Lieta C‑556/17
Alekszij Torubarov
pret
Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal
(Pécsi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (virspalāta) 2019. gada 29. jūlija spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kopējā politika patvēruma un alternatīvās aizsardzības jomā – Kopējās procedūras starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai – Direktīva 2013/32/ES – 46. panta 3. punkts – Pilnīga un ex nunc pārbaude – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību – Pirmās instances tiesas pilnvaru tvērums – Pilnvaru veikt grozījumus neesamība – Administratīvas iestādes vai tiesai līdzīgas iestādes atteikšanās ievērot tiesas nolēmumu
1.        Robežkontrole, patvērums un imigrācija – Patvēruma politika – Procedūras starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai – Direktīva 2013/32 – Piemērojamība laikā – Starptautiskās aizsardzības pieteikums, kas ir iesniegts pirms 2015. gada 20. jūlija – Valsts tiesa, kas tās izskatāmajā tiesvedībā šādam pieteikumam piemēro direktīvu transponējošu valsts tiesisko regulējumu – Pieļaujamība
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32 52. panta pirmā daļa)
(skat. 39.–46. punktu)
2.        Robežkontrole, patvērums un imigrācija – Patvēruma politika – Bēgļa un alternatīvās aizsardzības statuss – Direktīva 2011/95 – Procedūras starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai – Direktīva 2013/32 – Lēmuma par starptautiskās aizsardzības pieteikumu pārsūdzēšana – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību – Pienākums pārbaudīt faktiskos un tiesību elementus – Tvērums
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2011/95 un Direktīvas 2013/32 46. panta 1. un 3. punkts)
(skat. 51.–53. punktu)
3.        Robežkontrole, patvērums un imigrācija – Patvēruma politika – Procedūras starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai – Direktīva 2013/32 – Lēmuma par starptautiskās aizsardzības pieteikumu pārsūdzēšana – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību – Sākotnējā nolēmuma atcelšana – Valsts kompetentās iestādes atteikums pildīt attiecīgās tiesas lēmumu – Minētās tiesas pienākums grozīt tādu atteikuma lēmumu – Valsts tiesību aktu, ar kuriem nav atļauts veikt šādus grozījumus, nepiemērošana
(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/95 13., 14., 18. un 19. pants un Direktīvas 2013/32 46. panta 3. punkts)
(skat. 54.–59., 64.–66., 69., 72.–78. punktu un rezolutīvo daļu)
Rezumējums
2019. gada 29. jūlija spriedumā Torubarov (C‑556/17) Tiesas virspalāta tika aicināta interpretēt Direktīvas 2013/32 (1) noteikumus, kuros ir definēts, kāds ir tvērums starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējiem (bēgļa un alternatīvās aizsardzības statuss) piemītošajām tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību, jo īpaši attiecībā uz lēmumiem, ar kuriem viņu pieteikumi ir noraidīti (2). Tiesa nosprieda, ka gadījumā, kad tiesa pēc visu starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja iesniegto atbilstošo faktisko un tiesisko apstākļu pilnīgas un ex nunc pārbaudes ir konstatējusi, ka, piemērojot Direktīvā 2011/95/ES (3) paredzētos kritērijus, šim pieteikuma iesniedzējam šāda aizsardzība pienākas, pamatojoties uz viņa pieteikuma pamatā minētajiem iemesliem, bet administratīvā iestāde vai tiesai līdzīga iestāde vēlāk pieņem pretēju lēmumu, šajā ziņā nepierādīdama, ka būtu radušies jauni apstākļi, kuru dēļ šī pieteikuma iesniedzēja starptautiskās aizsardzības nepieciešama ir jāvērtē no jauna, minētajai tiesai ir jāgroza šāds iepriekšējam spriedumam neatbilstošs lēmums un tas ir jāaizstāj ar savu lēmumu par starptautiskās aizsardzības pieteikumu, vajadzības gadījumā nepiemērojot valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru tiesai šādi rīkoties nav atļauts.
Šajā gadījumā trešo reizi saistībā ar vienu un to pašu lietu iesniedzējtiesā ir vērsies Krievijas pilsonis, kurš savā izcelsmes valstī tiek apsūdzēts krimināllietā un kurš ir iesniedzis starptautiskās aizsardzības pieteikumu Ungārijā, pamatojot to ar bailēm, ka viņš varētu tikt vajāts politisku iemeslu dēļ vai ka viņam varētu tikt nodarīts būtisks kaitējums. Par šī pieteikuma izskatīšanu atbildīgā Ungārijas iestāde to trīs reizes noraidīja, lai gan iesniedzējtiesa divas reizes bija atcēlusi šīs iestādes pieņemtos nelabvēlīgos lēmumus, un, izskatīdama ieinteresētās personas otro prasību, šī tiesa pēc visu lietas materiālu vērtējuma bija konstatējusi, ka starptautiskās aizsardzības pieteikums ir pamatots. Šādos apstākļos ieinteresētā persona savas trešās prasības ietvaros lūdza iesniedzējtiesu apstrīdētos lēmumus aizstāt ar šīs tiesas pieņemtu lēmumu par starptautisko aizsardzību, kas ieinteresētajai personai pienākas. Tomēr ar 2015. gada likumu, kura mērķis ir pārvaldīt masveida imigrāciju, tiesu pilnvaras grozīt ar starptautiskās aizsardzības piešķiršanu saistītos administratīvos aktus ir tikušas atceltas.
Balstīdamās uz spriedumu Alheto (4), Tiesa vispirms atgādināja, ka Direktīvas 2013/32 mērķis nav saskaņot dalībvalstīs piemērojamos procesuālos noteikumus situācijās, kad pēc tam, kad ir atcelts sākotnējais administratīvais lēmums par starptautiskās aizsardzības pieteikuma noraidīšanu, par šo pieteikumu ir jāpieņem jauns lēmums. Tomēr kā no šīs direktīvas mērķa, proti, nodrošināt pēc iespējas ātrāku šādu pieteikumu izskatīšanu, izriet pienākums nodrošināt minētās direktīvas noteikuma lietderīgo iedarbību, tā arī no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā ietvertās nepieciešamības nodrošināt tiesību aizsardzības efektivitāti var secināt, ka katrai dalībvalstij ir jāizstrādā tādi valsts tiesību akti, lai pēc sākotnējā šāda lēmuma atcelšanas un lietas materiālu nosūtīšanas atpakaļ par lietas izskatīšanu atbildīgajai administratīvajai iestādei vai tiesai līdzīgai iestādei īsā termiņā tiktu pieņemts jauns lēmums un tas atbilstu spriedumā par tiesību akta atcelšanu ietvertajam novērtējumam.
Tiesa jo īpaši uzsvēra, ka, paredzēdams, ka tiesai, kuras kompetencē ir izskatīt sūdzību par lēmumu, ar kuru ir noraidīts starptautiskās aizsardzības pieteikums, ir pienākums vajadzības gadījumā veikt pārbaudi par pieteikuma iesniedzēja “starptautiskās aizsardzības nepieciešamību”, Savienības likumdevējs ir vēlējies, lai gadījumā, kad, minētās tiesas ieskatos, tai ir visi šajā ziņā nepieciešamie faktiskie un tiesiskie apstākļi, šai tiesai būtu tiesības saistošā veidā pēc šo apstākļu pilnīgas un ex nunc, proti, visaptverošas un aktualizētas pārbaudes, lemt, vai minētais pieteikuma iesniedzējs atbilst Direktīvā 2011/95 paredzētajiem starptautiskās aizsardzības saņemšanas nosacījumiem. Šādā gadījumā, ja šī tiesa ir pārliecināta, ka ir jāapmierina starptautiskās aizsardzības pieteikums, un ja pirms lietas nosūtīšanas atpakaļ [kompetentajai valsts iestādei] šī tiesa ir atcēlusi šīs iestādes pieņemto lēmumu par minētā pieteikuma noraidīšanu, minētajai iestādei – nepierādot, ka būtu radušies jauni faktiskie vai tiesību apstākļi, kuru dēļ vērtējumu ir nepieciešams aktualizēt, – vairs nav rīcības brīvības attiecībā uz lēmumu piešķirt vai nepiešķirt pieprasīto aizsardzību, ņemot vērā tos pašus iemeslus, kas ir bijuši iesniegti attiecīgajai tiesai.
Līdz ar to valsts tiesiskais regulējums, kas rada situāciju, kurā valsts tiesai nekā nav iespējams panākt, ka tās spriedumi tiek ievēroti, var faktiski liegt starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību, jo galīgais un obligātais tiesas nolēmums attiecībā uz viņu varētu būt neefektīvs.
1      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (OV 2013, L 180, 60. lpp.).
2      46. panta 3. punkts.
3      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.).
4      Spriedums, 2018. gada 25. jūlijs, Alheto (C‑585/16, EU:C:2017:584).