Дело C‑584/17 P
ADR Center SpA
срещу
Европейска комисия
Решение на Съда (трети състав) от 16 юли 2020 година
„Обжалване — Арбитражна клауза — Споразумения за отпускане на безвъзмездни средства, сключени по линия на специалната програма „Гражданско правосъдие“ за периода 2007—2013 г. — Одитни доклади, които поставят под съмнение допустимостта на някои разходи — Решение на Европейската комисия да изиска възстановяване на недължимо платените суми — Член 299 ДФЕС — Правомощие на Комисията да приема решения, които представляват изпълнително основание, в рамките на договорни правоотношения — Компетентност на съда на Съюза — Ефективна съдебна защита“
1.        Комисия — Правомощия — Изпълнение на бюджета на Съюза — Вземания на Съюза по договор, сключен от институция — Събиране с решение, което е изпълнително основание — Правомощие за приемане на такова решение в рамките на договорни правоотношения — Правно основание — Договорен произход на вземането — Липса на релевантност
(член 299, първа алинея ДФЕС; член 79, параграф 2 от Регламент № 966/2012 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 51—58 и 61)
2.        Жалба за отмяна — Актове, подлежащи на обжалване — Понятие — Актове, които произвеждат задължително правно действие — Жалба, която всъщност се отнася до спор с договорен характер — Липса на компетентност на съда на Съюза — Недопустимост
(членове 263 ДФЕС, 272 ДФЕС, 274 ДФЕС и 299 ДФЕС)
(вж. т. 62—65)
3.        Жалба за отмяна — Актове, подлежащи на обжалване — Актове, които произвеждат задължително правно действие — Жалба, която всъщност се отнася до спор с договорен характер — Решение на Комисията, което представлява изпълнително основание за целите на събирането на вземане — Акт, който е предназначен да произведе задължителни последици извън договорното правоотношение и предполага упражняване на властнически правомощия — Компетентност на съда на Съюза — Необходимост от арбитражна клауза, с която се предоставя такава компетентност — Допустимост
(членове 263 ДФЕС, 274 ДФЕС и 299 ДФЕС; член 79, параграф 2 от Регламент № 966/2012 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 69—73)
4.        Жалба за отмяна — Компетентност на съда на Съюза — Обхват — Съдебен контрол по отношение на решение на Комисията, което представлява изпълнително основание за целите на събирането на вземане — Компетентност да се разгледат както основанията, с които се оспорва законосъобразността на такова решение, така и основанията, изведени от нарушение на договорните задължения, във връзка с които е прието решението — Възможност съдът да преквалифицира жалбата, за да може да разгледа основанията, изведени от нарушение на договорните задължения — Зачитане на правото на ефективна съдебна защита — Липса
(членове 263 ДФЕС и 272 ДФЕС; член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз; член 79, параграф 2 от Регламент № 966/2012 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 80—89)
Резюме
С решение ADR Center/Комисия (C‑584/17 P), постановено на 16 юли 2020 г., Съдът отхвърля жалбата на италианското дружество ADR Center SpA (наричано по-нататък „ADR“) срещу решението на Общия съд(1), с което същият отхвърля жалбата му, от една страна, за отмяна на решение на Комисията(2) за възстановяване на част от финансовата помощ, изплатена на ADR в изпълнение на три споразумения за отпускане на безвъзмездни средства, и от друга страна, за осъждането на тази институция да му заплати остатъка от дължимата сума по тези споразумения, както и обезщетение за вреди.
ADR е дружество, което извършва услуги в областта на извънсъдебното уреждане на спорове. През 2008 г. Комисията сключва с няколко консорциума с координатор ADR три споразумения за отпускане на безвъзмездни средства по линия на програмата „Гражданско правосъдие“, като в споразуменията са включени арбитражни клаузи в полза на съда на Съюза. След извършени одити Комисията започва процедура по възстановяване на недължимо платените суми. Тъй като ADR не връща тези суми, на 27 юни 2014 г. Комисията издава решение, което представлява изпълнително основание по смисъла на член 299 ДФЕС. След като Общият съд отхвърля жалбата му против това решение на Комисията, ADR подава разглежданата жалба до Съда. С нея ADR се оплаква в частност от допусната от Общия съд грешка при тълкуването, от една страна, на принципа, който урежда финансовата помощ от Съюза, и от друга страна, на член 299, първа алинея ДФЕС, член 47 от Хартата на основните права на Съюза и член 79 от Финансовия регламент(3).
В този контекст Съдът най-напред разглежда въпроса за правомощието на Комисията да приема решения, представляващи изпълнително основание, в рамките на договорни правоотношения. В това отношение той подчертава, че член 299, първа алинея ДФЕС се прилага към всички актове на институции на Съюза, с които се установява парично задължение, а след това пояснява, че тази разпоредба сама по себе си не е достатъчно правно основание за приемането на актове, които представляват изпълнително основание. Освен това Съдът констатира, че член 79, параграф 2 от Финансовия регламент предоставя на Комисията правомощието официално да установи свое вземане по отношение на лица, различни от държавите членки, чрез решение, което представлява изпълнително основание, и че тази разпоредба се прилага по отношение на всички операции, свързани с бюджета на Съюза. Затова Съдът потвърждава извода на Общия съд, че нито член 299 ДФЕС, нито член 79, параграф 2 от Финансовия регламент провеждат разграничение според това дали е договорен, или недоговорен произходът на вземането, което официално се установява с решение, представляващо изпълнително основание. Съответно Съдът постановява, че тези разпоредби предоставят компетентност на Комисията да издава решения, представляващи изпълнително основание, въпреки че става дума за парично задължение с договорен характер.
По-нататък Съдът подчертава, че при наличието на договор, който обвързва жалбоподателя и една от институциите на Съюза, съдът на Съюза може да бъде сезиран с жалба на основание член 263 ДФЕС само ако обжалваният акт е предназначен да произведе задължителни правни последици, които излизат извън договорното правоотношение между страните и предполагат упражняване на властническите правомощия, възложени на институцията съдоговорител. В този смисъл, като потвърждава съображенията на Общия съд, Съдът констатира, че представляващите изпълнително основание по член 299 ДФЕС решения на Комисията за събиране на нейни вземания предполагат упражняване на такива властнически правомощия и че задължителните последици на тези решения произтичат не от сключените от институцията споразумения за отпускане на безвъзмездни средства, а от разпоредбите на член 299 ДФЕС във връзка с член 79, параграф 2 от Финансовия регламент. В допълнение Съдът отбелязва, че когато Комисията упражнява тези властнически правомощия, за да приема актове, чиито правни последици настъпват извън договорното правоотношение, каквито са решенията, представляващи изпълнително основание, въпросните актове попадат в обхвата на компетентността на съда на Съюза и могат да се оспорват с жалба за отмяна на основание член 263 ДФЕС. Съдът обаче пояснява, че правомощието да Комисията да приема представляващи изпълнително основание решения в рамките на договорните си правоотношения трябва да е налице само по отношение на договорите, които съдържат арбитражна клауза в полза на съда на Съюза, за да не се стигне до ограничаване на компетентността на националните съдилища и да не се остави възможност на Комисията да заобикаля разпределението на правомощията между националните съдилища и съда на Съюза.
Накрая Съдът се произнася по въпроса съвместима ли е с принципа на ефективна съдебна защита, закрепен в член 47 от Хартата на основните права, практиката на Общия съд, според която при сезирането му с жалба за отмяна против представляващо изпълнително основание решение, приемано при упражняване на специфично правомощие, отделно от договорното правоотношение между страните, съдът на Съюза би трябвало да преценява само основанията, с които се оспорва законосъобразността на този акт, и да обявява за недопустимо посочването на всяко основание, изведено от неизпълнение на клаузите на съответния договор или нарушение на разпоредбите на приложимото за договора национално право. Така Съдът подчертава, че дори ако съдът на Съюза преквалифицира отнесената до него жалба за отмяна като подадена както на основание член 263 ДФЕС, така и на основание член 272 ДФЕС, за да може да разгледа свързаните с договора основания на жалбата, подобна преквалификация не би могла да осигури ефективна съдебна защита. Всъщност Съдът намира, че доколкото зависи не само от волята на съда, но и от условието жалбоподателят да не се противопостави изрично на преквалификацията и някое от предявените в жалбата основания да е изведено от нарушение на нормите, уреждащи съответното договорно правоотношение, въпросната преквалификация не осигурява зачитане на правото на ефективна съдебна защита, което изисква съдът да разгледа всички фактически и правни въпроси от значение за спора, с който е сезиран. Затова Съдът заключава, че Общият съд е допуснал грешка при прилагането на правото, когато е постановил, че в производството по жалба на основание член 263 ДФЕС съдът на Съюза трябва да преценява законосъобразността на обжалвания акт само от гледна точка на правото на Съюза, а с иск на основание член 272 ДЕС ищецът има право да изтъква само неизпълнение на клаузите на съответния договор или нарушение на приложимото за договора право. Съдът обаче уточнява, че тъй като Общият съд е извършил пълен анализ на всички фактически и правни въпроси от значение за произнасянето по спора, допуснатата от него грешка не се е отразила на диспозитива на обжалваното съдебно решение. По тази причина Съдът в крайна сметка отхвърля като безпредметни доводите за нарушение на принципа на ефективна съдебна защита.
1      Решение на Общия съд от 20 юли 2017 г., ADR Center/Комисия (T‑644/14, EU:T:2017:533).
2      Решение C(2014) 4485 окончателен на Комисията от 27 юни 2014 г.
3      Регламент (ЕС, Евратом) № 966/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 25 октомври 2012 година относно финансовите правила, приложими за общия бюджет на Съюза и за отмяна на Регламент (ЕО, Евратом) № 1605/2002 на Съвета (ОВ L 298, 2012 г., стр. 1).