62003CC0511_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I. Sissejuhatavad märkused
1. Käesolev eelotsusetaotlus, mis puudutab BSE problemaatikat, käsitleb sisuliselt küsimust, kas liikmesriik peab võtma komisjoni vastu meetmed, kui viimane ei ole andnud kõnealuse liikmesriigi poolt taotletud luba.
II. Õiguslik raamistik
A. Ühenduse õigus
2. BSE vastase võitluse meetmena võttis komisjon vastu – nüüdseks kehtivuse kaotanud – 27. juuni 1994. aasta otsuse nr 94/381/EÜ veiste spongioosse entsefalopaatia suhtes rakendatavate teatavate kaitsemeetmete ning imetajatelt pärinevate valkude söötmise kohta(2) . Otsuse artikkel 1 käesolevas asjas olulises versioonis sätestas:
„1. Liikmesriigid kohustuvad 30 päeva jooksul alates käesoleva otsuse avaldamisest keelustama imetajate kudedest saadud valkude kasutamise mäletsejaliste söötades.
2. Liikmesriigid, kes on siiski võimelised kohaldama süsteemi, mis võimaldab eristada mäletsejalistelt saadud ja mittemäletsejalistelt saadud loomseid valke, saavad direktiivi 90/425/EMÜ artiklis 17 sätestatud menetluse korras komisjonilt loa kasutada mäletsejaliste söötades mittemäletsejalistelt saadud valke.”
3. Direktiivi 90/425/EMÜ(3) artikkel 17 sätestab:
„Kui viidatakse käesolevas artiklis määratletud korrale, teeb otsusega 68/361/EMÜ loodud alaline veterinaarkomitee otsused direktiivi 89/662/EMÜ artiklis 17 sätestatud korras.”
4. Nõukogu 11. detsembri 1989. aasta direktiivi 89/662/EMÜ veterinaarkontrollide kohta ühendusesiseses kaubanduses seoses siseturu väljakujundamisega(4), avaldatud muudetud kujul 15. juuni 1990. aasta Euroopa Ühenduste Teatajas(5), artikkel 17 sätestab:
„1. Käesolevas artiklis sätestatud korra kohaldamisel suunab esimees oma algatusel või liikmesriigi nõudmisel küsimuse viivitamata otsusega 68/361/EMÜ asutatud alalisele veterinaarkomiteele (edaspidi „komitee”).
2. Komisjoni esindaja esitab komiteele võetavate meetmete eelnõu. Komitee esitab eelnõu kohta arvamuse kahe päeva jooksul.(6) Arvamus esitatakse sellise häälteenamusega, nagu on sätestatud asutamislepingu artikli 148 lõikes 2 nõukogu otsuste vastuvõtmiseks komisjoni ettepaneku põhjal. Liikmesriikide esindajate hääli komitees arvestatakse kõnealuses artiklis sätestatud viisil. Esimees ei hääleta.
3. Kui meetmed on komitee arvamusega kooskõlas, võtab komisjon need vastu.
4. Kui kavandatavad meetmed ei ole komitee arvamusega kooskõlas või kui komitee ei esita oma arvamust, esitab komisjon võetavate meetmete kohta viivitamata ettepaneku nõukogule.
Nõukogu teeb otsuse kvalifitseeritud häälteenamusega.
Kui nõukogu ei ole otsust teinud 15 päeva jooksul alates nõukogu poole pöördumisest, võtab komisjon ettepandud meetmed vastu, välja arvatud juhul, kui nõukogu on lihthäälteenamusega olnud kõnealuste meetmete vastu.”
5. Komisjoni 18. juuli 1996. aasta otsusega nr 96/449/EÜ loomsete jäätmete ümbertöötamisel kasutatavate alternatiivsete kuumtöötlemissüsteemide heakskiitmise kohta seoses spongioosse entsefalopaatia tekitajate inaktiveerimisega(7) keelustati põhimõtteliselt imetajate loomsete jäätmete ümbertöötamine ning lubati üksnes teatud menetlusi. Selleks, et huvitatud ettevõtjad saaksid oma seadmeid kohandada ja uuendada, määrati otsuse jõustumise ajaks 1. aprill 1997.
B. Siseriiklik õigus
6. Productschap voor veevoeder (loomasööda turustamisega tegelev avalik-õiguslik kutseala organisatsioon; edaspidi „Productschap”) lõi protokolli eelnõus (edaspidi „protokoll”) tootmise ja kontrolli süsteemi, milles oli võimalik eristada mäletsejalistelt saadud valke mittemäletsejalistelt, näiteks sigadelt, saadud valkudest.
7. Protokoll lisati 9. novembri 1994. aasta Verordening Vbr regeling verwerking dierlijke produkten in diervoedersile (määrus, mis reguleerib loomset päritolu toodete ümbertöötamist loomade söödaks; edaspidi „1994. aasta määrus”) I lisana. Selle määruse kohaselt keelati loomasööda tootjatel loomset päritolu toodete ümbertöötamine mäletsejaliste jaoks mõeldud loomasöödaks. See keeld ei kehti loomset päritolu toodetele, mis pärinevad eranditult mittemäletsejalistelt, kui tootja on Productschapi poolt eespool nimetatud määruse alusel tunnustatud ning kõnealune partii on märgistatud. Productschap tunnustab loomset päritolu toodete tootjat, kui viimane tegutseb kooskõlas protokolli I lisaga.
8. Kuna pädev minister ei kiitnud protokolli heaks, ei jõustunud see kunagi.
9. Madalmaade valitsus palus 29. novembri 1994. aasta kirjaga komisjonil anda otsuse nr 94/381 alusel luba valkude eristamise protokolli rakendamiseks. 1994. aasta määrust ei kiidetud heaks.
10. Madalmaade valitsus kutsus 1995. aasta detsembris komisjoni üles alustama loa andmise menetlust. 1997. aasta juunis palus ta komisjonil tungivalt taotluse kohta teavet jagada, et Madalmaadel oleks võimalik nimetatud ettevõtjatele antud küsimuses selgeid vastuseid.
11. Staatssecretaris van Volksgezondheid, Welzijn en Sport (riigisekretär rahcatervise, heaolu ja spordi küsimustes) rakendas 25. märtsil 1997. aastal otsuse nr 96/449 Regeling warmtebehandelingssystemen en eindproducten’iga(8) (määrus lõpptoodete kuumtöötlemise kohta), mida muudeti 23. juuli 1997. aasta määrusega(9), ning mis jõustus 30. juulil 1997. Pärast viimati nimetatud kuupäeva tohtis imetajate kudedest saadud valku müüa mäletsejaliste loomasöödas kasutamiseks ainult siis, kui läbi oli viidud kuumtöötlemine.
12. See meede (kuumtöötlemine) kohaldus ka Ten Kate tootmisprotsessile, kes pidi ettenähtud kuumtöötlemismenetlust kasutama alates 30. juulist 1997. Kuna see menetlus oleks Ten Kate’lt nõudnud märkimisväärseid investeeringuid ning jätkuvalt puudusid väljavaated, et komisjon annaks otsuse nr 94/381 alusel taotletud loa, loobus Ten Kate searasvast saadavate valkude tootmisest.
13. Minister palus 9. märtsi 1998. aasta kirjaga Productschapil viia 1994. aasta määrus ja esimehe 8. augusti 1994. aasta otsus vastavusse otsusega nr 94/381, kuna Euroopa institutsioonid ei võta lähiajal vastu protokolliga seonduvat otsust.
14. Productschapi esimees võttis 30. juunil 1998 vastu Besluit PDV regeling verwerking dierlijke producten in diervoeders 1998 (loomasööda „Productschap Diervoeder” turustamisega tegeleva avalik-õigusliku kutseala organisatsiooni otsus loomset päritolu toodete ümbertöötamise kohta loomasöödaks)(10) . Selle otsuse artikkel 2 sätestab, et loomasööda tootja ei tohi mäletsejaliste jaoks mõeldud loomasöödaks ümber töötada mingeid loomset päritolu tooteid; selle keelu alla ei kuulu aga (muu hulgas) loomset päritolu tooted, mis on saadud eranditult mittemäletsejalistelt ning mis on toodetud Madalmaades vastavalt valkude eristamise protokolli I lisale tootjate poolt, kes on Productschapi poolt selle otsuse alusel tunnustatud ning mis on varustatud artiklis 8 nimetatud märgistusega. Artikli 3 kohaselt toimub tunnustamine selle otsuse alusel alles siis, kui valkude eristamise protokoll on komisjoni poolt heaks kiidetud.
15. Staatssecretaris van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij (riigisekretär põllumajanduse, looduskaitse ja kalanduse küsimustes) võttis 22. veebruaril 1999 vastu Regeling verbod diermelen in diervoeders’i (määrus liha-kondijahu kasutamise keelamise kohta loomade söötades)(11), mis jõustus 1. märtsil 1999. Määrusega keelati täielikult loomse valgu kasutamine mäletsejaliste jaoks mõeldud loomasöödas (välja arvatud üksikud erandid, mis ei ole siinkohal olulised).
III. Asjaolud ja menetlus põhikohtuasjas
16. Ten Kate Musselkanaal BV on emaettevõtja äriühingute Ten Kate Europrodukten BV ja Ten Kate Produktie Maatschappij BV (edaspidi „Ten Kate”), kes muu hulgas toodavad ja müüvad vasikatele mõeldud piimaasendajas ümbertöötamiseks kasutatavat valku. Need valgud saadakse searasva töötlemise lõppproduktina.
17. Ten Kate kohandas oma tootmisprotsessi vastavalt valkude eristamise protokollile. Rijksdienst voor de keuring van Vee en Vlees (riiklik kariloomade ja loomaliha inspektsioon; edaspidi „RVV”) andis Ten Kate’le loa sel viisil oma tegevust jätkata. Ten Kate oli Madalmaades ainus rasvasulatustehas, mis töötas valkude eristamise protokollis kindlaks määratud süsteemi järgi.
18. Ten Kate esitas 24. veebruaril 1998 Rechtbank Den Haag’ile hagi riigi vastu taotlusega tuvastada riigi vastutus alates 30. juulist 1997 kehtiva vasikatele mõeldud piimaasendajas ümbertöötamiseks kasutatava valgu tootmise ja müügi keelu tõttu tekkinud kahju eest ja mõista tekkinud kahju riigilt välja.
19. Kahju olevat tekkinud riigi poolt otsuste nr 94/381 ja nr 96/449 alusel võetud meetmete tõttu. Riik viivitas meetmete vastuvõtmisega, mis olid vajalikud, et komisjon annaks taotletava loa.
20. Nimelt esitas riik 1994. aasta novembris komisjonile taotluse anda otsuse nr 94/381 alusel luba Madalmaade ametiasutuste poolt välja töötatud valkude eristamisega seotud tootmise ja kontrolli süsteemi rakendamiseks.
21. Rechtbank Den Haag jättis hagi rahuldamata, Gerechtshof Den Haag võttis Ten Kate apellatsioonkaebuse menetlusse.
22. Põhikohtuasja pooled ei vaidlusta, et Ten Kate enda poolt esitatud tegevusetushagi oleks olnud vastuvõetamatu. EÜ artikli 288 alusel esitatud kahju hüvitamise hagi tulemus ei oleks saanud olla Ten Kate tootmistegevuse jätkamine.
23. Hoge Raadil on tekkinud küsimused riigi kaalutlusõiguse kohta tegevusetushagi esitamisel. Lisaks tuleb Hoge Raadile selgitada, kas komisjonil on ainuõigus algatada komitees võetavate meetmete eelnõusid.
IV. Eelotsuse küsimused
24. Hoge Raad esitas Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas küsimustele, kas riik on käesoleva kohtuasjaga sarnastel juhtudel kohustatud niisuguse huvitatud kodaniku suhtes nagu Ten Kate kasutama vastavalt EÜ asutamislepingu artiklis 175 (muudetuna EÜ artikkel 232) ja EÜ asutamislepingu artiklis 173 (nüüd EÜ artikkel 230) ette nähtud võimalusi hagi esitamiseks ning kas selle kohustuse täitmata jätmise korral on riik kohustatud asjaomasele kodanikule tekitatud kahju hüvitama, tuleb vastata Madalmaade õigusnormide alusel või ühenduse õigusnormide alusel?
2. Kui esimesele küsimusele tuleb kogu ulatuses või osaliselt vastata ühenduse õigusnormide alusel:
a) Kas ühenduse õigusest võib teatud asjaoludel tuleneda esitatud küsimuses nimetatud kohustus ja vastutus?
b) Kui vastus teise küsimuse punktile a on jaatav, siis milliseid ühenduse õigusnorme tuleb kohaldada kriteeriumidena, et vastata esimesele küsimusele käesolevas konkreetses kohtuasjas?
3. Kas otsuse nr 94/381/EÜ artikli 1 lõiget 2 koosmõjus direktiivi 90/425/EMÜ artikliga 17 ja direktiivi 89/662/EMÜ artikliga 17 tuleb tõlgendada viisil, mille kohaselt tuleneb neist komisjonile või nõukogule kohustus anda kõnealune luba, kui süsteem, mida taotlev liikmesriik rakendab või soovib rakendada, on sobiv mäletsejalistelt saadud valkude ja mittemäletsejalistelt saadud valkude eristamiseks?
4. Millises ulatuses piirab kolmanda küsimuse vastus esimeses küsimuses nimetatud riigi õigust või kohustust vaidlustada EÜ asutamislepingu artikli 175 (nüüd EÜ artikkel 232) alusel käesolevas kohtuasjas käsitletuga sarnase loa andmata jätmine või vaidlustada EÜ asutamislepingu artikli 173 (muudetuna EÜ artikkel 230) alusel nimetatud loa andmisest keeldumine?”
25. Kolmas küsimus on asjakohane olenemata sellest, kas esimesele küsimusele tuleb vastata Madalmaade õigusnormide alusel või ühenduse õigusnormide alusel, välja arvatud juhul, kui ühenduse õiguse kohaldamisel vastatakse teise küsimuse punktile a eitavalt. Neljas küsimus on asjakohane üksnes teise küsimuse punkti b arvesse võttes.
V. Eelotsuse küsimuste vastuvõetavus
26. Esimene eelotsuse küsimus on suunatud liikmesriigi poolt tühistamis- või tegevusetushagi esitamise kohustuse õigusliku aluse ning, sellise hagi esitamata jätmise korral, liikmesriigi vastutuse väljaselgitamisele.
27. Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab võimaliku õigusliku alusena ka Madalmaade õigusele. Seega on esimene eelotsuse küsimus igal juhul suunatud ka siseriikliku õiguse tõlgendamisele.
28. EÜ artikliga 234 kindlaks määratud Euroopa Kohtu pädevuse kohaselt ei kuulu eelotsusetaotluse asjades siseriikliku õiguse tõlgendamine Euroopa Kohtu ülesannete hulka. Selles osas on esimene eelotsuse küsimus seega vastuvõetamatu.
VI. Esimene ja teine eelotsuse küsimus
29. Kahes esimeses eelotsuse küsimuses, mida tuleb Euroopa Kohtu pädevust silmas pidades kitsendavalt tõlgendada, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ühenduse õigus paneb liikmesriikidele kohustuse esitada tühistamis- või tegevusetushagi ning kas selle kohustuse täitmata jätmise korral on liikmesriigid kohustatud asjaomasele kodanikule tekitatud kahju hüvitama.
30. Kuna ühenduse õigusest tuleneva kohustuse rikkumine on ühenduse õiguse alusel kahju hüvitamise kohustuse eeltingimus, tuleb esmalt kindlaks teha, kas ühenduse õigus näeb sellise kohustuse ette.
31. Kõikides keeleversioonides selles mõttes selgelt sõnastatud EÜ artikli 230 ja artikli 232 analüüs näitab selgesti, et need sätted annavad liikmesriikidele õiguse esitada selliseid hagisid.
32. Sellekohast kohustust ei saa tuletada kummagi sätte sõnastusest ega ka ühenduse õiguse kohase kohtuliku kaitse süsteemist. Esmase õiguse asjakohastest normidest hagi esitamise kohustust ei tulene. Ka liikmesriikide kohtuliku kaitse eesmärgid ei toeta tühistamishagi või tegevusetushagi esitamise kohustust. Vastupidi, liikmesriigid, kes on ka kõrged lepinguosalised ehk esmase õiguse andjad, soovisid jätta aktiivlegitimatsiooni omavate liikmesriikide otsustada, kas nad kasutavad hagi esitamise õigust või mitte. Seega jääb liikmesriikidele otsustamisvabadus.
33. Järelikult puudub siin normiandja vastav tahe.
34. Hagi esitamise kohustus kujutab endast alati aktiivlegitimatsiooni omava poole õiguste laialdast piirangut. Nii põhimõtteline tegevusvabaduse piirang vajanuks vastavalt sõnaselgelt regulatsiooni.
35. Tühistamis- või tegevusetushagi esitamise kohustuse vastu räägib lisaks ka Prantsusmaa valitsuse poolt osundatud võrdlus liikmesriigi kohustuste rikkumise hagiga EÜ artikli 226 alusel. Seoses sellega on Euroopa Kohus väljakujunenud kohtupraktikas sedastanud, et komisjon ei ole kohustatud hagi esitama. Kui juba komisjon kui lepingute järgimise tagaja ei ole EÜ artikli 226 alusel kohustatud hagi esitama, siis ei ole liikmesriigid seda enam kohustatud nendele antud pädevuse raames ühenduse õigusest kinnipidamist jälgima.
36. Ka EÜ artiklis 10 sätestatud liikmesriikide lojaalsuskohustusest ei saa tuletada hagi esitamise kohustust. See esmase õiguse säte näeb küll ette liikmesriikide tegutsemiskohustuse, mille puhul on aga siiski tegemist „üld- või erimeetmetega, et tagada nende kohustuste täitmine, mis tulenevad käesolevast lepingust või ühenduse institutsioonide võetud meetmetest”. See tähendab, et EÜ artikkel 10 on seotud ühenduse õigusest tuleneva kohustuse olemasoluga; ta eeldab sellise kohustuse olemasolu. Käesolevas menetluses tuleb aga niisuguse kohustuse olemasolu esmalt kindlaks teha.
37. Tühistamis‑ või tegevusetushagi esitamise kohustus võib äärmisel juhul tuleneda vastavast siseriiklikust õigusest.
38. Eelotsuse teise küsimuse punktile a tuleb seega vastata, et ühenduse õigus ei kohusta sellisel juhul nagu käesolevas asjas liikmesriiki kasutama EÜ artiklis 230 ja EÜ artiklis 232 ette nähtud võimalusi hagi esitamiseks.
39. Kuna vastus eelotsuse teise küsimuse punktile a on eitav, ei ole vaja vastata punktile b.
40. Esimesele eelotsuse küsimusele, et kas riik on käesoleva kohtuasjaga sarnastel juhtudel kohustatud huvitatud kodaniku suhtes kasutama vastavalt EÜ artiklis 232 ja EÜ artiklis 230 ette nähtud võimalusi hagi esitamiseks ning kas selle kohustuse täitmata jätmise korral on riik kohustatud asjaomasele kodanikule tekitatud kahju hüvitama, ei saa vastata ühenduse õigusnormide alusel.
VII. Kolmas eelotsuse küsimus
41. Kolmandas eelotsuse küsimuses soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas teisese õiguse asjakohased sätted kohustavad ühendust luba andma.
42. Vähemalt esmapilgul nähtub otsuse nr 94/381 artikli 1 lõike 2 sõnastusest selle vastuvõtmise ajal kehtinud kõikides keeleversioonides, et komisjonil on kohustus see luba anda.
43. Erinevad keeleversioonid kasutavad selliseid sõnastusi nagu „liikmesriigid saavad”(12) või „liikmesriikidele antakse”(13) .
44. Seda esimest tõlgendamise järeldust tuleb siiski kontrollida seoses direktiivi 90/425 artikli 1 lõikes 2 sisalduva viitega sama direktiivi artiklile 17, mis omakorda viitab direktiivi 89/662 artikli 17 kohasele menetlusele.
45. Nende viidete eesmärk oli tagada, et komisjon teeb oma otsuse, pidades kinni spetsiaalsest komiteemenetlusest.
46. Osundatud säte, s.o direktiivi 89/662 artikkel 17, kehtestab teatud menetluse, mis näeb ette komitee, milleks on alaline veterinaarkomitee, kaasamise.
47. Direktiivi 89/662 artikkel 17 eristab sealjuures kahte juhtu vastavalt sellele, kas komisjoni kavandatavad meetmed on komitee arvamusega kooskõlas või mitte (või kui komitee ei esita arvamust).
48. Neil kahel direktiivi 89/662 artikli 17 lõigetes 3 ja 4 antud menetlusviisil on seejuures ühine joon: komisjon teeb kõigepealt ainult otsuse kavandatavate meetmete kohta. Ainult selle otsuse saab komisjon teha sõltumatult teistest institutsioonidest. Niisugust otsust tuleb aga lugeda samaväärseks ettepanekuga ning seda ei tohi loa andmisega segi ajada.
49. Loa andmisega seotud otsus tehakse alles pärast esimese otsuse vastuvõtmist ja komiteele esitamist. Sõltuvalt asjaoludest teeb otsuse kas komisjon või nõukogu.
50. Tulenevalt menetlustehnilistest põhjustest saab komisjoni kohustus olla seotud ainult aktidega, mida komisjon iseseisvalt vastu võtab. Selle alla ei kuulu aktid, mis on nõukogu või alalise veterinaarkomitee pädevuses. Küsimust, kas nõukogu või komitee on omakorda kohustatud teatud akte andma, tuleb eristada käesoleva eelotsusetaotluse menetluse esemeks olevast õiguslikust küsimusest.
51. Teatud tingimustel on komisjon direktiivi 89/662 artikli 17 lõike 3 kohaselt isegi sõnaselgelt kohustatud komiteele esitama ettepaneku (mitte aga üksnes vastava liikmesriigi taotluse!) ning võtma kavandatavad meetmed, seda nimelt siis, kui meetmed on komitee arvamusega kooskõlas.
52. Lisaks tuleneb direktiivi 89/662 artikli 17 lõike 4 esimesest lõigust komisjoni kohustus, nimelt esitada võetavate meetmete kohta viivitamata ettepanek nõukogule. See rakendub juhul, kui kavandatavad meetmed ei ole komitee arvamusega kooskõlas või kui komitee ei esita oma arvamust.
53. Lõpetuseks on komisjonil direktiivi 89/662 artikli 17 lõike 4 kolmanda lõigu kohaselt teatud kohustus siis, kui nõukogu ei ole otsust teinud. Sel juhul võtab komisjon ettepandud meetmed vastu, välja arvatud juhul, kui nõukogu on lihthäälteenamusega olnud kõnealuste meetmete vastu.
54. Selle kasuks, et otsuse nr 94/381 artikli 2 lõiget 1 koosmõjus direktiivi 90/425 artikliga 17 ja direktiivi 89/662 artikliga 17 tuleb tõlgendada viisil, et see säte reguleerib komisjoni kohustust, olgugi et ainult teatud tingimustel, räägib ka võrdlus kõnealuse direktiivi teiste sätetega.
55. Nii sisaldab direktiiv 89/662 seoses sellega, mis puudutab komisjoni, lisaks nimetatud sätetele ka sõnaselgeid kaalutlussätteid, nagu tõendavad artikli 7 lõike 1 punkt a, artikli 8 lõige 1 ja artikli 9 lõige 3.
56. Direktiivi 90/425 puhul saab aga selle artikli 9 lõiget 1 kasutada hoopis tõendamaks, et see direktiiv, nii nagu ka teised teisese õiguse aktid, teeb vahet „võib” ja „peab” vahel.
57. Direktiivi 90/425 artikli 1 lõikes 2 koosmõjus sama direktiivi artikliga 17 kindlaks määratud süsteemis ei muuda midagi ka selle direktiivi preambuli eelviimane põhjendus. Ka see põhjendus viitab direktiivi 89/662 artiklile 17 ning „impordib” seega samamoodi seal reguleeritud komiteemenetluse.
58. Sellest tulenevalt tuleb uurida, kas direktiivi 89/662 artikli 17 lõige 2 näeb ette tähtaja, mille jooksul komitee peab oma arvamuse esitama.
59. See õiguslik küsimus tekitab raskusi ainult seetõttu, et artikli 17 lõike 2 olulisest kohast, ehk teisest lausest, on kaks versiooni. Esimeses, pärast direktiivi vastuvõtmist avaldatud versioonis konkreetne tähtaeg puudub. Hiljem, ehkki alles avaldamisega 1990. aasta juunis, seda versiooni parandati. Alles see, s.t teine parandatud versioon kehtestab komiteele kahepäevase tähtaja arvamuse esitamiseks. Selles suhtes torkab silma, et erinevalt tüüpilistest parandamise juhtudest sisaldas esialgne versioon kõigis tookord kehtinud keeleversioonides sama sätet, mis ei näinud ette päevades määratud tähtaega. Seetõttu parandati kõiki keeleversioone.
60. Kuna direktiivi 89/662 artikli 17 lõike 2 teise lause tõlgendamine peab lähtuma parandatud versioonist, on järeldus ilmne: komitee peab otsuse tegema kahepäevase tähtaja jooksul.
61. Asjaolu, et tähtaeg on seotud komisjoni tegutsemaasumisega ning et artikkel 17 ei kehtesta komisjoni jaoks mingit vastavat tähtaega, ei muuda artiklist 17 tulenevate komisjoni kohustuste juures midagi.
62. Vahejäreldusena tuleb seega sedastada, et komisjonil on tegutsemiskohustus. Sellest tuleb aga eristada küsimust, kas komisjon on kohustatud esitama alalisele veterinaarkomiteele või nõukogule teatava sisuga meetmed. Käesolevas asjas on tegemist teatud loa andmisega, täpsemalt sellise loa andmise tingimustega.
63. Siinkohal tuleb meeles pidada, et komisjon ei saa iseseisvalt luba anda. Sellega seondub küsimus, milline menetluses osalev institutsioon niisuguseid kohustusi täidab.
64. Käesolevas eelotsusemenetluses tuleb siiski esmajoones uurida sisulisi tingimusi, mille korral on loa andmine kohustuslik.
65. Vastuse kõnealusele õiguslikule küsimusele annab selles osas otsuse nr 94/381 selgelt sõnastatud artikli 1 lõige 2 ise. Luba antakse ainult sellistele liikmesriikidele, kes „on võimelised kohaldama süsteemi, mis võimaldab eristada mäletsejalistelt saadud ja mittemäletsejalistelt saadud loomseid valke”.
66. Otsuse nr 94/381 artikli 1 lõige 2 seondub seega objektiivse tingimuse olemasoluga, mitte aga subjektiivsete hinnangute alusel kujunenud komisjoni veendumusega. Kuna see säte ei näe tingimuse olemasolul kõnealusele liikmesriigile loa andmist ex lege, vaid reguleerib sõnaselgelt loa andmist, võib sellest järeldada, et direktiivi 89/662 artikli 17 kohases menetluses osalevad institutsioonid nagu alaline veterinaarkomitee, komisjon ja nõukogu peavad tingimuste olemasolu kontrollima.
67. Otsuse nr 94/381 artikli 1 lõiget 2 tuleb lisaks tõlgendada sel viisil, et ettevõtjate tegevus on õigusvastane ka siis, kui see vastab objektiivselt sobivale siseriiklikule süsteemile, millele ei ole aga antud ühenduse õiguse kohast luba. Vastava liikmesriigi ametiasutuse poolt antud luba ei asenda ühenduse poolt antavat luba ning ei ole seega piisav alus ühenduse õigusega kooskõlas olevale tegevusele.
68. Seega tuleb otsuse nr 94/381 artikli 1 lõiget 2 mõista nii, et direktiivi 89/662 artikli 17 kohaselt menetluses osalevad institutsioonid mitte ainult ei või
saada ülevaadet vastava liikmesriigi poolt taotletavast süsteemist, vaid on lausa kohustatud
konkreetset olukorda kontrollima.
69. Komisjon peab süsteemi sobivuses veenduma. Selleks on komisjonil mitu võimalust, nagu näiteks kontrollide läbiviimine või teabe nõudmine. Komisjonile peab selleks andma vajaliku aja. Sellega on kooskõlas ka otsuse nr 94/381 süsteem, mis ei sea komisjonile mingit tähtaega.
70. Otsuse nr 94/381, direktiivi 90/425 ja direktiivi 89/662 regulatsioonist tulenev süsteem erineb kohtuasjas Monsanto aluseks olnud süsteemist, milles Euroopa Kohus tegi otsuse, et komisjon ei olnud komitee arvamusega seotud.(14) Hoolimata sellest, et eelnimetatud menetluses tõlgendatud sätted põhinesid hoopis teistsugusel komisjoni ja komitee suhtel, pidi komisjon selles asjas olulise sätte kohaselt võtma meetmed vastu komitee arvamust „arvestades”.(15)
71. Seoses küsimusega, kas komisjon või mõni teine institutsioon oli käesoleval juhul kohustatud Madalmaade poolt taotletavat luba andma, tuleb kõigepealt viidata asjaolule, et pädevad ühenduse institutsioonid ei olnud selles veendunud, et kõnealune liikmesriik on kohaldanud süsteemi, mis võimaldab eristada mäletsejalistelt saadud ja mittemäletsejalistelt saadud loomseid valke.
72. Küsimus, kas komisjon on konkreetsel juhul oma kohustust rikkunud, oleks igal juhul võinud olla tegevusetushagi ese EÜ artikli 232 alusel. Küsimus sellise hagi rahuldamise kohta ei oleks aga kindlasti olnud vastuvõetav hagi ese käesoleva eelotsusemenetlusega sarnases menetluses.
73. Siiski tuleb kindlaks teha, kas kuulub käesoleva eelotsusemenetluse eseme hulka selle küsimuse uurimine, kas Madalmaade poolt taotletav süsteem oleks vastanud ühenduse õiguse standarditele.
74. Eelotsusemenetluse ese määratakse eelotsuse küsimuste koosmõjus eelotsusetaotluse muude osadega. See moodustab üksnes menetluse maksimaalse ulatuse. Need eelotsuse küsimused, mis tervikuna või osaliselt ei ole vastuvõetavad, ei ole menetluse ese. Nagu siiski tuleneb eelotsuse küsimustest ja eelotsusetaotlusest, ei kuulu küsimus taotletava süsteemi sobivuse kohta eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt esitatud küsimuste hulka. Samuti ei ole võimalik menetluse eseme laiendamine.
75. Lisaks ei saaks taotletud süsteemi sobivust uurida ka seetõttu, et see puudutaks siseriikliku meetme ühenduse õigusega kooskõlas olemise kontrollimist, mis ei saa EÜ artikli 234 kohaselt olla eelotsusemenetluse ese.
76. Lõpuks kujutaks käesoleva menetlusega tegelikult seotud olnud või seotud olema pidanud institutsioonide tegevuse hindamine üksikjuhu asjaolude uurimist. Ka see läheb kaugemale EÜ artikli 234 alusel lubatud eelotsusemenetluse esemest.
77. Seega tuleb kolmandale eelotsuse küsimusele vastata, et otsuse nr 94/381 artikli 1 lõiget 2 koosmõjus direktiivi 90/425 artikliga 17 ja direktiivi 89/662 artikliga 17 tuleb tõlgendada viisil, mille kohaselt tuleneb neist komisjonile kohustus teha alalisele veterinaarkomiteele või nõukogule ettepanek liikmesriigile vastava loa andmiseks või anda vastav luba, kui see on komitee arvamusega kooskõlas või kui nõukogu ei ole otsust teinud 15 päeva jooksul alates nõukogu poole pöördumisest, välja arvatud juhul, kui nõukogu on olnud lihthäälteenamusega kõnealuste meetmete vastu. Tegutsemiskohustus puudutab seega ka alalist veterinaarkomiteed ja nõukogu. Loa andmise kohustus eeldab, et kõnealune liikmesriik kohaldab süsteemi, mis võimaldab eristada mäletsejalistelt saadud ja mittemäletsejalistelt saadud loomseid valke.
VIII. Neljas eelotsuse küsimus
78. Kuna neljas eelotsuse küsimus on eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgituse kohaselt asjakohane üksnes teise küsimuse punkti b arvesse võttes ning see on omakorda asjakohane siis, kui vastus teise küsimuse punktile a on jaatav, s.t juhul, kui ühenduse õigusest võib teatud asjaoludel tuleneda kohustus ja vastutus, siis arvestades siin ettepandud vastuseid esimesele ja teisele eelotsuse küsimusele, ei ole neljandale küsimusele vaja vastata.
IX. Ettepanek
79. Tuginedes eelnevale, teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1. Küsimusele, kas riik on käesoleva kohtuasjaga sarnastel juhtudel kohustatud huvitatud kodaniku suhtes kasutama vastavalt EÜ artiklis 232 ja EÜ artiklis 230 ette nähtud võimalusi hagi esitamiseks ning kas selle kohustuse täitmata jätmise korral on riik kohustatud asjaomasele kodanikule tekitatud kahju hüvitama, ei saa vastata ühenduse õigusnormide alusel.
2. Otsuse nr 94/381/EÜ artikli 1 lõiget 2 koosmõjus direktiivi 90/425/EMÜ artikliga 17 ja direktiivi 89/662/EMÜ artikliga 17 tuleb tõlgendada viisil, mille kohaselt tuleneb neist komisjonile kohustus
– kontrollida, kas otsuse nr 94/381 artikli 1 lõikes 2 sätestatud tingimus on täidetud;
– teha alalisele veterinaarkomiteele või nõukogule ettepanek liikmesriigile vastava loa andmiseks;
– anda vastav luba, kui see on komitee arvamusega kooskõlas või kui nõukogu ei ole otsust teinud 15 päeva jooksul alates nõukogu poole pöördumisest, välja arvatud juhul, kui nõukogu on olnud lihthäälteenamusega kõnealuste meetmete vastu.
Alalisel veterinaarkomiteel ja nõukogul on samuti kohustus tegutseda.
3. Loa andmise kohustus eeldab, et kõnealune liikmesriik kohaldab süsteemi, mis võimaldab eristada mäletsejalistelt saadud ja mittemäletsejalistelt saadud loomseid valke.
(1) .
(2)
–	EÜT L 172, lk 23.
(3)
–	Nõukogu 26. juuni 1990. aasta direktiiv 90/425/EMÜ, milles käsitletakse ühendusesiseses kaubanduses teatavate elusloomade ja toodete suhtes seoses siseturu väljakujundamisega kohaldatavaid veterinaar- ja zootehnilisi kontrolle (EÜT L 224, lk 29; ELT eriväljaanne 03/10, lk 138)
(4)
–	EÜT L 395, lk 13; ELT eriväljaanne 03/09, lk 214.
(5)
–	EÜT 1990, L 151, lk 40.
(6)
– Muutmata versioonis sätestas artikli 17 lõike 2 teine lause järgmist: „Komitee esitab eelnõu kohta arvamuse tähtaja jooksul, mille seab esimees, võttes arvesse kõnealuse küsimuse kiireloomulisust.”
(7)
–	EÜT L 184, lk 43.
(8)
–	Stcrt ., lk 61.
(9)
–	Stcrt ., lk 141.
(10)
–	Verordeningenblad Bedrijfs-organisatie
1998, nr 44.
(11)
–	Stcrt.  1999, nr 37.
(12)
–	Vastavalt romaani keeleversioonid ning saksa- ja hollandikeelsed versioonid.
(13)
–	Ingliskeelne versioon kasutab sõna „shall”.
(14)
–	8. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑248/99 P: Prantsusmaa v . Monsanto ja komisjon (EKL 2002, lk I‑1, punktid 71 ja 86 jj).
(15)
–	Nõukogu 26. juuni 1990. aasta määruse (EMÜ) nr 2377/90, millega sätestatakse ühenduse menetlus veterinaarravimijääkide piirnormide kehtestamiseks loomsetes toiduainetes (EÜT L 224, lk 1; ELT eriväljaanne 03/10, lk 111), mida on korduvalt muudetud, artikli 6 lõige 3.