62023CJ0453
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
29 aprilie 2025 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Ajutoare acordate de statele membre – Articolul 107 alineatul (1) TFUE – Noțiunea de «ajutor de stat» – Selectivitatea unei măsuri fiscale – Criterii de apreciere – Stabilirea cadrului de referință – Impozit pe bunuri imobile – Scutire pentru terenurile, clădirile și construcțiile care fac parte din infrastructura feroviară”
În cauza C‑453/23,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Administrativă Supremă, Polonia), prin decizia din 19 aprilie 2023, primită de Curte la 19 iulie 2023, în procedura
E. sp. z o.o.
împotriva
Prezydent Miasta Mielca,
cu participarea:
Rzecznik Małych i Średnich Przedsiębiorców,
CURTEA (Marea Cameră),
compusă din domnul K. Lenaerts, președinte, domnul T. von Danwitz, vicepreședinte, domnul F. Biltgen, doamna K. Jürimäe, domnul C. Lycourgos (raportor), doamna M. L. Arastey Sahún, domnii S. Rodin, D. Gratsias și M. Gavalec, președinți de cameră, domnul E. Regan, doamna I. Ziemele, domnii J. Passer și Z. Csehi, judecători,
avocat general: doamna J. Kokott,
grefier: doamna M. Siekierzyńska, administratoare,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 8 iulie 2024,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru E. sp. z o.o., de M. Dziedzic, radca prawny, și R. Kran, doradca podatkowy;
–
pentru Prezydent Miasta Mielca, de A. Dowgier, adwokat, și J. Grabiec, radca prawny;
–
pentru Rzecznik Małych i Średnich Przedsiębiorców, de P. Chrupek, radca prawny;
–
pentru guvernul polonez, de B. Majczyna, A. Kramarczyk‑Szaładzińska și M. Rzotkiewicz, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul spaniol, de M. Morales Puerta, în calitate de agent;
–
pentru Comisia Europeană, de I. Barcew, C.‑M. Carrega și F. Tomat, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatei generale în ședința din 17 octombrie 2024,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 107 alineatul (1) TFUE și a articolului 108 alineatul (3) TFUE coroborat cu articolul 2 din Regulamentul (UE) 2015/1589 al Consiliului din 13 iulie 2015 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 108 [TFUE] (JO 2015, L 248, p. 9).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între E. sp. z.o.o. (denumită în continuare „societatea E”), pe de o parte, și Prezydent Miasta Mielca (primarul orașului Mielec, Polonia) (denumit în continuare „primarul orașului Mielec”), pe de altă parte, în legătură cu refuzul acestuia din urmă de a acorda societății menționate o scutire fiscală referitoare la impozitul pe bunuri imobile.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Tratatul FUE
3
Articolul 107 alineatul (1) TFUE prevede:
„Cu excepția derogărilor prevăzute de tratate, sunt incompatibile cu piața internă ajutoarele acordate de state sau prin intermediul resurselor de stat, sub orice formă, care denaturează sau amenință să denatureze concurența prin favorizarea anumitor întreprinderi sau a producerii anumitor bunuri, în măsura în care acestea afectează schimburile comerciale dintre statele membre.”
4
Potrivit articolului 108 alineatul (3) TFUE:
„Comisia [Europeană] este informată în timp util pentru a‑și prezenta observațiile cu privire la proiectele care urmăresc să instituie sau să modifice ajutoarele. În cazul în care apreciază că un proiect nu este compatibil cu piața internă în conformitate cu dispozițiile articolului 107 [TFUE], Comisia inițiază fără întârziere procedura prevăzută la [articolul 108 alineatul (2) TFUE]. Înainte de pronunțarea unei decizii finale, statul membru în cauză nu poate pune în aplicare măsurile preconizate.”
Directiva 2012/34/UE
5
Articolul 1 din Directiva 2012/34/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 noiembrie 2012 privind instituirea spațiului feroviar unic european (JO 2012, L 343, p. 32), intitulat „Obiect și domeniu de aplicare”, prevede:
„(1)   Prezenta directivă stabilește:
(a)
normele aplicabile gestionării infrastructurii feroviare și activităților de transport feroviar ale întreprinderilor feroviare care își au sediul sau care urmează să își stabilească sediul într‑un stat membru, enunțate în capitolul II;
(b)
criteriile aplicabile eliberării, înnoirii sau modificării autorizațiilor de către un stat membru, destinate întreprinderilor feroviare care sunt înființate sau urmează să fie înființate în Uniune, stabilite în capitolul III;
(c)
principiile și procedurile aplicabile în privința stabilirii și perceperii tarifelor pentru utilizarea infrastructurii feroviare și în privința alocării capacităților de infrastructură feroviară, stabilite în capitolul IV.
(2)   Prezenta directivă se aplică utilizării infrastructurii feroviare pentru servicii de transport feroviar intern și internațional.”
6
Articolul 3 punctul 3 din această directivă definește noțiunea de „infrastructură feroviară” ca însemnând elementele cuprinse în lista din anexa I la directiva menționată. Această anexă I conține lista elementelor care alcătuiesc infrastructura căilor ferate „cu condiția ca acestea să facă parte din căile de rulare permanente, inclusiv căile de serviciu, dar cu excepția căilor situate în interiorul atelierelor de reparare a șinelor, în depouri sau în depozitele de locomotive și liniile secundare private”.
Regulamentul 2015/1589
7
Articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul 2015/1589 prevede:
„Cu excepția cazului în care se prevede altfel în regulamentele adoptate în temeiul articolului 109 din TFUE sau în temeiul altor dispoziții relevante din acesta, orice proiect de acordare a unui ajutor nou se notifică în timp util Comisiei de către statul membru în cauză. Comisia informează fără întârziere statul membru în cauză asupra primirii notificării.”
Dreptul polonez
8
Articolul 2 alineatele 1 și 2 din ustawa o podatkach i opłatach lokalnych (Legea privind impozitele și taxele locale) din 12 ianuarie 1991 (Dz. U. din 2019, poziția 1170), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Legea privind impozitele și taxele locale”), prevede:
„1.   Următoarele bunuri imobile sau lucrări de construcții sunt supuse impozitului pe bunuri imobile:
1)
terenurile;
2)
clădirile sau părți ale acestora;
3)
construcțiile sau părți ale acestora destinate unei activități economice.
2.   Terenurile agricole și pădurile, cu excepția celor utilizate pentru o activitate economică, nu sunt supuse impozitului pe bunuri imobile.”
9
Potrivit articolului 2 alineatul 3 punctul 4) din această lege, sunt scutite de impozitul pe bunuri imobile terenurile ocupate de drumuri publice, cu excepția celor legate de exercitarea unei activități economice, alta decât întreținerea drumurilor publice și exploatarea de autostrăzi cu plată.
10
Articolul 4 din legea menționată prevede:
„1.   Constituie baza de impozitare:
1)
pentru terenuri – suprafața;
2)
pentru clădiri sau părți ale acestora – suprafața utilă;
3)
pentru construcții sau părți ale acestora destinate unei activități economice, sub rezerva alineatelor 4-6 – valoarea prevăzută de dispozițiile referitoare la impozitul pe venit, stabilită la data de 1 ianuarie a anului fiscal, care constituie baza de calcul al amortizării în cursul acestui an, nediminuată cu amortizările și, în cazul construcțiilor amortizate integral, valoarea acestora la data de 1 ianuarie a anului în cursul căruia a fost efectuată ultima amortizare.
[…]”
11
Articolul 7 alineatul 1 punctul 1) litera a) din aceeași lege prevedea:
„Sunt scutite de impozitul pe bunuri imobile:
1)
terenurile, clădirile și construcțiile care fac parte din infrastructura feroviară, în sensul reglementărilor privind transportul feroviar, care:
a)
este pusă la dispoziția transportatorilor feroviari.”
12
Articolul 6 alineatul 2 din ustawa o postępowaniu w sprawach dotyczących pomocy publicznej (Legea privind procedura în materia ajutoarelor de stat) din 30 aprilie 2004 (Dz. U. din 2023, poziția 702) prevede:
„Ajutoarele de stat prevăzute de un act normativ care condiționează dreptul la un ajutor numai de respectarea condițiilor pe care le prevede, fără a impune o decizie sau încheierea unui contract sau în cadrul căruia decizia adoptată nu face decât să confirme dobândirea acestui drept, pot fi acordate atunci când actul de reglementare este o schemă de ajutor aprobată de Comisie în conformitate cu articolul 108 TFUE sau prevede acordarea de ajutoare care nu sunt supuse obligației de notificare.”
Litigiu principal și întrebările preliminare
13
Societatea E deține o linie feroviară secundară privată situată pe terenuri care îi aparțin și este de asemenea proprietară a unei părți din infrastructura acestei linii secundare. În cursul anului 2021, societatea menționată și‑a manifestat intenția de a pune linia secundară privată respectivă la dispoziția unui operator de transport feroviar, care ar efectua transporturi în numele societății menționate.
14
Ea a considerat că, începând de la data punerii la dispoziție, ar putea beneficia de scutirea de impozitul pe bunuri imobile, prevăzută la articolul 7 alineatul 1 punctul 1) litera a) din Legea privind impozitele și taxele locale, pentru toate aceste terenuri, precum și pentru terenuri pe care intenționa să le achiziționeze și care sunt de asemenea parțial echipate cu o linie ferată secundară privată. În aceste condiții, a solicitat primarului orașului Mielec o soluție fiscală anticipată care să confirme că, începând cu această dată, ar putea beneficia de scutirea respectivă.
15
Printr‑o soluție fiscală anticipată din 14 iunie 2021, primarul orașului Mielec a exclus posibilitatea societății E de a beneficia de scutirea în discuție. Tribunalul a arătat că, deși această societate respectă, din punct de vedere formal, condițiile prevăzute la articolul 7 alineatul 1 punctul 1) litera a), ea nu putea beneficia de scutirea prevăzută de dispoziția menționată, întrucât aceasta ar fi avut ca efect să se acorde societății respective un ajutor de stat care nu a fost supus procedurii de control prealabil al Comisiei.
16
Societatea E a introdus o acțiune împotriva acestei soluții fiscale anticipate la Wojewódzki Sąd Administracyjny w Rzeszowie (Tribunalul Administrativ Voievodal din Rzeszów, Polonia), care a respins acțiunea printr‑o hotărâre din 19 octombrie 2021. Instanța menționată a confirmat poziția primarului orașului Mielec în măsura în care acesta a calificat scutirea respectivă drept „ajutor de stat” și a constatat că ajutorul în discuție nu fusese notificat Comisiei, cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) TFUE și a articolului 2 din Regulamentul 2015/1589.
17
Societatea menționată a formulat prin urmare recurs împotriva acestei hotărâri la Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Administrativă Supremă, Polonia), care este instanța de trimitere.
18
Această instanță explică faptul că articolul 7 alineatul 1 punctul 1) litera a) din Legea privind impozitele și taxele locale a extins scutirea de impozitul pe bunuri imobile la liniile ferate secundare private, în special la cele care constituie o infrastructură așa‑numită „privată”, care sunt, printre altele, situate în mine, în unități de producție sau în centrale electrice și fac parte din ansamblul sistemului de transport feroviar de mărfuri. Astfel de linii secundare, precum și clădirile care fac parte din infrastructura lor ar beneficia de această scutire, cu condiția să fie puse la dispoziția unei întreprinderi feroviare. În această privință, instanța menționată arată că legiuitorul polonez a prevăzut un mecanism pentru a încuraja întreprinderile să repare căile de serviciu dezafectate și să recurgă efectiv la transportul feroviar, care nu generează emisii poluante și oferă mai multă siguranță.
19
Ea consideră că, deși, având în vedere natura sa generală, scutirea menționată se referă în principiu la un cerc nelimitat de beneficiari, ar subzista îndoieli cu privire la criteriul utilizat la acest articol 7 alineatul 1 punctul 1) litera a), potrivit căruia entitatea economică în cauză trebuie să dispună de un anumit tip de infrastructură, de care beneficiază în practică întreprinderi care își desfășoară activitatea în anumite sectoare, și anume în special întreprinderi care exploatează mine, centrale termice sau fabrici de bere. Aplicarea unui asemenea criteriu, deși are, la prima vedere, un caracter obiectiv, ar putea conduce astfel la o selectivitate „ascunsă”.
20
În plus, instanța de trimitere precizează că impozitul pe bunuri imobile nu face obiectul unei armonizări la nivelul Uniunii, statele membre păstrând, așadar, libertatea de a‑și stabili politica fiscală și modul de stabilire a cotelor acestui impozit. În sistemul juridic polonez, impozitul pe bunuri imobile ar privi alte terenuri decât terenurile agricole și forestiere, clădirile sau părți ale acestora, precum și construcțiile sau părți ale acestora legate de exercitarea unei activități economice. În speță, nu ar fi vorba despre stabilirea aspectului dacă scutirea de impozitul pe bunuri imobile prevăzută la articolul 7 alineatul 1 punctul 1) litera a) din Legea privind impozitele și taxele locale este compatibilă cu dreptul Uniunii, ci a aspectului dacă aplicarea sa este permisă în măsura în care nu a fost notificată Comisiei, în conformitate cu articolul 108 alineatul (3) TFUE, al cărui efect direct este amintit de această instanță.
21
În sfârșit, instanța menționată ridică problema dacă, în ipoteza în care această scutire ar fi fost aplicată cu încălcarea obligației de notificare prevăzute la articolul 108 alineatul (3) TFUE, o întreprindere care a beneficiat de scutirea menționată ar fi obligată să ramburseze ajutoarele primite în mod ilegal, majorate cu dobânzi, sau dacă principiul protecției încrederii legitime s‑ar opune unei astfel de rambursări. În această privință, arată că numai după ce au aplicat timp de patru ani scutirea în cauză, autoritățile fiscale poloneze au început să refuze acordarea sa invocând nerespectarea acestei obligații.
22
În aceste condiții, Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Administrativă Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
În lumina articolului 107 alineatul (1) [TFUE], denaturează sau amenință să denatureze concurența acordarea de către un stat membru, în favoarea tuturor întreprinderilor, a unui avantaj fiscal precum cel care decurge din articolul 7 alineatul 1 punctul 1) litera a) din [Legea privind impozitele și taxele locale], care constă în scutirea de la plata impozitului pe bunuri imobile a terenurilor, a clădirilor și a construcțiilor care fac parte din infrastructura feroviară, în sensul reglementărilor privind transportul feroviar, care este pusă la dispoziția operatorilor feroviari?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, o întreprindere care a beneficiat de o scutire de impozit în temeiul dispoziției naționale menționate mai sus, instituite fără a urma procedura obligatorie prevăzută la articolul 108 alineatul (3) [TFUE] coroborat cu articolul 2 din Regulamentul [2015/1589], este obligată să plătească impozitul restant împreună cu dobânzile aferente?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la admisibilitate
23
Guvernul spaniol apreciază că prezenta cerere de decizie preliminară este inadmisibilă. Astfel, scutirea fiscală prevăzută la articolul 7 alineatul 1 punctul 1) litera a) din Legea privind impozitele și taxele locale ar viza terenurile, clădirile și construcțiile „care fac parte din infrastructura feroviară”. Or, potrivit definiției noțiunii de „infrastructură feroviară”, care figurează la articolul 3 punctul 3 din Directiva 2012/34 coroborat cu anexa I la aceasta, liniile secundare private ar fi excluse din această noțiune. În consecință, societatea E, care nu deține pe terenurile sale decât o linie secundară privată, nu ar avea dreptul să beneficieze de scutirea respectivă. În aceste condiții, întrebările adresate Curții ar fi lipsite de pertinență pentru soluționarea litigiului principal.
24
Pe de altă parte, guvernul polonez și Comisia apreciază că a doua întrebare este inadmisibilă. Astfel, din cererea de decizie preliminară ar reieși că societatea E nu a beneficiat de scutirea menționată. Prin urmare, un răspuns la întrebarea dacă o întreprindere care a beneficiat de o asemenea scutire este obligată să ramburseze cuantumul impozitului pe bunuri imobile de care a fost scutită, precum și dobânzile aferente acestuia nu ar avea nicio incidență asupra soluționării litigiului principal.
25
În această privință, trebuie amintit că, în temeiul unei jurisprudențe constante, în cadrul cooperării dintre Curte și instanțele naționale instituite la articolul 267 TFUE, numai instanța națională care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate privesc interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe [Hotărârea din 4 octombrie 2024, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Tentativă de accesare a datelor cu caracter personal stocate pe un telefon mobil), C‑548/21, EU:C:2024:830, punctul 46 și jurisprudența citată].
26
Rezultă că întrebările privind dreptul Uniunii beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei cereri de decizie preliminară formulate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate [a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2024, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Tentativă de accesare a datelor cu caracter personal stocate pe un telefon mobil), C‑548/21, EU:C:2024:830, punctul 47 și jurisprudența citată].
27
În speță, prima întrebare privește interpretarea articolului 107 alineatul (1) TFUE în cadrul unui litigiu între societatea E, pe de o parte, și primarul orașului Mielec, pe de altă parte, în legătură cu refuzul acestuia din urmă de a permite societății respective să beneficieze de scutirea fiscală prevăzută la articolul 7 alineatul 1 punctul 1) litera a) din Legea privind impozitele și taxele locale, pentru motivul că acordarea scutirii respective ar constitui un ajutor de stat ilegal întrucât nu a fost notificată Comisiei în temeiul articolului 108 alineatul (3) TFUE. Rezultă astfel că această interpretare are legătură cu obiectul acestui litigiu și urmărește să soluționeze o problemă care nu este de natură ipotetică. În plus, Curtea dispune de toate elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la prima întrebare.
28
Pe de altă parte, trebuie arătat că, în conformitate cu articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2012/34, aceasta stabilește printre altele normele aplicabile gestionării infrastructurii feroviare, criteriile aplicabile eliberării, înnoirii sau modificării autorizațiilor de către un stat membru, destinate întreprinderilor feroviare, precum și principiile și procedurile aplicabile în privința stabilirii și perceperii tarifelor pentru utilizarea infrastructurii feroviare și în privința alocării capacităților de infrastructură feroviară. Potrivit articolului 1 alineatul (2) din directiva menționată, aceasta se aplică utilizării infrastructurii feroviare pentru servicii de transport feroviar intern și internațional.
29
Rezultă că directiva menționată în mod vădit nu are vocația de a se aplica în cadrul unui litigiu precum cel principal, care privește eventuala calificare drept „ajutor de stat”, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, a unei măsuri fiscale naționale care prevede o scutire de impozitul pe bunuri imobile.
30
Prin urmare, este lipsit de relevanță faptul că, în vederea aplicării Directivei 2012/34, anexa I la această directivă exclude liniile secundare private din noțiunea de „infrastructură feroviară”, în sensul articolului 3 punctul 3 din directiva menționată.
31
Din considerațiile care precedă rezultă că prima întrebare este admisibilă.
32
A doua întrebare privește obligațiile care ar reveni unei întreprinderi care a beneficiat de scutirea fiscală prevăzută la articolul 7 alineatul 1 punctul 1) litera a) din Legea privind impozitele și taxele locale, în cazul în care această scutire ar cuprinde elemente de ajutor de stat, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, pentru motivul că ar fi fost acordată fără ca obligația de notificare prevăzută la articolul 108 alineatul (3) TFUE coroborat cu articolul 2 din Regulamentul 2015/1589 să fi fost respectată.
33
În această privință, trebuie arătat că, astfel cum arată guvernul polonez și Comisia, din cererea de decizie preliminară reiese că societatea E nu a beneficiat de scutirea menționată.
34
Or, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că nu este de competența Curții să formuleze opinii consultative cu privire la chestiuni generale sau ipotetice [Hotărârea din 20 octombrie 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Îndepărtarea unei victime a traficului de ființe umane), C‑66/21, EU:C:2022:809, punctul 82 și jurisprudența citată].
35
În consecință, cea de a doua întrebare este inadmisibilă.
Cu privire la prima întrebare
36
Cu titlu introductiv, trebuie amintit, în primul rând, că reiese dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că o măsură nu poate fi calificată drept „ajutor de stat” în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE decât în măsura în care sunt îndeplinite toate condițiile următoare. În primul rând, trebuie să fie vorba despre o intervenție a statului sau prin intermediul resurselor de stat. În al doilea rând, această intervenție trebuie să fie susceptibilă să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre. În al treilea rând, trebuie să acorde un avantaj selectiv beneficiarului. În al patrulea rând, aceasta trebuie să denatureze sau să amenințe să denatureze concurența (a se vedea în special Hotărârea din 7 martie 2024, Fallimento Esperia și GSE, C‑558/22, EU:C:2024:209, punctul 62, precum și jurisprudența citată).
37
În speță, este necesar să se arate că prima întrebare, astfel cum a fost formulată de instanța de trimitere, privește interpretarea noțiunii de „ajutor de stat”, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, numai în raport cu condiția, prevăzută de această dispoziție, ca măsura în cauză să denatureze sau să amenințe să denatureze concurența. În aceste condiții, reiese în mod clar din motivarea cererii de decizie preliminară că instanța menționată exprimă de asemenea îndoieli cu privire la condiția, prevăzută de dispoziția amintită, ca această măsură să confere un avantaj selectiv beneficiarilor săi, întrucât ar favoriza anumite întreprinderi sau producerea anumitor bunuri.
38
Or, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite la articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate [Hotărârea din 4 octombrie 2024, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Tentativă de accesare a datelor cu caracter personal stocate pe un telefon mobil), C‑548/21, EU:C:2024:830, punctul 60 și jurisprudența citată].
39
În această privință, Curtea trebui să extragă din ansamblul elementelor furnizate de instanța națională și mai ales din motivarea deciziei de trimitere elementele de drept al Uniunii care necesită o interpretare, având în vedere obiectul litigiului [a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2024, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Tentativă de accesare a datelor cu caracter personal stocate pe un telefon mobil), C‑548/21, EU:C:2024:830, punctul 61 și jurisprudența citată].
40
Astfel, este necesar să se considere că, prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 107 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că o legislație a unui stat membru care scutește de impozitul pe bunuri imobile terenurile, clădirile și construcțiile care fac parte din infrastructura feroviară, atunci când aceasta este pusă la dispoziția operatorilor de transport feroviari, conferă un avantaj selectiv beneficiarilor acestei scutiri și denaturează sau amenință să denatureze concurența.
41
În al doilea rând, trebuie amintit, primo, că intervențiile statelor membre în domeniile care nu au făcut obiectul unei armonizări în dreptul Uniunii, precum domeniul fiscalității directe, nu sunt excluse din domeniul de aplicare al dispozițiilor Tratatului FUE referitoare la controlul ajutoarelor de stat. Statele membre trebuie, așadar, să se abțină de la adoptarea oricărei măsuri fiscale care poate constitui un ajutor de stat incompatibil cu piața internă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 septembrie 2024, Comisia/Irlanda ș.a., C‑465/20 P, EU:C:2024:724, punctul 73, precum și jurisprudența citată).
42
Secundo, din dosarul de care dispune Curtea reiese că articolul 7 alineatul 1 punctul 1) litera a) din Legea privind impozitele și taxele locale definește în mod general și abstract beneficiarii scutirii în discuție în litigiul principal, care le poate fi acordată numai pe baza acestei dispoziții legislative. În aceste condiții, revine instanței de trimitere sarcina de a stabili dacă, din cauza modalităților pe care le prevede scutirea în discuție în litigiul principal, aceasta asigură un avantaj considerabil beneficiarilor săi în raport cu concurenții lor și este de natură să profite în principal unor întreprinderi care participă la schimburile comerciale dintre statele membre (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 octombrie 1987, Germania/Comisia_248/84, EU:C:1987:437, punctul 18, precum și Hotărârea din 16 septembrie 2021, Comisia/Belgia și Magnetrol International, C‑337/19 P, EU:C:2021:741, punctul 77).
Cu privire la condiția referitoare la avantajul selectiv
43
Pentru a stabili dacă o măsură națională este susceptibilă să confere un avantaj selectiv în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, trebuie să se examineze dacă, în cadrul unui anumit regim juridic, această măsură este de natură să favorizeze „anumite întreprinderi sau producerea anumitor bunuri” față de altele care, în raport cu obiectivul urmărit de acest regim, se găsesc într‑o situație de fapt și de drept comparabilă și care sunt supuse astfel unui tratament diferențiat care poate în esență să fie calificat drept discriminatoriu (Hotărârea din 10 septembrie 2024, Comisia/Irlanda ș.a., C‑465/20 P, EU:C:2024:724, punctul 75, precum și jurisprudența citată).
44
Prin urmare, pentru a califica o măsură fiscală precum cea în discuție în litigiul principal drept „selectivă”, trebuie să se identifice, într‑o primă etapă, cadrul de referință, și anume regimul fiscal „normal” aplicabil în statul membru vizat, și să se demonstreze, într‑o a doua etapă, că măsura fiscală în cauză derogă de la acest sistem de referință, în măsura în care introduce diferențieri între operatori care se află, în raport cu obiectivul urmărit de acesta din urmă, într‑o situație de fapt și de drept comparabilă. Noțiunea „ajutor de stat” nu are însă în vedere măsurile care introduc o diferențiere între întreprinderi care se află, în raport cu obiectivul urmărit de regimul juridic în cauză, într‑o situație de fapt și de drept comparabilă și, prin urmare, sunt a priori selective atunci când statul membru în cauză reușește, într‑o a treia etapă, să demonstreze că această diferențiere se justifică, în sensul că rezultă din natura sau din economia sistemului din care aceste măsuri fac parte (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 decembrie 2018, A‑Brauerei, C‑374/17, EU:C:2018:1024, punctele 36 și 44, precum și Hotărârea din 10 septembrie 2024, Comisia/Irlanda ș.a., C‑465/20 P, EU:C:2024:724, punctul 76 și jurisprudența citată).
45
În acest context, determinarea cadrului de referință prezintă o importanță sporită în cazul măsurilor fiscale, întrucât existența unui avantaj economic, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, nu poate fi stabilită decât în raport cu o impozitare așa‑numită „normală” (Hotărârea din 10 septembrie 2024, Comisia/Irlanda ș.a., C‑465/20 P, EU:C:2024:724, punctul 77, precum și jurisprudența citată).
46
În această privință, trebuie subliniat, pe de o parte, că determinarea cadrului de referință trebuie să decurgă dintr‑o examinare obiectivă a conținutului, a corelării și a efectelor concrete ale normelor aplicabile în temeiul dreptului acestui stat. Selectivitatea unei măsuri fiscale nu poate fi apreciată în raport cu un cadru de referință constituit din câteva dispoziții de drept al statului membru vizat care au fost extrase în mod artificial dintr‑un cadru legislativ mai larg (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2021, Banco Santander ș.a./Comisia, C‑53/19 P și C‑65/19 P, EU:C:2021:795, punctul 62, precum și jurisprudența citată).
47
În consecință, atunci când măsura fiscală în discuție este inseparabilă de sistemul general de impozitare al statului membru în cauză, acest sistem este cel la care trebuie să se facă referire. În schimb, atunci când reiese că o asemenea măsură poate fi detașată în mod clar de acest sistem general, nu se poate exclude posibilitatea ca respectivul cadru de referință care trebuie luat în considerare să fie mai restrâns decât sistemul general menționat sau chiar să se identifice cu măsura în sine atunci când aceasta se prezintă ca o normă dotată cu o logică juridică autonomă și este imposibil să se identifice un ansamblu normativ coerent în afara acestei măsuri (Hotărârea din 6 octombrie 2021, Banco Santander ș.a./Comisia, C‑53/19 P și C‑65/19 P, EU:C:2021:795, punctul 63, precum și jurisprudența citată).
48
Pe de altă parte, trebuie amintit că, în afara domeniilor în care dreptul fiscal al Uniunii face obiectul unei armonizări, statul membru în cauză este cel care stabilește, prin exercitarea competențelor proprii în materia fiscalității directe și cu respectarea autonomiei sale fiscale, caracteristicile constitutive ale impozitului, care definesc în principiu cadrul de referință sau regimul fiscal „normal” pornind de la care trebuie analizată condiția referitoare la selectivitate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 decembrie 2023, Luxemburg ș.a./Comisia, C‑451/21 P și C‑454/21 P, EU:C:2023:948, punctul 112, precum și Hotărârea din 10 septembrie 2024, Comisia/Irlanda ș.a., C‑465/20 P, EU:C:2024:724, punctul 81).
49
Această stabilire a caracteristicilor constitutive ale impozitului include baza de impozitare a acestuia din urmă, faptul său generator, dar și eventualele scutiri de care este însoțit impozitul respectiv [a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 decembrie 2023, Luxemburg ș.a./Comisia, C‑451/21 P și C‑454/21 P, EU:C:2023:948, punctul 112, precum și Hotărârea din 19 septembrie 2024, Regatul Unit ș.a./Comisia (Impozitarea profiturilor SSC), C‑555/22 P, C‑556/22 P și C‑564/22 P, EU:C:2024:763, punctul 96].
50
Întrucât, în principiu, caracteristicile constitutive ale impozitului definesc cadrul de referință în raport cu care trebuie efectuată examinarea condiției selectivității, o scutire generală și abstractă care însoțește un impozit direct, precum scutirea în discuție în litigiul principal, nu poate fi calificată în mod normal drept „ajutor de stat”. Prin urmare, în măsura în care se prezumă că această scutire este inerentă regimului fiscal „normal”, ea nu poate, ca regulă generală, să confere un avantaj selectiv în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE.
51
O asemenea constatare decurge din autonomia recunoscută statelor membre în domeniul fiscalității directe, astfel cum a fost amintită la punctul 48 din prezenta hotărâre, această autonomie implicând că ele dispun de posibilitatea de a recurge la clasificări fiscale și în special la scutiri fiscale pe care le consideră cele mai apte să realizeze obiectivele de interes general pe care le urmăresc, indiferent dacă aceste obiective au sau nu o natură fiscală. Astfel, după cum a arătat în esență doamna avocată generală la punctul 33 din concluzii, în cadrul autonomiei lor fiscale, statele membre pot urmări în mod legitim, prin fiscalitatea directă, pe lângă un obiectiv pur bugetar, unul sau mai multe alte obiective care, dacă este cazul, constituie împreună obiectivul cadrului de referință relevant.
52
Or, Comisia dispune de o largă putere de apreciere pentru a considera anumite ajutoare ca fiind compatibile cu piața internă, în temeiul articolului 107 alineatul (3) TFUE (Hotărârea din 31 ianuarie 2023, Comisia/Braesch ș.a., C‑284/21 P, EU:C:2023:58, punctul 94, precum și jurisprudența citată). Dacă exercitarea acestei competențe ar trebui să acopere orice scutire fiscală generală și abstractă, ar exista, așadar, un risc ca aprecierea Comisiei să se substituie în mod sistematic celei a statelor membre în materie și să aducă atingere, prin aceasta, autonomiei lor fiscale.
53
Concluzia care figurează la punctul 50 din prezenta hotărâre nu aduce însă atingere posibilității de a constata, pe de o parte, așa cum s‑a procedat în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 15 noiembrie 2011, Comisia și Spania/Government of Gibraltar și Regatul Unit (C‑106/09 P și C‑107/09 P, EU:C:2011:732), că însuși cadrul de referință, astfel cum rezultă din dreptul național, este incompatibil cu dreptul Uniunii în materia ajutoarelor de stat, întrucât sistemul fiscal în cauză a fost configurat potrivit unor parametri vădit discriminatorii, destinați să eludeze acest drept (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 decembrie 2023, Luxemburg ș.a./Comisia, C‑451/21 P și C‑454/21 P, EU:C:2023:948, punctul 114, precum și Hotărârea din 10 septembrie 2024, Comisia/Irlanda ș.a., C‑465/20 P, EU:C:2024:724, punctul 83).
54
Pe de altă parte, prin derogare de la cele expuse la punctul 50 din prezenta hotărâre, nu se poate considera că o scutire generală și abstractă care însoțește un impozit direct intră sub incidența regimului fiscal „normal” atunci când condițiile stabilite de reglementarea relevantă pentru a beneficia de această scutire se raportează, în drept sau în fapt, la una sau la mai multe caracteristici specifice doar ale categoriei de întreprinderi susceptibile să beneficieze de aceasta, caracteristicile respective fiind indisociabil legate de natura acestor întreprinderi sau de cea a activităților lor. Se constituie astfel o categorie coerentă de întreprinderi. Or, împrejurarea că numai o asemenea categorie coerentă de întreprinderi poate beneficia de o scutire fiscală este de natură să acrediteze caracterul potențial discriminatoriu și anticoncurențial al acestei scutiri, deși cadrul de referință însuși nu a fost configurat potrivit unor parametri vădit discriminatorii în sensul jurisprudenței amintite la punctul 53 din prezenta hotărâre.
55
Aceasta este în special situația scutirilor fiscale generale și abstracte care sunt rezervate, în drept sau în fapt, întreprinderilor care dispun de o anumită structură a capitalului, care își desfășoară activitatea într‑un sector geografic sau economic determinat, care au o dimensiune redusă sau care, dimpotrivă, dispun de resurse financiare importante sau care nu angajează niciun salariat pe teritoriul național (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 ianuarie 2006, Cassa di Risparmio di Firenze ș.a., C‑222/04, EU:C:2006:8, punctele 136 și 137, Hotărârea din 15 noiembrie 2011, Comisia și Spania/Government of Gibraltar și Regatul Unit, C‑106/09 P și C‑107/09 P, EU:C:2011:732, punctele 104-106, precum și Hotărârea din 19 decembrie 2018, A‑Brauerei, C‑374/17, EU:C:2018:1024, punctele 31 și 38).
56
În schimb, atunci când condițiile prevăzute de un regim de scutire fiscală nu se raportează, în drept sau în fapt, la caracteristici specifice doar categoriei de întreprinderi susceptibile să beneficieze de acestea, legate în mod indisociabil de natura întreprinderilor respective sau de cea a activităților lor, acest regim intră sub incidența regimului fiscal „normal”. Astfel, condițiile de acordare a unei asemenea scutiri fiscale rezultă ca fiind neutre din punct de vedere concurențial, faptul că anumite întreprinderi îndeplinesc aceste condiții, în timp ce altele nu le îndeplinesc constituind o împrejurare fără relevanță în raport cu normele în materie de ajutoare de stat.
57
În această privință, trebuie precizat că, desigur, faptul de a supune o scutire fiscală respectării anumitor condiții implică în mod necesar că de această scutire beneficiază numai grupul de întreprinderi care sunt în măsură să le îndeplinească. Cu toate acestea, Curtea a avut deja ocazia să statueze că faptul că numai întreprinderile care îndeplinesc condițiile unei măsuri pot beneficia de aceasta nu poate, în sine, să confere măsurii în cauză un caracter selectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 martie 2012, 3M Italia, C‑417/10, EU:C:2012:184, punctele 41 și 42, precum și Hotărârea din 19 decembrie 2018, A‑Brauerei, C‑374/17, EU:C:2018:1024, punctul 24 și jurisprudența citată).
58
Aceasta implică în special că o scutire fiscală a cărei aplicare depinde de rezultatele întreprinderilor nu se prezintă, ca atare, ca fiind selectivă (Hotărârea din 15 noiembrie 2011, Comisia și Spania/Government of Gibraltar și Regatul Unit, C‑106/09 P și C‑107/09 P, EU:C:2011:732, punctele 80, 82 și 83). În măsura în care condițiile enunțate la punctul 56 din prezenta hotărâre sunt îndeplinite, situația este în principiu aceeași în cazul scutirilor fiscale a căror aplicare este subordonată, de exemplu, unei anumite politici de recrutare sau anumitor demersuri de mediu.
59
Pe de altă parte, faptul că o scutire fiscală este acordată independent de faptul că persoanele supuse impozitului la care se raportează desfășoară sau nu o activitate economică constituie un indiciu în sensul că această scutire intră sub incidența cadrului de referință.
60
Mai trebuie adăugat că, chiar și atunci când trebuie să se considere că nu intră în domeniul de aplicare al cadrului de referință, o scutire generală și abstractă care însoțește un impozit direct nu devine în mod automat selectivă. Astfel, într‑o asemenea ipoteză, trebuie să se verifice, după cum a arătat doamna avocată generală în esență la punctul 28 din concluzii și după cum reiese din cuprinsul punctului 44 din prezenta hotărâre, dacă întreprinderile beneficiare ale acestei scutiri se află, în raport cu obiectivul urmărit de cadrul de referință respectiv, într‑o situație de fapt și de drept comparabilă cu cea a întreprinderilor care nu beneficiază de ea. Dacă aceasta este situația, scutirea menționată va fi considerată selectivă, cu excepția cazului în care se poate demonstra că diferențierea dintre întreprinderi care decurge din aceasta rezultă din natura sau din economia sistemului în care se înscrie aceeași scutire.
61
În speță, în lumina considerațiilor care precedă, instanța de trimitere trebuie să examineze dacă articolul 7 alineatul 1 punctul 1) litera a) din Legea privind impozitele și taxele locale, care scutește de impozitul pe bunuri imobile terenurile, clădirile și construcțiile care fac parte din infrastructura feroviară, atunci când aceasta este pusă la dispoziția operatorilor de transport feroviari, este susceptibil să confere un avantaj selectiv întreprinderilor care beneficiază de scutirea respectivă, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE.
62
În această privință, în primul rând, din dosarul de care dispune Curtea reiese că regimul juridic al impozitului pe bunuri imobile, astfel cum rezultă din legea menționată, constituie regimul fiscal „normal” și, în consecință, cadrul de referință aplicabil în speță.
63
Așa cum arată guvernul polonez, acest regim este constituit dintr‑un sistem de norme aplicabile tuturor entităților care sunt proprietare sau deținătoare de bunuri imobile, definind printre altele obiectul și baza de impozitare, contribuabilii, precum și cota de impozitare. În special, articolul 2 alineatul 1 din legea menționată stabilește regula potrivit căreia terenurile, clădirile sau părțile acestora, precum și construcțiile sau părțile acestora destinate unei activități economice sunt supuse impozitului pe bunuri imobile.
64
În al doilea rând, din cuprinsul punctului 54 din prezenta hotărâre rezultă că scutirea prevăzută la articolul 7 alineatul 1 punctul 1) litera a) din aceeași lege face parte din acest cadru de referință, cu excepția cazului în care condițiile de acordare a scutirii menționate se raportează, în drept sau în fapt, la una sau la mai multe caracteristici specifice doar categoriei de întreprinderi susceptibile să beneficieze de aceasta, respectivele caracteristici fiind indisociabil legate de natura acestor întreprinderi sau de cea a activităților lor și permițând astfel să se considere că întreprinderile menționate fac parte dintr‑o categorie coerentă.
65
Scutirea în discuție în litigiul principal se acordă persoanelor supuse impozitului pe bunuri imobile cu condiția ca acestea să dețină un teren, o clădire sau o construcție care face parte din infrastructura feroviară, care este pusă la dispoziția operatorilor de transport feroviari.
66
Or, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, această condiție nu este legată, în drept sau în fapt, de una sau de mai multe caracteristici specifice ale întreprinderilor beneficiare ale scutirii respective, care ar permite regruparea tuturor acestor întreprinderi în cadrul unei categorii coerente în sensul punctelor 54 și 64 din prezenta hotărâre.
67
Dimpotrivă, scutirea menționată pare să poată fi obținută de orice contribuabil care deține un teren, o clădire sau o construcție care face parte din infrastructura feroviară care este pusă la dispoziția operatorilor de transport feroviari, indiferent dacă contribuabilul în cauză desfășoară sau nu o activitate economică și, în cazul unui răspuns afirmativ, de natura acestei activități. Astfel, categoria beneficiarilor scutirii fiscale în discuție în litigiul principal pare să se apropie de un ansamblu disparat, compus atât din operatori neeconomici, cât și din întreprinderi, acestea din urmă fiind, în plus, susceptibile să îmbrace forme juridice și dimensiuni foarte diverse, precum și să opereze în sectoare de activitate foarte variate.
68
După cum arată instanța de trimitere, această scutire rezultă, așadar, ca fiind întemeiată pe un criteriu neutru care se aplică independent, printre altele, de sectoarele sau de activitățile economice ale întreprinderilor beneficiare sau de forma juridică a acestora.
69
Rezultă că, sub rezerva verificării de către această instanță, scutirea menționată trebuie considerată ca făcând parte din cadrul de referință aplicabil în speță.
70
În al treilea rând, reiese că acest cadru de referință este dotat cu o logică juridică autonomă care dispune de obiective proprii și nu poate fi asociat unui ansamblu normativ coerent care să îi fie exterior.
71
Astfel, pe lângă ceea ce s‑a arătat la punctele 62 și 63 din prezenta hotărâre, din cererea de decizie preliminară reiese că regimul impozitului pe bunuri imobile urmărește nu numai un scop bugetar, esențial pentru însăși funcția impozitului, ci și, prin intermediul scutirii fiscale în discuție în litigiul principal, un obiectiv de mediu prin care se urmărește stimularea întreprinderilor în cauză să refacă căile de serviciu feroviar dezafectate și să utilizeze transportul feroviar, care nu ar genera emisii de dioxid de carbon (CO2) și ar oferi mai multă siguranță decât transportul rutier.
72
Or, astfel cum s‑a arătat la punctul 51 din prezenta hotărâre, în cadrul autonomiei sale fiscale, un stat membru poate urmări în mod legitim, prin fiscalitatea directă, pe lângă un obiectiv pur bugetar, unul sau mai multe alte obiective care, dacă este cazul, constituie împreună obiectivul cadrului de referință relevant.
73
În sfârșit, nu reiese din niciun element din dosarul de care dispune Curtea că acest cadru de referință ar fi fost configurat potrivit unor parametri vădit discriminatorii, destinați să eludeze dreptul Uniunii în materie de ajutoare de stat, în sensul jurisprudenței citate la punctul 53 din prezenta hotărâre.
74
Prin urmare, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, din toate considerațiile care precedă rezultă că scutirea de impozitul pe bunuri imobile prevăzută la articolul 7 alineatul 1 punctul 1) litera a) din Legea privind impozitele și taxele locale nu acordă un avantaj selectiv întreprinderilor beneficiare ale acestei scutiri.
Cu privire la condiția potrivit căreia măsura în cauză trebuie să denatureze sau să amenințe să denatureze concurența
75
În cazul în care instanța de trimitere ar ajunge la concluzia că scutirea în discuție în litigiul principal conferă un avantaj selectiv, s‑ar pune problema dacă această scutire îndeplinește condiția potrivit căreia măsura în cauză trebuie să denatureze sau să amenințe să denatureze concurența, menționată la punctul 36 din prezenta hotărâre.
76
În această privință, trebuie amintit că nu este necesar să se stabilească o denaturare efectivă a concurenței, ci numai să se examineze dacă această măsură este susceptibilă să denatureze concurența (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 iunie 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, punctul 78, și Hotărârea din 27 ianuarie 2022, Fondul Proprietatea, C‑179/20, EU:C:2022:58, punctul 100).
77
O astfel de condiție este îndeplinită în cazul în care există, la momentul intrării în vigoare a măsurii menționate, o situație de concurență efectivă pe piața relevantă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 ianuarie 2023, DOBELES HES, C‑702/20 și C‑17/21, EU:C:2023:1, punctul 51, precum și jurisprudența citată), împrejurarea că un sector economic a făcut obiectul unei liberalizări la nivelul Uniunii fiind de natură să caracterizeze un impact real sau potențial al ajutoarelor asupra concurenței (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 mai 2017, Fondul Proprietatea, C‑150/16, EU:C:2017:388, punctul 34).
78
În plus, Curtea a statuat deja că măsurile care, precum scutirea în discuție în litigiul principal, urmăresc să degreveze o întreprindere de costurile pe care ar fi trebuit să le suporte în mod normal în cadrul administrării sale curente sau al activităților sale obișnuite denaturează în principiu condițiile de concurență (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 iunie 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, ECLI:EU:C:2017:496, punctul 80).
79
În sfârșit, trebuie amintit că revine instanței de trimitere sarcina de a aprecia dacă, având în vedere caracteristicile generale ale scutirii menționate, aceasta denaturează sau amenință să denatureze concurența, fără ca instanța menționată să fie obligată să examineze situația individuală a fiecărei întreprinderi (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 noiembrie 2011, Comisia și Spania/Government of Gibraltar și Regatul Unit, C‑106/09 P și C‑107/09 P, EU:C:2011:732, punctul 122, Hotărârea din 28 octombrie 2021, Eco Fox ș.a., C‑915/19-C‑917/19, EU:C:2021:887, punctul 57, precum și Hotărârea din 30 mai 2024, Autoridad Portuaria de Bilbao/Comisia, C‑110/23 P, EU:C:2024:441, punctul 69).
80
Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că articolul 107 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că o reglementare a unui stat membru care scutește de impozitul pe bunuri imobile terenurile, clădirile și construcțiile care fac parte din infrastructura feroviară, atunci când aceasta este pusă la dispoziția operatorilor de transport feroviari, nu rezultă ca fiind o măsură care conferă un avantaj selectiv beneficiarilor acestei scutiri.
Cu privire la cheltuielile de judecată
81
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
Articolul 107 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că o reglementare a unui stat membru care scutește de impozitul pe bunuri imobile terenurile, clădirile și construcțiile care fac parte din infrastructura feroviară, atunci când aceasta este pusă la dispoziția operatorilor de transport feroviari, nu rezultă ca fiind o măsură care conferă un avantaj selectiv beneficiarilor acestei scutiri.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: polona.