62021CC0083
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MACIEJA SZPUNARA
od 7. srpnja 2022. (
1
)
Predmet C‑83/21
Airbnb Ireland UC,
Airbnb Payments UK Ltd
protiv
Agenzia delle Entrate,
uz sudjelovanje:
Presidenza del Consiglio dei Ministri,
Ministero dell’Economia e delle Finanze,
Federazione delle Associazioni Italiane Alberghi e Turismo - Federalberghi,
Renting Services Group Srl,
Codacons - Coordinamento delle Associazioni e dei Comitati di tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e dei consumatori
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Usluge informacijskog društva – Elektronička trgovina – Internetska platforma za posredovanje u prometu nekretninama – Direktiva 2000/31/EZ – Članak 1. stavak 5. točka (a) – Direktiva 2006/123/EZ – Usluge na unutarnjem tržištu – Članak 2. stavak 3. – Isključenje ‚područja oporezivanja’ iz tih direktiva – Direktiva (EU) 2015/1535 – Postupak pružanja informacija u području tehničkih propisa i pravila o uslugama informacijskog društva – Članak 1. točka 1. podtočke (e) i (f) – Pojmovi ‚propis o uslugama’ i ‚tehnički propis’ – Iznajmljivanje stambenih prostora u trajanju od najviše 30 dana – Obvezivanje pružatelja usluga posredovanja u prometu nekretninama, među ostalim na internetskoj platformi, da dostavljaju podatke koji se odnose na ugovore o najmu poreznim tijelima i primjenjuju porez po odbitku na izvršena plaćanja – Obvezivanje pružatelja usluga koji nemaju stalnu poslovnu jedinicu u Italiji da imenuju poreznog zastupnika – Članak 56. UFEU‑a – Slobodno pružanje usluga – Ograničavajuća priroda – Opravdanje – Učinkovitost poreznog nadzora i borba protiv izbjegavanja plaćanja poreza – Proporcionalnost – Članak 267. treći stavak UFEU‑a”
Uvod
1.
Internetske platforme davatelji su takozvanih usluga „informacijskog društva”, odnosno, jednostavnije, usluga koje se pružaju na internetu, koje ne samo onima koji obavljaju djelatnost u profesionalne svrhe nego i pojedincima koji ne obavljaju gospodarsku djelatnost omogućuju da ponude potrošačima usluge različite prirode tako da se međusobno povežu.
2.
Razvoj tih platformi brojnim je pojedincima omogućio da, s jedne strane, pružaju usluge izvan gospodarske djelatnosti u punom opsegu i, s druge strane, dobiju te usluge po cijenama koje su često puno povoljnije od onih koje primjenjuju osobe koje obavljaju djelatnost u profesionalne svrhe. Stoga su navedene platforme pridonijele, ako ne stvaranju dosad nepostojećih tržišta, barem eksponencijalnom razvoju određenih tržišta usluga zbog povećanja ponude i potražnje. Istodobno su pridonijele pogoršanju brojnih socijalnih, političkih, administrativnih i pravnih problema, koji su povezani s golemim razvojem tih usluga.
3.
Stoga se postavlja pitanje u kojoj mjeri internetske platforme trebaju također pridonijeti rješavanju problema povezanih s njihovim funkcioniranjem. Podrazumijeva se da pronalazak tih rješenja mora biti u skladu sa zakonom i osobito pravom Unije. Naime, uslugama koje se pružaju na internetu prirodno je svojstvena prekograničnost jer na internetu nije važan zemljopisni položaj pružatelja i primatelja usluge. Posebnost internetskih platformi proizlazi iz činjenice da su njihove usluge, koje se pružaju na internetu i stoga u pravilu mogu biti prekogranične, usko povezane s uslugama koje zatim pružaju njihovi korisnici, pri čemu su te usluge najčešće „stvarne” i pružaju se na određenom fizičkom mjestu. Stoga se tim platformama znatno izmijenila priroda prekograničnih usluga, ne samo u tome što se omogućilo masovno pružanje i korištenje usluga, nego su i te usluge postale mješovite jer su usko povezane s uslugama koje se naknadno pružaju i koje nemaju to svojstvo.
4.
Ta istinska promjena paradigme zahtijeva ponovno razmatranje određenih načela prava Unije, osobito načela slobodnog pružanja usluga, kako bi se odgovorilo na nove izazove koje pretpostavlja funkcioniranje internetskih platformi. Ovim se predmetom Sudu pruža prilika da odluči o mjerama koje države članice mogu donijeti kao odgovor na jedan od tih izazova, odnosno onaj koji se odnosi na porezni tretman usluga koje pruža posrednik na internetskim platformama.
Pravni okvir
Pravo Unije
5.
Člankom 1. stavkom 1. i člankom 1. stavkom 5. točkom (a) Direktive 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine (Direktiva o elektroničkoj trgovini) (
2
) određuje se:
„1.   Ova direktiva ima za cilj doprinijeti pravilnom funkcioniranju unutarnjeg tržišta osiguranjem slobodnog kretanja usluga informacijskog društva između država članica.
[…]
5.   Ova Direktiva se ne odnosi na:
(a)
područje oporezivanja;
[…]”
6.
Člankom 1. stavkom 1. i člankom 2. stavkom 3. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (
3
) određuje se:
„Članak 1.
1.   Ovom direktivom određuju se opće odredbe kojima se pružateljima usluga olakšava ostvarivanje slobode poslovnog nastana te slobodno kretanje usluga uz istodobno održavanje visokog stupnja kvalitete tih usluga.
[…]
Članak 2.
[…]
3.   Ova se direktiva ne primjenjuje na područje oporezivanja.”
7.
Člankom 1. stavkom 1. točkama (b), (e), (f) i (g) Direktive (EU) 2015/1535 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. rujna 2015. o utvrđivanju postupka pružanja informacija u području tehničkih propisa i pravila o uslugama informacijskog društva (
4
) utvrđuje se:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(b)
‚usluga’, znači svaka usluga informacijskog društva, to jest svaka usluga koja se obično pruža uz naknadu, na daljinu, elektroničkim sredstvima te na osobni zahtjev primatelja usluga.
[…]
(e)
‚propis o uslugama’ znači zahtjev opće naravi koji se odnosi na uspostavljanje i obavljanje uslužnih djelatnosti u okviru značenja iz točke (b), posebno odredbi koje se odnose na pružatelja usluga, usluge i primatelja usluga, isključujući sva pravila koja nisu izričito usmjerena na usluge definirane u toj točki.
Za potrebe ove definicije:
i.
smatra se da se neki propis izričito odnosi na usluge informacijskog društva kada je, s obzirom na njegovo obrazloženje i praktični dio, specifičan cilj i svrha svih ili nekih njegovih pojedinačnih odredbi regulirati takve usluge na eksplicitan i ciljani način;
ii.
neće se smatrati da je neki propis izričito usmjeren na usluge informacijskog društva ako na te usluge utječe samo posredno i usputno;
(f)
‚tehnički propis’ znači tehničke specifikacije i ostali zahtjevi ili propisi koji se odnose na usluge, uključujući odgovarajuće administrativne odredbe pridržavanje kojih je obavezno, de jure ili de facto, kada je riječ o stavljanju na tržište, pružanju neke usluge, poslovnom nastanu nekog operatera usluga ili korištenju u nekoj državi članici ili najvećem dijelu iste, kao i zakonima i drugim propisima država članica, osim onih navedenih u članku 7. koji zabranjuju proizvodnju, uvoz, marketing ili korištenje nekog proizvoda ili zabranjuju pružanje ili korištenje neke usluge ili poslovni nastan kao operatera usluga.
De facto tehnički propisi uključuju:
[…]
iii.
tehničke specifikacije ili druge zahtjeve ili pravila o uslugama povezane s fiskalnim ili financijskim mjerama koje utječu na potrošnju proizvoda ili usluga kroz poticanje pridržavanja takvih tehničkih specifikacija ili drugih zahtjeva ili propisa o uslugama; nisu uključene tehničke specifikacije ili drugi zahtjevi ili propisi o uslugama povezani s nacionalnim sustavima socijalnog osiguranja.
[…]
(g)
‚nacrt tehničkog propisa’ znači tekst neke tehničke specifikacije ili drugog zahtjeva ili propisa o uslugama, uključujući administrativne odredbe, formulirane s ciljem njihova donošenja ili donošenja u obliku nekog tehničkog propisa, koji je u fazi pripreme tijekom koje se još uvijek mogu napraviti bitne izmjene.”
8.
Na temelju članka 5. stavka 1. prvog podstavka te direktive:
„Pridržavajući se članka 7., države članice [Europskoj] [k]omisiji bez odlaganja dostavljaju sve nacrte tehničkih propisa, osim ako se njima u cijelosti prenosi tekst međunarodne ili europske norme, u kom su slučaju dovoljne informacije o toj normi; one Komisiji istodobno dostavljaju obrazloženje u kojemu navode razloge za donošenje tehničkog propisa, ako ti razlozi već nisu pojašnjeni u nacrtu.”
Talijansko pravo
9.
Člankom 4. decreta‑legge n. 50 convertito con modificazioni dalla L. 21 giugno 2017, n. 96 – Disposizioni urgenti in materia finanziaria, iniziative a favore degli enti territoriali, ulteriori interventi per le zone colpite da eventi sismici e misure per lo sviluppo (Uredba sa zakonskom snagom br. 50, koja je uz izmjene Zakonom br. 96 od 21. lipnja 2017. pretvorena u zakon, o hitnim odredbama u području financija, inicijativama u korist lokalnih tijela, dodatnim intervencijama za pomoć područjima pogođenima potresom i mjerama razvoja) od 24. travnja 2017. (
5
), kako je izmijenjen (u daljnjem tekstu: Uredba sa zakonskom snagom br. 50), utvrđuje se porezni sustav za kratkoročni najam nekretnina izvan gospodarske djelatnosti (u daljnjem tekstu: sporni porezni sustav).
10.
Sporni porezni sustav primjenjuje se na ugovore o najmu stambenih prostora koje sklapaju fizičke osobe izvan gospodarske djelatnosti na razdoblje od najviše 30 dana, neovisno o tome sklapaju li se izravno s najmoprimcima ili posredstvom osoba koje obavljaju djelatnost posredovanja u prometu nekretninama „ili osoba koje upravljaju internetskim platformama” (članak 4. stavak 1. Uredbe sa zakonskom snagom br. 50).
11.
Od 1. lipnja 2017. na prihode od takvih ugovora o najmu neobvezno se primjenjuje cedularni porez po odbitku po stopi od 21 % umjesto standardnog poreza na dohodak (članak 4. stavak 2. Uredbe sa zakonskom snagom br. 50).
12.
Osobe koje obavljaju djelatnosti posredovanja u prometu nekretninama koje se odnose na prethodno navedeni najam, „kao i osobe koje upravljaju internetskim platformama”, obvezne su dostaviti podatke o ugovorima o najmu sklopljenima posredstvom njihovih posrednika prije 30. lipnja godine koja slijedi godini na koju se ti podaci odnose. Nedostavljanje navedenih podataka, kao i dostavljanje nepotpunih ili netočnih podataka kažnjava se novčanom kaznom (članak 4. stavak 4. Uredbe sa zakonskom snagom br. 50).
13.
Osobe koje su rezidenti na talijanskom državnom području i koje obavljaju djelatnosti posredovanja u prometu nekretninama, „kao i osobe koje upravljaju internetskim platformama”, kad naplaćuju najamninu ili naknade povezane s prethodno navedenim ugovorima o najmu ili kad sudjeluju u stadiju plaćanja tih najamnina ili naknada, trebaju kao osobe koje naplaćuju porez primijeniti porez po odbitku od 21 % na iznos najamnine ili naknade prilikom plaćanja korisniku te taj porez po odbitku isplatiti poreznim tijelima. U slučaju da nije odabrana primjena sustava cedularnog oporezivanja po odbitku, smatra se da se porez po odbitku plaća na ime predujma (članak 4. stavak 5. Uredbe sa zakonskom snagom br. 50).
14.
Osobe koje nisu rezidenti, a obavljaju iste djelatnosti i imaju stalnu poslovnu jedinicu u Italiji ispunjavaju obveze koje proizlaze iz spornog poreznog sustava posredstvom svoje stalne poslovne jedinice. Osobe koje nisu rezidenti i za koje se smatra da nemaju stalnu poslovnu jedinicu u Italiji obvezne su u svojstvu osobe odgovorne za plaćanje poreza imenovati poreznog zastupnika. Ako ne imenuju poreznog zastupnika, osobe koje su rezidenti na talijanskom državnom području i koje pripadaju istoj skupini kao i prethodno navedene osobe solidarno su odgovorne s potonjim osobama za primjenu i isplatu poreza po odbitku na iznos najamnina i naknada povezanih s ugovorima o najmu (članak 4. stavak 5.bis Uredbe sa zakonskom snagom br. 50).
15.
Odredbe za provedbu članka 4. stavaka 4., 5. i 5.bis Uredbe sa zakonskom snagom br. 50 trebalo je utvrditi odlukom ravnatelja porezne uprave.
Činjenice, postupak i prethodna pitanja
16.
Tužitelji iz glavnog postupka, Airbnb Ireland UC i Airbnb Payments UK Ltd (u daljnjem tekstu zajedno: Airbnb) pripadaju svjetskoj grupi Airbnb koja upravlja platformom za posredovanje u prometu nekretninama na internetu pod istim imenom. Na toj se platformi mogu povezati, s jedne strane, najmodavci koji raspolažu smještajem i, s druge strane, osobe koje traže tu vrstu smještaja, na način da se korisniku naplaćuje iznos povezan sa stavljanjem na raspolaganje smještaja prije početka najma i da se taj iznos prenese najmodavcu nakon završetka najma ako najmoprimac nije imao prigovora (
6
).
17.
Airbnb je podnio Tribunaleu amministrativo regionale del Lazio (Okružni upravni sud za Lacij, Italija) tužbu za poništenje, s jedne strane, odluke br. 132395 ravnatelja porezne uprave od 12. srpnja 2017. kojom se provodi sporni porezni sustav i, s druge strane, kružnog dopisa o tumačenju br. 24 porezne uprave od 12. listopada 2017. u pogledu spornog poreznog sustava.
18.
Airbnb je u prilog svojoj tužbi tvrdio da je spornim poreznim sustavom u talijansko pravo uveden „tehnički propis” ili „propis o uslugama” i da je taj propis prethodno trebalo prijaviti Komisiji u skladu s člankom 5. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 2015/1535. Airbnb je tvrdio i da se obvezama predviđenima tim sustavom u području prijenosa podataka i oporezivanja povrijedilo načelo slobodnog pružanja usluga. Usto je tvrdio da obveza imenovanja poreznog zastupnika koju imaju sve osobe koje upravljaju internetskom platformom za posredovanje u prometu nekretninama i koje nisu rezidenti ili nemaju poslovni nastan u Italiji predstavlja neproporcionalno ograničenje temeljnih sloboda, poput slobodnog pružanja usluga.
19.
Prvostupanjski sud odbio je tužbu presudom od 18. veljače 2019. Airbnb je protiv te presude podnio žalbu sudu koji je uputio zahtjev.
20.
Odlukom od 11. srpnja 2019., koju je Sud zaprimio 30. rujna 2019., sud koji je uputio zahtjev uputio je Sudu zahtjev za prethodnu odluku u pogledu nekoliko odredbi prava Unije. Sud je u rješenju od 30. lipnja 2020., Airbnb Ireland i Airbnb Payments UK (C‑723/19, neobjavljeno, EU:C:2020:509), utvrdio da je taj zahtjev očito nedopušten jer nema naznaka koje bi mu omogućile da pruži koristan odgovor na postavljena pitanja te je pojasnio da mu sud koji je uputio zahtjev može uputiti novi zahtjev za prethodnu odluku.
21.
U tim je okolnostima Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Kako treba tumačiti izraze ‚tehnički propis’ o uslugama informacijskog društva i ‚propis o uslugama’ informacijskog društva iz Direktive […] 2015/1535 te, posebice, treba li te izraze tumačiti na način da uključuju i porezne mjere kojima se izravno ne uređuje posebna usluga informacijskog društva, ali da su u svakom slučaju takve prirode da se s njima usklađuje konkretno poslovanje unutar države članice, osobito nalaganjem svim pružateljima usluga posredovanja u vezi s nekretninama, uključujući, dakle, subjekte bez poslovnog nastana koji pružaju vlastite internetske usluge, sporednih i osnovnih obveza da učinkovito naplaćuju poreze koje duguju zakupodavci, kao što je:
(a)
prikupljanje podataka koji se odnose na kratkoročne ugovore o najmu sklopljene nakon posredničke usluge i njihova naknadna dostava poreznim tijelima države članice;
(b)
porez po odbitku dugovan poreznim tijelima u pogledu udjela iznosa koje su najmoprimci platili najmodavcima i naknadna uplata tih iznosa u državnu riznicu[?]
2.
(a)
Traži se od Suda da se očituje o tome: (a) protivi li se načelu slobodnog pružanja usluga iz članka 56. UFEU‑a i, ako se smatraju primjenjivima u predmetnom području, sličnim načelima koja proizlaze iz [direktiva 2000/31 i 2006/123] nacionalna mjera kojom se posrednicima u vezi s nekretninama koji posluju u Italiji, uključujući, dakle, subjekte bez poslovnog nastana koji pružaju vlastite internetske usluge, propisuje obveza prikupljanja podataka koji se odnose na kratkoročne ugovore o najmu sklopljene uz njihovo sudjelovanje i naknadne dostave tih podataka poreznoj upravi u svrhu naplate izravnih poreza koje duguju korisnici usluge?
(b)
Protivi li se načelu slobodnog pružanja usluga iz članka 56. UFEU‑a i, ako se smatraju primjenjivima u predmetnom području, sličnim načelima koja proizlaze iz [direktiva 2000/31 i 2006/123] nacionalna mjera kojom se posrednicima u vezi s nekretninama koji posluju u Italiji, uključujući, dakle, subjekte bez poslovnog nastana koji pružaju vlastite internetske usluge, i koji sudjeluju u stadiju plaćanja po osnovi kratkoročnih ugovora o najmu sklopljenih uz njihovo sudjelovanje propisuje obveza primjene poreza po odbitku na ta plaćanja i naknadne uplate u državnu riznicu u svrhu naplate izravnih poreza koje duguju korisnici usluge?
(c)
U slučaju potvrdnog odgovora na prethodna pitanja, mogu li se načelo slobodnog pružanja usluga iz članka 56. UFEU‑a i, ako se smatraju primjenjivima u predmetnom području, slična načela koja proizlaze iz [direktiva 2000/31 i 2006/123] ipak ograničiti u skladu s pravom Unije nacionalnim mjerama poput onih opisanih u točkama (a) i (b) s obzirom na to da je inače neučinkovita naplata izravnih poreza koje duguju korisnici usluge?
(d)
Mogu li se načelo slobodnog pružanja usluga iz članka 56. UFEU‑a i, ako se smatraju primjenjivima u predmetnom području, slična načela koja proizlaze iz [direktiva 2000/31 i 2006/123] ograničiti u skladu s pravom Unije nacionalnom mjerom kojom se posrednicima u vezi s nekretninama koji nemaju poslovni nastan u Italiji nalaže obveza imenovanja poreznog zastupnika koji je dužan u ime i za račun posrednika ispuniti nacionalne mjere opisane u točki (b) s obzirom na to da je inače neučinkovita naplata izravnih poreza koje duguju korisnici usluge.
3.
Treba li članak 267. treći stavak UFEU‑a tumačiti na način da sud u slučaju pitanja u vezi s tumačenjem prava Unije (primarnog ili sekundarnog) koje je postavila stranka, zajedno s točnim navođenjem teksta pitanja, ipak zadržava ovlast da samostalno formulira to pitanje utvrđujući u skladu s diskrecijskom ovlasti te prema najboljem znanju i uvjerenju upućivanja na pravo Unije i nacionalne odredbe koje su eventualno u suprotnosti s njim kao i jezičnu izreku upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku, pod uvjetom da je u okviru predmetnog područja, ili je dužan prihvatiti pitanje kako ga je formulirala stranka koja je podnijela takav prijedlog?”
22.
Sud je zaprimio je zahtjev za prethodnu odluku 9. veljače 2021. Pisana očitovanja podnijeli su Airbnb, Federazione delle Associazioni Italiane Alberghi e Turismo – Federalberghi (Savez talijanskih hotelijerskih i turističkih udruga – Federalberghi, Italija; u daljnjem tekstu: Federalberghi), talijanska, belgijska, češka, španjolska, francuska, nizozemska, austrijska i poljska vlada te Komisija. Airbnb, Federalberghi, talijanska, španjolska i francuska vlada te Komisija bili su zastupani na raspravi održanoj 28. travnja 2022.
Analiza
Prvo prethodno pitanje
23.
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 1. točku (f) Direktive 2015/1535 tumačiti na način da nacionalni propis kojim se posrednicima u kratkoročnom najmu nekretnina, uključujući posrednike koji svoju djelatnost obavljaju na internetu, nalaže obveza prikupljanja i dostave poreznim tijelima podataka koji se odnose na ugovore o najmu sklopljene nakon posredničke usluge, kao i, ako ti posrednici sudjeluju u stadiju plaćanja najma, obveza primjene poreza po odbitku koji treba platiti na iznose koje su najmoprimci isplatili najmodavcima i uplate tog poreza u državnu riznicu, čini „tehnički propis” u smislu te odredbe.
Primjenjivost Direktive 2015/1535 na porezne odredbe
24.
Sud je stranke i zainteresirane osobe koje su bile prisutne na raspravi ispitao o primjenjivosti Direktive 2015/1535 na mjere kao što su one iz spornog poreznog sustava s obzirom na to da se stavkom 2. članka 114. UFEU‑a, čiji je stavak 1. pravna osnova te direktive, isključuje primjena tog stavka 1. „na fiskalne odredbe”.
25.
Najprije moram naglasiti da se slažem s mišljenjem koje je iznijela, među ostalim, francuska vlada, prema kojem se članku 114. stavku 2. UFEU‑a načelno ne protivi primjenjivost Direktive 2015/1535 na fiskalne mjere. Naime, tu odredbu treba tumačiti na način da se odnosi na usklađivanje tih odredbi koje bi se moglo kvalificirati kao „pozitivno usklađivanje”. Takve se mjere u pogledu poreza i neizravnog oporezivanja donose na temelju članka 113. UFEU‑a.
26.
Suprotno tomu, Direktivom 2015/1535 ne provodi se takvo pozitivno usklađivanje. Tom se direktivom samo utvrđuju pravila kojima bi se države članice spriječile da donose mjere protivne pravilnom funkcioniranju unutarnjeg tržišta. Ta se pravila sastoje od postupovne obveze prijave određenih odredbi u fazi nacrta kako bi se preventivno provjerilo jesu li u skladu s pravilima o unutarnjem tržištu. Međutim, takva se provjera nipošto ne može izjednačiti s usklađivanjem tih odredbi sa zakonodavstvom Unije, kako se ono predviđa člankom 114. stavkom 1. UFEU‑a. Iako se Direktivom 2015/1535 provodi usklađivanje, ono se odnosi na postupovna pravila o donošenju zakona i drugih propisa država članica.
27.
Posljedično, člankom 114. stavkom 2. UFEU‑a prema mojem se mišljenju ne isključuje primjenjivost Direktive 2015/1535 na fiskalne odredbe kao što su one o kojima je riječ u ovom predmetu.
Kvalifikacija odredbi spornog poreznog sustava kao „propisa o uslugama”
28.
„Tehnički propis” u smislu članka 1. stavka 1. točke (f) Direktive 2015/1535 čini, među ostalim, „propis o uslugama”, kako je definiran u članku 1. stavku 1. točki (e) te direktive.
29.
Podsjećam na to da je „propis o uslugama” u skladu s tom definicijom zahtjev opće naravi koji se odnosi na uspostavljanje i obavljanje usluga informacijskog društva, posebno odredbi koje se odnose na pružatelja usluga, usluge i primatelja usluga, isključujući sva pravila koja nisu izričito usmjerena na takve usluge.
30.
Nesporno je da su usluge poput onih koje pruža Airbnb usluge informacijskog društva u smislu Direktive 2015/1535 (
7
). Preostaje utvrditi jesu li različite obveze koje posrednici u kratkoročnom najmu nekretnina imaju na temelju spornog poreznog sustava u skladu s drugim kriterijima utvrđenima u definiciji „propisa o uslugama”.
31.
Stranke raspravljaju o pitanju odnose li se te obveze na usluge informacijskog društva „na eksplicitan i ciljani način” ili samo „posredno i usputno” u smislu drugog podstavka definicije iz članka 1. stavka 1. točke (e) Direktive 2015/1535.
32.
S jedne strane, Federalberghi tvrdi da se spornim poreznim sustavom postojeći porezni sustav koji se primjenjuje na dugoročni najam samo proširuje na kratkoročni najam nekretnina. Prema njegovu mišljenju, cilj tog spornog sustava nije urediti usluge posredovanja kao takve, nego djelotvorno oporezivati najam nekretnina i time spriječiti izbjegavanje plaćanja poreza u tom sektoru. Osim toga, tvrdi da su različite obveze koje se navedenim sustavom nalažu posrednicima sastavljene na tehnološki neutralan način tako da se primjenjuju na posrednike koji obavljaju djelatnost na internetu i na posrednike koji obavljaju djelatnost drugim sredstvima. Međutim, prema mišljenju te stranke, subjekti na tržištu kratkoročnog najma koji ne obavljaju djelatnost na internetu nisu prisutni samo u teoriji.
33.
S druge strane, Airbnb tvrdi da je sporni porezni sustav zapravo bio osmišljen upravo kako bi se riješilo pitanje najma nekretnina ugovorenog preko posrednika na internetskim platformama kao što je platforma kojom upravlja Airbnb. Slažem se s tim argumentom. Naime, iz informacija iz spisa podnesenog Sudu jasno proizlazi da je sporni porezni sustav donesen kako bi se umanjilo masovno izbjegavanje plaćanja poreza u sektoru kratkoročnog najma nekretnina ugovorenog s pojedincima. Međutim, općepoznato je da se taj sektor tako snažno razvio zahvaljujući tim internetskim platformama, kao što je ona kojom upravlja Airbnb, i, prema tome, zahvaljujući uslugama informacijskog društva. Ako u tom sektoru postoje posrednici koji obavljaju djelatnost drugim sredstvima, smatram da njihovi tržišni udjeli moraju biti minimalni.
34.
Stoga se situacija iz glavnog postupka ne odnosi na puku primjenu već postojećih pravila, primjenjivih na pružatelje usluga koji ne obavljaju djelatnost na internetu, na usluge informacijskog društva (
8
), nego na utvrđivanje pravila čiji je cilj riješiti probleme koji su se konkretno pojavili u internetskom okruženju i koji se konkretno odnose na pružatelje internetskih usluga (
9
).
35.
Stoga se prema mojem mišljenju može smatrati da se obveze koje posrednici imaju na temelju spornog poreznog sustava konkretno odnose na usluge informacijskog društva a da pritom sam tehnološki neutralan tekst predmetnih nacionalnih odredbi ne može promijeniti tu ocjenu (
10
).
36.
Međutim, tom se analizom uzima u obzir samo jedan aspekt problema, odnosno samo onaj u kojem se to konkretno odnosi na pružatelje usluga informacijskog društva. Točno je da takav pristup može biti dovoljan u situaciji koja se odnosi na pravila čiji je cilj urediti same uvjete uspostavljanja i obavljanja djelatnosti na internetu (
11
) ili zabraniti takvu djelatnost (
12
). Suprotno tomu, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom predmetu, koja se odnosi na odredbe s različitim ciljevima, izrazito složena definicija „propisa o uslugama” zahtijeva, prema mojem mišljenju, razrađenije tumačenje kako bi se pravilno utvrdilo obuhvaća li se tim odredbama obveza prijave i obveza kažnjavanja koja prati prvonavedenu obvezu u slučaju njezine eventualne povrede, odnosno neprimjenjivost na pojedince odredbi koje je trebalo prijaviti (
13
).
37.
Takvo razrađeno tumačenje zahtijeva da se utvrdi je li konkretni cilj odredbe za koju se tvrdi da je tehnički propis urediti uspostavljanje ili obavljanje usluge informacijskog društva. Naime, na temelju zajedničkog tumačenja članka 1. stavka 1. točke (e) prvog podstavka i članka 1. stavka 1. točke (e) drugog podstavka podtočke i. Direktive 2015/1535 zaključujem da tekst te druge odredbe, prema kojem se „smatra […] da se neki propis izričito odnosi na usluge informacijskog društva kada je […] specifičan cilj i svrha […] regulirati takve usluge na eksplicitan i ciljani način”, treba shvatiti na način da se njime zahtijeva da je nekom propisu koji se odnosi na takve usluge specifičan cilj i svrha na eksplicitan i ciljani način urediti uspostavljanje i obavljanje tih usluga, odnosno pitanja navedena u prvonavedenoj odredbi.
38.
Kad je riječ o različitim obvezama koje posrednici imaju na temelju spornog poreznog sustava, slažem se s mišljenjem nekih zainteresiranih osoba koje su podnijele očitovanja u ovom predmetu, među ostalim poljske vlade, prema kojem tim obvezama nije specifičan cilj i svrha urediti uspostavljanje ili obavljanje usluga posredovanja u prometu nekretninama na internetu.
39.
Kao prvo, što se tiče obveze prikupljanja i pružanja informacija, smatram da treba utvrditi da se njome uopće ne nastoji urediti uspostavljanje ili obavljanje usluga posredovanja u kratkoročnom najmu nekretnina. Naime, pružanje informacija poreznoj upravi nema za cilj uređivanje djelatnosti posrednika, a čak ni izvršavanje nadzora nad njome, nego samo uređivanje djelatnosti njegovih klijenata najmodavaca. Stoga se ta obveza odnosi na djelatnost posrednika samo „usputno”, u smislu članka 1. stavka 1. točke (e) prvog podstavka i članka 1. stavka 1. točke (e) drugog podstavka podtočke ii. Direktive 2015/1535. Iako je navedena obveza izravna posljedica obavljanja usluge posredovanja u prometu nekretninama u Italiji koje iznajmljuju fizičke osobe, njome se ipak ne uvjetuje, suprotno onomu što tvrdi Airbnb, mogućnost obavljanja te djelatnosti (
14
) niti se utvrđuju način ili uvjeti obavljanja te djelatnosti. Ista obveza nastaje ex post zbog obavljanja djelatnosti i ne odnosi se na odnose posrednika s njegovim klijentima nego samo na njegove odnose s poreznom upravom (
15
).
40.
Kao drugo, što se tiče obveze primjene poreza po odbitku, ona je očito izravnije povezana s obavljanjem usluge posredovanja, s obzirom na to da se tom uslugom obuhvaća posredovanje u plaćanju najma. Naime, u skladu s tom obvezom posrednik ne prenosi najmodavcu ukupan iznos primljene najamnine (
16
), nego samo iznos koji preostane nakon primjene poreza po odbitku.
41.
Međutim, obveza primjene poreza po odbitku, poput obveze pružanja informacija, nema za cilj uređivanje usluge posredovanja, nego oporezivanje djelatnosti iznajmljivanja nekretnina na kojoj se temelji to posredovanje. Posrednikova primjena poreza po odbitku, koji sudjeluje u stadiju plaćanja, samo je instrument koji omogućuje postizanje tog cilja. Stoga se ta obveza, kao i obveza prikupljanja i pružanja informacija, odnosi na uslugu posredovanja samo usputno. U tom pogledu valja istaknuti, kao što to pravilno naglašava francuska vlada, da se tehnika primjene poreza po odbitku općenito upotrebljava u različitim područjima bez poveznice s uslugama informacijskog društva, kao što su radni odnosi ili oporezivanje dohodaka od kapitala. Stoga taj instrument nije ni u kojem pogledu specifičan za usluge informacijskog društva.
42.
Argument prema kojem je dotični posrednik obvezan uvesti tehničke i organizacijske postupke kako bi ispunio obveze koje proizlaze iz spornog poreznog sustava, koji je istaknuo Airbnb, ne može promijeniti moju ocjenu predmetnih obveza s gledišta Direktive 2015/1535. Naime, uvođenje takvih postupaka predstavljalo bi interne mjere pružatelja usluga u pogledu njegovih odnosa s upravom države članice u kojoj se nalazi mjesto pružanja usluga na kojima se temelji njegova usluga posredovanja. Međutim, takve mjere ne utječu na pružanje njegove usluge. Drukčije bi bilo samo ako bi u skladu s usputnim obvezama koje mu se nalažu pružatelj usluga morao izmijeniti načine obavljanja te usluge, na primjer tražiti od svojih klijenata dodatne informacije.
43.
Naposljetku, kao treće, kad je riječ o obvezi imenovanja poreznog zastupnika, sud koji je uputio zahtjev ne navodi je u svojem prvom prethodnom pitanju. Ipak ću radi sveobuhvatnosti navesti da, u skladu s mojom analizom u pogledu članka 1. stavka 1. točke (e) Direktive 2015/1535, ta obveza nije obuhvaćena opsegom definicije „propisa o uslugama”, s obzirom na to da se njome ne nastoji urediti uspostavljanje ili obavljanje usluge informacijskog društva, nego je ona samo administrativna posljedica pružanja takve usluge, usko povezana s obvezom primjene poreza po odbitku.
Tehnički propisi koji se de facto odnose na fiskalne mjere
44.
Na raspravi se razmatralo i pitanje treba li obveze koje za posrednike proizlaze iz spornog poreznog sustava kvalificirati kao „de facto tehničke propise”, u smislu članka 1. stavka 1. točke (f) drugog podstavka podtočke iii. Direktive 2015/1535, s obzirom na to da je riječ o pravilima o uslugama povezanim s fiskalnim mjerama.
45.
Međutim, kao što je to tvrdila francuska vlada, takva pravila donose se uz fiskalne mjere kojima se želi utjecati na potrošnju određenih proizvoda ili usluga, kao što su proizvodi manje štetni za okoliš ili energetski učinkovitiji proizvodi. Međutim, to nije cilj spornog poreznog sustava. Naime, kao što to uvjerljivo tvrdi talijanska vlada, njegov je cilj samo pojednostavnjenje naplate poreza i borba protiv izbjegavanja plaćanja poreza. Stoga su predmetne obveze fiskalne mjere u pravom smislu riječi i ne mogu se kvalificirati kao „de facto tehnički propisi” (
17
).
Prijedlog odgovora na prvo prethodno pitanje
46.
Stoga predlažem da se na prvo prethodno pitanje odgovori da članak 1. stavak 1. točku (f) Direktive 2015/1535, u vezi s njezinim člankom 1. stavkom 1. točkom (e), treba tumačiti na način da nacionalni propis kojim se posrednicima u kratkoročnom najmu nekretnina, uključujući posrednike koji svoju djelatnost obavljaju na internetu, nalaže obveza prikupljanja i dostave poreznim tijelima podataka koji se odnose na ugovore o najmu sklopljene nakon posredničke usluge, kao i, ako ti posrednici sudjeluju u stadiju plaćanja najma, obveza primjene poreza po odbitku koji treba platiti na iznose koje su najmoprimci isplatili najmodavcima i uplate tog poreza u državnu riznicu, ne čini „tehnički propis” u smislu prvonavedene odredbe.
Drugo prethodno pitanje
47.
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi znati treba li direktive 2000/31 i 2006/123, kao i članak 56. UFEU‑a, tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis kojim se posrednicima u kratkoročnom najmu nekretnina, uključujući posrednike koji svoju djelatnost obavljaju na internetu, nalaže:
(a)
obveza prikupljanja i dostave poreznim tijelima podataka koji se odnose na ugovore o najmu sklopljene nakon posredničke usluge;
(b)
ako ti posrednici sudjeluju u stadiju plaćanja najamnine, obveza primjene poreza po odbitku koji treba platiti na iznose koje su najmoprimci isplatili najmodavcima i uplate tog poreza u državnu riznicu, i
(c)
obveza imenovanja poreznog zastupnika ako dotični posrednik nema stalnu poslovnu jedinicu u Italiji.
Obveza obrazlaganja
48.
Što se tiče obveze prikupljanja i dostave informacija, Sud je u svojoj presudi Airbnb Ireland (
18
) presudio da je belgijski propis, kojim se nalažu obveze slične onima u ovom slučaju, isključen iz područja primjene Direktive 2000/31 jer se odnosi na „područje oporezivanja” u smislu članka 1. stavka 5. točke (a) te direktive.
49.
Prema mojem mišljenju, isti se zaključak nameće u pogledu pojma „područje oporezivanja” u smislu članka 2. stavka 3. Direktive 2006/123, tako da bi i nacionalni propis o kojem je riječ u ovom slučaju trebalo isključiti iz područja primjene te direktive.
50.
Osim toga, na ovaj se slučaj izravno može primijeniti razmatranje Suda u presudi Airbnb Ireland (
19
), u skladu s kojim se belgijski propis ne protivi članku 56. UFEU‑a.
Obveza primjene poreza po odbitku
51.
Sud je u presudi Airbnb Ireland (
20
) smatrao da je obveza pružanja informacija koja se nalaže pružateljima usluga posredovanja u kratkoročnom najmu nekretnina isključena iz područja primjene Direktive 2000/31 jer se odnosi na područje oporezivanja, s obzirom na to da te informacije prima porezna uprava, da je obveza dio poreznih propisa i da su informacije čije se pružanje tom obvezom nalaže sadržajem neodvojivo povezane s tim propisima, s obzirom na to da služe za identifikaciju stvarnog obveznika poreza, utvrđivanje osnovice za izračun potonjeg poreza i stoga njegova iznosa.
52.
Isto vrijedi a fortiori kad je riječ o obvezi primjene poreza po odbitku, koja je u punom smislu riječi porezna obveza. Stoga uopće nema dvojbe u pogledu toga da je ta obveza, kao i obveza pružanja informacija, obuhvaćena „područjem oporezivanja” u smislu članka 1. stavka 5. točke (a) Direktive 2000/31, kao i „područjem oporezivanja” u smislu članka 2. stavka 3. Direktive 2006/123.
53.
Stoga valja utvrditi da je obveza primjene poreza po odbitku isključena iz područja primjene direktiva 2000/31 i 2006/123.
54.
Nadalje, što se tiče članka 56. UFEU‑a, Sud je u presudi Airbnb Ireland smatrao da se toj odredbi ne protivi obveza prikupljanja i prijenosa informacija koju ispunjava posrednik u prometu nekretninama osobito jer se, prema njegovoj sudskoj praksi, taj članak 56. UFEU‑a ne odnosi na mjere čiji je jedini učinak opterećenje predmetnih usluga dodatnim troškovima i koje na isti način utječu na pružanje usluga između država članica kao i na pružanje usluga unutar iste države članice (
21
).
55.
Međutim, Airbnb u svojim očitovanjima neizravno osporava taj zaključak Suda i pritom tvrdi da se sudska praksa na kojoj se taj zaključak temelji odnosi na poreze i davanja koji se primjenjuju na djelatnosti prekograničnih pružatelja usluga i da su dodatni troškovi iz te sudske prakse izravno nastali tim oporezivanjem. Airbnb pak smatra da obveze koje ima na temelju spornog poreznog sustava ne proizlaze iz oporezivanja njegove djelatnosti, nego iz oporezivanja djelatnosti njegovih klijenata najmodavaca. Airbnb tvrdi da posljedično sudska praksa na kojoj se temelji točka 46. presude Airbnb Ireland nije primjenjiva na ovaj slučaj.
56.
Ta argumentacija nije neosnovana, barem u pogledu obveze primjene poreza po odbitku. Naime, ta obveza čini znatno veće opterećenje od puke obveze pružanja informacija, makar samo zbog financijske odgovornosti koja na temelju nje nastaje prema državi oporezivanja, ali i prema klijentima. Stoga mi se čini nužnim analizirati njezinu usklađenost s člankom 56. UFEU‑a.
57.
Podsjećam na to da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, članku 56. UFEU‑a protivi primjena nacionalnih mjera koje zabranjuju, ometaju ili čine manje privlačnim izvršavanje slobode pružanja usluga (
22
).
58.
Airbnb tvrdi, na prvom mjestu, da sporni porezni sustav i osobito obveza primjene poreza po odbitku dovodi do neizravne diskriminacije prekograničnih pružatelja usluga jer „gotovo sve” platforme posredovanja u prometu nekretninama koje su prisutne na talijanskom tržištu i „konkretnije platforme koje upravljaju i plaćanjima” imaju poslovni nastan u drugim državama članicama. Prema mojem mišljenju, taj argument treba shvatiti na način da je, kako tvrdi Airbnb, talijanski zakonodavac uvođenjem obveze primjene poreza po odbitku samo za posrednike koji sudjeluju u stadiju plaćanja najamnine diskriminirao platforme kojima upravljaju nerezidenti, koje uobičajeno sudjeluju u plaćanjima, u odnosu na rezidentne posrednike, koji to najčešće ne čine.
59.
Točnost činjenične pretpostavke na kojoj se temelji ta teza može provjeriti samo sud koji je uputio zahtjev. Neovisno o tome, s gledišta slobodnog pružanja usluga Airbnbova teza ne čini mi se osnovana.
60.
Kao prvo, što se tiče uvođenja obveze primjene poreza po odbitku samo za posrednike koji sudjeluju u stadiju plaćanja najamnine, očito je teško naložiti tu obvezu posrednicima koji ne nude takvu dodatnu uslugu. Međutim, smatram da je najvažniji element činjenica da odabir posrednika da pruža tu uslugu nije slučajan, nego, naprotiv, odgovara dvojbama sličnima onima koje su navele talijanskog zakonodavca da donese sporni porezni sustav.
61.
Naime, valja utvrditi, kao što to Airbnb uostalom priznaje u svojim očitovanjima, da je u pogledu kratkoročnih ugovora o najmu rizik znatno veći u situaciji u kojoj se ti ugovori sklapaju između fizičkih osoba nego u situaciji u kojoj najmodavac obavlja djelatnost u profesionalne svrhe, a najmoprimac je potrošač. Naime, u prvonavedenoj situaciji, kad je riječ o, s jedne strane, najmoprimcu, on ne može uvijek unaprijed utvrditi stvarnu kvalitetu, odnosno postojanje nekretnine koja ne pripada turističkom djelatniku te se na njega ne primjenjuje zaštita zajamčena potrošačima; kad je riječ o, s druge strane, najmodavcu koji nije turistički djelatnik, on često nema istu sposobnost kao turistički djelatnik da se osigura da će mu najmoprimac stvarno platiti najamninu. Stoga posrednik, time što jamči da najmoprimac može pristupiti smještaju samo pod uvjetom da je platio najamninu i da najmodavac može primiti novac tek nakon što je najmoprimac ušao u objekt i utvrdio da je taj objekt u skladu s uvjetima ugovora, ne samo da olakšava postupak plaćanja, nego i stvara sigurnosne uvjete koji su potrebni za razvoj sektora kratkoročnog najma nekretnina koji nude osobe koje ne obavljaju djelatnost u profesionalne svrhe kao masovnog tržišta.
62.
Međutim, tijelo javne vlasti koje želi oporezivati tu djelatnost iznajmljivanja suočava se sa sličnim problemima. Naravno da je teško izvršavati porezni nadzor nad djelatnostima velikog broja fizičkih osoba na koje se ne primjenjuju razne obveze koje imaju osobe koje obavljaju djelatnost u profesionalne svrhe. Stoga je u potpunosti dosljedno da se obveza primjene poreza po odbitku naloži posrednicima koji sudjeluju u stadiju plaćanja najamnine iz istih razloga iz kojih ti posrednici nude takvu uslugu.
63.
Kao drugo, činjenica da većina posrednika koji sudjeluju u stadiju plaćanja najamnina ima poslovni nastan u državi članici koja nije država članica u kojoj se nalazi nekretnina koja se iznajmljuje posljedica je toga što se za pružanje usluga na internetu ne zahtijeva poslovni nastan u određenom mjestu, kao i koncentracije djelatnosti na ograničeni broj gospodarskih subjekata koja je svojstvena ekonomiji internetskih platformi (
23
). Suprotno tomu, te usluge, osobito usluga povezana sa sudjelovanjem u stadiju plaćanja, po svojoj prirodi uopće nisu predodređene za to da ih pružaju nerezidenti, a ne rezidenti. Stoga se sudska praksa na koju se pozvao Airbnb (
24
), koja se odnosi na nastavnike stranih jezika, odnosno na skupinu koja po svojoj prirodi može uključivati velik broj stranaca, ne može primijeniti na ovaj slučaj.
64.
Na drugom mjestu, Airbnb tvrdi da je talijanski zakonodavac, time što je uveo istu obvezu primjene poreza po odbitku za rezidente i nerezidente, diskriminirao nerezidente, koji se s obzirom na to da nisu u poreznoj nadležnosti Italije nalaze u drukčijoj situaciji od rezidenata.
65.
Prema mojem mišljenju, i taj je argument neosnovan. Sporni porezni sustav ne odnosi se na oporezivanje Airbnbovih usluga, nego na oporezivanje djelatnosti iznajmljivanja nekretnina koje se nalaze na talijanskom državnom području na kojima se temelje te usluge. Slijedom toga, taj je sustav bez ikakve dvojbe u poreznoj nadležnosti talijanske vlade. Međutim, usluge koje pružaju posrednici poput Airbnba neodvojivo su povezane s tim djelatnostima iznajmljivanja jer nemaju vlastitu gospodarsku vrijednost. Stoga smatram da postoji dovoljno uska povezanost da se toj državi članici može dopustiti da posrednicima naloži obveze u okviru oporezivanja ugovorâ o najmu nekretnina koje se nalaze na njezinu državnom području a da pritom ne mora uvoditi razlike ovisno o mjestu poslovnog nastana tih posrednika (
25
). Stoga se nerezidenti s tog gledišta ne nalaze u drukčijoj situaciji od rezidenata.
66.
Iz toga zaključujem da obveza primjene poreza po odbitku koja se nalaže posrednicima u okviru spornog poreznog sustava ne podrazumijeva diskriminaciju prema nerezidentnim gospodarskim subjektima. Suprotno tomu, čini mi se da bi se ta obveza mogla smatrati preprekom slobodnom pružanju usluga kao mjera koja bi mogla učiniti manje privlačnim ostvarivanje te slobode.
67.
Naime, takvom se obvezom predmetnim gospodarskim subjektima dodjeljuje nova uloga, s obzirom na to da nisu više samo posrednici između najmodavaca i najmoprimaca, nego i između najmodavaca i poreznih tijela, što podrazumijeva povećanu financijsku odgovornost, s jedne strane, prema poreznim tijelima za točno plaćanje dugovanog poreza i, s druge strane, prema najmodavcima, koji mogu smatrati da su oslobođeni svojih poreznih obveza jer posrednici primjenjuju porez po odbitku. Stoga je izvršavanje slobodnog pružanja usluga, osobito onih koje se odnose na posredovanje u stadiju plaćanja najamnina, popraćeno dodatnim rizikom koji ne bi postojao da nema obveze primjene poreza po odbitku (
26
).
68.
Međutim, suprotno onomu što tvrdi Airbnb, smatram da je ta prepreka u potpunosti opravdana. Talijanska vlada u tom pogledu ističe nužnost osiguravanja učinkovite naplate poreza na dohodak od kratkoročnog najma nekretnina i borbe protiv izbjegavanja plaćanja poreza u tom sektoru. Treba istaknuti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, takav cilj čini razlog u općem interesu kojim bi se mogla opravdati prepreka slobodi unutarnjeg tržišta (
27
).
69.
Porez po odbitku (ili predujam poreza) tehnika je oporezivanja široke primjene koja, osim što jamči učinkovitu naplatu poreza, predstavlja i mjeru pojednostavnjenja i povećanja pravne sigurnosti za porezne obveznike. Osim toga, za gospodarskog subjekta koji u svakom slučaju ima sredstva koja čine poreznu osnovicu, kao što je to slučaj s posrednikom u prometu nekretninama koji sudjeluje u stadiju plaćanja najamnine, obveza prijenosa poreznim tijelima jednog dijela tog novca ne predstavlja nerazmjeran teret.
70.
Kao što je na to podsjetilo nekoliko zainteresiranih osoba koje su podnijele očitovanja u ovom predmetu, Sud je priznao da tehnika primjene poreza po odbitku opravdava prepreku slobodi unutarnjeg tržišta (
28
). Iako je točno, kao što to naglašava Airbnb, da se taj zaključak odnosio na situacije u kojima su nerezidentni porezni obveznici primali dohodak iz unutarnjih izvora (
29
), ne vidim zašto se ne bi mogao primijeniti u situacijama poput one o kojoj je riječ u glavnom predmetu. Poteškoća naplate poreza ne proizlazi samo iz mjesta poslovnog nastana ili rezidentnosti poreznog obveznika, nego i iz nekoliko drugih čimbenika, među kojima je jedan od najvažnijih velik broj poreznih obveznika od kojih svaki prima relativno neznatne prihode. Čini mi se da je dovoljno očito da naplata određenog iznosa porezâ od velikog broja malih poreznih obveznika zahtijeva puno više napora i sredstava od naplate istog iznosa od samo jednog velikog poreznog obveznika. Stoga je u potpunosti legitimno primijeniti tehniku poreza po odbitku u situaciji u kojoj samo jedan posrednik prima prihode koji se oporezuju na predmetni način i prosljeđuje ih većem broju poreznih obveznika, čak i ako to pretpostavlja dodatno administrativno opterećenje za tog posrednika. Također je očito da takva mjera omogućuje učinkovitu borbu protiv izbjegavanja plaćanja poreza tako da se gospodarskom subjektu koji sam ne želi izbjegavati plaćanje poreza naloži preuzimanje odgovornosti za plaćanje tog poreza poreznoj upravi.
71.
Stoga mi se ta obveza primjene poreza po odbitku uopće ne čini neproporcionalnom u odnosu na legitimni cilj učinkovite naplate poreza i borbe protiv izbjegavanja plaćanja poreza. Osobito mi se čini da je rješenje koje zagovara Airbnb, a koje se odnosi na dobrovoljne sporazume između posrednikâ i poreznih tijela radi prijenosa informacija, očito manje učinkovito upravo zbog njegove dobrovoljne prirode. Uostalom, oporezivanje ne može biti na dobrovoljnoj osnovi.
72.
Što se tiče Airbnbova argumenta prema kojem su obveze koje se nalažu posrednicima u okviru spornog poreznog sustava nedosljedne, osobito obveza primjene poreza po odbitku, treba napomenuti da odabir osoba i vrsta ugovora o najmu na koje će se te obveze odnositi proizlazi iz područja primjene spornog poreznog sustava i u isključivoj je nadležnosti dotične države članice (
30
). Osim toga, uopće mi se ne čini nedosljednom činjenica da su uvedena posebna pravila za kratkoročni najam, čija je gospodarska funkcija različita od funkcije dugoročnog najma, kao i za fizičke osobe koje ne obavljaju djelatnost u profesionalne svrhe, čiji je sustav oporezivanja naravno drukčiji od sustava oporezivanja koji se primjenjuje na pravne osobe i one koje obavljaju djelatnost u profesionalne svrhe.
73.
Naposljetku, činjenica da se na posrednika kao što je Airbnb u teoriji mogu primijeniti obveze slične onima o kojima je riječ u ovom predmetu, ali koje su u pogledu određenih detalja drukčije u različitim državama članicama u kojima on nudi svoje usluge proizlazi iz činjenice da su te usluge, iako čine internetske usluge koje se pružaju na daljinu, povezane s uslugama iznajmljivanja nekretnina na kojima se temelje, čiji uvjeti pružanja i, među ostalim, oporezivanja nisu usklađeni na razini Unije. Međutim, to ne može dovesti u pitanje moje utvrđenje da su mjere koje države članice mogu donijeti u okviru svoje nadležnosti radi uređenja tih usluga iznajmljivanja nekretnina opravdane.
74.
Konačno, zbog toga smatram da se članku 56. UFEU‑a ne protivi obveza primjene poreza po odbitku kao što je ona koja se predviđa spornim poreznim sustavom.
Obveza imenovanja poreznog zastupnika
75.
Podsjećam na to da je posrednik na kojeg se odnosi obveza primjene poreza po odbitku i koji nije rezident u Italiji, na temelju spornog poreznog sustava, dužan imenovati poreznog zastupnika kako bi ispunio tu obvezu. Iz pojašnjenja koja je talijanska vlada pružila na raspravi proizlazi da, iako se to izričito ne predviđa propisima, taj zastupnik, kao što je i logično, mora biti talijanski rezident jer u suprotnom njegovo imenovanje ne bi bilo korisno.
76.
Kao mjera koja je u punom smislu riječi porezna, povezana s obvezom primjene poreza po odbitku, obveza imenovanja poreznog zastupnika očito je obuhvaćena, poput drugih dviju obveza koje posrednici imaju na temelju spornog poreznog sustava, „područjem oporezivanja” u smislu članka 1. stavka 5. točke (a) Direktive 2000/31, kao i „područjem oporezivanja” u smislu članka 2. stavka 3. Direktive 2006/123, tako da je ta obveza isključena iz područja primjene tih dviju direktiva.
77.
Ipak još treba provjeriti je li obveza imenovanja poreznog zastupnika u skladu s člankom 56. UFEU‑a.
78.
Airbnb u tom pogledu prije svega tvrdi da je takva obveza koja se primjenjuje samo na strane rezidente izravno diskriminirajuća prema pružateljima usluga iz drugih država članica te se posljedično protivi članku 56. UFEU‑a.
79.
Smatram da taj argument nije uvjerljiv. S poreznog gledišta, nerezidenti se još ne nalaze u istoj situaciji kao i rezidenti, čime se može opravdati razlika u postupanju a da pritom ta razlika ne dovodi do diskriminacije (
31
).
80.
Suprotno tomu, Sud je već u presudi Komisija/Španjolska (
32
) presudio da obveza imenovanja poreznog zastupnika, koju je španjolski zakonodavac naložio pružateljima prekograničnih usluga upravo u svrhu prijenosa podataka i naplate poreza, predstavlja neproporcionalno ograničenje slobode pružanja usluga te se stoga protivi članku 56. UFEU‑a.
81.
Smatram da, suprotno onomu što, čini se, predlaže talijanska vlada, utvrđenje Suda u toj presudi nije ocjena „u konkretnom jedinstvenom slučaju”, nego je posljedica primjene načela za tumačenje članka 56. UFEU‑a na obvezu imenovanja poreznog zastupnika koja se nalaže pružateljima usluga s poslovnim nastanom u drugim državama članicama. Naime, navedena se presuda već temeljila na prethodnoj presudi (
33
). Razlike koje postoje između zakonodavstava o kojima je riječ u tim dvama predmetima Sud pak nije ocijenio kao odlučujuće (
34
). Osim toga, razlozi na koje se pozvala talijanska vlada kako bi opravdala obvezu imenovanja poreznog zastupnika u biti su istovjetni razlozima koje je španjolska vlada iznijela u predmetu u kojem je donesena navedena presuda, odnosno potrebi za učinkovitim poreznim nadzorom te borbi protiv porezne utaje (
35
).
82.
Iz toga proizlazi da se obveza imenovanja poreznog zastupnika protivi članku 56. UFEU‑a.
Odgovor na drugo prethodno pitanje
83.
S obzirom na razmatranja koja sam upravo iznio, predlažem da se na drugo prethodno pitanje odgovori da članak 1. stavak 5. točku (a) Direktive 2000/31, kao i članak 2. stavak 3. Direktive 2006/123, treba tumačiti na način da je nacionalni propis kojim se posrednicima u kratkoročnom najmu nekretnina, uključujući posrednike koji svoju djelatnost obavljaju na internetu, nalažu obveze prikupljanja i prijenosa informacija, primjene poreza po odbitku i imenovanja poreznog zastupnika, kako su predviđene spornim poreznim sustavom, isključen iz područja primjene tih direktiva i da članak 56. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protive prve dvije navedene obveze, ali mu se protivi treće navedena obveza.
Treće prethodno pitanje
84.
Svojim trećim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 267. UFEU‑a tumačiti na način da, u slučaju pitanja u vezi s tumačenjem prava Unije koje je postavila stranka, sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka zadržava ovlast da samostalno formulira prethodna pitanja koja treba uputiti Sudu ili je dužan prihvatiti pitanje kako ga je formulirala stranka koja je podnijela takav prijedlog.
85.
Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu navodi da su u ovom predmetu stranke zatražile da se Sudu upute precizna pitanja o tumačenju prava Unije i da bi, prema njegovu mišljenju, nepoštovanje tog zahtjeva moglo dovesti do utvrđivanja odgovornosti države i posljedično, u talijanskom pravnom poretku, do odgovornosti suca kao fizičke osobe.
86.
Međutim, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da, iako je nacionalni sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka u načelu dužan uputiti zahtjev za prethodnu odluku ako utvrdi da mu je postavljeno pitanje o tumačenju prava Unije, samo je na njemu da utvrdi i oblikuje pitanja koja treba uputiti Sudu, a stranke glavnog postupka ne mogu odrediti njihov sadržaj (
36
). Stoga sustav uveden člankom 267. UFEU‑a ne predstavlja pravno sredstvo koje je otvoreno strankama u postupku koji je u tijeku pred nacionalnim sucem. Nije stoga dostatno da stranka smatra da se u postupku postavlja pitanje tumačenja prava Unije pa da dotični sud bude dužan smatrati da se pojavilo takvo pitanje u smislu članka 267. UFEU‑a (
37
). Isto vrijedi za sadržaj pitanja.
87.
Osim toga, u okviru upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku nacionalni je sud dužan pridržavati se uvjeta u pogledu sadržaja zahtjeva za prethodnu odluku koji su navedeni u članku 94. Poslovnika Suda (
38
), a stranke te uvjete nisu dužne poštovati kad iznose svoje prijedloge prethodnih pitanja. Odgovornost za poštovanje tih uvjeta stoga je samo na nacionalnom sudu, pod prijetnjom odbijanja tog zahtjeva ili određenih pitanja kao nedopuštenih.
88.
Stoga predlažem da se na treće prethodno pitanje odgovori da članak 267. UFEU‑a treba tumačiti na način da, u slučaju pitanja u vezi s tumačenjem prava Unije koje je postavila stranka, nacionalni sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka zadržava ovlast da samostalno formulira prethodna pitanja.
Zaključak
89.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja mu je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 1. stavak 1. točku (f) Direktive (EU) 2015/1535 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. rujna 2015. o utvrđivanju postupka pružanja informacija u području tehničkih propisa i pravila o uslugama informacijskog društva, u vezi s člankom 1. stavkom 1. točkom (e) te direktive, treba tumačiti na način da nacionalni propis kojim se posrednicima u kratkoročnom najmu nekretnina, uključujući posrednike koji svoju djelatnost obavljaju na internetu, nalaže obveza prikupljanja i dostave poreznim tijelima podataka koji se odnose na ugovore o najmu sklopljene nakon posredničke usluge, kao i, u slučaju posrednika koji sudjeluju u stadiju plaćanja najma, obveza primjene poreza po odbitku koji treba platiti na iznose koje su najmoprimci isplatili najmodavcima i uplate tog poreza u državnu riznicu, ne čini „tehnički propis” u smislu prvonavedene odredbe.
2.
Članak 1. stavak 5. točku (a) Direktive 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine, (Direktiva o elektroničkoj trgovini), kao i članak 2. stavak 3. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu, treba tumačiti na način da je nacionalni propis kojim se posrednicima u kratkoročnom najmu nekretnina, uključujući posrednike koji svoju djelatnost obavljaju na internetu, nalaže:
(a)
obveza prikupljanja i dostave poreznim tijelima podataka koji se odnose na ugovore o najmu sklopljene nakon posredničke usluge;
(b)
u slučaju posrednika koji sudjeluju u stadiju plaćanja najamnine, obveza primjene poreza po odbitku koji treba platiti na iznose koje su najmoprimci isplatili najmodavcima i uplate tog poreza u državnu riznicu, i
(c)
obveza imenovanja poreznog zastupnika ako dotični posrednik nema stalnu poslovnu jedinicu u Italiji,
isključen iz područja primjene tih direktiva.
Članak 56. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis kojim se utvrđuju obveze iz točaka (a) i (b) i da mu se protivi nacionalni propis kojim se utvrđuje obveza iz točke (c).
3.
Članak 267. UFEU‑a treba tumačiti na način da, u slučaju pitanja u vezi s tumačenjem prava Unije koje je postavila stranka, nacionalni sud protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka zadržava ovlast da samostalno formulira prethodna pitanja.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	SL 2000., L 178, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 39., str. 58.)
(
3
)	SL 2006., L 376, str. 36. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 160.)
(
4
)	SL 2015., L 241, str. 1.
(
5
)	GURI br. 144 od 23. lipnja 2017.
(
6
)	Točnije, Airbnb Ireland upravlja internetskom platformom na području Unije, dok je Airbnb Payments UK u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku upravljao plaćanjima.
(
7
)	Presuda od 19. prosinca 2019., Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112, t. 1. izreke)
(
8
)	Vidjeti presudu od 3. prosinca 2020., Star Taxi App (C‑62/19, EU:C:2020:980, t. 64. do 66.).
(
9
)	Vidjeti presudu od 12. rujna 2019., VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, t. 36.).
(
10
)	Vidjeti presudu od 12. rujna 2019., VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, t. 37.).
(
11
)	Poput one o kojoj je riječ u predmetu u kojem je donesena presuda od 3. prosinca 2020., Star Taxi App (C‑62/19, EU:C:2020:980).
(
12
)	Poput one o kojoj je riječ u predmetu u kojem je donesena presuda od 12. rujna 2019., VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716).
(
13
)	Ta kazna proizlazi iz sudske prakse. Vidjeti osobito presudu od 30. travnja 1996., CIA Security International (C‑194/94, EU:C:1996:172, t. 2. izreke).
(
14
)	Iako se za povredu te obveze mogu izreći kazne, one ipak ne podrazumijevaju zabranu obavljanja djelatnosti posredovanja nego je riječ samo o novčanim kaznama.
(
15
)	Osim u slučaju da se dopuštanje najmodavcima da obavljaju djelatnost najma bez znanja porezne uprave smatra važnim elementom predmetne usluge posredovanja. Međutim, to bi podrazumijevalo da se pretpostavlja postojanje prijevare.
(
16
)	Umanjen za njegovu proviziju.
(
17
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2015., Berlington Hungary i dr. (C‑98/14, EU:C:2015:386, t. 96. i 97.).
(
18
)	Presuda od 27. travnja 2022. (C‑674/20, u daljnjem tekstu: presuda Airbnb Ireland, EU:C:2022:303, točka 1. izreke)
(
19
)	Točka 2. izreke te presude
(
20
)	Vidjeti točke 32. do 34. te presude.
(
21
)	Točka 46. i navedena sudska praksa
(
22
)	Vidjeti nedavnu presudu od 3. ožujka 2020., Google Ireland (C‑482/18, EU:C:2020:141, t. 26.).
(
23
)	Vidjeti u tom pogledu Perrot, A., „L’économie digitale et ses enjeux: le point de vue de l’économiste”, AJ Contrats d’affaires Concurrence Distribution, br. 2, Dalloz Revues, veljača 2016., str. 74.
(
24
)	Presuda od 26. lipnja 2001., Komisija/Italija (C‑212/99, EU:C:2001:357)
(
25
)	Vidjeti u pogledu opsega porezne nadležnosti država članica mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Google Ireland (C‑482/18, EU:C:2019:728, t. 42. do 47.).
(
26
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 26. veljače 2019., N Luxembourg 1 i dr. (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 i C‑299/16, EU:C:2019:134, t. 159.).
(
27
)	Vidjeti nedavnu presudu od 26. veljače 2019., N Luxembourg 1 i dr. (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 i C‑299/16, EU:C:2019:134, t. 160.).
(
28
)	Presuda od 26. veljače 2019., N Luxembourg 1 i dr. (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 i C‑299/16, EU:C:2019:134, t. 160. i navedena sudska praksa)
(
29
)	Međutim, vidjeti presudu od 11. prosinca 2014., Komisija/Španjolska (C‑678/11, EU:C:2014:2434, t. 47.), u kojoj je Sud prihvatio, iako samo kao obiter dictum, takvu obvezu pružatelja prekograničnih usluga.
(
30
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 16. ožujka 2021., Komisija/Poljska (C‑562/19 P, EU:C:2021:201, t. 38.).
(
31
)	U pogledu situacije rezidentnih i nerezidentnih poreznih obveznika vidjeti, među ostalim, presudu od 14. prosinca 2006., Denkavit Internationaal i Denkavit France (C‑170/05, EU:C:2006:783, t. 23. do 25.). Prema mojem mišljenju, ista se logika može primijeniti na osobe koje, iako nisu porezni obveznici, ipak moraju uplaćivati porez u državnu riznicu.
(
32
)	Presuda od 11. prosinca 2014. (C‑678/11, EU:C:2014:2434, osobito t. 57. do 59. i 61.)
(
33
)	Odnosno na presudi od 5. srpnja 2007., Komisija/Belgija (C‑522/04, EU:C:2007:405)
(
34
)	Vidjeti presudu od 11. prosinca 2014., Komisija/Španjolska (C‑678/11, EU:C:2014:2434, osobito t. 54. i 55.).
(
35
)	Vidjeti presudu od 11. prosinca 2014., Komisija/Španjolska (C‑678/11, EU:C:2014:2434, osobito t. 44.).
(
36
)	Suprotno tomu, stranke imaju pravo na pristup sudu koji je nadležan za upućivanje zahtjeva za prethodnu odluku.
(
37
)	Za nedavni podsjetnik na tu sudsku praksu vidjeti presudu od 6. listopada 2021., Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, t. 53. do 58.).
(
38
)	Presuda od 6. listopada 2021., Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, t. 68. i 69.)