62004CJ0137_ET
Pooled
Kohtuotsuse põhistus
Resolutiivosa
Pooled
Kohtuasjas C‑137/04,
mille esemeks on EÜ artikli 234 alusel Regeringsrätteni (Rootsi) 8. märtsi 2004. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 15. märtsil 2004, menetluses
Amy Rockler
versus
Försäkringskassan, varem Riksförsäkringsverket,
EUROOPA KOHUS (teine koda),
koosseisus: koja esimees C. W. A. Timmermans, kohtunikud R. Schintgen, R. Silva de Lapuerta (ettekandja), G. Arestis ja J. Klučka,
kohtujurist: A. Tizzano,
kohtusekretär: ametnik C. Strömholm,
arvestades kirjalikus menetluses ja 17. novembri 2005. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades kirjalikke märkusi, mille esitasid:
– Försäkringskassan, varem Riksförsäkringsverket, esindaja: H. Almström,
– Rootsi valitsus, esindaja: A. Kruse,
– Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: D. Martin ja K. Simonsson,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
otsuse
Kohtuotsuse põhistus
1. Eelotsusetaotlus puudutab EÜ asutamislepingu artikli 48 (muudetuna EÜ artikkel 39) tõlgendamist.
2. Kõnealune eelotsusetaotlus esitati A. Rockleri ja Rootsi sotsiaalkindlustusameti (Försäkringskassan, varem Riksförsäkringsverket) vahelise vaidluse raames, mille esemeks on vanematoetuste arvutamisel selle tegevusperioodi arvesse võtmine, mille jooksul A. Rockler oli kaetud Euroopa ühenduste ühise ravikindlustusskeemiga.
Õiguslik raamistik
3. Rootsi sotsiaalkindlustusskeemide seaduse (lag (1962:381) om allmän försäkring; edaspidi „AFL”) 4. peatükk sisaldab vanematoetusi käsitlevaid sätteid.
4. AFL‑i 4. peatüki § 3 kohaselt makstakse lapse sündimise puhul vanemale vanematoetust maksimaalselt 450 päeva ja mitte kauem kui lapse 8 aastaseks saamiseni või esimese kooliaasta lõpuni, kui viimane kuupäev on hilisem.
5. Vastavalt AFL-i 4. peatüki § 6 on vanematoetuse summa vähemalt 60 Rootsi krooni (SEK) päevas (edaspidi „garanteeritud toetussumma”). Lisaks on ette nähtud, et esimese 180 päeva jooksul vastab vanematoetuse summa ühe kalendripäeva keskmisele haigushüvitisele, kui vähemalt 240 järjestikuse päeva jooksul enne sündi või eeldatavat sünnikuupäeva on vanemal olnud ravikindlustus, mis ületab garanteeritud toetussumma.
6. AFL-i 3. peatüki § 2 kohaselt arvutatakse ühe kalendripäeva keskmine haigushüvitis sõltuvalt iga-aastasest tulust, mida kindlustatu võib oma kutsealase tegevuse eest Rootsis tõenäoliselt tasuna saada, kui olukord ei muutu.
Menetlus põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimus
7. Rootsi kodanik A. Rockler töötas lennufirmas purserina kuni 15. oktoobrini 1996, misjärel töötas ta alates 16. oktoobrist 1996 kuni 31. detsembrini 1997 sekretäri ametikohal Euroopa Ühenduste Komisjonis Brüsselis. 1. jaanuaril 1998 jätkas ta tööd stjuardessina. Sama aasta 2. juulil sündis tal tütar.
8. 16. jaanuari ja 20. märtsi 1998. aasta otsustega keeldus Rootsi sotsiaalkindlustusamet A. Rocklerile tema vanemapuhkuse esimese 180 päeva jooksul andmast vanematoetust, mis oleks vastanud ühe kalendripäeva keskmisele haigushüvitisele, põhjendades keeldumist sellega, et vähemalt 240 järjestikuse päeva jooksul enne eeldatavat sünnikuupäeva ei olnud tal ega oleks ka pidanud olema garanteeritud toetussummat ületavat ravikindlustust ja ta ei täitnud ka mõne teise liikmesriigi õigusnormide kohase kindlustusperioodi tingimusi.
9. A. Rockler esitas nende otsuste peale kaebuse länsrätten i Skåne länile, kes tühistas need oma 24. märtsi 1999. aasta otsusega.
10. Sotsiaalkindlustusamet kaebas selle otsuse edasi Kammarrätten i Göteborgi, kes 27. detsembri 2000. aasta otsusega muutis selle otsuse ära.
11. A. Rockler esitas eelotsusetaotluse esitanud kohtule selle otsuse peale apellatsioonkaebuse.
12. Selles kontekstis otsustas Regeringsrätten menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [EÜ asutamislepingu] artikli [48] sätteid tuleb tõlgendada selliselt, et kohaldades siseriikliku õiguse sätteid, mille kohaselt peab töötaja teatava miinimumperioodi jooksul olema olnud kindlustatud, et tal oleks oma vanemapuhkuse ajal õigus hüvitisele, mis vastaks ühe kalendripäeva keskmisele haigushüvitisele, tuleb kõnealuse perioodi kokkuarvutamisel arvestada ka seda ajavahemikku, mil töötaja oli kaetud Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjade kohase ühise ravikindlustusskeemiga?”
Eelotsuse küsimus
13. Eelotsust taotlenud kohus küsib sisuliselt seda, kas olukorras, kus kohaldatakse selliseid siseriikliku õiguse sätteid nagu põhikohtuasjas, tuleb EÜ asutamislepingu artiklit 48 tõlgendada nii, et seda tegevusperioodi, mille jooksul töötaja oli kaetud Euroopa ühenduste ühise ravikindlustusskeemiga, tuleb arvesse võtta.
14. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kuuluvad olenemata elukohast ja kodakondsusest EÜ asutamislepingu artikli 48 kohaldamisalasse kõik ühenduse kodanikud, kes on kasutanud õigust töötajate vabale liikumisele ja on tegutsenud kutsealaselt muus liikmesriigis kui nende elukohaliikmesriik (12. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑385/00: De Groot, EKL 2002, lk I‑11819, punkt 76; 2. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑232/01: Van Lent, EKL 2003, lk I‑11525, punkt 14, ja 13. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑209/01: Schilling ja Fleck-Schilling, EKL 2003, lk I‑13389, punkt 23).
15. Lisaks sellele tasub meenutada, et Euroopa ühenduste ametnikke käsitletakse võõrtöötajatena. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb tegelikult ka see, et ühenduse kodanik, kes töötab muus liikmesriigis kui tema päritoluliikmesriik, ei lakka olemast EÜ asutamislepingu artikli 48 lõike 1 mõttes töötaja rahvusvahelises organisatsioonis töötamise tõttu, olenemata sellest, et töökohariiki sisenemise ja selles elamise tingimused on eraldi kehtestatud rahvusvahelise lepinguga (15. märtsi 1989. aasta otsus liidetud kohtuasjades 389/87 ja 390/87: Echternach ja Moritz, EKL 1989, lk 723, punkt 11; eespool viidatud kohtuotsus Schilling ja Fleck-Schilling, punkt 28, ja 16. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑293/03: My, EKL 2004, lk I‑12013, punkt 37).
16. Seega ei saa liikmesriigi kodanikust töötaja nagu A. Rockler jääda ilma oma õigustest ja sotsiaalsetest soodustustest, mida EÜ asutamislepingu artikkel 48 talle annab (eespool viidatud kohtuotsused Echternach ja Moritz, punkt 12, ja My, punkt 38).
17. Euroopa Kohus on samuti sedastanud, et töötajate vaba liikumist käsitleva asutamislepingu sätete kogumi eesmärk on hõlbustada ühenduse kodanike mis tahes kutsealast tegevust kogu Euroopa Ühenduse territooriumil ja sellega on vastuolus meetmed, mis võivad asetada neid kodanikke ebasoodsasse olukorda, kui nad soovivad teostada majandustegevust teise liikmesriigi territooriumil (7. juuli 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑370/90: Singh, EKL 1992, lk I‑4265, punkt 16; eespool viidatud kohtuotsused De Groot, punkt 77, ja Van Lent, punkt 15).
18. Seega õigusnormid, mis takistavad liikmesriigi kodanikel lahkuda päritoluriigist, et kasutada oma õigust vabale liikumisele, või sunnivad neid sellest loobuma, kujutavad endast selle vabaduse piirangut, isegi kui neid kohaldatakse sõltumatult asjaomaste töötajate kodakondsusest (eespool viidatud kohtuotsused De Groot, punkt 78, Van Lent, punkt 16, ja Schilling ja Fleck-Schilling, punkt 25).
19. Siseriiklikud õigusnormid, mis vanematoetuste arvutamisel ei arvesta neid tegevusperioode, mil isik oli kaetud Euroopa ühenduste ühise ravikindlustusskeemiga, võivad ümber veenda neid liikmesriigi kodanikke oma riigist lahkumast, et töötada mõnes Euroopa Liidu institutsioonis, mis asub teises liikmesriigis, kuna mõnes sellises institutsioonis töökohta vastu võttes kaotaksid nad õiguse saada perehüvitist siseriikliku ravikindlustusskeemi alusel, millele neil oleks olnud õigus siis, kui nad kõnealust töökohta vastu ei oleks võtnud (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus My, punkt 47).
20. Siit järeldub, et sellised siseriiklikud õigusnormid nagu põhikohtuasjas kujutavad endast töötajate vaba liikumise takistamist, mis EÜ asutamislepingu artikliga 48 on põhimõtteliselt keelatud.
21. Siiski tuleb vaadelda, kas see takistus võiks asutamislepingu sätete seisukohast olla õigustatud.
22. Euroopa Kohtu praktika kohaselt võib asutamislepinguga tagatud põhivabadusi piirav meede olla õigustatud üksnes siis, kui sellega taotletakse õiguspärast eesmärki, mis on asutamislepinguga kokkusobiv, ja kui ta järgib proportsionaalsuse põhimõtet. Selleks peab niisugune meede olema taotletava eesmärgi saavutamise tagamiseks sobiv ega tohi minna kaugemale, kui on vajalik eesmärgi saavutamiseks (vt eelkõige 31. märtsi 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑19/92: Kraus, EKL 1993, lk I‑1663, punkt 32, ja 26. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑100/01: Oteiza Olazabal, EKL 2002, lk I‑10981, punkt 43).
23. Rootsi valitsus märgib, et AFL-i kaalutlused on olnud objektiivsed, asjaomaste isikute kodakondsusest sõltumatud ja proportsionaalsed taotletava õigusliku eesmärgiga, milleks on seaduslik võitlus kuritarvitustega kindlustusperioodide summeerimise põhimõtte kohaldamisel. Valitsuse arvates võib garanteeritud toetussummat ületavate peretoetuste andmine võõrtöötajatele, kes on töötanud mõne Euroopa Liidu institutsiooni juures, riiklikke sotsiaalabisüsteeme olulise finantskohustusega koormata, mille tulemusena liikmesriigid, kes Rootsi Kuningriigi kombel maksavad suurt vanematoetust, võiksid olla sunnitud seda summat vähendama.
24. Üksnes majanduslikest kaalutlustest lähtuvad põhjendused ei õigusta nende õiguste kahjustamist, mis töötajate vaba liikumist käsitlevatest EÜ asutamislepingu sätetest eraisikutele tulenevad.
25. Lisaks sellele tasub meenutada, et liikmesriigi esitatud õigustavate selgitustega peab kaasnema ka analüüs selle liikmesriigi võetud piirava meetme asjakohasuse ja proportsionaalsuse kohta (18. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑8/02: Leichtle, EKL 2004, lk I‑2641, punkt 45).
26. Siinkohal tuleb aga tõdeda, et käesoleval juhul selline analüüs puudub. Rootsi valitsus, esitamata oma väidete toetuseks täpseid tõendeid, piirdub vaid vihjamisega oletatavale finantskohustusele, mis koormaks riiklikke sotsiaalabisüsteeme, kui AFL-i 4. peatüki § 6 rakendamisel arvestataks seda tegevusperioodi, mille jooksul võõrtöötaja oli kaetud Euroopa ühenduste ühise ravikindlustusskeemiga.
27. Siit järeldub, et töötajate vaba liikumise takistamine, mis tuleneb sellest, et vanematoetuste arvutamisel keelduti arvestamast nende tegevusperioodidega, mil võõrtöötaja oli kaetud Euroopa ühenduste ühise ravikindlustusskeemiga, ei ole põhjendatud.
28. Nendes tingimustes tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et EÜ asutamislepingu artiklit 48 tuleb tõlgendada selliselt, et kohaldades niisuguseid siseriikliku õiguse sätteid nagu põhikohtuasjas, tuleb arvesse võtta seda ajavahemikku, mil töötaja oli kaetud Euroopa ühenduste ühise ravikindlustusskeemiga.
Kohtukulud
29. Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Resolutiivosa
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
EÜ asutamislepingu artiklit 48 (muudetuna EÜ artikkel 39) tuleb tõlgendada selliselt, et kohaldades niisuguseid siseriikliku õiguse sätteid nagu põhikohtuasjas, tuleb arvesse võtta seda ajavahemikku, mil töötaja oli kaetud Euroopa ühenduste ühise ravikindlustusskeemiga.