62022CJ0130
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
12 декември 2024 година (
*1
)
„Обжалване — Публична служба — Правилник за длъжностните лица на Европейския съюз и Условия за работа на другите служители на Европейския съюз — Срочно наети служители — Прекратяване на договор за неопределено време — Срок на предизвестие — Запазване на задължението за лоялност и поверителност — Дисциплинарно производство — Образуване на административно разследване — Прекратяване без предприемане на последващи действия — Неправомерни действия, за които носи отговорност органът по назначаването — Неимуществена вреда — Доказване — Условия за ангажиране на извъндоговорната отговорност на Съюза“
По дело C‑130/22 P
с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадена на 24 февруари 2022 г.,
DD, представляван от N. Lorenz, Rechtsanwältin,
жалбоподател,
като другата страна в производството е:
Агенция на Европейския съюз за основните права (FRA), представлявана първоначално от M. O’Flaherty, а впоследствие от S. Rautio, подпомагани от B. Wägenbaur, Rechtsanwalt,
ответник в първоинстанционното производство,
СЪДЪТ (пети състав),
състоящ се от: I. Jarukaitis, председател на четвърти състав, изпълняващ функцията на председател на пети състав, E. Regan и Z. Csehi (докладчик), съдии,
генерален адвокат: P. Pikamäe,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
С жалбата си DD иска отмяна на решение на Общия съд на Европейския съюз от 21 декември 2021 г., DD/FRA (T‑703/19, наричано по-нататък обжалваното съдебно решение, EU:T:2021:923), с което този съд отхвърля жалбата му, основана на член 270 ДФЕС, с която се иска по същество обезщетение за твърдяната от жалбоподателя неимуществена вреда, определена по справедливост на 50000 евро, причинена от образуването и провеждането на административно производство в рамките на Агенцията на Европейския съюз за основните права (FRA).
Правна уредба
Правилникът
2
Член 11, първа алинея от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз (наричан по-нататък „Правилникът“) гласи:
„При изпълнението на служебните си задължения и в поведението си длъжностното лице се ръководи единствено от интересите на [Европейския съюз]; то не може да търси или да получава указания от правителство, орган, организация или лице извън рамките на своята институция. Длъжностното лице изпълнява възложените му функции обективно, безпристрастно и при спазване на задължението за лоялност към Съюза“.
3
Член 12а, параграф 1 от Правилника предвижда:
„Длъжностните лица се въздържат от всяка форма на психически или сексуален тормоз“.
4
Съгласно член 17 от Правилника:
„1.   Длъжностното лице се въздържа от всяко неразрешено разкриване на информация, получена във връзка със служебните му задължения, освен ако тази информация вече е направена публично достояние или е публично достъпна.
2.   Длъжностното лице продължава да бъде обвързано с това задължение и след прекратяване на служебното правоотношение“.
5
Член 25, втора алинея от Правилника предвижда:
„Всяко индивидуално решение по настоящия правилник незабавно се съобщава в писмена форма на съответното длъжностно лице, до което се отнася. Всяко решение, което има неблагоприятни последици за длъжностното лице, трябва да бъде надлежно мотивирано“.
6
Съгласно член 86 от Правилника:
„1.   Всяко неизпълнение от страна на длъжностно лице или бивше длъжностно лице на задълженията му, произтичащи от настоящия правилник, било то умишлено или по небрежност, ангажира дисциплинарната му отговорност.
2.   При наличието на данни, от които може да се предположи, че е налице неизпълнение по параграф 1, органът по назначаването [(наричан по-нататък „ОН“)] или [Европейската служба за борба с измамите (наричана по-нататък „OLAF“)] могат да образуват административно разследване.
3.   Дисциплинарните правила, процедури и мерки, както и правилата и процедурите за административни разследвания, са изложени в приложение IХ“.
7
Член 1 от приложение IX към Правилника гласи:
„1.   Във всички случаи, когато в хода на разследване на OLAF се разкрие вероятност от лично участие на действащо или бивше длъжностно лице от институция, лицето своевременно бива уведомено, при условие че това не би попречило на разследването. Във всички случаи в заключенията, изготвени при приключване на разследването, не може да се споменава името на длъжностното лице, без да му е била дадена възможност да даде обяснения по отнасящите се до него факти. Обясненията на длъжностното лице се посочват в заключенията.
[…]
3.   Ако след разследването на OLAF не бъдат събрани достатъчно данни за образуване на производство срещу разследваното длъжностно лице, разследването се прекратява, без да се предприемат последващи действия, с решение на директора на [OLAF] който писмено уведомява длъжностното лице за това. Длъжностното лице може да поиска решението да бъде приложено към служебното му досие“.
8
Член 2, параграф 1 от приложение IX към Правилника предвижда:
„Правилата, предвидени в член 1 от настоящото приложение, се прилагат с необходимите промени и към други административни разследвания, извършени от [ОН]“.
9
Член 3 от приложение IX към Правилника гласи:
„Въз основа на доклада от разследването, след като лицето е било уведомено за всички доказателства и след като е било изслушано, [ОН] може:
a)
да реши, че срещу лицето няма достатъчно доказателства за образуване на производство, и да го уведоми за това писмено;
б)
да реши, че макар и да са налице данни за неизпълнение на служебните му задължения, няма да бъде взета дисциплинарна мярка, и ако е необходимо, да отправи предупреждение до длъжностното лице;
в)
в случай на неизпълнение на задълженията по смисъла на член 86 от Правилника за длъжностните лица:
i)
да реши да образува дисциплинарното производство по раздел 4 от настоящото приложение, или
ii)
да реши да образува дисциплинарно производство пред Дисциплинарния съвет“.
10
Член 29 от приложение IX към Правилника гласи:
„Ако срещу длъжностното лице не е било образувано производство в съответствие с член 1, параграф 3 и член 22, параграф 2 от настоящото приложение, то има право да иска да бъдат поправени претърпените от него вреди чрез подходящо публикуване на решението на [ОН]“.
УРДС
11
Член 47 от Условията за работа на другите служители на Европейския съюз (наричани по-нататък „УРДС“) гласи следното:
„Освен при смърт служебното правоотношение на срочно наетите служители се прекратява:
[…]
в) в случай че договорът е за неопределено време:
[…]
i)
при изтичане на срока на предизвестието, посочен в договора; срокът на предизвестието не може да бъде по-кратък от един месец за всяка прослужена година и е с продължителност най-малко три и най-много 10 месеца. […]
[…]“.
Регламент (ЕО) № 45/2001
12
Член 4, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 45/2001 на Европейския парламент и на Съвета от 18 декември 2000 година относно защитата на лицата по отношение на обработката на лични данни от институции и органи на Общността и за свободното движение на такива данни (ОВ L 8, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 30, стр. 142) гласи:
„Личните данни трябва да бъдат:
a)
безпристрастно и законно обработвани;
[…]“.
Обстоятелствата по спора
13
Обстоятелствата по спора са изложени в точки 1—26 от обжалваното съдебно решение по следния начин:
„1.
Жалбоподателят DD е нает на работа на 1 август 2000 г. от Европейския център за мониторинг на расизма и ксенофобията (ЕЦМРК), понастоящем Агенция на Европейския съюз за основните права (FRA), като срочно нает служител по смисъла на член 2, буква а) от [УРДС]. Първоначално нает по договор с определен срок, с него е сключен договор за неопределено време, считано от 16 декември 2006 г.
2.
С писмо от 13 юни 2013 г. директорът на FRA уведомява жалбоподателя за решението си да прекрати договора му за неопределено време и иска от него да не се явява на работното си място по време на срока на предизвестието, „който започва [същия ден] и приключва на 12 [а]прил 2014 г.“.
3.
Десетмесечният срок на предизвестието, предвиден в член 47, буква в), подточка i) от УРДС, изтича на 13 април 2014 г. През срока на предизвестието жалбоподателят е освободен от задължението да предоставя услугите си и да се явява в помещенията на FRA.
4.
С електронни съобщения от 5 март и 9 октомври 2014 г. (наричани по-нататък заедно „спорните електронни съобщения“) жалбоподателят изпраща на A, бивше длъжностно лице на FRA, от частния си електронен адрес определена вътрешна информация на FRA с поверителен характер. Става въпрос за документи, съдържащи по-специално списък с плащания, направени от FRA на B, неин бивш правен съветник.
5.
На 20 март 2015 г. директорът на FRA образува административно разследване на основание член 2 от приложение IX към Правилника […], което по същество се отнася до обстоятелствата по предаването на вътрешни документи на FRA извън нея (наричано по-нататък […] „административното разследване“).
6.
[Административното] разследване е проведено въз основа на три решения (наричани по-нататък заедно „решенията за образуване на административното разследване“), а именно, първо, Решение DIR/003/2015 от 20 март 2015 г. за образуване на административно разследване (наричано по-нататък „решението за образуване на административното разследване“), второ, Решение DIR/004/2016 от 3 март 2016 г. за разширяване на обхвата на административното разследване (наричано по-нататък „решението за разширяване на административното разследване“ […]), и трето, Решение DIR/005/2016 от 18 март 2016 г. за назначаване на комисия по разследване.
7.
С решение от 8 октомври 2015 г., DD/FRA (F‑106/13 и F‑25/14, EU:F:2015:118), Съдът на публичната служба отменя решението за прекратяване, посочено в точка 2 по-горе. Той обаче отхвърля искането на жалбоподателя за обезщетение за неимуществените му вреди.
8.
Жалбоподателят подава жалба срещу решението на Съда на публичната служба, отхвърлена с решение от 19 юли 2017 г., DD/FRA (T‑742/15 P, […], EU:T:2017:528).
9.
На 29 февруари 2016 г. FRA връща на работа жалбоподателя в изпълнение на решение от 8 октомври 2015 г., DD/FRA (F‑106/13 и F‑25/14, EU:F:2015:118).
10.
На 30 март 2016 г. FRA изпраща на жалбоподателя записка, с която го уведомява, от една страна, за образуването на административното разследване и от друга страна, за провеждането на изслушване, предвидено за 5 април 2016 г.
11.
С кореспонденция от същия ден жалбоподателят иска FRA да му представи приетите срещу него доказателства. Същия ден в отговор на искането му разследващите служители му изпращат някои документи, сред които копие от електронното му съобщение от 9 октомври 2014 г.
12.
С електронно съобщение от 4 април 2016 г., в допълнение към изпращането на електронното съобщение, посочено в точка 11 по-горе, FRA изпраща на жалбоподателя допълнителни доказателства, сред които и копие от електронното му съобщение от 5 март 2014 г.
13.
На 5 април 2016 г. разследващите служители на FRA изслушват жалбоподателя и още седем свидетели.
14.
На 10 октомври 2016 г. жалбоподателят е уведомен, че докладът от разследването (наричан по-нататък „докладът от разследването“) е завършен.
15.
На 12 октомври 2016 г. жалбоподателят иска FRA да му предостави заключенията от доклада от разследването, заключенията от разследването, както и всички други пряко свързани с твърденията срещу него документи.
16.
С електронно съобщение от 20 октомври 2016 г., в отговор [на] електронното съобщение, посочено в точка 15 по-горе, FRA изпраща на жалбоподателя заключенията от доклада от разследването.
17.
На 17 ноември 2016 г. жалбоподателят е поканен на предвидено за 6 декември 2016 г. изслушване по смисъла на член 3 от приложение IX към Правилника. По този повод жалбоподателят получава и копие от доклада от разследването заедно с приложенията към него.
18.
На 5 декември 2016 г. FRA уведомява жалбоподателя, че изслушването, посочено в точка 17 по-горе, е отложено за по-късна дата.
19.
Изслушването се провежда на 12 януари 2017 г. По време на това изслушване жалбоподателят прави писмено изявление, в което поддържа, че електронното съобщение от 9 октомври 2014 г. е изтекло в рамките на FRA и иска образуване на вътрешно разследване по този въпрос.
20.
На 13 януари 2017 г. жалбоподателят получава протокола от изслушването, посочено в точка 19 по-горе.
21.
На 20 януари 2017 г. жалбоподателят изпраща на директора на FRA заключителните си бележки по доклада от разследването.
22.
На 28 април 2017 г. директорът на FRA решава да приключи административното разследване без предприемане на последващи действия. Това решение е съобщено на жалбоподателя на 4 май 2017 г.
23.
На 27 август 2018 г. жалбоподателят подава искане […] по смисъла на член 90, параграф 1 от Правилника, с което желае, първо, достъп до определени документи, а именно решенията за образуване на административното разследване, както и докладната записка на началника на отдел „Човешки ресурси“ на FRA от 20 март 2015 г. до директора […], второ, образуване на разследване за нарушаване на поверителността на административното разследване, и трето, поправяне на неимуществените вреди, които твърди, че е претърпял поради неправомерното поведение на FRA в хода на административното разследване.
24.
На 21 декември 2018 г. директорът на FRA уважава частично искането от 27 август 2018 г., като предоставя на жалбоподателя достъп до определени заявени от него документи, посочени в точка 23 по-горе (наричано по-нататък „решението от 21 декември 2018 г.“). Сред предоставените на жалбоподателя документи са решенията за образуване на административното разследване. Посоченото искане е отхвърлено в останалата си част.
25.
На 5 март 2019 г. жалбоподателят подава жалба по административен ред на основание член 90, параграф 2 от Правилника срещу решението от 21 декември 2018 г. […].
26.
С решение от 24 юни 2019 г. директорът на FRA изпраща на жалбоподателя докладната записка от 20 март 2015 г. и отхвърля посочената в точка 25 по-горе жалба по административен ред в останалата ѝ част (наричано по-нататък „решението от 24 юни 2019 г.“)“.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
14
На 11 октомври 2019 г. жалбоподателят подава в секретариата на Общия съд жалбата, посочена в точка 1 от настоящото съдебно решение.
15
В подкрепа на първото си искане, с което той претендира Общият съд да осъди FRA да обезщети неимуществената вреда, която твърди, че е претърпял поради извършените от нея неправомерни действия както при образуването на административното разследване, така и в хода на това разследване, жалбоподателят изтъква девет основания за неправомерност във връзка с неправомерните действия на FRA (наричани по-нататък заедно „неправомерните действия“), с които твърди:
–
първо, че разследващите служители не са разполагали с достатъчно правомощия, за да разследват, от една страна, относно негово нарушение на членове 11 и 17 от Правилника и от друга страна, относно електронното съобщение от 5 март 2014 г., така че административното разследване било лишено от правно основание и нарушавало член 86, параграф 2 от Правилника, както и член 2 от Решение 2013/01 на управителния съвет на FRA от 22 май 2013 г. относно провеждането на административни разследвания и дисциплинарни производства (наричано по-нататък „първото основание за неправомерност“),
–
второ, че решението за образуване на административното разследване не се основавало на наличието на разумно подозрение (наричано по-нататък „второто основание за неправомерност“),
–
трето, че FRA не го е уведомила своевременно за образуването на административното разследване и не го е уведомила за свързаните с него решения (наричано по-нататък „третото основание за неправомерност“),
–
четвърто, прекомерна и неразумна продължителност на административното производство (наричано по-нататък „четвъртото основание за неправомерност“),
–
пето, че решението за приключване на разследването не е мотивирано (наричано по-нататък „петото основание за неправомерност“),
–
шесто, че докладът от разследването е опорочен от грешка при прилагане на правото и от явна грешка в преценката,
–
седмо, нарушение на поверителността на административното разследване от FRA,
–
осмо, нарушение на член 4, параграф 1, буква а) и на член 5, параграф 1, буква а) от Регламент № 45/2001 (наричано по-нататък „осмото основание за неправомерност“) и
–
девето, неизпълнение на задължението за полагане на грижа, липса на обективност и безпристрастност и злоупотреба с власт.
16
С обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че третото и четвъртото основание за неправомерност са обосновани. Той обаче приема, че в случая не са изпълнени условията за ангажиране на отговорността на институция, служба или агенция на Съюза. Всъщност той приема, че жалбоподателят не е доказал нито наличието на претърпяна от последния неимуществена вреда вследствие на неправомерните действия, нито причинно-следствената връзка между тези действия и твърдяната вреда.
Исканията на страните в производството по обжалване
17
Жалбоподателят иска от Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
вследствие на това да му присъди обезщетение за претърпяната от него неимуществена вреда, определена по справедливост на 50000 евро, и при необходимост, да отмени решението от 21 декември 2018 г., както и решението от 24 юни 2019 г., и
–
да осъди FRA да заплати всички съдебни разноски.
18
FRA иска от Съда:
–
да отхвърли жалбата и
–
да осъди жалбоподателя да заплати всички съдебни разноски.
По жалбата
19
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква осем основания, изведени от грешки, допуснати от Общия съд съответно във всяка от осемте части на обжалваното съдебно решение, а именно в изложението на фактите, при разглеждането на първото, второто и от петото до деветото основание за неправомерност, както и в частта, отнасяща се до проверката за наличието на действителна вреда и причинно-следствена връзка.
По първото основание, втората част на третото основание и петото основание
Доводи на страните
20
С първото основание, с втората част на третото основание и с петото основание, които следва да се разгледат заедно, жалбоподателят упреква Общия съд, че е изопачил доказателствата и е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че в случая десетмесечният срок на предизвестието трябва да се счита за период на обичайно полагане на труд, който не може да освободи жалбоподателя от задълженията му за лоялност и поверителност, наложени му съответно с членове 11 и 17 от Правилника.
21
Жалбоподателят твърди по-специално, че в точки 3 и 78 от обжалваното съдебно решение Общият съд е изопачил доказателствата, като същевременно е извършил неправилна квалификация на фактите, като е приел, че през срока на предизвестието жалбоподателят не е бил просто „освободен от задължението си да предоставя своите услуги“, а от него е било поискано не само да не изпълнява служебните си задължения, но и да не се явява в помещенията на FRA. Следователно, противно на приетото от Общия съд в точки 77 и 78 от обжалваното съдебно решение, срокът на предизвестието не можел да се счита за период на обичайно полагане на труд. Следователно Общият съд допуснал грешка при прилагане на правото, като приел, че този период не може да освободи жалбоподателя от задълженията за лоялност и поверителност, наложени му съответно с членове 11 и 17 от Правилника. В писмената си реплика жалбоподателят добавя, че на това изопачаване на доказателствата се основават изводите на Общия съд в точки 58, 63, 86, 155, 174, 229, 243 и 245 от обжалваното съдебно решение.
22
Жалбоподателят счита също, че в точки 77—80 от обжалваното съдебно решение Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че тези задължения за лоялност и поверителност се прилагат през срока на предизвестието. От една страна обаче, срокът на предизвестието, през който жалбоподателят, за разлика от всеки друг член на персонала, не е имал достъп до помещенията на FRA, не можел да се квалифицира като „период на обичайно полагане на труд“. От друга страна, Общият съд тълкувал широко член 17 от Правилника в смисъл, че през този период заинтересованото лице е член на персонала, докато съществува договорно правоотношение. Освен това според жалбоподателя от текста на тази разпоредба на немски и френски език следва, че за целите на прилагането на член 17 от Правилника самото наличие на това правоотношение през срока на предизвестието не е достатъчно. Също така текстовете на всички езици на член 11 от Правилника посочвали като изискване за прилагането му съществуването на активен статут на служител.
23
Накрая, жалбоподателят поддържа по същество, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото в точка 154 от обжалваното съдебно решение, като е приел, че на 5 март 2014 г., към момента на изпращането на едно от спорните електронни съобщения, жалбоподателят все още е бил служител, за когото се прилага Правилникът.
24
Според FRA, от една страна, с твърдението, че десетмесечният срок на предизвестие в случая не представлява „период на обичайно полагане на труд като заето лице“, жалбоподателят целял да постави под въпрос възприетата от Общия съд преценка на фактите, което било недопустимо на етапа на обжалването пред Съда. При всички положения, през този срок на предизвестие жалбоподателят продължил да се ползва от всичките си финансови права, като същевременно бил обвързан от задълженията си на член на персонала, с изключение на задължението да полага труд през срока на предизвестието.
25
От друга страна, FRA изтъква, че с твърдението, че задълженията, предвидени в членове 11 и 17 от Правилника, не са били приложими по време на срока на предизвестието, жалбоподателят само повтаря доводите, които е изтъкнал в жалбата и в репликата си в първоинстанционното производство и които Общият съд е отхвърлил. Във всеки случай, от съдебната практика следвало, че задълженията по Правилника важат през периода на отпуск по лични причини, така че същото се отнасяло и за срока на предизвестието.
Съображения на Съда
26
Що се отнася, първо, до довода на жалбоподателя относно твърдяното изопачаване, което Общият съд допуснал в точки 3 и 78 от обжалваното съдебно решение, следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда от член 256, параграф 1, втора алинея ДФЕС и от член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз следва, че единствено Общият съд е компетентен, от една страна, да установява фактите, освен в случаите, когато неточността на фактическите му констатации следва от представените пред него материали по делото, и от друга страна, да преценява тези факти. Следователно, освен в случай на изопачаване на представените пред Общия съд доказателства, преценката на фактите не представлява правен въпрос, който в това си качество подлежи на контрол от Съда (решение от 25 април 2024 г., NS/Парламент, C‑218/23 P, EU:C:2024:358, т. 58 и цитираната съдебна практика).
27
Подобно изопачаване е налице, когато, без да се основава на нови доказателства, преценката на съществуващите доказателства е явно неправилна или явно противоречаща на текста им. Въпреки това изопачаването трябва ясно да личи от доказателствата по делото, без да е необходимо да се прибягва до нова преценка на фактическите обстоятелства и на доказателствата. Впрочем, когато жалбоподателят твърди изопачаване на доказателствата, той трябва точно да посочи доказателствата, за които се твърди, че са били изопачени от Общия съд, и да покаже грешките в анализа, които по негова преценка са довели Общия съд до това изопачаване (решения от 27 април 2023 г., Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro и др./Комисия, C‑549/21 P, EU:C:2023:340, т. 73 и цитираната съдебна практика, и от 11 януари 2024 г., Foz/Съвет, C‑524/22 P, EU:C:2024:23, т. 38 и цитираната съдебна практика).
28
В случая следва да се подчертае, че в точки 3 и 78 от обжалваното съдебно решение Общият съд се позовава на електронното съобщение от 13 юни 2013 г., с което FRA уведомява жалбоподателя за решението си да прекрати трудовия му договор. Както Общият съд констатира в точка 2 от обжалваното съдебно решение и както самият жалбоподател признава, от това електронно съобщение изрично следва, че директорът на FRA е поискал от него да не се явява на работното си място през срока на предизвестието.
29
Жалбоподателят не изтъква никакъв довод, от който да може да се установи фактическа неточност при прочита на това електронно съобщение от Общия съд. Всъщност жалбоподателят не обяснява с необходимата яснота и точност по какъв начин Общият съд е изопачил съдържанието на посоченото електронно съобщение, като е констатирал в точки 3 и 78 от обжалваното съдебно решение, че през срока на предизвестието жалбоподателят е бил освободен от задължението да предоставя услугите си и да се явява в помещенията на FRA. Ето защо този довод трябва да се отхвърли като неоснователен.
30
Второ, що се отнася до довода за твърдяната грешка при прилагане на правото, изведена от това, че Общият съд неправилно приел, че срокът на предизвестие трябва да се квалифицира като „период на обичайно полагане на труд“, Общият съд по същество констатира в точки 77—80 и 154 от обжалваното съдебно решение, че през десетмесечния срок на предизвестието, който жалбоподателят е бил длъжен да спазва, макар да е бил освободен от задължението по трудовия си договор за предоставяне на услуги и за явяване в помещенията на FRA, той все пак е оставал обвързан от произтичащите от Правилника права и задължения, по-специално от задълженията за лоялност и поверителност.
31
В това отношение от член 47, буква в), подточка i) от УРДС следва, че освен при смърт, служебното правоотношение на срочно наетите служители се прекратява по отношение на договорите за неопределено време при изтичане на срока на предизвестието, предвиден в договора, като този срок на предизвестието не може да бъде по-кратък от един месец за всяка прослужена година и е с продължителност най-малко три месеца и най-много десет месеца.
32
От това следва, че срочно наетият служител не губи качеството си на служител на Съюза през срока на предизвестието и следователно остава обвързан от задълженията на всяко длъжностно лице на Съюза, освен ако изрично е предвидено друго (вж. по аналогия решение от 6 март 2001 г., Connolly/Комисия, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, т. 69).
33
Ето защо Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел в точки 77, 79 и 154 от обжалваното съдебно решение, че по време на срока на предизвестие, предхождащ края на трудовия му договор с FRA, жалбоподателят запазва качеството си на служител на Съюза, по отношение на когото се прилагат произтичащите от Правилника права и задължения.
34
По-конкретно, що се отнася до довода, че Общият съд неправилно приел, че задълженията за лоялност и поверителност, произтичащи съответно от членове 11 и 17 от Правилника, се прилагат по време на срока на предизвестие, следва да се подчертае, противно на твърденията на жалбоподателя, че нищо в структурата, контекста и целта на тези членове не позволява да се приеме, че при липсата на специални разпоредби те изискват за прилагането си съответният служител или длъжностно лице на Съюза да се намира в „активно“ положение, в което е длъжен да изпълнява служебните си задължения, поради което посочените членове престават да се прилагат от момента, в който започва да тече този срок на предизвестие.
35
От една страна, що се отнася до член 11 от Правилника, предвиденото в него задължение за лоялност се налага поне за периода, през който заинтересованото лице има статут на длъжностно лице или служител, тъй като това задължение е предназначено главно да запази отношението на доверие, което трябва да съществува между тях и съответната институция на Съюза (вж. в този смисъл решение от 6 март 2001 г., Connolly/Комисия, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, т. 44).
36
От друга страна, що се отнася до задължението за поверителност, което в съответствие с член 17, първа алинея от Правилника налага на всяко длъжностно лице или служител на Съюза да се въздържа от всяко неразрешено разкриване на информация, получена във връзка със служебните му задължения, освен ако тази информация вече е направена публично достояние или е публично достъпна, достатъчно е да се отбележи, че от втория параграф на тази разпоредба следва, че такова длъжностно лице или служител продължава да бъде обвързано с това задължение след прекратяване на служебното му правоотношение.
37
В този смисъл посоченият принцип се прилага на по-силно основание за срока на предизвестието, който евентуално предхожда прекратяването на служебното правоотношение на длъжностно лице или служител на Съюза.
38
Тези съображения не се поставят под съмнение от доводите, изтъкнати от жалбоподателя, че в случая през срока на предизвестието му директорът на FRA го е задължил да не изпълнява служебните си задължения, и му е забранил достъпа до помещенията на тази агенция, което имало за последица, че през този период неговият работодател не го третирал като член на персонала.
39
В това отношение се налага изводът, че макар член 47, буква в), подточка i) от УРДС да не предвижда изрично, че условията на труд на служителя, чийто договор е прекратен, могат да бъдат променяни през срока на предизвестието, така че този период по презумпция представлява обичайно полагане на труд, така или иначе институциите, органите, службите и агенциите на Съюза разполагат с широко право на преценка при организирането на своите служби и при назначаването на членовете на своя персонал, при условие че това назначаване се извършва в интерес на службата и при съблюдаване на равностойността на длъжностите, включително по отношение на членовете на персонала, които се намират в срок на предизвестие.
40
При това положение решението за освобождаване на срочно наетия служител, чийто трудов договор е прекратен, от неговото задължение да предоставя произтичащите от този договор престации, и да му се забрани да се явява в помещенията на институцията, службата или агенцията на Съюза, с която е свързан през срока на предизвестието, по принцип може да представлява мярка, приета в интерес на службата, и не може непременно да изключи, противно на поддържаното по същество от жалбоподателя, квалифицирането на този срок на предизвестие като „период на обичайно полагане на труд“.
41
При това положение Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел в точка 80 от обжалваното съдебно решение, че фактът, че през срока на предизвестието жалбоподателят е бил освободен от задължението да изпълнява служебните си задължения, и не е можел да отиде в помещенията на FRA, в случая не може да го освободи от задълженията за лоялност и поверителност, наложени му съответно с членове 11 и 17 от Правилника, поради което доводите на жалбоподателя в това отношение трябва да се приемат за неоснователни.
42
Поради това първото основание, втората част на третото основание и петото основание трябва да се отхвърлят по същество.
По второто основание, както и по първата и третата част на третото основание
Доводи на страните
43
С второто си основание, както и с първата и третата част на третото си основание, които следва да се разгледат заедно, жалбоподателят упреква Общия съд, че в точки 49—84 от обжалваното съдебно решение е допуснал няколко грешки при прилагане на правото и явни грешки в преценката, както и че е изопачил доказателствата в рамките на своя анализ на първото и второто основание за неправомерност, отнасящи се до образуването на административното разследване и до разширяването на обхвата му, и че не е изложил достатъчно мотиви в това отношение.
44
Първо, Общият съд изопачил доказателствата и допуснал грешки при прилагане на правото, като констатирал, че решението за образуване на административното разследване включва спорните електронни съобщения, тоест и електронното съобщение от 5 март 2014 г., при положение че това решение се отнася само до електронното съобщение от 9 октомври 2014 г. Жалбоподателят поддържа, че Общият съд не е разгледал доводите му, изведени от това, че посоченото решение се отнася до изтичането само на един документ, а именно на документа, приложен към електронното съобщение от 9 октомври 2014 г., а не до съдържанието на електронното съобщение от 5 март 2014 г. В това отношение той изтъква, че Общият съд не е взел предвид, от една страна, текста на същото решение и от друга страна, контекста, в който то се вписва. Също така в точки 52—61 от обжалваното съдебно решение Общият съд допуснал грешки при прилагане на правото в тълкуването си на обхвата на решението за разширяване на административното разследване, пренебрегвайки както изричната му формулировка, така и контекста, в който то се вписва, по-специално изискванията, произтичащи от Регламент № 45/2001, и текста на разпоредителната част на диспозитива на решението за назначаване на комисия по разследване.
45
Жалбоподателят твърди, второ, че в рамките на своя анализ Общият съд не е направил достатъчно разграничение между образуването на административното разследване и разширяването на неговия обхват. Макар жалбоподателят да признава, че както следва от точка 66 от обжалваното съдебно решение, второто основание за неправомерност е тясно свързано с първото, той счита, че що се отнася до последното, решението за образуване на административното разследване се е отнасяло до изтичането на един-единствен документ, докато правният въпрос, повдигнат в рамките на второто основание за неправомерност, е бил дали доказателствата, с които FRA е разполагала към момента на образуване на административното разследване, са отговаряли на условията, за да съставляват начало на доказателство, необходимо за образуването на административно разследване. Следователно Общият съд не направил достатъчно разграничение между спорните електронни съобщения и не посочил, че електронното съобщение от 9 октомври 2014 г. — единственото първоначално изтъкнато при образуването на административното разследване, може да се разглежда като такова начало на доказателство.
46
Трето, Общият съд изопачил доказателствата, изложил непълни мотиви и допуснал грешка при прилагане на правото, като приел, противно на това, което следвало от особено широката формулировка на приетото през март 2016 г. решение за разширяване на административното разследване, че доводът на жалбоподателя, че FRA е започнала срещу него „случайна издирвателна дейност“ или „извличане на информация“, представлява обикновено твърдение, което не е подкрепено с никакво конкретно доказателство.
47
FRA повдига възражение за недопустимост на второто основание, както и на първата и третата част на третото основание, като твърди, че жалбоподателят само оспорва фактическите констатации на Общия съд, и добавя, че във всички случаи, доводите на жалбоподателя са явно неоснователни.
Съображения на Съда
48
Първо, доколкото жалбоподателят твърди, че Общият съд е изопачил доказателствата, като е тълкувал неправилно решенията за образуване на административното разследване, важно е да се припомни, че макар изопачаването на доказателствата да може да се състои в тълкуване на документ в противоречие със съдържанието му, за доказването на такова изопачаване не е достатъчно да се покаже, че този документ може да се тълкува по различен от възприетия от Общия съд начин. За тази цел е необходимо да се установи, че Общият съд явно е превишил пределите на разумната преценка на посочения документ, по-специално като го е тълкувал в противоречие с текста му (решение от 23 март 2023 г., PV/Комисия, C‑640/20 P, EU:C:2023:232, т. 134).
49
В случая следва да се отбележи, от една страна, че от самия текст на разпоредителната част на решението за образуване на административното разследване, възпроизведен в точка 50 от обжалваното съдебно решение, който не е оспорен в рамките на настоящото производство по обжалване, е видно, че това разследване е имало за цел да установи фактите и обстоятелствата, при които жалбоподателят е разполагал с вътрешни документи на FRA, въпреки че от 14 юни 2013 г. вече не е имал достъп до такива документи. От друга страна, с решението за разширяване на административното разследване FRA решава, съгласно текста на посоченото решение, възпроизведен в точка 53 от обжалваното съдебно решение, който също не е оспорен в рамките на настоящото производство по обжалване, да разшири обхвата на това разследване както във времеви план, така и по отношение на лицата, като посочи и външните участници и бившите служители на FRA, за да определи замесените лица и да установи източниците на изтичането.
50
Ето защо констатацията на Общия съд в точки 51, 55 и 58 от обжалваното съдебно решение, че решенията за образуване на административното разследване са формулирани достатъчно широко, за да могат да се разглеждат като обхващащи всички данни, свързани със спорното изтичане, така че това разследване непременно е можело да се отнася до всеки друг документ, който е могъл да бъде обект на неразрешено разкриване на информация във връзка със спорните електронни съобщения, а именно както електронното съобщение от 9 октомври 2014 г., така и това от 5 март 2014 г., не изглежда явно неточна с оглед на текста и контекста на тези документи.
51
Следователно доводите относно изопачаването на решенията за образуване на административното разследване трябва да бъдат отхвърлени като неоснователни.
52
Що се отнася, второ, до довода, че в точки 64—85 от обжалваното съдебно решение Общият съд не направил достатъчно разграничение между образуването на административното разследване и разширяването на обхвата му, доколкото електронното съобщение от 5 март 2014 г. не можело да представлява начало на доказателство, позволяващо образуването на административното разследване, следва да се припомни, както е видно от цитираната в точка 26 от настоящото решение съдебна практика, в рамките на производство по обжалване, че Съдът не е компетентен да установява фактите, нито по принцип да проверява доказателствата, които Общият съд е приел в подкрепа на тези факти.
53
Всъщност, щом като тези доказателства са били редовно събрани и общите принципи на правото и приложимите процесуални правила относно доказателствената тежест и събирането на доказателствата са били спазени, само Общият съд може да преценява значението, което трябва да бъде дадено на доказателствата, които са му били представени, освен ако не са били изопачени (решение от 11 януари 2024 г., Foz/Съвет, C‑524/22 P, EU:C:2024:23, т. 37 и цитираната съдебна практика).
54
С доводите си, обобщени в точка 45 от настоящото съдебно решение, жалбоподателят впрочем иска преразглеждане от Съда на доказателствата, представени в първоинстанционното производство и анализирани в обжалваното съдебно решение, без да твърди, че Общият съд ги е изопачил, което по съображенията, изложени в предходната точка, е извън компетентността на Съда.
55
Ето защо тези доводи следва да се отхвърлят като недопустими.
56
На трето и последно място, жалбоподателят упреква Общия съд, че в точка 85 от обжалваното съдебно решение неправилно е приел, че доводът, че през март 2016 г. FRA е започнала „случайна издирвателна дейност“ или „извличане на информация“, е само твърдение, което не е подкрепено с нито едно конкретно доказателство.
57
В това отношение се налага изводът, че доводите в подкрепа на това оплакване не позволяват да се докаже, че констатациите на Общия съд в посочената точка от обжалваното съдебно решение се основават на изопачаване на представените в първоинстанционното производство доказателства, като тези доводи всъщност целят да поставят под въпрос самостоятелната преценка на фактите, която Общият съд е извършил в това отношение.
58
Ето защо в съответствие с припомнената в точка 26 от настоящото решение съдебна практика тези доводи следва да се отхвърлят като недопустими.
59
Следователно второто основание, както и първата и третата част на третото основание трябва да се отхвърлят отчасти като недопустими и отчасти по същество.
По четвъртото основание
Доводи на страните
60
С четвъртото си основание жалбоподателят твърди, че в точки 145—149 от обжалваното съдебно решение Общият съд е допуснал грешки при прилагане на правото, не е изложил достатъчно мотиви и е извършил непълен анализ на жалбата в първоинстанционното производство.
61
Жалбоподателят счита, най-напред, че в точка 146 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно е приел, че в член 25, втора алинея от Правилника се урежда задължението за мотивиране, що се отнася по-специално до решенията, които имат неблагоприятни последици за длъжностните лица на Съюза. По-нататък, той изтъква, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че той не може законосъобразно да твърди, че има нарушение на член 3 от приложение IX към Правилника поради това, че решението за приключване на административното разследване не е мотивирано. Освен това Общият съд не мотивирал причината, поради която жалбоподателят не можел да се позове на член 41 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
62
Накрая, Общият съд разгледал само частично петото основание за незаконосъобразност и в точка 149 от обжалваното съдебно решение не мотивирал надлежно решението си, съгласно което не следва да се разглеждат останалите доводи на жалбоподателя в това отношение, по-специално що се отнася до твърдяното нарушение на принципа на правна сигурност.
63
Според жалбоподателя FRA е нарушила принципа на правна сигурност, като е приключила административното разследване, без да избере конкретна възможност. Всъщност упражняването на правото на поправяне на претърпените вреди от длъжностно лице или служител на Съюза, срещу което/когото не е било образувано производство, както е предвидено в член 29 от приложение IX към Правилника, се обуславяло от обстоятелството, че ОН е решил да избере разрешението, посочено в член 3, буква а) от приложение IX към Правилника. В случая, като не избрала едно от разрешенията, посочени в този член 3, FRA заобиколила тази разпоредба, както и член 29 от приложение IX към Правилника и лишила по същество тези разпоредби от смисъл и от всякакво действие. Поради това FRA нарушила принципа на правна сигурност, като се има предвид, че жалбоподателят имал законен интерес да ползва правата, признати му с член 29 от приложение IX към Правилника във връзка с член 3 от него.
64
FRA повдига възражение за недопустимост на четвъртото основание и добавя, че във всеки случай, то е явно необосновано.
65
Тя отбелязва, първо, че съгласно член 41, параграф 2, буква а) от Хартата буква в) от тази разпоредба се прилага само за решенията, които имат неблагоприятни последици за адресата. Според FRA обаче Общият съд правилно приема в точки 145 и 147 от обжалваното съдебно решение, че решение за прекратяване на дисциплинарно производство без предприемане на последващи действия не представлява акт с неблагоприятни последици за засегнатото лице, и този съд е изложил достатъчно мотиви в това отношение.
66
Второ, противно на поддържаното от жалбоподателя, решението за прекратяване на административното разследване без предприемане на последващи действия не нарушавало принципа на правна сигурност.
67
Трето, тя изтъква, че дори в случая да се предположи, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е констатирал, че решението за прекратяване на разследването без предприемане на последващи действия е трябвало да бъде мотивирано, това нямало да донесе никаква полза на жалбоподателя. Следователно жалбоподателят нямал законен интерес да оспори поради липса на мотиви решение, с което административно разследване спрямо него е прекратено, без да се предприемат последващи действия.
Съображения на Съда
68
Следва да се припомни, че в съответствие с член 25, втора алинея, второ изречение от Правилника всяко индивидуално решение по Правилника, „което има неблагоприятни последици“ за длъжностното лице, трябва да бъде надлежно мотивирано. Това задължение за мотивиране на акта с неблагоприятни последици има за цел, от една страна, да се даде достатъчно информация на заинтересованото лице, за да прецени дали актът е обоснован, или евентуално страда от порок, който позволява да се оспори законосъобразността му, и от друга страна, да се даде възможност на съда да упражни своя контрол в това отношение (определение от 23 юли 2019 г., UC/Парламент, C‑196/19 P, EU:C:2019:653, т. 5 (становище на генералния адвокат Saugmandsgaard Øe, т. 6 и цитираната съдебна практика).
69
В случая Общият съд приема в точки 147 и 148 от обжалваното съдебно решение, без да се произнася по другите доводи на жалбоподателя в това отношение, че последният не може законосъобразно да твърди нарушение на член 3 от приложение IX към Правилника поради това, че решението за прекратяване на административното разследване без предприемане на последващи действия не е мотивирано, тъй като подобно решение не представлява „увреждащ акт“ по смисъла на членове 90 и 91 от Правилника.
70
Ето защо най-напред следва да се провери дали посоченото решение за прекратяване на административното разследване представлява увреждащ акт по смисъла на член 90, параграф 2 от Правилника.
71
Съгласно тази разпоредба всяко лице, което попада в персоналния обхват на Правилника, може да отнесе до ОН жалба срещу увреждащ го акт. Член 91, параграф 1 от Правилника уточнява, че Съдът е компетентен да се произнесе по всеки възникнал спор между Съюза и едно от тези лица относно законосъобразността на акт, увреждащ последното по смисъла на член 90, параграф 2. Тези разпоредби са приложими по аналогия към жалбите на другите служители по силата на член 117 от УРДС (вж. в този смисъл решение от 15 декември 2022 г., Picard/Комисия, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, т. 94).
72
Съгласно практиката на Съда увреждащи актове или мерки по смисъла на член 90, параграф 2 от Правилника са само тези, пораждащи задължителни правни последици, които могат да засегнат пряко и непосредствено интересите на жалбоподателя, като изменят съществено правното му положение (решение от 15 декември 2022 г., Picard/Комисия, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, т. 95 и цитираната съдебна практика).
73
За да се определи дали даден акт поражда такива последици, следва да се съобрази същността на акта и тези последици да се преценят с оглед на обективни критерии, като съдържанието на акта, като евентуално се държи сметка и за контекста на приемането му и за правомощията на издалата го институция (решение от 15 декември 2022 г., Picard/Комисия, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, т. 96 и цитираната съдебна практика).
74
Всъщност понятието „увреждащ акт“ по смисъла на член 90, параграф 2 от Правилника трябва да се тълкува широко и да се разбира като всеки акт, който може да засегне пряко определено правно положение (вж. по аналогия решение от 21 декември 2023 г., Scuola europea di Varese, C‑431/22, EU:C:2023:1021, т. 64).
75
Член 3 от приложение IX към Правилника, който има за цел да уреди действията на ОН в края на етапа на административното разследване, прекратено без предприемане на последващи действия по настоящото дело, изброява изчерпателно трите възможности, с които този орган разполага въз основа на доклада от административното разследване. Всъщност от ясния и недвусмислен текст на този член е видно, че след като длъжностното лице на Съюза е било уведомено за всички доказателства и след като е било изслушано, ОН може, първо, да реши, че срещу това лице няма достатъчно доказателства за образуване на производство, и да го уведоми за това писмено. Второ, макар и да са налице данни за неизпълнение на съответните служебни задължения, ОН може да реши, че няма да бъде взета дисциплинарна мярка, и ако е необходимо, може да отправи само предупреждение до посоченото длъжностно лице. Трето, в случай на умишлено или небрежно неизпълнение на задълженията, които действащото или бившето длъжностно лице е длъжно да изпълни по силата на Правилника, ОН може да реши да образува дисциплинарно производство и евентуално за тази цел да сезира дисциплинарния съвет (решение от днес, C‑587/21 Р, DD/FRA, т. 36).
76
Доколкото обаче дадено решение за прекратяване без предприемане на последващи действия може да представлява решение, съгласно което ОН счита, че срещу заинтересованото лице няма достатъчно доказателства за образуване на производство по смисъла на член 3, буква а) от приложение IX към Правилника, следва да се отбележи, че такова решение представлява промяна в правното положение на това лице, като му предоставя определени права.
77
От една страна, както следва от член 29 от приложение IX към Правилника във връзка с член 1, параграф 3 и член 2, параграф 1 от това приложение, ако срещу длъжностното лице не е било образувано производство, то би могло да има право евентуално на обезщетение за претърпените от него вреди чрез подходящо публикуване на решението на ОН.
78
От друга страна, по силата на член 1, параграф 3 от приложение IX към Правилника във връзка с член 2, параграф 1 от това приложение, ако не бъдат събрани достатъчно данни за образуване на производство срещу разследваното длъжностно лице, разследването се прекратява, без да се предприемат последващи действия, с решение на ОН, за което се уведомява писмено длъжностното лице, което има право да поиска това решение да бъде приложено към служебното му досие.
79
При това положение решението за прекратяване на административно разследване без предприемане на последващи действия, адресирано срещу длъжностно лице или служител на Съюза, трябва да се счита за съставляващо акт, който може да засегне пряко правното му положение, и следователно за „увреждащ го акт“ по смисъла на член 90, параграф 2 от Правилника, още повече когато формулировката на този акт и контекстът, в който той се вписва, не позволяват, както в настоящия случай, да се установи с достатъчна сигурност, че срещу това длъжностно лице или този служител не е имало достатъчно доказателства за образуване на производство по смисъла на член 3 от приложение IX към Правилника. Впрочем жалбоподателят трябва да може да узнае точно какви са конкретните мотиви, поради които се прекратява отнасящото се до него административно производство, за да не бъде лишен от ефективната съдебна защита, позволяваща му да се позове на правата, които черпи от Правилника.
80
С оглед на тези обстоятелства Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точки 147 и 148 от обжалваното съдебно решение е постановил, че решението на FRA да прекрати административното производство без предприемане на последващи действия по отношение на жалбоподателя, не представлява увреждащ го акт, поради което последният не е можел законосъобразно да твърди нарушение на член 3 от приложение IX към Правилника с довода, че посоченото решение не е било мотивирано.
81
Ето защо следва да се уважи четвъртото основание и да се отмени обжалваното съдебно решение в частта, в която Общият съд отхвърля петото основание за неправомерност, изтъкнато от жалбоподателя.
По шестото основание
Доводи на страните
82
С шестото си основание жалбоподателят по същество упреква Общия съд, че в точки 169—173 от обжалваното съдебно решение е допуснал няколко грешки при прилагане на правото и е извършил непълен анализ на доводите му в подкрепа на осмото основание за неправомерност. Освен това Общият съд не изпълнил задължението си за мотивиране в това отношение.
83
С първата част от шестото си основание жалбоподателят твърди, че грешките, допуснати от Общия съд при преценката на първото и второто основание за неправомерност, се отразяват на допуснатата от него грешка по отношение на осмото основание за неправомерност, така че доводите му отчасти се припокриват с изтъкнатите в подкрепа на първите му две основания. В този контекст жалбоподателят поддържа по същество, че Общият съд не е мотивирал надлежно решението си, че в случая не е бил нарушен член 4, параграф 1, буква а) от Регламент № 45/2001. Според жалбоподателя обаче Общият съд е бил длъжен да провери и дали административното разследване отговаря на изискванията в областта на защитата на личните данни.
84
С втората част на шестото си основание жалбоподателят поддържа, че Общият съд неправилно е приел, че тъй като административното разследване е било образувано въз основа на достатъчно индиции, жалбоподателят не може основателно да твърди нарушение на Регламент № 45/2001. Според жалбоподателя обаче образуването и провеждането на административното разследване, както и всички последващи актове в резултат на административното разследване са в противоречие с Регламент № 45/2001. Всъщност FRA разполагала с личните данни на жалбоподателя, съдържащи се в спорните електронни съобщения, като документи, приложени към заявление за достъп до документи на трето лице, и решила впоследствие да обработва тези данни по несъвместим с тази цел начин. В това отношение той упреква Общия съд, че не се е произнесъл по тези доводи, представени в рамките на становището му от 15 февруари 2021 г. по отговорите на FRA на въпросите на Общия съд.
85
FRA повдига възражение за явна недопустимост на шестото основание. Във всички случаи, това основание било несъстоятелно. По същество тя отбелязва, че жалбоподателят само повтаря твърденията, които е поддържал в първоинстанционното производство.
Съображения на Съда
86
В съответствие със съдебната практика, цитирана в точка 26 от настоящото решение, най-напред следва да се отхвърлят като недопустими доводите, развити в първата част на шестото основание, с които по същество жалбоподателят оспорва извършената от Общия съд преценка на фактите, като твърди, че никакво правно основание не обосновава включването на електронното съобщение от 9 октомври 2014 г. в административното разследване и оттук и наличието на „начало на доказателство“ за целите на образуването на това разследване, без да изтъква каквото и да било изопачаване на тези факти.
87
Що се отнася до твърдяната липса на мотиви в обжалваното съдебно решение в това отношение, важно е да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда задължението за мотивиране не обвързва Общия съд да направи изложение, което да следва изчерпателно и едно по едно всички разсъждения, направени от страните по спора, като по този начин мотивирането от Общия съд може да бъде имплицитно, при условие че позволява на заинтересованите лица да научат причините, поради които Общият съд не е уважил доводите им, а на Съда — да разполага с достатъчно данни, за да упражни своя контрол (решение от 9 ноември 2023 г., XC/Комисия, C‑527/21 P, EU:C:2023:850, т. 99 и цитираната съдебна практика).
88
В случая, след като в точка 170 от обжалваното съдебно решение констатира, че изтъкнатите от жалбоподателя доводи относно твърдяното нарушение от FRA на член 4, параграф 1, буква а) и на член 5, параграф 1, буква а) от Регламент № 45/2001 при образуването на административното разследване са тясно свързани с доводите, които той изтъква в подкрепа на съществуването на второто основание за неправомерност, в точки 171—173 от това решение Общият съд постановява, че от анализа в рамките на това второ основание за неправомерност следва, че административното разследване по отношение на жалбоподателя е било образувано въз основа на достатъчно индиции за наличието на неизпълнение на задълженията по Правилника, в съответствие с член 86, параграф 2 от Правилника. При тези обстоятелства Общият съд по същество приема, че доводите на жалбоподателя, с които той упреква FRA, че е нарушила разпоредбите на Регламент № 45/2001, трябва да се отхвърлят, тъй като почиват на погрешно схващане.
89
Впрочем тези мотиви са достатъчни, за да позволят на жалбоподателя да разбере причините, поради които доводите му са били отхвърлени, а на Съда — да упражни своя контрол. Ето защо твърдението на жалбоподателя за непълнота на мотивите трябва да се отхвърли като неоснователно.
90
Поради това първата част на шестото основание трябва да се отхвърли.
91
Що се отнася до втората част на шестото основание, достатъчно е да се отбележи, на първо място, че доколкото доводите в подкрепа на посочената част трябва да се разбират като изведени от това, че Общият съд не разгледал доводите на жалбоподателя, с които се допълват твърденията му в подкрепа на осмото основание за неправомерност за нарушение на член 4, параграф 1, буква а) от Регламент № 45/2001, които жалбоподателят изтъкнал в становището си от 15 февруари 2021 г., от точка 88 от настоящото решение следва, че като е приел в точки 172 и 173 от обжалваното съдебно решение, че FRA е образувала редовно административното разследване, Общият съд имплицитно, но несъмнено е приел, че личните данни на жалбоподателя, съдържащи се в спорните електронни съобщения, са били обработвани законосъобразно в съответствие с тази разпоредба. Следователно Общият съд не може да бъде упрекнат, че не е изпълнил задължението за мотивиране в това отношение.
92
На второ място, що се отнася до твърдяната грешка при прилагане на правото, изведена от нарушение на член 4, параграф 1, буква а) от Регламент № 45/2001, тъй като Общият съд не взел предвид факта, че спорните електронни съобщения, които съдържат отнасящи се до жалбоподателя лични данни, са били получени по погрешка от FRA и следователно не са били законно придобити, достатъчно е да се припомни, че водещият принцип в правото на Съюза е този на свободата при събирането на доказателства, така че страните по принцип имат възможността да привеждат доказателствени средства от всякакво естество, за да докажат даден факт (решение от 10 септември 2020 г., Hamas/Съвет, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, т. 73).
93
В това отношение е важно да се припомни, че член 4, параграф 1, буква а) от Регламент № 45/2001 предвижда, че личните данни трябва да бъдат безпристрастно и законно обработвани. Все пак, противно на поддържаното от жалбоподателя, от тази разпоредба не може да се направи извод, че тя е израз на по-общо правило, което в случая е трябвало да попречи на FRA да използва в рамките на административното разследване информацията, предоставена на тази агенция от трето лице, единствено поради това, че тази информация е била получена за други цели и че предаването ѝ на посочената агенция е било по погрешка.
94
При тези обстоятелства втората част на шестото основание трябва да се отхвърли по същество.
95
Следователно шестото основание трябва да се отхвърли изцяло.
По седмото основание
Доводи на страните
96
Със седмото си основание жалбоподателят по същество твърди, че Общият съд е допуснал грешки при прилагане на правото в анализа си в точки 223—229 от обжалваното съдебно решение, като е отхвърлил доводите му относно твърдян психологически тормоз като неясно формулирани. Той поддържа по същество, че третото и четвъртото основание за неправомерност, които Общият съд е приел за доказани по отношение на FRA в точки 98, 111 и 139 от обжалваното съдебно решение, са свързани с административното разследване и отговарят на произтичащите от съдебната практика критерии, на които трябва да отговаря неподходящото поведение, за да се квалифицира като тормоз. Ето защо, противно на това, което следвало от точка 227 от обжалваното съдебно решение, те не можело да се считат за вписващи се в нормалното протичане на административното разследване.
97
FRA оспорва доводите на жалбоподателя. Тя поддържа по същество, че седмото основание е явно недопустимо и във всички случаи, трябва да се отхвърли по същество, тъй като жалбоподателят само оспорва преценката на Общия съд по отношение на доказателствата, изтъкнати в първоинстанционното производство.
Съображения на Съда
98
Със седмото основание, което е насочено срещу точки 223—229 от обжалваното съдебно решение, жалбоподателят по същество поддържа, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е счел, независимо от факта, че в точки 98, 111 и 139 от обжалваното съдебно решение е приел, че в действителност FRA може да бъде упрекната за третото и четвъртото основание за неправомерност, че това все пак не е достатъчно, за да се установи наличието на психически тормоз, на който жалбоподателят бил жертва в рамките на административното разследване.
99
В това отношение следва да се отбележи, че това съображение на Общия съд се основава на неговата самостоятелна преценка на фактите и доказателствата относно тежестта на третото и четвъртото основание за неправомерност, признати за доказани по отношение на FRA. Така в точки 227—229 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че тези основания за неправомерност не могат, дори взети в своята съвкупност и при липсата на други изтъкнати от жалбоподателя обстоятелства, да съставляват психически тормоз по смисъла на член 12а от Правилника.
100
Пред Съда жалбоподателят не представя никакви конкретни правни доводи, които да могат да докажат защо по-специално в точка 228 от обжалваното съдебно решение Общият съд извършил неправилна правна квалификация на фактите в нарушение на цитираната в точки 223—225 от обжалваното решение съдебна практика във връзка с понятието „психически тормоз“ по смисъла на член 12а от Правилника.
101
Така, изглежда, че с твърдението за грешка при прилагане на правото жалбоподателят всъщност цели Съдът просто да преразгледа фактическите обстоятелства, които е посочил в подкрепа на първоинстанционната си жалба, без да се изтъква изопачаване на тези доказателства от Общия съд, което съгласно цитираната в точка 26 от настоящото решение съдебна практика е извън компетентността на Съда.
102
С оглед на тези съображения седмото основание следва да се отхвърли като недопустимо.
По осмото основание
Доводи на страните
103
С осмото си основание жалбоподателят упреква Общия съд, че в точки 237 и 240—242 от обжалваното съдебно решение е направил неправилен прочит на съдебната практика, приложима в областта на извъндоговорната отговорност на Съюза, що се отнася по-конкретно до доказателствата, които трябва да бъдат представени, за да се установи наличието на неимуществена вреда. Като се позовава на практиката на Общия съд, той изтъква, че представянето на доказателствено искане не се счита непременно за условие за признаването на неимуществена вреда и че е достатъчно жалбоподателят да докаже, че поведението, в което е упрекната съответната институция, служба или агенция на Съюза, е от естество да му причини такава вреда. Освен това жалбоподателят поддържа, че от практиката на Съда следва, че в случай на неимуществена вреда не е необходимо да се установява с точност наличието на вреда и на причинно-следствена връзка, като те също могат да бъдат изведени от естеството на нарушението и от обстоятелствата.
104
Освен това жалбоподателят изтъква, че обжалваното съдебно решение не съдържа никакви мотиви относно причините, поради които непредоставянето от FRA на всички поискани документи и отказът ѝ да признае неправомерните си действия по време на досъдебното производство, не са можели да му причинят стрес, тревожност и чувство за несправедливост.
105
Накрая, жалбоподателят твърди, че е налице нарушение на член 47 от Хартата, в който е закрепено правото на ефективна съдебна защита, тъй като Общият съд не му е присъдил обезщетение за претърпяната от него неимуществена вреда, макар FRA да е признала извършените неправомерни действия при административното разследване. Според жалбоподателя съображенията на Общия съд го лишават от ефективни правни средства за защита, позволяващи да се поправят вредите във връзка с този вид неправомерни действия.
106
FRA счита, че доводите, с които жалбоподателят критикува точка 242 от обжалваното съдебно решение, са, от една страна, явно неоснователни, доколкото по този начин жалбоподателят само повтаря доводите, развити в точка 134 от жалбата му в първоинстанционното производство, а от друга — явно недопустими, доколкото твърди, че е претърпял неимуществена вреда.
107
Що се отнася до довода на жалбоподателя за твърдяно нарушение на член 47 от Хартата, тази агенция изтъква, че правото на ефективни правни средства за защита се отнася за достъпа до правосъдие, но не дава никаква гаранция за успех. Освен това FRA поддържа, че правото на Съюза не освобождава жалбоподателя от задължението му за доказване и не позволява да се уважи искане за поправяне на твърдяна неимуществена вреда, когато то се основава на чиста спекулация.
Съображения на Съда
108
Съгласно практиката на Съда всяка институция или всяка служба или агенция на Съюза може да носи отговорност за поведението си, стига да са изпълнени условията за неправомерност на това поведение, наличие на вреда и на причинно-следствена връзка между посоченото поведение и твърдяната вреда (решения от 4 юни 2020 г., Schokker/ЕААБ, C‑310/19 P, EU:C:2020:435, т. 54, и от 2 юни 2022 г., EM/Парламент, C‑299/21 P, EU:C:2022:429, т. 122).
109
Що се отнася до условията за наличие на вреда и на причинно-следствена връзка, тази отговорност може да бъде ангажирана само ако жалбоподателят наистина е претърпял действителна и сигурна вреда и ако вредата произтича достатъчно пряко от твърдяната неправомерност на съответното поведение. Така жалбоподателят трябва да представи доказателства пред съда на Съюза, за да установи наличието и размера на твърдяната от него вреда, както и наличието на достатъчно пряка причинно-следствена връзка между тази неправомерност и твърдяната вреда (вж. в този смисъл решение от 5 март 2024 г., Kočner/Европол, C‑755/21 P, EU:C:2024:202, т. 135 и цитираната съдебна практика).
110
В това отношение от практиката на Съда следва също, че представянето на доказателствено искане не се счита непременно за условие за признаването на неимуществена вреда. Жалбоподателят обаче трябва поне да докаже, че поведението, в което се упреква съответната институция, е от естество да му причини такава вреда (вж. в този смисъл решение от 16 юли 2009 г., SELEX Sistemi Integrati/Комисия, C‑481/07 P, EU:C:2009:461, т. 38).
111
От това следва, че дори при липсата на доказателства, които могат да установят наличието и размера на дадена неимуществена вреда, условието за наличие на такава вреда може да бъде изпълнено, ако жалбоподателят докаже, че от укоримото поведение неизбежно произтича неимуществена вреда.
112
В случая, що се отнася до наличието на неимуществената вреда по четвъртото основание за неправомерност относно прекомерната продължителност на административното производство, следва да се констатира, че след като в рамките на самостоятелната си преценка на фактите Общият съд е приел, че наличието на тази вреда не може да се презумира, тъй като, преди да е бил уведомен за това разследване, жалбоподателят не е могъл да бъде изложен на риск от стрес или тревога, докато, след като е бил уведомен за производството, то е протекло в разумен срок, Общият съд правилно е приел в точки 234—236 от обжалваното съдебно решение, че в съответствие с посочената в точка 110 от настоящото решение съдебна практика жалбоподателят е трябвало да представи доказателства, установяващи равнище на стрес и безпокойство, надхвърлящо това, което би било приемливо в административното производство, което той не е направил.
113
За сметка на това, що се отнася до твърденията за другите две неправомерни действия, които Общият съд приема по същество в точки 89—111 от обжалваното съдебно решение при анализа на третото основание за неправомерност, а именно, от една страна, неизпълнението на задължението за своевременно уведомяване на жалбоподателя за наличието на административно разследване спрямо него и от друга страна, непредоставянето на документите в пряка връзка с отправените срещу него твърдения, в точки 237 и 238 от това решение Общият съд приема, че самият факт, че жалбоподателят твърди неправомерни действия на FRA в хода на административното разследване, които засягат достойнството и почтеността му, и изтъква особено вредния им характер, тъй като са го наранили дълбоко от психологическа гледна точка, не е достатъчен, за да се докаже, че неимуществената вреда, която твърди, че е претърпял поради това обстоятелство, е действителна и сигурна, доколкото той не представя никакви доказателства в подкрепа на твърденията си.
114
С тези мотиви Общият съд обаче не е доказал, в нарушение на припомнената в точка 110 от настоящото решение съдебна практика, че неизпълнението на задължението за своевременно уведомяване за наличието на административно разследване и непредоставянето на документите в пряка връзка с отправените твърдения срещу жалбоподателя не са могли сами по себе си да му причинят твърдяната вреда, а именно стрес, тревога и чувство за несправедливост.
115
От гореизложеното следва, че в точки 237 и 238 от обжалваното съдебно решение Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че жалбоподателят не е доказал действителния и сигурен характер на неимуществената вреда, която твърди, че е претърпял поради неизпълнението на задължението за своевременно уведомяване за наличието на административно разследване и непредоставянето на документите в пряка връзка с отправените срещу него твърдения, само поради това, че не е представил доказателства в подкрепа на искането си за обезщетение.
116
Ето защо осмото основание на жалбата следва да се уважи и обжалваното съдебно решение да се отмени в частта, в която Общият съд отхвърля исканията за обезщетение в жалбата, доколкото с тях се цели поправяне на вредата, която жалбоподателят твърди, че е претърпял вследствие на неправомерните действия, посочени в рамките на третото основание за неправомерност.
По връщането на делото на Общия съд
117
Съгласно член 61 от Статута на Съда на Европейския съюз, ако жалбата е основателна, Съдът отменя решението на Общия съд. Той може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това, или да върне делото на Общия съд за постановяване на решение.
118
В случая от точки 230 и 231 от обжалваното съдебно решение следва, че щом като Общият съд е уважил основанията на първоинстанционната жалба, отнасящи се до третото и четвъртото основание за неправомерност, в точки 232—243 от това решение той се е произнесъл само по твърдените вреди, които произтичат от неправомерните действия, обхванати от тези основания за неправомерност, а именно, от една страна, от неразумната продължителност на административното производство, както и от неизпълнението на задължението за своевременно уведомяване за наличието на административно разследване и от друга страна, от непредоставянето на документите в пряка връзка с твърденията по отношение на жалбоподателя.
119
Както обаче бе констатирано в точка 80 от настоящото решение, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото в точки 147—148 от обжалваното съдебно решение, като по същество е постановил, че решението на FRA да прекрати административното производство спрямо жалбоподателя без предприемане на последващи действия, не е акт, който може да има неблагоприятни последици за него, поради което не е трябвало да се разглеждат по същество доводите му относно петото основание за неправомерност, с които се твърди липса на мотиви на това решение, нито да се проверява дали в случая са изпълнени другите кумулативни условия, необходими за ангажирането на извъндоговорната отговорност на Съюза.
120
При тези условия Съдът счита, че фазата на производството по разглеждания спор относно искането за обезщетение за твърдяната от жалбоподателя неимуществена вреда поради неправомерното поведение, което той изтъква в подкрепа на петото основание за неправомерност в първоинстанционната си жалба, не позволява да се постанови окончателно решение по делото, и то следва да се върне на Общия съд, за да разгледа това основание за неправомерност по същество.
121
Освен това Общият съд ще трябва да провери дали неправомерните действия, които е приел за доказани в рамките на третото основание за неправомерност на първоинстанционната жалба, са можели да причинят твърдяната от жалбоподателя неимуществена вреда.
По съдебните разноски
122
Тъй като делото се връща на Общия съд за ново разглеждане, Съдът не следва да се произнася по съдебните разноски, свързани с настоящото производство по обжалване.
По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:
1)
Отменя решение на Общия съд на Европейския съюз от 21 декември 2021 г., DD/FRA (T‑703/19, EU:T:2021:923), тъй като, от една страна, с него се отхвърля петото основание за неправомерност, изложено от DD, и от друга страна, с него се отхвърлят като неоснователни исканията за обезщетение в жалбата, свързани с третото основание за неправомерност, доколкото се отнасят до изплащане на обезщетение за претърпяната от жалбоподателя вреда поради неизпълнението от Агенцията на Европейския съюз за основните права (FRA) на задължението за своевременното му уведомяване за наличието на административно разследване спрямо него и поради непредоставянето на документите в пряка връзка с отправените срещу него твърдения.
2)
Отхвърля жалбата в останалата ѝ част.
3)
Връща делото на Общия съд на Европейския съюз за ново разглеждане, за да може да се произнесе по жалбата в първоинстанционното производство, що се отнася, от една страна, до изтъкнатото от DD пето основание за неправомерност в подкрепа на тази жалба и от друга страна, до наличието на изтъкнатата от DD в рамките на третото основание за неправомерност неимуществена вреда поради неизпълнението от Агенцията на Европейския съюз за основните права (FRA) на задължението да го уведоми своевременно за наличието на административно разследване спрямо него, и поради непредоставянето на документите в пряка връзка с отправените срещу него твърдения.
4)
Не се произнася по съдебните разноски.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.