62006CC0003_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Käesolev apellatsioonkaebus, mille esitas Groupe Danone (edaspidi „apellatsioonkaebuse esitaja”), on esitatud Esimese Astme Kohtu 25. oktoobri 2005. aasta otsuse peale kohtuasjas T‑38/02: Groupe Danone vs.
komisjon (edaspidi „edasikaevatud kohtuotsus”).(2) Kõnealune kohtuasi puudutas komisjoni 5. detsembri 2001. aasta otsust 2003/569/EÜ (edaspidi „vaidlustatud otsus”),(3) millega apellatsioonkaebuse esitajale määrati trahv osalemise eest Belgia õlletootjate kartellis. Esimese Astme Kohus jättis vaidlustatud otsuse enamjaolt muutmata, kuid vähendas trahvi. Käesolevas menetluses, mis käsitleb ainult trahvide arvutamist, väidab apellatsioonkaebuse esitaja, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, tuginedes mõiste „korduvus” ebaõigele tõlgendusele ja muutes õigusvastaselt komisjoni trahvi arvutamise meetodit.
I. Apellatsioonkaebuse taust
A. Õiguslik raamistik
2. Asjaolude toimumise ajal reguleeris EÜ artiklite 81 ja 82 rakendamist, sealhulgas trahve, mida komisjon võib rikkumise eest määrata, nõukogu määrus (EMÜ) nr 17.(4)
3. Määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 on sätestatud:
„Komisjon võib otsusega määrata ettevõtjatele või ettevõtjate ühendustele trahvi 1 000–1 000 000 [eurot] või sellest suurema summa ulatuses, mis ei ületa 10% iga rikkumises osalenud ettevõtte eelneva aasta käibest, kui need tahtlikult või hooletusest:
a) rikuvad asutamislepingu artikli [81] lõiget 1 või artiklit [82]; või
b) rikuvad [määruse] artikli 8 lõike 1 alusel määratud kohustusi.
Trahvisummat määrates võetakse arvesse nii rikkumise raskusastet kui ka kestust.”
4. Suunistes määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65 lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (EÜT 1998, C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171) (edaspidi „suunised”) on sätestatud selliste trahvide määramise meetod, „kusjuures lähtutakse põhisummast, mida suurendatakse raskendavate või vähendatakse kergendavate asjaolude arvessevõtmiseks” (suuniste teine sissejuhatav lõik).
5. Suunistes on sätestatud, et „[p]õhisumma määratakse kindlaks rikkumise raskusastme ja kestuse põhjal, mis on ainsad määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2 osutatud kriteeriumid” (suuniste punkt 1). Põhisummat suurendatakse, kui ilmnevad raskendavad asjaolud, näiteks sama ettevõtja või samad ettevõtjad panevad uuesti toime sama laadi rikkumise (suuniste punkt 2). Põhisummat vähendatakse, kui ilmnevad kergendavad asjaolud (suuniste punkt 3).
6. EÜ artiklis 229 on sätestatud, et „[…] Euroopa Parlamendi ja nõukogu poolt ühiselt vastuvõetud määrused […] võivad Euroopa Kohtule anda täieliku pädevuse selliste määrustega ettenähtud karistuste määramisel.”
7. Kõnealust sätet arvesse võttes on määruse nr 17 artiklis 17 sätestatud:
„Ühenduse kohtul on [EÜ] artikli [229] tähenduses täielik pädevus vaadata läbi otsused, millega komisjon on määranud trahvid või karistusmaksed; ühenduse kohus võib määratud trahvi või karistusmakse tühistada, seda vähendada või suurendada.”
B. Vaidluse aluseks olevad asjaolud
8. Vaidlustatud otsus(5) on adresseeritud apellatsioonkaebuse esitajale ning Interbrew’le, Alken‑Maesile, Haachtile ja Martensile. Otsuses tuvastati kaks eraldiseisvat konkurentsieeskirjade rikkumist – esiteks keeruline kokkulepete kogum ja/või kooskõlastatud tegevus Belgia õllesektoris (edaspidi „Interbrew’/Alken-Maesi kartellikokkulepe”) ja teiseks kooskõlastatud tegevus turustaja kaubamärgi all müüdava õlle valdkonnas.
9. Asjaolude toimumise ajal oli apellatsioonkaebuse esitaja Alken-Maesi emaettevõtja. Võttes arvesse tema aktiivset tegevust Interbrew’/Alken-Maesi kartellikokkuleppes, leidis komisjon, et ta on vastutav nii enda kui ka Alken-Maesi osalemise eest nimetatud kartellis.(6) Komisjon leidis, et apellatsioonkaebuse esitaja seevastu ei vastuta oma tütarettevõtja osalemise eest kooskõlastatud tegevuses turustaja kaubamärgi all müüdava õlle valdkonnas, võttes arvesse, et apellatsioonkaebuse esitaja ise ei olnud seotud selle kartellikokkuleppega.(7)
10. Osalemise eest Interbrew’/Alken‑Maesi kartellikokkuleppes 28. jaanuarist 1993 kuni 28. jaanuarini 1998 määrati apellatsioonkaebuse esitajale vaidlustatud otsusega 44,043 miljoni euro suurune trahv.(8)
11. Trahv arvutati järgmiselt:
>lt>1
12. Vaidlustatud otsuses viidatakse järgmistele raskendavatele asjaoludele: esiteks oli EÜ artikli 81 rikkumine korduv rikkumine, sest apellatsioonkaebuse esitaja oli juba kahel korral süüdi mõistetud analoogsete rikkumiste eest;(9) teiseks sundis apellatsioonkaebuse esitaja Interbrew’d laiendama nende koostööd, ähvardades keeldumise korral vastumeetmetega.(10)
C. Edasikaevatud kohtuotsus
13. Apellatsioonkaebuse esitaja esitas otsuse tühistamiseks hagi, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 22. veebruaril 2002. Teise võimalusena palus apellatsioonkaebuse esitaja trahvisummat vähendada.
14. Esimese Astme Kohus lükkas tagasi kõik apellatsioonkaebuse esitaja poolt hagi toetuseks esitatud väited, v.a viies väide, mille kohaselt oli alusetu järeldus, et apellatsioonkaebuse esitaja poolt Interbrew’le surve avaldamine kujutas endast raskendavat asjaolu.(11) Esimese Astme Kohus leidis, et kuigi Interbrew’d ähvardati, ei ole tuvastatud, et Interbrew nõustus kartellikokkulepet laiendama nimetatud ähvarduse tõttu.(12) Seepärast suurendas Esimese Astme Kohus raskendavate asjaoludega seoses trahvi põhisummat 40%, mitte 50%.(13) Otsuses kasutatud meetodist erinevat arvutusmeetodit kohaldades vähendas Esimese Astme Kohus trahvi 42,4125 miljoni euroni ja jättis apellatsioonkaebuse ülejäänud osas rahuldamata.
15. 4. jaanuaril 2006 esitas apellatsioonkaebuse esitaja Esimese Astme Kohtu otsuse peale käesoleva apellatsioonkaebuse.
II. Apellatsioonkaebuse analüüs
16. Apellatsioonkaebuse esitaja esitab edasikaevatud kohtuotsuse osalise tühistamise nõude toetuseks viis väidet. Kõnealused väited käsitlevad esiteks mõiste „korduvus” tõlgendamist Esimese Astme Kohtus ja teiseks trahvi arvutamise meetodi muutmist.
A. Väide seoses korduvuse käsitlemisega raskendava asjaoluna
Esimene väide: nulla poena sine lege põhimõtte rikkumine
17. Apellatsioonkaebuse esitaja väidab, et Esimese Astme Kohus rikkus kuritegude ja karistuste seaduses sätestatuse põhimõtet ning sellest tulenevat karmimate karistuste tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtet, kinnitades a pellatsioonkaebuse esitaja trahvi suurendamist korduvuse kui raskendava asjaolu tõttu. Apellatsioonkaebuse esitaja sõnul puudub ühenduse õiguses selge ja piisavalt ettenähtav õiguslik alus, et võtta rikkumise korduvust arvesse raskendava asjaoluna. Apellatsioonkaebuse esitaja väidab, et igal juhul puudus selline õiguslik alus eelmiste rikkumiste toimepaneku ajal.
18. Edasikaevatud kohtuotsuse punktis 351 leidis Esimese Astme Kohus, et komisjon ei ole apellatsioonkaebuse esitaja teo korduvust raskendava asjaoluna arvestades rikkunud nulla poena sine lege
põhimõtet, „kuna see võimalus on ette nähtud suuniste punkti 2 esimeses taandes ning ei saa lugeda, et suunised väljuvad karistuste õiguslikust raamistikust, mis on määratletud määruse nr 17 artikli 15 lõikes 2”.
19. Kõnealune sõnastus võib viidata sellele, et Esimese Astme Kohus käsitas suuniste punkti 2 õigusliku alusena komisjoni otsusele, milles käsitleti apellatsioonkaebuse esitaja korduvat rikkumist. Suuniseid ei või siiski sellisena käsitada. Suunised tagavad õiguskindluse, sest neis on määratletud arvutusmeetod, mida komisjon on kohustunud kasutama, kuid suunised ei ole trahvisumma määramise õiguslik alus.(14) Leian siiski, et Euroopa Kohus peaks apellatsioonkaebuse esitaja esimese väite tagasi lükkama.(15)
20. Eelkõige põhineb apellatsioonkaebuse esitaja väide selle kohta, et Esimese Astme Kohus rikkus nulla poena sine lege
põhimõtet seetõttu, et eelmiste rikkumiste ajal puudus piisav õiguslik alus, valel eeldusel. Ajaks, mille alusel tehakse kindlaks, kas on olemas õiguslik alus korduvuse eest trahvi suurendamiseks, on aeg, mil pandi toime viimane rikkumine, st rikkumine, millega seoses tehti otsus, milles eelmisi rikkumisi võetakse arvesse raskendava asjaoluna. Sellega seoses võib analoogiana kasutada Euroopa Inimõiguste Kohtu 29. märtsi 2006. aasta otsust kohtuasjas Achour, milles kõnealune kohus leidis, et „minevikus toimunud sündmuste arvessevõtmist tuleks eristada seaduse stricto sensu
tagasiulatuvast kohaldamisest.”(16) Seepärast on oluline, et viimase rikkumise ajal sai apellatsioonkaebuse esitaja oma tegevuse õiguslikke tagajärgi ette näha ja vastavalt oma käitumist muuta.(17)
21. Kas viimase rikkumise ajal oli olemas piisav õiguslik alus korduvuse raskendava asjaoluna arvessevõtmiseks? Asjaomane õiguslik alus on määruse nr 17 artikli 15 lõige 2, mis sätestab selgelt ja üheselt,(18) et komisjon võib määrata trahvi ettevõtjale, kes rikub EÜ artiklit 81 või artiklit 82. Lisaks sellele on sätestatud, et trahv ei tohi ületada 10% kõnealuse ettevõtja eelneva aasta käibest ja et „trahvisummat määrates võetakse arvesse nii rikkumise raskusastet kui ka kestust”.(19) On tõsi, et kuigi artikli 15 lõikes 2 sätestatakse selge piirmäär, jääb artikkel trahvi täpset suurust määratlevate asjaolude puhul üldsõnaliseks. Konkurentsiõigust arvesse võttes leian siiski, et üldjuhul on mõistlik ja ettenähtav, et komisjon oma otsustusõigust kasutades võtab rikkumise raskusastet hinnates arvesse rikkumise korduvust. Kohtupraktika põhjal tundub, et ka Euroopa Kohus on sellisel arvamusel.
22. Euroopa Kohus on järjepidevalt otsustanud, et „komisjon peab trahvisumma määramiseks rikkumise raskusastme kindlaksmääramisel arvesse võtma mitte üksnes konkreetse juhtumi asjaolusid, vaid ka rikkumise konteksti, ja tagama, et tema tegevusel oleks vajalik hoiatav iseloom eelkõige selliste rikkumiste puhul, mis eriti takistavad ühenduse eesmärkide saavutamist”.(20) Hiljuti kordas Euroopa Kohus kohtuasjas SGL Carbon vs. komisjon 29. juunil 2006 tehtud otsuses oma kohtupraktikat järgmiselt: „[K]ui trahvi põhisumma määratakse kindlaks rikkumisest lähtuvalt, siis rikkumise raskus tehakse kindlaks arvukate muude asjaolude põhjal, millega seoses komisjonil on laiaulatuslik kaalutlusõigus. Raskendavate asjaolude arvessevõtmine trahvi kindlaksmääramisel on kooskõlas komisjoni ülesandega tagada konkurentsinormide järgimine”.(21) Kohtuasjas Aalborg Portland jt vs.
komisjon 7. jaanuaril 2004 tehtud otsuses kinnitas Euroopa Kohus, et rikkumise raskusastme hindamisel tuleb arvesse võtta rikkumise korduvust.(22) Selles osas on Euroopa Kohtu praktika kooskõlas Esimese Astme Kohtu praktikaga. Esimese Astme Kohus leidis oma 17. detsembri 1991. aasta otsuses kohtuasjas Enichem Anic vs.
komisjon, et „asjaolu, et komisjon on varem juba mõistnud ettevõtja süüdi konkurentsieeskirjade rikkumises ja teda nimetatud rikkumise eest karistanud, võib käsitleda kõnealuse ettevõtja suhtes raskendava asjaoluna.”(23)
23. Apellatsioonkaebuse esitaja väide on seega vastuolus otsustega, milles Euroopa Kohus leidis, et määruse nr 17 artikli 15 lõige 2 on piisav õiguslik alus sellele, et võtta arvesse raskendavaid asjaolusid, näiteks rikkumise korduvust.
24. Samuti ei ole veenev apellatsioonkaebuse esitaja väide, et puudus piisav õiguslik alus, kuna viimase rikkumise toimepaneku ajal ei olnud komisjon suuniseid veel vastu võtnud. Suunised ei ole trahvisumma määramisel õiguslik alus. Neis lihtsalt selgitatakse määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 kohaldamist.(24) Kuid isegi suuniste puududes oli apellatsioonkaebuse esitajal siiski võimalik oma tegevuse õiguslikke tagajärgi ette näha.
25. Komisjon oli juba enne suuniste vastuvõtmist ja avaldamist võtnud korduvust arvesse mõnes oma otsuses,(25) sealhulgas otsuses, mis tehti apellatsioonkaebuse esitaja suhtes, kui ta oli eelviimasel korral rikkunud EÜ artiklit 81.(26)
26. Seetõttu ja võttes eelkõige arvesse eespool punktis 22 viidatud kohtupraktikat, ei saa apellatsioonkaebuse esitaja tõsiselt väita, et ajal, mil ta pani toime asjaomase rikkumise, ei saanud ta ette näha, et korduvust võidakse käsitleda raskendava asjaoluna.(27)
Teine väide: õiguskindluse põhimõtte rikkumine
27. Teises väites kinnitab apellatsioonkaebuse esitaja, et Esimese Astme Kohus kohaldas vääralt õiguskindluse põhimõtet, keeldudes ajaliselt piiramast perioodi, mille jooksul võib korduvust arvesse võtta. Apellatsioonkaebuse esitaja rõhutab, et esimesed kaks otsust, milles komisjon tuvastas, et on toime pandud rikkumine, tehti vastavalt 1974. ja 1984. aastal, ja et esimene otsus tehti väga erilistel asjaoludel. Apellatsioonkaebuse esitaja sõnul kohaldas Esimese Astme Kohus tegelikult põhimõtet, et korduvus on igavesti raskendav asjaolu, mis on vastuolus liikmesriikide ühiste üldiste õiguspõhimõtetega.
28. Minu arvates põhineb kõnealune väide edasikaevatud kohtuotsuse vääral tõlgendamisel. Esimese Astme Kohus leidis peaasjalikult seda, et kuna
ei määruses nr 17 ega suunistes ei ole ajalist piirangut sätestatud, ei ole õiguskindluse põhimõtet rikutud.(28) Esimese Astme Kohus leidis teisisõnu, et ajalise piirangu puudumisel võib ette näha, et mis tahes sama laadi rikkumise alusel, mille sama ettevõtja on toime pannud ja mille komisjon on varem ametlikult tuvastanud, võidakse tuvastada korduv rikkumine.(29)
29. Lähtekohana on see õige. Õiguskindluse põhimõte ei eelda korduvuse tuvastamise ajalist piiramist. Järelikult on komisjonil teatud kaalutlusõigus, kui ta määratleb ajavahemiku, mille jooksul toime pandud rikkumisi ta arvesse võtab. Võttes eelkõige arvesse ettevõtjate võimalikku pikka eluiga, peab komisjon kõnealuse kaalutlusõiguse kasutamisel siiski arvesse võtma mõistlikke ootusi selle kohta, millised varasemad rikkumised on endiselt asjakohased ja millised on tegelikult aegunud.
30. Korduvuse arvessevõtmise eesmärk on mõjutada ettevõtjaid, kellel on kalduvus rikkuda konkurentsieeskirju, muutma oma käitumist. Ajalise piirangu puudumisel peavad komisjon ja ühenduse kohtud kaaluma iga juhtumi puhul eraldi sellist kalduvust kinnitavaid asjaolusid, sealhulgas näiteks rikkumiste vahele jäänud aega.
31. Esimese Astme Kohus käsitles õiguskindluse küsimust edasikaevatud kohtuotsuses just selliselt. Kõnealuse kohtuotsuse punktides 354 ja 355 vaagis Esimese Astme Kohus hoolikalt dokumenteeritud andmeid apellatsioonkaebuse esitaja konkurentsieeskirjade rikkumiste kohta ja leidis, et rikkumiste vahele jääb iga kord vaid suhteliselt lühike aeg. Sellest tulenevalt leidis Esimese Astme Kohus, et „hageja korratud õigusvastane tegu annab tunnistust tema kalduvusest mitte teha kohaseid järeldusi sellest, kui tuvastatakse tema ühenduse konkurentsieeskirjade rikkumine.”
32. Toetamaks oma väidet, et Esimese Astme Kohus oleks pidanud kohaldama ajalist piirangut, viitab apellatsioonkaebuse esitaja kohtupraktikale, alates Euroopa Kohtu 14. juuli 1972. aasta otsusest kohtuasjas Geigy vs.
komisjon.(30) Kõnealuses kohtupraktikas kinnitatakse siiski seisukohta, mis pigem toetab kui kõigutab põhimõtet, et ühenduse kohtud ei pea ajaliselt piirama perioodi, mille jooksul võib korduvust arvesse võtta. Kohtuasjas Geigy vs.
komisjon paluti Euroopa Kohtul otsustada, kas komisjon ületas ajalist piirangut, algatades EÜ artiklis 81 ette nähtud rikkumismenetluse alles mitme aasta möödudes. Sellises olukorras on õiguskindluse vajadus veelgi selgem. Ajalise piirangu puudumine tähendab seda, et püsib oht, et teo eest, mis pandi toime täielikult minevikus, saabub karistus mis tahes hetkel tulevikus. Pealegi ei ole enne seda hetke ametlikult tuvastatud, et kõnealune tegu kujutas endast tõesti rikkumist. Euroopa Kohus leidis, et „õiguskindluse põhimõttest tulenevalt ei tohi komisjon oma trahvide määramise volituse rakendamist määramata ajaks edasi lükata.”(31) Euroopa Kohus ei näinud siiski ette ajalist piirangut. Selle asemel eelistas ta hinnata komisjoni meedet kohtuasja konkreetseid asjaolusid arvesse võttes(32) ja täpselt sedasama tegi käesolevas kohtuasjas ka Esimese Astme Kohus.
33. Apellatsioonkaebuse esitaja väidab, et Esimese Astme Kohus jättis nõuetekohaselt arvesse võtmata asjaolu, et 1974. aasta otsusega ei määratud apellatsioonkaebuse esitajale karistust, vaid anti lihtsalt korraldus asjaomane rikkumine viivitamata lõpetada.(33)
34. Kõnealune väide on alusetu. Esimese Astme Kohus märkis õigesti, et „korduvuse mõiste ei hõlma oma eesmärgi poolest ilmtingimata varasema karistuse, vaid üksnes varasema rikkumise tuvastamist.”(34) Tõepoolest, lihtsalt asjaolu, et komisjon jätab rikkumise tuvastamisel karistuse määramata, ei loo õiguspärast ootust, et kõnealust rikkumist edaspidi arvesse ei võeta.
35. Eeltoodut arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku lükata apellatsioonkaebuse esitaja teine väide tagasi.
Kolmas väide: põhjendamisviga
36. Kolmandas väites kinnitab apellatsioonkaebuse esindaja, et kohtuotsuse põhjendused seoses korduvuse ning trahvi piisavalt hoiatava mõju tagamise vajaduse vahelise seosega on vastuolulised. Apellatsioonkaebuse esitaja sõnul leidis Esimese Astme Kohus oma otsuse ühes punktis, et rikkumise raskusastet hinnates tuleb eristada hoiatavust ja korduvust, kuid märkis hiljem samas kohtuotsuses, et hoiatamise vaatenurgast on korduvus asjaolu, mis õigustab trahvisumma suurendamist.
37. Mina edasikaevatud kohtuotsuses sellist vastuolu ei leia. Esimese Astme Kohus leidis tegelikult, et komisjon oli seaduslikult võtnud arvesse erinevaid näitajaid, sealhulgas korduvust, asjaoludena, mis kajastavad rikkumise raskusastet, et määrata piisavalt hoiatav trahv. Neil põhjustel teen Euroopa Kohtule ettepaneku lükata apellatsioonkaebuse esitaja kolmas väide tagasi.
B. Trahvi arvutamise meetodit käsitlevad väited
38. Neljas ja viies väide puudutavad asjaolu, et Esimese Astme Kohus kohaldas arvutusmeetodit, mis ei olnud nii soodne kui vaidlustatud otsuses kasutatud meetod. Komisjon oli määranud 44,043 miljoni euro suuruse trahvi. Esimese Astme Kohus leidis, et komisjon eksis, kui võttis Interbrew’ ähvardamist arvesse raskendava asjaoluna, ja kinnitas, et trahvi tuleb raskendava asjaolu tõttu suurendada 40% ja mitte 50%. Seejärel määras Esimese Astme Kohus trahvi kogusummaks 42,4125 miljonit eurot, kasutades valemit, mis erines komisjoni kasutatud valemist.
39. Seega vähendati edasikaevatud kohtuotsusega trahvi kogusummat 1,6305 miljoni euro võrra. Kui Esimese Astme Kohus oleks kasutanud sama arvutusmeetodit, mida kasutas komisjon, oleks trahvi vähendatud 2,9355 miljoni euro võrra.
40. Neljandas väites väidab apellatsioonkaebuse esitaja, et trahvi arvutamise meetodit muutes ületas Esimese Astme Kohus talle EÜ artikliga 229 ja määruse nr 17 artikliga 17 antud pädevuse piire. Teise võimalusena esitab apellatsioonkaebuse esitaja viienda väite, kaitseõiguse ning tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte rikkumise kohta. Nimetatud kaks väidet on omavahel tihedalt seotud, kuid käsitlen neid üksteise järel.
Neljas väide: Esimese Astme Kohus ületa s oma pädevuse piire
41. Apellatsioonkaebuse esitaja väidab, et ei EÜ artikkel 230 ega EÜ artikkel 229 koostoimes määruse nr 17 artikliga 17 luba Esimese Astme Kohtul muuta komisjoni arvutusmeetodit. Sisuliselt väidab apellatsioonkaebuse esitaja, et Esimese Astme Kohus tegutses talle EÜ artikliga 230 antud pädevuse kasutamisel ultra vires
või talle EÜ artikliga 229 antud pädevuse kasutamisel ultra petita .
42. Komisjon väidab, et kõnealune väide on vastuvõetamatu. Komisjoni sõnul palub apellatsioonkaebuse esitaja, et Euroopa Kohus asendaks Esimese Astme Kohtu hinnangu trahvi kohta oma hinnanguga. Komisjon juhib tähelepanu asjaolule, et kui Esimese Astme Kohus on talle EÜ artikliga 229 antud pädevust kasutades trahvisumma määranud, „[ei saa] Euroopa Kohus apellatsioonimenetluse raames õigusküsimusi käsitledes asendada Esimese Astme Kohtu hinnangut õigluse kaalutlustel oma hinnanguga.”(35)
43. Ma ei ole nõus sellega, kuidas komisjon apellatsioonkaebuse esitaja väidet liigitab. Leian, et apellatsioonkaebuse esitaja tõstatab õigusküsimuse, mis käsitleb Esimese Astme Kohtu pädevuse piiranguid trahvide määramisel. Väide on seega vastuvõetav.
44. Apellatsioonkaebuse esitaja väide, mille kohaselt ei olnud Esimese Astme Kohtul EÜ artikli 230 alusel piisavalt pädevust, et muuta arvutusmeetodit, ei ole oluline. Uue trahvi määramisel ei tegutsenud Esimese Astme Kohus EÜ artikli 230 kohaselt, vaid kasutas talle EÜ artikliga 229 ja määruse nr 17 artikliga 17 antud pädevust. Seega keskendun apellatsioonkaebuse esitaja väitele, mille kohaselt tegi Esimese Astme Kohus otsuse ultra petita,
kui asendas komisjoni arvutusmeetodi enda omaga.
45. Vastavalt määruse nr 17 artiklile 17 on ühenduse kohtul „[EÜ] artikli [229] tähenduses täielik pädevus vaadata läbi otsused, millega komisjon on määranud trahvid või karistusmaksed; ühenduse kohus võib määratud trahvi või karistusmakse tühistada, seda vähendada või suurendada”. Kõnealuse sättega ühenduse kohtutele antud pädevuse puhul on iseloomulik see, et neile on antud mitte ainult karistuse seaduslikkuse läbivaatamise õigus, vaid ka õigus karistust muuta, isegi kui komisjon ei ole teinud fakti- või õigusviga.(36)
46. Non ultra petita
reegel tähendab seda, et kohus võib oma pädevust kasutada ainult ulatuses, milles kohtumenetluse pool on teda ametlikult palunud tegutseda. Käesolevas kohtuasjas tekib küsimus, kuidas non ultra petita
reegel toimib koos „täieliku pädevuse” mõistega EÜ artikli 299 tähenduses.
47. Eraõiguses, millest non ultra petita
reegel tuleneb, piirab see kohtu pädevust, et tagada menetluse poolte sõltumatus ja õiguskindlus.(37) Sama kehtib sisuliselt ka haldusõiguse raamistikus. Non ultra petita
reegel mõjutab seda raamistikku arvestades siiski otseselt kohtu- ja haldusasutuste vahelist suhet, sest viimane on menetluse pool.
48. Mõiste „täielik pädevus” puudutab just seda, kuidas piiritleda kohtu ja haldusasutuste pädevust. EÜ artikkel 229 ja määruse nr 17 artikkel 17 annavad ühenduse kohtutele võimaluse asendada haldusasutuse hinnang enda omaga ja seega teha otsus komisjoni asemel. See on selgelt oluline erand ühenduse kohtute tavapärasest seisundist, kuigi piiratud valdkonnas.(38)
49. Järelikult on non ultra petita
reeglil, mida on õigesti mõistetud kui kohtuvõimu
piiramist, kõnealuses valdkonnas üksnes piiratud osa. Minu arvates tähendab see lihtsalt seda, et ühenduse kohus ei tohi kasutada oma täielikku pädevust, kui trahvi käsitlevat küsimust ei ole antud talle arutamiseks. Kui trahvisumma on esitatud uuesti hindamiseks, on EÜ artiklis 229 sätestatud pädevus tõepoolest „täielik”, sest seda võib kasutada nii trahvi vähendamiseks kui ka suurendamiseks.(39) Nii võib Esimese Astme Kohus kohaldada trahvi uuesti hindamisel erinevat arvutusmeetodit, isegi kui nimetatud meetod on asjaomase ettevõtja jaoks vähem soodne.
50. Eeltoodut arvestades peaks Euroopa Kohus apellatsioonkaebuse esitaja neljanda väite tagasi lükkama.
51. Pean siiski siinkohal rõhutama, et ma ei väida, nagu oleks Esimese Astme Kohtul EÜ artikli 229 ja määruse nr 17 artikli 17 alusel piiramatu kaalutlusõigus. See toob mind apellatsioonkaebuse esitaja viienda väite juurde.
Viies väide: kaitseõiguse ning tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte rikkumine
52. Viienda väite esimene osa puudutab kaitseõiguse rikkumist. Apellatsioonkaebuse esitaja väidab, et Esimese Astme Kohus oleks pidanud panema oma kavatsuse muuta arvutusmeetodit arutusele. Andmata apellatsioonkaebuse esitajale võimalust väljendada oma seisukohta, rikkus Esimese Astme Kohus ühenduse õiguse üldpõhimõtet.
53. Minu arvates kehtivad ühenduse kohtutele täieliku pädevuse kasutamisel samad õiguslikud nõuded, mis kehtivad komisjonile, kui ta määrab karistust. Kõnealused nõuded hõlmavad põhjendamiskohustust, võrdse kohtlemise põhimõtet,(40) õiguskindluse põhimõtet(41) ja õigust olla ära kuulatud.(42)
54. Siinkohal tuleb meeles pidada, et seoses komisjoni volitusega võtta vastu trahvi määramise otsuseid on Esimese Astme Kohus oma praktikas õigesti leidnud, et õigus olla ära kuulatud on „ühenduse õiguse aluspõhimõte ja seda tuleb järgida kõigis olukordades, eelkõige kõigis menetlustes, sealhulgas haldusmenetlustes, mille tulemusel võidakse määrata karistus.”(43)
55. Samal põhjusel peavad ühenduse kohtud kõnealust õigust järgima oma täieliku pädevuse kasutamisel. Kõnealust seisukohta toetab kohtujurist VerLoren van Themaat oma ettepanekus kohtuasjas Stichting Sigarettenindustrie vs.
komisjon.(44) Kõnealuses kohtuasjas leidis kohtujurist, et komisjon ei olnud teinud kindlaks ega võtnud arvesse apellatsioonkaebuse esitaja süülisuse astet. Selle tulemusel oli komisjon kohaldanud trahvimäära, mis oli kohtujuristi arvates liiga madal. Ta märkis seejärel:
„Vastavalt määruse nr 17 artiklile 17, mis […] võib anda Euroopa Kohtule võimaluse suurendada omal algatusel teatud ettevõtjatele määratud trahve. Ma ei tee siiski Euroopa Kohtule ettepanekut käesolevas kohtuasjas kõnealust õigust kasutada. […] [J]uhul kui kõnealuse õiguse kasutamist kaalutakse, oleks minu arvates soovitatav teatada sellise õiguse olemasolust pooltele kirjalikult piisavalt vara enne suulist menetlust ja nõuda samal ajal vajaduse korral komisjonilt teavet, mis on vajalik sellise õiguse kasutamiseks, ning anda hagejatele võimalus esitada enne suulist menetlust kirjalikud märkused.”(45)
56. Kohtujuristi soovitatud lähenemisviis tuleneb põhjendatud murest, et täieliku pädevuse kasutamisega võib kaasneda selliste asjaolude või kriteeriumide arvessevõtmine, mida pooled ei ole saanud tegelikult vaidlustada. Minu arvates on selline mure samavõrra õigustatud arvutusmeetodi muutmise puhul, kui kõnealune muutmine on asjaomase ettevõtja kahjuks, nagu see on käesolevas kohtuasjas. Võttes arvesse ulatuslikke volitusi, mis ühenduse kohtutele on antud määruse nr 17 artikliga 17, ja sellise muutmise võimalikku olulist finantsmõju, on äärmiselt oluline, et ühenduse kohtud kasutaksid oma täielikku pädevust, võttes eelkõige arvesse apellatsioonkaebuse esitaja õigust olla ära kuulatud.
57. Selles suhtes on suurepäraseks näiteks Esimese Astme Kohtu 9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas Cheil Jedang vs.
komisjon.(46) Komisjon kohaldas sarnaselt käesoleva kohtuasjaga arvutusmeetodit, mis erines suunistes sätestatud meetodist. Esimese Astme Kohus asus seisukohale, et suunistes kirjeldatud meetod on sobivam.(47) Seepärast kohaldas ta oma täielikku pädevust kasutades nimetatud meetodit.(48) Nagu Cheil Jedangi kohtuotsus selgelt näitab, tegi ta seda siiski alles pärast seda, kui hageja oli saanud võimaluse esitada asja kohta oma seisukoht:
„225. 7. veebruaril 2002 saadetud kirjaliku järelepärimisega palus Esimese Astme Kohus komisjonil muu hulgas üksikasjalikult selgitada ja põhjendada meetodit, mida ta oli kasutanud trahvide arvutamisel.
226. Oma 27. veebruari 2002. aasta vastuses teatas komisjon, et õige viis suurenduse ja vähenduse arvutamiseks, et võtta arvesse raskendavaid ja kergendavaid asjaolusid, on trahvi põhisumma suhtes protsendimäära kohaldamine. Ta möönis ka, et ei ole otsuses kõnealust meetodit järjepidevalt kasutanud. […]
227. Kohtuistungil väitis hageja, et tal ei ole vastuväiteid trahvide arvutamise meetodi suhtes, mida komisjon kirjeldas oma 27. veebruari 2002. aasta kirjas.”
58. Edasikaevatud kohtuotsuses ei mainita seevastu arvutusmeetodit käsitlevat kirjalikku järelepärimist. Samuti ei viidata kõnealuses küsimuses apellatsioonkaebuse esitajaga kohtuistungi käigus arvamuste vahetamisele. Sellistel asjaoludel ei saa Euroopa Kohus apellatsioonkaebuse kohta otsust tehes olla veendunud, et Esimese Astme Kohtu menetluses austati apellatsioonkaebuse esitaja õigust olla ära kuulatud.
59. Eespool nimetatud põhjustel leian, et viienda väite esimene osa on põhjendatud ja et Euroopa Kohus peaks seepärast edasikaevatud kohtuotsuse tühistama osas, millega määratakse trahviks 42,4125 miljonit eurot.
C. Edasikaevatud kohtuotsuse tühistamine osas, millega määratakse kindlaks trahvisumma, ja selle tagajärjed
60. Euroopa Kohtu põhikirja artikli 61 kohaselt võib Euroopa Kohus „teha ise asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab”. Kuna apellatsioonkaebuse esitaja väited trahvi taseme kohta on ära kuulatud, teen Euroopa Kohtule ettepaneku kasutada kõnealust võimalust ja kasutada talle EÜ artikliga 229 ning määrusega nr 17 antud pädevust.
61. Apellatsioonkaebuse esitaja taotles trahvisumma vähendamist 41,11 miljoni euroni – summani, mille oleks määranud Esimese Astme Kohus, kui ta oleks kasutanud komisjoniga sama arvutusmeetodit.
62. Seoses nimetatud taotlusega tuleks märkida, et Esimese Astme Kohus kohaldas edasikaevatud kohtuotsuses arvutusmeetodit, mis on sätestatud suunistes. Apellatsioonkaebuse esitaja ei vaidlusta kõnealuse arvutusmeetodi sobivust. Apellatsioonkaebuse esitaja väidab siiski, et selle kohaldamine käesolevas kohtuasjas viib tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtte rikkumiseni.
63. Ma ei nõustu apellatsioonkaebuse esitajaga. Euroopa Kohus uuris hoolikalt suuniste tagasiulatuva kohaldamise küsimust oma otsustes kohtuasjades Dansk Rørindustri jt vs.
komisjon(49) ja Archer Daniels Midland.(50) Ta jõudis järeldusele, et „suunised, eelkõige seal sisalduv uus trahvide arvutamise meetod, eeldades, et sellel on määratud trahvidele raskendav mõju, olid sellistele ettevõtjatele nagu hagejad mõistlikult ootuspärased asjaomaste rikkumiste toimepanemise hetkel.”(51) Komisjon ei rikkunud seega tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtet, kui ta kohaldas suuniseid rikkumiste suhtes, mis kohtuasjas Dansk Rørindustri jt vs.
komisjon olid toime pandud juba 1990. aastal.(52) Ka käesolevas kohtuasjas ei oleks suunistes sätestatud arvutusmeetodi kohaldamine vastuolus kõnealuse põhimõttega.
64. Eespool nimetatud põhjustel teen Euroopa Kohtule ettepaneku kohaldada suunistes sätestatud arvutusmeetodit ja määrata kõiki käesoleva kohtuasja asjaolusid arvesse võttes trahvisummaks 42,4125 miljonit eurot.
III. Kohtukulud
65. Kodukorra artikli 69 lõike 3 kohaselt, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, võib Euroopa Kohus määrata kulude jaotuse, kui o sa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks. Kuna osa nõudeid rahuldati komisoni kasuks ja osa apellatsioonkaebuse esitaja kasuks, teen ettepaneku jätta apellatsioonkaebuse esitaja kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja kolm neljandikku komisjoni kohtukuludest.
IV. Ettepanek
66. Esitatud põhjustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
1) tühistada kohtuasjas T‑38/02: Groupe Danone vs.
komisjon Esimese Astme Kohtu poolt 25. oktoobri 2005 tehtud otsuse resolutiivosa punkt 1;
2) kinnitada apellatsioonkaebuse esitajale määratava trahvi summaks 42,4125 miljonit eurot;
3) jätta apellatsioonkaebus ülejäänud osas rahuldamata;
4) jätta apellatsioonkaebuse esitaja kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja kolm neljandikku komisjoni kohtukuludest.
(1) .
(2)  –	EKL 2005, lk II‑4407.
(3)  –	Otsus tehti seoses EÜ asutamislepingu artikli 81 kohase menetlusega (juhtum IV/37.614/F3 PO/Interbrew ja Alken‑Maes) (ELT 2003, L 200, lk 1).
(4)  –	Esimene määrus EÜ artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta, vastu võetud 6. veebruaril 1962 (EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3). Vaidlustatud otsus tehti enne nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 (asutamislepingu artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta) (EÜT 2003 L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) jõustumist ja komisjoni uute suuniste (määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta) (ELT 2006, C 210, lk 2) vastuvõtmist.
(5)  –	Viidatud 3. joonealuses märkuses.
(6)  –	Vaidlustatud otsuse põhjendus 295.
(7)  –	Vaidlustatud otsuse põhjendus 331.
(8)  –	Vaidlustatud otsuse artiklid 1 ja 2.
(9)  –	Vaidlustatud otsuse põhjendus 314.
(10)  –	Vaidlustatud otsuse põhjendus 315.
(11)  –	Eespool 2. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Groupe Danone vs.
komisjon.
(12)  –	Edasikaevatud kohtuotsuse punktid 309 ja 310.
(13)  –	Edasikaevatud kohtuotsuse punktid 311–313.
(14)  –	28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P: Dansk Rørindustri jt vs.
komisjon (EKL 2005, lk I‑5425, punkt 213). Vt samuti 21. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑167/04 P: JCB Service vs.
komisjon (EKL 2006, lk I‑8935, punktid 207–209).
(15)  –	Vt 9. juuni 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑30/91 P: Lestelle vs.
komisjon (EKL 1992, lk I‑3755, punkt 28), 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑93/02 P: Biret International vs.
nõukogu (EKL 2003, lk I‑10497, punkt 60) ja 2. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑226/03 P: José Martí Peix vs.
komisjon (EKL 2004, lk I‑11421, punkt 29).
(16)  –	Euroopa Inimõiguste Kohtu (suurkoda) 29. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas Achour vs.
Prantsusmaa, punkt 59.
(17)  –	Vt selle kohta kohtuotsus Achour vs.
Prantsusmaa, punkt 53.
(18)  –	25. septembri 1984. aasta otsus kohtuasjas 117/83: Könecke (EKL 1984, lk 3291, punkt 11).
(19)  –	Vt samuti kohtujurist Geelhoedi 19. jaanuari 2006. aasta ettepanek kohtuasjas C‑308/04 P: SGL Carbon vs.
komisjon, milles otsus tehti 29. juunil 2006 (EKL 2006, lk I‑5977, ettepaneku punkt 78).
(20)  –	7. juuni 1983. aasta otsus liidetud kohtuasjades 100/80–103/80: Musique Diffusion française jt vs.
komisjon (EKL 1983, lk 1825, punkt 106). Vt samuti eespool 14. joonealuses märkuses viidatud kõige värskem kohtuotsus Dansk Rørindustri jt vs.
komisjon, punktid 240–242.
(21)  –	19. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus SGL Carbon vs.
komisjon, punkt 71.
(22)  –	7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg Portland A/S jt vs.
komisjon (EKL 2004, lk I‑123, punkt 91).
(23)  –	17. detsembri 1991. aasta otsus kohtuasjas T‑6/89: Enichem Anic vs.
komisjon (EKL 1991, lk II‑1623, punkt 295). Vt samuti 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑203/01: Michelin vs.
komisjon (EKL 2003, lk II‑4071, punkt 293).
(24)  –	Vt selle kohta 14. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt vs.
komisjon, punktid 211, 213 ja 214.
(25)  –	Komisjoni 23. aprilli 1986. aasta otsus 86/398/EMÜ, mis käsitleb EMÜ asutamislepingu artiklis 85 sätestatud menetlust (IV/31.149 – Polüpropüleen) (EÜT 1986, L 230, lk 1, 107. põhjendus), ja komisjoni 19. detsembri 1990. aasta otsus 91/297/EMÜ, mis käsitleb EMÜ asutamislepingu artiklis 85 sätestatud menetlust (IV/33.133 – A: Naatriumkarbonaat – Solvay/ICI) (EÜT 1991, L 152, lk 1, põhjendus 65).
(26)  –	Komisjoni 23. juuli 1984. aasta otsus 84/388/EMÜ, mis käsitleb EMÜ asutamislepingu artiklis 85 sätestatud menetlust (IV/30.988 – Kokkulepped ja kooskõlastatud tegevus lehtklaasi sektoris Beneluxi riikides) (EÜT 1984, L 212, lk 13, põhjendus 53).
(27)  –	Vt selle kohta 14. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt vs.
komisjon, punkt 231. Vt samuti 18. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑397/03 P: Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients vs.
komisjon (EKL 2006, lk I‑4475, punkt 25).
(28)  –	Edasikaevatud kohtuotsuse punktid 352 ja 353. Esimese Astme Kohus viitas sellega seoses 15. juuli 1970. aasta otsusele kohtuasjas 41/69: ACF Chemiefarma vs.
komisjon (EKL 1970, lk 661, punkt 19).
(29)  –	Korduvuse mõiste kohta vt 11. märtsi 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑141/94: Thyssen Stahl vs.
komisjon (EKL 1999, lk II‑347, punkt 617) ja 23. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Michelin, punkt 284.
(30)  –	14. juuli 1972. aasta otsus kohtuasjas 52/69: R. Geigy AG vs.
komisjon (EKL 1972, lk 787).
(31)  –	30. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Geigy vs.
komisjon, punkt 21.
(32)  –	30. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Geigy vs.
komisjon, punkt 21. Vt samuti 29. aprilli 2004. aasta otsused kohtuasjas C‑298/00 P: Itaalia vs.
komisjon (EKL 2004, lk I‑4087, punktid 89–92) ja kohtuasjas C‑372/97: komisjon vs.
Itaalia (EKL 2004, lk I‑3679, punktid 116–119) (seoses EÜ asutamislepingu kohaselt antud abi läbivaatamisega); 24. septembri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑74/00 P ja C‑75/00 P: Falck ja Acciaierie di Bolzano vs.
komisjon (EKL 2002, lk I‑7869, punkt 140) (seoses ESTÜ asutamislepingu kohaselt antud abi läbivaatamisega). Näited Esimese Astme Kohtu praktikast: 14. jaanuari 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑109/01: Fleuren Compost vs.
komisjon (EKL 2004, lk II‑127, punkt 145) (seoses EÜ asutamislepingu kohaselt antud abi läbivaatamisega), 10. juuni 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑307/01: François vs.
komisjon (EKL 2004, lk II‑1669, punkt 46) (seoses Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjades ette nähtud distsiplinaarmenetluse algatamisega) ja 6. oktoobri 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑22/02 ja T‑23/02: Sumitomo Chemical ja Sumika Fine Chemicals vs.
komisjon (EKL 2005, lk II‑4065, punkt 87) (seoses komisjoni volitusega määrata trahv konkurentsieeskirjade rikkumise eest).
(33)  –	Komisjoni 15. mai 1974. aasta otsuse 74/292/EMÜ, mis käsitleb EÜ asutamislepingu artiklis 85 sätestatud menetlust (IV/400 – Klaastaara tootjate vahelised kokkulepped), artikkel 3 (EÜT L 160, lk 1).
(34)  –	Edasikaevatud kohtuotsuse punkt 363.
(35)  –	Eespool 14. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt vs.
komisjon, punktid 245 ja 246. Vt samuti 15. detsembri 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑320/92 P: Finsider vs.
komisjon (EKL 1994, lk I‑5697, punkt 46).
(36)  –	Selle kohta vt 15. oktoobri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ja C‑254/99 P: Limburgse Vinyl Maatschappij (LVM) jt vs.
komisjon (EKL 2002, lk I‑8375, punkt 692). Vt samuti Commentaire Mégret, 10. köide, 1993, lk 94 ja võrdlusena piiravama seisukoha kohta kohtujurist Warneri 12. juuni 1979. aasta ettepanek liidetud kohtuasjades 32/78 ja 36/78–82/78: BMW vs.
komisjon, milles otsus tehti 12. juulil 1979 (EKL 1979, lk 2435, punkt 2494).
(37)  –	Euroopa Kohus leidis kohtuotsuses van Schijndel ja van Veen järgmist: „Seda piirangut õigustab põhimõte, et tsiviilkohtumenetluses kuulub initsiatiiv pooltele ning kohus saab omal algatusel tegutseda ainult siis, kui avaliku korra kaalutlused nõuavad kohtu sekkumist. See põhimõte kajastub enamiku liikmesriikide riigi ja üksikisiku suhete kontseptsioonides, tagab kaitseõigused ja tõhusa menetluse, hoides iseäranis ära menetluse pikaajalise kestuse, mis kaasneb uute väidete uurimisega.” (14. detsembri 1995. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑430/93 ja C‑431/93: van Schijndel ja van Veen (EKL 1995, lk I‑4705, punkt 21)). Nagu van Schijndeli ja van Veeni kohtuotsus näitab, ei saa kohus non ultra petita
reeglist tulenevalt tavaliselt oma algatusel väiteid esitada ja pärast menetluse teatud staadiumisse jõudmist ei saa hageja esitada väiteid või tugineda faktilistele asjaoludele, mis ei olnud tema hagi aluseks. Vt samuti kohtujurist Jacobsi 30. märtsi 2000. aasta ettepanek kohtuasjas C‑210/98 P: Salzgitter vs.
komisjon, milles otsus tehti 13. juulil 2000 (EKL 2000, lk I‑5843, punktid 129–143), kus käsitletakse põhimõtet, et Euroopa Kohus ei saa aluseks võtta apellatsioonkaebuse põhjendusi, mida menetluse pooled ei ole esitanud, ja avaliku korra küsimusi puudutavate väidetega seoses tehtavat erandit.
(38)  –	Vt lisaks määruse nr 17 artiklile 17 nõukogu 27. juuni 1960. aasta määruse nr 11 (veohindade ja veotingimustega seotud diskrimineerimise kaotamise kohta Euroopa Majandusühenduse asutamislepingu artikli 79 lõike 3 rakendamisel) artikkel 25 (EÜT 1960, 52, lk 1121), nõukogu 19. juuli 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 1017/68 (konkurentsieeskirjade rakendamiskorra kohta raudtee-, maantee- ja siseveetranspordis) artikkel 24 ( EÜT 1968, L 175, lk 1; ELT eriväljaanne 07/01, lk 6 ), nõukogu 22. detsembri 1986. aasta määruse (EMÜ) nr 4056/86 (millega nähakse ette üksikasjalikud eeskirjad asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamiseks meretranspordis) artikkel 21 (EÜT 1986, L 378, lk 4; ELT eriväljaanne 07/01, lk 241), nõukogu 14. detsembri 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 3975/87 (konkurentsieeskirjade rakendamiskorra kehtestamise kohta õhutranspordi ettevõtjate suhtes) artikkel 14 (EÜT 1987, L 374, lk 1; ELT eriväljaanne 07/01, lk 262), nõukogu 24. juuli 1989. aasta määruse (EMÜ) nr 2299/89 (toimimisjuhendi kohta arvutipõhiste ettetellimissüsteemide puhul) artikkel 17 (EÜT 1989, L 220, lk 1; ELT eriväljaanne 07/01, lk 277) ja nõukogu 21. detsembri 1989. aasta määruse (EMÜ) nr 4064/89 (kontrolli kehtestamise kohta ettevõtjate koondumiste üle) artikkel 16 (EÜT 1989, L 395, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 31).
(39)  –	Sama seisukoht on võetud kohtujurist VerLoren van Themaat’i 29. jaanuari 1985. aasta ettepanekus liidetud kohtuasjades 240/82–242/82, 261/82, 262/82, 268/82 ja 269/82: Stichting Sigarettenindustrie vs.
komisjon, milles otsus tehti 10. detsembril 1985 (EKL 1985, lk 3831, punkt 3851). Võiks siiski märkida, et kohtuasjas 8/56: ALMA tehtud otsuses leidis Euroopa Kohus järgmist: „Isegi ametliku nõude puudumisel on Euroopa Kohtul õigus ülemäärast trahvisummat vähendada, sest see ei tooks kaasa ultra petita
mõju, vaid oleks vastupidi hagi osaline rahuldamine” (EKL 1957, lk 95, punkt 100). Ümberpööratult tõlgendatuna võib see viia järelduseni, et Esimese Astme Kohus ei saa trahvi suurendada ilma ametliku nõudeta trahvi uuesti hinnata (st vähendada või suurendada). Ümberpööratud argumente tuleb aga käsitleda väga ettevaatlikult, nagu Euroopa Kohus on selgitanud oma 29. novembri 1956. aasta otsuses kohtuasjas 8/55: Fédération Charbonnière de Belgique vs.
ESTÜ Ülemamet (EKL 1955, lk 245, punkt 300).
(40)  –	36. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs.
komisjon, punkt 617.
(41)  –	Vt näiteks 15. detsembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 326/85: Madalmaad vs.
komisjon (EKL 1987, lk 5091, punkt 24).
(42)  –	13. veebruari 1979. aasta otsus kohtuasjas 85/76: Hoffmann-La Roche vs.
komisjon (EKL 1979, lk 461, punkt 11) ja 20. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Musique Diffusion française jt vs.
komisjon, punkt 10. Vt samuti määruse nr 17 artikkel 19 ja määruse 1/2003 artikkel 27.
(43)  –	16. detsembri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑5/00 ja T‑6/00: Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied vs.
komisjon (EKL 2003, lk II‑5761, punkt 32). Vt samuti 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑31/99: ABB Asea Brown Boveri vs.
komisjon (EKL 2002, lk II‑1881, punkt 53), 10. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas T‑11/89: Shell International Chemical Company vs.
komisjon (EKL 1992, lk II‑757, punkt 39) ja 6. detsembri 1994. aasta otsus kohtuasjas T‑450/93: Lisrestal jt vs.
komisjon (EKL 1994, lk II‑1177, punkt 42). Vt lisaks 42. joonealuses märkuses viidatud Euroopa Kohtu praktika.
(44)  –	Viidatud 39. joonealuses märkuses.
(45)  – Ibidem, lk 3851.
(46)  –	9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑220/00: Cheil Jedang Corp. vs.
komisjon (EKL 2003, lk II‑2473).
(47)  –	Ibidem, punkt 229.
(48)  –	Ibidem, punkt 230.
(49)  –	Viidatud 14. joonealuses märkuses. Vt eelkõige punktid 173 ja 219–232.
(50)  –	Viidatud 27. joonealuses märkuses. Vt punktid 20–26.
(51)  –	14. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt vs.
komisjon, punkt 231. Vt samuti 27. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Archer Daniels Midland, punkt 25.
(52)  –	14. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Dansk Rørindustri jt vs.
komisjon, punkt 232 ja 27. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Archer Daniels Midland, punkt 25.