62002CC0418_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Tirgus dalībnieku pamudinājuma rezultātā preču zīmju tiesības pēdējo gadu laikā ir saskārušās ar ievērojamām pārmaiņām, kas labi atspoguļo to nozīmi mūsdienu t.s. “patēriņa” sabiedrībā. Jau esot atzītam, ka par preču zīmes apzīmējumu var būt smarža, skaņa un pašas par sevi viena vai vairākas krāsas bez formas un kontūrām (2), šajā lietā Tiesa saskaras ar vēl vienu preču zīmju tiesību attīstību, ko pieprasa preču izplatīšanas uzņēmējsabiedrības.
2. Šoreiz jānoskaidro vai un – apstiprinošas atbildes gadījumā – pie kādiem nosacījumiem attiecībā uz preču mazumtirdzniecības pakalpojumiem var tikt reģistrēta preču zīme. Tādējādi Bundespatentgericht
(Federālā Patentu tiesa) (Vācija) vaicā, vai “preču mazumtirdzniecība” var būt pakalpojums Padomes Pirmās direktīvas 89/104/EEK (3) 2. panta nozīmē, un apstiprinošas atbildes gadījumā – uz kādiem nosacījumiem attiecībā uz šādu pakalpojumu var reģistrēt preču zīmi.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Starptautiskie līgumi par preču zīmju tiesībām
1. Parīzes Konvencija
3. 1883. gada 20. martā Parīzē parakstītā un pēdējo reizi Stokholmā 1967. gada 14. jūlijā pārskatītā (4) Konvencija par rūpnieciskā īpašuma aizsardzību ir atsauces tiesību norma, ko iepriekš minētās konvencijas dalībvalstis ir apņēmušās ievērot preču zīmju aizsardzības jomā. Šai konvencijai ir pievienojušās visas Eiropas Kopienas dalībvalstis (turpmāk tekstā – “dalībvalstis”) (5) .
4. Parīzes Konvencijas 6. sexies  pantā, kura redakcija ir pieņemta iepriekš minētās konvencijas pārskatīšanas konferencē, kas sasaukta Lisabonā 1958. gadā, ir noteikts:
“Savienības dalībvalstis apņemas aizsargāt pakalpojumu zīmes. No tām netiek prasīts paredzēt šādu zīmju reģistrāciju.” (6)
2. Nicas Nolīgums
5. 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgums par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām, kas pārskatīts 1967. gada 14. jūlijā Stokholmā, kā arī 1977. gada 13. maijā Ženēvā un grozīts 1979. gada 28. septembrī (7), pieder tiem nolīgumiem, ko Parīzes Konvencijas dalībvalstis ir paturējušas tiesības slēgt savā starpā saskaņā ar iepriekš minētās konvencijas 19. pantu (8) . Tā paredzēta, lai to preču un pakalpojumu, attiecībā uz kuriem tiek reģistrēta preču zīme, vienotas klasifikācijas ceļā atvieglotu preču zīmju reģistrāciju (9) .
6. Nicas klasifikācija ietver 34 preču klašu un 11 pakalpojumu klašu nosaukumu uzskaitījumu. Preces un pakalpojumus, kas pieder šīm dažādajām klasēm, tajā apraksta vispārīgi. Šiem nosaukumiem vairumā gadījumu tiek pievienotas paskaidrojošās piezīmes. Nicas klasifikācija turklāt ietver 10 000 preču un aptuveni 1000 pakalpojumu alfabētisku uzskaitījumu. Iepriekš minēto klasifikāciju regulāri pārskata saskaņā ar Nicas Nolīgumu izveidota ekspertu komisija. Pamata prāvas faktu [rašanās] laikā spēkā bija septītā redakcija, kas publicēta 1996. gadā. Tā tika aizstāta ar astoto redakciju, kas publicēta 2001. gada jūnijā un stājās spēkā 2002. gada 1. janvārī.
7. Nicas klasifikācijas 35. klase abās iepriekš minētajās redakcijās ir aprakstīta vienādi un šādi:
“Reklāma;
komercdarbības vadība;
komercdarbības administrēšana;
biroja darbi.
Paskaidrojošā piezīme
[..]
Šī klase it īpaši ietver:
[..]
– pakalpojumus, kas attiecas uz preču atlasi un izvietošanu citu personu labā (izņemot to transportēšanu), lai dotu patērētājiem iespēju šīs preces ērti aplūkot un iegādāties.
Šī klase neietver it īpaši:
– uzņēmuma darbības, kura galvenā funkcija ir preču pārdošana, t.i., tāda uzņēmuma darbības, kas tiek saukts par komercuzņēmumu;
[..].”
8. Nicas Nolīguma 2. pantā ir noteikta Nicas klasifikācijas juridiskā nozīme un piemērošana. Tā redakcija ir šāda:
“1) Saskaņā ar šajā Nolīgumā paredzētajām prasībām klasifikācijas spēks ir tāds, kādu tai piešķir katra Īpašās savienības valsts. Tai skaitā klasifikācija neuzliek saistības Īpašās savienības valstīm nedz attiecībā uz jebkurai konkrētai zīmei piešķirtās aizsardzības apjoma novērtējumu, nedz pakalpojumu zīmju atzīšanu.
2) Katra īpašās Savienības valsts patur tiesības preču un pakalpojumu klasifikāciju izmantot kā pamatsistēmu vai apakšsistēmu.
3) Oficiālos dokumentos un publikācijās, kas attiecas uz zīmju reģistrāciju, īpašās Savienības valstu kompetentās iestādes iekļauj preču vai pakalpojumu, kuriem zīme ir reģistrēta, klasifikācijas klašu numurus.
4) Nosaukuma iekļaušana alfabētiskajā sarakstā nekādā ziņā neskar uz šo nosaukumu iespējami esošas tiesības.”
9. Dalībvalstis, izņemot Kipras Republiku un Maltas Republiku, ir Nicas Nolīguma dalībnieces (10) . Nicas klasifikācija attiecas uz Kopienas preču zīmju pieteikumiem un reģistrāciju (11) . Iepriekš minēto klasifikāciju tāpat piemēro starptautiskai preču zīmju reģistrācijai, ko veic WIPO
starptautiskais birojs saskaņā ar Madrides 1891. gada 14. aprīļa Nolīgumu par preču zīmju starptautisko reģistrāciju, pēdējo reizi pārskatīts 1967. gadā Stokholmā un grozīts 1979. gada 28. septembrī (12), un Madrides Nolīguma protokolam (13) .
B – Kopienu tiesības
10. Direktīvas mērķis ir visās dalībvalstīs pakārtot vienādiem nosacījumiem reģistrētas preču zīmes [tiesību] iegūšanu un paturēšanu, lai novērstu atšķirības minēto dalībvalstu tiesību aktos, kas var radīt kavēkļus preču brīvai apritei un pakalpojumu sniegšanas brīvībai un var izraisīt konkurences traucējumus kopējā tirgū (14) . Saskaņā ar divpadsmito apsvērumu Direktīvas prasībām ir pilnībā jāsaskan ar Parīzes Konvencijas prasībām un tās nedrīkstētu skart dalībvalstu saistības, kas izriet no minētās konvencijas.
11. Saskaņā ar Direktīvas 1. pantu to “piemēro ikvienai preču zīmei attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas ir reģistrācijas priekšmets vai uz ko attiecas reģistrācijas pieteikums dalībvalstī kā par individuālu preču zīmi, kolektīvu preču zīmi vai garantijas vai sertifikācijas zīmi, vai kas ir reģistrācijas vai reģistrācijas pieteikuma priekšmets Beniluksa Preču zīmju birojā, vai starptautiskas reģistrācijas, kas ir spēkā dalībvalstī, priekšmets”.
12. Direktīvas 2. pantā noteikti apzīmējumi, kas var tikt uzskatīti par preču zīmi. Tā redakcija ir šāda:
“Preču zīme var sastāvēt no jebkuriem apzīmējumiem, ko var attēlot grafiski, it īpaši no vārdiem, ieskaitot personu vārdus, zīmējumiem, burtiem, cipariem, preču vai to iepakojuma formas ar nosacījumu, ka šādi apzīmējumi spēj parādīt atšķirību viena uzņēmuma precēm vai pakalpojumiem no citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem.”
13. Direktīvas 4. pantā ir noteikti iemesli preču zīmes reģistrācijas atteikumam vai pamati reģistrētas preču zīmes spēkā neesamībai konflikta ar agrāk reģistrētu preču zīmi gadījumā. Tajā noteikts:
“1. Preču zīmi nereģistrē vai, ja tā ir reģistrēta, pasludina par spēkā neesošu:
a) ja tā ir identiska ar agrāku preču zīmi, un preces vai pakalpojumi, kam preču zīmi piemēro [piesaka] vai reģistrē, ir identiski ar precēm vai pakalpojumiem, kuriem tiek aizsargāta agrākā preču zīme;
b) ja preču zīmes identitātes vai līdzības ar agrāko preču zīmi vai preču vai pakalpojumu, uz ko attiecas šīs preču zīmes, identitātes vai līdzības dēļ iespējamas asociācijas ar agrāko preču zīmi.
14. [Direktīvas] 5. pantā noteiktas tiesības, ko piešķir preču zīme. Tajā noteikts:
“1. Reģistrētā preču zīme piešķir īpašniekam šajā ziņā ekskluzīvas tiesības. Īpašniekam ir tiesības atturēt visas trešās personas, kas nav saņēmušas viņa piekrišanu lietot [izmantot] komercdarbībā:
a) jebkuru apzīmējumu, kas ir identisks preču zīmei, attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kuri ir identiski tiem, attiecībā uz ko ir reģistrēta preču zīme;
b) jebkuru apzīmējumu, ja tā identitātes vai līdzības preču zīmei un preču vai pakalpojumu, uz ko attiecas preču zīme, identitātes vai līdzības dēļ pastāv varbūtība maldināt sabiedrību [sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja], kas ietver asociācijas iespēju starp apzīmējumu un preču zīmi.”
15. Iekšējā tirgus izveides mērķiem Regulā paredzēts papildus valsts preču zīmēm ieviest Kopienas preču zīmi, ko varētu iegūt ar vienotu procedūru, kas baudītu vienādu aizsardzību un būtu spēkā visā dalībvalstu [Kopienas] teritorijā (15) . Šīs Kopienas preču zīmes reģistrācija un pārvaldība ietilpst Iekšējā tirgus saskaņošanas biroja (preču zīmes un modeļi) (16) kompetencē.
16. Regulas 4., 8. un 9. pantā ietverti noteikumi, kas ir analogi Direktīvas 2., 4. un 5. panta noteikumiem.
C – Valsts tiesības
17. Gesetz zur Reform des Markenrechts und zur Umsetzung der Ersten Richtlinien
(likumā par preču zīmju tiesību reformu un Pirmās direktīvas transponēšanu), kurš stājās spēkā 1995. gada 1. janvārī ietvertā 1994. gada 25. oktobra Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen
(likuma par preču zīmju un citu atšķirības zīmju aizsardzību)  1. pantā paredzēts Direktīvu ieviest Vācijas valsts tiesībās.
18. Direktīvas 2. punkta, 4. panta 1. punkta un 5. panta 1. punkta noteikumi ir pārņemti Markengesetz 3. panta 1. punktā, 9. panta 1. punktā un 14. panta 2. punktā.
II – Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
19. Sabiedrība Praktiker Bau‑ und Heimwerkermärkte AG (17) 2001. gada 19. martā lūdza kompetentajā Vācijas Patentu un preču zīmju valdē [ Deutsches Patent‑ und Markenamt ] reģistrēt grafisku un krāsas preču zīmi “Praktiker” attiecībā uz pakalpojumu, kas tiek raksturots kā “būvniecības, labiekārtošanas un dārzniecības un citu patēriņa preču mazumtirdzniecība “do‑it‑yourself” sektoram”.
20. Vācijas Patentu un preču zīmju valde šo pieteikumu noraidīja. Tā uzskatīja, ka jēdziens “mazumtirdzniecība” nenorādot uz neatkarīgiem pakalpojumiem, kuriem ir autonoma ekonomiska nozīme, bet gan esot vērsts tikai uz preču izplatīšanu kā tādu. Minētā valde apgalvoja, ka preču zīmes aizsardzību varot iegūt, tikai piesakot reģistrācijai preču zīmi, kas attiecas uz dažādām tirgū laistajām precēm.
21. Šo lēmumu Praktiker
pārsūdzēja Bundespatentgericht (Federālajā Patentu tiesā). Tā apgalvoja, ka ekonomiskās attīstības tendence pakalpojumu sabiedrības virzienā radot nepieciešamību no jauna izvērtēt mazumtirdzniecību. Prasītāja apgalvoja, ka patērētāja lēmumu veikt pirkumu arvien vairāk ietekmējot tādi aspekti kā preču sortiments, to pasniegšana, personāla sniegtie pakalpojumi, reklāma u.tml. Šādi pakalpojumi pārsniedzot vienkāršu pārdošanu un ļaujot uzņēmumu nošķirt no tā konkurentiem. Tādējādi esot jābūt iespējai tos aizsargāt ar pakalpojumu zīmi, kā tagad jau esot atzinis ITSB un vairums dalībvalstu preču zīmju [reģistrācijas] iestāžu.
22. Bundespatentgericht
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai preču mazumtirdzniecība ir pakalpojums Direktīvas 2. panta nozīmē?
2) Cik lielā mērā šādu mazumtirgotāja sniegtu pakalpojumu saturs ir jāprecizē, lai nodrošinātu preču zīmes aizsardzības priekšmeta noteiktību, kas ir nepieciešama, lai:
a) izpildītu Direktīvas 2. pantā definēto preču zīmes funkciju, proti, nošķirt viena uzņēmuma preces un pakalpojumus no cita uzņēmuma [precēm un pakalpojumiem], un
b) definētu šādas preču zīmes aizsardzību konflikta gadījumā?
3) Cik lielā mērā ir jādefinē līdzības apjoms [Direktīvas 4. panta 1. punkta b) apakšpunkts un 5. panta 1. punkta b) apakšpunkts] starp mazumtirgotāja sniegtiem pakalpojumiem un
a) citiem pakalpojumiem, ko sniedz saistībā ar preču izplatīšanu, vai
b) precēm, ko izplata attiecīgais mazumtirgotājs?”
23. Savā lēmumā par prejudiciālo jautājumu uzdošanu Bundespatentgericht
paskaidro, ka Tiesai šos jautājumus uzdod šādu iemeslu dēļ.
24. Veicot savu darbību, mazumtirgotājs neatšķiroties no ražotāja, kas pats nodrošina savu preču pārdošanu. Tādējādi mazumtirgotājs varot no šāda konkurenta atšķirties ar preču zīmes palīdzību. Turklāt tādi ar preču izplatīšanu saistītie pakalpojumi kā klientu konsultēšana, informatīvie un reklāmas pasākumi u.tml., pircējam nešķietot autonomi pakalpojumi, un viņu aizsardzība esot ietverta preču zīmē. Visbeidzot, arī tādi tirdzniecības centra piedāvāti pakalpojumi kā finanšu, apdrošināšanas, ceļojumu biroja vai sabiedriskās ēdināšanas pakalpojumi, kas šķiet esam neatkarīgi no preču izplatīšanas, piederot konkrētām Nicas klasifikācijas klasēm un tādējādi varot būt pastāvīgas preču zīmju aizsardzības objekts.
25. Mazumtirgotāja darbība, attiecībā uz kuru varētu būt nepieciešama pakalpojuma zīmes aizsardzība, tādējādi aprobežojoties ar specifiskām pārdošanas darbībām, kas ļauj veikt šādu preču izplatīšanu, neaprobežojoties ar to, proti, dažādu uzņēmumu preču sagrupēšanu, lai izveidotu sortimentu un piedāvātu tās pārdošanā vienā tirdzniecības vietā. Šie pakalpojumi, kas tādējādi tiek sniegti par maksu uz preču peļņas rēķina, varot tikt uzskatīti par sniegtiem par atlīdzību atbilstoši EKL 50. pantā esošajai pakalpojuma definīcijai.
26. Tāpat esot jāņem vērā gan dalībvalstīm, gan ITSB saistošā Nicas klasifikācija. Pamatodamās uz 35. klases paskaidrojošajām piezīmēm, Vācijas Patentu un preču zīmju valde esot atteikusies reģistrēt preču zīmi attiecībā uz mazumtirdzniecības pakalpojumu tāpēc, ka tas esot bijis vienīgi preču izplatīšana. Pakalpojuma zīmes aizsardzība esot atzīstama vienīgi gadījumā, ja komercuzņēmums sniedz pakalpojumus, kas pārsniedz preču izplatīšanas pamatojumu un var tikt piedāvāti trešām personām kā pastāvīgi pakalpojumi.
27. Lai arī ITSB un preču zīmju [reģistrācijas] iestādes vairākumā dalībvalstu pieļauj preču zīmes reģistrāciju attiecībā uz mazumtirgotāja sniegtiem pakalpojumiem, pastāv atšķirīgi viedokļi jautājumā par to, vai šādi aptvertie pakalpojumi ir jāprecizē. Tas apstāklis, ka valsts preču zīmes un Kopienas preču zīmes var tikt vienas otrām pretstatītas gan valsts iestādēs un tiesās, gan ITSB, norādot uz vajadzību pēc saistoša Tiesas skaidrojuma. Pretējā gadījumā netiktu ievērots princips par vienlīdzīgu attieksmi pret tirgus dalībniekiem, un tas varētu izraisīt būtisku konkurences kropļojumu Eiropas Savienībā.
28. Tomēr Bundespatentgericht
apgalvo, ka šādu pakalpojumu zīmju reģistrācijas princips varot tikt atzīts vienīgi gadījumā, ja ir iespējams konkrēti noteikt šīs aizsardzības priekšmetu. Preču zīmes iegūšana attiecībā uz “mazumtirdzniecības pakalpojumiem” nekādā gadījumā nedrīkstētu novest pie preču zīmes aizsardzības nekontrolētas paplašināšanas, tai aptverot visus universālveikala komercdarbības ietvaros sniegtos pakalpojumus un visas tajā izplatītās preces. Šī prasība izrietot no pašas preču zīmes funkcijas, kas ir garantēt patērētājam apzīmētās preces vai pakalpojuma izcelsmes identitāti. Tā esot vienlīdz saistīta arī ar preču un pakalpojumu brīvu apriti, kam nepieciešams, lai preču zīmes reģistrācijas ceļā piešķirtās ekskluzīvās tiesības būtu skaidri noteiktas.
29. Tādēļ tādi vispārīgi jēdzieni kā “mazumtirdzniecības pakalpojumi”, “preču mazumtirdzniecība” vai “universālveikala darbība” neesot pietiekami precīzi. No vienas puses, tie neļaujot mazumtirgotāja piedāvātos pakalpojumus nošķirt no citiem pakalpojumiem, ko var piedāvāt tādi citi juridiski un saimnieciski pastāvīgi uzņēmumi kā bankas, ceļojumu biroji, transporta uzņēmumi, restorāni, un kas var piederēt citām pakalpojumu klasēm. No otras puses, tie neļautu precīzi noteikt izplatītās preces. Līdzīgus iebildumus var izvirzīt gadījumā, kad reģistrācijas pieteikumā tirdzniecības punkta veids tiek precizēts vienkārši kā “universālveikals” vai “lielveikals”. Ņemot vērā paskaidrojošo piezīmi attiecībā uz Nicas klasifikācijas 35. klasi, mazumtirgotāja piedāvāto pakalpojumu aprakstam, kas ļauj parādīt attiecīgo pakalpojumu atšķirību no citas iepriekš minētās klasifikācijas klases pakalpojumiem, būtu jāizriet no formulējuma, kur minēta dažādu preču izvietošana citu personu labā, izņemot to transportēšanu, lai padarītu iespējamu vai atvieglotu šo preču iegādi.
30. Tomēr pat preču zīmes reģistrācijas laikā mazumtirgotāja sniegto pakalpojumu apraksts varētu izrādīties nepietiekams, lai novērstu nekontrolēta monopola draudus. Vienlīdz esot jānosaka arī līdzība starp šiem pakalpojumiem, no vienas puses, un citiem tirdzniecības centrā iespējami piedāvātiem pakalpojumiem un pārdotajām precēm, no otras puses.
III – Vērtējums
A – Par pirmo prejudiciālo jautājumu
31. Ar savu pirmo prejudiciālo jautājumu Bundespatentgericht
vaicā, vai preču mazumtirdzniecība ir pakalpojums Direktīvas 2. panta nozīmē.
32. Lai atbildētu uz šo prejudiciālo jautājumu, manuprāt, vispirms būtu jānorāda, pirmkārt, uz Direktīvas 2. panta saturu un mērķi un, otrkārt, uz to, kas šīs lietas gadījumā būtu saprotams ar jēdzienu “preču mazumtirdzniecība”.
33. Vispirms, kā jautājumā par Direktīvas 2. pantu pareizi norāda Eiropas Kopienu Komisija, tā mērķis nav noteikt pakalpojumus, attiecībā uz kuriem var tikt reģistrēta preču zīme valsts mēroga iestādē. Minētā panta virsrakstā norādīts, ka tajā noteikti “[a]pzīmējumi, no kuriem var sastāvēt preču zīme”. Proti, tajā noteikts, ka preču zīme var sastāvēt no apzīmējumiem, ko var attēlot grafiski un kas spēj “parādīt atšķirību viena uzņēmuma precēm vai pakalpojumiem no citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem”. Tādējādi tas ir vērsts uz to apzīmējumu veidu noteikšanu, kas var būt preču zīme, neatkarīgi no precēm vai pakalpojumiem, kam var tikt pieprasīta aizsardzība (18) .
34. Arī pārējos Direktīvas noteikumos nav noteikti pakalpojumi, attiecībā uz kuriem var tikt reģistrēta zīme. Tomēr, kā norādīts tās septītajā apsvērumā, tās mērķis ir reģistrētas preču zīmes iegūšanu un paturēšanu pakārtot vienādiem apstākļiem visās dalībvalstīs. Turklāt, kā noteikts tās 1. pantā un izriet no tās satura, to paredzēts piemērot nevien attiecībā uz preču zīmēm, bet arī uz pakalpojumu zīmēm.
35. Ņemot vērā šos faktorus, manuprāt, lai arī, ņemot vērā tās divpadsmito apsvērumu un Parīzes Konvencijas 6. sexies
pantu, būtu uzskatāms, ka Direktīva neuzliek dalībvalstīm pienākumu savās valsts tiesībās atzīt pakalpojumu zīmes, kopš brīža, kad tās pieļauj iespēju tirgus dalībniekiem šādas preču zīmes reģistrēt (19), tām tomēr ir jāievēro iepriekš minētās Direktīvas noteikumi attiecībā uz lietiskajiem to reģistrācijas nosacījumiem. Tādējādi piekrītu lietā iestājušos dalībnieku kopuma viedoklim, ka jautājums par to, vai tāds pakalpojums kā “preču mazumtirdzniecība” var būt pakalpojums, attiecībā uz kuru var tikt reģistrēta preču zīme, ietilpst Direktīvas piemērošanas jomā, un atbildams, ņemot vērā tās struktūru, kā arī mērķus.
36. Otrais precizējums attiecas uz jēdzienu “preču mazumtirdzniecība”. Bundespatentgericht
nav precizējusi, ko tieši šis jēdziens ietver. Kā savos apsvērumos norādījusi Komisija, šis jēdziens atbilstoši tā formulējumam vairākās dažādu dalībvalstu valsts valodās tiek izmantots, lai norādītu uz darbību, kas ir preču pārdošana mazā daudzumā privātpersonām un ir nošķirama no “vairumtirdzniecības”. Tādējādi jēdziens “mazumtirdzniecība” norāda uz darbību, kas ir preču pārdošana mazos daudzumos.
37. Acīmredzams, ka visi lietā iestājušies dalībnieki, tai skaitā prasītāja, atzīst, ka preču pārdošana pati par sevi, proti, aprobežojoties ar darījumu, kas ietver preču piedāvāšanu pārdošanai un to pārdošanu, saskaņā ar Direktīvu nevar tikt uzskatīta par pakalpojumu, attiecībā uz kuru var reģistrēt preču zīmi. Kā apgalvo Komisija, šī darbība ir ņemta vērā Direktīvas noteikumos attiecībā uz tiesībām, kas tiek piešķirtas līdz ar preču zīmes reģistrāciju attiecībā uz precēm. Tādējādi no Direktīvas 5. panta 3. punkta izriet, ka preču zīme, kas reģistrēta attiecībā uz precēm, piešķir tiesības piedāvāt tajā ietvertās preces, tās laist tirgū un šajā nolūkā aizturēt. Tādējādi preču zīmju tiesību sistēmā attiecībā uz preču pārdošanu vērā ņem nevis pārdošanas darbību kā abstraktu vai bezķermenisku vienību, bet gan preces, kas ir to priekšmets. Citiem vārdiem sakot, šīs sistēmas loģikā pārdošanas darbības “pamata būtība”, izsakoties Austrijas valdības rakstveida apsvērumos izmantotajiem vārdiem, ir par tās priekšmetu kalpojošā prece un nevis pārdošanas darbība kā pakalpojums.
38. Manuprāt, šī situācija loģiski izriet no apstākļa, ka pakalpojumam nav materiāla satura, un tādējādi preču zīmi var novietot vienīgi uz elementiem, kas kalpo to sniegšanai, savukārt, pateicoties preces ķermeniskumam, uz tās var novietot preču zīmi, ko patērētāji var atpazīt kā tieši saistītu ar apzīmēto preci. Tā kā pārdošanas priekšmets konkrēti ir preču nodošana patērētājiem, un preces īpašības, kā arī cena vispārīgi ir pirkuma darījuma noteicošie kritēriji, mazumtirgotājs no konkurentiem sevi atšķirt var ar preču zīmi, kas attiecas uz pārdotajām precēm. Šāds secinājums apstiprinās pat gadījumā, ja pārdevējs nav attiecīgo preču ražotājs. Tādējādi izplatītājs var parādīt atšķirību no saviem konkurentiem, pārdodot preces ar to ražotāja preču zīmi vai ar savu firmas zīmi, ko tas reģistrējis attiecībā uz konkrētajiem produktiem.
39. Tomēr šajā tiesvedībā aplūkotais jēdziens “mazumtirdzniecība” neaprobežojas vienīgi ar preču pārdošanu kā tādu, bet ir saturiski plašāks. Prasītāja uzskata, ka tas ietver arī tādas darbības kā preču atlase, to izvietošana un to pasniegšana, uzņemšanas kvalitāte un personāla konsultācijas, veikala atrašanās vieta un piekļūšana tam. Tātad tie ir pakalpojumi, kas paredzēti, lai veicinātu preču pārdošanu, un tiek sniegti saistībā ar to izplatīšanu. Līdz ar to šajā lietā jautājums ir par to, vai šādi pakalpojumi, kas sniegti saistībā ar preču mazumtirdzniecību, saskaņā ar Direktīvu var būt pakalpojums, attiecībā uz kuru var tikt reģistrēta pakalpojuma zīme.
40. Bundespatentgericht
uzskata, ka pavediens, lai rastu atbildi uz šo jautājumu, varētu būt rodams paskaidrojošajās piezīmēs attiecībā uz Nicas klasifikācijas 35. klasi. Kā esam redzējuši, 35. klasē ietilpst pakalpojumi, kas saistīti ar reklāmu, komercdarbības vadību, komercdarbības administrēšanu un biroja darbiem. Saskaņā ar tai pievienotajām paskaidrojošajām piezīmēm tā it īpaši ietver “pakalpojumus, kas attiecas uz preču atlasi un izvietošanu citu personu labā (izņemot to transportēšanu), lai dotu patērētājiem iespēju šīs preces ērti aplūkot un iegādāties”. Tomēr tā neietver, it īpaši “uzņēmuma darbības, kura galvenā funkcija ir preču pārdošana, t.i., tāda uzņēmuma darbības, kas tiek saukts par komercuzņēmumu”.
41. Neesmu pārliecināts par to, ka šīs paskaidrojošās piezīmes būtu pavediens, kas varētu kalpot Direktīvas interpretācijai. Protams, kā norāda Bundespatentgericht, Vācijas Federatīvā Republika ir Nicas Nolīguma dalībvalsts (20) . Tomēr būtu jāatgādina par Nicas klasifikācijas juridisko nozīmi, kas skaidri noteikta minētā Nolīguma 2. pantā. No minētā Nolīguma 2. panta 2. un 3. punkta noteikumiem kopumā izriet, ka valstis, kas ir tā dalībnieces, ir uzņēmušās, ka oficiālos dokumentos un publikācijās, kas attiecas uz zīmju reģistrāciju, to kompetentās iestādes [pamatā vai papildus] iekļauj preču vai pakalpojumu, kuriem zīme ir reģistrēta, klasifikācijas klašu numurus.
42. Kā Tiesa jau ir norādījusi, šā Nolīguma mērķis tātad ir atvieglot preču zīmju reģistrāciju (21) . Tas ļauj preču zīmes reģistrācijas pieteikumu iesniedzējiem atsaukties uz vienotu klasifikācijas sistēmu. Tādējādi tas atvieglo šiem iesniedzējiem reģistrācijas pieteikumu sagatavošanu, jo visās valstīs, kas pieņēmušas šo klasifikācijas sistēmu, preces un pakalpojumus, uz ko attiecas attiecīgā preču zīme, klasificē vienādi. Šī paša iemesla dēļ šī sistēma turklāt sniedz priekšrocības tirgus dalībniekiem un valsts preču zīmju [reģistrācijas] iestādēm, atvieglojot tādu agrāku preču zīmju meklēšanu, kas varētu liegt reģistrāciju. Visbeidzot, tā kalpo par pamatu preču zīmes reģistrācijas laikā iekasējamās reģistrācijas nodevas aprēķinam (22) .
43. Tādējādi šai klasifikācijai, kuras pamatmērķi ir reģistrācijas un meklēšanas darbību atvieglošana, būtībā ir praktiska nozīme. Tā, manuprāt, nav īsti juridiski saistoša, lai noteiktu to pakalpojumu tipus, attiecībā uz kuriem var reģistrēt preču zīmi, kā tas apstiprināts Nicas Nolīguma 2. panta 1. punktā, kurā noteikts, ka, ievērojot minētajā Nolīgumā paredzētās prasības, iepriekš minētās klasifikācijas spēks ir tāds, kādu tai piešķir katra [īpašās] Savienības valsts, un, it īpaši, tā neuzliek saistības valstīm, kas ir minētā Nolīguma dalībnieces, nedz attiecībā uz preču zīmei piešķirtās aizsardzības apjoma novērtējumu, nedz pakalpojumu zīmju atzīšanu.
44. Tādējādi, manuprāt, nav viennozīmīgi uzskatāms, ka darbībai, uz ko attiecas preču zīmes reģistrācijas pieteikums, tieši atbilstoša nosaukuma vai pakalpojuma trūkums Nicas klasifikācijas klašu virsrakstos un preču un pakalpojumu alfabētiskajā sarakstā varētu pamatot šāda pieteikuma noraidīšanu. Šādas preču zīmes reģistrācijas radītās praktiskās grūtības nedrīkstētu pielīdzināt juridiskai neiespējamībai. Šo pašu iemeslu dēļ uzskatu, ka paskaidrojošās piezīmes attiecībā uz iepriekš minētās klasifikācijas dažādām klasēm nevar pamatoti kalpot Direktīvas interpretācijai
45. Arī citos dalībvalstu kopumam vai Eiropas Kopienai saistošos starptautiskos līgumos neatrodu elementus, kas ļautu tūlītēji atbildēt uz jautājumu par to, vai pakalpojums, kas sniegts saistībā ar preču mazumtirdzniecību, saskaņā ar Direktīvu varētu būt pakalpojums, attiecībā uz kuru var reģistrēt pakalpojuma zīmi. Kā esam pārliecinājušies, Parīzes Konvencija aprobežojas ar pienākuma uzlikšanu dalībvalstīm nodrošināt pakalpojumu zīmju aizsardzību, neuzliekot tām pienākumu paredzēt šādu zīmju reģistrāciju. Šis jautājums nav precizēts arī Līgumā par ar tirdzniecību saistītajām intelektuālā īpašuma tiesībām, kas ietverts 1994. gada 15. aprīļa L īguma par Pasaules Tirdzniecības organizācijas izveidošanu, kas Kopienu vārdā tās kompetencē esošajos jautājumos ir apstiprināts ar Padomes 1994. gada 22. decembra Lēmumu 94/800/EK (23), pielikumā, un ņemot vērā saturu un mērķus, atbilstoši kuriem Tiesa ir noteikusi, ka tā ietvaros pēc iespējas jāinterpretē Kopienas likumdošana par preču zīmēm (24), nav precīzu noteikumu par šo jautājumu.
46. Manuprāt, lai atbildētu uz strīda jautājumu, kā to norāda Apvienotās Karalistes valdība, ir jāvadās no preču zīmes pamata funkcijas. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru preču zīmes pamata funkcija ir garantēt patērētājam vai galalietotājam preces vai pakalpojuma, ko ar to apzīmē, izcelsmes identitāti, ļaujot šim patērētājam vai šim lietotājam šo preci vai šo pakalpojumu bez sajaukšanas iespējas atšķirt no citas izcelsmes precēm un pakalpojumiem. Preču zīmei ir jāgarantē patērētājam, ka visas preces vai pakalpojumi, ko ar to apzīmē, ir izgatavotas vai sniegti viena uzņēmuma uzraudzībā, kam var prasīt atbildēt par to kvalitāti (25) .
47. No tā izriet, ka, tā kā pakalpojuma zīmes mērķis ir ļaut patērētājiem identificēt šo pakalpojumu sniedzošo uzņēmumu, tās reģistrācijai vajadzīgs, lai pakalpojums, uz kuru to paredzēts attiecināt, būtu pats par sevi identificējams ar zīmes palīdzību. Citiem vārdiem sakot, ir svarīgi, lai darbība, kurai pieteicējs lūdz reģistrēt [preču] zīmi, pati par sevi būtu patērētājiem uztverama kā pakalpojums. Šī prasība izriet no pašas preču zīmes funkcijas un ar to saistītā specifiskuma principa, saskaņā ar kuru ar to piešķirtajām tiesībām jābūt precīzi nosakāmām. Preču zīmi nevar reģistrēt attiecībā uz pakalpojumu, kas, būdams patērētājiem neuztverams kā tāds, aizsardzības jomu padarītu par nenosakāmu.
48. Tāpat kā Bundespatentgericht
arī man šķiet, ka ir iespējams atzīt, ka pakalpojumi, kas piedāvāti saistībā ar preču pārdošanu, un kurus patērētāji var izmantot vienīgi saistībā ar konkrētu pirkumu, tomēr paši par sevi ir no pārdošanas atšķirīga līguma priekšmets, var paši par sevi tikt identificēti kā pakalpojumi un aizsargāti ar pakalpojuma zīmi. Tāds varētu būt iesniedzējtiesas piemēra pēc minētais finansējums, ko izplatītājs piedāvā kādu savu preču iegādei, vai apdrošināšanas segums tai, vai arī iegādātās preces remontdarbu vai tehniskās apkopes līgums. Šiem pakalpojumiem, kas turklāt pieder Nicas klasifikācijas konkrētām klasēm, proti, 36. un 37. klasei, ir jāspēj būt par pakalpojuma zīmes priekšmetu.
49. Tādu prasītājas norādīto darbību gadījumā – kā preču atlase, to izvietošana un pasniegšana, uzņemšanas kvalitāte un personāla konsultācijas, veikala atrašanās vieta un piekļūšana tam – šī identificēšana var šķist mazāk acīmredzama. Patiešām, atšķirībā no iepriekš minētajiem, par šiem pakalpojumiem atsevišķi netiek nedz noslēgts līgums, nedz uzrakstīts rēķins. Tos šķiet a priori
ir grūtāk uzskatīt par pakalpojumiem, kas paši par sevi varētu tikt apzīmēti ar pakalpojuma zīmi. Tādējādi, manuprāt, nevarētu arī sistemātiski izslēgt iespēju, ka tos varētu uzskatīt par pakalpojumiem, kas nav preču pārdošana kā tāda.
50. Kā uzsvērusi prasītāja, preču izplatīšana šo pēdējo gadu laikā ir pieredzējusi ievērojamu attīstību, kas izpaužas ievērojamā tirdzniecības vietu attīstībā, pieaugot “lielveikalu” un “tirdzniecības centru” skaitam, attīstoties šim mērķim izmantotajiem palīglīdzekļiem, ieviešot elektroniskos saziņas līdzekļus, kā arī tirdzniecības paņēmieniem, attīstoties, it īpaši “tirgzinībai”. Šīs attīstības iezīme, kas, šķiet, attiecas uz šo lietu, ir saistīta ar to, ka pašas pārdošanas darbības nosacījumi attiecībās starp izplatītāju un patērētājiem var būt tikpat svarīgs pārdošanas faktors kā preču kvalitāte un cena. Piemēram, tā sauktās “hard discount” ietvaros tiek piedāvātas pārdošanai preces bez preču zīmēm (26) . Tomēr tās tiek atlasītas, lai atbilstu noteiktām kvalitātes prasībām noteiktā cenu diapazonā. Tādā gadījumā, šķiet, iespējams atzīt, ka tieši preču sortiments un nevis vienas vai citas preču zīmes preču esamība ir tas, ko atpazīst patērētāji un kas var tos mudināt atgriezties savu pirkumu veikšanai konkrētā veikalā. Vienlīdz trāpīgs, šķiet, ir arī tiesas sēdē prasītājas minētais piemērs par vīna mazumtirgotāju. Minētā mazumtirgotāja veikto pārdošanai piedāvāto vīnu atlasi, kā arī ieteikumus, ko viņš spēj sniegt saviem klientiem maltītei piemērotāko vīnu izvēlē, ņemot vērā pircēja finansiālās iespējas, šis pēdējais, šķiet, var uztvert kā pastāvīgu pakalpojumu.
51. Tas, šķiet, vienlīdz attiecamies arī tāda veikala gadījumā, kas kā šajā lietā piedāvā pārdošanā būvniecības, labiekārtošanas un dārzniecības preces. Kā paskaidro prasītāja, tā piedāvā vairāku simtu dažādu ražotāju izgatavotas preces. Var iedomāties, ka šāda veida izplatītāja piedāvātie būvniecības un dārzniecības materiāli un instrumenti var būt ar dažādām preču zīmēm, un atsevišķas no šīm precēm ar vienu preču zīmi var vienlīdz tikt piedāvātas pārdošanai citos izplatīšanas tīklos. Tomēr, šķiet, varētu atzīt, ka patērētāji var izvēlēties iepirkties pie šā izplatītāja it īpaši tāpēc, ka tas viņiem piedāvā īpašu šāda veida preču sortimentu, vai tāpēc, ka viņi apzinās, ka tur atradīs atsaucīgus pārdevējus, kas spēs viņiem sniegt noderīgus padomus par iecerēto būvdarbu veikšanu un palīdzēt izvēlēties šim mērķim piemērotus darbarīkus.
52. Šajos dažādajos piemēra pēc minētajos gadījumos, šķiet, iespējams, ka, pateicoties gan to organizētībai un pastāvīgumam, gan nozīmei, kādu tās kā pārdošanas faktors var iegūt attiecībās starp izplatītāju un patērētājiem, šīs darbības patērētāji var uztvert kā pakalpojumu pašu par sevi, kas nav preču pārdošana pati kā tāda.
53. Turklāt piekrītu visu lietā iestājušos dalībnieku un Bundespatentgericht
viedoklim, ka šie pakalpojumi, pat ja par tiem netiek uzrakstīts atsevišķs rēķins, tomēr var tikt uzskatīti par sniegtiem par atlīdzību, jo tie sniegti, lai veicinātu konkrētu preču pārdošanu, un ne gluži nesavtīgi, un ka ar tiem saistītās izmaksas izplatītājs atgūst līdz ar pelņu, ko gūst no pašu preču pārdošanas. Tādējādi var uzskatīt, ka EKL 50. pantā izvirzītais nosacījums par pakalpojumu atlīdzības [darījuma] raksturu, uz kuru var atsaukties saistībā ar Direktīvas interpretāciju, ņemot vērā tās mērķi tai skaitā veicināt pakalpojumu brīvu apriti dalībvalstu starpā, ir izpildīts.
54. Turklāt nevar izslēgt arī to, ka izplatītāji varētu būt ieinteresēti reģistrēt šādas pakalpojumu zīmes. Protams, kā pareizi norāda Francijas valdība, bez pakalpojumu zīmēm izplatītāju rīcībā jau ir citi tiesiski līdzekļi, lai piesaistītu savu klientūru un to darītu tādā veidā, ka ar preču atlasi un personāla sniegtajiem padomiem apmierinātie patērētāji spētu tos atšķirt no viņu konkurentiem. Tādējādi izplatītāji bauda tās identitātes, ar kuru tie veic savu tirdzniecības darbību, aizsardzību, aizsargājot savu komercnosaukumu, kas saskaņā ar Parīzes Konvencijas 8. pantā noteikto ir jānodrošina visās valstīs, kas ir tās dalībnieces (27) . Tiem ir tiesības arī uz pašu valsts tiesībās paredzētā attiecībās ar trešām personām izmantotā uzņēmuma nosaukuma un tirdzniecības vietās izvietotās izkārtnes, ar kuras palīdzību tas fiziski tiek norādīts patērētājiem, aizsardzību. Tomēr tāpat kā preču zīmes arī šie elementi attiecīgos pakalpojumus īpaši neaptver.
55. Visbeidzot, vienlīdz būtu jānorāda arī uz to, ka lielā skaitā dalībvalstu – pakārtoti atšķirīgām prasībām – šobrīd tiek atzīts, ka pakalpojumi, kas sniegti saistībā ar preču mazumtirdzniecību, var tikt aizsargāti ar [preču] zīmi (28) . Tādu pašu principiālu nostāju ir ieņēmis ITSB, balstīdamies uz Regulu, kas, protams, attiecas uz Kopienas preču zīmi un nevis valstu preču zīmēm, bet kuras reģistrācijas sistēma un mērķi attiecībā uz iekšējā tirgus izveidi atbilst Direktīvas [sistēmai un mērķiem]. Tādējādi ITSB Apelāciju otrā padome ar lēmumu lietā Giacomelli Sport (29) nolēma, ka saistībā ar preču mazumtirdzniecību sniegts pakalpojums var būt pakalpojums, attiecībā uz kuru var reģistrēt Kopienas preču zīmes (30) . Pēc šā lēmuma ITSB priekšsēdētājs, vairākkārt apspriedies ar valsts iestādēm un WIPO, savā 2001. gada 12. marta paziņojumā Nr. 3/01 arī norādīja, ka Kopienas preču zīme nosacījumos, kurus viņš norādīja un pie kuriem atgriezīsimies, iztirzājot otro prejudiciālo jautājumu, varētu tikt reģistrēta attiecībā uz pakalpojumu, kas sniegts saistībā ar preču mazumtirdzniecību.
56. Tādējādi, ņemot vērā visu iepriekš minēto, ierosinu Tiesai uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt, nosakot, ka saistībā ar preču mazumtirdzniecību sniegti pakalpojumi, kas nav pārdošana kā tāda un var tikt identificēti, atbilstoši Direktīvai var būt pakalpojums, attiecībā uz kuru var tikt reģistrēta pakalpojuma zīme.
B – Par otro prejudiciālo jautājumu
57. Ar otro prejudiciālo jautājumu Bundespatentgericht
pēc būtības vaicā, cik lielā mērā saistībā ar preču mazumtirdzniecību mazumtirgotāja sniegtu pakalpojumu saturs atbilstoši Direktīvai ir jāprecizē, lai nodrošinātu preču zīmes aizsardzības priekšmeta noteiktību, izpildot, pirmkārt, Direktīvas 2. pantā definēto preču zīmes funkciju, proti, nošķirt viena uzņēmuma preces un pakalpojumus no cita uzņēmuma precēm un pakalpojumiem, un, otrkārt, definētu šādas preču zīmes aizsardzību konflikta gadījumā.
58. Komisija uzskata, ka šis jautājums attiecas uz formālajiem preču zīmes reģistrācijas nosacījumiem un tāpēc ietilpst tikai dalībvalstu kompetencē. Sava vērtējuma pamatošanai Komisija atsaucas uz Direktīvas piekto apsvērumu, atbilstoši kuram dalībvalstis ir tiesīgas noteikt procesuālos noteikumus attiecībā uz preču zīmju reģistrāciju. Tā arī norāda uz dažādās dalībvalstīs pastāvošo atšķirīgo praksi attiecībā uz nosacījumiem, ko valsts iestādes izvirza pakalpojumu zīmes reģistrācijai mazumtirdzniecībā. Visbeidzot tā norāda, ka Kopienas preču zīmes gadījumā prasības attiecībā uz tās preces vai pakalpojuma aprakstu, kam preču zīme tiek reģistrēta, ir noteiktas nevis Regulā, bet gan tās piemērošanai pieņemtajā Regulā Nr. 2868/95.
59. Šim viedoklim nepiekrītu. Nedz Direktīvas, nedz Regulas noteikumos patiešām nav norādīts, cik lielā mērā būtu jāprecizē preces un pakalpojumi, kam var reģistrēt preču zīmi. Vienlīdz neapstrīdams arī tas, ka Direktīvas mērķis nav panākt dalībvalstu tiesību aktu pilnīgu saskaņošanu preču zīmju jomā, un dalībvalstīm ir paturētas tiesības pašām noteikt preču zīmju reģistrācijas procesuālo kārtību.
60. Tomēr Direktīvas mērķis, kā tas ir norādīts tās pirmajā un septītajā apsvērumā, ir saskaņot preču zīmes iegūšanas nosacījumus. Manuprāt, izpētot Direktīvas sistēmu, var secināt, ka tas, cik lielā mērā ir jāprecizē preces un pakalpojumi, kam pieteikta preču zīmes reģistrācija, lai garantētu, ka tiek noteikts aizsardzības priekšmets, izriet no šīs reģistrācijas materiālajiem nosacījumiem.
61. Zināms, ka Direktīvas sistēma balstās uz reģistrāciju. Tieši preču zīmes reģistrācija ir tā, kas tai piešķir Direktīvā paredzētās tiesības un ļauj precīzi noteikt šo tiesību apjomu. Tādējādi Direktīvā ir izvirzīti vairāki nosacījumi, kuriem apzīmējumam ir jāatbilst, lai tas kalpotu par preču zīmi. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Sieckmann
Tiesai bija jāprecizē publiskā reģistrā veiktas reģistrācijas loma. Tiesa uzskata, ka šādas reģistrācijas “mērķis ir [preču zīmi] padarīt pieejamu kompetentajām iestādēm un sabiedrībai, it īpaši tirgus dalībniekiem. No vienas puses, kompetentajām iestādēm jāvar skaidri un precīzi atpazīt preču zīmi veidojošos apzīmējumus, lai varētu pildīt savus pienākumus attiecībā uz reģistrācijas pieteikumu iepriekšēju pārbaudi, kā arī pienācīga un precīza preču zīmes reģistra publicēšanu un uzturēšanu. No otras puses, tirgus dalībniekiem ir jāvar skaidri un precīzi uzzināt par savu patreizējo vai potenciālo konkurentu veiktajām reģistrācijām vai reģistrācijas pieteikumiem un tādējādi gūt attiecīgo informāciju par trešo personu tiesībām. Lai minētā reģistra izmantotāji spētu pēc preču zīmes reģistrācijas [datiem] to precīzi atpazīt, tās grafiskajam atveidojumam reģistrā jābūt pilnīgam, viegli pieejamam un skaidram” (31) .
62. Šīs prasības par to, ka attiecīgajam apzīmējumam ir jābūt nekļūdīgi un precīzi atpazīstamam, lai ļautu kompetentajām iestādēm izpildīt savus uzraudzības pienākumus, kā arī preču zīmes īpašniekam un citiem tirgus dalībniekiem skaidri zināt to, kāds ir reģistrācijas ceļā piešķirto tiesību apjoms, ir transponējamas uz precēm un pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem ir reģistrēta preču zīme.
63. Patiešām, gan apzīmējums, gan preces un pakalpojumi, kuru apzīmēšanai šim apzīmējumam ir jākalpo, ir reģistrācijas divas neatņemamas sastāvdaļas, kas ļauj noteikt katras reģistrētās preču zīmes piešķirtās tiesības. Direktīvas un Regulas sistēmā reģistrācijas pieteikuma priekšmets ir preču zīme noteiktu preču un noteiktu pakalpojumu apzīmēšanai (32) . Direktīvas 3. pantā noteiktie atteikuma pamati ir jāizvērtē it īpaši attiecībā uz šīm precēm un šiem pakalpojumiem (33) . Tāpat preces un pakalpojumi, attiecībā uz ko tiek pieprasīta preču zīmes reģistrācija, ir noteikti jāņem vērā, lai izvērtētu, vai šī reģistrācija saskaņā ar Direktīvas 4. pantu ir jāatsaka tāpēc, ka iepriekš minētā preču zīme ir identiska vai varētu tikt iespējami sajaukta ar agrāku preču zīmi. Tādējādi saskaņā ar Direktīvas 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu preču zīmi nereģistrē vai, ja tā ir reģistrēta, pasludina par spēkā neesošu “ja tā ir identiska ar agrāku preču zīmi, un preces vai pakalpojumi, kam preču zīmi piemēro [pieprasa] vai reģistrē, ir identiski ar precēm vai pakalpojumiem, kuriem tiek aizsargāta agrākā preču zīme” (34) . Saskaņā ar tā paša panta 1. punkta b) apakšpunktu asociācija [sajaukšanas iespēja] izriet no savstarpējas atkarības starp apzīmējumu līdzību un starp precēm un pakalpojumiem, ko ar šiem apzīmējumiem attiecīgi apzīmē.
64. Ar preču zīmi aizsargātu preču un pakalpojumu atpazīstamība ir vienlīdz vajadzīga arī tam, lai noteiktu ar tās reģistrāciju piešķirtās tiesības atbilstoši Direktīvas 5. pantam. Visbeidzot, arī pamatojums preču zīmes atcelšanai vai spēkā neesamībai var tikt veikts ar norādi uz preci un pakalpojumu, ko tā aizsargā, un atbilstoši Direktīvas 13. pantam valsts iestādes preču zīmes atteikuma, atcelšanas vai spēkā neesamību var ierobežoti attiecināt uz precēm un pakalpojumiem, uz ko attiecas konkrētais pamatojums.
65. Tādējādi iepriekš minētajā spriedumā lietā Sieckmann
Tiesas izvirzītās prasības attiecībā uz apzīmējuma uztveri nebūtu noderīgas, ja nevarētu precīzi atpazīt arī preces un pakalpojumus, attiecībā uz ko pieprasīta vai veikta preču zīmes reģistrācija.
66. Turklāt, kā to jau apstiprinājusi Tiesa, šī atpazīstamība ir vēl jo vairāk vajadzīga tāpēc, lai preču zīmju reģistrācijas sistēma, kas ir būtisks to aizsardzības elements, gan saistībā ar Kopienas tiesībām, gan attiecībā uz dažādu valstu tiesībām sekmētu tiesisko drošību un labu pārvaldi (35) . Tādējādi atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai ir pamatīgi un pilnīgi jāizvērtē Direktīvā paredzētais atteikuma pamatojums, lai preču zīmes netiktu neatbilstoši reģistrētas (36) . Tādējādi, lai tiesiskās drošības garantēšanai veiktu pamatīgu un pilnīgu pirmsreģistrācijas pārbaudi, ir nepieciešams, lai varētu precīzi atpazīt arī preces un pakalpojumus, ko aizsargātu preču zīme, kuru tiek lūgts reģistrēt.
67. Tādējādi, ņemot vērā šos apsvērumus, uzskatu, ka jautājums par to, cik lielā mērā ir jāprecizē saistībā ar preču mazumtirdzniecību sniegto pakalpojumu saturs, pieder ar Direktīvu saskaņojamiem preču zīmes tiesību iegūšanas nosacījumiem. Tādēļ to, cik lielā mērā ir jāprecizē saturs, jānosaka Tiesai.
68. Šajā ziņā dažādu valsts iestāžu un ITSB prakse atšķiras. Vispārēji šo praksi varētu aprakstīt šādi (37) . Attiecībā uz preču zīmes aizsargātu pakalpojumu aprakstu atsevišķas valsts iestādes atzīst, ka šādi pakalpojumi tiek reģistrēti ar nosaukumu “mazumtirdzniecība” vai “mazumtirdzniecības pakalpojumi”. Citas iestādes šo reģistrāciju pakārto piedāvāto pakalpojumu precīzākam aprakstam, kas attiecīgi noved pie atsauces uz formulējumu, kas ietverts paskaidrojošajā piezīmē attiecībā uz Nicas klasifikācijas 35. klasi, kas norāda uz “preču atlasi un izvietošanu citu personu labā (izņemot to transportēšanu), lai dotu patērētājiem iespēju šīs preces ērti aplūkot un ie gādāties”. Attiecībā uz precēm, ar ko šie pakalpojumi ir saistīti, vairākums iestāžu iesaka vai pieprasa, lai tās tiktu precizētas vai arī lai tiktu noteikta nozare, kam tās piederīgas. Citas atzīst arī to, ka šis precizējums var tikt nodrošināts ar norādi uz tirgus sektoru, kurā pakalpojumi tiek sniegti, kā, piemēram, aptieku vai mēbeļu veikalu [darbību].
69. Kas attiecas uz ITSB, savā lēmumā iepriekš minētajā lietā Giacomelli Sport
Apelāciju otrā padome norādīja, ka esot vajadzīgs, lai pieteicējs sniegtu pakalpojuma saprotamu aprakstu, kā arī norādītu jomu, kurā tas sniegts. Kā piemēru tā minēja izteicienu “mazumtirdzniecības pakalpojumi sporta preču jomā”.
70. Savukārt iepriekš minētajā paziņojumā Nr. 3/01 šī biroja priekšsēdētājs ieņēma visai atšķirīgu nostāju. Viņš uzskata, ka saistībā ar preču mazumtirdzniecību sniegti pakalpojumi var būt Kopienas pakalpojuma zīmes priekšmets un piederēt Nicas klasifikācijas 35. klasei. Viņš turklāt norāda uz to, ka jēdziens “mazumtirdzniecības pakalpojumi” esot skaidrs, to esot pieņēmis WIPO
birojs, ar noteikumu, ka šis formulējums tiek saprasts tāpat kā tas, kas ietverts paskaidrojošajās piezīmēs attiecībā uz 35. klasi. Attiecībā uz darbības jomu, kurā pakalpojumi tiek piedāvāti, viņš norāda, ka pretēji Apelāciju otrās padomes ieturētajai nostājai šo precizēšanu nevarot uzskatīt par juridiski vajadzīgu tāpēc, ka šāda veida precizēšana netiek pieprasīta attiecībā uz tādiem citām Nicas klasifikācijas klasēm piederošiem pakalpojumiem kā remontdarbi, tehniskā apkope vai transportēšana. Tomēr viņš apgalvo, ka šāda precizēšana esot vēlama. Viņš iesaka šādus formulējumus: attiecībā uz darbības jomu izmantot tādu jēdzienu kā “mazumtirdzniecības pakalpojumi pārtikas preču un dzērienu jomā”, attiecībā uz sniegtā pakalpojuma konkrēto veidu izmantot tādus jēdzienus kā “universālveikala mazumtirdzniecības pakalpojumi” vai “lielveikala mazumtirdzniecības pakalpojumi” u.tml.
71. Savukārt es uzskatu, ka pakalpojumu zīmes reģistrācijai attiecībā uz preču mazumtirdzniecībā sniegtiem pakalpojumiem būtu skaidri jānorāda gan uz šo pakalpojumu konkrēto saturu, gan uz tām precēm vai to preču tipiem, ar ko tie ir saistīti. Šo divkāršo prasību, manuprāt, pamato Direktīvas sistēma un mērķi, ņemot vērā saistībā ar preču mazumtirdzniecību sniegto pakalpojumu savdabīgumu.
72. Kā esam noskaidrojuši, preču zīmes reģistrācijai ir jāļauj noteikt reģistrētas preču zīmes īpašniekam piešķirtās aizsardzības konkrēto priekšmetu (38) . Reģistrācijas ceļā piešķirto tiesību atzīšana tādējādi ietver iespēju precīzi noteikt, uz kuriem pakalpojumiem preču zīme attiecas. Šo pakalpojumu apraksts ir vajadzīgs arī tādēļ, lai kompetentām iestādēm ļautu pamatīgas un pilnīgas pārbaudes gaitā izlemt jautājumu par to, vai preču zīmes reģistrācija saskaņā ar Direktīvas 4. pantu būtu jāatsaka tāpēc, ka tā ir identiska vai rada sajaukšanas iespēju ar agrāku preču zīmi, zīmju identitātes vai līdzības, vai preču vai pakalpojumu, uz ko attiecas šīs zīmes, identitātes vai līdzības dēļ. Visbeidzot, tā kalpo tam, lai ļautu šīm iestādēm konstatēt tās atteikuma, atcelšanas vai spēkā neesamības pamatojuma esamību un preču zīmes atteikumu, atcelšanu vai spēkā neesamību ierobežoti attiecināt uz precēm un pakalpojumiem, uz ko attiecināms konkrētais pamatojums.
73. Lai noteiktu sekas, kas no šīm prasībām izriet attiecībā uz pakalpojumiem, kas sniegti saistībā ar preču mazumtirdzniecību, manuprāt, jāņem vērā tas, ka šie pēdējie atšķiras no tādiem citiem pakalpojumiem kā remontdarbu, transportēšanas vai apģērbu tīrīšanas pakalpojumi. Patiešām, sniedzot šādus pakalpojumus, to sniedzējs veic darbu, kas pats par sevi ir ar patērētāju noslēgta līguma priekšmets. Ar šāda pakalpojuma norādi preču zīmes reģistrācijas pieteikumā tiek aprakstīta darbība, kuru skaidri identificēt spēj gan par uzraudzību atbildīgās iestādes, gan tirgus dalībnieki, jo tā norāda uz konkrētu darbību, ko domās var iztēloties ikviens. Kā esmu norādījis, šajā tiesvedībā aplūkotie pakalpojumi ir pakalpojumi, ko izplatītāji sniedz saistībā ar savu preču pārdošanu un kuru konkrētais mērķis ir veicināt to pārdošanu. Tātad šie pakalpojumi nav pašmērķis. Patērētājiem tie vajadzīgi vienīgi saistībā ar šo preču iegādi, un to izmaksas ir ietvertas šo pēdējo cenā. Turklāt esam pārliecinājušies, ka preču zīmju tiesību sistēmā pārdošana pati par sevi nav pakalpojums, attiecībā uz kuru var tikt reģistrēta preču zīme. Savā tirdzniecības darbībā no saviem konkurentiem izplatītājs atšķiras, izmantojot preču zīmi attiecībā uz pārdotajām precēm, kas var būt ražotāja vai izgatavotāja preču zīme, vai tā komercnosaukums.
74. Tādējādi, manuprāt, ir svarīgi, lai saistībā ar preču mazumtirdzniecību sniegtie pakalpojumi varētu tikt aprakstīti konkrēti un pietiekami precīzi, lai, pirmkārt, tos varētu skaidri identificēt un, otrkārt, nodrošinātu, ka tie neaprobežojas ar vienkāršu preču izplatīšanu.
75. Tāpēc uzskatu, ka tādi jēdzieni kā prasītājas reģistrācijas pieteikumā izmantotais jēdziens “mazumtirdzniecība” vai “mazumtirdzniecības pakalpojumi” nav pietiekami konkrēti, lai aprakstītu sniegto pakalpojumu saturu. Protams, tie ļauj skaidri saprast, ka šādi apzīmētie pakalpojumi nav tādi ar preču pārdošanu vispār nesaistīti pakalpojumi kā tie, ko tirdzniecības centrā sniedz ceļojumu birojs, apģērbu tīrīšanas uzņēmums vai restorāns. Galu galā varētu uzskatīt, ka tie neietver tādus ar preču pārdošanu nesaistītus, bet skaidri identificējamus pakalpojumus kā kredīta līgums preces finansēšanai vai apdrošināšanas līgums, kas pieder konkrētām Nicas klasifikācijas pakalpojumu klasēm. Tomēr, manuprāt, tie neļauj noteikt, tieši kuri izplatītāja sniegtie pakalpojumi neatbilst iepriekš minētajiem pakalpojumiem un nav arī sajaucami ar pārdošanas darbību kā tādu.
76. Tāpat sliecos uzskatīt, ka arī formulējums attiecībā uz preču atlasi un izvietošanu citu personu labā, izņemot to transportēšanu, lai dotu patērētājiem iespēju šīs preces ērti aplūkot un iegādāties, kas ietverts paskaidrojošajās piezīmēs attiecībā uz Nicas klasifikācijas 35. klasi, preču izplatītāja gadījumā nav pietiekami precīzs, lai raksturotu šā pēdējā sniegtos pakalpojumus, kas nav sajaucami ar attiecīgo preču vienkāršu pārdošanu.
77. Manuprāt, būtu arī jāprecizē, uz kurām precēm vai kuriem preču tipiem šie pakalpojumi attiecas. Protams, kā iepriekš minētajā paziņojumā Nr. 3/01 norādījis ITSB priekšsēdētājs, šāda precizēšana nav pieprasīta saistībā ar Kopienas preču zīmju reģistrāciju attiecībā uz pakalpojumiem, kas pieder tādām citām Nicas klasifikācijas klasēm kā remontdarbi, tehniskā apkope vai transportēšana. Tomēr šis apstāklis nešķiet esam noteicošais, un virsroku pār to var gūt saimnieciskie apsvērumi un Kopienas tiesību aktu mērķi, ņemot vērā attiecīgo pakalpojumu īpatnības.
78. Kā patiešām esam redzējuši, šie pakalpojumi ir paredzēti noteiktu preču pārdošanas veicināšanai. Atšķirībā no citiem pakalpojumiem tie netiek sniegti pastāvīgi. Tos sniedz tikai saistībā ar noteiktu konkrētu preču pārdošanu. Iztrūkstot jebkādam precizējumam attiecībā uz šīm precēm vai kategoriju, kurai tās pieder, ar preču zīmes reģistrāciju piešķirtais aizsardzības spēks praktiski būtu neierobežots. Šādas preču zīmes reģistrācijas rezultātā pieteicējam varētu tikt piešķirtas šā apzīmējuma ekskluzīvas izmantošanas tiesības preču mazumtirdzniecībā sniegtu pakalpojumu jomā neatkarīgi no preces tipa. Šāda situācija, manuprāt, nebūtu saderīga ar Direktīvas mērķi – sekmēt preču un pakalpojumu brīvu apriti.
79. Zināms, ka preču zīmju tiesībām piemīt visai paradoksāla īpašība, tajās tirgus dalībniekam piešķirot it īpaši ekskluzīvas tiesības uz apzīmējumiem, kas kalpo preču vai pakalpojumu laišanai tirgū, lai sekmētu šo preču un šo pakalpojumu brīvu apriti. Lai apvienotu preču zīmes aizsardzības un brīvas aprites intereses, preču zīmju tiesību reģistrācijas sistēmā pretī ekskluzīvām tiesībām, kas tajā pieprasītas, būtu precīzi jānorāda apzīmējums, kā arī preces un pakalpojumi, uz ko šīs tiesība attieksies. Šī prasība ļauj sasniegt gan preču zīmes aizsardzības mērķi, precīzi nosakot šīs aizsardzības priekšmetu, gan pakalpojumu un preču brīvas aprites mērķi, šīs ekskluzīvās tiesības aprobežojot ar pašas preču zīmes funkciju, kas ir parādīt īpašnieka preču un pakalpojumu atšķirību. Tā kā attiecīgie pakalpojumi pēc sava rakstura var tikt sniegti vienīgi saistībā ar noteiktu preču mazumtirdzniecību, manuprāt, Direktīvas struktūru un mērķus varētu interpretēt tā, ka pieteicējam ir precīzi jānorāda, uz kurām precēm šie pakalpojumi attiecas.
80. Atšķirībā no Komisijas uzskatu, ka pieteicējs, kas lūdz reģistrēt [pakalpojuma] zīmi attiecībā uz preču mazumtirdzniecībā sniegtiem pakalpojumiem, neatrodas tādā pašā stāvoklī kā tirgus dalībnieks, kas lūdz reģistrēt pakalpojuma zīmi tādam pakalpojumam kā reklāma, neprecizējot konkrēto reklāmas veidu, vai plašai virknei preču un pakalpojumu. Šajos gadījumos reģistrācijas piešķirtās aizsardzības apjoms faktiski ir ļoti plašs. Tomēr nav noteikts un nevar arī pieņemt, ka ieinteresētā persona savu preču zīmi izmantos tikai konkrētā pakalpojumu sniegšanas sektorā vai tikai attiecībā uz kādu reģistrācijas pieteikumā minēto preču daļu. Šādā piemēra gadījumā tātad var atzīt, ka Direktīvas 10. un 12. panta noteikumi par preču zīmes īpašnieka tiesību atcelšanu tās faktiskas neizmantošanas dēļ saistībā ar precēm un pakalpojumiem, attiecībā uz ko tā reģistrēta, jāpiemēro, lai ļautu apzīmējumam no jauna būt izmantojamam attiecībā uz darbības sektoru vai precēm, kuru apzīmēšanai tas nav ticis izmantots. Tomēr uzskatu, ka šī sistēma nebūtu jāpiemēro, jo no paša sākuma ir noskaidrots, ka pakalpojumi ir izmantojami vienīgi saistībā ar noteiktām precēm.
81. Preču vai to tipu, uz ko attiecas preču mazumtirdzniecībā sniegtie pakalpojumi, apraksts, manuprāt, var izrietēt no šo preču uzskaitījuma vai norādes uz attiecīgās darbības nozari vai veikala, kurā šie pakalpojumi tiek sniegti, veidu, jo ar šādām norādēm skaidri tiek norādīts uz noteiktu preču tipu, kā, piemēram, sporta apģērbu jomu vai mēbeļu veikalu. Turpretim vienkārša norāde uz pakalpojumiem, kas sniegti “universālveikalā” vai “lielveikalā”, kas var būt noderīga, lai precizētu, kādā kontekstā attiecīgie pakalpojumi ir sniegti, nešķiet pietiekama, lai, ņemot vērā šāda veida tirdzniecības punktā iespējami pārdodamo preču lielo dažādību, noteiktu preces, uz ko attiecas minētie pakalpojumi. Grūtības, ar kādām var sastapties saistībā ar izplatīšanu lielveikalos, uzskaitot dažādus pārdoto preču veidus pēc to nosaukuma, nešķiet pietiekams iemesls, lai atteiktos no šīs precizēšanas prasības.
82. Tādējādi, ņemot vērā šos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz otro prejudiciālo jautājumu atbildēt, nosakot, ka tādu pakalpojumu, ko saistībā ar preču mazumtirdzniecību sniedz mazumtirgotājs un attiecībā uz kuru saskaņā ar Direktīvu var tikt reģistrēta pakalpojuma zīme, saturs ir jāprecizē tā, lai ļautu konkrēti noteikt, kas šie pakalpojumi ir. Tādi jēdzieni kā “mazumtirdzniecība” vai “mazumtirdzniecības pakalpojumi” nav pietiekami konkrēti, lai aprakstītu šādi sniegto pakalpojumu saturu. Preču zīmes reģistrācijai attiecībā uz pakalpojumiem, kas sniegti saistībā ar preču mazumtirdzniecību, ir jāļauj noteikt arī preces vai preču tipus, uz ko attiecas šie pakalpojumi.
C – Par trešo prejudiciālo jautājumu
83. Trešais prejudiciālais jautājums ir saistīts ar Direktīvas 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā minēto līdzības jēdzienu. Esam redzējuši, ka saskaņā ar 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu preču zīmes reģistrāciju atsaka, ja preču zīmes identitātes vai līdzības ar agrāko preču zīmi vai preču vai pakalpojumu, uz kuriem attiecas šīs preču zīmes, identitātes vai līdzības dēļ sabiedrībai pastāv sajaukšanas iespēja, kas ietver asociācijas iespēju ar agrāko preču zīmi. Tamlīdzīgi 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā noteikts, ka reģistrētas preču zīmes īpašniekam ir tiesības atturēt visas trešās personas, kas nav saņēmušas viņa piekrišanu, lietot [izmantot] komercdarbībā apzīmējumu, ja tā identitātes vai līdzības preču zīmei un preču vai pakalpojumu, uz ko attiecas preču zīme, identitātes vai līdzības dēļ pastāv varbūtība maldināt sabiedrību, kas ietver asociācijas iespēju starp apzīmējumu un preču zīmi.
84. Bundespatentgericht
vispirms atgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru būtisks kritērijs, lai noteiktu preču vai pakalpojumu līdzību iepriekš minēto noteikumu izpratnē, ir tas, vai, ņemot vērā visus apstākļus, ieinteresētās aprindas var ticēt, ka attiecīgās preces vai pakalpojumu uzrauga tas pats uzņēmums. Tā arī norāda uz to, ka preču un pakalpojumu līdzības novērtēšanai būtisko kritēriju starpā it īpaši ir attiecīgo preču vai pakalpojumu veids, lietošanas mērķis un izmantošana, kā arī to sakritīgums vai papildinātspēja.
85. Turpinājumā Bundespatentgericht
paskaidro, ka savu izplatāmo preču kvalitātes kontroli veic virkne izplatītāju. Tā secina, ka šīs krietni plašās līdzības definīcijas, saskaņā ar kuru par pietiekamu tiek atzīta kopīga savstarpēji funkcionāli saistītu preču vai pakalpojumu kvalitātes uzraudzība, piemērošana attiecībā uz preču mazumtirdzniecībā sniegtiem pakalpojumiem reģistrējamu preču zīmi varētu novest pie nekontrolēta aizsardzības apjoma piešķiršanas šādas reģistrētas pakalpojumu zīmes īpašniekam.
86. Tādējādi, piemērojot šos kritērijus, šos pakalpojumus varētu uzskatīt par analoģiskiem, no vienas puses, ar tādiem citiem vispārīgā saistībā ar preču izplatīšanu sniegtiem pakalpojumiem kā finanšu, apdrošināšanas vai tehniskās apkopes pakalpojumi un, no otras puses, ar pašām izplatītāja pārdotajām precēm.
87. Saistībā ar šo pēdējo jautājumu Bundespatentgericht
paskaidro, ka saskaņā ar Vācijas judikatūru pakalpojumu sniegšanai izmantotās preces un minētos pakalpojumus, neskatoties uz to atšķirību pēc būtības, var uzskatīt par līdzīgiem, ja pakalpojumu uzņēmumi pastāvīgi nodarbojas ar attiecīgo preču ražošanu vai izplatīšanu, vai šo preču ražotāji veic pastāvīgu darbību attiecīgo pakalpojumu jomā. Tādējādi būtu jāatzīst līdzība starp “sabiedriskās ēdināšanas” pakalpojumu un “alkoholisko dzērienu” precēm, jo šīs preces ražošanas uzņēmumos piedāvā tūlītējam patēriņam vai arī tāpēc, ka tās tiek gan lietotas restorānos pasniegšanai saistībā ar ēdināšanas pakalpojumiem, gan arī pārdotas “tirdzniecībā promnešanai”.
88. Ņemot vērā šos apsvērumus, ar trešo prejudiciālo jautājumu Bundespatentgericht
Tiesai vaicā, cik lielā mērā jādefinē līdzības apjoms Direktīvas 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē starp saistībā ar preču mazumtirdzniecību sniegtajiem pakalpojumiem un citiem pakalpojumiem, ko sniedz saistībā ar preču izplatīšanu, vai precēm, ko izplata attiecīgais mazumtirgotājs.
89. Piekrītu Bundespatentgericht
viedoklim jautājumā par interesi novērst, ka reģistrētas pakalpojumu zīmes īpašniekam attiecībā uz mazumtirdzniecības ietvaros sniegtu pakalpojumu tiktu piešķirta ārkārtīgi plaša aizsardzība, kas aptvertu gan citus pakalpojumus, kas var tikt piedāvāti saistībā ar izplatīšanu, gan visu preču kopumu, ko šis īpašnieks laiž pārdošanā. Piekrītu iesniedzējtiesai, ka, atzīstot iespēju reģistrēt šādas zīmes, nedrīkst pieļaut, ka minētās zīmes aizstātu preču zīmes vai mazinātu šajās pēdējās ietvertās tiesības.
90. Šāda preču zīmju tiesību pārskatīšana patiešām nebūtu saderīga ar vispārīgajām interesēm. Pat ja izplatīšanas attīstības rezultātā saistībā ar noteiktu veidu preču laišanu tirgū sniegtie pakalpojumi mūsdienās patērētājiem ir svarīgi vai pat noteicoši, joprojām jebkuras pārdošanas priekšmets ir noteiktas preces iegāde. Šķiet, šeit būtu jāatgādina, ka preču zīmju aizsardzības mērķis ir aizsargāt un veicināt to kvalitāti. Tā mudina ražotājus uzturēt savu preču kvalitāti un veikt ieguldījumus tās uzlabošanā, tiem nodrošinot iespēju piesaistīt savas klientūras uzticību, pateicoties šo ar preču zīmi identificētu preču vērtībai. Šo pašu viedokli var attiecināt uz komercnosaukumu, ko izplatītājs var izlemt pievienot pārdošanai piedāvātajām precēm. Šādi identificējot šīs preces, tas ir ieinteresēts, lai ar tā komercnosaukumu tiktu apzīmētas vienīgi noteiktām kvalitātes prasībām atbilstošas preces. Tādējādi preču zīme sekmē saimniecisko attīstību. Tādēļ, manuprāt, ir svarīgi, lai preču zīmju tiesībās pārdošanas veida aizsardzība, reģistrējot zīmes attiecībā uz preču mazumtirdzniecībā sniegtiem pakalpojumiem, nekaitētu pārdošanas priekšmetu apzīmēšanai izmantoto preču zīmju vērtībai.
91. Tomēr neuzskatu, ka ar iepriekšnoteiktu kritēriju palīdzību būtu iespējams iepriekš noteikt, cik lielā mērā preču mazumtirdzniecībā sniegtie pakalpojumi ir līdzīgi ar citiem pakalpojumiem, kas var tikt piedāvāti vispārīgi saistībā ar izplatīšanu, kā arī pašām precēm. Kā norādīts Direktīvas desmitajā apsvērumā, šis līdzības jēdziens patiešām ir jāinterpretē attiecībā uz iespēju sajaukt. Atbilstoši judikatūrai šāda iespēja pastāv gadījumā, kad sabiedrība var kļūdīties jautājumā par attiecīgo preču un pakalpojumu izcelsmi, proti, kad tā var uzskatīt, ka šo preču un šo pakalpojumu izcelsme ir vienā uzņēmumā, kam var piedēvēt atbildību par to kvalitāti.
92. Atbilstoši judikatūrai šī sajaukšanas iespēja katrā gadījumā ir jāizvērtē vispusīgi, ņemot vērā visus būtiskos apstākļus (39) . Šis vērtējums norāda uz noteiktu savstarpējo atkarību starp vērā ņemtajiem faktoriem, it īpaši preču zīmju un ar tām apzīmēto preču vai pakalpojumu līdzību. Tādējādi nelielu līdzību starp apzīmētajām precēm vai pakalpojumiem var kompensēt liela līdzība starp preču zīmēm, un pretēji. Jo būtiskāka ir preču zīmes atšķirtspēja, jo lielāka ir sajaukšanas iespēja. Lai šo atšķirtspēju izvērtētu, jāņem vērā it īpaši preču zīmei piemītošās īpašības, ieskaitot to, ka vai tajā ir vai nav visi to preču vai pakalpojumu aprakstošie elementi, attiecībā uz ko tā tikusi reģistrēta, preču zīmes aizņemtā tirgus daļa, šīs preču zīmes izmantošanas intensitāte, ģeogrāfiskais pārklājums un ilgums, tās popularizēšanai uzņēmuma veikto ieguldījumu apjoms, to ieinteresēto personu proporcija, kas atpazīst preču vai pakalpojumu izcelsmi konkrētā uzņēmumā, pateicoties preču zīmei, kā arī tirdzniecības un rūpniecības palātu vai citu profesionālo apvienību paziņojumi (40) . Tāpat, lai izvērtētu līdzību starp attiecīgajām precēm vai pakalpojumiem, jāņem vērā visi būtiskie faktori, kas raksturo saikni starp precēm vai pakalpojumiem. Šie faktori tai skaitā ietver to veidu, paredzēto mērķi, izmantošanu, kā arī to sakritīgumu vai papildinātspēju (41) .
93. Visbeidzot, šīs sajaukšanas iespējas ievērtējumā noteicoša nozīme ir tam, kā preču zīmi uztver attiecīgo preču vai pakalpojumu vidusmēra patērētājs (42) .
94. Tātad no šīs judikatūras var secināt, ka līdzības starp pakalpojumiem un precēm izvērtējums, kas ir cieši saistīts ar sajaukšanas iespējas esamību vai neesamību, ir faktisks apstāklis, kas izriet no katras konkrētās lietas apstākļu kopuma izvērtējuma. Tādējādi diez vai ir iespējams iepriekš noteikt, ka saistībā ar preču mazumtirdzniecību sniegti pakalpojumi nekādā ziņā nebūtu analoģiski noteiktiem citu veidu pakalpojumiem, kas sniegti vispārīgā saistībā ar izplatīšanu vai precēm, uz ko tie attiecas. Iepriekš izslēdzot šādu līdzību, zināmos apstākļos tiktu apšaubīta pati preču zīmes funkcija, proti, garantēt ar to apzīmēto preču un pakalpojumu izcelsmi.
95. Ar preču zīmju tiesībām vissaderīgāk ierobežot sajaukšanas iespēju un līdz ar to preču zīmes reģistrācijas rezultātā piešķirtās aizsardzības apjomu attiecībā uz pakalpojumiem, kas sniegti saistībā ar preču mazumtirdzniecību, manuprāt, būtu precīzi un pilnīgi nosakot tādējādi sniegtos pakalpojumus un preces, uz ko tie attiecas.
96. Esot veiktiem šādiem precizējumiem, kompetentajām iestādēm, ņemot vērā šādi pēc sava satura un sniegšanas jomas aprakstītos pakalpojumus, katrā konkrētajā gadījumā ir jāizvērtē, vai ieinteresēto patērētāju vidū konstatējama sajaukšanas iespēja saistībā, no vienas puses, ar attiecīgo apzīmējumu identitāti vai līdzību un, no otras puses, ar trešās personas apzīmējumu apzīmētu pakalpojumu vai preču identitāti vai līdzību ar preču mazumtirdzniecībā mazumtirgotāja sniegtajiem pakalpojumiem. Šāda sajaukšanas iespēja ir konstatējama vienīgi gadījumā, ja, ņemot vērā konkrēto lietas apstākļu kopumu, attiecīgie patērētāji var uzskatīt, ka ar trešās personas preču zīmi apzīmētu pakalpojumu vai preču izcelsme atšķiras no to pakalpojumu izcelsmes, kurus mazumtirgotājs sniedz saistībā ar preču mazumtirdzniecību, proti, saskaņā ar Bundespatentgericht
atgādinātu judikatūru šīs trešās personas pakalpojumus sniedz vai preces ražo tā mazumtirgotāja uzraudzībā, kam var piedēvēt atbildību par to kvalitāti.
97. Atšķirībā no Bundespatentgericht, neuzskatu, ka tas apstāklis, ka patērētāji sagaida no izplatītājiem zināmu viņu pārdoto preču kvalitātes uzraudzību neatkarīgi no tā, vai tās apzīmē ar attiecīgā izplatītāja komercnosaukumu vai arī izgatavotāja preču zīmi, varētu likt pieņemt, ka vispārīgi šīs preces būtu jāuzskata par analogām saistībā ar preču mazumtirdzniecību sniegtajiem pakalpojumiem. Šīs preces no attiecīgajiem pakalpojumiem atšķiras pēc savas dabas. Tādējādi nevar pieņemt, ka tās būtu līdzīgas. Tātad atkarībā no šo attiecīgo pakalpojumu un preču īpašībām katrā konkrētajā lietā var noteikt, vai tās var uzskatīt par līdzīgām pēc savas dabas, mērķa, pielietojuma, kā arī sakritīguma vai papildinātspējas.
98. Turklāt neuzskatu arī, ka Tiesas judikatūrai būtu jānoved pie šo kritēriju plašas interpretācijas. Kā esam pārliecinājušies, līdzības jēdziens ir jāinterpretē saistībā ar sajaukšanas iespējas jēdzienu un, kā to nesen ir atgādinājusi Tiesas virspalāta (43), par šādas iespējas esamību nevar izdarīt pieņēmumu. Preču zīmes īpašnieka aizsardzībai tādējādi vajadzīgs, lai tiktu pierādīts, ka attiecīgajā sabiedrības daļā pastāv sajaukšanas iespēja (44) .
99. Ievērojot šos apsvērumus, sliecos uzskatīt, ka attiecībā uz preču mazumtirdzniecībā sniegtiem pakalpojumiem reģistrējot pakalpojumu zīmi, ja šīs preču zīmes reģistrācija ir pakārtota šo pakalpojumu un preču, uz ko tie attiecas, satura precizēšanai, nevajadzētu šīs preču zīmes īpašniekiem piešķirt neierobežotu aizsardzību. Šajā jautājumā piekrītu ITSB direktora iepriekš minētajā paziņojumā Nr. 3/01 paustajam viedoklim, ka preču mazumtirdzniecībā sniegtu pakalpojumu un pārdoto preču sajaukšanas iespēja, lai arī nav izslēdzama, tomēr ir maz iespējama, izņemot īpašus apstākļus, kad, piemēram, attiecīgās preču zīmes ir identiskas vai gandrīz [identiskas] un labi nostiprinātas tirgū (45) .
100. Ņemot vērā šos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz trešo prejudiciālo jautājumu atbildēt, nosakot, ka nav jādefinē līdzības apjoms Direktīvas 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē starp saistībā ar preču mazumtirdzniecību sniegtajiem pakalpojumiem un citiem pakalpojumiem, ko sniedz saistībā ar preču izplatīšanu, vai precēm, ko izplata attiecīgais mazumtirgotājs.
IV – Secinājumi
101. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Bundespatentgericht
(Vācija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
“1) Saistībā ar preču mazumtirdzniecību sniegti pakalpojumi, kas nav pārdošana kā tāda un var tikt identificēti, atbilstoši Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmajai direktīvai 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, var būt pakalpojums, attiecībā uz kuru var tikt reģistrēta pakalpojuma zīme.
2) Tādu pakalpojumu, ko saistībā ar preču mazumtirdzniecību sniedz mazumtirgotājs un attiecībā uz kuru saskaņā ar Pirmo direktīvu 89/104 var tikt reģistrēta pakalpojuma zīme, saturs ir jāprecizē tā, lai ļautu konkrēti noteikt, kas šie pakalpojumi ir. Tādi jēdzieni kā “mazumtirdzniecība” vai “mazumtirdzniecības pakalpojumi” nav pietiekami konkrēti, lai aprakstītu šādi sniegto pakalpojumu saturu. Preču zīmes reģistrācijai attiecībā uz pakalpojumiem, kas sniegti saistībā ar preču mazumtirdzniecību, ir jāļauj noteikt arī preces vai preču tipus, uz ko attiecas šie pakalpojumi.
3) Nav jādefinē līdzības apjoms Pirmās direktīvas 89/104 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta nozīmē starp saistībā ar preču mazumtirdzniecību sniegtajiem pakalpojumiem un citiem pakalpojumiem, ko sniedz saistībā ar preču izplatīšanu, vai precēm, ko izplata attiecīgais mazumtirgotājs.”
(1) .
(2)  –	Skat. 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑273/00 Sieckmann
( Recueil, I‑11737. lpp.) (attiecībā uz smaržas apzīmējumiem), 2003. gada 6. maija spriedumu lietā C‑104/01 Libertel
( Recueil, I‑3793. lpp.), 2004. gada 24. jūnija spriedumu lietā C‑49/02 Heidelberger Bauchemie
(Krājums, I‑6129. lpp.) (attiecībā uz vienu vai vairākām krāsām bez formas un kontūrām) un 2003. gada 27. novembra spriedumu lietā C‑283/01 Shield Mark
( Recueil, I‑14313. lpp.) (attiecībā uz skaņas apzīmējumiem).
(3)  –	1988. gada 21. decembra Pirmā direktīva, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 1989, L 40, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva”).
(4)  –	Apvienoto Nāciju līgumu krājums ( Recueil des traités des Nations unies ), 828. sējums, Nr. 11851, 305.–388. lpp. (turpmāk tekstā – “Parīzes Konvencija”).
(5)  –	Tiesa jau ir konstatējusi, ka visas dalībvalstis pirms 2004. gada 1. maijā notikušās paplašināšanās bija Parīzes Konvencijas līgumslēdzējas puses (iepriekš minētais spriedums lietā Libertel, 3. punkts). Desmit jaunās dalībvalstis par minētās konvencijas dalībniecēm ir kļuvušas šādos datumos: Ungārijas Republika – 1909. gada 1. janvārī, Polijas Republika – 1919. gada 10. novembrī, Kipras Republika – 1966. gada 17. janvārī, Maltas Republika – 1967. gada 20. oktobrī, Slovēnijas Republika – 1991. gada 25. jūnijā, Čehijas Republika un Slovākijas Republika – 1993. gada 1. janvārī, Latvijas Republika – 1993. gada 7. septembrī, Lietuvas Republika – 1994. gada 22. maijā un Igaunijas Republika – 1994. gada 24. augustā.
(6)  – Vienlaikus norādu, ka 25 dalībvalstis ir parakstījušas Ženēvā 1994. gada 27. oktobrī noslēgto līgumu par preču zīmju tiesībām, kura 16. pantā noteikts, ka katra līgumslēdzēja puse reģistrē pakalpojumu zīmes un uz šīm zīmēm attiecina Parīzes Konvencijas noteikumus par preču zīmēm. Tomēr pamata prāvas faktu rašanās dienā to vēl nebija ratificējušas visas dalībvalstis. Vācija šo ratifikāciju veica tikai 2004. gada 16. oktobrī. Tajā pašā dienā par šā līguma dalībniecēm kļuva divpadsmit citas dalībvalstis (Čehijas Republika, Dānijas Karaliste, Igaunijas Republika, Spānijas Karaliste, Īrija, Kipras Republika, Latvijas Republika, Lietuvas Republika, Ungārijas Republika, Slovēnijas Republika, Slovākijas Republika un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste).
(7)  –	Turpmāk tekstā – “Nicas Nolīgums”.
(8)  –	Parīzes Konvencijas 19. pants ir formulēts šādi: “Saprotams, ka Savienības dalībvalstis [valstis, uz ko attiecas šī konvencija,] saglabā tiesības noslēgt savā starpā atsevišķas īpašas vienošanās rūpnieciskā īpašuma aizsardzībai, ja vien tās nav pretrunā šīs [k]onvencijas normām.”
(9)  –	Turpmāk tekstā – “Nicas klasifikācija”.
(10)  –	Atbilstoši minētā Nolīguma dalībnieču valstu uzskaitījumam 2004. gada 24 . septembrī, ar ko iespējams iepazīties Pasaules Intelektuālā īpašuma organizācijas (turpmāk tekstā – “ WIPO ”) interneta lapā. Saskaņā ar minētajā lapā ietverto informāciju šīs abas valstis tomēr izmanto Nicas klasifikāciju.
(11)  –	Skat. Padomes 1993. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV 1994, L 11, 1. lpp.) ar tajā izdarītajiem grozījumiem (turpmāk tekstā – “Regula”) 28. pantu un Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (OV L 303, 1. lpp.) 1. un 2. noteikumu.
(12)  –	Apvienoto Nāciju līgumu krājums ( Recueil des traités des Nations unies ), 828. sējums, Nr. 11852, 389. lpp.
(13)  –	Eiropas Kopiena pievienojās Madrides Nolīguma protokolam ar 2004. gada 1. oktobri [Padomes 2003. gada 27. oktobra Lēmums 2003/793/EK, ar kuru apstiprina Eiropas Kopienu pievienošanos Madrides Nolīguma par preču zīmju starptautisko reģistrāciju protokolam, kas pieņemts Madridē 1989. gada 27. jūnijā (OV L 296, 20. lpp.)].
(14)  –	Skat. pirmo un septīto apsvērumu.
(15)  –	Skat. pirmo un otro apsvērumu.
(16)  –	Turpmāk tekstā – “ITSB”.
(17)
–	Turpmāk tekstā – “ Praktiker ”.
(18)
–	2004. gada 12. februāra spriedums lietā C‑363/99 Koninklijke KPN Nederland
( Recueil, I‑1619. lpp., 80. punkts).
(19)
–	Kas, cik man zināms, tā ir 25 dalībvalstu gadījumā.
(20)
–	Kopš 1962. gada 29. janvāra.
(21)
–	Iepriekš minētais spriedums lietā Koninklijke KPN Nederland, 111. punkts.
(22)
–	Attiecībā uz Kopienas preču zīmi Regulas Nr. 2868/95 4. noteikumā paredzēts, ka par katru pieteikumu maksājama pamatnodeva un klases nodeva par katru klasi, ja to ir vairāk par trim, kam pieder preces vai pakalpojumi.
(23)
–	Lēmums par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. gada līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē (OV L 336, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “ TRIPS
līgums”, angļu valodā – “ TRIPs ”).
(24)
–	1998. gada 16. jūnija spriedums lietā C‑53/96 Hermès
( Recueil, I‑3603. lpp., 28. punkts), iepriekš minētais spriedums lietā Heidelberger Bauchemie, 20. punkts, un 2004. gada 16. novembra sprieduma lietā C‑245/02 Anheuser‑Busch
(Krājums, I‑10989. lpp., 42. punkts).
(25)
–	Skat it īpaši 1997. gada 11. novembra spriedumu lietā C‑349/95 Loendersloot
( Recueil, I‑6227. lpp., 22. un 24. punkts), 1998. gada 29. septembra spriedumu lietā C‑39/97 Canon
( Recueil, I‑5507. lpp., 28. punkts), 2001. gada 4. oktobra spriedumu lietā C‑517/99 Merz & Krell
( Recueil, I‑6959. lpp., 22. punkts), 2002. gada 18. jūnija spriedumu lietā C‑299/99 Philips
( Recueil, I‑5475. lpp., 30. punkts) un iepriekš minēto spriedumu lietā Libertel, 62. punkts.
(26)
–	Skat. Kapferer, J.‑N. Les marques – Capital de l’entreprise – Les chemins de la reconquête, Éditions d’Organisation, Paris, 1995, 29. lpp.
(27)
–	Pasaules Tirdzniecības organizācijas dalībvalstu pienākumos ietilpst arī komercnosaukumu aizsardzība atbilstoši TRIPS
līgumam (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Anheuser‑Busch, 91. punkts).
(28)
–	Savā rakstā: Marks for Retail Services – An Example for Harmonising Trade Mark Law. International Review of Industrial Property and Copyright Law, 34. sējums, Nr. 5, 2003. gads, 503.–520. lpp., Marianna Grabrukere [ Marianne Grabrucker ] pēta Beniluksa valstu, Dānijas, Vācijas, Grieķijas, Spānijas, Francijas, Īrijas, Itālijas, Austrijas, Portugāles, Somijas, Zviedrijas, Apvienotās Karalistes, Amerikas Savienoto Valstu, Japānas, Norvēģijas un Šveices praksi šajā jomā.
(29)
–	1999. gada 17. decembra lēmums lietā R 46/1998‑2.
(30)
–	22. punkts.
(31)
–	49.–52. punkts.
(32)
–	Iepriekš minētais spriedums lietā Koninklijke KPN Nederland, 33. punkts.
(33)
–	Iepriekš minētais spriedums lietā Merz & Krell, 29. punkts, un lietā Koninklijke KPN Nederland, 33. un 34 punkts.
(34)
–	Izcēlums pievienots.
(35)
–	Iepriekš minētais spriedums lietā Sieckmann, 37. punkts.
(36)
–	Iepriekš minētais spriedums lietā Libertel, 59. punkts, un lietā Koninklijke KPN Nederland, 123. punkts. Jautājumā par Regulu skat. 2004. gada 21. oktobra spriedumu lietā C‑64/02 P ITSB/ Erpo Möbelwerk
(Krājums, I‑10031. lpp., 45. punkts).
(37)
–	Dažādu valsts prakšu apraksts atrodams iepriekš minētajā Grabrukeres kundzes rakstā.
(38)
–	Iepriekš minētais spriedums lietā Sieckmann, 48. punkts.
(39)
–	1997. gada 11. novembra spriedums lietā C‑251/95 SABEL
( Recueil, I‑6191. lpp., 22. punkts) un iepriekš minētais spriedums lietā Canon, 16. punkts.
(40)
–	1999. gada 4. maija spriedums apvienotajās lietās C‑108/97 un C‑109/97 Windsurfing Chiemsee
( Recueil, I‑2779. lpp., 51. punkts) un 1999. gada 22. jūnija spriedums lietā C‑342/97 Lloyd Schuhfabrik Meyer
( Recueil, I‑3819. lpp., 23. punkts).
(41)
–	Iepriekš minētais spriedums lietā Canon, 23. punkts.
(42)
–	Iepriekš minētais spriedums lietā Lloyd Schuhfabrik Meyer, 25. punkts.
(43)
–	Iepriekš minētais spriedums lietā Anheuser‑Busch, 63. punkts.
(44)
–	2000. gada 22. jūnija spriedums lietā C‑425/98 Marca Mode
( Recueil, I‑4861. lpp., 33. un 34. punkts). Šajā sakarā skat. arī 2003. gada 9. janvāra spriedumu lietā C‑292/00 Davidoff
( Recueil, I‑389. lpp., 28. punkts) un 2003. gada 20. marta spriedumu lietā C‑291/00 LTJ Diffusion
( Recueil, I‑2799. lpp., 48. un 49. punkts).
(45)
–	ITSB priekšsēdētājs savu analīzi jautājumā par [preču] zīmju konfliktiem pabeidz šādi: “Tādējādi personām, kas pieprasa pakalpojumu zīmes attiecībā uz mazumtirdzniecības pakalpojumiem (vai analoģiskiem pakalpojumiem), nav jācer šādi iegūt kādu aizsardzību pret preču zīmes izmantošanu vai reģistrēšanu attiecībā uz precēm. Ja vajadzīga arī šāda aizsardzība, acīmredzams, ka jālūdz reģistrēt arī preču zīmi attiecībā uz šīm precēm.”