62017CC0622
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEA
od 28. veljače 2019. (
1
)
Predmet C‑622/17
Baltic Media Alliance Ltd.
protiv
Lietuvos radijo ir televizijos komisija
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Vilniaus apygardos administracinis teismas (Okružni upravni sud u Vilniusu, Litva))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Sloboda pružanja usluga – Direktiva 2010/13/EU – Audiovizualne medijske usluge – Televizijsko emitiranje – Članak 1. stavak 1. točke (c) i (d) – Pojmovi ‚urednička odgovornost’ i ‚pružatelj medijske usluge’ – Televizijski kanal iz države članice – Članak 3. stavci 1. i 2. – Sloboda prijema i ponovnog prijenosa – Poticanje mržnje – Mjere koje je poduzela država članica primateljica – Privremena obveza operatera koji distribuiraju televizijske kanale potrošačima u navedenoj državi da emitiraju taj kanal samo u okviru televizijskih programskih paketa za koje se plaća dodatna naknada – Usklađenost s pravom Unije”
I. Uvod
1.
Zahtjevom za prethodnu odluku Vilniaus apygardos administracinis teismas (Okružni upravni sud u Vilniusu, Litva) uputio je Sudu dva pitanja koja se odnose na tumačenje Direktive 2010/13/EU, odnosno takozvane „Direktive o audiovizualnim medijskim uslugama” (
2
).
2.
Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između društva Baltic Media Alliance Ltd. (u daljnjem tekstu: BMA) i Lietuvos radijo ir televizijos komisije (Litavska komisija za radio i televiziju, u daljnjem tekstu: LRTK) u pogledu odluke tog tijela kojom se operaterima koji distribuiraju televizijske kanale litavskim potrošačima nalaže privremena obveza emitiranja kanala NTV Mir Lithuania samo u okviru televizijskih programskih paketa za koje se plaća dodatna naknada. Ta odluka, koja je danas povučena, donesena je nakon što su u programu tog kanala utvrđene informacije kojima se potiče mržnja na temelju nacionalnosti.
3.
Sud koji je uputio zahtjev dvoji o usklađenosti predmetne odluke s člankom 3. stavcima 1. i 2. Direktive 2010/13. U skladu s tom odredbom, država članica primateljica televizijske emisije iz neke druge države članice može ograničiti ponovne prijenose te emisije iz razloga kao što je poticanje na mržnju samo ako su ispunjeni određeni uvjeti. Međutim, litavski zakonodavac prenio je tu odredbu na način da LRTK ne treba primjenjivati te uvjete kad je riječ o nalaganju obveze emitiranja određenog televizijskog kanala samo u okviru televizijskih programskih paketa za koje se plaća dodatna naknada. Stoga LRTK u glavnom predmetu nije poštovao navedene uvjete.
4.
U ovom ću mišljenju objasniti razloge zbog kojih, prema mojem mišljenju, takva nacionalna mjera, s obzirom na to da za svrhu ima pravila o distribuciji televizijskog kanala i nema za učinak ograničavanje prijema ili ponovnog prijenosa u užem smislu, nije obuhvaćena člankom 3. stavcima 1. i 2. Direktive 2010/13.
II. Pravni okvir
A.
Direktiva 2010/13
5.
Člankom 3. stavcima 1. i 2. Direktive 2010/13 određuje se:
„1.   Države članice osiguravaju slobodu prijema i na svojem državnom području ne ograničavaju ponovne prijenose audiovizualnih medijskih usluga iz drugih država članica zbog razloga koji spadaju u područja usklađena ovom Direktivom.
2.   U vezi s televizijskim emitiranjem, države članice mogu privremeno odstupiti od stavka 1. ako se ispune sljedeći uvjeti:
(a)
televizijska emisija koja dolazi iz druge države članice očito, ozbiljno i značajno krši članak 27. stavak 1. ili 2. i/ili članak 6.;
(b)
tijekom prethodnih dvanaest mjeseci, televizijska kuća je prekršila odredbu (odredbe) navedenu (navedene) u točki (a) barem dva puta u prethodnim prilikama;
(c)
predmetna država članica obavijestila je televizijsku kuću i Komisiju u pisanom obliku o navodnim kršenjima i o mjerama koje namjerava poduzeti ako se takva kršenja ponove;
(d)
savjetovanja s državom članicom koja emitira i Komisijom nisu rezultirala prijateljskim dogovorom u roku 15 dana od obavijesti predviđene u točki (c) i navodno kršenje se nastavlja.
Komisija, u roku dva mjeseca od obavijesti o mjerama koje je poduzela država članica, donosi odluku o tome jesu li mjere u skladu sa zakonodavstvom Unije. Ako odluči da nisu, od države članice će biti zatraženo da okonča predmetne mjere po hitnom postupku.”
6.
U skladu s člankom 6. te direktive, države članice na odgovarajuće načine osiguravaju da audiovizualne medijske usluge koje pružaju pružatelji medijske usluge u njihovoj nadležnosti ne sadrže bilo kakvo poticanje mržnje na temelju rase, spola, religije ili nacionalnosti.
B.
Litavsko pravo
7.
Člankom 19. stavkom 1. točkom 3. Lietuvos Respublikos visuomenės informavimo įstatymasa (litavski Zakon o informiranju javnosti) od 2. srpnja 2006. (Valstybės žinios, 2006‑07-27, br. 82‑3254) (u daljnjem tekstu: Zakon o informiranju javnosti), prenosi se članak 6. Direktive 2010/13. U verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku tom se odredbom predviđa:
„Zabranjena je medijska distribucija sadržaja kojim se:
[…]
3.
širi propaganda, potiče rat ili mržnja, ismijavanje ili prijezir, ili se pak promiče diskriminacija, nasilje ili fizičko zlostavljanje skupine osoba ili osobe iz te skupine na temelju dobi, spola, spolne orijentacije, etničkog podrijetla, rase, nacionalnosti, državljanstva, jezika, podrijetla, društvenog statusa, vjere, uvjerenja, svjetonazora ili religije; […]”
8.
Člankom 33. stavcima 11. i 12. tog zakona., u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, određuje se:
„11.   Televizijske kuće koje dalje emitiraju televizijske kanale kao i drugi subjekti koji potrošačima u Republici Litvi pružaju uslugu internetske distribucije kanala ili televizijskih emisija, koji čine televizijske programske pakete koji se dalje emitiraju ili internetski distribuiraju, trebaju poštovati pravila koja je donio [LRTK] o sastavljanju televizijskih programskih paketa i jamčiti prava potrošača na nepristrane informacije, raznolikost mišljenja, kultura i jezika i odgovarajuću zaštitu maloljetnika od negativnih učinaka javnog informiranja. Televizijske kanale na kojima je prikazan sadržaj obuhvaćen zabranom prikazivanja iz članka 19. stavka 1. točke 3. [Zakona o informiranju javnosti] može se, tijekom 12 mjeseci od donošenja odluke navedene u članku 33. stavku 12. točki 1., dalje emitirati ili internetski distribuirati samo u okviru televizijskih programskih paketa za koje se plaća dodatna naknada i za koje se, u tom slučaju, ne dobivaju subvencije, potpora ili pogodnosti bilo koje vrste, a čija cijena ne smije biti niža od troškova koje je pružatelj usluge imao pri nabavi, daljnjem emitiranju ili internetskoj distribuciji televizijskih kanala koji čine te televizijske programske pakete.
12.   Nakon što [LRTK] utvrdi da je sadržaj obuhvaćen zabranom prikazivanja iz članka 19. stavka 1. točaka 1., 2. i 3. [Zakona o informiranju javnosti] prikazan, prenesen za distribuciju i distribuiran na televizijskom kanalu ili u pojedinačnim emisijama koje čine takav kanal te dalje emitiran ili internetski distribuiran iz država članica Europske unije, država članica Europskog gospodarskog prostora i drugih europskih država koje su ratificirale Konvenciju Vijeća Europe o prekograničnoj televiziji, mora, u skladu s postupkom iz tog zakona:
1.
donijeti odluku da se predmetni televizijski kanal može distribuirati samo u okviru televizijskih programskih paketa za koje se plaća dodatna naknada i o tome obavijestiti televizijske kuće i druge subjekte koji potrošačima u Republici Litvi pružaju usluge povezane s internetskom distribucijom televizijskih kanala ili televizijskih emisija;
2.
odmah poduzeti mjere navedene u članku 341. tog zakona kako bi zajamčio da emitiranje televizijskih kanala ili televizijskih emisija bude u skladu s tim zakonom. […]”
9.
Članak 3. stavci 1. i 2. Direktive 2010/13 preneseni su člankom 34.1 stavcima 1. i 3. Zakona o informiranju javnosti. Stavkom 1. potonjeg članka propisuje se da se u Republici Litvi jamči sloboda prijema audiovizualnih medijskih usluga, osobito iz država članica. Stavkom 3. navedenog članka predviđa se da je tu slobodu moguće „privremeno obustaviti” ako su ispunjena četiri uvjeta koja odgovaraju onima iz navedenog članka 3. stavka 2.
III. Glavni postupak, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
10.
BMA, društvo upisano u registar u Ujedinjenoj Kraljevini, nositelj je licencije koju dodjeljuje tijelo te države članice nadležno za područje telekomunikacija, odnosno Office of Communications (Ured za komunikacije, u daljnjem tekstu: OFCOM), za emitiranje televizijskog kanala NTV Mir Lithuania.
11.
LRTK je 18. svibnja 2016. u skladu s člankom 33. stavkom 11. i člankom 33. stavkom 12., točkom 1. Zakona o informiranju javnosti donio odluku kojom se tijelima koja emitiraju televizijske kanale putem kabela i drugim subjektima koji potrošačima u Republici Litvi pružaju uslugu internetske distribucije takvih kanala nalaže da, tijekom 12 mjeseci od dana stupanja te odluke na snagu, televizijski kanal NTV Mir Lithuania emitiraju samo u okviru televizijskih programskih paketa za koje se plaća dodatna naknada (ili, ako ne postoji mogućnost da se ponude takvi paketi, uz dodatnu naknadu koja nije uključena u naknadu za osnovni paket). Ta odluka temelji se na činjenici da je program pod nazivom „Ypatingas įvykis. Tyrimas” („Poseban događaj: Istraga”), emitiran 15. travnja 2016. na predmetnom televizijskom kanalu, obuhvaćao sadržaje koji potiču na mržnju na temelju nacionalnosti, zabranjene na temelju članka 19. stavka 1. točke 3. tog zakona.
12.
LRTK je 22. lipnja 2016. donio novu odluku o izmjeni svoje prvotne odluke. To je tijelo ukinulo obvezu emitiranja televizijskog kanala NTV Mir Lithuania samo u okviru televizijskih programskih paketa za koje se plaća dodatna naknada i odlučilo pokrenuti postupak za privremenu obustavu tog kanala, kako je predviđena člankom 34.1 stavkom 3. Zakona o informiranju javnosti. U tom kontekstu, navedeno je tijelo obavijestilo BMA o povredi koju je utvrdilo u svojoj prvotnoj odluci, kao i o mjerama koje namjerava poduzeti ako se takva povreda ponovi. LRTK je također obavijestio OFCOM o predmetnoj povredi.
13.
Istog dana BMA je pred Vilniaus apygardos administracinis teismasom (Okružni upravni sud u Vilniusu) podnio zahtjev za poništenje odluke LRTK‑a od 18. svibnja 2016. U tom kontekstu BMA je među ostalim tvrdio da je donošenjem te odluke povrijeđen članak 3. stavak 2. Direktive 2010/13. To društvo tvrdi da se spornom odlukom ograničio ponovni prijenos televizijskog kanala iz države članice. Stoga bi razlozi kojima se opravdava to ograničavanje i postupak za donošenje te odluke trebali biti u skladu s tom odredbom. Međutim, to ovdje nije bio slučaj.
14.
U tim je okolnostima Vilniaus apygardos administracinis teismas (Okružni upravni sud u Vilniusu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Odnosi li se članak 3. stavci 1. i 2. [Direktive 2010/13] samo na slučajeve u kojima država članica primateljica želi obustaviti emitiranje ili ponovni prijenos televizijskih emisija ili se odnosi i na druge mjere koje je država članica primateljica primijenila kako bi na neki drugi način ograničila slobodni prijem audiovizualnih medijskih usluga i njihov ponovni prijenos?
2.
Treba li uvodnu izjavu 8. i članak 3. stavke 1. i 2. [Direktive 2010/13] tumačiti na način da državama članicama primateljicama, nakon što su utvrdile da je sadržaj opisan u članku 6. Direktive 2010/13 prikazan, prenesen za distribuciju i distribuiran na televizijskom kanalu koji je dalje emitiran ili internetski distribuiran iz države članice Europske unije, zabranjuju da, ako uvjeti iz članka 3. stavka 2. te direktive nisu ispunjeni, donesu odluku poput one predviđene člankom 33. stavkom 11. i člankom 33. stavkom 12. točkom 1. [Zakona o informiranju javnosti], odnosno odluku kojom se televizijske distributere koji djeluju na području države članice primateljice i druge subjekte koji pružaju usluge povezane s internetskom distribucijom televizijskih emisija obvezuje da privremeno odrede da se predmetni televizijski kanal može dalje emitirati ili internetski distribuirati samo u okviru televizijskih programskih paketa za koje se plaća dodatna naknada?”
15.
Tajništvo Suda zaprimilo je 3. studenoga 2017. odluku od 27. listopada 2017. kojom se upućuje prethodno pitanje. BMA, LRTK, litavska vlada i Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja pred Sudom. Iste stranke, osim LRTK‑a, bile su zastupane na raspravi održanoj 28. studenoga 2018.
IV. Analiza
A.
Dopuštenost
16.
LRTK i litavska vlada osporavaju dopuštenost prethodnih pitanja i ističu, u tom pogledu, dva argumenta.
17.
Kao prvo, tvrde da su ta pitanja hipotetske prirode. Naime, glavni postupak postao je bespredmetan s obzirom na to da je LRTK, isti dan kada je BMA pokrenuo postupak pred sudom koji je uputio zahtjev, izmijenio odluku od 18. svibnja 2016., ukinuo obvezu emitiranja televizijskog kanala NTV Mir Lithuania samo u okviru televizijskih programskih paketa za koje se plaća dodatna naknada i pokrenuo postupak za obustavu u skladu s člankom 3. stavkom 2. Direktive 2010/13. BMA više nema pravni interes pred tim sudom s obzirom na to da mu njegova tužba svojim ishodom ne može donijeti korist.
18.
U tom pogledu, podsjećam da su, u okviru postupka predviđenog člankom 267. UFEU‑a, pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati obuhvaćena pretpostavkom relevantnosti (
3
). U predmetnom slučaju, prema mojem mišljenju, argument LRTK‑a i litvanske vlade koji je sažet u prethodnoj točki ne dovodi u pitanje tu pretpostavku.
19.
Naime, nacionalni sud pojasnio je u odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku da, prema njegovu mišljenju, glavni postupak i dalje ima svrhu. Bez obzira na činjenicu da je sporna odluka bila izmijenjena, taj sud treba odlučiti o tome je li tom odlukom LRTK povrijedio prava koja ima BMA i je li navedena odluka bila zakonita u trenutku kad je donesena. Stoga je odgovor Suda očit.
20.
Uostalom, točno je da je Sud nekoliko puta sâm utvrdio, u određenim predmetima, da je spor pred nacionalnim sudom postao bespredmetan i smatrao da su prethodna pitanja koja su mu upućena stoga nedopuštena. Međutim, u tim su predmetima zahtjevi tužitelja u glavnom postupku bili u cijelosti ispunjeni nakon što je podnio tužbu pred nacionalnim sudom (
4
).
21.
Suprotno tomu, LRTK u glavnom predmetu nije prihvatio zahtjev koji je podnio BMA. Kao što tvrdi BMA, time što je izmijenio svoju prvotnu odluku LRTK nije priznao navodnu nezakonitost te odluke niti poništio njezine učinke koji su se već ostvarili. Obveza koja se odnosi na emitiranje kanala NTV Mir Lithuania bila je na snazi od 23. svibnja 2016. do 27. lipnja 2016. te je, tijekom tog razdoblja, imala potencijalno štetne učinke za BMA (
5
).
22.
Stoga BMA i dalje ima interes za to da se pred sudom utvrdi da je sporna odluka bila nezakonita u vrijeme kad je donesena. Eventualno poništenje te odluke koje provodi nacionalni sud može poslužiti kao osnova buduće tužbe za naknadu gubitaka koje je to društvo navodno pretrpjelo (
6
). Kao što tvrdi BMA, takvim bi se utvrđenjem nezakonitosti uostalom spriječilo da LRTK u budućnosti donese sličnu odluku protiv njega (
7
).
23.
Kao drugo, litavska vlada tvrdi da odluka kojom se nalaže obveza emitiranja televizijskog kanala samo u okviru televizijskih programskih paketa za koje se plaća dodatna naknada nije obuhvaćena područjem primjene članka 3. stavaka 1. i 2. Direktive 2010/13. Posljedično, zatraženo tumačenje prava Unije nije potrebno za rješavanje spora u glavnom postupku.
24.
U tom pogledu, dovoljno je navesti da taj argument proizlazi iz merituma pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev. Stoga on nije relevantan za ocjenu njihove dopuštenosti (
8
).
25.
S obzirom na sve prethodno navedeno, smatram da su ova prethodna pitanja dopuštena.
B.
Meritum
1. Uvodna razmatranja
26.
Poput Direktive 89/552/EEZ (
9
) koju je zamijenila, Direktiva 2010/13 ima za cilj uspostaviti „područj[e] bez unutarnjih granica za audiovizualne medijske usluge” (
10
). U tu svrhu ta direktiva sadržava dvije vrste mjera koje se međusobno nadopunjuju.
27.
S jedne strane, tom se konvencijom u određenim stvarima („usklađena područja”) predviđaju minimalni zahtjevi koji se primjenjuju na sve pružatelje audiovizualnih medijskih usluga sa sjedištem u državama članicama i kojima se nastoji zaštititi određene ciljeve od općeg interesa kao i stvaranje audiovizualnih sadržaja u Uniji. Ti minimalni zahtjevi obuhvaćaju članak 6. Direktive 2010/13 kojim se zabranjuje emitiranje programa kojima se potiče mržnja na temelju rase, spola, religije ili nacionalnosti (
11
).
28.
S druge strane, Direktivom 2010/13 utvrđuje se načelo „zemlje porijekla”. U skladu s člankom 2. stavkom 1. te direktive određeni pružatelj audiovizualne medijske usluge u nadležnosti je pojedine države članice i u načelu treba poštovati samo njezina pravila (
12
). Na toj je državi članici da nadzire poštuje li dotični pružatelj usluga njezino pravo i minimalne zahtjeve iz navedene direktive. Prema tome, druge države članice u načelu su dužne, na temelju članka 3. stavka 1. iste direktive, osiguravati slobodu prijema i na svojem državnom području ne ograničavati ponovne prijenose (obveze koje ću zajedno označavati kao „slobodu prijema i ponovnog prijenosa”) usluga koje je odobrila prva država zbog razloga koji spadaju u usklađena područja i u koja se ubraja, podsjećam, zabrana poticanja mržnje. Međutim, člankom 3. stavkom 2. Direktive 2010/13 predviđa se mogućnost odstupanja od te slobode, pod uvjetom da se poštuju bitni i postupovni uvjeti, na koje ću se osvrnuti u nastavku (
13
).
29.
Litavski zakonodavac prenio je članak 3. stavke 1. i 2. Direktive 2010/13 člankom 341. stavcima 1. i 3. Zakona o informiranju javnosti. Stoga se tom odredbom predviđa obveza LRTK‑a, litavskog regulatornog tijela za audiovizualne usluge, da pokrene postupak obustave prijema ili ponovnog prijenosa predmetnog kanala, u skladu s uvjetima koji odgovaraju onima iz članka 3. stavka 2. te direktive, ako u televizijskom programu utvrdi postojanje sadržaja kojima se, među ostalim, potiče mržnja.
30.
Međutim, člankom 33. stavkom 11. i člankom 33. stavkom 12. točkom 1. Zakona o informiranju javnosti također se propisuje da u slučaju emitiranja programa kojim se potiče mržnja LRTK treba odmah (i neovisno o tim uvjetima) donijeti mjeru kojom se operaterima koji distribuiraju televizijske kanale litavskim potrošačima nalaže da tijekom 12 mjeseci predmetni televizijski kanal mogu dalje emitirati ili internetski distribuirati samo u okviru televizijskih programskih paketa za koje se plaća dodatna naknada (
14
). U skladu s objašnjenjima litavske vlade, ta privremena mjera treba omogućiti brzu reakciju u slučaju emitiranja zabranjenih sadržaja, do pokretanja i provedbe postupka obustave.
31.
U svojoj odluci od 18. svibnja 2016. LRTK je donio takvu mjeru u pogledu kanala NTV Mir Lithuania jer je jedan od programa emitiranih na tom kanalu poticao mržnju na temelju nacionalnosti (
15
). Ovaj se predmet ne odnosi na meritum te odluke. Sud koji je uputio zahtjev među ostalim ne dovodi u pitanje činjenicu da je sadržaj tog programa obuhvaćen poticanjem mržnje, u smislu članka 6. Direktive 2010/13 (
16
).
32.
S druge strane, taj sud u svojem prvom pitanju pita je li LRTK trebao poštovati uvjete iz članka 3. stavka 2. Direktive 2010/13 prilikom donošenja sporne odluke. Ako je to slučaj, taj sud svojim drugim pitanjem nastoji utvrditi koje posljedice iz toga proizlaze u pogledu zakonitosti te odluke.
33.
U ovim se pitanjima tako poziva Sud da pojasni koje su mjere obuhvaćene člankom 3. stavcima 1. i 2. Direktive 2010/13. Ta se pitanja temelje na pretpostavci da je kanal NTV Mir Lithuania audiovizualna medijska usluga koju pruža BMA i da je stoga obuhvaćen tom odredbom. LRTK i litavska vlada osporavaju tu pretpostavku pred Sudom. Iz njihova prigovora proizlazi pitanje o medijskim uslugama na koje se odnosi sloboda prijema i ponovnog prijenosa iz članka 3. stavka 1. te direktive. Kako bi se iznijeli svi elementi odgovora koji bi bili korisni sudu koji je uputio zahtjev za rješavanje glavnog spora, najprije ću razmotriti tu problematiku (2). Zatim ću razmotriti prvo pitanje i objasniti zašto, prema mojem mišljenju, mjera poput one predviđene člankom 33. stavkom 11. i člankom 33. stavkom 12. točkom 1. Zakona o informiranju javnosti ne proizlazi iz navedenog članka 3. stavaka 1. i 2. (3). Naposljetku ću, podredno, ispitati drugo pitanje i iznijeti razloge zbog kojih se ta mjera, pod pretpostavkom da proizlazi iz istog članka 3. stavaka 1. i 2., ne može donijeti a da nisu ispunjeni uvjeti iz te odredbe (4).
2. Audiovizualne medijske usluge na koje se odnosi sloboda prijema i ponovnog prijenosa iz članka 3. stavka 1. Direktive 2010/13
34.
Pred Sudom se raspravljalo o dvama uvodnim pitanjima o problematici audiovizualnih medijskih usluga na koje se odnosi sloboda prijema i ponovnog prijenosa: s jedne strane, o pitanju odnosi li se ta sloboda na kanal kao što je NTV Mir Lithuania, iako se, prema mišljenju LRTK‑a i litavske vlade, programi tog kanala proizvode u trećoj zemlji (a) i, s druge strane, o pitanju proizlazi li taj kanal iz navedene slobode iako je namijenjen isključivo području Republike Litve (b).
a) Okolnost da programi televizijskog kanala u biti potječu iz treće zemlje
35.
Načelo slobode prijema i ponovnog prijenosa iz članka 3. stavka 1. Direktive 2010/13 odnosi se na audiovizualne medijske usluge, uključujući televizijske emisije, samo ako su one obuhvaćene teritorijalnim područjem primjene te direktive. U tom pogledu, ne samo da se trebaju emitirati (barem) u državi članici (
17
) nego i „dolaziti” iz jedne od tih država. U suprotnom država članica primateljica u načelu može slobodno regulirati prijem i ponovni prijenos tih usluga na svojem državnom području (
18
).
36.
U skladu s člankom 2. stavkom 1. Direktive 2010/13 audiovizualna medijska usluga „dolazi” iz države članice ako je pružatelj te usluge (kad je riječ o televizijskoj emisiji, u toj se direktivi upotrebljava izraz „televizijska kuća”) (
19
)u nadležnosti jedne tih država. U skladu s člankom 2. stavkom 2. navedene direktive, takav je slučaj (1) ako predmetna televizijska kuća ima poslovni nastan na državnom području države članice (u skladu s uvjetima iz stavka 3. tog članka) ili (2) ako ta televizijska kuća koristi satelitski kapacitet države članice ili satelitsku uzlaznu vezu (
20
) smještenu na državnom području jedne od tih država članica (na temelju stavka 4. navedenog članka).
37.
U ovom slučaju, litavska vlada u biti tvrdi da je televizijska kuća koja osigurava program kanala NTV Mir Lithuania subjekt s poslovnim nastanom u Rusiji, dok BMA (podsjećam, sa sjedištem u Ujedinjenoj Kraljevini) samo emitira taj kanal u Litvi. U tom pogledu napominjem da je općepoznato da je NTV ruski kanal čiji je pružatelj društvo Oao Telekompania NTV i da je NTV Mir (NTV Svijet) međunarodna verzija tog kanala koja se prenosi satelitom. U tom kontekstu, u skladu s informacijama koje je dostavio BMA na raspravi, NTV Mir Lithuania verzija je tog kanala namijenjena litavskoj javnosti (
21
). Stoga shvaćam argument litavske vlade prema kojem je osnovni sadržaj programâ kanala NTV Mir Lithuania koji emitira BMA ponovni prijenos kanala NTV bez izmjena.
38.
Određene napomene nužne su da bi se odredio točan doseg tog argumenta. U propisima Unije postoji razlika između pružanja audiovizualnih sadržaja i prijenosa tih sadržaja. U tom okviru, subjekti koji samo prenose sadržaje, tako da ih na primjer distribuiraju javnosti, ne pružaju „audiovizualne medijske usluge” u smislu Direktive 2010/13, nego „elektroničke komunikacijske usluge” koje proizlaze, među ostalim, iz Direktive 2002/21/EZ (
22
). U skladu s definicijama iz tih dviju direktiva (
23
), odlučujući kriterij za razlikovanje pružateljâ medijskih usluga od subjekata koji nude samo uslugu emitiranja jest provedba ili neprovedba „uredničke odgovornosti” nad emitiranim sadržajem. U skladu s člankom 1. stavkom 1. točkom (c) Direktive 2010/13 taj izraz, u području televizijskog emitiranja, znači „provedba učinkovite kontrole nad izborom programa i nad njegovom organizacijom prema kronološkom rasporedu”. Ukratko, u svrhu primjene pravilâ Direktive 2010/13, odlučujuće je pitanje provodi li BMA takvu kontrolu nad kanalom NTV Mir Lithuania ili ga, naprotiv, samo emitira (
24
).
39.
U tom je pogledu litavska vlada na raspravi tvrdila da su uredničke odluke o programima kanala NTV Mir Lithuania donesene u Rusiji. Navedeni programi proizvedeni su u toj trećoj zemlji. BMA nije imao utjecaja na njihov sadržaj. BMA je pak tvrdio da se o sadržaju kanala NTV Mir Lithuania odlučivalo u Ujedinjenoj Kraljevini. Zainteresirana stranka nije samo emitirala taj kanal nego je bila i njegov tvorac, kao što se uostalom navodi u licenciji koju joj je dodijelio OFCOM.
40.
O pitanju tko ima „uredničku odgovornost” nad spornim kanalom prema potrebi treba odlučiti sam sud koji je uputio zahtjev. Činjenica da je OFCOM dodijelio licenciju društvu BMA upućuje na to da je odgovorno to društvo. Međutim, prema mojem mišljenju, ta se licencija ne može smatrati odlučujućom. Taj sud uvijek mora biti u mogućnosti provjeriti jesu li ispunjeni uvjeti za primjenu Direktive 2010/13 (
25
). Riječ je o zahtjevnom zadatku. Prethodno navedena definicija uredničke odgovornosti osobito je nejasna i, prema mojim saznanjima, Sud o tom izrazu nikad nije odlučivao. Stoga smatram da je korisno iznijeti određene relevantne elemente tumačenja.
41.
U tom pogledu, iz iste definicije proizlazi da subjekt ima uredničku odgovornost nad televizijskim kanalom kad provodi „učinkovitu kontrolu” koja, s jedne strane, istodobno ima za cilj„izbor” programa tog kanala (odnosno, u skladu s uobičajenim značenjem tog izraza, odabir hoće li taj kanal sadržavati određeni program ili ne) i „organizaciju” tih programa prema kronološkom rasporedu kanala. Stoga se ta kontrola treba odnositi na sadržaj kanala kao cjeline, a ne na pojedinačne programe. Činjenica da BMA prema potrebi ne producira programe koji se emitiraju na kanalu NTV Mir Lithuania stoga nije odlučujuća u tom pogledu.
42.
S druge strane, što se tiče prirode te „učinkovite kontrole”, ističem da Direktiva 2010/13 ne pruža nikakav odgovor. U uvodnoj izjavi 25. te direktive samo se navodi da države članice mogu pojasniti taj pojam u svojim zakonima za prenošenje. Međutim, prema mojem mišljenju, primjena načela zemlje porijekla zahtijeva utvrđivanje jedne države članice nadležne za svakog pružatelja audiovizualnih medijskih usluga i stoga, koliko je to moguće, samo jednog subjekta koji ima uredničku odgovornost nad određenim sadržajem. U tom kontekstu, prepuštanje državama članicama da pojasne navedeni izraz dovodi do opasnosti od sukoba nadležnosti, osobito pozitivnih (
26
). Ako u pravu država članica nema izričitog upućivanja na članak 1. stavak 1. točku (c) te direktive, i kako bi se osigurala ujednačena primjena navedene direktive unutar Unije, smatram da izraz „učinkovita kontrola” treba tumačiti autonomno.
43.
S obzirom na kontekst i ciljeve Direktive 2010/13 (a to su, podsjećam, reguliranje pružatelja audiovizualnih sadržaja, za razliku od subjekata koji te sadržaje samo prenose), čini mi se da se ta učinkovita kontrola temelji na postojanju ovlasti odlučivanja u posljednjem stupnju o audiovizualnoj ponudi kao takvoj (
27
). Konkretno, u glavnom je predmetu trebalo utvrditi tko odlučuje o rasporedu programa na kanalu NTV Mir Lithuania.
44.
Okolnost (koju treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev) da je osnovni sadržaj kanala NTV Mir Lithuania ponovni prijenos in extenso kanala NTV može upućivati na to da BMA nema uredničku odgovornost nad tim kanalom. Međutim, na temelju toga je teško donijeti konačni zaključak. On ovisi o tome odabire li i organizira li to društvo sâmo programe kanala NTV koji se na taj način ponovno prenose. U svakom slučaju, čini mi se da je za snošenje takve odgovornosti nad televizijskim kanalom potrebno raspolagati određenim financijskim i ljudskim resursima. Prema mojem mišljenju, dobar pokazatelj u tom pogledu jest okolnost raspolaže li BMA s dovoljnim brojem osoba odgovornih za naručivanje, prikupljanje, ocjenu, obradu ili vrednovanje programa za taj kanal (
28
).
45.
Pod pretpostavkom da je BMA doista subjekt koji ima tu uredničku odgovornost, i neovisno o činjenici da je to društvo formalno upisano u registar u Ujedinjenoj Kraljevini, sud koji je uputio zahtjev treba također provjeriti i gdje se, u praksi, donose uredničke odluke o kanalu NTV Mir Lithuania (
29
). Ni taj zadatak nije jednostavan. Pretpostavljam da bi se trebalo uzeti u obzir mjesto na kojem zaposlenici navedenog društva koji imaju ovlast zaustavljanja programskog rasporeda tog kanala obično rade. Ta je provjera bitna jer je zakonodavac Unije u okviru Direktive 2010/13 predvidio odredbu koja vjerojatno ima za svrhu spriječiti stvaranje fiktivnih društava u Uniji. Pod pretpostavkom da se, kao što to tvrdi litavska vlada, te uredničke odluke stvarno donose u Rusiji, u skladu s člankom 2. stavkom 3. točkom (c) te direktive smatra se da BMA ima poslovni nastan u Ujedinjenoj Kraljevini samo pod uvjetom da značajan dio radne snage uključen u obavljanje djelatnosti audiovizualnih medijskih usluga djeluje u toj državi članici.
46.
Nadalje, pod pretpostavkom da se nakon tog ispitivanja pokaže da uredničku odgovornost nad kanalom NTV Mir Lithuania nema BMA, nego rusko društvo navedeno u točki 37. ovog mišljenja, i/ili da se uredničke odluke donose u Rusiji te da uvjet o dijelu radne snage iz članka 2. stavka 3. točke (c) Direktive 2010/13 nije ispunjen, analiza tu ne bi završila. Potrebno je ispitati još i kriterije povezivanja iz članka 2. stavka 4. te direktive, koji se odnosi na uporabu satelita ili uzlazne veze države članice (
30
).
b) Okolnost da je televizijski kanal isključivo namijenjen državnom području države članice
47.
Iako je BMA registriran u Ujedinjenoj Kraljevini, to je društvo na raspravi navelo da je kanal NTV Mir Lithuania namijenjen isključivo litavskoj javnosti (
31
). Sud je ispitao stranke o tome dovodi li ta okolnost u pitanje primjenu slobode prijema i ponovnog prijenosa koja se predviđa člankom 3. stavkom 1. Direktive 2010/13. Stoga je potrebno kratko razmotriti tu problematiku.
48.
Direktiva 2010/13 temelji se na slobodi poslovnog nastana. Pružatelj medijske usluge stoga ima slobodu poslovno se nastaniti u državi članici po svojem izboru, čak i ako ne nudi usluge u toj državi (
32
). Međutim, ta sloboda, zajedno s načelom zemlje porijekla, stvara opasnost od zlouporabe. Naime, takav pružatelj koji je svoje sadržaje namijenio određenoj državi članici može se poslovno nastaniti u drugoj državi članici samo kako bi izbjegao primjenu strožih propisa nego u prvoj državi ili učinkovitiju i učestaliju kontrolu navedenih sadržaja koju provodi regulatorno tijelo za audiovizualne usluge te države (
33
).
49.
Prema sudskoj praksi Suda, donesenoj u okviru članka 56. UFEU‑a, država članica može tijelo za radijsko emitiranje koje se preseli u drugu državu članicu kako bi ondje pružalo usluge namijenjene njezinu državnom području i nepropisno zaobišlo obveze koje proizlaze iz njezina zakonodavstva smatrati nacionalnim operaterom (
34
).
50.
U ovom slučaju, litavska vlada navodi da društvo BMA ima poslovni nastan u Ujedinjenoj Kraljevini kako bi zaobišlo litavske propise (
35
). Može li se Republika Litva stoga pozivati na tu sudsku praksu kako bi s društvom BMA postupala kao s nacionalnom televizijskom kućom i regulirala to društvo kao takvo? Zapravo ne može. Čak i u slučaju zaobilaženja njezina zakonodavstva, država članica primateljica na temelju Direktive 2010/13 ne može odmah ne poštovati slobodu prijema i ponovnog prijenosa. Suprotno tomu, zakonodavac Unije kodificirao je navedenu sudsku praksu tako što je predvidio poseban postupak u skladu s člankom 4. stavcima 2. do 5. te direktive (
36
). Međutim, nesporno je da ga Republika Litva nije primijenila u pogledu kanala NTV Mir Lithuania. Stoga taj postupak neću detaljnije razmatrati.
3. Okolnost da mjera poput one o kojoj je riječ u glavnom predmetu nije obuhvaćena člankom 3. stavcima 1. i 2. Direktive 2010/13 (prvo pitanje)
51.
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita obuhvaća li članak 3. stavci 1. i 2. Direktive 2010/13 samo slučajeve u kojima država članica primateljica želi obustaviti prijem ili ponovni prijenos audiovizualnih medijskih usluga iz druge države članice, ili obuhvaća i druge mjere koje je prva država primijenila kako bi na neki drugi način ograničila prijem tih usluga i njihov ponovni prijenos. Taj sud u biti želi znati je li mjera predviđena člankom 33. stavkom 11. i člankom 33. stavkom 12. točkom 1. Zakona o informiranju javnosti, kojom se operaterima koji distribuiraju televizijske kanale litavskim potrošačima nalaže da tijekom 12 mjeseci televizijski kanal mogu dalje emitirati ili internetski distribuirati samo u okviru televizijskih programskih paketa za koje se plaća dodatna naknada, obuhvaćena tom odredbom.
52.
Podsjećam da u skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 2010/13, države članice „osiguravaju slobodu prijema i na svojem državnom području ne ograničavaju ponovne prijenose” audiovizualnih medijskih usluga iz drugih država članica zbog razloga koji spadaju u područja usklađena tom direktivom. U ta se područja ubraja poticanje mržnje koje se navodi u članku 6. navedene direktive. Međutim, što se tiče televizijskog emitiranja, članak 3. stavak 2. iste direktive omogućuje državi članici primateljici da „privremeno odstup[i] od stavka 1.”, pod uvjetom da se poštuju bitni (
37
) i postupovni uvjeti (
38
).
53.
Prema mišljenju LRTK‑a i litavske vlade, te odredbe obuhvaćaju samo slučajeve u kojima država članica želi obustaviti prijem ili ponovni prijenos televizijskih emisija iz druge države članice. Iz navedenih odredbi ne proizlazi mjera kao što je ona iz članka 33. stavka 11. i članka 33. stavka 12. točke 1. Zakona o informiranju javnosti. BMA i Komisija suprotnog su mišljenja. Sud koji je uputio zahtjev slaže se s mišljenjem potonjih.
54.
U tom pogledu, tekst članka 3. stavaka 1. i 2. Direktive 2010/13 sam po sebi ne daje odgovor na postavljeno pitanje. Stavak 1. navodi obveze države članice primateljice („osigurati slobodu prijema” i „ne ograničavati ponovne prijenose” iz razloga koji su obuhvaćeni usklađenim područjima), dok se u stavku 2. na apstraktan način spominje „odstupanje” od tih obveza. Međutim, iz tih je odredbi teško iščitati više informacija o tim mjerama. Konkretno, iz samog teksta ne može se shvatiti što podrazumijeva „sloboda prijema”. Osim toga, izraz „ograničavati” u svakodnevnom jeziku može imati širok raspon značenja, od potpunog ometanja do obične poteškoće.
55.
Stoga je potrebno proučiti tekst članka 3. stavaka 1. i 2. Direktive 2010/13 s obzirom na nastanak te odredbe kao i na njezin kontekst i ciljeve te direktive (
39
).
56.
Što se tiče nastanka navedene odredbe, podsjećam da se prvotno u članku 2. stavku 2. Direktive 89/552, u njezinoj izvornoj verziji, u prvoj rečenici utvrđivalo načelo slobode prijema i ponovnog prijenosa te, u drugoj rečenici, uvjeti pod kojima država članica primateljica može „privremeno obustaviti retransmisiju televizijskih emisija”. Ta je odredba stoga predviđala mogućnost da država članica privremeno zaustavi retransmisiju takve emisije na svojem državnom području.
57.
Međutim, doseg tog članka 2. stavka 2. bio je u središtu medijski popraćenog predmeta koji se među ostalim odnosio na pitanje može li država članica primateljica zaustaviti ne samo (kabelsku) retransmisiju televizijske emisije na svojem državnom području, nego i njezin izravni (satelitski) prijem (
40
). Kao odgovor na taj slučaj, zakonodavac Unije je donošenjem Direktive 97/36 (
41
) tu odredbu zamijenio novim člankom 2.a koji sadržava tekst koji je ostao isti u članku 3. stavku 2. Direktive 2010/13, prema kojem država članica primateljica može „privremeno odstupiti” od slobode prijema i ponovnog prijenosa pod uvjetima koji su predviđeni u toj odredbi. Stoga ta terminološka izmjena, prema mojim saznanjima, u biti ima za cilj pojasniti da navedena država članica može osporavati prijem i ponovni prijenos emisije na svojem državnom području. Suprotno tomu, ništa ne upućuje na to da je zakonodavac Unije namjeravao ponovno razmotriti prirodu mjera o kojima je riječ (
42
). Uostalom, uvodna izjava 36. Direktive 2010/13 i dalje upućuje na „obustavu retransmisije” koju provodi država članica primateljica, kao što je na to prije nje upućivala i uvodna izjava 15. Direktive 89/552 (
43
).
58.
Što se tiče konteksta članka 3. stavaka 1. i 2. Direktive 2010/13 i njezinih ciljeva, BMA u biti tvrdi da se tom direktivom provodi sloboda pružanja medijskih usluga. Stoga bi pojam odstupanja od slobode prijema i ponovnog prijenosa trebao imati isto značenje kao i pojam ograničenja u smislu članka 56. UFEU‑a. Tužitelj u glavnom postupku podsjeća da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, potonji pojam obuhvaća mjere koje zabranjuju, ometaju ili čine manje privlačnim ostvarivanje slobode pružanja usluga (
44
). U ovom slučaju, mjera iz članka 33. stavka 11. i članka 33. stavka 12. točke 1. Zakona o informiranju javnosti utječe na potrošače i na pružatelja predmetnog kanala. Kako bi mogli nastaviti gledati taj kanal, potrošači se trebaju pretplatiti na osnovni paket i na paket za koji se plaća dodatna naknada. Zbog toga taj kanal ima sve manje gledatelja, što negativno utječe na njegovu isplativost. Stoga ta mjera čini takvo ograničenje i, prema tome, odstupanje od slobode prijema i ponovnog prijenosa, u smislu navedenog članka 3. stavaka 1. i 2. Komisija se u biti slaže s tom analizom.
59.
Smatram da to nije dobar pristup. Točno je da u području audiovizualnih medijskih usluga Direktiva 2010/13 konkretizira slobodu pružanja usluga zajamčenu člankom 56. UFEU‑a (
45
). Međutim, uspostava „područja bez unutarnjih granica” (
46
) za medijske usluge znatno nadilazi pitanja o gospodarskim slobodama kretanja. Riječ je o uslugama koje su različite od ostalih usluga. Konkretno, televizijsko emitiranje od temeljne je važnosti za demokraciju, kulturu i obrazovanje u tim državama. Prema tome, to emitiranje može imati jasan učinak na javnost država članica (
47
). Postoje brojni javni interesi u pogledu emitiranja televizijskih emisija.
60.
U tom kontekstu, usklađivanje izvršeno Direktivom 2010/13 ima ograničen doseg. Ta direktiva, i osobito njezin članak 3. stavci 1. i 2., nema za cilj uklanjanje svih prepreka koje mogu otežati emitiranje kanalâ televizijske kuće ili negativno utjecati na njihovu isplativost. U skladu sa sudskom praksom Suda, sloboda prijema i ponovnog prijenosa odražava to da država članica primateljica prepoznaje ulogu kontrole, koju država članica porijekla ima u pogledu sadržaja televizijskih emisija koje pružaju televizijske kuće u njezinoj nadležnosti. Drugim riječima, ta sloboda osigurava tim televizijskim kućama da se emisije čiji je sadržaj „odobrila” država članica porijekla u načelu mogu zakonito emitirati na državnom području svih država članica.
61.
U tom smislu, članku 3. stavcima 1. i 2. Direktive 2010/13 protivi se to da država članica primateljica, zbog razloga koji spadaju u područja usklađena tom direktivom (zaštita maloljetnika, poticanje mržnje itd.), provede ponovnu kontrolu sadržaja emitiranih na njezinu državnom području, tako da ih podvrgne sustavu prethodnog odobrenja. Navedenoj odredbi također se protivi to da država članica primateljica jednostavno zabrani ponovni prijenos takvih sadržaja iz tih razloga (
48
). Donošenjem takvih mjera, država članica primateljica odstupa od slobode prijema i ponovnog prijenosa.
62.
Suprotno tomu, ta se odredba ne odnosi na one mjere koje država članica primateljica može donijeti u pogledu televizijske emisije, koje proizlaze iz propisa koji nemaju za cilj emitiranje kao takvo i koje, u skladu s ciljevima tih usklađenih područja, nemaju za učinak ograničavanje ponovnog prijenosa (ili prijema) „u užem smislu” te emisije na njezinu državnom području (
49
).
63.
Presuda Mesopotamia Broadcast i Roj TV (
50
) pruža dobar primjer u tom pogledu. U predmetu u kojem je donesena ta presuda, njemačka tijela zabranila su na temelju njemačkih propisa o udrugama društvima Mesopotamia Broadcast i Roj TV, u nadležnosti Danske, obavljanje djelatnosti na njemačkom državnom području zbog poticanja mržnje. U Njemačkoj su stoga u praksi zabranjene sve djelatnosti te televizijske kuće (kao što su produkcija emisija, javne projekcije, aktivnosti pružanja potpore itd.). Sud je smatrao da, s obzirom na netaksativnost Direktive 89/552 u pogledu područja obuhvaćenih javnim poretkom, moralnih načela ili javne sigurnosti, ta tijela slobodno mogu primjenjivati takve propise (koji nemaju za cilj emitiranje kao takvo) na djelatnosti društava Mesopotamia Broadcast i Roj TV, pod uvjetom da ti propisi nemaju za učinak ograničavanje ponovnog prijenosa emisija Roj TV‑a u užem smislu.
64.
S obzirom na prethodno navedenu sudsku praksu Suda, čini mi se da mjera poput one iz članka 33. stavka 11. i članka 33. stavka 12. točke 1. Zakona o informiranju javnosti nije obuhvaćena člankom 3. stavcima 1. i 2. Direktive 2010/13.
65.
Naime, s jedne strane, taj propis nema za cilj televizijsko emitiranje (ni pružanje medijskih usluga općenito). Kao što se navodi u točki 38. ovog mišljenja, u pravu Unije postoji razlika između pružanja sadržaja, što podrazumijeva uredničku odgovornost, i njihova emitiranja. U tom pogledu, kao što se navodi u članku 33. stavku 11. Zakona o informiranju javnosti, mjera predviđena tim propisom odnosi se na operatere koji potrošačima u Republici Litvi nude te emisije u okviru programskih paketa. Ta se mjera ne odnosi na sadržaj televizijskih emisija nego na njihovo emitiranje. Tom se odredbom u biti propisuju zahtjevi u pogledu sadržaja tih paketa. Međutim, kao što to pravilno ističe LRTK, ponuda takvih paketa potrošačima nije obuhvaćena Direktivom 2010/13 (
51
) s obzirom na to da ne podrazumijeva provedbu uredničke odgovornosti na emitiranim kanalima.
66.
S druge strane, prema mojem mišljenju, ne može se smatrati da mjera iz članka 33. stavka 11. i članka 33. stavka 12. točke 1. Zakona o informiranju javnosti dovodi do ograničenja ponovnog prijenosa (ili prijema) predmetnog kanala u užem smislu. Naime, prema mojem mišljenju, u tom je pogledu relevantno utvrditi može li se, unatoč mjeri koju je donijela država članica primateljica, predmetna televizijska emisija i dalje zakonito emitirati i je li i dalje
zakonito dostupna potrošačima na njezinu državnom području (
52
). U tom smislu, država članica primateljica ograničava prijem ili ponovni prijenos u užem smislu ako obustavi retransmisiju kanala putem kabelske mreže ili zabrani prodaju dekodera neophodnog za gledanje kanala koji se emitira putem satelita (
53
). Kanal se više ne može zakonito prenositi i gledatelj koji želi gledati predmetni kanal, to više ne može zakonito činiti.
67.
Suprotno tomu, prema mojem mišljenju, sasvim je drukčija situacija u kojoj država članica određenim uvjetima uređuje distribuciju televizijskih emisija. Država članica primateljica može zahtijevati od distributera televizijskih kanala da urede svoje ponude tako da, na primjer, pornografski kanali budu uključeni samo u određene pakete za koje vrijede posebni uvjeti (
54
), ograničiti oglašavanje za takvu vrstu kanala ili pak zabraniti njihovo gledanje na javnim mjestima. Točno je da ti uvjeti donekle ograničavaju pristup tim kanalima. To je uostalom njihova svrha. Ipak, navedeni uvjeti distribucije prema mojem mišljenju ne ograničavaju prijem ili ponovni prijenos kanala o kojima je riječ, u užem smislu. Televizijski distributeri i dalje mogu slobodno primati te kanale, uključivati ih u svoje ponude i ponovno ih prenositi. Potrošači mogu zakonito pristupiti navedenim kanalima. U ovom slučaju, gledatelji u Litvi i dalje mogu zakonito gledati kanal NTV Mir Lithuania, pod uvjetom da se pretplate na odgovarajući programski paket.
68.
Naravno, ti uvjeti distribucije ne mogu lišiti članak 3. stavke 1. i 2. Direktive 2010/13 njegova korisnog učinka. To bi bio slučaj kad bi se tim uvjetima davala prednost emitiranju nacionalnih emisija, ili kad bi oni bili takvog opsega da u praksi pretjerano otežavaju emitiranje i pristup emisijama iz druge države članice. Međutim, to u ovom predmetu nije tako (
55
).
69.
Suprotno tumačenje, u skladu s kojim se državi članici primateljici u načelu zabranjuje da, iz razloga kao što su zaštita maloljetnika ili zabrana poticanja mržnje, odredi pravila o distribuciji audiovizualnih medijskih usluga, nadilazilo bi logiku podjele nadležnosti između države članice porijekla i države članice primateljice. Način na koji televizijski distributeri uređuju svoje ponude paketa u pogledu potrošačâ iz druge države, pitanje je koje teoretski ne može biti pod kontrolom prve države.
70.
Ovdje treba istaknuti još jedan element konteksta. Nikome ne može promaknuti to da su uvjeti predviđeni člankom 3. stavkom 2. Direktive 2010/13 (
56
) osobito teški. To je, prema mojem mišljenju, opravdano s obzirom na težinu povrede u pogledu slobodnog kretanja audiovizualnih medijskih usluga, koja nastaje obustavom takve usluge. Tim uvjetima provodi se apstraktno odvagivanje između, s jedne strane, slobode prijema i ponovnog prijenosa, kojom se ostvaruju sloboda izražavanja i sloboda pružanja usluga, i, s druge strane, određenih javnih interesa država članica. Suprotno tomu, zbog ozbiljnosti te povrede potrebni su strogi uvjeti (
57
). S druge strane, kao što to ističe LRTK, obveza prijenosa određenog kanala u okviru televizijskih programskih paketa za koje se plaća dodatna naknada ima znatno manje ograničavajući učinak na emitiranje tog kanala nego obustava. Bilo bi neproporcionalno i neprikladno na takvu mjeru primijeniti iste uvjete.
71.
Prema mojem mišljenju, tumačenje koje predlažem ne dovodi se u pitanje argumentom društva BMA, prema kojem članak 3. stavak 2. Direktive 2010/13, kao odstupanje od slobode prijema i retransmisije iz članka 3. stavka 1. te direktive, treba protumačiti ograničavajuće (
58
).
72.
Naime, kao što sam već naveo, sloboda prijema i ponovnog prijenosa televizijskim kućama osigurava da se emisije koje je odobrila država članica porijekla u načelu mogu zakonito emitirati na državnom području svih država članica. Cilj te slobode nije, prema mojem mišljenju, uklanjanje svih prepreka koje mogu otežati emitiranje kanalâ televizijske kuće ili negativno utjecati na njihovu isplativost, kao što su uvjeti distribucije. Stoga predlažem da Sud, umjesto da široko tumači odstupanje, utvrdi točan doseg samog načela.
73.
Štoviše, ističem da je mjera o kojoj je riječ u predmetu u kojem je donesena presuda Mesopotamia Broadcast i Roj TV (
59
), kojom je potpuno zabranjeno obavljanje djelatnosti, mogla znatno više otežati djelatnost predmetne televizijske kuće nego pravilo o sastavljanju televizijskih programskih paketa, o kojem je riječ u ovom predmetu. U tom je predmetu njemačka vlada učinila sve što je tehnički bilo moguće kako bi zaustavila širenje informacija koje potiču mržnju na Roj TV‑u. Stoga bi, prema mojem mišljenju, bilo paradoksalno osuditi obvezu iz članka 33. stavka 11. i članka 33. stavka 12. točke 1. Zakona o informiranju javnosti, dok je mjera o kojoj je riječ u toj presudi prihvaćena kao valjana. Prvonavedenom obvezom provode se interesi koji su analogni interesima drugonavedene mjere, ali manje intenzivno.
74.
Osim toga, tumačenje koje predlažem ne znači da se državi članici primateljici trebaju dati odriješene ruke. Iako mjera poput one iz članka 33. stavka 11. i članka 33. stavka 12. točke 1. Zakona o informiranju javnosti društva prema mojem mišljenju nije obuhvaćena člankom 3. stavcima 1. i 2. Direktive 2010/13, ona ipak proizlazi iz članka 56. UFEU‑a (
60
). Kao što sam već naveo, ta mjera može predstavljati ograničenje slobode pružanja usluga. Međutim, to ograničenje može biti opravdano.
75.
Naime, predmetnom mjerom ne provodi se nikakva izravna ili neizravna diskriminacija u korist nacionalnih sadržaja i nastoji se ostvariti cilj od općeg interesa. Također mi se čini da je ta mjera u skladu s načelom proporcionalnosti (
61
). Litavska tijela nisu jednostavno zabranila pristup kanalu NTV Mir Lithuania, nego su samo ograničila njegovu publiku. U tom kontekstu, budući da je pružanje audiovizualnih medijskih usluga neraskidivo povezano sa slobodom izražavanja, predmetni nacionalni propis treba, kako bi bio u skladu sa slobodom pružanja usluga, također biti u skladu s temeljnim pravima čije poštovanje osigurava Sud (
62
), i osobito s člankom 11. Povelje Europske unije o temeljnim pravima. Međutim, ni u predmetnom slučaju sloboda izražavanja nije apsolutno pravo te bi ispitivanje opravdanosti i proporcionalnosti trebalo ići u prilog litvanskim tijelima (
63
).
76.
U tom pogledu ne treba zanemariti pozadinu ovog predmeta. U skladu s informacijama koje su dostavili LRTK i litavska vlada, članak 33. stavak 11. i članak 33. stavak 12. točka 1. Zakona o informiranju javnosti doneseni su radi zaštite litavskog informacijskog prostora i brzog odgovora (
64
) na rusku propagandu, u kontekstu informacijskog rata protiv baltičkih zemalja s obzirom na njihovu geopolitičku situaciju. Institucije Unije same su utvrdile da se baltičke države suočavaju sa širenjem lažnih informacija u medijima, ciljano upućenih manjini govornika ruskog jezika, kako bi se ocrnile te države, potkopao europski politički narativ koji se temelji na demokratskim vrijednostima, ljudskim pravima i vladavini prava, i općenitije, kako bi se destabilizirala politička, ekonomska i socijalna situacija u tim državama (
65
). S obzirom na osobito važan utjecaj televizije na oblikovanje javnog mišljenja, odgovor litavskog zakonodavca čini se posve razumnim.
77.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da odgovori da članak 3. stavke 1. i 2. Direktive 2010/13 treba tumačiti na način da ta odredba ne obuhvaća mjeru koju je donijela država članica primateljica televizijskog kanala iz druge države članice, koja se sastoji od obveze subjekata koji distribuiraju televizijske kanale potrošačima prve države da će predmetni kanal emitirati ili ponovno prenositi samo u okviru televizijskih programskih paketa za koje se plaća dodatna naknada ili uz dodatnu naknadu.
4. Podredna razmatranja: obveza države članice primateljice da poštuje uvjete iz članka 3. stavka 2. Direktive 2010/13 (drugo pitanje)
78.
Pod pretpostavkom da, suprotno onom što predlažem, članak 3. stavke 1. i 2. Direktive 2010/13 treba tumačiti na način da obuhvaća mjeru kao što je ona predviđena u članku 33. stavku 11. i članku 33. stavku 12. točki 1. Zakona o informiranju javnosti, sud koji je uputio zahtjev svojim drugim pitanjem u biti pita može li se, u skladu s pravom Unije, ta mjera donijeti kad nisu ispunjeni uvjeti iz navedenog članka 3. stavka 2.
79.
Čini mi se da se teško može osporiti to da, u skladu s Direktivom 2010/13, država članica primateljica koja namjerava poduzeti mjeru koja je obuhvaćena područjem primjene članka 3. stavaka 1. i 2. te direktive u pogledu audiovizualne medijske usluge iz druge države članice, treba ispunjavati uvjete iz navedenog stavka 2. (
66
).
80.
Točno je da se Direktivom 2010/13, kao što proizlazi iz njezina članka 4. stavka 1., utvrđuju minimalna pravila. Stoga države članice mogu predvidjeti iscrpnija ili stroža pravila od onih koja se predviđaju tom direktivom. Međutim, države članice mogu iskoristiti tu mogućnost samo u pogledu televizijskih kuća koje su u njihovoj nadležnosti. Drugim riječima, država članica koja emitira može nadilaziti zahtjeve navedene direktive, ali ne i država članica primateljica (
67
).
81.
Još treba utvrditi može li se država članica primateljica pozvati na primarno pravo kako bi opravdala donošenje mjere koja nije u skladu s uvjetima iz članka 3. stavka 2. Direktive 2010/13. U tom pogledu podsjećam da se člankom 52. UFEU‑a predviđaju razlozi koji se među ostalim odnose na javni poredak i javnu sigurnost, na koje se države članice mogu pozvati, a koji se primjenjuju na slobodu pružanja usluga na temelju upućivanja iz članka 62. UFEU‑a. Ističem da Sud još nije odlučivao o tom pitanju (
68
).
82.
Prema mojem mišljenju, kao što je Komisija tvrdila na raspravi, pod pretpostavkom da je određena mjera obuhvaćena člankom 3. stavcima 1. i 2. Direktive 2010/13 i da se ta mjera temelji na razlogu koji proizlazi iz područja usklađenih tom direktivom, država članica primateljica ne može se pozivati na primarno pravo kako bi prekoračila ono što je dopušteno tom odredbom.
83.
Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, države članice imaju mogućnost pozvati se na razloge predviđene UFEU‑om samo u nedostatku usklađenosti primjenjivih pravila (
69
). Mjera zabranjena direktivom kojom se provodi sloboda pružanja usluga ne može se opravdati primarnim pravom. Sud smatra da zakonodavac Unije, prilikom donošenja akta sekundarnog prava kojim se konkretizira sloboda kretanja zajamčena UFEU‑om (
70
), može ograničiti mogućnost pozivanja na te razloge (
71
).
V. Zaključak
84.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na pitanja koja mu je uputio Vilniaus apygardos administracinis teismas (Okružni upravni sud u Vilniusu, Litva) odgovori kako slijedi:
Članak 3. stavke 1. i 2. Direktive 2010/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 10. ožujka 2010. o koordinaciji određenih odredaba utvrđenih zakonima i drugim propisima u državama članicama o pružanju audiovizualnih medijskih usluga (Direktiva o audiovizualnim medijskim uslugama) treba tumačiti na način da ta odredba ne obuhvaća mjeru koju je donijela država članica primateljica televizijskog kanala iz druge države članice, koja se sastoji od obveze operatera koji distribuiraju televizijske kanale potrošačima prve države da će predmetni kanal emitirati ili ponovno prenositi samo u okviru televizijskih programskih paketa za koje se plaća dodatna naknada ili uz dodatnu naknadu.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 10. ožujka 2010. o koordinaciji određenih odredaba utvrđenih zakonima i drugim propisima u državama članicama o pružanju audiovizualnih medijskih usluga (SL 2010., L 95, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 160.)
(
3
)	Vidjeti osobito presudu od 26. srpnja 2017., Persidera (C‑112/16, EU:C:2017:597, t. 24. i navedena sudska praksa).
(
4
)	Vidjeti osobito rješenje od 10. lipnja 2011., Mohammad Imran (C‑155/11 PPU, EU:C:2011:387, t. 17. i 18.), kao i presude od 12. ožujka 1998., Djabali (C‑314/96, EU:C:1998:104, t. 20. i 21.) i od 20. siječnja 2005., García Blanco (C‑225/02, EU:C:2005:34, t. 29. do 31.).
(
5
)	Valja razlikovati izmjenu ili stavljanje izvan snage upravnog akta koje provodi tijelo, što ne predstavlja potvrdu njegove nezakonitosti i ima učinak ex nunc te dovodi do poništenja tog akta koje provodi sud, na temelju kojeg se poništeni akt retroaktivno briše iz pravnog sustava te se smatra da nikad nije postojao. Vidjeti u tom smislu presudu od 28. svibnja 2013., Abdulrahim/Vijeće i Komisija (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, t. 68.).
(
6
)	BMA ističe da su mu se zbog sporne odluke smanjili prihodi od oglašavanja.
(
7
)	Vidjeti po analogiji presudu od 28. svibnja 2013., Abdulrahim/Vijeće i Komisija (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, t. 61. do 64. kao i navedena sudska praksa).
(
8
)	Vidjeti po analogiji presudu od 4. listopada 1991., Society for the Protection of Unborn Children Ireland (C‑159/90, EU:C:1991:378, t. 15. i navedena sudska praksa).
(
9
)	Direktiva Vijeća od 3. listopada 1989. o koordinaciji određenih odredaba utvrđenih zakonima i drugim propisima u državama članicama u pogledu obavljanja djelatnosti televizijskog emitiranja (SL 1989., L 298, str. 23.), takozvana „Direktiva o televiziji bez granica”. Materijalno područje primjene te direktive isprva je bilo ograničeno na televizijske emisije. Ono je naknadno prošireno na usluge gledanja programa na zahtjev koji se, među ostalim, distribuiraju putem interneta. Te različite usluge potom su objedinjene pod nazivom „audiovizualne medijske usluge”.
(
10
)	Uvodna izjava 104. Direktive 2010/13. Kad je riječ o televizijskom emitiranju, ista se ideja izražava i u uvodnoj izjavi 8. te direktive izrazom „slobod[a] kretanja televizijskih programa”. Televizijsko emitiranje također je predmet Europske konvencije o prekograničnoj televiziji, potpisane u Strasbourgu 5. svibnja 1989., koju je usvojilo 20 država članica, među njima i Republika Litva. Podsjećam da se na toj konvenciji i Direktivi 89/552 radilo istodobno kako bi se od njih načinili usporedni instrumenti sa sličnim ciljevima koji se temelje na istim pravilima.
(
11
)	Isti zahtjevi odnose se i na oglašavanje, pokroviteljstvo, teletrgovinu, zaštitu maloljetnika, promicanje europskih djela i pristup informacijama o događanjima koja imaju veliku važnost za društvo.
(
12
)	Iz uvodnih izjava 33. i 34. Direktive 2010/13 proizlazi da je zakonodavac Unije smatrao da je to načelo ključno za stvaranje unutarnjeg tržišta audiovizualnih medijskih usluga, među ostalim kako bi se osigurala pravna sigurnost za pružatelje takvih usluga i ojačao medijski pluralizam u Uniji. Osim toga, iz uvodne izjave 36. te direktive proizlazi da je smatrao kako je nadzor države članice porijekla u načelu dovoljan da se osigura poštovanje minimalnih zahtjeva iz navedene direktive.
(
13
)	Vidjeti točku 52. ovog mišljenja.
(
14
)	Kao što proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, programski paket znači paket televizijskih kanala koji je sastavila i potrošačima nudi televizijska kuća ili bilo koji drugi subjekt koji navedenim potrošačima pruža usluge internetske distribucije televizijskih kanala ili emisija. Osnovni paket znači paket televizijskih kanala koji je sastavljen i, za fiksnu naknadu, dostupan svim potrošačima predmetnih usluga. Paket za koji se plaća dodatna naknada znači paket televizijskih kanala koji se potrošačima distribuira za dodatnu naknadu koja nije uključena u naknadu za osnovni paket.
(
15
)	LRTK je u svojim očitovanjima naveo da je predmetni program „sadržavao lažne informacije koje potiču neprijateljstvo i mržnju na temelju nacionalnosti prema baltičkim državama, o suradnji Litavaca i Latvijaca u okviru holokausta i o takozvanoj nacionalističkoj i neonacističkoj unutarnjoj politici baltičkih zemalja, što predstavlja opasnost za rusku nacionalnu manjinu čiji pripadnici žive na njihovu državnom području”. Prema mišljenju tog tijela, taj se program „ciljano [obraća] manjini koju čine govornici ruskog jezika u Litvi” te pomoću različitih tehnika propagande nastoji „na negativan i sugestivan način utjecati na mišljenje te društvene skupine o unutarnjoj i vanjskoj politici koju vode Litva, Latvija i Estonija, produbiti podjele i polarizaciju u društvu, naglasiti napetosti u istočnoj Europi koje su uzrokovale zapadne zemlje i Rusijinu ulogu žrtve”. O tim će aspektima biti govora u točki 76. ovog mišljenja.
(
16
)	Komisija je u svojim očitovanjima pojasnila da je LRTK tumačio taj pojam s obzirom na presudu od 22. rujna 2011., Mesopotamia Broadcast i Roj TV (C‑244/10 i C‑245/10, EU:C:2011:607, t. 41. do 44.). U toj presudi Sud je presudio da pojam „poticanje mržnje” u smislu Direktive 89/552, obuhvaća poruke koje pridonose pogoršavanju nasilnih sukoba među osobama različitih narodnosti ili zajednica koje žive u istoj državi i pojačavanju napetosti među njima, te na taj način narušava razumijevanje između narodâ. U apsolutnom smislu, utvrđivanje praga od kojeg se pristrano i nepravedno predstavljanje povijesnih ili aktualnih događanja može smatrati poticanjem mržnje nije jednostavan zadatak. Međutim, to nadilazi predmet ovog mišljenja.
(
17
)	Vidjeti članak 2. stavak 6. i uvodnu izjavu 39. Direktive 2010/13, u skladu s kojima se ta direktiva ne primjenjuje na audiovizualne medijske usluge namijenjene isključivo za prijem u trećim zemljama i koje javnost ne prima izravno ili neizravno standardnom potrošačkom opremom u jednoj ili više država članica.
(
18
)	Vidjeti uvodnu izjavu 54. Direktive 2010/13.
(
19
)	Vidjeti članak 1. stavak 1. točku (f) Direktive 2010/13.
(
20
)	Izrazom „uzlazna veza” ili uplink označava se prijenos signalâ između postaje na tlu i satelita, za razliku od izraza „silazna veza” ili downlink kojim se označava prijenos signalâ od satelita prema tlu.
(
21
)	Ovdje treba navesti sljedeći element konteksta. Stanovništvo baltičkih država (Estonija, Latvija i Litva) obuhvaća mnogobrojnu nacionalnu manjinu govornika ruskog jezika koja je nastala uslijed velikog useljavanja u te države tijekom razdoblja SSSR‑a i tada nametnute uporabe ruskog jezika. Stoga u svakoj od tih država žive dvije jezične zajednice. Nacionalne televizijske kuće emitiraju svoje programe na službenom jeziku dotične države, dok satelitske i kabelske tehnologije omogućuju emitiranje ruskih televizijskih kanala za manjinu koju čine govornici ruskog jezika. Vidjeti osobito Jõesaar, A., „One Country, Two Polarised Audiences: Estonia and the Deficiency of the Audiovisual Media Services Directive”, Media and Communication, 2015., svezak 3., br. 4.
(
22
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (SL 2002., L 108, str. 33.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.)
(
23
)	Vidjeti definiciju „audiovizualne medijske usluge” u članku 1. stavku 1. točki (a) podtočki i. Direktive 2010/13 i definiciju „pružatelja medijske usluge” u istom stavku 1. točki (d) i uvodnoj izjavi 26. te direktive, kao i definiciju izraza „elektronička komunikacijska usluga” u članku 2. točki (c) Direktive 2002/21.
(
24
)	Kako bih bio posve jasan, članak 3. stavak 1. Direktive 2010/13 odnosi se samo na ponovni prijenos kao način pružanja audiovizualnih medijskih usluga. Ta se direktiva ne primjenjuje na usluge ponovnog prijenosa kao takve. Njome se regulira emitirani sadržaj, a ne načini njegova emitiranja.
(
25
)	Podsjećam da se Direktivom 2010/13 ne usklađuju odobrenja ili licencije koje su države članice dodijelile jer su smatrale da su nadležne za reguliranje pružatelja audiovizualnih medijskih usluga na temelju članka 2. stavka 1. te direktive. Stoga licencija koju je BMA izdao OFCOM‑u sama po sebi nema vrijednost s obzirom na pravo Unije.
(
26
)	To je na primjer slučaj ako država članica na temelju svojeg nacionalnog prava smatra da subjekt s poslovnim nastanom na njezinu državnom području ima uredničku odgovornost nad određenim sadržajem, a druga država članica na temelju vlastitih pravila smatra da tu odgovornost ima drugi subjekt koji je u njezinoj nadležnosti.
(
27
)	Za tu definiciju vidjeti Schulz, W., Heilmann, S., „La responsabilité éditoriale – Notes sur un concept clé de la règlementation des services de médias audiovisuels”, u IRIS Spécial: La responsabilité éditoriale, Europski audiovizualni opservatorij, Strasbourg, 2008., str. 17.
(
28
)	Što se tiče potonje točke, vidjeti dokument Vijeća Europe naslovljen Recommendation CM/Rec(2011)7 of the Committee of Ministers to member states on a new notion of media, od 21. rujna 2011., t. 29. do 36., osobito t. 34.
(
29
)	U Direktivi 2013/10 naizmjenično se upotrebljavaju izrazi „urednička odgovornost” i „uredničke odluke”. Prema mojem mišljenju, među njima nema razlike. Kako bi se utvrdilo što čini „uredničku odluku”, potrebno je primijeniti kriterije koji su svojstveni za uredničku odgovornost.
(
30
)	U ovom slučaju, u skladu s navodima društva BMA na raspravi, kanal NTV Mir Lithuania prenosi se satelitom do stanice smještene u Latviji (downlink), koja prenosi signal dalje kabelskim operaterima u Litvi, a oni pak prenose taj kanal gledateljima u Litvi. Prema mišljenju litavske vlade, predmetni satelit nije u nadležnosti Ujedinjene Kraljevine i uzlazna veza (uplink) povezana s njim također se ne nalazi na državnom području te države članice. Zapravo je riječ o ruskom satelitu i ta je uzlazna veza smještena izvan Unije.
(
31
)	Međutim, BMA je naveo da se kanal u drugim državama članicama može gledati putem interneta. U svakom slučaju, to ne dovodi u pitanje činjenicu da je namijenjen litavskoj javnosti.
(
32
)	Vidjeti uvodnu izjavu 40. Direktive 2010/13.
(
33
)	Što se tiče potonje točke, pri čemu nipošto ne želim dovesti u pitanje sposobnost nadzora koji ima OFCOM (naprotiv, to je tijelo nekoliko puta sankcioniralo BMA zbog programa emitiranih na kanalu NTV Mir Lithuania), napominjem da se čini jednostavnijim da kontrolu takvog kanala, koji se emitira uglavnom na ruskom jeziku, provodi LRTK nego OFCOM. U ovom slučaju, OFCOM je mogao provesti kontrolu spornog programa tek nakon što je cijeli program preveden na engleski jezik. Osim toga, LRTK i OFCOM nisu razmatrali sadržaj tog programa iz iste perspektive. Dok LRTK, s obzirom na geopolitički kontekst baltičkih država (vidjeti bilješku 21. i t. 76. ovog mišljenja), taj program smatra poticanjem mržnje, OFCOM, kojem je taj kontekst nepoznat, zaključuje da je riječ o povredi pravila koja se odnose na nepristranost sadržaja. Vidjeti Ofcom Broadcast and On Demand Bulletin, br. 319., 19. prosinca 2016., str. 28. – 50.
(
34
)	Prema mišljenju Suda, zaobilaženjem pravila države članice primateljice predmetni se subjekt ne isključuje iz područja primjene slobode pružanja usluga. Suprotno tomu, ta se država članica može pozivati na tu okolnost kao opravdanje za odstupanje od te slobode. Vidjeti presude od 3. prosinca 1974., van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, t. 13.) kao i od 5. listopada 1994., TV10 (C‑23/93, EU:C:1994:362, t. 15., 20. i 21.).
(
35
)	To je društvo donijelo tu odluku među ostalim kao odgovor na donošenje odluke LRTK‑a od 19. ožujka 2014. o obustavi ponovnog prijenosa kanala NTV Mir Lithuania.
(
36
)	Vidjeti također uvodne izjave 41. i 42. Direktive 2010/13.
(
37
)	U stavku 2. prvom podstavku točki (a) zahtijeva se da televizijska emisija koja dolazi iz druge države članice očito, ozbiljno i značajno krši, među ostalim, zabranu iz članka 6., a u točki (b) da je predmetna televizijska kuća prekršila tu zabranu barem dva puta tijekom prethodnih dvanaest mjeseci.
(
38
)	U stavku 2. prvom podstavku točki (c) predviđa se da država članica primateljica treba obavijestiti televizijsku kuću i Komisiju u pisanom obliku o navodnim kršenjima i o mjerama koje namjerava poduzeti ako se takva kršenja ponove. U skladu s točkom (d) tog podstavka, država primateljica može poduzeti mjere samo ako savjetovanja s državom članicom koja emitira i Komisijom nisu rezultirala prijateljskim dogovorom u roku od 15 dana od te obavijesti te se navodno kršenje nastavlja. Štoviše, u skladu s drugim podstavkom navedenog stavka 2., Komisija u roku od dva mjeseca od obavijesti treba donijeti odluku o tome jesu li te mjere u skladu sa zakonodavstvom Unije.
(
39
)	U pogledu elemenata koje treba uzeti u obzir pri tumačenju odredbe prava Unije, vidjeti presudu od 10. prosinca 2018., Wightman i dr. (C‑621/18, EU:C:2018:999, t. 47. i navedena sudska praksa).
(
40
)	Ovdje upućujem na predmet „Red Hot TV” koji je početkom 90-ih godina punio novinske stupce u Ujedinjenoj Kraljevini. Predmet se odnosio na pornografski televizijski kanal koji se emitirao u toj državi članici putem satelitske uzlazne veze smještene u Danskoj. Britanska tijela nastojala su onemogućiti to emitiranje tako što su kaznenim djelom proglasila, među ostalim, uslugu isporuke dekodera koji omogućuju gledanje tog kanala. Stoga je Red Hot TV osporavao tu mjeru tako što je tvrdio da je, u skladu s tekstom članka 2. stavka 2. Direktive 89/552, samo državi članici primateljici dozvoljeno obustaviti retransmisiju televizijske emisije iz druge države članice. To je pitanje upućeno Sudu (predmet C‑327/93), ali je Red Hot TV otišao u stečaj i postupak pred nacionalnim sudom završio je prije nego što je Sud donio odluku. Vidjeti Dann, P., „The Red Hot Channel: pornography without frontiers”, Entertainment Law Review, 1993., 4(6), str. 191. – 193.
(
41
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 30. lipnja 1997. o izmjeni [Direktive 89/552] (SL 1997., L 202, str. 60.). Za ta objašnjenja vidjeti Prijedlog direktive Europskog parlamenta i Vijeća o izmjeni [Direktive 89/552] (COM(95) 86 final) (SL 1995., C 185, str. 4.), str. 16., 19. i 33.
(
42
)	U uvodnoj izjavi 15. Direktive 97/36 također se pojašnjava da taj članak 2.a obuhvaća mjere „kojima se nastoji ograničiti prijem i/ili obustaviti retransmisija televizijskih emisija”. Za razliku od pojma „obustave” retransmisije, čini mi se da objašnjenje za upotrebu pojma „ograničenje” prijema proizlazi iz praktične uporabe. Ako se kanal prenosi satelitski i gledatelji države članice primaju signal izravno preko antena, ta država članica, u pravilu, tehnički nije u mogućnosti zaustaviti taj prijenos. Jedino što zapravo može učiniti jest ograničiti prijem tog kanala, među ostalim tako da zabrani prodaju eventualnih dekodera potrebnih za gledanje tog kanala, kao u predmetu „Red Hot TV”. U oba slučaja, namjera je da se emitiranje emisije zaustavi u mjeri u kojoj je to moguće.
(
43
)	Isto tako, člankom 24. stavkom 2. Europske konvencije o prekograničnoj televiziji, koja se, podsjećam, može smatrati instrumentom sličnim Direktivi 89/552 (a stoga i Direktivi 2010/13), predviđa se da država primateljica u određenim okolnostima može „privremeno obustaviti retransmisiju” programa. U točki 322. Izvješća s obrazloženjem te konvencije navodi se da taj postupak ima za cilj „spriječiti da [država] primateljica proizvoljno obustavi retransmisiju” (moje isticanje). Osim toga, podsjećam da je ta konvencija izmijenjena protokolom (ETS br. 171) koji je stupio na snagu 1. ožujka 2002., upravo kako bi se uzele u obzir izmjene uvedene Direktivom 97/36 u Direktivu 89/552. Međutim, navedeni članak 24. stavak 2. nije izmijenjen.
(
44
)	Vidjeti osobito presude od 31. ožujka 1993., Kraus (C‑19/92, EU:C:1993:125, t. 32.), od 13. prosinca 2007., Komisija/Italija (C‑465/05, EU:C:2007:781, t. 17.) kao i od 17. studenoga 2015.RegioPost (C‑115/14, EU:C:2015:760, t. 69.).
(
45
)	Sud je već u presudi od 30. travnja 1974., Sacchi (155/73, EU:C:1974:40, t. 6.) presudio da su televizijske emisije „usluge” u smislu članka 56. UFEU‑a. Stoga je Direktiva 2010/13 donesena na temelju članka 53. stavka 1. i članka 62. UFEU‑a.
(
46
)	Vidjeti točku 26. ovog mišljenja.
(
47
)	Vidjeti uvodne izjave 2., 5., 21. i 45. Direktive 2010/13.
(
48
)	U pogledu Direktive 89/552 vidjeti presude od 10. rujna 1996., Komisija/Belgija (C‑11/95, EU:C:1996:316, t. 42. i 92.), od 29. svibnja 1997., Denuit (C‑14/96, EU:C:1997:260, t. 32. do 36.) i od 22. rujna 2011., Mesopotamia Broadcast i Roj TV (C‑244/10 i C‑245/10, EU:C:2011:607, t. 35. i 36.). Tumačenje Suda u tim presudama prema mojem se mišljenju može primijeniti na Direktivu 2010/13.
(
49
)	Vidjeti presude od 9. srpnja 1997., De Agostini i TV‑Shop (C‑34/95 do C‑36/95, EU:C:1997:344, t. 32. do 38.) i od 22. rujna 2011., Mesopotamia Broadcast i Roj TV (C‑244/10 i C‑245/10, EU:C:2011:607, osobito t. 37.).
(
50
)	Presuda od 22. rujna 2011. (C‑244/10 i C‑245/10, EU:C:2011:607, t. 51. do 53.)
(
51
)	Suprotno tomu, pružanje javnosti paketâ putem kabela je „elektronička komunikacijska usluga” koja je, među ostalim, obuhvaćena Direktivom 2002/21. Vidjeti presudu od 7. studenoga 2013., UPC Nederland (C‑518/11, EU:C:2013:709, t. 44.).
(
52
)	Vidjeti presudu od 22. rujna 2011., Mesopotamia Broadcast i Roj TV (C‑244/10 i C‑245/10, EU:C:2011:607, t. 52.).
(
53
)	Prema mojem mišljenju, to tumačenje potvrđuje uvodna izjava 10. nedavno donesene Direktive (EU) 2018/1808 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. studenoga 2018. o izmjeni [Direktive 2010/13] u pogledu promjenjivog stanja na tržištu (SL 2018., L 303, str. 69.), u skladu s kojom država članica primateljica u načelu ne smije poduzimati nikakve mjere „kojima bi se na njezinu državnom području spriječio daljnji prijenos televizijskih emisija iz druge države članice” (moje isticanje).
(
54
)	Vidjeti, na primjer, u Francuskoj, točku D recommandation no2004‑7 du 15 décembre 2004 aux éditeurs et distributeurs de services de télévision diffusant en métropole et dans les départements d’outre‑mer des programmes de catégorie V (Preporuka br. 2004‑7 od 15. prosinca 2004. za urednike i distributere televizijskih usluga, koji na matičnom državnom području i u prekomorskim departmanima emitiraju programe kategorije V) (JORF br. 298. od 23. prosinca 2004.), u kojoj se u biti predviđa da pružatelji programskih paketa s pornografskim kanalima trebaju imati i ponudu koja ne uključuje te kanale, pod komercijalnim uvjetima koji ne promiču opću ponudu koja obuhvaća navedene kanale. Vidjeti također, u Rumunjskoj, članak 27. stavak 2. Odluke br. 220. Nacionalnog vijeća za audiovizualne medije od 24. veljače 2011. (tekst na engleskom jeziku dostupan na poveznici http://www.cna.ro/Decision‑no-220-dated‑February.html), prema kojem se programi s oznakom „+18”, koje nude pružatelji medijskih usluga u nadležnosti druge države članice osim Rumunjske, obavezno moraju emitirati u okviru dodatnih paketa posebno namijenjenih odraslim osobama.
(
55
)	Konkretno, propisom o kojem je riječ u glavnom postupku ni na koji se način ne zahtijeva emitiranje predmetnog kanala po previsokoj cijeni. Članak 33. stavak 11. Zakona o informiranju javnosti samo zabranjuje pružateljima televizijskih programskih paketa da za televizijske programske pakete za koje se plaća dodatna naknada dodjeljuju subvencije, potporu ili pogodnosti bilo koje vrste i da ih nude po cijeni nižoj od troškova koje su imali pri nabavi, daljnjem emitiranju ili internetskoj distribuciji televizijskih kanala koji čine te televizijske programske pakete.
(
56
)	Navode se u bilješkama 37. i 38. ovog mišljenja.
(
57
)	Vidjeti u tom smislu Izvješće s obrazloženjem Europske konvencije o prekograničnoj televiziji, točku 328.
(
58
)	Vidjeti uvodnu izjavu 43. Direktive 2010/13.
(
59
)	Presuda od 22. rujna 2011. (C‑244/10 i C‑245/10, EU:C:2011:607)
(
60
)	Točno je da je pružanje televizijskih programskih paketa putem kabela obuhvaćeno Direktivom 2002/21, kao što sam naveo u bilješci na stranici 51. ovog mišljenja. Međutim, iz članka 1. stavka 3. te direktive proizlazi da se njome ne dovode u pitanje mjere donesene na nacionalnoj razini u skladu sa zakonodavstvom Unije, u cilju postizanja ciljeva od općeg interesa. Stoga valja ocijeniti mjeru o kojoj je riječ u glavnom postupku s obzirom na primarno pravo Unije.
(
61
)	Podsjećam da, u skladu s načelom proporcionalnosti, primjena nacionalnih propisa države članice na pružatelje usluga sa sjedištem u drugim državama članicama treba biti prikladna za osiguranje ostvarenja cilja kojem teže i ne smije prekoračiti ono što je nužno da bi ga se postiglo. Vidjeti osobito presudu od 18. srpnja 2007., Komisija/Njemačka (C‑490/04, EU:C:2007:430, t. 65. i navedena sudska praksa).
(
62
)	Vidjeti presude od 18. lipnja 1991., ERT (C‑260/89, EU:C:1991:254, t. 42. do 45.) i od 30. travnja 2014., Pfleger i dr. (C‑390/12, EU:C:2014:281, t. 36.).
(
63
)	Europski sud za ljudska prava više je puta odlučivao o suzbijanju informacija kojima se potiče mržnja. U tom pogledu podsjeća da sloboda izražavanja nije apsolutno pravo i da zabrana takvih informacija može opravdati zabranu emitiranja programa (vidjeti osobito nedavnu presudu ESLJP, 17. travnja 2018., Roj TV A/S protiv Danske, CE:ECHR:2018:0417DEC002468314, t. 37. do 39., 41. i 42.). To a fortiori vrijedi kad je riječ o mjeri kojom se samo definira distribucija televizijskog kanala.
(
64
)	Osim što je ozbiljan, podsjećam da je postupak koji se predviđa člankom 3. stavkom 2. Direktive 2010/13 relativno dugotrajan. Tim se aspektima objašnjava zašto je taj postupak (i njegov uspješan završetak) u praksi rijedak. Vidjeti European Regulators Group for Audiovisual Media Services (ERGA), Report on territorial jurisdiction in a converged environment, 17. svibnja 2016., osobito str. 9. i 12. Štoviše, u vrijeme glavnog postupka tom se direktivom u pogledu televizijskog emitiranja nije predviđao hitni postupak koji omogućuje da se odmah odstupi od slobode prijema i ponovnog prijenosa televizijske emisije, i to unatoč tomu što se za audiovizualne medijske usluge na zahtjev takva mjera već predviđala u članku 3. stavku 5. te direktive. Međutim, ističem da se nedavno donesenom Direktivom 2018/1808 taj hitni postupak proširio na televizijske emisije.
(
65
)	Izrazi preuzeti iz Rezolucije Europskog parlamenta od 23. studenoga 2016. o strateškoj komunikaciji Europske unije za borbu protiv propagande koju protiv nje provode treće strane (2016/2030(INI)) i Komunikacije Komisije Europskom Parlamentu, Vijeću, Europskom gospodarskom i socijalnom odboru i Odboru regija od 24. travnja 2018., „Suzbijanje dezinformacija na internetu: europski pristup” (COM(2018) 236 final). Vidjeti također Odluku Komisije od 10. srpnja 2015. o usklađenosti mjera koje je Litva primjenom članka 3. stavka 2. [Direktive 2010/13] (C(2015)4609 final). Ta je odluka donesena nakon što je ta država članica na svojem državnom području obustavila emitiranje ruskog kanala RTR Planeta, u nadležnosti Švedske.
(
66
)	Međutim, ne dovodeći pritom u pitanje postupak koji se predviđa člankom 4. stavcima 2. do 5. Direktive 2010/13.
(
67
)	Vidjeti po analogiji presudu od 18. prosinca 2007., Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809, t. 79. i 80.).
(
68
)	Taj je argument kao sredstvo obrane istaknula Kraljevina Belgija u tužbi zbog povrede obveze koja je dovela do presude od 10. rujna 1996., Komisija/Belgija (C‑11/95, EU:C:1996:316, t. 91. i 92.), donesene na temelju Direktive 89/552. Međutim, Sud u toj presudi nije smatrao potrebnim odlučiti o tom pitanju.
(
69
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 18. ožujka 1980., Debauve i dr. (52/79, EU:C:1980:83, t. 15.).
(
70
)	Podsjećam da je Direktiva 2010/13 među ostalim donesena na temelju članka 62. UFEU‑a. Stoga je zakonodavac Unije područjem primjene te direktive namjeravao omogućiti odstupanja na temelju javnog poretka i javne sigurnosti. Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika C. O. Lenza u predmetu Komisija/Belgija (C‑11/95, EU:C:1996:178, t. 100. do 104.).
(
71
)	Vidjeti presudu od 16. lipnja 2015., Rina Services i dr. (C‑593/13, EU:C:2015:399, t. 40. i navedenu sudsku praksu).