62011CJ0131_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C-131/11
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Finanzgericht Düsseldorf
(Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2011. gada 8. martā un kas Tiesā reģistrēts 2011. gada 17. martā, tiesvedībā
Pfeifer & Langen KG
pret
Hauptzollamt Aachen .
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Ticano [ A. Tizzano ], A. Borgs Bartets [ A. Borg Barthet ], M. Ilešičs [ M. Ilešič ], M. Safjans [ M. Safjan ] (referents) un M. Bergere [ M. Berger ], tiesneši,
ģenerāladvokāte E. Šarpstone [ E. Sharpston ],
sekretāre A. Impellicēri [ A. Impellizzeri ], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 9. februāra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
– Pfeifer & Langen KG
vārdā – D. Ehle
un C. M. Hagemann, Rechtsanwälte,
– Hauptzollamt Aachen
vārdā – M. Lambertz
un R.-M. Gleim-Arnold, pārstāvji,
– Eiropas Komisijas vārdā – P. Rossi
un B. Schima, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2012. gada 29. marta tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 3. panta 4. punktu Komisijas 1982. gada 8. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1443/82, kas nosaka sīki izstrādātus noteikumus kvotu sistēmas piemērošanai cukura nozarē (OV L 158, 17. lpp., un labojums – OV 1982, L 169, 39. lpp.), kas grozīta ar 1994. gada 23. februāra Komisijas Regulu (EK) Nr. 392/94 (OV L 53, 7. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1443/82”).
2. Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Pfeifer & Langen KG (turpmāk tekstā – “ Pfeifer & Langen ”) un Hauptzollamt Aachen
[Āhenas Galveno muitas pārvaldi] par pārlieku cukura daudzumu, kuru konstatējušas Vācijas iestādes a posteriori pārbaudē pie ražotāja, un par saimniecisko gadu, uz kuru šis pārliekais daudzums ir jāattiecina.
Atbilstošās tiesību normas
3. Padomes 1981. gada 30. jūnija Regula (EEK) Nr. 1785/81 par cukura tirgu kopīgo organizāciju (OV L 177, 4. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1998. gada 2. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1148/98 (OV L 159, 38. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatregula”), cukura tirgus kopīgās organizācijas ietvaros (turpmāk tekstā – “cukura TKO”) paredz saglabāt garantijas, kas nepieciešamas saistībā ar tādu pamatproduktu ražotāju kā Eiropas Kopienas cukura ražotāji nodarbinātību un dzīves līmeni, un nodrošināt, ka visiem patērētājiem cukura piegāde tiek veikta par saprātīgām cenām, stabilizējot cukura tirgu.
4. Šajā nolūkā pamatregula reglamentē cukura ražošanu, importu un eksportu. Tā it īpaši paredz ražošanas kvotu sistēmu, kas saskaņā ar tās piecpadsmito apsvērumu ir līdzeklis, kā ražotājiem garantēt Kopienas cenas un to produkcijas noietu.
5. Saskaņā ar šo kvotu sistēmu attiecībā uz katru tirdzniecības gadu (proti, no 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam) katrai dalībvalstij tika tostarp piešķirts valsts ražošanas pamatdaudzums. Šis daudzums tika sadalīts katrā dalībvalstī saskaņā ar pamatregulā noteiktajiem kritērijiem starp cukura ražotājiem A un B ražošanas kvotu formā.
6. Pamatregulas 24. panta 1. punkta otrajā daļā ir paredzēts:
“Šajā regulā:
a) “A cukurs” [..] ir jebkurš daudzums saražotā cukura, [..] kura ražošanu attiecina uz konkrētu tirdzniecības gadu un kuru attiecīgais uzņēmums ražo savas A kvotas ietvaros;
b) “B cukurs” [..] ir jebkurš daudzums saražotā cukura, [..] kura ražošanu attiecina uz konkrētu tirdzniecības gadu un kuru attiecīgais uzņēmums ražo ārpus savas A kvotas ietvariem, bet A un B kvotu summas ietvaros;
c) “C cukurs” [..] ir jebkurš daudzums saražotā cukura, kura ražošanu attiecina uz konkrētu tirdzniecības gadu un kuru attiecīgais uzņēmums ražo ārpus savas A un B kvotas summas ietvariem vai kuru ražo uzņēmums, kuram nav kvotu.”
7. Cukurs, kurš ietilpst A kvotā un kas atbilst patēriņam Kopienā, varēja tikt brīvi tirgots kopējā tirgū un tā noiets tika garantēts ar intervences cenu. Cukurs, kurš ietilpst B kvotā, varēja arī tikt brīvi tirgots kopējā tirgū, bet bez intervences cenas garantijas vai varēja tikt eksportēts uz trešo valsti ar eksporta kompensāciju. C cukurs nevarēja pretendēt ne uz cenu atbalsta režīmu, ne uz eksporta kompensāciju režīmu.
8. Tā kā cukura TKO ir balstīta uz pašfinansēšanas sistēmu, eksporta kompensāciju izmaksas tika finansētas ar ražošanas maksājumiem, lai gan nekāds maksājums netika iekasēts no C cukura ražošanas. Turklāt C cukurs bija jātirgo ārpus Kopienas, lai to varētu pārdot pasaules tirgū.
9. Šajā ziņā pamatregulas 26. pantā ir paredzēts:
“1. [..] C cukurs, kas nav ticis pārnests saskaņā ar 27. pantu [..] nevar tikt realizēts Kopienas iekšējā tirgū un tas ir jāeksportē bez turpmākas pārstrādes pirms 1. janvāra pēc attiecīgā saimnieciskā gada beigām.
[..]
3. Šī panta piemērošanas kārtība ir pieņemta saskaņā ar procesu, kas paredzēts 41. pantā.
Šajos noteikumos jo īpaši paredz, ka maksājums uzliekams par 1. punktā minēto C cukuru [..], par ko līdz vēl nosakāmam datumam nav iesniegti pierādījumi, ka tie ir eksportēti noteiktajā termiņā bez turpmākas pārstrādes.”
10. Pamatregulas 27. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1. Uzņēmums var nolemt pārnest uz nākamo tirdzniecības gadu visu produkciju vai daļu produkcijas, kas saražota, pārsniedzot A kvotu. Šis lēmums nav atsaucams.
[..]
2. Uzņēmumi, kas pieņem 1. punktā minēto lēmumu:
– līdz 1. februārim informē attiecīgo dalībvalsti par pārnesto cukura daudzumu vai daudzumiem,
– un apņemas uzglabāt daudzumu vai daudzumu divpadsmit mēnešu periodu, kura sākums ir jānosaka. Šī perioda laikā uzglabāšanas izmaksas tiek atmaksātas saskaņā ar 8. pantu arī saistībā ar pārnesto C cukuru un A cukuru un B cukuru, kurš kļuvis par pārnesto C cukuru pēc 23. panta 4. a punkta piemērošanas.
[..]”
11. Pamatregulas 27. panta 3. punktā ir paredzēts:
“3. Šī panta piemērošanas noteikumi, kuros var tikt paredzēts ierobežojums cukura daudzumam, kas var tikt pārnests, ir pieņemti saskaņā ar 41. paredzēto procesu.
Šajos noteikumos tostarp ir paredzēts, ka tiek uzlikts maksājums par uzglabājamo daudzumu [..], kas realizēts noteiktajā uzglabāšanas periodā.”
12. Pamatregulas 28. pantā ir paredzēti kritēriji ražošanas maksājumu noteikšanai, tostarp saistībā ar A cukura un B cukura noteikšanu. Šos maksājumus iekasē dalībvalstis.
13. Pamatojoties uz pamatregulas 26. panta 3. punktu pieņemtajā Komisijas 1981. gada 14. septembra Regulā (EEK) Nr. 2670/81, ar ko paredz sīki izstrādātus īstenošanas noteikumus attiecībā uz cukura produkciju, kas pārsniedz kvotu (OV L 262, 14. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 1996. gada 30. janvāra Regulu (EK) Nr. 158/96 (OV L 24, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2670/81”), ir precizēti apstākļi, kuros C cukura eksports tiek uzskatīts par paveiktu.
14. Regulas Nr. 2670/81 1. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“[Pamatregulas] 26. panta 1. punktā minētos produktus uzskata par eksportētiem, ja:
a) neierobežojot citus šīs regulas noteikumus, 2. pantā minētais pierādījums ir ražotājas dalībvalsts kompetentās iestādes rīcībā, neatkarīgi no tā, kura dalībvalsts ir C cukura [..] eksportētāja;
b) eksportētāja dalībvalsts pieņem attiecīgo eksporta deklarāciju līdz 1. janvārim, kas seko tā tirdzniecības gada beigām, kurā ražots C cukurs [..];
c) C cukurs [..] vai atbilstošs daudzums 2. panta 3. punkta nozīmē ir atstājis Kopienas muitas teritoriju ne vēlāk kā 60 dienas pēc b) apakšpunktā minētā 1. janvāra;
d) produkts ticis eksportēts vai nu bez kompensācijas, vai bez maksājuma kā baltais cukurs vai nedenaturēts jēlcukurs [..].
Izņemot force majeure
gadījumus, ja jebkurš no pirmajā daļā paredzētajiem nosacījumiem netiek pildīts, attiecīgo C cukura [..] daudzumu uzskata par pārdotu iekšējā tirgū.
Force majeure
gadījumā tās dalībvalsts, kuras teritorijā C cukurs [..] ražots, kompetenta iestāde pieņem lēmumu par vajadzīgajiem pasākumiem, pamatojoties uz ieinteresētās puses minētajiem apstākļiem.
Ja C cukuru [..] eksportē no tādas dalībvalsts teritorijas, kurā tas nav ražots, tad attiecīgos pasākumus vajadzības gadījumā veic pēc attiecīgās dalībvalsts kompetentas iestādes atzinuma saņemšanas.”
15. Regulas Nr. 2670/81 3. panta 1. punktā ir paredzēts:
Attiecīgā dalībvalsts daudzumiem, kuri 1. panta 1. punkta nozīmē ir pārdoti iekšējā tirgū, uzliek maksājumu – C cukuram uz 100 kilogramiem baltā cukura vai jēlcukura pēc vajadzības [..] – vienādu ar šādu lielumu kopsummu:
– augstākā ievedmuitas maksa, ko piemēro attiecīgajam produktam par laiku, kas atbilst tirgus gadam, kurā saražots attiecīgais C cukurs [..] un sešus mēnešus pēc šā tirgus gada
un
– [EUR] 1,21.”
16. Regulas Nr. 1443/82 1. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Saskaņā ar [pamat] regulas 26.–29. pantu “cukura produkcija” ir kopējais daudzums ar baltā cukura ekvivalentu izteiktam:
a) baltajam cukuram;
b) jēlcukuram;
c) invertcukuram;
[..].”
17. Regulas Nr. 1442/82 3. pantā ir paredzēts:
“1. Līdz katra gada 15. februārim katra dalībvalsts nosaka [..] [provizoriskos] cukura ražošanas rādītājus par kārtējo tirdzniecības gadu katram uzņēmumam, kas atrodas tās teritorijā.
[..]
3. Līdz katra gada 1. oktobrim katra dalībvalsts nosaka galīgos cukura [..] ražošanas rādītājus par iepriekšējo tirdzniecības gadu katram uzņēmumam.
4. Ja pēc 3. punktā minēto galīgo cukura [..] ražošanas rādītāju noteikšanas atklāj atšķirības, tās ņem vērā, nosakot galīgos ražošanas rādītājus par to tirdzniecības gadu, kura laikā atklāja minētās atšķirības.”
18. Regulas Nr. 1443/82 4. pantā ir paredzēts:
“1. Ievērojot iepriekš minētos punktus, ar uzņēmuma [..] cukura ražošanu [pamat] regulas 26.–29. panta nozīmē saprot cukura daudzumu [..] kuru faktiski saražojis šis uzņēmums.
2. Kopējā cukura ražošana saimnieciskajā gadā ir 1. punktā paredzētais saražotais daudzums, kuram pieskaitīts cukura daudzums, kas pārnests uz šo gadu, un no kuras atskaitīts cukura daudzums, kas pārnests uz nākamo gadu.”
19. Padomes 1967. gada 18. decembra Regulas Nr. 1009/67/EEK par cukura tirgus kopīgo organizāciju (OV 1967, 308, 1. lpp.) 23. pantā ir paredzēts:
“1. Dalībvalstis nosaka pamatkvotu vai nu katrai ražotnei, vai katram uzņēmuma, kas ražo cukuru to teritorijā. Neskarot tiesību normas, kas pieņemtas saskaņā ar 3. vai 4. punktu, šī pamatkvota tiek noteikta, piemērojot ražotnes vai uzņēmuma vidējam ikgadējam cukura saražotajam daudzumam 1961./1962. līdz 1965./1966. saimnieciskajā gadā koeficientu, kas ataino attiecību starp dalībvalsts pamatdaudzumu un vidējo ikgadēju cukura ražošanas daudzumu šajā dalībvalstī minētajā periodā.
Pamatdaudzums
Vācijā ir 1.750.000 tonnas baltā cukura,
Francijā 2.400.000 tonnas baltā cukura,
Itālijā 1.230.000 tonnas baltā cukura,
Nīderlandē 550.000 tonnas baltā cukura,
B.L.E.S. 550.000 tonnas baltā cukura.
2. Dalībvalsts nosakot pamatkvotas uzņēmumam, īsteno nepieciešamos pasākumus, lai ņemtu vērā cukurbiešu un cukurniedru ražotāju intereses.
3. Padome, ievērojot balsošanas procedūru, kas paredzēta Līguma 43. panta 2. punktā, izdod vispārīgas normas 1. punkta piemērošanai un eventuālās atkāpes no pēdējā minētā punkta tiesību normām.
4. Ja šim pantam ir nepieciešami īstenošanas noteikumi, tiek pieņemti saskaņā ar 40. pantā paredzēto procesu.”
20. Regulas Nr. 1009/67 tika atcelta ar Padomes 1974. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 3330/74 par cukura tirgus kopīgo organizāciju (OV L 359, 1. lpp.).
21. Pamatregulas tika atcelta un aizvietota ar Padomes 1999. gada 13. septembra Regulu Nr. 2038/1999 par cukura tirgus kopīgo organizāciju (OV L 252, 1. lpp.).
22. Regula Nr. 2670/81 tika atcelta un aizvietota ar Komisijas 2006. gada 29. jūnija Regulu (EK) Nr. 967/2006, ar ko nosaka sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus Padomes Regulai (EK) Nr. 318/2006 attiecībā uz cukura produkciju, kura pārsniedz kvotu (OV L 176, 22. lpp.).
23. Regula Nr. 1443/82 tika atcelta un aizvietota ar Komisijas 2002. gada 20. februāra Regulu (EK) Nr. 314/2002, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus kvotu sistēmas piemērošanai cukura nozarē (OV L 50, 40. lpp.).
24. Tomēr uz pamattiesvedību, ņemot vērā pamattiesvedības faktu datumu, attiecas pamatregula, kā arī Regula Nr. 2670/81 un Regula Nr. 1443/82.
Pamattiesvedība un prejudiciālais jautājums
25. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Pfeifer & Langen ražo cukuru savās ražotnēs Elsdorfā [ Elsdorf ], Eiskirhenē [ Euskirchen ], Apeldornā [ Appeldorn ] un Lagē [Lage] (Vācija).
26. Pēc šī uzņēmuma 1998. gada 8. septembra deklarācijas Hauptzollamt Köln-West [Ķelnes Galvenā muitas pārvalde] ar 1998. gada 25. septembra lēmumu konstatēja minētā uzņēmuma galīgo cukura ražošanas daudzumu 1997./1998. saimnieciskajam gadam.
27. 1999. gada 4. novembrī Hauptzollamt für Prüfungen Köln [Ķelnes Galvenā muitas pārbaužu pārvalde] veica pārbaudi pie Pfeifer & Langen . 2003. gada 16. janvārī Hauptzollamt Krefeld
[Krēfeldes Galvenā muitas pārvalde] turpināja šo pārbaudi, kas tostarp attiecas uz cukura ražošanas maksājumu, kas jāmaksā par 1997./1998. saimniecisko gadu.
28. Inspektori 2006. gada 9. maija ziņojumā secināja, ka tie ir atklājuši pārlieku saražoto daudzumu salīdzinājumā ar Pfeifer & Langen
deklarāciju. Ar 2006. gada 28. decembra lēmumu Hauptzollamt Aachen
konstatēja, ka Pfeifer & Langen
bija saražojis pārlieku daudzumu baltā cukura 9657,4 tonnu apmērā 1997./1998. gadā. Ar vēl vienu tās pašas dienas lēmumu Hauptzollamt Aachen
uzlika Pfeifer & Langen
maksājumu par C cukuru EUR 5 810 857,58 apmērā saistībā ar minēto pārlieko daudzumu.
29. Pfeifer & Langen iesniedza sūdzības par šiem abiem lēmumiem, tostarp norādot, ka Regulas Nr. 1443/82 3. panta 4. punktā nav atļauts attiecināt apgalvoto pārlieko saražoto daudzumu uz 1997./1998. saimniecisko gadu, ja tas netika atklāts pirms 1998. gada 1. oktobra.
30. Ar 2010. gada 27. aprīļa lēmumu Hauptzollamt Aachen noraidīja Pfeifer & Langen
sūdzības un turklāt izklāstīja, ka atklātais pārliekais saražotais daudzums esot pareizi pieskaitīts attiecībā uz 1997./98. saimniecisko gadu, jo Regulas Nr. 1443/82 3. panta 4. punktu var piemērot tikai ražotāja deklarētajam saražotajam daudzumam. Saistībā ar pārliekajiem saražotajiem daudzumiem, kas nav deklarēti un kas ir konstatēti a posteriori, tie ir jāattiecina uz saimniecisko gadu, kurā tie ir tikuši saražoti.
31. Turklāt ar 2010. gada 27. aprīļa lēmumu Hauptzollamt Aachen
grozīja savu 2006. gada 28. decembra ražošanas daudzuma aprēķinu un noteica papildu saražotās produkcijas daudzumu attiecībā uz 1997./98. saimniecisko gadu 6922,1 tonnu apmērā. Vēl Hauptzollamt Aachen
ar citu [2010. gada 27. aprīļa] lēmumu grozīja 2006. gada 28. decembra maksājuma aprēķinu un uzlika Pfeifer & Langen
ražošanas maksājumu EUR 4 165 027,57 apmērā.
32. Tiesas sēdē Pfeifer & Langen norādīja, ka šis pārliekais daudzums atbilst 1,4 % no tā kopēja cukura saražotā daudzumu 1997./1998. saimnieciskajā gadā.
33. Pfeifer & Langen cēla prasību par šo lēmumu Finanzgericht Düsseldorf
[Diseldorfas Finanšu tiesā].
34. Iesniedzējtiesa uzskata, ka pamattiesvedības risinājums ir atkarīgs no tā, vai pārliekais saražotais cukura daudzums, kas konstatēts pēc 1997./1998. saimnieciskā gada beigām pārbaudē pie Pfeifer & Langen, ir jāattiecina uz šo saimniecisko gadu vai uz nākamo saimniecisko gadu.
35. Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzsver, ka Regulas Nr. 1443/82 3. panta 4. punkts atbilst Tiesas 1974. gada 30. janvāra spriedumam lietā 159/73 Hannoversche Zucker
( Recueil, 121. lpp., 6. punkts), bet ka šis spriedums attiecas uz pārliekiem ražošanas daudzumiem, kas saražoti pirms cukura TKO stāšanās spēkā; tā tas neesot pamattiesvedībā.
36. Turklāt iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar pamatregulu uzņēmumiem piešķirtās ražošanas kvotas attiecas uz daudzumiem, kas saražoti attiecīgajā saimnieciskajā gadā. Regulas Nr. 1443/82 3. panta 4. punkta piemērošana pārliekiem cukura daudzumiem, kas konstatēti pēc saimnieciskā gada beigām, izraisītu šī saražotā daudzuma pārnešanu uz nākamo saimniecisko gadu. Šajos apstākļos iesniedzējtiesa jautā par šādas interpretācijas saderību ar ražošanas kvotu sistēmu.
37. Šādos apstākļos Finanzgericht Düsseldorf nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Regulas Nr. 1443/82 3. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šī tiesību norma attiecas arī uz virs kvotas [pārlieko] saražoto cukuru, ko kompetentā iestāde vēlāk, veicot pārbaudi, atrod pie ražotāja?”
Par prejudiciālo jautājumu
38. Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1443/82 3. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz situāciju, kurā pārlieku cukura daudzumu ir konstatējušas valsts iestādes, veicot a posteriori
pārbaudi pie ražotāja.
39. Vispirms ir jāatgādina, ka saimnieciskais gads ir no gada 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam. Saskaņā ar Regulas Nr. 1443/82 3. panta 1. punktu līdz katra gada 15. februārim katra dalībvalsts nosaka provizoriskos cukura ražošanas rādītājus par kārtējo tirdzniecības gadu katram uzņēmumam, kas atrodas tās teritorijā. Piemērojot šī panta 3. punktu, līdz katra gada 1. oktobrim katra dalībvalsts nosaka galīgos cukura ražošanas rādītājus par iepriekšējo tirdzniecības gadu katram uzņēmumam.
40. Saskaņā ar šī paša panta 4. punktu, ja pēc galīgā ražošanas daudzuma noteikšanas “atklāj atšķirības salīdzinājumā ar iepriekš konstatēto, tās ņem vērā, nosakot galīgos ražošanas rādītājus par to tirdzniecības gadu, kura laikā atklāja minētās atšķirības”.
41. Šī pēdējā tiesību norma, par kuru ir uzdots prejudiciālais jautājums, ir formulēta tāpat kā Komisijas 1973. gada 12. marta Regulas (EEK) Nr. 700/73, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus kvotu sistēmas piemērošanai cukura nozarē (OV L 67, 12. lpp.), 2. panta 3. punkts. Ir jānorāda, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Hannoversche Zucker
Tiesa ir atsaukusies uz Regulas Nr. 700/73 2. panta 3. punktu.
42. Lieta, kurā pasludināts iepriekš minētais spriedums, attiecas uz pārlieku cukura daudzumu, kurš konstatēts ar oficiālu krājumu izrakstu pēc 1968. gada 1. jūlija, datuma, kurā stājās spēkā cukura TKO, bet kurš tika saražots pirms šī datuma.
43. Gluži kā Tiesa norādījusi iepriekš minētā sprieduma lietā Hannoversche Zucker
3. punktā, uzdotais jautājums bija par to, vai šis pārliekais daudzums ir jāattiecina, lai aprēķinātu ražošanas maksājumu, vai nu uz periodu pirms cukura TKO stāšanās spēkā, vai uz pirmo cukura saimniecisko gadu saskaņā ar šīs organizācijas sistēmu, vai nu uz saimniecisko gadu, kurā šis pārliekais daudzums ir konstatēts.
44. Šajā ziņā Tiesa minētā sprieduma 5. punktā tostarp ir norādījusi, ka, ņemot vērā cukura uzglabāšanas tehniskos apstākļus, krājumu izraksti var tikt veikti vienīgi vairāku gadu intervālos un ka praksē esot grūti, ja pārlieks daudzums ir konstatēts salīdzinājumā ar krājumiem, kas aprēķināti, pamatojoties uz ražotāja grāmatvedību, precīzi noteikt attiecīgā pārliekā daudzuma faktisko ražošanas gadu.
45. Tiesa tajā pašā punktā piebilda, ka pārliekā daudzuma attiecināšana uz iepriekšējo cukura saimniecisko gadu būtu izraisījusi nepieciešamību grozīt ne tikai lielumus, kas galīgi noteikti saistībā ar šo saimniecisko gadu sakarā ar individuālo uzņēmumu, bet arī – sakarā ar dalībvalsti un visu Kopienu, un ka šāds labojums saistībā ar sekām, kuras no tā ar atpakaļejošu spēku izriet attiecībā uz ražošanas kvotu un maksājumu, kas jāsaņem saistībā ar pārlieko saražoto daudzumu, aprēķināšanu, ietvertu nesamērīgus administratīva rakstura sarežģījumus.
46. Šī paša sprieduma 6. punktā Tiesa secināja, ka šajos apstākļos uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild – kuri formāli turklāt paredzēti Regulā Nr. 700/73, kas piemērojama no 1973. gada 15. marta –, ka atšķirība, kas konstatēta pēc galīgā ražošanas apjoma noteikšanas, ir jāņem vērā tajā saimnieciskajā gadā, kurā tā konstatēta.
47. Tomēr ir jākonstatē, ka apstākļi, par kuriem ir runa pamattiesvedībā, atšķiras no tiem, saistībā ar kuriem tika pasludināts iepriekš minētais spriedums lietā Hannoversche Zucker, ciktāl šajā pēdējā minētājā lietā konstatētais pārliekais cukura daudzums attiecās uz saražotā cukura daudzumu, kas nepārsniedza kvotu, kura noteikta ar spēkā esošu regulu, proti, Regulas Nr. 1009/67 pantu. Šī kvota būtībā atbilda pamatregulā paredzēto kvotu “A cukurs” un “B cukurs” kopumam.
48. Nav strīda par to, ka pārliekais cukura daudzums, kas konstatēts pamattiesvedībā, ir C cukurs pamatregulas 24. panta 1. punkta a) apakšpunkta nozīmē, nevis A vai B cukurs. Šo apstākli turklāt neapstrīd neviena no ieinteresētajām personām, kas norādīta Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantā un kas ir iesniegusi apsvērumus Tiesā.
49. Līdz ar to, lai gan risinājums, kuru Tiesa sniegusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Hannoversche Zucker, paliek spēkā saistībā ar galīgā cukura daudzuma noteikšanu, kurš ietilpst A un B kvotās, ir jāpārbauda, vai Regulas Nr. 1443/82 3. panta 4. punkts ir piemērojams arī situācijā, kurā pārliekais cukura daudzums, kuru ir konstatējušas valsts iestādes, veicot a posteriori
pārbaudi pie ražotāja, ir C cukurs.
50. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka Regulas Nr. 1443/82 3. panta 4. punktā nav neviena apstākļa, kas ļautu uzskatīt, ka tā materiālā piemērošanas joma ir jāattiecina vienīgi uz A un B cukuru.
51. Tomēr šī tiesību norma ir jāinterpretē, ņemot vērā Savienības tiesību aktu, kuri attiecas uz cukura TKO, vispārējo sistēmu un mērķus.
52. Šajā ziņā ir jāņem vērā tas, kas pamatregula ir izveidojusi specifisku sistēmu, kā rīkoties ar pārlieko C cukura daudzumu. Saskaņā ar šo sistēmu cukura ražotājam, kas ir pārsniedzis A un B cukura kvotas un kam tādējādi ir noteikts C cukura daudzums, ir iespēja saistībā ar šo pēdējā cukura veidu.
53. Pirmkārt, tam ir iespēja, gluži kā ir paredzēts pamatregulas 26. panta 1. punktā, eksportēt C cukuru pirms 1. janvāra, kas seko pēc attiecīgā saimnieciskā gada beigām. Ja netiktu pierādīts, ka ir veikts minētā cukura eksports paredzētajos termiņos, ražotājam būtu jāveic maksājums saskaņā ar minētās regulas 26. panta 3. punktu.
54. Otrkārt, saskaņā ar pamatregulas 27. panta 1. un 2. punktu ražotājs var izlemt pārnest šo cukura daudzumu uz nākamo saimniecisko gadu; par to ir jāinformē attiecīgā dalībvalsts pirms 1. februāra. Ja noteikts daudzums cukura, kas pārnests šādā veidā, ir realizēts iekšējā tirgū noteiktā uzglabāšanas perioda laikā, tad tiek arī iekasēts maksājums par realizētā cukura daudzumu.
55. No tā izriet, ka attiecīgi no 1. janvāra līdz 1. februārim pārliekais daudzums, kas ir C cukurs, ir jākonstatē ar noteiktību.
56. Regulas Nr. 1443/82 3. panta 4. punkta interpretācija, kas ļautu attiecināt šos pārliekos cukura daudzumus uz saimniecisko gadu, kura laikā tiek ir konstatēti, aizskartu C cukuru sistēmas mērķi novērst šī cukura realizēšanu iekšējā tirgū.
57. Ja būtu iespējams, ka C cukurs, gluži kā A un B cukurs, varētu tikt ņemts vērā, nosakot galīgo ražošanas apjomu saimnieciskajā gadā, kurā ir konstatēta atšķirība saskaņā ar Regulas Nr. 1443/82 3. panta 4. punktu, ražotāji nekādā veidā nebūtu motivēti eksportēt šos pārliekos cukura daudzumus vai tos deklarēt un pārnest uz nākamo saimniecisko gadu. Tādējādi nevarētu tikt izslēgts, ka ražotāji bezgalīgi saglabātu tos pašus pārliekā cukura daudzumus, kurus tie varētu pastāvīgi attiecināt uz saimniecisko gadu, kurā tie konstatēti, pat ja faktiski runa ir par cukuru, kas pārnests saistībā ar iepriekšējo saimniecisko gadu.
58. Šāda situācija ne tikai kavētu efektīvi kontrolēt C cukura tirdzniecību, bet arī pārkāptu pamatregulas 27. panta 3. punktu, kurā paredzēts, ka cukura daudzums, kas var tikt pārnests, var tikt ierobežots.
59. Saistībā ar Hauptzollamt Aachen argumentu, saskaņā ar kuru Regula Nr. 1443/82 3. panta 4. punkts ir piemērojams, vienīgi ja ražotājs nezināja par pārliekā daudzuma pastāvēšanu brīdi, kad tas deklarēja savu galīgo saražotā cukura apjomu, papildus grūtībām pierādīt šāda apstākļa pastāvēšanu ir svarīgi atgādināt, ka informētam un tiesību normas zinošam tirgus dalībniekam, izvērtējot priekšrocības, ko tam var sniegt cukura tirdzniecība, ir jāņem vērā riski, kas saistīti ar šādas preces ražošanu, tostarp grūtību ar noteiktību identificēt saražotā cukura daudzumu un akceptēt riskus, kas ir daļa no šādas ražošanas parastajām raksturīgajām neērtībām.
60. Turklāt ir jāprecizē, ka attiecīgajos tiesību aktos paredzētā sistēma, kas piemērojama C cukuram, ir balstīta uz objektīviem kritērijiem un ir piemērojama neatkarīgi no ražotāja jebkāda krāpnieciska nodoma. Tādējādi summas, kuras paredzētas C cukura neeksportēšanas gadījumā termiņos, kas paredzēti pamatregulas 26. panta 1. punktā vai kas paredzēti cukura laišanai iekšējā tirgū minētās regulas 27. panta 3. punkta nozīmē, ir jāiekasē, neņemot vērā eventuālo ražotāja krāpniecisko rīcību.
61. No iepriekš minētā izriet, ka Regulas Nr. 1443/82 3. panta 4. punkta piemērošanas joma nevar tikt attiecināta uz C cukuru.
62. Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1443/82 3. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nav piemērojams situācijā, kurā pārlieku cukura daudzumu ir konstatējušas valsts iestādes, veicot a posteriori pārbaudi pie ražotāja, jo šis pārliekais cukura daudzums ir C cukurs.
Par tiesāšanās izdevumiem
63. Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
Komisijas 1982. gada 8. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1443/82, kas nosaka sīki izstrādātus noteikumus kvotu sistēmas piemērošanai cukura nozarē, kas grozīta ar 1994. gada 23. februāra Komisijas Regulu (EK) Nr. 392/94, 3. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nav piemērojams situācijā, kurā pārlieku cukura daudzumu ir konstatējušas valsts iestādes, veicot a posteriori
pārbaudi pie ražotāja, jo šis pārliekais cukura daudzums ir C cukurs.