62024CJ0080
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (четвърти състав)
9 октомври 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Договори за потребителски кредити — Директива 2008/48/ЕО — Член 22, параграф 2 — Императивен характер на тази директива — Прехвърляне в полза на трето лице на вземането, което потребител има към банка — Директива 93/13/ЕИО — Член 6, параграф 1 — Член 7, параграф 1 — Неравноправни клаузи в потребителските договори — Служебна проверка от националния съд на неравноправния характер на клаузите от договор за прехвърляне на вземане, които не са предмет на висящия пред този съд спор“
По дело C‑80/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Sąd Rejonowy dla Warszawy Śródmieścia w Warszawie (Районен съд Варшава — Варшава Център, Полша) с акт от 22 януари 2024 г., постъпил в Съда на 1 февруари 2024 г., в рамките на производство по дело
Zwrotybankowe.pl sp. z o.o.
срещу
Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A.
СЪДЪТ (четвърти състав),
състоящ се от: I. Jarukaitis, председател на състава, K. Lenaerts, председател на Съда, изпълняващ функцията на съдия от четвърти състав, M. Condinanzi, N. Jääskinen, и R. Frendo (докладчик), съдии,
генерален адвокат: L. Medina,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за Zwrotybankowe.pl sp. z o.o., от A. Tomaszewska, radca prawny,
–
за Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A., от A. Kuzawińska, M. Malciak и W. J. Wandzel, adwokaci,
–
за полското правителство, от B. Majczyna, в качеството на представител,
–
за Европейската комисия, от P. Kienapfel и U. Małecka, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 30 април 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 22, параграф 2 от Директива 2008/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета (ОВ L 133, 2008 г., стр. 66), както и на член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 г. относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между Zwrotybankowe.pl sp. z o.o., дружество с ограничена отговорност по полското право, и Powszechna Kasa Oszczędności Bank Polski S.A. (наричано по-нататък „PKO Bank Polski“), банка, по повод на вземането, което има потребител към тази банка, чийто приобретател е жалбоподателят в главното производство.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 93/13
3
Член 6, параграф 1 от Директива 93/13 предвижда:
„Държавите членки определят изискването, включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици да не са обвързващи за потребителя, при условията на тяхното национално право, и че договорът продължава да действа за страните по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи“.
4
Член 7, параграф 1 от този закон гласи следното:
„Държавите членки осигуряват, че в интерес на потребителите и конкурентите, съще[с]твуват подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици“.
Директива 2008/48
5
Член 22 от Директива 2008/48 е озаглавен „Хармонизация и императивен характер на настоящата директива“, а параграф 2 от него предвижда следното:
„Държавите членки гарантират, че потребителите не могат да се откажат от правата, предоставени им с разпоредбите на националното законодателство, привеждащо в изпълнение или съответстващо на настоящата директива“.
6
Съгласно член 23от тази директива, озаглавен „Санкции“:
„Държавите членки установяват система от санкции за нарушаване на националните разпоредби, приети съгласно настоящата директива, и вземат всички необходими мерки за гарантирано прилагане на тези санкции. Предвидените санкции следва да бъдат ефективни, пропорционални и възпиращи“.
Полското право
7
Член 47 от ustawa o kredycie konsumenckim (Закон за потребителския кредит) от 12 май 2011 г. (Dz. U., бр. 126, позиция 715), в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „Законът за потребителския кредит“), транспонира Директива 2008/48 в полския правен ред.
8
Член 45, параграф 1 от Закона за потребителския кредит гласи:
„Ако кредиторът наруши член 29, параграф 1, член 30, параграф 1, точки 1—8, 10, 11 и 14—17, членове 31—33, член 33a и член 36a—36с [от настоящия закон], потребителят, след като изпрати писмено изявление до кредитора, връща кредита без лихвите и другите дължими на кредитора разходи в срока и по начина, определени в договора“.
9
Член 509, параграф 1 от полския Kodeks cywilny (Граждански кодекс) от 23 април 1964 г. (Dz. U., 1964 г., бр.° 16, позиция 93), в редакцията му, приложима към спора в главното производство, предвижда:
„Кредиторът може без съгласието на длъжника да цедира вземането си на трето лице (прехвърляне на вземане), освен ако това би противоречало на закона, съдържанието на договора или естеството на задължението“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
10
С иска си Zwrotybankowe.pl иска от Sąd Rejonowy dla Warszawy — Śródmieścia w Warszawie (Районен съд Варшава — Варшава Център, Полша), който е запитващата юрисдикция, да осъди PKO Bank Polski да му заплати сумата от 4537,45 PLN (полски злоти) (около 1050 евро), заедно със законната лихва за забава и съдебните разноски.
11
Zwrotybankowe.pl предявява този иск въз основа на договор за цесия, сключен с потребител (наричан по-нататък „договорът за цесия“), с който потребителят му прехвърля правото да претендира всички парични вземания, които могат да бъдат предявени срещу PKO Bank Polski. Разглежданото в главното производство вземане е възникнало вследствие на наложена санкция по член 45, параграф 1 от Закона за потребителския кредит, транспониращ член 23 от Директива 2008/48, поради неизпълнението от страна на тази банка на задълженията ѝ за предоставяне на информация по този закон. Договорът предвижда, че като насрещна престация за уговорената цесия потребителят получава 50 % от събраното от посочената банка главно вземане.
12
PKO Bank Polski иска посочената жалба да бъде отхвърлена, като изтъква, че Zwrotybankowe.pl не разполага с активна процесуална легитимация спрямо банката, тъй като естеството на вземането, чието събиране се иска, не допуска то да може да бъде прехвърляно на трето лице. По същество тя поддържа, че при всички положения не е нарушила задълженията си за предоставяне на информация по договора за кредит с посочения потребител.
13
В този контекст запитващата юрисдикция иска да се установи, на първо място, как следва да се тълкува въведената с член 22, параграф 2 от Директива 2008/48 забрана, според която потребителят не може да се отказва от правата, които са му предоставени по силата на съответните разпоредби от националното право. Тази юрисдикция иска да се установи дали посочената забрана се прилага и по отношение на предвидената в националната правна уредба възможност потребителят да прехвърли правата си на трето лице, което да ги упражнява от свое име и което по-специално впоследствие да получи възнаграждение в размер на 50 % от получените суми, като възстанови останалите 50 % на потребителя.
14
В това отношение запитващата юрисдикция счита, че понятието за отказ по член 22, параграф 2 от Директива 2008/48 трябва да се тълкува широко, така че да включва и такова положение. Всъщност основната цел на тази директива била да защити съответния потребител от неравноправните клаузи в договорите за кредит, а не да създаде източник на обогатяване за трети лица, които не са страни по сключения договор за кредит.
15
На второ място, ако не се възприемело това широко тълкуване, запитващата юрисдикция има съмнения дали член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкуват в смисъл, че в рамките на задължението си да провери служебно неравноправния характер на дадена договорна клауза, националният съд е длъжен да провери служебно и клаузите от договора за цесия, сключен между цедента потребител и неговия цесионер, когато от този договор се извежда правното основание на иска, с който цесионерът предявява вземанията на потребителя срещу кредитора.
16
В това отношение запитващата юрисдикция отбелязва, че в случая установяването на неравноправния характер на клаузите от договора за цесия би могло да обуслови неговата нищожност, така че Zwrotybankowe.pl би било лишено от активна процесуална легитимация и следователно искът в главното производство би следвало да бъде отхвърлен.
17
Тази юрисдикция подчертава отрицателните последици, които биха произтекли за съответния потребител, който при тези обстоятелства не би получил дори частта от претендираното от кредитора вземане в съответствие са уговореното в договора за цесия. Освен това контролът за неравноправност на клауза от договора за цесия би се осъществил в отсъствието на този потребител и без да може по причини, свързани с националните процесуални норми, да му се осигури възможност да участва в производството и да изрази становището си по въпроса.
18
В този контекст Sąd Rejonowy dla Warszawy Śródmieścia w Warszawie (Районен съд Варшава — Варшава Център, Полша) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 22, параграф 2 от Директива [2008/48] да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, позволяваща потребител да прехвърли правата, предоставени му с разпоредбите на националното законодателство, транспониращо тази директива, в полза на трето лице, което не е потребител?
2)
Трябва ли член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива [93/13] да се тълкуват в смисъл, че задължението на съда да провери служебно дали договорна клауза е неравноправна се отнася и за клауза от договор за прехвръляне на вземания, сключен между потребител и трето лице, ако в съдебно производство третото лице обосновава с този договор своята активна процесуална легитимация да предяви иск срещу продавача или доставчика, който е първоначалният съдоговорител на потребителя?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
19
С първия въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 22, параграф 2 от Директива 2008/48 изключва национална правна уредба, която позволява на потребителя да прехвърли в полза на трето лице, което не е потребител, вземане, основано на нарушение на право, което му предоставя националната правна уредба, транспонираща тази директива.
20
В самото начало следва да се припомни, че обстоятелството, че спорът в главното производство е само между търговци, не е пречка да се приложи нито Директива 2008/48, нито Директива 93/13, тъй като приложното поле на тези директиви зависи не от това кои са страните по този спор, а от качеството на страните по разглеждания в главното производство договор за кредит (вж. в този смисъл решения от 11 септември 2019 г., Lexitor, C‑383/18, EU:C:2019:702, т. 20, и от 18 ноември 2020 г., DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, т. 53 и 54).
21
В случая разглежданото в главното производство вземане произтича от договор за кредит, сключен между потребител и PKO Bank Polski, и е придобито от Zwrotybankowe.pl по силата на договор за цесия, поради което тези две директиви се прилагат към спора в главното производство.
22
Освен това трябва да се припомни, че Директива 2008/48 е приета с двояката цел да се осигури високо и равностойно равнище на защита на интересите на всички потребители в Европейския съюз и да се улесни изграждането на добре функциониращ вътрешен пазар на потребителски кредити (решения от 5 септември 2019 г., Pohotovosť, C‑331/18, EU:C:2019:665, т. 41, и от 26 март 2020 г., Mikrokasa и Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty, C‑290/18, EU:C:2019:236, т. 44 и цитираната съдебна практика). По-специално, член 22, параграф 2 от тази директива гарантира високо равнище на защита на потребителите, като забранява всякакъв отказ от правата, които им предоставя посочената директива.
23
Запитващата юрисдикция счита, че понятието за отказ, съдържащо се в тази разпоредба, трябва да се тълкува широко, за да включва цедирането на правата, които съответният потребител черпи от Директива 2008/48, и по този начин би могло да се противопостави на такова прехвърляне, дори то да е допустимо съгласно националното право.
24
В самото начало следва да се отбележи, че текстът на член 22, параграф 2 от Директива 2008/48 не уточнява какво следва да се разбира под отказ от правата, предоставени на потребителите съгласно националното законодателство, транспониращо посочената директива. Ето защо тази разпоредба следва да се анализира с оглед на нейния контекст и на целите, преследвани от правната уредба, от която тя е част, припомнени в точка 22 от настоящото решение (вж. в този смисъл решение от 26 април 2022 г., Landespolizeidirektion Steiermark (Максимална продължителност на граничния контрол на вътрешните граници), C‑368/20 и C‑369/20, EU:C:2022:298, т. 56 и цитираната съдебна практика).
25
В това отношение Съдът вече е трябвало да се произнесе относно тълкуването на разпоредба от правото на Съюза, която има за цел да осигури високо равнище на защита на по-слабата страна по договор в случай на цедиране на правата на тази страна на търговско дружество. Всъщност по делото, по което е постановено решение от 29 февруари 2024 г., Eventmedia Soluciones (C‑11/23, EU:C:2024:194), Съдът по същество проверява дали член 15 от Регламент (ЕО) № 261/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 11 февруари 2004 година относно създаване на общи правила за обезщетяване и помощ на пътниците при отказан достъп на борда и отмяна или голямо закъснение на полети, и за отмяна на Регламент (ЕИО) № 295/91 (ОВ L 46, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 12, стр. 218) позволява да се договори клауза, забраняваща на пътника да прехвърля правата си, които има срещу опериращия въздушен превозвач, и по-специално правото на обезщетение. Този член 15 е озаглавен „Недопускане на дерогации“, а параграф 1 от него гласи, че предвидените съгласно този регламент задължения на въздушните превозвачи по отношение на пътниците не могат да бъдат ограничавани или отменяни, по-специално чрез дерогиране или рестриктивна клауза в договора за превоз.
26
Съдът постановява, че с оглед на целта за високо равнище на защита на пътниците във въздушния транспорт, и за да се гарантира ефективността на правото на обезщетение на тези пътници, трябва да се считат за недопустими по смисъла на посочения член 15 не само дерогациите или ограниченията, които се отнасят пряко до посоченото право като такова, но и тези, които в ущърб на посочените пътници ограничават условията за упражняване на това право във връзка с приложимите правни разпоредби (вж. в този смисъл решение от 29 февруари 2024 г., Eventmedia Soluciones, C‑11/23, EU:C:2024:194, т. 43).
27
Всъщност, за да се осигури високо равнище на защита на пътниците във въздушния транспорт и да им се позволи да упражняват ефективно правата си, на пътника с отменен полет следва да се гарантира свободата да избере най-ефективния начин да защити правото си, по-специално като му се даде възможност да реши да се обърне пряко към опериращия въздушен превозвач, да сезира компетентните съдилища или, когато това е предвидено в релевантното национално право, да прехвърли вземането си на трето лице, за да си спести трудностите и разходите, които могат да го разубедят да предприеме лични действия по отношение на този превозвач, когато финансовият интерес е ограничен (решение от 29 февруари 2024 г., Eventmedia Soluciones, C‑11/23, EU:C:2024:194, т. 44).
28
Така Съдът стига до извода, че целта за високо равнище на защита на пътниците във въздушния транспорт не допуска в договор за превоз да бъде включена клауза, забраняваща прехвърлянето на правата, които тези пътници черпят от Регламент № 261/2004 (вж. в този смисъл решение от 29 февруари 2024 г., Eventmedia Soluciones, C‑11/23, EU:C:2024:194, т. 46).
29
От това по аналогия следва, че целта за високо равнище на защита на потребителите не допуска описаното от запитващата юрисдикция широко тълкуване на понятието за отказ, съдържащо се в член 22, параграф 2 от Директива 2008/48, което би довело до забрана и на прехвърлянето на правата, които те черпят от тази директива. Всъщност такова прехвърляне представлява една от правните възможности, които може да предвиди националният правен ред, за да позволи на потребителите да защитят правата си, като се избегнат трудностите и разходите, които могат да ги разубедят да предприемат лично действия срещу съответния продавач или доставчик.
30
С оглед на всички изложени съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 22, параграф 2 от Директива 2008/48 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която позволява на потребител да прехвърли в полза на трето лице, което не е потребител, вземане, основано на нарушение на право, предоставено му от националната правна уредба, транспонираща тази директива.
По втория въпрос
31
С втория въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкуват в смисъл, че национална юрисдикция може и дори трябва да проверява служебно неравноправния характер на клауза, съдържаща се в сключен от потребител договор за прехвърляне на вземане, когато страни по спора, с който е сезирана тази юрисдикция, са дружеството цесионер и продавач или доставчик, и този спор не е относно договора за цесия, а е относно вземането на потребителя към продавача или доставчика.
32
От акта за преюдициално запитване е видно, че спорът в главното производство се отнася до вземането, произтичащо от договора за кредит, сключен между PKO Bank Polski и потребител, което вземане последният е прехвърлил на Zwrotybankowe.pl. Следователно договорът за цесия не е предмет на този спор и посоченият потребител не е страна в образуваното по иска на Zwrotybankowe.pl съдебно производство.
33
При това положение, след като се запознава с договора за цесия, от който Zwrotybankowe.pl черпи активната си процесуална легитимация, запитващата юрисдикция обосновава втория преюдициален въпрос с практиката на Съда, която задължава националния съд да провери служебно евентуално неравноправния характер на договорна клауза, когато са налице необходимите за това правни и фактически обстоятелства.
34
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика, когато са налице необходимите за това правни и фактически обстоятелства, националният съд всъщност е длъжен служебно да преценява неравноправния характер на договорните клаузи, попадащи в приложното поле на Директива 93/13, и по този начин да компенсира неравнопоставеността, съществуваща между потребителя и продавача или доставчика (вж. в този смисъл решение от 11 март 2020 г., Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, т. 26).
35
При това положение Съдът подчертава също, на първо място, че служебната проверка, която сезираният национален съд трябва задължително да извърши по силата на Директива 93/13, е ограничена до договорните клаузи, чийто неравноправен характер може да се установи въз основа на правните и фактическите обстоятелства, съдържащи се в преписката, с която разполага този национален съд (вж. в този смисъл решение от 11 март 2020 г., Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, т. 27).
36
По-нататък той уточнява, че посоченият национален съд е длъжен служебно да разпореди действия по събиране на доказателства, доколкото вече съдържащите се в преписката правни и фактически обстоятелства пораждат сериозни съмнения относно неравноправния характер на някои клаузи, които, макар да не са оспорени от потребителя, са свързани с предмета на спора и следователно служебната проверка, която този съд следва да направи, изисква да се извършат такива действия по събиране на доказателства (решение от 11 март 2020 г., Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, т. 38). Всъщност при липса на ефективен контрол върху потенциалната неравноправност на клаузите от съответния договор не би могло да се гарантира спазването на предоставените с Директива 93/13 права (решение от 7 ноември 2019 г., Profi Credit Polska, C‑419/18 и С‑483/18, EU:C:2019:930, т. 66 и цитираната съдебна практика).
37
Накрая Съдът все пак приема, че само в рамките на предмета на спора, с който е сезиран, националният съд е призван да провери служебно договорна клауза с оглед на защитата, която трябва да предостави на потребителя по силата на Директива 93/13, за да се избегне опасността исканията на последния да бъдат отхвърлени със съдебен акт, придобил евентуално силата на пресъдено нещо, докато те биха могли да бъдат уважени, ако същият потребител не беше пропуснал поради незнание да се позове на неравноправния характер на тази клауза (вж. в този смисъл решение от 11 март 2020 г., Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, т. 32).
38
От съображенията, изложени в точки 34—37 от настоящото решение, следва, че задължението на националния съд да провери служебно определени договорни клаузи е в сила и по отношение на клаузите, които, макар и да не са оспорени от съответния потребител, се съдържат в договора, предмет на спора, и че тази проверка е обоснована от изискването за защита, която трябва да се предостави на този потребител по силата на Директива 93/13.
39
От акта за преюдициално запитване обаче е видно, че Zwrotybankowe.pl иска PKO Bank Polski да бъде осъдена да плати сума по вземане, произтичащо от договор за кредит, сключен от потребител с тази банка, като посоченото вземане следва от твърдяното неизпълнение на задълженията по Директива 2008/48 за предоставяне на информация при сключването на този договор. В своя защита PKO Bank Polski твърди по-специално, че по силата на член 22, параграф 2 от Директива 2008/48 това вземане, с което жалбоподателят в главното производство обосновава активната си процесуална легитимация, не може да бъде предмет на договор за цесия.
40
От това следва, че договорната клауза, посочена от запитващата юрисдикция в преюдициалния ѝ въпрос, не попада в предмета на спора, с който тя е сезирана, поради което, в съответствие със съдебната практика, цитирана в точка 37 от настоящото решение, тази юрисдикция не може да я подложи на служебна проверка с оглед на защитата, която трябва да бъде предоставена на този потребител по силата на Директива 93/13.
41
Освен това, що се отнася до иска, предявен от дружество, на което е прехвърлено вземането на потребител срещу неговия съдоговорител, който е продавач или доставчик, следва да се констатира, че както отбелязва генералният адвокат в точка 32 от представеното заключение, исковото производство между двама продавачи или доставчици не се характеризира с неравнопоставеността, съществуваща в исковото производство между потребителя и продавача или доставчика, който е негов съдоговорител (вж. в този смисъл решение от 11 април 2024 г., Air Europa Líneas Aéreas, C‑173/23, EU:C:2024:295, т. 38).
42
Всъщност, както е посочено в точка 34 от настоящото решение, Съдът вече е подчертал, че именно поради съществуващото неравенство между потребителя и продавача или доставчика националният съд е длъжен служебно да поверява неравноправния характер на договорните клаузи, попадащи в приложното поле на Директива 93/13, и по този начин да компенсира тази неравнопоставеност.
43
От това следва, че за разлика от хипотезата, разгледана в цитираната в точка 34 от настоящото решение съдебна практика, за да се осигури ефективността на търсената с Директива 93/13 система за защита на потребителя, не е необходимо националният съд, сезиран със спор между двама продавачи или доставчици, като например дружество, на което са прехвърлени правата на потребител, и продавача или доставчика, който е съдоговорител на последния, да проверява служебно дали клауза, съдържаща се в сключения от потребителя договор, не е евентуално неравноправна (решение от 11 април 2024 г., Air Europa Líneas Aéreas, C‑173/23, EU:C:2024:295, т. 39).
44
Освен това, както отбелязва запитващата юрисдикция, в настоящия случай установяването на неравноправния характер на една или повече клаузи от договора за цесия, при положение че договорът не може да се изпълни без тези клаузи, би могло да означава, че цесионерът, по-конкретно Zwrotybankowe.pl, не разполага с активна процесуална легитимация, а следователно и че в рамките на висящото пред тази юрисдикция производство потребителят цедент не може да получи каквото и да било обезщетение. Подобно положение би могло да засегне отрицателно ефективната защита на потребителя, тъй като той би бил лишен, най-малкото в непосредствен план, от частта от вземането, което се е надявал да получи чрез сключването на договора за цесия, без дори да е имал възможност да бъде изслушан в това отношение, тъй като той не е страна по спора в главното производство.
45
От това следва, че член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13 не изискват националният съд да проверява служебно евентуално неравноправния характер на клауза в договор за прехвърляне на вземане, сключен между потребител и лицето, на което той е прехвърлил правата си, когато спорът, с който е сезиран националният съд, се отнася не до този договор за цесия, а до вземането на потребителя спрямо банката, с която той е сключил договор за кредит.
46
При тези обстоятелства единствено националният съд може да прецени дали и в каква степен неговото вътрешно право му позволява, или дори го задължава, да провери дали Zwrotybankowe.pl разполага с активна процесуална легитимация, по-специално като разгледа съдържанието на договора, който евентуално предоставя на Zwrotybankowe.pl такава процесуална легитимация, но който не е предмет на спора, с който е сезиран този съд. Същевременно, за да се спази принципът на ефективност на правото на Съюза, прилагането на национална процесуална разпоредба не може да прави невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени по-специално от Директива 93/13 (вж. в този смисъл решение от 17 май 2022 г., SPV Project 1503 и др., C‑693/19 и C‑831/19, EU:C:2022:395, т. 60). Така националният съд трябва да следи дали тази разпоредба не поражда неблагоприятни последици за съответния потребител, когато последният не е имал възможност да изтъкне доводите си в рамките на обсъждане при условията на състезателност (вж. в този смисъл решение от 11 април 2024 г., Air Europa Líneas Aéreas, C‑173/23, EU:C:2024:295, т. 44).
47
С оглед на всички изложени съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкуват в смисъл, че национална юрисдикция не е длъжна да проверява служебно неравноправния характер на клауза, съдържаща се в сключен от потребител договор за прехвърляне на вземане, когато страни по спора, с който е сезирана тази юрисдикция, са дружеството цесионер и продавач или доставчик, и този спор не е относно договора за цесия, а е относно вземането на потребителя към продавача или доставчика.
По съдебните разноски
48
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:
1)
Член 22, параграф 2 от Директива 2008/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска национална правна уредба, която позволява на потребител да прехвърли в полза на трето лице, което не е потребител, вземане, основано на нарушение на право, предоставено му от националната правна уредба, транспонираща тази директива.
2)
Член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори
трябва да се тълкуват в смисъл, че
национална юрисдикция не е длъжна да провери служебно неравноправния характер на клауза, съдържаща се в сключен от потребител договор за прехвърляне на вземане, когато страни по спора, с който е сезирана тази юрисдикция, са дружеството цесионер и продавач или доставчик, и този спор не е относно договора за цесия, а е относно вземането на потребителя към продавача или доставчика.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: полски.