РЕШЕНИЕ НА ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯ СЪД (първи състав)
2 декември 2008 година
Дело T-471/04
Georgios Karatzoglou
срещу
Европейска агенция за възстановяване (ЕАВ)
„Публична служба — Срочно нает служител — Връщане на Първоинстанционния съд за ново разглеждане след отмяна на решението — Прекратяване на договор — Задължение за мотивиране — Злоупотреба с власт — Принцип на добрата администрация“
Предмет: Жалба за отмяна на Решението на ЕАВ от 26 февруари 2004 г., прекратяващо договора, с който жалбоподателят е назначен на работа
Решение: Отхвърля жалбата. Г-н Georgios Karatzoglou и Европейската агенция за възстановяване (ЕАВ) понасят направените от тях съдебни
разноски пред Съда и Първоинстанционния съд.
Резюме
1.      Длъжностни лица — Срочно наети служители — Различни условия за работа — Прекратяване на договора за неопределено време на
срочно нает служител — Задължение за мотивиране — Липса
(член 25, втора алинея от Правилника за длъжностните лица; член 11 и член 47, точка 2, буква а) от Условията за работа на
другите служители)
2.      Длъжностни лица — Жалба — Правни основания — Злоупотреба с власт — Понятие
3.      Длъжностни лица — Срочно наети служители — Прекратяване на договора за неопределено време на срочно нает служител — Предложение
за преместване в друга страна — Отказ
1.      По отношение на едностранното прекратяване на договора за неопределено време на срочно нает служител, изрично предвидено в
член 47, точка 2, буква a) от Условията за работа на другите служители, компетентният орган има широко право на преценка,
което служителят признава в момента на наемането му. Едностранното прекратяване намира своето основание в трудовия договор
и поради това няма нужда да бъде мотивирано. Срочно наетият служител, чието правоотношение се основава на договор, който при
спазване на приложимото право подлежи на едностранно прекратяване и без да се излагат мотиви, съществено се отличава в това
отношение от длъжностното лице. Срочно наетият служител не се ползва от стабилността на трудовата заетост, гарантирана на
длъжностното лице, тъй като първият по дефиниция изпълнява служебните си задължения само за ограничен период. Ето защо положението
на срочно наетия служител се различава от това на длъжностно лице, за което се прилага Правилникът, и поради това е изключено
предвиденото най-общо в член 11 от Условията за работа на другите служители прилагане по аналогия на член 25, втора алинея
от Правилника, който предвижда задължение за мотивиране на решението с неблагоприятни последици за длъжностното лице.
(вж. точки 35 и 36)
Позоваване на: Съд — 18 октомври 1977 г., Schertzer/Парламент, 25/68, Recueil, стp. 1729, точки 39 и 40; 19 юни 1992 г., V./Парламент,
C‑18/91 P, Recueil, стp. I‑3997, точка 39; Първоинстанционен съд — 28 януари 1992 г., Speybrouck/Парламент, T‑45/90, Recueil,
стp. II‑33, точка 93; 17 март 1994 г., Hoyer/Комисия, T‑51/91, Recueil FP, стp. I‑A‑103 и II‑341, точка 27; 15 февруари 2005 г.,
Pyres/Комисия, T‑256/01, Recueil FP, стp. I‑A‑23 и II‑99, точка 43; 6 юни 2006 г., Girardot/Комисия, T‑10/02, Recueil FP,
стp. I‑A‑2‑129 и II‑A‑2‑609, точка 72
2.      Понятието за злоупотреба с власт има точно определено значение, което се отнася до използването от административен орган на
правомощията му с цел, различна от тази, с оглед на която са му били възложени. Едно решение е опорочено поради злоупотреба
с власт само ако въз основа на обективни, относими и непротиворечиви доказателства изглежда, че е било прието с цел да постигне
различни от изложените в него цели. В това отношение не е достатъчно лицето да посочи някои факти в подкрепа на своите твърдения —
необходимо е още да представи достатъчно конкретни, обективни и непротиворечиви косвени доказателства, които да потвърдят
тяхната достоверност или поне правдоподобност, а при липса на такива истинността на твърденията на съответната институция
не би могла да бъде оспорена.
(вж. точки 49 и 50)
Позоваване на: Първоинстанционен съд — 5 юли 2000 г., Samper/Парламент, T‑111/99, Recueil FP, стp. I‑A‑135 и II‑611, точка 64;
19 септември 2001 г, E/Комисия, T‑152/00, Recueil FP, стp. I‑A‑179 и II‑813, точка 69; 13 декември 2005 г., Cwik/Комисия,
T‑155/03, T‑157/03 и T‑331/03, Recueil FP, стp. I‑A‑411 и II‑1865, точки 179 и 180
3.      В изпълнение на принципа на добрата администрация административното ръководство е длъжно, когато се произнася по положението
на служител, да вземе предвид всички фактори, които могат да определят неговото решение, и при това посоченото ръководство
трябва да отчете не само интереса на службата, но и този на засегнатия служител. Административното ръководство, което вместо
да прекрати договора на срочно нает служител, му предлага преместване в друга страна, при прекратяването на договора на отказал
преместването служител отчита не само интереса на службата, но и този на посочения служител.
(вж. точки 56—58)
Позоваване на: Първоинстанционен съд — 16 март 2004 г., Afari/ЕЦБ, T‑11/03, Recueil FP, стp. I‑A‑65 и II‑267, точка 42; Съд
на публичната служба — 13 декември 2007 г., Sequeira Wandschneider/Комисия, F‑28/06, все още непубликувано в Recueil, точка 150