Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
ANDREA BIONDI IŠVADA,
pateikta 2026 m. vasario 26 d.(1)
Byla C‑802/24
NV Reibel
prieš
JSC VO Stankoimport
(Svea Hovrätt (Svea apeliacinis teismas, Švedija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Ribojamosios priemonės, susijusios su Rusijos veiksmais, kuriais destabilizuojama padėtis Ukrainoje – Dvejopo naudojimo prekių eksporto draudimas – Eksporto licencijos atsisakymas, turintis įtakos sutarties vykdymui – Atsisakymas grąžinti išmokėtą avansą – Kreipimasis į arbitražo instituciją – Iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnis – Prašymo, kuris negali būti patenkintas, sąvoka – Ginčų dėl ribojamųjų priemonių arbitruotinumas – Arbitražo sprendimų teisminė kontrolė – Intensyvumas – Sąjungos viešoji tvarka – Esminė svarba Sąjungai patikėtų užduočių vykdymui “
Turinys
I.
Pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
II.
Analizė
A.
Dėl iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014, galimybės pasinaudoti neteisminiais ginčų sprendimo būdais apskritai ir arbitražo konkrečiai
1.
Dėl būtinybės nagrinėjant pirmąjį klausimą sutelkti dėmesį į sąvoką „arbitruotinumas“
2.
Dėl iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalies pažodinio, kontekstinio ir teleologinio aiškinimo
a)
Dėl pažodinio reikalavimų netenkinimo sąlygos aiškinimo
b)
Dėl kontekstinio reikalavimų netenkinimo sąlygos aiškinimo
c)
Dėl teleologinio reikalavimų netenkinimo sąlygos aiškinimo
3.
Dėl Sąjungos teisės sistemos ypatumų išlaikymo
4.
Analizės išvada
B.
Dėl iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 ir Sąjungos viešosios tvarkos
1.
Dėl viešosios tvarkos kaip ribojančios šalių laisvą valią
2.
Dėl iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 esminės reikšmės Sąjungos teisės sistemai ir Sąjungos viešosios tvarkos papildymo šio reglamento 11 straipsnio 1 dalimi
3.
Dėl nacionalinių teismų vykdomos arbitražo sprendimų kontrolės intensyvumo
C.
Dėl sąvokos „reikalavimas“, kaip tai suprantama pagal iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalį
1.
Grįžimas prie iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalies
2.
Taikymas šioje byloje
III.
Išvada
1.        Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą suteikia Teisingumo Teismui progą parašyti naują skyrių apie kartais painų Sąjungos teisės ir neteisminio ginčų sprendimo būdų santykį.
Keliami klausimai yra labai svarbūs, nes jie kyla atsižvelgiant į konkretų ribojamųjų priemonių, priimtų Rusijos atžvilgiu po destabilizavimo veiksmų ir vėliau įvykusios invazijos į Ukrainą, kontekstą, kai buvo akivaizdžiai pažeista tarptautinė teisė ir Jungtinių Tautų Chartija ir kilo viena didžiausių grėsmių Europos saugumui ir tarptautinei tvarkai nuo Antrojo pasaulinio karo pabaigos.
2.        Sąsaja tarp Sąjungos teisės ir arbitražo
dažnai apibūdinama pasitelkiant metaforą apie du naktį prasilenkiančius laivus(2), vos matančius vienas kitą tamsoje, kurie atsargiai plaukia, laikydamiesi atstumo, kad tik nesusidurtų, keičiasi informacija tik tiek, kiek tikrai būtina, ir suka per bangas niekada nesusikertančiais keliais priešingų krantų link.
3.        Tačiau neatsižvelgti į niuansus, reiškia nuskurdinti realybę. Ši realybė, dėl kurios norėčiau išsklaidyti visus nesusipratimus ir pasiūlyti kitokį jos apibūdinimą, sudaryta ir iš sąlyčio taškų bei bendrų vertybių. Pagal Sąjungos teisės sistemą iš esmės nedraudžiama į jos taikymo sritį dėl Sąjungos teritorijoje vykdomos ekonominės veiklos patenkantiems asmenims pasirinkti arbitražo mechanizmą sprendžiant vykdant tą veiklą galinčius kilti tarpusavio ginčus(3). Arbitražo, kaip šalių valios išraiškos ir priemonės, leidžiančios greitai ir veiksmingai išspręsti ginčus(4), vaidmuo yra vertinamas. Teisingumo Teismo jurisprudencija savo ruožtu tvirtai remiasi arbitražinio susitarimo, atspindinčio šalių laisvos valios išraišką, svarbos pripažinimu(5). Pridurtina, kad komercinis arbitražas šiandien yra viena iš nedaugelio veiksmingų tarptautinio bendradarbiavimo formų, nes juo siekiama užtikrinti vienodą normų taikymą, taip pat palengvinti teisinių institutų perkėlimą ir tarpvalstybinį sprendimų vykdymą.
4.        Norint sukurti abipusiu pagerinimu grindžiamus Sąjungos teisės ir arbitražo santykius, reikia rasti būtiną pusiausvyrą tarp, viena vertus, lankstumo ir prisitaikymo, kuriais pasižymi šis ginčų sprendimo būdas, ir, kita vertus, Sąjungos teisės sistemos vientisumo bei jos esminių ypatumų išlaikymo.
5.        Ši byla taip pat leis Teisingumo Teismui nuspręsti dėl Sąjungos viešosios tvarkos ribų, kaip šalių valios autonomijos ribų, nustatymo ir dėl veiksminga laikomos arbitražo sprendimų teisminės kontrolės intensyvumo nustatymo.
I.      Pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
6.        NV Reibel yra Belgijoje registruota įmonė, veikianti logistikos ir tarptautinių krovinių vežimo srityje. 2015 m. gruodžio 8 d.
Reibel sudarė sutartį su Rusijoje registruota įmone JSC VO Stankoimport, importuojančia metalo gaminius ir mašinas į Rusiją. Pagal šią sutartį Reibel turėjo, be kita ko, parduoti ir pristatyti prekes Stankoimport. Į sutartį buvo įtraukta arbitražinė išlyga, pagal kurią visi ginčai, išskyrus tuos, kurie priklauso nacionalinių teismų jurisdikcijai, sprendžiami taikant arbitražo procedūrą,
o ją vykdant taikoma Švedijos teisė. Be to, sutartyje buvo nustatyta, kad Sąjungos Rusijai taikomos sankcijos neturi būti laikomos nei force majeure aplinkybėmis, nei pagrindu atleisti šalis nuo jų sutartinių įsipareigojimų.
7.        Po Belgijos valdžios institucijos 2017 m. kovo 23 d. priimto sprendimo prekės, kurias Reibel turėjo pristatyti Stankoimport, nebegalėjo būti eksportuojamos, Belgijos institucijai laikantis nuomonės, kad jos buvo skirtos sraigtasparnių dalių gamybai, todėl laikytinos dvejopo naudojimo prekėmis, kaip tai suprantama pagal Reglamentą
(EB) Nr. 428/2009(6), kurias parduoti draudžiama pagal Reglamentą (ES) Nr. 833/2014(7). Reibel dėl šio sprendimo pareikštas ieškinys Belgijos Conseil d’État (Valstybės taryba) buvo atmestas.
8.        Tačiau Stankoimport buvo iš anksto sumokėjusi dalį už šį pristatymą mokėtinos sumos, o prekės nebuvo pristatytos. Reibel negrąžinus gauto avanso, Stankoimport nutraukė sutartį ir pateikė prašymą pradėti arbitražo procedūrą.
9.        Arbitražo teismas 2021 m. gruodžio 5 d. sprendimu patenkino Stankoimport reikalavimą Reibel sumokėtą avansą grąžinti su palūkanomis ir nurodė Reibel padengti dalį bylinėjimosi išlaidų. Kalbant apie likusius reikalavimus, arbitražo teismas atmetė reikalavimą priteisti iš Reibel nuostolių, patirtų dėl sutartinių įsipareigojimų nevykdymo, ir kitos žalos atlyginimą su palūkanomis. Arbitražo teismo nuomone, Stankoimport reikalavimas grąžinti avansą su palūkanomis nėra „reikalavimas“, kurį draudžiama tenkinti pagal iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnį(8), neapimantį reikalavimo grąžinti sumą, sumokėtą už prekes, kurios taip ir nebuvo patiektos. Šiuo Stankoimport reikalavimu buvo siekiama tik atkurti šalių padėtį, buvusią prieš sudarant sutartį. Tačiau arbitražo teismas nusprendė, kad kitiems reikalavimams šio reglamento 11 straipsnis taikomas, nes Stankoimport siekė gauti finansinės naudos iš to, kad Reibel neįvykdė draudžiamo sandorio.
10.      Reibel pateikė skundą dėl arbitražo sprendimo panaikinimo Svea hovrätt (Svea apeliacinis teismas, Švedija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Švedijos teisėje nustatyta, kad ginčai dėl klausimų, kuriuos šalys gali išspręsti taikiai susitardamos, gali būti perduoti spręsti vienam ar keliems arbitrams(9). Be to, arbitražo sprendimas negalioja, be kita ko, jeigu jame nagrinėjamas klausimas, kurio pagal Švedijos teisę negali išspręsti arbitrai, arba jeigu arbitražo sprendimas ar jo priėmimo būdas yra akivaizdžiai nesuderinamas su Švedijos viešąja tvarka(10).
11.      Be to, Švedijos teisėje, kaip reikalaujama pagal Reglamentą Nr. 833/2014, numatyta sankcijų sistema, kurioje nustatytos taisyklės, susijusios su baudomis, baudžiamuoju persekiojimu, konfiskavimu ir priverstinėmis priemonėmis, taikytinomis nevykdant pagal šį reglamentą tenkančių pareigų(11).
12.      Pirma, atsižvelgiant į šiuo metu galiojančias Švedijos teisės nuostatas arbitruotinumo srityje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar sandorio, kaip antai sandorio, kuris yra Reibel ir Stankoimport sutarties dalykas ir kurį paveikė priemonės, priimtos pagal iš dalies pakeistą Reglamentą Nr. 833/2014, šalys turi teisę taikiai susitarti dėl reikalavimų, nurodytų šio reglamento 11 straipsnio 1 dalyje. Taigi reikia nustatyti galimą šios reikalavimų netenkinimo sąlygos poveikį pagal civilinę teisę(12). Platus šios nuostatos aiškinimas, pirmiausia atsižvelgiant į Teisingumo Teismo pripažintą būtinybę(13) užkirsti kelią ribojančių priemonių apėjimui, gali patvirtinti aiškinimą, pagal kurį turi būti taikomos ir civilinės sankcijos, kaip antai negaliojimas.
13.      Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar iš dalies pakeistas Reglamentas Nr. 833/2014 patenka į Sąjungos viešosios tvarkos nuostatų taikymo sritį. Tai labai svarbu, nes pagal Švedijos teisę arbitražo sprendimai gali būti pripažinti negaliojančiais, jeigu jie akivaizdžiai nesuderinami su Švedijos viešąja tvarka. Taigi tas pats turi būti taikytina ir prieštaravimo Sąjungos viešajai tvarkai atvejais(14).
14.      Galiausiai, trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo patikslinti iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 taikymo sritį ir aiškinimą, kad būtų nustatyta, ar reikalavimas grąžinti avansą, susijusį su sutartimi, kurios vykdymui buvo užkirstas kelias pagal šį reglamentą, ir atitinkamos palūkanos patenka į reikalavimų, kuriuos draudžiama tenkinti, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 11 straipsnio 1 dalį, taikymo sritį.
15.      Šiomis aplinkybėmis Svea hovrätt (Svea apeliacinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir nutartimi, kurią Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2024 m. lapkričio 20 d., pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar Reglamentas Nr. 833/2014 turi būti aiškinamas taip, kad sutarties šalims draudžiama sudaryti susitarimą dėl reikalavimų, kurie pagal šio reglamento 11 straipsnio 1 dalį netenkinami, ne teismo tvarka ir kad dėl 11 straipsnio 1 dalyje nurodytų reikalavimų šalių sudaryti taikūs susitarimai yra negaliojantys pagal civilinę teisę?
2.      Ar Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad nacionalinis teismas, kuriam pateiktas prašymas panaikinti arbitražo sprendimą, kuriame taikytas šis straipsnis, arba jį pripažinti negaliojančiu, turi ex officio
įvertinti, ar arbitražo teismas teisės nuostatas taikė nepažeisdamas Reglamento Nr. 833/2014, ir ar tokiu atveju nacionalinis teismas turi panaikinti arba pripažinti negaliojančiu visą arbitražo sprendimą arba jo dalį, jeigu arbitražo teismas teisės nuostatas taikė pažeisdamas reglamentą?
3.      Ar Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiama patenkinti reikalavimo, jeigu jis susijęs su:
a)      avanso už prekes, kurios taip ir nebuvo pristatytos dėl [Reglamente Nr. 833/2014] numatytų priemonių, grąžinimu;
b)      nuo a punkte nurodyto reikalavimo sumos skaičiuojamomis palūkanomis?“
16.      Rašytines pastabas pateikė Stankoimport, Švedijos, Belgijos, Estijos, Ispanijos, Prancūzijos ir Lenkijos vyriausybės bei Europos Komisija.
17.      Reibel, Stankoimport, Švedijos, Estijos, Ispanijos, Prancūzijos, Nyderlandų ir Lenkijos vyriausybės bei Komisija dalyvavo Teisingumo Teismo posėdyje, įvykusiame 2025 m. spalio 28 d.
II.    Analizė
18.      Pirmiausia reikia konstatuoti, kad, priešingai, nei teigia Stankoimport, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateikti prejudiciniai klausimai yra priimtini. Iš tikrųjų, viena vertus, tik bylą nagrinėjantys nacionaliniai teismai, atsakingi už sprendimo priėmimą, atsižvelgdami į konkrečios bylos aplinkybes turi įvertinti tai, ar jų sprendimui priimti būtinas prejudicinis spendimas ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą(15). Kita vertus, Teisingumo Teismui pateikti klausimai labai skiriasi nuo pateiktųjų byloje, kurioje priimtas Sprendimas Rosneft(16).
A.      Dėl iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014, galimybės pasinaudoti neteisminiais ginčų sprendimo būdais apskritai ir arbitražo konkrečiai
19.      Pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo prašo nustatyti, ar tai, kad dvi šalys naudojasi neteisminiu ginčų sprendimo būdu, taip pat ir dėl reikalavimų, kuriuos draudžiama tenkinti, kaip tai suprantama pagal iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalį, atitinka šį reglamentą. Jei ne, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar susitarimai, sudaryti nesikreipiant į valstybinius teismus ir susiję su šiais reikalavimais, turi būti pripažinti negaliojančiais.
20.      Taigi Teisingumo Teismo prašoma apibrėžti draudimo tenkinti reikalavimą, kaip tai suprantama pagal iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalį, taikymo sritį ir nustatyti, ar šis draudimas apima ir naudojimąsi bet kokiu neteisminiu ginčų sprendimo būdu.
21.      Toliau pateikiama analizė bus atliekama trimis etapais. Pirmiausia reikės paaiškinti, kodėl nagrinėjant pirmąjį klausimą dėmesys turi būti sutelktas į ginčų arbitruotinumą. Paskui reikės išaiškinti iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalį, laikantis klasikinio aiškinamojo požiūrio. Galiausiai reikės įsitikinti, ar pagal siūlomą aiškinimą išlaikomi Sąjungos teisės sistemos ypatumai ir autonomija(17).
1.      Dėl būtinybės nagrinėjant pirmąjį klausimą sutelkti dėmesį į sąvoką „arbitruotinumas“
22.      Pirmuoju prejudiciniu klausimu siekiama nustatyti, ar pagal iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalį leidžiama sudaryti susitarimą dėl reikalavimų, kurie
netenkinami, ne teismo tvarka. Tačiau šis klausimas yra glaudžiai susijęs su tokių reikalavimų arbitruotinumo klausimu.
23.      Arbitruotinumas yra „abstrakti, kebli, aiškiai neapibrėžta, miglota sąvoka, kelianti daugybę nesusipratimų ar netgi aiškinama klaidingai“(18). Jos apibrėžčių yra beveik tiek pat, kiek ir valstybių narių(19). Valstybės narės gali savo nuožiūra nustatyti, kada galima kreiptis į arbitražą ir kartu apibrėžti savo šalių laisvos valios ribojimo sampratą. Arbitruotinumas laikomas objektyviu, kai yra susijęs su galimybe pateikti atitinkamą klausimą arbitražui. Jis gali būti ir subjektyvus, kai yra susijęs su suinteresuotosios šalies galimybe pasiekti kompromisą(20).
24.      1958 m. birželio 10 d. Niujorke pasirašytoje Konvencijoje dėl užsienio arbitražo sprendimų pripažinimo ir vykdymo (toliau – Niujorko konvencija)(21), kuri nėra privaloma Sąjungai, bet jos šalys yra visos jos valstybės narės(22), dėl arbitruotinumo nurodyta, kad „kiekviena Susitariančioji valstybė pripažįsta rašytinį susitarimą, pagal kurį pusės [šalys] pasižada perduoti arbitražui visus ar tam tikrus ginčus, kilusius arba galinčius kilti tarp jų dėl kurių nors konkrečių sutartinių ar kitokių santykių, galinčių būti arbitražo nagrinėjimo dalyku“(23). Arbitruotinumas joje apibrėžiamas tik neigiamai, nes „arbitražo sprendimą pripažinti ir vykdyti gali būti atsisakoma, jei tos šalies, kurios prašoma pripažinti ir vykdyti, kompetentinga valdžios institucija pripažįsta, kad <...> ginčo objektas pagal šios šalies įstatymus negali būti arbitražo nagrinėjimo dalykas“(24).
25.      Pagal Švedijos teisę ginčo arbitruotinumas nustatomas pagal tai, ar šalims leidžiama dėl atitinkamo reikalavimo susitarti ne teismo tvarka. Jei taip, ginčas yra arbitruotinas; jei ne, jis negali būti išspręstas arbitražo būdu. Todėl, jeigu iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalis būtų aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamas susitarimas ne teismo tvarka(25), tai paveiktų Reibel ir Stankoimport ginčo arbitruotinumą pagal taikytiną nacionalinę teisę. Taip pat pagal nacionalinę teisę prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų pripažinti negaliojančia Reibel ir Stankoimport sutartyje esančią arbitražinę išlygą, nesant būtinybės atlikti arbitražo sprendimo teisminės kontrolės, nes tokiu atveju šis sprendimas netektų teisinio pagrindo.
26.      Siekdamas atsakyti į pirmąjį prejudicinį klausimą, kaip jis suformuluotas, Teisingumo Teismas atsidurtų keblioje padėtyje, nes sąvoka „susitarimas dėl reikalavimų ne teismo tvarka“ yra pernelyg plati. Susitarimų ne teismo tvarka formų yra daug ir kiekviena iš jų susijusi su skirtingomis veikimo taisyklėmis ir garantijomis. Tačiau ginčas pagrindinėje byloje kelia labai konkretų klausimą dėl kreipimosi į arbitražą, kuris nėra bet koks ginčų sprendimo būdas ir kuris pasižymi tam tikrais ypatumais, į kuriuos būtina atsižvelgti atliekant analizę. Nearbitruotinumą jau yra lėmusios išvados, darytinos atsižvelgiant į Teisingumo Teismo pateiktą Sąjungos teisės išaiškinimą(26).
27.      Todėl siūlau nagrinėjant pirmąjį prejudicinį klausimą nukreipti dėmesį į tai, ar pagal iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalį sutarties šalys gali kreiptis į arbitražą dėl reikalavimų, kuriuos draudžiama tenkinti, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
2.      Dėl iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalies pažodinio, kontekstinio ir teleologinio aiškinimo
28.      Pagal suformuotą jurisprudenciją tiek iš reikalavimo vienodai taikyti Sąjungos teisę, tiek iš lygybės principo išplaukia, kad Sąjungos teisės nuostatos, kurioje aiškiai nedaroma nuoroda į valstybių narių teisę, norint nustatyti šios nuostatos prasmę ir apimtį, formuluotė paprastai visoje Sąjungos turi būti aiškinama savarankiškai ir vienodai, atsižvelgiant į įprastas joje vartojamų žodžių reikšmes kasdienėje kalboje, taip pat į šios nuostatos kontekstą ir teisės aktu, kuriame ji įtvirtinta, siekiamus tikslus(27).
a)      Dėl pažodinio reikalavimų netenkinimo sąlygos aiškinimo
29.      Pirma, dėl iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalies formuluotės pažymėtina, kad joje nustatyta reikalavimų netenkinimo sąlyga (no claims clause), kuri dažnai įtraukiama į Sąjungos teisės aktus, kuriais nustatomos ribojamosios priemonės. Į šios nuostatos taikymo sritį patenka, be kita ko, reikalavimai, kuriuos pateikia bet kurie Rusijos asmenys, subjektai ar organizacijos(28) ir kuriais siekiama žalos atlyginimo, arba bet kokie kiti tokios rūšies reikalavimai(29), grindžiami ribojamųjų priemonių, nustatytų iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 833/2014, poveikiu sutarčiai arba sandoriui.
30.      Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalis skirta subjektui, kuriame pateikiamas atitinkamas reikalavimas ir kuris privalo jo netenkinti. Netenkinti reikalavimo reiškia, kad, kaip pažymėjo Prancūzijos vyriausybė, į jį neturi būti atsižvelgta.
31.      Iš pažodinės šio straipsnio analizės matyti, kad jo formuluotėje nėra jokios nuorodos į organą – plačiąja šio žodžio prasme, – kuriame pateikiami šiame straipsnyje nurodyti „reikalavimai“. Tokią išvadą patvirtina nuoroda, kad reikalavimas netenkinamas, kad ir kokia būtų jo forma.
32.      Iš jos taip pat matyti, kad pats reikalavimų formulavimas ar pateikimas nėra draudžiamas(30). Be to, aplinkybė, kad sutartyje paprasčiausiai numatyta galimybė susitarti ne teismo tvarka, įskaitant arbitražą, neturi įtakos galimam rezultatui, t. y. tam, kuo baigsis „reikalavimo“ pateikimas.
33.      Tai, kad iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 2 dalyje daroma nuoroda į „procesin[ius] veiksm[us] dėl reikalavimo vykdymo“ ir patikslinama, kad pareiga įrodyti, jog tenkinti reikalavimą nėra draudžiama, tenka to reikalavimo siekiančiam asmeniui, mano manymu, nereiškia, kad atitinkamas reikalavimas būtinai turi būti nagrinėjamas teisme. Tiesa, šioje nuostatoje vartojami žodžių junginiai, kurie įprastai
vartojami apibūdinant tai, kas vyksta teisme. Tačiau tai negali turėti lemiamos reikšmės, nes „procesiniai veiksmai“ ir „pareiga įrodyti“ yra susiję ir su neteisminiais ginčų sprendimo būdais. Ši nuostata būtinai reiškia, kad klausimas, ar reikalavimas patenka į minėto straipsnio 1 dalyje nustatyto draudimo taikymo sritį, gali būti nagrinėjamas neapsiribojant teisminėmis institucijomis(31).
34.      Taigi iš pažodinio iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalies aiškinimo nematyti, kad asmenims, patenkantiems į šios nuostatos taikymo sritį, draudžiama pateikti reikalavimą dėl bet kokios sutarties ar sandorio, kurį, kaip jie mano, paveikė šiame reglamente nustatytos priemonės, ir siekti taikaus susitarimo.
b)      Dėl kontekstinio reikalavimų netenkinimo sąlygos aiškinimo
35.      Iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalies konteksto analizė atskleidžia du svarbius dalykus. Pirma – tai, kad šalių laisvą valią siekti jų ginčo sprendimo ne nacionaliniuose teismuose riboja tam tikros apsaugos priemonės. Antra – tai, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas nesiima veiksmų dėl sutarčių turinio, kiek tai susiję su kreipimusi į arbitražą.
36.      Taigi, pirma, iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 12 straipsnyje nustatytas labai aiškus draudimas sąmoningai ir savanoriškai dalyvauti siekiant išvengti šiame reglamente nustatytų draudimų, įskaitant tuos, kurie kyla iš jo 2 straipsnio, taikymo. Šį draudimą papildo veiksmingų, proporcingų ir atgrasomų sankcijų sistema, kurią valstybės narės privalo nustatyti pagal šio reglamento 8 straipsnio 1 dalį.
37.      Kita vertus, iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 13 straipsnyje nustatyta plati šio reglamento taikymo sritis, nes jis taikomas ne tik Sąjungos teritorijoje, bet ir visiems Sąjungos teritorijoje arba už jos ribų esantiems asmenims, kurie yra valstybės narės piliečiai, visiems Sąjungos teritorijoje ar už jos ribų esantiems juridiniams asmenims, subjektams arba organizacijoms, kurie yra įregistruoti ar įsteigti pagal valstybių narių teisę, taip pat visiems Sąjungoje visą verslą arba jo dalį vykdantiems juridiniams asmenims, subjektams arba organizacijoms(32).
38.      Antra, iš kontekstinės analizės taip pat matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas iš dalies pakeistame Reglamente Nr. 833/2014 nenumatė jokios pareigos keisti galiojančias sutartis taip, kad jose nebūtų jokios arbitražinės išlygos. Jis nenustatė ir reikalavimo, kad sutartyse, sudarytose po šio reglamento įsigaliojimo, neturi būti jokios sąlygos, pagal kurią numatoma galimybė kreiptis į arbitražą ar apskritai pasinaudoti neteisminiu ginčų sprendimu.
39.      Vis dėlto, priėmęs 12g straipsnio 1 dalį, o ji buvo įtraukta į Reglamentą Nr. 833/2014 2023 m.(33), Sąjungos teisės aktų leidėjas tiesiogiai įsikišo į sutarčių turinį, eksportuotojams nustatydamas pareigą nuo 2024 m. kovo 20 d. sutartimi uždrausti reeksportavimą į Rusiją ir reeksportavimą naudojimui Rusijoje(34).
40.      Iš pažodinio ir kontekstinio iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalies aiškinimų matyti, kad šalis gali pateikti reikalavimą, kurio arbitražo teismas negali tenkinti; dar reikia patikrinti, ar toks aiškinimas netrukdo įgyvendinti šia nuostata siekiamo tikslo.
c)      Dėl teleologinio reikalavimų netenkinimo sąlygos aiškinimo
41.      Iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalies tikslas – išvengti to, kad subjektai, kuriems taikomos arba daro poveikį ribojamosios priemonės, „galėtų gauti neigiamų [šių priemonių] padarinių kompensaciją ir kad ekonominės veiklos vykdytojai būtų apsaugoti nuo galimų pretenzijų, kurias partneriai <...> gali jiems pateikti pagal sutartis, kurias vykdant tos priemonės turėjo tiesioginės ar netiesioginės įtakos“(35).
42.      Tokio tikslo įgyvendinimas gali būti užtikrintas tik su sąlyga, kad bus nedviprasmiškai primenama, jog arbitražo institucijos gali priimti „reikalavimus“, bet neprivalo jų tenkinti. Šis patikslinimas svarbus atsižvelgiant į platesnį tikslą, kurio siekiama iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 833/2014, – „padidinti Rusijos veiksmų, kuriais siekiama pakenkti Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei, sąnaudas ir remti taikų krizės sprendimą“(36).
43.      Taigi no claim clause (reikalavimų netenkinimo sąlyga) siekiamo tikslo įgyvendinimas gali būti užtikrintas netgi kreipiantis į arbitražą su sąlyga, kad už bet kokį Sąjungos veiklos vykdytojo aplaidumą ar bendrininkavimą, lemiantį iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalies pažeidimą, būtų taikomos veiksmingos, proporcingos ir atgrasomos sankcijos(37).
3.      Dėl Sąjungos teisės sistemos ypatumų išlaikymo
44.      Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad „Sutartyse įtvirtinta teisės sistema iš esmės nedraudžia į jos taikymo sritį dėl Sąjungos teritorijoje vykdomos ekonominės veiklos patenkantiems asmenims pasirinkti arbitražo mechanizmą, kai sprendžiami ją vykdant galintys kilti tarpusavio ginčai“(38). Privatūs asmenys iš esmės gali kreiptis į arbitražą(39). Taigi šie asmenys turi galimybę sudaryti sutartį, pagal kurią visi su ja susiję ginčai (ar jų dalis) aiškiai ir tiksliai perduodami spręsti arbitražo institucijai, o ne teismui, kuris įprastai turi jurisdikciją juos spręsti nesant arbitražinės išlygos(40).
45.      Sąjungos pasirinkimas priimti ribojamąsias priemones siekiant tikslų bendros užsienio ir saugumo politikos srityje pagal dabartinę iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 redakciją(41) neturėjo neigiamų pasekmių galimybei kreiptis į arbitražą.
46.      Vis dėlto, mano manymu, primintini Sąjungos teisės lūkesčiai, susiję su arbitražu.
47.      Taigi, arbitražo institucijos, kuriose pateiktas reikalavimas, kaip jis suprantamas pagal iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalį(42), ne tik yra saistomos Sąjungos teisės, bet ir savo lygmeniu užtikrina tinkamą jos taikymą ir laikymąsi(43). Nebūdamos įtrauktos į valstybinę teismų sistemą, todėl ir nedalyvaujančios dialoge su Teisingumo Teismu, jos vis dėlto nėra už Sąjungos teisės ribų.
48.      Taigi arbitražo institucijos turi atsakingai vykdyti savo funkcijas. Jos privalo užtikrinti tinkamą pusiausvyrą tarp šalių „teisės į autonomiją“ ir valstybės narės intereso išsaugoti ir apsaugoti pagrindines vertybes, siejamas su jos viešąja tvarka. Jos turi nustatyti, kaip priimti sprendimą, kurio nebūtų galima apskųsti arbitražo vietos teismuose dėl viešosios tvarkos priežasčių. Atsižvelgdamos į Sąjungos priimtų ribojamųjų priemonių kontekstą, jos turi būti ypač budrios dėl būdų, kurie galėtų būti panaudoti šioms priemonėms apeiti, kaip antai taikytinos teisės pasirinkimo arba taikių susitarimų, kuriais siekiama apeiti ribojamosiomis priemonėmis nustatytus draudimus. Vadinasi, arbitro lankstumą taikant teisę riboja pareiga taikyti šalies, kurioje yra arbitražo buveinė (lex arbitri), viešosios tvarkos pagrindus.
49.      Jei pasirinktos arbitražo institucijos buveinė yra Sąjungoje, ji privalės laikytis valstybės narės, kurioje yra jos buveinė, viešosios tvarkos, kurią papildo Sąjungos viešoji tvarka,
kaip bus matyti nagrinėjant antrąjį prejudicinį klausimą,
ir galima arbitražo sprendimo teisminė kontrolė(44). Pagrindinės bylos atveju taip ir yra.
50.      Nors tai nebūtina siekiant išspręsti ginčą pagrindinėje byloje, pridurtina, kad, jei pasirinkta arbitražo institucija yra ne Sąjungoje, pirma, šis pasirinkimas, darant prielaidą, kad jis padarytas laisva valia, gali atitinkamam Sąjungos ekonominės veiklos vykdytojui lemti sankcijas už siekimą išvengti iš dalies pakeistame Reglamente Nr. 833/2014 nustatytų priemonių taikymo, jei dėl to būtų pažeistas šio reglamento 11 straipsnio 1 dalyje nustatytas draudimas.
51.      Antra, neatmestina, kad Sąjungos viešoji tvarka gali turėti ekstrateritorinį poveikį pagal iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 13 straipsnio e punktą, kuriame numatyta, kad šis reglamentas taikomas visiems Sąjungoje visą verslą arba jo dalį vykdantiems juridiniams asmenims, subjektams arba organizacijoms.
52.      Trečia, kadangi arbitražo sprendimai nėra vykdytini, užsienio arbitražo sprendimo pripažinimo ir vykdymo procedūra turėtų būti pradėta Sąjungos teisme. Tokiomis aplinkybėmis pripažinimas ir vykdymas patvirtinami tik su sąlyga, kad tas sprendimas atitinka tam tikros valstybės narės, taigi ir Sąjungos viešąją tvarką.
53.      Bet kuriuo atveju savanoriškas arbitražo sprendimo, kuriuo pažeidžiamas iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalyje nustatytas draudimas, vykdymas turėtų lemti sankcijų taikymą atitinkamam Sąjungos ekonominės veiklos vykdytojui už jo dalyvavimą siekiant išvengti šiame reglamente nustatytų ribojamųjų priemonių taikymo(45).
4.      Analizės išvada
54.      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, jog pagal ją nedraudžiama dviem sutarties šalims kreiptis į arbitražą dėl reikalavimo, kurį draudžiama tenkinti pagal šią nuostatą, nes bet kuriuo atveju, pirma, vykstant arbitražo procedūrai arba jai pasibaigus negali būti patenkintas reikalavimas, kuris prieštarauja šiai nuostatai, ir, antra, arbitražo sprendimui visada turi būti galima taikyti teisminę kontrolę, užtikrinančią Sąjungos viešosios tvarkos laikymąsi.
B.      Dėl iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 ir Sąjungos viešosios tvarkos
1.      Dėl viešosios tvarkos kaip ribojančios šalių laisvą valią
55.      Pagrindinėje byloje kalbama apie arbitražo sprendimą, kuriuo arbitražo institucija, be kita ko, sprendė klausimą, ar Stankoimport pateiktas reikalavimas patenka į iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalies taikymo sritį. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo ruožtu nagrinėja Reibel ieškinį dėl arbitražo sprendimo panaikinimo. Pagal nacionalinę teisę toks sprendimas turi būti panaikintas, jeigu juo pažeidžiama viešoji tvarka.
56.      Iš neseniai suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad jis pripažįsta, jog arbitražo procedūros veiksmingumas, kuris turi būti išsaugotas, reiškia, kad arbitražo sprendimų kontrolė įgauna specifinį pobūdį(46). Vis dėlto, jeigu arbitražo mechanizmas turi būti įgyvendintas Sąjungos teritorijoje, pirmiausia kai nagrinėjami su ekonominės veiklos vykdymu šioje teritorijoje susiję ginčai, tai turi būti įgyvendinama būtinai užtikrinant suderinamumą su principais, kuriais grindžiama Sąjungos teismų sistema, taip pat veiksmingą Sąjungos viešosios tvarkos laikymąsi(47).
57.      Nors anksčiau arbitražo sprendimų atitikties Sąjungos viešajai tvarkai kontrolės reikalavimas buvo labai siejamas su nacionaline teise(48), papildyta valstybių narių tarptautiniais įsipareigojimais(49), dabar, remiantis naujausia jurisprudencija, jis įgyja savarankiškumą remiantis Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsniu ir ESS 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa(50).
58.      Nors ir pritaikyta, arbitražo sprendimų teisminė kontrolė vis tiek yra veiksminga(51). Taigi taip apriboto arbitražo negali pasirinkti asmenys, kurie norėtų „nepaisyti Sąjungos pirminės ar antrinės teisės principų ir nuostatų, kurie yra esminiai pagal Sutartis nustatytai teisinei sistemai arba labai svarbūs Sąjungos nustatytoms užduotims vykdyti“, nes šie principai ir šios nuostatos yra Sąjungos viešosios tvarkos dalis(52). Ši teisminė kontrolė, taikant viešosios tvarkos išlygą, yra esminė siekiant išlaikyti Sąjungos teisės sistemos ypatumus, kartu atsižvelgiant į specifinį arbitražo pobūdį.
59.      Taigi Sąjungos viešoji tvarka veikia kaip šalių laisvos valios apribojimas; privatūs asmenys visiškai privalo jos laikytis(53). Kaip yra nusprendęs Teisingumo Teismas, jos laikymasis „yra esminis struktūrinio principų, normų ir tarpusavyje priklausomų teisinių santykių, siejančių pačią Sąjunga su jos valstybėmis narėmis ir tarpusavyje pačias valstybes nares, tinklo elementas“(54).
2.      Dėl iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 esminės reikšmės Sąjungos teisės sistemai ir Sąjungos viešosios tvarkos papildymo šio reglamento 11 straipsnio 1 dalimi
60.      Sąvoka „Sąjungos viešoji tvarka“, kaip ir sąvoka „valstybių narių viešoji tvarka“, yra kintančios reikšmės sąvoka. Teisingumo Teismas nėra aiškiai apibrėžęs kriterijų, kuriais remiantis principas ar nuostata patenka į šios sąvokos taikymo sritį. Vis dėlto iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad jų svarba turi būti tokia, jog bet koks jų pažeidimas būtų toks nepriimtinas atitinkamai teisės sistemai, kad jo nebūtų galima toleruoti(55).
61.      Taigi tokios nuostatos kaip Chartijos 11 straipsnis(56), SESV 101 ir 102 straipsniai(57), taip pat laisvas darbuotojų judėjimas, laisvė teikti paslaugas ir laisvas kapitalo judėjimas Sąjungoje(58) bei Direktyvos 93/13/EEB(59) 6 straipsnio 1 dalis yra Sąjungos viešosios tvarkos dalis.
62.      Sąjungos viešoji tvarka apibrėžiama ir negatyviai. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad teisės klaida, susijusi su Pirmosios Direktyvos 89/104/EEB(60) nuostatų taikymu, padaryta teismo sprendime, kurį prašoma pripažinti, nėra esminės Sąjungos teisės normos pažeidimas(61).
63.      Atsižvelgiant į neseniai Teisingumo Teismo primintas sąlygas(62), mano nuomone, nėra jokių abejonių, kad iš dalies pakeistas Reglamentas Nr. 833/2014 yra esminio pobūdžio ir (arba) turi esminę reikšmę Sąjungai pavestų užduočių vykdymui.
64.      Primintina, kad ESS 3 straipsnyje tarp šių užduočių nurodytas taikos skatinimas, kaip pirmasis iš tikslų, išvardytų šioje nuostatoje(63). Šio straipsnio 5 dalyje nustatyta, kad, palaikydama santykius su platesniu pasauliu, Sąjunga išsaugo ir skatina savo vertybes bei prisideda prie taikos išsaugojimo, saugumo užtikrinimo, tautų savitarpio pagarbos, žmogaus teisių apsaugos, taip pat tarptautinės teisės laikymosi, įskaitant Jungtinių Tautų Chartijos principus, ir jos plėtojimo.
65.      ESS 21 straipsnyje primenama, kad Sąjunga tarptautiniame lygmenyje vadovaujasi demokratijos, teisinės valstybės, žmogaus teisių, pagarbos žmogaus orumui principais, taip pat Jungtinių Tautų Chartijos ir tarptautinės teisės principais(64). Sąjungos politika ir veiksmais bendros užsienio politikos ir saugumo srityje siekiama apginti savo vertybes ir pagrindinius interesus, įtvirtinti ir remti demokratiją, teisinę valstybę, žmogaus teises ir tarptautinės teisės principus, išsaugoti taiką, užkirsti kelią konfliktams ir stiprinti tarptautinį saugumą(65).
66.      Grindžiamas SESV 215 straipsniu, iš dalies pakeistas Reglamentas Nr. 833/2014 atitinka šiuos tikslus, nes juo nustatytos ribojamosios priemonės yra BUSP sprendimo nutraukti arba apriboti ekonominius ir finansinius santykius su Rusija pasekmė. Iš šio reglamento 2 konstatuojamosios dalies matyti, kad šiomis priemonėmis siekiama „padidinti Rusijos veiksmų, kuriais siekiama pakenkti Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei, sąnaudas ir remti taikų krizės sprendimą“. Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs, kad tokie tikslai labai svarbūs ir dera su (taip pat svarbiu) siekiu palaikyti taiką ir tarptautinį saugumą, remiantis Sąjungos išorės veiksmų tikslais, kurie nurodyti ESS 21 straipsnyje ir priminti pirmesniame šios išvados punkte(66).
67.      Be to, kadangi pagal suformuotą jurisprudenciją aktais, kuriuose bendrai nustatytos ribojamosios priemonės, siekiamų tikslų svarba galima pateisinti neigiamas, netgi sunkias, pasekmes tam tikriems ekonominės veiklos vykdytojams(67), manau, jog šios pasekmės gali pasireikšti privačių asmenų sutartinės autonomijos apribojimu(68), kurį būtinai lems tai, kad į Sąjungos viešąją tvarką taip pat įtrauktos ribojamosios priemonės, priimtos Rusijos atžvilgiu.
68.      Šiomis aplinkybėmis taip pat pažymėtina, kad Teisingumo Teismas visada elgėsi selektyviai ir kad jis viešosios tvarkos pobūdį suteikė būtent principams ar nuostatoms, nagrinėjamoms iš esmės atskirai. Pavyzdžiui, nustačius, kad Direktyva 93/13 yra esminė priemonė Sąjungai pavestoms užduotims įvykdyti, galiausiai nacionaliniai teismai turi įsitikinti arbitražo sprendimo atitiktimi tik šios direktyvos 6 straipsnio 1 daliai(69).
69.      Tad manau kad, atsižvelgiant į tikslų viešosios tvarkos nuostatų pobūdį, būtina ir pakanka pripažinti, jog iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalis yra Sąjungos viešosios tvarkos dalis. Taip užtikrinama, kad viešoji tvarka būtų grindžiama esminėmis Sąjungos teisės nuostatomis, pernelyg netrukdant veikti tokioms sistemoms, kaip arbitražas, kartu išsaugant pakankamą iš Sąjungos teisės kylančių teisių apsaugos lygį.
70.      Toks požiūris taip pat leidžia užtikrinti, kad Sąjungos viešoji tvarka iš tikrųjų apimtų nuostatas, darančias tiesioginį poveikį ir sukuriančias teisės subjektams teises, kurias nacionaliniai teismai privalo ginti(70).
71.      Iš tikrųjų Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalimi siekiama užtikrinti, kad Sąjungos ekonominės veiklos vykdytojams nekiltų neigiamų pasekmių dėl jų teisinės padėties pasikeitimo įsigaliojus ribojamosioms priemonėms, priimtoms Rusijos atžvilgiu. Kitaip tariant, Rusijos subjekto kontrahentas, kuris nebegali vykdyti sutartinių įsipareigojimų dėl priemonių, nustatytų iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 833/2014, gali remtis iš šios nuostatos kylančia teise nevykdyti šio subjekto reikalavimų, ir nacionaliniai teismai turi užtikrinti šios teisės apsaugą. Vis dėlto ne pagal visas iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 nuostatas teisės subjektams būtinai suteikiama teisių(71). Todėl, mano nuomone, pakanka atsižvelgti į 2025 m. Sąjungos teisės aktų leidėjo pateiktą teiginį, kad „veiksmingas nuostatos dėl ieškinių netenkinimo įgyvendinimas [yra] Sąjungos ir valstybių narių viešo[sios] [tvarkos dalis]“(72).
3.      Dėl nacionalinių teismų vykdomos arbitražo sprendimų kontrolės intensyvumo
72.      Arbitražo sprendimų kontrolę galima pritaikyti taip, kad arbitražo mechanizmai galėtų plėtotis pagal jiems būdingą lanksčią sistemą. Tačiau teisminė kontrolė turi būti veiksminga(73). Tai reiškia, kad valstybės narės gali laisvai pasirinkti būdus, bet privalo pasiekti tam tikrą rezultatą.
73.      Sprendime Royal Football Club Seraing(74) Teisingumo Teismas jau yra aiškiai nurodęs, ko tikisi iš tokios kontrolės.  Nors tame sprendime Teisingumo Teismas nagrinėjo kitokios rūšies arbitražo mechanizmą nei aptariamas pagrindinėje byloje(75), negaliu įsivaizduoti, kad veiksminga asmenų, turinčių teises pagal Sąjungos teisę, sudarančias viešosios tvarkos dalį, teisminė apsauga būtų kintamo pobūdžio.
74.      Todėl, viena vertus, „tokią kontrolę atlikti turintys valstybių narių teismai, kai tokiame sprendime (kaip nagrinėjamu atveju) aiškinami ar taikomi Sąjungos viešosios tvarkos sričiai priskiriami principai ar nuostatos, kuriais privatiems asmenims suteikiamos teisės ar laisvės, turi turėti galimybę atlikti šių principų ar šių nuostatų aiškinimo, jo sukeliamų teisinių pasekmių, kiek tai susiję su jų taikymu nagrinėjamam atvejui, ir arbitražo institucijos nustatytų ir įvertintų faktinių aplinkybių teisinio kvalifikavimo, atsižvelgiant į minėtą aiškinimą, kontrolę“(76). Taigi teisminė kontrolė apsiriboja nuostatomis, kurios sudaro Sąjungos viešąją tvarką. Dėl visų kitų nuostatų daroma prielaida, kad arbitražo institucijos veikia visiškai atsakingai(77).
75.      Kita vertus, „šie teismai negali apsiriboti konstatavimu, kad toks sprendimas yra visiškai (ar iš dalies) nesuderinamas su Sąjungos viešosios tvarkos sričiai priskiriamais principais ar nuostatomis. Atvirkščiai, įgyvendindami savo atitinkamą kompetenciją ir laikydamiesi taikytinų nacionalinės teisės nuostatų jie taip pat turi turėti galimybę nustatyti teisines tokio nesuderinamumo pripažinimo pasekmes. Priešingu atveju atitinkama teisminė kontrolė būtų neveiksminga, nes toks sprendimas ir toliau būtų nesuderinamas.“(78) Pridurtina, kad pagarba ir viršenybė, kurios turi būti teikiamos Sąjungos viešajai tvarkai, nebūtų užtikrintos, jei nesuderinamumas išliktų(79).
76.      Galiausiai, siekiant teisminės kontrolės, sutelktos į Sąjungos teisės sistemos esmę, veiksmingumo, reikia, kad nacionaliniai teismai prireikus savo iniciatyva(80) spręstų arbitražo sprendimų suderinamumo su Sąjungos viešąja tvarka klausimą(81).
77.      Pažymėtina, kad, kalbant apie pagrindinę bylą, pagal Švedijos teisę, atrodo, užtikrinama veiksminga arbitražo sprendimų kontrolė, nes už šią kontrolę atsakingi Švedijos teismai privalo paskelbti šiuos sprendimus negaliojančiais, jeigu jie akivaizdžiai nesuderinami su Švedijos viešąja tvarka, kurios dalį sudaro Sąjungos viešoji tvarka, arba jeigu jie buvo priimti akivaizdžiai nesuderinamu su šiomis viešosiomis tvarkomis būdu(82).
78.      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalis yra Sąjungos viešosios tvarkos dalis. Nacionalinis teismas, kuriame pareikštas ieškinys dėl arbitražo sprendimo panaikinimo, prireikus savo iniciatyva turi įsitikinti, kad arbitražo teismo atliktas šios nuostatos taikymas yra su ja suderinamas. Jei konstatuojamas nesuderinamumas su šia nuostata, atitinkamas teismas turi padaryti visas reikiamas išvadas pagal savo nacionalinę teisę ir patenkinti reikalavimą panaikinti šį arbitražo sprendimą, grindžiamą Sąjungos viešosios tvarkos pažeidimu, kad būtų pašalintas nesuderinamumas su Sąjungos teisės sistema.
C.      Dėl sąvokos „reikalavimas“, kaip tai suprantama pagal iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalį
79.      Pagrindinėje byloje aptariamu arbitražo sprendimu buvo patenkintas, pirma, Stankoimport reikalavimas grąžinti Reibel sumokėtą avansą už prekių, kurių galiausiai nebuvo leista eksportuoti, tiekimą ir, antra, reikalavimas sumokėti palūkanas. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, turintis vykdyti šio arbitražo sprendimo kontrolę, klausia Teisingumo Teismo, ar Stankoimport reikalavimas grąžinti avansą su palūkanomis yra „reikalavimas“, kurį draudžiama tenkinti, kaip tai suprantama pagal iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalį.
80.      Siekiant atsakyti į šį klausimą reikia iš pradžių grįžti prie šios nuostatos analizės, o paskui padaryti išvadas, kad būtų galima kvalifikuoti Stankoimport reikalavimą, pateiktą arbitražo institucijoje.
1.      Grįžimas prie iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalies
81.      Ši sąvoka aiškintina taikant tą patį analitinį metodą, koks primintas šios išvados 28 punkte.
82.      Taigi, atsižvelgdamas į šio straipsnio formuluotę, kontekstą ir tikslą, taip pat į visą iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 833/2014 nustatytą sistemą, esu tos nuomonės, kad Stankoimport pateiktą reikalavimą apima sąvoka „reikalavimas“, kurį draudžiama tenkinti.
83.      Pirma, iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalies formuluotė yra labai plati(83): joje nurodyti reikalavimai susiję su „[bet kokia] sutartimi“ arba „[bet kokiu] sandoriu“, kad ir kokia būtų jų forma, su sąlyga, kad jų vykdymui tiesioginį arba netiesioginį, visapusišką arba dalinį poveikį turėjo šiuo reglamentu nustatytos priemonės(84). Šioje nuostatoje pateikiamas reikalavimų, kurie nurodyti kaip pavyzdžiai, sąrašas. Šis sąrašas pradedamas žodžiu „pavyzdžiui“, taigi jis nėra išsamus. Jame
išvardyti reikalavimai, bet jais neapsiribojama, dėl žalos atlyginimo arba kiti šios rūšies reikalavimai, kaip antai reikalavimai dėl kompensacijos ar dėl garantijos suteikimo(85). Galiausiai iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalis apima ne tik fizinių ir juridinių asmenų, kuriems individualiai taikomos ribojamosios priemonės, pateiktus reikalavimus, bet ir bet kurio kito Rusijos asmens, subjekto ar įstaigos pateiktus reikalavimus.
84.      Antra, kontekstiniu ir sisteminiu požiūriais reikalavimų netenkinimo sąlyga siekiama sušvelninti pasekmes, kylančias dėl to, kad įsigaliojus Reglamentui Nr. 833/2014 jis yra viršesnis už bet kurią nesuderinamą sutarties nuostatą(86). Iš Reglamento Nr. 833/2014 su padarytais daliniais pakeitimais 11 straipsnio 1 dalies matyti, kad, jei reikalavimas susijęs su sutartimi ar sandoriu, kurio vykdymui turėjo poveikį šiame reglamente nustatytos priemonės, jis automatiškai netenkinamas, neatsižvelgiant į tai, ar reikalavimo tenkinimas lemtų kitų šiame reglamente nustatytų priemonių pažeidimą, t. y. draudžiamą sandorį. Taigi iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnis yra savarankiška nuostata, kurioje numatytos visos jai taikyti būtinos sąlygos.
85.      Trečia, dėl reikalavimų netenkinimo sąlygos tikslo primintina, kad tokios rūšies sąlyga pirmą kartą į Sąjungos teisės aktą buvo įtraukta Reglamentu (EEB) Nr. 3541/92(87). Iš to reglamento preambulės matyti, kad dėl Irakui taikomo embargo „Bendrijos ir trečiųjų šalių ūkio subjektams Irakas gali iškelti reikalavimus <...>, ūkio subjektus reikia nuolat ginti nuo tokių reikalavimų ir užkirsti kelią Irakui už neigiamus embargo padarinius gauti kompensaciją“(88). Ribojamųjų priemonių kontekste ir, kaip minėta(89), reikalavimų netenkinimo sąlyga siekiama apsaugoti Sąjungos ekonominės veiklos vykdytojus, atsidūrusius „sudėtingoje padėtyje“(90), nuo reikalavimų, kuriuos jiems galėtų pateikti kontrahentai, remdamiesi sutartimis ar sandoriais, kurių vykdymą būtų paveikusios šios priemonės(91).
86.      Pareikšdamas nuomonę dėl Reglamento Nr. 833/2014(92) 11 straipsnio galiojimo proporcingumo principo, laisvės užsiimti verslu ir nuosavybės teisės aspektu, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad „[Reglamentu Nr. 833/2014] siekiamų tikslų svarba, t. y. Ukrainos teritorinio vientisumo, suvereniteto ir nepriklausomybės apsauga, taip pat taikaus krizės šioje šalyje sprendimo skatinimas, kuriuos apima <...> platesnis tikslas išsaugoti taiką ir tarptautinį saugumą, remiantis ESS 21 straipsnyje nustatytais Sąjungos išorės veiksmų tikslais, gali pateisinti neigiamas, netgi sunkias, pasekmes tam tikriems ūkio subjektams. Tokiomis aplinkybėmis ir, be kita ko, atsižvelgiant į Tarybos reaguojant į krizę Ukrainoje priimtų ribojamųjų priemonių progresyvų intensyvėjimą, kišimasis į <...> laisvę užsiimti verslu ir teisę į nuosavybę negali būti laikomas neproporcingu.“(93)
87.      Tai, kad pagrindinėje byloje aptariamą reikalavimą pateikė asmuo, patenkantis į iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalies b punkto taikymo sritį, mano manymu, negali pakeisti šios išvados(94).
88.      Viena vertus, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad pirmiau minėtas neigiamas, netgi sunkias, pasekmes turi patirti ir tie, kurie visiškai neatsako už situaciją, dėl kurios buvo priimtos atitinkamos priemonės, bet kuriuos, konkrečiai – jų nuosavybės teises, šios priemonės paveikia(95).
89.      Bet kuriuo atveju dėl galimo poveikio Stankoimport teisei į nuosavybę pažymėtina, jog tai, kad ši bendrovė turi skolinį reikalavimą Reibel, galėtų būti konstatuota sprendimu, kurio vykdymas būtų sustabdytas(96), arba deklaratyviu teismo sprendimu, kuriuo pripažįstamas šis reikalavimas. Kadangi ribojamosios priemonės yra laikinos ir atšaukiamos(97), taip pripažintas reikalavimas turėtų būti patenkintas panaikinus šias priemones.
2.      Taikymas šioje byloje
90.      Mano manymu, reikalavimas grąžinti avansą, kurį sumokėjo Stankoimport, priskirtinas reikalavimams, kuriuos draudžiama tenkinti, kaip tai suprantama pagal iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalį. Pagal principą accessorium sequitur principale tas pats taikytina ir reikalavimui sumokėti palūkanas.
91.      Visų pirma, reikalavimą pateikė Stankoimport, Rusijos subjektas.
92.      Antra, šis reikalavimas pateikiamas dėl to, kad yra sudaryta prekių tiekimo sutartis, saistanti Stankoimport ir Reibel, taigi remiantis šia sutartimi.
93.      Galiausiai vykdyti šią sutartį sutrukdė „dvejopo naudojimo prekių“ eksporto draudimas, nustatytas iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 2 straipsnyje(98). Taigi šį vykdymą bent iš dalies tiesiogiai paveikė šiuo reglamentu nustatytos priemonės(99). Kreipdamasi į arbitražo instituciją Stankoimport, siekdama susigrąžinti sumokėtą avansą, būtinai ketino remtis tuo, kad prekės nebuvo patiektos, taigi ir tuo, kad Reibel neįvykdė sutartinių įsipareigojimų.
94.      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama patenkinti reikalavimą grąžinti avansą (su palūkanomis), sumokėtą už prekes, kurių pristatymui buvo užkirstas kelias remiantis šiuo reglamentu.
III. Išvada
95.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Svea hovrätt (Svea apeliacinis teismas, Švedija) pateiktus prejudicinius klausimus:
Pagrindinėje byloje aptariamo arbitražo sprendimo priėmimo dieną taikytinos redakcijos 2014 m. liepos 31 d. Tarybos reglamento (ES) Nr. 833/2014 dėl ribojamųjų priemonių atsižvelgiant į Rusijos veiksmus, kuriais destabilizuojama padėtis Ukrainoje, 11 straipsnio 1 dalis
turi būti aiškinama taip:
– pagal ją nedraudžiama dviem sutarties šalims kreiptis į arbitražą dėl reikalavimo, kurį draudžiama tenkinti pagal šią nuostatą, nes bet kuriuo atveju, pirma, vykstant arbitražo procedūrai arba jai pasibaigus negali būti patenkintas reikalavimas, kuris prieštarauja minėtai nuostatai, ir, antra, arbitražo sprendimui visada turi būti galima taikyti teisminę kontrolę, užtikrinančią Sąjungos viešosios tvarkos laikymąsi;
–
ji yra Sąjungos viešosios tvarkos dalis. Todėl nacionalinis teismas, kuriame pareikštas ieškinys dėl arbitražo sprendimo panaikinimo, prireikus savo iniciatyva turi įsitikinti, kad arbitražo institucijos atliktas šios nuostatos taikymas yra su ja suderinamas. Jei konstatuojamas nesuderinamumas su minėta nuostata, atitinkamas teismas turi padaryti visas reikiamas išvadas pagal savo nacionalinę teisę ir patenkinti reikalavimą panaikinti arbitražo sprendimą, grindžiamą Sąjungos viešosios tvarkos pažeidimu, kad būtų pašalintas nesuderinamumas su Sąjungos teisės sistema;
–
pagal ją draudžiama patenkinti reikalavimą grąžinti avansą (su palūkanomis), sumokėtą už prekes, kurių pristatymui buvo užkirstas kelias remiantis Reglamentu Nr. 833/2014.
1      Originalo kalba: prancūzų.
2      Įkvėpimo šaltinis – garsioji Henrio Vodsverto Longfelou (Henry Wadsworth Longfellow) poema „Teologo pasakojimas. Elžbieta“.
3      Žr. 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 78 punktas).
4      2013 m. gegužės 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/11/ES dėl alternatyvaus vartotojų ginčų sprendimo, kuria iš dalies keičiami Reglamentas (EB) Nr. 2006/2004 ir Direktyva 2009/22/EB (OL L 165, 2013, p. 63).
5      2024 m. vasario 22 d. Sprendimas Mytilinaios / DEI ir Komisija ir Komisija / DEI
(C‑701/21 P ir C‑739/21 P, EU:C:2024:146, 105 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
6      2009 m. gegužės 5 d. Tarybos reglamentas, nustatantis Bendrijos dvejopo naudojimo prekių eksporto, persiuntimo, susijusių tarpininkavimo paslaugų ir tranzito kontrolės režimą (OL L 134, 2009, p. 1).
7      2014 m. liepos 31 d. Tarybos reglamentas dėl ribojamųjų priemonių atsižvelgiant į Rusijos veiksmus, kuriais destabilizuojama padėtis Ukrainoje (OL L 229, 2014, p. 1) ; šioje išvadoje remiamasi jo redakcija, įtvirtinta iš dalies jį keičiančiu 2014 m. gruodžio 4 d. Tarybos reglamentu (ES) 1290/2014, kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 833/2014 dėl ribojamųjų priemonių atsižvelgiant į Rusijos veiksmus, kuriais destabilizuojama padėtis Ukrainoje, ir Reglamentas (ES) Nr. 960/2014, kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 833/2014 (OL L 349, 2014, p. 30). Pirmiausia žr. taip iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 1 straipsnio a punktą ir 2 straipsnį.
8      Toliau šioje analizėje, jei nebus nurodyta kitaip, remsiuosi „iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 833/2014“, nes tai šio reglamento, taikytino pagrindinėje byloje aptariamo arbitražo sprendimo priėmimo dieną, redakcija, t. y. redakcija, įtvirtinta 2019 m. liepos 5 d. Komisijos įgyvendinimo reglamentu (ES) 2019/1163, kuriuo nustatomas bendras valstybių narių kompetentingų institucijų kontaktinių duomenų sąrašas ir adresas, kuriuo pranešimai siunčiami Europos Komisijai, ir todėl iš dalies keičiami tam tikrų reglamentų dėl ribojamųjų priemonių priedai (OL L 182, 2019, p. 33).
Iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnis suformuluotas taip:
„1.      Netenkinami jokie su sutartimi arba sandoriu, kurių vykdymui tiesioginį arba netiesioginį, visapusišką arba dalinį poveikį turėjo šiuo reglamentu nustatytos priemonės, susiję reikalavimai dėl žalos atlyginimo arba kiti šios rūšies reikalavimai, pavyzdžiui, reikalavimai dėl kompensacijos ar dėl garantijos suteikimo, ypač reikalavimai pratęsti įsipareigojimo, garantijos ar žalos atlyginimo įsipareigojimo terminą arba juos apmokėti, ypač jeigu tai yra finansinė garantija ar finansinis žalos atlyginimo įsipareigojimas, kad ir kokia būtų jų forma, kuriuos pateikė:
a)      subjektai, nurodyti 5 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose bei 5 straipsnio 2 dalies d punkte, arba išvardyti III, IV, V ir VI prieduose;
b)      bet kurie kiti Rusijos asmenys, subjektai ar organizacijos;
c)      asmenys, subjektai arba organizacijos, veikiantys vieno iš šios dalies a arba b punktuose nurodytų asmenų, subjektų ar organizacijų vardu arba jų naudai.
2.            Visuose procesiniuose veiksmuose dėl reikalavimo vykdymo pareiga įrodyti, kad 1 dalimi nedraudžiama tenkinti reikalavimą, tenka to reikalavimo vykdymo siekiančiam asmeniui.
3.            Šiuo straipsniu nedaromas poveikis 1 dalyje nurodytų asmenų, subjektų ir organizacijų teisei į sutartinių įsipareigojimų nevykdymo pagal šį reglamentą teisėtumo teisminę peržiūrą.“
9      Pagal Lag (1999:116) om skiljeförarande (Arbitražo proceso įstatymas (1999:116); toliau – Arbitražo įstatymas) 1 straipsnio pirmą pastraipą.
10      Pagal Arbitražo įstatymo 33 straipsnio pirmą pastraipą.
11      Lagen (1996:95) om vissa internationella sanktioner (1996 m. Tam tikrų tarptautinių sankcijų įstatymas (1996:95)).
12      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad šiuo metu Teisingumo Teisme nagrinėjamas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, kuris susijęs su 2014 m. kovo 17 d. Tarybos reglamentu  (ES) Nr. 269/2014 dėl ribojamųjų priemonių, taikytinų atsižvelgiant į veiksmus, kuriais kenkiama Ukrainos teritoriniam vientisumui, suverenitetui ir nepriklausomybei arba į juos kėsinamasi (OL L 78, 2014, p. 6), ir kuriame keliami panašūs klausimai, t. y. byla Čiekuri‑Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672).
13      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi 2021 m. lapkričio 11 d. Sprendimu Bank Sepah (C‑340/20, EU:C:2021:903, 56 punktas) ir 2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimu Rosneft ir kt. / Taryba (T‑715/14, EU:T:2018:544, 206 punktas).
14      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi 2006 m. spalio 26 d. Sprendimu Mostaza Claro
(C‑168/05, EU:C:2006:675, 35 punktas).
15      Iš gausios jurisprudencijos žr. 2025 m. spalio 30 d. Sprendimą Attal et Associés (C‑321/24, EU:C:2025:836, 19 punktas).
16      2017 m. kovo 28 d. Sprendimas Rosneft
(C‑72/15, EU:C:2017:236). Primintina, kad tie klausimai buvo susiję su Teisingumo Teismo jurisdikcija spręsti dėl BUSP srities sprendimo galiojimo, tam tikrų tokio sprendimo ir Reglamento Nr. 833/2014 nuostatų galiojimo, taip pat dėl kai kurių šio reglamento nuostatų aiškinimo. Taigi Teisingumo Teismas išnagrinėjo Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio galiojimo klausimą, atsižvelgdamas į proporcingumo principą ir kišimąsi į laisvę užsiimti verslu ir teisę į nuosavybę (žr. šio sprendimo 143–151 punktus).
17      Žr. 2018 m. kovo 6 d. Sprendimą Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, 35 punktas).
18      C. Jarrosson, „L’arbitrabilité : présentation méthodologique“, Revue de jurisprudence commerciale, 1996, Nr. 1, p. 1.
19      Sąvoka „arbitruotinumas“ valstybėse narėse suprantama nevienodai. Prancūzijoje, Ispanijoje ir Italijoje arbitruotini yra ginčai, kurių dalykas – turimos teisės (žr. atitinkamai Prancūzijos civilinio kodekso 2059 straipsnį, 2003 m. gruodžio 23 d. Ispanijos Įstatymo Nr. 60/2003 dėl arbitražo 2 straipsnio 1 dalį ir Italijos civilinio proceso kodekso 806 straipsnį). Vokietijoje arbitruotinumą lemia teisių, kuriomis remiamasi, turtinis pobūdis (Vokietijos civilinio proceso kodekso 1030 punkto pirma pastraipa). Panašus principas nustatytas Lenkijos teisėje (žr. Lenkijos civilinio proceso kodekso 1157 straipsnį).
20      L. Ravillon, „Que reste‑t‑il du concept d’inarbitrabilité ?“, S. Manciaux ir E. Loquin (leid.), L’ordre public et l’arbitrage, Actes du colloque des 15 et 16 mars 2013, vadovaujant CREDIMI, LexisNexis, 2014, p. 57.
21      Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 330 t., p. 3.
22      Žr. 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 116 punktas).
23      Niujorko konvencijos II straipsnio 1 dalis.
24      Niujorko konvencijos V straipsnio 2 dalies a punktas.
25      Tai platesnė sąvoka nei vien „arbitražas“.
26      Žr. 2018 m. kovo 6 d. Sprendimą Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, 60 punktas).
27      Kaip naujesnį pavyzdį žr. 2026 m. sausio 15 d. Sprendimą Wunner (C‑77/24, EU:C:2026:1, 35 punktas).
28      Žr. iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalies b punktą.
29      Dėl sąvokos „reikalavimai“, kaip tai suprantama pagal iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalį, žr. trečiojo prejudicinio klausimo analizę.
30      Tokia išvada atitinka sąvokos „reikalavimas“ apibrėžtį, kuri pateikiama Tarybos reglamente  Nr. 269/2014 ir pagal kurią tai yra „kiekvienas procesiniais veiksmais patvirtintas arba nepatvirtintas reikalavimas“ (žr. Reglamento Nr. 269/2014 1 straipsnio a punktą), nors tenka apgailestauti, kad iš dalies pakeistame Reglamente Nr. 833/2014 panašios nuostatos nėra.
31      Priešingai tam, kas nurodyta iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 3 dalyje, kurioje aiškiai kalbama apie sutartinių įsipareigojimų nevykdymo teisėtumo teisminę kontrolę.
32      Žr. atitinkamai iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 13 straipsnio a punktą ir c–e punktus.
33      Žr. 2023 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (ES) 2023/2878, kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 833/2014 dėl ribojamųjų priemonių atsižvelgiant į Rusijos veiksmus, kuriais destabilizuojama padėtis Ukrainoje (OL L, 2023/2878), 23 konstatuojamąją dalį ir 1 straipsnio 28 dalį.
34      Pažymėtina, kad kartu su pareiga, tenkančia pagal Reglamento Nr. 833/2014 12g straipsnį, eksportuotojams nustatoma ir pareiga užtikrinti, „kad susitarime su trečiosios valstybės sandorio šalimi būtų nustatytos tinkamos teisių gynimo priemonės, jei nesilaikoma pagal 1 dalį prisiimto sutartinio įsipareigojimo“ (žr. iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 12g straipsnio 3 dalį). Be to, jeigu eksportuotojų kontrahentas nesilaiko sutartinių įsipareigojimų, jie privalo apie tai informuoti kompetentingą valstybės narės instituciją (žr. šio reglamento 12g straipsnio 4 dalį).
35      Dėl ribojamųjų priemonių, susijusių su Libijos režimu, žr. generalinio advokato P. Mengozzi išvadą, pateiktą byloje SH (C‑168/17, EU:C:2018:798, 50 punktas).
36      Žr. pirminės redakcijos Reglamento Nr. 833/2014 2 konstatuojamąją dalį.
37      Kaip numatyta iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 8 straipsnio 1 dalyje.
38      2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimas Royal Football Club Seraing
(C‑600/23, EU:C:2025:617, 78 punktas).
39      Žr. 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Royal Football Club Seraing
(C‑600/23, EU:C:2025:617, 80 punktas).
40      Pagal analogiją žr. 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 81 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
41      Priimdamas 2025 m. liepos 18 d. Tarybos reglamentą (ES) Nr. 2025/1494, kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 833/2014 dėl ribojamųjų priemonių atsižvelgiant į Rusijos veiksmus, kuriais destabilizuojama padėtis Ukrainoje (OL L, 2025/1494), Sąjungos teisės aktų leidėjas į Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnį įtraukė naują dalį, kuria sprendžiamas arbitražo sprendimų pripažinimo ir vykdymo valstybėse narėse klausimas, tačiau tik atsižvelgiant į investicijų arbitražą, susijusį su ribojamosiomis priemonėmis (žr. Reglamento 2025/1494 22 konstatuojamąją dalį ir taip iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 2a dalį). Be to, ir net jei nagrinėjant šią bylą tai neturi reikšmės, taip pat reikia konstatuoti, kad Reglamente Nr. 833/2014 nustatyta draudimo tiesiogiai ar netiesiogiai dalyvauti bet kokiame sandoryje su į sąrašą įtrauktu Rusijos juridiniu asmeniu, įstaiga ar organizacija arba tokiu, kuris priklauso į sąrašą įtrauktiems juridiniams asmenims, įstaigoms ar organizacijoms arba veikia jų vardu, išimtis, kai sandoriai yra griežtai būtini siekiant užtikrinti galimybę pasinaudoti teismo, administracinėmis ar arbitražo procedūromis valstybėje narėje, taip pat pripažinti valstybėje narėje priimti teismo ar arbitražo sprendimą arba užtikrinti jo vykdymą, jei tokie sandoriai yra suderinami su Reglamento Nr. 833/2014 ir Reglamento (ES) Nr. 269/2014 tikslais (žr. Reglamento Nr. 833/2014 5aa straipsnio 3 dalies g punktą, įtrauktą 2022 m. liepos 21 d. Tarybos reglamentu (ES) 2022/1269, kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 833/2014 dėl ribojamųjų priemonių atsižvelgiant į Rusijos veiksmus, kuriais destabilizuojama padėtis Ukrainoje (OL L 193, 2022, p. 1)).
42      Pridurtina, kad, atsižvelgiant į iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 12 straipsnį, taikaus sutarties šalių susitarimo siekis nėra atsietas nuo Sąjungos teisės taikymo srities: Reibel bet kuriuo atveju ir nepriklausomai nuo taikaus susitarimo formos tektų pareiga netenkinti reikalavimo, kurį draudžiama taikyti pagal šio reglamento 11 straipsnio 1 dalį, taip pat ir savo iniciatyva.
43      Pakankamai rūpestingas Sąjungos ekonominės veiklos vykdytojas turėtų numatyti, kad arbitražo procedūra vyktų Sąjungos teritorijoje. Tačiau iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 13 straipsnio e punktu taip pat galėtų būti grindžiama arbitražo institucijos, jeigu ji būtų ne Sąjungos teritorijoje, pareiga užtikrinti Sąjungos teisės laikymąsi. Vis dėlto pagrindinėje byloje toks klausimas nekyla, nes arbitražo institucija yra Švedijoje.
44      Tokios kontrolės intensyvumas taip pat bus nustatytas nagrinėjant antrąjį prejudicinį klausimą.
45      Reikėtų įspėti apie tai Sąjungos ekonominės veiklos vykdytojus, pasirašančius sutartį, į kurią įtraukta tokia sąlyga, kokia yra Reibel ir Stankoimport saistančioje sutartyje, kurios turinys primintas šios išvados 6 punkte.
46      Žr. 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 84 punktas).
47      Žr. 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 82 punktas).
48      Žr. 1999 m. birželio 1 d. Sprendimą Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, 37 punktas) ir 2006 m. spalio 26 d. Sprendimą Mostaza Claro
(C‑168/05, EU:C:2006:675, 35 punktas).
49      Tenkančiais pirmiausia pagal Niujorko konvenciją, kurioje numatyta arbitražo sprendimų, susijusių su viešosios tvarkos laikymusi, teisminė kontrolė (žr. šios konvencijos V straipsnį ir 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 116 punktas).
50      Žr. 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 83 punktas). Apie tokį savarankiškumo įgijimą kalbama jau 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendime International Skating Union / Komisija (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012, 193 punktas).
51      Teisingumo Teismas išsamiai aprašo plačią jos taikymo sritį 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimo Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617) 86 punkte.
52      2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimas Royal Football Club Seraing
(C‑600/23, EU:C:2025:617, 87 punktas).
53      Žr. 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Royal Football Club Seraing
(C‑600/23, EU:C:2025:617, 87 punktas).
54      Žr. 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Royal Football Club Seraing
(C‑600/23, EU:C:2025:617, 87 punktas).
55      Kitaip tariant, generalinės advokatės T. Ćapeta teigimu, „poreikis patikrinti arbitražo sprendimo atitiktį viešajai tvarkai yra, nes šios taisyklės gali būti tiek svarbios viešajam interesui, kad šalys negali laisva valia nuspręsti jų netaikyti“ (generalinės advokatės išvada, pateikta byloje Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:24, 72 punktas)).
56      Žr. 2024 m. spalio 4 d. Sprendimą Real Madrid Club de Fútbol
(C‑633/22, EU:C:2024:843, 35 punktas).
57      Žr. 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimą International Skating Union / Komisija
(C‑124/21 P, EU:C:2023:1012, 192 ir 193 punktai bei juose nurodyta jurisprudencija).
58      2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimas Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 89 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
59      1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyva dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288). Žr. 2006 m. spalio 26 d. Sprendimą Mostaza Claro
(C‑168/05, EU:C:2006:675, 36–38 punktai). Taip pat žr. 2009 m. spalio 6 d. Sprendimą Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, 51 ir 52 punktai).
60      1988 m. gruodžio 21 d. Pirmoji Tarybos direktyva valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 92).
61      Žr. 2015 m. liepos 16 d. Sprendimą Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, 52 punktas).
62      Žr. šios išvados 58 punktą.
63      Žr. ESS 3 straipsnio 1 dalį.
64      Žr. ESS 21 straipsnio 1 dalį.
65      Žr. ESS 21 straipsnio 2 dalies a, b ir c punktus.
66      Žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimą Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 115 ir 150 punktai) ir 2020 m. rugsėjo 17 d. Sprendimą Rosneft ir kt. / Taryba
(C‑732/18 P, EU:C:2020:727, 115 punktas).
67      Žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimą Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 150 punktas).
68      Sąjungos teisės sistemoje viešosios tvarkos laikymasis nėra vienintelis šalių laisvos valios apribojimas (žr. 2000 m. birželio 6 d. Sprendimą Angonese (C‑281/98, EU:C:2000:296, 34 punktas), 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Courage ir Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, 24 punktas), taip pat 2007 m. gruodžio 11 d. Sprendimą International Transport Workers' Federation ir Finnish Seamen's Union (C‑438/05, EU:C:2007:772, 33 ir 34 punktai)).
69      Žr. 2009 m. spalio 6 d. Sprendimą Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, 51 ir 53 punktai).
70      Pagal analogiją žr. 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 88 ir 89 punktai).
71      Dėl palyginimo su iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsniu žr. šio reglamento 1, 6, 7, 9 ir 14 straipsnius.
72      Žr. Reglamento (ES) 2025/1494 22 konstatuojamąją dalį.
73      Žr. 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 95 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
74      2025 m rugpjūčio 1 d. sprendimas (C‑600/23, EU:C:2025:617).
75      T. y. vienašališkai primestą atitinkamiems privatiems asmenims (žr. 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 92 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija, taip pat 93, 96 ir 106 punktai).
76      2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimas Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 101 punktas).
77      Žr. šios išvados 47 ir 48 punktus.
78      2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimas Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 102 ir 103 punktai).
79      Siekdami nustatyti tokį nesuderinamumą, nacionaliniai teismai gali gauti pagalbą iš Teisingumo Teismo, vykstant procesui dėl prejudicinio sprendimo priėmimo, kuris yra „esminė Sutartyse nustatytos sistemos, leidžiančios [šiems] teismams užtikrinti veiksmingą iš Sąjungos teisės kylančių asmenų teisių teisminę gynybą, sudedamoji dalis“ (2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimas Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 77 punktas)).
80      Pagal analogiją žr. 2023 m. rugsėjo 14 d. Sprendimą Tuk Tuk Travel
(C‑83/22, EU:C:2023:664, 45 punktas).
81      Šiuo klausimu taip pat žr. 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 115 punktas).
82      Vis dėlto „akivaizdus“ nesuderinamumo pobūdis neturėtų būti aiškinamas pernelyg siaurai, atsižvelgiant į šios išvados 75 punkte primintą reikalavimą ir siekiamą tikslą panaikinti bet kokį nesuderinamumą su Sąjungos viešąja tvarka. Taigi privatiems asmenims pagal Sąjungos teisę suteiktų teisių veiksmingumas neatrodo suderinamas su apsiribojimu akivaizdaus nesuderinamumo atvejais.
83      Tai pabrėžia ir Komisija savo darbo dokumente „Commission consolidated FAQs on the implementation of Council Regulation n°833/2014 and Council Regulation n°269/2014“, paskutinį kartą atnaujintame 2026 m. sausio 23 d. (žr. šio dokumento 87 išnašą, p. 420).
84      Kursyvu išskirta mano.
85      Kuriais siekiama pratęsti įsipareigojimo, garantijos ar žalos atlyginimo įsipareigojimo terminą arba juos apmokėti, ypač jeigu tai finansinė garantija ar finansinis žalos atlyginimo įsipareigojimas, kad ir kokia būtų jų forma.
86      Žr. dokumento „ES ribojamųjų priemonių veiksmingo įgyvendinimo geriausios praktikos atnaujinta redakcija“ (2022 m. birželio 27 d. Tarybos dokumentas Nr. 10572/22) 33 punktą. Taip pat žr. generalinio advokato R. Norkaus išvadą, pateiktą byloje Čiekuri‑Shishki
(C‑480/24, EU:C:2025:672, 68 punktas).
87      1992 m. gruodžio 7 d. Tarybos reglamentas, draudžiantis tenkinti Irako reikalavimus dėl sutarčių ir sandorių, kurių vykdymui turėjo įtakos Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos rezoliucija Nr. 661 (1990) ir kitos susijusios rezoliucijos (OL L 361, 1992, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 18 t., p. 222).
88      Reglamento Nr. 3541/92 ketvirta ir penkta konstatuojamosios dalys.
89      Žr. šios išvados 41 punktą.
90      Generalinio advokato R. Norkaus žodžiais, vartojamais išvadoje, pateiktoje byloje Čiekuri‑Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, 70 punktas).
91      Kai reikalavimų netenkinimo sąlyga taikoma reikalavimams, kuriuos pateikia asmenys ir subjektai, nurodyti Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalies a ir c punktuose, taip pat siekiama neleisti, kad šie asmenys galėtų gauti kompensaciją už neigiamus jų atžvilgiu priimtų priemonių padarinius (pagal analogiją žr. generalinio advokato P. Mengozzi išvadą, pateiktą byloje SH (C‑168/17, EU:C:2018:798, 50 punktas)).
92      Tuo metu Teisingumo Teismas rėmėsi Reglamento Nr. 833/2014, iš dalies pakeisto Reglamentu (ES) Nr. 1290/2014, redakcija (žr. šios išvados 7 išnašą).
93      2017 m. kovo 28 d. Sprendimas Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 150 punktas).
94      Byloje, kurioje priimtas 2017 m. kovo 28 d. Sprendimas Rosneft
(C‑72/15, EU:C:2017:236), ieškovas pagrindinėje byloje buvo subjektas, kuriam tiesiogiai taikomi kai kurie apribojimai, nustatyti Reglamentu Nr. 833/2014, iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 1290/2014, ir kuris pateko į šio reglamento 11 straipsnio 1 dalies a punkto taikymo sritį.
95      Žr. 2021 m. lapkričio 11 d. Sprendimą Bank Sepah (C‑340/20, EU:C:2021:903, 66 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
96      Šiuo klausimu žr. generalinio advokato R. Norkaus išvadą, pateiktą byloje Čiekuri‑Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, 61 ir paskesni punktai).
97      Žr. 2025 m. kovo 13 d. Sprendimą Shuvalov / Taryba (C‑271/24 P, EU:C:2025:180, 78 punktas) ir 2026 m. vasario 5 d. Sprendimą VEB.RF / Taryba (C 572/24 P, EU:C:2026:74, 138 punktas).
98      Primintina, kad Belgijos valdžios institucijos atitinkamas prekes priskyrė „dvejopo naudojimo prekėms“, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 428/2009 (žr. šios išvados 7 punktą).
99      Tiesa, sutartis buvo sudaryta 2015 m., kai draudimas parduoti ir eksportuoti dvejopo naudojimo prekes jau buvo įsigaliojęs. Vis dėlto pagal Reglamento Nr. 833/2014 11 straipsnio 1 dalį netenkinant reikalavimų neapsiribojama vien tais, kurie susiję su sutartimis, jau galiojusiomis šio reglamento įsigaliojimo dieną, o tai akivaizdžiai labiau apsaugo Sąjungos ekonominės veiklos vykdytojų interesus.