62022CC0339(01)
ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU]
SECINĀJUMI,
sniegti 2024. gada 5. septembrī (
1
)
Lieta C‑339/22
BSH Hausgeräte GmbH
pret
Electrolux AB
(Svea Hovrätt (Apelācijas tiesa, Stokholma, Zviedrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Jurisdikcija civillietās un komerclietās – Dalībvalstu tiesu starptautiskā jurisdikcija attiecībā uz strīdiem par trešo valstu patentiem – Prasība par pārkāpumu – Iebilde par spēkā neesamību – Regula (ES) Nr. 1215/2012 – 4. panta 1. punkts – Piemērošanas joma – 24. panta 4. punkts – “Refleksīvā iedarbība”
I. Ievads
1.
2024. gada 22. februārī es sniedzu secinājumus šajā lietā (
2
). Pēc tam, 2024. gada 9. aprīlī, Tiesa saskaņā ar tās Reglamenta 60. panta 3. punktu nolēma nodot šo lietu virspalātai. Turklāt ar 2024. gada 16. aprīļa rīkojumu, kas pieņemts, balstoties uz šā reglamenta 83. pantu, tā nolēma atkārtoti sākt tiesvedības mutvārdu daļu.
2.
Šajā sakarā Tiesa aicināja ieinteresētās personas piedalīties jaunā tiesas sēdē un koncentrēt savus nākamos mutvārdu paskaidrojumus uz Svea hovrätt (Apelācijas tiesa, Stokholma, Zviedrija) trešo prejudiciālo jautājumu, kas, atgādinu, attiecas uz dalībvalstu tiesu jurisdikciju atbilstoši tā sauktajai “Briseles I bis” regulai (
3
) izskatīt strīdus par trešo valstu patentiem. Šī otrā tiesas sēde notika 2023. gada 14. maijā. BSH Hausgeräte GmbH (turpmāk tekstā – “BSH”), Aktiebolaget Electrolux (turpmāk tekstā – “Electrolux”), Francijas valdības un Eiropas Komisijas pārstāvji tajā galvenokārt debatēja par šo jautājumu.
3.
Atbilstoši Tiesas lūgumam es sniegšu jaunus secinājumus, kas centrēti ap šo trešo jautājumu. Tie kalpos kā “addendum” pirmajiem. Patiesībā tie man sniegs retu iespēju šajā ziņā padziļināt dažus manu apsvērumu aspektus.
II. Juridiskā analīze
4.
Īsumā atgādināšu kontekstu. BSH (reģistrēta Vācijā) cēla prasību par pārkāpumu pret Electrolux (reģistrēta Zviedrijā) Zviedrijas tiesā. Būtībā BSH apgalvo, ka Electrolux pārkāpj noteiktu “Eiropas patentu”, kuru pirmajai sabiedrībai piešķīris Eiropas Patentu birojs (turpmāk tekstā – “EPB”) (
4
) attiecībā uz vairākām Savienības dalībvalstīm (tostarp Zviedriju) un vienu trešo valsti (Turciju). Tā kā šis “Eiropas patents” nebija vienots pārnacionāls dokuments, bet būtībā valsts patentu kopums, no kuriem katrs piešķir aizsardzību, kas ir spēkā attiecīgajā dalībvalstī (atbilstoši šādiem dokumentiem piemērojamam teritorialitātes principam), tad šī prasība patiesībā ir vairāku prasību par pārkāpumu kopums (viena par katru valsts dokumentu). Lai apšaubītu šīs prasības, Electrolux cēla iebildi par minēto dokumentu spēkā neesamību. Ņemot vērā šo iebildi, iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai Zviedrijas tiesām ir tiesības lemt par pieteikumiem, kas attiecas uz citu dalībvalstu, nevis Zviedrijas patentiem (pirmais un otrais prejudiciālais jautājums), un lietu, kura attiecas uz Turcijas patentu (trešais prejudiciālais jautājums). Kā paskaidroju ievadā, mana analīze koncentrēsies uz šo pēdējo aspektu un tātad uz dalībvalstu starptautisko jurisdikciju izskatīt strīdus par trešo valstu patentiem.
5.
Šīs analīzes izejas punkts nav (vai vairs nav) pakļauts pretrunām. Briseles I bis regula ir piemērojama un līdz ar to nosaka dalībvalstu tiesu jurisdikciju izspriest šādu strīdu, ja (un tikai tādēļ, ka) atbildētāja domicils ir Savienībā (kā šajā gadījumā Electrolux) (
5
), neatkarīgi no attiecīgā patenta “ārējās” izcelsmes (
6
). Es vēlreiz neuzņemšos izklāstīt šo tēmu un sīkāk ar to iepazīties aicinu manu pirmo secinājumu 24. un 101. punktā.
6.
Attiecībā uz risinājumiem, kas paredzēti ar Briseles I bis regulu izveidotajā režīmā (turpmāk tekstā – “Briseles režīms”), ir skaidrs vēl viens fakts. Starp personām, kas iestājušās lietā, nav strīda par to, ka saskaņā ar šīs regulas 4. panta 1. punktā paredzēto vispārējo jurisdikcijas noteikumu lielākajā daļā gadījumu (
7
) lemt par prasībām saistībā ar ārvalstu, tostarp trešo valstu, patentiem ir tās dalībvalsts tiesu jurisdikcijā, kuras teritorijā ir atbildētāja domicils. Uz šī pamata šīm tiesām cita starpā ir tiesības lemt par šāda patenta pārkāpumu, kas noticis ārpus minētās dalībvalsts robežām (
8
). No sprieduma Owusu (
9
)secināms, ka minēto tiesu jurisdikcija, kas izriet no šī noteikuma, principā ir ne vien vispārēja, bet arī universāla.
7.
Ņemot to vērā, šīs lietas galvenais jautājums, atgādināšu, izriet no tā, ka atbilstoši Briseles I bis regulas 24. panta 4. punktam dalībvalsts tiesām, tostarp atbildētāja dalībvalsts tiesām, izņēmuma kārtā nav tiesību izskatīt prasības, kuru priekšmets ir citā “dalībvalstī” pieteikto vai reģistrēto (vai par tādiem uzskatīto) patentu reģistrācija vai spēkā esamība. Tās arī nevar pakārtoti lemt par šiem jautājumiem saistībā ar prasību par pārkāpumu. Patiesībā šajā jomā šī tiesību norma piešķir izņēmuma jurisdikciju tiesības apliecinošā dokumenta “dalībvalsts tiesām”. Tā kā minētajā normā ir minēti vienīgi dalībvalstu patenti, viss strīds ir par to, vai saskaņā ar šo regulu dalībvalstu tiesu jurisdikcijā nav arī pēc būtības vai pakārtoti lemt par trešo valstu patentu reģistrāciju vai spēkā esamību. Tādēļ izvirzītā problēma ir delikāta, sena un turklāt arī daudzpusīga: tā vienādi attiecas uz visām jomām, kurās Briseles I bis regulas 24. pantā ir paredzēts izņēmuma jurisdikcijas noteikums (lietās par nekustamo īpašumu, par valsts reģistru ierakstu spēkā esamību, lēmumu izpildi utt.), ja iesaistītā valsts ir nevis dalībvalsts, bet trešā valsts (
10
).
8.
Uz šo jautājumu BSH, Francijas valdība un Komisija piedāvāja atbildi (arī daudzpusīgu, jo bez izšķiršanas piemērojamu visām šīm jomām), saskaņā ar kuru, tā kā Briseles I bis regulas 24. pantā nav skaidri paredzēts šāds scenārijs, tad šīs regulas 4. panta 1. punktā paredzētais vispārējais noteikums būtu piemērojams, tā teikt, “bez atrunām”. Līdz ar to tās dalībvalsts tiesām, kurā ir atbildētāja domicils, balstoties uz šo normu, būtu tiesības spriest tostarp par trešās valsts patenta reģistrāciju vai spēkā esamību. Turklāt, ja tajās tiktu celta prasība, tām saskaņā ar minēto noteikumu būtu pienākums to darīt, izņemot gadījumos, kad būtu piemērojams šīs regulas 33. un 34. pants (gadījums, kas tiks apspriests vēlāk) (
11
).
9.
Vispirms es pievērsīšos dažiem šāda Briseles I bis regulas lasījuma zemūdens akmeņiem (A), pēc tam apstiprināšu risinājumu, kuru biju piedāvājis no savas puses (B). Debates, kas Tiesā notika otrajā tiesas sēdē, galu galā mani vedinās izskatīt “trešo pieeju” (C).
A.
Tēzes par Briseles I bis regulas 4. panta 1. punkta “bez atrunu” piemērošanu dažiem zemūdens akmeņiem
10.
Šeit neatkārtošu visu kritiku, ko savos pirmajos secinājumos formulēju attiecībā uz tēzi par Briseles I bis regulas 4. panta 1. punkta “bez atrunu” piemērošanu. Es tikai atgādināšu divus aspektus, kas bija debašu centrā otrajā tiesas sēdē, proti, (1) to, cik ļoti būtu pretrunā starptautiskajām paražu tiesībām, ja dalībvalsts tiesas lemtu par trešās valsts patenta reģistrāciju vai spēkā esamību, un (2) to, vai šīs regulas teksts tā šābrīža redakcijā liek izvēlēties šādu risinājumu.
1. Starptautisko paražu tiesību uzliktie ierobežojumi valstu tiesu jurisdikcijai
11.
Kā apgalvo lielākā daļa ekspertu un kā otrajā tiesas sēdē turklāt atzinušas (neraugoties uz zināmu sākotnēju atturību) arī Francijas valdība un Komisija, starptautiskās paražu tiesības regulē valstu tiesu jurisdikciju (“adjudicatory jurisdiction”) civillietās un komerclietās. Būtībā valsts var leģitīmi pretendēt uz šādu jurisdikciju tikai tad, ja starp to un attiecīgo strīdu pastāvpietiekama saikne, kam var piemist teritoriāls vai valstisks raksturs. Līdz ar to, ja valsts nosaka savu tiesu starptautisko jurisdikciju, pieņemot starptautisko privāttiesību noteikumus (vai ja to dara Savienība attiecībā uz dalībvalstu tiesām), valstij (vai Savienībai) ir jāievēro šī kārtība (
12
).
12.
Šajā ziņā lielākajā daļā strīdu civillietās un komerclietās tās dalībvalsts tiesu universālā jurisdikcija, kurā ir atbildētāja domicils, kā paredzēts Briseles I bis regulas 4. panta 1. punktā, atbilst starptautiskajām paražu tiesībām. Proti, valsts var likumīgi izskatīt prasības, kas vērstas pret personām, kuru domicils ir tās teritorijā, pat ja šādas prasības attiecas turklāt uz faktiem, kas radušies citas valsts (dalībvalsts vai trešās valsts) teritorijā. Šis domicils veido šajā ziņā pietiekamu saikni starp pirmo valsti un šīm prasībām. Uz šī pamata dalībvalstu tiesas var leģitīmi lemt it īpaši par prasību par trešās valsts patenta pārkāpumu, kas vērsta pret “vietējo” atbildētāju (
13
). Īstenojot šādu tiesu jurisdikciju, dalībvalsts, kurā ir atbildētāja domicils, nepārkāpj attiecīgās trešās valsts suverenitāti. Pirmā valsts nekādā veidā nekavē otro valsti īstenot tās pašas jurisdikciju attiecībā uz konkrēto strīdu (
14
). Jurisdikciju pārklāšanās, kas no tā izriet saistībā ar vienu un to pašu strīdu, nav pretrunā (drīzāk ir piemītoša) starptautiskajām paražu tiesībām (
15
).
13.
Turpretim un izņēmuma kārtā attiecībā uz starptautiskajām paražu tiesībām būtu (ļoti) peļami, ja kādas dalībvalsts tiesas lemtu par
noteiktiem
strīdiem civiltiesību un komerctiesību jomā, kas saistīti ar kādu citu valsti (dalībvalsti vai trešo valsti), arī tādā gadījumā, ja attiecīgā atbildētāja domicils būtu pirmajā valstī. Tas pats attiecas it īpaši uz patentu reģistrācijas vai spēkā esamības jomu. Otrajā tiesas sēdē Francijas valdība un Komisija atzina, ka šajā jomā ir jāņem vērā suverenitātes apsvērumi, uzsverot, ka to nozīmīgums katrā atsevišķā gadījumā ir atšķirīgs. Manuprāt, ir jānošķir divas situācijas.
14.
No vienas puses, ir acīmredzams, ka vienas dalībvalsts tiesas nevar leģitīmi lemt par prasībām, kuru priekšmets
ir pat citā valstī (dalībvalstī vai trešā valstī) pieteikta vai reģistrēta patenta reģistrācija vai spēkā esamība, ņemot vērā šīs citas dalībvalsts vienas no tās struktūrām, proti, tās intelektuālā īpašuma biroja (turpmāk tekstā – “IIB”) iesaisti šā dokumenta piešķiršanā un reģistra, kurā tas reģistrēts, uzturēšanā.
15.
Tas nenozīmē, ka patenta piešķiršana ir “valdības akts”, kas atspoguļo “suverēnas” politiskās izvēles, kuras nav pakļautas pārbaudei ārvalstu tiesā. Mūsdienās IIB nav (vai ir reti) rīcības brīvība attiecībā uz šāda dokumenta piešķiršanas lietderīgumu. Tie izskata patentu pieteikumus, raugoties no piemērojamo tiesisko prasību skatpunkta, piešķir patentus, ja šīs prasības ir izpildītas, un pēc tam tos reģistrē. Vārdu sakot, to iesaiste ir drīzāk “automātiska” nekā “suverēna”. Tā tas a fortiori ir attiecībā uz valstu IIB lomu saistībā ar Eiropas patentiem (tādiem kā pamatlietā aplūkotais), jo, kad runa ir par šāda patenta “atzīšanu par spēkā esošu” to teritorijā (tādējādi piešķirot tam tādu pašu spēku kā valsts patentam), šie biroji vienīgi legalizē, ka EPB ir iepriekš veikusi CBE paredzēto patentspējas nosacījumu pārbaudi.
16.
Izskaidrojums patiesībā ir daudz vienkāršāks. Faktiski tas ir acīmredzams paražu tiesību princips, ka viena valsts nevar iejaukties citas valsts sabiedrisko pakalpojumu darbībā. Tāpat kā viena valsts nevar ar savu tiesu starpniecību uzdot ārvalstu struktūrai pieņemt kādu aktu, tā nevar arī grozīt vai atcelt to izdotos aktus. Valstij, uz kuru attiecas konkrētā struktūra, patiesībā šajā ziņā ir ekskluzīva piekritība pēc būtības. Līdz ar to, tāpat kā vienas dalībvalsts tiesas nevar uzdot citas valsts (dalībvalsts vai trešās valsts) IIB piešķirt patentu šīs citas valsts teritorijā, tās nevar uzdot šim birojam labot vai dzēst ierakstu tā uzturētā reģistrā vai pat pasludināt erga omnes attiecībā uz dokumentu, kas ir šīs reģistrācijas pamatā. Tikai minētā IIB valsts var leģitīmi pretendēt uz jurisdikciju šajā jautājumā (
16
). Uzsvēršu, ka, pretēji tam, kā liku domāt savu pirmo secinājumu 51. zemsvītras piezīmē, problēma ir tieši tāda pati attiecībā uz prasībām par Eiropas patentu valsts “daļu” reģistrāciju vai spēkā esamību (
17
).
17.
No otras puses, starptautiskajām paražu tiesībām principā nebūtu pretrunā tas, ka vienas dalībvalsts tiesas, kurās celta prasība pret “vietējo” atbildētāju, kuras priekšmets ir trešās valsts patenta pārkāpums, lemtu par šā patenta spēkā esamību kā par iepriekšēju jautājumu vai pakārtoti (šādas prasības veiksmīgam iznākumam obligāts nosacījums ir spēkā esoša dokumenta esamība), piemēram, ja šis atbildētājs ir izvirzījis iebildi par spēkā neesamību.
18.
Faktiski atbilstoši iepriekšējā punktā sniegtajiem skaidrojumiem un pretēji Electrolux apgalvotajam šajā ziņā noteicošs ir nevis izlemjamā jautājuma (patenta spēkā esamība) vai piemērojamo noteikumu (atsaukšanas iemesli vai – apgalvota procesuāla pārkāpuma gadījumā – trešās valsts tiesībās paredzēts(i) procesuālais(ie) noteikums(i) (
18
)) raksturs, bet gan pasludināmā nolēmuma raksturs. Prasībā par pārkāpumu dalībvalsts tiesas, kurās celta prasība, nevis pasludinās spriedumu par aplūkotā dokumenta tiesiskumu, bet savas spriešanas vidusposmā vienkārši piedāvās atbildi (par spēkā esamību vai neesamību) ar vienīgo nolūku atrisināt pamatjautājumu, kas tām uzdots (par pārkāpumu vai pārkāpuma neesamību). To pieņemtā nolēmuma rezolutīvajā daļā būs noteiktas pušu privāttiesības. Tajā atbildētājam tiks piespriests atlīdzināt kaitējumu (utt.) pierādīta pārkāpuma gadījumā vai, pretējā gadījumā, tiks noraidīta prasītāja prasība. Tā kā šādam nolēmumam līdz ar to ir tikai inter partes ietekme un tā kā pamatiem, kas saistīti ar dokumenta spēkā esamību, nav nekādas erga omnes ietekmes, šāds nolēmums nepārsniedz tās dalībvalsts tiesas jurisdikciju, kurā ir atbildētāja domicils (
19
).
2. Briseles I bis regulas teksts
19.
Noteikums par izņēmuma jurisdikciju patentu reģistrācijas un spēkā esamības jomā, kas minēts Briseles I bis regulas 24. panta 4. punktā, izriet no iepriekš minētajiem apsvērumiem par starptautiskajām paražu tiesībām. Ja dalībvalsts ir iesaistīta strīdā, šā noteikuma mērķis ir aizsargāt tās tiesības starptautiskajā sistēmā (
20
), nodrošinot, ka likumīgi lemt var tikai šīs valsts tiesas (
21
). Minētais noteikums izpilda šo mērķi pat pārmērīgi, jo, atgādināšu, tas neļauj kādas dalībvalsts tiesām prasībā par pārkāpumu tikai pakārtoti pārbaudīt citas dalībvalsts piešķirta patenta spēkā esamību (
22
).
20.
Tomēr, tā kā Briseles I bis regulas 24. panta 4. punkts attiecas vienīgi uz dalībvalstu patentiem, šī tiesību norma nevar (nesagrozot tās saturu) attiekties uz trešo valstu dokumentiem (
23
), un attiecībā uz tiem šī regula turklāt neparedz nevienu līdzvērtīgu noteikumu. Spriedumā Owusu Tiesa nosprieda, ka vienīgās pieļaujamās atkāpes no vispārējā noteikuma, kas (pašlaik) minēts šīs regulas 4. panta 1. punktā, ir tās, kas “īpaši noteikt[as]” (
24
) šajā pašā regulā. Vai no tā visa tomēr vajadzētu secināt, kā to dara BSH, Francijas valdība un Komisija, paradoksālu risinājumu, saskaņā ar kuru, lai gan atbildētāja dalībvalsts tiesu jurisdikcijā pilnībā nav spriest par citu dalībvalstu patentu spēkā esamību, tām būtu tiesības (un pat pienākums) lemt par prasībām par trešo valstu dokumentu spēkā esamību?
21.
Es (joprojām) tā neuzskatu.
22.
Šajā ziņā iesākumā atgādināšu, ka spriedumā Owusu Tiesa saglabāja iespēju īpašam scenārijam, kas mūs nodarbina (
25
). Tādēļ no šā sprieduma izrietošās atziņas nevar tam piemērot bez piesardzības.
23.
Šeit pilnīgi noteikti nav runa, kā lietā, kurā pasludināts minētais spriedums, par izņēmuma, kas tam ir absolūti pretējs, pievienošanu Briseles režīmam. Šajā gadījumā šī režīma izveidotāji jau no paša sākuma saprata, ka patentu reģistrācija un spēkā esamība ir atkarīga no specifiskiem jautājumiem, kas pamato atbildētāja dalībvalsts tiesu vispārējās jurisdikcijas noteikuma noraidīšanu. Līdz ar to viņi šajā nolūkā “īpaši paredzēja” noteikumu. To, ka šis noteikums attiecas vienīgi uz dalībvalstu dokumentiem, var viegli izskaidrot. Galu galā Briseles režīms ir Savienības iekšējais jurisdikcijas režīms un tas seko tai raksturīgiem mērķiem (proti, iekšējā tirgus pareizai darbībai un, nesenāk, brīvības, drošības un tiesiskuma telpas izveidei). Tādēļ šajā režīmā paredzētās atkāpes no vispārējā noteikuma, tostarp tā, kas attiecas uz patentu reģistrācijas un spēkā esamības jautājumu, bija izveidotas, lai sadalītu jurisdikciju civillietās un komerclietās starp dalībvalstu tiesām (
26
). Turpretim, tā kā Savienībai nav tiesību noteikt trešo valstu tiesu jurisdikciju, minētā režīma izveidotāji, protams, nav paredzējuši šādas atkāpes to labā. Patiesībā sākotnēji šajā režīmā tādas vispār nebija ietvertas.
24.
Raugoties uz iepriekš minēto skaidrojumu, būtu ļoti vienkāršoti secināt no tā, ka šīs “īpašās” atkāpes attiecas tikai uz dalībvalstīm, ka atbildētāja domicila dalībvalsts tiesu vispārējās jurisdikcijas noteikums ir absolūts attiecībās ar trešām valstīm un ir piemērojams “bez atrunām” pat prasībām par šo trešo valstu izsniegto patentu spēkā esamību, šādi ignorējot izņēmuma jurisdikciju, kas šajā jomā parasti ir atzīta šo valstu tiesām. Šāds iznākums drīzāk būtu visai kuriozs Briseles režīma “ārējs efekts”, kuru tā sākotnējie izveidotāji nav paredzējuši (
27
).
25.
BSH, Francijas valdība un Komisija tomēr iebilst, ka kopš Briseles I bis regulas pieņemšanas Briseles režīms ietver zināmas atkāpes par labu trešām valstīm, proti, šīs regulas 33. un 34. pantu. Šie lietas dalībnieki uzskata, ka līdz ar šiem jaunajiem pantiem Savienības likumdevējs ir vēlējies skaidri un it īpaši izsmeļoši noregulēt attiecības starp dalībvalstu tiesām un trešo valstu tiesām. Šajos pantos likumdevējs esot vēlējies atļaut pirmajām tiesām atteikties no savas jurisdikcijas par labu otrajām tiesām vienīgi tādos apstākļos kā šajos pantos paredzētie, proti, ja kādā dalībvalsts tiesā ir celta prasība (lai kāds būtu tās priekšmets), kas jau tiek izskatīta trešās valsts tiesās.
26.
Šis apgalvojums mani nepārliecina. Kā izriet no šīs regulas 33. un 34. panta formulējuma un no Briseles I bis regulas iedaļas, kurā ietverti šie panti, nosaukuma, tajos runa ir par īpašu jautājumu: litis pendens un “ārējām” saistītām prasībām. Lai arī šie panti, neapšaubāmi, skaidri un izsmeļoši regulē šo precīzo tēmu, nekas minētās regulas tekstā nevedina domāt, ka Savienības likumdevējs patiešām ir vēlējies, kā uzskata šie lietas dalībnieki (turklāt nepamatojot savu nostāju), ar tik precīzām tiesību normām atrisināt visus jautājumus, ko izvirza attiecības starp dalībvalstu tiesām un trešo valstu tiesām, tostarp jautājumus, kas attiecas uz šo pēdējo suverenitātes ievērošanu (
28
).
27.
Šajā ziņā sagatavošanas darbi nesniedz vairāk skaidrības. Lai gan, kā atgādinājušas šīs lietas dalībnieces, no tiem izriet, ka Francijas delegācija Padomē bija piedāvājusi plānotajai regulai pievienot pilnu šīm attiecībām veltītu noteikumu “korpusu” (kurā tostarp būtu atzīta dalībvalstu tiesu iespēja atteikties no jurisdikcijas lietās, kas ietilpst trešās valsts izņēmuma jurisdikcijā) un ka Savienības likumdevējs šo “korpusu” neizmantoja, neviens publisks dokuments neizskaidro iemeslu kādēļ (to otrajā tiesas sēdē apstiprināja Francijas valdība). Taču arī šeit no atteikuma pievienot aplūkotos noteikumus vien nevar secināt par kādu minētā likumdevēja “skaidru nodomu” attiecībā uz jautājumu, kas mūs interesē, un it īpaši “skaidru politisku izvēli” par labu dalībvalstu tiesu jurisdikcijai lemt it īpaši par jautājumiem, kas skar trešo valstu suverenitāti, piemēram, tiem, kas attiecas uz to piešķirto dokumentu spēkā esamību (
29
). Šis pats likumdevējs tikpat labi varēja vēlēties aprobežoties ar “ārēju”litis pendens regulējumu un pagaidām atstāt katras dalībvalsts tiesību ziņā (
30
) vai pat Tiesas izlemšanai, interpretējot spēkā esošos noteikumus (
31
), rast atbildi uz citiem jautājumiem, kas attiecas uz dalībvalstu tiesu un trešo valstu tiesu attiecībām, tostarp uz šajā lietā aplūkoto jautājumu.
28.
Vārdu sakot, ne teksts, lasot to kontekstā, ne Tiesas cieņa pret Savienības likumdevēju, ievērojot institucionālo līdzsvaru, neliek izvēlēties BSH, Francijas valdības un Komisijas piedāvāto risinājumu. Ņemot vērā “neskaidrību”, kas apņem šā likumdevēja nodomus, es uzskatu, ka, pretēji šīs valdības apgalvotajam, Tiesa neizrādītu “apdomību”, no šā instrumenta ar elementāru a contrario domu risinājumu (skat. iepriekš 20. punktu) secinot tik drastisku Briseles I bis regulas interpretāciju (
32
). Turpretim Tiesa parādītu šādu “apdomību”, ja tā no šīs regulas saskaņā ar savām ierastajām interpretācijas metodēm formulētu atbildi, kas būtu visatbilstošākā šā instrumenta mērķiem un augstākajiem standartiem, ko tie nodrošina (
33
).
29.
Šajā ziņā, no vienas puses, es jau paskaidroju savu pirmo secinājumu 124.–134. punktā, kādā ziņā “bez atrunu” Briseles I bis regulas 4. panta 1. punkta piemērošanas tēze būtu pretrunā tajā izvirzītajiem mērķiem. Es uzsvēršu tikai divus otrajā tiesas sēdē (no jauna) apspriestus punktus, proti, pareizu tiesvedību un Savienībā reģistrētu atbildētāju tiesisko aizsardzību.
30.
Attiecībā uz pirmo aspektu, lai arī atbildētāja dalībvalsts tiesu universālā jurisdikcija pārkāpumu jomā palīdz pareizai tiesvedībai (
34
), šim mērķim nebūtu atbilstoši, ja šo tiesu jurisdikcijā būtu (un tām būtu pienākums) lemt par prasībām par trešās valsts izsniegtu patentu spēkā esamību. Proti, minēto tiesu pasludināts spriedums par spēkā neesamību nekad netiktu atzīts šajā trešajā valstī un tātad praksē nevarētu būt pamats, lai tās IIB veiktu labojumu savos reģistros.
31.
Attiecībā uz otro aspektu šāds risinājums arī būtu problemātisks. Praksē tas varētu Savienībā reģistrētām personām un trešo valstu patentu īpašniecēm sava domicila tiesās likt saskarties ar nelietderīgām (iepriekšējā punktā izskaidroto iemeslu dēļ) vai pat ļaunprātīgām spēkā neesamības tiesvedībām, ko viņu konkurenti ir uzsākuši ar vienīgo mērķi tās vajāt (
35
).
32.
No otras puses, atgādināšu, ka, tā kā Savienībai, īstenojot tās kompetences, ir jāievēro starptautiskās tiesības, tajā skaitā paražu tiesības, Briseles I bis regula ir jāinterpretē saskaņā ar šīm tiesībām (
36
). Taču, ņemot vērā iepriekšējā iedaļā sniegtos skaidrojumus, es stipri šaubos, ka šo regulu ir iespējams interpretēt BSH, Francijas valdības un Komisijas ierosinātajā veidā. Briseles režīms nevar vienlaicīgi pretendēt uz universalitāti, kad runa ir par atbildētāju no Savienības (
37
), un ņemt vērā vienīgi dalībvalstu suverenitāti, ignorējot trešo valstu suverenitāti (
38
).
B.
“Refleksīvās iedarbības” teorija
33.
No vienas puses, ņemot vērā “bez atrunu” Briseles I bis regulas 4. panta 1. punkta piemērošanas tēzes visus zemūdens akmeņus, bet, no otras puses, faktu, ka šī regula (vēl) neietver skaidru atkāpi lietās, kas paredzētas šīs regulas 24. pantā, kad ir iesaistīta trešā valsts, savu pirmo secinājumu 147. un nākamajos punktos es ierosināju risinājumu (arī daudzpusīgu, jo tas vienādi piemērojams visām šīm jomām (
39
)), ko iedvesmojusi pirms daudziem gadiem G. Droz izstrādātā “refleksīvās iedarbības” teorija (
40
).
34.
Būtībā tā nozīmē, ka, lai arī dalībvalstu tiesām saskaņā ar Briseles I bis regulas 4. panta 1. punktā paredzēto vispārējo noteikumu (pretējas normas neesamības dēļ) ir jurisdikcija aplūkotajās jomās izskatīt strīdus, kuros iesaistītas trešās valstis, tomēr šis noteikums, interpretējot to kontekstuāli un teleoloģiski, ļauj tām neīstenot šo jurisdikciju. Lai gan, kā Tiesa jau nospriedusi spriedumā Owusu, šim noteikumam principā ir “imperatīvs raksturs”, es tāpat kā G. Droz uzskatu, ka šāda “rakstura” uzspiešana arī šādos gadījumos būtu “pārmērīga” (
41
).
35.
Praktiski tas nozīmētu, ka, ja kādas dalībvalsts tiesās ir iesniegta prasība pret “vietējo” atbildētāju, kuras priekšmets ir, piemēram, trešās valsts patenta spēkā esamība, un ja atbildētāja domicils ir pirmās valsts teritorijā, tad Briseles I bis regulas 4. panta 1. punkts atļautu šīm tiesām izmantot to valsts tiesībās paredzētās pilnvaras (lai kādas tās būtu, tajā skaitā tās, kas izriet no to starptautisko privāttiesību noteikumiem), lai atteiktos izlemt lietu. Tāpat arī, ja šādās tiesās ir celta prasība par pārkāpumu saistībā ar trešās valsts patentu pret šādu atbildētāju un tas ir izvirzījis iebildi par spēkā neesamību, tās varētu atteikties lemt par šo iebildi un attiecīgā gadījumā apturēt minēto tiesvedību, gaidot, kad trešās valsts iestādes, kas izsniegušas patentu, izlemj par tā spēkā esamību, tādā veidā, kas “atspoguļo” risinājumu, kas izriet no šīs regulas 24. panta 4. punkta (
42
).
36.
Kā es detalizēti izskaidroju savos pirmajos secinājumos, šī interpretācija, manuprāt, spēj sniegt aplūkotajai problēmai risinājumu, kas, visnotaļ ievērojot teksta robežas, liecina par neapstrīdamu pragmatismu (
43
). It īpaši, tā kā dalībvalstu tiesām nav pilnībā atņemta jurisdikcija, bet tām vienkārši ir iespēja nelemt, šis risinājums tām sniedz zināmu elastību ņemt vērā katra atsevišķa gadījuma apstākļus un vajadzības gadījumā īstenot šo jurisdikciju, lai izvairītos no taisnīguma liegšanas, ja lietas dalībniekiem nebūs iespējas saņemt lietas taisnīgu izskatīšanu iesaistītās trešās valsts tiesās (
44
).
37.
Pretēji Francijas valdības paustajam otrajā tiesas sēdē, minētā interpretācija neliktu apšaubīt Briseles režīma “vispārējo un saskaņoto” raksturu (
45
). Pirmkārt, runa nav par mūs interesējošā jautājuma izslēgšanu no šā režīma un tā atstāšanu pilnībā katras dalībvalsts tiesību ziņā. To joprojām regulētu minētais režīms. Vienkārši tajā kā atbilde būtu paredzēta daļēja un regulēta atsauce uz tiesas, kurā celta prasība, valsts tiesībām (
46
). Otrkārt, šāda interpretācija tieši uzlabotu minētā režīma saskaņotību. Faktiski tā nodrošinātu, ka šajā jomā līdzīgām situācijām būtu vienādi risinājumi.
38.
BSH (
47
), Francijas valdība un Komisija otrajā tiesas sēdē arī atkārtoja savos pirmajos apsvērumos pausto kritiku, ka, ja dalībvalstu tiesām tiktu sniegta iespēja, balstoties uz to valstu tiesībām, nelemt aplūkotajās lietās, tad tiktu ietekmēta jurisdikcijas paredzamība un līdz ar to tiesiskā noteiktība, kā arī Briseles I bis regulas vienveidīga piemērošana, un tas būtu pretrunā sprieduma Owusu“garam”.
39.
Tomēr tas mani joprojām nepārliecina. No vienas puses, atšķirībā no lietas, kurā pasludināts spriedums Owusu, šeit nebūtu runa par plašas rīcības brīvības piešķiršanu dalībvalstu tiesām, lai tās varētu neīstenot savu jurisdikciju visos“ārējos” strīdos (kas attiecīgā gadījumā nopietni ietekmētu to jurisdikcijas paredzamību) (
48
), bet par to, lai tām atzītu šauru rīcības brīvību, lai nelemtu specifiskās jomās, ja – un vienīgi tad, ja – tas “atspoguļotu” risinājumus, kas ir piemērojami saskaņā ar Briseles I bis regulas 24. pantu.
40.
No otras puses, attiecībā uz Briseles I bis regulas vienveidīgu piemērošanu visās dalībvalstīs šajās valstīs ir plaši atzīts, ka valstu tiesām nevajadzētu izskatīt lietas, kas attiecas uz aplūkotajām jomām, kad ir iesaistīta cita valsts (
49
). Tādējādi valstu tiesībās dalībvalstu tiesām parasti ir piešķirtas tiesības atteikties lemt šādā situācijā (
50
). Visbeidzot, lai gan precīzi nosacījumi, lai to izdarītu, dažādās dalībvalstīs principā var atšķirties, atgādināšu, kā izskaidrots manu pirmo secinājumu 150.–152. punktā, ka Savienības tiesības regulē valstu tiesības pietiekami nozīmīgā mērā. Tas garantētu, ka šāds risinājums tiktu piemērots pietiekami saskaņoti visā Savienībā.
41.
Otrajā tiesas sēdē Francijas valdība arī apgalvoja, ka šādas izņēmuma jurisdikcijas noteikumu “refleksīvas iedarbības” nostiprināšana nozīmētu regulēt vairākus praktiskus jautājumus (apstākļus, kādos attiecīgajai tiesai drīzāk būtu jāaptur tiesvedība nekā jāatsakās no jurisdikcijas, iespēja šai tiesai pēc savas iniciatīvas lemt par šādu pasākumu u.c.), ko Tiesa nevar izdarīt judikatūras ceļā. Patiesībā, manuprāt, Tiesai nebūtu jāizgudro izsmeļošs režīms, lai atteiktos no jurisdikcijas, bet būtu jānosaka zināmi no Savienības tiesībām izrietoši imperatīvi un pārējā daļā jāatsaucas uz katras dalībvalsts valsts tiesībām (
51
) (tomēr noteikti gaidot, kad pats Savienības likumdevējs Briseles I bis regulā pievienos šādu režīmu).
C.
Iespējamā “trešā pieeja”
42.
Paturot to prātā, daži Tiesas uzdoti jautājumi pirms otrās tiesas sēdes un Komisijas sniegtās atbildes ļauj saskatīt “trešās pieejas” iespējamību, kas būtu reizē gan mērķētāka (attiecībā uz patentu reģistrāciju un spēkā esamību), gan radikālāka par manis ierosināto atbildi (un kura, atzīšu, man nebija ienākusi prātā, rakstot pirmos secinājumus).
43.
Šī “trešā pieeja” nozīmētu interpretēt Briseles I bis regulas 4. panta 1. punktu, ņemot vērā kontekstu, kādā tas iekļaujas (skat. iepriekš 23. punktu), šajā regulā izvirzītos mērķus un starptautiskās paražu tiesības (skat. iepriekš 14.–18. punktu), tādā nozīmē, ka tas nepiešķir nekādu jurisdikciju atbildētāja dalībvalsts tiesām izskatīt prasības, kuru priekšmets ir trešo valstu patentu reģistrācija vai spēkā esamība (
52
). Turklāt, ja kā šajā gadījumā jautājums par šāda patenta spēkā esamību ir izvirzīts kā iebilde prasībā par pārkāpumu, šī tiesību norma piešķirtu šīm tiesām jurisdikciju izlemt šo jautājumu vienīgi pakārtoti (
53
), tikai ar mērķi pieņemt lēmumu prasībā (
54
). Tā nedotu šīm tiesām pilnvaras piešķirt erga omnes iedarbību pamatiem, kas saistīti ar dokumenta spēkā esamību (vai a fortiori sava nolēmuma rezolutīvajā daļā šajā sakarā sniegt atzinumu, kam būtu tāda iedarbība) (
55
).
44.
Praksē tas nozīmētu, ka, lai gan Briseles I bis regula būtu piemērojama šādām prasībām (vai iebildēm), ja atbildētāja domicils ir Savienībā, tā nepiešķirtu jurisdikciju (vai šādas pilnvaras sniegt erga omnes atzinumu) nevienai no dalībvalsts tiesām. Līdz ar to, ja šādā tiesā tiktu celta līdzīga prasība pret “vietējo” atbildētāju, tai būtu jāatzīst savas jurisdikcijas neesamība to izskatīt (vai attiecībā uz iebildi par spēkā neesamību, kas izvirzīta prasībā par pārkāpumu, jāierobežo sava nolēmuma iedarbība attiecībā uz lietas dalībniekiem), balstoties uz minēto regulu (
56
).
45.
Šādai interpretācija būtu vairāki ieguvumi. Vispirms, teorētiski, pasludinot, ka Briseles režīms dalībvalstu tiesām nepiešķir nekādu jurisdikciju trešo valstu patentu atzīšanai par spēkā neesošiem (vai prasībā par pārkāpumu piešķirt erga omnes ietekmi dažiem saviem secinājumiem), Tiesa izdarītu, bez šaubām, radikālus, taču loģiskus secinājumus (un līdz ar to pilnībā pamatojamus) no apsvērumiem par starptautiskajām paražu tiesībām, kas izklāstītas šo secinājumu 14.–18. punktā.
46.
Pēc tam, šāda interpretācija praksē nodrošinātu zināmu saskaņu starp risinājumiem, kas piemērojami “Savienības iekšienē”, un tiem, kas piemērojami attiecībās ar trešām valstīm, turklāt arī šeit pilnībā ievērojot Briseles I bis regulas 24. panta 4. punkta formulējumu (
57
). Tā atspoguļotu arī tos ierobežojumus, kas pastāv salīdzināmajās tiesībās, it īpaši dalībvalstu tiesībās (
58
).
47.
Visbeidzot, šīs interpretācijas ieguvums būtu arī pilnībā vienveidīgs (jo dalībvalstu tiesu jurisdikcijas neesamība izrietētu tieši no Briseles I bis regulas, kas ir vienādi piemērojama visā Savienībā) un paredzams (jo šīm dalībvalstu tiesām nebūtu atstāta nekāda rīcības brīvība attiecībā uz iespēju lemt) risinājums izvirzītajai problēmai. Tādējādi tā būtu pilnībā atbilstoša sprieduma Owusu“garam”.
48.
Taču šāda Briseles I bis regulas interpretācija dotu ieganstu zināmai kritikai. Vispirms teorētiskā plānā varētu iebilst, ka tā būtu spriedzē ar Briseles I bis regulas 4. panta 1. punktā paredzēto jurisdikcijas noteikumu. Šis noteikums balstās uz personiskām saitēm starp noteiktajām tiesām un attiecīgo atbildētāju. Uz šā pamata un kā norādīju šo secinājumu 6. punktā, šo tiesu jurisdikcija principā aptver visas prasības, kas celtas pret šo atbildētāju. Šis noteikums pats par sevi nekādi nenošķir atšķirīgas strīda jomas.
49.
Taču iebildei ir robežas. Faktiski “ārpus Savienības” situācijās dažas jomas ir izslēgtas no atbildētāja dalībvalsts tiesu jurisdikcijas, izmantojot citas Briseles I bis regulas normas (it īpaši tās 24. pantu). Tātad tas nozīmētu vienkārši piekrist, ka dažkārt tāpat ir arī strīdos, kuros iesaistītas trešās valstis, atzīstot šīs regulas 4. panta 1. punkta ietvaros, ka ir daži netieši šīs jurisdikcijas ierobežojumi, ko nosaka starptautiskās paražu tiesības.
50.
Pēc tam varētu norādīt, ka vairāki oficiālie ziņojumi saistībā ar Briseles instrumentiem (
59
), Atzinuma 1/03 fragments (
60
) un šīs regulas 24. apsvēruma otrā daļa (
61
) liek domāt, ka patiesībā dalībvalstu tiesām, balstoties uz šīs regulas 4. panta 1. punktu, patiešām ir jurisdikcija izskatīt tādas prasības kā patentu reģistrācija vai spēkā esamība, ja ir iesaistīta trešā valsts.
51.
Paturot to prātā, arī šeit iebildei ir robežas. Pirmkārt, minētie ziņojumi ne tikvien nepamato tajos pausto nostāju un nesniedz Briseles režīma autentisku interpretāciju, tie, lielākais, veido nesaistošas vadlīnijas šajā sakarā (
62
). Otrkārt, tā kā Atzinums 1/03 kā tāds neattiecas uz šīs lietas pamatā esošo problēmu (
63
), minēto fragmentu var uzskatīt drīzāk par obiter dictum, kas atvērts atsevišķam niansēm un precizējumiem, nekā par Tiesas pilnībā izspriestu nostāju šajā jautājumā (
64
). Treškārt, spriedze ar Briseles I bis regulas 24. apsvērumu ir ļoti relatīva (
65
).
52.
Visbeidzot, praktiskā ziņā kritika, ko varētu vērst pret šādu Briseles I bis regulas 4. panta 1. punkta interpretāciju, ir risinājuma, ko tā piedāvā, nelokāmība. Faktiski, tā kā dalībvalstu tiesām (radikāli) nebūs jurisdikcijas lemt par prasībām, kuru priekšmets ir trešo valstu patentu reģistrācija vai spēkā esamība, šīm tiesām nebūs nekādas rīcības brīvības, lai izvērtētu atteikšanās izskatīt lietu lietderību. Tām būtu jāatsakās jebkurā gadījumā. Dažos gadījumos tas varētu piespiest prasītājus iesniegt apelāciju trešās valsts tiesā, kura negarantē lietas taisnīgu izskatīšanu. Šādā gadījumā minētajām tiesām nebūtu iespējas izskatīt lietu pašām.
53.
Arī šīs kritikas spēks ir relatīvs. Ja arī dažos kontekstos šāda izvēles iespēja, manuprāt, ir būtiska (
66
), tās lietderība ir strīdīgāka īpašajos gadījumos, kas mūs interesē. Ja dalībvalstu tiesām būtu jāsniedz erga omnes atzinums par trešās valsts patenta spēkā esamību, tās pārsniegtu starptautisko paražu tiesību noteiktās robežas pat tad, ja tas būtu “nepieciešamības” dēļ (jo šīs trešās valsts tiesas nespētu garantēt lietas taisnīgu izskatīšanu), un to nolēmumam joprojām nebūtu praktiskas vērtības (
67
). Turklāt, ja no tā tostarp izrietētu, ka trešās valsts patenta īpašnieka konkurents, kura domicils ir Eiropas Savienībā, nekad nevarētu celt prasību par tāda patenta spēkā neesamību dalībvalsts tiesās, šāds konkurents tomēr varētu apstrīdēt minētā patenta spēkā esamību pakārtoti, piemēram, iespējamā pret viņu celtā prasībā par pārkāpumu (ja vien viņa paša domicils ir Savienībā), vai arī saistībā ar prasību par atbildības “negatīva fakta konstatēšanu”, kas celta pret šo īpašnieku. Tātad viņam nebūtu atņemta jelkāda aizsardzība dalībvalstu tiesās pret nepamatotiem trešo valstu patentiem.
III. Secinājumi
54.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai atbildēt uz Svea Hovrätt (Apelācijas tiesa, Stokholma, Zviedrija) uzdoto trešo prejudiciālo jautājumu šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 24. panta 4. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka
šī tiesību norma nav piemērojama attiecībā uz trešā valstī reģistrēta patenta spēkā esamību. Tomēr dalībvalstu tiesas, kurām ir jurisdikcija saskaņā ar citu šīs regulas tiesību normu, var nelemt par šo jautājumu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Secinājumi lietā BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:159) (turpmāk tekstā – “mani pirmie secinājumi”).
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Briseles I bis regula”).
(
4
)	Saskaņā ar Konvencijā par Eiropas patentu piešķiršanu, kas parakstīta Minhenē (Vācija) 1973. gada 5. oktobrī (turpmāk tekstā – “CBE”), paredzēto procedūru.
(
5
)	Skat. Briseles I bis regulas 13. apsvērumu un 4. panta 1. punktu.
(
6
)	Vismaz tad, ja, kā šajā gadījumā, neviena starptautiska konvencija neregulē šo jautājumu starp Savienību (vai tiesas, kurā celta prasība, dalībvalsti) un attiecīgo trešo valsti (skat. manu pirmo secinājumu 23. un 135.–138. punktu).
(
7
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 8. septembris, IRnova (C‑399/21, “spriedums IRnova”, EU:C:2022:648, 40. un 48. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
8
)	Pārkāpums (nepieciešami) notiek tās valsts teritorijā, kura piešķīrusi attiecīgo patentu, jo atbilstoši teritorialitātes principam ar šo patentu piešķirto tiesību piemērošana ir ierobežota ar šo teritoriju.
(
9
)	Spriedums, 2005. gada 1. marts (C‑281/02, turpmāk tekstā – “spriedums Owusu”, EU:C:2005:120, 10. un 11., kā arī 24.–26. punkts). Šis spriedums atsaucas uz Konvenciju par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās, kas parakstīta Briselē 1968. gada 27. septembrī (OV 1978, L 304, 36. lpp.), kas vēlāk tika aizvietota ar Padomes Regulu (EK) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.), kura pati tika aizvietota ar Briseles I bis regulu. Ņemot to vērā, ir jānodrošina interpretācijas pēctecība attiecībā uz šo instrumentu piemērošanas jomu un to atbilstošajām normām (skat. it īpaši spriedumu IRnova (29. un 37. punkts)).
(
10
)	Šis jautājums mutatis mutandis rodas arī tad, ja Savienības tiesā ir celta prasība strīdā, uz kuru attiecas ekskluzīva vienošanās par tiesas izvēli. Briseles I bis regulas 25. pantā ir paredzēts, ka dalībvalstu tiesām principā ir jāizpilda šāda vienošanās, ja tajā ir norādītas citas “dalībvalsts” tiesas, nepieminot, kāds būtu vienošanās scenārijs par labu trešās valsts tiesām. Ņemot vērā šo secinājumu ievirzi, es koncentrēšos uz strīdiem par trešo valstu patentu reģistrāciju un spēkā esamību, tomēr rūpīgi aplūkošu šos citus scenārijus.
(
11
)	Tāpat arī atbildētāja dalībvalsts tiesām būtu jurisdikcija un tām būtu jālemj, ja tajās būtu celta prasība, neraugoties uz ekskluzīvu vienošanos par tiesas izvēli par labu trešās valsts tiesām, jo Briseles I bis regulā nav paredzēts pretējs noteikums.
(
12
)	Skat. it īpaši Parrish, A. “Adjudicatory Jurisdiction and Public International Law: The Fourth Restatement’s New Approach”, no: Stephan, P. B. un Cleveland, S. A. (red.), The Restatement and Beyond: The Past, Present, and Future of U.S. Foreign Relations Law, Oxford Academic, Ņujorka, 2020, 303.–318. lpp.; Roorda, L. un Ryngaert, C. “Public International Law Constraints on the Exercise of Adjudicatory Jurisdiction in Civil Matters”, no: Forlati, S. un Franzina, P. (red.), Universal Civil Jurisdiction – Which Way Forward?, BRILL, Leyde, 2020, 74.–95. lpp.; un Mills, A. “Rethinking Jurisdiction in International Law”, The British Yearbook of International Law, 2014, 84. sēj., Nr. 1, 2014, 187.–239. lpp.
(
13
)	Dažas ārvalstu tiesas uzskata, ka starptautiskās paražu tiesības vai starptautiskā cieņa (comitas gentium) liedz tām lemt par ārvalsts patenta pārkāpumu (skat. it īpaši United States Court of Appeals for the Federal Circuit (Amerikas Savienoto Valstu Federālās apgabaltiesas Apelācijas tiesa), 2007. gada 1. februāris, Jan K. Voda, M.D. v Cordis Corp., 476 F.3d 887, 905 (Fed. Cir. 2007). Tā tas nav. Attiecībā uz paražu tiesībām es jau paskaidroju kādēļ. Attiecībā uz Comitas gentium tas, ka vienas valsts tiesa piešķir iedarbību citas valsts dokumentam, tieši pretēji, ir cieņas akts pret to (skat. Supreme Court (Apvienotā Karaliste), 2011. gada 27. jūlijs, Lucasfilm Limited and others v Ainsworth and another, [2011] UKSC 39, 104., 105. un 109. punkts).
(
14
)	Pēc analoģijas skat. Owusu (30. un 31. punkts).
(
15
)	Patiesībā pietiekamas saiknes paražu tiesību izpratnē var pastāvēt ar dažādām valstīm, kā tas ir šajā gadījumā. Dalībvalstis var mazināt paralēlu tiesvedību un pretēju nolēmumu risku, kas raksturo šādu jurisdikcijas pārklāšanos, vai nu pieņemot iekšējus risinājumus (piemēram, Common law valstu “forum non conveniens” doktrīnu vai civiltiesību valstu litis pendens noteikumus), vai noslēdzot savā starpā starptautiskus līgumus, kas sadala jurisdikciju civillietās un komerclietās starp to attiecīgajām tiesām.
(
16
)	Skat. manu pirmo secinājumu 61. punktu un 52. zemsvītras piezīmi, kā arī minētās atsauces. Turklāt skat. Droz, G. Compétence judiciaire et effets des jugements dans le Marché commun, Parīze, Dalloz, 1972, Nr. 156; Mayer, P. “Droit international privé et droit international public sous l’angle de la notion de compétence”, Revue critique de droit international privé, 1979, Nr. 54, 1979, 362. un 374.–376. lpp., un Pataut, E. Principe de souveraineté et conflits de juridictions (Étude de droit international privé), LGDJ, Parīze, 1999, Nr. 4–11, 48, 97 un 359. Šādi apsvērumi par starptautiskajām paražu tiesībām ir piemērojami lielākajā daļā no jomām, kas minētas Briseles I bis regulas 24. pantā. Tādējādi iepriekš 16. punktā minēto iemeslu dēļ dalībvalsts tiesas nevar lemt par prasību, kuras priekšmets ir ierakstu spēkā esamība cita veida ārvalsts reģistrā (24. panta 3. punkts). Šīs tiesas arī nevar lemt par prasību, kuras priekšmets ir sprieduma izpilde (24. panta 5. punkts) citā valstī, ņemot vērā katras valsts izņēmuma jurisdikciju īstenot piespiedu pasākumus savā teritorijā (skat. Cour permanente de Justice internationale [Starptautiskās Justīcijas Pastāvīgās palātas] spriedumu Francija pret Turciju (“S.S. Lotus lieta”), 1927. gada 7. septembris, C.P.J.I. Recueil 1927, A 10. sērija, 18. lpp.). Visbeidzot, (iespējams) tas būtu pretēji starptautiskajām paražu tiesībām, ja kādas dalībvalsts tiesa lemtu par lietu tiesību vai nekustamā īpašuma, kas atrodas ārvalstīs, tiesību spēkā esamību (24. panta 1. punkta pirmais ievilkums), ņemot vērā saikni starp šādu lēmumu un katras valsts teritoriālo suverenitāti (skat. Mills, A., op. cit., 204. lpp.). Turpretī šādi paražu tiesību jautājumi nerodas saistībā ar telpu nomu/īri (24. panta 1. punkta otrais ievilkums) vai uzņēmumu un to institūciju lēmumu spēkā esamību (24. panta 2. punkts).
(
17
)	Patiesībā, atkāpjoties no EPB kompetences (skat. CBE 99.–105. pantu), šādu patentu var atsaukt tikai “daļu” pa “daļai” valsts tiesās. Arī šeit vienīgi tās valsts tiesa, kurā reģistrēta kāda “daļa”, var pasludināt tās spēkā neesamību un uzdot svītrot to no valsts reģistra, un nav nozīmes, ka CBE ir paredzēti Eiropas patentu atsaukšanas iemesli (100. pants) un ka šajā gadījumā aplūkotā patenta Turcijas “daļai” ir tāds pats saturs kā Zviedrijas “daļai”.
(
18
)	Ja atbildētāja dalībvalsts tiesas var izskatīt prasību par pārkāpumu, kas attiecas uz trešās valsts patentu, tām ir obligāti jāvērtē dokumenta pārkāpums (un spēkā esamība) no šīs trešās valsts tiesību skatpunkta. Lai arī ikviena valsts var noteikt patentu tiesības, katrai valstij ir ar likumu noteikta ekskluzīva kompetence attiecībā uz dokumentiem, ko tā izsniedz savā teritorijā. Vienīgi attiecīgā valsts var noteikt, kādas tiesības šie dokumenti piešķir un to spēkā esamības nosacījumus (skat. šajā ziņā Mayer, P., op. cit., 349.–351. lpp.).
(
19
)	Skat. manu pirmo secinājumu 44. un 62. punktu. Pretēji Electrolux apgalvotajam, patentu teritorialitātes princips, kas atzīts it īpaši Parīzes Konvencijā par rūpnieciskā īpašuma aizsardzību, kas parakstīta Parīzē (Francija) 1883. gada 20. martā, kurā jaunākie grozījumi izdarīti Stokholmā (Zviedrija) 1967. gada 14. jūlijā un kas grozīta 1979. gada 28. septembrī (Recueil des traités des Nations unies, 828. sēj., Nr. 11851, 305. lpp.) (4.a pants), un CBE (2. panta 2. punkts), neietekmē dalībvalstu tiesu jurisdikciju. Patiesībā šie līgumi šajā jautājumā ir neitrāli. Lai gan saskaņā ar šo principu patents piešķir aizsardzību, kas ir ierobežota ar to izsniegušās valsts teritoriju un atkarīga no šīs valsts tiesībām, tas neliedz ārvalstu tiesām lemt par attiecīgā dokumenta pārkāpumu vai pat spēkā esamību (pakārtoti) (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 19. aprīlis, Wintersteiger, C‑523/10, EU:C:2012:220, 30. punkts). Minētais princips vienīgi prasa, lai tas notiktu, ņemot vērā šīs pirmās valsts tiesības, turklāt šī prasība izriet jau no paražu tiesībām (skat. šo secinājumu 18. zemsvītras piezīmi).
(
20
)	Noteikums par ekskluzīvo jurisdikciju attiecībā uz ierakstu spēkā esamību publiskajos reģistros un noteikums par spriedumu izpildi, kas izklāstīti attiecīgi šā panta 3. un 5. punktā, un pat noteikums par jurisdikciju attiecībā uz nekustamo īpašumu, kas izklāstīts 1. punkta pirmajā ievilkumā, manuprāt, arī atspoguļo starptautiskās paražu tiesības. No otras puses, noteikums par telpu nomu/īri un noteikums par sabiedrību (u.c.) spēkā esamību, kas izklāstīti attiecīgi minētā panta 1. punkta otrajā ievilkumā un 2. punktā, izriet no vienkāršiem apsvērumiem par pareizu tiesvedību. Skat. šo secinājumu 16. zemsvītras piezīmi, manu pirmo secinājumu 126. punktu un 113. zemsvītras piezīmi un tajos minētās atsauces, kā arī Pataut, E., op. cit., Nr. 4–11, 357. un 385.
(
21
)	Saskaņā ar šo noteikumu pastāvēšanas iemeslu tiem ir imperatīvs raksturs, kas “ar īpašu iespaidu attiecas [..] uz tiesām” (spriedums, 2006. gada 13. jūlijs, GAT (C‑4/03, “spriedums GAT”, EU:C:2006:457, 24. punkts)). Dalībvalsts tiesām, kurās celta pamatprasība, kura galvenokārt attiecas uz citas dalībvalsts patenta spēkā esamību, pēc savas iniciatīvas ir jāpaziņo, ka tām nav jurisdikcijas (skat. Briseles I bis regulas 27. pantu). Turklāt, ja šīs tiesas ir pasludinājušas spriedumu, kas ir pretrunā šiem noteikumiem, to nevar atzīt vai izpildīt citā dalībvalstī (skat. šīs regulas 45. panta 1. punkta e) apakšpunktu).
(
22
)	Šāda risinājuma kritiku skat. manu pirmo secinājumu 41.–63. punktā.
(
23
)	Skat. spriedumu IRnova (34. un 35. punkts).
(
24
)	Spriedums Owusu (37. punkts).
(
25
)	Skat. spriedumu Owusu (48.–52. punkts), kā arī manu pirmo secinājumu 119. un 155. punktu. Šādi Tiesa sekoja ģenerāladvokāta F. Ležē [P. Léger] secinājumiem šajā lietā (C‑281/02, EU:C:2004:798, 69.–71., 217. un 280. punkts).
(
26
)	Un tas skaidri izriet no Briseles I bis regulas 4. panta 1. punkta un 5. panta 1. punkta apvienota lasījuma.
(
27
)	Skat. Droz, G., op. cit., Nr. 165; de Vareilles‑Sommières, P. “The Mandatory Nature of Article 2 of the Brussels Convention and Derogation from the Rule It Lays Down”, no: de Vareilles‑Sommières, P. (red.), Forum Shopping in the European Judicial Area, Hart Publishing, Londona, 2007, 101.–114. lpp.; Schauwecker, M. “Extraterritorial Patent Jurisdiction: Can One Sue in Europe for Infringement of a U.S. Patent?”, TTLF Working Paper, Nr. 10, 2011, 43. lpp.; un Mills, A. “Private International Law and EU External Relations: Think Local Act Global, or Think Global Act Local?”, The International and Comparative Law Quarterly, 65. sēj., Nr. 3, 2016, 541.–579. lpp., it īpaši 541., 542., 568. un 569. lpp.
(
28
)	Skat. manu pirmo secinājumu 118. punktu un 108. zemsvītras piezīmi, un tajos minētās atsauces.
(
29
)	Šajā sakarā var redzēt, ka Francijas delegācija Padomē piedāvāja arī Briseles I bis regulā īpaši norādīt, ka, ja kādas dalībvalsts tiesā ir celta prasība tādā lietā, uz kuru attiecas šīs regulas 24. pantā paredzētais izņēmuma jurisdikcijas noteikums, bet kurā ir iesaistīta trešā valsts, tad ir piemērojams minētās regulas 4. panta 1. punktā paredzētais vispārīgais noteikums (skat. dokumentu 8205/12, 2012. gada 27. marts, Note from the French delegation to Working Party on Civil Law Matters (Brussels I), 5. lpp., “Article 34(1)”). Taču Savienības likumdevējs nav pārņēmis arī šo precizējumu. Acīmredzot tas ir vēlējies neizlemt “skaidri”, bet, tieši pretēji, atstāt atvērtu mūs interesējošo jautājumu.
(
30
)	Atsaukšos uz Vācijas delegācijas piezīmi, kurā norādīts, ka tā iebilst pret Francijas delegācijas ierosinājumu, jo “Briseles I bis regula pilnībā neregulē dalībvalstu tiesu starptautisko jurisdikciju attiecībā pret trešo valstu tiesām”, un ka tā tam vajadzētu arī palikt (Eiropas Savienības Padome, dokuments 13756/11 ADD 1, 2011. gada 9. septembris, Note from German delegation to Working Party on Civil Law Matters (Brussels I), 3. lpp.).
(
31
)	Skat. Hess, B. “The Proposal for a Regulation of the European Parliament and of the Council on Jurisdiction and the Recognition and Enforcement of Judgments in Civil and Commercial Matters (Recast)”, Think Tank European Parliament, 2011, 13. lpp.: “Komisija nepārņēma ierosinājumu no literatūras, saskaņā ar kuru [Briseles I bis regulas] 22. pantā minētajai izņēmuma jurisdikcijai būtu jāizslēdz arī ES tiesu jurisdikcija analogās situācijās, kas rodas trešās valstīs (minētā ‘refleksīvā iedarbība’). Šis risinājums šķiet pieņemams, ņemot vērā, ka refleksīvās iedarbības noteikšanu var uzskatīt par
regulas interpretācijas jautājumu, kuru vajadzības gadījumā var izvērtēt EST [..].” (mans izcēlums)
(
32
)	Šā autoritārā lasījuma dramatiskākās sekas (jo tās būtu īpaši nozīmīgas praktiskā un ekonomiskā ziņā) būtu vienošanos par tiesas izvēli lietderīgās iedarbības drastisks samazinājums par labu trešo valstu tiesām (jo regulā nav nevienas šiem līgumiem veltītas atkāpes). Savu pirmo secinājumu 129.–131. punktā es pietiekami pierādīju minētā lasījuma nepamatojamo raksturu šajā sakarā.
(
33
)	Pretēji Francijas valdības apgalvotajam, Tiesa, šādi rīkojoties, “[ne]pārņemtu Savienības likumdevēja lēmumus”. Galu galā šim likumdevējam nekas netraucētu (beidzot) izlemt šo jautājumu nākamajā Briseles režīma pārstrādāšanā un pieņemt šajā jomā skaidrus noteikumus, kas aizvietotu Tiesas sniegto interpretāciju.
(
34
)	Tas ļauj vienai un tai pašai tiesai visaptveroši lemt par prasībām, kas attiecas uz valsts patentiem, “daudzvalstu” [patentu] pārkāpumu jomā un kurām ir vienāds vai līdzīgs priekšmets un prasījumi (it īpaši dažādas Eiropas patentu “daļas”), tādiem kā BSH formulējusi šajā lietā, šādi izvairoties no pretrunīgu lēmumu riska.
(
35
)	Skat. šajā ziņā Droz. G., minēts iepriekš, Nr. 168.
(
36
)	Skat. it īpaši spriedumus, 1998. gada 16. jūnijs, Racke (C‑162/96, EU:C:1998:293, 46. punkts); 2018. gada 27. februāris, Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, 47. punkts) un, 2022. gada 26. aprīlis, Polija/Parlaments un Padome (C‑401/19, EU:C:2022:297, 70. punkts).
(
37
)	Skat. šo secinājumu 5. un 6. punktu.
(
38
)	Vai arī, respektēt šo suverenitāti ļoti daļēji un netieši saistībā ar Briseles I bis regulas 33. un 34. pantā paredzēto litis pendens mehānismu, atkarībā no tik nejaušiem un patvaļīgiem apstākļiem kā tas, vai attiecīgās trešās valsts tiesās tika celta prasība un vai tas notika pirms prasības celšanas atbildētāja dalībvalsts tiesās (skat. šo secinājumu 25. punktu).
(
39
)	Lai gan iepriekš aplūkotie starptautisko paražu tiesību apsvērumi attiecas tikai uz dažiem no šiem jautājumiem (sk. šo secinājumu 16. un 20. zemsvītras piezīmi), no Brisele I bis regulas sistēmas un mērķiem izrietošais “refleksīvās iedarbības” pamatojums vienlīdz attiecas uz visiem šiem jautājumiem. Turklāt šis risinājums būtu vienādi piemērojams (taču mazliet atšķirīgu iemeslu dēļ) lietās, uz kurām attiecas ekskluzīva vienošanās par tiesas izvēli par labu trešo valstu tiesām.
(
40
)	Droz, G., op. cit., Nr. 164–169.
(
41
)	Droz, G., op. cit., Nr. 167.
(
42
)	Attiecībā uz šo risinājumu skat. manu pirmo secinājumu 77.–94. punktu. Proti, “refleksīvās iedarbības” teorijā gadījumi, kuros dalībvalstu tiesas drīkst nelemt, sakrīt ar Briseles I bis regulas 24. panta materiālās piemērošanas jomu. Protams, tas nozīmētu starptautiskajā sistēmā paplašināt šo risinājumu attiecībā uz iebildēm par spēkā neesamību, pat ja starptautiskās paražu tiesības to neuzspiež (un šī risinājuma pamatotību esmu kritizējis arī es pats savu pirmo secinājumu 41.–63. punktā). Neraugoties uz to, šāds risinājums ir jāizvēlas, lai panāktu saskaņu starp “iekšējiem” un “ārējiem” risinājumiem, kurus šī teorija vēlas īstenot (otrie “atspoguļo” pirmos). Katrā ziņā iebildi atsver tas, ka, pretēji “Savienības iekšējām” prasībām, piedāvātais risinājums neuzliek pienākumu dalībvalstu tiesām nelemt par šādu iebildi. Tās var lemt, ja uzskata to par lietderīgu (kas ir mazāk problemātiski).
(
43
)	Francijas valdības argumenta, ka šis risinājums problēmu atrisinātu tikai daļēji, jo cita starpā nekas nekavētu tiesas, kurās celta prasība, neīstenot šo iespēju un, piemēram, pasludināt trešās valsts patentu par spēkā neesošu, spēks ir ļoti relatīvs. Pirmkārt, risks ir drīzāk teorētisks nekā reāls, jo dalībvalstu tiesas parasti neuzskata, ka tām ir jurisdikcija spriest par ārvalstu patentu spēkā esamību (skat. šo secinājumu 49. zemsvītras piezīmi). Otrkārt, ja arī kādas dalībvalsts tiesas šādi rīkotos, starptautisko paražu tiesību pārkāpumā, kas no tā rastos, būtu vainojama vienīgi šī dalībvalsts, nevis Savienības likumdevējs, jo pēdējais minētais nebūtu licis izdarīt šo pārkāpumu.
(
44
)	Šāda problēma principā nevarētu rasties “Savienības iekšienē”, ņemot vērā savstarpējo uzticēšanos, kas dalībvalstīs piemīt to attiecīgajām tiesām (skat. manu pirmo secinājumu 110. punktu).
(
45
)	Atzinums 1/03, 2006. gada 7. februāris (Jaunā Lugāno konvencija) (turpmāk tekstā – “Atzinums 1/03”, EU:C:2006:81, 148. punkts).
(
46
)	Tāpat nevar arī piekrist, ka tas liktu apšaubīt Briseles I bis regulas prioritāti pār valstu tiesībām. Faktiski otrās būtu piemērojamas saskaņā ar pirmajām. Pēc analoģijas skat. Atzinumu 1/03 (148. punkts).
(
47
)	Pie tam, lai gan BSH kritizē “refleksīvās iedarbības” teoriju, tās piedāvātais risinājums ir šai teorijai ļoti līdzīgs. Šī sabiedrība ierosina Tiesai nospriest, ka, lai arī saskaņā ar Briseles I bis regulas 4. panta 1. punktu atbildētāja dalībvalsts tiesām būtu jurisdikcija un pienākums lemt par prasībām, kas skar trešās valstis, šīs tiesas tomēr varētu atteikties lemt par tām prasībām, kuru priekšmets ir trešās valsts patenta spēkā esamība, motivējot to ar prasītāja intereses celt prasību neesamību (ņemot vērā, ka minētās tiesas nevar uzdot ārvalstu IIB izņemt šādu dokumentu no sava reģistra), balstoties uz valsts procesuālo tiesību normām.
(
48
)	Skat. spriedumu Owusu (38.–42. punkts).
(
49
)	Saskaņā ar valstu tiesībām dalībvalstu tiesas parasti uzskata, ka to jurisdikcijā nav lemt par ārvalstu patenta spēkā esamību vai par īpašumtiesībām uz nekustamo īpašumu, kas atrodas citā valstī, vai par lēmumu izpildi šādas valsts teritorijā. Vispārīgi skat. Nuyts, A. Study on Residual Jurisdiction, General Report, 2007, 93.–96. un 103. lpp. Piemēra pēc skat. (i) Beļģijā, patentu spēkā esamības jomā, 2004. gada 16. jūlija Likuma “par Starptautisko privāttiesību kodeksu” (Numac 2004009511, 2004. gada 27. jūlijaMoniteur Belge, 57340. lpp.) 86. panta otro daļu; (ii) Francijā, nekustamā īpašuma jomā, Pataut, E., op. cit., Nr. 139, 148, 360, 361 un 374–377, un, patentu spēkā esamības jomā, Mayer, P., Heuzé, V. un Remy, B. Droit international privé, 12. izd., LGDJ, Parīze, 12. izdevums, 2019, 329. un 330. punkts; (iii) Apvienotajā Karalistē, nekustamā īpašuma jomā, House of Lords (Apvienotā Karaliste), 1893. gada 8. septembris, British South Africa Co v Companhia de Moçambique, [1893] AC 602, un, patentu spēkā esamības jomā, Supreme Court (Augstākā tiesa, Apvienotā Karaliste), 2011. gada 27. jūlijs, Lucasfilm Limited and others v Ainsworth and another, 54. un 56. punkts; un (iv) Zviedrijā, patentu spēkā esamības jomā, Lundstedt, L. “Jurisdiction and enforcement outside of the Brussels System with a focus on IPR”, Nordiskt immateriellt rättsskydd, 76. sēj., Nr. 4, 348.–364. lpp., Nr. 3.2.1.
(
50
)	Skat. a contrario spriedumu Owusu (43. punkts).
(
51
)	Attiecībā uz šiem imperatīvajiem noteikumiem skat. manu pirmo secinājumu 149.–152. punktu. Turklāt daļa Francijas valdības minēto jautājumu ir tīri procesuāli (vai var pēc savas ierosmes izlemt atteikties izskatīt lietu u.tml.). Parasti šādus jautājumus neregulē Briseles režīms, bet tie tiek atstāti lex fori ziņā, ar nosacījumu, ka netiek apdraudēta šā režīma lietderīgā iedarbība (skat. spriedumu, 1990. gada 15. maijs, Hagen, C‑365/88, EU:C:1990:203, 17., 19. un 20. punkts). Vismaz es aizstāvu šādu viedokli.
(
52
)	Tas pats attiektos uz citām Briseles I bis regulas normām. Turklāt, lai arī šī atbilde ir centrēta ap trešo valstu patentu spēkā esamību, to, manuprāt, varētu pēc analoģijas transponēt uz prasībām par īpašumtiesību dokumentu attiecībā uz nekustamo īpašumu, kas atrodas trešā valstī, uz ieraksta spēkā esamību citā šādas valsts reģistrā vai uz īstenošanas pasākumu, ko šī valsts pieņēmusi savā teritorijā, jo uz visām šīm jomām attiecas jautājums par valstu suverenitāti starptautiskajā sistēmā. Turpretim to nevar piemērot strīdiem, uz kuriem neattiecas šie jautājumi (telpu noma/īre, sabiedrību spēkā esamība u.c.), vai uz strīdiem, uz kuriem attiecas ekskluzīvas vienošanās par tiesas izvēli par labu trešās valsts tiesām. Attiecībā uz šiem pēdējiem gadījumiem man šķiet atbilstoša tikai tēze par refleksīvo iedarbību.
(
53
)	Tādēļ, ja prasībā par pārkāpumu saistībā ar trešās valsts patentu ir izvirzīta iebilde par nepieņemamību, dalībvalstu tiesām nav pienākuma apturēt tiesvedību, līdz minētās valsts iestādes noteiks dokumenta spēkā esamību, kā šīm tiesām bieži vien ir jārīkojas saskaņā ar Briseles I bis regulas 24. panta 4. punktu, ja tiek aplūkots dalībvalsts patents (skat. manu pirmo secinājumu 77.–94. punktu). Turklāt, kā norādīju šo secinājumu 63. punktā, no šāda risinājuma de lege ferenda būtu jāatsakās arī “Savienības iekšējos” strīdos. Tādēļ aicinu Savienības likumdevēju šajā ziņā grozīt Briseles režīmu.
(
54
)	Otrajā tiesas sēdē Tiesa jautāja lietas dalībniekiem, vai šāda jurisdikcija varētu būt pretrunā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 17. panta 2. punktam. Es tā neuzskatu. Šīs pamattiesības, bez šaubām, paredz, ka dalībvalstu tiesas īsteno tiesības, ko piešķir trešo valstu patenti, ja tajās ir celtas ar tiem saistītas prasības. Tomēr tām ir šādi jārīkojas vienīgi tad, ja šie dokumenti ir spēkā esoši. Šī tiesību norma neliedz tiesām to pārbaudīt. Ja prasībā par pārkāpumu šīs tiesas uzskatītu šo patentu par spēkā neesošu un šā iemesla dēļ noraidītu prasību, īpašnieks, protams, vairs nevarētu īstenot šā patenta piešķirtās tiesības pret apgalvoto pārkāpēju, kurš ticis attaisnots. Tomēr runa būtu nevis par “īpašuma atņemšanu”, bet par vienkāršām secinājuma par spēkā neesamību sekām. Tas, ka šāds lēmums ir inter partes, turklāt patents paliek spēkā, ir raksturīgs dalībvalstu tiesu jurisdikcijas ierobežojumiem šajā jomā. Situāciju, kas no tā izriet, pašu par sevi nevar uzskatīt par pretēju minētajam 17. panta 2. punktam.
(
55
)	Tādēļ (hipotētisks) valsts procesuālo tiesību noteikums, kas piešķir erga omnes iedarbību šādā lēmumā izdarītiem secinājumiem par spēkā esamību, būtu jānoraida kā pretējs Briseles I bis regulas 4. panta 1. punktam.
(
56
)	Tiesa, kurā celta prasība, nevar atzīt savu jurisdikciju, balstoties uz savas valsts tiesībām. Tā kā Briseles I bis regula ir piemērojama, balstoties uz atbildētāja domicilu Savienībā, valstu noteikumi par jurisdikciju ir noraidāmi (skat. spriedumu, 2021. gada 25. februāris, Markt24, C‑804/19, EU:C:2021:134, 32. punkts).
(
57
)	Un tajā pašā laikā izvairoties no pārmērīgi [plašā] risinājuma, kas attiecībā uz iebildēm par spēkā neesamību paredzēts šajā tiesību normā (skat. šo secinājumu 53. zemsvītras piezīmi). Salīdzinājumam skat. iepriekš 42. zemsvītras piezīmi
(
58
)	Skat. šo secinājumu 49. zemsvītras piezīmi.
(
59
)	Skat. Jenard, P. un Möller, G. Rapport relatif à la convention de Lugano (OV 1990, C 189, 57. lpp.), 54. punkts, un de Almeida Cruz, M., Desantes Real, M. un Jenard, P. Rapport relatif à la convention de San Sebastián (OV 1990, C 189, 35. lpp.), 25. punkts.
(
60
)	Skat. Atzinuma 1/03 153. punktu un manu pirmo secinājumu 112. punktu.
(
61
)	Briseles I bis regulas 33. un 34. pantā ir paredzēts, ka, “ja jurisdikcija ir balstīta uz 4. pantu”, dalībvalsts tiesa var atteikties no jurisdikcijas tad, ja trešā valstī notiek paralēla tiesvedība [un] ja tas atbilst pareizai tiesvedības norisei. Šīs regulas 24. apsvēruma otrajā daļā ir norādīts, ka tā tas varētu būt, ja “konkrētajā lietā trešās valsts tiesai ir izņēmuma jurisdikcija apstākļos, kad izņēmuma jurisdikcija būtu arī dalībvalsts tiesai” (sic). Tātad tas nozīmē, ka dalībvalsts tiesai varētu būt jurisdikcija, balstoties uz minētas regulas 4. pantu attiecībā uz prasībām, kuru priekšmets, piemēram, ir trešās valsts patenta spēkā esamība.
(
62
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 30. septembris, Commerzbank, C‑296/20, EU:C:2021:784, 58. punkts.
(
63
)	Šis atzinums attiecās uz jautājumu, vai Savienībai bija ekskluzīva kompetence noslēgt Lugāno II konvenciju (skat. manu pirmo secinājumu 112. punktu).
(
64
)	Pie tam aplūkotajā fragmentā Tiesa ļoti vispārīgi ir atsaukusies uz visām jomām, attiecībā uz kurām Briseles I bis regulas 24. pantā ir paredzēts izņēmuma jurisdikcijas noteikums, un uz vienošanos par tiesas izvēli. Tā nav detalizēti pievērsusies jautājumam, vai dažās no šīm jomām (tostarp trešo valstu patentu reģistrācijas un spēkā esamības jomā), ņemot vērā to īpatnības, ir izslēgta vai ierobežota atbildētāja dalībvalsts tiesu jurisdikcija (šajā ziņā skat. arī nākamo zemsvītras piezīmi).
(
65
)	Pat ja Briseles I bis regulas 4. panta 1. punkts būtu jāinterpretē tā, kā piedāvāts šajā šo secinājumu iedaļā, joprojām pastāvētu situācijas, kurās dalībvalstu tiesām būtu jurisdikcija saskaņā ar šo tiesību normu, lai gan trešās valsts tiesai paralēli būtu izņēmuma jurisdikcija, kas atspoguļo to, kas paredzēts minētajā regulā. Tā tas varētu būt jomās par telpu nomu/īri vai juridisku personu vai to struktūru lēmumu spēkā esamību vai, pēc analoģijas, gadījumā, ja pastāv ekskluzīva vienošanās par tiesas izvēli par labu attiecīgai trešās valsts tiesai.
(
66
)	It īpaši, kad dalībvalstu tiesās ir celta prasība, neraugoties uz ekskluzīvu vienošanos par tiesas izvēli par labu trešo valstu tiesām.
(
67
)	Skat. šo secinājumu 30. punktu. Šāds risinājums ir pazīstams arī salīdzināmajās tiesībās. Piemēram, Francijas tiesībās nepieciešamās tiesas [izvēle] nepastāv nekustamā īpašuma jomā (skat. Pataut, E., op. cit., Nr. 374–377).