Ideiglenes változat
JULIANE KOKOTT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. április 16.(1)
C‑36/25. sz. ügy
Energia Group Holdings (ROI) DAC,
Energia Customer Solutions Limited,
Wind Generation Ireland Limited,
Holyford Windfarm Limited,
Cornavarrow Windfarm Limited,
Eshmore Limited,
GR Wind Farms 1 Limited,
CNOC Windfarms Limited,
TRA Investments Limited,
Ballybane Windfarms Limited,
Beam Wind Limited,
Meenaward Wind Farm Limited,
Cordal Windfarms Limited,
Sigatoka Limited,
Glanaruddery Windfarms Limited,
Glencarbry Windfarm Limited,
Gortahile Windfarm Limited,
Killala Community Windfarm Designated Activity Company,
Kill Hills Windfarm Limited,
Knocknacummer Wind Farm Limited,
Knocknalour Wind Farm Limited,
Seahound Wind Developments Limited,
Lisdowney Wind Farm Limited,
Monaincha Wind Farm Limited,
Ronaver Energy Limited,
Tullynamoyle Wind Farm II Limited
kontra
The Commission for Regulation of Utilities;
az Eirgrid PLC,
a The Attorney General
részvételével
(a Supreme Court [legfelsőbb bíróság, Írország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – A villamos energia belső piaca – Közös szabályok – (EU) 2019/943 rendelet – A 13. cikk (7) bekezdése – Megújuló energiaforrásokból villamos energiát előállító termelők – Elsőbbségi alapú teherelosztás – Nem piaci alapú leirányú teher‑újraelosztás – Pénzügyi ellentételezéshez való jog – Számítási módszerek – Észszerű ellentételezés – Közvetlen hatály – Feltételek ”
Tartalomjegyzék
I.
Bevezetés
II.
Jogi háttér
A.
A villamos energia belső piacáról szóló (EU) 2019/943 rendelet
B.
A villamos energia belső piacáról szóló (EU) 2019/944 irányelv
III.
A tényállás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
IV.
Jogi értékelés
A.
A 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének hatálya (első kérdés)
1.
Előzetes észrevételek
2.
A 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdésében szereplő ellentételezési mechanizmus kritériumai és működése (az első kérdés a) pontja)
a)
Szó szerinti értelmezés
b)
Rendszertani, teleologikus és történeti értelmezés
c)
Az első kérdés a) pontjával kapcsolatos közbenső következtetés
3.
Az „indokolatlanul alacsony vagy indokolatlanul magas [ellentételezés]” kritériumának hatálya (az első kérdés b) pontja)
4.
A pénzügyi ellentételezéshez való jogot az elsőbbségi alapú teherelosztásból való részesüléstől függővé tevő nemzeti alkalmazási intézkedések megengedettsége (az első kérdés c) pontja)
B.
A 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének közvetlen hatálya? (második kérdés)
1.
A közvetlen hatály közvetlen alkalmazhatóságtól való elhatárolásának kritériumai
2.
A közvetlen hatály kritériumainak teljesülése
3.
Közbenső következtetés
C.
Egyéb jogorvoslati lehetőségek (harmadik kérdés)
D.
Egyéb kérdések (negyedik kérdés)
1.
A pénzügyi ellentételezés kifizetésének elhalasztása (a negyedik kérdés a) és b) pontja)
2.
A pénzügyi ellentételezéshez való jog személyi hatályának korlátozása vagy kiterjesztése (a negyedik kérdés c) pontja)
a)
Első rész: A kistermelők kizárása?
b)
Második rész: A közvetítőként eljáró villamosenergiaellátók ellentételezéshez való joga?
3.
CPPAk alapján a piaci árat meghaladó kifizetés mint „pénzügyi támogatás” (a negyedik kérdés d) pontja)
V.
Végkövetkeztetések
I.      Bevezetés
1.        A villamos energiának többek között az (EU) 2019/943 rendelet(2) és az (EU) 2019/944 irányelv(3) által liberalizált és harmonizált belső piaca alapvetően piaci szabályokon alapul.(4) Az mindazonáltal előmozdítja ugyanakkor a fenntartható és dekarbonizált villamosenergia‑termelést,(5) és ezért főszabály szerint előnyben részesülnek a megújulóenergia‑termelők általi villamosenergia‑szállítások („elsőbbségi alapú teherelosztás”). A villamosenergia‑piacok összetett működése azonban időnként a rendszerüzemeltető általi – a jelen ügyben vitatott leirányú teher‑újraelosztáshoz hasonló – nem piaci alapú beavatkozásokat is szükségessé tesz a keresletoldali szabályozással és a rendszerbiztonsággal összefüggő okokból. Az említett teher‑újraelosztás azzal jár, hogy az érintett – például szélenergiát hasznosító – megújulóenergia‑termelő átmenetileg nem táplálhatja be a hálózatba az általa előállított vagy előállítható villamosenergia‑mennyiséget, és ennek ellenében pénzügyi ellentételezéshez való jog illeti meg a rendszerüzemeltetővel szemben. Megfelelő jog keletkezik azonban akkor is, ha a rendszerüzemeltető felirányú teher‑újraelosztást rendel el, tehát arra utasítja az érintett termelőt, hogy több villamos energiát állítson elő és tápláljon be a hálózatba, mint amennyit piaci viszonyok között előállított, illetve betáplált volna.
2.        A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapjául szolgáló alapügyben vitatott a nemzeti és uniós jogi szabályoknak a nem piaci alapú leirányú teher‑újraelosztás esetén nyújtandó pénzügyi ellentételezés kiszámításával kapcsolatos alkalmazása. A Bíróságnak ezért először nyílik lehetősége arra, hogy állást foglaljon az ilyen esetre biztosított pénzügyi ellentételezéshez való jog összetett uniós jogi kritériumaival kapcsolatban.
II.    Jogi háttér
3.        Az uniós jogi hátteret lényegében a 2019/943 rendelet és a 2019/944 irányelv képezi.
A.      A villamos energia belső piacáról szóló (EU) 2019/943 rendelet
4.        A 2019/943 rendelet 2. cikkének 26. pontja szerint a „teher‑újraelosztás” „egy vagy több átvitelirendszer‑üzemeltető vagy elosztórendszer‑üzemeltető által hozott intézkedés, többek között korlátozás a termelés, a terhelés vagy mindkettő módosítása révén a villamosenergia‑rendszerben megvalósuló fizikai áramlás megváltoztatása és a fizikai szűk keresztmetszet enyhítése vagy a rendszerbiztonság más módon történő biztosítása céljából”.(6)
5.        A 2019/943 rendelet 12. cikke a termelés és a keresletoldali válasz teherelosztását szabályozza. Az (1) bekezdés szerint „[a] villamosenergia‑termelő létesítmények és a keresletoldali válasz esetén alkalmazott teherelosztásnak megkülönböztetésmentesnek és átláthatónak, továbbá – hacsak a (2)–(6) bekezdés másként nem rendelkezik – piaci alapúnak kell lennie”. A (2)–(6) bekezdés az „elsőbbségi alapú teherelosztást” szabályozza a megújulóenergia‑termelő létesítmények tekintetében.(7) A (2) bekezdés szerint „[a]z EUMSZ 107., 108. és 109. cikkének sérelme nélkül a tagállamok biztosítják, hogy a [teherelosztás] során a rendszer‑üzemeltetők előnyben részesítsék a megújuló energiaforrásokat felhasználó villamosenergia‑termelő létesítményeket, a nemzeti villamosenergia‑rendszer biztonságos üzemeltetése által megengedett mértékben, átlátható, megkülönböztetésmentes kritériumok alapján, és amennyiben e villamosenergia‑termelő létesítmények [többek között] 400 kW telepített villamosenergia‑termelési kapacitás alatt[iak]”. A (4) bekezdés szerint a tagállamok ezt ugyanekkora villamosenergia‑termelési kapacitással rendelkező, nagy hatásfokú kapcsolt energiatermelést folytató villamosenergia‑termelő létesítmények tekintetében is biztosíthatják. A (6) bekezdés szerint a 2019. július 4. előtt üzembe helyezett – és üzembe helyezésükkor a 2012/27/EU irányelv(8) 15. cikkének (5) bekezdése vagy a 2009/28/EK irányelv(9) 16. cikkének (2) bekezdése alapján elsőbbségi alapú teherelosztásban részesülő –, megújuló energiaforrásokat hasznosító vagy nagy hatásfokú kapcsolt energiatermelést folytató villamosenergia‑termelő létesítmények számára továbbra is elsőbbségi alapú teherelosztást kell biztosítani.
6.        A 2019/943 rendelet „Teher‑újraelosztás” című 13. cikke többek között a következőképpen szól:
„(1)      A termelés és a keresletoldali válasz teher‑újraelosztását objektív, átlátható és megkülönböztetésmentes kritériumok alapján kell végezni. A teher‑újraelosztást minden termelési technológia, valamint energiatárolás és keresletoldali válasz számára lehetővé kell tenni, ideértve – hacsak műszakilag nem kivitelezhetetlen – a más tagállamokban lévőket is.
(2)      A teher‑újraelosztással érintett erőforrásokat piaci alapú mechanizmusok segítségével kell kiválasztani a termelőlétesítmények, az energiatárolás és keresletoldali válasz közül, és pénzügyi ellentételezést kell nyújtani számukra. […]
(3)      A termelés, az energiatárolás és a keresletoldali válasz nem piaci alapon történő teher‑újraelosztása kizárólag a következő esetekben alkalmazható:
a)      nincs piaci alapú alternatíva;
b)      már minden piaci alapú erőforrás felhasználásra került;
c)      nincs elegendő számú rendelkezésre álló villamosenergia‑termelő, energiatároló vagy keresletoldali létesítmény a tényleges verseny biztosításához azon a területen, ahol a szolgáltatásnyújtásra alkalmas létesítmények találhatók; vagy
d)      a hálózat aktuális helyzetében olyan rendszeresen és előrelátható módon fordulnak elő szűk keresztmetszetek, hogy a piaci alapú teher‑újraelosztás rendszeres stratégiai ajánlattételekhez vezetne, ami pedig tovább szűkítené a belső szűk keresztmetszeteket […]
[…]
(5)      A hálózat megbízhatóságának és biztonságának fenntartására vonatkozó követelményekre is figyelemmel az átvitelirendszer‑üzemeltetők és az elosztórendszer‑üzemeltetők a szabályozó hatóságok által meghatározott, átlátható és megkülönböztetésmentes kritériumok alapján:
a)      garantálják, hogy az átviteli hálózatok és elosztó hálózatok a lehető legkisebb mértékű teher‑újraelosztás mellett legyenek képesek továbbítani a megújuló energiaforrásokból vagy a nagy hatásfokú kapcsolt energiatermelés útján előállított villamos energiát […];
b)      megfelelő hálózati és piaci operatív intézkedések segítségével minimalizálják a megújuló energiaforrásokból előállított vagy nagy hatásfokú kapcsolt energiatermelés útján előállított villamos energia leirányú teher‑újraelosztását;
[…]
(6)      Ha nem piaci alapú leirányú teher‑újraelosztásra kerül sor, a következő elveket kell alkalmazni:
a)      a megújuló energiaforrásokat hasznosító villamosenergia‑termelő létesítmények esetében a leirányú teher‑újraelosztás csak akkor alkalmazható, ha nincs más alternatíva, vagy más megoldás jelentős mértékben aránytalan költséggel járna vagy súlyos hálózatbiztonsági kockázatot jelentene;
b)      a nagy hatásfokú kapcsolt energiatermelési folyamat révén előállított villamos energia esetében leirányú teher‑újraelosztás csak akkor alkalmazható, ha – a megújuló energiaforrásokat hasznosító villamosenergia‑termelő létesítmények esetében alkalmazott leirányú teher‑újraelosztástól eltekintve – nincs más alternatíva, vagy más megoldás aránytalan költséggel járna vagy súlyos hálózatbiztonsági kockázatot jelentene;
c)      a megújuló energiaforrásokat hasznosító termelőlétesítmények által vagy a nagy hatásfokú kapcsolt energiatermelés révén saját célra előállított, az átviteli vagy elosztórendszerbe nem betáplált villamos energia esetében a leirányú teher‑újraelosztás csak akkor alkalmazható, ha a rendszerbiztonsági problémák másképp nem oldhatók meg;
d)      a leirányú teher‑újraelosztásnak a fenti a), b) és c) pontban meghatározott eseteit megfelelő és átlátható módon indokolni kell. […]
(7)      Nem piaci alapon végrehajtott teher‑újraelosztás esetén a teher‑újraelosztást kérő rendszerüzemeltetőnek pénzügyi ellentételezést kell nyújtania a teher‑újraelosztással érintett termelő, energiatároló vagy keresletoldali létesítmény üzemeltetőjének, kivéve abban az esetben, ha a termelők olyan hálózati csatlakozási szerződést fogadtak el, amely nem szavatolja a garantált energiaszállítást. Az említett ellentételezésnek a következő tételek közül a nagyobbal legalább egyenlőnek kell lennie, vagy – ha a nagyobb tétel egyedüli alkalmazása indokolatlanul alacsony vagy indokolatlanul magas ellentételezést eredményezne – a kettő kombinációjának megfelelő összegnek kell lennie:
a)      a teher‑újraelosztás miatti üzemeltetési többletköltségek, például felirányú teher‑újraelosztás esetén a tüzelőanyag többletköltsége, vagy nagy hatásfokú kapcsolt energiatermelést folytató villamosenergia‑termelő létesítmények esetében alkalmazott leirányú teher‑újraelosztás esetén a kapcsolt hőtermelés költsége;
b)      azon villamos energiának a másnapi piacon való eladásából származó nettó bevétel, amelyet a villamosenergia‑termelő, energiatároló vagy keresletoldali létesítmény a teher‑újraelosztás nélkül előállított volna; ha a villamosenergia‑termelő, energiatároló vagy keresletoldali létesítmények az előállított vagy elfogyasztott villamosenergia‑mennyiség után pénzügyi támogatást kapnak, a nettó bevételbe bele kell számítani azt a pénzügyi támogatást, amit az említett létesítmények a teher‑újraelosztási kérelem nélkül kaptak volna.”
7.        A 2019/943 rendelet 19a. cikke a „[v]illamosenergia‑adásvételi megállapodások” előmozdítását szabályozza.
8.        E rendelet 19d. cikke az új megújulóenergia‑termelő létesítményekbe történő beruházás „[k]étirányú különbözeti szerződések formájában megvalósuló közvetlen ártámogatási rendszere[it]” szabályozza.
B.      A villamos energia belső piacáról szóló (EU) 2019/944 irányelv
9.        A 2019/944 irányelv 59. cikke a szabályozó hatóságok feladatait és hatásköreit szabályozza. Az (1) bekezdés a) pontja szerint a szabályozó hatóság feladata „az átviteli és elosztási tarifák vagy az ezekre vonatkozó módszertanok vagy mindkettő átlátható kritériumok alapján történő megállapítása vagy jóváhagyása”.
III. A tényállás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
10.      A Supreme Court (legfelsőbb bíróság, Írország) előzetes döntéshozatal iránti kérelme két fellebbezési eljárásra vonatkozik, amelyekben vitatott a 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének értelmezése. Ezen eljárásokban fellebbezőként a Commission for Regulation of Utilities (közmű‑szabályozási hivatal, Írország; a továbbiakban: CRU) mint az írországi villamosenergia‑piacért felelős szabályozó hatóság (National Regulatory Authority, NRA), az Attorney General (legfőbb ügyész, Írország), az írországi átvitelirendszer‑üzemeltető (Transmission System Operator, a továbbiakban: TSO vagy rendszerüzemeltető), az Eirgrid plc, valamint a fellebbezési eljárásban ellenérdekű felek és az elsőfokú eljárás felperesei vesznek részt, akik vagy megújulóenergia‑termelők, vagy ilyen termelők számára nyújtanak közvetítői szolgáltatásokat.
11.      Az Ír‑szigeten egységes villamosenergia‑piac (Single Electricity Market, a továbbiakban: SEM) működik külön felügyelettel az ír, illetve az észak‑ír rész tekintetében. Az Észak‑Írország tekintetében illetékes szabályozó hatóság a Northern Ireland Authority for Utility Regulation (észak‑írországi közmű‑szabályozási hivatal, Írország; a továbbiakban: NIAUR). A CRU és a NIAUR közös felügyeleti feladatainak ellátása érdekében létrejött a Single Electricity Market Committee (egységes villamosenergia‑piaci bizottság, Írország; a továbbiakban: SEMC). Az Eirgrid az észak‑írországi átvitelirendszer‑üzemeltetővel (System Operator for Northern Ireland Ltd, SONI) közösen az egységes villamosenergia‑piac működtetője (Single Energy Market Operator, a továbbiakban: SEMO).
12.      2022. március 22‑én a SEMC a 2019/944 irányelv 59. cikke alapján elfogadta „az (EU) 2019/943 rendelet szerinti teherelosztásról, teher‑újraelosztásról és ellentételezésről szóló határozati dokumentum[ot]” (SEM‑22–009) (Decision Paper on Dispatch, Redispatch and Compensation Pursuant to Regulation (EU) 2019/943; a továbbiakban: vitatott határozat). A többek között a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdésében szereplő követelmények végrehajtása és ellentételezésnek a megújuló energiaforrásokból előállított villamos energiát termelő létesítmények számára nem piaci alapú teher‑újraelosztás esetén történő nyújtása érdekében a vitatott határozat a következő elveket határozza meg:(10)
„a)      a 2019. július 4. után üzembe helyezett megújulóenergia‑termelő létesítmények esetében a létesítmény előzetes bevételei vagy az elmaradt támogatás közül a magasabb értéken alapuló ellentételezés nem tekinthető »indokolatlanul magasnak«, kivéve, ha alapos ok […] szólna az ettől eltérő megállapítás mellett.
Az ilyen létesítmények esetében elmaradt minden támogatásnak főszabály szerint olyan versenyorientált, árverésen alapuló támogatási programokból kell származnia, amelyek esetében az ajánlatok tükrözik a piaci bevételeket, a 13. cikk (7) bekezdése által bevezetetteket is ideértve.
b)      a 2019. július 4. előtt üzembe helyezett megújulóenergia‑termelő létesítmények esetében a létesítmény előzetes bevételei vagy az elmaradt támogatás közül a magasabb értéken alapuló ellentételezést »indokolatlanul magasnak« kell tekinteni, kivéve, ha alapos ok […] szólna az ettől eltérő megállapítás mellett.
Az ilyen létesítmények esetében elmaradt minden támogatásnak főszabály szerint olyan programokból kell származnia, amelyek esetében a támogatás a különböző megújuló energiaforrásokból előállított villamos energia átlagos költségein alapul.”
13.      A vitatott határozattal szemben indított kereseteikben a fellebbezési eljárásban ellenérdekű felek arra hivatkoztak, hogy nem piaci alapú teher‑újraelosztás esetén teljes mértékben ellentételezni kell a villamosenergia‑termelők ebből eredő veszteségét oly módon, hogy „közömbös” vagy „semleges” legyen számukra a teher‑újraelosztás lehetősége. A határozat a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdésével ellentétes módon korlátozza a pénzügyi ellentételezéshez való jogukat, különösen leirányú teher‑újraelosztás esetén, és jogellenesen elhalasztja az ellentételező kifizetések teljesítését.
14.      A High Court (felsőbíróság, Írország) erre tekintettel megsemmisítette a vitatott határozatot.
15.      A fellebbezés tárgyában eljáró kérdést előterjesztő bíróságnak, a Supreme Courtnak (legfelsőbb bíróság) kétségei vannak a 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének értelmezésével kapcsolatban, és felmerül benne a kérdés, hogy e rendelkezés közvetlenül alkalmazandó‑e. Rámutat arra, hogy a vitatott határozat többek között azokat az úgynevezett de minimis termelőket, akik nem vesznek részt a másnapi piacon – tehát a következő napi villamosenergia‑kereskedésben –, kizárja a pénzügyi ellentételezésből. Hangsúlyozza továbbá a megújulóenergia‑termelők – többek között villamosenergia‑adásvételi megállapodások (Corporate Power Purchase Agreements, a továbbiakban: CPPA‑k)(11) előmozdítása révén történő – pénzügyi támogatásának kiemelkedő gazdasági jelentőségét. Az említett megállapodások révén az átvevők kötelezettséget vállalnak arra, hogy villamos energiát megállapodás szerinti áron („kötési ár”) vásárolnak, amely időről időre magasabb vagy alacsonyabb lehet a piaci árnál. Az ilyen CPPA‑k általában különbözeti szerződések formájában jönnek létre, és ha a piaci ár magasabb, mint a kötési ár, a termelő a különbözetet kifizeti a vevőnek, ha pedig a piaci referenciaár alacsonyabb, a vevő a különbözetet megtéríti a termelőnek. A CRU szerint azonban a termelőnek a piaci árnál magasabb kötési árhoz való joga nem tartozik a 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdése b) pontjának hatálya alá, azt tehát leirányú teher‑újraelosztás esetén nem kell ellentételezni.
16.      A Supreme Court (legfelsőbb bíróság) felfüggesztette az eljárást, és az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése alapján a következő kérdések megválaszolását kérte a Bíróságtól:
„1)      a) Előírja‑e az (EU) 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése, hogy a rendszerüzemeltető által leirányú teherelosztásnak alávetett, garantált hozzáféréssel rendelkező termelőknek a teher‑újraelosztás miatt kieső bevételek tekintetében (beleértve az elmaradt pénzügyi támogatást is) teljes körű ellentételezésben kell részesülniük oly módon, hogy a termelő ugyanolyan pénzügyi helyzetbe kerüljön, mint amilyenben akkor lett volna, ha nem vetik alá teher‑újraelosztásnak, és ennek megfelelően közömbös számára a teher‑újraelosztás lehetősége?
b) Mit kell érteni ebben az összefüggésben az »indokolatlanul alacsony vagy indokolatlanul magas [ellentételezés]« kifejezés alatt, és milyen szempontok vagy referenciaérték alapján kell azt vizsgálni, hogy a ellentételezés »indokolatlanul alacsony vagy indokolatlanul magas«?
c) Lehetővé teszi‑e a 13. cikk (7) bekezdése olyan alkalmazási intézkedés elfogadását, amely különbséget tesz a villamosenergia‑termelők között az ellentételezéshez való joguk tekintetében attól függően, hogy a termelők élveznek‑e előnyt az elsőbbségi alapú teherelosztásból?
2)      a) Kellően világos, pontos és feltétel nélküli‑e [a
2019/943] rendelet 13. cikkének (7) bekezdése – akár önmagában, akár az EUMSZ 267. cikk szerinti előzetes döntéshozatalra utalás igénybevételével – ahhoz, hogy a nemzeti jogban közvetlen hatállyal rendelkezzen?
b) Milyen mértékben követeli meg vagy teszi lehetővé a 13. cikk (7) bekezdése nemzeti végrehajtási vagy alkalmazási intézkedések elfogadását?
3)      a) Ha [a 2019/943] rendelet 13. cikkének (7) bekezdése nem rendelkezik közvetlen hatállyal, ennek ellenére lehet‑e ezen rendelkezésre hivatkozni a nemzeti bíróság előtt az azzal állítólagosan ellentétes nemzeti jogi szabály (ideértve bármely állítólagos nemzeti végrehajtási intézkedést is) jogszerűségének vitatása érdekében, valamint az ilyen szabály vagy intézkedés megsemmisítésének vagy hatályon kívül helyezésének jogalapjaként, ha azt e rendelkezéssel összeegyeztethetetlennek ítélték, vagy a nemzeti bíróság e hatáskörének gyakorlását a [Popławski] ítélet[(12)] kizárja?
b) Ha a 13. cikk (7) bekezdése nem rendelkezik közvetlen hatállyal, és ha e rendelkezésre nem lehet hivatkozni a nemzeti bíróság előtt a fenti a) kérdésben meghatározott célból, akár az EUSZ 19. cikk (1) bekezdése, akár a Charta 47. cikke alapján, vagy más módon milyen jogorvoslati lehetőségek állnak azon vállalkozás rendelkezésére, amely azt állítja, hogy a tervezett nemzeti végrehajtási intézkedés tévesen korlátozza a 13. cikk (7) bekezdése szerinti ellentételezéshez való jogát?
4)      Ami a 13. cikk (7) bekezdésének helyes jelentését és hatályát illeti:
a) Tekintettel [a
2019/943] rendelet 71. cikkében foglalt rendelkezésekre, a nemzeti szabályozó hatóság számára nyitva állt‑e annak lehetősége, hogy a 13. cikk (7) bekezdése szerinti ellentételezés kifizetésének 2024‑ig történő elhalasztására vonatkozó alkalmazási intézkedést fogadjon el?
b) Nyitva állt‑e a nemzeti szabályozó hatóság számára annak lehetősége, hogy olyan alkalmazási intézkedést fogadjon el, amely elhalasztotta az arra vonatkozó határozat meghozatalát, hogy a 13. cikk (7) bekezdése alapján kell‑e az elmaradt pénzügyi támogatás tekintetében ellentételezést fizetni (és ha igen, milyen mértékben)?
c) Lehetővé teszi‑e a 13. cikk (7) bekezdése olyan alkalmazási intézkedés elfogadását, amely i. az előzetes (másnapi) piacon részt vevő termelőkre korlátozza az ellentételezést, kizárva ezzel a teher‑újraelosztás esetén a de minimis termelőket az ellentételezésből és/vagy ii. az ellentételezés kifizetését a teher‑újraelosztással érintett termelők helyett az adott esetben közvetítőként eljáró villamosenergia‑ellátók számára biztosítja?
d) Abban az esetben, ha a [CPPA‑ban] részes megújulóenergia‑termelőt leirányú teher‑újraelosztásnak vetik alá, a 13. cikk (7) bekezdése alapján fizetendő ellentételezésnek tartalmaznia kell‑e a [CPPA] alapján (a termelő teher‑újraelosztás alá nem vetése esetében) fizetendő kifizetések elmaradásának ellentételezését amiatt, hogy a szerződés szerinti kötési ár meghaladja a vonatkozó piaci árat, vagy e kifizetések a 13. cikk (7) bekezdése b) pontjának hatálya alá nem tartozó pénzügyi támogatásnak minősülnek?”
17.      A Bíróság elnöke 2025. április 9‑i végzésével elutasította a kérdést előterjesztő bíróság azon kérését, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Bíróság eljárási szabályzatának 105. cikkében foglaltak szerinti gyorsított eljárásban bírálják el.
18.      A Bíróság előtti eljárásban a fellebbezési eljárásban ellenérdekű felek, a CRU, Írország, a Görög Köztársaság, valamint az Európai Bizottság terjesztett elő írásbeli észrevételeket. E felek a 2026. január 15‑i tárgyaláson is részt vettek, és megválaszolták a Bíróság írásbeli és szóbeli kérdéseit.
IV.    Jogi értékelés
19.      Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem középpontjában a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdésében meghatározott, a nem piaci alapú leirányú teher‑újraelosztással érintett megújulóenergia‑termelőknek nyújtandó pénzügyi ellentételezés meghatározására szolgáló (vitatott) kritériumok értelmezése áll. Ehhez kapcsolódik az a kérdés, hogy e rendelkezés közvetlenül alkalmazandó‑e, és azt így – adott esetben az azzal ellentétes nemzeti jog háttérbe szorításával – alkalmaznia kell‑e egy nemzeti bíróságnak a jelen ügyben szóban forgóhoz hasonló eljárásban.
20.      Először e rendelkezés és az abban szereplő kritériumok hatályát vizsgálom meg (első kérdés) (A. pont). Ebből következik, hogy e rendelkezés teljesíti‑e a közvetlen hatály feltételeit (második kérdés) (B. pont), illetve hogy milyen jogorvoslati lehetőségek állnak az érintett termelők rendelkezésére (harmadik kérdés) (C. pont). Végül az egyéb kérdésekkel foglalkozom (negyedik kérdés) (D. pont).
A.      A 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének hatálya (első kérdés)
1.      Előzetes észrevételek
21.      A eljárásban részt vevő felek között vitatott mindenekelőtt, hogy a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése alapján nem piaci alapú – a jelen esetben leirányú – teher‑újraelosztás esetén megilleti‑e a megújulóenergia‑termelőket „teljes körű” pénzügyi ellentételezéshez való jog a rendszerüzemeltetővel szemben. Ez alatt olyan ellentételezést kell érteni, amely e termelőket olyan gazdasági helyzetbe hozza, mint amilyenben akkor lettek volna, ha nem került volna sor teher‑újraelosztásra, és az általuk előállított villamos energiát a fennálló piaci feltételek mellett és alkalmazandó piaci szabályok szerint (valamint a rájuk vonatkozó elsőbbségi alapú teherelosztásra tekintettel) szállíthatták és értékesíthették volna.
22.      A felek egyetértenek abban, hogy a nem piaci alapú leirányú teher‑újraelosztás ellentételezésének a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése szerinti mechanizmusa hipotetikus vagy kontrafaktuális vizsgálaton alapul. Ez mindenekelőtt a 13. cikk (7) bekezdésének b) pontjából következik, amely szerint az ellentételezést többek között „azon villamos energiának a másnapi piacon való eladásából származó nettó bevétel” alapján kell meghatározni, amelyet az érintett termelő „a teher‑újraelosztás nélkül előállított volna”. Ilyen teher‑újraelosztás esetén tehát az annak révén kialakult gazdasági helyzetet azzal a helyzettel kell összehasonlítani, amely akkor állt volna fenn, ha a teher‑újraelosztással érintett villamosenergia‑mennyiséget betáplálták volna a hálózatba, és a másnapi piacon értékesítették volna.
23.      Ezért részletesebben meg kell vizsgálni az ezen összehasonlító vizsgálat keretében figyelembe veendő kritériumokat. A kérdést előterjesztő bíróság ezzel összefüggésben különösen a 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének második mondatában szereplő „indokolatlanul alacsony vagy indokolatlanul magas [ellentételezés]” kifejezés hatályát kívánja megtudni (az első kérdés b) pontja).
24.      E kritériumok hatályának jobb megértése érdekében a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdésében szereplő ellentételezési mechanizmust a maga egészében kell vizsgálni.
25.      Ennek során figyelembe kell venni, hogy az érintett termelő nemcsak leirányú teher‑újraelosztás (azaz a betáplált villamosenergia‑mennyiség csökkentése) esetén, hanem – a jelen esetben nem vitatott – felirányú teher‑újraelosztás (azaz a betáplált villamosenergia‑mennyiség növelése) esetén is jogosult pénzügyi ellentételezésre, minek körében az utóbbi esetben főszabály szerint nincs szükség kontrafaktuális összehasonlító vizsgálatra.(13) Nem vitatott továbbá, hogy egyrészt az ellentételezéshez való jog a szállítást szavatoló hálózati csatlakozási szerződést feltételez(14) – úgy tűnik, hogy e feltétel teljesül az alapügyben szereplő helyzetben –, másrészt pedig, hogy az e termelőnek az előállított vagy elfogyasztott villamosenergia‑mennyiség után nyújtott „pénzügyi támogatást” bele kell számítani a termelő nettó bevételbe.(15)
2.      A 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdésében szereplő ellentételezési mechanizmus kritériumai és működése (az első kérdés a) pontja)
26.      Amennyiben az első kérdés a) pontjában szereplő kérdés a megújulóenergia‑termelő elmaradt bevételeinek „teljes körű” ellentételezésére vonatkozik, annyiban annak megfogalmazása némileg félreérthetőnek tűnik számomra. A 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdésében meghatározott (változó) kritériumokon és számítási módszereken alapuló összehasonlító vizsgálat ugyanis véleményem szerint nem garantál olyan pénzügyi  ellentételezést, amely gazdasági szempontból teljes mértékben semlegesíti a teher‑újraelosztást. Ezen ellentételezésnek sokkal inkább csak az a célja, hogy a lehető legnagyobb mértékben az a hipotetikus gazdasági helyzet álljon elő, amely teher‑újraelosztás hiányában fennállt volna. Ez már a szó szerinti értelmezésből is kitűnik.
a)      Szó szerinti értelmezés
27.      A 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése szerint nem piaci alapon végrehajtott teher‑újraelosztás esetén pénzügyi minimumellentételezést kell nyújtani („legalább egyenlőnek kell lennie”). Ezen ellentételezés kiszámításához e rendelkezés két különböző (elsődleges, illetve másodlagos) számítási módszert ír elő, amelyek főszabály szerint mind felirányú, mind leirányú teher‑újraelosztás esetén alkalmazandók.(16)
28.      A két számítási módszer közös vonása, hogy két változó paraméteren alapulnak, mégpedig egyrészt a teher‑újraelosztás miatti „üzemeltetési többletköltségek[en]” (a) pont), másrészt pedig az „azon villamos energiának a másnapi piacon való eladásából származó nettó bevétel[en]”, amelyet a termelő „a teher‑újraelosztás nélkül előállított volna” (b) pont). A 2019/943 rendelet nem határozza meg részletesen az elmaradt „nettó bevétel” fogalmát. Ezért mindenekelőtt a fogalom szokásos jelentéséből kell kiindulni, amely szerint a „nettó bevétel” a „bruttó bevételtől” eltérően a költségek és adók nélkül számított bevétel.(17)
29.      Az – elsődleges – első számítási módszer szerint az ellentételezést az a) és b) pontban említett két tétel közül a nagyobb alapján kell kiszámítani („a következő tételek közül a nagyobbal […] egyenlőnek kell lennie”).
30.      Csak ha ez a módszer „indokolatlanul alacsony vagy indokolatlanul magas ellentételezést” eredményez, kell a második számítási módszer keretében az a) és b) pontban említett tételeket kombinálni egymással („a kettő kombinációjának”).(18) A 2019/943 rendelet a „kombináció” fogalmát sem pontosítja tovább. Elképzelhető, hogy azt az első számítási módszer keretében (az a) és a b) pont alapján) kapott két összeg átlagaként vagy számtani középértékeként kell érteni. Ez azonban nem feltétlenül van így. Még a két összeg összeadása is e fogalom alá tartozhat. Mindenesetre az üzemeltetési (többlet)költségeket és az elmaradt (hipotetikus) nettó bevételt valamilyen módon kapcsolatba kell hozni egymással. Ez arra utal, hogy a rendszerüzemeltető széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik a két összeg kombinálásának módját illetően.
31.      Véleményem szerint már az „üzemeltetési többletköltségek” (a) pont) és a „nettó bevétel” (b) pont) mindkét számítási módszer alapjául szolgáló változó kritériuma is a „teljes körű” ellentételezésnek a fellebbezési eljárásban ellenérdekű felek által vallott elmélete ellen szól.
32.      Elképzelhető ugyanis, hogy a leirányú teher‑újraelosztással érintett termelőnek olyan üzemeltetési többletköltsége keletkezik, amely elérheti vagy akár meg is haladhatja az elmaradt nettó bevétel összegét. A 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdésében szereplő első számítási módszer szerint ez a termelő – az indokolatlanul alacsony vagy indokolatlanul magas és ezért korrekcióra szoruló ellentételezésre is figyelemmel – mindig csak a nagyobbat követelheti a két összeg közül (minimum)ellentételezésként. Még ha tehát a termelő e feltételek mellett az – elmaradt pénzügyi támogatást is magában foglaló – elmaradt nettó bevétel összegével megegyező ellentételezést igényelhet is, ez – a fellebbezési eljárásban ellenérdekű felek feltételezésétől eltérően – nem eredményezi azt, hogy a termelő ugyanolyan pénzügyi helyzetbe kerül, mint amilyenben akkor lett volna, ha nem vetik alá teher‑újraelosztásnak, vagy ha az teljesen közömbös vagy semleges számára. Az ilyen ellentételezés ugyanis nem feltétlenül fedezi megfelelően a teher‑újraelosztás által esetlegesen előidézett üzemeltetési többletköltségeket. Az ilyen eredmény tehát „indokolatlanul alacsony […] ellentételezés[hez]” és a második számítási módszer alkalmazásához vezethet.
33.      A 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének a) pontja kifejezetten foglalkozik ezzel a helyzettel a nagy hatásfokú kapcsolt energiatermelés esetében alkalmazott leirányú teher‑újraelosztás példáján keresztül. Ennek révén üzemeltetési többletköltségek merülhetnek fel az érintett erőmű‑üzemeltetőknél a kapcsolt hőtermeléssel összefüggésben. A villamosenergia‑termelés és ‑betáplálás elrendelt korlátozása és az ezzel járó veszteségek ellenére ugyanis ezen üzemeltetőknek teljesíteniük kell a hőtermeléssel kapcsolatos szerződéses kötelezettségeiket. Ezt a hőt ebben az esetben anélkül kell megtermelni, hogy az ezzel járó üzemeltetési költségek fedezhetők lennének a hőtermeléssel párhuzamosan automatikusan előállított villamos energia értékesítéséből.
34.      Ezért – a fellebbezési eljárásban ellenérdekű felek álláspontjával ellentétben – már a (számtani) első számítási módszer sem eredményezhet minden esetben „teljes körű” pénzügyi ellentételezést.
35.      Ez még inkább így van a második számítási módszer keretében. E módszer lehetőséget biztosít az ellentételezés összegének felfelé vagy lefelé történő korrigálására, amennyiben a rendszerüzemeltető ezen összeget „indokolatlanul” alacsonynak vagy magasnak tartja. Az a) és b) pont szerinti két összeg „kombinációja” e tekintetben csak a kiindulási pontot jelenti a pénzügyi ellentételezés megállapításához. Az „indokolatlanul alacsony vagy indokolatlanul magas [ellentételezés]” kifejezéssel kapcsolatban, amely a második számítási módszert alkalmazandóvá teszi, kitűnik továbbá, hogy e kifejezés értékelő vizsgálatot tesz szükségessé. Az ugyanis – fordítva megfogalmazva – egy „indokolt” összegű, tehát észszerű ellentételezés biztosítását szolgálja.(19)
36.      A második számítási módszer tehát egy segédeszköz azon (hipotetikus) gazdasági helyzet megállapításához, amely az elrendelt teher‑újraelosztás hiányában fennállt volna. Ez a felirányú teher‑újraelosztás – jelen ügyben nem vitatott – esetében is egyértelmű. Bár a betáplált villamosenergia‑mennyiség ezzel járó növekedése miatt az érintett villamosenergia‑termelő főszabály szerint többletbevételre tesz szert, a 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének a) pontja ezen eset tekintetében is elismeri, hogy olyan üzemeltetési többletköltségek, például tüzelőanyag‑költségek merülhetnek fel, amelyek esetlegesen meghaladják vagy észszerűtlenül csökkentik ezt a bevételt.(20)
37.      Az a rendszerüzemeltető ezért, amely az egyes esetekben a második számítási módszer szerint határozza meg az észszerű pénzügyi ellentételezést, a szükséges kontrafaktuális összehasonlító vizsgálat keretében két szempontból is mérlegelési jogkörrel rendelkezik, amely „a kettő kombinációjának” és az „indokolatlan” meghatározatlan jogi fogalmában fejeződik ki. E mérlegelési jogkör egyrészt azon kérdés értékelése tekintetében áll fenn, hogy az első számítási módszer „indokolatlanul alacsony vagy indokolatlanul magas ellentételezést”, tehát olyan ellentételezést eredményez‑e, amelynek összege észszerűtlenül alacsony vagy magas, másrészt pedig annak értékelése tekintetében, hogy ezen ellentételezés észszerűvé válik‑e „a [két tétel] kombinációj[a]” révén. Ezen értékelés eredménye az egyes esetek körülményeitől függ, illetve annak nem feltétlenül kell ahhoz vezetnie, hogy a termelők gazdasági helyzete teljes mértékben megegyezik azzal a helyzettel, amely a teher‑újraelosztás nélkül fennállt volna.
38.      A 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdésében szabályozott pénzügyi ellentételezéshez való jogot logikusan nem pontosítja a „teljes körű” („full compensation”) kifejezés.(21) Ebben az összefüggésben ugyanígy nem minimumbevétel szavatolásáról, hanem csak minimumellentételezésről van szó (fenti 27. pont).(22) A fellebbezési eljárásban ellenérdekű felek álláspontjától eltérően az uniós jogalkotó – amint azt a történeti elemzés is alátámasztja (lenti 43. pont) – sokkal inkább tudatosan mellőzte az ilyen pontosítást, és csak a pénzügyi ellentételezéshez való jogot szabályozta.(23) E jog tehát az összegét tekintve arra az összegre korlátozódik, amely az e rendelkezésben meghatározott összehasonlító hipotézisekből és számítási módszerekből adódik. Ez az összeg nem feltétlenül egyezik meg azzal az összeggel, amely a leirányú teher‑újraelosztás révén csökkentett villamosenergia‑mennyiség betáplálása és értékesítése esetén adódott volna, hanem annak – amint azt a fellebbezési eljárásban ellenérdekű felek is elismerték a tárgyaláson többek között a arányosság elvére hivatkozva – csak a lehető legnagyobb mértékben meg kell közelítenie az utóbbi összeget.
39.      E szó szerinti értelmezés eredményét rendszertani és teleologikus megfontolások, valamint a 2019/943 rendelet keletkezéstörténete is megerősíti.
b)      Rendszertani, teleologikus és történeti értelmezés
40.      Rendszertani szempontból a 2019/943 rendelet nem tartalmaz olyan minimális küszöböt a bevételek vagy az elmaradt bevételek ellentételezése tekintetében, amelyet minden körülmény között el kell érni. Az a 10. cikk (2) bekezdésében biztosított lehetőség, hogy „a maximális és minimális elszámolási árakra vonatkozó harmonizált [határértékek] alkalmazhat[hatók] a másnapi és a napon belüli időtávokra”,(24) e tekintetben kivételt képez, és nem alkalmazható a 13. cikkben szabályozott teher‑újraelosztás esetében.
41.      A bevételekre vonatkozó minimális küszöb feltételezése ellen szól továbbá, hogy az uniós jogalkotó a pénzügyi ellentételezés kiszámítására szolgáló, a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése szerinti első módszer esetében megköveteli, hogy az a) pont szerinti üzemeltetési többletköltségek és a b) pont szerinti elmaradt nettó bevétel megállapítására külön‑külön kerüljön sor, hogy ezen ellentételezés a két összeg közül a nagyobb alapján legyen meghatározható (fenti 28. és 32. pont). Ellenkező esetben nem lenne értelme az első számítási módszer eredményének a második számítási módszer révén abban az esetben történő esetleges korrigálásának sem, ha az első számítási módszer indokolatlanul alacsony vagy indokolatlanul magas ellentételezést eredményez. A második számítási módszer éppen azt feltételezi, hogy az ellentételezést adott esetben korrigálni kell felfelé vagy akár lefelé. „[A] következő tételek közül a nagyobbal legalább egyenlőnek kell lennie, vagy […] a kettő kombinációjának megfelelő összegnek kell lennie” kifejezés ezért nem ilyen alsó küszöböt jelent. E kifejezés sokkal inkább csak arra a körülményre utal, hogy az a) és b) pontban említett két összeg közül az egyik nagyobb lehet, és így főszabály szerint megfelelő mérceként vehető figyelembe a pénzügyi ellentételezés kiszámítása során.
42.      Egyébként a fellebbezési eljárásban ellenérdekű felek álláspontjától eltérően úgy vélem, hogy a 2019/943 rendelet céljai nem tartalmaznak olyan további támpontot, amely alátámaszthatná, hogy a pénzügyi ellentételezésnek álláspontjuknak megfelelően „teljes körűnek” kell lennie. A rendszereknek a piaci feltéteknek főszabály szerint megfelelő és a megújuló energiaforrásokból előállított villamos energia – többek között annak elsőbbségi alapú teherelosztása révén történő – egyidejű támogatása melletti keresletoldali szabályozásának célját az is szolgálja, hogy a nem piaci alapú teher‑újraelosztás esetén olyan pénzügyi ellentételezés nyújtására kerül sor, amely a lehető legnagyobb mértékben megközelíti a piaci feltételek szerinti díjazást. Véleményem szerint végső soron pontosan ezt hivatott biztosítania a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdésében szereplő ellentételezési mechanizmus.
43.      A 2019/943 rendelet keletkezéstörténete ugyanebbe az irányba mutat. Javaslatában a Bizottság a nem piaci alapú leirányú teher‑újraelosztás esetére, valamint a villamos energiának a másnapi piacon való eladásából származó (hipotetikus) nettó bevétel 90%‑ára korlátozta a pénzügyi ellentételezéshez való jogot.(25) A Tanács később törölte ugyan a 90%‑os határértékre való hivatkozást, és így már csak az elmaradt (hipotetikus) nettó bevételről volt szó. A Tanács és az Európai Parlament között végül létrejött kompromisszum azonban elvetette, hogy a nettó bevétel legyen a pénzügyi ellentételezés kiszámításának egyetlen kritériuma, és ehelyett bevezette a két számítási módszerrel kapcsolatos további kritériumokat („üzemeltetési többletköltségek” az a) pontban – a felirányú teher‑újraelosztás tekintetében is – és elmaradt „nettó bevétel” a b) pontban, valamint „a kettő kombinációj[a]” „indokolatlanul alacsony vagy indokolatlanul magas [ellentételezés]” esetén).(26) Az uniós jogalkotó tehát abból indult ki, hogy a szükséges hipotetikus összehasonlító vizsgálat során nem piaci alapú leirányú teher‑újraelosztás esetében számtani szempontból nem biztosítható, hogy a megújulóenergia‑termelők gazdasági szempontból teljes mértékben „semleges” egyenlő bánásmódban részesüljenek, hanem csak egy közelítő érték érhető el, amelynek célja, hogy e termelőket a lehető legkisebb kár érje.
c)      Az első kérdés a) pontjával kapcsolatos közbenső következtetés
44.      Az első kérdés a) pontjában szereplő kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése olyan pénzügyi ellentételezéshez való jogot biztosít a nem piaci alapú leirányú teherelosztásnak alávetett, garantált hozzáféréssel és szállítási garanciával rendelkező termelőknek, amely a lehető legnagyobb mértékben megfelel annak az elmaradt hipotetikus bevételnek (beleértve az elmaradt pénzügyi támogatást is), amely az érintett villamosenergia‑mennyiség piaci feltételek melletti értékesítése esetén elérhető lett volna, a bevételkiesést nem feltétlenül semlegesíti azonban gazdasági szempontból teljes mértékben.
3.      Az „indokolatlanul alacsony vagy indokolatlanul magas [ellentételezés]” kritériumának hatálya (az első kérdés b) pontja)
45.      Az első kérdés a) pontjában szereplő kérdésre adott válasz tartalmazza a 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének második mondatában szereplő „indokolatlanul alacsony vagy indokolatlanul magas [ellentételezés]” kifejezés értelmezésének azon alapvető kritériumait, amelyeket a kérdést előterjesztő bíróság különösen meg kíván tudni (az első kérdés b) pontja).
46.      E kifejezés – leirányú teher‑újraelosztás esetén(27) – az első számítási módszer eredményére vonatkozik, és alkalmazandóvá teszi a második számítási módszert. A rendszerüzemeltetőnek először minden rendelkezésre álló adat alapján(28) meg kell vizsgálnia, hogy az első számítási módszer „indokolatlanul alacsony vagy indokolatlanul magas ellentételezést” eredményez‑e, tehát hogy az ellentételezés észszerű‑e (illetve észszerűtlen‑e). E tekintetben mérlegelési jogkörrel rendelkezik (fenti 37. pont).
47.      Ha a rendszerüzemeltető szerint az ellentételezés észszerűtlen, akkor mérlegelési jogkörének keretében az a) és b) pont szerinti összegek „kombinációj[a]” révén észszerű pénzügyi ellentételezést kell meghatároznia.
48.      A rendszerüzemeltető e célból első lépésben kiindulhat a két megállapított összeg átlagából, összeadhatja ezeket, vagy más módon hozhatja kapcsolatba egymással az üzemeltetési többletköltségeket és az elmaradt (hipotetikus) nettó bevételt. Második lépésben a rendszerüzemeltetőnek az adott eset körülményeitől – többek között az árnak a másnapi piacon a teher‑újraelosztás ideje alatt történő alakulásától – függően meg kell határoznia az ellentételezés észszerű összegét (fenti 30. pont).
49.      A fenti 27. és azt követő pontokban ismertetett megfontolásokkal összhangban a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése főszabály szerint nem teszi lehetővé az e rendelkezésben kimerítő jelleggel meghatározott kritériumokon túlmenően vagy azoktól eltérően olyan merev százalékos értékek vagy vélelmek alapulvételét, amelyek indokolatlanul korlátozzák a rendszerüzemeltető e tekintetben elismert mérlegelési jogkörét (lásd részletesebben a lenti 64. és 65. pontot). Ez azt a körülményt is figyelembe veszi, hogy a rendszerüzemeltető az e rendeleten alapuló különleges helyzetére és azon feladatára tekintettel, hogy a nemzeti szabályozó hatóság felügyelete mellett gondoskodjon a villamos energia piacának megfelelő működéséről,(29) a legalkalmasabb egy észszerű ellentételezés meghatározására. Ezt a nemzeti bíróságnak is figyelembe kell vennie ezen ellentételezés észszerűségének felülvizsgálata során. Ez megerősíti viszont, hogy az ellentételezés rendszerüzemeltető által megállapított összege nem feltétlenül felel meg pontosan azon gazdasági helyzetnek, amelyben a termelő a teher‑újraelosztás elrendelése nélkül lett volna, hanem csak a lehető legközelebb áll ahhoz (fenti 38. pont).
50.      Az első kérdés b) pontjában szereplő kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdésében szereplő „indokolatlanul alacsony vagy indokolatlanul magas [ellentételezés]” kifejezés arra irányul, hogy a nem piaci alapú leirányú teher‑újraelosztással érintett termelő észszerű pénzügyi ellentételezésben részesüljön. A rendszerüzemeltető e tekintetben mérlegelési jogkörrel rendelkezik.
4.      A pénzügyi ellentételezéshez való jogot az elsőbbségi alapú teherelosztásból való részesüléstől függővé tevő nemzeti alkalmazási intézkedések megengedettsége (az első kérdés c) pontja)
51.      Az első kérdés c) pontjában szereplő kérdés annak tisztázására irányul, hogy lehetővé teszi‑e a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése olyan nemzeti alkalmazási intézkedések elfogadását, amelyek attól teszik függővé a pénzügyi ellentételezéshez való jogot, hogy a nem piaci alapú leirányú teher‑újraelosztással érintett termelő egyébként élvez‑e előnyt az e rendelet 12. cikkének (2) és (4) bekezdése (fenti 5. pont) értelmében vett elsőbbségi alapú teherelosztásból.(30)
52.      Amint azt a Bizottság és a fellebbezési eljárásban ellenérdekű felek helyesen kifejtik, a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdésében foglalt rendelkezések nem tesznek ilyen különbséget. A 13. cikk (1) bekezdése sokkal inkább azt az e cikk (7) bekezdésének alkalmazási körében is érvényes elvet szabályozza, hogy a teher‑újraelosztást objektív, átlátható és hátrányos megkülönböztetéstől mentes kritériumok alapján kell végezni, és azt minden termelési technológia (minden energiatárolást és keresletoldali választ is ideértve) számára lehetővé kell tenni, amennyiben ez műszakilag kivitelezhető. Ez vonatkozik mind a 13. cikk (2) bekezdése szerint pénzügyileg ellentételezendő piaci alapú teher‑újraelosztásra, mind a 13. cikk (7) bekezdése szerint pénzügyi ellentételezéshez való jogot megalapozó nem piaci alapú teher‑újraelosztásra.
53.      A vonatkozó nemzeti alkalmazási intézkedéseknek ezért – amennyiben ezek szükségesek egyáltalán – tiszteletben kell tartaniuk ezen elveket. Az ilyen intézkedések tehát a pénzügyi ellentételezéshez való jognak a nem piaci alapú (leirányú) teher‑újraelosztás elrendelése miatt történő, hátrányos megkülönböztetéstől mentes biztosítására tekintettel nem tehetnek különbséget aszerint, hogy az érintett termelőnek származik‑e előnye elsőbbségi alapú teherelosztásból. E jognak csupán az a feltétele, hogy e termelő hálózati csatlakozási szerződés alapján szállítási, illetve átvételi garanciával rendelkezzen.
54.      Az első kérdés c) pontjában szereplő kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése szerinti pénzügyi ellentételezéshez való jog nem függ attól, hogy a nem piaci alapú leirányú teher‑újraelosztással érintett termelőnek származik‑e előnye elsőbbségi alapú teherelosztásból, és a pénzügyi ellentételezés kifizetése nem tehető függővé ilyen megkülönböztetéstől nemzeti alkalmazási intézkedésekben.
B.      A 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének közvetlen hatálya? (második kérdés)
55.      Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy kellően világosak, pontosak és feltétel nélküliek‑e és így közvetlenül alkalmazandók‑e a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdésében foglalt rendelkezések (a második kérdés a) pontja), valamint hogy ezek megkövetelik vagy lehetővé teszik‑e nemzeti végrehajtási vagy alkalmazási intézkedések elfogadását, és ha igen, milyen mértékben (a második kérdés b) pontja). Úgy vélem, hogy e kérdéseket célszerű együttesen megválaszolni.
1.      A közvetlen hatály közvetlen alkalmazhatóságtól való elhatárolásának kritériumai
56.      A felek között alapvetően vitatott, hogy a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdésében foglalt rendelkezések tekintetében meg kell‑e vizsgálni egyáltalán a közvetlen hatály ítélkezési gyakorlat által elismert feltételeit, mert az EUMSZ 288. cikk második bekezdése szerint a rendeletek közvetlenül alkalmazandók a tagállamokban. A középpontban e tekintetben a harmadik kérdés a) pontjában a kérdést előterjesztő bíróság által is hivatkozott Popławski ítélet,(31) valamint az a kérdés áll, hogy a rendeletek rendelkezései elsőbbséget élveznek‑e az azokkal ellentétes nemzeti joggal szemben pusztán közvetlen alkalmazhatóságuk miatt. Az utóbbi kérdést mindazonáltal a Bíróság egyértelműen és általános érvénnyel úgy válaszolta meg, hogy az uniós jog elsőbbségének elve csak annyiban követeli meg a tagállami szervektől az uniós joggal ellentétes nemzeti jog alkalmazásának mellőzését, amennyiben az uniós jog érintett rendelkezése – vagyis akár egy rendelet rendelkezése is – teljesíti a közvetlen hatály feltételeit.(32) A rendeletek közvetlenül alkalmazandó rendelkezéseit ugyanis nem kell automatikusan közvetlenül alkalmazniuk a tagállami szerveknek. Sokkal inkább előfordulhat, hogy e rendelkezések normastruktúrájuk, feltételes jellegük vagy az e szervek rendelkezésére álló mérlegelési jogkör miatt őket konkretizáló nemzeti vagy uniós jogi (alkalmazási) intézkedések elfogadását teszik szükségessé,(33) vagyis éppen nem rendelkeznek közvetlen hatállyal.(34)
57.      Ezért a jelen esetben meg kell vizsgálni, hogy a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése közvetlen hatállyal rendelkezik‑e.
58.      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely – elsődleges vagy másodlagos – uniós jogi rendelkezés csak akkor rendelkezik közvetlen hatállyal, ha az tartalmát tekintve feltétel nélküli és kellően pontos. Valamely rendelkezés akkor feltétlen, ha olyan kötelezettséget fogalmaz meg, amely nem tartalmaz feltételt, és nem függ – a végrehajtásában vagy hatályában – az Unió intézményeinek vagy a tagállamoknak semmilyen jogi aktusától. Valamely rendelkezés akkor tekinthető kellően pontosnak ahhoz, hogy egy jogalany hivatkozhasson rá, és a bíróság alkalmazhassa, ha egyértelműen megfogalmazza ezt a kötelezettséget.(35) Amennyiben ezek a feltételek teljesülnek, a magánszemély hivatkozhat a tagállammal szemben e rendelkezésre, még ha a tagállam e rendelkezést nem megfelelően hajtotta is végre, illetve ültette is át.(36)
59.      Az a körülmény, hogy valamely uniós jogi rendelkezés – mint a jelen esetben a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdésében foglalt rendelkezések – bizonyos értékelési, illetve mérlegelési jogkört biztosít az illetékes nemzeti szervek számára feltételei fennállásának megítélése és a meghozandó intézkedések tekintetében, nem feltétlenül kérdőjelezi meg e rendelkezésnek a közvetlen hatály értelmében vett kellő pontosságát és feltétlen jellegét. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az ilyen értékelési, illetve mérlegelési jogkör nem feltétele és nem is kiegészítő végrehajtási vagy érvényességi követelmény a fenti 57. pontban említett elvek értelmében.(37)
60.      Ellenkezőleg, ezen ítélkezési gyakorlat szerint, még ha valamely uniós jogi rendelkezés bizonyos mérlegelési mozgásteret hagy is a tagállamok számára a végrehajtása során, ezen uniós jogi rendelkezés feltétlennek és kellően pontosnak tekinthető, ha egyértelműen megfogalmazott és pontosan meghatározott eredménykötelezettséget ír elő a tagállamok számára, amely a benne foglalt szabály alkalmazása tekintetében semmilyen feltételtől nem függ.(38) A Bíróság végső soron időközben egyenértékűnek tekinti a kötelezettség feltétlen jellegének és a kellő meghatározottság feltételét. Így a tagállamoknak mozgásteret hagyó, meghatározatlan kötelezettségek is közvetlenül alkalmazandók lehetnek.(39) Ez különösen így van azon esetekben, amelyekben e rendelkezés az általa előírt minimális védelem vagy eredmény biztosításának, illetve elérésének módszerét határozza meg.(40)
61.      E körülmények között úgy vélem, hogy – amint azt a következőkben bemutatom – a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdésében foglalt, a pénzügyi ellentételezés kiszámításának módszerére vonatkozó rendelkezések közvetlenül alkalmazandók.
2.      A közvetlen hatály kritériumainak teljesülése
62.      Amint azt a fenti 27. és azt követő pontokban kifejtettem, a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdésében előírt számítási módszer az abban meghatározott kritériumok alapján kellően világosan, pontosan és feltétel nélkül van szabályozva ahhoz, hogy azt a illetékes nemzeti szerv, különösen a rendszerüzemeltető közvetlenül alkalmazza. Az e szerv számára a kontrafaktuális összehasonlító vizsgálat céljára biztosított mérlegelési jogkör mit sem változtat azon, hogy nem piaci alapú (leirányú) teher‑újraelosztás esetén az érintett termelő (észszerű) pénzügyi ellentételezésre jogosult. Ezen ellentételezésnek végeredményben azzal a helyzettel szinte azonos gazdasági helyzetet kell előidéznie, amelyben a termelő e teher‑újraelosztás nélkül – tehát az azzal érintett villamosenergia‑mennyiség piaci feltételek mellett történő értékesítése esetén – lett volna. Ezzel szemben áll a rendszerüzemeltető azon egyértelmű kötelezettsége, hogy ezen ellentételezést a 13. cikk (7) bekezdésében előírt kritériumok és számítási módszerek figyelembevételével kifizesse.
63.      E rendelkezések tehát mind a pénzügyi ellentételezés elérendő célját, mind kiszámításának kritériumait és módszerét olyan kellően világosan és pontosan, valamint kimerítő jelleggel határozzák meg, hogy azokra az érintett termelők bíróság előtt is hivatkozhatnak, és azokat a bíróság képes megérteni és közvetlenül alkalmazni.
64.      Az a körülmény, hogy valamely tagállam – mint a jelen esetben Írország a vitatott határozattal – alkalmazási intézkedéseket fogad el a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése által biztosított mérlegelési jogkör gyakorlása céljából, mit sem változtat a 13. cikk (7) bekezdésének e közvetlen hatályán. Más – a jelen esetben nem megválaszolandó – kérdés, hogy ezen alkalmazási intézkedések az említett rendelkezésben kellően pontosan, feltétel nélkül és kimerítő jelleggel szabályozott kritériumok, valamint az általa biztosított mérlegelési jogkör határain belül maradnak‑e, vagy túllépik azokat.
65.      A vitatott határozatban meghatározott, a pénzügyi ellentételezés kiszámítására vonatkozó kritériumok tekintetében mindazonáltal kétségek merülnek fel ezzel kapcsolatban. A vitatott határozatban szabályozott számítási módszer ugyanis többek között (összegüket tekintve pontosan meghatározott) „előzetes bevétel[eken]” és ehhez kapcsolódóan az „indokolatlanul” magas vagy alacsony összeg fennállására vonatkozó vélelmen alapul, amely csak „alapos ok[kal]” dönthető meg. A kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy megvizsgálja, hogy e kritériumok összeegyeztethetők‑e a 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének közvetlenül alkalmazandó rendelkezéseivel, és tisztázza, hogy e tekintetben elsőbbséget kell‑e biztosítania az utóbbiakban.
3.      Közbenső következtetés
66.      A második kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése, még ha mérlegelési jogkört biztosít is a rendszerüzemeltető számára, teljesíti a közvetlen hatály feltételeit, anélkül hogy megtiltaná nemzeti végrehajtási vagy alkalmazási intézkedéseknek e mérlegelési jogkör gyakorlása céljából történő elfogadását. Ezen intézkedések nem sérthetik azonban az említett rendelkezésben szabályozott kritériumokat és számítási módszereket, és e mérlegelési jogkör határain belül kell maradniuk, amit a nemzeti bíróságnak kell megvizsgálnia.
C.      Egyéb jogorvoslati lehetőségek (harmadik kérdés)
67.      A harmadik kérdés a lehetséges további jogorvoslati lehetőségekre vonatkozik, és előterjesztésére azzal a feltétellel kerül sor, hogy a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése nem rendelkezik közvetlen hatállyal. E kérdésre tehát nem szükséges válaszolni.
68.      Ha a Bíróság a második kérdés tekintetében a fenti 66. pontban szereplőtől eltérő következtetésre jut, elegendő állandó ítélkezési gyakorlatára hivatkozni, amely szerint a tagállami bíróságoknak közvetlen hatály hiányában is a lehető legteljesebb mértékben az uniós jognak megfelelően kell értelmezniük belső jogukat, és lehetőséget kell biztosítaniuk az egyének számára, hogy kártérítést kapjanak abban az esetben, ha az uniós jog valamely tagállamnak betudható megsértése következtében jogsérelem éri őket.(41)
D.      Egyéb kérdések (negyedik kérdés)
1.      A pénzügyi ellentételezés kifizetésének elhalasztása (a negyedik kérdés a) és b) pontja)
69.      A negyedik kérdés a) és b) pontjában szereplő kérdésekkel a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy elhalasztható‑e 2024‑ig a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése szerinti pénzügyi ellentételezés kifizetése egy nemzeti alkalmazási intézkedéssel.
70.      Ahogyan azt a fellebbezési eljárásban ellenérdekű felek és a Bizottság helyesen kifejti, a 2019/943 rendelet 71. cikkének (1) bekezdése szerint e rendelet a Hivatalos Lapban való kihirdetését követő 20. napon lépett hatályba, és e rendelet 71. cikkének (2) bekezdése szerint azt 2020. január
1‑je óta kell alkalmazni, anélkül hogy a 13. cikk tekintetében létezne átmeneti rendelkezés vagy kivétel. A 13. cikk (7) bekezdésének közvetlenül és elsőbbséget élvező módon alkalmazandó rendelkezésein alapuló pénzügyi ellentételezéshez való jog ezért ezen időponttól áll fenn a rendszerüzemeltetővel szemben, és az ellentételezést az utóbbinak ezen időponttól kell kifizetnie. Ezen ellentételezés kifizetésének későbbi időpontra – a jelen esetben 2024‑re – halasztása tehát összeegyeztethetetlen az említett rendelkezésekkel, és meghiúsítaná azoknak az ítélkezési gyakorlat által is megkövetelt teljes érvényesülését.(42)
71.      A negyedik kérdés a) és b) pontjában szereplő kérdésekre tehát azt a választ kell adni, hogy a pénzügyi ellentételezést a 2019/943 rendelet 13. cikkének közvetlenül alkalmazandó rendelkezései szerint e rendelet 71. cikkének (2) bekezdése alapján 2020. január 1‑jétől kell kifizetni, anélkül hogy e kifizetést el lehetne halasztani nemzeti alkalmazási intézkedésekkel.
2.      A pénzügyi ellentételezéshez való jog személyi hatályának korlátozása vagy kiterjesztése (a negyedik kérdés c) pontja)
a)      Első rész: A kistermelők kizárása?
72.      A negyedik kérdés c) pontjában szereplő kérdés első részével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy lehetővé teszi‑e a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése olyan nemzeti alkalmazási intézkedések elfogadását, amelyek (nem piaci alapú leirányú) teher‑újraelosztás esetén az előzetes (másnapi) piacon részt vevő termelőkre korlátozzák a pénzügyi ellentételezéshez való jogot, és így kizárják abból a de minimis termelőket. Az említett rendelet által nem szabályozott de minimis termelők esetében az eljárásban részt vevő felek szerint alighanem azokról a kistermelőkről van szó, amelyek gyakran nem vesznek részt az ír másnapi piacon vagy napon belüli piacon.
73.      Ahogyan azt a Bizottság és a fellebbezési eljárásban ellenérdekű felek helyesen kifejtik, a rendszerüzemeltető által nyújtott pénzügyi ellentételezéshez való jog a 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének első mondata szerint csak azt feltételezi, hogy a nem piaci alapú leirányú teher‑újraelosztással érintett termelők („termelő, energiatároló vagy keresletoldali létesítmény[ek] üzemeltető[i]”) garantált energiaszállítás szavatolását fogadták el egy hálózati csatlakozási szerződésben. A villamosenergia‑termelési kapacitás vagy a villamosenergia‑szállítás volumene e tekintetben nem bír jelentőséggel. A 13. cikk (7) bekezdésének b) pontjában meghatározott „villamos energiának a másnapi piacon való eladásából származó nettó bevétel” kritérium ebben az esetben csak a pénzügyi ellentételezés összegének az első számítási módszer szerint történő megállapítását szolgálja, alapját illetően nem korlátozza azonban az ellentételezéshez való jogot.
74.      Egy ettől eltérő értelmezés a 2019/943 rendelet 12. és 13. cikkének rendszerével és céljaival is ellentétes lenne. A 12. cikk (2) bekezdése szerint ugyanis a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a teherelosztás során a rendszerüzemeltetők előnyben részesítsék („elsőbbségi alapú teherelosztás”(43)) a megújuló energiaforrásokat hasznosító és 400 kW telepített villamosenergia‑termelési kapacitás alatti villamosenergia‑termelő létesítményeket. A 12. cikk (6) bekezdése ezenfelül biztosítja az elsőbbségi alapú teherelosztás főszabály szerinti garanciájának folytonosságát. Ebből következik, hogy a kisebb megújulóenergia‑termelők is részesülnek elsőbbségi alapú teherelosztásban, ami a 13. cikk (6) bekezdése szerinti, nem piaci alapú leirányú teher‑újraelosztás esetén kizárt. A 13. cikk (6) bekezdésének a) pontja szerint továbbá ilyen teher‑újraelosztás megújuló energiaforrásokból előállított villamos energia termelése tekintetében csak szűk korlátok között megengedett. A villamos energia‑termelés vagy ‑betáplálás volumene, illetve a másnapi piacon való részvétel szerinti megkülönböztetés, amelynek eredményeként bizonyos (megújulóenergia‑)termelők a pénzügyi ellentételezéshez való jog személyi hatályán kívülre kerülnek, nem lenne összeegyeztethető e szabályokkal.
75.      Az ilyen megkülönböztetés a 2019/943 rendelet 13. cikkének (1) és (2) bekezdésében rögzített elvekkel is ellentétes lenne. Egyrészt az (1) bekezdés szerint a teher‑újraelosztást objektív, átlátható és hátrányos megkülönböztetéstől mentes kritériumok alapján kell végezni, és azt minden termelési technológia (valamint energiatárolás és keresletoldali válasz) számára lehetővé kell tenni, amennyiben ez műszakilag kivitelezhető (fenti 52. pont). A termelési kapacitás alapján történő megkülönböztetés e tekintetben nincs előírva. Másrészt a (2) bekezdés értelmében főszabály szerint minden piaci alapú teher‑újraelosztással (is) érintett termelő jogosult pénzügyi ellentételezésre.
76.      A negyedik kérdés c) pontjában szereplő kérdés első részére tehát azt a választ kell adni, hogy a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése nem teszi lehetővé olyan nemzeti alkalmazási intézkedések elfogadását, amelyek (nem piaci alapú leirányú) teher‑újraelosztás esetén az előzetes (másnapi) piacon részt vevő termelőkre korlátozzák a pénzügyi ellentételezéshez való jogot, vagy kizárják abból az úgynevezett de minimis termelőket.
b)      Második rész: A közvetítőként eljáró villamosenergia‑ellátók ellentételezéshez való joga?
77.      A negyedik kérdés c) pontjában szereplő kérdés második részével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy lehetővé teszi‑e a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése olyan nemzeti alkalmazási intézkedések elfogadását, amelyek (nem piaci alapú leirányú) teher‑újraelosztás esetén olyan villamosenergia‑ellátókra terjesztik ki a pénzügyi ellentételezéshez való jogot, amelyek adott esetben csak közvetítők, nem pedig termelők. Ezt a fellebbezési eljárásban ellenérdekű felek részben vitatják. Véleményük szerint továbbá a rendszerüzemeltető csak közvetlenül a jogosult termelőnek nyújthatja az ellentételezést.
78.      Amint azt a fenti 73. pontban kifejtettem, a 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének első mondata a nem piaci alapú teher‑újraelosztással érintett olyan villamosenergia‑termelőkre („termelő, energiatároló vagy keresletoldali létesítmény[ek] üzemeltető[i]”) korlátozza a rendszerüzemeltetővel szemben fennálló pénzügyi ellentételezéshez való jogot, amelyek garantált energiaszállítás szavatolását fogadták el egy hálózati csatlakozási szerződésben. Ezenkívül csak ezek a termelők rendelkeznek a 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének a) pontja értelmében vett, az ezen ellentételezés meghatározására szolgáló két számításai módszer keretében figyelembe veendő „üzemeltetési többletköltségek[kel]”. Ez főszabály szerint kizárja az ellentételezéshez való jog személyi hatálya alól azokat a közvetítőként eljáró villamosenergia‑ellátókat, amelyek nem minősülnek termelőnek, nem üzemeltetik az említett létesítmények valamelyikét, és nem kötöttek a szállítást szavatoló hálózati csatlakozási szerződést.
79.      Amint azt a CRU és a Bizottság kifejti, nem tűnik azonban teljesen kizártnak, hogy nemzeti alkalmazási intézkedések pontosabban szabályozzák az ellentételezés jogosult termelők részére való kifizetésének módját. Ez – technikai okokból, például az elszámolás céljából – lehetővé teheti egy közvetítő kifizetőhelyként történő bevonását, amennyiben ez nem veszélyezteti az ellentételezés termelőnek történő kifizetését, és nem vezet a fizetésképtelenség kockázatának indokolatlan áthelyezéséhez, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia.
80.      A negyedik kérdés c) pontjában szereplő kérdés második részére tehát azt a választ kell adni, hogy a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése nem teszi lehetővé olyan nemzeti alkalmazási intézkedések elfogadását, amelyek (nem piaci alapú leirányú) teher‑újraelosztás esetén az e rendelkezés első mondata szerinti feltételeket nem teljesítő, közvetítőként eljáró villamosenergia‑ellátóra terjesztik ki a pénzügyi ellentételezéshez való jogot. Ez nem zárja ki, hogy az ilyen közvetítő kifizetőhelyként járjon el, amennyiben ez nem veszélyezteti az ellentételezés termelőnek történő kifizetését, és nem vezet a fizetésképtelenség kockázatának indokolatlan áthelyezéséhez, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia.
3.      CPPA‑k alapján a piaci árat meghaladó kifizetés mint „pénzügyi támogatás” (a negyedik kérdés d) pontja)
81.      A negyedik kérdés d) pontjában szereplő kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy a 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének b) pontja szerint „a nettó bevételbe bele[számítandó]” „pénzügyi támogatás” e rendelkezésben szereplő fogalma magában foglalja‑e a megújulóenergia‑termelő részére CPPA‑k(44) alapján teljesített, a piaci árat meghaladó kifizetéseket.
82.      E kérdés rendkívül vitatott a felek között. A kérdést előterjesztő bíróság szerint az – adott esetben akár a piaci árat is meghaladó – kötési árnak a CPPA‑kban történő garantálása a megújulóenergia‑termelők pénzügyi támogatásának fontos eleme (fenti 15. pont). Ezt azonban a vitatott határozat és a CRU nem a 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének b) pontja értelmében vett „pénzügyi támogatásként” ismeri el. A CRU véleménye szerint „pénzügyi támogatás” csak egy állami támogatás értelmében vett, közpénzekből nyújtott támogatás lehet.
83.      Véleményem szerint a CRU ezen érvelése a „pénzügyi támogatás” tág fogalma, valamint rendszertani és teleológiai okok miatt nem megalapozott. Úgy vélem, hogy e fogalom állami és – adott esetben az állam által engedélyezett vagy kezdeményezett – magánjellegű pénzügyi támogatásokat egyaránt jelent.
84.      A 2019/943 rendelet nem határozza meg a „pénzügyi támogatás” fogalmát. E fogalom esetében nincs – legalábbis kifejezetten – előírva, hogy az EUMSZ 107. és EUMSZ 108. cikk alkalmazása nem szenvedhet sérelmet, ami arra utalhatna, hogy e fogalom csak az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése szerinti támogatásfogalom értelmében vett állami támogatást jelenthet. A 2019/943 rendelet 19a. cikkében szabályozott villamosenergia‑adásvételi megállapodások – tehát a jelen ügyben vitatott magánjellegű CPPA‑k – esetében viszont elő van írva ez (a 19a. cikk (4) bekezdése), és így a CRU érvelése már csak ezért is hibásnak tűnik.
85.      Véleményem szerint e rendelet 13. cikke (7) bekezdésének b) pontja főszabály szerint sokkal inkább a villamosenergia‑termelés – különösen a megújulóenergia‑termelés – pénzügyi támogatásának minden formájára vonatkozik függetlenül attól, hogy e támogatás állami vagy magánforrásokból származik‑e Ezt megerősíti a CPPA‑knak a 2019/943 rendelet 19a., 19d. és 21. cikkében meghatározott, a megújulóenergia‑termelés támogatására és az ellátásbiztonság biztosítására szolgáló megengedett eszközök kategóriáiba való besorolásának lehetősége.
86.       A 2019/943 rendelet 19a. cikkének (1) bekezdése szerint a tagállamok – az árak kiszámíthatóságának biztosítása, valamint az integrált nemzeti energia‑ és klímatervükben a megújuló energia tekintetében is meghatározott dekarbonizációs célkitűzések elérése érdekében – előmozdítják a villamosenergia‑adásvételi megállapodások elterjedését. E cikk (3) és (4) bekezdése szerint a tagállamok e tekintetben összehangolt módon a piaci árakra épülő, állami támogatású garanciarendszereket, amelyek csökkentik a villamosenergia‑adásvételi megállapodások keretében az átvevők nemteljesítésével kapcsolatos pénzügyi kockázatokat, magángaranciákat, illetve a villamosenergia‑adásvételi megállapodások iránti keresletet összegyűjtő eszközöket biztosíthatnak. Egy állami támogatású garanciarendszernek „[a]z EUMSZ 107. és 108. cikkének sérelme nélkül […] tartalmaznia kell olyan rendelkezéseket, amelyek megakadályozzák a likviditás csökkenését a villamosenergia‑piacokon, valamint az nem támogathatja a fosszilis tüzelőanyagokból előállított energia vásárlását”. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból nem derül ki, hogy a CPPA‑kban garantált – adott esetben akár a piaci árat is meg haladó – kötési árat ilyen állami támogatású garanciarendszer biztosítja‑e, vagy e tekintetben csak magángaranciáról van szó. Mindenesetre mindkét esetben a 2019/943 rendelet által főszabály szerint megengedett pénzügyi támogatásról lenne szó.
87.      A CPPA‑k ezenkívül egy, a 2019/943 rendelet 19d. cikke szerinti, megújulóenergia‑termelést szolgáló új villamosenergia‑termelő létesítményekbe történő beruházás céljára szolgáló, kétirányú különbözeti szerződések formájában megvalósuló közvetlen ártámogatási rendszerbe is illeszkedhetnek,(45) amelyek bevételeit a végfelhasználóknak kell kiosztani ((5) bekezdés).(46) A CPPA‑k végül egy, e rendelet 21. cikkének (1) bekezdése értelmében vett kapacitásmechanizmus részét is képezhetik.(47)
88.      A 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének b) pontja értelmében vett „pénzügyi támogatás” tehát egyaránt származhat állami és az állam által kezdeményezett, magánforrásokból finanszírozott támogatásból. Rendszertani és teleológiai okokból sem indokolt azonban a CPPA‑k alapján a piaci árat adott esetben meghaladó bevételeknek a pénzügyi ellentételezés kiszámítása keretében történő figyelmen kívül hagyása.
89.      A 2019/943 rendelet 12. cikkének (2)–(4) bekezdése szerinti elsőbbségi alapú teherelosztás elrendeléséhez hasonlóan ugyanis, amelynek esetében szintén tiszteletben kell tartani az EUMSZ 107., EUMSZ 108. és EUMSZ 109. cikkben foglalt, támogatásokra vonatkozó szabályokat, a 13. cikk (7) bekezdése szerinti pénzügyi ellentételezés is a megújulóenergia‑termelés és ‑szállítás előnyben részesítését hivatott szolgálni, illetve biztosítani. A Bíróság némileg változó ítélkezési gyakorlatából kitűnik továbbá, hogy a megújulóenergia‑termelés jogszabály által előírt támogatása nem feltétlenül tartozik az állami támogatás fogalma alá, mégpedig akkor nem, ha a támogatás éppen nem „állami forrásokból” származik.(48) Az – akár állami, akár magánforrásokból nyújtott – „pénzügyi támogatás” tág fogalma figyelembe veszi ezt az elgondolást. Az uniós jogalkotó sokkal inkább nyilvánvalóan tudatosan választotta ezt a fogalmat, hogy lefedje a villamosenergia‑termelés, különösen a megújulóenergia‑termelés pénzügyi támogatására irányuló sokféle intézkedést, mégpedig függetlenül attól, hogy ezen intézkedések megfelelnek‑e vagy sem az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése szerinti támogatásfogalomnak.
90.      A negyedik kérdés d) pontjában szereplő kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének b) pontjában szereplő „pénzügyi támogatás” fogalma főszabály szerint magában foglalja a 2019/943 rendelet 19a. cikke értelmében vett, a CPPA‑khoz hasonló villamosenergia‑adásvételi megállapodások alapján a megújulóenergia‑termelő részére teljesített, a piaci árat meghaladó kifizetéseket.
V.      Végkövetkeztetések
91.      Következésképpen azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Supreme Court (legfelsőbb bíróság, Írország) előzetes döntéshozatal iránti kérelmére a következő választ adja:
1)      a)      A villamos energia belső piacáról szóló, 2019. június 5‑i (EU) 2019/943 európai parlamenti és tanácsi rendelet 13. cikkének (7) bekezdése olyan pénzügyi ellentételezéshez való jogot biztosít a nem piaci alapú leirányú teherelosztásnak alávetett, garantált hozzáféréssel és szállítási garanciával rendelkező termelőknek, amely a lehető legnagyobb mértékben megfelel annak az elmaradt hipotetikus bevételnek (beleértve az elmaradt pénzügyi támogatást is), amely az érintett villamosenergia‑mennyiség piaci feltételek melletti értékesítése esetén elérhető lett volna, a bevételkiesést nem feltétlenül semlegesíti azonban gazdasági szempontból teljes mértékben. A 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdésében szereplő „indokolatlanul alacsony vagy indokolatlanul magas [ellentételezés]” kifejezés arra irányul, hogy az ilyen teher‑újraelosztással érintett termelő észszerű pénzügyi ellentételezésben részesüljön. A rendszerüzemeltető e tekintetben mérlegelési jogkörrel rendelkezik.
b)      A 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése szerinti pénzügyi ellentételezéshez való jog nem függ attól, hogy a nem piaci alapú leirányú teher‑újraelosztással érintett termelőnek származik‑e előnye elsőbbségi alapú teherelosztásból, és a pénzügyi ellentételezés kifizetése nem tehető függővé ilyen megkülönböztetéstől nemzeti alkalmazási intézkedésekben.
2)            A 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése, még ha mérlegelési jogkört biztosít is a rendszerüzemeltető számára, teljesíti a közvetlen hatály feltételeit, anélkül hogy megtiltaná nemzeti végrehajtási vagy alkalmazási intézkedéseknek e mérlegelési jogkör gyakorlása céljából történő elfogadását. Ezen intézkedések nem sérthetik azonban az említett rendelkezésben szabályozott kritériumokat és számítási módszereket, és e mérlegelési jogkör határain belül kell maradniuk, amit a nemzeti bíróságnak kell megvizsgálnia.
3)      a)      A pénzügyi ellentételezést a 2019/943 rendelet 13. cikkének közvetlenül alkalmazandó rendelkezései szerint e rendelet 71. cikkének (2) bekezdése alapján 2020. január 1‑jétől kell kifizetni, anélkül hogy e kifizetést el lehetne halasztani nemzeti alkalmazási intézkedésekkel.
b)      A 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése nem teszi lehetővé olyan nemzeti alkalmazási intézkedések elfogadását,
–        amelyek (nem piaci alapú leirányú) teher‑újraelosztás esetén az előzetes (másnapi) piacon részt vevő termelőkre korlátozzák a pénzügyi ellentételezéshez való jogot, vagy kizárják abból az úgynevezett de minimis termelőket;
–        amelyek (nem piaci alapú leirányú) teher‑újraelosztás esetén az e rendelkezés első mondata szerinti feltételeket nem teljesítő, közvetítőként eljáró villamosenergia‑ellátóra terjesztik ki a pénzügyi ellentételezéshez való jogot. Ez nem zárja ki, hogy az ilyen közvetítő kifizetőhelyként járjon el, amennyiben ez nem veszélyezteti az ellentételezés termelőnek történő kifizetését, és nem vezet a fizetésképtelenség kockázatának indokolatlan áthelyezéséhez, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia.
c)      A 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének b) pontjában szereplő „pénzügyi támogatás” fogalma főszabály szerint magában foglalja a 2019/943 rendelet 19a. cikke értelmében vett villamosenergia‑adásvételi megállapodások (Corporate Power Purchase Agreements) alapján a megújulóenergia‑termelő részére teljesített, a piaci árat meghaladó kifizetéseket.
1      Eredeti nyelv: német.
2      A legutóbb az (EU) 2019/942 és az (EU) 2019/943 rendeletnek az uniós villamosenergia‑piac szerkezetének javítása tekintetében történő módosításáról szóló, 2024. június 13‑i (EU) 2024/1747 európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL L, 2024/1747, 1. o.) módosított, a villamos energia belső piacáról szóló, 2019. június 5‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2019. L 158., 54. o.).
3      A legutóbb az (EU) 2018/2001 és az (EU) 2019/944 irányelvnek az uniós villamosenergia‑piac szerkezetének javítása tekintetében történő módosításáról szóló, 2024. június 13‑i (EU) 2024/1711 európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L, 2024/1711; helyesbítés: HL L, 2025/90909) módosított, a villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról és a 2012/27/EU irányelv módosításáról szóló, 2019. június 5‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2019. L 158., 125. o.; helyesbítés: HL 2021. L 373., 96. o.).
4      Lásd a 2019/943 rendelet „A villamosenergia‑piacok üzemeltetésének elvei” című 3. cikkét, amely szerint többek között az árképzésnek a keresleten és a kínálaton kell alapulnia (a) pont), valamint a piaci szabályoknak ösztönözniük kell a szabad árképzést, és el kell kerülniük az olyan fellépéseket, amelyek megakadályozzák a keresleten és a kínálaton alapuló árképzést (b) pont).
5      Lásd a 2019/943 rendelet 3. cikkének c) és f) pontját.
6      Amint azt a kérdést előterjesztő bíróság helyesen kifejti, a 2019/943 rendelet 12. cikkében szabályozott piaci alapú teherelosztási intézkedések különböznek tehát az e rendelet 13. cikkében előírt piaci alapú, illetve nem piaci alapú teher‑újraelosztási intézkedésektől. E fogalommeghatározás szerint teher‑újraelosztásra akkor kerül sor, ha „fizikai szűk keresztmetszet”
alakul ki, vagy ha rendszerbiztonsági okokból „korlátozásra” van szükség. A jelen ügyben vitatott, nem piaci alapú leirányú teher‑újraelosztás a megújulóenergia‑termelés rendszerbeli arányának csökkentését szolgálja.
7      A 2019/943 rendelet 2. cikkének 20. pontja szerint az „elsőbbségi alapú teherelosztás” „önálló teherelosztási modellek esetében olyan kritériumok alkalmazása az erőművek közötti teherelosztás céljára, amelyek eltérnek az ajánlatok gazdasági rangsorától, központi teherelosztási modellek esetében pedig olyan kritériumok alkalmazása az erőművek közötti teherelosztás céljára, amelyek eltérnek az ajánlatok gazdasági rangsorától és a hálózati korlátoktól, elsőbbséget biztosítva a meghatározott termelési technológiák közötti teherelosztás számára”. A „központi teherelosztási modell” és az „önálló teherelosztási modell” fogalmát e rendelet 2. cikkének 29. és 30. pontja határozza meg.
8      Az energiahatékonyságról, a 2009/125/EK és a 2010/30/EU irányelv módosításáról, valamint a 2004/8/EK és a 2006/32/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2012. október 25‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2012. L 315., 1. o.; helyesbítés: HL 2013. L 113., 24. o.).
9      A megújuló energiaforrásból előállított energia támogatásáról, valamint a 2001/77/EK és a 2003/30/EK irányelv módosításáról és azt követő hatályon kívül helyezéséről szóló, 2009. április 23‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2009. L 140., 16. o.).
10      Lásd a vitatott határozat 27. és 28. oldalát.
11      Lásd a 2019/943 rendelet 19a. cikkét is.
12      2019. június 24‑i ítélet (C‑573/17, EU:C:2019:530).
13      A 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének a „nettó bevétel” kiesésével kapcsolatos b) pontja csak a nem piaci alapú leirányú teher‑újraelosztásra vonatkozik.
14      A 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése szerint nem áll fenn pénzügyi ellentételezéshez való jog, „ha a termelők olyan hálózati csatlakozási szerződést fogadtak el, amely nem
szavatolja a garantált energiaszállítást” (kiemelés tőlem).
15      Lásd a 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdése b) pontjának második részét. Amint az a negyedik kérdés d) pontjából kitűnik, a jelen ügyben csak az vitatott, hogy a CPPA‑kban szavatolt kötési ár ilyen „pénzügyi támogatásnak” minősül‑e, ha meghaladja a piaci árat (lásd a lenti 81. és azt követő pontokat).
16      Lásd a 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének a) pontját („felirányú teher‑újraelosztás esetén a tüzelőanyag többletköltsége, vagy […] leirányú teher‑újraelosztás esetén a kapcsolt hőtermelés költsége”; kiemelés tőlem).
17      Írország a Bíróság tárgyaláson feltett kérdésére megerősítette, hogy a 2019/943 rendelet 13. cikkének (7) bekezdése szerinti pénzügyi ellentételezés is adóköteles Írországban.
18      A Bizottság azon érvelését, hogy az első számítási módszer alóli „kivételről” van szó, ezzel szemben félrevezetőnek és kevéssé hasznosnak tartom.
19      A különböző nyelvi változatok e tekintetben alig térnek el egymástól. A francia változatban („indûment” „injustifié” helyett) mindazonáltal egyértelműbben kifejezésre jut, hogy e tekintetben az ellentételezés észszerűségét kell értékelni.
20      E tekintetben tehát nem a 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének b) pontja értelmében vett elmaradt (hipotetikus) „nettó bevételről” van szó. Ez egyébként arra utal, hogy ilyen esetben az első számítási módszer egyáltalán nem alkalmazható, csak a második.
21      Lásd a 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének második mondatát is („[a]z említett ellentételezésnek”).
22      Ilyen minimumbevétel szavatolását a 2019/943 rendelet 10. cikkének (1) bekezdésében foglalt elvtől („[a] nagykereskedelmi villamosenergia‑árnak nem szabható sem alsó, sem felső határ”) eltérően csak a 2019/943 rendelet 10. cikkének (2) bekezdése („[a] kijelölt villamosenergiapiac‑üzemeltetők a maximális és minimális elszámolási árakra vonatkozó harmonizált határértékeket alkalmazhatnak a másnapi és a napon belüli időtávokra”) írja elő.
23      A 2019/943 rendelet 13. cikkének (2) bekezdése a piaci alapú teher‑újraelosztás tekintetében is csak arról beszél, hogy az ezzel „érintett erőforrásokat piaci alapú mechanizmusok segítségével kell kiválasztani a termelőlétesítmények, az energiatárolás és keresletoldali válasz közül, és pénzügyi ellentételezést kell nyújtani számukra” (kiemelés tőlem).
24      Ez a következő napi és a rövid távú villamosenergia‑kereskedésre vonatkozik.
25      Lásd a villamos energia belső piacáról szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletre vonatkozó 2016. november 30‑i bizottsági javaslat (COM (2016) 861 final) 12. cikke (6) bekezdésének b) pontját: „90% of the net revenues from the sale of electricity on the day‑ahead market that the generating or demand facility would have generated without the curtailment or redispatching request”.
26      A villamos energia belső piacáról szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletre vonatkozó javaslat tekintetében létrejött 2019. január 18‑i kompromisszum, 2016/0379 (COD) intézményközi dokumentum, 66. o. (elérhető a következő címen: 4‑provisional‑agreement‑karins‑regulation‑on‑electricity‑en).
27      Amint azt már a fenti 20. lábjegyzetben kifejtettem, ez nem feltétlenül vonatkozik a felirányú teher‑újraelosztásra. Ebben az esetben ugyanis nem lehet szó a 2019/943 rendelet 13. cikke (7) bekezdésének b) pontja értelmében vett elmaradt (hipotetikus) „nettó bevétel[ről]”, és így csak a második számítási módszer alkalmazható a tényleges bevétel és az üzemeltetési többletköltségek figyelembevételével.
28      Amint azt a fellebbezési eljárásban ellenérdekű felek a tárgyaláson is előadták, a TSO ismeri azt a villamosenergia‑mennyiséget, amelynek betáplálását a leirányú teher‑újraelosztás révén megtiltja. Valószínűleg szintén megállapítható az e mennyiség tekintetében a teher‑újraelosztás időpontjában a másnapi piacon elért vagy elérhető piaci bevétel. A termelő pedig rendelkezik a saját üzemeltetési költségeire vonatkozó információkkal.
29      Lásd a 2019/943 rendelet 8., 12–18., valamint 28. és azt követő cikkeit.
30      Úgy tűnik, hogy e kérdés – amint azt a fellebbezési eljárásban ellenérdekű felek is állítják, és a CRU is megerősíti írásbeli észrevételeiben – sokkal inkább a 2019/943 rendelet 12. cikkére, mint e rendelet 13. cikkének (7) bekezdésére vonatkozik. A 12. cikk (2) bekezdése ugyanis (a 2. cikk 20. pontjában szereplő fogalommeghatározás értelmében vett) alapvetően elsőbbségi alapú teherelosztást szabályozza a megújuló energiaforrásokat hasznosító és 400 kW telepített villamosenergia‑termelési kapacitás alatti villamosenergia‑termelő létesítmények tekintetében. A 12. cikk (4) bekezdése szerint a tagállamok ezt biztosíthatják az ugyanekkora termelési kapacitással rendelkező, nagy hatásfokú kapcsolt energiatermelést folytató villamosenergia‑termelő létesítmények tekintetében is. A 12. cikk (6) bekezdése e tekintetben biztosítja, hogy a 2019. július 4. előtt üzembe helyezett – és üzembe helyezésükkor az ezen időpontig alkalmazandó szabályok alapján elsőbbségi alapú teherelosztásban részesülő –, megújuló energiaforrásokat hasznosító vagy nagy hatásfokú kapcsolt energiatermelést folytató termelőlétesítmények továbbra is elsőbbségi alapú teherelosztásban részesüljenek. Az alapügyben vitatott határozat ezt veszi alapul, amikor különböző számítási módszereket ír elő a pénzügyi ellentételezéshez való jog tekintetében attól függően, hogy a termelőlétesítményt 2019. július 4. előtt vagy után helyezték‑e üzembe.
31      A kölcsönös elismerés elvének büntetőügyekben hozott, szabadságvesztés‑büntetéseket kiszabó vagy szabadságelvonással járó intézkedéseket alkalmazó ítéleteknek az Európai Unióban való végrehajtása céljából történő alkalmazásáról szóló, 2008. november 27‑i 2008/909/IB tanácsi kerethatározat (HL 2008. L 327., 27. o.) rendelkezései közvetlen hatályának és elsőbbségének kérdésére vonatkozó 2019. június 24‑i ítélet (C‑573/17, EU:C:2019:530).
32      Lásd: 2019. június 24‑i Popławski ítélet (C‑573/17, EU:C:2019:530, 60. és azt követő pontok); 2025. december 18‑i Bizottság kontra Lengyelország (A Bíróság ítélkezési gyakorlatának ultra vires szempontú felülvizsgálata – Az uniós jog elsőbbsége) ítélet (C‑448/23, EU:C:2025:975, 114–117. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
33      Lásd ebben az értelemben: 2001. január 11‑i Monte Arcosu ítélet (C‑403/98, EU:C:2001:6, 26–28. pont); 2011. április 14‑i Vlaamse Dierenartsenvereniging és Janssens ítélet (C‑42/10, C‑45/10 és C‑57/10, EU:C:2011:253, 47. és azt követő pontok); 2019. december 19‑i Coöperatieve Producentenorganisatie en Beheersgroep Texel ítélet (C‑386/18, EU:C:2019:1122, 63. és 64. pont); 2024. május 30‑i Expedia ítélet (C‑663/22, EU:C:2024:433, 40–42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
34      Lásd hasonlóképpen: Rantos főtanácsnok Electrabel és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑633/23, EU:C:2025:131, 34. pont).
35      Ebben az értelemben: 2022. március 8‑i Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Közvetlen hatály) ítélet (C‑205/20, EU:C:2022:168, 18. pont); 2023. december 21‑i Papier Mettler Italia ítélet (C‑86/22, EU:C:2023:1023, 76. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
36      Ebben az értelemben: 2015. október 6‑i T‑Mobile Czech Republic és Vodafone Czech Republic ítélet (C‑508/14, EU:C:2015:657, 52. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még: az EKB és Bizottság kontra Corneli egyesített ügyekre vonatkozó indítványom (C‑777/22 P és C‑789/22 P, EU:C:2024:973, 87. pont).
37      Lásd ebben az értelemben: 2015. október 6‑i T‑Mobile Czech Republic és Vodafone Czech Republic ítélet (C‑508/14, EU:C:2015:657, 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2022. március 8‑i Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Közvetlen hatály) ítélet (C‑205/20, EU:C:2022:168, 19. pont).
38      Ebben az értelemben: 2014. szeptember 3‑i GMAC UK ítélet (C‑589/12, EU:C:2014:2131, 32. pont); 2023. december 21‑i Papier Mettler Italia ítélet (C‑86/22, EU:C:2023:1023, 77. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még: az Impact ügyre vonatkozó indítványom (C‑268/06, EU:C:2008:2, 96. pont); az EKB és Bizottság kontra Corneli egyesített ügyekre vonatkozó indítványom (C‑777/22 P és C‑789/22 P, EU:C:2024:973, 89. pont).
39      Lásd: Kokott, J., „Zur unmittelbaren Wirkung des Unionsrechts”, Archiv des öffentlichen Rechts, 2023, 148. kötet, 496 és azt követő oldalak (501. o.).
40      Lásd ebben az értelemben: 2015. október 6‑i T‑Mobile Czech Republic és Vodafone Czech Republic ítélet (C‑508/14, EU:C:2015:657, 53. pont); 2021. január 14‑i RTS infra és Aannemingsbedrijf Norré‑Behaegel ítélet (C‑387/19, EU:C:2021:13, 49. pont); Rantos főtanácsnok Electrabel és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑633/23, EU:C:2025:131, 34–36. pont).
41      Lásd ebben az értelemben: 2019. június 24‑i Popławski ítélet (C‑573/17, EU:C:2019:530, 55–57. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
42      Ebben az értelemben: 2019. június 24‑i Popławski ítélet (C‑573/17, EU:C:2019:530, 53–58. pont).
43      Lásd a 2019/943 rendelet 2. cikkének 20. pontját.
44      Corporate Power Purchase Agreements, illetve villamosenergia‑adásvételi megállapodások; lásd a 2019/943 rendelet 19a. cikkét (lásd a fenti 15. pontot).
45      A kérdést előterjesztő bíróság állítása szerint a CPPA‑k általában „különbözeti szerződések” formájában jönnek létre (fenti 15. pont).
46      Egy ilyen rendszert egyébként a 2019/943 rendelet 19d. cikkének (3) bekezdése szerint a Bizottságnak szintén az EUMSZ 107. és EUMSZ 108. cikk alapján kellene értékelnie.
47      Lásd a 2019. december 16‑i ír kapacitásmechanizmus‑terv (elérhető a következő címen: updated_ireland_implementation_plan.pdf) 59. és 60. oldalát, amelyek szerint a villamosenergia‑kereslet 15%‑át CPPA‑kkal kell fedezni. Egy ilyen kapacitásmechanizmus főszabály szerint szintén az EUMSZ 107. és EUMSZ 108. cikk hatálya alá tartozik; lásd: 2021. szeptember 2‑i Bizottság kontra Tempus Energy és Tempus Energy Technology ítélet (C‑57/19 P, EU:C:2021:663).
48      Az ezzel kapcsolatban – különösen az „állami források” felhasználása és annak az államnak való betudhatósága tekintetében – felmerülő elhatárolási kérdések gyakran rendkívül vitatottak és nehezen értékelhetők; lásd: 2001. március 13‑i PreussenElektra ítélet (C‑379/98, EU:C:2001:160, 57. és azt követő pontok); 2019. március 28‑i Németország kontra Bizottság ítélet (C‑405/16 P, EU:C:2019:268, 52. és azt követő pontok); 2024. szeptember 26‑i Covestro Deutschland és Németország kontra Bizottság ítélet (C‑790/21 P és C‑791/21 P, EU:C:2024:792, 84. és azt követő pontok).