя на своите клиенти, като използва собствена инфраструктура, а не, както дотогава, тази на Telefónica 02; предложението обаче остава без отговор.
22. Czech On Line иска от чешкия орган за регулиране на далекосъобщенията да задължи Telefónica 02 да свърже мрежата си по описания по-горе начин. На 30 април 2004 г.(10) регулаторният орган уважава молбата; неговият председател обаче, в качеството си на въззивен орган, отменя това решение и връща преписката на регулаторния орган, който с ново решение от 9 септември 2004 г., потвърдено на 20 януари 2005 г., задължава двете предприятия да си сътрудничат в областта на ADSL услугите.
23. При тези обстоятелства Telefónica 02 сезира Obvodní Soud pro Prahu 3 с искане за отмяна на това решение, като изтъква, че Закон № 151/2000 не е транспонирал правилно Рамковата директива и Директивата за достъпа, според които по силата на непосредственото им действие националният регулаторен орган следвало да анализира съответния пазар, за да прецени степента на конкуренция, преди да се произнесе по молбата на Czech On Line.
IV – Преюдициалните въпроси
24. Посочената по-горе юрисдикция спира производството и с определение от 24 ноември 2005 г. поставя на Съда следните въпроси:
„1) Има ли право Český telekomunikační úřad (чешки орган за регулиране на далекосъобщенията) да наложи […] на предприятие, което предоставя далекосъобщителни услуги и притежава значителна пазарна сила на пазара на далекосъобщенията (господстващо положение), задължението да сключи договор за взаимно свързване на мрежата си с тази на друг оператор?
2) При утвърдителен отговор на първия въпрос: има ли право националният регулаторен орган да налага такова задължение само при условията, предвидени в член 8, параграф 2 от [Директивата за достъпа], а именно въз основа на предварителен анализ на пазара, извършен в съответствие с член 16 […] и на предварителната процедура по членове 6 и 7 от [Рамковата директива], или (например съгласно съображение 15, член 3, член 4, параграф 1, член 5, параграф 1, буква а) и параграф 4, член 10, параграфи 1 и 2 от Директива за достъпа № 2002/19/ЕО на Европейския парламент и на Съвета) може да направи това, без предварително да извърши анализ на пазара?
3) Има ли значение за отговора на втория въпрос фактът, че молбата на определен оператор за получаване на разрешение за взаимно свързване на неговата мрежа с мрежата на оператор със значителна пазарна сила (господстващо положение) на пазара на далекосъобщенията е подадена до националния регулаторен орган преди 1 май 2004 г., както и това, че по същество процедурата по искането е проведена пред този орган преди 1 май 2004 г., тоест преди присъединяването на Чешката република към Европейските общности?
4) При положение че към момента на настъпването на фактите, а именно между 1 май 2004 г. и 30 април 2005 г., Чешката република не е транспонирала в достатъчна степен споменатите директиви, възможно ли е Директиви 2002/21/ЕО (Директива за достъпа) и 2002/19/ЕО (Рамкова директива) да се прилагат непосредствено и следователно:
a) безусловни и достатъчно ясни ли са тези директиви (или една от тях), за да бъдат приложени от дадена юрисдикция вместо националното законодателство?
б) има ли право оператор със значителна пазарна сила (господстващо положение) на пазара на далекосъобщенията поради неправилното транспониране на Директиви 2002/19/ЕО (Директива за достъпа) и 2002/21/ЕО (Рамкова директива) да се позове (има ли качеството да се позове) на тяхното непосредствено действие и гарантират ли тези директиви (или една от тях) защитата на интересите на оператора, който е отказал да сключи договор за взаимно свързване (във връзка с ADSL услуги) с други национални далекосъобщителни оператори (дори когато според становището на националния орган за регулиране на далекосъобщенията, което трябва да подлежи на правораздавателен контрол, този оператор не спазва целите на новата регулаторна рамка)?
в) може ли същият този оператор да се позове на непосредственото действие на транспонираните в недостатъчна степен директиви (или на една от тях), когато (дори ако предвидените в директивите условия са изпълнени) националният орган за регулиране на далекосъобщенията в решенията си се произнася винаги по конкретни условия за взаимно свързване на мрежи на оператори и поради това налага конкретни задължения на частноправните субекти?“
V – Производство пред Съда
25. Определението за препращане е вписано в секретариата на Съда на 6 февруари 2006 г. Страните в главното производство, чешкото и нидерландското правителство, както и Комисията на Европейските общности, представят писмени становища и с изключение на нидерландското правителство се явяват на съдебното заседание от 1 февруари 2007 г., за да изложат устните си становища.
VI – Анализ на преюдициалните въпроси
А – Определяне на спорния въпрос
26. За да разреши спора, който противопоставя двете чешки далекосъобщителни дружества, Obvodní Soud има нужда от по-прост отговор от този, който би могъл да се очертае при прочита на поставените от него няколко разнородни въпроса. Всъщност единственото истинско пътуване не е отправянето към нови хоризонти, а погледът с други очи, съзирането на вселената с нечии други очи [свободен превод](11) .
27. Трудността не се състои във въпроса дали регулаторният орган е имал правото след присъединяването на Чешката република към Европейския съюз да задължи Telefónica 02 да свърже мрежата си с тази на Czech On Line (първи въпрос) — възможност, която не поражда никакво съмнение, както ще обясня по-нататък.
28. Ключът към проблема е в процедурната рамка, която позволява да се наложи такова задължение (втори въпрос) и в проверката дали е правнорелевантен фактът, че административната процедура предхожда присъединяването към Европейския съюз (трети въпрос).
29. По-специално препращащата юрисдикция иска да се установи дали чешките власти е трябвало да разполагат с анализ на съответния пазар, в съответствие с член 8, параграф 2 и член 12 от Директивата за достъпа, във връзка с членове 16, 6 и 7 от Рамковата директива. Тъй като действащият към онзи момент Закон № 151/2000 не съответства на приетата през 2002 г. общностна правна уредба, тази хипотеза предполага непосредственото действие на посочените по-горе директиви (четвърти въпрос).
30. Накратко, препращащата юрисдикция иска от Съда да посочи дали разглежданите общностни правила уреждат обстоятелствата, свързани със спора по главното производство.
Б – Компетентност на Съда
31. Този подход към спорния въпрос показва, че искането на чешкото правителство Съдът да не разглежда преюдициалните въпроси поради липса на компетентност rationae temporis е неоснователно.
32. В конкретния случай не става дума, както по делото Ynos(12), за събития, настъпили и завършили в държава-членка преди присъединяването ѝ към Общността — хипотеза, в която Съдът не е компетентен(13) — а за определяне на приложимостта във времето на директивите по отношение на събитие, започнало преди и завършило след това присъединяване — положение, при което Съдът, в качеството си на тълкувател на общностното право като върховна и последна инстанция, несъмнено е компетентен.
33. Въпреки че искането на Czech On Line е разгледано и по него е прието решение на първа инстанция в момент, когато Чешката република все още не е член на Общността(14), решението, което го уважава, е отменено по-късно, след присъединяването на тази държава към Европейския съюз(15) . Следователно Съдът не е длъжен да преценява нито отмяната, нито нейните последици. За да се оправдае постановяването на преюдициално заключение, е достатъчно при наличието на подобни обстоятелства националните съдилища да се колебаят дали да приложат общностното право по отношение на делото и поради това да поискат от Съда да се произнесе относно действието на общностните правила във времето.
34. Следователно отправените до Съда въпроси имат връзка с общностния правен ред и именно негово задължение е да тълкува правилата, предмет на спора(16) . Не трябва да се забравя, че при установения с член 234 ЕО диалог националният съд, който е сезиран със спора по главното производство и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени както необходимостта от преюдициално решение, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда(17) ; всъщност съществува презумпция за релевантност по отношение на преюдициалното запитване, освен ако е очевидно, че съмненията относно общностното право нямат никаква връзка с предмета на спора по главното производство, проблемът е от хипотетично естество или Съдът не разполага с необходимите фактически и правни елементи, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси(18) .
В – Първият преюдициален въпрос: една ненужна консултация
35. Чешкото правителство обаче отчасти има право, защото Obvodní Soud изразява съмнение относно нуждата от сезиране на Съда, за да се установи дали след като Чешката република става член на Европейския съюз, чешкият орган за регулиране на съобщенията може да задължи Telefónica 02 да свърже мрежата си с тази на Czech On Line.
36. Резултатът е един и същ без оглед на разглежданата правна уредба: независимо дали ще се прибегне към Директива 97/33 или към Рамковата директива и Директивата за достъпа или ще се приложи Закон № 151/2000, по съображение че въпросът не попада в обхвата на общностното право, органът за регулиране на съобщенията може да наложи описаното задължение, тъй като посочените по-горе разпоредби не съдържат различия по този въпрос.
37. Следователно нито един орган в тази държава-членка не би следвало да има съмнения относно отговора, защото Закон № 151/2000 вече предвижда тази възможност (член 40, параграф 5, във връзка с член 37, параграф 1), без тълкуването на общностното право да има някакво значение за изхода на спора, тъй като то също предвижда тази възможност както в Директива 97/33 (член 4, параграф 2), така и в приетите през 2002 г. директиви (член 8, във връзка с член 1 2 от Директивата за достъпа). По тази точка няма различия между националния и общностния правен ред, поради което изглежда ненужно да се прибягва до последния.
38. По този начин първият въпрос, поставен от чешката юрисдикция, не засяга общностното право, поради което Съдът трябва да запази мълчание, без да е необходимо да пристъпва към „интертемпорален“ анализ като съдържащия се в писменото становище на Комисията. Всъщност такова изследване предполага наличие на предишни задължения — хипотеза, несъответстваща на висящото пред Obvodní Soud дело, в което разглежданото административно решение налага задължението ex novo.
Г – Втори и трети преюдициален въпрос
39. Проблемът е различен: след като установява, че Telefónica 02 притежава значителна пазарна сила, чешкият регулаторен орган може да наложи взаимното свързване на своята мрежа с тази на Czech On Line, като обаче следва да се проучи дали чешкият регулаторен орган може да се произнесе в този смисъл автоматично, което националният закон допуска, или трябва да направи анализ на пазара, което правото на Европейския съюз предвижда (втори и трети въпрос).
40. Тъй като Закон № 151/2000 не е съобразен с директивите от 2002 г., приложимостта на общностното право измества центъра на тежестта на обсъждането към четвъртия въпрос, с който препращащият съд иска да се установи дали предвид предимството на общностното право(19) тези директиви отговарят на необходимите условия, за да имат непосредствено действие и да доведат до неприлагане на нехармонизираната вътрешна правна уредба.
41. Ако се отговори отрицателно на този последен въпрос, отговорът на втория и третия въпрос не би имал никакво значение, тъй като и в двата случая чешкият регулаторен орган може да наложи спорното задължение, без да извършва гореспоменатия анализ на пазара, тъй като посочените по-горе директиви биха били лишени от непосредствено действие.
42. Следователно веднъж изяснено, сложното на пръв поглед преюдициално запитване се свежда до въпроса дали член 8, параграф 2 от Директивата за достъпа и член 16, във връзка с членове 6 и 7, от Рамковата директива отговарят на съдържащите се в съдебната практика условия, за да може разпоредба от такъв характер да се приложи непосредствено.
Д – Четвърти въпрос: непосредствено действие
43. Тази характеристика на разпоредбите на директива, която е едновременно последица и средство за осъществяване на предимството на общностното пред националното право(20), се изразява в автоматичната „санкция“ за неизпълнение на задълженията на държавите-членки, които не трябва да се позовават на своите национални законодателства, за да се противопоставят на разпоредбите на дадена директива, които от гледна точка на съдържанието си са безусловни и достатъчно точни(21) .
44. На тези критерии отговарят разпоредбите, определящи по недвусмислен начин задължение(22), което нито е обвързано с някакво условие, нито с оглед на изпълнението му или на неговите последици е подчинено на акт на институциите на Общността или на държавите-членки(23) .
45. Не е трудно да се установи, че посочените по-горе разпоредби на Рамковата директива и на Директивата за достъпа нямат тези отличителни белези, защото анализът на пазара, към който препраща член 8, параграф 2 от Директивата за достъпа, се извършва съобразно член 16 от Рамковата директива въз основа на съдържащите се в членове 6 и 7 от тази директива принципи. С други думи, въпросният анализ е подчинен на насоките, приети от Комисията в приложение на член 15, параграф 2 от Рамковата директива със съдействието на националните власти за защита на конкуренцията (член 16, параграф 1), съобразен е с правилата, които съответният национален регулаторен орган трябва да публикува, за да се спазят критериите за прозрачност и консултация (член 6), и е извършен с участието на Комисията, както и на регулаторните органи на другите държави-членки (член 7, параграфи 3, 4 и 5).
46. Дори да се предположи, че разпоредбите отговарят на необходимите условия, за да бъдат непосредствено приложими, то в настоящия случай непосредственото действие ще трябва въпреки това да се отхвърли, тъй като общностната съдебна практика не го допуска във връзка с директиви при спорове между частноправни субекти. В представеното на 6 май 2003 г. заключение по дело Pfeiffer и др.(24) напомних, че Съдът системно отказва да признае на частноправен субект възможността да се позове по отношение на друг частноправен субект на директива, която държавата-членка не е транспонирала правилно в съответните срокове, като постановява, че по силата на член 249 ЕО обвързващият характер на определена директива, на който се основава възможността за позоваване на нея пред националните юрисдикции, се отнася само до „държавите-членки, към които тя е насочена“, така че директивата сама по себе си не може да създаде задължения за частноправен субект, нито може да се прави позоваване на нея срещу последния (точка 56)(25) .
47. Спорът в основата на този преюдициален въпрос е пример за спор inter privatos. Той противопоставя две предприятия във връзка със задължението, наложено с Директивата за достъпа на предприятието с господстващо положение, да приеме исканото от другото предприятие взаимно свързване, като намесата на административните органи има за цел единствено да замени волята на двата конкурентни оператора, за да се стигне до сключване на договор, което те не са успели да постигнат. Това положение е различно от положението по дело Wells(26), в което възможността да противопостави на държавата непосредственото действие на една директива(27) е призната на британски поданик, въпреки че прилагането на тази директива засяга на свой ред правата на друг частноправен субект.
48. Накратко, посочените по-горе членове от Рамковата директива и Директивата за достъпа нямат непосредствено действие, така че Telefónica 02 не може да се позовава на тях, за да се отмени решението на чешкия орган за регулиране на далекосъобщенията(28) .
Е – Вместо епилог
49. Преюдициалното запитване е процесуално средство на разположение на юрисдикциите на държавите-членки, чрез което Съдът да им предостави необходимите насоки за прилагане на общностното право. Системата по член 234 ЕО се основава на разликата между тълкуването и прилагането на правната норма, така че да се съгласуват законоустановената власт на националния съд и необходимото единство на общностния правен ред, или както преди години отбелязва Robert Lecourt(29), това е задача, която изисква стриктно разпределение на правомощията(30) .
50. Имайки предвид тази структура на преюдициалното запитване, е препоръчително Съдът да ограничи намесата си до това, което е строго необходимо, като предостави полезно разрешение в границите, установени в определението за препращане(31), за да се избегнат решения, които не са от полза за решаването на спора по главното производство; в противен случай приетото решение би изглеждало абстрактно, без никаква връзка с конкретните обстоятелства по делото, както ако се отнася до производство с предмет контрол върху нормите.
51. Предвид изложените по-горе съображения, разпоредбите на Рамковата директива и на Директивата за достъпа, споменати в определението за препращане, не позволяват да се разреши спорът, така че не е необходимо тълкуване от страна на Съда; за да представи полезен отговор(32) Съдът трябва да уточни на препращащата юрисдикция, че въпросните разпоредби нямат непосредствено действие и следователно чешкият орган за регулиране на далекосъобщенията не е длъжен да направи анализ на пазара, за да задължи Telefónica 02 да свърже ADSL мрежата си с тази на Czech On Line.
VII – Заключение
52. С оглед на изложените по-горе съображения, предлагам на Съда да отговори по следния начин на поставените му от Obvodní Soud pro Prahu 3 въпроси:
„Член 8, параграф 2 от Директива 2002/19/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно достъпа до електронни съобщителни мрежи и тяхната инфраструктура и взаимосвързаността между тях (Директива за достъпа) и член 16, във връзка с членове 6 и 7 от Директива 2002/21/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги (Рамкова директива), предвид липсата на транспонирането им във вътрешното право, не отговарят на необходимите условия, за да произведат непосредствено действие, поради което не са приложими към фактите по главното производство. Следователно правото на Český telekomuikační uřad (чешкия орган за регулиране на далекосъобщенията) да задължи Telefónica 02 да свърже ADSL линиите си с тези на Czech On Line не е обвързано с предварителен анализ на пазара“.
(1) .
(2)  –	Директиви на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 г. (ОВ L 108, съответно стр. 33 и стр. 7; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 195 и Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 169).
(3)  –	Решение от 18 юли 2006 г. (C‑339/04, Recueil, стр. І‑6917).
(4)  –	Директива 90/388/ЕИО на Комисията от 28 юни 1990 г. относно конкуренцията на пазарите за далекосъобщителни услуги (ОВ L 192, стр. 10), изменена няколко пъти, впоследствие заменена с Директива 2002/77/ЕО от 16 септември 2002 г. (ОВ L 249, стр. 21; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 132), представлява отправната точка на този процес.
(5)  –	Вж. Директива 90/387/ЕИО на Съвета от 28 юни 1990 г. относно създаването на вътрешен пазар за далекосъобщителни услуги чрез предоставяне на отворена мрежа (ОВ L 192, стр. 1), адаптирана към конкурентна среда с Директива 97/51/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 6 октомври 1997 г. (ОВ L 295, стр. 23). Директиви 92/44/ЕИО на Съвета от 5 юни 1992 г. (ОВ L 165, стр. 27) и 98/10/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 26 февруари 1998 г. (ОВ L 101, стр. 24), които разширяват това предоставяне и по отношение на наетите линии и гласовата телефония, съответно също принадлежат към тази група.
(6)  –	ОВ L 199, стр. 32.
(7)  –	Директива 2002/20/ЕО относно разрешението на електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за разрешение) и Директива 2002/22/ЕО относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за универсалната услуга) (ОВ L 108, стр. 21 и 51; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 183 и Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 213) също са част от това цяло.
(8)  –	„Взаимосвързаност“ означава физическата и логическата връзка на обществените съобщителни мрежи, които се използват от същото или друго предприятие, за да се даде възможност на техните потребители да общуват или да получат достъп до техните съответни услуги (член 2, параграф 1, буква а) от Директива 97/33 и член 2, буква б) от Директивата за достъпа).
(9)  –	През август 2002 г. чешкото правителство приватизира Český Telecom — доминиращ оператор, в който държавата има мажоритарно участие.
(10)  –	Въпросният административен акт е приет на основание член 40, параграфи 2 и 5 от Закон № 151/2000.
(11)  –	Proust, M., À la recherche du temps perdu III, La prisonière, Ed. Gallimard, Bibliothèque de la Plèiade, 1988, р. 762.
(12)  –	Решение от 10 януари 2006 г. (C–302/04, Recueil, стр. I‑371, точки 35—37). Вж. в този смисъл Определение от 9 февруари 2006 г. по дело Lákep и др. (C‑261/05, Recueil, стр. I‑20*, точки 17—21).
(13)  –	Решение от 15 юни 1999 г. по дело Andersson и Wåkerås-Andersson (C‑321/97, Recueil, стр. I–3551).
(14)  –	Първият акт на чешкия орган за регулиране на съобщенията е с дата 30 април 2004 г., или ден преди присъединяването.
(15)  –	9 септември 2004 г.
(16)  –	Решение от 12 април 2005 г. по дело Keller (C–145/03, Recueil, стр. I–2529, точка 33).
(17)  –	Решение от 6 юли 1995 г. по дело BP Soupergaz (C‑62/93, Recueil, стр. I‑1883, точка 10); Решение от 15 декември 1995 г. по дело Bosman (C‑415/93, Recueil, стр. I‑4921, точка 59); Решение от 13 март 2001 г. по дело PreusenElectra (C‑379/98, Recueil, стр. I‑2099, точка 38) и Решение от 25 февруари 2003 г. по дело IKA (C‑326/00, Recueil, стр. I‑1703, точка 27).
(18)  –	Решение от 7 септември 1999 г. по дело Beck и Bergdorf (C‑355/97, Recueil, стр. I‑4977, точка 22).
(19)  –	Прокламиран най-общо в Решение от 15 юли 1964 г. по дело Costa/ENEL (6/64, Recueil, стр. 1114), а за директивите — в Решение от 5 април 1979 г. по дело Ratti (148/78, Recueil, стр. 1629).
(20)  –	В решението по дело Ratti Съдът изключва възможността след изтичане на определения срок за влизане в сила на директивата държава-членка да приложи нехармонизираното си право по отношение на лице, което се е съобразило с общностни предписания, което пък от своя страна изключва действието на националните норми, противоречащи на тези предписания.
(21)  –	Решение от 19 януари 1982 г. по дело Becker (8/81, Recueil, стр. 53, точки 24 и 25).
(22)  –	Това следва от мотивите на Решение от 26 февруари 1986 г. по дело Marshall (152/84, Recueil, стр. 723, точка 52), възпроизведени в Решение от 29 май 1997 г. по дело Klattner (C‑389/95, Recueil, стр. I‑2719, точка 33).
(23)  –	Точка 33 от Решение по дело Klattner, посочено по-горе в бележка под линия 22, което цитира Решение от 3 април 1968 г. по дело Molkerei-Zentrale Westfalen (28/67, Recueil, стр. 211), както и точка 18 от Решение от 17 септември 1996 г. по дело Cooperativa Agrícola Zootécnica S. Antonio и др. (C‑246/94—C‑249/94, Recueil, стр. I‑4373).
(24)  –	Решение от 5 октомври 2004 г. (C‑397/01—C‑403/01, Recueil, стр. I‑8835).
(25)  –	Решение по дело Marshall, посочено по-горе в бележка под линия 22, точка 49; Решение от 8 октомври 1987 г. по дело Kolpinghuis Nijmegen (80/86, Recueil, стр. 3969, точка 9); Решение от 14 юли 1994 г. по дело Faccini Dori (C‑91/92, Recueil, стр. I‑3325, точка 24); Решение от 7 март 1996 г. по дело El Corte Inglés (C‑192/94, Recueil, стр. I‑1281, точки 16 и 17) и Решение по дело Pfeiffer и др., посочено по-горе в бележка под линия 24, точки 108 и 109.
(26)  –	Решение от 7 януари 2004 г. (C‑201/02, Recueil, стр. I‑723).
(27)  –	Става въпрос за Директива 85/337/ЕИО на Съвета от 27 юни 1985 г. относно оценката на въздействието на някои публични и частни проекти върху околната среда (ОВ L 175, стр. 40; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 1, стр. 174).
(28)  –	Очевидно е, че при липса на такова непосредствено действие в настоящото дело не може да посъветваме националния съд да тълкува превратно Закон № 151/2000, като се основава на „принципа на тълкуване в съответствие с общностното право“ (Решение от 13 ноември 1990 г. по дело Marleasing, C‑106/89, Recueil, стр. I‑4135), за да създаде по съдебен ред процедура (анализ на пазара), каквато този закон не предвижда, тъй като този принцип има граници, а именно правилото, по силата на което следва да се избягва тълкуване praeter legem. В Решение от 26 септември 1996 г. по дело Arcaro (C‑168/95, Recueil, стр. I‑4705) Съдът подчертава, че общностното право не съдържа механизъм, чрез който националната юрисдикция да отстрани вътрешните разпоредби, противоречащи на директива, на която не може да се направи позоваване пред национална юрисдикция (точка 43). Освен това не трябва да се забравя, както посочих по-горе, че чешката и общностната правна уредба (както преди, така и сега) по същество са идентични, доколкото упълномощават компетентните власти да налагат на предприятията с господстващо положение задължение за взаимно свързване, така че различията между двете законодателства остават чисто формални.
(29)  –	Lecourt, R.: Le juge devant le Marché commun, Ed. Institut Universitaires des Hautes Etudes Internationales. Ginebra, 1970, р. 50.
(30)  –	Lagrange, M.: „L'action préjudicielle dans le droit interne des États membres et en droit communautaire“, Revue trimestrielle de droit européen, 1974, р. 268.
(31)  –	De Richemont, J.: L'intégration du droit communautaire dans l'ordre juridique interne, Ed. Librairie du Journal des Notaires et des Avocats, París, 1975, р. 41 et suiv.
(32)  –	Следва да се напомни, че в рамките на съдебното сътрудничество, установено с член 234 ЕО, Съдът трябва да даде на препращащия съд полезно разрешение, което да му позволи да реши спора (Решение от 17 юли 1997 г. по дело Krüger, C‑334/95, Recueil, стр. I‑4517, точка 22 и Решение от 28 ноември 2000 г. по дело Roquette Frères C‑88/89, Recueil, стр. I‑10465, точка 18), като при необходимост преформулира въпроса, с който е сезиран (Решение от 11 юли 2002 г. по дело Marks & Spencer, C‑62/00, Recueil, стр. I‑6325, точка 22 и Решение от 23 март 2006 г. по дело FCE Bank, C‑210/04, Recueil, стр. I‑2803, точка 21).