Privremena verzija
PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
26. ožujka 2026.(*)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Zajednički standardi i postupci koji se primjenjuju u državama članicama za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom – Direktiva 2008/115/EZ – Opoziv statusa supsidijarne zaštite – Javni poredak – Načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja – Mogućnost donošenja odluke o vraćanju”
U predmetu C-202/25 [Tadmur](i),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Sud u Haagu, stalna služba u Roermondu, Nizozemska), odlukom od 12. ožujka 2025., koju je Sud zaprimio istog dana, u postupku
HG
protiv
Minister van Asiel en Migratie,
SUD (osmo vijeće),
u sastavu: O. Spineanu-Matei, predsjednica vijeća, C. Lycourgos (izvjestitelj), predsjednik trećeg vijeća, u svojstvu suca osmog vijeća, i N. Piçarra, sudac,
nezavisni odvjetnik: A. Rantos,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–        za HG, J.
P. van Mulken, advocaat,
–        za nizozemsku vladu, E. M. M. Besselink i J. Langer, u svojstvu agenata,
–        za dansku vladu, M. P. Brøchner Jespersen, C. A.-S. Maertens i J. Sandvik Loft, u svojstvu agenata,
–        za švicarsku vladu, R. Adam i L. Lanzrein, u svojstvu agenata,
–        za Europsku komisiju, F. Blanc, M. Debieuvre, A. Katsimerou i F. van Schaik, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1        Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 3., 5., 6., 8. i 9. Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (SL 2008., L 348, str. 98.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 188.) kao i članaka 17. i 19. Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248. i ispravci SL 2020., L 76, str. 37. i SL 2023./ 90216, L).
2        Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe HG, državljanina treće zemlje, i ministera van Asiel en Migratie (ministar za azil i migracije, Nizozemska) (u daljnjem tekstu: ministar) u vezi sa zakonitošću odluke kojom se opoziva status supsidijarne zaštite odobren osobi HG i nalaže joj da napusti državno područje Nizozemske.
Pravni okvir
Direktiva 2008/115
3        Člankom 2. Direktive 2008/115 određuje se:
„1.      Ova se Direktiva primjenjuje na državljane trećih zemalja koji nezakonito borave na državnom području države članice.
2.      Države članice mogu odlučiti da neće primjenjivati ovu Direktivu na državljane trećih zemalja:
(a)      kojima je odbijen ulazak [...] ili koji su uhićeni ili zadržani od strane nadležnih tijela zbog nezakonitog prelaska kopnene, morske ili zračne vanjske granice države članice i koji potom nisu dobili dozvolu ili im nije priznato pravo boravka u toj državi članici;
(b)      koji se moraju u skladu s nacionalnim pravom vratiti [zbog] kaznene sankcije ili posljedice kaznene sankcije ili je u pogledu njih pokrenut postupak izručenja.
3.      Ova se Direktiva ne primjenjuje na osobe koje imaju pravo prema pravu Zajednice na slobodno kretanje [...]”
4        U članku 3. te direktive propisuje se:
„U smislu ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[...]
3.      ‚vraćanje’ znači postupak vraćanja državljanina treće zemlje – bilo kao dobrovoljno prihvaćanje obveze na povratak ili prisilno – u:
–        njegovu ili njezinu državu podrijetla, ili
–        državu tranzita u skladu sa sporazumima Zajednice ili bilateralnim sporazumima o ponovnom primitku ili drugim sporazumima, ili
–        drugu treću zemlju u koju se konkretni državljanin treće zemlje dobrovoljno odluči vratiti i u kojoj će on ili ona biti prihvaćeni;
4.       ‚odluka o vraćanju’ znači upravna ili sudska odluka ili akt u kojem se navodi ili određuje da je boravak državljanina treće zemlje nezakonit i kojom se određuje ili utvrđuje obveza vraćanja;
[...]”
5        Članak 4. stavak 3. navedene direktive glasi:
„Ova Direktiva ne dovodi u pitanje prava država članica da donose i zadrže odredbe koje su povoljnije za osobe na koje se primjenjuju, ako su te odredbe u skladu s Direktivom.”
6        Članak 5. iste direktive glasi kako slijedi:
„Države članice prilikom provedbe ove Direktive uzimaju u obzir:
(a)      najbolji interes djeteta;
(b)      pravo na obiteljski život;
(c)      zdravstveno stanje konkretnog državljanina treće zemlje,
te poštuju načelo non refoulement.”
7        Člankom 6. stavkom 1. Direktive 2008/115 propisuje se:
„Države članice izdaju odluku o vraćanju u pogledu svakog državljanina treće zemlje koji nezakonito boravi na njihovom državnom području, ne dovodeći u pitanje iznimke iz stavaka od 2. do. 5.”
8        Člankom 8. te direktive u stavku 1. propisuje se:
„Države članice poduzimaju potrebne mjere za izvršenje odluke o vraćanju, ako nije odobreno vrijeme za dobrovoljni odlazak [...] ili ako obveza vraćanja nije izvršena u vremenu za dobrovoljni odlazak [...]”
9        U skladu s člankom 9. stavkom 1. točkom (a) navedene direktive:
„Države članice odgađaju udaljavanje:
(a)      ako bi to kršilo načelo non refoulement […]”
10      Člankom 11. iste direktive definira se sustav koji se primjenjuje na određivanje zabrane ulaska.
11      Člankom 14. stavkom 1. Direktive 2008/115 utvrđuju se jamstva u razdoblju koje prethodi vraćanju.
Direktiva 2011/95
12      Člankom 17. stavkom 1. točkama (b) i (d) Direktive 2011/95 određuje se:
„Državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva nemaju pravo na supsidijarnu zaštitu ako postoje ozbiljni razlozi zbog kojih se može smatrati da:
[...]
(b)      su počinili teško kazneno djelo;
[...]
(d)      predstavljaju opasnost za društvo ili sigurnost države članice u kojoj se nalaze.”
13      Članak 19. stavak 3. točka (a) te direktive glasi:
„Države članice će opozvati, [ukinuti] ili odbiti obnoviti status supsidijarne zaštite državljaninu treće zemlje ili osobi bez državljanstva, ako:
(a)      je dotična osoba, nakon što joj je odobren status supsidijarne zaštite, trebala biti ili je isključena od prava na supsidijarnu zaštitu u skladu s člankom 17. stavcima 1. i 2.”.
Glavni postupak i prethodno pitanje
14      Osoba HG pristigla je u Nizozemsku 7. siječnja 2016. te su joj nizozemska tijela 23. ožujka 2017. odobrila status supsidijarne zaštite i izdala dozvolu privremenog boravka koja je vrijedila do 7. siječnja 2021. Odlukom od 5. siječnja 2021. razdoblje valjanosti te dozvole boravka produljeno je do 7. siječnja 2026.
15      Rechtbank Limburg (Sud u Limburgu, Nizozemska) osudio je 1. veljače 2022. osobu HG na kaznu zatvora u trajanju od četiri godine, od čega jednu godinu uvjetno, za djela počinjena 21. i 27. lipnja 2021., koja su kvalificirana kao pokušaj ubojstva, grupno nasilničko ponašanje u javnosti i prijetnja usmrćenjem.
16      Odlukom od 23. svibnja 2024. ministar je utvrdio da osoba HG predstavlja prijetnju za javni poredak te je, slijedom toga, s učinkom od 27. lipnja 2021. opozvao njezin status osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita. U toj je odluci ministar također smatrao da se osobi HG ne može priznati pravo boravka u Nizozemskoj na drugoj osnovi te je pojasnio da se, kako bi se osiguralo poštovanje načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, protiv nje neće izdati nikakva odluka o vraćanju niti izreći zabrana ulaska na temelju Direktive 2008/115. Ministar je tom odlukom od 23. svibnja 2024. na temelju nizozemskog prava naložio osobi HG i obvezu napuštanja državnog područja Nizozemske.
17      Osobi HG nije odobrena odgoda njezine obveze odlaska te je u odnosu na nju izdano upozorenje na razdoblje od 10 godina u informacijskim sustavima nizozemskih policijskih snaga, a zatim i u Schengenskom informacijskom sustavu (SIS).
18      Osoba HG podnijela je 18. lipnja 2024. tužbu protiv odluke od 23. svibnja 2024. Rechtbanku Den Haag, zittingsplaats Roermond (Sud u Haagu, stalna služba u Roermondu, Nizozemska), odnosno sudu koji je uputio zahtjev.
19      Taj sud u okviru svojih radnih razmatranja smatra da nije moguće prihvatiti tužbene razloge osobe HG, usmjerene protiv odluke o opozivu statusa supsidijarne zaštite. Suprotno tomu, nacionalni sud dvoji o posljedicama koje treba izvesti iz tog opoziva, s obzirom na to da to podrazumijeva da osoba HG nezakonito boravi u Nizozemskoj, pri čemu je nije moguće udaljiti u njezinu zemlju podrijetla, a da se time ne povrijedi načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja.
20      Navedeni sud ističe da je Sud u presudi od 6. srpnja 2023., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo) (C-663/21, EU:C:2023:540), presudio da se odluka o vraćanju ne može donijeti ako se utvrdi da je prema načelu zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja udaljavanje dotičnog državljanina iz treće zemlje u predviđenu zemlju odredišta isključeno na neodređeno vrijeme.
21      Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da bi takav državljanin treće zemlje mogao biti prisiljen napustiti područje Unije tako da sâm provjeri može li mu se odobriti prihvat u treću zemlju koja nije njegova zemlja podrijetla, s obzirom na to da njegovo zadržavanje na tom području predstavlja prijetnju javnom poretku koja je dovoljna za opravdanje opoziva međunarodne zaštite koju je uživao. Isključivanje donošenja odluke o vraćanju u situaciji u glavnom postupku dovelo bi do toga da osoba HG ima međustatus jer bi nezakonito boravila na državnom području države članice, a da pritom ne bi bila prisiljena napustiti to državno područje.
22      U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev smatra da bi Sud mogao drukčije tumačiti članak 5. Direktive 2008/115 ako bi se to tumačenje provelo u vezi s člancima 3., 6., 8. i 9. te direktive te dodatno uzeli u obzir njezina struktura, ratio legis razloga za opoziv međunarodne zaštite, koji su predviđeni Direktivom 2011/95, kao i svrha akata kojima se uređuje SIS.
23      U tom pogledu taj sud osobito naglašava da se člankom 6. Direktive 2008/115 propisuje obveza donošenja odluke o vraćanju u pogledu državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom, pri čemu se ne uspostavlja odstupanje u odnosu na one državljane trećih zemalja koje se prema načelu zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja ne može udaljiti.
24      Navedeni sud također ističe da je obveza odgode udaljavanja, koja u takvom slučaju proizlazi iz članka 9. stavka 1. točke (a) te direktive, dovoljna da se zajamči poštovanje tog načela, osobito ako nadležno tijelo pisanim putem potvrdi odgodu udaljavanja. Drukčije bi bilo samo u posebnim slučajevima u kojima bi interesi izričito navedeni u članku 5. navedene direktive bili prepreka svakom izvršenju obveze vraćanja.
25      Osim toga, isti sud dvoji o nužnosti određivanja zemlje odredišta radi dobrovoljnog izvršenja obveze vraćanja, u situaciji u kojoj je svako udaljavanje isključeno.
26      Sud koji je uputio zahtjev smatra da bi tumačenje suprotno onomu koje taj sud zagovara imalo znatne posljedice. Konkretno, takvim bi se tumačenjem omogućilo dotičnim osobama da se i dalje pozivaju na prava predviđena Poveljom Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i člankom 14. stavkom 1. Direktive 2008/115, oslabili bi se razlozi za opoziv međunarodne zaštite navedeni u Direktivi 2011/95, osobito time što oni ne bi rezultirali odlaskom osoba koje predstavljaju prijetnju javnom poretku
s područja Unije, te bi se onemogućilo izdavanje upozorenja o tim osobama u SIS-u.
27      Osim toga, u slučaju da Sud zadrži primijenjeno tumačenje članka 5. Direktive 2008/115, sud koji je uputio zahtjev pita se ulazi li u postupovnu autonomiju država članica da na temelju nacionalnog propisa nametnu državljanima trećih zemalja, koji se nalaze u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, obvezu napuštanja državnog područja tih država članica.
28      U tim je okolnostima Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Sud u Haagu, stalna služba u Roermondu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 6. Direktive 2008/115, u vezi s člancima 3., 5. i 8. te člankom 9. stavkom 1. točkom (a) te direktive, kao i s člankom 17. te člankom 19. stavkom 2. i člankom 19. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2011/95, tumačiti na način da je država članica, uvjetovano poštovanjem iznimaka navedenih u članku 6. stavcima 2. do 5. Direktive 2008/115, obvezna donijeti odluku o vraćanju u odnosu na državljanina treće zemlje koji nezakonito boravi na njihovu državnom području i koji nema pravo na supsidijarnu zaštitu i, ako udaljavanje u zemlju odredišta nije u skladu s načelom zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, istodobno s donošenjem odluke o vraćanju pisano potvrditi da se udaljavanje tog državljanina treće zemlje odgađa?”
O prethodnom pitanju
29      Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. Direktive 2008/115, u vezi s njezinim člancima 3., 5., 8. i 9. te člankom 17. stavkom 1. i člankom 19. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2011/95, tumačiti na način da mu se protivi donošenje odluke o vraćanju u pogledu državljanina treće zemlje čiji je status supsidijarne zaštite opozvan, u slučaju kada se utvrdi da je udaljavanje tog državljanina treće zemlje u predviđenu zemlju odredišta isključeno na temelju načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja. Usto, ako bi Sud smatrao da se u takvom slučaju može donijeti odluka o vraćanju, sud koji je uputio zahtjev pita treba li te odredbe tumačiti na način da se njima dotičnoj državi članici nalaže da u slučaju donošenja te odluke potvrdi pisanim putem odgodu udaljavanja navedenog državljanina treće zemlje.
30      Podložno iznimkama predviđenima u članku 2. stavku 2. Direktive 2008/115, ona se primjenjuje na sve državljane trećih zemalja koji nezakonito borave na državnom području države članice. Osim toga, kada je državljanin treće zemlje obuhvaćen područjem primjene te direktive, on u načelu mora podlijegati zajedničkim standardima i postupcima propisanima tom direktivom za njegovo vraćanje, i to sve dok njegov boravak nije, ovisno o slučaju, reguliran (presude od 22. studenoga 2022., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udaljavanje - Medicinski kanabis), C-69/21, EU:C:2022:913, t. 52. i od 6. srpnja 2023., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo), C-663/21, EU:C:2023:540, t. 45.).
31      U tom pogledu, iz članka 6. stavka 1. navedene direktive proizlazi da se, kada je dokazana nezakonitost boravka državljanina treće zemlje, u odnosu na svakog takvog državljanina treba donijeti odluka o vraćanju, ne dovodeći u pitanje iznimke iz stavaka 2. do 5. tog članka i uz strogo poštovanje zahtjevâ iz članka 5. te direktive, a ta odluka mora među trećim zemljama iz članka 3. točke 3. Direktive 2008/115 utvrditi onu u koju se on udaljava (presude od 22. studenoga 2022., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udaljavanje - Medicinski kanabis), C-69/21, EU:C:2022:913, t. 53. i od 6. srpnja 2023., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo), C-663/21, EU:C:2023:540, t. 46.).
32      U tom pogledu Sud je pojasnio da treba smatrati da je boravak državljanina treće zemlje čiji je status izbjeglice opozvan nezakonit, osim ako mu je država članica u kojoj se nalazi odobrila boravak po drugoj osnovi (presuda od 6. srpnja 2023., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo), C-663/21, EU:C:2023:540, t. 47.).
33      Isto vrijedi i kad je riječ o državljaninu treće zemlje, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, čiji je status supsidijarne zaštite opozvan na temelju članka 19. stavka 3. točke (a) Direktive 2011/95, u vezi s njezinim člankom 17. stavkom 1., pri čemu tom državljaninu treće zemlje država članica na čijem se državnom području nalazi nije odobrila boravak pa drugoj osnovi.
34      Međutim, kao što je to navedeno u točki 31. ove presude, provođenje postupka vraćanja protiv takvog državljanina treće zemlje mora se izvršiti uz strogo poštovanje zahtjeva utvrđenih u članku 5. Direktive 2008/115.
35      Tim se člankom 5. Direktive 2008/115, koji je opće pravilo koje se nalaže državama članicama čim provode tu direktivu, obvezuje, među ostalim, nadležno nacionalno tijelo da u svim stadijima postupka vraćanja poštuje načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, koje je kao temeljno pravo zajamčeno u članku 18. Povelje, u vezi s člankom 33. Konvencije o statusu izbjeglica, potpisane u Ženevi 28. srpnja 1951. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 189., str. 150., br. 2545 (1954.)), kao i u članku 19. stavku 2. Povelje. To osobito vrijedi kada to tijelo namjerava, nakon što sasluša dotičnu osobu, donijeti odluku o njezinu vraćanju (vidjeti u tom smislu presude od 22. studenoga 2022., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udaljavanje - Medicinski kanabis), C-69/21, EU:C:2022:913, t. 55. i od 6. srpnja 2023., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo), C-663/21, EU:C:2023:540, t. 49.).
36      Stoga se članku 5. Direktive 2008/115 protivi to da se protiv državljanina treće zemlje donese odluka o vraćanju ako ta odluka kao zemlju odredišta ima u vidu zemlju u kojoj postoje ozbiljni i potvrđeni razlozi za vjerovanje da bi u slučaju izvršenja navedene odluke taj državljanin bio izložen stvarnoj opasnosti od postupanja protivnih članku 18. ili članku 19. stavku 2. Povelje (presude od 22. studenoga 2022., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udaljavanje - Medicinski kanabis), C-69/21, EU:C:2022:913, t. 56. i od 6. srpnja 2023., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo), C-663/21, EU:C:2023:540, t. 50.).
37      Upravo je to slučaj u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj je jedina moguća zemlja odredišta koju je utvrdilo nadležno tijelo zemlja podrijetla dotičnog državljanina treće zemlje, ali je to tijelo usto već utvrdilo da je načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja prepreka vraćanju tog državljanina treće zemlje u njegovu zemlju podrijetla.
38      U tom pogledu valja naglasiti da je to rješenje, među ostalim, primijenio Sud u presudi od 6. srpnja 2023., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo) (C-663/21, EU:C:2023:540), u kontekstu u kojem je nadležno tijelo već izričito isključilo udaljavanje dotičnog državljanina treće zemlje u njegovu zemlju podrijetla.
39      Obveza uzimanja u obzir načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja u fazi u kojoj nadležno tijelo odlučuje o donošenju odluke o vraćanju stoga se razlikuje od obveze, navedene u članku 9. stavku 1. točki (a) Direktive 2008/115, da se udaljavanje odgodi u slučaju da se njime povređuje načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja.
40      Stoga članak 8. te direktive, kojim se utvrđuju pravila o udaljavanju, nije relevantan za odgovor na postavljeno pitanje.
41      Osim toga, s obzirom na pitanja koja je sud koji je uputio zahtjev iznio u obrazloženju svojeg zahtjeva za prethodnu odluku, valja još istaknuti, kao prvo, da nadležno tijelo ne može, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, donijeti odluku o vraćanju bez određivanja zemlje odredišta, kako bi se ublažila okolnost da je isključeno vraćanje dotičnog državljanina treće zemlje u njegovu zemlju podrijetla.
42      Naime, iz samog teksta članka 3. točke 4. Direktive 2008/115 proizlazi da je činjenica određivanja ili utvrđivanja obveze vraćanja jedan od dvaju konstitutivnih elemenata odluke o vraćanju jer se, s obzirom na točku 3. tog članka, takva obveza vraćanja ne može zamisliti bez utvrđivanja odredišta, koje mora biti jedna od zemalja iz te točke 3. (presuda od 14. svibnja 2020., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C-924/19 PPU i C-925/19 PPU, EU:C:2020:367, t. 115.).
43      Iz toga slijedi, među ostalim, da je pravno nemoguće da nadležno tijelo donese odluku o vraćanju, a da pritom ne utvrdi zemlju odredišta u koju se može provesti vraćanje uz poštovanje načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja (vidjeti u tom smislu presudu od 24. veljače 2021., M i dr. (Transfer u državu članicu), C-673/19, EU:C:2021:127, t. 38. do 42.).
44      Kao drugo, valja istaknuti da u situaciji u kojoj obveza poštovanja načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja iz članka 5. Direktive 2008/115 onemogućuje donošenje odluke o vraćanju, nadležno tijelo ne može ni donijeti odluku, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja bi se temeljila na nacionalnom pravu i kojom bi se dotičnom državljaninu treće zemlje naložilo da napusti državno područje predmetne države članice, a da se pritom ne odobri njegovo udaljavanje niti odredi zemlju odredišta.
45      Naime, kao što je to navedeno u točki 30. ove presude, podložno iznimkama predviđenima u članku 2. stavku 2. Direktive 2008/115, svaki državljanin treće zemlje koji nezakonito boravi na državnom području države članice obuhvaćen je njezinim područjem primjene i, u načelu, mora podlijegati zajedničkim standardima i postupcima koji su njome predviđeni.
46      U tom kontekstu, tom se direktivom usklađuju standardi i postupci koji se odnose na donošenje i izvršenje odluka o vraćanju takvih državljana trećih zemalja (vidjeti u tom smislu presudu od 24. veljače 2021., M i dr. (Transfer u državu članicu), C-673/19, EU:C:2021:127, t. 43. i navedenu sudsku praksu), pri čemu države članice mogu odstupiti od tog usklađivanja samo donošenjem povoljnijih odredaba pod uvjetima navedenima u članku 4. stavku 3. navedene direktive.
47      Iz toga slijedi da se državljanina treće zemlje ne može izuzeti iz područja primjene te direktive na temelju okolnosti da se odlukom, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, nalaže dotičnom državljaninu da ode na državno područje treće zemlje ili na državno područje druge države članice.
48      Naime, budući da se, s jedne strane, obveza navedena u toj odluci može izvršiti, među ostalim, odlaskom na državno područje treće zemlje i, s druge strane, da iz članka 3. točke 3. Direktive 2008/115 proizlazi da se pojam „vraćanje” u smislu te direktive ne odnosi samo na prisilno premještanje u treću zemlju nego i na premještanje u treću zemlju kao dobrovoljno ispunjenje obveze, treba smatrati da se takvom odlukom nalaže obveza vraćanja u smislu navedene direktive. Stoga se takva obveza vraćanja ne može nametnuti bez određivanja zemlje odredišta, jer bi se u protivnom povrijedili zahtjevi navedeni u točkama 41. do 43. ove presude.
49      Usto, kao što to proizlazi iz točaka 34. do 39. ove presude, u slučaju kad se u trenutku u kojem se namjerava donijeti odluka o vraćanju utvrdi da načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja onemogućuje udaljavanje dotičnog državljanina treće zemlje u određenu zemlju odredišta, članku 5. Direktive 2008/115 protivno je ne samo to udaljavanje nego i nametanje tom državljaninu treće zemlje obveze vraćanja u tu zemlju odredišta. Prema tome, sama okolnost da odluka kojom se nameće takva obveza ne omogućuje udaljavanje dotične osobe nije dovoljna za to da se ta odluka može smatrati usklađenom s tim člankom 5.
50      Osim toga, iako se člankom 4. stavkom 3. Direktive 2008/115 pojašnjava da se ona primjenjuje ne dovodeći u pitanje pravo država članica da donesu ili zadrže odredbe koje su povoljnije za osobe na koje se ta direktiva primjenjuje, pod uvjetom da su te odredbe u skladu s navedenom direktivom, dovoljno je utvrditi da nacionalni propis kojim se omogućuje donošenje odluke poput one navedene u točki 44. ove presude nije povoljnija odredba za te osobe.
51      Kao treće, valja naglasiti da se isključenjem, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, donošenja odluke o vraćanju u kojoj se zemlja podrijetla dotične osobe navodi kao zemlja odredišta ili u kojoj se ne navodi zemlja odredišta, ne oduzima koristan učinak opozivu statusa supsidijarne zaštite na temelju članka 19. Direktive 2011/95.
52      Točno je da prema pravu Unije nadležno tijelo može imati pravo opozvati, na temelju članka 19. Direktive 2011/95, status supsidijarne zaštite koji je odobren državljaninu treće zemlje, a da pritom njegovo udaljavanje u zemlju podrijetla nije nužno dopušteno (vidjeti u tom smislu presudu od 6. srpnja 2023., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo), C-663/21, EU:C:2023:540, t. 39.).
53      Naime, člankom 4. i člankom 19. stavkom 2. Povelje apsolutno se zabranjuju mučenje te nečovječno ili ponižavajuće postupanje i kažnjavanje, neovisno o ponašanju dotične osobe, kao i udaljavanje u državu u kojoj postoji ozbiljna opasnost da će osoba biti podvrgnuta takvom postupanju. Stoga države članice ne mogu udaljiti, protjerati ili izručiti stranca ako postoje ozbiljni i potvrđeni razlozi za vjerovanje da će u zemlji odredišta biti izložen stvarnoj opasnosti od trpljenja postupanja zabranjenih člankom 4. i člankom 19. stavkom 2. Povelje (vidjeti u tom smislu presude od 14. svibnja 2019., M i dr. (Opoziv statusa izbjeglice), C-391/16, C-77/17 et C-78/17, EU:C:2019:403, t. 94. i od 6. srpnja 2023., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo), C-663/21, EU:C:2023:540, t. 36.).
54      Međutim, iz toga se ne može zaključiti da su u slučajevima u kojima je vraćanje državljanina treće zemlje, kojem je opozvan status supsidijarne zaštite, u njegovu zemlju podrijetla isključeno, praktično oduzeti učinci primjene članka 19. Direktive 2011/95.
55      Konkretno, čak i u takvim slučajevima opoziv statusa supsidijarne zaštite ima za izravnu posljedicu to da dotični državljanin treće zemlje više ne raspolaže svim pravima i pogodnostima predviđenima u poglavlju VII. Direktive 2011/95, s obzirom na to da su ona povezana s međunarodnom zaštitom predviđenom tom direktivom.
56      Usto, valja podsjetiti na to da se Direktivom 2008/115, u skladu s njezinim člankom 3. točkom 3., dopušta nalaganje obveze vraćanja ne samo u zemlju podrijetla dotičnog državljanina treće zemlje nego i, na temelju druge i treće alineje te točke 3., u zemlju tranzita u skladu sa sporazumima ili drugim dogovorima o ponovnom prihvatu ili u drugu treću zemlju u koju se taj državljanin treće zemlje odluči dobrovoljno vratiti i na čije će državno područje biti prihvaćen.
57      Prema tome, isključenje, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, donošenja odluke o vraćanju u kojoj se zemlja podrijetla dotične osobe navodi kao zemlja odredišta ili u kojoj se ne navodi zemlja odredišta ni na koji način ne sprečava mogućnost nadležnog tijela da donese odluku o vraćanju u kojoj se navodi zemlja odredišta obuhvaćena drugom ili trećom alinejom članka 3. točke 3. Direktive 2008/115 i, po potrebi, provede udaljavanje dotičnog državljanina treće zemlje, osiguravajući na taj način odlazak dotičnog državljanina treće zemlje s državnog područja države članice o kojoj je riječ, uz potpuno poštovanje zahtjeva koji proizlaze iz članka 5. te direktive i Povelje.
58      Štoviše, takvoj odluci o vraćanju može se, ovisno o slučaju, pridodati zabrana ulaska, u okviru definiranom u članku 11. navedene direktive.
59      Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. Direktive 2008/115, u vezi s njezinim člancima 3. i 6. te člankom 17. stavkom 1. i člankom 19. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2011/95, treba tumačiti na način da mu se protivi donošenje odluke o vraćanju u pogledu državljanina treće zemlje čiji je status supsidijarne zaštite opozvan, u slučaju kada se utvrdi da je udaljavanje tog državljanina treće zemlje u predviđenu zemlju odredišta isključeno na temelju načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja.
Troškovi
60      Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:
Članak 5. Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom, u vezi s njezinim člancima 3. i 6. te člankom 17. stavkom 1. i člankom 19. stavkom 3. točkom (a) Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite,
treba tumačiti na način da mu se:
protivi donošenje odluke o vraćanju u pogledu državljanina treće zemlje čiji je status supsidijarne zaštite opozvan, u slučaju kada se utvrdi da je udaljavanje tog državljanina treće zemlje u predviđenu zemlju odredišta isključeno na temelju načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja.
Potpisi
*      Jezik postupka: nizozemski
i      Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.