62020CC0116
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL ATHANASIOS RANTOS
prezentate la 2 septembrie 2021 (
1
)
Cauza C‑116/20
SC Avio Lucos SRL
împotriva
Agenției de Plăți și Intervenție pentru Agricultură – Centrul județean Dolj,
Agenției de Plăți și Intervenție pentru Agricultură (APIA) – Aparat Central
[cerere de decizie preliminară formulată de Curtea de Apel Timișoara (România)]
„Trimitere preliminară – Agricultură – Politica agricolă comună (PAC) – Scheme de sprijin direct – Norme comune – Schemă de plată unică pe suprafață – Regulamentul (CE) nr. 73/2009 – Articolul 2 litera (c) – Noțiunea de «activitate agricolă» – Articolul 35 – Parcelă pusă la dispoziția agricultorului – Reglementare națională care impune prezentarea unui titlu juridic care să stabilească dreptul de folosință asupra acestei parcele – Autoritate de lucru judecat”
I. Introducere
1.
Cererea de decizie preliminară privește în principal interpretarea anumitor dispoziții din Regulamentul (CE) nr. 73/2009 (
2
) de stabilire a unor norme comune pentru sistemele de ajutor direct pentru agricultori în cadrul politicii agricole comune (PAC) și de instituire a anumitor sisteme de ajutor pentru agricultori, precum și din Regulamentul (CE) nr. 1122/2009 (
3
), care stabilește anumite norme de aplicare a Regulamentului nr. 73/2009.
2.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între SC Avio Lucos SRL (denumită în continuare „Avio Lucos”), pe de o parte, și Agenția de Plăți și Intervenție pentru Agricultură – Centrul județean Dolj (România, denumită în continuare „APIA Dolj”) și Agenția de Plăți și Intervenție pentru Agricultură (APIA) – Aparat Central (România, denumită în continuare „APIA”), pe de altă parte, în legătură, printre altele, cu o decizie de recuperare a cuantumului unei plăți unice pe suprafață acordate inițial Avio Lucos pentru campania din anul 2014.
3.
Deși Curtea a avut deja ocazia să interpreteze în mai multe rânduri Regulamentul nr. 73/2009, prezenta cauză privește probleme inedite de interpretare a reglementării Uniunii referitoare la măsurile de sprijin direct în cadrul PAC. Mai precis, această cauză, care face obiectul unei analize coordonate cu cauza C‑176/20 (
4
), invită Curtea în esență să precizeze în ce măsură dreptul Uniunii, în special Regulamentele nr. 73/2009 și nr. 1122/2009, se opune unei reglementări naționale, adoptată în cadrul schemei de plată unică pe suprafață (
5
), care instituie drept condiție de eligibilitate pentru plată o obligație de a dovedi existența unui drept de folosință sau de exploatare asupra suprafețelor în cauză, un astfel de drept fiind, în ceea ce privește concesionarea anumitor terenuri publice, recunoscut doar proprietarilor sau crescătorilor de animale. În acest context, instanța de trimitere urmărește de asemenea să obțină clarificări cu privire la noțiunea de „activitate agricolă” în sensul articolului 2 litera (c) din Regulamentul nr. 73/2009, precum și cu privire la principiul autorității de lucru judecat.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
4.
Considerentele (4), (7), (23) și (25) ale Regulamentului nr. 73/2009 enunțau:
„(4)
În plus, pentru a se evita ca terenurile agricole să fie abandonate și pentru a se asigura menținerea lor în bune condiții agricole și de mediu, Regulamentul (CE) nr. 1782/2003[ (
6
)] a stabilit un cadru comunitar în care statele membre adoptă standarde care să țină seama de caracteristicile zonelor în cauză, inclusiv de caracteristicile pedologice și climatice, precum și de tipurile de exploatare agricolă existente, de utilizarea terenurilor, rotația culturilor, practicile agricole și de structura exploatațiilor. Acest cadru ar trebui menținut […]
[…]
(7)
Regulamentul [nr. 1782/2003] a recunoscut efectul pozitiv asupra mediului al pășunilor permanente. Ar trebui menținute măsurile stipulate în respectivul regulament care urmăresc să încurajeze menținerea pășunilor permanente existente, pentru a oferi garanții împotriva transformării masive a acestora în terenuri arabile.
[…]
(23)
Experiența punerii în aplicare a schemei de plată unică demonstrează că ajutorul decuplat pe venit a fost, în anumite cazuri, acordat unor beneficiari în cazul cărora activitățile agricole reprezentau numai o parte nesemnificativă a ansamblului activităților economice ale acestora sau în cazul cărora domeniul de activitate nu viza sau viza doar parțial efectuarea unei activități agricole. Pentru a evita alocarea ajutorului pe venit din domeniul agricol unor asemenea beneficiari și pentru a garanta că ajutorul comunitar este folosit în întregime în scopul asigurării unui standard de viață echitabil pentru comunitatea agricolă, statele membre ar trebui să fie autorizate, în cazul în care are loc o asemenea alocare, să nu acorde plăți directe unor astfel de persoane fizice sau juridice în temeiul prezentului regulament.
[…]
(25)
Schemele de sprijin din cadrul PAC prevăd un ajutor direct pentru venit, în special pentru a asigura un nivel de viață echitabil pentru populația agricolă. Acest obiectiv este strâns legat de conservarea zonelor rurale. Pentru a se evita orice alocare incorectă a fondurilor comunitare, nu ar trebui efectuată nicio plată de ajutor către agricultorii care au creat în mod artificial condițiile necesare pentru a beneficia de aceste plăți.”
5.
Articolul 2 din Regulamentul nr. 73/2009, intitulat „Definiții”, prevedea:
„În sensul prezentului regulament se aplică următoarele definiții:
(a)
«agricultor» înseamnă o persoană fizică sau juridică sau un grup de persoane fizice sau juridice, indiferent de statutul juridic pe care grupul și membrii săi îl dețin în temeiul dreptului național, a cărei exploatație se află pe teritoriul Comunității, așa cum se menționează la articolul 299 din tratat și care desfășoară o activitate agricolă;
(b)
«exploatație» înseamnă ansamblul unităților de producție gestionate de agricultor și situate pe teritoriul aceluiași stat membru;
(c)
«activitate agricolă» înseamnă producția, creșterea sau cultivarea de produse agricole, inclusiv recoltarea, mulsul, creșterea și deținerea de animale în scopuri agricole sau menținerea terenurilor în bune condiții agricole și de mediu, astfel cum sunt stabilite la articolul 6;
[…]
(h)
«suprafață agricolă» înseamnă orice suprafață de teren arabil, pășune permanentă sau culturi permanente.”
6.
Articolul 6 alineatul (1) din acest regulament prevedea:
„Statele membre se asigură că toate terenurile agricole, în special cele care nu mai sunt exploatate în scopul producției, sunt menținute în bune condiții agricole și de mediu. Statele membre definesc, la nivel național sau regional, cerințele minime pentru bunele condiții agricole și de mediu, în baza cadrului stabilit în anexa III, ținând seama de caracteristicile zonelor în cauză, în special de condițiile pedologice și climatice, de tipurile de exploatații existente, de gradul de utilizare a terenurilor în cauză, de rotația culturilor, de practicile agricole și de structura exploatațiilor. Statele membre nu definesc cerințe minime care să nu fie prevăzute în cadrul respectiv.
[…]”
7.
Articolul 19 alineatul (1) din regulamentul menționat avea următorul cuprins:
„În fiecare an, agricultorul depune o cerere de plată directă indicând, dacă este cazul:
(a)
toate parcelele agricole din cadrul exploatației […]
(b)
drepturile de plată declarate în vederea activării;
(c)
orice altă informație prevăzută de prezentul regulament sau de către statul membru în cauză.”
8.
Articolul 28 din același regulament, intitulat „Cerințe minime pentru a primi plăți directe”, prevedea la alineatul (2):
„Începând din 2010, statele membre pot stabili criterii obiective și nediscriminatorii adecvate pentru a se asigura că niciun fel de plăți directe nu sunt acordate unei persoane fizice sau juridice:
(a)
pentru care activitatea agricolă reprezintă numai o parte nesemnificativă a ansamblului activităților economice ale acesteia sau
(b)
pentru care principalul obiect de activitate nu îl reprezintă exercitarea de activități agricole.”
9.
Articolul 34 din Regulamentul nr. 73/2009, intitulat „Activarea drepturilor de plată pe hectar eligibil”, prevedea:
„(1)   Ajutorul din cadrul schemei de plată unică se acordă agricultorilor la activarea drepturilor de plată pe hectar eligibil. Drepturile de plată activate vor acorda dreptul la plata sumei stabilite în cadrul schemei.
(2)   În sensul prezentului titlu, «hectar eligibil» înseamnă:
(a)
orice suprafață agricolă a exploatației și orice suprafață plantată cu specii forestiere cu ciclu scurt de producție […] care este utilizată pentru o activitate agricolă sau, în cazul în care suprafața este utilizată și în activități neagricole, [pe care] activitatea agricolă să predomine […]
[…]
Cu excepția unui caz de forță majoră sau a unor circumstanțe excepționale, hectarele [eligibile] îndeplinesc condiția de eligibilitate pe parcursul întregului an calendaristic.”
10.
Articolul 35 din acest regulament, intitulat „Declararea hectarelor eligibile”, prevedea la alineatul (1):
„Agricultorul declară parcelele care corespund hectarelor eligibile aferente unui drept de plată. Cu excepția cazurilor de forță majoră sau a circumstanțelor excepționale, aceste parcele sunt la dispoziția agricultorului la o dată stabilită de statele membre, care nu poate fi ulterioară datei stabilite în statul membru respectiv pentru modificarea cererii de ajutor.”
11.
Articolul 124 din regulamentul menționat, intitulat „Suprafața inclusă în schema de plată unică pe suprafață”, prevedea:
„(1)   […]
În sensul prezentului titlu, «suprafața agricolă utilizată» înseamnă suprafața totală a terenurilor arabile, a pășunilor permanente, a culturilor permanente și a grădinilor familiale, conform definiției date de Comisie în scopuri statistice.
Pentru [Republica] Bulgaria și România, suprafața agricolă inclusă în schema de plată unică pe suprafață reprezintă partea din suprafața agricolă utilizată a acestor state care este menținută în bune condiții agricole, indiferent dacă se află sau nu în exploatare, ajustată în conformitate cu criteriile obiective și nediscriminatorii care urmează să fie stabilite de [Republica] Bulgaria, respectiv, România, după aprobarea Comisiei.
(2)   […]
Exceptând cazurile de forță majoră sau circumstanțele excepționale, parcelele menționate la primul paragraf se pun la dispoziția agricultorului la data stabilită de statul membru, dată care nu poate fi ulterioară datei stabilite în statul membru respectiv pentru modificarea cererii de ajutor.
Suprafața minimă eligibilă pe exploatație pentru care pot fi solicitate plăți este de 0,3 [hectare]. Cu toate acestea, oricare dintre noile state membre poate decide, pe baza unor criterii obiective și după aprobarea Comisiei, să stabilească suprafața minimă eligibilă pe exploatație la un nivel mai ridicat, dar care să nu depășească 1 [hectar].
(3)   Nu există obligația de a produce sau de a folosi factorii de producție […]
(4)   Orice teren care beneficiază de plățile din cadrul schemei de plată unică pe suprafață trebuie menținut în bune condiții agricole și de mediu, în conformitate cu articolul 6.
[…]”
B.
Dreptul român
1. Legea zootehniei nr. 72/2002
12.
Articolul 4 din Legea zootehniei nr. 72/2002 (
7
) din 16 ianuarie 2002 prevede:
„În înțelesul prezentei legi, crescătorii de animale sunt persoanele fizice și juridice care dețin în proprietate speciile de animale prevăzute la articolul 2, înscrise în Registrul agricol.”
13.
Articolul 5 alineatul (1) din această lege prevede:
„Creșterea și exploatarea animalelor este activitatea desfășurată de crescătorii de animale, indiferent de statutul juridic al acestora, în scopul obținerii de produși și produse animaliere.”
2. OUG nr. 125/2006
14.
Articolul 6 alineatul (1) din Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 125/2006 din 21 decembrie 2006 pentru aprobarea schemelor de plăți directe și plăți naționale directe complementare, care se acordă în agricultură începând cu anul 2007, și pentru modificarea articolului 2 din Legea nr. 36/1991 privind societățile agricole și alte forme de asociere în agricultură (
8
), în versiunea aplicabilă litigiului principal, prevede:
„Beneficiarii plăților directe în cadrul schemei de plată unică pe suprafață pot fi persoanele fizice și/sau persoanele juridice care exploatează terenul agricol pentru care solicită plata, în calitate de proprietari, arendași, concesionari, asociați administratori în cadrul asociațiilor în participațiune, locatari sau altele asemenea.”
15.
Articolul 7 alineatul (1) din OUG nr. 125/2006 prevede:
„Pentru a beneficia de acordarea de plăți în cadrul schemelor de plată unică pe suprafață, solicitanții trebuie să fie înscriși în Registrul fermierilor, administrat de Agenția de Plăți și Intervenție pentru Agricultură, să depună cerere de solicitare a plăților la termen și să îndeplinească următoarele condiții generale:
a)
să exploateze un teren agricol cu o suprafață de cel puțin 1 h[ectar], iar suprafața parcelei agricole să fie de cel puțin 0,3 [hectare], […]
[…]
c)
să înscrie, sub sancțiunea legii penale, date reale, complete și perfect valabile în formularul de cerere de plată directă pe suprafață și în documentele anexate, inclusiv lista suprafețelor;
[…]
f)
să prezinte documentele care fac dovada utilizării legale a terenului pentru care s‑a depus cererea;
g)
să furnizeze toate informațiile solicitate de [APIA], în termenele stabilite;
[…]”
3. Ordinul nr. 246/2008
16.
Articolul 5 alineatul (1) din Ordinul ministrului agriculturii și dezvoltării rurale nr. 246/2008 din 23 aprilie 2008 privind stabilirea modului de implementare, a condițiilor specifice și a criteriilor de eligibilitate pentru aplicarea schemelor de plăți directe și plăți naționale directe complementare în sectorul vegetal, pentru acordarea sprijinului aferent măsurilor de agromediu și zone defavorizate (
9
), în versiunea aplicabilă litigiului principal, are următorul cuprins:
„Documentele care fac dovada utilizării legale a pajiștilor permanente comunale, conform articolului 7 alineatul (1) litera f) din [OUG nr. 125/2006], aprobată cu modificări și completări prin Legea nr. 139/2007, cu modificările și completările ulterioare, sunt actele doveditoare ale dreptului de proprietate, contractele de concesiune sau de închiriere încheiate între consiliile locale și crescătorii de animale, din care să reiasă suprafața utilizată, și adeverința eliberată de primărie conform înscrisurilor din registrul agricol. Orice contract încheiat înainte de intrarea în vigoare a prezentului ordin, având ca obiect utilizarea pajiștilor comunale, continuă să își producă efectele până la data încetării de drept.”
4. Strategia privind organizarea activității de îmbunătățire și exploatare a pajiștilor
17.
Capitolul VI punctul 1 din Strategia privind organizarea activității de îmbunătățire și exploatare a pajiștilor la nivel național, pe termen mediu și lung, adoptată prin Ordinul ministrului Agriculturii, Alimentației și Pădurilor și al ministrului Administrației publice nr. 226/235/2003 (
10
), astfel cum a fost modificată și completată prin Ordinul ministrului Agriculturii, Pădurilor și Dezvoltării Rurale nr. 541/2009 (
11
) din 25 august 2009, enunță:
„Responsabilități ale utilizatorilor de pajiști
a)
În scopul utilizării pajiștilor aflate în administrarea consiliilor locale ale comunelor, orașelor, respectiv municipiilor:
–
asociațiile crescătorilor de animale legal constituite, crescătorii de animale persoane fizice și juridice depun o cerere la consiliul local, […]
b)
Utilizatorii de pajiști care încheie contracte de concesiune trebuie să îndeplinească minim următoarele condiții:
–
să fie înregistrați în Registrul Național al Exploatațiilor;
–
să asigure o încărcătură minimă de 0,3 UVM [unitate vită mare]/[hectar] pentru suprafața solicitată;
–
să prezinte un program de pășunat conform prevederilor capitolului IV punctul 8, pentru perioada preluării în folosință a suprafeței de pajiști solicitată.
[…]”
5. Codul de procedură civilă
18.
Articolul 430 din Codul de procedură civilă, adoptat prin Legea nr. 134/2010 (
12
), prevede:
„(1)   Hotărârea judecătorească ce soluționează, în tot sau în parte, fondul procesului sau statuează asupra unei excepții procesuale ori asupra oricărui alt incident are, de la pronunțare, autoritate de lucru judecat cu privire la chestiunea tranșată.
(2)   Autoritatea de lucru judecat privește dispozitivul, precum și considerentele pe care acesta se sprijină, inclusiv cele prin care s‑a rezolvat o chestiune litigioasă.
(3)   Hotărârea judecătorească prin care se ia o măsură provizorie nu are autoritate de lucru judecat asupra fondului.
(4)   Când hotărârea este supusă apelului sau recursului, autoritatea de lucru judecat este provizorie.
(5)   Hotărârea atacată cu contestația în anulare sau revizuire își păstrează autoritatea de lucru judecat până ce va fi înlocuită cu o altă hotărâre.”
19.
Articolul 431 din acest cod prevede:
„(1)   Nimeni nu poate fi chemat în judecată de două ori în aceeași calitate, în temeiul aceleiași cauze și pentru același obiect.
(2)   Oricare dintre părți poate opune lucrul anterior judecat într‑un alt litigiu, dacă are legătură cu soluționarea acestuia din urmă.”
6. OUG nr. 34/2013
20.
Articolul 2 din Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 34/2013 privind organizarea, administrarea și exploatarea pajiștilor permanente și pentru modificarea și completarea Legii fondului funciar nr. 18/1991 (
13
), în versiunea aplicabilă litigiului principal, are următorul cuprins:
„În sensul prezentei ordonanțe de urgență, termenii și expresiile de mai jos au următoarele semnificații:
[…]
b)
pășuni și fânețe – suprafețe agricole înscrise în actele de proprietate cu aceste categorii de folosință, care sunt destinate producerii de furaje, iarbă și alte plante erbacee pentru animale, recoltate prin cosire sau valorificate prin pășunare;
c)
unitate vită mare (UVM) – unitate de măsură standard stabilită pe baza necesarului de hrană al fiecărei specii de animale, care permite conversia diferitor categorii de animale;
d)
utilizator de pășuni și fânețe – crescător de animale, persoană fizică/juridică înscrisă în Registrul național al exploatațiilor care desfășoară activități agricole specifice categoriei de folosință pășuni și fânețe, conform clasificării statistice a activităților economice în Uniunea Europeană pentru producția vegetală și animală, care deține legal dreptul de folosință asupra suprafeței agricole și care valorifică pășunea prin pășunare cu efective de animale aflate în proprietatea sa sau prin cosire cel puțin o dată pe an;
e)
Registrul național al exploatațiilor (RNE) – colecția de date în format electronic care cuprinde informațiile de identificare a fiecărei exploatații din România […]
f)
deținători de pajiști – titularii dreptului de proprietate, ai altor drepturi reale asupra acestora sau cei care, potrivit legii civile, au calitatea de posesori ori deținători precari ai pajiștilor;
[…]”
III. Litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
21.
Avio Lucos este o societate de drept român care are ca obiect principal de activitate „activități auxiliare pentru producția vegetală”.
22.
În cursul anului 2014, Avio Lucos a depus la APIA Dolj, printre altele, o cerere de plată unică pe suprafață pentru anul 2014 pentru o suprafață de 341,70 hectare de pășune.
23.
Pentru dovedirea dreptului de folosință asupra terenului respectiv, aceasta a depus o serie de documente, printre care un contract de concesiune, încheiat la 28 ianuarie 2013 cu Consiliul Local al comunei Podari (România), referitor la o pășune situată în această comună (
14
) (denumit în continuare „contractul de concesiune”). Potrivit acestui contract, Avio Lucos avea dreptul de a exploata în mod direct, prin pășunat, pe riscul și pe răspunderea sa, bunurile concesionate. Aceasta era de asemenea obligată să asigure exploatarea prin pășunat a terenului concesionat și să plătească o redevență (
15
) și îi era interzis să îl închirieze sau să îl subconcesioneze.
24.
Avio Lucos a încheiat ulterior, la 30 ianuarie 2013, un contract de colaborare în participațiune cu patru persoane fizice, proprietari de animale (denumite în continuare „persoanele fizice”), în temeiul căruia exploatarea efectivă a pășunii comunale concesionate urma să fie realizată prin intermediul punerii la dispoziție de către aceste persoane fizice a unor animale (vaci, oi, capre etc.), în numărul deținut de capete și declarat prin contract, în vederea pășunării continue a terenului menționat mai sus (
16
).
25.
După depunerea acestei cereri de plată unică pe suprafață, APIA Dolj a adoptat, la 23 octombrie 2014, o decizie de plată în avans în cadrul schemelor de sprijin pe suprafață – campania din anul 2014 – în favoarea Avio Lucos și, la 9 decembrie 2014, o decizie de acordare a acestei plăți, în cuantum total de 529340,24 lei (RON) (aproximativ 108000 de euro).
26.
Ulterior, APIA Dolj a constatat însă, printre altele, că, la data încheierii contractului de concesiune, Avio Lucos nu era îndreptățită să concesioneze pajiști din domeniul public sau privat al comunelor, deoarece nu era crescător de animale și nici nu deținea animale în proprietate, cu încălcarea dreptului național aplicabil.
27.
Având în vedere această constatare, APIA Dolj a adoptat, pe de o parte, o decizie prin care a aplicat sancțiuni multianuale societății Avio Lucos, în cuantum total de 555729,59 RON (aproximativ 113000 de euro). Această decizie a făcut obiectul mai multor căi de atac administrative și judiciare din partea Avio Lucos, care au fost toate respinse (
17
). Pe de altă parte, APIA Dolj a stabilit în sarcina Avio Lucos o creanță bugetară în cuantum total de 529340,24 RON (aproximativ 108000 de euro), corespunzătoare sumei care îi fusese deja plătită.
28.
Avio Lucos a contestat această din urmă decizie la Tribunalul Dolj (România), care a respins acțiunea acesteia prin hotărârea din 12 decembrie 2017. Avio Lucos a formulat o cale de atac împotriva acestei hotărâri, admisă de Curtea de Apel Craiova (România), care a trimis cauza spre rejudecare la Tribunalul Dolj pentru motivul că hotărârea respectivă nu analizase apărările Avio Lucos întemeiate pe încălcarea dreptului Uniunii.
29.
Cauza fiind înregistrată din nou pe rolul Tribunalului Dolj, această instanță, prin hotărârea din 25 februarie 2018, a respins acțiunea formulată de Avio Lucos pentru motivul că aceasta nu era un „agricultor”, în sensul articolului 2 litera (a) din Regulamentul nr. 73/2009, întrucât doar a dovedit că are în concesiune terenul pentru care a formulat cererea de plată unică pe suprafață, însă nu desfășura nicio activitate agricolă, în sensul de a crește animale.
30.
Avio Lucos a declarat recurs împotriva acestei hotărâri, care este judecat de Curtea de Apel Timișoara (România), instanța de trimitere. Avio Lucos arată printre altele că Tribunalul Dolj nu a analizat criteriile de eligibilitate din perspectiva dreptului Uniunii, ci numai în raport cu noțiuni de drept național care nu ar avea corespondent în dreptul Uniunii. La rândul lor, APIA Dolj și APIA au invocat printre altele o excepție de autoritate de lucru judecat a două hotărâri definitive ale Curții de Apel Craiova prin care au fost respinse acțiunile formulate de Avio Lucos împotriva deciziei de aplicare a unor sancțiuni multianuale.
31.
Instanța de trimitere are îndoieli cu privire la aspectul dacă dreptul Uniunii se opune unei reglementări naționale care instituie o obligație, pe de o parte, de a dovedi existența unui drept de folosință sau de exploatare a unei suprafețe agricole ori, pe de altă parte, de a fi crescător de animale sau proprietar de animale pentru a obține concesiunea de pășuni în vederea obținerii unui sprijin financiar aferent schemelor de plată unică pe suprafață. În plus, potrivit acestei instanțe, se ridică problema dacă activitatea desfășurată concret de Avio Lucos intră sub incidența articolului 2 din Regulamentul nr. 73/2009. În sfârșit, această instanță, care menționează existența a două hotărâri judecătorești definitive prin care s‑a reținut caracterul neeligibil al unor cereri de plată în cadrul schemei de plată unică pe suprafață pentru anul 2014 pe considerentul nerespectării dreptului național în ceea ce privește cerința referitoare la legalitatea titlului de exploatare sau de folosință asupra terenului, ridică problema dacă dreptul Uniunii se opune aplicării principiului autorității de lucru judecat, care împiedică analizarea conformității acestei cerințe naționale cu dreptul Uniunii aplicabil pentru anul 2014 în cadrul unui nou litigiu privind legalitatea actului de recuperare a sumelor plătite în mod necuvenit solicitantului.
32.
În aceste condiții, Curtea de Apel Timișoara a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Dreptul [Uniunii] aplicabil sprijinului financiar aferent anului agricol 2014 – în special Regulamentul […] nr. 73/2009 și Regulamentul nr. 1122/2009 – se opune instituirii, prin dreptul național, a unei cerințe de dovedire a dreptului de folosință asupra unei suprafețe de teren, în vederea obținerii sprijinului financiar aferent schemelor de suprafață?
2)
În măsura în care dreptul [Uniunii] arătat mai sus nu se opune reglementării naționale indicate la prima întrebare, dreptul [Uniunii] (inclusiv principiul proporționalității) se opune – în cazul particular în care dreptul de exploatare a suprafeței agricole a fost justificat de beneficiar prin prezentarea unui contract de concesiune a unei suprafețe de pășune (contract în baza căruia solicitantul a dobândit dreptul de a exploata pășunea pe riscul și în folosul său, în schimbul unei redevențe) – unei reglementări naționale care impune, pentru încheierea valabilă a unui astfel de contract de concesiune, condiția ca viitorul concesionar să fie exclusiv crescător sau proprietar de animale?
3)
Se circumscrie definiției activității agricole din articolul 2 din Regulamentul [nr. 73/2009] activitatea unui beneficiar al unei scheme de suprafață care – încheind un contract de concesiune a unei pășuni în scopul obținerii dreptului de a exploata acea suprafață și de a obține drepturi de plată în anul agricol 2014 – încheie ulterior un contract de colaborare cu crescători de animale, contract prin care permite utilizarea gratuită a terenului concesionat în scopul pășunării animalelor, beneficiarul păstrând dreptul de folosință a terenului, dar obligându‑se să nu îngrădească activitatea de pășunat și să realizeze lucrări de curățire a pășunii?
4)
Dreptul [Uniunii] se opune unei interpretări a unei reglementări naționale cum este articolul 431 alineatul (2) [din Codul de] procedură civilă – referitoare la autoritatea de lucru judecat a unei hotărâri judecătorești definitive, interpretare conform căreia o hotărâre judecătorească definitivă prin care s‑a reținut caracterul neeligibil al unei cereri de plată pe considerentul nerespectării dreptului național referitor la cerința legalității titlului de exploatare/folosință asupra terenului pentru care s‑a solicitat o schemă de suprafață în anul agricol 2014 (într‑un litigiu în care s‑a solicitat anularea deciziei de aplicare de sancțiuni multianuale) –, interpretare care împiedică analizarea conformității acestei cerințe naționale cu dreptul [Uniunii] aplicabil anului agricol 2014 într‑un nou litigiu în care se examinează legalitatea actului de recuperare a sumelor plătite necuvenit solicitantului, pentru același an agricol 2014, act întemeiat pe aceeași stare de fapt și pe aceleași reglementări naționale care au format obiectul analizei hotărârii judecătorești definitive anterioare?”
33.
Au depus observații scrise Avio Lucos, APIA, guvernul român, guvernele german și francez (limitate la prima întrebare), guvernul italian (limitate la primele două întrebări), precum și Comisia Europeană.
34.
În conformitate cu articolul 76 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, Curtea a decis să se pronunțe fără organizarea unei ședințe de audiere a pledoariilor. Prin măsurile de organizare a procedurii din 24 februarie 2021, Curtea a adresat Avio Lucos și APIA întrebări cu solicitare de răspuns scris. Observațiile scrise cu privire la întrebările care au făcut obiectul acestor măsuri de organizare a procedurii au fost depuse de aceleași părți în termenul stabilit.
IV. Analiză
A.
Cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară
35.
Mai întâi, guvernul român arată că cererea de decizie preliminară nu este relevantă pentru soluționarea litigiului principal și este, așadar, inadmisibilă, având în vedere împrejurarea că instanța de trimitere ar dispune de informațiile care îi permit să soluționeze acest litigiu. În plus, această instanță nu ar preciza, în cererea sa, celelalte interpretări posibile ale articolului 431 alineatul (2) din Codul de procedură civilă, care să îi justifice îndoielile cu privire la aplicarea acestuia. În sfârșit, instanța menționată nu ar explica motivul pentru care ar avea obligația să aprecieze temeinicia excepției privind autoritatea de lucru judecat după primirea unui răspuns din partea Curții la primele trei întrebări preliminare, în condițiile în care aceste întrebări ar rămâne fără obiect în cazul în care articolul 431 alineatul (2) din Codul de procedură civilă ar fi aplicabil în litigiul principal.
36.
Apreciem că este necesar să fie înlăturate aceste argumente. Rezultă astfel dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că revine doar instanței naționale sesizate cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată competența să aprecieze, în raport cu particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. Rezultă că întrebările adresate de instanțele naționale beneficiază de o prezumție de pertinență și că Curtea poate refuza să se pronunțe asupra acestor întrebări numai dacă interpretarea solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, dacă problema este de natură ipotetică sau dacă Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările menționate (
18
).
37.
Or, în mod vădit, nu aceasta este situația în speță, întrucât interpretarea reglementării Uniunii, în special a dispozițiilor Regulamentului nr. 73/2009, solicitată de instanța de trimitere prezintă o legătură directă cu obiectul litigiului principal, problema ridicată de acest litigiu nu este ipotetică, ci reală, iar Curtea dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările adresate.
38.
În aceste condiții, apreciem că întrebările preliminare adresate sunt admisibile.
B.
Cu privire la prima întrebare preliminară
39.
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă dreptul Uniunii aplicabil sprijinului financiar aferent anului agricol 2014, în special Regulamentele nr. 73/2009 și nr. 1122/2009, se opune instituirii, prin dreptul național, a unei obligații de a dovedi dreptul de folosință asupra unei suprafețe agricole în vederea obținerii sprijinului financiar aferent schemelor de plată unică pe suprafață.
40.
Cu titlu introductiv, subliniem că, deși instanța de trimitere face referire, în textul primei întrebări preliminare, la Regulamentul nr. 1122/2009 (
19
), acesta din urmă nu este deloc citat în motivarea deciziei de trimitere. În orice caz, acest regulament pare lipsit de relevanță pentru răspunsul la această întrebare în măsura în care normele de eligibilitate pentru sprijinul financiar aferent schemelor de plată unică pe suprafață nu intră în domeniul său de aplicare material (
20
). Prin urmare, prima întrebare preliminară va fi examinată numai în raport cu Regulamentul nr. 73/2009, aplicabil ratione temporis litigiului principal și abrogat ulterior prin Regulamentul nr. 1307/2013.
41.
În această privință, mai întâi, trebuie să se constate că Regulamentul nr. 73/2009 nu face referire la noțiunea de „drept de folosință”, astfel cum este prevăzută de dreptul român (
21
). Astfel, potrivit articolului 34 alineatul (1) din acest regulament, ajutorul din cadrul schemei de plată unică se acordă agricultorilor pe baza unei declarații anuale, la activarea drepturilor de plată (
22
) pe hectar eligibil în statul membru în care a fost atribuit dreptul de plată. Pentru a beneficia de acest ajutor, un agricultor trebuie, în temeiul articolului 35 alineatul (1) din regulamentul menționat, să declare parcelele care corespund hectarelor eligibile aferente unui drept de plată. Aceste parcele trebuie să fie, cu excepția cazurilor de forță majoră sau a circumstanțelor excepționale, „la dispoziția agricultorului la o dată stabilită de statele membre” (
23
).
42.
În continuare, articolul 124 din Regulamentul nr. 73/2009, care figurează în titlul V, referitor la „[p]unerea în aplicare a plăților directe în noile state membre”, prevede la alineatul (2) primul paragraf că „[t]oate parcelele agricole care corespund criteriilor prevăzute la alineatul (1) […] sunt eligibile pentru acordarea plăților în cadrul schemei de plată unică pe suprafață”, și anume, în ceea ce privește România, „partea din suprafața agricolă utilizată […] care este menținută în bune condiții agricole, indiferent dacă se află sau nu în exploatare, ajustată în conformitate cu criteriile obiective și nediscriminatorii care urmează să fie stabilite de […] România, după aprobarea Comisiei”.
43.
În sfârșit, în conformitate cu articolul 19 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 73/2009, agricultorul trebuie să dispună de documentele considerate necesare de statul membru, de natură să dovedească temeinicia cererii de plată.
44.
Rezultă că Regulamentul nr. 73/2009 nu precizează forma în care suprafețele respective trebuie să fie „la dispoziția” unui agricultor, în sensul articolului 35 alineatul (1) din acest regulament, și nici, a fortiori, dacă expresia „la dispoziția” implică un „drept de folosință” asupra acestor suprafețe. În lipsa unei astfel de precizări, în vederea interpretării dispoziției menționate, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul ei și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție (
24
).
45.
În primul rând, în ceea ce privește formularea articolului 35 alineatul (1) din Regulamentul nr. 73/2009, arătăm că faptul că o suprafață este „la dispoziția” agricultorului implică, în principiu, ca acesta să o poată utiliza după bunul plac în scopul de a‑și desfășura pe ea o activitate agricolă sau, cu alte cuvinte, ca suprafața agricolă să fie cel puțin de facto la dispoziția acestui agricultor.
46.
În ceea ce privește, în al doilea rând, contextul în care se înscrie articolul 35 alineatul (1) din Regulamentul nr. 73/2009, s‑a amintit la punctul 41 din prezentele concluzii că ajutorul din cadrul schemei de plată unică se acordă agricultorilor la activarea drepturilor de plată pe „hectar eligibil”. O astfel de noțiune desemnează printre altele, potrivit articolului 34 alineatul (2) litera (a) din acest regulament, orice „suprafață agricolă a exploatației […] utilizată […] pentru o activitate agricolă”.
47.
Or, acești termeni sunt ei înșiși definiți de regulamentul menționat. Astfel, articolul 2 literele (b), (c) și (h) din același regulament definește noțiunea de „exploatație” ca fiind „ansamblul unităților de producție gestionate de agricultor și situate pe teritoriul aceluiași stat membru” (
25
), cea de „activitate agricolă” ca fiind „producția, creșterea sau cultivarea de produse agricole […] sau menținerea terenurilor în bune condiții agricole și de mediu […]”, iar cea de „suprafață agricolă” drept „orice suprafață de teren arabil, pășune permanentă sau culturi permanente” (
26
).
48.
În această privință, cerința prevăzută la articolul 2 litera (b) din Regulamentul nr. 73/2009, referitoare la noțiunea de „exploatație”, potrivit căreia o unitate de producție trebuie să fie „gestionată” de agricultor nu impune ca un astfel de agricultor să dispună de o putere de dispoziție nelimitată asupra suprafeței respective. Așa cum Curtea a avut deja ocazia de a preciza, noțiunea de „gestionare” nu implică existența unui drept de dispoziție nelimitat al agricultorului asupra suprafeței respective în cadrul utilizării acesteia în scopuri agricole. În schimb, în ceea ce privește această suprafață, agricultorul trebuie să dispună de suficientă autonomie pentru a‑și exercita activitatea agricolă, aspect care trebuie apreciat de instanța națională având în vedere toate circumstanțele speței. Astfel, agricultorul trebuie să fie în măsură să exercite o anumită putere de decizie în cadrul utilizării suprafeței respective (
27
).
49.
Această interpretare se situează în linia jurisprudenței Curții referitoare la noțiunea de „suprafață agricolă a exploatației”, prevăzută la articolul 44 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1782/2003 (
28
), care a fost înlocuit prin Regulamentul nr. 73/2009, în care ea a statuat în esență că nu se impunea ca agricultorul să dispună de aceasta în temeiul unui contract de arendare sau al unei tranzacții echivalente (
29
). În acest sens, Curtea a considerat de asemenea, printre altele în Hotărârea Pontini și alții (
30
), cu privire la articolul 12 din Regulamentul nr. 1254/1999 (
31
), că această dispoziție nu condiționa eligibilitatea unei cereri de ajutor de prezentarea unui titlu juridic valabil care să justifice dreptul solicitantului de a utiliza suprafețele furajere care făcea obiectul acelei cereri. Dimpotrivă, utilizarea efectivă a suprafeței furajere era cea care constituia una dintre condițiile de eligibilitate pentru acordarea primelor în cauză (
32
). Chiar dacă este definită în termeni ușor diferiți, noțiunea de „exploatație”, prevăzută la articolul 2 litera (b) din Regulamentul nr. 73/2009, este în esență identică.
50.
În al treilea rând, în ceea ce privește obiectivele reglementării în discuție, pe de o parte, articolul 39 TFUE prevede, la alineatul (1) litera (b), că PAC are ca obiectiv asigurarea unui nivel de trai echitabil pentru populația agricolă, în special prin majorarea venitului individual al lucrătorilor din agricultură. În acest context, în conformitate cu considerentele (23) și (25) ale Regulamentului nr. 73/2009, acest regulament urmărește să evite acordarea unui ajutor unor beneficiari care au creat în mod artificial condițiile necesare pentru a beneficia de aceste plăți, în cazul cărora activitățile agricole reprezintă numai o parte nesemnificativă a ansamblului activităților economice ale acestora sau în cazul cărora domeniul de activitate nu vizează sau vizează doar parțial efectuarea unei activități agricole. Prin urmare, având în vedere aceste obiective, ajutorul din cadrul schemei de plată unică prevăzut de regulamentul menționat are ca obiectiv asigurarea unui nivel de trai echitabil pentru agricultorii care desfășoară în mod real o activitate agricolă, ceea ce implică faptul că aceștia dispun efectiv de o suprafață agricolă.
51.
În consecință, pentru a stabili dacă o suprafață agricolă este sau nu „la dispoziția” unui agricultor, în sensul articolului 35 alineatul (1) din Regulamentul nr. 73/2009, din formularea, din contextul și din obiectivele acestei reglementări reiese că elementele care determină eligibilitatea pentru acordarea ajutoarelor în cadrul schemei de plată unică pe suprafață sunt caracterul real și efectiv al utilizării suprafeței agricole, precum și posibilitatea de a exercita o anumită putere de decizie în cadrul utilizării acesteia (
33
). Totuși, reglementarea Uniunii nu condiționează în mod expres eligibilitatea unei cereri pentru un astfel de ajutor de obligația de a dovedi sau de a justifica utilizarea suprafeței care face obiectul cererii și nu precizează modul în care statele membre pot verifica dacă un agricultor deține suprafețele agricole declarate ca făcând parte din exploatația sa.
52.
În lumina acestor considerații trebuie să se stabilească dacă dreptul Uniunii se opune ca statele membre să prevadă în reglementarea lor națională o obligație de a prezenta un titlu juridic valabil care să justifice dreptul de folosință a suprafeței agricole în vederea eligibilității pentru schema de plată unică pe suprafață.
53.
În această privință, Curtea a avut deja ocazia să stabilească marja de apreciere acordată statelor membre în ceea ce privește controlul respectării condițiilor prevăzute pentru acordarea ajutoarelor în cadrul sistemului integrat de administrare și control (denumit în continuare „SIGC”). Astfel, în Hotărârea Pontini și alții (
34
), Curtea a amintit că statele membre au ca sarcină să adopte măsuri corespunzătoare pentru a asigura implementarea corectă a SIGC și că au în special obligația să ia măsurile necesare pentru a se asigura că operațiunile finanțate de Uniune, în general, și de Fondul european de orientare și garantare agricolă (FEOGA), în particular, sunt efective și corecte, precum și pentru a preveni și a acționa împotriva nelegalităților. În plus, statele membre se bucură de o marjă de apreciere cu ocazia punerii în aplicare a schemelor de ajutor pe care le consideră necesare pentru a preveni și a sancționa într‑o manieră eficientă nelegalitățile și fraudele.
54.
În acest context, potrivit Curții, statele membre dispun de o marjă de apreciere în ceea ce privește documentele justificative și dovezile pe care trebuie să le ceară de la un solicitant de ajutor în ceea ce privește suprafețele care fac obiectul cererii sale. Având în vedere această marjă de apreciere, statelor membre le este permis să aducă precizări, prin intermediul reglementării naționale, privind dovezile care trebuie furnizate în susținerea unei cereri de ajutor, referindu‑se în special atât la practicile obișnuite de pe teritoriul lor în domeniul agriculturii în ceea ce privește folosința și utilizarea suprafețelor, cât și la titlurile care trebuie depuse în legătură cu această utilizare (
35
).
55.
Curtea a adăugat totuși că marja de apreciere menționată este supusă anumitor limite. În special, exercitarea de către statele membre a marjei lor de apreciere referitoare la dovezile care trebuie prezentate în susținerea unei cereri de ajutor, în special la posibilitatea de a obliga un solicitant de ajutor să prezinte un titlu juridic valabil care să justifice dreptul de folosință asupra suprafețelor care fac obiectul cererii sale, trebuie să respecte obiectivele urmărite de reglementarea Uniunii respectivă și principiile generale de drept al Uniunii, în special principiul proporționalității (
36
). Acest principiu impune ca mijloacele instituite de o dispoziție să fie apte să realizeze obiectivul urmărit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv (
37
). De exemplu, Curtea a stabilit că statele membre nu pot solicita dovezi foarte precise, precum un contract de arendare sau un alt tip de contract de închiriere, și că, în conformitate cu principiul libertății contractuale, dovezile pot include punerea la dispoziție a parcelelor fără o contraprestație financiară (
38
).
56.
Prin urmare, trebuie să se verifice în speță dacă mijloacele puse în aplicare de reglementarea română sunt apte să urmărească unul dintre obiectivele vizate de PAC și dacă obligația impusă nu depășește ceea ce este strict necesar pentru atingerea acestuia.
57.
În această privință, în primul rând, în ceea ce privește capacitatea de a realiza obiectivele urmărite de PAC, astfel cum au fost descrise la punctul 51 din prezentele concluzii, arătăm că guvernul român a subliniat că reglementarea națională urmărește să faciliteze accesul direct al celui mai mare număr de proprietari sau de posesori de animale la pășunile respective (care aparțin unităților administrativ‑teritoriale), iar nu al celor care desfășoară activități agricole prin intermediere, precum și să asigure un nivel de trai echitabil pentru agricultorii activi. Astfel, instituirea unei obligații de a dovedi „dreptul de folosință” asupra unei suprafețe agricole poate oferi efectiv o anumită garanție că obiectivele PAC vor fi urmărite în mod real. De exemplu, prezentarea unui titlu juridic poate permite să se evite ca solicitanții de ajutor să profite în mod abuziv de terenuri aparținând altora în scopul eludării reglementării Uniunii, precum în cazul care a condus la pronunțarea Hotărârii Pontini și alții. Cu alte cuvinte, o astfel de dispoziție permite protejarea dreptului proprietarilor legitimi ai suprafețelor agricole care fac obiectul declarării de a nu fi privați în mod fraudulos de eventuale avantaje financiare conferite de PAC și, totodată, protejarea finanțelor Uniunii față de orice cerere de ajutor prezentată în mod fraudulos, fără știrea proprietarilor legitimi, în scopul de a obține în mod necuvenit aceste avantaje fără ca solicitantul să fie (el însuși) proprietar sau titular al unui drept de folosință asupra terenurilor respective. Pe de altă parte, cerința unor titluri formale nu constituie o specificitate a dreptului român. De exemplu, astfel cum a subliniat guvernul italian în observațiile sale scrise, legislația italiană impune agricultorilor care solicită ajutoare, pentru a demonstra proprietatea asupra terenurilor, dovada deținerii unui titlu de exploatare formal adecvat ca element de control suplimentar (
39
).
58.
În acest sens, apreciem că obligația de a deține un titlu de folosință legitimă este un mijloc adecvat pentru atingerea obiectivelor menționate mai sus, întrucât o astfel de obligație permite îmbinarea prevenirii fraudei și a protecției intereselor financiare ale administrației naționale, pe de o parte, cu protecția încrederii legitime a solicitanților în ceea ce privește accesul lor la schema de ajutor, pe de altă parte.
59.
În al doilea rând, în ceea ce privește caracterul proporțional al reglementării române, trebuie să se constate că obligația de a dovedi „dreptul de folosință” asupra suprafeței agricole în vederea eligibilității pentru a beneficia de schema de plată unică pe suprafață nu este întotdeauna conformă cu obiectivele PAC. De exemplu, atunci când suprafețe agricole sunt exploatate de agricultori care realizează recolte și pentru care aceștia pot dovedi, așadar, utilizarea regulată și efectivă a suprafețelor respective prin alte mijloace decât prezentarea unui astfel de titlu, dovada că suprafața este la „dispoziția agricultorului”, în sensul articolului 35 alineatul (1) din Regulamentul nr. 73/2009, nu se poate întemeia numai pe titlul juridic formalizat aferent acestei suprafețe. Astfel, un asemenea titlu nu este întotdeauna de natură să justifice caracterul real și efectiv al exploatării suprafeței agricole.
60.
Cu titlu ilustrativ, pe de o parte, o persoană poate dispune de un titlu de proprietate asupra unui teren fără a‑l utiliza efectiv pentru o activitate agricolă și, pe de altă parte, agricultorii pot desfășura efectiv o activitate agricolă pe parcele fără a dispune însă de un titlu juridic formalizat în acest scop. În această din urmă situație, o cerință strictă de a dispune de un titlu juridic ar conduce la excluderea acestora din urmă de la beneficiul plății unice pe suprafață, ceea ce ar fi contrar obiectivului reglementării în discuție (
40
). În aceste condiții, a impune ca toți solicitanții să facă dovada dreptului de folosință asupra suprafeței agricole pe care o declară în vederea obținerii unui ajutor nu ni se pare conform cu principiul proporționalității.
61.
În sfârșit, în al treilea rând, astfel cum a arătat în esență avocatul general Mazák (
41
), problema validității contractelor încheiate de agricultori reprezintă o chestiune de drept civil care are un regim diferit de la un stat membru la altul, astfel încât ar exista un risc de interpretare neuniformă a normelor care reglementează eligibilitatea ajutoarelor în statele membre în cazul în care acestea ar fi autorizate să subordoneze plățile unice pe suprafață unor considerații care țin de dreptul contractelor.
62.
Pentru toate motivele evocate mai sus, apreciem că justificarea, sub forma unui titlu juridic formal al dreptului de folosință asupra suprafeței agricole respective, trebuie să fie considerată mai degrabă ca fiind un indiciu, printre altele, care permite să se garanteze că solicitantul unei plăți unice pe suprafață exploatează în mod efectiv și regulat suprafețele pe care le declară, decât o condiție de eligibilitate pentru schema de ajutor sau chiar singurul element de probă care justifică utilizarea lor efectivă pentru o activitate agricolă.
63.
Având în vedere ceea ce precedă, propunem Curții să răspundă la prima întrebare preliminară în sensul că Regulamentul nr. 73/2009 nu se opune instituirii, prin dreptul național, a unei obligații de a dovedi dreptul de folosință asupra unei suprafețe agricole în vederea obținerii sprijinului financiar aferent schemelor de plată unică pe suprafață, cu condiția să fie respectate obiectivele urmărite de reglementarea Uniunii și principiile generale ale dreptului Uniunii, în special principiul proporționalității.
C.
Cu privire la a doua întrebare preliminară
64.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, adresată în cazul unui răspuns negativ la prima întrebare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă, în ipoteza în care dovada dreptului de folosință asupra unei suprafețe agricole este făcută prin prezentarea unui contract de concesiune a unei pășuni, dreptul Uniunii se opune condiției, prevăzută de dreptul național, potrivit căreia, pentru a încheia în mod valabil un astfel de contract, viitorul concesionar trebuie să fie exclusiv un crescător sau un proprietar de animale.
65.
Trebuie să se constate că efectul concret al unei asemenea condiții este de a exclude de la sprijinul financiar aferent schemelor de plată unică pe suprafață cel puțin orice concesionar al unei pășuni care nu este proprietar sau crescător de animale. Cu alte cuvinte, instanța de trimitere urmărește să afle dacă dreptul Uniunii se opune restrângerii accesului la utilizarea pășunilor numai la concesionarii care sunt crescători sau proprietari de animale (
42
).
66.
În conformitate cu analiza prezentată la punctul 54 din prezentele concluzii, în lipsa unei dispoziții exprese în cadrul Regulamentului nr. 73/2009, statele membre dispun de o marjă de apreciere în ceea ce privește documentele justificative și dovezile pe care trebuie să le ceară de la un solicitant de ajutor în ceea ce privește suprafețele care fac obiectul cererii sale și al unei declarații. Prin urmare, trebuie să se stabilească dacă condiția de a fi „crescător sau proprietar de animale” pentru a putea prezenta un titlu juridic valabil care justifică dreptul de a folosi suprafețele care fac obiectul cererii de ajutor respectă obiectivele urmărite de reglementarea Uniunii și principiile generale ale dreptului Uniunii, în special principiul proporționalității.
67.
În ceea ce privește obiectivul urmărit de reglementarea națională în discuție, arătăm, în primul rând, că guvernul român prezintă, drept context general, situația specifică a agriculturii din România ca fiind confruntată cu fenomene precum abandonarea terenurilor, îmbătrânirea populației agricole, un număr redus de tineri fermieri și un număr mare de ferme de mici dimensiuni, din care un procent ridicat este constituit din ferme de semisubzistență. Prin urmare, alegerea sa de a condiționa încheierea contractelor de concesiune referitoare la pășuni de calitatea de proprietar sau de crescător de animale ar trebui înțeleasă în lumina acestor specificități, astfel încât pășunatul să nu fie efectuat cu animale care aparțin unor terți care nu beneficiază de schema de plată unică pe suprafață. Astfel, obiectivul mai concret al acestei reglementări ar fi să se evite ca un concesionar al unor suprafețe indicate în cererea de plată unică, care este beneficiarul acestui ajutor, să fie un simplu „agricultor de salon” (couch farmer), termen utilizat de Curtea Europeană de Conturi pentru a descrie situația în care activitatea agricolă nu este desfășurată în mod real de solicitantul ajutorului, ci de persoana care realizează din punct de vedere material pășunatul pe suprafețele declarate în cerere. În astfel de cazuri, solicitantul ajutorului ar beneficia în final de ajutor în calitate de simplu rentier, fără a desfășura activitatea subvenționată (
43
).
68.
Având în vedere aceste considerații, în special specificitățile agriculturii în România, apreciem că condiția de a fi „crescător sau proprietar de animale” este justificată în raport cu dreptul Uniunii. Pe de altă parte, chiar dacă guvernul român nu îl invocă ca temei juridic, amintim că, în temeiul articolului 28 alineatul (2) din Regulamentul nr. 73/2009, „statele membre pot stabili criterii obiective și nediscriminatorii adecvate pentru a se asigura că niciun fel de plăți directe nu sunt acordate unei persoane fizice sau juridice: (a) pentru care activitatea agricolă reprezintă numai o parte nesemnificativă a ansamblului activităților economice ale acesteia sau (b) pentru care principalul obiect de activitate nu îl reprezintă exercitarea de activități agricole”. Această normă s‑ar putea înscrie, așadar, în cadrul acestor „cerințe minime pentru a primi plăți directe”.
69.
În ceea ce privește caracterul proporțional al condiției în discuție, deși, desigur, revine instanței naționale sarcina de a interpreta și de a aplica dreptul național, tindem să considerăm că reglementarea în discuție ni se pare deosebit de strictă în măsura în care pare să excludă de iure posibilitatea ca pășunatul să fie efectuat cu animale care aparțin unor terți, chiar și atunci când persoanele care dețin pășunile și care solicită ajutorul se ocupă în mod direct de acestea. Prin urmare, deși reglementarea anumitor state membre interzice pășunatul de către terți (și anume, terenul este concesionat lui X, care este beneficiarul ajutorului, însă terții sunt cei care efectuează, în principiu, pășunatul) (
44
), specificitatea reglementării române este că ea pare să interzică pășunatul cu animale aparținând unor terți (și anume, chiar dacă solicitantul ajutorului dispune de o suprafață agricolă și efectuează în fapt pășunatul cu animale care nu îi aparțin). Or, o astfel de excludere ne pare contrară obiectivului stabilit de guvernul român de a facilita accesul direct al celui mai mare număr de proprietari sau de posesori de animale la pășunile menționate, în special în vederea atingerii obiectivului de menținere a terenurilor în bune condiții agricole, cu precădere pentru evitarea abandonării terenurilor agricole (a se vedea punctele 67 și 74 din prezentele concluzii). Acest aspect va fi dezvoltat în cadrul analizei celei de a treia întrebări preliminare (a se vedea punctele 77-79 din prezentele concluzii).
70.
Având în vedere ceea ce precedă, propunem Curții să răspundă la cea de a doua întrebare preliminară în sensul că Regulamentele nr. 73/2009 și nr. 1122/2009 nu se opun unei reglementări naționale care impune, drept condiție de validitate a unui contract de concesiune încheiat pentru exploatarea unor suprafețe declarate în cererea de plată unică pe suprafață, ca viitorul concesionar să fie crescătorul sau proprietarul animalelor în măsura în care sunt respectate obiectivele urmărite de reglementarea Uniunii și principiile generale ale dreptului Uniunii, în special principiul proporționalității. Cu toate acestea, dreptul Uniunii se opune ca o astfel de condiție să devină singura condiție de eligibilitate pentru a beneficia de o plată unică pe suprafață.
D.
Cu privire la a treia întrebare preliminară
71.
Prin intermediul celei de a treia întrebări, care prezintă o legătură strânsă cu prima și cu a doua întrebare, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă activitatea unei întreprinderi care – încheind un contract de concesiune a unei pășuni în scopul obținerii dreptului de a exploata acea suprafață și de a obține drepturi de plată unică pe suprafață – încheie ulterior un contract de colaborare cu crescători de animale se circumscrie definiției „activității agricole”, în sensul articolului 2 litera (c) din Regulamentul nr. 73/2009.
72.
Mai întâi, arătăm că, potrivit articolului 2 litera (c) din Regulamentul nr. 73/2009, „activitatea agricolă” înseamnă „producția, creșterea sau cultivarea de produse agricole, inclusiv recoltarea, mulsul, creșterea și deținerea de animale în scopuri agricole sau menținerea terenurilor în bune condiții agricole și de mediu, astfel cum sunt stabilite la articolul 6”. După cum reiese din modul de redactare a acestei definiții, două categorii de activități pot intra în sfera noțiunii de „activitate agricolă”, în sensul acestei dispoziții.
73.
Prima categorie de activități vizează „producția, creșterea sau cultivarea de produse agricole, inclusiv recoltarea, mulsul, creșterea și deținerea de animale în scopuri agricole”. Or, ni se pare evident, în speță, că activitatea Avio Lucos nu se încadrează în această categorie de activități. Astfel, din articolul 8 din contractul de colaborare în participațiune reiese că animalele au fost întotdeauna deținute, crescute și utilizate în cadrul activității de pășunat de persoanele fizice, iar nu de către Avio Lucos.
74.
A doua categorie de activități vizează „menținerea terenurilor în bune condiții agricole și de mediu în sensul articolului 6” din Regulamentul nr. 73/2009, care stabilește că „cerințele minime” sunt definite „la nivel național sau regional” de state „ținând seama de caracteristicile zonelor în cauză” (
45
). Prin aceste activități agricole se urmărește să se evite ca terenurile agricole să fie abandonate și să se asigure menținerea lor în bune condiții agricole și de mediu (
46
), precum și să se încurajeze menținerea pășunilor permanente existente, pentru a se oferi garanții împotriva transformării masive a acestora în terenuri arabile (
47
).
75.
Activitatea desfășurată de Avio Lucos pare să corespundă celei de a doua categorii de activități care pot intra în sfera noțiunii de „activitate agricolă”. Astfel, după cum reiese din decizia de trimitere, potrivit articolului 7 din contractul de colaborare, Avio Lucos se obligă să realizeze anual, pe cheltuiala sa, lucrări de curățire a pășunii, de eliminare a buruienilor toxice, precum și de eliminare a excesului de apă de pe teren, asigurând condițiile optime pentru refacerea pășunii.
76.
Pe de altă parte, contractul de colaborare nu pare să impună solicitantului să dispună de propriile animale pentru a asigura menținerea terenurilor în bune condiții agricole și de mediu (
48
). În această privință, deși articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 73/2009 prevede că statele membre sunt cele care definesc, la nivel național sau regional, cerințele minime pentru bunele condiții agricole și de mediu, în baza cadrului stabilit în anexa III, ținând seama de „caracteristicile zonelor în cauză”, acest articol adaugă că statele menționate nu definesc cerințe minime care să nu fie prevăzute în cadrul respectiv.
77.
În această privință, astfel cum arată Comisia, potrivit notificării României privind punerea în aplicare a cerințelor minime pentru bunele condiții agricole și de mediu (pentru o cerere referitoare la anul agricol 2014), agricultorii trebuie să facă următoarele eforturi pentru a pune în aplicare standardul privind densitatea minimă a șeptelului și/sau regimuri corespunzătoare: „să taie iarba cel puțin o dată pe an și/sau să asigure un nivel minim de pășunat (minimum 0,3 animale pe hectar) pentru a menține terenurile (pășuni permanente) în stare bună”.
78.
Or, obligația de a fi proprietarul animalelor sau de a deține animalele care pășunează pe terenul agricol nu constituie o cerință minimă prevăzută în cadrul menționat. Astfel, dacă, precum în speță, pășunea este întreținută prin pășunat, iar nu prin cosire, agricultorul are obligația de a asigura pășunatul, fără a exista obligația de a‑l asigura exclusiv cu propriile animale. Dat fiind că, în speță, părțile din litigiul principal nu contestă că animalele au pășunat pe terenul în discuție și că nu se contestă că solicitantul a asigurat condiții pentru ca pășunea să se refacă, rezultă că Avio Lucos a desfășurat în mod efectiv activitatea agricolă necesară, menținând terenul în bune condiții agricole și de mediu, în conformitate cu notificarea României.
79.
Considerăm că o asemenea interpretare literală este de asemenea conformă cu obiectivele menționate de Regulamentul nr. 73/2009, astfel cum reies în special din considerentele (4) și (7) ale acestuia, referitoare la menținerea pășunilor în bune condiții agricole și de mediu, fiind recunoscut efectul pozitiv asupra mediului al pășunilor permanente. Un asemenea obiectiv se înscrie în obiectivul PAC prevăzut la articolul 39 alineatul (1) litera (a) TFUE, care constă, printre altele, în creșterea productivității agriculturii prin asigurarea dezvoltării raționale a producției agricole. Acestea fiind precizate, nu se poate pierde din vedere faptul că PAC are de asemenea și mai ales ca obiectiv să asigure, astfel cum s‑a amintit la punctele 50-57 din prezentele concluzii, un nivel de trai echitabil pentru populația agricolă, aceste două obiective fiind complementare.
80.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la cea de a treia întrebare preliminară că articolul 2 din Regulamentul nr. 73/2009 trebuie interpretat în sensul că se circumscrie definiției „activității agricole”, în sensul acestui articol, activitatea unui beneficiar al schemei de plată unică pe suprafață care – încheind un contract de concesiune a unei pășuni în scopul obținerii dreptului de a exploata acea suprafață și de a obține drepturi de plată unică pe suprafață în anul agricol 2014 – încheie ulterior un contract de colaborare cu crescători de animale în temeiul căruia acesta le permite utilizarea gratuită a terenului concesionat în scopul pășunării animalelor, beneficiarul păstrând dreptul de folosință asupra terenului, dar obligându‑se să nu îngrădească activitatea de pășunat și să realizeze lucrări de întreținere a pășunii, precum curățirea acesteia și eliminarea buruienilor toxice și a excesului de apă, în vederea menținerii terenurilor în bune condiții agricole și de mediu, ținând seama de caracteristicile zonelor în cauză.
E.
Cu privire la a patra întrebare preliminară
81.
Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere ridică în esență problema conformității cu dreptul Uniunii a unei reglementări naționale referitoare la autoritatea de lucru judecat a unei hotărâri definitive a unei instanțe naționale prin care această instanță a reținut, în cadrul unui litigiu privind legalitatea aplicării unor sancțiuni multianuale, caracterul neeligibil al unei cereri de plată unică pe suprafață pentru motivul nerespectării cerinței, prevăzută de dreptul național, de a dovedi dreptul de folosință asupra suprafeței, care o împiedică să analizeze conformitatea acestor cerințe naționale cu dreptul Uniunii în cadrul unui nou litigiu privind legalitatea actului de recuperare a sumelor plătite în mod necuvenit solicitantului, actul menționat fiind întemeiat pe aceeași situație de fapt și pe aceleași reglementări naționale care au format obiectul analizei hotărârii judecătorești definitive anterioare referitoare la legalitatea aplicării unor sancțiuni multianuale.
82.
Cu titlu introductiv, trebuie amintită importanța pe care o prezintă principiul autorității de lucru judecat atât în ordinea juridică a Uniunii, cât și în ordinile juridice naționale. Astfel, pentru a garanta atât stabilitatea dreptului și a raporturilor juridice, cât și o bună administrare a justiției, este necesar ca hotărârile judecătorești rămase definitive după epuizarea căilor de atac disponibile sau după expirarea termenelor de exercitare a acestor căi de atac să nu mai poată fi contestate (
49
).
83.
Prin urmare, dreptul Uniunii nu impune unei instanțe naționale să înlăture aplicarea normelor interne de procedură care conferă autoritate de lucru judecat unei decizii, chiar dacă aceasta ar permite remedierea unei încălcări a dreptului Uniunii prin decizia în cauză (
50
).
84.
În lipsa unei reglementări a Uniunii în materie, modalitățile de punere în aplicare a principiului autorității de lucru judecat țin de ordinea juridică a statelor membre în temeiul principiului autonomiei procedurale a acestora. Aceste modalități nu trebuie totuși să fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor situații similare de natură internă (principiul echivalenței) și nici să fie reglementate astfel încât să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii (principiul efectivității) (
51
).
85.
În această privință, Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că fiecare caz în care se ridică problema dacă o prevedere procedurală internă face imposibilă sau excesiv de dificilă aplicarea dreptului Uniunii trebuie analizat ținând cont de locul pe care respectiva prevedere îl ocupă în cadrul procedurii în ansamblul său, de modul în care se derulează și de particularitățile acesteia în fața diverselor instanțe naționale. Din această perspectivă, trebuie să se țină seama, dacă este cazul, de principiile care stau la baza sistemului jurisdicțional național, precum protecția dreptului la apărare, principiul securității juridice și buna desfășurare a procedurii (
52
). În plus, trebuie amintit că revine instanțelor naționale sarcina ca, în măsura posibilului, să interpreteze dispozițiile dreptului național astfel încât aplicarea acestora să contribuie la punerea în practică a dreptului Uniunii (
53
). Este important să se precizeze că cerința interpretării conforme include obligația instanțelor naționale, inclusiv a celor de ultim grad de jurisdicție, de a modifica, dacă este cazul, o jurisprudență consacrată în cazul în care aceasta se întemeiază pe o interpretare a dreptului național incompatibilă cu dreptul Uniunii.
86.
Prin urmare, o instanță națională nu poate considera în mod valabil că se găsește în imposibilitatea de a interpreta o dispoziție națională în conformitate cu dreptul Uniunii doar pentru motivul că această dispoziție a fost interpretată de alte instanțe judecătorești într‑un sens care nu este compatibil cu dreptul menționat sau este aplicată într‑un asemenea mod de autoritățile naționale competente (
54
).
87.
În speță, se ridică problema dacă este compatibilă cu principiul efectivității, astfel cum este prevăzut de dreptul Uniunii, interpretarea principiului autorității de lucru judecat la care face referire instanța de trimitere, potrivit căreia, având în vedere articolul 431 alineatul (2) din Codul de procedură civilă, autoritatea de lucru judecat operează și în cazurile în care noua cerere de chemare în judecată îl pune pe judecător în situația de a repeta sau de a contrazice în tot sau în parte raportul juridic care a fost recunoscut sau tăgăduit în hotărârea judecătorească anterioară.
88.
Această întrebare este determinată de împrejurarea că decizia prin care au fost stabilite sancțiuni multianuale în sarcina Avio Lucos, pentru motive analoge celor în discuție în prezenta cauză, după ce a făcut obiectul unor căi de atac administrative, a făcut obiectul unor căi de atac jurisdicționale care au fost toate respinse (
55
). Mai precis, din decizia de trimitere reiese că litigiul principal se întemeiază pe același raport juridic material cu cel care a condus la hotărârile judecătorești definitive (și anume, invaliditatea contractului de concesiune ca urmare a lipsei calității de deținător de animale în cadrul aceleiași cereri de plată unică pe suprafață pentru campania din anul 2014). În orice caz, revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă, potrivit dreptului intern, autoritatea de lucru judecat aferentă acestor hotărâri include prezenta cauză sau elemente ale acesteia și, dacă este cazul, să examineze consecințele prevăzute de acest drept.
89.
În această privință, trebuie totuși arătat că, dat fiind că obiectul hotărârii anterioare și cel al hotărârii din cauza de față sunt diferite, întrucât privesc decizii administrative diferite, chiar dacă privesc chestiuni de fapt și de drept identice, instanța de trimitere ar putea interpreta articolul 431 alineatul (2) din Codul de procedură civilă ținând seama de faptul că autoritatea de lucru judecat, dacă se întemeiază pe criterii foarte largi, poate face practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii.
90.
Prin urmare, este necesar să se stabilească, mai specific, dacă interpretarea menționată mai sus a articolului 431 alineatul (2) din Codul de procedură civilă poate fi justificată în vederea protejării principiului securității juridice, având în vedere consecințele care decurg de aici pentru aplicarea dreptului Uniunii.
91.
În această privință, constatăm că o astfel de aplicare largă a articolului 431 alineatul (2) din Codul de procedură civilă, în măsura în care obiectul hotărârilor în discuție este diferit, ar împiedica nu numai posibilitatea de a se repune în discuție hotărârea judecătorească care are autoritate de lucru judecat în cazul în care aceasta din urmă implică o încălcare a dreptului Uniunii, ci și repunerea în discuție a deciziei de recuperare, care ar putea implica și ea aceeași încălcare a dreptului Uniunii. Mai important, autoritatea de lucru judecat s‑ar putea aplica eventual în privința oricărei alte decizii administrative referitoare la un solicitant de ajutor care nu deține niciun animal pentru a desfășura o activitate agricolă.
92.
Prin urmare, o asemenea aplicare a principiului autorității de lucru judecat ar avea drept consecință faptul că, în ipoteza în care hotărârea judecătorească rămasă definitivă s‑ar întemeia pe o interpretare a unor norme care ar fi contrare dreptului Uniunii, de exemplu făcând din „deținerea” de animale un criteriu absolut de eligibilitate pentru ajutoarele în cauză, aplicarea incorectă a acestor norme s‑ar repeta de fiecare dată când un concesionar este exclus de la această schemă pentru aceleași motive, fără a fi posibilă corectarea acestei interpretări eronate.
93.
Având în vedere ceea ce precedă, propunem Curții să răspundă la cea de a patra întrebare preliminară că dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că nu impune unei instanțe naționale să înlăture aplicarea normelor interne de procedură care conferă autoritate de lucru judecat unei hotărâri judecătorești, chiar dacă aceasta ar permite remedierea unei încălcări a unei dispoziții de drept al Uniunii. În același timp, modalitățile de punere în aplicare a principiului autorității de lucru judecat nu trebuie să fie stabilite de așa manieră încât să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii.
V. Concluzie
94.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Curtea de Apel Timișoara (România) după cum urmează:
1)
Regulamentul (CE) nr. 73/2009 al Consiliului din 19 ianuarie 2009 de stabilire a unor norme comune pentru sistemele de ajutor direct pentru agricultori în cadrul politicii agricole comune și de instituire a anumitor sisteme de ajutor pentru agricultori, de modificare a Regulamentelor (CE) nr. 1290/2005, (CE) nr. 247/2006, (CE) nr. 378/2007 și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1782/2003, nu se opune instituirii, prin dreptul național, a unei obligații de a dovedi dreptul de folosință asupra unei suprafețe agricole în vederea obținerii sprijinului financiar aferent schemelor de plată unică pe suprafață, cu condiția să fie respectate obiectivele urmărite de reglementarea Uniunii Europene și principiile generale ale dreptului Uniunii, în special principiul proporționalității.
2)
Regulamentul nr. 73/2009 nu se opune unei reglementări naționale care impune, drept condiție de validitate a unui contract de concesiune încheiat pentru exploatarea unor suprafețe declarate în cererea de plată unică pe suprafață, ca viitorul concesionar să fie crescătorul sau proprietarul animalelor în măsura în care sunt respectate obiectivele urmărite de reglementarea Uniunii și principiile generale ale dreptului Uniunii, în special principiul proporționalității. Cu toate acestea, dreptul Uniunii se opune ca o astfel de condiție să devină singura condiție de eligibilitate pentru a beneficia de o plată unică pe suprafață.
3)
Articolul 2 din Regulamentul nr. 73/2009 trebuie interpretat în sensul că se circumscrie definiției „activității agricole”, în sensul acestui articol, activitatea unui beneficiar al schemei de plată unică pe suprafață care ‑ încheind un contract de concesiune a unei pășuni în scopul obținerii dreptului de a exploata acea suprafață și de a obține drepturi de plată unică pe suprafață pentru anul agricol 2014 ‑ încheie ulterior un contract de colaborare cu crescători de animale în temeiul căruia acesta le permite utilizarea gratuită a terenului concesionat în scopul pășunării animalelor, beneficiarul păstrând dreptul de folosință asupra terenului, dar obligându‑se să nu îngrădească activitatea de pășunat și să realizeze lucrări de întreținere a pășunii, precum curățirea acesteia și eliminarea buruienilor toxice și a excesului de apă, în vederea menținerii terenurilor în bune condiții agricole și de mediu, ținând seama de caracteristicile zonelor în cauză.
4)
Dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că nu impune unei instanțe naționale să înlăture aplicarea normelor interne de procedură care conferă autoritate de lucru judecat unei hotărâri judecătorești, chiar dacă aceasta ar permite remedierea unei încălcări a unei dispoziții de drept al Uniunii. În același timp, modalitățile de punere în aplicare a principiului autorității de lucru judecat nu trebuie să fie stabilite de așa manieră încât să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Regulamentul Consiliului din 19 ianuarie 2009 de stabilire a unor norme comune pentru sistemele de ajutor direct pentru agricultori în cadrul politicii agricole comune și de instituire a anumitor sisteme de ajutor pentru agricultori, de modificare a Regulamentelor (CE) nr. 1290/2005, (CE) nr. 247/2006, (CE) nr. 378/2007 și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1782/2003 (JO 2009, L 30, p. 16).
(
3
)	Regulamentul Comisiei din 30 noiembrie 2009 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului [nr. 73/2009] în ceea ce privește ecocondiționalitatea, modularea și sistemul integrat de administrare și control în cadrul schemelor de ajutor direct pentru agricultori prevăzute de regulamentul respectiv, precum și de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului în ceea ce privește ecocondiționalitatea în cadrul schemei de ajutoare prevăzute pentru sectorul vitivinicol (JO 2009, L 316, p. 65).
(
4
)	În timp ce cauza C‑176/20 privește campania agricolă din anul 2015, întrebările instanței de trimitere privind în principal dispozițiile Regulamentului (UE) nr. 1307/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2013 de stabilire a unor norme privind plățile directe acordate fermierilor prin scheme de sprijin în cadrul [PAC] și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 637/2008 al Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 73/2009 al Consiliului (JO 2013, L 347, p. 608, rectificare în JO 2016, L 130, p. 23), prezenta cauză privește campania agricolă din anul 2014, pentru care sunt aplicabile dispozițiile Regulamentului nr. 73/2009, care a fost înlocuit prin Regulamentul nr. 1307/2013.
(
5
)	Schema de plată unică pe suprafață este o schemă de sprijin pentru venit simplificată și tranzitorie pentru agricultorii din noile state membre care au aderat la Uniunea Europeană la 1 mai 2004, care intră sub incidența PAC.
(
6
)	Regulamentul Consiliului din 29 septembrie 2003 de stabilire a normelor comune pentru schemele de sprijin direct în cadrul [PAC] și de stabilire a anumitor scheme de sprijin pentru agricultori și de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 2019/93, (CE) nr. 1452/2001, (CE) nr. 1453/2001, (CE) nr. 1454/2001, (CE) nr. 1868/94, (CE) nr. 1251/1999, (CE) nr. 1254/1999, (CE) nr. 1673/2000, (CEE) nr. 2358/71 și (CE) nr. 2529/2001 (JO 2003, L 270, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 49, p. 177).
(
7
)	Monitorul Oficial al României, partea I, nr. 235 din 2 aprilie 2014.
(
8
)	Monitorul Oficial al României, partea I, nr. 1043 din 21 decembrie 2006, denumită în continuare „OUG nr. 125/2006”.
(
9
)	Monitorul Oficial al României, partea I, nr. 332 din 23 aprilie 2008, denumit în continuare „Ordinul nr. 246/2008”.
(
10
)	Monitorul Oficial al României, partea I, nr. 423 din 17 iunie 2003.
(
11
)	Monitorul Oficial al României, partea I, nr. 640 din 29 septembrie 2009.
(
12
)	Monitorul Oficial al României, partea I, nr. 545 din 3 august 2012.
(
13
)	Monitorul Oficial al României nr. 267 din 13 mai 2013, denumită în continuare „OUG nr. 34/2013”.
(
14
)	Acest contract a fost încheiat pentru concesionarea unei suprafețe de pășune inițial de 341,70 hectare, redusă ulterior, în urma modificării contractului din 25 iunie 2015, la 170,36 hectare. Este vorba despre contractul de concesiune care este de asemenea în discuție în cauza C‑176/20.
(
15
)	Avio Lucos a arătat că redevența a fost stabilită la un cuantum aproape egal cu valoarea subvențiilor și că redevența respectivă a fost plătită efectiv autorității locale.
(
16
)	În conformitate cu acest contract, Avio Lucos trebuia să se angajeze, pe de o parte, să pună la dispoziția persoanelor menționate pășunea comunală pentru pășunat liber, permanent și necondiționat, accesul la pășune nefiind „[condiționat] de vreo plată sau alt beneficiu în contraprestație”, și, pe de altă parte, să „[realizeze] anual, pe cheltuiala sa, lucrări de curățire a pășunii, de eliminare a buruienilor toxice, precum și eliminarea excesului de apă de pe teren, asigurând condițiile optime pentru refacerea pășunii”. Aceleași persoane fizice, la rândul lor, trebuiau să se angajeze să pună în mod efectiv la dispoziția Avio Lucos animalele pe care le dețineau, în vederea pășunatului permanent și continuu al pășunii comunale. În sfârșit, contractul menționat preciza că punerea la dispoziție a animalelor în favoarea Avio Lucos nu era condiționată de transferul dreptului de proprietate asupra acestor animale către Avio Lucos, persoanele fizice rămânând proprietarii de drept ai animalelor respective.
(
17
)	A se vedea nota 55 din prezentele concluzii.
(
18
)	Hotărârea din 19 decembrie 2019, Junqueras Vies (C‑502/19, EU:C:2019:1115, punctele 55 și 56, precum și jurisprudența citată).
(
19
)	Articolul 58 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1122/2009 este menționat în decizia de trimitere ca temei juridic pentru aplicarea unor sancțiuni multianuale societății Avio Lucos, în timp ce articolul 80 alineatul (1) din acest regulament, referitor la recuperarea sumelor necuvenite, este menționat numai în cadrul juridic.
(
20
)	A se vedea articolul 1 din Regulamentul nr. 1122/2009,
(
21
)	Articolul 34 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1122/2009 prevede, desigur, că, „[î]n cazul în care o suprafață este utilizată în comun, autoritățile competente întreprind o repartizare virtuală a acestora între agricultorii în cauză proporțional cu utilizarea efectivă sau cu drepturile lor de utilizare a acestor suprafețe” (sublinierea noastră). Această dispoziție este însă lipsită de relevanță în cadrul litigiului principal.
(
22
)	Drepturile la plată sunt atribuite în conformitate cu Regulamentul nr. 1782/2003.
(
23
)	Sublinierea noastră.
(
24
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 24 iunie 2010, Pontini și alții (C‑375/08, EU:C:2010:365, punctul 58).
(
25
)	Sublinierea noastră.
(
26
)	A se vedea în acest sens articolul 124 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 73/2009.
(
27
)	A se vedea Hotărârea din 14 octombrie 2010, Landkreis Bad Dürkheim (C‑61/09, EU:C:2010:606, punctele 61-63), și Hotărârea din 2 iulie 2015, Demmer (C‑684/13, EU:C:2015:439, punctele 61 și 62).
(
28
)	Articolul 44 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1782/2003, intitulat „Utilizarea drepturilor la plată”, prevede că „[p]rin «hectar eligibil pentru ajutor» se înțelege orice suprafață agricolă a exploatației, cu excepția suprafețelor ocupate cu păduri sau destinate unei activități neagricole”.
(
29
)	Hotărârea din 14 octombrie 2010, Landkreis Bad Dürkheim (C‑61/09, EU:C:2010:606, punctul 54).
(
30
)	Hotărârea din 24 iunie 2010, Pontini și alții (C‑375/08, EU:C:2010:365, denumită în continuare „Hotărârea Pontini”).
(
31
)	Articolul 3 litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 1254/1999 al Consiliului din 17 mai 1999 privind organizarea comună a pieței în sectorul cărnii de vită și mânzat (JO 1999, L 160, p. 21, Ediție specială, 03/vol. 28, p. 80) prevedea că „fermă” înseamnă „toate unitățile de producție gestionate de către crescătorul de animale și situate pe teritoriul unui singur stat membru”. Articolul 12 alineatul (2) litera (b) din acest regulament prevedea că, „[p]entru determinarea densității inventarului de vite, se iau în considerare următoarele: […] (b) suprafața furajeră, însemnând suprafața din fermă disponibilă pe parcursul anului calendaristic pentru creșterea bovinelor și a ovinelor și/sau a caprinelor […]”.
(
32
)	A se vedea în această privință Hotărârea din 24 iunie 2010, Pontini și alții (C‑375/08, EU:C:2010:365, punctele 62 și 70), precum și Hotărârea din 2 iulie 2015, Demmer (C‑684/13, EU:C:2015:439, punctul 56 și jurisprudența citată).
(
33
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 24 iunie 2010, Pontini și alții (C‑375/08, EU:C:2010:365, punctele 69 și 70).
(
34
)	Hotărârea din 24 iunie 2010, Pontini și alții (C‑375/08, EU:C:2010:365, punctele 75 și 76).
(
35
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 24 iunie 2010, Pontini și alții (C‑375/08, EU:C:2010:365, punctul 82).
(
36
)	Hotărârea din 24 iunie 2010, Pontini și alții (C‑375/08, EU:C:2010:365, punctele 83 și 86).
(
37
)	Hotărârea din 24 iunie 2010, Pontini și alții (C‑375/08, EU:C:2010:365, punctele 86 și 87).
(
38
)	Hotărârea din 14 octombrie 2010, Landkreis Bad Dürkheim (C‑61/09, EU:C:2010:606, punctele 54 și 55).
(
39
)	Pe lângă obiectivele PAC citate la punctul 51 din prezentele concluzii, guvernul italian arată că obligația de a dovedi calitatea pentru a exploata suprafețele pentru care se solicită ajutorul reprezintă de asemenea un instrument de protecție a administrației fiscale naționale, care va fi răspunzătoare din punct de vedere financiar în cazul nerecunoașterii cheltuielilor considerate nelegale.
(
40
)	De exemplu, guvernul francez explică, în observațiile sale scrise, că, în Franța, utilizarea solurilor agricole se bazează încă în mare măsură pe acorduri orale, iar nu pe un titlu juridic formalizat. A impune acestor agricultori, care utilizează în mod efectiv parcele fără a dispune în acest sens de un titlu precum o arendare sau un act de proprietate, să fie în măsură să facă dovada dreptului lor de a le utiliza ar conduce la excluderea lor de la beneficiul plății unice pe suprafață.
(
41
)	Concluziile avocatului general Mazák prezentate în cauza Landkreis Bad Dürkheim (C‑61/09, EU:C:2010:265, punctul 52).
(
42
)	Din dosarul prezentat Curții nu reiese în mod expres că această condiție de a fi „crescător sau proprietar de animale” se aplică și solicitanților care sunt ei înșiși proprietari ai unei pășuni. A se vedea în această privință articolul 2 litera d) din OUG nr. 34/2013, citat la punctul 20 din prezentele concluzii.
(
43
)	Astfel cum a arătat guvernul român, Curtea de Conturi, în urma unui audit efectuat între 13 și 23 septembrie 2011, a constatat că „cea mai mare proporție din valoarea totală a plăților [în cadrul schemei de plată unică pe suprafață] merge către un număr mic de exploatații care au însă dimensiuni foarte mari, în timp ce un număr considerabil de exploatații de mici dimensiuni primesc ajutor constând în sume foarte mici”. În raport cu perioada de referință, Curtea de Conturi a precizat că „[c]ererea unică nu este supusă niciunui control administrativ specific prin care să se verifice dacă solicitantul este într‑adevăr fermier, cu alte cuvinte dacă este vorba despre persoana căreia îi revine riscul economic al activităților agricole desfășurate pe terenul declarat în vederea primirii de sprijin”. Din aceste constatări ar rezulta că impactul plăților din cadrul schemei de plată unică pe suprafață în România era diminuat, întrucât plățile, în loc să fie distribuite comunităților, le reveneau proprietarilor de terenuri cu suprafață mare, care obțineau astfel un profit considerabil, chiar dacă nu desfășurau o activitate agricolă în nume propriu. Potrivit APIA și guvernului român, aceasta ar fi situația în speță, în măsura în care Avio Lucos se angaja să pună la dispoziția crescătorilor de animale suprafața de teren, în timp ce exploatarea efectivă a terenului prin pășunat permanent trebuia asigurată de partenerii persoane fizice, proprietari ai animalelor. De asemenea, din punctul de vedere al riscului inerent desfășurării activității, care ar justifica de asemenea acordarea beneficiilor unei scheme/a unei măsuri de ajutor/de sprijin pe suprafață, în speță numai persoanele fizice suportau toate riscurile inerente creșterii animalelor.
(
44
)	Guvernul italian, în observațiile sale scrise, arată că aceasta este situația în Italia.
(
45
)	Guvernul român arată în această privință că, în ceea ce privește a doua ipoteză, legiuitorul român a impus norma facultativă „densitatea șeptelului și/sau regimuri corespunzătoare”, autorizată și prevăzută în mod expres în anexa III la Regulamentul nr. 73/2009.
(
46
)	A se vedea considerentul (4) al Regulamentului nr. 73/2009.
(
47
)	A se vedea considerentul (7) al Regulamentului nr. 73/2009.
(
48
)	În această privință, guvernul român a arătat, în observațiile sale scrise, că legiuitorul român a ales să condiționeze încheierea contractelor de concesiune referitoare la pășunile care fac parte din proprietatea publică a unităților administrativ‑teritoriale de calitatea de proprietar sau posesor de animale a concesionarilor. Această problemă face obiectul primei întrebări preliminare în cauza C‑176/20.
(
49
)	A se vedea Hotărârea din 3 septembrie 2009, Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, punctul 22), Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, punctul 46), și Hotărârea din 17 octombrie 2018, Klohn (C‑167/17, EU:C:2018:833, punctul 67, precum și jurisprudența citată).
(
50
)	A se vedea Hotărârea din 3 septembrie 2009, Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, punctul 23), și Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, punctul 47, precum și jurisprudența citată).
(
51
)	A se vedea Hotărârea din 3 septembrie 2009, Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, punctul 24 și jurisprudența citată).
(
52
)	A se vedea Hotărârea din 3 septembrie 2009, Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, punctul 27 și jurisprudența citată).
(
53
)	Hotărârea din 11 noiembrie 2015, Klausner Holz Niedersachsen (C‑505/14, EU:C:2015:742, punctul 31).
(
54
)	A se vedea Hotărârea din 4 martie 2020, Telecom Italia (C‑34/19, EU:C:2020:148, punctul 61).
(
55
)	Această decizie (2815472/28.12.2015) a făcut obiectul unei căi de atac care a fost respinsă de autoritatea administrativă printr‑o decizie care a fost anulată la 12 mai 2017 pentru nemotivare prin hotărârea Tribunalului Dolj. Sesizată de APIA, Curtea de Apel Craiova a anulat, la 11 octombrie 2017, această hotărâre și a trimis cauza la Tribunalul Dolj spre rejudecare. Prin hotărârea din 24 aprilie 2018, acesta din urmă a respins acțiunea. Avio Lucos a formulat recurs împotriva acestei hotărâri, care a fost respins ca inadmisibil la 29 octombrie 2018, o cerere de sesizare a Curții fiind de asemenea declarată inadmisibilă de această instanță. Avio Lucos a formulat o cerere de revizuire împotriva acestei hotărâri, care a fost de asemenea declarată inadmisibilă la 14 februarie 2019.