TIESAS SPRIEDUMS (desmitā palāta)
2025. gada 22. maijs (*)
Valsts pienākumu neizpilde – LESD 258. pants – Direktīva (ES) 2019/1024 – Atvērtie dati un publiskā sektora informācijas atkalizmantošana – Šīs direktīvas nepilnīga transponēšana un paziņošanas par transponēšanas pasākumiem neesība – LESD 260. panta 3. punkts – Prasījums piespriest naudas sodu un kavējuma naudu
Lietā C‑238/23
par prasību sakarā ar pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. pantam un 260. panta 3. punktam, ko 2023. gada 14. aprīlī cēlusi
Eiropas Komisija, ko pārstāv U. Małecka, L. Malferrari un I. Naglis, pārstāvji,
prasītāja,
pret
Latvijas Republiku, ko pārstāv J. Davidoviča, K. Pommere un I. Romanovska, pārstāves,
atbildētāja,
TIESA (desmitā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs D. Gracijs [D. Gratsias] (referents), ceturtās palātas priekšsēdētājs I. Jarukaitis [I. Jarukaitis] un tiesnesis Z. Čehi [Z. Csehi],
ģenerāladvokāts: N. Emiliu [N. Emiliou],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Prasības pieteikumā Eiropas Komisija lūdz Tiesu:
–        konstatēt, ka, nepieņemdama un nepublicēdama visus normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2019/1024 (2019. gada 20. jūnijs) par atvērtajiem datiem un publiskā sektora informācijas atkalizmantošanu (OV 2019, L 172, 56. lpp.) prasības, vai katrā ziņā nepaziņodama šos aktus Komisijai, Latvijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šī direktīva;
–        piespriest Latvijas Republikai maksāt naudas sodu 490 EUR dienā, minimālo naudas sodu nosakot 196 000 EUR;
–        gadījumā, ja attiecīgā pienākumu neizpilde turpinās līdz sprieduma pasludināšanai šajā lietā, piespriest Latvijas Republikai samaksāt Komisijai kavējuma naudu 2646 EUR par katru dienu, sākot no šā sprieduma pasludināšanas dienas līdz dienai, kad šī dalībvalsts būs izpildījusi tai Direktīvā 2019/1024 paredzētos pienākumus, un
–        piespriest Latvijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
I.      Atbilstošās tiesību normas
A.      Direktīva 2019/1024
2        Direktīvas 2019/1024 preambulas 3., 4., 6., 9., 10., 11., 13., 17. un 31. apsvērums paredz:
“(3)      Pēc apspriešanās ar [attiecīgajām] ieinteresētajām personām un ņemot vērā ietekmes novērtējuma rezultātus, Komisija uzskatīja, ka nepieciešama rīcība [Eiropas] Savienības līmenī, lai novērstu vēl atlikušos un potenciālos šķēršļus publiskā sektora un publiski finansētas informācijas plašai atkalizmantošanai visā Savienībā, atjauninātu tiesisko regulējumu tā, lai tas atbilstu digitālo tehnoloģiju attīstībai un vēl vairāk stimulētu digitālo inovāciju, jo īpaši attiecībā uz mākslīgo intelektu.
(4)      Juridiskajā dokumentā iestrādātās būtiskās izmaiņas, kuru nolūks ir publiskā sektora informācijas potenciāla pilnvērtīga izmantošana Eiropas ekonomikas un sabiedrības labā, ir vērstas galvenokārt uz šādām jomām: nodrošināt reāllaika piekļuvi dinamiskajiem datiem, izmantojot piemērotus tehniskos līdzekļus, palielināt vērtīgu publisko datu krājumu atkalizmantošanu, tostarp datus no publiskiem uzņēmumiem, pētniecību veicošām organizācijām un pētniecību finansējošām organizācijām, risināt jaunu veidu ekskluzīvu vienošanos rašanās jautājumu, izmantot atkāpes no robežizmaksu piemērošanas principa un saistība starp šo direktīvu un dažiem saistītiem tiesību instrumentiem, tostarp Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2016/679 [(2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (OV 2016, L 119, 1. lpp.)] [..].
[..]
(6)      [Eiropas Savienības Pamattiesību hartas] 8. pants garantē tiesības uz personas datu aizsardzību un nosaka, ka šādi dati ir jāapstrādā godprātīgi, noteiktiem mērķiem, ar attiecīgās personas piekrišanu vai ar citu likumīgu pamatojumu, kas paredzēts tiesību aktos, un neatkarīgas iestādes kontrolē.
[..]
(9)      Publiskā sektora informācija ir ārkārtīgi svarīgs datu avots, kas var palīdzēt uzlabot iekšējo tirgu un izstrādāt jaunus lietojumus patērētājiem un juridiskām personām. Vieda datu izmantošana, tostarp to apstrāde, izmantojot mākslīgā intelekta lietotnes, var pārveidot visas ekonomikas nozares.
(10)      Ar [Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2003/98/EK (2003. gada 17. novembris) par valsts sektora informācijas atkalizmantošanu (OV 2003, L 345, 90. lpp.)] noteica minimālo noteikumu kopumu, kas reglamentē dalībvalstu publiskā sektora struktūru, tostarp izpildiestāžu, likumdošanas iestāžu un tiesu iestāžu, turējumā jau esošo dokumentu atkalizmantošanu un praktiskus noteikumus atkalizmantošanas veicināšanai. Kopš ir ticis pieņemts pirmais noteikumu kopums par publiskā sektora informācijas atkalizmantošanu, datu, tostarp publisko datu, apjoms pasaulē ir pieaudzis eksponenciāli, un tiek radīti un vākti jaunu veidu dati. Līdztekus notiek nepārtraukta attīstība datu analīzes, izmantošanas un apstrādes tehnoloģiju jomā, piemēram, attīstās mašīnmācīšanās, mākslīgais intelekts un lietu internets. Minētā straujā tehnoloģiju attīstība ļauj radīt jaunus pakalpojumus un lietojumus, kuru pamatā ir datu izmantošana, apkopošana vai kombinēšana. Sākotnēji 2003. gadā pieņemtie un 2013. gadā grozītie noteikumi vairs neatbilst minētajām straujajām pārmaiņām, un tādējādi pastāv risks, ka publisko datu atkalizmantošanas sniegtās ekonomiskās un sociālās iespējas var palikt neizmantotas.
(11)      Virzība uz to, lai izveidotu uz datiem balstītu sabiedrību, kurā izmanto datus no dažādām jomām un darbībām, ietekmē ikviena Savienības iedzīvotāja dzīvi, inter alia ļaujot tiem rast jaunus veidus, kā piekļūt zināšanām un iegūt tās.
[..]
(13)      [..] Publiskā sektora informācija jeb informācija, kas vākta, sagatavota, reproducēta un izplatīta, pildot publisku uzdevumu vai sniedzot vispārējas nozīmes pakalpojumu, ir nozīmīgs digitālā satura produktu un pakalpojumu sākotnējais materiāls, un līdz ar progresīvu digitālo tehnoloģiju, piemēram, mākslīgā intelekta, sadalītās virsgrāmatas tehnoloģiju un lietu interneta, attīstību tā kļūs par vēl nozīmīgāku satura resursu. Šajā ziņā būtisks būs arī plašs ģeogrāfiskais pārrobežu pārklājums. Sagaidāms, ka plašākas šādas informācijas atkalizmantošanas iespējas inter alia ļaus visiem Savienības uzņēmumiem, tostarp mikrouzņēmumiem un [mazajiem un vidējiem uzņēmumiem (MVU)], kā arī pilsoniskajai sabiedrībai likt lietā šīs informācijas potenciālu un dot ieguldījumu ekonomikas attīstībā un augstas kvalitātes darbvietu radīšanā un aizsardzībā, jo īpaši par labu vietējām kopienām, kā arī svarīgu sabiedrības mērķu, piemēram, pārskatatbildības un pārredzamības, īstenošanā.
[..]
(17)      [..] neveicot minimālo saskaņošanu Savienības līmenī, valsts līmeņa likumdošanas darbības, kas jau uzsāktas vairākās dalībvalstīs, lai risinātu tehnoloģiskas problēmas, varētu radīt vēl būtiskākas atšķirības. Turpinoties informācijas sabiedrības attīstībai, kas jau tagad ievērojami paplašinājusi informācijas pārrobežu izmantošanu, šādu tiesību aktu atšķirību un nenoteiktības ietekme palielināsies.
[..]
(31)      [..] dinamiskie dati, izmantojot lietojumprogrammu saskarni (API), būtu jādara pieejami tūlīt pēc to savākšanas vai – manuālas atjaunināšanas gadījumā – tūlīt pēc datu kopas modificēšanas, lai atvieglotu uz šādiem datiem balstītu interneta, mobilo un mākoņdatošanas lietojumprogrammu izstrādi. Ja tas nav iespējams tehnisku vai finansiālu ierobežojumu dēļ, publiskā sektora struktūrām būtu jādara dokumenti pieejami tādā termiņā, kas ļauj pilnībā izmantot to saimniecisko potenciālu. [..]”
3        Direktīvas 2019/1024 1. pants “Priekšmets un darbības joma” paredz:
“1.      Lai veicinātu atvērto datu izmantošanu un stimulētu produktu un pakalpojumu inovāciju, ar šo direktīvu nosaka tādu minimālo noteikumu kopumu, ar kuriem reglamentē atkalizmantošanu un praktiskus noteikumus atkalizmantošanas veicināšanai:
a)      dalībvalstu publiskā sektora struktūru turējumā jau esoši dokumenti;
b)      jau esoši dokumenti, kas ir tādu publisku uzņēmumu turējumā, kuri:
[..];
c)      pētniecības dati, ievērojot 10. pantā izklāstītos nosacījumus.
2.      Šo direktīvu nepiemēro:
[..]
h)      dokumentiem, kuriem piekļuve ir liegta vai ierobežota ar piekļuves režīmiem, pamatojoties uz personas datu aizsardzību, un dokumentu daļām, kam var piekļūt saskaņā ar minētajiem režīmiem un kas satur personas datus, kuru atkalizmantošana tiesību aktos ir definēta kā nesaderīga ar tiesību aktiem par personu aizsardzību saistībā ar personas datu apstrādi vai kā tāda, kas apdraud personas privātuma un neaizskaramības aizsardzību, jo īpaši saskaņā ar Savienības vai valsts tiesību aktiem attiecībā uz personas datu aizsardzību;
[..].
4.      Šī direktīva neskar Savienības un valstu tiesību aktus par personas datu aizsardzību, jo īpaši Regulu [2016/679] un Direktīvu [2002/58], un atbilstošos valstu tiesību aktu noteikumus.
[..]”
4        Direktīvas 2019/1024 2. pants “Definīcijas” noteic:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
6)      “dokuments” ir:
a)      jebkurš saturs uz jebkura nesēja (papīra vai elektroniskā veidā, vai arī kā skaņas, attēla vai audiovizuāls ieraksts); vai
b)      šāda satura jebkāda daļa;
7)      “anonimizācija” ir process, kurā dokumentus maina uz anonīmiem dokumentiem, kuri neattiecas uz identificētu vai identificējamu fizisku personu, vai process, kurā personas datus padara anonīmus tādā veidā, ka datu subjekts nav vai vairs nav identificējams;
8)      “dinamiskie dati” ir digitāli dokumenti, ko atjaunina bieži vai reāllaikā, jo īpaši to nepastāvīguma vai straujas novecošanas dēļ; sensoru ģenerētus datus parasti uzskata par dinamiskajiem datiem;
9)      “pētniecības dati” ir digitāli dokumenti, kas nav zinātniskas publikācijas un kas tiek vākti vai sagatavoti zinātniskās pētniecības darbību gaitā, un ko pētniecības procesā izmanto kā pierādījumus vai ko pētniecības aprindās parasti uzskata par nepieciešamiem, lai validētu pētījumu secinājumus un rezultātus;
10)      “augstvērtīgas datu kopas” ir dokumenti, kuru atkalizmantošana ir saistīta ar svarīgiem ieguvumiem sabiedrībai, videi un ekonomikai, jo īpaši tādēļ, ka tie ir piemēroti, lai radītu pakalpojumus ar pievienoto vērtību, lietojumus un jaunas un pienācīgas augstas kvalitātes darbvietas, un pakalpojumu ar pievienoto vērtību un lietojumu, kas balstās uz minētajām datu kopām, potenciālo lietotāju skaita dēļ;
11)      “atkalizmantošana” ir izmantošana, ko veic fiziskas vai juridiskas personas, attiecībā uz dokumentiem, kuri ir:
a)      publiskā sektora struktūru turējumā, komerciāliem vai nekomerciāliem mērķiem, kas nav sākotnējais mērķis, kuram dokumenti tika sagatavoti, pildot publisko uzdevumu, izņemot dokumentu apmaiņu starp publiskā sektora struktūrām, kas tiek veikta, vienīgi pildot to publiskos uzdevumus; vai
b)      publisku uzņēmumu turējumā, komerciāliem vai nekomerciāliem mērķiem, kas nav sākotnējais mērķis – sniegt vispārējas nozīmes pakalpojumus –, kuram dokumenti tika sagatavoti, izņemot dokumentu apmaiņu starp publiskiem uzņēmumiem un publiskā sektora struktūrām, kas tiek veikta, vienīgi pildot publiskā sektora struktūru publiskos uzdevumus;
[..].”
5        Šīs direktīvas 3. panta 2. punkts noteic:
“Attiecībā uz dokumentiem, uz kuriem bibliotēkām, tostarp universitāšu bibliotēkām, muzejiem un arhīviem, ir intelektuālā īpašuma tiesības, un attiecībā uz dokumentiem, kuri ir publisku uzņēmumu turējumā, gadījumos, kad ir atļauta šādu dokumentu atkalizmantošana, dalībvalstis nodrošina, ka minētie dokumenti ir atkalizmantojami komerciāliem vai nekomerciāliem mērķiem saskaņā ar III un IV nodaļu.”
6        Minētās direktīvas 5. pants “Pieejamie formāti” noteic:
“[..]
5.      Publiskā sektora struktūras dara dinamiskos datus pieejamus atkalizmantošanai tūlīt pēc savākšanas, izmantojot piemērotas API un attiecīgā gadījumā – kā lielapjoma lejupielādi.
6.      Ja darot pieejamus dinamiskos datus atkalizmantošanai tūlīt pēc savākšanas, kā minēts 5. punktā, tiktu pārsniegtas publiskā sektora struktūras finansiālās un tehniskās iespējas, tādējādi radot nesamērīgus pūliņus, minētos dinamiskos datus dara pieejamus atkalizmantošanai tādā termiņā vai ar tādiem pagaidu tehniskiem ierobežojumiem, kas nepamatoti nekaitē to ekonomiskā un sociālā potenciāla izmantošanai.
7.       Šā panta 1.–6. punktu piemēro publisku uzņēmumu turējumā jau esošiem dokumentiem, kas ir pieejami atkalizmantošanai.
8.      Augstvērtīgas datu kopas, kas uzskaitītas sarakstā saskaņā ar 14. panta 1. punktu, dara pieejamas atkalizmantošanai mašīnlasāmā formātā, izmantojot piemērotas API un attiecīgā gadījumā – kā lielapjoma lejupielādi.”
7        Šīs pašas direktīvas 6. panta “Maksas noteikšanas principi” 1. un 6. punkts paredz:
“1.      Dokumentu atkalizmantošana ir bez maksas.
Tomēr var būt atļauts atgūt robežizmaksas, kas rodas par dokumentu reproducēšanu, nodrošināšanu un izplatīšanu, kā arī par personas datu anonimizāciju un konfidenciālas komercinformācijas aizsardzībai veiktajiem pasākumiem.
[..]
6.      Šādu datu atkalizmantošana lietotājam ir bez maksas:
a)      augstvērtīgas datu kopas, kas uzskaitītas sarakstā saskaņā ar 14. panta 1. punktu, – ievērojot 14. panta 3., 4. un 5. punktu;
b)      pētniecības dati, kas minēti 1. panta 1. punkta c) apakšpunktā.”
8        Atbilstoši Direktīvas 2019/1024 7. pantam “Pārredzamība”:
“1.      Attiecībā uz standarta maksu par dokumentu atkalizmantošanu jebkurus piemērojamos nosacījumus un minētās maksas faktiskās summas, tostarp šādas maksas aprēķināšanas bāzi, nosaka iepriekš un publicē, izmantojot elektroniskos līdzekļus, ja tas ir iespējams un lietderīgi.
2.      Attiecībā uz citu maksu par atkalizmantošanu, kas nav minēta 1. punktā, faktorus, kas tiek ņemti vērā, aprēķinot šādu maksu, norāda jau sākotnēji. Attiecīgais dokumentu turētājs pēc pieprasījuma arī norāda veidu, kādā šāda maksa ir aprēķināta attiecībā uz konkrēto atkalizmantošanas pieprasījumu.
[..]”
9        Šīs direktīvas 8. pants “Standarta licences” noteic:
“1.      Uz dokumentu atkalizmantošanu neattiecina nosacījumus, izņemot, ja šādi nosacījumi ir objektīvi, proporcionāli, nediskriminējoši un pamatoti ar sabiedrības interešu mērķi.
Ja uz dokumentu atkalizmantošanu attiecina nosacījumus, minētie nosacījumi nevajadzīgi neierobežo atkalizmantošanas iespējas, un tos neizmanto, lai ierobežotu konkurenci.
2.      Dalībvalstīs, kur tiek izmantotas licences, dalībvalstis nodrošina, ka publiskā sektora dokumentu atkalizmantošanai ir pieejamas standarta licences ciparu formātā, kuras var pielāgot, lai apmierinātu konkrētus licenču pieteikumus, un kuras var apstrādāt elektroniskā veidā. Dalībvalstis mudina izmantot šādas standarta licences.”
10      Atbilstoši minētās direktīvas 10. pantam “Pētniecības dati”:
“1.      Dalībvalstis atbalsta pētniecības datu pieejamību, tālab pieņemot valsts politiku un attiecīgas darbības, kuru mērķis ir no publiskiem līdzekļiem finansētas pētniecības datus padarīt brīvi pieejamus (“atvērtās piekļuves politika”) [..]. Minētajā kontekstā būtu pienācīgi jāņem vērā bažas saistībā ar intelektuālā īpašuma tiesībām, personas datu aizsardzību un konfidencialitāti, drošību un leģitīmām komercinteresēm, saskaņā ar principu “tik atvērti, cik iespējams, tik slēgti, cik vajadzīgs”. Minētā atvērtās piekļuves politika ir vērsta uz pētniecību veicošajām organizācijām un pētniecību finansējošajām organizācijām.
2.      Neskarot 1. panta 2. punkta c) apakšpunktu pētniecības dati ir atkalizmantojami komerciālos vai nekomerciālos nolūkos saskaņā ar III un IV nodaļu, ciktāl tie ir finansēti no publiskiem līdzekļiem un pētnieki, pētniecību veicošās organizācijas vai pētniecību finansējošās organizācijas jau ir darījušas tos publiski pieejamus, izmantojot institucionālu vai tematisku repozitoriju. Minētajā kontekstā ņem vērā leģitīmas komercintereses, zināšanu pārneses darbības un iepriekšējās intelektuālā īpašuma tiesības.”
11      Šīs pašas direktīvas 12. pants “Ekskluzīvas vienošanās” paredz:
“1.      Dokumentu atkalizmantošana ir pieejama visiem iespējamiem tirgus dalībniekiem, pat ja viens vai vairāki tirgus dalībnieki jau izmanto produktus ar pievienoto vērtību, kuru pamatā ir minētie dokumenti. Līgumi vai citas vienošanās starp publiskā sektora struktūrām vai publiskiem uzņēmumiem, kuru turējumā ir dokumenti, un trešām personām nepiešķir ekskluzīvas tiesības.
2.      Tomēr, ja nepieciešamas ekskluzīvas tiesības, lai sniegtu pakalpojumus sabiedrības interesēs, šādu tiesību piešķiršanas iemesla pamatotību regulāri pārskata un jebkurā gadījumā to pārskata reizi trijos gados. Ekskluzīvas vienošanās, kuras ir noslēgtas 2019. gada 16. jūlijā vai pēc šā datuma, dara publiski pieejamas tiešsaistē vismaz divus mēnešus pirms to stāšanās spēkā. Šādu vienošanos galīgie noteikumi ir pārredzami un tos dara publiski pieejamus tiešsaistē.
Šo punktu nepiemēro kultūras resursu digitalizācijai.
[..]”
12      Atbilstoši Direktīvas 2019/1024 14. pantam “Konkrētas augstvērtīgas datu kopas un publicēšanas un atkalizmantošanas kārtība”:
“1.      Komisija pieņem īstenošanas aktus, ar kuriem, izvēloties no dokumentiem, kam piemēro šo direktīvu, nosaka sarakstu ar konkrētām tādām augstvērtīgām datu kopām, kuras pieder pie I pielikumā izklāstītajām kategorijām un kuras ir publiskā sektora struktūru un publisku uzņēmumu turējumā.
Šādas augstvērtīgas datu kopas:
a)      ir pieejamas bez maksas, ievērojot 3., 4. un 5. punktu;
b)      ir mašīnlasāmas;
c)      ir pieejamas, izmantojot API; un
d)      attiecīgā gadījumā nodrošina kā lielapjoma lejupielādi.
Minētajos īstenošanas aktos var precizēt augstvērtīgu datu kopu publicēšanas un atkalizmantošanas kārtību. Šāda kārtība ir saderīga ar atvērtā standarta licencēm.
Kārtībā var ietvert noteikumus, kas piemērojami atkalizmantošanai, datu un metadatu formātiem un izplatīšanas tehniskajai kārtībai. Ņem vērā dalībvalstu veiktos ieguldījumus atklāto datu pieejās, piemēram, ieguldījumus konkrētu standartu izstrādē un ieviešanā, un tos izvērtē attiecībā pret iespējamiem ieguvumiem no iekļaušanas sarakstā.
[..]
3.      Atkāpjoties no 1. punkta otrās daļas a) apakšpunkta, īstenošanas akti, kas minēti 1. punktā, paredz, ka augstvērtīgu datu kopu pieejamība bez maksas neattiecas uz konkrētām publisku uzņēmumu turējumā esošām augstvērtīgu datu kopām, ja tas radītu konkurences kropļojumus attiecīgajos tirgos.
4.      Prasība augstvērtīgas datu kopas darīt pieejamas bez maksas saskaņā ar 1. punkta otrās daļas a) apakšpunktu neattiecas uz bibliotēkām, tostarp universitāšu bibliotēkām, muzejiem un arhīviem.
5.      Ja tas, ka publiskā sektora struktūras, no kurām prasa gūt ieņēmumus, lai tās segtu nozīmīgu daļu no savām izmaksām, kas saistītas ar tām uzticēto publisko uzdevumu veikšanu, bez maksas dara pieejamus augstvērtīgu datu kopu veidus, radītu būtisku ietekmi uz iesaistīto struktūru budžetu, dalībvalstis var minētās struktūras atbrīvot no prasības darīt minētās augstvērtīgās datu kopas pieejamas bez maksas uz laiku, kas nepārsniedz divus gadus, pēc tam, kad ir stājies spēkā attiecīgais īstenošanas akts, kurš ir pieņemts saskaņā ar 1. punktu.”
13      Šīs direktīvas 17. pants “Transponēšana” paredz:
“1.      Dalībvalstīs stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības līdz 2021. gada 17. jūlijam. Dalībvalstis nekavējoties dara Komisijai zināmu minēto noteikumu tekstu.
Kad dalībvalstis pieņem minētos noteikumus, tajos ietver atsauci uz šo direktīvu vai šādu atsauci pievieno to oficiālajai publikācijai. Tajos ietver arī paziņojumu, ka atsauces esošajos normatīvajos un administratīvajos aktos uz direktīvu, kas atcelta ar šo direktīvu, uzskata par atsaucēm uz šo direktīvu. Dalībvalstis nosaka, kā izdarāma šāda atsauce un kā formulējams minētais paziņojums.
2.      Dalībvalstis dara Komisijai zināmus to tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņem jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.”
14      Minētās direktīvas 19. pants “Atcelšana” noteic:
“Direktīvu [2003/98], kurā grozījumi izdarīti ar II pielikuma A daļā norādīto direktīvu, atceļ no 2021. gada 17. jūlija, neskarot dalībvalstu pienākumus attiecībā uz termiņiem II pielikuma B daļā norādīto direktīvu transponēšanai valsts tiesību aktos un to piemērošanas datumiem.
Atsauces uz atcelto direktīvu uzskata par atsaucēm uz šo direktīvu un tās lasa saskaņā ar atbilstības tabulu III pielikumā.”
B.      Īstenošanas regula (ES) 2023/138
15      Atbilstoši Komisijas Īstenošanas regulas (ES) 2023/138 (2022. gada 21. decembris), ar ko nosaka konkrētu vērtīgu datu kopu sarakstu un to publicēšanas un atkalizmantošanas kārtību (OV 2023, L 19, 43. lpp.) 1. pantam:
“1.      Pamatojoties uz esošajiem dokumentiem, uz kuriem attiecas Direktīva [2019/1024], ar šo īstenošanas regulu tiek izveidots saraksts ar vērtīgām datu kopām, kas ietilpst minētās direktīvas I pielikumā noteiktajās tematiskajās kategorijās un kas atrodas publisku uzņēmumu turējumā.
2.      Šajā īstenošanas regulā arī tiek noteikta vērtīgu datu kopu publicēšanas un atkalizmantošanas kārtība, jo īpaši piemērojamie atkalizmantošanas nosacījumi un minimālās prasības datu izplatīšanai, izmantojot [API].”
16      Minētās regulas 6. pants “Stāšanās spēkā un piemērošana” paredz:
“Šī regula stājas spēkā divdesmitajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī.
To piemēro no 16[.] mēneša pēc šīs regulas stāšanās spēkā.”
C.      2023. gada paziņojums
17      Komisijas Paziņojuma 2023/C 2/01 “Finanšu sankcijas pārkāpumu procedūrās” (OV 2023, C 2, 1. lpp., turpmāk tekstā – “2023. gada paziņojums”) 3. un 4. punkts ir veltīti attiecīgi “kavējuma naudai” un “naudas sodam”.
18      Šā paziņojuma 3. punkta otrā daļa paredz:
“Kavējuma naudas summu par dienu aprēķina šādi:
–        pamatsummu reizina ar pārkāpuma smaguma koeficientu un ar ilguma koeficientu;
–        iegūto rezultātu reizina ar katrai dalībvalstij noteiktu reizinātāju (reizinātājs “n”), kas atspoguļo attiecīgās dalībvalsts maksātspēju.”
19      Minētā paziņojuma 3.2. punkts, kas attiecas uz smaguma koeficienta piemērošanu kavējuma naudas par dienu aprēķināšanā, ir formulēts šādi:
“Pārkāpums, kura būtība ir tāda, ka dalībvalsts [..] nav paziņojusi par likumdošanas procedūrā pieņemtas direktīvas transponēšanas pasākumiem, vienmēr tiek uzskatīts par smagu. Lai kavējuma naudas apmēru pielāgotu konkrētajiem lietas apstākļiem, Komisija nosaka smaguma koeficientu, pamatojoties uz diviem parametriem: pārkāpto vai netransponēto Savienības noteikumu nozīmīgums un pārkāpuma ietekme uz vispārējām un konkrētām interesēm.
Pārkāpuma smagumu atspoguļo ar Komisijas noteiktu koeficientu, kas ir robežās no mazākais 1 līdz lielākais 20, ņemot vērā tālāk skaidrotos apsvērumus.”
20      Šā paša paziņojuma 3.2.2. punkts noteic:
“Attiecībā uz prasībām, kas tiek celtas saskaņā ar LESD 260. panta 3. punktu, Komisija sistemātiski piemēro smaguma koeficientu 10, ja par transponēšanas pasākumiem nav paziņots vispār. Savienībā, kuras fundaments ir tiesiskums, visas leģislatīvās direktīvas ir jāuzskata par vienlīdz svarīgām, un dalībvalstīm tās ir pilnībā jātransponē šajās direktīvās noteiktajos termiņos.
Transponēšanas pasākumu daļējas nepaziņošanas gadījumā, nosakot smaguma koeficientu, kas ir mazāks par 10, ir jāņem vērā transponēšanas nepilnības nozīmīgums. Turklāt var ņemt vērā pārkāpuma ietekmi uz vispārējām un konkrētām interesēm [..].”
21      Atbilstoši 2023. gada paziņojuma 3.3. punktam “Ilguma koeficienta piemērošana”:
“[..]
Ilguma koeficients izpaužas kā reizinātājs robežās no mazākais 1 līdz lielākais 3. To aprēķina pēc likmes 0,10 par mēnesi, sākot no [..] nākamās dienas pēc attiecīgās direktīvas transponēšanas termiņa.
[..]”
22      Šā paziņojuma 3.4. punkts “Dalībvalsts maksātspēja” paredz:
“[..]
Soda līmenis, kas nepieciešams, lai tas iedarbotos atturoši, ir atkarīgs no katras dalībvalsts maksātspējas. Šo atturošo ietekmi atspoguļo reizinātājs “n”. Tas ir svērtais ģeometriskais vidējais lielums, ko veido attiecīgās dalībvalsts iekšzemes kopprodukts (IKP) attiecībā pret visu dalībvalstu IKP vidējo lielumu, ar svērumu divi, un attiecīgās dalībvalsts iedzīvotāju skaits attiecībā pret visu dalībvalstu iedzīvotāju vidējo skaitu, ar svērumu viens. Tātad attiecīgās dalībvalsts maksātspēja attiecībā pret citu dalībvalstu maksātspēju tiek aprēķināta pēc šīs formulas:
[..]
[..] Komisija ir nolēmusi pārskatīt reizinātāja “n” aprēķināšanas metodi, un tagad tas galvenokārt balstās uz dalībvalstu IKP un pakārtoti – uz dalībvalstu iedzīvotāju skaitu kā demogrāfisko kritēriju, kas dalībvalstu vidū pieļauj samērīgas novirzes. Ņemot vērā dalībvalstu iedzīvotāju skaitu vienas trešdaļas apmērā reizinātāja “n” aprēķinā, dalībvalstu reizinātāja “n” atšķirības tiek samērīgi samazinātas salīdzinājumā ar aprēķinu, kura pamatā ir tikai dalībvalstu IKP. Tādējādi tiek arī ieviests stabilitātes elements reizinātāja “n” aprēķinā, jo ir maz ticams, ka iedzīvotāju skaits gada laikā būtiski mainītos. Turpretī dalībvalsts IKP var uzrādīt lielākas svārstības no gada uz gadu, jo īpaši ekonomikas krīzes periodos. Tajā pašā laikā, tā kā dalībvalsts IKP šajā formulā atbilst divām trešdaļām, tas joprojām ir noteicošais faktors valsts maksātspējas novērtējumā.
[..]”
23      Minētā paziņojuma 4.2. punkts “Naudas soda aprēķina metode” ir formulēts šādi:
“Naudas sodu aprēķina līdzīgi kavējuma naudas aprēķināšanai, proti:
–        pamatsummu reizina ar pārkāpuma smaguma koeficientu;
–        iegūto rezultātu reizina ar reizinātāju “n”;
–        iegūto rezultātu reizina ar pārkāpuma ilgumu dienās [..].
[..]”
24      Šā paša paziņojuma 4.2.1. punkts paredz:
“Lai aprēķinātu naudas sodu, summa par dienu ir jāreizina ar pārkāpuma ilgumu dienās. Pārkāpuma ilgumu dienās definē šādi:
[..]
–        attiecībā uz prasībām, kas tiek celtas saskaņā ar LESD 260. panta 3. punktu, tas ir pārkāpuma ilgums dienās no nākamās dienas pēc attiecīgajā direktīvā noteiktā transponēšanas termiņa līdz pārkāpuma novēršanas dienai vai, ja pārkāpums nav novērsts, līdz saskaņā ar [LESD] 260. pantu pasludinātā sprieduma dienai.
[..]”
25      Atbilstoši 2023. gada paziņojuma 4.2.2. punktam:
“Aprēķinot naudas sodu, Komisija piemēro to pašu smaguma koeficientu un to pašu fiksēto reizinātāju “n” kā kavējuma naudas aprēķina gadījumā [..].
Naudas soda pamatsumma ir mazāka nekā kavējuma naudas pamatsumma. [..]
Pamatsumma, kuru izmanto naudas sodiem, ir noteikta I pielikuma 2. punktā.
[..]”
26      Šā paziņojuma I pielikuma “Dati, ko izmanto Tiesai ierosināto finanšu sankciju noteikšanai” 1. punkts paredz, ka šā paziņojuma 3.1. iedaļā minētā pamatsumma attiecībā uz kavējuma naudu ir 3000 EUR dienā, tā 2. punkts noteic, ka minētā paziņojuma 4.2.2. iedaļā minētā pamatsumma attiecībā uz naudas sodu ir 1000 EUR dienā, t.i., viena trešdaļa no pamatsummas attiecībā uz kavējuma naudu, un tā 3. punkts noteic, ka Latvijas Republikai piemērojamais reizinātājs “n” ir 0,07. Minētā I pielikuma 5. punkts precizē, ka Latvijas Republikai fiksētais minimālais naudas sods ir 196 000 EUR.
II.    Pirmstiesas procedūra un tiesvedība Tiesā
27      Direktīvas 2019/1024 transponēšanas termiņa beigu datumā nesaņemot no Latvijas Republikas paziņojumu par šīs direktīvas prasību izpildīšanai vajadzīgo normatīvo un administratīvo aktu pieņemšanu un publicēšanu, Komisija minētajai dalībvalstij 2021. gada 29. septembrī nosūtīja oficiālā paziņojuma vēstuli.
28      Latvijas Republika uz šo vēstuli atbildēja ar 2021. gada 30. novembra vēstuli, sniedzot informāciju par minētās direktīvas transponēšanas virzību un it īpaši norādot, ka 2021. gada 29. aprīlī ir izsludināts sagatavotais likumprojekts par grozījumiem Informācijas atklātības likumā, lai transponētu Direktīvu 2019/1024.
29      Tā kā nebija neviena cita paziņojuma par šīs direktīvas transponēšanu, Komisija 2022. gada 6. aprīlī nosūtīja Latvijas Republikai argumentētu atzinumu (turpmāk tekstā – “2022. gada 6. aprīļa argumentētais atzinums”), aicinādama to divu mēnešu laikā no šā atzinuma saņemšanas dienas veikt nepieciešamos pasākumus, lai izpildītu Direktīvas 2019/1024 prasības.
30      Ar 2022. gada 30. maija paziņojumu Latvijas Republika informēja Komisiju, ka ir pieņemts likums, ar ko groza Informācijas atklātības likumu, ar kuru esot daļēji transponēta šī direktīva. Šajā paziņojumā bija iekļauts Informācijas atklātības likuma teksts, redakcijā, kas bija spēkā kopš 2015. gada 6. oktobra, un ietverta tīmekļa saite, kas ļauj piekļūt šā likuma redakcijai ar grozījumiem, kuri veikti 2022. gada 30. maijā un kuriem bija jāstājas spēkā 2022. gada 13. jūnijā. Minētajā paziņojumā turpretim nebija neviena izskaidrojoša dokumenta par Direktīvas 2019/1024 normām, kas transponētas ar šo grozošo likumu.
31      2022. gada 1. jūnijā Latvijas Republikas atbildēja uz 2022. gada 6. aprīļa argumentēto atzinumu, precizējot grozījumus, kas Informācijas atklātības likumā veikti ar mērķi daļēji transponēt Direktīvu 2019/1024, ar nosacījumu, ka Komisija pieņem īstenošanas aktu šīs direktīvas 14. panta izpratnē.
32      2023. gada 24. un 25. janvārī Latvijas Republika paziņoja Komisijai likumprojekta “Grozījumi Informācijas atklātības likumā” sākotnējās ietekmes novērtējuma ziņojumu, kā arī Zinātniskās darbības likumu, redakcijā, kas stājusies spēkā 2022. gada 29. jūlijā, Statistikas likumu, redakcijā, kas stājusies spēkā 2019. gada 20. novembrī, Ministru kabineta noteikumus Nr. 445 “Kārtība, kādā iestādes ievieto informāciju internetā”, kas stājās spēkā 2020. gada 18. jūlijā, Ministru kabineta noteikumus Nr. 333 “Kārtība, kādā plānojami un uzskaitāmi ieņēmumi no maksas pakalpojumiem un ar šo pakalpojumu sniegšanu saistītie izdevumi, kā arī maksas pakalpojumu izcenojumu noteikšanas metodika un izcenojumu apstiprināšanas kārtība”, redakcijā, kas stājusies spēkā 2015. gada 21. novembrī, un Ministru kabineta noteikumus Nr. 940 “Noteikumi par informācijas sniegšanas maksas pakalpojumiem”, redakcijā, kas stājusies spēkā 2013. gada 20. septembrī.
33      2023. gada 6. un 7. februārī Latvijas Republika Komisijai nosūtīja trīspadsmit citus leģislatīvos un reglamentējošos aktus, informatīvo ziņojumu “Latvijas atvērto datu stratēģija”, kā arī skaidrojošo dokumentu atbilstības tabulu, kurā tostarp bija norāde uz Informācijas atklātības likumā veiktajiem grozījumiem.
34      Konstatējot, pirmkārt, ka, izņemot šajā likumā veiktos grozījumus, kurus paziņojusi Latvijas Republika, nevienā no pārējiem Komisijai paziņotajiem tiesību aktiem nav ietverta atsauce uz Direktīvu 2019/1024, kā to paredz minētās direktīvas 17. panta 1. punkts, un, otrkārt, ka vairāki no šiem tiesību aktiem pēdējo reizi bija grozīti pirms šīs direktīvas pieņemšanas, Komisija uzskatīja, ka nav pieņemti pasākumi pilnīgai šīs direktīvas transponēšanai vai ka tie katrā ziņā tai nav paziņoti, un 2023. gada 15. februārī nolēma vērsties Tiesā.
35      2023. gada 14. aprīlī Komisija cēla šo prasību.
36      2023. gada 26. septembrī tiesvedības rakstveida daļa šajā lietā tika pabeigta.
37      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2024. gada 29. janvāra lēmumu tiesvedība šajā lietā tika apturēta līdz sprieduma lietā C‑147/23 pasludināšanai.
38      Tā kā Tiesa 2024. gada 25. aprīlī taisīja spriedumu lietā Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva) (C‑147/23, EU:C:2024:346), Tiesas priekšsēdētājs tajā pašā dienā izdeva rīkojumu par tiesvedības atjaunošanu šajā lietā.
39      Ar 2024. gada 19. septembra dokumentu Komisija informēja Tiesu par Latvijas Republikas paziņojumu par jaunu pasākumu pieņemšanu Direktīvas 2019/1024 transponēšanai pēc tiesvedības rakstveida daļas pabeigšanas šajā lietā.
40      2024. gada 14. oktobrī Latvijas Republika iesniedza apsvērumus par šo Komisijas dokumentu.
III. Par prasību
A.      Par prasības priekšmetu
1.      Lietas dalībnieku argumenti
41      Iebildumu rakstā Latvijas Republika atgādina judikatūru, saskaņā ar kuru Komisijas oficiālā paziņojuma vēstule un argumentētais atzinums nosaka strīda, kas attiecas uz pienākumu neizpildi, priekšmeta robežas, un norāda, ka šai prasībai jābūt balstītai uz tiem pašiem iebildumiem, kuri izklāstīti šajā vēstulē un šajā atzinumā. Taču izskatāmajā lietā Komisija 2022. gada 6. aprīļa argumentētajā atzinumā esot norādījusi uz Direktīvas 2019/1024 “nepilnīgu transponēšanu”, savukārt šajā prasībā tā atsaucoties uz tās “nepareizu transponēšanu”.
42      Proti, prasības pieteikumā Komisija esot norādījusi uz nepilnībām Direktīvas 2019/1024 transponēšanā attiecībā uz tās 1. panta 1. punkta b) apakšpunktu, 2. panta 9. punktu, 3. panta 2. punktu, 5. panta 5.–8. punktu, 6. panta 6. punkta b) apakšpunktu, 8. panta 1. punktu un 10. panta 1. un 2. punktu, kas neesot minēti 2022. gada 6. aprīļa argumentētajā atzinumā, tādējādi Latvijas Republikai neesot bijusi iespēja nedz apzināt šīs nepilnības, nedz tās novērst. Taču šīs dalībvalsts ieskatā Tiesa pienākumu neizpildi izvērtē, ņemot vērā dalībvalsts stāvokli, kāds tas bija brīdī, kad beidzās argumentētajā atzinumā noteiktais termiņš, tāpēc Tiesa nevarot ņemt vērā pēc šā termiņa beigām notikušās izmaiņas.
43      Replikas rakstā Komisija apgalvo, ka tā nav paplašinājusi attiecīgā strīda priekšmetu. Tā precizē, ka no prasības pieteikuma izriet, ka argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās Latvijas Republika tai bija iesniegusi tikai Informācijas atklātības likuma tekstu, redakcijā, kas bija spēkā kopš 2015. gada 6. oktobra, savukārt tā 2022. gada 30. maijā grozītā redakcija ir stājusies spēkā tikai 2022. gada 13. jūnijā, t.i., pēc minētā termiņa beigām. Komisijas, kas citē 2020. gada 16. jūlija spriedumu Komisija/Īrija (Nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas novēršana) (C‑550/18, EU:C:2020:564, 88. un 89. punkts), ieskatā, vērtējot attiecīgā pārkāpuma ilgumu, Tiesa ņem vērā datumu, kurā stājies spēkā tiesību akts, ar kuru transponēta konkrētā direktīva. Turklāt Latvijas Republika tikai 2023. gada februārī esot Komisijai paziņojusi grozījumus, kas veikti Informācijas atklātības likumā.
44      Tādēļ Komisija noraida atšķirību, uz kuru atsaucas Latvijas Republika, starp 2022. gada 6. aprīļa argumentēto atzinumu un šo prasību, kur esot norādīts attiecīgi uz Direktīvas 2019/1024 “nepilnīgu transponēšanu” un “nepareizu transponēšanu”, un uzsver, ka tai kā Līgumu sargātājai ir jāpārbauda, vai dalībvalstu paziņotie pasākumi aptver visus pienākumus, kas izriet no direktīvas, kura tām jātransponē. Izskatāmajā lietā šīs iestādes ieskatā Latvijas tiesiskajā regulējumā acīmredzami nav ietverti daudzi galvenie Direktīvā 2019/1024 paredzētie pienākumi.
2.      Tiesas vērtējums
45      Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atbilstoši LESD 258. pantam celtas prasības priekšmetu ierobežo šajā normā paredzētā pirmstiesas procedūra, kuras mērķis ir sniegt iespēju attiecīgajai dalībvalstij, pirmkārt, izpildīt pienākumus, kas izriet no Savienības tiesībām, un, otrkārt, ļaut tai lietderīgi izvirzīt aizstāvības pamatus pret Komisijas formulētajiem iebildumiem. Tādēļ šī prasība jāpamato ar tiem pašiem argumentiem un pamatiem, kādi izvirzīti Komisijas argumentētajā atzinumā. Tomēr šis nosacījums nevar sniegties tik tālu, lai tiktu prasīts, ka iebildumu formulējumam argumentētā atzinuma rezolutīvajā daļā ikreiz būtu pilnīgi jāatbilst prasības pieteikumā izklāstītajiem prasījumiem, ja vien strīda priekšmets, kāds tas noteikts argumentētajā atzinumā, nav ticis paplašināts vai grozīts (spriedums, 2018. gada 13. jūnijs, Komisija/Polija, C‑530/16, EU:C:2018:430, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
46      Izskatāmajā lietā Latvijas Republika uzskata, ka Komisija ir paplašinājusi strīda priekšmetu, prasības pieteikumā norādot uz tādām nepilnībām Direktīvas 2019/1024 transponēšanā, kuras neesot minētas 2022. gada 6. aprīļa argumentētajā atzinumā.
47      Šajā ziņā pietiek ar konstatējumu, ka attiecīgā procedūra saistībā ar pienākumu neizpildi attiecas uz apgalvoto Latvijas Republikas pienākuma transponēt Direktīvu 2019/1024 pārkāpumu un – katrā ziņā – uz tās pienākuma paziņot Komisijai par pasākumiem, ar kuriem šī direktīva transponēta Latvijas tiesībās, pārkāpumu. Komisija prasībā ir norādījusi tikai uz tām minētās direktīvas transponēšanas nepilnībām, kuras tā konstatējusi pēc tam, kad šī dalībvalsts šajā procedūrā, bet pēc 2022. gada 6. aprīļa argumentētā atzinuma nosūtīšanas, tai bija paziņojusi to atsevišķu valsts tiesību normu tekstu, ar kurām paredzēts transponēt šo direktīvu. Tādējādi tā nav paplašinājusi vai grozījusi 2022. gada 6. aprīļa argumentētajā atzinumā definēto strīda priekšmetu.
48      Turklāt pēc tam, kad dalībvalsts ir paziņojusi pasākumus, ar kuriem paredzēts transponēt direktīvu, attiecīgā gadījumā pievienojot atbilstības tabulu, Komisijai ir pienākums – lai tā varētu lūgt, kā tas ir izskatāmajā lietā, uzlikt šai dalībvalstij LESD 260. panta 3. punktā paredzēto finansiālo sankciju – pierādīt, ka atsevišķi transponēšanas pasākumi acīmredzami nepastāv vai neaptver visu minētās dalībvalsts teritoriju, paturot prātā, ka Tiesai tiesvedībā, kas uzsākta saskaņā ar šo tiesību normu, nav jāizvērtē, vai Komisijai paziņotie valsts pasākumi nodrošina attiecīgās direktīvas normu pareizu transponēšanu (spriedums, 2019. gada 8. jūlijs, Komisija/Beļģija (LESD 260. panta 3. punkts – Ātrdarbīgi tīkli), C‑543/17, EU:C:2019:573, 59. punkts).
49      Tādēļ ir jānoraida Latvijas Republikas argumentācija, ar kuru šī dalībvalsts tiecas pierādīt, ka Komisija ar šo prasību ir paplašinājusi strīda priekšmetu, kura robežas noteiktas pirmstiesas procedūrā.
B.      Par pienākumu neizpildi atbilstoši LESD 258. pantam
1.      Lietas dalībnieku argumenti
50      Komisija atgādina, pirmām kārtām, ka saskaņā ar LESD 288. panta trešo daļu dalībvalstīm jāpieņem nepieciešamie pasākumi, lai paredzētajos termiņos transponētu direktīvas savās valsts tiesībās, un nekavējoties jāpaziņo šie pasākumi Komisijai.
51      Šī iestāde norāda, otrām kārtām, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, no vienas puses, pienākumu neizpilde ir jāvērtē, ņemot vērā stāvokli, kāds dalībvalstī bija argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās, un, no otras puses, direktīvas tiesību normas ir jāīsteno tā, lai panāktu atbilstību tiesiskās drošības prasībai.
52      Trešām kārtām, kad direktīva skaidri paredz, ka tiesību normās, ar kurām transponē direktīvu, jāietver vai tām jāpievieno atsauce uz šo direktīvu, kā tas ir Direktīvas 2019/1024 gadījumā, esot nepieciešams pozitīvs transponējošais tiesību akts.
53      Visbeidzot, ceturtām kārtām, dalībvalstīm esot jāsniedz Komisijai visi nepieciešamie elementi, kas saistīti ar šādu transponēšanu. Šajā ziņā, atsaucoties uz 2019. gada 8. jūlija spriedumu Komisija/Beļģija (LESD 260. panta 3. punkts – Ātrdarbīgi tīkli) (C‑543/17, EU:C:2019:573, 51. un 59. punkts), Komisija apgalvo, ka dalībvalstīm ir skaidri jānorāda, pirmkārt, normatīvie un administratīvie akti, kas to ieskatā nodrošina to dažādo pienākumu izpildi, kurus direktīva tām noteic transponēt, un, otrkārt, attiecībā uz katru šīs direktīvas normu – viena vai vairākas valsts tiesību normas, kas nodrošina transponēšanu, attiecīgā gadījumā tām pievienojot atbilstības tabulu.
54      Izskatāmajā lietā Latvijas Republika, beidzoties 2022. gada 6. aprīļa argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, neesot pieņēmusi vajadzīgos pasākumus, lai Latvijas tiesībās pilnībā transponētu Direktīvu 2019/1024 un katrā ziņā neesot paziņojusi šādus pasākumus Komisijai. Lai gan ir taisnība, ka šī dalībvalsts pirms šā termiņa beigām paziņoja Komisijai Informācijas atklātības likuma tekstu, redakcijā, kas bija spēkā kopš 2015. gada 6. oktobra, un darīja zināmus šajā likumā veiktos grozījumus, šim paziņojumam nebija pievienoti nekādi paskaidrojumi par veidu, kādā ar šiem grozījumiem bija paredzēts īstenot šo direktīvu.
55      Latvijas Republika esot novēloti Komisijai paziņojusi divus skaidrojošos dokumentus, proti, pirmkārt, 2023. gada 25. janvārī – likumprojekta par Informācijas atklātības likuma grozījumiem ietekmes novērtējuma ziņojumu (anotāciju), kas ietver atbilstības starp šo likumprojektu un Direktīvu 2019/1024 tabulu, kurā esot ļoti lakoniski un nepienācīgi skaidroti pabeigtie transponēšanas posmi un neesot ietverta atjaunināta informācija par valsts tiesību normām, kas grozītas šā grozošā likuma pieņemšanas dēļ. Otrkārt, Latvijas Republika 2023. gada 7. februārī esot paziņojusi Komisijai atbilstības tabulu, kas galvenokārt balstīta uz šo ietekmes novērtējuma ziņojumu un nepietiekami detalizēti atspoguļo atbilstību starp valsts tiesību normām un Direktīvas 2019/1024 normām, kā arī to īstenošanu.
56      Turklāt no šīs atbilstības tabulas izrietot, ka šajā datumā saglabājās nepilnības šīs direktīvas transponēšanā, proti:
–        ar Informācijas atklātības likuma 2. panta 1., 2., 3. un 3.1 daļu tikai daļēji esot transponēts Direktīvas 2019/1024 1. panta 1. punkta b) apakšpunkts, šajā pantā paredzētos pienākumus publiskiem uzņēmumiem nosakot tikai attiecībā uz augstvērtīgām datu kopām un dinamiskiem datiem;
–        ar Latvijas tiesību normām neesot pat būtībā transponēts nedz Direktīvas 2019/1024 2. panta 9. punkts, kas definē jēdzienu “pētniecības dati”, nedz šīs direktīvas 3. panta 2. punkts, kurā veikta atsauce uz publisku uzņēmumu turējumā esošiem dokumentiem;
–        minētās direktīvas 5. panta 8. punkts esot tikai daļēji transponēts ar Informācijas atklātības likuma 10. panta 2.2 daļu; apstāklis, ka Komisija novēloti pieņēmusi īstenošanas aktu šīs pašas direktīvas 14. panta izpratnē, neattaisnojot kavēšanos pilnībā transponēt 5. panta 8. punktu, turklāt Direktīvas 2019/1024 5. panta 5. un 6. punktā, kas attiecas uz dinamisko datu pieejamības nodrošināšanu, nav minētas augstvērtīgas datu kopas, uz kurām attiecas šīs direktīvas 14. pants;
–        ar Latvijas tiesību normām neesot transponēti Direktīvas 2019/1024 5. panta 5.–7. punktā paredzētie pienākumi, un, pieņemot, ka Informācijas atklātības likuma 10. panta 2.2 daļa pilnvaro Ministru kabinetu noteikt “dinamisko datu izplatīšanas kārtību”, šī kārtība nekad neesot tikusi paziņota Komisijai;
–        ar Informācijas atklātības likuma 10. panta 2.2 daļu neesot transponēts Direktīvas 2019/2024 5. panta 8. punktā noteiktais pienākums darīt pieejamas augstvērtīgas datu kopas atkalizmantošanai mašīnlasāmā formātā;
–        Informācijas atklātības likuma normas, uz kurām atsaucas Latvijas Republika, neattiecoties uz pētniecības datu bezmaksas atkalizmantošanu, kas paredzēta Direktīvas 2019/1024 6. panta 6. punkta b) apakšpunktā;
–        Latvijas tiesību aktos neesot transponēts šīs direktīvas 8. panta 1. punkts;
–        attiecībā uz minētās direktīvas 10. panta 1. punktu Latvijas Republika esot norādījusi uz informatīvo ziņojumu “Latvijas atvērto datu stratēģija”, kurā esot ietvertas tikai dažas atsauces uz pētniekiem un kurā neesot atsauces uz politiku, kas attiektos uz pētniecību veicošām organizācijām un pētniecību finansējošām organizācijām;
–        šā sprieduma 32. punktā minētā Zinātniskās darbības likuma 9. pants nenodrošinot pilnīgu šīs pašas direktīvas 10. panta 2. punkta transponēšanu, jo tas paredzot tikai darīt pieejamu informāciju par zinātniskajiem pētījumiem, neprecizējot tās atkalizmantošanu;
–        ar Latvijas tiesību aktiem neesot transponēts Direktīvas 2019/1024 12. panta 1. punkts, it īpaši ekskluzīvu vienošanos starp publiskiem uzņēmumiem un trešām personām aizliegums;
–        Informācijas atklātības likuma 18. pants un Ministru kabineta noteikumi Nr. 338 “Kārtība, kādā tiek piešķirtas ekskluzīvas tiesības informācijas atkalizmantošanai un publiskota informācija par šādu tiesību piešķiršanu” esot pieņemti pirms šīs direktīvas un tāpēc nevarot tikt uzskatīti par tādiem, ar ko transponē tās 12. panta 4. punktu.
57      Tādējādi Komisija uzskata, ka šīs nepilnības Direktīvas 2019/1024 transponēšanā attiecas uz lielāko daļu no šīs direktīvas 4. apsvērumā izklāstītajiem mērķiem, proti, pirmkārt, nodrošināt reāllaika piekļuvi dinamiskajiem datiem, izmantojot piemērotus tehniskos līdzekļus (minētās direktīvas 5. panta 5. un 6. punkts), otrkārt, palielināt vērtīgu publisko datu krājumu atkalizmantošanu, tostarp datus no publiskiem uzņēmumiem (šīs pašas direktīvas 1. panta 1. punkta b) apakšpunkts, 3. panta 2. punkts, 5. panta 7. un 8. punkts, 8. pants, kā arī 12. panta 1. punkts) vai pētniecību finansējošām organizācijām (Direktīvas 2019/1024 2. panta 9. punkts un 10. panta 1. un 2. punkts), treškārt, risināt jaunu veidu ekskluzīvu vienošanos rašanās jautājumu (šīs direktīvas 12. panta 1. un 4. punkts) un, ceturtkārt, izmantot atkāpes no robežizmaksu piemērošanas principa (minētās direktīvas 6. panta 6. punkts).
58      Visbeidzot Komisija atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalsts, lai attaisnotu direktīvas netransponēšanu tajā noteiktajā termiņā, nevar atsaukties uz dalībvalsts tiesību sistēmā pastāvošiem noteikumiem, praksi vai apstākļiem.
59      Latvijas Republika iebildumu rakstā atzīst, ka tā nav transponējusi nedz Direktīvas 2019/1024 5. panta 5.–8. punktu, nedz 8. panta 2. punktu, nedz arī 17. panta 1. un 2. punktu. Turpretim šīs direktīvas 5. panta 5.–8. punkts praksē jau tiek nodrošināts, izmantojot Informācijas atklātības likuma 10. pantu. Tādējādi datu atkalizmantošana esot nodrošināta, “ņemot vērā labo praksi”, proti, ietverot tostarp API izmantošanu.
60      Šajā ziņā, pirmkārt, šī dalībvalsts norāda, ka, lai gan Ministru kabineta noteikumu pieņemšana, lai definētu augstvērtīgas datu kopas un noteiktu datu izplatīšanas kārtību, ir “papildu pasākums”, lai saskaņotu un finansiāli nodrošinātu Direktīvā 2019/1024 paredzēto prasību izpildi valsts līmenī, šo noteikumu izstrādāšana nevarēja notikt pirms Direktīvas 2019/1024 14. pantā paredzēto īstenošanas aktu pieņemšanas. Tādējādi fakts, ka Komisija nebija īstenojusi tai saskaņā ar šo tiesību normu noteiktās pilnvaras, attaisnojot šīs direktīvas pilnīgas transponēšanas kavējumu.
61      Konkrētāk – Īstenošanas regula 2023/138, kas pieņemta, pamatojoties uz minēto tiesību normu, un stājusies spēkā 2023. gada 9. februārī, ietverot “būtisku informāciju, kas nosakāma nacionālajos normatīvajos aktos” un turklāt tās “saturs un būtība vērtējams un ieviešams [..] kopsakarā ar Direktīvas [2019/1024] noteiktajām normām”.
62      Izklāstot šīs īstenošanas regulas galvenās iezīmes, Latvijas Republika norāda, ka tā ir identificējusi kompetentās iestādes un kapitālsabiedrības, kas noteiks tās pielikumā iekļautās augstvērtīgās datu kopas, kā arī nepieciešamo finansējumu, lai nodrošinātu šīs direktīvas pilnīgu transponēšanu. Lai pabeigtu šīs direktīvas transponēšanu, šī dalībvalsts norāda uz Ministru kabineta noteikumu Nr. 445, kas minēti šā sprieduma 32. punktā, grozījumu projektu; šie grozījumi bija jāpieņem ne vēlāk kā līdz 2023. gada 9. augustam.
63      Otrkārt, Latvijas Republika norāda, ka:
–        Direktīvas 2019/1024 1. panta 1. punkta b) apakšpunkts pārņemts Latvijas tiesību aktos ar Informācijas atklātības likuma 2. panta 3.1 daļu;
–        šīs direktīvas 2. panta 9. punkts būtībā ir transponēts ar šā sprieduma 31. punktā minētā Zinātniskās darbības likuma 9. panta pirmo daļu, šajā pašā punktā minētā Statistikas likuma 26. pantu un Informācijas atklātības likuma 2. pantu, kas attiecināms arī uz minētās direktīvas 3. panta 2. punktu;
–        šīs pašas direktīvas 5. panta 5.–8. punkts tiek transponēts ar Ministru kabineta noteikumu Nr. 445, kas minēti šā sprieduma 32. punktā, grozījumu projektu;
–        minētās direktīvas 6. panta 6. punkta b) apakšpunkts ir transponēts ar Informācijas atklātības likuma 13. panta pirmo daļu:
–        šīs pašas direktīvas 8. panta 1. punkts ir transponēts ar Informācijas atklātības likuma 10. pantu;
–        Direktīvas 2019/1024 10. pants ir transponēts ar Izglītības un zinātnes ministrijas informatīvo ziņojumu “Latvijas atvērtās zinātnes stratēģija 2021.–2027. gadam”, kā arī ar šā sprieduma 33. punktā minēto informatīvo ziņojumu “Latvijas atvērto datu stratēģija”, ko Ministru kabinets esot pieņēmis attiecīgi 2022. gada 1. martā un 2019. gada 20. augustā.
64      Komisija replikas rakstā atgādina, ka tas vien, ka Latvijas Republika par attiecīgo transponēšanu tai nav sniegusi skaidru un precīzu informāciju, pats par sevi var attaisnot šīs tiesvedības uzsākšanu.
65      Šī iestāde norāda, ka Latvijas Republika pēc tam, kad bija apstiprinājusi, ka ir transponējusi Direktīvu 2019/1024, ar nosacījumu, ka Komisija pieņem īstenošanas aktu minētās direktīvas 14. panta izpratnē, tai paziņoja vairākus citus leģislatīvus un reglamentējošus aktus – tādus kā Informācijas atklātības likums, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti 2022. gada 30. maijā, kā arī informatīvo ziņojumu –, kuri arī ir paredzēti, lai īstenotu no minētās direktīvas izrietošās prasības. Turklāt šī dalībvalsts iebildumu rakstā esot atsaukusies uz citām tiesību normām, kas neesot ietvertas Komisijai 2023. gada 7. februārī paziņotajā atbilstības tabulā. Tādējādi šai iestādei neesot izdevies identificēt informāciju, kas tai jāņem vērā, lai pārbaudītu, vai Direktīva 2019/1024 ir tikusi pilnībā transponēta Latvijas tiesībās.
66      Turklāt Komisija precizē, ka tās prasības pieteikuma 26.–38. punktā izklāstītie argumenti attiecībā uz nepilnībām šīs direktīvas transponēšanā, kas esot saglabājušies replikas raksta iesniegšanas brīdī, esot izvirzīti tikai saistībā ar attiecīgā pārkāpuma smaguma un ilguma vērtējumu.
67      Visbeidzot – attiecībā uz Latvijas Republikas izvirzīto argumentāciju saistībā ar īstenošanas akta pieņemšanu Direktīvas 2019/1024 14. panta izpratnē Komisija uzsver, pirmkārt, ka šā akta pieņemšana nav nepieciešama šīs direktīvas 5. panta 5.–8. punkta transponēšanai un ka Īstenošanas regula 2023/138 ir tieši piemērojama dalībvalstīm un neprasa transponēšanas pasākumus.
68      Otrkārt, šīs īstenošanas regulas saturam katrā ziņā neesot nekādas saiknes ar lielu skaitu šīs direktīvas normu, kuras Latvijas Republika esot minējusi un kurās neesot atsauces uz augstvērtīgām datu kopām. Tas it īpaši attiecoties uz Ministru kabineta noteikumu Nr. 445, kas minēti šā sprieduma 32. punktā, grozījumu projektu, kurā neesot ietverta neviena tiesību norma attiecībā uz šīm datu kopām.
69      Atbildes rakstā uz repliku Latvijas Republika uz Komisijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru vienīgais Direktīvu 2019/1024 transponējošais tiesību akts, kas tai tika paziņots līdz 2022. gada 6. aprīļa argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām, bija Informācijas atklātības likums, redakcijā, kas bija spēkā kopš 2015. gada 6. oktobra, pirmkārt, apgalvo, ka tā bija pilnībā transponējusi Direktīvu 2003/98, norādot, ka atbilstoši Direktīvas 2019/1024 19. pantam atsauces uz pirmo direktīvu ir uzskatāmas par atsaucēm uz otro direktīvu un lasāmas saskaņā ar pēdējā minētajā direktīvā iekļauto atbilstības tabulu. Latvijas Republika tomēr uzsver, ka atbildē uz 2022. gada 6. aprīļa argumentēto atzinumu tā ir norādījusi uz grozījumiem, kuri esot veikti Informācijas atklātības likumā, lai transponētu Direktīvu 2019/1024, un kuri esot stājušies spēkā 2022. gada 13. jūnijā.
70      Otrkārt, attiecībā uz to, ka Latvijas Republikas ieskatā nav iespējams pilnīgi transponēt Direktīvu 2019/1024 pirms īstenošanas akta pieņemšanas tās 14. panta izpratnē, šī dalībvalsts norāda, ka tā bija informējusi Komisiju, ka pilnīga transponēšana iespējama tikai aptuveni sešus mēnešus pēc šādas pieņemšanas. Taču Komisijas pārstāvji neesot vērsuši Latvijas Republikas uzmanību uz faktu, ka šīs direktīvas transponēšana šajā termiņā būtu nepieņemama.
71      Turklāt minētā dalībvalsts šajā ziņā norāda, ka direktīvu transponēšanai tā izmanto “pārformulēšanas metodi”, lai to saturs tiktu pārveidots atbilstoši nacionālās tiesību sistēmas prasībām. Konkrētāk, tā uzsver, ka vienīgi pēc īstenošanas akta Direktīvas 2019/1024 14. panta izpratnē pieņemšanas tai bija iespējams noteikt precīzu šīs direktīvas un šā īstenošanas akta tvērumu.
72      Treškārt, pēc tam, kad Latvijas Republika bija izskaidrojusi pilnvaras normatīvo aktu pieņemšanas jomā valsts līmenī, tā norāda, ka Direktīvas 2019/1024 prasības, kas neesot transponētas ar veiktajiem grozījumiem Informācijas atklātības likumā, attiecas uz specifiskiem tehniskiem, administratīviem vai organizatoriskiem jautājumiem, ko Latvijas tiesību sistēmā nosaka ar Ministru kabineta pieņemtiem noteikumiem.
73      Ceturtkārt, šī dalībvalsts uzsver, ka pārējie tiesību akti – kas nav Informācijas atklātības likums –, kurus tā bija paziņojusi Komisijai un uz kuriem tā atsaucas, nav pretrunā ar šā likuma normām, bet ir uzskatāmi par papildinošiem un sazobi ar šīm tiesību normām veicinošiem.
74      Visbeidzot – attiecībā uz Ministru kabineta noteikumu Nr. 445, kas minēti šā sprieduma 32. punktā, grozījumu projektu Latvijas Republika norāda, ka tā normas nekavējoties tiks paziņotas Komisijai.
75      Šā sprieduma 39. punktā minētajā 2024. gada 19. septembra dokumentā Komisija norāda, ka kopš tiesvedības rakstveida daļas pabeigšanas šajā lietā 2023. gada 26. septembrī Latvijas Republika tai 2024. gada 31. maijā un 7. jūnijā, kā arī 2024. gada 18. jūlijā ir paziņojusi par jauniem pasākumiem, kas paredzēti Direktīvas 2019/1024 transponēšanai un kas liecinot, ka šī dalībvalsts ir panākusi progresu šīs direktīvas transponēšanā, tomēr Komisija uztur daļu no prasības pieteikumā izklāstītajiem argumentiem.
76      Apsvērumos par minēto Komisijas 2024. gada 19. septembra dokumentu Latvijas Republika apstiprina pārliecību par to, ka tā pilnībā ir izpildījusi savus pienākumus un paziņojusi Komisijai atbilstošos tiesību aktus.
77      Šī dalībvalsts turklāt pirmo reizi atsaucas uz sanāksmi, kura esot notikusi starp tās pārstāvjiem un Komisijas pārstāvjiem un kuras gaitā pēdējie minētie esot mutiski apstiprinājuši šaubu neesību attiecībā uz pilnīgu Direktīvas 2019/1024 transponēšanu Latvijas tiesībās.
2.      Tiesas vērtējums
78      Atbilstoši Direktīvas 2019/1024 17. panta 1. punktam dalībvalstīs līdz 2021. gada 17. jūlijam stājas spēkā normatīvie un administratīvie akti, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības, kā arī dalībvalstis nekavējoties dara Komisijai zināmu šo noteikumu tekstu.
79      Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru pienākumu neizpilde jāvērtē atkarībā no stāvokļa, kāds attiecīgajā dalībvalstī bija brīdī, kad beidzās Komisijas argumentētajā atzinumā noteiktais termiņš (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
80      Izskatāmajā lietā Komisija ar 2022. gada 6. aprīļa argumentēto atzinumu aicināja Latvijas Republiku veikt nepieciešamos pasākumus, lai izpildītu Direktīvas 2019/1024 prasības divu mēnešu laikā no šā atzinuma saņemšanas brīža.
81      Šī dalībvalsts neapstrīd, ka, beidzoties šim termiņam, tā nebija nedz pieņēmusi, nedz katrā ziņā paziņojusi Komisijai visus leģislatīvos un reglamentējošos pasākumus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Direktīvu 2019/1024. Turpretim no visiem šīs dalībvalsts procesuālajiem rakstiem izriet, ka atsevišķas minētās direktīvas tiesību normas esot bijušas transponētas ar Informācijas atklātības likumu – redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti 2022. gada 30. maijā –, kura tekstu tā bija paziņojusi Komisijai pirms minētā termiņa beigām.
82      Tomēr, kā izriet no prasības pieteikuma, Komisija uzskata – lai gan argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās Latvijas Republika bija paziņojusi Informācijas atklātības likumu, redakcijā, kas bija spēkā kopš 2015. gada 30. oktobra, un bija paziņojusi par grozījumiem šajā likumā, tomēr tā nebija sniegusi paskaidrojumus par veidu, kādā minētie grozījumi īsteno Direktīvu 2019/1024.
83      Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesvedībās, kas attiecas uz LESD 258. pantu, direktīvas transponēšanai domāto pasākumu paziņošana, kas dalībvalstīm jāveic atbilstoši LES 4. panta 3. punktā noteiktajam lojālas sadarbības principam, ir vērsta uz to, lai atvieglotu Komisijas uzdevuma izpildi, kas saskaņā ar LES 17. pantu tostarp ietver Līgumu noteikumu, kā arī iestāžu saskaņā ar tiem pieņemto noteikumu piemērošanu. Šajā paziņojumā tātad ir jāsniedz pietiekami skaidra un precīza informācija par to valsts tiesību normu saturu, ar kurām tiek transponēta direktīva. Tādējādi paziņošanai, kurai var tikt pievienota atbilstības tabula, ir nepārprotami jānorāda, kādi ir normatīvie un administratīvie pasākumi, ar kuriem, pēc dalībvalsts domām, tā ir izpildījusi dažādos ar šo direktīvu uzliktos pienākumus. Ja šādas informācijas nav, Komisija nevar pārliecināties, vai dalībvalsts tiešām un pilnībā ir īstenojusi piemērojamo direktīvu. Ja dalībvalsts neizpilda paziņošanas pienākumu, neatkarīgi no tā, vai tā nesniedz attiecīgo informāciju vispār vai to iesniedz daļēji, vai arī iesniegtā informācija nav pietiekami skaidra un precīza, šis apstāklis vien var būt pamats, lai uzsāktu LESD 258. pantā noteikto procedūru par šādas neizpildes konstatēšanu (spriedums, 2019. gada 8. jūlijs, Komisija/Beļģija (LESD 260. panta 3. punkts – Ātrdarbīgi tīkli), C‑543/17, EU:C:2019:573, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
84      Izskatāmajā lietā saskaņā ar Komisijas norādīto 2022. gada 30.maijā Latvijas Republika tai bija paziņojusi tikai Informācijas atklātības likumu, redakcijā, kas bija spēkā kopš 2015. gada 6. oktobra, kā arī norādi uz Latvijas Republikas publikāciju izdevuma tīmekļvietni, kurā pieejama šā likuma grozītā redakcija. Komisija prasības pieteikuma pielikumā iesniedza Tiesai šā likuma tekstu, redakcijā, kas bija spēkā 2022. gada 13. jūnijā, kāds tas publicēts minētajā tīmekļvietnē. Pašās šā teksta beigās redzama norāde uz Direktīvu 2019/1024, kā arī uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2003/4/EK (2003. gada 28. janvāris) par vides informācijas pieejamību sabiedrībai un par Padomes Direktīvas 90/313/EEK atcelšanu (OV 2003, L 41, 26. lpp.) un uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2013/37/ES (2013. gada 26. jūnijs), ar ko groza Direktīvu 2003/98/EK par valsts sektora informācijas atkalizmantošanu (OV 2013, L 175, 1. lpp.), kā direktīvām, kuru transponēšanu nodrošina minētais likums.
85      Komisija šajā ziņā apgalvo, ka Latvijas Republika ar 2022. gada 1. jūnija vēstuli to ir informējusi par šā paša likuma ar grozījumiem pieņemšanu, joprojām nesniedzot “nekādu skaidrojumu attiecībā uz veidu, kādā [šīs tiesību normas] īstenojot Direktīvu [2019/1024]”.
86      Šajā vēstulē Latvijas Republika norādīja, pirmkārt, ka Informācijas atklātības likums ar 2022. gada 30. maija grozījumiem “nodrošina Direktīvas [2019/1024] normu pārņemšanu tiktāl, cik tas ir iespējams, neskarot prasības, kas paredzētas ietvert īstenošanas aktā, ko Komisija pieņem saskaņā ar [šīs direktīvas] 14. panta 1. punktu”, otrkārt, ka nolūkā “pilnībā [pārņemt] no Direktīvas [2019/1024] izrietošās prasības”, bija nepieciešams deleģējums Ministru kabinetam, lai ar [Ministru kabineta] noteikumiem “noteikt[u] augstvērtīgu datu kopu sarakstu, to datu un metadatu formātus un izplatīšanas kārtību”, un visbeidzot, ka šie Ministru kabineta noteikumi tikšot sagatavoti tikai pēc tam, kad Komisija būs pieņēmusi īstenošanas aktu Direktīvas 2019/1024 14. panta 1. punkta izpratnē.
87      No tā izriet, ka 2022. gada 6. aprīļa argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās Direktīva 2019/1024 nebija pilnībā transponēta Latvijas tiesībās. Arī iepriekšējā punktā minētajā vēstulē nebija nedz iekļauti paskaidrojumi par konkrētām Direktīvas 2019/1024 normām, kuras bija paredzēts transponēt ar grozījumiem Informācijas atklātības likumā, nedz sniegti citi precizējumi šajā ziņā.
88      Turklāt, pirmkārt, runājot par Latvijas Republikas argumentāciju, ar kuru šī dalībvalsts būtībā cenšas pierādīt, ka argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās Latvijas tiesībās bija stājušās spēkā tiesību normas, ar kurām praktiski transponēta Direktīva 2019/1024, jāatgādina, ka tad, kad – kā tas ir izskatāmajā lietā – direktīva paredz dalībvalstu pienākumu nodrošināt, lai tiesību normās, kas vajadzīgas tās īstenošanai, būtu ietverta atsauce uz šo direktīvu vai šāda atsauce tiktu pievienota to oficiālajai publikācijai, apstāklis, ka šīs direktīvas pieņemšanas brīdī jau bija pietiekams leģislatīvais ietvars un ka – attiecīgi – tam, ka pēdējā minētā nav transponēta, ir tikai ierobežota ietekme, var tikt ņemts vērā, vienīgi vērtējot attiecīgās pienākumu neizpildes smagumu, nevis tās esību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 14. marts, Komisija/Latvija (Eiropas Elektronisko sakaru kodekss), C‑454/22, EU:C:2024:235, 87. un 88. punkts).
89      Otrkārt, attiecībā uz Latvijas Republikas argumentiem, ar kuriem tā tiecas attaisnot attiecīgās transponēšanas kavējumu Latvijas tiesībās paredzēto procedūru un metožu dēļ, pietiek ar atgādinājumu, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalsts nevar atsaukties uz tās iekšējās tiesību sistēmas normām, praksēm vai situāciju, lai attaisnotu no Savienības tiesībām izrietošo pienākumu neizpildi (spriedums, 2024. gada 18. aprīlis, Komisija/Grieķija (Aeronavigācijas datu pārraides pakalpojumi), C‑599/22, EU:C:2024:338, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
90      Attiecībā uz, treškārt, Latvijas Republikas argumentāciju, ar kuru tā apgalvo, ka vismaz daļēji attiecīgās transponēšanas neesību esot izraisījusi novēlota īstenošanas akta Direktīvas 2019/1024 14. panta izpratnē pieņemšana, jāatgādina, ka Savienības likumdevējs nekādā veidā nav padarījis dalībvalstīm saskaņā ar Direktīvas 2019/1024 17. pantu noteikto pienākumu izpildi atkarīgu no tā, vai Komisija ir pieņēmusi vienu vai vairākus īstenošanas aktus 14. panta izpratnē.
91      Līdz ar to šā sprieduma 88.–90. punktā izklāstītā Latvijas Republikas argumentācija ir jānoraida.
92      Visbeidzot jānoraida arī Latvijas Republikas argumenti attiecībā uz Komisijas pārstāvju nostājām vai rīcību pirmstiesas procedūrā, jo tiem nav nozīmes saistībā ar jautājumu par attiecīgās pienākumu neizpildes esību, proti, Direktīvas 2019/1024 netransponēšanu noteiktajā termiņā, un katrā ziņā saistībā ar eventuālo transponēšanas pasākumu nepaziņošanu Komisijai. Turklāt šī dalībvalsts, kas šajā ziņā neatsaucas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, neapgalvo, ka šī nostāja vai rīcība ir īstenojusies šajā procedūrā.
93      Tādēļ jākonstatē, ka, līdz 2022. gada 6. aprīļa argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām nepieņemdama visus normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Direktīvas 2019/1024 prasības, un nepaziņodama šos aktus Komisijai, Latvijas Republika nav izpildījusi tai šīs direktīvas 17. punktā paredzētos pienākumus.
C.      Par prasījumiem, kas pausti atbilstoši LESD 260. panta 3. punktam
1.      Par prasījumu noteikt kavējuma naudu
a)      Lietas dalībnieku argumenti
94      Attiecībā uz kavējuma naudas aprēķinu Komisija norāda, ka, ņemot vērā tās pamatsummu, kas atbilstoši 2023. gada paziņojumam noteikta 3000 EUR dienā, smaguma koeficientu un ilguma koeficientu, ko tā ierosina piemērot šajā lietā, Latvijas Republikai ir jāpiespriež maksāt kavējuma naudu 2646 EUR par dienu, skaitot no šā sprieduma pasludināšanas dienas līdz dienai, kurā šī dalībvalsts būs izpildījusi tai saskaņā ar Direktīvu 2019/1024 noteiktos pienākumus.
95      No visiem Latvijas Republikas procesuālajiem rakstiem izriet, ka tā lūdz noraidīt prasījumu par kavējuma naudas noteikšanu.
b)      Tiesas vērtējums
96      Vispirms jāatgādina – kavējuma naudas par dienu noteikšana principā ir pamatota tikai tad, ja pienākumu neizpilde, par kuru paredzēts sodīt ar kavējuma naudu par dienu, turpinās līdz brīdim, kad Tiesa izvērtē faktus (spriedums, 2024. gada 29. februāris, Komisija/Īrija (Audiovizuālo mediju pakalpojumi), C‑679/22, EU:C:2024:178, 89. punkts un tajā minētā judikatūra).
97      Šajā kontekstā Tiesa jau ir nospriedusi, ka ar LESD 260. panta 3. punktā rodamo formulējumu – “pienākumu paziņot par [..] transponēšanas pasākumiem” – ir domāts dalībvalstu pienākums sniegt pietiekami skaidru un precīzu informāciju par direktīvas transponēšanas pasākumiem. Lai izpildītu tiesiskās drošības pienākumu un nodrošinātu visu šīs direktīvas normu transponēšanu visā attiecīgajā teritorijā, dalībvalstīm atbilstoši LES 4. panta 3. punktā noteiktajam lojālas sadarbības principam attiecībā uz katru minētās direktīvas normu jānorāda valsts tiesību norma vai normas, ar kurām – to ieskatā – tās ir izpildījušas dažādos pienākumus, kas tām noteikti šajā pašā direktīvā. Tiklīdz paziņošana, vajadzības gadījumā pievienojot atbilstības tabulu, ir notikusi, Komisijai ir pienākums – lai tā varētu lūgt uzlikt attiecīgajai dalībvalstij LESD 260. panta 3. punktā paredzēto finansiālo sankciju – pierādīt, ka atsevišķi transponēšanas pasākumi acīmredzami nepastāv vai neattiecas uz visu šīs dalībvalsts teritoriju, paturot prātā, ka Tiesai tiesvedībā, kas uzsākta saskaņā ar pēdējo minēto tiesību normu, nav jāpārbauda, vai Komisijai paziņotie valsts pasākumi nodrošina attiecīgās direktīvas normu pareizu transponēšanu (spriedums, 2024. gada 14. marts, Komisija/Latvija, C‑454/22 (Eiropas Elektronisko sakaru kodekss), EU:C:2024:235, 74. punkts un tajā minētā judikatūra).
98      Šajā ziņā no šā sprieduma 39. punktā minētā Komisijas 2024. gada 19. septembra dokumenta izriet, ka 2024. gada 18. jūlijā Latvijas Republika Komisijai paziņoja atjaunoto atbilstības tabulu, kas ietver pasākumus, kuri saskaņā ar šīs dalībvalsts apgalvojumu nodrošina pilnīgu Direktīvas 2019/1024 transponēšanu. Atjaunotā tabula ietverta iepriekš minētā Komisijas dokumenta pielikumā.
99      Minētajā procesuālajā dokumentā, runājot par tiesību normām, par kurām Latvijas Republika iebildumu rakstā atzinusi, ka tās nav transponētas, kā izriet no šā sprieduma 59. punkta, Komisija norādīja – būtu jāuzskata, ka šī dalībvalsts 2024. gada 18. jūlijā ir izpildījusi savus pienākumus attiecībā uz Direktīvas 2019/1024 5. panta 5.–8. punktu. Tā arī apstiprināja, ka šīs direktīvas 17. pants neprasa transponēšanu un ka uz minētās direktīvas 8. panta 2. punktu tās prasība neattiecas. Turklāt Komisija apstiprināja, ka tā uztur savu nostāju “attiecībā uz pārējiem [šīs pašas direktīvas] pantiem, kurus [..] Latvijas [Republika] nav transponējusi vai transponējusi tikai daļēji, kā paskaidrots prasības pieteikuma 26.–28. un 31.–38. punktā”.
100    2024. gada 14. oktobrī sniegtajos apsvērumos, atsaucoties uz minēto atjaunoto atbilstības tabulu, Latvijas Republika apgalvo, ka – gluži pretēji – tā ir pilnībā izpildījusi savus pienākumus un paziņojusi Komisijai tiesību aktus, ar kuriem transponētas visas Direktīvas 2019/1024 normas.
101    Šādos apstākļos jānorāda, ka, lai gan, protams, Komisija savā 2024. gada 19. septembra procesuālajā dokumentā ir minējusi, ka pēc 2024. gada 18. jūlija bija lūgusi Latvijas Republikai papildu informāciju par transponēšanas pasākumiem, tā nav sniegusi nekādu informāciju, kas ļautu uzskatīt, ka pasākumi, par kuriem Komisijai tika paziņots ar atjaunoto transponēšanas tabulu, kuru tā pati bija darījusi zināmu Tiesai, nepārprotami nav Direktīvas 2019/1024 transponēšana Latvijas tiesībās, it īpaši attiecībā uz prasības pieteikuma 26.–28. un 31.–38. punktā minētajām tiesību normām.
102    Taču, ņemot vērā šā sprieduma 97. punktā minēto judikatūru, tiesvedībā, kas uzsākta saskaņā ar LESD 260. panta 3. punktu, Tiesai nav jālemj par to, vai dalībvalsts pieņemtie pasākumi direktīvas transponēšanai nodrošina tās pareizu transponēšanu. Proti, ja Komisija uzskata, ka dalībvalsts paziņotie direktīvas transponēšanas pasākumi nenodrošina pareizu šīs direktīvas transponēšanu, finansiālu sankciju šai dalībvalstij var piemērot tikai saskaņā ar LESD 260. panta 2. punktu celtas prasības par pienākumu neizpildi izskatīšanas rezultātā (spriedums, 2024. gada 14. marts, Komisija/Latvija (Eiropas Elektronisko sakaru kodekss), C‑454/22, EU:C:2024:235, 81. punkts un tajā minētā judikatūra).
103    Šādos apstākļos jāsecina, ka nevar uzskatīt, ka šā sprieduma 93. punktā konstatētā pienākumu neizpilde turpinājās pēc 2024. gada 18. jūlija, un attiecīgi jānoraida Komisijas prasījums, lai Latvijas Republikai tiktu piespriests maksāt kavējuma naudu.
2.      Par prasījumu uzlikt naudas sodu
a)      Lietas dalībnieku argumenti
104    Komisija, pamatojoties uz LESD 260. panta 3. punktu, ierosina piespriest Latvijas Republikai naudas soda samaksu.
105    Lai noteiktu šīs finansiālās sankcijas apjomu, Komisija atsaucas uz 2023. gada paziņojumu un it īpaši uz summas, ko tā šajā ziņā ierosina Tiesai, aprēķina kritērijiem, proti, šai dalībvalstij pārmestā pārkāpuma smagumu, ilgumu un nepieciešamību nodrošināt sankcijas atturošo iedarbību, lai nepieļautu līdzīgu pārkāpumu atkārtošanos nākotnē.
106    Attiecībā, pirmām kārtām, uz smaguma koeficientu, Komisija norāda, ka, balstoties uz principu, ka visas leģislatīvās direktīvas ir uzskatāmas par vienādi nozīmīgām, 2023. gada paziņojums paredz sistemātisku pārkāpuma smaguma koeficienta 10 piemērošanu gadījumā, kad pilnībā nav izpildīts pienākums paziņot par to transponēšanas pasākumiem, neskarot iespēju šā pienākuma daļējas neizpildes gadījumā noteikt smaguma koeficientu, kas mazāks par 10, un – attiecīgā gadījumā – ņemt vērā pārkāpuma ietekmi uz sabiedrības un privātajām interesēm.
107    Komisijas ieskatā, beidzoties 2022. gada 6. aprīļa argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, Latvijas Republika bija paziņojusi Komisijai tikai Informācijas atklātības likuma tekstu, redakcijā, kas bija spēkā kopš 2015. gada 6. oktobra, norādot grozījumus, kas tajā tikšot veikti, bet nesniedzot skaidrus un precīzus paskaidrojumus vai informāciju par Direktīvas 2019/1024 normām, kuras ar šiem grozījumiem bija paredzēts transponēt Latvijas tiesībās.
108    Šajā ziņā Komisija uzsver Direktīvas 2019/1024 nozīmīgumu un norāda, ka tās transponēšanas nepilnības skar praktiski visus šīs direktīvas īstenojamos galvenos mērķus.
109    Attiecībā konkrēti uz konstatētās neizpildes sekām sabiedrībai un privātajām interesēm Latvijā, Komisija norāda, ka datu atkalizmantotāji nevarēs nedz gūt labumu no Direktīvā 2019/1024 paredzētajiem publiskā sektora datu atkalizmantošanas nosacījumiem, nedz arī atkalizmantot publiski finansētu pētniecības darbu datus tā, kā to paredz šī direktīva, atšķirībā no tiem [atkalizmantotājiem], kuri darbojas dalībvalstīs, kas pilnībā transponējušas Direktīvu 2019/1024. Dinamisko datu nesniegšana reāllaikā, kā arī tehnisko un finansiālo šķēršļu saglabāšanās šajā jomā ierobežojot inovāciju potenciālu un “kavē[jot] produktu un pakalpojumu izstrādi ar digitālajām tehnoloģijām”, savukārt nepilnīga transponēšana kavējot pārrobežu uzņēmējdarbības modeļus un attiecīgi – inovācijas un produktivitāti Savienības līmenī.
110    Visbeidzot Komisija norāda, ka Latvijas Republika nav sniegusi nekādu skaidrojumu par veidu, kādā Direktīva 2019/1024 bija transponēta valsts tiesībās līdz 2023. gada 25. janvārim, proti, datumam, kurā šī dalībvalsts paziņoja skaidrojošo dokumentu, kas ne vien attiecās tikai uz Informācijas atklātības likuma grozījumu projektu, bet arī nebija pietiekami precīzs. Turklāt attiecībā uz pēdējiem grozījumiem, kas veikti Informācijas atklātības likumā, skaidrojošs dokuments esot paziņots Komisijai tikai 2023. gada 7. februārī.
111    Ņemot vērā šos elementus, Komisija uzskata, ka šajā gadījumā ir jāpiemēro smaguma koeficients 7.
112    Otrām kārtām, runājot par pārkāpuma ilguma koeficientu, kura likme noteikta 0,10 mēnesī, Komisija precizē, ka saskaņā ar 2023. gada paziņojumu vērā ņemamais periods tā aprēķinam ir laikposms, kas sākas nākamajā dienā pēc transponēšanas termiņa beigām – izskatāmajā lietā tas ir 2021. gada 18. jūlijs –, un beidzas datumā, kad Komisija nolēma vērsties Tiesa, proti, 2023. gada 15. februārī.
113    Visbeidzot, trešām kārtām, Komisija paskaidro, ka 2023. gada paziņojumā paredzētā naudas soda aprēķina metode, lai nodrošinātu ierosinātās finansiālās sankcijas atturošo ietekmi, ņem vērā arī attiecīgās dalībvalsts maksātspēju, ko atspoguļo reizinātājs “n”. Šī metode tagad galvenokārt esot balstīta uz šīs dalībvalsts IKP un mazākā mērā uz tās iedzīvotāju skaitu. Piemērojot šo metodi, reizinātājs “n” attiecībā uz Latvijas Republiku esot 0,07.
114    Ņemot vērā šos elementus, Komisija ierosina Tiesai aprēķināt šai dalībvalstij nosakāmo naudas sodu atbilstoši 2023. gada paziņojuma 4.2. punktā paredzētajai aprēķina metodei, proti, reizināt šā paziņojuma 4.2.2. punktā minēto naudas soda pamatsummu, kas saskaņā ar minētā paziņojuma I pielikuma 2. punktu noteikta 1000 EUR dienā, ar smaguma koeficientu 7 un reizinātāju “n” 0,07. Piemērojot šo metodi, Latvijas Republikai tiktu uzlikts naudas sods, kas atbilst 490 EUR dienā, reizinot ar pārkāpuma turpināšanās ilguma dienu skaitu, ar nosacījumu, ka tiek pārsniegta minimālā naudas soda summa 196 000 EUR.
115    Latvijas Republika savukārt lūdz Tiesu ņemt vērā visus izskatāmās lietas apstākļus, tostarp faktu, ka argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās vēl nebija pieņemta Īstenošanas regula 2023/138 un ka šīs dalībvalsts ieskatā šis fakts darīja neiespējamu pilnīgu tās pienākumu izpildi.
116    Minētā dalībvalsts apgalvo, ka attiecīgajam pārkāpumam nav bijušas negatīvas sekas sabiedrības un privātajām interesēm. Šajā ziņā tā norāda, ka tā ir pilnībā transponējusi Direktīvu 2003/98, attiecībā uz kuru Direktīva 2019/1024 esot tikai pārstrādātā versija, un ka jaunais tiesiskais regulējums, kas iedibināts ar Direktīvu 2019/1024, lielākoties esot iekļauts Latvijas tiesiskajā regulējumā ar Informācijas atklātības likumu.
117    Replikas rakstā Komisija norāda, ka šā procesuālā raksta iesniegšanas dienā joprojām bija saglabājušās Direktīvas 2019/1024 transponēšanas nepilnības. Tā it īpaši uzsver, ka Latvijas Republika iebildumu rakstā, pirmkārt, nekādi nav apstrīdējusi Komisijas argumentāciju attiecībā uz Direktīvas 2019/1024 1. panta 1. punkta transponēšanas nepilnībām; otrkārt, saistībā ar šīs direktīvas 2. panta 9. punktu un 3. panta 2. punktu Latvijas Republika ne tikai ir atsaukusies uz citām tiesību normām, nekā norādīts atbilstības tabulā, ko tā bija paziņojusi Komisijai, bet arī nav sniegusi nekādu papildu skaidrojumu saistībā ar tām; treškārt, attiecībā uz minētās direktīvas 6. panta 6. punkta b) apakšpunkta transponēšanu šī dalībvalsts neatspēko Komisijas argumentus, ka valsts tiesību norma, ar kuru paredzēts transponēt minēto direktīvas normu, attiecas tikai uz pienākumu bezmaksas sniegt vispārpieejamo informāciju, kas nav papildus jāapstrādā, un nevis pētniecības datu bezmaksas atkalizmantošanu; ceturtkārt, runājot par šīs pašas direktīvas 8. panta 1. punkta transponēšanu, minētā dalībvalsts neatspēko Komisijas argumentus par to, ka valsts tiesību norma, ar kuru paredzēts veikt šo transponēšanu, nekādi neregulē datu atkalizmantošanas nosacījumus, tādējādi Latvijas tiesību aktos nav nevienas tiesību normas, kas novērstu šādas atkalizmantošanas ierobežošanu; piektkārt, attiecībā uz Direktīvas 2019/1024 10. panta transponēšanu Latvijas Republika iebildumu rakstā pirmo reizi atsaucas uz informatīvo ziņojumu, kuru tā tomēr nekad nav paziņojusi Komisijai, neatspēkojot Komisijas argumentus, un visbeidzot tā neizsaka nevienu iebildumu attiecībā uz Komisijas argumentiem saistībā ar šīs direktīvas 12. panta 1. un 4. punktu.
118    Atbildes rakstā uz repliku Latvijas Republika lūdz Tiesu izvērtēt šīs lietas īpašos apstākļus un it īpaši faktu, ka tā esot darījusi visu, lai nodrošinātu Savienības tiesību ievērošanu un pilnīgu piemērošanu.
b)      Tiesas vērtējums
1)      Par naudas soda noteikšanas lietderību
119    Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai novērtētu finanšu sankcijas noteikšanas lietderīgumu, Tiesai katrā tai izskatīšanai iesniegtajā lietā, ņemot vērā tās apstākļus, kā arī tās ieskatā vajadzīgo pārliecināšanas un atturēšanas pakāpi, jānosaka piemērotas finansiālās sankcijas, lai tostarp novērstu līdzīgu Savienības tiesību pārkāpumu atkārtošanos (spriedums, 2024. gada 14. marts, Komisija/Īrija (Eiropas Elektronisko sakaru kodekss), C‑439/22, EU:C:2024:229, 69. punkts un tajā minētā judikatūra).
120    Izskatāmajā lietā visi tiesiskie un faktiskie apstākļi saistībā ar konstatēto pienākumu neizpildi un it īpaši fakts, ka nedz 2022. gada 6. aprīļa argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigās, nedz pat šīs prasības celšanas dienā Latvijas Republika nebija pieņēmusi visus nepieciešamos pasākumus pilnīgai Direktīvas 2019/1024 transponēšanai, ir norāde uz to, ka efektīvai atturēšanai no līdzīgu Savienības tiesību pārkāpumu atkārtošanās nākotnē būtu jāpieņem tāds atturošs pasākums kā naudas soda noteikšana (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2024. gada 14. marts, Komisija/Īrija (Eiropas Elektronisko sakaru kodekss), C‑439/22, EU:C:2024:229, 69. punkts, un 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 63. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
2)      Par naudas soda apmēru
121    Saskaņā ar LESD 260. panta 3. punktu vienīgi Tiesas kompetencē ir uzlikt dalībvalstij finansiālu sankciju. Tomēr tiesvedībā, kas uzsākta, pamatojoties uz šo tiesību normu, Tiesai ir tikai ierobežota rīcības brīvība, jo gadījumā, ja Tiesa konstatē pienākumu neizpildi, Tiesai ir saistoši Komisijas priekšlikumi attiecībā uz finansiālās sankcijas, kuru tā var uzlikt, raksturu un uz sankcijas, ko tā var piespriest, maksimālo apmēru (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2021. gada 25. februāris, Komisija/Spānija (Personas datu direktīva – Krimināltiesību joma), C‑658/19, EU:C:2021:138, 34. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 67. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
122    Īstenojot šo ierobežoto rīcības brīvību, Tiesai atbilstoši LESD 260. panta 3. punktam finansiālo sankciju apmērs jānosaka tā, lai tas, pirmkārt, būtu pielāgots apstākļiem un, otrkārt, būtu samērīgs ar izdarīto pārkāpumu. Šajā ziņā nozīmīgo faktoru vidū ir tādi elementi kā konstatētā pārkāpuma smagums, laikposms, cik ilgi tas ir turpinājies, kā arī attiecīgās dalībvalsts maksātspēja (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 68. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt tādas pamatnostādnes, kādas ietvertas 2023. gada paziņojumā, kurās kā indikatīvi noteikumi izklāstīti matemātiski mainīgie lielumi, Tiesai nav saistošas (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 69. punkts un tajā minētā judikatūra).
i)      Par konstatētās pienākumu neizpildes smagumu
123    Attiecībā uz konstatētās pienākumu neizpildes smagumu jāatgādina, ka viena un tā paša smaguma koeficienta automātiska piemērošana visos gadījumos, kad kāda direktīva nav transponēta pilnībā, un tādējādi nav paziņoti direktīvas transponēšanas pasākumi, kā izriet no 2023. gada paziņojuma 3.2. punkta, noteikti ir šķērslis finansiālo sankciju apmēra pielāgošanai pārkāpumu raksturojošajiem apstākļiem un samērīgu sankciju piemērošanai (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 76. punkts).
124    Konkrēti, prezumējot, ka direktīvas transponēšanas pasākumu paziņošanas pienākuma pārkāpums jāuzskata par vienlīdz smagu neatkarīgi no attiecīgās direktīvas, Komisija nespēj pielāgot finansiālās sankcijas atkarībā no šā pienākuma neizpildes ietekmes uz privātajām un sabiedrības interesēm. Šajā ziņā ir acīmredzams, ka dalībvalstu pienākumu neizpildes ietekme uz esošajām privātajām un sabiedrības interesēm var atšķirties ne tikai dažādās dalībvalstīs, bet arī atkarībā no netransponētās direktīvas normatīvā satura (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 77. un 78. punkts).
125    Katrā ziņā saskaņā ar judikatūru pienākums veikt valsts pasākumus, lai nodrošinātu direktīvas pilnīgu transponēšanu, un pienākums paziņot šos pasākumus Komisijai ir dalībvalstu pienākumi, kas ir būtiski, lai nodrošinātu Savienības tiesību pilnīgu efektivitāti, un šo pienākumu neizpilde līdz ar to ir jāuzskata par tādu, kurai ir zināma smaguma pakāpe (spriedums, 2020. gada 16. jūlijs, Komisija/Īrija (Nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas novēršana), C‑550/18, EU:C:2020:564, 82. punkts un tajā minētā judikatūra).
126    Izskatāmajā lietā, kā Komisija norāda prasības pieteikumā, Direktīva 2019/1024 definē nosacījumus, kuri ir piemērojami publiskā sektora atvērto datu atkalizmantošanai. Saskaņā ar tās 1. panta 1. punktu tās mērķis ir veicināt šo datu izmantošanu un stimulēt produktu un pakalpojumu inovāciju. Kā izriet no šīs direktīvas 10. panta, šim mērķim tā noteic minimālo atkalizmantošanas noteikumu kopumu un praktiskos noteikumus atkalizmantošanas veicināšanai attiecībā uz dalībvalstu publiskā sektora struktūru un publisku uzņēmumu turējumā jau esošiem dokumentiem, kā arī no publiskiem līdzekļiem finansētas pētniecības datiem.
127    Tādējādi ar Direktīvu 2019/1024 – kopumā balstoties uz nosacījumiem, kas izklāstīti pirms tās esošajā normatīvajā tiesiskajā regulējumā, proti, Direktīvā 2003/98, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2013/37, – ir paplašināta attiecīgā tiesiskā regulējuma piemērošanas joma, to attiecinot arī uz publisku uzņēmumu turējumā esošiem datiem, kā arī iepriekšējā punktā minētajiem pētniecības datiem; šis tiesiskais regulējums tagad arī atvieglo jau atvērtajās datu bāzēs glabāto pētniecības datu atkalizmantošanu. Kā Komisija norāda replikas rakstā, jaunās tiesību normas ir vērstas uz to, lai tiktu nodrošināta dinamisko datu pieejamība un atvieglota API izmantošana. Turklāt, ieviešot jēdzienu “augstvērtīgas datu kopas”, Direktīva 2019/1024 tiecas nodrošināt to bezmaksas pieejamību mašīnlasāmā formātā, vienlaikus ierobežojot izņēmumus, kas publiskā sektora organizācijām par savu datu atkalizmantošanu ļāva iekasēt lielāku maksu nekā to datu izplatīšanas robežizmaksas, un pastiprinot pārredzamības prasības, kas piemērojamas publiskā un privātā sektora partnerībām, kurās iesaistīta publiskā sektora informācija.
128    Kā izriet arī no Direktīvas 2019/1024 3., 9., 10., 13. un 17. apsvēruma, Savienības likumdevējs – ņemot vērā tehnoloģiju straujo attīstību un šīs direktīvas mērķus gan ekonomiskajā, gan sociālajā jomā, kā arī normatīvā regulējuma sarežģītību un mijiedarbību starp to un Savienības tiesisko regulējumu citās ar šo direktīvu saistītās jomās – šīs direktīvas 17. pantā noteica tās transponēšanas termiņu, ko Latvijas Republika nav ievērojusi vismaz attiecībā uz daļu no minētajā direktīvā paredzētajiem pienākumiem.
129    Tomēr, lai nodrošinātu, ka atbilstoši šā sprieduma 122. punktā minētajai judikatūrai izskatāmajā lietā noteiktās finansiālās sankcijas apjoms ir pielāgots apstākļiem un samērīgs ar izdarīto pārkāpumu, šā pārkāpuma smaguma vērtējuma mērķiem ir jāpārbauda Latvijas Republikas norādītie atbildību mīkstinošie apstākļi, kā arī argumenti attiecībā uz Direktīvas 2019/1024 transponēšanas neesības sekām, it īpaši uz privātajām un sabiedrības interesēm.
130    Šajā ziņā attiecībā uz, pirmkārt, Latvijas tiesību aktos paredzētajām procedūrām un metodēm, uz kurām atsaukusies Latvijas Republika, lai būtībā attaisnotu attiecīgās transponēšanas neesību, pietiek ar atgādinājumu, ka – kā izriet no šā sprieduma 89. punkta – dalībvalsts nevar atsaukties uz tās iekšējās tiesību sistēmas normām, praksēm vai situācijām, lai attaisnotu no Savienības tiesībām izrietošu pienākumu neizpildi (spriedums, 2017. gada 13. jūlijs, Komisija/Spānija, C‑388/16, EU:C:2017:548, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
131    Attiecībā uz, otrkārt, Latvijas Republikas argumentāciju, ar kuru tā apgalvo, ka vismaz daļēji attiecīgās transponēšanas neesību esot izraisījusi īstenošanas akta Direktīvas 2019/1024 14. panta izpratnē novēlota pieņemšana, jānorāda – pieņemot, ka šī argumentācija ir tikusi izvirzīta konstatētās pienākumu neizpildes smaguma vērtējumam –, ka šāda īstenošanas akta pieņemšanas datumam, kā minēts šā sprieduma 90. punktā, nevar būt ietekme uz pienākumiem, kas dalībvalstīm izriet no Direktīvas 2019/1024. Tomēr, runājot konkrēti par augstvērtīgu datu kopām, nevar izslēgt, ka apstāklis, ka šīs prasības celšanas datumā minētā īstenošanas regula joprojām nebija piemērojama saskaņā ar tās 6. pantu, ir varējis būt faktors, kas ierobežo attiecīgās transponēšanas neesības negatīvās sekas.
132    Treškārt, ņemot vērā šā sprieduma 88. punktā minēto judikatūru, konstatētās pienākumu neizpildes smaguma vērtējumā ir jāizvērtē Latvijas Republikas argumenti par esošo Latvijas leģislatīvo regulējumu.
133    Izskatāmajā lietā, kā izriet arī no šā sprieduma 127. punkta, Direktīva 2019/1024 ir pirms tās pieņemtā tiesiskā regulējuma pārstrādāta redakcija un tādēļ tajā principā var būt iekļautas tiesību normas, kas ir līdzīgas vai pat identiskas jau esošajām tiesību normām.
134    Tomēr, kā norādīts tajā pašā šā sprieduma punktā, šī direktīva nav ierobežota ar to, ka tajā ir kodificētas agrāko tiesisko regulējumu veidojošie tiesību akti, bet tajā šis regulējums ir būtiski aktualizēts, lai izpildītu vienu no minētās direktīvas mērķiem, kas ir mazināt eventuālās atšķirības starp dažādiem attiecīgajā jomā jau pastāvošiem valstu normatīvajiem regulējumiem.
135    Attiecīgi nevar uzskatīt, ka tādu valsts tiesību normu esība, kuras pieņemtas pirms Direktīvas 2019/1024 pieņemšanas un uz kurām izskatāmajā lietā atsaucas Latvijas Republika, var būt faktors, kas būtiski mīkstina attiecīgā pārkāpuma smagumu, vēl jo vairāk tāpēc, ka šī dalībvalsts atbildes rakstā uz repliku nav detalizēti apstrīdējusi argumentus, kurus Komisija šajā ziņā izvirzījusi replikas rakstā.
ii)    Par konstatētās pienākumu neizpildes ilgumu
136    Saskaņā ar judikatūru vērā ņemamais datums, lai vērtētu konstatētās pienākumu neizpildes ilgumu, attiecībā uz laikposma sākumu, kas jāņem vērā, lai noteiktu naudas soda apmēru, ir datums, kurā beidzas attiecīgajā direktīvā paredzētais transponēšanas termiņš (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 80. punkts un tajā minētā judikatūra). Tāpat jāatgādina, ka šis ilgums principā jānovērtē, ņemot vērā datumu, kurā Tiesa izvērtē faktus, un ka šis faktu vērtējums jāuzskata par notikušu brīdī, kad tiek pabeigta tiesvedība Tiesā (spriedums, 2024. gada 14. marts, Komisija/Latvija (Eiropas Elektronisko sakaru kodekss), C‑454/22, EU:C:2024:235, 102. punkts un tajā minētā judikatūra).
137    Izskatāmajā lietā ir skaidrs, ka Latvijas Republika Direktīvas 2019/1024 17. pantā paredzētā transponēšanas termiņa beigās, proti, 2021. gada 17. jūlijā, nebija pieņēmusi normatīvos un administratīvos aktus, lai pilnībā transponētu šo direktīvu, un katrā ziņā nebija tos paziņojusi Komisijai atbilstoši šā sprieduma 83. punktā minētās judikatūras prasībām.
138    Taču, kā izriet no šā sprieduma 122. punkta, nevar uzskatīt, ka konstatētā pienākumu neizpilde turpinājās pēc 2024. gada 18. jūlija. Tādēļ jāuzskata, ka attiecīgā pienākumu neizpilde ilga aptuveni trīs gadus.
iii) Par attiecīgās dalībvalsts maksātspēju
139    Attiecībā uz konkrētās dalībvalsts maksātspēju jāatgādina, ka – neskarot Komisijas iespēju ierosināt uz vairākiem kritērijiem balstītas finansiālas sankcijas, lai tostarp ļautu saglabāt saprātīgu atšķirību starp dažādām dalībvalstīm, – saskaņā ar judikatūru šīs valsts IKP jāņem vērā kā dominējošais faktors, lai novērtētu tās maksātspēju un noteiktu pietiekami atturošas un samērīgas sankcijas nolūkā efektīvi novērst līdzīgu Savienības tiesību pārkāpumu atkārtošanos nākotnē (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 81. punkts un tajā minētā judikatūra).
140    Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka jāņem vērā attiecīgās dalībvalsts IKP nesenās attīstības tendences, kādas tās ir brīdī, kad Tiesa izvērtē faktus (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 82. punkts un tajā minētā judikatūra).
141    Attiecībā uz 2023. gada paziņojuma 3.4. un 4.2. punktā paredzēto reizinātāju “n”, kas domāts, lai atspoguļotu attiecīgās dalībvalsts maksātspēju salīdzinājumā ar citu dalībvalstu maksātspēju, Tiesa ir nospriedusi, ka attiecīgās dalībvalsts maksātspējas konstatēšana šā reizinātāja aprēķina metodē nedrīkst ietvert demogrāfiska kritērija ņemšanu vērā saskaņā ar šajā paziņojumā paredzēto kārtību (spriedums, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 86. punkts).
142    Tiesa šajā ziņā uzskatīja, ka, lai gan ir taisnība, ka šā reizinātāja aprēķināšanas metodē galvenokārt tiek ņemts vērā attiecīgās dalībvalsts IKP, šī metode ir balstīta uz pieņēmumu, saskaņā ar kuru pastāv korelācija starp dalībvalsts iedzīvotāju skaitu un tās maksātspēju, bet tas ne vienmēr tā ir (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 25. aprīlis, Komisija/Polija (Trauksmes cēlēju direktīva), C‑147/23, EU:C:2024:346, 84. punkts).
143    Attiecīgi saskaņā ar 2023. gada paziņojumā paredzēto kārtību izskatāmajā lietā nav jāņem vērā demogrāfiskais kritērijs.
144    Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus un it īpaši faktu, ka varētu uzskatīt, ka Latvijas Republika ir pilnībā veikusi Direktīvas 2019/1024 transponēšanu tikai aptuveni trīs gadus pēc Savienības likumdevēja noteiktā transponēšanas termiņa beigām, pušu norādītos faktus un šā sprieduma 125., 131. un 135. punktos ietvertos konstatējumus par konstatētās pienākumu neizpildes smagumu, kā arī ņemot vērā Tiesai ar LESD 260. panta 3. punktu atzīto rīcības brīvību, jāuzskata, ka efektīva atturēšana no šim pārkāpumam, kas izriet no Direktīvas 2019/1024 17. panta un kaitē pilnīgai Savienības tiesību efektivitātei, līdzīgu pārkāpumu atkārtošanās nākotnē prasa noteikt naudas sodu 250 000 EUR.
IV.    Par tiesāšanās izdevumiem
145    Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
146    Izskatāmajā lietā Komisijas prasījuma piespriest Latvijas Republikai maksāt kavējuma naudu noraidīšana ir saistīta ar šīs dalībvalsts attieksmi, jo uzskatāms, ka šī dalībvalsts pasākumus, ar kuriem tās ieskatā tā ir pilnībā izpildījusi pienākumus, kas tai noteikti ar Direktīvu 2019/1024, ir pieņēmusi un paziņojusi Komisijai tikai pēc šīs prasības celšanas.
147    Šādos apstākļos, tā kā nevar atbilstoši nošķirt tiesāšanās izdevumus, kas saistīti ar šā sprieduma 93. punktā konstatēto pienākumu neizpildi, no tiesāšanās izdevumiem, kuri saistīti ar šā prasījuma noraidīšanu, Latvijas Republika sedz savus, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus atbilstoši tās prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:
1)      Līdz Eiropas Komisijas 2022. gada 6. aprīļa argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām nepieņemdama visus normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2019/1024 (2019. gada 20. jūnijs) par atvērtajiem datiem un publiskā sektora informācijas atkalizmantošanu prasības, un katrā ziņā nepaziņodama šos aktus Komisijai, Latvijas Republika nav izpildījusi šīs direktīvas 17. pantā paredzētos pienākumus.
2)      Latvijas Republika maksā Eiropas Komisijai naudas sodu 250 000 EUR.
3)      Prasību pārējā daļā noraidīt.
4)      Latvijas Republika sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.
Gratsias
Jarukaitis
Csehi
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2025. gada 22. maijā.
Sekretārs
Priekšsēdētājs
A. Calot Escobar
K. Lenaerts
*      Tiesvedības valoda – latviešu.