62017CC0654
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
E. ТАНЧЕВ
представено на 3 април 2019 година (
1
)
Дело C‑654/17 P
Bayerische Motoren Werke AG и Freistaat Sachsen
срещу
Европейска комисия
„Обжалване — Регионална помощ за големи инвестиционни проекти — Помощ, предоставена от Германия за проект на BMW за производство на електрически автомобили в Лайпциг — Решение, с което мярката за помощ се обявява за частично несъвместима с вътрешния пазар — Пропорционалност на помощта — Регламент (EО) № 800/2008 — Встъпване пред Общия съд“
Съдържание
I. Правна уредба
II. Фактическа обстановка
III. Производството пред Общия съд, определението от 11 май 2015 г. и обжалваното съдебно решение
IV. Производство пред Съда и искания на страните
V. По главната жалба
А. По първото основание за обжалване, изведено от нарушение на член 107, параграф 3 ДФЕС
1. Доводи на страните
2. Анализ
а) По допустимостта
б) По основателността
1) По първата част на първото основание за обжалване
2) По втората част от първото основание за обжалване
3) По третата част на първото основание за обжалване
4) По четвъртата част от първото основание за обжалване
Б. По второто основание за обжалване, изведено от нарушение на член 288 ДФЕС, член 3 и член 13, параграф 1 от ОРГО, както и на забраната на дискриминация
1. Твърдения на страните
2. Анализ
а) По допустимостта
б) По основателността
1) По първата част от второто основание за обжалване
i) Въведение
ii) Комисията има изключителната компетентност да оценява съвместимостта на помощ независимо от нейния размер
iii) Помощ, която отговаря на условията на ОРГО, не е съществуваща помощ
iv) Съвместимостта може да бъде оценена с оглед на критерия за пропорционалност, предвиден в Съобщението от 2009 г.
v) Заключение
2) По втората част от второто основание за обжалване
VI. Насрещната жалба
А. Твърдения на страните
Б. Анализ
1. По допустимостта на насрещната жалба
а) По допустимостта на насрещната жалба срещу определението от 11 май 2015 г.
б) По допустимостта на насрещната жалба срещу обжалваното съдебно решение в частта, в която се уважава молбата за встъпване
в) По допустимостта на насрещната жалба срещу обжалваното съдебно решение в частта, в която се разглеждат доводите, изтъкнати единствено от Freistaat Sachsen
г) По липсата на задължение за Съда да се произнася служебно по допустимостта на встъпването в първоинстанционното производство
2. По основателността
а) По първото основание за обжалване, изведено от нарушение на член 40 от Статута на Съда на Европейския съюз
б) По второто основание за обжалване, изведено от неправилна правна квалификация на фактите
в) По третото основание за обжалване, изведено от нарушение на правилата относно доказателствената тежест
VII. Съдебните разноски
VIII. Заключение
1.
С настоящата жалба Bayerische Motoren Werke AG (наричано по-нататък „BMW“) иска от Съда да отмени решение на Общия съд (
2
), с което последният отхвърля жалбата за частична отмяна на Решение C(2014) 4531 окончателен на Комисията относно държавната помощ, която Федерална република Германия възнамерява да предостави на BMW за построяването в Лайпциг (Германия) на нов завод за производството на два нови модела автомобили — електрическия автомобил „i3“ и хибридния автомобил „i8“ (наричано по-нататък „спорното решение“) (
3
).
2.
В спорното решение Комисията приема, че наличието на държавната помощ е предизвикало вземането на решение от BMW да осъществи инвестицията в Лайпциг, а не в друго обсъждано място, а именно в Мюнхен (Германия), където според вътрешни документи на дружеството разходите по проекта биха били с до 17 милиона евро по-малко, отколкото в Лайпциг. Комисията установява, че помощта, която според извършената нотификация е в размер на около 45 милиона евро, е съвместима с вътрешния пазар само до размера на разликата между разходите за BMW за инвестиция в Лайпциг и разходите за инвестиция в Мюнхен, т.е. само до размера от 17 милиона евро. Помощта е обявена за несъвместима с вътрешния пазар в частта, в която надвишава сумата от 17 милиона евро.
3.
С обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля жалбата на BMW, с която се иска отмяна на спорното решение в частта, в която нотифицираната помощ е обявена за несъвместима с вътрешния пазар в частта, надвишаваща 17 милиона евро.
4.
Подадената пред настоящия Съд жалба повдига по-специално въпроса за пропорционалността на помощта. Настоящото дело поставя и въпроса за допустимостта на встъпването на нови страни в производството пред Общия съд. В действителност, Комисията подава насрещна жалба, с която иска от Съда да отмени, от една страна, определението на Общия съд (
4
), с което той уважава молбата за встъпване, подадена от Freistaat Sachsen (провинция Саксония, Германия), в която се намира град Лайпциг, и от друга страна, обжалваното съдебно решение в частта, в която се разглеждат доводите, изтъкнати единствено от встъпилата страна, като по този начин се признава допустимостта на встъпването.
I. Правна уредба
5.
Член 6, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 800/2008 на Комисията от 6 август 2008 година относно деклариране на някои категории помощи за съвместими с общия пазар в приложение на членове 87 и 88 от Договора (Общ регламент за групово освобождаване, наричан по-нататък „ОРГО“) (
5
) предвижда:
„За регионалната инвестиционна помощ, предоставена за големи инвестиционни проекти, се уведомява Комисията, ако общият размер на помощта от всички източници надхвърля 75 % от максималния размер на помощ, която една инвестиция с приемливи разходи от 100 млн. EUR може да получи, като се прилага стандартният праг на помощ, който е в сила за големите предприятия в одобрената карта за регионална помощ на датата на предоставяне на помощта“.
6.
Член 13, параграф 1 от ОРГО предвижда:
„Схемите за регионална инвестиционна помощ и регионална помощ за заетост са съвместими с общия пазар по смисъла на член 87, параграф 3 от Договора и се освобождават от задължението за уведомяване по член 88, параграф 3 от Договора, ако са изпълнени условията, определени в настоящия член.
[…]“.
II. Фактическа обстановка
7.
На 30 ноември 2010 г. Германия уведомява Комисията за намерението си да предостави на BMW помощ под формата на инвестиционна премия в общ размер до 45257273 EUR (
6
) съгласно изменения Investitionszulagengesetz 2010 (Закон за подпомагане на инвестициите) от 7 декември 2008 г. (наричан по-нататък „IZG“) (
7
) с цел построяване в Лайпциг на завод за производството на електрическия автомобил i3 и на хибридния автомобил i8.
8.
На 13 юли 2011 г. Комисията решава да открие официална процедура по разследване съгласно член 108, параграф 2 ДФЕС.
9.
На 9 юли 2014 г. Комисията приема спорното решение, с което, както бе посочено в точка 2 по-горе, установява, че нотифицираната помощ е съвместима с вътрешния пазар в размер само до 17 милиона евро, коeто съответства на разликата между разходите за инвестиция в Лайпциг и разходите за инвестиция в Мюнхен. Частта от нотифицираната помощ, която надвишава 17 милиона евро, а именно — сумата от 28257273 EUR, е несъвместима с вътрешния пазар.
III. Производството пред Общия съд, определението от 11 май 2015 г. и обжалваното съдебно решение
10.
На 19 септември 2014 г. BMW подава жалба за отмяна на спорното решение, доколкото с него помощта е обявена за несъвместима с вътрешния пазар в частта, в която надвишава 17 милиона евро. При условията на евентуалност BMW иска отмяна на спорното решение, доколкото с него се обявява за несъвместима с вътрешния пазар частта от помощта, надвишаваща сумата от 17 милиона евро, но ненадвишаваща сумата, за която съгласно член 6, параграф 2 от ОРГО не е налице задължение за уведомяване (която в настоящия случай възлиза на 22,5 милиона евро).
11.
На 16 януари 2015 г. встъпилата страна Freistaat Sachsen подава молба за встъпване по делото в подкрепа на BMW. С определение от 11 май 2015 г. председателят на пети състав на Общия съд допуска встъпването на Freistaat Sachsen. Председателят на пети състав на Общия съд приема, че Freistaat Sachsen има интерес от изхода на делото пред Общия съд по смисъла на член 40, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, тъй като, обявявайки помощта за съвместима с вътрешния пазар само до 17 милиона евро, Комисията е лишила Freistaat Sachsen от ползите на икономическите последици, произтичащи от отпускането на помощ в нотифицирания размер, така че спорното решение има реално въздействие върху икономиката на този регион.
12.
С обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля искането за частична отмяна на спорното решение.
13.
Общият съд отхвърля първото основание за обжалване, изведено от нарушение на член 108, параграф 3 ДФЕС. На първо място, Общият съд приема, че Комисията не е нарушила изискването за надлежно и безпристрастно разглеждане в рамките на процедурата по предварително разглеждане и че е имала право да образува официална процедура по разследване с мотива, че не може да се изключи възможността праговете, предвидени в точка 68 от Насоките за национална регионална помощ за 2007—2013 г. (наричани по-нататък „НРП“) (
8
), да са били превишени. На второ място, Общият съд приема, че Комисията е извършила надлежно и безпристрастно разглеждане в рамките на официалната процедура по разследване и че е можела да провери дали са изпълнени критериите, установени в Съобщението на Комисията относно критериите за задълбочена оценка на регионалната помощ за големи инвестиционни проекти (наричано по-долу „Съобщението от 2009 г.“) (
9
), независимо дали тези прагове са били превишени. На трето място, Комисията не е допуснала явна грешка при прилагането на Съобщението от 2009 г.
14.
Общият съд отхвърля второто основание за обжалване, изведено от нарушение на член 107, параграф 3, буква в) ДФЕС. На първо място, Комисията правилно установила, че съгласно параграф 22, точка 2 от Съобщението от 2009 г. помощта е имала стимулиращ ефект, тъй като е насърчила BMW да избере за място на инвестицията си Лайпциг, а не Мюнхен. На второ място, Комисията не допуснала грешка, като е приела, че разликата между разходите за инвестиция в Лайпциг и разходите за инвестиция в Мюнхен възлиза на 17 милиона евро и че помощта е пропорционална само до тази сума. На трето място, за да установи, че частта от помощта, която надвишава сумата от 17 милиона евро, е несъвместима с вътрешния пазар, Комисията не е трябвало да извършва икономически анализ и да доказва, че тази част от помощта ще има отрицателни ефекти върху конкуренцията. На четвърто място, Комисията правилно е приела, че оценката на реалните разходи, предоставена от Германия, след като Комисията е била уведомена за помощта, не може да бъде взета предвид.
15.
На последно място, Общият съд отхвърля и третото основание за обжалване, предявено при условията на евентуалност и изведено от твърдението, че обявявайки помощта за съвместима до сумата от 17 милиона евро, т.е. до размер, който е по-нисък от сумата, за която съгласно член 6, параграф 2 от ОРГО не е налице задължение за уведомяване (която в настоящия случай възлиза на 22,5 милиона евро), Комисията е нарушила член 108, параграф 3 ДФЕС и ОРГО. Регионална помощ, която, както в разглеждания случай, надхвърля прага за индивидуално уведомяване, определен в член 6, параграф 2 от ОРГО, трябвало да бъде оценена не съгласно ОРГО, а съгласно определените в Съобщението от 2009 г. критерии. Като е ограничила размера на помощта до сума, която е по-ниска от освободената от задължение за уведомяване, Комисията не е превишила правомощията си, доколкото за помощите, за които не е налице задължение за уведомяване, само се предполага, че са съвместими с вътрешния пазар.
IV. Производство пред Съда и искания на страните
16.
С жалбата си, подкрепена от Freistaat Sachsen, BMW иска от Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да отмени спорното решение, доколкото с него се обявява за несъвместима с вътрешния пазар частта от помощта, равняваща се на 28257273 евро, т.е. частта от нотифицираната помощ, която надвишава 17 милиона евро,
–
при условията на евентуалност да отмени спорното решение в частта, в която се забранява и обявява за несъвместима с вътрешния пазар частта от помощта, която не надвишава сумата, освободена от установеното в член 6, параграф 2 от ОРГО задължение за уведомяване, доколкото този размер надхвърля сумата от 17 милиона евро,
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
17.
Комисията иска от Съда:
–
да отхвърли жалбата като недопустима и във всички случаи като неоснователна,
–
да осъди BMW да заплати съдебните разноски.
18.
Комисията подава насрещна жалба, с която иска от Съда:
–
да отмени определението от 11 май 2015 г.,
–
да отмени решението, съдържащо се в обжалваното съдебно решение, по отношение на допустимостта на встъпването и разглеждането на доводите, изтъкнати от Freistaat Sachsen в допълнение на предявените от BMW,
–
да се произнесе като първа инстанция по молбата за встъпване и да отхвърли тази молба като неоснователна,
–
да осъди BMW да заплати съдебните разноски.
19.
Freistaat Sachsen иска от Съда:
–
да отхвърли насрещната жалба,
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски в настоящото производство по обжалване.
20.
BMW иска от Съда:
–
да отхвърли насрещната жалба,
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
21.
В съдебното заседание на 23 януари 2019 г. BMW, Freistaat Sachsen и Комисията представят устни становища.
V. По главната жалба
22.
BMW изтъква две основания за обжалване. На първо място, то поддържа, че Общият съд е нарушил член 107, параграф 3 ДФЕС, като е приел, че Комисията може да ограничи размера на помощта до 17 милиона евро, без да извърши икономически анализ, за да провери дали частта от помощта, която превишава 17 милиона евро, би довела до нарушаване на конкуренцията. На второ място, BMW твърди, че Общият съд е нарушил член 288 ДФЕС, член 3 и член 13, параграф 1 от ОРГО и принципа на недопускане на дискриминация, като е приел, че Комисията не е допуснала грешка, като е ограничила размера на помощта до по-ниска сума от освободената от установеното в член 6, параграф 2 от ОРГО задължение за уведомяване, а именно 22,5 милиона евро.
А. По първото основание за обжалване, изведено от нарушение на член 107, параграф 3 ДФЕС
1.
Доводи на страните
23.
С първото си основание за обжалване BMW твърди, че Общият съд е нарушил член 107, параграф 3 ДФЕС, като в точки 145—149 от обжалваното съдебно решение е приел, че Комисията може да ограничи помощта до размер от 17 милиона евро, т.е. до сумата, съответстваща на разликата между разходите за инвестиция в Лайпциг и разходите за инвестиция в Мюнхен, без да провери дали частта от помощта, надхвърляща 17 милиона евро, би довела до нарушаване на конкуренцията.
24.
Първото основание за обжалване се състои от четири части.
25.
В първата част от първото си основание за обжалване BMW твърди, че не може да се презюмира, че всяка помощ, която надхвърля сумата, която се счита за пропорционална съгласно точка 33 от Съобщението от 2009 г., т.е. всяка помощ, надхвърляща разликата в разходите, води до нарушаване на конкуренцията. Всъщност член 107, параграф 3, буква в) ДФЕС забранявал само помощи, които „засягат по неблагоприятен начин условията на търговия до степен, която противоречи на общия интерес“. Следователно Комисията не можела да обяви за несъвместим с вътрешния пазар размера на помощта, който надвишава разликата в разходите, без да определи съответния пазар и без да оцени положението на бенефициера на този пазар.
26.
Във втората част от първото си основание за обжалване BMW твърди, че констатацията на Общия съд в точка 149 от обжалваното съдебно решение, че Комисията не е била длъжна да провери дали частта от помощта, която надхвърля 17 милиона евро, нарушава конкуренцията, не съответства на съдебната практика.
27.
В третата част от първото си основание за обжалване BMW твърди, че Общият съд е трябвало да установи нарушение на Комисията за това, че не е успяла да разсее съмненията по отношение на точното определяне на съответния пазар и положението на бенефициера на този пазар.
28.
В четвъртата част от първото си основание за обжалване BMW поддържа, че като е приел, че помощ в размер на 17 милиона евро е била достатъчна, за да доведе до вземането на решение да се инвестира в Лайпциг, Общият съд е изопачил фактите. Това било така, тъй като това решение било взето въз основа на очакването, че ще бъде предоставена помощ в размер до почти 50 милиона евро.
29.
Комисията поддържа, че първото основание за обжалване е недопустимо в неговата цялост и отчасти неоснователно.
30.
Комисията поддържа, че първата част от първото основание за обжалване е недопустима, тъй като представлява ново основание. С първата част от първото си основание за обжалване BMW изтъква пред Съда, че Общият съд е нарушил член 107, параграф 1 ДФЕС, като приел, че Комисията не била длъжна да извърши оценка на отрицателните ефекти върху конкуренцията. Пред Общия съд обаче BMW е твърдяло нарушение на член 107, параграф 3 ДФЕС, а не на параграф 1от тази разпоредба.
31.
Според Комисията втората част от първото основание за обжалване също е недопустима. Жалбоподателят твърди или нарушение на член 107, параграф 1 ДФЕС, което представлявало ново основание и като такова било недопустимо. Или той твърди нарушение на член 107, параграф 3 ДФЕС. В последния случай обаче, както било видно от цитираната от жалбоподателя съдебна практика, това, което в действителност се оспорва, било квалификацията на разглежданата държавна мярка като държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, което отново представлявало ново основание. Във всеки случай втората част от първото основание за обжалване била неоснователна, тъй като, за да се обяви за несъвместима с вътрешния пазар помощ в размер над 17 милиона евро, Комисията нямала задължение да извършва оценка дали тази сума би довела до нарушаване на конкуренцията.
32.
Според Комисията третата част от първото основание за обжалване е недопустима. Доколкото с него отново се твърди нарушение на член 107, параграф 1 ДФЕС, то представлявало ново основание. Доколкото с него се твърди нарушение на член 107, параграф 3 ДФЕС, то не отговаряло на изискванията на член 168, параграф 1, буква г) и на член 169, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда. Във всеки случай третата част от първото основание за обжалване била неоснователна.
33.
Комисията счита, че четвъртата част от първото основание за обжалване е недопустима, тъй като жалбоподателят не уточнява кои точки от обжалваното съдебно решение се оспорват. Във всеки случай четвъртата част от първото основание била неоснователна, тъй като в точка 154 от обжалваното съдебно решение Общият съд констатирал, че документите, за които се твърди, че установяват, че разликата между разходите за инвестиция в Лайпциг и разходите за инвестиция в Мюнхен са в размер на почти 50 милиона евро, а не на 17 милиона евро, били изготвени след вземането на решението да се инвестира в Лайпциг и следователно те не могли да бъдат взети предвид от Комисията. Освен това съответната държава членка била длъжна да предостави цялата информация, която да позволи на Комисията да провери дали условията за съвместимост са изпълнени.
34.
В своя отговор BMW твърди, че първото основание за обжалване е допустимо.
35.
Freistaat Sachsen напълно се съгласява със становището, представено от BMW. Freistaat Sachsen твърди, че Общият съд е нарушил член 107, параграф 3 ДФЕС. На първо място, Комисията допуснала грешка, като приела, че възможният продуктов пазар трябвало да включва най-ниското ниво, за което са налице статистически данни, тоест пазара на електрически автомобили, и като не е определила съответния географски пазар. Общият съд неправилно приел, че не е необходимо да разглежда въпроса за определянето на пазара, тъй като Комисията могла да открие официална процедура по разследване дори ако праговете, посочени в параграф 68 от НРП, не били надхвърлени. На второ място, като приел, че Комисията може да ограничи размера на помощта до разликата в разходите, Общият съд неправилно приравнил понятията за стимулиращия ефект и за пропорционалността на помощта. На трето място, Общият съд допуснал грешка, като приел, че Комисията била длъжна да провери отрицателните ефекти върху конкуренцията само след като е установила, че помощта е необходима.
2.
Анализ
36.
В спорното решение Комисията обявява за несъвместима с вътрешния пазар частта от нотифицираната помощ, която превишава разликата между разходите за инвестиция в Лайпциг и разходите за инвестиция в Мюнхен, т.е. частта от нотифицираната помощ, която надхвърля 17 милиона евро. С първото си основание за обжалване BMW твърди, че Общият съд е нарушил член 107, параграф 3 ДФЕС, като е приел, че Комисията може да ограничи размера на помощта до разликата в разходите, без да извърши икономически анализ, за да се провери дали частта от помощта, която превишава тази разлика в разходите, е довела до нарушаване на конкуренцията.
а)
По допустимостта
37.
На първо място, изтъкнатият от Комисията довод за недопустимост на първата, втората и третата част от първото основание за обжалване, поради това че те твърдят нарушение на член 107, параграф 1 ДФЕС и че това основание не било предявено пред Общия съд, трябва да се отхвърли. Вярно е, че в жалбата се посочва разпоредбата на член 107, параграф 1 ДФЕС и че пред Общия съд не е твърдяно нарушение на този параграф. Въпреки това в жалбата се посочва и член 107, параграф 3 ДФЕС, който е посочен и пред Общия съд. От изтъкнатите от BMW доводи, които се отнасят до преценката на пропорционалността на помощта, е видно, че първото основание за обжалване е изведено от нарушение на параграф 3, а не на параграф 1 от член 107 ДФЕС.
38.
На второ място, изтъкнатият от Комисията довод за недопустимост на третата част от първото основание за обжалване, поради това че в негова подкрепа не били представени никакви аргументи, както се изисква от член 168, параграф 1, буква г) от Процедурния правилник на Съда, трябва да се отхвърли. В третата част от първото основание за обжалване BMW твърди, че за да обяви дадена мярка за помощ за несъвместима с вътрешния пазар, Комисията трябва да докаже, че тя има отрицателни ефекти върху конкуренцията и че за тази цел тя трябва да определи съответния пазар и да прецени положението на бенефициера на този пазар. По този начин BMW предоставя аргументи в подкрепа на твърдението си, че като не е определила ясно пазара, Комисията е нарушила член 107, параграф 3 ДФЕС.
39.
По аналогичен начин изтъкнатият от Комисията довод за недопустимост на третата част от първото основание за обжалване, поради това че то не посочвало точките от обжалваното съдебно решение, които се оспорват, съгласно изискването на член 169, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, трябва да се отхвърли. В първото основание за обжалване се посочват точки 145—149 от обжалваното съдебно решение. В тези точки Общият съд приема, че за да ограничи размера на дадена мярка за помощ до сума, считана за пропорционална, Комисията не е длъжна да докаже, че частта от помощта, която превишава тази сума, има отрицателни ефекти върху конкуренцията, както и че тя ще засили положението на бенефициера на пазара. С оглед на това третата част от първото основание за обжалване, обобщена в предходната точка, правилно оспорва точки 145—149 от обжалваното съдебно решение.
40.
На трето място, изтъкнатият от Комисията довод за недопустимост на четвъртата част от първото основание за обжалване, поради това че то не посочвало точките от обжалваното съдебно решение, които се оспорват, според мен трябва да се уважи. Това е така, защото с четвъртата част от първото си основание за обжалване BMW твърди, че Общият съд изопачил фактите и доказателствата, като приел, че решението да се инвестира в Лайпциг е било взето въз основа на очакването, че ще бъде предоставена помощ в размер на 17 милиона евро, а не на почти 50 милиона евро. Този въпрос е анализиран от Общия съд в точки 154—161 от обжалваното съдебно решение. Въпреки това в първото основание за обжалване се посочват само точки 145—149 от обжалваното съдебно решение.
41.
Стигам до извода, че първата, втората и третата част от първото основание за обжалване са допустими, но четвъртата част на това основание е недопустима.
б)
По основателността
1) По първата част на първото основание за обжалване
42.
В първата част от първото си основание за обжалване BMW твърди, че Общият съд нарушил член 107, параграф 3 ДФЕС, като е приел, че Комисията може да презюмира, че частта от нотифицираната помощ, превишаваща разликата между разходите за инвестиция в Лайпциг и разходите за инвестиция в Мюнхен, е довела до нарушаване на конкуренцията. Според BMW Комисията била длъжна да докаже, че тази част от помощта е довела до нарушаване на конкуренцията и за тази цел да извърши икономически анализ.
43.
Считам, че първата част от първото основание за обжалване трябва да бъде отхвърлена.
44.
Съгласно Съобщението от 2009 г., за да обяви дадена мярка за помощ за несъвместима с вътрешния пазар с вътрешния пазар, Комисията не е длъжна да доказва, че тя ще доведе до нарушаване на конкуренцията.
45.
В Съобщението от 2009 г. се определят критериите, които се прилагат към оценката на съвместимостта на регионалната помощ, отпускана за големи инвестиционни проекти (
10
), когато, както в настоящия случай (
11
), е открита официална процедура по разследване (
12
). Съгласно това съобщение Комисията трябва да балансира между положителния ефект, който регионалната помощ може да има „по-специално от гледна точка на насърчаване на сближаването чрез привличане на инвестиции в областите в неравностойно положение“, и „потенциалните отрицателни ефекти“ върху конкурентите на бенефициера и върху други региони (
13
).
46.
От една страна, Комисията следва да оцени положителния ефект на мярката за регионална помощ. Тази мярка следва, първо, да цели предоставяне на помощ за намаляване на разликите между равнищата на развитие на отделните региони в Съюза; второ, да е подходящият инструмент за постигането на тази цел; трето, да има стимулиращ ефект; и четвърто, да бъде пропорционална (
14
). Що се отнася по-конкретно до третото условие, то ще бъде изпълнено в два възможни сценария: или ако при липса на помощ инвестицията не би била осъществена (първи сценарий); или ако при липса на помощ инвестицията би била осъществена в алтернативен регион (втори сценарий). В настоящия случай е установено, че помощта има стимулиращ ефект въз основа на втория сценарий, тъй като при липса на помощ инвестицията би била осъществена в Мюнхен, а не в Лайпциг (
15
). Що се отнася до четвъртото условие, помощта се счита за пропорционална в контекста на втория сценарий, ако е равна на разликата между разходите на бенефициера за инвестиция в подпомагания регион и разходите му за инвестиция в алтернативния регион. В настоящия случай размерът на помощта е бил ограничен до 17 милиона евро, тъй като разликата за BMW между разходите за инвестиция в Лайпциг и разходите за инвестиция в Мюнхен е в размер на 17 милиона евро (
16
).
47.
От друга страна, описаният в предходната точка положителен ефект трябва да бъде балансиран с отрицателните ефекти, които една мярка за помощ може да окаже върху конкуренцията, а именно създаване на пазарна мощ и създаване или поддържане на неефективни пазарни структури, както и отрицателните ѝ ефекти върху търговията (
17
).
48.
Въпреки това съгласно Съобщението от 2009 г. Комисията може да извърши теста за балансиране само ако е установено, че мярката за помощ е необходима за извършване на инвестицията в съответния подпомаган регион, както е описано в точка 46 по-горе. Действително съгласно точка 52 от това съобщение „[с]лед като установи, че помощта е необходима като стимул за реализиране на инвестицията в съответния регион, Комисията ще балансира положителните ефекти […] с нейните отрицателни ефекти“ (
18
).
49.
Обратно, когато Комисията установи, че дадена помощ не е необходима, тя може да обяви мярката за несъвместима с вътрешния пазар, без да проверява дали тази мярка нарушава конкуренцията.
50.
От това следва, че когато една мярка за помощ не е необходима за извършване на инвестицията в съответния подпомаган регион, тази мярка може да бъде обявена за несъвместима с вътрешния пазар, дори ако има доказателства (изтъкнати от съответната държава членка), че тя няма да доведе до нарушаване на конкуренцията или че би засилила конкуренцията. Ефектите върху конкуренцията — било то положителни или отрицателни — на дадена мярка за помощ, за която е установено, че не е необходима, просто не се взимат предвид по смисъла на Съобщението от 2009 г.
51.
Следва да подчертая, че изричното посочване в точка 52 от Съобщението от 2009 г., че трябва да е установено, че помощта е „необходима като стимул за реализиране на инвестицията в съответния регион“, трябва да се разбира като изискване да бъде установено не само че помощта има стимулиращ ефект, но също така и че е пропорционална. Когато помощта е необходима, но непропорционална, частта от помощта, която надхвърля пропорционалния размер, може да бъде обявена за несъвместима с вътрешния пазар, дори ако има доказателства, че това няма да доведе до нарушаване на конкуренцията. В тази връзка трябва да се отбележи, че може да се приеме, че частта от помощта, надхвърляща пропорционалния размер, няма стимулиращ ефект. Освен това би било в противоречие с логиката на регионалната помощ да се приеме, че липсата на отрицателни ефекти на дадена мярка за помощ върху конкуренцията компенсира нейния непропорционален размер, така че тя трябва да бъде обявена за съвместима.
52.
Стигам до извода, че съгласно Съобщението от 2009 г., за да ограничи размера на помощта до разликата между разходите за инвестиция в съответния регион и разходите за инвестиция в алтернативния регион, Комисията не е длъжна да докаже, че частта от помощта, която надхвърля тази разлика в разходите, ще доведе до нарушаване на конкуренцията.
53.
Следва да се отбележи, че BMW не е оспорило законосъобразността на Съобщението от 2009 г.
54.
От това следва, че Общият съд не е допуснал грешка, като е приел в точка 146 от обжалваното съдебно решение, че по отношение на частта от помощта, за която е установено, че е непропорционална, тъй като надхвърля разликата между разходите за инвестиция в Лайпциг и разходите за инвестиция в Мюнхен, Комисията е можела да „презюмира“, че тя ще доведе до нарушаване на конкуренцията, както и че Комисията не е била длъжна да „анализира евентуалните положителни последици“, преди да обяви тази част от помощта за несъвместима с вътрешния пазар.
2) По втората част от първото основание за обжалване
55.
В рамките на втората част от първото основание за обжалване BMW твърди, че констатацията на Общия съд, че Комисията може да обяви за несъвместима с вътрешния пазар частта от помощта, която надхвърля разликата в разходите, без да докаже, че тази част нарушава конкуренцията, не съответства на съдебната практика.
56.
Според мен втората част от първото основание за обжалване трябва да бъде отхвърлена.
57.
BMW се позовава на посоченото по-горе решение Wam, по което Съдът е приел, че Комисията „трябва да разгледа […] дали [помощите] са можели […] да нарушат конкуренцията“ (
19
). Това становище обаче се отнася до квалификацията на дадена мярка за помощ като държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, а не до преценката на съвместимостта на тази помощ с вътрешния пазар. Освен това в точката от решение Wam, следваща точката, която съдържа цитираното по-горе становище, Съдът приема, че Комисията „не била длъжна да извърши икономически анализ на реалното положение на разглеждания пазар“, за да квалифицира дадена държавна мярка като държавна помощ (
20
).
58.
Вярно е, че Общият съд не е трябвало в точка 149 от обжалваното съдебно решение да се позовава на посоченото по-горе становище от решение Wam, тъй като то се отнася до квалификацията на държавна мярка като държавна помощ, а не до преценката на съвместимостта на помощта. Остава обаче фактът, че в точка 146 от обжалваното съдебно решение Общият съд правилно е приел, че за да установи, че дадена непропорционална помощ е несъвместима с вътрешния пазар, Комисията не е длъжна да анализира положителните ефекти върху конкуренцията, които помощта може да има, с други думи, че Комисията не е длъжна да извършва икономически анализ в това отношение.
59.
BMW се позовава и на решение Smurfit Kappa, което се отнася до регионална помощ за голям инвестиционен проект (създаването на завод за хартия в Brandenburg-Nordost). Вярно е, че в това решение Общият съд постановява, че за да обяви помощта за съвместима, Комисията не може да се „[ограничи само] да провери, че неудобствата, причинени от субсидирания проект във връзка с нарушаването на конкуренцията, са се запазвали на ограничено равнище, но не и че ползите във връзка с регионалното развитие са надделявали по значение над неудобствата, колкото и минимални да са те“ (
21
). Въпреки това, бих искал да подчертая, че в решение Smurfit Kappa самият Общ съд констатира, че към момента на приемане на спорното решение, обжалвано в това съдебно решение, Съобщението от 2009 г. все още не е било прието (
22
).
60.
Освен това BMW се позовава и на решение Kotnik, по което Съдът постановява, че „приемането на съобщение […] не освобождава Комисията от задължението ѝ да изследва конкретните извънредни обстоятелства, на които се позовава дадена държава членка в конкретен случай, за да иска прякото прилагане на член 107, параграф 3, буква б) ДФЕС, и да мотивира евентуалния си отказ да уважи такова искане“ (
23
). От това обаче не следва, че в настоящия случай Комисията е трябвало да оцени съвместимостта на разглежданата помощ не съгласно Съобщението от 2009 г., а съгласно член 107, параграф 3 ДФЕС. В действителност, когато критериите за оценка на съвместимостта на някои категории помощ са определени в съобщение, съвместимостта може да се оценява въз основа на прякото приложение на член 107, параграф 3 ДФЕС само при поискване от страна на съответната държава членка, която трябва надлежно да докаже, че са налице изключителни обстоятелства, които налагат прякото прилагане на тази разпоредба (
24
). В настоящия случай не се твърди, че Германия е поискала прякото прилагане на член 107, параграф 3 ДФЕС.
61.
Стигам до извода, че втората част на първото основание за обжалване трябва да се отхвърли.
3) По третата част на първото основание за обжалване
62.
В третата част от първото основание за обжалване BMW твърди, че Общият съд е нарушил член 107, параграф 3 ДФЕС, като не е установил нарушение от страна на Комисията за това, че не е успяла да разсее съмненията по отношение на точното определяне на съответния пазар и положението на бенефициера на този пазар. Ако Комисията била определила съответния пазар, тя щяла да стигне до извода, че бенефициерът не разполага с пазарна мощ на този пазар, поради което не се налагало ограничаване на размера на нотифицираната помощ до 17 милиона евро.
63.
Вярно е, че съгласно точка 37 от Съобщението от 2009 г., „за да оцени пазарните дялове и потенциалния свръхкапацитет на пазар в състояние на структурен спад, Комисията трябва да дефинира съответния продуктов пазар и географски пазар“. Тази точка обаче е част от раздел 3 от Съобщението от 2009 г., което се отнася до отрицателните ефекти на помощта. Стигам до извода, че не е необходимо да се оценяват тези ефекти, когато помощта е била счетена за непропорционална. Ето защо в тази хипотеза не е „необходимо“ Комисията да дефинира съответния пазар.
64.
Следователно третата част от третото основание за обжалване трябва да бъде отхвърлена.
4) По четвъртата част от първото основание за обжалване
65.
С четвъртата част от първото си основание за обжалване BMW твърди, че Общият съд е изопачил фактите и доказателствата, като е приел, че решението да се инвестира в Лайпциг е било взето въз основа на очакването, че ще бъде предоставена помощ в размер на почти 17 милиона евро, а не на почти 50 милиона евро.
66.
Както бе посочено в точка 40 по-горе, четвъртата част от първото основание за обжалване според мен е недопустима. В случай обаче че Съдът я счете за допустима, ще обоснова, че във всеки случай тя е неоснователна.
67.
В това отношение е достатъчно да се посочи, че вътрешни документи на дружеството, датиращи от декември 2009 г., изчисляват, че разликата в разходите между двете места възлиза на 17 милиона евро (
25
) и че едва през септември 2012 г., т.е. след като проектът за инвестиция в Лайпциг е нотифициран до Комисията на 30 ноември 2010 г. (
26
), Германия е заявила, че към първоначалната сума от 17 милиона евро следва да се добавят допълнителни разходи в размер на 29 милиона евро (
27
). Следователно Общият съд не е изопачил фактите или доказателствата, като в точка 160 от обжалваното съдебно решение е установил, че решението за инвестиция в Лайпциг е взето въз основа на разлика в разходите в размер на 17 милиона евро и че допълнителните разходи в размер на 29 милиона евро не трябва да се взимат предвид.
68.
Стигам до извода, че първото основание за обжалване трябва да бъде отхвърлено като частично недопустимо (що се отнася до четвъртата част) и частично неоснователно (що се отнася до първата, втората и третата част).
Б. По второто основание за обжалване, изведено от нарушение на член 288 ДФЕС, член 3 и член 13, параграф 1 от ОРГО, както и на забраната на дискриминация
1.
Твърдения на страните
69.
Второто основание за обжалване е в подкрепа на предявеното при условията на евентуалност искане за отмяна на спорното решение в частта, в която се обявява за несъвместима с вътрешния пазар частта от помощта, надхвърляща сумата от 17 милиона евро, но непревишаваща определения в член 6, параграф 2 от ОРГО праг за уведомяване, който в случая възлиза на 22,5 милиона евро.
70.
Второто основание за обжалване се състои от две части.
71.
В първата част от второто основание за обжалване BMW твърди, че Общият съд е нарушил, от една страна, член 288 ДФЕС, и от друга страна, член 3 и член 13, параграф 1 от ОРГО, като е потвърдил извършеното в спорното решение ограничаване на размера на помощта до сума, която е по-ниска от освободената от задължението за уведомяване.
72.
На първо място, BMW твърди, че Общият съд е нарушил член 288 ДФЕС. Като е потвърдил извършеното в спорното решение ограничаване на размера на помощта до сума, която е по-ниска от определената в член 6, параграф 2 от ОРГО, Общият съд допуснал възможността решение да се отклони от изискванията на регламент, нарушавайки по този начин член 288 ДФЕС. Това било в противоречие с целта на регионалната помощ и със схемата на ОРГО.
73.
На второ място, BMW твърди, че Общият съд е нарушил член 3 и член 13, параграф 1 от ОРГО. Помощ в размер под прага, предвиден в член 6, параграф 2 от този регламент, трябвало да се счита за съвместима с вътрешния пазар и като такава — като съществуваща помощ по смисъла на член 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета (
28
).
74.
Във втората част от второто си основание за обжалване BMW твърди, че Общият съд е нарушил забраната за дискриминация, като е потвърдил извършеното в спорното решение ограничение на размера на помощта до сума, която е по-ниска от освободената от задължението за уведомяване. Това се дължало на факта, че всеки конкурент на BMW можел да получи помощ в размер, равен на определения в член 6, параграф 2 от ОРГО.
75.
Комисията поддържа, че второто основание за обжалване е недопустимо, тъй като представлява ново основание, както и че във всеки случай то е неоснователно.
76.
Според Комисията първата част от второто основание за обжалване е неоснователна. Помощ, която е освободена от задължението за уведомяване съгласно член 3 и член 13, параграф 1 от ОРГО, не представлявала съществуваща помощ по смисъла на член 1, буква б) от Регламент № 659/1999. По-специално тя не представлявала разрешена помощ по смисъла на подточка ii) от тази разпоредба.
77.
Комисията посочва, че втората част от второто основание е неоснователна. Първо, доводът на BMW бил хипотетичен. Второ, този хипотетичен конкурент щял да получи помощ в размер, равен на определения в член 6, параграф 2 от ОРГО, само ако всички определени в този регламент условия са изпълнени. Трето, BMW нямало да се окаже в същото положение като този конкурент, тъй като последният щял получи помощ, за която няма задължение за уведомяване, докато BMW щял да получи разрешена помощ. Четвърто, ако е налице неравно третиране, то се дължало на съответната държава членка, а не на Комисията.
78.
В своя отговор BMW твърди, че първата и втората част от второто основание за обжалване са допустими, тъй като не са нови основания.
79.
Freistaat Sachsen поддържа, че Общият съд е нарушил, от една страна, член 288 ДФЕС, и от друга страна, член 3 и член 13, параграф 1 от ОРГО, като е потвърдил извършеното в спорното решение ограничаване на размера на помощта до сума, която е по-ниска от освободената от задължението за уведомяване сума. Според Freistaat Sachsen помощ, която не надвишава прага за уведомяване съгласно член 6, параграф 2 от ОРГО, не може да засегне конкуренцията. Помощта следвало да бъде предоставена в размер до този праг в съответствие с бележката под линия към точка 56 от Съобщението от 2009 г. Всяко друго решение щяло да доведе до неблагоприятно третиране на нотифицираната помощ и щяло да бъде в нарушение на принципите на правна сигурност и на защита на оправданите правни очаквания.
2.
Анализ
80.
Второто основание за обжалване е в подкрепа на предявеното при условията на евентуалност искане за отмяна на спорното решение в частта, в която се обявява за несъвместима с вътрешния пазар частта от помощта, която надхвърля 17 милиона евро, но не превишава определения в член 6, параграф 2 от ОРГО праг. С това основание за обжалване BMW твърди нарушение, от една страна, на член 288 ДФЕС и член 3 и член 13, параграф 1 от ОРГО, както и, от друга страна, на забраната за дискриминация.
а)
По допустимостта
81.
Комисията счита, че първата и втората част от второто основание за обжалване са недопустими, тъй като те не били изтъкнати пред Общия съд.
82.
Според мен това възражение за недопустимост трябва да бъде отхвърлено.
83.
На първо място, Комисията твърди, че основанието, изведено от нарушение на член 3 и член 13, параграф 1 от ОРГО, представлява ново основание.
84.
Вярно е, че в жалбата си пред Общия съд BMW просто твърди, че е налице нарушение на ОРГО. То не е посочило кои разпоредби от този регламент твърди, че Комисията е нарушила. По-специално, не е направено позоваване на член 3 или член 13, параграф 1 от ОРГО. Въпреки това твърдението на BMW пред Общия съд, че „дори в случай на уведомление помощ в размер до прага за уведомяване трябва винаги да се счита за съвместима с вътрешния пазар“, може да се тълкува единствено като позоваване на член 3 и член 13, параграф 1 от ОРГО, имайки предвид, че именно това са разпоредбите, в които се предвижда, че помощ, която отговаря на условията, определени в споменатия регламент (по-специално помощ, която е под прага за уведомяване, определен в член 6, параграф 2), е съвместима с вътрешния пазар. Следователно основанието, изведено от нарушение на член 3 и член 13, параграф 1 от ОРГО, не може да се разглежда като ново основание.
85.
На второ място, Комисията поддържа, че твърдяното от BMW основание, изведено от нарушение на член 288 ДФЕС, не е било предявено пред Общия съд.
86.
Доводът на BMW пред Съда е следният. ОРГО предоставял на държавите членки компетентност да извършват оценка на съвместимостта с вътрешния пазар на помощ, която не превишава прага, определен в член 6, параграф 2 от посочения регламент, като по този начин лишавал Комисията от компетентност в това отношение. Следователно, когато, както в настоящия случай, Комисията упражнява тази компетентност и извършва оценка на съвместимостта с вътрешния пазар на помощ, която не превишава посочения праг, решението на тази институция било в нарушение на член 288 ДФЕС. Действително съгласно тази разпоредба регламентите, за разлика от решенията, имат общо приложение и следователно първите имат предимство пред последните.
87.
Вярно е, че пред Общия съд BMW не е предявило като основание нарушение на член 288 ДФЕС. В жалбата си пред Общия съд обаче BMW твърди, че като е ограничила размера на помощта до сума, която е по-ниска от освободената от изискването за уведомяване, „Комисията е превишила правомощията си и неправомерно е ограничила компетентността на [Германия] да предостави помощ без предварително уведомление по одобрената схема по IZG“. Следователно, макар да не се споменава изрично член 288 ДФЕС, основанието, изведено от липса на правомощия на Комисията да оцени съвместимостта на частта от помощта, която не надвишава прага, предвиден в член 6, параграф 2 от ОРГО, и от нарушение на йерархията на действието на правните норми, не може да се счита за ново основание.
88.
На трето място, Комисията поддържа, че основанието, изведено от нарушение на забраната на дискриминация, е ново.
89.
В тази връзка е достатъчно да се отбележи, че в жалбата си пред Общия съд BMW заявява, че ако посоченият съд установи, че Комисията не е допуснала грешка, като е ограничила помощта до размер, по-нисък от прага за уведомяване, „това ще доведе до неправомерна дискриминация срещу BMW в сравнение с други получатели на помощи, които биха могли да получат по силата на IZG помощи в размер до 22,5 милиона евро“. Следователно основанието, изведено от нарушение на забраната на дискриминация, не е ново.
90.
С оглед на горното според мен второто основание за обжалване е допустимо.
б)
По основателността
91.
С второто си основание за обжалване, предявено при условията на евентуалност, BMW твърди, че нотифицираната помощ в размер на 45257273 EUR, е трябвало да бъде обявена за съвместима с вътрешния пазар до прага за уведомяване, определен в член 6, параграф 2 от ОРГО, който в случая възлиза на 22,5 милиона евро (
29
). Комисията обаче обявява помощта за съвместима само до 17 милиона евро, т.е. до размера на разликата между разходите за инвестиция в Лайпциг и разходите за инвестиция в Мюнхен. Поради това BMW счита, че като е постановил, че Комисията не е допуснала грешка, обявявайки нотифицираната помощ за съвместима с вътрешния пазар до 17 милиона евро, а не до 22,5 милиона евро, Общият съд е нарушил, от една страна, член 288 ДФЕС и член 3 и член 13, параграф 1 от ОРГО, и от друга страна, забраната за дискриминация.
1) По първата част от второто основание за обжалване
i) Въведение
92.
Причината, поради която според BMW разглежданата помощ е трябвало да бъде обявена за съвместима с вътрешния пазар до прага за уведомяване, определен в член 6, параграф 2 от ОРГО, е че Комисията нямала компетентност да оценява съвместимостта на мерки за помощ, чийто размер не надвишава този праг. С приемането на ОРГО според твърденията на BMW тази компетентност била прехвърлена на държавите членки. Следователно, ако размерът на дадена мярка за помощ не надхвърля определения в член 6, параграф 2 от ОРГО праг за уведомление и съответната държава членка установи, че всички определени в Регламента условия са изпълнени, тази помощ била съвместима. Комисията не можела да оценява съвместимостта на тази помощ, и още по-малко да приеме, че е несъвместима с вътрешния пазар. От друга страна, когато размерът на помощта надхвърля определения в член 6, параграф 2 от ОРГО праг за уведомяване, Комисията можела само да оценява съвместимостта на частта от помощта, която превишава този праг, и единствено тази част можело да бъде обявена за несъвместима с вътрешния пазар. По отношение на частта от помощта, която е под посочения праг, Комисията била длъжна да я обяви за съвместима. Следователно според BMW Общият съд допуснал грешка, като приел, че в спорното решение Комисията можела да ограничи размера на помощта до размер, който е по-нисък от прага за уведомяване, определен в член 6, параграф 2 от ОРГО.
93.
Комисията от своя страна поддържа, че има изключителна компетентност да преценява съвместимостта на помощта. В това отношение било без значение дали размерът на помощта надхвърля прага за уведомяване, определен в член 6, параграф 2 от ОРГО. Следователно, от една страна, когато размерът на дадена мярка за помощ не надвишава посочения праг и съответната държава членка установи, че всички определени в Регламента условия са изпълнени, Комисията можела въпреки това да установи, че помощта е несъвместима с вътрешния пазар. Това било така, тъй като помощ, която съответната държава членка счита, че отговаря на всички условия на ОРГО, не можела да се разглежда като помощ, която е разрешена. От друга страна, когато размерът на помощта превишава прага за уведомяване, определен в член 6, параграф 2 от ОРГО, Комисията можела да оцени съвместимостта на целия размер на тази помощ. Тя можела да установи, че тази помощ е несъвместима с вътрешния пазар в нейната цялост.
94.
Поради изложените по-долу съображения смятам, че първата част от второто основание за обжалване следва да се отхвърли. Според мен Комисията има компетентност да оценява съвместимостта на мерките за помощ, дори ако техният размер не надвишава прага за уведомяване съгласно член 6, параграф 2 от ОРГО. От това следва, че когато, както в настоящия случай, размерът на дадена мярка за помощ надвишава този праг, Комисията има компетентност да оцени съвместимостта на целия размер на тази помощ и не е длъжна да обяви помощта за съвместима до размера, освободен от задължението за уведомяване.
ii) Комисията има изключителната компетентност да оценява съвместимостта на помощ независимо от нейния размер
95.
Съгласно съдебната практика прилагането на установената с член 108, параграф 3 ДФЕС система за предварителен контрол на плановете за предоставяне на нови помощи е от компетентността както на Комисията, така и на националните юрисдикции, като съответните им задачи взаимно се допълват, но са разделени. Докато преценката относно съвместимостта на мерките за помощ с вътрешния пазар е от изключителната компетентност на Комисията, която действа под контрола на юрисдикциите на Съюза, то до окончателното решение на Комисията националните юрисдикции следят за опазването на правата на правните субекти при евентуално нарушение от страна на държавните органи на забраната, предвидена в член 108, параграф 3 ДФЕС (
30
).
96.
Не съм съгласен с довода на BMW, че с приемането на ОРГО компетентността да се преценява съвместимостта на помощи, чийто размер не надвишава прага за уведомяване съгласно член 6, параграф 2 от този регламент, е прехвърлена на държавите членки.
97.
В тази връзка следва да се отбележи, че ОРГО определя общи критерии за съвместимост, които се основават на опита на Комисията в областите, попадащи в обхвата на този регламент (
31
). Съгласно член 3 от ОРГО, когато дадена мярка за помощ (
32
) изпълнява условията, определени в глава I от посочения регламент и съответните разпоредби на глава II от него, тя „[е] съвместим[а] с [вътрешния] пазар по смисъла на член [107, параграф 3 ДФЕС], и [е] освободен[а] от изискването за уведомяване по член [108, параграф 3 от ДФЕС]“. Член 13, параграф 1 от ОРГО, който се отнася до регионалната помощ, има подобна формулировка. Обратно, когато мярка за помощ не отговаря на условията на ОРГО, за нея трябва да се уведоми Комисията, която извършва индивидуална оценка на съвместимостта с вътрешния пазар съгласно член 107, параграф 3 ДФЕС. Тази помощ не може да бъде приведена в действие, докато Комисията не приеме окончателно решение. Такъв е случаят по-специално когато размерът на дадена мярка за помощ надвишава прага за уведомяване, определен в член 6, параграф 2 от ОРГО, който в случая възлиза на 22,5 милиона евро (
33
).
98.
Засегнатата държава членка трябва да прецени дали дадена мярка за помощ отговаря на условията, посочени в ОРГО, и следователно дали може да бъде приведена в действие без предварително уведомяване на Комисията. Както посочва Комисията в предложението за бъдещия оправомощаващ регламент (
34
), приемането на регламенти за групово освобождаване като ОРГО отразява „децентрализация на контрола върху държавните помощи“ (
35
).
99.
Въпреки това, когато съответната държава членка определи, че дадена мярка за помощ отговаря на условията на ОРГО, това не пречи на Комисията да провери дали тези условия са изпълнени и да постанови, че мярката за помощ е несъвместима с вътрешния пазар, в случай че те не са изпълнени.
100.
Това е така, защото, първо, компетентността на Комисията да оценява съвместимостта на мерките за помощ е предоставена с член 107, параграф 3 ДФЕС. Не виждам по какъв начин регламент като ОРГО би могъл да лиши Комисията от компетентност, предоставена ѝ с първичното право.
101.
Следователно, когато заинтересована страна, като например конкурент на бенефициера, подаде жалба, в която се твърди например, че дадена държавна мярка е била приведена в действие в нарушение на член 108, параграф 3 ДФЕС, тъй като не отговаря на посочените в ОРГО условия, Комисията е длъжна да я разгледа (
36
). Това следва от член 10, параграф 1, втора алинея от Регламент № 659/1999 (
37
).
102.
На второ място, когато съответната държава членка установи, че дадена мярка за помощ изпълнява условията на ОРГО, тази констатация не представлява обявяване на съвместимост. Като проверява дали условията на ОРГО са изпълнени, националният съд прилага общите критерии за съвместимост, установени от Комисията въз основа на своя опит (
38
). Той не извършва индивидуална оценка на мярката за помощ съгласно член 107, параграф 3 ДФЕС или, що се отнася до предоставяна за големи инвестиционни проекти регионална помощ, Съобщението от 2009 г. Само последната оценка, за извършването на която Комисията разполага с изключителна компетентност, може да доведе до обявяване на съвместимост (
39
). Както се посочва в Известието за прилагане, националният съд „може само да прецени дали са изпълнени всички условия на [ОРГО]. Съдът не може да преценява съвместимостта на мярка за помощ, когато случаят не е такъв, тъй като тази преценка е изключително правомощие на Комисията“ (
40
).
103.
Следователно, когато национален съд установи, че даден проект за помощ отговаря на условията на ОРГО, тази констатация представлява обикновена презумпция за съвместимост — „презумпция за съвместимост с вътрешния пазар“, както правилно постановява Общият съд в точка 177 от обжалваното съдебно решение.
iii) Помощ, която отговаря на условията на ОРГО, не е съществуваща помощ
104.
Оттук следва, както поддържа Комисията и обратно на твърдяното от BMW, че помощта, която съответната държава членка счита, че отговаря на посочените в ОРГО условия, не представлява „съществуваща помощ“ по смисъла на член 1, буква б) от Регламент № 659/1999. Съгласно подточка ii) от тази разпоредба съществуваща помощ може по-специално да бъде помощ „[която е била разрешена] от Комисията или от Съвета“. Помощ, която съответната държава членка счита, че отговаря на условията на ОРГО, не е „разрешена“, тъй като нейната съвместимост с вътрешния пазар само се презюмира. Тя не е била разрешена „от Комисията или от Съвета“ (
41
), тъй като оценката е била извършена от съответната държава членка. В тази връзка бих искал да отбележа, че когато държава членка констатира, че дадена мярка за помощ отговаря на условията на ОРГО, тази държава членка трябва да представи на Комисията само обобщена информация по отношение на тази мярка (
42
). Очевидно тази обобщена информация не е съизмерима с информацията, която трябва да се предоставя, когато се изпраща уведомление за дадена мярка за помощ (
43
).
105.
Следователно помощ, която съответната държава членка погрешно е счела за отговаряща на условията на ОРГО, е „нова помощ“ по смисъла на член 1, буква в) от Регламент № 659/1999. Като нова помощ за нея трябва да бъде отправено уведомление до Комисията (
44
), която ще оцени нейната съвместимост с вътрешния пазар.
106.
Следователно Общият съд не е допуснал грешка, като е приел в точка 176 от обжалваното съдебно решение, че спорната помощ не представлява разрешена съществуваща помощ.
107.
Освен това бих искал да подчертая, че противно на твърденията на BMW, от бележката под линия относно параграф 56 от Съобщението от 2009 г. не следва, че в настоящия случай Германия запазва правомощие да предостави помощ до прага за уведомяване, определен в член 6, параграф 2 от ОРГО.
108.
Бележката под линия относно параграф 56 от Съобщението от 2009 г. предвижда, че „когато помощта е предоставена въз основа на съществуваща схема за регионална помощ, трябва да се има предвид, че държавата членка си запазва възможността да предостави такава помощ до размера, съответстващ на максималната допустима помощ, която може да получи инвестиционен проект с приемливи разходи от 100 млн. [евро] съгласно приложимите правила“.
109.
Правомощието, което държавата членка си запазва съгласно тази бележка под линия, се отнася до помощ, предоставена въз основа на „съществуваща“ схема, т.е. по-конкретно до помощ, която е предмет на решение за разрешаване от Комисията, както предвижда член 1, буква б), подточка ii) от Регламент № 659/1999. Това правомощие не се прилага, когато помощта е отпусната въз основа на освободена от задължение схема, т.е. въз основа на схема за помощ, чиято съвместимост с вътрешния пазар само се предполага, тъй като съответната държава членка е установила, че отговаря на условията на ОРГО. Освободената от задължение схема не е „съществуваща“ помощ.
110.
В настоящия случай основанието за помощта, за която е отправено уведомление, е IZG (
45
). Германия счита, че IZG отговаря на условията, посочени в ОРГО, и че е освободена от задължението за уведомяване и е съвместима с вътрешния пазар (
46
). Следователно IZG не е „съществуваща“ схема за помощи и BMW не може да се позовава на бележката под линия към параграф 56 от Съобщението от 2009 г., за да твърди, че Германия запазва правото си да предоставя помощ до прага за уведомяване, определен в член 6, параграф 2 от ОРГО.
111.
Противно на твърденията на BMW, от решение Diputación Foral de Álava не следва, че Комисията е компетентна да оценява само частта на помощта над този праг. В това решение Общият съд приема, че помощта, предоставена по одобрена схема за помощ, „представлява нова помощ, доколкото тя е превишила тавана, установен в решението ѝ за одобряване на схемата“. При все това в дело Diputación Foral de Álava Комисията е приела решение за одобряване на разглежданата схема за помощ (
47
). За разлика от това, в настоящия случай няма такова решение. Следователно, както Общият съд правилно е установил в точка 181 от обжалваното съдебно решение, Комисията би могла да оцени съответствието на целия размер на разглежданата помощ, без да наруши принципите, установени в решение Diputación Foral de Álava.
112.
Следователно Общият съд не е допуснал грешка, като е приел в точка 179 от обжалваното съдебно решение, че бележката под линия към параграф 56 от Съобщението от 2009 г. не е пречка Комисията да извърши оценка дали разглежданата помощ е пропорционална, тъй като въпросната помощ „е трябвало да бъде преценена като индивидуална помощ, а не като помощ, отпусната по одобрена регионална схема за помощи“.
113.
Стигам до извода, че Комисията има компетентност да оценява съвместимостта на дадена мярка за помощ, дори когато размерът на посочената помощ не надвишава прага за уведомяване, определен в член 6, параграф 2 от ОРГО.
114.
От това следва, че когато, както в настоящия случай, размерът на помощта, за която е постъпило уведомление, надвишава този праг, Комисията може да оцени съвместимостта на целия размер на помощта и, противно на твърденията на BMW, Комисията не е длъжна да обяви помощта за съвместима до размера, който е освободен от задължението за уведомяване.
115.
Както ще посоча по-долу, от това следва също така, че Комисията може да извърши тази оценка на съвместимостта, прилагайки не само критериите, посочени в ОРГО, но и други критерии, като например тези, посочени в Съобщението от 2009 г.
iv) Съвместимостта може да бъде оценена с оглед на критерия за пропорционалност, предвиден в Съобщението от 2009 г.
116.
В тази връзка следва да се посочи решение по дело Freistaat Sachsen (
48
).
117.
В това решение Съдът приема, че когато размерът на помощта надвишава прага за индивидуално уведомяване, определен в регламент за групово освобождаване (
49
), Комисията може да оцени помощта не само в светлината на критериите, изложени в този регламент, но също така и в светлината на други критерии или други инструменти на правото на Съюза. Първо, критериите, определени във въпросния регламент за групово освобождаване, могат да се приложат, доколкото се прилагат материалноправните разпоредби на този регламент и разпоредбата, предвиждаща освобождаване от изискването за уведомяване, е неприложима. Второ, могат да се приложат критерии, които не са посочени във въпросния регламент за групово освобождаване. В това отношение Съдът се позовава на съображение 4 от Регламент № 68/2001, в което се посочва, че този регламент не накърнява възможността за държавите членки да нотифицират проекти за помощи и че „[т]ези нотификации ще бъдат оценени от Комисията, и по-специално в контекста на критериите, установени в настоящия регламент или в съответствие с приложимите насоки и рамки на Общността, ако такива съществуват“ (
50
). Според Съда използването на понятието „по-специално“ в съображение 4 от Регламент № 68/2001 означава, че помощта трябва да бъде оценена по-специално, но не изключително, с оглед на изложените в този регламент критерии (
51
). Следователно Комисията може да приложи критерий, който не е посочен в Регламент № 68/2001, и да изисква помощта да е необходима за изпълнение на разглежданите мерки за обучение (
52
).
118.
По същия начин в настоящия случай, за да обяви разглежданата помощ за съвместима с вътрешния пазар, Комисията може да изисква тя да отговаря на критерия, посочен в точка 33 от Съобщението от 2009 г., а именно размерът на помощта да бъде ограничен до разликата между разходите за инвестиция в Лайпциг и разходите за инвестиция в Мюнхен (17 милиона евро). В тази връзка следва да се отбележи, че както съображение 4 от Регламент № 68/2001 съображение 7 от ОРГО също предвижда, че „не засяга възможността държавите членки да уведомяват“ за мерки за регионални помощи и че тези мерки за помощи „ще бъдат оценявани от Комисията най-вече въз основа на условията, определени в настоящия регламент, и в съответствие с критериите, посочени в специфичните насоки или рамки, приети от Комисията“ (
53
).
119.
Следователно Общият съд не е допуснал грешка, като приел в точка 173 от обжалваното съдебно решение, че разглежданата помощ е трябвало да бъде оценена съгласно Съобщението от 2009 г., НРП и член 107, параграф 3 ДФЕС.
v) Заключение
120.
От горното следва, че като е приел, че Комисията може да ограничи помощта до освободеното от задължението за уведомяване изискване съгласно член 6, параграф 2 от ОРГО, Общият съд не е нарушил член 3 и член 13, параграф 1 от ОРГО, доколкото тези разпоредби установяват само презумпция за съвместимост на помощ, която отговаря на условията на този регламент. Ако размерът на дадена мярка за помощ надвишава посочения праг, тези разпоредби не са пречка Комисията да оценява съвместимостта на мярката с оглед на критерии, различни от предвидените в ОРГО, и въз основа на тези критерии да установи, че помощта е съвместима до размер, по-нисък от сумата, която е освободена от задължението за уведомяване съгласно член 6, параграф 2 от ОРГО.
121.
От това следва също така, че Общият съд не е нарушил член 288 ДФЕС, като спорното решение е в съответствие с ОРГО.
122.
Стигам до извода, че първата част от второто основание за обжалване следва да се отхвърли.
2) По втората част от второто основание за обжалване
123.
Във втората част от второто си основание за обжалване BMW твърди, че Общият съд е нарушил забраната на дискриминация, като е приел, че Комисията може да ограничи помощта за BMW до размер, по-нисък от сумата, която е освободена от задължението за уведомяване, тъй като по силата на IZG всеки конкурент на BMW можел да получи помощ до прага за уведомяване, определен в член 6, параграф 2 от ОРГО.
124.
В тази връзка е достатъчно да се отбележи, че всяка помощ, отпусната на хипотетичен конкурент на BMW по силата на IZG без предварително уведомяване на Комисията, няма да представлява съществуваща помощ по смисъла на член 1, буква б) от Регламент № 659/1999. За разлика от това, в настоящия случай в спорното решение предоставената на BMW помощ е обявена от Комисията за съвместима (макар и само до 17 милиона евро) и поради това е съществуваща помощ. От това следва, както поддържа Комисията, че този хипотетичен конкурент и BMW не са в сходно положение, и че втората част от второто основание за обжалване трябва да бъде отхвърлена като неоснователна.
125.
Стигам до извода, че второто основание за обжалване трябва да се отхвърли в своята цялост. Следователно жалбата трябва да бъде отхвърлена.
VI. Насрещната жалба
А. Твърдения на страните
126.
Комисията подава насрещна жалба. Тя иска от Съда да отмени, от една страна, определението от 11 май 2015 г., с което Freistaat Sachsen е допусната да встъпи в производството по жалбата, с която иска частична отмяна на спорното решение, и от друга страна, частта от обжалваното съдебно решение, в която встъпването се приема за допустимо и се разглеждат доводите, изложени от встъпилата страна. Комисията също така иска Съдът да постанови окончателно решение по този въпрос и да отхвърли молбата за встъпване на Freistaat Sachsen.
127.
Комисията твърди, че насрещната ѝ жалба е допустима.
128.
В тази връзка Комисията поддържа, че определението от 11 май 2015 г. и частта от обжалваното съдебно решение, отнасяща се до допустимостта на встъпването, могат да бъдат предмет на насрещна жалба съгласно член 178, параграф 1 или 2 от Процедурния правилник на Съда. Комисията изтъква, че решението, с което Общият съд погрешно е уважил молбата за встъпване, можело да се оспори с жалбата, подадена срещу окончателното съдебно решение, като процесуално нарушение, което накърнява интересите на Комисията. Като е разгледал изтъкнатите от Freistaat Sachsen доводи в точки 20, 21, 27, 31, 55, 57, 77, 97, 98, 124, 152, 163, 176, 177 и 180 от обжалваното съдебно решение, Общият съд разширил предмета на спора и накърнил процесуалните интереси на Комисията.
129.
Комисията изтъква три основания за обжалване в подкрепа на насрещната си жалба.
130.
С първото си основание за обжалване Комисията твърди, че Общият съд е нарушил член 40, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, като е приел в точка 20 от определението от 11 май 2015 г., че Freistaat Sachsen има интерес от изхода на делото и следователно може да встъпи в производството пред Общия съд, мотивирайки се с твърдените икономически последици, произтичащи от местоположението на инвестицията в Лайпциг. Според Комисията дадена страна има интерес от изхода на делото само ако този изход може да промени правното положение на страната.
131.
С второто си основание за обжалване Комисията поддържа, че дори и Съдът да приеме, че интересът от изхода на делото пред Общия съд може да бъде с икономически характер, Общият съд е допуснал грешка, като е приел, че Freistaat Sachsen е имала такъв интерес. Тя можела да има интерес единствено от жалба за отмяна на спорното решение в неговата цялост, а не жалба за отмяна на спорното решение в частта, в която помощта е обявена за несъвместима с вътрешния пазар в размера, надхвърлящ 17 милиона евро.
132.
С третото си основание за обжалване Комисията твърди, че Общият съд е нарушил правилата относно тежестта на доказване, доколкото той не е изискал от Freistaat Sachsen да представи доказателства в подкрепа на твърдението, че е имала икономически интерес от изхода на делото.
133.
Freistaat Sachsen смята, че насрещната жалба е недопустима и във всеки случай е неоснователна по същество. То твърди, че насрещната жалба била недопустима, тъй като, от една страна, решението на Общия съд да уважи молбата за встъпване не попада в приложното поле на член 178, параграф 1 или 2 от Процедурния правилник на Съда, и от друга страна, член 57, първа алинея от Статута предвижда възможност за обжалване на решението на Общия съд, с което молбата за встъпване се отхвърля, а не когато молбата се уважава. При всички положения насрещната жалба била неоснователна, тъй като, за да може дадено лице да встъпи в производството пред Общия съд, било достатъчно то да има икономически интерес от изхода на делото.
134.
BMW твърди, че насрещната жалба е недопустима, тъй като Комисията не обяснява по какъв начин Общият съд е накърнил процесуалните интереси на Комисията, като е обсъдил в обжалваното съдебно решение доводите, изтъкнати от Freistaat Sachsen. BMW твърди освен това, че насрещната жалба е безпредметна, тъй като спорните доводи били изтъкнати не само от Freistaat Sachsen, но също така и от BMW. При всички положения насрещната жалба била неоснователна.
Б. Анализ
135.
С насрещната си жалба Комисията иска да се отмени, първо, определението от 11 май 2015 г., и второ, обжалваното съдебно решение в частта, в която: i) молбата за встъпване е обявена за допустима, и ii) в точки 20, 21, 27, 31, 55, 57, 77, 97, 98, 124, 152, 163, 176, 177 и 180 са разглеждани доводите, които са изтъкнати единствено от Freistaat Sachsen (за разлика от доводите, изтъкнати от Freistaat Sachsen и BMW).
136.
BMW и Freistaat Sachsen твърдят, че насрещната жалба е недопустима и във всеки случай неоснователна.
137.
Трябва да отбележа, че ако Съдът приеме заключението ми и установи, че жалбата следва да бъде отхвърлена, той може да приеме, че няма нужда да се произнася по насрещната жалба.
138.
Това е така, защото в настоящото дело с насрещната жалба се иска отмяната на обжалваното съдебно решение в частта, в която е уважена молбата за встъпване и в която следователно се разглеждат доводи, изтъкнати от встъпилата страна. Ако Съдът установи, че Общият съд е допуснал грешка в това отношение, това няма да означава, че обжалваното съдебно решение следва да бъде отменено. Това решение може да бъде отменено единствено ако Съдът установи, че Общият съд неправилно е отхвърлил направено искане или основание, изтъкнато от някоя от страните, а не от встъпилата страна. Това е така, защото на встъпилата страна не е позволено да отправя собствени искания или да изтъква собствени основания (
54
). Следователно, ако Съдът установи, че жалбата трябва да бъде отхвърлена, обжалваното съдебно решение ще бъде потвърдено, дори ако Съдът установи, че Общият съд е допуснал грешка, като е уважил молбата за встъпване на Freistaat Sachsen (
55
). Подчертавам, че самата Комисия твърди, че ако Съдът установи, че Общият съд неправилно е уважил молбата за встъпване на Freistaat Sachsen, обжалваното съдебно решение не трябва да се отменя (но процесуалното нарушение, допуснато от Общия съд, по този начин ще бъде отстранено).
139.
Въпреки това от съображения за изчерпателност ще разгледам насрещната жалба. Считам, че тя е недопустима, както и че, освен че е безпредметна, тя при всички положения е неоснователна.
1.
По допустимостта на насрещната жалба
140.
Freistaat Sachsen твърди, че насрещната жалба е недопустима, тъй като, на първо място, член 57, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз предвижда възможност за обжалване на решението на Общия съд за отхвърляне на молба за встъпване, а не на жалба срещу решението на този съд за уважаване на такава молба; и на второ място, това решение не може да се разглежда като решение, подлежащо на обжалване по смисъла на член 178, параграф 1 или 2 от Процедурния правилник на Съда.
141.
Според мен насрещната жалба е изцяло недопустима. По-долу ще изложа съображенията, въз основа на които стигам до този извод.
142.
В тази връзка ще анализирам, първо, допустимостта на насрещната жалба срещу определението от 11 май 2015 г.; на следващо място, допустимостта на насрещната жалба срещу обжалваното съдебно решение в частта, в която съдът се произнася по допустимостта на встъпването; и на трето място, допустимостта на насрещната жалба срещу обжалваното съдебно решение в частта, в която Общият съд е разгледал доводите, изтъкнати единствено от Freistaat Sachsen. На последно място, ще разгледам довода на Комисията, с който се твърди, че Съдът е длъжен да се произнесе служебно по допустимостта на подадена молба за встъпване в производството пред Общия съд, когато встъпилата страна в първоинстанционното производство подаде насрещна жалба пред Съда или когато, както в настоящия случай, встъпилата страна в първоинстанционното производство представя становище пред Съда.
а)
По допустимостта на насрещната жалба срещу определението от 11 май 2015 г.
143.
Считам, че насрещната жалба, подадена от Комисията срещу определението от 11 май 2015 г., с което Общият съд уважава молбата за встъпване на Freistaat Sachsen, е недопустима, тъй като решението, с което се уважава молбата за встъпване, не подлежи на обжалване.
144.
В тази връзка член 178, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда предвижда, че с насрещната жалба може да се иска отмяна на „съдебния акт на Общия съд“. Освен това член 178, параграф 2 от посочения правилник посочва, че с насрещната жалба може също така да се иска отмяна на „изрично или подразбиращо се решение, което се отнася до допустимостта на иска или жалбата пред Общия съд“.
145.
На първо място, определението от 11 май 2015 г. не попада в приложното поле на член 178, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда на Европейския съюз, тъй като то е решение, което се отнася до допустимостта на встъпването в производството пред Общия съд, а не решение, отнасящо се до допустимостта на жалбата пред този съд.
146.
На второ място, според мен това определение не попада в обхвата и на член 178, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда.
147.
В тази връзка член 178 от Процедурния правилник на Съда следва да се тълкува във връзка с член 56, първа алинея от Статута на Съда (
56
). Последната разпоредба определя решенията, които могат да бъдат обжалвани, а именно: първо, „окончателните решения на Общия съд“; второ, решенията на този съд, „с които частично се разрешава спор по същество“; и трето, решения, с които „се разрешава процесуален въпрос по възражение за липса на компетентност или за недопустимост“.
148.
Решението, с което се допуска встъпване, не може да се счита за окончателно решение по смисъла на член 56, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз (
57
). То не може и да се счита за решение, с което само частично се разрешава спор по същество (
58
). Възниква обаче въпросът дали решението, с което се допуска встъпване, може да се разглежда като решение, с което се разрешава процесуален въпрос по възражение за недопустимост, тъй като посочената разпоредба не уточнява дали то се отнася до недопустимостта на жалбата или до недопустимостта на встъпването.
149.
Съгласно съдебната практика решението на Общия съд, с което се отхвърля възражение за недопустимост на иск или жалба, подлежи на обжалване (и с насрещна жалба), дори и ако по-нататък в решението Общият съд отхвърля иска или жалбата като неоснователен/неоснователна (
59
). Това решение може да се счита за решение, с което се разрешава процесуален въпрос по възражение за недопустимост по смисъла на член 56, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз.
150.
От друга страна, за следните решения е установено, че не подлежат на обжалване: решението на председателя на Общия съд да не съедини две дела (
60
); определението, с което Общият съд разпорежда Комисията да представи определени документи (
61
); определението, с което Съдът на публичната служба установява, че не е компетентен да разгледа делото и го изпраща на Общия съд в съответствие с член 8, параграф 2 от приложение I към Статута на Съда на Европейския съюз (
62
); определението, с което Съдът на публичната служба разпорежда заличаване на определени пасажи от писмено становище поради техния обиден характер (
63
); решението, с което секретарят на Общия съд отказва да уважи молбата на жалбоподателя да бъде представляван от представител за търговски марки и дизайни (
64
); определението, с което се отхвърля молбата за правна помощ (
65
); решението за отхвърляне на искане за отвод на съдия (
66
); и решението на Общия съд за спиране на производството, докато Съдът постанови решението си по висящото пред него производство за отмяна на същия акт като този, който се обжалва пред Общия съд (
67
). С оглед на това тези решения не представляват решения, с които се разрешава процесуален въпрос по смисъла на член 56, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз (в противен случай те биха подлежали на обжалване).
151.
Според мен решението, с което се допуска встъпване, не може да се счита за решение, с което се разрешава процесуален въпрос по възражение за недопустимост по смисъла на член 56, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз. Вярно е, че за разлика от по-голямата част от решенията, цитирани в предходната точка, решението, с което се допуска встъпване, не може да се разглежда като обикновено организационно действие, доколкото: i) встъпилата в първоинстанционното производство страна може да подаде жалба срещу решението на Общия съд (
68
), и ii) тя се конституира като страна в производство пред Съда на Европейския съюз, ако някоя от страните в първоинстанционното производство подаде жалба (
69
). Това обаче не променя факта, че цитираните в точка 149 по-горе решения, за които е установено, че подлежат на обжалване, се отнасят до допустимостта на иска или жалбата, а не на встъпването. Според мен от това следва, че решението, с което се допуска встъпване, не може да се счита за решение, с което се разрешава процесуален въпрос, и следователно не попада в приложното поле на член 56, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз.
152.
На трето място, искам да подчертая, че член 57, първа алинея от Статута предвижда, че на обжалване подлежи решението, с което се отхвърля молбата за встъпване, и че жалбата може да бъде подадена от лицето, чиято молба за встъпване е била отхвърлена. По аргумент за противното от последната разпоредба следва, че решението, с което молбата за встъпване се уважава, не подлежи на обжалване.
153.
На четвърто място, този извод съответства на акцесорния характер на встъпването. Съгласно член 40, четвърта алинея от Статута на Съда на Европейския съюз и член 132, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда молбата за встъпване се ограничава до подкрепа, изцяло или частично, на исканията на една от страните (
70
). Освен това встъпилата страна не може да изтъква основания, които не са изтъкнати от страната, в чиято подкрепа е встъпването (
71
). Следователно, ако встъпването на дадено лице бъде неправилно допуснато, това не би променило предмета на спора.
154.
Следователно насрещната жалба на Комисията, подадена срещу определението от 11 май 2015 г., е недопустима.
б)
По допустимостта на насрещната жалба срещу обжалваното съдебно решение в частта, в която се уважава молбата за встъпване
155.
С насрещната жалба се иска отмяна не само на определението от 11 май 2015 г., а също и на обжалваното съдебно решение в частта, с която се уважава молбата за встъпване на Freistaat Sachsen.
156.
Съгласен съм с Комисията, че в обжалваното съдебно решение се съдържа (подразбиращо се) решение, с което се допуска встъпването. В противен случай в това съдебно решение изобщо нямаше да се споменават доводите, изтъкнати от Freistaat Sachsen.
157.
Въпреки това, противно на твърденията на Комисията, считам, че това решение не подлежи на обжалване.
158.
Както посочих в точки 148—151 по-горе, решението на Общия съд за уважаване на молбата за встъпване не представлява „решение“ по смисъла на член 56, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз. За да се определи дали дадено решение на Общия съд следва да се разглежда като „решение“ по смисъла на тази разпоредба, е без значение дали то се съдържа в отделен документ, като например определението от 11 май 2015 г., или е част от обжалваното съдебно решение.
159.
Освен това изложените в точка 153 от настоящото заключение съображения по отношение на насрещната жалба, подадена срещу определението от 11 май 2015 г., са приложими и по отношение на насрещната жалба, подадена срещу обжалваното съдебно решение в частта, в която се взема решение по допустимостта на встъпването.
160.
Поради това насрещната жалба, подадена срещу обжалваното съдебно решение в частта, в която се уважава молбата за встъпване на Freistaat Sachsen, е недопустима.
161.
Това обаче означава само, че решение на Общия съд, с което се уважава молба за встъпване, не може да бъде предмет на обжалване, тъй като то не представлява „решение“ по смисъла на член 56, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз. Това не означава, че допустимостта на встъпването в първоинстанционното производство изобщо не може да се оспорва пред Съда на Европейския съюз.
162.
Допустимостта на встъпването в първоинстанционното производство може да бъде оспорена чрез отделно основание, с което се твърди допуснато от Общия съд процесуално нарушение по смисъла на член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз. Това основание обаче ще бъде разгледано от Съда само ако е предявено в допустима жалба. За да бъде допустима, с жалбата трябва да се иска отмяна на „решение“ на Общия съд по смисъла на член 56, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз. С други думи, тя трябва да има за предмет решение, различно от това, с което се уважава молбата за встъпване, тъй като, както посочих по-горе, последното не представлява „решение“ по смисъла на тази разпоредба.
163.
В решение Gaki-Kakouri например Съдът разглежда основание, с което се твърди, че като е отказал да допусне представените от една от страните доказателства, Общият съд е нарушил член 85, параграф 3 от Процедурния си правилник, принципа на състезателност и принципа на равни процесуални възможности. По това дело обаче с жалбата не се иска отмяна на решението на Общия съд, с което не са допуснати доказателствата. Жалбата е за отмяна на решението, в чийто диспозитив Общият съд отхвърля жалбата, подадена срещу отказа на Съда да отпусне наследствена пенсия на жалбоподателя — вдовица на бивш съдия от този съд (
72
).
164.
В настоящото дело в насрещната си жалба Комисията твърди не само че решението, съдържащо се в обжалваното съдебно решение, с което Общият съд уважава молбата за встъпване на Freistaat Sachsen, подлежи на обжалване (
73
), но и че това решение представлява процесуално нарушение по смисъла на член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз. В тази връзка следва да се подчертае, че основанието, изведено от това, че решението за уважаване на молбата за встъпване представлява процесуално нарушение, е изтъкнато в насрещна жалба, с която се иска отмяната на същото това решение. За разлика от това, в решение Gaki-Kakouri основанието, с което се твърди, че решението за недопускане на доказателства е процесуално нарушение, е изтъкнато в жалба, с която се иска отмяна на друго решение на Общия съд, което е било изложено в диспозитива на съдебното решение. Следователно в настоящия случай основанието, с което се твърди допуснато от Общия съд процесуално нарушение, не може да бъде разгледано от Съда, тъй като е изтъкнато в рамките на насрещна жалба, която е недопустима, доколкото с нея не се иска отмяна на „решение“ по смисъла на член 56, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз (
74
).
в)
По допустимостта на насрещната жалба срещу обжалваното съдебно решение в частта, в която се разглеждат доводите, изтъкнати единствено от Freistaat Sachsen
165.
На последно място, ще разгледам насрещната жалба, с която се иска отмяната на обжалваното съдебно решение в частта, в която в точки 20, 21, 27, 31, 55, 57, 77, 97, 98, 124, 152, 163, 176, 177 и 180 са разгледани доводите, изтъкнати единствено от Freistaat Sachsen.
166.
Не виждам по какъв начин приемането или отхвърлянето от Общия съд на доводи, а не основания или искания би могло да се счита за „решение“ по смисъла на член 56, първа алинея от Статута на Съда. Поради това насрещната жалба, подадена срещу обжалваното съдебно решение в частта, в която са разгледани доводите, изтъкнати единствено от Freistaat Sachsen, е недопустима.
167.
Във всеки случай тя е безпредметна. Действително в цитираните от Комисията точки от обжалваното съдебно решение Общият съд или не се произнася по доводите, изложени от встъпилата страна (
75
), или разглежда доводи, изтъкнати от встъпилата страна и BMW (
76
), или отхвърля доводи, които са изтъкнати единствено от Freistaat Sachsen (
77
).
г)
По липсата на задължение за Съда да се произнася служебно по допустимостта на встъпването в първоинстанционното производство
168.
В решение Stadtwerke Schwäbisch Hall Съдът постановява, че когато се произнася по жалба съгласно член 56 от Статута си, той следва да се произнесе, ако е необходимо служебно, по допустимостта на жалбата или иска в първоинстанционното производство (
78
).
169.
Комисията се позовава на това решение, за да твърди, че Съдът е длъжен да се произнася служебно по допустимостта на молба за встъпване пред Общия съд, когато встъпилата страна в първоинстанционното производство подава насрещна жалба пред Съда или когато тя представя становище пред Съда.
170.
Този довод не може да бъде приет.
171.
В настоящото дело Комисията оспорва допустимостта на встъпване, извършено пред Общия съд, а не допустимостта на жалба или иск, подадени пред този съд, какъвто е случаят в дело Stadtwerke Schwäbisch Hall и в последващата съдебна практика (
79
). Трябва да подчертая, че ако Съдът установи, че Общият съд е допуснал грешка, като е уважил молбата за встъпване, това по никакъв начин няма да засегне допустимостта на жалбата пред Общия съд (
80
).
172.
Вярно е, че ако Общият съд неправилно уважи молба за встъпване, встъпилата в първоинстанционното производство страна ще може да обжалва решението на Общия съд и в резултат на встъпването ще може да изтъква пред Съда на Европейския съюз основания, които подпомаганата страна не е изложила на първа инстанция (
81
). Въпреки това следва да се подчертае, че съгласно член 40, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз всяко лице може да встъпва по дела пред Общия съд, ако може да докаже интерес от изхода на дело, внесено за разглеждане от този съд. Следва да се подчертае и че съгласно член 56, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз встъпилите в първоинстанционното производство страни могат да обжалват решение на Общия съд само ако това решение ги засяга пряко. Според мен лице, което няма интерес от изхода на разглеждано от Общия съд дело и следователно няма право да встъпва в производството пред този съд, не може да се счита за пряко засегнато от постановеното от него съдебно решение. Във всеки случай другите страни в производството пред Съда на Европейския съюз могат да представят становища в отговор на становищата на встъпилата в първоинстанционното производство страна.
173.
Стигам до извода, че насрещната жалба е недопустима в своята цялост.
174.
Въпреки това от съображения за изчерпателност ще покажа, че при всички положения тя е неоснователна.
2.
По основателността
175.
В подкрепа на насрещната си жалба Комисията излага три основания за обжалване, изведени съответно от нарушение на член 40, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, неправилна правна квалификация на фактите и нарушение на правилата относно тежестта на доказване.
а)
По първото основание за обжалване, изведено от нарушение на член 40 от Статута на Съда на Европейския съюз
176.
В първото си основание за обжалване Комисията твърди, че Общият съд е нарушил член 40, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, като е приел в точка 20 от определението от 11 май 2015 г., че Freistaat Sachsen има интерес от изхода на разглежданото от Общия съд дело, тъй като, като ограничава помощта до 17 милиона евро, спорното решение лишава Freistaat Sachsen от икономическите ползи, произтичащи от помощ, възлизаща на приблизително 45 милиона евро.
177.
Съгласно член 40, втора алинея от Статута на Съда всяко лице може да встъпва по дела пред юрисдикциите на Европейския съюз, ако може да докаже интерес от изхода на дело, разглеждано от някоя от тях.
178.
Съгласно постоянната съдебна практика понятието „интерес от изхода на делото“ по смисъла на посочената разпоредба трябва да се дефинира от гледна точка на самия предмет на спора и да се разбира като пряк и настоящ интерес от решението по самите искания, а не като интерес по отношение на основанията или на изтъкнатите доводи. Всъщност изразът „изход на делото“ препраща към исканото окончателно решение, такова каквото то бъде установено в диспозитива на бъдещото съдебно решение. В това отношение следва да се провери по-специално дали подалият молба за встъпване е лице, пряко засегнато от обжалвания акт, и дали неговият интерес от изхода на делото е доказан. По принцип интересът от изхода на делото може да се разглежда като достатъчно пряк само ако този изход може да промени правното положение на подалия молба за встъпване (
82
).
179.
Комисията поддържа, че интересът от изхода на дело по смисъла на член 40, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз може да се изразява само в наличието на правен, а не на икономически интерес.
180.
Freistaat Sachsen и BMW твърдят, че е достатъчно наличието на икономически интерес. Те се позовават на определение Ramondín, където е постановено, че Comunidad autónoma de La Rioja има интерес от изхода на делото за отмяна на решението, с което Комисията обявява за несъвместима с вътрешния пазар схемата за помощ, приета от Territorio Histórico de Álava. В това определение председателят на Съда отбелязва, че Comunidad Autónoma de La Rioja граничи с Territorio Histórico de Álava и че Ramondín — предприятие, което от 1971 г. е било установено в La Rioja, се е възползвало от оспорваната схема за помощ, когато се е преместило в провинция Álava (
83
).
181.
Както подчертава Комисията, вярно е, че посочената в точка 178 по-горе съдебна практика изисква правното положение на лицето, подало молбата за встъпване, да се променя или да може да се промени от изхода на съответното дело.
182.
При все това според тази съдебна практика това изискване се прилага само „по принцип“. Следва да се отбележи, че в определение Ramondín се приема, че Comunidad Autónoma de La Rioja има интерес от изхода на делото, тъй като схемата за помощ е довела до преместването на няколко установени в La Rioja предприятия и е засегнала неблагоприятно конкурентното положение на предприятията, които са останали в La Rioja. В настоящото дело спорното решение е свързано със строителството на нов завод за производство в Саксония и лицето, подало молбата за встъпване, е именно Freistaat Sachsen. Става въпрос за регионална помощ и лицето, подало молбата за встъпване, е подпомаганият регион, чието икономическо развитие се подсилва от разглежданата помощ. Според мен в тази ситуация икономическият интерес може да се счита за достатъчно пряк. Фактическите обстоятелства по настоящото дело се различават от обстоятелствата по дело Provincia di Ascoli Pisceno, по което Съдът приема, че италиански регион, чиято икономическа структура се твърди, че по съществото си е зависима от производството на обувки, няма интерес от изхода на дело за отмяна на регламент за налагане на антидъмпингово мито върху вноса на някои обувки с горна част от кожа с произход от Китай (
84
).
183.
По дело Ramondín, както твърди Комисията, Comunidad Autónoma de La Rioja е подала жалба до Комисията, докато в настоящия случай Freistaat Sachsen не е подала такава жалба. Въпреки това в определение Ramondín Съдът не се позовава на това обстоятелство. Освен това съгласно съдебната практика участието в административно производство и подаването на жалба са сред факторите, които могат да установят наличие на интерес от изхода на делото. От това не следва, че подаването на жалба е задължително условие, за да се установи наличието на такъв интерес (
85
).
184.
Следователно първото основание за обжалване следва да се отхвърли.
б)
По второто основание за обжалване, изведено от неправилна правна квалификация на фактите
185.
С второто си основание за обжалване Комисията твърди, че ако Съдът приеме, че интересът от изхода на делото по смисъла на член 40, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз може да се изразява в икономически интерес, Общият съд неправилно е приел, че Freistaat Sachsen има такъв интерес. Според Комисията Freistaat Sachsen има интерес от изхода на дело за отмяна на спорното решение в неговата цялост. Тя няма интерес от изхода на делото за отмяна на спорното решение в частта, в която се приема, че помощта е несъвместима с вътрешния пазар в частта ѝ над 17 милиона евро.
186.
Считам, че второто основание за обжалване трябва да се отхвърли. Според мен Freistaat Sachsen има интерес да се възползва от икономическите последици, произтичащи от помощ, равняваща се на три пъти сумата, която е обявена за съвместима в спорното решение.
187.
Поради това второто основание за обжалване следва да се отхвърли като неоснователно.
в)
По третото основание за обжалване, изведено от нарушение на правилата относно доказателствената тежест
188.
В третото си основание за обжалване Комисията поддържа, че като не е изискал от Freistaat Sachsen да докаже, че е имала интерес от изхода на делото, Общият съд е нарушил правилото, което гласи, че поначало лицето, което твърди дадени факти в подкрепа на искане, трябва да докаже наличието на тези факти.
189.
Следва да се отбележи, че в точка 19 от определението от 11 май 2015 г. Общият съд отбелязва, че Freistaat Sachsen твърди, че разглежданата помощ ще създаде 800 работни места, ще създаде синергии с регионалната автомобилна промишленост и насърчи трансфера на знания, и ще ускори процеса на иновации. Вярно е, че Freistaat Sachsen не е представила доказателства в подкрепа на тези фактически твърдения. И все пак е вярно, че в становището си по молбата за встъпване Комисията не е оспорила тези фактически твърдения, както и че в точка 20 от определението от 11 май 2015 г. Общият съд подчертава, че те не са оспорени. Според мен при тези обстоятелства Общият съд не е нарушил правилата относно доказателствената тежест.
190.
Следователно третото основание за обжалване трябва да се отхвърли като неоснователно.
191.
При това положение насрещната жалба трябва да се отхвърли.
VII. Съдебните разноски
192.
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски.
193.
Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като са отхвърлени изтъкнатите от BMW основания за обжалване и Комисията е направила искане за осъждането му, BMW следва да бъде осъдено да понесе, наред с направените от него съдебни разноски, и съдебните разноски, направени от Комисията във връзка с главното производство. Съгласно член 184, параграф 4 от Процедурния правилник, когато встъпила в първоинстанционното производство страна участва в производството по обжалване, Съдът може да реши тя да понесе направените от нея съдебни разноски. Тъй като Freistaat Sachsen участва в производството по обжалване, тя следва да понесе направените от нея съдебни разноски във връзка с главното производство.
194.
Що се отнася до насрещната жалба, след като жалбата на Комисията е отхвърлена и Freistaat Sachsen е направила искане за присъждане на съдебните разноски, Комисията следва да бъде осъдена да понесе, наред с направените от нея съдебни разноски, и съдебните разноски, направени от Freistaat Sachsen във връзка с насрещната жалба. Тъй като BMW участва в производството по насрещната жалба, то следва да понесе направените от него съдебни разноски във връзка с насрещната жалба.
VIII. Заключение
195.
Поради всички изложени съображения предлагам на Съда:
–
да отхвърли жалбата,
–
да отхвърли насрещната жалба,
–
да осъди Bayerische Motoren Werke AG да понесе направените от него съдебни разноски, както и разноските, направени от Европейската комисия във връзка с производството по главната жалба,
–
да осъди Freistaat Sachsen да понесе направените от нея съдебни разноски във връзка с производството по главната жалба,
–
да осъди Европейската комисия да заплати направените от нея съдебни разноски, както и разноските, направени от Freistaat Sachsen във връзка с насрещната жалба,
–
да осъди Bayerische Motoren Werke AG да понесе направените от него съдебни разноски във връзка с насрещната жалба.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Решение от 12 септември 2017 г., Bayerische Motoren Werke/Комисия (T‑671/14, EU:T:2017:599, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“).
(
3
)	Решение на Комисията от 9 юли 2014 г. относно държавна помощ № SA.32009 (2011/C) (ex 2010/N), която Германия възнамерява да предостави на BMW AG за голям инвестиционен проект в Лайпциг (ОВ L 113, 2016 г., стр. 1).
(
4
)	Определение от 11 май 2015 г., Bayerische Motoren Werke/Комисия (T‑671/14, непубликувано, EU:T:2015:322, наричано по-нататък „определението от 11 май 2015 г.“).
(
5
)	ОВ L 214, 2008 г., стр. 3.
(
6
)	Следва да се уточни, че Комисията е уведомена за помощ в размер на 49 милиона евро и че след изменение на уведомлението от Германия тази сума е намалена на 48,125 милиона евро (45257273 EUR в дисконтирана стойност) (вж. съображения 22 и 189 от спорното решение).
(
7
)	BGBl. I 2008, стр. 2350. Схемата по IZG е групово освободена съгласно X 167/2008 (ОВ C 280, 2009 г., стр. 7).
(
8
)	ОВ C 54, 2006 г., стр. 13; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 4, стр. 231. Съгласно точка 68 от НРП Комисията трябва да образува официалната процедура по разследване, предвидена в член 108, параграф 2 ДФЕС, когато, първо, размерът на регионалната помощ, предоставена за голяма инвестиция, „превишава 75 % от максимално допустимия размер на помощта, която може да получи един инвестиционен проект с приемливи разходи от 100 милиона EUR“, прилагайки действащия допустим максимален размер на регионалната помощ, и от друга страна, или делът на бенефициера в продажбите на съответния продукт е над 25 %, или създаденият с проекта производствен капацитет е над 5 % от пазара.
(
9
)	ОВ С 223, 2009 г., стр. 3.
(
10
)	Големи инвестиционни проекти са проекти с допустими разходи над 50 милиона евро (вж. параграф 60 от НРП).
(
11
)	Вж. съображения 2—4 от спорното решение.
(
12
)	Както беше споменато по-горе, Комисията трябва да започне официална процедура по разследване в случаите, в които праговете, посочени в параграф 68 от НРП, са надвишени (вж. бележка под линия 8 по-горе). В бележка под линия 63 от НРП се посочва, че Комисията ще „изготви допълнителни насоки относно критериите“, които в такъв случай се прилагат по отношение на оценката за съвместимост. Тези насоки са приети от Комисията под формата на Съобщението от 2009 г. (вж. т. 8 от това съобщение).
(
13
)	Вж. точка 2 от Съобщението от 2009 г.
(
14
)	Вж. точки 11—36 от Съобщението от 2009 г.
(
15
)	Вж. точка 22 от Съобщението от 2009 г. и съображение 173 от спорното решение.
(
16
)	Вж. точка 33 от Съобщението от 2009 г. и съображения 175 и 189 от спорното решение.
(
17
)	Вж. точки 37—51 от Съобщението от 2009 г.
(
18
)	Курсивът е мой.
(
19
)	Решение от 30 април 2009 г., Комисия/Италия и Wam (C‑494/06 P, EU:C:2009:272, т. 57).
(
20
)	Решение от 30 април 2009 г., Комисия/Италия и Wam (C‑494/06 P, EU:C:2009:272, т. 58).
(
21
)	Решение от 10 юли 2012 г., Smurfit Kappa Group/Комисия (T‑304/08, EU:T:2012:351, т. 94).
(
22
)	Решение от 10 юли 2012 г., Smurfit Kappa Group/Комисия (T‑304/08, EU:T:2012:351, т. 95).
(
23
)	Решение от 19 юли 2016 г., Kotnik и др. (C‑526/14, EU:C:2016:570, т. 41).
(
24
)	Решение от 8 март 2016 г., Гърция/Комисия (C‑431/14 P, EU:C:2016:145, т. 72—75).
(
25
)	Вж. съображения 85 и 175 от спорното решение.
(
26
)	Вж. съображение 1 от спорното решение.
(
27
)	Вж. съображения 101 и 176 от спорното решение.
(
28
)	Регламент от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила за прилагането на член 108 от Договора за функционирането на Европейския съюз (OВ L 83, 1999 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41).
(
29
)	Вж. бележка под линия 33 по-долу.
(
30
)	Решения от 21 ноември 1991 г., Féderation nationale du commerce extérieur des produits alimentaires и Syndicat national des търговци et transformateurs de saumon (C‑354/90, EU:C:1991:440, т. 8—11), от 5 октомври 2006 г., Transalpine Ölleitung in Österreich (C‑368/04, EU:C:2006:644, т. 36—38), от 21 ноември 2013 г., Deutsche Lufthansa (C‑284/12, EU:C:2013:755, т. 27 и 28), и от 23 януари 2019 г., Fallimento Traghetti del Mediterraneo (C‑387/17, EU:C:2019:51, т. 54 и 55).
(
31
)	Вж. съображение 4 от Регламент (ЕО) № 994/98 на Съвета от 7 май 1998 година по прилагането на членове 92 и 93 от Договора за създаване на Европейската общност към някои категории хоризонтална държавна помощ (ОВ L 142, 1998 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 31, наричан по-нататък „оправомощаващият регламент“). Оправомощаващият регламент позволява на Комисията да приема регламенти за групово освобождаване по отношение на някои категории помощи. ОРГО е приет на основание на Оправомощаващия регламент.
(
32
)	ОРГО се прилага за държавни мерки, които представляват държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС (вж. член 2, параграф 1 от Регламента).
(
33
)	Съгласно член 6, параграф 2 от ОРГО за регионална инвестиционна помощ, предоставена за големи инвестиционни проекти, „се уведомява Комисията, ако общият размер на помощта от всички източници надхвърля 75 % от максималния размер на помощ, която една инвестиция с приемливи разходи от 100 млн. [евро] може да получи“, като се прилага прагът на регионална помощ, който е в сила за съответния подпомаган регион. Не се оспорва, че разглежданият проект за помощ представлява голям инвестиционен проект, т.е. проект с допустими разходи над 50 милиона евро (вж. бележка под линия 10 по-горе). Прагът на регионалната помощ за Лайпциг, който е в сила към момента на предоставяне на помощта, е възлизал на 30 % (вж. съображение 11 от спорното решение и картата за регионални помощи на Германия: 2007—2013, ОВ C 295, 2006 г., стр. 6). Поради това прагът за уведомяване съгласно член 6, параграф 2 от ОРГО възлиза на 22,5 милиона евро (75 % x 30 % x 100 млн. евро) (вж. съображение 201 от спорното решение и точка 182 от обжалваното съдебно решение).
(
34
)	Вж. бележка под линия 31 по-горе.
(
35
)	Вж. раздел 3.2 от мотивите към предложението за регламент (ЕО) на Съвета по прилагането на членове 92 и 93 от Договора за създаване на Европейската общност към някои категории хоризонтална държавна помощ, представено от Комисията на 15 юли 1997 г. (COM (97) 396 окончателен). Съгласно раздел 3.1 приемането на регламенти за групово освобождаване „би довело до по-ефективен контрол на Комисията върху държавните помощи чрез облекчаване на Комисията от задачата да разглежда уведомления на схеми за помощ и индивидуални помощи, при положение че Комисията получава голям брой уведомления за планове за предоставяне или изменение на помощи, които са съвместими с [вътрешния] пазар, тъй като те отговарят на критериите за съвместимост, определени от Комисията“. Вж. също точка 2.1 от Становището на Икономическия и социален комитет относно „Предложение за регламент (ЕО) на Съвета по прилагането на членове 92 и 93 от Договора за създаване на Европейската общност към някои категории хоризонтална държавна помощ“ (ОВ C 129, 1998 г., стр. 70).
(
36
)	Решение от 9 септември 2009 г., Diputación Foral de Álava и др./Комисия (T‑30/01—T‑32/01 и T‑86/02—T‑88/02, EU:T:2009:314, т. 260).
(
37
)	Член 10, параграф 1, втора алинея от Регламент № 659/1999 предвижда, че Комисията „трябва“ (на английски „shall“) да разгледа всяка жалба, ако тя е подадена от заинтересовано лице по смисъла на член 1, буква з) от този регламент и е попълнен формулярът, посочен в член 20, параграф 2, първа алинея от същия регламент.
(
38
)	Вж. точка 95 по-горе.
(
39
)	Вж. Sinnaeve, I. Block Exemptions for State aid: More Scope for State Aid Control by Member States and Competitors — Common Market Law Review, vol. 38 (2001), N 6, р. 1479 (р. 1495). Вж. също Berghofer, M. The General Block Exemption Regulation: A Giant on Feet of Clay — European State Aid Law Quarterly, vol. 8 (2009), N. 3, р. 323 (стр. 328 и бележка под линия 55).
(
40
)	Вж. параграф 16 от Известие на Комисията относно прилагането на законодателството за държавната помощ от националните съдилища (ОВ C 85, 2009 г., стр. 1, наричано по-нататък „Известието за прилагане“).
(
41
)	Изискването за разрешение от Съвета е във връзка с правомощието, предоставено на Съвета с член 108, параграф 2, трета алинея ДФЕС, при „извънредни обстоятелства“ да обяви, че дадена държавна мярка е съвместима с вътрешния пазар.
(
42
)	Вж. член 9, параграф 1 и приложение III към ОРГО.
(
43
)	Вж. приложение I към Регламент (ЕО) № 794/2004 на Комисията от 21 април 2004 година за прилагането [на] Регламент № 659/1999 (ОВ L 140, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 2, стр. 42).
(
44
)	В случай че е приведена в действие, тя трябва да се счита за „неправомерна помощ“ по смисъла на член 1, буква е) от Регламент № 659/1999 (заключение на генералния адвокат Wathelet по дело Eesti Pagar (C‑349/17, EU:C:2018:768, т. 107).
(
45
)	Вж. съображение 12 от спорното решение.
(
46
)	Обобщената информация, посочена в член 9, параграф 1 от ОРГО, е предоставена на Комисията, която я публикува във Официален вестник (Сведения, предоставени от държавите членки, във връзка с държавни помощи, отпуснати съгласно Регламент № 800/2008 (ОВ C 280, 2009 г., стр. 5).
(
47
)	Решение от 6 март 2002 г., Diputación Foral de Álava и др. (T‑127/99, T‑129/99 и T‑148/99, EU:C:2002:59, т. 229).
(
48
)	Решение от 21 юли 2011 г., Freistaat Sachsen и Land Sachsen-Anhalt/Комисия (C‑459/10 Р, непубликувано, EU:C:2011:515).
(
49
)	Към момента на настъпване на фактите по дело Freistaat Sachsen приложимият регламент за групово освобождаване е бил Регламент (ЕО) № 68/2001 на Комисията от 12 януари 2001 година за прилагането на членове 87 и 88 от Договора към минималната помощ (ОВ L 10, 2001 г., стр. 20; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 88).
(
50
)	Курсивът е мой.
(
51
)	Решение от 21 юли 2011 г., Freistaat Sachsen и Land Sachsen-Anhalt/Комисия (C‑459/10 Р, непубликувано, EU:C:2011:515, т. 31).
(
52
)	Решение от 21 юли 2011 г., Freistaat Sachsen и Land Sachsen-Anhalt/Комисия (C‑459/10 Р, непубликувано, EU:C:2011:515, т. 33).
(
53
)	Курсивът е мой.
(
54
)	Вж. точка 153 по-долу.
(
55
)	Вж. по аналогия определение на председателя на Съда от 12 октомври 2000 г., Comunidad Autónoma del País Vasco и др./Съвет (C‑299/00 P (I), непубликувано, EU:C:2000:566).
(
56
)	Вярно е, че член 56, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз се отнася до жалби, а не до насрещни жалби. Въпреки това, доколкото в Статута не се съдържа нито една разпоредба, която да се отнася конкретно до насрещните жалби, не виждам пречка, поради която разпоредбите, отнасящи се до жалбите, следва да не се прилагат по отношение на насрещните жалби.
(
57
)	Окончателното решение на Общия съд по смисъла на член 56, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз е решението, с което производството пред този съд приключва. Според мен следните решения следва да се считат за окончателни решения: решението, с което се уважава или отхвърля жалбата или иска; решението, с което Общият съд констатира, че липсва основание за произнасяне по същество (решение от 18 ноември 2010 г. по дело ArchiMEDES/Комисия (C‑317/09 P, непубликувано, EU:C:2010:700, т. 94 и 95); решение, постановено в отсъствието на ответника (решения от 13 ноември 2008 г., Комисия/Alexiadou (C‑436/07 P, непубликувано, EU:C:2008:623, т. 7), от 21 април 2015 г., Anbouba/Съвет (C‑605/13 P, EU:C:2015:248, т. 14), и от 9 юни 2015 г., Navarro/Комисия (T‑556/14 P, EU:T:2015:368, т. 5); и решение за отхвърляне на молба за отмяна на влязъл в сила съдебен акт (решения от 18 март 1999 г., de Compte/Парламент (C‑2/98 P, EU:C:1999:158, т. 15—23) и от 8 юли 1999 г., DSM/Комисия (C‑5/93 P, EU:C:1999:364, т. 30).
(
58
)	Решение на Общия съд, с което частично се разрешава спор по същество, може да бъде например решение, с което Общият съд постановява, че следва да се ангажира извъндоговорната отговорност на Съюза, но не се произнася по размера на обезщетението (вж. например решение от 16 юли 2009 г., Комисия/Schneider Electric (C‑440/07 P, EU:C:2009:459).
(
59
)	Решения от 21 януари 1999 г., Франция/Comafrica и др. (C‑73/97 P, EU:C:1999:13), от 26 февруари 2002 г., Съвет/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118, т. 50), от 23 март 2004 г., Омбудсман/Lamberts (C‑234/02 P, EU:C:2004:174, т. 31—33), от 22 февруари 2005 г., Комисия/max.mobil (C‑141/02 P, EU:C:2005:98, т. 45—52), от 7 юни 2007 г., Wunenburger/Комисия, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, т. 37), и от 10 септември 2009 г., Комисия/Ente per le Ville vesuviane и Ente per le Ville vesuviane/Комисия (C‑445/07 P и C‑455/07 P, EU:C:2009:529, т. 40). Следва да отбележа, че по отношение на насрещните жалби тази хипотеза попада в приложното поле на член 178, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда, тъй като тази разпоредба, за разлика от член 169, параграф 1 от Правилника (която се отнася до жалбите), не уточнява, че предмет на насрещната жалба трябва да бъде съдебният акт на Общия съд, „съдържащ се в диспозитива“.
(
60
)	Решение от 8 януари 2002 г., Франция/Monsanto и Комисия (C‑248/99 Р, EU:C:2002:1, т. 46), и определение от 28 ноември 2008 г., Combescot/Комисия (C‑526/07 Р, EU:C:2008:665, т. 36).
(
61
)	Определение от 4 октомври 1999 г., Комисия/ADT Projekt (C‑349/99 P, EU:C:1999:475).
(
62
)	Решение от 4 септември 2008 г., Gualtieri/Комисия (T‑413/06 Р, EU:T:2008:309, т. 21—29); определения от 8 юли 2010 г., Marcuccio/Комисия (T‑166/09 Р, EU:T:2010:299, т. 26—33), и от 12 юни 2012 г., Strack/Комисия (T‑65/12, EU:T:2012:285, т. 8—15).
(
63
)	Определение от 14 декември 2007 г., Nijs/Сметна палата (T‑311/07 P, EU:T:2007:394).
(
64
)	Определение от 10 юли 2009 г., Hasbro (C‑59/09 Р, непубликувано, EU:C:2009:452).
(
65
)	Определение от 12 февруари 2015 г., Meister/Комисия (C‑327/14 P, непубликувано, EU:C:2015:99, т. 22 и 23).
(
66
)	Определение от 29 октомври 2015 г., De Nicola/ЕИБ (T‑377/15 P, непубликувано, EU:T:2015:851).
(
67
)	Определение от 26 ноември 2003 г., Associazione bancaria italiana и др./Комисия (C‑366/03 P—C‑368/03 P, C‑390/03 P, C‑391/03 P и C‑394/03 P, непубликувано, EU:C:2003:638).
(
68
)	При условие че, както изисква член 56, втора алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, решението на Общия съд „пряко [я] засяга“.
(
69
)	Решение от 11 февруари 1999 г., Antillean Rice Mills и др./Комисия (C‑390/95 P, EU:C:1999:66, т. 20).
(
70
)	Решение от 10 ноември 2016 г., DTS Distribuidora de Televisión Digital/Комисия (C‑449/14 P, EU:C:2016:848, т. 121). Както генералният адвокат Romer отбеляза, „нашите процесуални правила не предвиждат производства с няколко ответници, при които трета страна може да предявява свои претенции срещу двете страни по главния иск“ (заключение на генералния адвокат Roemer по съединени дела Белгия/Vloeberghs и Върховен орган, 9/60-TO и 12/60-TO, EU:C:1962:17, т. 188).
(
71
)	Решения от 7 октомври 2014 г., Германия/Съвет (C‑399/12, EU:C:2014:2258, т. 27), от 10 ноември 2016 г., DTS Distribuidora de Televisión Digital/Комисия (C‑449/14, EU:C:2016:848, т. 121), и от 25 октомври 2017 г., Комисия/Съвет (WRC‑15) (C‑687/15, EU:C:2017:803, т. 23).
(
72
)	Решение от 14 април 2005 г., Gaki-Kakouri/Съд на Европейския съюз (C‑243/04 P, непубликувано, EU:C:2005:238, т. 33 и 34).
(
73
)	Както посочих в точки 157—160 по-горе, това решение не подлежи на обжалване и следователно насрещната жалба е недопустима, доколкото с нея се иска отмяната на това решение.
(
74
)	Нито решението на Общия съд, с което се уважава молбата за встъпване на Freistaat Sachsen, нито решението му да отхвърли доводите, изтъкнати от Freistaat Sachsen, може да се счита за „решение“ по смисъла на член 56, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз (вж. т. 158 по-горе и т. 166 по-долу).
(
75
)	Точки 20, 21 и 27 са част от раздела от обжалваното съдебно решение, озаглавен „Производството и исканията на страните“. Точки 31, 57, 77, 152 и 163 от това решение просто обобщават доводите на встъпилата страна. В точка 55 Общият съд приема, че не е необходимо да се произнася по твърдението на Freistaat Sachsen.
(
76
)	Вж. точки 124, 176 и 177 от обжалваното съдебно решение.
(
77
)	Вж. точки 97, 98 и 180 от обжалваното съдебно решение.
(
78
)	Решение от 29 ноември 2007 г., Stadtwerke Schwäbisch Hall и др./Комисия (C‑176/06 P, непубликувано, EU:C:2007:730, т. 18).
(
79
)	Решение от 23 април 2009 г., Sahlstedt и др./Комисия (C‑362/06 P, EU:C:2009:243, т. 21—23), определение от 23 септември 2009 г., Complejo Agrícola/Комисия (C‑415/08 P, непубликувано, EU:C:2009:574, т. 21 и 22), определение от 23 септември 2009 г., Calebus/Комисия (C‑421/08 P, непубликувано, EU:C:2009:575, т. 21 и 22(, решение от 27 октомври 2011 г., Австрия/Scheucher –Fleisch и др. (C‑47/10 P, EU:C:2011:698, т. 97), определения от 15 февруари 2012 г., Internationaler Hilfsfonds/Комисия (C‑208/11 P, непубликувано, EU:C:2012:76, т. 34), и от 5 септември 2013 г., ClientEarth/Съвет (C‑573/11 P, непубликувано, EU:C:2013:564, т. 20), решения от 27 февруари 2014 г., Stichting Woonlinie и др./Комисия (C‑133/12 P, EU:C:2014:105, т. 32), и от 20 септември 2018 г., Испания/Комисия (C‑114/17 P, EU:C:2018:753, т. 48).
(
80
)	Това е така, тъй като встъпването има акцесорен характер по отношение на главния спор, а не обратното. Когато главното искане бъде обявено за недопустимо, встъпването е безпредметно (определение от 19 юли 2017 г., Lysoform Dr. Hans Rosemann, Ecolab Deutschland/ECHA (C‑663/16 P, непубликувано, EU:C:2017:568, т. 47 и 48).
(
81
)	Решение от 11 февруари 1999 г., Antillean Rice Mills и др./Комисия (C‑390/95 Р, EU:C:1999:66, т. 21 и 22).
(
82
)	Определения на заместник-председателя на Съда от 6 октомври 2015 г., Metalleftiki kai Etairia Larymnis Larko/Комисия (C‑385/15 P (I), непубликувано, EU:C:2015:681, т. 6 и 7), от 1 март 2016 г., Cousins Material House/Комисия (C‑635/15 P (I), непубликувано, EU:C:2016:166, т. 5 и 6), и от 17 май 2018 г., Съединени американски щати/Apple Sales International и др. (C‑12/18 P (I), непубликувано, EU:C:2018:330, т. 7 и 8); определения на председателя на Съда от 11 юни 2018 г., Comune di Milano/Съвет (C‑182/18, непубликувано, EU:C:2018:445, т. 8), от 20 септември 2018 г.Crédit Mutuel Arkéa/ЕЦБ (C‑152/18 P и C‑153/18 P, непубликувано, EU:C:2018:765, т. 6—8), от 9 октомври 2018 г., Полша/Комисия (C‑181/18 P, непубликувано, EU:C:2018:826, т. 5 и 6), и от 9 октомври 2018 г., PGNiG Supply & Trading/Комисия (C‑117/18 P, непубликувано, EU:C:2018:897, т. 5 и 6).
(
83
)	Определение на председателя на Съда от 6 март 2003 г., Ramondín и Ramondín Cápsulas/Комисия (C‑186/02 P, EU:C:2003:141, т. 9 и 10).
(
84
)	Определение на председателя на Съда от 25 януари 2008 г., Provincia di Ascoli Piceno и Comune di Monte Urano/Sun Sang Kong Yuen Shoes Factory и др. (C‑461/07 P (I), непубликувано, EU:C:2008:46, т. 17).
(
85
)	Определение на председателя на Съда от 11 юни 2018 г., Comune di Milano/Съвет (C‑182/18, непубликувано, EU:C:2018:445, т. 16).