PRESUDA SUDA9. ožujka 1978.(*)U predmetu C-106/77_povodom zahtjeva na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u, koji je uputio Pretore di Susa (Italija) u postupku izmeđuAmministrazione delle Finanze dello StatoiSPA Simmenthal, sa sjedištem u Monzi_za
donošenje prethodne odluke o tumačenju članka 189. Ugovora o EEZ-u i
posebice o posljedicama izravne primjene prava Zajednice u slučaju
sukoba s njemu protivnim odredbama nacionalnog prava_SUDu
sastavu: H. Kutscher, predsjednik, M. Sørensen i G. Bosco, predsjednici
vijeća, A. M. Donner, P. Pescatore, A. J. Mackenzie Stuart i A.
O’Keeffe, suci_nezavisni odvjetnik: G. Reischl_tajnik: A. Van Houtte_donosi sljedećuPresudu Obrazloženje1        Rješenjem
od 28. srpnja 1977., koje je Sud zaprimio 29. kolovoza 1977., Pretore
di Susa uputio je Sudu, u skladu s člankom 177. Ugovora o EEZ-u, dva
pitanja o načelu izravne primjene prava Zajednice kako je sadržano u
članku 189. Ugovora, u svrhu utvrđivanja učinaka tog načela u slučaju u
kojem postoji neslaganje između pravila prava Zajednice i kasnije
donesene odredbe nacionalnog zakona.2        Treba
podsjetiti da je u ranijoj fazi postupka Pretore uputio Sudu prethodna
pitanja sastavljena s namjerom da mu omoguće ocijeniti usklađenost
veterinarskih pristojbi koje se naplaćuju na uvoz govedine i teletine na
temelju „pročišćene inačice“ talijanskih veterinarskih zakona i zakona o
javnom zdravstvu, čija stopa je utvrđena tarifom priloženom Zakonu br.
1239 od 30. prosinca 1970. (Gazzeta ufficiale br. 26 od 1. veljače
1971.), s Ugovorom i nekim odredbama uredbi, posebice Uredbom Vijeća
(EEZ) br. 805/68 od 27. lipnja 1968. o zajedničkoj organizaciji tržišta
govedine i teletine (SL br. L 148, str. 24.)3        Uzimajući u obzir odgovore koje je Sud dao u presudi od 15. prosinca 1976. (Recueil,
str. 1871.), Pretore je odlučio da ubiranje predmetnih pristojbi nije u
skladu s odredbama prava Zajednice i naložio je državnoj upravi za
financije da vrati nezakonito ubrane pristojbe, zajedno s kamatama.4        Državna uprava za financije podnijela je žalbu protiv tog rješenja.5        Uzimajući
u obzir argumente koje su stranke iznijele u žalbenom postupku, Pretore
je zaključio da je u postupku pred njim riječ o sukobu između određenih
propisa prava Zajednice i kasnije donesenog nacionalnog zakona, to jest
Zakona br. 1239/70.6        Pretore
je podsjetio da je za rješenje takvog spora, prema novijoj sudskoj
praksi talijanskog Ustavnog suda (presude 232/75 i 205/75, rješenje
206/76), pitanje neustavnosti predmetnog zakona potrebno, na temelju
članka 11. Ustava, uputiti Ustavnom sudu.7        Uzimajući
u obzir dobro utvrđenu praksu Suda o primjeni prava Zajednice u pravnim
porecima država članica i teškoće koje bi mogle nastati ukoliko bi
nacionalni sudac, umjesto da na vlastitu inicijativu odluči o
neprimjenjivosti zakona koji sprječava puni pravni učinak prava
Zajednice, morao pokrenuti pitanje ustavnosti, Pretore se obratio Sudu s
dva pitanja, koja glase kako slijedi:a)
S obzirom na to da, u skladu s člankom 189. Ugovora o EEZ-u i s
ustaljenom sudskom praksom Suda Europskih zajednica, izravno primjenjive
odredbe prava Zajednice moraju radi zaštite subjektivnih prava
pojedinaca proizvoditi pune i cjelovite učinke u pravnim porecima država
članica i primjenjivati se na ujednačen način, bez obzira na bilo kakav
unutarnji propis ili praksu država članica, treba li doseg propisa u
pitanju tumačiti na način da se eventualne kasnije donesene nacionalne
odredbe koje su u suprotnosti s tim istim odredbama prava Zajednice
moraju automatski smatrati neprimjenjivima a da nije potrebno čekati
njihovu eliminaciju od strane nacionalnog zakonodavca (stavljanje izvan
snage) ili drugih ustavnih tijela (utvrđenje neustavnosti), posebice ako
se u slučaju te druge pretpostavke uzme u obzir da se do trenutka
takvog utvrđenja nacionalni zakon primjenjuje u potpunosti, propisi
prava Zajednice ne proizvode učinke i shodno tome nije moguće osigurati
njihovu punu, cjelovitu i ujednačenu primjenu kao ni zaštitu
subjektivnih prava pojedinaca?b) U
vezi s gore postavljenim pitanjem, pod pretpostavkom da pravo Zajednice
prihvaća da je moguće odgoditi zaštitu subjektivnih prava nastalih na
temelju „neposredno primjenjivih“ odredaba prava Zajednice do trenutka
kad nadležna nacionalna tijela doista ne stave izvan snage nacionalne
mjere koje su u suprotnosti s propisima Zajednice, treba li takvo
stavljanje izvan snage uvijek imati neograničen retroaktivni učinak kako
bi se izbjegli štetni učinci na ta subjektivna prava? Pokretanje postupka pred Sudom8        Agent
talijanske vlade ukazao je u svojim usmenim očitovanjima Sudu na
presudu Ustavnog suda br. 163/77 od 22. prosinca 1977., donesenu povodom
pitanja ustavnosti koje su postavili sudovi u Milanu i Rimu, a kojom je
utvrđena neustavnost određenih odredaba Zakona br. 1239 od 30. prosinca
1970. uključujući i odredaba o kojima se raspravlja u postupku koji
vodi Pretore di Susa. 9        S
obzirom na to da su sporne odredbe utvrđenjem njihove neustavnosti
stavljene izvan snage, pitanja koja je Pretore uputio, prema mišljenju
talijanske vlade, više nisu relevantna i na njih nije potrebno davati
odgovor.10      U
vezi s navedenim pitanjem valja podsjetiti da, sukladno svojoj
ustaljenoj praksi, Sud smatra da je zahtjev za prethodnu odluku na
temelju članka 177. Ugovora valjano podnesen tako dugo dok sud koji ga
je podnio taj zahtjev ne povuče ili dok njegovu odluku ne ukine viši sud
povodom žalbe.11      Presuda
na koju se poziva talijanska vlada donesena je u okviru postupka koji
ni na koji način nije povezan s postupkom povodom kojeg je Sudu upućen
zahtjev za prethodnu odluku, pa i ne može imati takav ishod te Sud ne
može utvrđivati njene učinke u odnosu na treće osobe.12      Prethodni prigovor talijanske vlade stoga treba odbiti. Osnovanost zahtjeva13      Prvim pitanjem,
traži se, u biti, razjašnjenje posljedica koje proizlaze iz izravne
primjene odredbe prava Zajednice u slučaju njene neusklađenosti s
kasnije donesenom zakonskom odredbom države članice. 14      Izravna
primjena u ovakvim okolnostima znači da odredbe prava Zajednice treba u
potpunosti i ujednačeno primjenjivati u svim državama članicama od
trenutka kad stupe na snagu i tako dugo dok su na snazi.15      Te
odredbe su stoga izravni izvor prava i obveza za sve one na koje se
odnose, bilo da je riječ o državama članicama ili pojedincima koji su
stranke u pravnim odnosima koje uređuje pravo Zajednice.16      Taj
učinak odnosi se također i na svaki sud koji, kao tijelo države
članice, u predmetima iz svoje nadležnosti ima zadaću štititi
subjektivna prava koja je pojedincima dodijelilo pravo Zajednice.17      Dodatno,
na temelju načela nadređenosti prava Zajednice, odredbe Ugovora i
izravno primjenjivih akata institucija samom činjenicom stupanja na
snagu imaju u odnosu na nacionalno pravo država članica takav učinak da
ne samo da čine automatski neprimjenjivom svaku suprotnu im odredbu
nacionalnog prava, nego, s obzirom na to da te odredbe i akti čine
integralni i pravno nadređeni dio pravnog poretka primjenjivog na
području svake države članice, također sprječavaju valjano donošenje
novih nacionalnih zakonodavnih akata u onoj mjeri u kojoj bi takvi akti
bili nespojivi s pravnim pravilima Zajednice.18      Naime,
priznavanje bilo kakvih pravnih učinaka nacionalnim zakonodavnim aktima
koji zadiru u područje u kojem Zajednica izvršava svoje zakonodavne
ovlasti ili koji su na neki drugi način nisu u skladu s odredbama prava
Zajednice, značilo bi negirati učinkovitost bezuvjetno i neopozivo
preuzetih obveza država članica na osnovi Ugovora te bi dovelo u pitanje
same temelje Zajednice.19      Isto
shvaćanje proizlazi iz strukture članka 177. Ugovora prema kojem svaki
nacionalni sud ima pravo obratiti se Sudu uvijek kada ocijeni da je
prethodna odluka o tumačenju ili valjanosti prava Zajednice nužna za
donošenje odluke u postupku u kojem sudi.20      Učinkovitost
te odredbe bila bi umanjena ukoliko bi sudac bio spriječen izravno
primijeniti pravo Zajednice u skladu s odlukom ili sudskom praksom Suda.
21      Iz
svega gore navedenog proizlazi da svaki nacionalni sud u predmetu iz
svoje nadležnosti ima dužnost u potpunosti primijeniti pravo Zajednice i
pružiti zaštitu pravima koja na temelju njega pripadaju pojedincima,
ostavljajući neprimijenjenom svaku odredbu nacionalnog zakona koja bi mu
mogla biti suprotna, bez obzira na to je li donesena prije ili nakon
pravnog pravila Zajednice.22      Shodno
tome, svaka odredba nacionalnog pravnog poretka i svaka zakonodavna,
administrativna ili sudska praksa koja bi umanjivala učinkovitost prava
Zajednice time što uskraćuje sucu nadležnom za primjenu tog prava ovlast
da već u samom trenutku te primjene učini sve što je nužno da ostavi po
strani nacionalne zakonodavne odredbe koje bi mogle spriječiti puni
učinak pravnih pravila Zajednice, bila bi nespojiva sa zahtjevima koji
čine samu bit prava Zajednice.23      Takav
bi bio slučaj kad bi, u situaciji u kojoj postoji sukob između odredbe
prava Zajednice i kasnijeg nacionalnog zakona, rješenje takvog sukoba
bilo rezervirano za tijelo s vlastitom diskrecijom odlučivanja,
različito od suda koji je pozvan primijeniti pravo Zajednice, čak i ako
bi prepreka punoj učinkovitosti tog prava bila samo privremene naravi.24      Prema
tome, na prvo pitanje treba odgovoriti da nacionalni sudac koji u
okviru svoje nadležnosti mora primijeniti odredbe prava Zajednice ima
dužnost osigurati puni učinak tih pravnih pravila ostavljajući na
vlastitu inicijativu neprimijenjenom, ukoliko smatra da je to potrebno,
svaku suprotnu odredbu nacionalnog prava, čak i ako je ona donesena
kasnije, bez potrebe da zatraži ili čeka prethodno stavljanje izvan
snage te odredbe kroz zakonodavni ili bilo koji drugi postupak predviđen
ustavom.25      Drugim pitanjem pita
se, u biti, mora li, pod pretpostavkom da pravo Zajednice prihvaća da
je moguće odgoditi zaštitu prava priznatih na temelju odredaba prava
Zajednice do trenutka kad nadležna nacionalna tijela doista ne stave
izvan snage eventualne suprotne nacionalne odredbe, takvo stavljanje
izvan snage u svim slučajevima imati neograničen retroaktivni učinak
kako bi se izbjegli bilo kakvi štetni učinci na prava o kojima je riječ.26      Iz
odgovora na prvo pitanje proizlazi da nacionalni sudac ima dužnost
osigurati zaštitu prava priznatih na temelju odredaba pravnog sustava
Zajednice bez potrebe da zatraži ili čeka da nacionalna tijela ovlaštena
u tu svrhu stave izvan snage nacionalne mjere koje bi mogle sprječavati
izravnu i trenutačno primjenu pravnih pravila Zajednice. 27      Drugo pitanje je stoga bespredmetno. Troškovi28      Troškovi
talijanske vlade i Komisije Europskih zajednica koje su podnijele svoja
očitovanja Sudu ne nadoknađuju se. 29      Budući
da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog
postupka pred Pretore di Susa, na tom je sudu da odluči o troškovima
postupka.Slijedom navedenog_SUDodlučujući o pitanjima koja mu je uputio Pretore di Susa rješenjem od 28. srpnja 1977., presuđuje:Nacionalni
sudac koji u okviru svoje nadležnosti mora primijeniti odredbe prava
Zajednice ima dužnost osigurati puni učinak tih pravnih pravila
ostavljajući na vlastitu inicijativu neprimijenjenom, ako je to
potrebno, svaku suprotnu odredbu nacionalnog prava, čak i ako je ona
donesena kasnije, bez potrebe da zatraži ili čeka prethodno stavljanje
izvan snage te odredbe kroz zakonodavni ili bilo koji drugi postupak
predviđen ustavom.KutscherSørensenBoscoDonnerPescatore      Mackenzie
Stuart                   O’Keeffe Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu, 9. ožujka 1978.Tajnik       PredsjednikA. Van Houtte       H. Kutscher* Jezik postupka: talijanski.