Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
RIMVYDAS NORKUS
esitatud 15. jaanuaril 2026(1)
Kohtuasi C‑657/24
Kyberg Pharma Vertriebs-GmbH
versus
Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus))
Eelotsusetaotlus – Õigusaktide ühtlustamine – Toiduohutus – Tervisealased väited – Erilised kasutustingimused – Märgistamiskohustused – Kirjalikult reklaamitav toidulisand
1.        Käesolev kohtuasi puudutab seda, kuidas tõlgendada toidu, eelkõige toidulisandite märgistamise ja reklaamimise eeskirju, mida peavad järgima toidukäitlejad, kes soovivad märkida oma toodetele tervisealaseid väiteid. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustega palutakse Euroopa Kohtul esiteks kindlaks teha, kas need eeskirjad nõuavad tervisealaste väidete juurde kuuluvate teavitamiskohustuste täitmist ainult toidu märgistamisel, ja teiseks, kas mõiste „märgistamine“ hõlmab mõistet „reklaam“, eelkõige kirjalikus vormis esitatuna.
I.      Õiguslik raamistik
2.        Käesoleva kohtuasja kontekstis on asjakohased direktiivi 2002/46/EÜ(2) põhjendus 17, artikli 2 punkt a, artikli 6 lõiked 2 ja 3, artikli 7 esimene lõik ja artikkel 8, direktiivi 2006/114/EÜ(3) artikli 2 punkt a, määruse (EÜ) nr 1924/2006(4) põhjendused 1–4, 9, 10 ja 19, artikli 1 lõiked 1 ja 2, artikli 2 lõike 1 punkt d, lõike 2 punktid 1 ja 5, artiklid 3–7 ja 10–17, määruse (EL) nr 1169/2011(5) põhjendus 10, artikli 1 lõiked 1 ja 2, artikli 2 lõike 1 punkt g, artikli 7 viimane lõik, artikli 14 lõige 1, artikli 53 lõiked 1 ja 2 ning rakendusotsuse 2013/63/EL(6) lisa punkt 2.
II.    Põhikohtuasja faktilised asjaolud, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
3.        Äriühing Kyberg Pharma turustab muu hulgas glükomannaanist (Rivieri titaanjuure glükomannaan) geelkapslite kujul toidulisandit (edaspidi „asjaomane toode“), mille pakendil on märge, mis rõhutab mitmekesise ja tasakaalustatud toitumise ning tervisliku eluviisi tähtsust.
4.        2020. aasta jooksul lasi äriühing Kyberg Pharma trükiajakirjanduses levitada asjaomase toote müügi edendamiseks reklaami, kasutades eelkõige järgmisi väiteid: „Tervislik kaalulangetus“ ja „Glükomannaan aitab vähese kalorsusega toitumise raames kehakaalu langetada“. Põhikohtuasja poolte vahel ei ole vaidlust selles, et selles reklaamis ei olnud käesoleva ettepaneku eelmises punktis nimetatud märget.
5.        Leides, et nende väidetega koos oleks tulnud esitada määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõikes 2 loetletud andmed, esitas Saksa õiguse alusel asutatud ettevõtjate ühendus Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV, kelle põhikirjajärgne ülesanne on võidelda kõlvatu konkurentsi vastu, Landgericht Münchenile (Müncheni esimese astme kohus, Saksamaa) hagi, milles palus muu hulgas kohustada Kyberg Pharmat trahvi ähvardusel lõpetama asjaomase toote reklaamimine äritegevuses ja reklaami eesmärgil põhikohtuasjas kõne all olevaid väiteid kasutades, mainimata samas mitmekesise ja tasakaalustatud toitumise ning tervisliku eluviisi tähtsust.
6.        Kuna Landgericht München (Müncheni esimese astme kohus) rahuldas hagi, esitas Kyberg Pharma kohtuotsuse peale Oberlandesgericht Münchenile (liidumaa kõrgeim üldkohus Münchenis) apellatsioonkaebuse, mis jäeti 20. juuli 2023. aasta kohtuotsusega rahuldamata.
7.        Kyberg Pharma esitas Oberlandesgericht Müncheni (liidumaa kõrgeim üldkohus Münchenis) otsuse peale kassatsioonkaebuse Bundesgerichtshofile (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
8.        Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates sõltub talle esitatud kassatsioonkaebuse rahuldamine sellest, kas määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et Kyberg Pharma täitis selle sätte kohase teavitamiskohustuse, märkides asjaomase toote pakendile kõnealuses sättes sätestatud teabe, või kas Kyberg Pharma oli kohustatud esitama selle teabe ühtlasi oma toote reklaamil.
9.        Neil asjaoludel otsustas Bundesgerichtshof (liitvabariigi kõrgeim üldkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas määruse […] nr 1924/2006 artikli 10 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et toidu puhul hõlmab mõiste „märgistus“ ka toidu kirjalikku reklaami, nii et kui kirjalikus reklaamis kasutatakse tervisealast väidet, siis peavad reklaamis olema täidetud teavitamiskohustused, mis on kõnealuses õigusnormis ette nähtud?
2.      Kas määruse […] nr 1924/2006 artikli 10 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selles õigusnormis ette nähtud teavitamiskohustusi tuleb toidu reklaamis tervisealaste väidete kasutamise korral täita ka siis, kui toidu märgistus sisaldab vajalikku teavet?“
10.      Eelotsusetaotlus, mis kannab 26. septembri 2024. aasta kuupäeva, saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 9. oktoobril 2024. Põhikohtuasja pooled ja Euroopa Komisjon esitasid kirjalikud seisukohad. Euroopa Kohus otsustas vastavalt oma kodukorra artikli 76 lõikele 2 lahendada asja ilma kohtuistungit korraldamata.
III. Õiguslik analüüs
A.      Sissejuhatavad märkused
11.      Enne õigusliku analüüsi alustamist pean vajalikuks teha mõned sissejuhatavad märkused käesolevas kohtuasjas esitatud küsimuste paremini mõistmiseks.
12.      Sellega seoses tuleb märkida, et käesolev analüüs lähtub eeldusest, millest lähtus eelotsusetaotluse esitanud kohus oma eelotsusetaotluses ja mille kohaselt on põhikohtuasjas kõne all olev toode toit toidulisandi kujul.
13.      Esiteks, võttes arvesse käesolevas asjas kohaldatavate õigusnormide tehnilisust, tuleb lühidalt kirjeldada asjakohast õiguslikku raamistikku.
14.      Määruse nr 1924/2006 artikli 1 lõike 2 kohaselt kohaldatakse seda määrust toitumis- ja tervisealastele väidetele, mis on esitatud kaubanduslikes teadaannetes seoses toiduainetega, mis on ette nähtud lõpptarbijale sellisel kujul tarnimiseks, see hõlmab – nagu tuleneb selle määruse artikli 2 lõike 1 punktist b koostoimes direktiivi 2002/46 artikli 2 punktiga a –ka toidulisandeid.
15.      Määrusega nr 1924/2006, mis näeb ette erieeskirjad, mida tuleb järgida selleks, et saaks kasutada toitumis- ja tervisealaseid väiteid tarbijale sellisel kujul tarnitava toidu kohta, sooviti kõigepealt täiendada direktiivi 2000/13/EÜ(7), mis sisaldas muu hulgas märgistamise üldsätteid(8). See direktiiv tunnistati kehtetuks määrusega nr 1169/2011(9), millega toidu märgistamist ja üldisemalt tarbijatele toidualase teabe andmist käsitlevaid õigusakte kodifitseeriti ja lihtsustati ühes õigusaktis(10). Seega tuleb määrust nr 1924/2006 kui täiendavat õigusakti, kuna selles silmas peetud väited on teave toidu, sealhulgas toidulisandite kohta, käsitleda määrust nr 1169/2011 arvestades.
16.      Lisaks tuleb märkida, et toidulisandid kuuluvad oma eripära tõttu ka direktiiviga 2002/46 kehtestatud erikorra alla. Selle kohta on määruse nr 1169/2011 artikli 29 lõike 1 punktis a sätestatud, et selles määruses ette nähtud eeskirju toitumisalases teabes esitatava teabe kohta toidulisanditele ei kohaldata. See teave esitatakse vastavalt direktiivi 2002/46 artiklile 8. Neid õigusakte käsitletakse siiski teineteist täiendavatena, välja arvatud juhul, kui need näevad ette muude toidu märgistamist ja teavitamist käsitlevate eeskirjade kohaldamisest selgesõnalise erandi(11).
17.      Teiseks tuleb välja tuua kõnealustes väidetes sisalduva teabe eripära.
18.      Üldiselt on määruse nr 1924/2006 artikli 2 lõike 2 punktis 1 väide määratletud kui „sõnum või esitus, mis ei ole ühenduse või liikmesriigi õigusaktide alusel kohustuslik, sealhulgas mis tahes kujul pildiline, graafiline või sümboliline esitus, mis väidab, viitab või annab mõista, et toidul on teatavad omadused“. Nende määratluste ühisel lugemisel pälvivad minu erilist tähelepanu järgmised aspektid. Väide on eelkõige vabatahtlik (või veel mitte kohustuslik) teave toidu eriomaduste kohta. Teisisõnu esitatakse see teave ainult toidukäitleja vabatahtlikul algatusel, kuid see ei ole liidu õigusaktidega nõutav.(12)
19.      Käesolevas kohtuasjas kõnealused tervisealased väited on määruse nr 1924/2006 artikli 2 lõike 2 punktis 5 määratletud kui „mis tahes väide, mis väidab, viitab või annab mõista, et toidugrupi, toidu või ühe selle koostisosa ja tervise vahel on seos“. Euroopa Kohtu sõnul on tegemist laia mõistega.(13)
20.      Seda täpsustust arvestades ja käesolevas kohtuasjas esitatud küsimuste raamistiku paremini mõistmiseks näib mulle eriti oluline veel üks eespool viidatud määratluste kaudne element, nimelt eesmärk, milleks neid väiteid kasutatakse. Selle kohta nähtub juba määruse nr 1924/2006 ettevalmistavatest materjalidest, et kuigi liidu seadusandja tunnistas väidete kasutamise arengu soodsat mõju tarbijatele teabe edastamisele, võttis ta arvesse asjaolu, et neid väiteid kasutatakse ka müügiargumendina.(14)
21.      Lisaks on arvukad allikad täheldanud mitme aasta jooksul üha tugevnevaid suundumusi, eelkõige toidukäitlejate märkimisväärseid jõupingutusi selleks, et tõmmata tarbijate tähelepanu oma toodetele, millel on väidetavalt toitumis- või tervisealased eelised, püüdes eristuda konkurentidest või isegi esile tõsta oma toidualaseid uuendusi.(15)
22.      Sellega seoses on määruse nr 1924/2006 põhjenduses 19 tunnistatud, et toitumis- ja tervisealased väited võivad anda toiduainetele positiivse kuvandi ning mõjutada toitumisharjumusi ja toitainete kogutarbimist. Euroopa Kohus järeldas samuti, et need väited suunavad tarbijate toiduvalikuid.(16)
23.      Seega on näha, et määrus nr 1924/2006 on eelkõige oluline õiguslik vahend, et reguleerida eelkõige tervisealaste väidete kasutamist, mida kasutatakse toidu tarbijatele reklaamimiseks. Kuigi see määrus on oluline tarbijakaitsevahend, on selle eesmärk ka luua võrdsed konkurentsitingimused toiduainetööstuses(17) ja seega tasakaalustada neid kahte erinevat laadi eesmärki, kehtestades eeskirjad, mida tuleb nende väidete kasutamiseks järgida.
24.      Selleks et määruses nr 1924/2006 nimetatud väited oleksid lubatud, peavad need vastama sama määruse II peatükis sätestatud üldtingimustele. Tervisealased väited, mis meid käesoleval juhul huvitavad, peavad vastama ka kõnealuse määruse IV peatükis sätestatud eritingimustele.(18) Määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõige 2, mille tõlgendamist eelotsusetaotluse esitanud kohus käesolevas kohtuasjas taotleb, asub viimati nimetatud peatükis, mida tuleb nüüd eelotsuse küsimuste raames analüüsida.
B.      Eelotsuse küsimused
25.      Esimese eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, milline ulatus on mõistel toidu „märgistus“ määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõike 2 tähenduses. Täpsemalt, kuna see kohus küsib, kas mõiste „märgistus“ hõlmab ka mõistet „reklaam“ kirjalikus vormis, tuleb neid kahte mõistet tervisealaste väidete suhtes kohaldatavates õigusaktides piiritleda.
26.      Teise eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, milline on määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõikes 2 ette nähtud teavitamiskohustuste ulatus ja eelkõige, kas neid kohustusi tuleb täita ka reklaami puhul, kui need on asjaomase toidu märgistuses juba täidetud.
27.      Teisisõnu puudutavad eelotsuse küsimused teavitamiskohustuste ulatust. Seega tuleb neid käsitleda koos. Kuna aga mõiste „märgistus“ ulatus osutub asjakohaseks pärast seda, kui on kindlaks tehtud määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõikes 2 ette nähtud teavitamiskohustuste ulatus, pean kohaseks alustada käesolevat õiguslikku analüüsi teavitamiskohustuste sellisest ulatusest.
1.      Teavitamiskohustuste ulatus
28.      Määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõike 2 sõnastusest nähtub, et see seab teavitamiskohustuste täitmise eelkõige toidu reklaamimisel sõltuvusse toidu märgistuse puudumisest.
29.      Nimelt on määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõikes 2 lause esimeses osas – nimelt, et „[t]ervisealaste väidete esitamine on lubatud ainult siis, kui märgistusel […] esitatakse järgmine teave“ – märgitud, et teavitamiskohustust tuleb täita märgistusel. Ainult sellise märgistuse puudumisel tuleb teavitamiskohustust täita lause teises osas täpsustatud kohtades, nimelt „või kui selline märgistus puudub, [esitatakse teave] toote esitlemisel ja reklaamis“. Seega väljendab teabe esitamise kohustuste täitmise allutamist, eelkõige toiduainete reklaamis, märgistuse puudumisele väljend „kui selline märgistus puudub“.
30.      Rinnastav sidesõna „või“ määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõikes 2 kasutatud väljendi „kui selline märgistus puudub“ ees ei saa minu arvates viia tõlgenduseni, et kohustus esitada teavet märgistuses ja eelkõige reklaamis on alternatiivne, vastasel juhul on viimati nimetatud väljend ilma igasuguse loogilise tähenduseta. Võttes arvesse sellele järgnevat väljendit „kui selline märgistus puudub“, tuleb seda rinnastavat sidesõna pidada välistavaks, see tähendab, et tegemist on artikli 10 lõikes 2 täpsustatud teabe edastamisega kas toidu märgistuses või esitlemisel või siis reklaamis.(19)
31.      Samas tuleb sarnaselt eelotsusetaotluse esitanud kohtuga märkida, et määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõike 2 keeleversioonides on lause teises osas kasutatud erinevaid rinnastavaid sidesõnu. Nii on prantsuskeelses versioonis („la présentation du produit ou de la publicité faite pour celui-ci“) sõnade „présentation“ ja „publicité“ vahel kasutatud sidesõna „või“, mis viitab sellele, et toidukäitlejatele on jäetud teatav kaalutlusruum teabe esitamise kohustuste täitmiseks, kui toidul märgistust ei ole. Seega tuleks määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõikes 2 ette nähtud teave esitada kas selle toidu esitlemisel või reklaamis.
32.      Seevastu nimelt saksakeelses („die Aufmachung der Lebensmittel und
die Lebensmittelwerbung“), ingliskeelses („the presentation and
advertising“), hispaaniakeelses („en la presentación y la publicidad“) ja leedukeelses („pateikime ir reklamoje“)(20) versioonis kasutatakse sõnade „esitlemisel“ ja „reklaamis“ vahel sidesõna „ja“. See sidesõna viitab seega sellele, et kohustuslikku teavet sisaldava märgistuse puudumisel peab teave olema märgitud nii toote esitlemisel kui ka reklaamis.
33.      Kuigi tuleb möönda, et keeleline erinevus on ilmne, ei ole see siiski määrav, kuna olenemata keeleversioonist on määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõike 2 sõnastuses lause esimeses osas märgitud, et tervisealaste väidete esitamisel tuleb teavitamiskohustusi täita eelkõige toidu märgistuses. Seevastu juhul, kui selline märgistus puudub, tuleb vastavalt selle sätte lause teisele osale neid kohustusi täita eelkõige toidu reklaamis. Sidesõnade „ja“ või „või“ kasutamine eri keeleversioonides enne sõna „reklaam“ ei mõjuta asjaolu, et see sõna kuulub lause teise ossa, mida tuleb arvesse võtta üksnes toidu märgistuse puudumise korral. On aga selge, et põhikohtuasjas kannab asjaomane toode märgistust, millel on kohustuslik märge mitmekülgse ja tasakaalustatud toitumise ning tervisliku eluviisi tähtsuse kohta. Tootjale heidetakse selle märke puudumist ette üksnes nimetatud toote reklaamis, mis kuulub lause teise osa kohaldamisalasse.
34.      Igal juhul ei saa Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ühes keeleversioonis kasutatud liidu õigusnormi sõnastus olla selle sätte tõlgendamise ainus alus ja seda keeleversiooni ei saa tõlgendamisel teistele keeleversioonidele eelistada. Nimelt tuleb liidu õigusnorme tõlgendada ja kohaldada ühetaoliselt, arvestades liidu kõigis keeltes kehtivaid versioone. Kui liidu õigusakti keeleversioonides on erinevusi, tuleb asjaomase sätte tõlgendamisel lähtuda selle õigusakti kontekstist ja eesmärgist, mille osa säte on.(21) Mulle näib aga, et määruse nr 1924/2006 kontekst ja eesmärk kinnitavad määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõike 2 grammatilist tõlgendust, mille kohaselt tuleb teabe esitamise kohustusi täita eelkõige toidu märgistuses ja üksnes selle puudumise korral eelkõige selle toidu reklaamis.
35.      Mis puudutab määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõikes 2 ette nähtud teavitamiskohustuste konteksti, siis tuleb märkida järgmist.
36.      On tõsi, nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus oma taotluses rõhutab, et määruse nr 1924/2006 põhjenduses 4 on märgitud, et seda määrust tuleks kohaldada „kõikidele toitumis- ja tervisealastele väidetele kaubanduslikes teadaannetes, sealhulgas üldise iseloomuga reklaamides ja müügiedenduskampaaniates, mida ametivõimud täielikult või osaliselt toetavad“. Sellega seoses tuleb lisada, et nimetatud määruse artikli 1 lõikes 2 on samuti ette nähtud, et selle kohaldamisalasse kuuluvad „kaubanduslikud teadaanded […] toidu märgistusel, esitlemisel või reklaamis“.
37.      Nagu nähtub määruse nr 1924/2006 eespool viidatud sätetest, puudutavad need siiski tervisealaseid väiteid kui selliseid. Sellest ei saa järeldada, et eeskirjad, mis puudutavad teavet, mis peab nende väidetega kaasas olema, jäävad samaks. Nimelt, nagu on märgitud selle määruse artikli 10 lõikes 1, peavad tervisealaste väidete lubamiseks olema täidetud II peatüki „Üldpõhimõtted“ üldnõuded ja IV peatüki „Tervisealased väited“ erinõuded. Eelkõige peavad need väited olema vastavalt nimetatud määrusele lubatud ning need peavad sisalduma artiklites 13 ja 14 sätestatud lubatavate väidete nimekirjas, mis käsitlevad vastavalt „[t]ervisealaseid väited, välja arvatud haigestumise riski vähendavad väited“ ja „[h]aigestumise riski vähendamise väiteid“. Teisisõnu on tegemist tingimustega, mis on seotud tervisealaste väidete endiga, kuid mitte teabega, mis peab nendega kaasas olema, ja eelkõige mitte kohaga, kus selline teave tuleb tingimata esitada. Seega on minu arvates olemas erinevus ühelt poolt tervisealaste väidete endi kohta määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõikes 1 sätestatud erinormide ja teiselt poolt selle määruse artikli 10 lõikes 2 ette nähtud erinormide vahel, mida kohaldatakse teabele, mis peab nende väidetega kaasas olema selleks, et neid saaks lubada.
38.      Lisaks näeb määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõige 4 sõnaselgelt ette võimaluse võtta selle artikli rakendamiseks vastu suunised. Seetõttu leian, et rakendusotsus 2013/63 on määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõike 2 kontekstipõhisel tõlgendamisel oluline osa.
39.      Rakendusotsuse 2013/63 lisas on aga sõnaselgelt ette nähtud, et määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõige 2 nõuab kohustusliku teabe esitamist selle toidu märgistusel, mille kohta tervisealane väide on esitatud. Kohustuslik teave esitatakse toidu reklaamis või esitluses just nimelt märgistuse puudumise korral.(22) See on seletatav nii määruse nr 1924/2006 enda kui ka muude toidu märgistamist käsitlevate õigusaktide, sealhulgas eelkõige määrusega nr 1169/2011 – mis täiendab määrust nr 1924/2006 –, taotletavate eesmärkidega. Need õigusaktid tagavad siseturu tõhusa toimimise, pakkudes samal ajal tarbijakaitse kõrget taset, tehes neile kättesaadavaks vajaliku toidualase teabe, et tarbijad saaksid teha teadlikke ostuvalikuid.(23)
40.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb, kas kõrgetasemelise kaitse eesmärki on võimalik saavutada – eelkõige internetis turustatavate toiduainete puhul –, välja arvatud juhul, kui nende reklaam sisaldab kohustuslikku teavet.
41.      Sellega seoses tuleb rõhutada, et määrus nr 1924/2006 ei sisalda sätteid tervisealaste väidete lubamise kohta toidul olenevalt sellest, kus neid müüakse, st füüsilises või kaugmüügi kohas. Loa andmise eeskirju kohaldatakse nimelt esitatud teabe alusel, see tähendab iga kord, kui toiduainet käsitlevas kaubanduslikus teadaandes on esitatud toitumis- või tervisealane väide, ja kui see toit on sellisena mõeldud lõpptarbijale.(24) Pealegi on selleks, et tarbija saaks teha teadlikku toiduvalikut, oluline, et kohustuslik teave tehtaks talle kättesaadavaks enne ostu sooritamist.
42.      Niimoodi tulebki seega tõlgendada rakendusotsuse 2013/63 lisa punkti 2.1 alapunktis b meenutatud eeskirju, mis käsitlevad kohustusliku teabe kättesaadavaks tegemist ja asukohta, ning kaugmüüki käsitlevaid eeskirju, mis on sätestatud määruse nr 1169/2011 artiklites 12 ja 14. Eelkõige on määruse nr 1169/2011 artiklis 12 sätestatud põhimõte, et kohustuslik teave peab olema alati tarbijale kättesaadav enne ostuvaliku tegemist. Kõnealuse määruse artikli 14 kohaselt peab kaugmüügi korral see teave olema esitatud kaugmüügi vahendil või edastatud mis tahes sobival viisil, mille on kindlaks määranud toidukäitleja. Seda erikorda kohaldatakse ka tervisealaste väidetega tähistatud toiduainete kaugmüügi suhtes.
43.      Sellega seoses on rakendusotsuse 2013/63 lisa punkti 2.1 alapunktis b lisatud, et kui tervisealaste väidetega toiduainete kaugmüügil on raske kasutada märgistust(25), tuleb see teave esitada ka toidu esitlemisel ja reklaamimisel. Eespool viidatud sätetest nähtub siiski selgelt, et need puudutavad kaugmüügi erijuhtu, mis ei saa vaikimisi laieneda tervisealaste väidetega toiduainete mis tahes müügile. Seega ei saa see määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõikes 2 ette nähtud üldisi teavitamiskohustusi muuta.
44.      Tuletan meelde, et toitumise ja tervise vaheline seos ning isiklikele vajadustele sobiv toiduvalik on tarbijatele huvi pakkuvad küsimused.(26) Sellega seoses tuleb asuda seisukohale, et märgistus on tarbijate teavitamiseks oluline vahend. „Asjakohase märgistamisega saab tõepoolest tarbijaid suunata tervislikule toitumisele ning [julgustada neid tegema tervislikke valikuid]“.(27) Selleks et tagada tarbijakaitse kõrge tase toidu valdkonnas, peab liidu seadusandja arvates märgistus olema vahend, mille abil edastatakse tarbijale toidu kohta olulist teavet.(28) Reklaam toimub nimelt vaid tagaplaanil, et heastada märgistuse ja olulise toidualase teabe puudumine, mis peab märgistusel olema enne ostmist.
45.      Teavitamiskohustuste täitmine märgistusel ja – nimelt üksnes märgistuse puudumise korral – reklaamis on seletatav ka praktilise aspektiga. Kuigi on tõsi, et reklaami võib toidukaupade müügikohtades ja seega teataval määral nende kaupade lähedal(29) küll esitada, ei tajuta seda toiduainete läheduses üldiselt teabe edastamise vahendina. Reklaami eesmärk on küll juhtida tähelepanu kõnealusele tootele, kuid see on mõeldud ka vahendina, mille eesmärk on mõjutada tarbijate hoiakuid ja valikuid juba enne, kui nad toidu endaga kokku puutuvad. Just sellest loogikast lähtudes – et võimaldada reklaamil saavutada oma eesmärk, milleks on ostmise edendamine – ja kooskõlas määruse nr 1924/2006 eesmärgiga, milleks ei ole tagada mitte ainult tarbijakaitse kõrge tase, vaid ka siseturu tõhus toimimine, on minu arvates täiesti mõeldav, et toidukäitlejad vabastatakse selle määruse artikli 10 lõikes 2 ette nähtud teavitamiskohustuste täitmisest reklaamis, kui nõutav teave on esitatud märgistusel, mis põhimõtteliselt asub toidu läheduses(30).
46.      Seetõttu olen arvamusel, et määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõikes 2 sätestatud teavitamiskohustusi tuleb järgida toidu märgistuses ja ainult siis, kui märgistus puudub, tuleb seda teha eeskätt toidu reklaamis.
47.      Kuna määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõikest 2 tulenevate teavitamiskohustuste ulatus on kindlaks tehtud, tuleb nüüd analüüsida, kas mõiste toidu „märgistus“ selle artikli tähenduses hõlmab „reklaami“, muu hulgas kirjaliku reklaami mõistet, mistõttu märgistamiskohustuste täitmine eeldab kõnealuses artiklis nimetatud teabe äramärkimist ka kõnealuses reklaamis.
2.      Mõistete „märgistus“ ja „reklaam“ piiritlemine
48.      Sellega seoses tuleb märkida, et määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõikes 2, mis – nagu nähtub selle pealkirjast – näeb ette tervisealaste väidete kasutamise eritingimused, ei ole mõisteid „märgistus“ ja „reklaam“ määratletud. Selle artikli kohaselt, milles on loetletud tervisealaste väidete esitamise tingimused, ei ole niisugused väited lubatud, välja arvatud juhul, kui kõnealuses artiklis loetletud teave on esitatud toote märgistusel või selle puudumisel muu hulgas reklaamis. Seega viitab väljendi „kui märgistus puudub“ kasutamine sellele, et viidatud mõistete vahel on subsidiaarsussuhe.(31)
49.      Samas tuleb määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõiget 2 tõlgendada koostoimes selle määruse artikli 2 lõike 1 punktiga d. Kõnealuses sättes viidatakse direktiivis 2000/13 esitatud mõiste „märgistus“ määratlusele, mida tuleb nüüd mõista viitena määruses nr 1169/2011 esitatud määratlusele. Selle määratluse järgi on märgistus „mis tahes sõnad, üksikasjalikud andmed, kaubamärgid, margitoodete nimed, kujundlikud elemendid või sümbolid toidu kohta, mis on paigutatud mis tahes pakendile, dokumendile, sedelile, märgistusele või kaelaetiketile ja on kaasas selle toiduga või viitavad sellele toidule“.(32) Tegemist on laia määratlusega, mis hõlmab suurt hulka visuaalseid elemente, mis võivad anda toidu kohta teavet ja mille olemasolu mitmesugustel andmekandjatel, mis on toiduga kaasas või viitavad toidule, kujutab endast toidu kvalifitseerimise tingimust määruse nr 1924/2006 artikli 2 lõike 1 punkti d tähenduses
koostoimes määruse nr 1169/2011 artikli 2 lõike 2 punktiga j.
50.      Seevastu ei sisalda määrus nr 1924/2006 mõiste „reklaam“ määratlust ega viita sellisele mõistele, mis oleks määratletud mõnes teises õigusaktis. Kuna see määrus täiendab määrust nr 1169/2011, leian siiski, et viimati nimetatud määruses viidatud mõiste „reklaam“ on osa määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõike 2 grammatilisest tõlgendusest.(33)
51.      Määruse nr 1169/2011 artikli 2 lõike 1 punkti g kohaselt on mõiste „reklaam“ – millele tuleb tugineda, kui tegemist on eeskirjadega, mis käsitlevad toidualase teabe esitamist tarbijatele – direktiivis 2006/114 määratletud mõiste, nimelt „kaubanduse, äri, käsitöö või kutsealaga seotud teave, mis on esitatud mis tahes vormis selleks, et edendada kaupade või teenuste müüki, sealhulgas kinnisvara, õigused ja kohustused“.(34) Sellega seoses on Euroopa Kohus juba märkinud, et arvestades seda iseäranis laia määratlust, võib reklaam esineda väga erinevas vormis ega piirdu seega sugugi üksnes reklaami klassikaliste vormidega.(35)
52.      Samas tekib küsimus, kas arvestades kahte nii laia määratlusega mõistet: „märgistamine“ ja „reklaam“, on kas või ühe reklaamivormi, nimelt kirjaliku reklaami puhul koos märgistusega nende mõistete osalise kattumise võimalus. Mulle näib, et määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõike 2 grammatiline tõlgendamine koostoimes sama määruse artikli 2 lõike 1 punktiga d ja määruse nr 1169/2011 artikli 2 lõike 1 punktiga g räägib sellise järelduse vastu. Nimelt tuleb esiteks märkida, et eelmises punktis esitatud mõiste „reklaam“ määratlus hõlmab kõiki teadaande vorme, mille hulgas võib nimetada ka kirjalikku reklaami. Teisisõnu ei viita eespool viidatud artiklite sõnastuses miski sellele, et üht konkreetset reklaamivormi võiks käsitleda teistest erinevalt, näiteks seetõttu, et see võib selles määruses antud teiste määratlustega kattuda.
53.      Teiseks tähendaks see, kui asuda seisukohale, et reklaami kirjalik vorm kuulub mõiste „märgistus“ alla, et nende kahe mõiste määratluste põhielemente ei võeta arvesse. Märgistuse legaaldefinitsioonis rõhutatakse mitmesuguste toiduga seotud elementide laadi ja nende asukohta. Mõiste „reklaam“ legaaldefinitsioon rõhutab omalt poolt reklaami eesmärgi tähtsust.
54.      Lisaks toetavad küsimuse puhul, kas kõnealused mõisted võivad kattuda, määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõike 2 kontekst ja selle määruse eesmärgid samuti eitavat vastust.
55.      Määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõike 2 kontekst kinnitab mõistete „märgistus“ ja „reklaam“ eristamist. Sellest määrusest tervikuna nähtub nimelt, et seal eristatakse mõisteid „märgistus“ ja „reklaam“. Kuigi nimetatud määrus ei sisalda mõiste „reklaam“ määratlust, kuigi see sisaldab viidet mõistele „märgistus“, kasutatakse neid kahte mõistet mitmes artiklis erineval viisil. Nimelt on määruse nr 1924/2006 artikli 1 „Sisu ja reguleerimisala“ lõikes 2 sõnaselgelt sätestatud, et seda määrust kohaldatakse „kaubanduslikes teadaannetes […] pakutava […] toidu märgistusel, esitlemisel või reklaamis“. Nimetatud määruse artikkel 3 „Üldpõhimõtted kõikide väidete jaoks“ näeb samuti ette need kolm mõistet eraldi, sätestades, et tervisealaseid väiteid „tohib ühenduses turule viidava toidu märgistusel, esitlemisel ja reklaamis kasutada üksnes siis, kui need vastavad käesoleva määruse sätetele“. Lisaks, kuna määrus nr 1924/2006 täiendab määrust nr 1169/2011, siis asjaolu, et selles määruses on mõisted „märgistus“ ja „reklaam“ määratletud eraldi, annab minu arvates tunnistust sellest, et neid tuleb pidada erineva kohaldamisalaga mõisteteks.(36)
56.      Lisaks leian, et rakendusotsus 2013/63, millega komisjon võttis vastu määruse nr 1924/2006(37) artiklis 10 sätestatud tervisealaste väidete eritingimuste kohaldamise suunised, annab tarvilikku mõtteainet. Täpsemalt on selle lisa punktis 2, mis käsitleb „lubatud tervisealaste väidete juurde kuuluvat kohustuslikku teavet“, mõistetel „märgistus“ ja „reklaam“ vahet tehtud nende eesmärkide alusel. Lisa selle punkti kohaselt on märgistuse eesmärk teavitada lõpptarbijat, samas kui toidukäitleja kasutab reklaami toidu müügi edendamiseks.
57.      Eeltoodust tuleneb, et märgistus puudutab toidu kohta käivat teavet tarbijale selleks, et see saaks toidu ostmisel teha teadliku valiku. Teisisõnu on selle eesmärk teha tarbijale toidu kohta kättesaadavaks oluline teave, et tarbija saaks teha teadliku toiduvaliku.(38)
58.      Seevastu reklaami puhul on eesmärk edendada toidu müüki ja stimuleerida ostmist. Sellega seoses tuleb märkida, et toidu reklaam võib esineda väga erineval kujul, sõltuvalt muu hulgas selle levitamise kandjast(39), edastatavast sõnumist(40), sihtrühmast ja eesmärgist sisuliselt propageerida toitu, äratada huvi pakkumise vastu ja ajendada tarbijaid ostma. Mõistagi ei ole välistatud, et seda reklaamivormide mitmekesisust arvestades võivad märgistus ja reklaam olla teataval määral sarnased, eelkõige edastatud teabe ja selle tarbijatele edastamise vormi osas. Siiski nähtub eespool viidatud kontekstist selgelt, et neil mõistetel on kaks erinevat teabe edastamise loogikat, millest üks on informatiivne ja teine propageeriv. Seega oleks nende kahe mõiste lähendamine kasutatud teabe (toidu kohta esitatav teave) ja selle teabe edastamise vormi (käesoleval juhul kirjalikul andmekandjal) põhjal minu arvates kunstlik.
59.      See järeldus on minu arvates kooskõlas ka määruse nr 1924/2006 eesmärgiga, mis on pealegi valdkonnaülene eesmärk, mida ei ole silmas peetud mitte ainult selles määruses, mille tõlgendamist käesolevas kohtuasjas taotletakse, vaid ka muudes õigusaktides, mida see määrus täiendab, eelkõige määruses nr 1169/2011.(41)
60.      Nagu on sätestatud määruse nr 1924/2006 artikli 1 lõikes 1 koostoimes sama määruse põhjendusega 1, on selle määruse eesmärk tagada siseturu tõhus toimimine, tagades samal ajal tarbijakaitse kõrge taseme ja hõlbustades tarbijate valikuid turule viidavate toodete ohutuse ja nõuetekohase märgistamise kaudu. Lisaks on kohtupraktika kohaselt selle määruse üks peamine eesmärk ka tervise kaitse.(42) Seda eesmärki tuleb minu arvates mõista nii, et sellega soovitakse tagada, et tarbija oleks käesoleval juhul kaitstud ebatäpsete, teaduslikult tõendamata või isegi eksitavate tervisealaste väidete eest, kui need võivad mõjutada toitumisharjumusi ja selle tarbija poolt tarbitavate toitainete koguhulka.(43) Sama eesmärk ei saa siiski laiendada märgistamiseeskirjade kohaldamisala reklaami puudutavatele normidele, välja arvatud juhul, kui see läheks vastuollu liidu seadusandja tahtega piiritleda kahte kõnealust mõistet. On selge, et kui liidu seadusandja oleks leidnud, et need kaks mõistet kattuvad kas või märgistuse ja kirjaliku reklaami osas, oleks ta pidanud vajalikuks nimetada neid ühtemoodi, selle asemel et neid eristada, nagu ta tegi määruses nr 1924/2006.
61.      Lisaks tuleb meelde tuletada, et määruse nr 1924/2006 eesmärk on kahetine: tagada siseturu tõhus toimimine, tagades samal ajal tarbijakaitse kõrge taseme.(44) Mõiste „märgistus“ ulatuse laiendamine mõistele „reklaam“ selle kirjalikul kujul võib minu arvates aga neist aspektidest esimese varju jätta või seda koguni kahjustada.(45) Üldisemalt võib see tekitada selles valdkonnas õiguskindlusetust või koguni viia absurdse lahenduseni: kui kirjalik reklaam kuuluks nüüdsest mõiste „märgistus“ alla, siis kas oleks õige ka vastupidi, nimelt, et märgistus võiks kuuluda mõiste „reklaam“ alla? Eelkõige, miks peaks mõiste „märgistus“ olema prioriteetne ja hõlmama mõistet „reklaam“, mitte vastupidi?(46) Minu arvates on see veel üks põhjus, miks seda kattuvust tuleks pidada kunstlikuks, või lausa määruse nr 1924/2006 sätete ärakasutamiseks.
62.      Seetõttu leian, et mõiste „märgistus“ ei hõlma mõistet „reklaam“ mis tahes vormis, määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõike 2 tähenduses koostoimes määruse nr 1924/2006 artikli 2 lõike 1 punktiga d ja määruse nr 1169/2011 artikli 2 lõike 1 punktiga g.
63.      Kõigil neil põhjustel teen ettepaneku vastata esimesele ja teisele eelotsuse küsimusele, et määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selles
on nõutud toidu märgistamisel teabe esitamise kohustuste
täitmist. Kõnealuses artiklis kasutatud mõiste „märgistus“ ei hõlma mis tahes vormis „reklaami“. Kui märgistus puudub, tuleb teavitamiskohustusi täita muu hulgas toidu reklaamimisel.
IV.    Ettepanek
Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesgerichtshofi (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. detsembri 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1924/2006 toidu kohta esitatavate toitumis- ja tervisealaste väidete kohta, mida on muudetud komisjoni 8. novembri 2012. aasta määrusega (EL) nr 1047/2012, artikli 10 lõiget 2
tuleb tõlgendada nii, et
selles
on nõutud toidu märgistamisel teabe esitamise kohustuste
täitmist. Kõnealuses artiklis kasutatud mõiste „märgistus“ ei hõlma mis tahes vormis „reklaami“. Kui märgistus puudub, tuleb teavitamiskohustusi täita muu hulgas toidu reklaamimisel.
1      Algkeel: prantsuse.
2      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. juuni 2002. aasta direktiiv toidulisandeid käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 2002, L 183, lk 51; ELT eriväljaanne 13/29, lk 490).
3      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiiv eksitava ja võrdleva reklaami kohta (ELT 2006, L 376, lk 21).
4      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. detsembri 2006. aasta määrus toidu kohta esitatavate toitumis- ja tervisealaste väidete kohta (ELT 2006, L 404, lk 9, ja parandus ELT 2007, L 12, lk 3), muudetud komisjoni 8. novembri 2012. aasta määrusega (EL) nr 1047/2012 (ELT 2012, L 310, lk 36).
5      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta määrus, milles käsitletakse toidualase teabe esitamist tarbijatele ning millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusi (EÜ) nr 1924/2006 ja (EÜ) nr 925/2006 ning tunnistatakse kehtetuks komisjoni direktiiv 87/250/EMÜ, nõukogu direktiiv 90/496/EMÜ, komisjoni direktiiv 1999/10/EÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2000/13/EÜ, komisjoni direktiivid 2002/67/EÜ ja 2008/5/EÜ ning komisjoni määrus (EÜ) nr 608/2004 (ELT 2011, L 304, lk 18)), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2015. aasta määrusega (EL) 2015/2283 (ELT 2015, L 327, lk 1).
6      Komisjoni 24. jaanuari 2013. aasta rakendusotsus, millega võetakse vastu suunised Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 1924/2006 artiklis 10 sätestatud tervisealaste väidete eritingimuste rakendamiseks (ELT 2013, L 22, lk 25).
7      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. märtsi 2000. aasta direktiiv toidu märgistamist, esitlemist ja reklaami käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT 2000, L 109, lk 29; ELT eriväljaanne 15/05, lk 75).
8      Määruse nr 1924/2006 põhjendus 3.
9      Seega tuleb kõiki määruse nr 1924/2006 toodud viiteid direktiivile 2000/13 käsitada viidetena määrusele nr 1169/2011 vastavalt viimati nimetatud määruse artiklile 53.
10      Määruse nr 1169/2011 artikli 1 lõige 2.
11      Sellega seoses on direktiivi 2002/46 põhjenduses 17 märgitud, et selles direktiivis esitatakse vaid vajalikud lisasätted, sest üldsätted ja määratlused on sätestatud direktiivis 2000/13 ja nüüd määruses nr 1169/2011.
12      Selle vabatahtliku teabe esitamine muudab siiski kohustuslikuks muu teabe esitamise, nagu on ette nähtud määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõikes 2.
13      Vt selle kohta 6. septembri 2012. aasta kohtuotsus Deutsches Weintor, C‑544/10 (edaspidi „kohtuotsus Deutsches Weintor“), EU:C:2012:526, punktid 35 ja 36.
14      Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus toitudele märgitud toitumis- ja tervisealaste väidete kohta (COM(2003)424 final), punkt 9.
15      Vt selle kohta Nihoul, P., Van Nieuwenhuyze, E., „L'étiquetage des denrées alimentaires: une pondération réussie entre intérêts contradictoires?“, Journal de droit européen, 20e année (2012), nr 192, lk 237–243. Vt hiljutisemalt ka Kontrollikoja eriaruanne 23/2024, vastu võetud 28. novembril 2024, teemal „Toiduainete märgistamine Euroopa Liidus – tarbijad võivad märgiste rägastikus ära eksida“ (ELT C, C/2024/7194), eelkõige punktid 7 ja 47, milles on märgitud, et nende toidukäitlemisettevõtjate märgistamistavad, kes otsivad uusi viise tarbijate ligimeelitamiseks, on pidevalt muutunud.
16      Kohtuotsus Deutsches Weintor, punkt 37.
17      Määruse nr 1924/2006 põhjendus 2.
18      Käesolevas asjas ei pea ma vajalikuks üksikasjalikult kirjeldada muid üld- ja eritingimusi, vaid ainult määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõikes 2 osutatud tingimusi.
19      Mulle näib, et seda arusaama võivad kinnitada ka teised keeleversioonid, näiteks inglise keeles („[h]ealth claims shall only be permitted if the following information is included in the labelling, or if no such labelling exists, in the presentation and advertising[…]“) või veel leedu keeles („[t]eiginiai apie sveikatingumą leidžiami tik tuo atveju, jei toliau nurodyta informacija yra pateikta etiketėje, o jei etiketės nėra – pateikime ir reklamoje […]“).
20      Kohtujuristi kursiiv.
21      Vt 12. septembri 2019. aasta kohtuotsus A jt, C‑347/17, EU:C:2019:720, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika.
22      Rakendusotsuse 2013/63 lisa punkti 2.1 alapunktid a ja b.
23      Määruse nr 1924/2006 artikli 1 lõige 1 ja määruse nr 1169/2011 artikli 1 lõige 1.
24      Määruse nr 1924/2006 artikli 1 lõige 2.
25      Sellega seoses tuleb märkida, et prantsuskeelses versioonis on sõnastus küll mõnevõrra mitmeti mõistetav, kuna selles on kasutatud väljendit „le consommateur ayant difficilement accès à l’“étiquetage“ ([tarbija] ligipääs „märgistamisel“ esitatud infole on piiratud). Rakendusotsuse 2013/63 lisa punkti 2.1 alapunkti b teised keeleversioonid võimaldavad siiski kinnitada, et määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõikes 2 ette nähtud kohustuslik teave tuleb juhul, kui juurdepääs märgistusele on piiratud, edastada muul andmekandjal (vt näiteks versioonid inglise keeles: „[m]andatory information shall be available to the consumer before purchase and in the cases of distance selling where access to the „labelling“ is restricted, mandatory information must be included in the presentation and advertising of the food, in the material supporting the distance selling whether this is a website, a catalogue, a leaflet, a letter, etc.“; hispaania keeles: „[l]a información obligatoria estará a disposición del consumidor antes de que se realice la compra y, en el caso de las ventas a distancia en las que el acceso al “etiquetado“ está limitado, la información obligatoria deberá incluirse, en la presentación y la publicidad de los alimentos, en el soporte de la venta a distancia, ya se trate de un sitio web, de un catálogo, de un folleto, de una carta, etc.“ ja leedu keeles: „[p]rivaloma informacija pateikiama vartotojui prieš perkant, o tais nuotolinės prekybos atvejais, kai prieiga prie „ženklinimo“ yra ribota, privaloma informacija turi būti nurodyta “pateikime“ bei „reklamoje“ ir informacinėje medžiagoje, kuria naudojamasi prekiaujant nuotoliniu būdu, kaip antai, tinklalapyje, kataloge, informaciniame lapelyje, rašte ir t. t“).
26      Määruse nr 1169/2011 põhjendus 10.
27      COM(2006) 368 final.
28      Määruse nr 1169/2011 artikli 9 lõige 1.
29      Pean siinkohal silmas eelkõige reklaamplakateid supermarketite sissepääsu juures või supermarketites jagatavaid katalooge.
30      See ei piira toidukäitlejate õigust esitada see teave reklaamis, ehkki nad ei ole selleks kohustatud.
31      Vt analoogia alusel 7. juuli 2016. aasta kohtuotsus Ambisig (C‑46/15, EU:C:2016:530, punkt 33).
32      Määruse nr 1169/2011 artikli 2 lõike 2 punkt j.
33      See järeldus on minu arvates vajalik õiguskindluse ja toidu märgistamise ühtsuse huvides.
34      Direktiivi 2006/114 artikli 2 punkt a.
35      11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Belgian Electronic Sorting Technology, C‑657/11, EU:C:2013:516, punkt 35.
36      Täiendavalt tuleb märkida, et mõistete „märgistus“ ja „reklaam“ vahetegemist näib olevat võimalik kaudselt tuletada juba direktiivist 2000/13, mida määrus nr 1924/2006 täiendas enne selle direktiivi kehtetuks tunnistamist määrusega nr 1169/2011. Selles direktiivis eristati nimelt nii ühe kui ka teise mõiste suhtes kohaldatavaid eeskirju (vt selle kohta 15. juuli 2004. aasta kohtuotsus Douwe Egberts, C‑239/02, EU:C:2004:445, punkt 34).
37      Vt määruse nr 1924/2006 põhjendus 37 ja artikli 10 lõige 4.
38      See ei mõjuta asjaolu, et märgistus võib sisaldada ka teavet, mida võib pidada ebaoluliseks. Pean siinkohal silmas vabatahtlikku teavet, näiteks tervisealaseid väiteid, mis, nagu eespool selgitatud, teavitavad tarbijat, kuid mille peamine eesmärk on tõmmata tarbija tähelepanu ja lõpuks ajendada teda ostma. Viimati nimetatud põhjusel ei pea selle esitamise toetuseks toiduainete märgistuses esitama mitte ainult teaduslikke andmeid (vt määruse nr 1924/2006 artikli 5 lõike 1 punkt a), vaid – võttes arvesse sellise teabe müügiedenduslikku rolli – sellega peab kaasnema ka määruse nr 1924/2006 artikli 10 lõikes 2 nimetatud täiendav teave, et kaitsta tarbijaid eksitava ja põhjendamata teabe eest.
39      Näiteks kirjalik reklaam ajalehekuulutustes või reklaamtahvlitel, audiovisuaalne tele- või raadioreklaam või digireklaam, nagu sageli ühismeedias.
40      Näiteks sõltuvalt sellise sõnumi toonist ja kavatsusest, mis võib olla kas teavitav, kui see on toote omaduste kohta, veenev, et rõhutada toote eeliseid, et veenda tarbijat ostma, või ka emotsionaalne, et tekitada emotsioone, mis võivad ostu mõjutada.
41      Määruse nr 1169/2011 artikli 1 lõike 1 kohaselt on selle määruse eesmärk tagada tarbijakaitse kõrge tase toidualase teabe valdkonnas, võttes arvesse tarbijate seisukohtade ja teabevajaduse erinevusi ning tagades samas siseturu tõhus toimimine.
42      30. jaanuari 2020. aasta kohtuotsus Dr. Willmar Schwabe (C‑524/18, EU:C:2020:60, punktid 35 ja 55 ning seal viidatud kohtupraktika).
43      Määruse nr 1924/2006 põhjendus 14 ja 19.
44      Määruse nr 1924/2006 artikli 1 lõige 1.
45      Selles osas kujutab reklaam endast kahtlemata vahendit, mille abil avada siseturul kaupade ja teenuste turge, mida peavad nii tarbijad kui ka ettevõtjad saama maksimaalselt ära kasutada. Kui aga sundida toidukäitlejat loobuma reklaamitehnikast, mida ta peab eriti tõhusaks, käesoleval juhul vaid ühe tervisealase väite mainimisest mõistete „märgistus“ ja „reklaam“ kattumise tõttu, takistaks see neid turuväljundeid ja kahjustaks seega siseturu tõhusat toimimist.
46      Lisaks, kas toidukäitlejatel oleks nüüd võimalus valida kohaldatav õiguslik kord? Millised tagajärjed võivad sellisel kattumisel olla teistele õigusaktidele, milles kasutatakse samu mõisteid? Need on vaid mõned näited praktilistest raskustest, mida tekitaks mõistete „märgistus“ ja kirjalik „reklaam“ kattumise lubamine.