62002CC0145_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Usnesením ze dne 31. ledna 2002 položil Bundesverwaltungsgericht (Německo) Soudnímu dvoru tři předběžné otázky, jejichž podstatou je, zda články 28 ES a 30 ES nebo směrnice Rady 70/524/EHS ze dne 23. listopadu 1970 o doplňkových látkách v krmivech(2), ve znění směrnice Rady 84/587/EHS ze dne 29. listopadu 1984 (Úř. věst. L 319, s. 13; Zvl. vyd. 03/06, s. 139; dále jen „směrnice“), brání vnitrostátnímu opatření zakazujícímu na území členského státu uvádění na trh doplňkového krmiva řádně vyráběného v jiném členském státě z důvodu obsahu vitaminu D.
I – Právní rámec
A – Směrnice
2. Směrnice byla přijata s ohledem na skutečnost, že v členských státech, kde byly vydány „[vnitrostátní] předpisy o doplňkových látkách v krmivech […], [se tyto] liší v základních zásadách“ a že „z toho důvodu mají přímý vliv na zavedení a fungování společného trhu, a že je proto vhodné přistoupit k jejich harmonizaci“ (čtvrtý bod odůvodnění).
3. S ohledem na tento cíl upravuje směrnice nejprve v článku 2 následující definice, podle nichž se rozumí:
„[…]
d) ‚kompletními krmivy‘ směsi krmiv, které svým složením pokrývají denní krmnou dávku;
e) ‚doplňkovými krmivy‘ směsi krmiv s vysokým obsahem určitých látek, které svým složením pokrývají denní krmnou dávku pouze, pokud jsou použita společně s jinými krmivy;
[…]
h) ‚premixy‘ směsi doplňkových látek nebo směsi jedné nebo více doplňkových látek s látkami používanými jako nosiče, určené k výrobě krmiv;
[…]“.
4. Pro účely projednávané věci je klíčové ustanovení směrnice obsaženo v jejím článku 12, který je rozdělen do tří odstavců. Podle odstavce 1:
„Členské státy stanoví, že v doplňkových krmivech nesmí být po jejich předepsaném zředění obsah doplňkových látek vyjmenovaných v této směrnici vyšší než limity, které jsou stanoveny pro kompletní krmiva.“
5. Odstavec 2 zní:
„Členské státy mohou stanovit, že obsahy antibiotik, kokcidiostatik a ostatních léčebných substancí, růstových stimulátorů, vitaminů D a antioxidantů v doplňkových krmivech mohou být vyšší než maximální limity stanovené pro kompletní krmiva, jestliže se jedná o:
a) doplňková krmiva, která členský stát povolil a dal k dispozici všem uživatelům pod podmínkou, že jejich obsah […] vitaminů D […] nepřekročí pětinásobek maximálního stanoveného limitu;
b) doplňková krmiva, která jsou určena pro určité druhy zvířat a která může členský stát na svém území povolit a dát k dispozici všem uživatelům pro zvláštní účely výživy pod podmínkou, že jejich obsah nepřekročí:
– […]
– […]
– u vitaminů D 200 000 IU(3) /kg.
Členské státy stanoví, že pokud je při výrobě doplňkových krmiv využita možnost uvedená pod písm. a), nemůže být zároveň použita možnost uvedená pod písm. b).“
6. Odstavec 3 stanoví:
„Pro případ použití odstavce 2 stanoví členské státy, že krmivo musí mít jeden nebo více charakteristických znaků složení (např. pokud se týče obsahu proteinu nebo minerálií), které prakticky zajistí, že nebudou překročeny obsahy doplňkových látek stanovené pro kompletní krmiva a že krmiva nebudou použita pro jiné druhy zvířat.“
7. Konečně je namístě zmínit také článek 19 směrnice, podle nějž „[č]lenské státy zajistí, aby […] krmiva, kter[á] jsou v souladu s touto směrnicí, nepodléhal[a] jiným omezením obchodu, než stanoví tato směrnice“.
B – Německá právní úprava
8. Směrnice 70/524 byla do německého právního řádu provedena Futtermittelgesetz (zákonem o krmivech, dále jen „FMG“) a Futtermittelverordnung (nařízením o krmivech, dále jen „FMV“).
9. Článek 14 FMG ve znění vyhlášeném dne 25. srpna 2000 zakazuje dovoz krmiva, které není v souladu s německými ustanoveními v dané oblasti.
10. V této souvislosti je obzvlášť důležitý článek 17a FMV ve znění vyhlášeném dne 23. listopadu 2000. Odstavec 1 tohoto článku stanoví, že obsah doplňkových látek v doplňkových krmivech nesmí být vyšší než maximální obsah povolený příslušnými nařízeními Společenství. Tento maximální obsah je v případě vitaminu D stanoven na 2 000 IU/kg.
11. Odstavec 2 tohoto ustanovení krom toho stanoví, že s výhradou ustanovení odstavce 3 mohou být stanovené maximální obsahy doplňkových látek v doplňkových krmivech překročeny, pokud je během použití doplňkových krmiv s jinými krmivy v souladu s jejich určením dodržen maximální obsah doplňkových látek. Toto ustanovení má za cíl provedení čl. 12 odst. 1 směrnice.
12. Odstavec 3 stanoví pět odchylek od odstavce 2. Pro účely projednávaného případu je relevantní pouze první a pátá odchylka.
13. Podle první odchylky uvedené v bodě 1 může obsah vitaminu D v doplňkových krmivech pro účely prevence histomonózy nebo kokcidiózy dosáhnout až pětinásobku maximálního stanoveného obsahu. Tímto ustanovením se provádí čl. 12 odst. 2 první pododstavec písm. a) směrnice.
14. Na základě páté odchylky obsažené v bodě 2 písm. d) může obsah vitaminu D dosáhnout až 200 000 IU na kilogram u doplňkových krmiv určených pro všechny druhy nebo kategorie zvířat za účelem krátkodobého dodání vitaminů. Tímto ustanovením je proveden čl. 12 odst. 2 první pododstavec písm. b) směrnice.
II – Skutkový stav
15. Německá společnost Denkavit Futtermittel GmbH (dále jen „Denkavit“) vyrábí v Nizozemsku prostřednictvím sesterské společnosti krmivo s označením „Denkavit Kern Ferkel 125“ (dále jen „sporné krmivo“), které pak sama dováží do Německa. Jedná se o doplňkové krmivo pro prasata, které obsahuje 16 000 IU vitaminu D na kilogram a je určeno k podávání zvířatům pouze po smíchání s jednoduchými krmivy v poměru 1 ku 7.
16. Jak vyplývá z předkládacího usnesení, toto krmivo je v souladu s nizozemskými právními předpisy v dané oblasti. Jak již prohlásila nizozemská vláda v odpovědi na otázku, kterou jí Soudní dvůr zvlášť pro tento účel položil, je sporné krmivo povoleno zejména nizozemským předpisem, jímž se provádí čl. 12 odst. 1 směrnice.
17. Z předkládacího usnesení vyplývá, že sporné krmivo naproti tomu není v souladu s německými ustanoveními v této oblasti, zejména s čl. 17a odst. 3 bodem 1 FMV. Podle tohoto ustanovení tak, jak je vykládáno německými soudci, totiž nesmí obsah vitaminu D překročit pětinásobek maximálního obsahu stanoveného na 2 000 IU na kilogram, tedy 10 000 IU na kilogram.
18. Na základě této právní úpravy oznámily příslušné německé orgány (Zemský úřad pro výživu a lov pro spolkovou zemi Severní Porýní-Westfálsko) v roce 1991 společnosti Denkavit, že sporné krmivo nesmí do Německa dovážet z důvodu jeho nadměrného obsahu vitaminu D. Příslušné orgány uvedly, že na základě čl. 17a odst. 3 bodu 1 FMV mohou doplňková krmiva pro prasata obsahovat nejvýše 10 000 IU vitaminu D na kilogram. Sporné krmivo obsahuje 16 000 IU, tedy o 6 000 více, a je proto zakázáno FMG.
19. Denkavit tedy podala v roce 1993 žalobu na určení k příslušnému správnímu soudu (Verwaltungsgericht). Žalobkyně se domáhala, aby soud zejména určil, že byla na základě článků 28 ES a 30 ES oprávněna dovážet do Německa a uvádět tam na trh sporné krmivo obsahující 16 000 IU vitaminu D na kilogram a určené ke smíchání s jinými krmivy v poměru 1 ku 7.
20. Tato žaloba byla správním soudem zamítnuta a Denkavit se proti tomuto rozhodnutí odvolala k Oberverwaltungsgericht pro spolkovou zemi Severní Porýní-Westfálsko, který odvolání vyhověl. Spolková země Severní Porýní-Westfálsko podala proti tomuto rozsudku opravný prostředek k Bundesverwaltungsgericht, německému správnímu soudu nejvyššího stupně.
21. Maje za to, že se otázka týká práva Společenství, tento soud rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru v souladu s článkem 234 ES následující předběžné otázky:
„1) Je třeba posuzovat přímo ve vztahu k článkům 28 ES a 30 ES vnitrostátní ustanovení v oblasti krmiv, která zakazují dovoz krmiv řádně vyráběných v jiném členském státě z důvodu obsahu vitaminu D3, který není v souladu s platnou právní úpravou ve státě dovozu?
2) Je třeba článek 19 směrnice Rady 70/524/EHS ze dne 23. listopadu 1970 o doplňkových látkách v krmivech vykládat tak, že opravňuje členský stát zakázat dovoz doplňkového krmiva řádně vyráběného v jiném členském státě z důvodu překročení obsahu vitaminu D3 povoleného v členském státě dovozu?
3) Závisí odpověď na druhou otázku na tom, zda je nesoulad mezi platnými právními úpravami v členských státech produkce a dovozu způsoben rozlišným použitím oprávnění vydávat předpisy, které jim dává čl. 12 odst. 2 první pododstavec písm. b) směrnice 70/524?“
III – Posouzení
A – Úvodní poznámky
22. Podstatou těchto předběžných otázek předkládajícího soudu je, zda směrnice (druhá a třetí otázka) nebo články 28 ES a 30 ES (první otázka) brání opatření, kterým členský stát zakáže uvádění na trh doplňkového krmiva, které bylo uvedeno do oběhu na základě čl. 12 odst. 1 směrnice v jiném členském státě, a to z důvodu, že jeho obsah vitaminu D je vyšší než obsah stanovený v čl. 12 odst. 2 prvním pododstavci písm. a) zmíněné směrnice.
23. Jak však uvidíme dále, ve skutečnosti je nutné na první otázku odpovídat pouze tehdy, vyloučíme‑li, že dotčené německé opatření je již zakázáno podle směrnice. K tomu je ovšem nezbytný výklad článku 12 směrnice, která je přímo či nepřímo předmětem ostatních dvou otázek. Proto je třeba obrátit pořadí, v jakém budou otázky zkoumány, a posoudit nejprve tyto dvě otázky a teprve poté případně otázku první.
B – K druhé otázce
24. Tato otázka nastoluje problém legality německé právní úpravy konkrétně ve vztahu k článku 19 směrnice.
25. Jak již bylo uvedeno výše, tento článek stanoví, že „krmiva, kter[á] jsou v souladu s touto směrnicí, nepodléha[jí] jiným omezením obchodu, než stanoví tato směrnice“. Omezení, o něž se v projednávané věci jedná, jsou upravena článkem 12 směrnice. Je tedy zapotřebí provést výklad dosahu tohoto ustanovení.
26. To však není nijak lehký úkol, neboť formulace článku 12 není nejšťastnější, pročež je obtížné porozumět nejen jeho jednotlivým odstavcům, ale především vztahu mezi nimi. Právě tyto aspekty byly předmětem rozporů mezi účastníky řízení, kteří k nim podali protichůdné výklady.
27. Než se k této věci vyjádřím, je namístě provést podrobné posouzení dosahu a obsahu článku 12, jakož i vztahů mezi jeho jednotlivými odstavci.
28. Začnu-li u odstavce 1, mohu úvodem poznamenat, že na rozdíl od následujícího odstavce je dostatečně jasný, a účastníci řízení se proto na jeho dosahu shodují. Toto ustanovení stanoví, že „v doplňkových krmivech nesmí být po jejich předepsaném zředění obsah doplňkových látek […] vyšší než limity, které jsou stanoveny pro kompletní krmiva“, čímž ve své podstatě upravuje povolený limit obsahu doplňkových látek v doplňkových krmivech. Jak již bylo řečeno, tento obsah je v případě vitaminu D stanoven na 2 000 IU na kilogram.
29. Účastníci řízení se rovněž shodují na tom, že obsah stanovený v tomto odstavci se vztahuje na doplňkové krmivo ve zředěné formě. Toto upřesnění zcela jednoznačně vyplývá ze vsuvky „po zředění“.
30. Doplňkové krmivo musí proto mít takový obsah vitaminu D, který při smíchání s jiným krmivem podle stanovených poměrů nepřekročí 2 000 IU na kilogram.
31. Je tedy zjevné, že pro účely odstavce 1 není rozhodující ani tak obsah doplňkové látky, jako poměr zředění – brzy se dostanu k objasnění tohoto rozlišení. Například takové krmivo, o jaké se jedná v projednávaném případě, které obsahuje v čisté (to znamená nezředěné) formě 16 000 IU na kilogram a má být následně zředěno v poměru 1 ku 7, dosáhne po zředění obsahu vitaminů 2 000 IU na kilogram(4), a bude tedy v souladu s čl. 12 odst. 1.
32. Nyní je třeba přejít k rozboru odstavce 2, k němuž účastníci řízení zaujali protichůdné postoje.
33. Nejprve připomínám, že toto ustanovení umožňuje členským státům „stanovit, že obsahy […] vitaminů D […] v doplňkových krmivech mohou být vyšší než maximální limity stanovené pro kompletní krmiva […]“.
34. K tomu mají členské státy v souladu s odstavcem 2 prvním pododstavcem písm. a) a b) dvě možnosti. Zaprvé [písm. a)] mohou stanovit, že obsahy vitaminu D v doplňkových krmivech, která jsou k dispozici všem uživatelům, mohou být vyšší než maximální obsahy stanovené pro kompletní krmiva (tedy 2 000 IU na kilogram) pod podmínkou, že nepřekročí pětinásobek maximálního stanoveného obsahu (tj. 2 000 x 5 = 10 000 IU na kilogram).
35. Zadruhé [písm. b)] mohou členské státy stanovit, že jedná-li se o doplňková krmiva, která jsou určena pro určité druhy zvířat a která může členský stát na svém území povolit a dát k dispozici všem uživatelům pro zvláštní účely výživy, obsah vitaminu D může překročit stanovené limity pod podmínkou, že tento obsah nebude vyšší než 200 000 IU na kilogram(5) .
36. Pokud se jedná o toto ustanovení, účastníci řízení se shodují pouze na skutečnosti, že na rozdíl od odstavce 1 se odstavec 2 vztahuje na doplňkové krmivo v čisté (tedy nezředěné) formě, což mi připadá správné. Kromě absence vsuvky „po zředění“, kterou naopak obsahuje odstavec 1, je totiž zjevné, že obsahy uvedené v odstavci 2 (například 200 000 IU na kilogram) mají smysl pouze tehdy, vztahují‑li se k doplňkovému krmivu v čisté formě.
37. Opakuji, že účastníci řízení se v ostatním zcela rozcházejí, především pokud se jedná o vztah mezi odstavcem 1 a odstavcem 2 zmíněného ustanovení.
38. Denkavit a Komise tvrdí, že krmivo povolené členským státem podle odstavce 1 nemůže být zároveň zakázáno jiným členským státem na základě jeho vlastního zákona přijatého v souladu s odstavcem 2, neboť účelem tohoto odstavce není omezit, nýbrž rozšířit okruh doplňkových krmiv, která lze uvádět na trh. Krmivo povolené členským státem na základě odstavce 1 se proto může volně pohybovat na celém jednotném trhu, aniž by jiný členský stát mohl zakázat jeho uvádění na trh na svém území na základě právních předpisů přijatých v souladu s odstavcem 2.
39. Německá vláda se naopak domnívá, že odstavec 2 dává každému členskému státu možnost upravit odchylně od odstavce 1 přísnější podmínky pro uvádění na trh krmiv obsahujících některé doplňkové látky. Dle jejího názoru totiž odstavec 2 obsahuje zvláštní pravidlo ve vztahu k odstavci 1, a stanoví takto odchylku od odstavce 1 na základě zásady „lex specialis derogat generali“. Dle německé vlády z toho plyne, že obsahy uvedené v odstavci 2 lze ve vztahu k obsahům upraveným v odstavci 1 považovat za dodatečné překážky pohybu těchto krmiv.
40. Tvrzení německé vlády mi nepřipadá tak přesvědčivé jako argumentace, kterou obhajuje Komise a Denkavit, a to z několika důvodů, které se pokusím vyjasnit níže.
41. Na prvním místě podotýkám, že nic v odstavci 2 nenasvědčuje tomu, že by představoval odchylku od obecného pravidla vyjádřeného v odstavci 1. Naopak si lze povšimnout, že toto ustanovení neobsahuje vsuvku jako například „odchylně od odstavce 1“, jak tomu zpravidla v takových případech bývá, zatímco německý zákonodárce považoval za vhodné před ustanovením, jímž se provádí odstavec 2, uvést dvě vsuvky k upřesnění, že tento odstavec obsahuje restriktivní odchylku od ustanovení, kterým se provádí odstavec 1(6) .
42. Kromě tohoto zjištění je dle mého mínění rozhodující skutečnost, která vyplyne při pozorné četbě článku 12, a sice že rozsah působnosti prvních dvou odstavců se liší v tom, že pouze odstavec 1 se vztahuje na doplňková krmiva po „ jejich předepsaném
zředění“(7), zatímco odstavec 2 nic takového nestanoví.
43. Jinými slovy, zatímco odstavec 1 se vztahuje na doplňková krmiva obsahující jakoukoli doplňkovou látku, pro niž je stanoveno pravidlo zředění, odstavec 2 se použije na doplňková krmiva obsahující jisté doplňkové látky, pro něž takové pravidlo upraveno není .
44. Tento rozbor potvrzuje také odstavec 3 článku 12. Podle tohoto ustanovení totiž charakteristické znaky krmiva a jeho složení musí „[p]ro případ použití odstavce 2“ zajistit, že maximální obsahy stanovené pro kompletní krmiva nebudou za žádných okolností překročeny. Na jednu stranu je zjevné, že takové opatření je nepotřebné či přinejmenším přebytečné, pokud se jedná o doplňková krmiva, pro něž je stanoveno pravidlo zředění, neboť toto pravidlo již samo o sobě zajišťuje dosažení vhodné koncentrace, na druhou stranu je však zmíněné opatření nezbytné v případě, že zředění není stanoveno .
45. Je-li výše uvedený rozbor správný, pak mezi odstavci 1 a 2 článku 12 nemůže existovat vztah speciality, a každopádně tedy není jeden odchylkou vůči druhému, a to z prostého důvodu, že případy spadající do rozsahu působnosti jednoho odstavce se liší od případů upravených druhým odstavcem.
46. Je třeba dodat, že tento závěr je dle mého názoru také více v souladu s liberalizačním a harmonizačním cílem směrnice, který je formulován ve čtvrtém bodě odůvodnění směrnice. Tento cíl by totiž mohl být vážně ohrožen, kdyby bylo vyhověno řešení navrhovanému německou vládou, tedy kdyby bylo uznáno, že vnitrostátní pravidla přijatá na základě čl. 12 odst. 2 mohou upravovat dodatečné podmínky vedle podmínek zakotvených v odstavci 1, pokud se jedná o krmivo, pro něž je stanoven poměr zředění. Tím by se totiž připustilo, aby národní zákonodárce díky široké posuzovací pravomoci na základě odstavce 2 k limitům stanoveným v odstavci 1 doplnil samostatné dodatečné limity odlišné od limitů zavedených ostatními členskými státy. Právě tím by však došlo ke zmaření harmonizačních cílů, které směrnice v tomto ohledu sleduje.
47. Proti tomuto argumentu vznáší německá vláda námitku související s logikou uspořádání směrnice. Německá vláda tvrdí, že kdyby odstavec 2 umožňoval členským státům nikoli omezit, nýbrž rozšířit škálu krmiv, která lze podle odstavce 1 uvádět na trh, a kdyby bylo možné uplatnit odstavce 1 a 2 současně, dosah odstavce 2 by nebyl smysluplný, neboť veškerá krmiva, která by bylo možné povolit na základě tohoto odstavce, by již byla povolena v souladu s odstavcem 1.
48. Tato námitka však dle mého názoru není směrodatná. Jak již bylo uvedeno výše (viz bod 41 a následující), tato dvě ustanovení mají rozdílný předmět a účel. Lze si totiž představit krmiva zakázaná podle odstavce 1 a přitom povolená podle odstavce 2. Stačí si vzít za příklad krmivo, které obsahuje 9 000 IU na kilogram a pro něž není upraveno žádné pravidlo zředění. Takové krmivo by za předpokladu, že by bylo v souladu s odstavcem 3, bylo slučitelné s odstavcem 2 prvním pododstavcem písm. a), aniž by se na ně vztahoval odstavec 1. To prokazuje, že odstavec 2 si uchovává samostatný právní dosah, a to i podle výkladu, který navrhuje Komise a Denkavit.
49. Německá vláda konečně tvrdí, že její výklad čl. 12 odst. 2 jako jediný splňuje požadavky spojené s ochranou veřejného zdraví, a že tím lze odůvodnit případná omezení účinků liberalizace plynoucích ze Smlouvy a ze směrnice. Německá vláda totiž poznamenává, že podle výkladu, který navrhuje Komise a Denkavit, by bylo možné vnitrostátní ustanovení přijatá na základě odstavce 2 snadno obejít pomocí krmiv, jejichž obsah přídavných látek by byl značně vysoký, ale která by přesto byla slučitelná z pohledu odstavce 1, kdyby byl pro jejich užití stanoven vysoký poměr ředění.
50. Německá vláda v této souvislosti uvádí příklad hypotetického krmiva obsahujícího 1 000 000 IU na kilogram, které má být použito ve zředěné formě v poměru 1 ku 499. Dle jejího tvrzení by takové krmivo bylo sice v souladu s pravidlem obsaženým v odstavci 1, nebylo by však slučitelné s požadavky veřejného zdraví vzhledem k tomu, že některé doplňkové látky jsou obzvlášť škodlivé a nebezpečné. Německá vláda uvádí, že čím je koncentrace vyšší, tím více jsou důsledky chybného dávkování nepředvídatelné.
51. Tato námitka mi však nepřipadá zcela přesvědčivá. Zaprvé v obecné rovině lze podotknout, že požadavky ochrany veřejného zdraví jakožto důvod pro výjimku z klíčové zásady společného trhu by v takovém případě znamenaly omezení volného pohybu zboží, a měly by proto být s ohledem na výkladová kritéria zakotvená v této souvislosti v ustálené judikatuře upraveny velmi obezřetně. Tak tomu však v projednávané věci není mimo jiné vzhledem k tomu, že obavy německé vlády ohledně hrozících rizik jsou dosti neurčité.
52. Dále je nutné podotknout, že kdyby bylo skutečně cílem odstavce 2 zamezit riziku, na něž poukazuje německá vláda, lze jen stěží pochopit, proč by toto ustanovení takový cíl sledovalo pouze v souvislosti s antibiotiky, vitaminy D a růstovými stimulátory [viz čl. 12 odst. 2 první pododstavec písm. a) směrnice]. Německá vláda k tomuto omezení ostatně neposkytla žádné vysvětlení. I kdybych se přesto hodlal přiklonit k tvrzení německé vlády, jen stěží dokážu pochopit, což ostatně správně zdůrazňuje i předkládající soud, proč by bylo nebezpečnější připustit uvedení na trh krmiva obsahujícího 16 000 IU vitaminu na kilogram, když německé právní předpisy povolují krmiva, která obsahují až 200 000 IU na kilogram [viz čl. 17a odst. 3 bod 2 písm. d) FMV, který provádí čl. 12 odst. 2 první pododstavec písm. b) směrnice].
53. Domnívám se nicméně, že pokud se jedná o úroveň ochrany veřejného zdraví, existuje mezi pravidlem stanoveným v odstavci 1 a pravidlem podle odstavce 2 článku 12 zásadní spojitost. Odstavec 3 tohoto ustanovení totiž stanoví, že pro případ použití odstavce 2 musí mít krmivo charakteristické znaky složení, které zajistí, že nebudou překročeny obsahy doplňkových látek stanovené pro kompletní krmiva, a že krmiva nebudou použita pro jiné druhy zvířat. Z výše uvedeného lze dovodit, že krmiva povolená podle odstavce 2 musí být takové povahy, že ke zředění dojde v zásadě přirozeně(8) .
54. To v konečném důsledku znamená, jak uvádí i Komise, že obsah vitaminu D v kompletním krmivu upravený v ustanoveních odstavce 2 ve spojení s odstavcem 3 článku 12 není odlišný od obsahu stanoveného v odstavci 1. Jedná se pouze o dva rozdílné způsoby (jeden se týká krmiva ve zředěné formě a druhý krmiva v čisté formě), jak dosáhnout téhož výsledku.
55. Proto se domnívám, že pomocí argumentů vznesených německou vládou nelze vyvrátit tvrzení, které zastává Denkavit a Komise.
56. Navrhuji tedy, aby Soudní dvůr na druhou otázku odpověděl, že ustanovení článku 12 ve spojení s článkem 19 směrnice je třeba vykládat tak, že brání opatření, kterým členský stát zakáže na svém území uvádění na trh doplňkového krmiva řádně vyráběného v jiném členském státě v souladu s čl. 12 odst. 1 uvedené směrnice z důvodu obsahu vitaminu D.
C – K třetí otázce
57. Touto otázkou se Bundesverwaltungsgericht táže, zda legalita zákazu uvádění sporného krmiva na trh může záviset na odlišném použití oprávnění vydávat předpisy ze strany členských států (tedy Spolkové republiky Německo a Nizozemského království), které jim dává čl. 12 odst. 2 první pododstavec písm. b) směrnice. Jinými slovy se táže, zda krmivo, které bylo uváděno na trh v jednom členském státě na základě ustanovení, jimiž se provádí toto ustanovení směrnice, může být zakázáno jiným členským státem, který nepoužil nebo použil odlišně svého oprávnění vydávat předpisy, které mu toto ustanovení dává, a tím předmětné krmivo nepovolil.
58. Tato otázka je však dle mého mínění čistě hypotetická, neboť spočívá na předpokladu, že sporné krmivo bylo v Nizozemsku uvedeno do oběhu na základě nizozemských ustanovení přijatých k provedení čl. 12 odst. 2 prvního pododstavce písm. b). Nizozemská vláda však v odpovědi na zvláštní otázku Soudního dvora prohlásila, že sporné krmivo bylo v Nizozemsku uvedeno do oběhu na základě čl. 12 odst. 1, což žádný z účastníků řízení nezpochybnil.
59. Za těchto podmínek se domnívám, jak již bylo uvedeno výše, že tato otázka je hypotetická a bez významu pro řešení předmětného sporu, takže na ni Soudní dvůr nemusí odpovídat(9) .
D – K první otázce
60. Nyní se konečně dostávám k první předběžné otázce a připomínám, že touto otázkou se předkládající soud táže, zda je třeba posuzovat příslušná ustanovení FMV (tedy čl. 17a odst. 3 bod 1), která zakazují sporné krmivo z důvodu obsahu vitaminu D, ve vztahu k článkům 28 ES a 30 ES.
61. V tomto ohledu je třeba nejprve podotknout, že provádí-li směrnice částečnou harmonizaci, předpisy členského státu, které omezují dovoz zboží z jiných členských států, musí být v souladu s ustálenou judikaturou posouzeny také ve vztahu k článkům 28 ES a 30 ES(10) .
62. Z posouzení veškerých okolností vyplývá, že tato otázka je odůvodněná pouze v případě, že se přistoupí na výklad čl. 12 odst. 2 v tom smyslu, v jakém jej navrhuje německá vláda, a sice že toto ustanovení dává každému členskému státu oprávnění stanovit odchylně od odstavce 1 přísnější podmínky pro uvádění na trh krmiv obsahujících jisté doplňkové látky.
63. V takovém případě by totiž bylo třeba mít za to, že směrnicí provedená harmonizace je neúplná, a ponechává proto členským státům prostor pro uvážení. Potom by nastal problém s posouzením, zda přísnější podmínky případně stanovené vnitrostátními právními předpisy jsou slučitelné s články 28 ES a 30 ES.
64. Mnou navrhovaný výklad směrnice vede, jak již bylo uvedeno výše, k opačnému závěru, a to, že taková restriktivní opatření jako v projednávané věci jsou v rozporu se směrnicí. Je tedy zbytečné zjišťovat, zda je toto ustanovení také v rozporu s články 28 ES a 30 ES, a proto již není nutné na položenou otázku odpovídat.
65. Pouze pro doplnění připomínám, že článek 28 ES zakazuje množstevní omezení dovozu mezi členskými státy, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem, to znamená veškerá opatření, která jsou způsobilá přímo či nepřímo narušovat, skutečně či potenciálně, obchod uvnitř Společenství(11) . Článek 17a odst. 3 bod 1 FMV však zjevně spadá právě do rozsahu působnosti zákazu uvedeného v článku 28 ES, neboť stanoví podmínky pro zboží řádně vyráběné v jiném členském státě, a omezuje tak jejich oběh(12) .
66. Článek 30 ES obsahuje výhradu týkající se omezení dovozu a opatření s rovnocenným účinkem odůvodněných mimo jiné ochranou zdraví a života lidí a zvířat za předpokladu, že nejsou prostředkem svévolné diskriminace nebo zastřeného omezování obchodu mezi členskými státy. Jak již však bylo uvedeno výše, německá vláda neposkytla žádný přesvědčivý důkaz o tom, že by cílem čl. 17a odst. 3 bod 1 FMV byla ochrana požadavků veřejného zdraví (viz bod 51 a následující výše).
67. V projednávané věci by případně příslušelo předkládajícímu soudu posoudit na základě skutečností, s nimiž se seznámil, zda toto ustanovení lze odůvodnit těmito požadavky (nebo jinými požadavky) a případně zda není s ohledem na dobře známou judikaturou Soudního dvora nepřiměřené nebo diskriminační.
68. Jak jsem již podrobně uvedl, nedomnívám se, že je takové ověření v projednávaném případě nezbytné vzhledem k tomu, že otázka již byla dle mého názoru vyřešena na základě směrnice.
IV – Závěry
69. V důsledku toho navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl Bundesverwaltungsgericht, že ustanovení článku 12 ve spojení s článkem 19 směrnice Rady 70/524/EHS ze dne 23. listopadu 1970 o doplňkových látkách v krmivech, ve znění směrnice Rady 84/587/EHS ze dne 29. listopadu 1984, je třeba vykládat v tom smyslu, že brání opatření, jímž členský stát zakáže na svém území uvádění na trh doplňkového krmiva řádně vyráběného v jiném čl enském státě v souladu s čl. 12 odst. 1 uvedené směrnice z důvodu obsahu vitaminu D.
(1) .
(2)
–	Úř. věst. L 270, s. 1; Zvl. vyd. 03/01, s. 190.
(3)
–	Mezinárodní jednotky.
(4)
–	Tedy 16 000 : (1 + 7) = 2 000.
(5)
–	Mimoto lze podotknout, že italská verze stanoví „a condizione che la percentuale
non superi“, zatímco v ostatních jazycích se hovoří o obsahu: francouzská verze zní „à condition que leur teneur
ne dépasse pas“ a německá verze „wenn [...] der Gehalt
folgende Werte nicht übersteigt“ (kurziva doplněna).
(6)
–	Viz čl. 17a odst. 2 a 3 FMV, v nichž se uvádí „s výhradou ustanovení odstavce 3“, respektive „odchylně od odstavce 2“.
(7)
–	Kurziva doplněna.
(8)
–	Lze odkázat například na krmivo, které zvířata spotřebovávají pouze ve zředěné formě, nebo na krmivo vzbuzující u zvířat žízeň, je‑li jim podáváno v čisté formě.
(9)
–	Pro obdobný předpoklad viz například usnesení ze dne 23. března 1995, Saddik (C‑458/93, Recueil, s. I-511, body 17 a 18).
(10)
–	Viz rozsudky ze dne 3. října 1985, Komise v. Německo (28/84, Recueil, s. 3097, bod 25); ze dne 14. června 1988, Dansk Denkavit (29/87, Recueil, s. 2965, bod 19), a ze dne 12. října 2000, Ruwet (C‑3/99, Recueil, s. I‑8749, bod 42).
(11)
–	Rozsudek ze dne 11. července 1974, Dassonville (8/74, Recueil, s. 837, bod 5).
(12)
–	Rozsudek ze dne 20. února 1979, Rewe-Zentrale, zvaný „Cassis de Dijon“ (120/78, Recueil, s. 649).