62006CC0296
ĢENERĀLADVOKĀTA DAMASO RUISA-HARABO KOLOMERA [DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 25. oktobrī (
1
)
Lieta C-296/06
Telecom Italia SpA
pret
Ministero dell’Economia e delle Finanze
un
Ministero delle Comunicazioni
“Telekomunikāciju pakalpojumi — Direktīva 97/13/EK — 6., 11., 22. un 25. pants — Vispārējām atļaujām un individuālajām licencēm piemērojamās maksas un atlīdzība — Iepriekšējam ekskluzīvo tiesību saņēmējam noteiktais pienākums — Saglabāšana uz laiku”
I — Ievads
1.
Šis prejudiciālais jautājums, ko atbilstoši EKL 234. pantam ir uzdevusi Tribunale amministrativo regionale del Lazio [Lacio Reģionālā administratīvā tiesa] (Itālija), attiecas uz šai Tiesai jau labi zināmu tēmu, tomēr ar jau izspriestajās lietās neesošām niansēm (
2
).
2.
Kopienu judikatūrā pieckārtīgi ir noteikts, ka ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 10. aprīļa Direktīvu 97/13/EK par vispārējo atļauju un individuālo licenču kopēju sistēmu telekomunikāciju pakalpojumu jomā (
3
) aizliedz dalībvalstīm noteikt individuālās licences saņēmušiem uzņēmumiem tās 11. pantā neparedzētus maksājumus un liek tos aprēķināt atbilstoši to piešķiršanai radītajām izmaksām.
3.
Pirmoreiz tas atspoguļojās 2003. gada 18. septembra spriedumā apvienotajās lietās Albacom un Infostrada (
4
), ar kuru Itālijas Republikas Consiglio di Stato (Valsts padome — Augstākā administratīvā tiesa) tika palīdzēts izspriest lietu, kurā bija strīds par maksājumu, kas aprēķināts, pamatojoties uz telekomunikāciju sabiedrību apgrozījumu, šādu pašu lēmumu pieņemot arī 2004. gada 8. jūnija rīkojumā lietā Telecom Italia Mobile u.c. (
5
).
4.
Arīdzan uz Itālijas tiesību sistēmas fona un atbildot tai pašai Consiglio di Stato, 2006. gada 18. jūlija spriedumā lietā Nuova società di telecomunicazioni (
6
) tika noteikts, ka ar iepriekš minēto 11. pantu nepieļauj tiesisko regulējumu, kas telekomunikāciju publiskā tīkla nodrošināšanai paredzētās individuālās licences īpašniekam liek maksāt papildu maksu par tīkla privātu izmantošanu.
5.
Vēlāk 2006. gada 19. septembra spriedumā lietā i-21 Germany un Arcor (
7
) Vācijas Bundesverwaltungsgericht (Federālā Administratīvā tiesa) tika darīts zināms, ka ar Direktīvas 97/13 sistēmu nepieļauj nodokli, kas aprēķināts, pamatojoties uz regulatora vispārējo administratīvo izdevumu prognozi trīsdesmit gadu periodam.
6.
Vienpadsmit mēnešus iepriekš 2005. gada 20. oktobra spriedumā apvienotajās lietās ISIS Multimedia un Firma O2 (
8
) iepriekš minētajai Vācijas tiesai tika norādīts, ka ar attiecīgo tiesību normu nepieļauj atlīdzību, kas jaunajiem operatoriem ir jāmaksā par tālruņa numuru piešķiršanu un kura krietni vien pārsniedz ar to piešķiršanu saistītās izmaksas, ja dominējošu stāvokli ieņemoša sabiedrība, kas pārņēmusi agrākā monopoluzņēmuma tiesības, tos ir saņēmusi bez maksas.
7.
Šā rīkojuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu, saistībā ar kuru, gluži tāpat kā četru iepriekšējo gadījumā, man nākas izdarīt secinājumus, aina ir nedaudz atšķirīga, proti, šajā gadījumā jānoskaidro, vai dalībvalstis, pamatojoties uz Direktīvas 97/13 22. pantu, drīkst līdz 1999. gada 1. janvārim pagarināt agrāko ekskluzīvo koncesionāru pienākumu maksāt naudas atlīdzību, kuras nesaderību ar Direktīvas 97/13 11. pantu neviens neapstrīd.
II — Atbilstošās tiesību normas
A — Kopienu tiesības: Direktīva 97/13
8.
Telekomunikāciju tirgus atvēršana Eiropas Savienībā norisinājās 1998. gada 1. janvārī (
9
), un Direktīva 97/13 izrādījās par vienu no tās visiedarbīgākajiem rīkiem. Nepieciešamo valstisko kontroli pār šiem resursiem, kas izpaužas kā “atļauja”, šis tiesību akts saskaņoja ar neizbēgamo nozares liberalizēšanu, lai radītu apstākļus, kuros brīvība veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvība sekmētu konkurences iesakņošanos. Šajā nolūkā tajā tika paredzēts vienveidīgs tiesiskais regulējums, kas pamatots ar samērīguma, pārskatāmības un nediskriminācijas principiem, kurā valda pamatnoteikums par ierobežojumu neesamību attiecībā uz telekomunikāciju pakalpojumiem un to tīklu izmantošanu. Kopienu likumdevējs vēlējās, lai tie tiktu sniegti un izmantoti bez jebkādiem šķēršļiem vai, vajadzības gadījumā, saskaņā ar “vispārējām atļaujām”, savukārt “individuālās licences” kļūst par izņēmumu vai papildina vispārējās atļaujas (
10
).
9.
Direktīvas 97/13 6. un 11. pants atbilst šai domai veicināt konkurenci telekomunikāciju tirgū un nenoteikt uzņēmumiem ierobežojumus vai maksas, kas pārsniedz to, kas nepieciešams, tādējādi ievērojot samērīguma principu (
11
). To virsraksti attiecīgi ir “Nodokļi un nodevas vispārējo atļauju procedūrās” un “Nodokļi un nodevas par individuālām licencēm”.
10.
Ar Direktīvas 11. pantu aizliedz dalībvalstīm pieprasīt no individuālo licenču īpašniekiem citus nodokļus, kas nav paredzēti, lai segtu administratīvās izmaksas, kas saistās ar to izdošanu, pārvaldību, kontroli un piemērošanu (1. punkts), neskarot to, ka ierobežotu resursu gadījumā var iekasēt nediskriminējošas nodevas, lai sekmētu to optimālu izmantošanu (2. punkts).
11.
Direktīvas 25. pants noteic, ka dalībvalstīm ir jāpielāgojas direktīvai vēlākais līdz 1997. gada 31. decembrim.
12.
Tomēr 22. pants ar virsrakstu “Atļaujas, kas ir derīgas šīs direktīvas spēkā stāšanās dienā” noteic: (
12
)
“1.   Dalībvalstis veic visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai atļaujas, kas ir derīgas šīs direktīvas spēkā stāšanās dienā, līdz 1999. gada 1. janvārim atbilstu tās noteikumiem.
2.   Ja, piemērojot šīs direktīvas noteikumus, tiek grozīti jau izdotu atļauju noteikumi, neskarot citu uzņēmumu tiesības saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem, ieskaitot šo direktīvu, dalībvalstis var pagarināt derīguma termiņus, izņemot termiņus, uz kuriem piešķirtas īpašas vai ekskluzīvas tiesības, kuras saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem ir atceltas vai ir jāatceļ. Šādos gadījumos dalībvalstis paziņo Komisijai šim nolūkam veiktos pasākumus un tos pamato.
3.   Neskarot 2. punkta noteikumus, nav spēkā atļaujas, kas ir spēkā dienā, kad stājas spēkā šī direktīva, ja tās līdz 1999. gada 1. janvārim nav saskaņotas ar šīs direktīvas prasībām.”
B — Itālijas tiesību sistēma: maksa par individuālajām licencēm
13.
1973. gada Codice postale e delle telecomunicazioni (Pasta un telekomunikāciju kodekss) (
13
) noteica, ka tālsakari ir valsts pārziņā (1. pants), tomēr pieļāva to netiešu pārvaldību koncesijas ceļā (4. pants), koncesionāram uzliekot pienākumu maksāt ikgadēju nodevu (188. pants), kuras apmēru noteic atbilstoši bruto ieņēmumiem no darbības, atņemot summas, kas samaksātas publiskā tīkla pārvaldītājam (
14
).
14.
Pēc tam, kad Eiropas Savienībā bija aizsācies nozares liberalizācijas process, 1996. gada 23. oktobra Dekrētā-likumā [Decreto-Legge] Nr. 545 (
15
) tika noteikta Itālijas tiesību aktu pieskaņošana Kopienu tiesībām, tam vēlāk ar noteiktiem grozījumiem pārtopot par 1996. gada 23. decembra Likumu Nr. 650 (
16
).
15.
Jaunajā regulējumā tika atceltas izņēmuma un īpašās tiesības, atzīstot ikvienam uzņēmumam tiesības sniegt pakalpojumus un ierīkot telekomunikāciju tīklus, tomēr par to saņemot administratīvu atļauju. Šis risinājums tika apstiprināts 1997. gada 31. jūlija Likuma Nr. 249 (
17
), ar kuru izveidots regulators Autorità per le garanzie nelle comunicazioni (Komunikāciju garantiju iestāde) un paredzētas tiesību normas par radiotelevīzijas un telekomunikāciju sistēmām, 4. panta 1. un 2. punktā.
16.
Republikas prezidenta 1997. gada 19. septembra Dekrētā Nr. 318 (
18
) tika īstenota minētā Itālijas tiesību aktu pielāgošana Kopienu tiesību sistēmas prasībām, transponējot Direktīvu 97/13. Agrāko īpašo un izņēmuma tiesību spēkā esamība tika ierobežota laikā līdz 1998. gada 1. janvārim (2. panta 3. punkts), turpmāk pārņemot Direktīvas 97/13 22. pantu (2. panta 4.–6. punkts).
17.
Turklāt tajā tika noteikts, ka par individuālām licencēm pieprasītā atlīdzība ir paredzēta vienīgi tam, lai segtu administratīvās izmaksas, kas saistītas ar to izsniegšanu (6. panta 20. punkts) (
19
), tādējādi Codice postale 188. pantam zaudējot nozīmi.
18.
Tomēr, lai atvieglotu pāreju uz šiem jaunajiem apstākļiem, šā Codice postale panta spēkā esamība tika pagarināta tik ilgi, cik vien Autorità to uzskata par lietderīgu (21. panta 2. punkts). Šis noteikums tika atcelts ar 1998. gada 23. decembra Likuma Nr. 448 par valsts finanšu pasākumiem stabilizācijai un attīstībai (Budžeta likums 1999. gadam) (
20
) 20. panta 4. punktu. Minētā likuma 3. pantā tika apstiprināta iepriekš minētā Codice postale 188. panta spēkā esamības noilgums kopš 1999. gada 1. janvāra, kas nozīmē, ka šī tiesību norma bija spēkā 1998. gadā.
III — Pamata prāvas fakti un prejudiciālais jautājums
19.
Telecom Italia SpA, kas kopš 1964. gada ir bijusi ekskluzīva koncesionāre attiecībā uz publiskajiem telekomunikāciju pakalpojumiem minētajā valstī, pašreiz pieder individuāla licence šiem pakalpojumiem raksturīgajām darbībām un par 1998. gadu tā ir samaksājusi nodevu 385896593 euro apmērā, pieskaitot procentus.
20.
Vēlēdamās panākt attiecīgās summas atmaksu, tā vērsās Tribunale amministrativo regionale del Lazio, kura ar 2006. gada 10. maija rīkojumu, pamatojoties uz spriedumu apvienotajās lietās Albacom un Infostrada, vēršas pie Tiesas, interesējoties par Direktīvas 97/13 11., 22. un 25. panta “interpretāciju un tvērumu”, it īpaši par to, vai ar tiem ir saderīgs 1998. gada Likuma Nr. 448 20. panta 3. punkts.
IV — Tiesvedība Tiesā
21.
Šis prejudiciālais jautājums Tiesas kancelejā tika reģistrēts 2006. gada 3. jūlijā. Prasītāja pamata prāvā, Itālijas valdība un Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus, to pārstāvjiem piedaloties 2007. gada 4. oktobrī notikušajā tiesas sēdē argumentu izklāstam mutvārdos.
V — Prejudiciālā jautājuma izvērtējums
A — Iztirzājamā jautājuma norobežošana
22.
Tribunale amministrativo regionale del Lazio ir rosīga dialoga partnere, tomēr, patiesību sakot, izrādās esam pārāk lakoniska, uzdodama Tiesai jautājumu, kura būtība ir dziļāka, nekā to ļauj noprast tā tekstuālā redakcija.
23.
Būdama tik atturīga savā attieksmē, tā, tuvāk nepaskaidrojot, vienīgi lūdz sniegt nolēmumu par Direktīvas 97/13 11., 22. un 25. panta interpretāciju un tvērumu, lai tos salīdzinātu ar Itālijas 1998. gada Likuma Nr. 448 20. panta 3. punktu. Šis jautājuma lakoniskums, ja pat ne kodolīgums apslēpj rīkojuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu patiesos ieganstus un sarežģī tā pareizu sapratni. Īstenībā prejudiciālā jautājuma centrā ir iepriekš minētās direktīvas 22. pants, savukārt abām pārējām tiesību normām nav mazsvarīga loma ierobežot 22. pantu.
24.
Faktiski pamata prāvas nolūkos ir jānoskaidro, vai ar 11. pantu nesaderīgas nodevas iekasēšana saskaņā ar direktīvas 22. pantu var tikt pagarināta līdz 1998. gada 31. decembrim, proti, pārsniedzot direktīvas transponēšanai 25. pantā noteikto termiņu (1997. gada 31. decembri) (
21
).
25.
Šādai jautājuma nostādnei kā nepieciešams tās priekšnosacījums ir jāizpēta Telecom Italia maksātās maksas (kā arī valsts tiesību normu, ar kurām tā pamatota) nesaderība ar Direktīvas 97/13 sistēmu, it īpaši ar tās 11. pantu. To būtu jādara valsts tiesai, savukārt Tiesai vienīgi jāaprobežojas ar atbilstošu Kopienu tiesību interpretācijas norādījumu sniegšanu, ko tā jau to ir darījusi spriedumos lietās Albacom un Infostrada, ISIS Multimedia un Firma O2, Nuova società di telecomunicazioni un lietā i-21Germany un Arcor.
26.
Katrā ziņā atbildi ir viegli rast, jo atbilstoši minētajai judikatūrai pienākums maksāt, kas saskaņā ar minēto 11. pantu individuālo telekomunikāciju licenču īpašniekiem uzņēmumiem ir paredzēts, lai segtu administratīvās izmaksas par to izdošanu un piemērošanu, izņemot gadījumus, kad tās skar ierobežotus resursus, kuros tiek atļauta nodeva to optimālas izmantošanas nodrošināšanai. Atbilstoši šim uzskatam ar sistēmu nesaderīga ir nodeva, kas aprēķināta, pamatojoties uz licenču izsniedzējas iestādes kārtējo izdevumu prognozi trīsdesmit gadiem (spriedums lietā i-21 Germany un Arcor), kā arī atlīdzības, kas saistītas ar īpašnieku apgrozījumu (spriedums apvienotajās lietās Albacom un Infostrada) vai tādas papildu maksas pieprasīšana par piešķirta telekomunikāciju publiska tīkla privātu izmantošanu, ko nosaka atbilstoši iepriekš jau vairākkārt minētajā 11. pantā neparedzētiem kritērijiem (spriedums lietā Nuova società di telecomunicazioni).
27.
Nav šaubu (vismaz nedz iesniedzējtiesai, nedz šīs prejudiciālā nolēmuma tiesvedības dalībniekiem), ka līdzīgi ir jāvērtē arī no Telecom Italia 1998. finanšu gadā par tās izmantoto licenci pieprasītā atlīdzība, kuras apmērs noteikts atbilstoši bruto ieņēmumiem no tās darbības.
28.
Tomēr pēc šī apstiprinājuma rodas jautājums, vai, neskatoties uz tās nesaderību ar Direktīvu 97/13, nodeva būtu pagarināma uz vienu gadu atbilstoši 22. pantam, kura redakcija atspoguļojas šīs pašas direktīvas divdesmit sestajā un divdesmit septītajā apsvērumā.
B — Direktīvas 97/13 22. panta mērķis
29.
Šīs tiesību normas virsrakstā (“Atļaujas, kas ir derīgas šīs direktīvas spēkā stāšanās dienā”), to lasot saistībā ar divdesmit sestā apsvēruma sākumdaļu (
22
), ir rodama pirmā norāde uz to, ka tās mērķis ir saskaņotajā režīmā aizsargāt iepriekšējās, joprojām derīgās koncesijas, lai nodrošinātu ikvienam tiesību kopumam raksturīgās vērtības: stabilitāti un tiesisko attiecību kontinuitāti. Šajā nolūkā minētā panta 2. punktā dalībvalstīm ir ļauts izlemt par jaunā tiesiskā regulējuma skarto atļauju (
23
) derīguma pagarināšanu.
30.
Tomēr šīs rūpes par pagātnes saglabāšanu (
24
) nav bezgalīgas. Pirmkārt, 22. panta 1. punktā ir noteikts ierobežojums laikā (
25
), paredzot valstu likumdevējiem pienākumu līdz 1999. gada 1. janvārim šādas atļaujas padarīt par atbilstošām direktīvas prasībām, šo mērķi atkārtojot 3. punkta pirmajā daļā, par spēkā neesošu kopš minētās dienas atzīstot tai neatbilstošos noteikumus. Tomēr ir paredzēti arī ierobežojumi pēc būtības; šajā ziņā ļoti izteiksmīgs ir tas pats 2. punkts, ar kuru ir aizliegti nosacījumi, ar kuriem piešķirtas īpašas vai ekskluzīvas tiesības, kā arī tie, kuru saglabāšana kaitētu trešām personām.
31.
Direktīvas 22. panta 2. punktā patiešām minēti iepriekšējo atļauju “nosacījumi”, kurus var pagarināt, izņemot gadījumos, kad tie piešķir “īpašas vai ekskluzīvas tiesības”, šajā gadījumā tiem 1997. gada 31. decembrī zaudējot spēku. Minētā panta 3. punkts attiecas uz “saistībām”, kas izriet no minētajām atļaujām, kuras var palikt spēkā līdz 1998. gada 31. decembrim. Iepriekš minētās “saistības” ir attiecīgo “nosacījumu” paveids, un šis jēdziens ietver tiesības un pienākumus. Tā kā iepriekš minētais 3. punkts sākas ar frāzi “neskarot 2. punkta noteikumus”, “saistības” attiecībā uz “īpašām vai ekskluzīvām tiesībām” nav pagarināmas līdz 1998. gada 31. decembrim. Šis 22. panta redakcijas sistemātiskais izvērtējums atspēko viedokli, ko Itālijas valdības pārstāvis izklāstīja šā prejudiciālā jautājuma sakarā noturētajā tiesas sēdē, ierosinādams abas tiesību normas interpretēt savrupi tā, it kā tās būtu savstarpēji nodalītas vienības.
32.
Tādējādi savas tiesību sistēmas dalībvalstīm bija jāpielāgo Direktīvai 97/13 līdz 1997. gada 31. decembrim, tomēr agrākās atļaujas varēja paturēt spēkā vēl vienu gadu pat tad, ja tās ar to bija nesaderīgas, ja vien ar tām nav nedz piešķirtas monopoltiesības, nedz aizskartas trešo personu tiesības, šajā gadījumā 1998. gada 31. decembri nosakot par galīgo termiņu.
33.
Šo viedokli apstiprina direktīvas divdesmit sestais apsvērums, kurā par spēkā neesošiem atzītas “atļaujas, kas nav saderīgas ar Kopienas tiesību aktiem, it īpaši atļaujas, ar kurām licences saņēmējiem piešķirtas īpašas vai ekskluzīvas tiesības, [..] pēc datuma, kas norādīts attiecīgajos Kopienas pasākumos; [..] lai izvairītos no prasībām atlīdzināt zaudējumus, dalībvalstis varētu pagarināt termiņu, kurā ir spēkā tiesību normas, kas saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem neskar citu uzņēmumu intereses.”
34.
Tādējādi šķiet esam skaidrs, kā uz to norāda Telecom Italia pārstāvis, ka brīvai konkurencei nekaitīgu koncesiju un atļauju pielāgošanai likumdevējs ir gribējis atvēlēt garāku termiņu tāpēc, ka tās neapdraud Kopienu saskaņošanas mērķus.
C — Par iepriekšējās koncesijas nodevu
35.
Telecom Italia samaksātās nodevas, kuras atmaksu tā pieprasa pamata prāvā, izvērtējums ir nākamais domu gājiena solis, jo gadījumā, ja tiktu noteikts, ka tā rada izņēmuma un īpašas tiesības vai ka tās saglabāšana aizskar trešo personu intereses, tā nevarētu būt palikusi spēkā 1998. gadā.
36.
Vispirms jau jāizslēdz otrā iespējamība, jo par zudušām monopoltiesībām veicama maksājuma pagaidu pagarinājums nebūt neskar “citu uzņēmumu [..] tiesības]”, bet gan drīzāk tiem nogludina ceļu, iepriekšējam koncesionāram uzliekot papildu nastu.
37.
Tāpat ir vērtējama arī pirmā iespējamība, jo aplūkotais pasākums nepiešķir “īpašas vai ekskluzīvas tiesības”, aprobežojoties vienīgi ar atlīdzību par tām; tomēr būtu bezjēdzīgi domu gājienu šajā punktā izbeigt, jo samaksa ir cieši saistīta ar šo priekšrocību esamību, kas līdz ar jauno regulējumu ir novēršama. Citiem vārdiem, ar 22. pantu aizliedz ilgāk par 1997. gada 31. decembri saglabāt situāciju, kurā telekomunikāciju pakalpojumus sniedz viens vienīgs vai vairāki ar īpašām tiesībām apveltīti uzņēmumi, un šis aizliegums katrā ziņā skar šādu īpašu apstākļu gadījumā maksājamās atlīdzības.
38.
Tādējādi Telecom Italia pareizi apgalvo — tā kā kopš 1998. gada 1. janvāra tai vairs nav vienīgais telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējs Itālijā, ir izbeidzies tās pienākums maksāt valsts kasē nodevu par koncesiju un tā pagarināšanu nevar nekādi pamatot nedz ar lege data, nedz ar lege ferenda apsvērumiem. Atspēkot to neļauj nedz tiesību normas redakcija, nedz tās būtība.
39.
Direktīva 97/13 ir daļa no Kopienas centieniem liberalizēt elektronisko komunikāciju tirgu, sekmējot konkurenci ar aizliegumu uzlikt uzņēmumiem ierobežojumus vai papildu maksas, kas pārsniedz nepieciešamo (
26
), ierobežojot dalībvalstu fiskālās tiesības, un tās nedrīkst iekasēt maksājumus, ko nav paredzējis Kopienu likumdevējs (
27
). Lai, ievērojot pārskatāmības, nediskriminācijas un samērīguma principus, visus konkurentus vārīgākajā — proti, tirgū ienākšanas — brīdī nostādītu vienlīdzīgā stāvoklī nolūkā pārvarēt no pagātnes pārmantoto statu quo (
28
), 1998. gadā maksu par iepriekšējo koncesiju no Telecom Italia varētu pieprasīt tikai gadījumā, ja attiecīgais uzņēmums būtu baudījis kādu priekšrocību, kura būtu bijusi jālīdzsvaro, un attiecīgais maksājums būtu bijis vienīgais veids, kā to varētu kompensēt.
40.
Lai arī šis jautājums būtu jānoskaidro iesniedzējtiesai, nav konstatēts, ka attiecīgajā laikā (1998. gada 1. janvārī) sabiedrība, kurai Itālijā agrāk bija piederējušas monopoltiesības, baudīja priekšrocības salīdzinājumā ar saviem konkurentiem. Turklāt, manuprāt, ja tas tās arī būtu bijis, sāncenšu nostādīšanai vienlīdzīgā sākumstāvoklī piemērotākais līdzeklis būtu nevis viena no Kopienu tiesību sistēmā aizliegta institūta (izņēmuma koncesija) elementiem (maksas samaksa) saglabāšana (
29
), bet gan citu minētajā tiesību sistēmā vienlīdzības panākšanai paredzētu līdzekļu izmantošana, dominējošā stāvoklī esošajiem uzņēmumiem uzliekot konkrētus (“asimetriskus” — izsakoties Italia Telecom pārstāvja vārdiem šā prejudiciālā jautājuma sakarā notikušajā tiesas sēdē) pienākumus. Uzskatāms piemērs tam ir ar Direktīvu 96/19 Direktīvā 90/388 iekļautais 4.a pants, kurā dalībvalstīm tiek likts rūpēties par to, lai uzņēmumi, kam ir īpašas vai izņēmuma tiesības, nodrošinātu savstarpēju savienojumu ar saviem publiskajiem tīkliem un saviem balss telefonijas pakalpojumiem pārējiem tos sniegt tiesīgajiem uzņēmumiem (
30
).
VI — Secinājumi
41.
Ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai atbildēt Tribunale amministrativo regionale del Lazio, nosakot, ka:
ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 10. aprīļa Direktīvu 97/13/EK par vispārējo atļauju un individuālo licenču kopējo sistēmu telekomunikāciju pakalpojumu jomā un konkrēti tās 11., 22. un 25. pantu nepieļauj to, ka dalībvalstis iepriekšējam ekskluzīvam koncesionāram vai izbeigušos īpašu tiesību īpašniekam, kas šobrīd ir saņēmis individuālu licenci, paredz līdz 1998. gada 31. decembrim maksāt iepriekš minētajā 11. pantā neparedzētus nodokļu un nodevas.
(
1
)	Oriģinālvaloda — spāņu.
(
2
)	Gadu garumā nodarbodamies ar Kopienu tiesību normu interpretēšanu, pamatojoties uz izcelsmes un to pamatā esošo faktisko apstākļu ziņā krietni vien atšķirīgiem rīkojumiem par prejudiciālā jautājuma uzdošanu, ģenerāladvokāts līdzinās gleznotājam, kurš pēc tam, kad uz audekla atveidojis attēlu, to no jauna tver jaunās aprisēs un nokrāsās tāpēc, ka mainījies apgaismojums, vide vai viņa noskaņojums. Par labu piemēru tam kalpo Francisko de Goija [Francisco de Goya] un viņa apģērbtā un kailā maja. Nemaz jau nerunājot par acīmredzamāko atšķirību, otas vilcieni apģērbtajā [La maja vestida], kura ir mazāka, ir bāli un blīvi, it kā audekls būtu bijis jānoklāj steigā, un krietni vien atšķiras no akadēmiskā pilnīguma, kas raksturīgs kailajai [La maja desnuda], kura atveidota ar attiecīgā laikmeta prasībām atbilstošu pedantisku rūpību un smalkumu, kas pamanāms dīvāna, spilvena un palaga aprisēs un neapšaubāmi liecina par meistara kaisli pret Albas XIII hercogieni Kajetanu de Silvu i Alvaresu de Toledo [Cayetana de Silva y Álvarez de Toledo].
(
3
)	OV L 117, 15. lpp.
(
4
)	Apvienotās lietas C-292/01 un C-293/01 (Recueil, I-9499. lpp.).
(
5
)	Apvienotās lietas no C-250/02 līdz C-253/02 un C-256/02 (Krājumā nav publicētas).
(
6
)	Lieta C-339/04 (Krājums, I-6917. lpp.).
(
7
)	Apvienotās lietas C-392/04 un C-422/04 (Krājums, I-8559. lpp.).
(
8
)	Apvienotās lietas C-327/03 un C-328/03 (Krājums, I-8877. lpp.).
(
9
)	Jautājums par šā tirgus attīstību Kopienā pamatīgāk izvērtēts manos 2004. gada 9. decembra secinājumos apvienotajās lietās ISIS Multimedia un Firma O2, 3.–5. punkts, un 2005. gada 27. oktobra secinājumos lietā Nuova società di telecomunicazioni, 3.–6. punkts; kā arī manos secinājumos, kas 2007. gada 27. februārī nolasīti lietā C-64/06 Telefonica 02 Czech Republic, kurā spriedums pasludināts 2007. gada 14. jūlijā (Krājums, I-4887. lpp.), 4.–7. punkts, kā arī 2007. gada 28. jūnija secinājumos lietā C-262/06 Deutsche Telekom (2007. gada 22. novembra spriedums, Krājums, I-10057. lpp.), 5. un 6. punkts.
(
10
)	2002. gada 12. decembra secinājumi apvienotajās lietās Albacom un Infostrada, 2.–4. punkts; Nuova società di telecomunicazioni, 7.–10. punkts; ISIS Multimedia un Firma O2, 7. un 8. punkts, un 2006. gada 16. marta secinājumi lietā i-21 Germany un Arcor, 6.–9. punkts.
(
11
)	Secinājumu apvienotajās lietās Albacom un Infostrada 5. punkts; secinājumu apvienotajās lietās ISIS Multimedia un Firma O2 9. punkts; secinājumu lietā Nuova società di telecomunicazioni 11. punkts; kā arī secinājumu lietā i-21 Germany un Arcor 10. un 11. punkts.
(
12
)	Piezīme attiecas tikai uz redakciju spāņu valodā.
(
13
)	Apstiprināts ar Republikas prezidenta 1973. gada 29. marta Dekrētu Nr. 156 (1973. gada 3. maijaGazzeta Ufficiale della Repubblica Italiana (turpmāk tekstā — “GURI”) Nr. 13 kārtējais papildinājums, 2. lpp.).
(
14
)	Informācija par maksas aprēķinu atrodama rīkojumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu (6. un 7. lpp.).
(
15
)	Disposizioni urgenti per l’esercizio dell’attività radiotelevisiva (1996. gada 23. oktobraGURI Nr. 249, 33. lpp.).
(
16
)	1996. gada 23. decembraGURI Nr. 300, 16. lpp.
(
17
)	Istituzione dell’Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni e norme sui sistemi delle telecomunicazioni e radiotelevisivo (1997. gada 31. jūlijaGURI Nr. 177 kārtējais papildinājums, 5. lpp.).
(
18
)	Regolamento per l’attuazione di direttive comunitarie nel settore delle telecomunicazioni (1997. gada 22. septembraGURI Nr. 221 kārtējais papildinājums, 5. lpp.).
(
19
)	Ar 1998. gada 5. februāra rīkojumu (1998. gada 17. martaGURI Nr. 63, 27. lpp.) finanšu, budžeta un ekonomiskās plānošanas ministrs, pamatojoties uz Republikas prezidenta 1997. gada Dekrēta Nr. 318 6. pantu, individuālas licences īpašniekam noteica pienākumu valsts kasē iemaksāt: a) atlīdzību par licences izsniegšanu un piešķiršanu, ko iekasē pieteikuma iesniegšanas brīdī (3. pants); b) ikgadējo maksu par kontrolēm un pārbaudēm (4. pants); c) cita tāda paša periodisku maksu par ierobežoto resursu izmantošanu (5. pants) un d) nodokli, kas arī ir ikgadējs, par darbībai vajadzīgās numerācijas resursu piešķiršanu (6. pants).
(
20
)	Misure di finanza pubblica per la stabilizzazione e lo sviluppo (1998. gada 29. decembraGURI Nr. 302 kārtējais papildinājums, 5. lpp.).
(
21
)	Šis datums atbilst Kopienu likumdevēja vēlmei 1998. gada 1. janvārī pabeigt telekomunikāciju tirgus liberalizāciju, kas izklāstīta 2. pantā Komisijas 1990. gada 28. jūnija Direktīvā 90/388/EEK par konkurenci telekomunikāciju pakalpojumu tirgos (OV L 192, 10. lpp.), redakcijā, kas izriet no Komisijas 1996. gada 13. marta Direktīvas 96/19/EK (OV L 74, 13. lpp.). Šī apņemšanās atspoguļojas Direktīvas 97/13 pirmajā apsvērumā, kā uz to norādījusi Tiesa (spriedums apvienotajās lietās Albacom un Infostrada, 35. punkts), kā arī es pats (secinājumi lietā Nuova società di telecomunicazioni, 45. un 46. punkts).
(
22
)	“[..] direktīva attiecas gan uz piešķirtajām, gan turpmāk piešķiramajām atļaujām; [..] daļa licenču piešķirtas uz termiņu, kas beidzas pēc 1999. gada 1. janvāra [..].”
(
23
)	Direktīvas 97/13 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā atļauja aprakstīta kā “jebkura atļauja, kas nosaka tiesības un pienākumus, kas ir raksturīgi sakaru nozarē, un ļauj uzņēmumiem sniegt sakaru [telekomunikāciju] pakalpojumus un vajadzības gadījumā izveidot un/vai pārvaldīt sakaru [telekomunikāciju] tīklus, kas nepieciešami šādu pakalpojumu sniegšanai, un kura var būt “vispārēja atļauja” vai “individuāla licence” [..]”.
(
24
)	Šīs alkas pēc pagātnes man atsauc atmiņā frāzi, ar kuru Tomass Manns [Thomas Mann] aizsāk savu lielisko tetraloģiju Jāzeps un viņa brāļi, Ed. B., S. A., Juan Parra tulkojums, Madride, 2002, 15. lpp. [Tomass Manns, Jāzeps un viņa brāļi, Romāns 3 grāmatās, 1. grāmata Jēkaba likteņstāsti. Zēna gadu Jāzeps. No vācu valodas tulkojis Ģirts Bļodnieks, Rīga, Liesma, 1984, 21. lpp.]: “Dziļa ir pagātnes aka. Vai nebūtu pareizāk teikt, ka tā ir neizdibināmi dziļa [..] pat [..] tad, ja runa ir vienīgi par cilvēku un viņa pagātni, par šo mīklaino būtni, kurai piederīga mūsu pašu dabiski līksmā un pārdabiski nožēlojamā esība un kuras noslēpums — pilnīgi saprotami — ir visu mūsu valodu un minējumu alfa un omega un dara mūsu valodas tik satraukti dedzīgas, bet minējumus — neatlaidīgus.”
(
25
)	Ko var pagarināt saskaņā ar 22. panta 3. punkta otro daļu.
(
26
)	Secinājumi lietā Nuova società di telecomunicazioni (11. punkts), ISIS Multimedia un Firma O2 (9. punkts) un i-21 Germany un Arcor (10. punkts).
(
27
)	Sprieduma apvienotajās lietās Albacom un Infostrada 38. punkts un manu secinājumu minētajā lietā 52. punkts.
(
28
)	Secinājumu apvienotajās lietās ISIS Multimedia un Firma O2 25. un 26. punkts.
(
29
)	Šā iemesla dēļ neatbilstoši ir argumenti, ko izvirza Komisija, sliecoties neņemt vērā gadījumus, kuros valsts tiesa konstatē, ka dominējošā stāvoklī atrodas uzņēmums, kam pirms Direktīvas 97/13 bija izņēmuma vai īpašas tiesības. 2005. gada 8. septembra spriedumam apvienotajās lietās C-544/03 un C-545/03 Mobistar un Belgacom Mobile (Krājums, I-7723. lpp.) šajā ziņā nav nozīmes, jo tas attiecās uz pašvaldības nodevu par telekomunikāciju infrastruktūrām (mobilās telefonijas izplatīšanas torņiem, mastiem un antenām), kas principā Kopienu tiesībās ir pieļaujama, bet noteiktos apstākļos var radīt šķēršļus konkurencei un līdz ar to būt nesaderīga ar Direktīvas 90/388 3.d pantu, kas iekļauts ar Komisijas 1996. gada 16. janvāra Direktīvu 96/2/EK (OV L 20, 59. lpp.), savukārt tagad tiesa izvērtē jautājumu par maksu, kas ir acīmredzami nesaderīga ar Eiropas Savienības tiesībām.
(
30
)	Tā saucamais telekomunikāciju “jaunais tiesiskais regulējums” Kopienā [Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvas: Direktīva 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva); Direktīva 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva); Direktīva 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) un Direktīva 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva), kas pieņemtas 2002. gada 7. martā — OV L 108, 7., 21., 33. un 51. lpp.] paredz īpašus pienākumus tirgū dominējošajām sabiedrībām, kuru starpā ir ierindojamas agrāko monopoluzņēmumu tiesību pārņēmējas.