62020CC0391
NICHOLAS EMILIOU
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2022. március 8. (
1
)
C‑391/20. sz. ügy
Boriss Cilevičs,
Valērijs Agešins,
Vjačeslavs Dombrovskis,
Vladimirs Nikonovs,
Artūrs Rubiks,
Ivans Ribakovs,
Nikolajs Kabanovs,
Igors Pimenovs,
Vitālijs Orlovs,
Edgars Kucins,
Ivans Klementjevs,
Inga Goldberga,
Evija Papule,
Jānis Krišāns,
Jānis Urbanovičs,
Ļubova Švecova,
Sergejs Dolgopolovs,
Andrejs Klementjevs,
Regīna Ločmele‑Luņova,
Ivars Zariņš;
a Latvijas Republikas Saeima
részvételével
(a Latvijas Republikas Satversmes tiesa [alkotmánybíróság, Lettország] előzetes döntéshozatal iránti kérelme)
„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – EUMSZ 49. cikk – A letelepedés szabadsága – EUMSZ 56. cikk – A szolgáltatásnyújtás szabadsága – Korlátozás – A felsőoktatás területén a hivatalos nemzeti nyelv támogatását és fejlesztését előíró nemzeti szabályozás – Indokolás – Arányosság – Az EUSZ 4. cikk (2) bekezdése – Nemzeti identitás – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 13. cikke – A tudományos élet szabadsága”
I. Bevezetés
1.
2021‑ben volt „a regionális nyelvek és kultúrák közösségi chartájáról és az etnikai kisebbségek jogainak chartájáról szóló” európai parlamenti állásfoglalás (
2
) 40. évfordulója. Az állásfoglalás viszonylag rövid volt, de – tudomásom szerint – ez volt az egyik első eset, amikor a Parlament beavatkozott egy ilyen területen, felszólítva a tagállamokat, hogy „hajtsanak végre [konkrét] politikát ezen a területen”. A nyelvi kérdéseket ugyanis hagyományosan a nemzeti szuverenitáshoz és identitáshoz szorosan kapcsolódónak, (
3
) és ezért a legtöbb tagállamban társadalmilag és politikailag igen érzékenynek tekintik. (
4
) Következésképpen mind az uniós jogalkotó, mind az uniós bíróságok következetesen meglehetősen óvatos, diplomatikus és pragmatikus megközelítést alkalmaztak a nyelvi rendszerekkel kapcsolatban, különösen akkor, amikor ez azt jelentette, hogy e tekintetben kötelezettségeket rónak a tagállamokra. (
5
)
2.
Az állásfoglalás preambulumában a Parlament hangsúlyozta, hogy eltökélt szándéka, hogy „szorosabb egységet hozzon létre Európa népei között, és megőrizze élő nyelveiket, felhasználva azok sokszínűségét a közös kulturális örökség gazdagítása és diverzifikálása érdekében”. (
6
) A Parlament tehát két olyan célkitűzést ötvözött, amelyek első pillantásra nehezen összeegyeztethetőnek tűnhetnek: az európai polgárok közötti szorosabb egység megteremtésének kívánalmát, valamint a sokszínű nyelvi és kulturális örökségük megőrzését és előmozdítását.
3.
Napjainkban, négy évtizeddel később, e két célkitűzés nem veszített aktualitásából és az európai projekt szempontjából továbbra is kiemelkedő jelentőséggel bír. Az „Európa népei közötti egyre szorosabb egység létrehozásának” folytatására irányuló törekvés mind az EU‑Szerződés, mind az EUM‑Szerződés preambulumában megjelenik, valamint az EUSZ 1. cikkben is szerepel. Ugyanakkor az EUMSZ preambuluma és az EUSZ 3. cikk (3) bekezdése egyaránt kifejezi az Európai Unió azon szándékát, amely szerint „tiszteletben tartja saját kulturális és nyelvi sokféleségét”, továbbá „biztosítja Európa kulturális örökségének megőrzését és további gyarapítását”.
4.
Véleményem szerint nem kétséges, hogy e célok nem ellentétesek, és következésképpen egyidejűleg is követhetők és követendők. Ugyanakkor az is igaz, hogy e célkitűzések bizonyos konkrét körülmények között az Európai Uniót különböző irányokba húzhatják. Például a nemzeti nyelv használatának előmozdítására és védelmére irányuló nemzeti intézkedések a gyakorlatban akadályozhatják a magánszemélyek és a vállalkozások szabad mozgásának gyakorlását.
5.
Ilyen körülmények között úgy tűnik számomra, hogy e két cél között méltányos egyensúlyt kell teremteni, hogy mindkettő hatékonyan megvalósítható legyen. A jelen ügy erre szolgál példával: a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság, Lettország) kérdéseivel lényegében arra vár választ a Bíróságtól, hogy összeegyeztethető‑e az uniós joggal az a nemzeti szabályozás, amely – néhány kivételtől eltekintve – előírja a felsőoktatási intézmények számára, hogy csak a hivatalos nemzeti nyelven kínáljanak képzéseket.
II. Jogi háttér
A. Az uniós jog
6.
A belső piaci szolgáltatásokról szóló, 2006. december 12‑i 2006/123/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
7
) (a továbbiakban: a szolgáltatási irányelv) (11) preambulumbekezdése többek között a következők szerint rendelkezik:
„Ez az irányelv nem gátolja a tagállamokat abban, hogy a közösségi jogszabályokkal összhangban intézkedéseket hozzanak a kulturális és nyelvi sokszínűségnek és a média sokféleségének védelmével és támogatásával kapcsolatban, beleértve ezek finanszírozását is.”
7.
A szolgáltatási irányelv 1. cikkének (1) és (4) bekezdése a következőket írja elő:
„(1)   Ez az irányelv általános rendelkezéseket állapít meg a szolgáltatók letelepedési szabadságának gyakorlása és a szolgáltatások szabad mozgásának megkönnyítése érdekében, a szolgáltatások magas színvonalának megőrzése mellett.
[…]
(4)   Ez az irányelv nem érinti a kulturális vagy nyelvi sokszínűség, illetve a tömegtájékoztatás sokféleségének védelme vagy előmozdítása érdekében hozott közösségi vagy a közösségi jognak megfelelő nemzeti intézkedéseket.”
B. A nemzeti jog
1.
A lett alkotmány
8.
A Latvijas Republikas Satversme (a Lett Köztársaság alkotmánya, a továbbiakban: lett alkotmány) 4. cikke többek között úgy rendelkezik, hogy „[a] Lett Köztársaság hivatalos nyelve a lett”.
9.
A lett alkotmány 105. cikke rendelkezik a tulajdonhoz való jogról, a lett alkotmány 112. cikke pedig elismeri az oktatáshoz való jogot. A lett alkotmány 113. cikke szerint „[a]z állam elismeri a tudományos, művészeti vagy más jellegű alkotás szabadságát, és biztosítja a szerzői jog és a szabadalmi jog védelmét”.
2.
A felsőoktatási intézményekről szóló törvény
10.
Az 1995. november 2‑i Augstskolu likums (a felsőoktatási intézményekről szóló törvény) (
8
) 5. cikke azt írta elő, hogy a felsőoktatási intézmények feladata a tudományok és művészetek művelése és fejlesztése. A 2018. június 21‑i likums ‘Grozījumi Augstskolu likumā’ (a felsőoktatási intézményekről szóló törvény módosításáról szóló törvény (
9
) a felsőoktatási intézményekről szóló törvény 5. cikkének harmadik mondatát a következők szerint módosította: „[a felsőoktatási intézmények] tevékenységeik keretében művelik és fejlesztik a tudományokat, a művészeteket és a hivatalos nyelvet.”
11.
A felsőoktatási intézményekről szóló törvény módosításáról szóló, 2018. június 21‑i törvény az említett törvény 56. cikkét is módosította. Ennek eredményeképpen a felsőoktatási intézményekről szóló törvény 56. cikkének (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A felsőoktatási intézményekben, valamint a középfokú oktatási és szakképzési intézményekben a tanulmányi képzéseket a hivatalos nyelven kell tartani. Tanulmányi képzések valamely idegen nyelven történő folytatása csak az alábbi esetekben lehetséges:
(1) A külföldi diákok által Lettországban folytatott tanulmányi képzések, valamint az európai uniós programokban és nemzetközi megállapodásokban előírt együttműködés keretében szervezett tanulmányi képzések az Európai Unió hivatalos nyelvein is tarthatók. Amennyiben a lettországi tanulmányok időtartama meghaladja a hat hónapot, vagy több mint 20 kreditet jelentenek, azokat bele kell számítani azon kötelező tanórák számába, amelyeket a külföldi diákoknak a hivatalos nyelv tanulása céljából kell teljesíteniük.
(2) Az Európai Unió hivatalos nyelvein legfeljebb a tanulmányi képzésen szerezhető kreditszám ötödét kitevő óra tartható, figyelembe kell azonban venni, hogy ebbe a záró‑ és az államvizsgák, valamint a képesítés, a főiskolai diploma vagy a mesteroklevél megszerzéséhez szükséges diplomamunka megírása nem számít bele.
(3) A tanulmányi képzések idegen nyelven is tarthatók, ha ez a célkitűzéseik eléréséhez szükséges […] a következő oktatási kategóriák tekintetében: nyelvi és kulturális tanulmányok, illetve a nyelvtanulásra vonatkozó programok. […]
(4) Az összevont tanulmányi képzések az Európai Unió hivatalos nyelvein tarthatók.”
3.
A Stockholm School of Economics in Riga főiskoláról szóló törvény és a Riga Graduate School of Law főiskoláról szóló törvény
12.
A Likums „Par Rīgas Ekonomikas augstskolu” (a Stockholm School of Economics in Riga, rigai közgazdaságtudományi főiskoláról szóló törvény) (
10
) 19. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik: „Ezen intézményben a képzéseket angol nyelven nyújtják. Az alapképzést igazoló diploma, a mesteroklevél vagy a doktori fokozat megszerzéséhez szükséges munkák angol nyelven készülnek és azokat angol nyelven védik meg, és angol nyelven kell letenni a szakmai képesítés megszerzéséhez szükséges vizsgákat.”
13.
A „Juridiskās augstskolas likums” (a Riga Graduate School of Law, rigai jogtudományi főiskoláról szóló törvény 21. cikke) (
11
) a következőket írja elő: „Ezen intézmény olyan tanulmányi képzéseket kínál, amelyek rendelkeznek a vonatkozó engedéllyel, és amelyeket a jogszabályi rendelkezéseknek megfelelően akkreditáltak. A képzéseket angolul vagy az Európai Unió valamely más hivatalos nyelvén nyújtják.”
III. A tényállás, a nemzeti eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
14.
A Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) előtt folyamatban lévő ügy a Saeima (lett parlament) húsz képviselőjének (a továbbiakban: felperesek) kérelmére indult. Keresetükben a felperesek a felsőoktatási intézményekről szóló törvény egyes rendelkezéseinek az uniós joggal való összeegyeztethetőségét vitatják, lényegében azoknak, amelyek előírják, hogy a felsőoktatási intézmények csak a hivatalos nemzeti nyelven nyújthatnak képzést.
15.
A felperesek a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) előtt azzal érveltek, hogy a vitatott rendelkezések először is korlátozzák a magán felsőoktatási intézmények önállóságát, valamint oktatóik és diákjaik akadémiai szabadságát. A felperesek arra is hivatkoztak, hogy a vitatott rendelkezések korlátozzák a felsőoktatási intézmények azon jogát, hogy kereskedelmi tevékenységet folytassanak, és hogy ellenszolgáltatás fejében felsőoktatási szolgáltatást nyújtsanak, ezáltal sértik ezen intézmények tulajdonhoz való jogát. Előadták továbbá, hogy a vitatott rendelkezések – azáltal, hogy korlátot emelnek a felsőoktatási piacra való belépés előtt, és megakadályozzák, hogy az Európai Unió más tagállamainak állampolgárai és vállalkozásai idegen nyelveken nyújtsanak felsőoktatási szolgáltatásokat – álláspontjuk szerint sértik az uniós jog által biztosított, valamint az EUMSZ 49. cikkben és az EUMSZ 56. cikkben elismert, a letelepedés szabadságát és a szolgáltatásnyújtás szabadságát, illetve az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 16. cikke által biztosított vállalkozás szabadságát.
16.
2020. június 11‑én a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) ítéletet hozott a 2019–12–01. sz. ügyben. Úgy határozott, hogy két részre bontja az előtte folyamatban lévő ügyet: a vitatott rendelkezéseknek a lett alkotmány 112. cikkével való összeegyeztethetőségével kapcsolatos ügyre (a továbbiakban: 1. ügy), és a vitatott rendelkezéseknek a lett alkotmány 1. és 105. cikkével való összeegyeztethetőségével kapcsolatos ügyre (a továbbiakban: 2. ügy).
17.
A 1. ügyet illetően a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) úgy ítélte meg, hogy azt el tudja bírálni. Arra a megállapításra jutott, hogy a felsőoktatási intézményekről szóló törvény 5. cikke (1) bekezdésének harmadik mondata összeegyeztethető a lengyel alkotmánynak a 113. cikkével összefüggésben értelmezett 112. cikkével. Ezzel szemben kimondta, hogy a felsőoktatási intézményekről szóló törvény 56. cikkének (3) bekezdése és átmeneti rendelkezéseinek 49. pontja nem egyeztethető össze a lett alkotmánynak a 113. cikkével összefüggésben értelmezett 112. cikkével, amennyiben a vitatott rendelkezéseket a magán felsőoktatási intézményekre kell alkalmazni. Az említett bíróság mindazonáltal úgy döntött, hogy a vitatott rendelkezéseket ideiglenesen – nevezetesen 2021. május 1‑jéig – hatályban tartja, hogy a nemzeti jogalkotónak észszerű időt biztosítson új jogszabályok elfogadására.
18.
A 2. ügyet illetően a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) úgy ítélte meg, hogy annak érdemi vizsgálatát újra kell kezdeni. Megállapította, hogy a lett alkotmány 105. cikkében foglalt, tulajdonhoz való jogot a letelepedés szabadságára és a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó uniós elvek fényében kell értelmezni.
19.
E körülmények között, mivel kétségei merültek fel az uniós jog releváns rendelkezéseinek értelmezésével kapcsolatban, a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság, Lettország) 2020. július 29‑én úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Korlátozza‑e egy, az alapügyben szereplőhöz hasonló szabályozás az [EUMSZ] 49. cikkben rögzített letelepedés szabadságát, vagy – másodlagosan – az [EUMSZ] 56. cikkben biztosított szolgáltatásnyújtás szabadságát, valamint a vállalkozásnak [a Charta] 16. cikke által biztosított szabadságát?
2)
Milyen megfontolásokat kell figyelembe venni annak értékelése során, hogy az ilyen szabályozás igazolt, megfelelő és arányos‑e azon jogszerű célkitűzésre tekintettel, amely a hivatalos nyelvnek mint a nemzeti identitás megnyilvánulásának védelmére irányul?”
20.
A 2021. május 1‑jén hatályba lépett 2021. április 8‑i törvény módosította a vitatott rendelkezéseket. A Bíróság ezért 2021. szeptember 6‑án azzal a kérdéssel fordult a Latvijas Republikas Satversmes tiesához (alkotmánybíróság), hogy vissza kívánja‑e vonni az előzetes döntéshozatal iránti kérelmét, vagy pedig fenn kívánja azt tartani. 2021. október 5‑én a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) arról tájékoztatta a Bíróságot, hogy fenn kívánja tartani a kérelmét.
21.
Írásbeli észrevételeket az alapeljárás felperesei, a francia, a lett, a holland, az osztrák kormány, valamint az Európai Bizottság terjesztett elő.
IV. Értékelés
22.
A jelen indítványban azokat a mindenképpen fontos és kényes problémákat fogom vizsgálni, amelyeket a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) által előterjesztett kérdések felvetnek. Mielőtt azonban rátérnék e problémákra, ki kell térnem a Bizottság által azzal kapcsolatban kifejezésre juttatott kételyekre, hogy vajon az előterjesztett kérdések a kérdést előterjesztett bíróság előtt folyamatban lévő jogvita megoldása szempontjából továbbra is relevánsak‑e.
A. Az elfogadhatóságról
23.
Az EUMSZ 267. cikk és a Bíróság eljárási szabályzatának 94. cikke az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságát számos anyagi és eljárási jellegű feltételhez köti. E feltételek egyike az, hogy a Bíróság által az előterjesztett kérdésekre adott válaszoknak relevánsnak kell lenniük a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő jogvita megoldása szempontjából. Más szóval, az e kérdésekre adandó válasznak szükségesnek kell lennie a kérdést előterjesztő bíróság által az előtte folyamatban lévő ügyben kialakítandó „ítélete meghozatalához”. (
12
)
24.
A kérelem elfogadhatósága feltételeinek nemcsak a Bíróság megkeresésének időpontjában, hanem az eljárás során mindvégig teljesülniük kell. Ha az eljárás során e feltételek többé nem teljesülnek, a Bíróság az eljárást megszünteti, és megállapítja, hogy nincs szükség válaszadásra. Ilyen helyzet állhat elő például, ha az alapeljárás okafogyottá vált a kérdést előterjesztő bíróság (vagy más nemzeti bíróság) ugyanabban az eljárásban vagy valamely kapcsolódó eljárásban hozott későbbi határozatai miatt, (
13
) vagy ha a nemzeti jog vonatkozó rendelkezéseit módosították vagy hatályon kívül helyezték. (
14
)
25.
Az említett ítélkezési gyakorlat alapján a Bizottság kétségeit fejezi ki a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságát illetően. A Bizottság megjegyzi, hogy a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) 2020. június 11‑i ítéletében már megállapította, hogy a szóban forgó nemzeti rendelkezések ellentétesek a nemzeti alkotmánnyal. Ráadásul az említett ítéletet követően a lett jogalkotó 2021. május 1‑jei hatállyal módosította ezeket a rendelkezéseket. (
15
)
26.
Nem osztom a Bizottság kételyeit.
27.
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint kizárólag az ügyben eljáró és a meghozandó döntésért felelős nemzeti bíróság feladata annak eldöntése, hogy az ügy sajátos jellemzőit tekintve az ítélet meghozatalához szükség van‑e az előzetes döntéshozatalra, és hogy a Bíróságnak feltett kérdések valóban relevánsak‑e. Ennélfogva a nemzeti bíróságok által előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell, és a Bíróság csak akkor tagadhatja meg az e kérdésekről való határozathozatalt, ha a kért értelmezés nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli és jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy e kérdésekre hasznos választ adhasson. (
16
)
28.
A jelen ügyben megítélésem szerint egyik olyan eset sem áll fenn, amelyben a relevancia vélelme megdönthető.
29.
E tekintetben megjegyzem, hogy a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) 2020. június 11‑i ítéletében a fenti 16–18. pontban említettek szerint úgy határozott, hogy az eljárást két különálló ügyre osztja: 1. ügyre és 2. ügyre. Az 1. ügyben a kérdést előterjesztő bíróság jogerős ítéletet hozott, amelyben megállapította, hogy a vitatott rendelkezések összeegyeztethetetlenek a lett alkotmány egyes rendelkezéseivel. A 2. ügyben az említett bíróság úgy ítélte meg, hogy nem képes elvégezni a vitatott rendelkezések és a lett alkotmány egyéb rendelkezései közötti állítólagos összeegyeztethetetlenség értékelését. Ebben az ügyben a kérdést előterjesztő bíróság úgy vélte, hogy a nemzeti jog szóban forgó rendelkezéseit az uniós jog egyes rendelkezéseivel összhangban kell értelmezni, amelyek hatálya azonban nem kellően egyértelmű.
30.
A Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) által előterjesztett kérdések konkrétan a 2. ügyre vonatkoznak. Amint azt e bíróság a Bíróság kérdésére adott 2021. október 5‑i válaszában kifejtette, az említett ügy a kérdést előterjesztő bíróság előtt továbbra is folyamatban van, és abban határozathozatal szükséges. (
17
) Ez azt jelenti, hogy a kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint az ügy elbírálásához továbbra is szükséges a Bíróság válasza a feltett kérdésekre.
31.
Az ügy iratai között semmi olyan nem lelhető fel, amely megkérdőjelezné a kérdést előterjesztő bíróság erre vonatkozó értékelését. Ellenkezőleg, számos tényező arra utal, hogy a szóban forgó kérelemben felvetett problémákra adandó válasz nem vált szükségtelenné.
32.
Először is, nem zárható ki, hogy a 2. ügyben felvetett problémáknak a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) általi vizsgálata a vitatott rendelkezések és a nemzeti alkotmány összeegyeztethetetlenségének olyan szempontjait tárja fel – amennyiben az utóbbit az uniós jog fényében értelmezik –, amelyek túlmutatnak az 1. ügyben azonosított problémákon. Előfordulhat, hogy ez a helyzet a lett jogalkotót a vitatott rendelkezések jogszerűségének biztosítása érdekében további beavatkozásra készteti. A jogalkotó ugyanis a 2021. április 8‑i törvénnyel a vitatott rendelkezések módosítására, nem pedig teljes hatályon kívül helyezésére mutatott szándékot.
33.
Másodszor, a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) az 1. ügyben tett megállapításaitól függetlenül úgy döntött, hogy a vitatott rendelkezéseket ideiglenesen, 2021. május 1‑jéig hatályban tartja. E rendelkezések tehát meghatározott ideig fejtették ki a hatásukat. Nem zárható ki eleve annak a lehetősége, hogy a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) 2. ügyben hozott határozatát követően az állítólagosan jogellenes rendelkezések által érintett vállalkozások és magánszemélyek további bírósági eljárást indítanak (például kártérítés iránt).
34.
Ennek alapján nem biztos, hogy a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) 1. ügyben hozott ítélete és/vagy a vitatott rendelkezéseket módosító törvény megszüntette a vitatott rendelkezések és az uniós jog közötti állítólagos összeegyeztethetetlenséget. Ilyen körülmények között nem tűnik nyilvánvalónak, hogy az uniós rendelkezések kért értelmezése ne függene össze az alapjogvita tényállásával vagy tárgyával, illetve hogy a probléma hipotetikus jellegű lenne. (
18
)
35.
Alapvetően nem szabad figyelmen kívül hagyni, hogy a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) előtt jelenleg folyamatban lévő eljárás nem egy vagy több konkrét jogvitára vonatkozik valamely természetes vagy jogi személy és a hatóságok között. A kérdést előterjesztő bíróság kifejtette ugyanis, hogy ezekben az eljárásokban – amelyeket a közérdek védelme érdekében aktív jogosultsággal rendelkező egyének (például a lett parlamenti képviselők) indítanak – a jogszabályok absztrakt felülvizsgálatát kell elvégezni annak megállapítása érdekében, hogy a vitatott rendelkezések összhangban állnak‑e a magasabb szintű jogszabályokkal.
36.
Ilyen körülmények között az előterjesztett kérdések irrelevánsnak való minősítése az ügy eldöntése szempontjából gyakorlatilag felérne az említett eljárás jellegének figyelmen kívül hagyásával és céljának meghiúsításával.
37.
A fentiekre tekintettel az előzetes döntéshozatal iránti kérelem véleményem szerint elfogadható.
B. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
38.
A Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság) két kérdésével, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, lényegében arra vár választ a Bíróságtól, hogy összeegyeztethető‑e az uniós joggal az olyan nemzeti szabályozás, amely – néhány kivételtől eltekintve – előírja a felsőoktatási intézmények számára, hogy csak a hivatalos nemzeti nyelven kínáljanak képzéseket. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróságnak bizonyos kétségei vannak az EUMSZ 49. cikk és az EUMSZ 56. cikk, valamint a Charta 16. cikkének értelmezésével kapcsolatban.
39.
A jelen eljárásban a Bíróság elé terjesztett észrevételekben ugyanakkor megfogalmazódtak bizonyos kételyek az értékelés szempontjából releváns uniós jogi háttér vonatkozásában. Ezért mielőtt rátérnék az előterjesztett kérdések által felvetett érdemi problémákra, helyénvaló tisztázni, hogy a szóban forgó nemzeti rendelkezéseknek az uniós jog mely rendelkezéseivel való összeegyeztethetőségét kell értékelni.
1.
A vonatkozó jogi keretről
40.
Véleményem szerint a vitatott rendelkezések uniós joggal való összeegyeztethetőségének értékeléséhez szükséges jogi keret meghatározásához három kérdéssel kell foglalkozni. Először is, a felsőfokú képzések nyújtása „gazdasági tevékenységnek” minősül‑e, és mint ilyen a szolgáltatások szabad mozgására vonatkozó uniós szabályok hatálya alá tartozik‑e? Másodszor, amennyiben igen, a vitatott rendelkezések uniós joggal való összeegyeztethetőségét az EUMSZ‑nek a letelepedés jogára és/vagy a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezései, vagy inkább a szolgáltatási irányelv rendelkezései alapján kell értékelni? Harmadszor és utoljára, a Bíróságnak külön kell‑e értékelnie a vitatott rendelkezéseknek a Charta 16. cikkével való összeegyeztethetőségét?
a)
A felsőfokú képzések EUMSZ szerinti gazdasági tevékenységként való nyújtása
41.
Az előző pontban említett első kérdésre adandó válasz meglehetősen egyszerű.
42.
Tény, hogy – amint azt a lett kormány hangsúlyozta – a kultúra és az oktatás olyan területek, amelyek nagyrészt a tagállamok hatáskörébe tartoznak. Az EUSZ 6. cikk szerint ugyanis az Unió e területeken csak „a tagállamok intézkedéseit támogató, összehangoló vagy kiegészítő intézkedések végrehajtására” rendelkezik hatáskörrel. Emellett az EUMSZ 165. cikk (1) bekezdésének értelmében az Unió az oktatás területén „teljes mértékben tiszteletben tartja a tagállamoknak az oktatás tartalmára és szervezeti felépítésére vonatkozó hatáskörét, valamint kulturális és nyelvi sokszínűségüket”.
43.
Ez azonban nem jelenti azt, hogy e területek kívül esnek az uniós jog hatályán. Azt sem jelenti, hogy a tagállamok saját belátásuk szerint szabályozhatják ezeket a területeket, ha az a vonatkozó nemzeti szabályok mellett esetleg alkalmazandó valamely uniós jogi rendelkezés megsértéséhez vezet. Tesauro főtanácsnokot idézve nyugodtan kijelenthető, hogy a kultúra és az oktatás nem képeznek az uniós jog „hatásaitól mentes sziget[eket]”. (
19
)
44.
A Bíróságnak ugyanis kialakult ítélkezési gyakorlata van a nemzeti vagy kisebbségi nyelvek használatának előmozdítása céljából elfogadott nemzeti intézkedések, valamint a kulturális és/vagy oktatási szolgáltatások nyújtására vonatkozó nemzeti szabályok uniós joggal való összeegyeztethetőségének értékelése vonatkozásában. Ezen ügyek jelentős része – a jelen ügyhöz hasonlóan – a nemzeti intézkedéseknek az Unió belső piacra vonatkozó rendelkezéseivel való összeegyeztethetőségét érintette. (
20
)
45.
A Bíróság az oktatási tevékenységet illetően különösen kimondta, hogy „szolgáltatásnak” minősülnek az olyan oktatási intézmények által nyújtott kurzusok, amelyeket alapvetően magánforrásokból finanszíroznak. (
21
) Következésképpen az e tevékenységet szabályozó nemzeti jogszabályoknak elvben meg kell felelniük a belső piacra vonatkozó szabályoknak, és közelebbről a szolgáltatások szabad mozgására vonatkozó szabályoknak. (
22
)
46.
A jelen ügyben úgy tudom, hogy a vitatott rendelkezések az állami és a magán felsőoktatási intézményekre egyaránt alkalmazandók, függetlenül attól, hogy a képzéseiket díjazás ellenében kínálják‑e. Következésképpen a vitatott rendelkezéseknek, amennyiben alapvetően magánforrásokból finanszírozott magánintézményekre vonatkoznak, meg kell felelniük a szolgáltatások szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseknek.
b)
Az EUMSZ szolgáltatásokra vonatkozó rendelkezései vagy a szolgáltatási irányelv?
47.
A kérdést előterjesztő bíróság arra kérte a Bíróságot, hogy értékelje a vitatott rendelkezések uniós joggal, különösen az EUMSZ 49. cikkel és az EUMSZ 56. cikkel való összeegyeztethetőségét. Ugyanakkor a Bírósághoz észrevételeket benyújtó egyes érdekelt felek (különösen a lett és a holland kormány) a szolgáltatási irányelv rendelkezéseire is hivatkoztak.
48.
E tekintetben említést érdemel, hogy a szolgáltatási irányelv az 1. cikkének (1) bekezdésében foglaltak szerint „általános rendelkezéseket [állapított meg] a szolgáltatók letelepedési szabadságának gyakorlása és a szolgáltatások szabad mozgásának megkönnyítése érdekében, a szolgáltatások magas színvonalának megőrzése mellett”. A szolgáltatási irányelvet lényegében azzal a céllal fogadták el, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadsága tekintetében túlmutasson az EUMSZ‑ben előírtakon. (
23
) Adott esetben ez az irányelv a gyakorlatban tehát lex specialisnak minősül a Szerződés vonatkozó rendelkezéseivel szemben. Ennek megfelelően a Bíróság következetesen a szolgáltatási irányelvben meghatározott szabályokat alkalmazta annak eldöntése keretrendszereként, hogy valamely, az említett jogszabály hatálya alá tartozó nemzeti intézkedés összeegyeztethető‑e a szolgáltatások szabad mozgásával, és nem vizsgálta az intézkedéseket az EUMSZ 49. cikk és/vagy EUMSZ 56. cikk alapján. (
24
)
49.
Ennek fényében alkalmazandók‑e a szolgáltatási irányelv rendelkezései az alapeljárásban szereplőkhöz hasonló nemzeti intézkedésekre?
50.
Úgy vélem, hogy a válasz elvileg nemleges; vagy, jobban mondva, a szolgáltatási irányelv rendelkezéseivel nem ellentétesek a vitatott rendelkezésekhez hasonló intézkedések.
51.
A szolgáltatási irányelv a 2. cikkének (1) bekezdése értelmében a valamely tagállamban letelepedett szolgáltatók által nyújtott szolgáltatásokra vonatkozik. A „szolgáltatás” fogalmát az irányelv 4. cikkének (1) bekezdése tágan határozza meg, mint „rendszerint díjazás ellenében nyújtott bármely önálló gazdasági tevékenység”. A magán felsőoktatási intézmények a képzéseiket természetesen díjazás ellenében is nyújthatják (és gyakran így is tesznek), következésképpen e tevékenységük a szolgáltatási irányelv alkalmazásában „szolgáltatásnak” minősül. (
25
) Az említett tevékenység nem szerepel azon szolgáltatások listáján sem, amelyeket a 2. cikk (2) bekezdése kizár az irányelv hatálya alól. (
26
)
52.
Mindazonáltal a szolgáltatási irányelv 1. cikkének (4) bekezdése úgy rendelkezik, hogy ezen irányelv „nem érinti a kulturális vagy nyelvi sokszínűség […] védelme
vagy előmozdítása érdekében hozott közösségi vagy a közösségi jognak megfelelő nemzeti intézkedéseket”. (
27
) E rendelkezés megismétli a szolgáltatási irányelv (11) preambulumbekezdését, amely szerint ez az irányelv „nem gátolja a tagállamokat abban, hogy a közösségi jogszabályokkal összhangban intézkedéseket hozzanak a kulturális és nyelvi sokszínűségnek […] védelmével és támogatásával kapcsolatban, beleértve ezek finanszírozását is”.
53.
Abban egyetértés van, hogy a vitatott rendelkezéseket a nemzeti jogalkotó a nemzeti nyelv védelme és támogatása céljából fogadta el. Ezért a szolgáltatási irányelv rendelkezései nem alkalmazhatók olyan módon, amely „érinti” vagy „gátolja” ezt a célt. (
28
)
54.
Ezzel együtt a szolgáltatási irányelv 1. cikkének (4) bekezdése nem jelenti azt, hogy a kulturális vagy nyelvi sokszínűség védelme vagy előmozdítása érdekében hozott nemzeti intézkedések soha nem ütközhetnek a szolgáltatások szabad mozgására vonatkozó uniós szabályokba. A hivatkozott rendelkezés ugyanis talán feleslegesen, de kimondja, hogy az említett irányelv csak az „[uniós] jognak megfelelő” nemzeti intézkedéseket nem érinti.
55.
Ebből következik, hogy a szolgáltatási irányelv nem zárja ki annak vizsgálatának szükségességét, hogy a vitatott rendelkezések összhangban vannak‑e az EUMSZ 49. cikkel és/vagy az EUMSZ 56. cikkel. (
29
)
56.
Ebben az esetben a Bíróságnak az értékelést vajon az előbbi, az utóbbi vagy mindkettő alapján kell elvégeznie?
57.
E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, amennyiben valamely nemzeti intézkedés egyidejűleg több alapvető szabadsághoz is kapcsolódik, a Bíróság azt főszabály szerint csupán az egyik szabadságra tekintettel vizsgálja meg, ha kiderül, hogy az adott ügy körülményei között a többi szabadság az elsőhöz képest teljesen másodlagos, és ahhoz kapcsolódhat. (
30
) Ennek érdekében a nemzeti intézkedés objektív célja (
31
) és hatásai (
32
) a fő figyelembe veendő elemek.
58.
Úgy tűnik számomra, hogy a jelen ügyben a Bíróság az EUMSZ 49. cikkre korlátozhatja az értékelését.
59.
Amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutatott, a vitatott rendelkezések kétségkívül alkalmazandók az olyan külföldi székhelyű felsőfokú intézmények tekintetében is, amelyek Lettországban ideiglenes jelleggel szándékoznak kurzusokat kínálni. Aligha vitatható azonban, hogy e rendelkezéseket – és azt a jogszabályt, amelynek részét képezik – elsősorban a Lettországban letelepedett (vagy letelepedni szándékozó) intézmények tevékenységének szabályozása céljából fogadták el.
60.
A vitatott rendelkezések a legtöbb esetben pontosan ezen intézményeket fogják érinteni. Ahhoz ugyanis, hogy felsőoktatási képzéseket kínálhassanak, az intézményeknek általában létre kell hozniuk bizonyos szintű adminisztratív és logisztikai szervezetet, és be kell szerezniük a hatóságoktól az érvényes oklevél, bizonyítvány vagy a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítvány kiállításához szükséges engedélyeket. Ez nem olyan típusú szolgáltatás, amelyet egyszeri, ideiglenes vagy rendszertelen jelleggel könnyen fel lehet kínálni. (
33
)
61.
Ez nem jelenti azt, hogy az ilyen szolgáltatások határokon átnyúló nyújtása szokatlan lenne, és még kevésbé azt, hogy az lehetetlen. Ami azt illeti, az interneten keresztül nyújtott tanfolyamoknak az elmúlt években tapasztalt exponenciális növekedése – amely a közelmúltbeli világjárvány során szerzett tapasztalatok következtében akár még fokozódhat is – kiváló példája egy ilyen piac létezésének. Mindazonáltal a felsőfokú tanulmányi képzést nyújtó intézmények túlnyomó többsége jelenleg a székhelye szerinti országban végzi e tevékenységét. A határokon átnyúlóan nyújtott szolgáltatások mindeddig viszonylag kis részét képezték a teljes gazdasági tevékenységüknek.
62.
Ezenfelül nem zárnám ki, hogy a kérdést a szolgáltatások igénybevevőinek szemszögéből is meg lehet közelíteni, ami szintén indokolhatja az EUMSZ 56. cikk szerinti értékelést. (
34
) Ez annak vizsgálatát jelentené, hogy egy a szóban forgóhoz hasonló nemzeti intézkedés milyen hatással lehet az uniós polgárok azon jogára, hogy az Európai Unión belül – ideiglenes jelleggel – szabadon mozoghassanak a felsőoktatási képzéseken való részvétel céljából. Feltételezhető, hogy e potenciális „nemzetközi” hallgatók közül legalább néhányan csak a lett nyelvtől eltérő nyelveken tudnának részt venni a kurzusokon (azok egy részén vagy mindegyikén), vagy legalábbis eltérő nyelvet részesítenének előnyben. A Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési Szervezet (OECD) friss adatai azt mutatják, hogy Lettországban jelentős a nemzetközi diákok száma, (
35
) akiknek egy részét nyilvánvalóan érinthetik a vitatott rendelkezések.
63.
E tekintetben a lett kormány kitart azon álláspontja mellett, hogy a felsőoktatási intézményekről szóló törvény 56. cikkének (3) bekezdése biztosítja, hogy a külföldi hallgatók a legtöbb esetben a lett nyelvtől eltérő nyelveken, különösen a többi uniós tagállam hivatalos nyelvein is részt vehessenek képzéseken. Ez egy olyan pont, amely bevallottan nem teljesen világos számomra az ügy irataiban szereplő információk alapján.
64.
E szempont azonban ebben az összefüggésben kevéssé releváns, mivel véleményem szerint a vitatott rendelkezésekből közvetlenül eredő legjelentősebb korlátozások meghatározott szolgáltatókra, nevezetesen a felsőoktatási intézményekre vonatkoznak. A szóban forgó nemzeti intézkedés következtében ugyanis elsősorban az ő gazdasági szabadságuk esik korlátozás alá, és úgy tűnik, hogy ténylegesen ennek kérdése áll a kérdést előterjesztő bíróság elé terjesztett jogvita középpontjában.
65.
Mindenesetre, tekintettel a letelepedési jogot és a szolgáltatásnyújtás szabadságát szabályozó két „rendszer” hasonlóságára, nem látom, hogy a vitatott rendelkezések uniós joggal való összeegyeztethetőségének az EUMSZ 56. cikk szemszögéből történő értékelése érdemét tekintve miben különbözne jelentősen az EUMSZ 49. cikk szempontjából történő értékeléstől. (
36
)
66.
Következésképpen azt javaslom – pergazdaságossági okokból is –, hogy a Bíróság a vitatott rendelkezések uniós joggal való összeegyeztethetőségét az EUMSZ 49. cikk fényében értékelje.
c)
A Charta 16. cikke
67.
Előzetes döntéshozatal iránti kérelmében a kérdést előterjesztő bíróság arra is választ vár a Bíróságtól, hogy a vitatott rendelkezések összeegyeztethetők‑e a Charta 16. cikkével. E rendelkezés, amelynek címe „A vállalkozás szabadsága”, a következőket írja elő: „A vállalkozás szabadságát, az uniós joggal és a nemzeti jogszabályokkal és gyakorlattal összhangban, el kell ismerni”.
68.
E tekintetben nem hiszem, hogy a jelen ügyben szükséges vagy helyénvaló lenne a Charta 16. cikkére összpontosító külön értékelés.
69.
Először is, az EUMSZ 49. cikk és az EUMSZ 56. cikk – legalábbis bizonyos mértékig – a Charta 16. cikkében rögzített szabadság megnyilvánulása. A Bíróság ugyanis következetesen úgy ítélte meg, hogy a nemzeti intézkedések által bevezetett korlátozásoknak az EUMSZ 49. cikk és az EUMSZ 56. cikk szempontjából történő vizsgálata kiterjed a többek között a Charta 16. cikkében foglalt jogok és szabadságok gyakorlásának esetleges korlátozásaira is, így a vállalkozás szabadságának külön vizsgálata általában nem szükséges. (
37
)
70.
Emellett nem szabad szem elől téveszteni, hogy a Charta 16. cikke a vállalkozás szabadságát „az uniós joggal és a nemzeti jogszabályokkal és gyakorlattal összhangban” ismeri el. Vagyis e szabadság hatályának meghatározása céljából a Charta 16. cikke kifejezetten az uniós jogra utal, amely nyilvánvalóan magában foglalja az olyan rendelkezéseket, mint az EUMSZ 49. cikk és az EUMSZ 56. cikk. (
38
)
71.
Végezetül, sem az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben, sem a jelen eljárásban előterjesztett észrevételekben nem fedeztem fel a vitatott rendelkezések uniós joggal való állítólagos összeegyeztethetetlenségének olyan szempontját, amely ne tartozna teljes mértékben az EUMSZ 49. cikk, illetve az EUMSZ 56. cikk hatálya alá. Másként fogalmazva, nem találtam olyan érvet, amely kifejezetten a Charta 16. cikkének esetleges megsértésére vonatkozna, (
39
) és amely túlmutatna a külföldön letelepedett szolgáltatók gazdasági jogainak védelmén.
72.
E megfontolások fényében a jelen indítvány következő szakaszaiban értékelésemet annak vizsgálatára korlátozom, hogy a szóban forgó nemzeti intézkedések összeegyeztethetők‑e az EUMSZ 49. cikkel.
2.
Az érdemi kérdésekről
73.
Az alábbiakban azt vizsgálom, hogy a vitatott rendelkezések az EUMSZ 49. cikk szerinti korlátozást eredményeznek‑e, és ha igen, akkor ez a korlátozás az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésére tekintettel igazolható‑e.
a)
A korlátozás fennállása
74.
Az ilyen szabályozás első látásra az EUMSZ 49. cikk által biztosított letelepedési jog korlátozását vezeti be. A Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében a letelepedés szabadságára vonatkozó korlátozásnak tekintendő minden olyan intézkedés, amely e szabadság gyakorlását tiltja, korlátozza, vagy kevésbé vonzóvá teszi. (
40
)
75.
A jelen esetben a vitatott rendelkezések megnehezítik egyes külföldön letelepedett vállalkozások számára, hogy a székhelyüket áthelyezzék Lettországba, vagy hogy Lettországban fióktelepet nyissanak. Amint arra az alapeljárás felperesei helyesen rámutatnak, amennyiben a tanulmányi képzéseket (szinte kizárólag) lett nyelven kell tartani, számos külföldi felsőoktatási intézmény nem lesz képes az adminisztratív és oktatói személyzetének egy (valószínűleg jelentős) részét Lettországban alkalmazni. Ez kizárja továbbá a külföldi felsőoktatási intézmények számára, hogy változatosabb és versenyképesebb szolgáltatásokat, például egyéb nyelveken oktatott képzéseket kínáljanak, holott ezekre jelentős kereslet mutatkozik. (
41
)
76.
A fentiek fényében arra a következtetésre jutottam, hogy a vitatott rendelkezések, amennyiben megnehezítik és kevésbé vonzóvá teszik a más tagállamokban székhellyel rendelkező felsőoktatási intézmények számára a letelepedés szabadságának gyakorlását, az EUMSZ 49. cikk szerinti korlátozást eredményeznek.
b)
Igazolhatóság
77.
Amint az a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából következik, a letelepedés szabadságának korlátozása csak akkor fogadható el, ha azt először is közérdeken alapuló kényszerítő indok igazolja, másodszor pedig tiszteletben tartja az arányosság elvét. Ami az arányosságot illeti, a nemzeti intézkedésnek alkalmasnak kell lennie az elérni kívánt cél koherens és szisztematikus módon történő megvalósításának biztosítására, és nem lépheti túl az e cél eléréséhez szükséges mértéket. A nemzeti intézkedésnek továbbá szigorú értelemben véve is arányosnak kell lennie, amennyiben méltányos egyensúlyt kell teremtenie az érintett érdekek között: vagyis az állam által a kérdéses intézkedéssel elérni kívánt cél és a hátrányosan érintett személyek érdekei között. Az érintett tagállamnak kell bizonyítania, hogy ezen együttes feltételek teljesülnek. (
42
)
78.
A jelen ügyben a lett kormány kifejtette, hogy a vitatott rendelkezések az állam hivatalos nyelve használatának védelmére és előmozdítására irányuló szándékát fejezik ki. E kormány azt is hangsúlyozza, hogy a hivatalos nyelvet a nemzeti identitása részének kell tekinteni, és ezzel összefüggésben az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésének rendelkezéseire hivatkozik.
79.
E tekintetben elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy az EUSZ 4. cikk (2) bekezdése értelmében az Unió tiszteletben tartja a tagállamok nemzeti identitását, amely elválaszthatatlan része azok alapvető politikai és alkotmányos berendezkedésének. (
43
) A Bíróság már elismerte, hogy egy tagállam nemzeti identitása magában foglalhatja a hivatalos nyelvét (vagy nyelveit) is. (
44
) Ebből következően az e nyelv (vagy nyelvek) használatának előmozdítására és ösztönzésére irányuló célkitűzés az uniós jogrendben olyan jogos érdeknek minősül, amely igazolhatja egy vagy több alapvető szabadság korlátozását. (
45
) Következésképpen az uniós jogi rendelkezésekkel nem ellentétes az olyan politika megvalósítása, amely valamely tagállam egyik vagy több hivatalos nyelvének védelmére és előmozdítására irányul. (
46
)
80.
Ez azonban nem jelenti azt, hogy – az EUSZ 4. cikk (2) bekezdése alapján – bármely olyan nemzeti intézkedés, amely egy tagállam hivatalos nyelvének (nyelveinek) védelmére és előmozdítására irányuló politika részét képezi, automatikusan és természeténél fogva összeegyeztethető az uniós joggal.
81.
Ezen a ponton indokolt lehet az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésének rövid vizsgálata.
1) Néhány rövid megfontolás az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésével kapcsolatban
82.
A Bíróság mindeddig sem a „nemzeti identitás” fogalmát, sem az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésében foglalt „nemzeti identitás klauzula” jellegét és hatályát nem fejtette ki. Mindazonáltal érdemes hangsúlyozni az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésének bizonyos aspektusait (jobban mondva az e rendelkezésből fakadó korlátozásokat), tekintettel annak szövegére és figyelemmel a Bíróság által eddig eldöntött esetekre.
83.
Először is, ami az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésének jellegét illeti, úgy tűnik számomra, hogy e rendelkezés mindenekelőtt kettős természetű. Egyrészt előírja, hogy az uniós jogalkotónak a jogszabályok elfogadásakor figyelemmel kell lennie a tagállamok nemzeti identitására. Értelemszerűen hasonló kötelezettségnek kell fennállnia valamennyi uniós intézmény és szerv tekintetében, amikor egyéb kötelező erejű jogi aktusokat fogadnak el. E tekintetben a nemzeti identitás egyfajta érvényességi mutatóként is szolgálhat: bármely olyan uniós jogi aktus, amely feloldhatatlanul ellentétes lenne egy vagy több tagállam nemzeti identitásával, az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésének megsértése miatt érvénytelen lenne. Másrészt az EUSZ 4. cikk (2) bekezdése előírja, hogy az uniós intézmények és szervek – az uniós bíróságokat is beleértve – az uniós jog értelmezése és alkalmazása során kötelesek figyelembe venni a tagállamok nemzeti identitását. (
47
)
84.
Továbbra sem világos azonban, hogy az EUSZ 4. cikk (2) bekezdése értelmezhető‑e, és ha igen, milyen mértékben, olyan horizontális vagy általános klauzulát bevezető rendelkezésként, amelyre a tagállamok az uniós szabályoktól való eltérések érdekében érvényesen hivatkozhatnak. Mivel azonban (a jelen ügyben) az uniós jogot lehet úgy értelmezni, hogy annak során a nemzeti identitás lett kormány által hivatkozott szempontjai a vonatkozó uniós szabályok értelmezése és alkalmazása során fő szabály szerint megfelelően figyelembe vehetők, e kérdéssel a jelen indítványban nem szükséges foglalkozni.
85.
Másodszor, ami a rendelkezés hatályát illeti, az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésének szövegéből világosan kitűnik, hogy arra csak a tagállam alapvető alkotmányos elemeivel összefüggésben lehet hivatkozni. E rendelkezés ugyanis a tagállamok „alapvető politikai és alkotmányos berendezkedésében” rejlő nemzeti identitására utal. (
48
) Ezt az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésében szereplő hivatkozás is alátámasztja, amely az Európai Unió kötelezettségeként írja elő, hogy „tiszteletben tartja [a tagállamok] alapvető állami funkcióit”. (
49
)
86.
Véleményem szerint nem az Európai Unió feladata, hogy minden egyes tagállam esetében meghatározza azokat az elemeket, amelyek a nemzeti identitás lényegi részét képezik. A tagállamok e tekintetben jelentős mozgástérrel rendelkeznek. (
50
) A tagállamok mérlegelési jogköre azonban nem lehet korlátlan. Ellenkező esetben az EUSZ 4. cikk (2) bekezdése egy olyan túlontúl könnyen alkalmazható, az uniós szerződések szabályai és elvei alól mentesítést nyújtó rendelkezéssé válna, amelyre a tagállamok bármikor hivatkozhatnak. Az Unió arra vonatkozó kötelezettsége, hogy „tiszteletben tartsa” a tagállamok nemzeti identitását, nem jogosíthatja fel a tagállamot arra, hogy kénye‑kedve szerint figyelmen kívül hagyja az uniós jogot.
87.
Harmadszor, a nemzeti identitás tagállamok által hivatkozott alapvető elemeinek szükségszerűen összeegyeztethetőnek kell lenniük az Európai Unió alkotmányos keretével, pontosabban annak alapvető értékeivel (EUSZ 2. cikk) és céljaival (EUSZ 3. cikk). Az EUSZ 4. cikk (2) bekezdése az Európai Unió és a tagállamok közötti kapcsolatot szabályozó legfontosabb elveket rögzíti, (
51
) és azt nem lehet úgy értelmezni, mint amely újrafogalmazza, hogymi az Európai Unió és mit képvisel. Különösen ami az alapvető értékeket illeti, a tagállamok maguk is – a Lisszaboni Szerződéssel pedig újfent – olyan értékekként fogadták el azokat, amelyek számukra is „közösek”. Következésképpen az EUSZ 4. cikk (2) bekezdése nem tekinthető úgy, mint amely eltér az EUSZ 2. cikktől és az EUSZ 3. cikktől. (
52
)
88.
Negyedszer, még ha olyan nemzeti intézkedésekre is hivatkoznak, amelyek a nemzeti identitás valamely tényleges elemének védelmére irányulnak, és ezen elem nagyjából összhangban van az Európai Unió alkotmányos keretével, a kérdéses nemzeti intézkedés és az uniós jog összeegyeztethetőségének elemzése akkor sem ér itt véget. Az EUSZ 4. cikk (2) bekezdése szerinti tagállami igényeknek lehetnek más olyan vonatkozásai is, amelyek – az adott eset konkrét körülményeire alkalmazható uniós szabályoktól függően – bírósági felülvizsgálat tárgyát képezhetik.
89.
A jelen ügyhöz hasonló esetekben, amikor egy tagállam a belső piaci szabadságok esetleges korlátozásával kapcsolatban az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésére hivatkozik, az ítélkezési gyakorlat azt mutatja (
53
) – és a jogtudomány ezzel általában egyetért (
54
) –, hogy a nemzeti intézkedésre a hagyományos arányossági tesztet kell alkalmazni.
90.
Közelebbről, bár a tagállamok kormányai eldönthetik, hogy milyen szinten kívánják a szóban forgó közérdek védelmét biztosítani, (
55
) lehetővé kell tenni, hogy bírósági felülvizsgálat tárgyát képezhessék a következő kérdések: i. a nemzeti intézkedések érdemben hozzájárulnak‑e a kitűzött cél eléréséhez; ii. lehetnek‑e más intézkedések, amelyek ugyanilyen mértékben alkalmasak erre, ugyanakkor kevésbé korlátozzák a belső piaci szabadságokat; és iii. a nemzeti intézkedések aránytalan következményekkel járhatnak‑e a többi érintett alanyra nézve.
91.
Ötödször, egy a jelenlegihez hasonló ügyben nem hiszem, hogy a Bíróság feladata lenne határozott következtetést levonni a vitatott rendelkezések arányosságáról. Véleményem szerint az illetékes nemzeti bíróságok vannak a legjobb helyzetben ahhoz, hogy mérlegeljék az érintett tagállamokat jellemző különböző jogi és ténybeli elemeket annak megállapítása érdekében, hogy a szóban forgó nemzeti intézkedések megfelelnek‑e az arányossági kritériumnak. (
56
)
92.
A nemzeti identitás általában egy adott ország történelméből, kultúrájából és társadalmi‑politikai jellemzőiből ered. Egy nemzetek feletti bíróság számára nem biztos, hogy könnyű feladat teljes mértékben felfogni a nemzeti identitás egy adott elemének jelentőségét, meghatározni a nemzeti hatóságok által elérni kívánt védelmi szintet, és értékelni, hogy van‑e észszerű kapcsolat az elérni kívánt cél és az e cél eléréséhez használt eszközök között.
93.
Amennyiben tehát nemzeti identitáson alapuló tényleges igényt terjesztenek elő, elsősorban az illetékes nemzeti bíróság feladata, hogy elvégezze az arányosság értékelését, kivéve ha a kérdések meglehetősen egyértelműek, és feltéve hogy a védett nemzeti érdek nagyjából összeegyeztethető az uniós alkotmányos kerettel. Ez nyilvánvalóan nem azt jelenti, hogy a Bíróság nem adhatja meg az illetékes nemzeti bíróságoknak az értelmezés minden olyan elemét, amely hasznos lehet számukra az említett értékelés elvégzéséhez. (
57
)
94.
A lett kormány által az EUSZ 4. cikk (2) bekezdése alapján felhozott érveket ezen elvek alapján kell vizsgálni.
2) A korlátozás jelen ügyben való igazolhatóságáról
95.
Mindenekelőtt aligha lehet kétséges, hogy a vitatott rendelkezések ténylegesen az állam hivatalos nyelve, a lett nyelv használatának védelmét és előmozdítását szolgálják. Ez, amint azt a fenti 79. pontban is említem, olyan jogos érdek, amely igazolhatja az EUMSZ 49. cikkben biztosított letelepedési jog korlátozását.
96.
A vitatott rendelkezések arányosságára vonatkozó értékelés azonban korántsem egyértelmű. Ez olyan feladat tehát, amelyet véleményem szerint a legjobb, ha a kérdést előterjesztő bíróság megítélésére bízunk.
97.
Mindazonáltal annak érdekében, hogy e bíróság hasznos útmutatást kapjon, a következőkben – a vitatott rendelkezések sajátosságait szem előtt tartva – teszek néhány észrevételt.
98.
Először is, általában nem okozna nehézséget számomra levonni azt a következtetést, hogy a vitatott intézkedés elvileg alkalmas az állam hivatalos nyelve használatának védelmére és előmozdítására irányuló cél elérésére. Ami azt illeti, ezen intézkedés azáltal, hogy a tanárok és a diákok számára előírja, hogy a képzéseken általában a lett nyelvet használják, biztosítja e nyelv használatát és terjesztését.
99.
Az alapeljárás felperesei és a Bizottság azonban kétségeket fogalmaz meg azzal kapcsolatban, hogy az említett nemzeti intézkedés alkalmas‑e e célkitűzés kellően következetes és szisztematikus módon történő elérésére. Különösen azzal érvelnek, hogy nincs objektív indoka annak, hogy két magán oktatási intézmény, mint a Stockholm School of Economics in Riga és a Riga Graduate School of Law, különleges bánásmódban részesüljön, miközben más magánintézményektől (a külföldi székhelyűeket is beleértve) megtagadják a hasonló bánásmódot. Ezenfelül a felperesek megjegyzik, hogy a nemzeti jogszabályokban a felsőoktatási intézményekre vonatkozó nyelvi szabályozás szigorúbb, mint az alap‑ és középfokú oktatási intézményekre vonatkozó megfelelő szabályozás. Ez álláspontjuk szerint észszerűtlen: ha valami, akkor a hivatalos nyelv használata előmozdításának és védelmének célját a jelek szerint leginkább az szolgálná, ha az alap‑ és középfokú oktatási intézményekre fogadnának el a felsőoktatási intézményekhez képest szigorúbb szabályozást.
100.
Úgy látom, hogy ezek az érvek nem teljesen alaptalanok. Ugyanakkor el kell ismernem, hogy az ügy iratai az említett két szempontról (a Stockholm School of Economics in Riga, és a Riga Graduate School of Law számára biztosított különleges helyzet okairól, valamint az alap‑ és középfokú oktatási intézményekre alkalmazandó rendszerről) nem tartalmaznak elegendő információt ahhoz, hogy határozottabb álláspontot tudjak kialakítani az egész rendszert átfogó koherenciáról. Úgy vélem, ennek kérdését a nemzeti bíróságnak kell felülvizsgálnia.
101.
Másodszor, az, hogy a vitatott rendelkezések szükségesek‑e a kitűzött cél eléréséhez, véleményem szerint összetettebb kérdés.
102.
Kétségeim főként abból fakadnak, hogy a vitatott intézkedés láthatóan azon az előfeltevésen alapul, hogy az állam hivatalos nyelve használatának előmozdítása érdekében a felsőoktatásban más nyelvek használatát elkerülhetetlenül „fel kell áldozni” (vagy legalábbis jelentősen korlátozni kell). Nem osztom ezt a nézetet.
103.
Az egynyelvűség és a többnyelvűség előnyeiről és hátrányairól számos tudományos munka szól, és nyilvánvalóan nem az én feladatom, hogy erről véleményt nyilvánítsak. Csupán megjegyzem, hogy a modern kutatások általában egyetérteni látszanak abban, hogy a két vagy több nyelv tanulása, különösen fiatal korban, nem okoz késedelmet a tanulási folyamatban, és a két‑ (vagy több‑) nyelvű emberek általában könnyebben tanulnak további nyelveket. (
58
) Ez azt sugallja, hogy egy adott nyelv védelmére és támogatására irányuló intézkedésnek nem kell más nyelvek rovására történnie.
104.
E tekintetben megjegyzem, hogy az állam hivatalos nyelvén történő oktatásra vonatkozó kötelezettsége alól viszonylag kevés kivétel áll fenn, és azok is meglehetősen korlátozottak. A vitatott rendelkezések azzal a hatással járnak, hogy de facto egynyelvűséget kényszerítenek ki a felsőoktatás területén, a magánszférát is beleértve. A nemzeti intézkedés tehát meglehetősen radikálisnak tűnik, ebből fakadóan pedig vélhetően túlzó. (
59
)
105.
Felmerül bennem például, hogy a felsőoktatási intézményekről szóló törvény 56. cikkének (3) bekezdésében előírt kivételek bizonyos mértékű kiterjesztése és enyhítése nem lenne‑e képes úgy biztosítani az állam hivatalos nyelvének támogatását és védelmét, hogy közben kevésbé lenne korlátozó a más tagállamokban székhellyel rendelkező intézményekkel szemben.
106.
Harmadszor és végül, ha az állam hivatalos nyelvének előmozdítására és védelmére vonatkozó vitatott rendelkezések előnyeit szembeállítjuk az általuk kedvezőtlenül érintett magánszemélyek és vállalkozások különböző kategóriáit ért hátrányokkal, nem vagyok meggyőződve arról, hogy a mérleg nyelve az előbbi javára billen.
107.
A mérleg egyik oldalán valóban ott van az arra irányuló (mindenképpen jogos) szándék, hogy támogassák egy tagállam nemzeti nyelvét, és ezen keresztül megőrizzék az ország kultúráját és nemzeti identitását. A mérleg másik oldalán azonban számos egyéb köz‑ és magánérdek áll, amelyet az intézkedés súlyosan korlátoz, vagy amelybe beavatkozik.
108.
Az uniós jog, az Emberi Jogok Európai Egyezménye, továbbá – gyanítom – a lett jogszabályok is számos ilyen érdeket ismernek el védelemre méltóként. Ami az uniós jogot illeti, az említett érdekek közül néhányat a Charta az alapvető jogokhoz vagy szabadságokhoz kapcsolódóan határoz meg. (
60
) A szolgáltatók és a szolgáltatást igénybevevők imént tárgyalt gazdasági szabadságjogain felül (amelyeket, az említettek szerint, a Charta 16. cikke is rögzít) a következő jogokra és szabadságokra gyakorolt hatás sem tűnik elhanyagolhatónak.
109.
Először is, az intézkedés korlátozza a tanárok tudományos szabadságát (a Charta 13. cikke), valamint a magánszemélyek és társaságok oktatási intézmények alapításához való jogát (a Charta 14. cikkének (3) bekezdése). A vitatott rendelkezések ráadásul kihatással vannak a diákok azon szabadságára is, hogy lehetőség szerint maguk válasszák meg a saját „pedagógiai meggyőződésüknek” megfelelő oktatást (amely a felsőoktatási képzéseken az idegen nyelvek intenzívebb használatát is magában foglalhatja). Ugyan a Charta e jogot nem említi kifejezetten, hajlamos vagyok úgy gondolni, hogy az implicit módon az „oktatáshoz való jog” részének tekinthető, amelyet a Charta 14. cikkének (1) bekezdése – ha e rendelkezést a 14. cikke (3) bekezdésével összefüggésben értelmezzük – „mindenkinek” biztosít. (
61
)
110.
Ezen túlmenően a vitatott rendelkezések a felsőoktatási ágazatban foglalkoztatott (vagy foglalkoztatható) külföldi állampolgárokat érintő nyelven alapuló hátrányos megkülönböztetést valósítanak meg, amely a Charta 21. cikkének (1) bekezdése által tiltott megkülönböztetés egyik formája. Ebben az összefüggésben aligha kell emlékeztetnem arra, hogy az egyes gazdasági tevékenységekhez való hozzáférés nyelvi követelményei gyakran állampolgárságon alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetést eredményezhetnek, mivel a helyi szakemberek könnyebben teljesítik azokat, mint a külföldi szakemberek.
111.
Ezen túlmenően arra is rá kell mutatnom, hogy két oldala van a „nyelvi sokféleség” fogalmának, amelyet az Európai Uniónak a Charta 22. cikke és az EUSZ 3. cikk (3) bekezdése értelmében tiszteletben kell tartania. E fogalom nem értelmezhető úgy, hogy az mindössze az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésében foglalt, a tagállamok Szerződések előtti egyenlősége elvének a kifejeződése, ami azt is magával vonja, hogy az Európai Uniónak tiszteletben kell tartania a tagállamok hivatalos nyelveit, és azokat egyenrangúnak kell tekintenie. Ennek ugyanis van egy további szempontja is: a kisebbségi nyelvek tiszteletben tartása.
112.
Ez egy olyan kérdés, amely – ha jól értem – a jelen ügyben döntő jelentőségű, mivel Lettországban nagyszámú orosz nyelvű kisebbség él. E tekintetben emlékeztetnem kell arra, hogy a kisebbségi nyelvek védelme az elsődleges uniós jog több rendelkezésében (köztük az EUSZ 2. cikkben és a Charta 21. cikkének (1) bekezdésében), valamint számos, az Európai Unió és/vagy a tagállamok által aláírt nemzetközi jogi eszközben elismert érték. (
62
)
113.
A vitatott rendelkezések azáltal, hogy lehetetlenné teszik a magán finanszírozású felsőoktatási intézmények számára, hogy ezen a nyelven tartsanak képzéseket, meglátásom szerint jelentősen érintik e kisebbség nyelvi jogait. Ez annál is inkább így van, mivel a felsőoktatási intézményekről szóló törvény 56. cikkének (3) bekezdésében előírt kivételek nem vonatkoznak az orosz nyelvre, az ugyanis nem tartozik az Európai Unió hivatalos nyelvei közé.
114.
Ennek ellenére, amint azt kifejtettem, végső soron a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy megfelelően értékelje és adott esetben egymással szemben mérlegelje az előző pontokban bemutatott elemeket.
115.
A fent kifejtett indokok alapján azt javaslom a Bíróságnak, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre azt a választ adja, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amely az állam hivatalos nyelvének fejlesztése és támogatása érdekében – bizonyos kivételektől eltekintve – előírja, hogy az alapvetően magánforrásokból finanszírozott felsőoktatási intézmények csak ezen a nyelven kínáljanak képzést, összeegyeztethető az uniós joggal, feltéve, hogy az megfelelő és szükséges a kitűzött cél eléréséhez, és méltányos egyensúlyt teremt az érintett érdekek között.
116.
Végezetül engedtessék meg nekem egy utolsó széljegyzet. Hadd térjek vissza a bevezetőmben kifejtettekre. Teljes mértékben egyetértek Darmon főtanácsnokkal abban, hogy Európa kulturális gazdagságának megőrzése és nyelvi öröksége sokszínűségének biztosítása alapvető fontosságú. (
63
) Mindezek után nem hiszem, hogy e nemes célt jól szolgálná, ha a tagállamok de facto egynyelvűséget írnának elő a gazdasági tevékenység egy adott ágazatában, még akkor sem, ha ez az ágazat a felsőoktatási képzések nyújtása. Sem a tagállamoknak, sem az Európai Uniónak nem áll érdekében, hogy – ismét a fent említett metaforával élve – 27 egynyelvű (vagy két‑ vagy háromnyelvű) „szigetet” hozzanak létre az Európai Unión belül. Vélhetően nem ez az a sokszínűség és gazdagság, amelyet az Európa népei közötti „egyre szorosabb egység” létrehozása során szeretnénk előmozdítani. A további integráció és a sokszínű európai nyelvi és kulturális örökség megőrzése között fennálló kétoldalú viszony ugyanis nem eredendően összeegyeztethetetlen.
V. Végkövetkeztetések
117.
Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság a Latvijas Republikas Satversmes tiesa (alkotmánybíróság, Lettország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
Az olyan nemzeti szabályozás, amely az állam hivatalos nyelvének fejlesztése és támogatása érdekében – bizonyos kivételektől eltekintve – előírja, hogy az alapvetően magánforrásokból finanszírozott felsőoktatási intézmények csak ezen a nyelven kínáljanak képzést, összeegyeztethető az uniós joggal, ha e szabályozás megfelelő és szükséges a kitűzött cél eléréséhez, és méltányos egyensúlyt teremt a fennálló érdekek között.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	1981. október 16‑i állásfoglalás (HL 1981. C 287., 106. o.).
(
3
)	Részletesebben és további hivatkozásokkal lásd: van der Jeught, S., EU Language Law, Europa Law Publishing, 2015, 55–77. o.
(
4
)	Lásd: Kokott főtanácsnok Olaszország kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa (C‑566/10 P, EU:C:2012:368, 2. pont).
(
5
)	Az ítélkezési gyakorlatra való hivatkozásokkal együtt lásd: Bobek főtanácsnok An tAire Talmhaíochta Bia agus Mara, Éire agus an tArd‑Aighne ügyre vonatkozó indítványa (C‑64/20, EU:C:2021:14, 74. és 79. pont).
(
6
)	Kiemelés tőlem.
(
7
)	HL 2006. L 376., 36. o.; helyesbítés: HL 2014. L 287., 33. o.
(
8
)	Latvijas Vēstnesis, 1995, 179. sz.
(
9
)	Latvijas Vēstnesis, 2018, 132. sz.
(
10
)	Latvijas Vēstnesis, 1995, 164/165. sz.
(
11
)	Latvijas Vēstnesis, 2018, 220. sz.
(
12
)	Lásd többek között: a nemrégiben hozott 2020. június 25‑iMinisterio Fiscal (hatóság, amelyhez feltehetően nemzetközi védelem iránti kérelemmel fordulnak) ítélet (C‑36/20 PPU, EU:C:2020:495, 48. pont); 2021. szeptember 9‑iToplofikatsia Sofia és társai ítélet (C‑208/20 és C‑256/20, EU:C:2021:719, 31. pont).
(
13
)	Lásd többek között: 2013. október 24‑iStoilov i Ko ítélet (C‑180/12, EU:C:2013:693, 39–48. pont); 2014. február 27‑iPohotovosť ítélet (C‑470/12, EU:C:2014:101, 33. pont).
(
14
)	Lásd többek között: 2013. június 27‑iDi Donna ítélet (C‑492/11, EU:C:2013:428, 27–32. pont); 2016. március 3‑iEuro Bank végzés (C‑537/15, nem tették közzé, EU:C:2016:143, 34. és 35. pont).
(
15
)	Lásd a jelen indítvány fenti 16., 17. és 20. pontját.
(
16
)	Lásd többek között: 2018. december 10‑iWightman és társai ítélet (C‑621/18, EU:C:2018:999, 26. és 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
17
)	Lásd a jelen indítvány fenti 20. pontját.
(
18
)	Lásd hasonlóképpen: 2009. november 19‑iFilipiak ítélet (C‑314/08, EU:C:2009:719, 40–46. pont); 2010. szeptember 8‑iWinner Wetten ítélet (C‑409/06, EU:C:2010:503, 29–41. pont).
(
19
)	Tesauro főtanácsnok Decker ügyre vonatkozó indítványa (C‑120/95 és C‑158/96, EU:C:1997:399, 17. pont).
(
20
)	Lásd többek között: 2003. november 13‑iNeri ítélet (C‑153/02, EU:C:2003:614); 2013. április 16‑iLas ítélet (C‑202/11, EU:C:2013:239); 2016. június 21‑iNew Valmar ítélet (C‑15/15, EU:C:2016:464); 2020. június 11‑iKOB ítélet (C‑206/19, EU:C:2020:463).
(
21
)	Lásd például: 2018. november 6‑iScuola Elementare Maria Montessori kontra Bizottság ítélet, Bizottság kontra Scuola Elementare Maria Montessori ítélet és Bizottság kontra Ferracci ítélet (C‑622/16 P–C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 105. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még: Bobek főtanácsnok Kirschstein ügyre vonatkozó indítványa (C‑393/17, EU:C:2018:918, 52–59. pont).
(
22
)	Lásd legutóbb: 2020. október 6‑iBizottság kontra Magyarország (Felsőoktatás) ítélet (C‑66/18, EU:C:2020:792, 160–163. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
23
)	Lásd különösen a szolgáltatási irányelv (6) preambulumbekezdését. Lásd még: e tekintetben: 2018. január 30‑iX és Visser ítélet (C‑360/15 és C‑31/16, EU:C:2018:44, 107. pont).
(
24
)	Lásd például: 2015. június 16‑iRina Services és társai ítélet (C‑593/13, EU:C:2015:399).
(
25
)	Lásd még a jelen indítvány fenti 45. pontját.
(
26
)	Lásd hasonlóképpen: Kokott főtanácsnok Bizottság kontra Magyarország (Felsőoktatás) ügyre vonatkozó indítványa (C‑66/18, EU:C:2020:172, 165. pont).
(
27
)	Kiemelés tőlem.
(
28
)	Általánosságban lásd: Wahl főtanácsnok Čepelnik ügyre vonatkozó indítványa (C‑33/17, EU:C:2018:311, 49–53. pont). Ezen belül az oktatási szolgáltatásokat illetően lásd: Kokott főtanácsnok Bizottság kontra Magyarország (Felsőoktatás) ügyre vonatkozó indítványa (C‑66/18, EU:C:2020:172, 165–169. pont).
(
29
)	Lásd analógia útján: 2018. november 13‑iČepelnik ítélet (C‑33/17, EU:C:2018:896, 36. pont).
(
30
)	Lásd többek között: 2020. június 11‑iKOB ítélet (C‑206/19, EU:C:2020:463, 22. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
31
)	Lásd ebben az értelemben: 2018. március 6‑iSEGRO és Horváth ítélet (C‑52/16 és C‑113/16, EU:C:2018:157, 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
32
)	Lásd ebben az értelemben: 2020. január 30‑iAnton van Zantbeek ítélet (C‑725/18, EU:C:2020:54, 21. pont).
(
33
)	Lásd: 1995. november 30‑iGebhard ítélet (C‑55/94, EU:C:1995:411, 27. pont).
(
34
)	Lásd e tekintetben: 1989. február 2‑iCowan ítélet (186/87, EU:C:1989:47, 15. pont); 2019. június 18‑iAusztria kontra Németország ítélet (C‑591/17, EU:C:2019:504, 138. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
35
)	Lásd: OECD, Education at a Glance 2021: OECD Indicators (Oktatási pillanatkép, 2021: az OECD mutatói), OECD Publishing, Párizs, 2021. Lásd még az OECD honlapján közzétett adatokat a következő címen: https://data.oecd.org/students/international‑student‑mobility.htm (legutóbbi hozzáférés: 2021. december 13.).
(
36
)	Lásd hasonlóképpen: Szpunar főtanácsnok X és Visser egyesített ügyekre vonatkozó indítványa (C‑360/15 és C‑31/16, EU:C:2017:397, 92. pont).
(
37
)	Lásd e tekintetben: 2017. december 20‑iGlobal Starnet ítélet (C‑322/16, EU:C:2017:985, 50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
38
)	Lásd ebben az értelemben: 2014. február 13‑iSokoll‑Seebacher ítélet (C‑367/12, EU:C:2014:68, 22. és 23. pont).
(
39
)	Hasonlóképpen: Wahl főtanácsnok Global Starnet ügyre vonatkozó indítványa (C‑322/16, EU:C:2017:442, 59. és 60. pont).
(
40
)	Lásd többek között: 2020. október 6‑iBizottság kontra Magyarország (Felsőoktatás) ítélet (C‑66/18, EU:C:2020:792, 167. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
41
)	Lásd analógia útján: 2004. október 5‑iCaixaBank France ítélet (C‑442/02, EU:C:2004:586, 12–14. pont).
(
42
)	Lásd ebben az értelemben: 2020. október 6‑iBizottság kontra Magyarország (Felsőoktatás) ítélet (C‑66/18, EU:C:2020:792, 178. és 179. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
43
)	Lásd: a közelmúltban hozott 2021. december 14‑iStolichna obshtina, rayon Pancharevo ítélet (C‑490/20, EU:C:2021:1008, 54. pont).
(
44
)	Lásd ebben az értelemben: 2011. május 12‑iRunevič‑Vardyn és Wardyn ítélet (C‑391/09, EU:C:2011:291, 86. pont); 2013. április 16‑iLas ítélet (C‑202/11, EU:C:2013:239, 26. pont).
(
45
)	Uo., 87., illetve 27. pont.
(
46
)	Uo., 85., illetve 25. pont.
(
47
)	E kérdésekről lásd még: Saugmandsgaard Øe főtanácsnok Ministrstvo za obrambo ügyre vonatkozó indítványa (C‑742/19, EU:C:2021:77, 47. és 48. pont). A jogtudományt illetően lásd például: Di Federico, G., „The Potential of Article 4(2) EUU in the Solution of Constitutional Clashes Based on Alleged Violations of National Identity and the Quest for Adequate (Judicial) Standards”, European Public Law, 2019, 365. o.
(
48
)	Kiemelés tőlem.
(
49
)	Kiemelés tőlem. Lásd még: Saugmandsgaard Øe főtanácsnok Ministrstvo za obrambo ügyre vonatkozó indítványa (C‑742/19, EU:C:2021:77, 114. lábjegyzet).
(
50
)	Lásd e tekintetben: Kokott főtanácsnok V.М.А. ügyre vonatkozó indítványa (C‑490/20, EU:C:2021:296, 70. és 73. pont).
(
51
)	Amint az a jelenlegi EUSZ 4. cikk (2) bekezdését inspiráló, az európai alkotmány létrehozásáról szóló szerződéstervezet I‑5. cikkének adott „Az Unió és a tagállamok közötti viszony” címből is kitűnik. Erről a kérdésről általánosságban lásd: von Bogdandy, A., Schill, S., „Overcoming absolute primacy: Respect for national identity under the Lisbon Treaty”, Common Market Law Review, 2011, 1425–1427. o.
(
52
)	Hasonlóképpen: Kokott főtanácsnok V. M. A. ügyre vonatkozó indítványa (C‑490/20, EU:C:2021:296, 73. pont).
(
53
)	Lásd többek között: 2011. május 12‑iRunevič‑Vardyn és Wardyn ítélet (C‑391/09, EU:C:2011:291, 83–93. pont); 2016. június 21‑iNew Valmar ítélet (C‑15/15, EU:C:2016:464, 53–56. pont).
(
54
)	Lásd további hivatkozásokkal: Millet, F. X., „Successfully Articulating National Constitutional Identity Claims: Strait Is the Gate and Narrow Is the Way”, European Public Law, 2021, 592. és 593. o.
(
55
)	Lásd ebben az értelemben: 2009. február 10‑iBizottság kontra Olaszország ítélet (C‑110/05, EU:C:2009:66, 65. pont). Ebben az összefüggésben emlékeztetnék arra is, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint „nem nélkülözhetetlen, hogy a valamely tagállam hatóságai által kibocsátott korlátozó intézkedés megfeleljen a [szóban forgó érdek] védelme módjára vonatkozó, a tagállamok összessége által osztott felfogásnak, sőt – éppen ellenkezőleg – a tárgyban meghozott rendelkezések szükségességét és arányosságát nem zárja ki az a puszta körülmény, hogy valamely tagállam egy másik állam által felállítottól eltérő védelmi rendszert választott” (lásd: 2010. december 22‑iSayn‑Wittgenstein ítélet, C‑208/09, EU:C:2010:806, 91. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
56
)	Lásd például: 2016. június 2‑iBogendorff von Wolffersdorff ítélet (C‑438/14, EU:C:2016:401, 78. pont).
(
57
)	Lásd például: 2000. július 4‑iHaim ítélet (C‑424/97, EU:C:2000:357, 58. pont).
(
58
)	Nem látom szükségét, hogy megjelöljek ezzel kapcsolatos konkrét munkákat, mivel egy meglehetősen gyors internetes keresés is számtalan és – amennyire egy jogász meg tudja ítélni – megbízható forrásból származó hivatkozást eredményez.
(
59
)	Lásd: Jääskinen főtanácsnok Las ügyre vonatkozó indítványa (C‑202/11, EU:C:2012:456, 64. és 78. pont).
(
60
)	E tekintetben emlékeztetek arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint „egy olyan nemzeti intézkedés, amely akadályozhatja a személyek szabad mozgását, kizárólag akkor igazolható, ha ezen intézkedés összhangban van a Chartában biztosított alapvető jogokkal” (lásd a közelmúltból: 2021. december 14‑iStolichna obshtina, rayon Pancharevo ítélet, C‑490/20, EU:C:2021:1008, 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
61
)	A 14. cikk (3) bekezdése említi „a szülők azon jogát, hogy gyermekeik számára vallási, világnézeti vagy pedagógiai meggyőződésüknek megfelelő nevelést biztosítsanak […] az e jogok és szabadságok gyakorlását szabályozó nemzeti törvényekkel összhangban” (kiemelés tőlem). Úgy tűnik számomra, hogy ha a szülőket a gyermekeik oktatása tekintetében megilleti ez a jog, akkor egy már nem kiskorú hallgatónak a fortiori rendelkeznie kell arra vonatkozó jogosultsággal, hogy saját pedagógiai meggyőződésének megfelelően választhassa meg az oktatását.
(
62
)	Lásd többek között: az Egyesült Nemzetek Közgyűlése által 1966. december 16‑án elfogadott és 1976. március 23‑án hatályba lépett Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányának 27. cikke.
(
63
)	Lásd: a Groener ügyre vonatkozó indítvány (379/87, EU:C:1989:197, 3982. o.).