62023CJ0292
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (голям състав)
8 април 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Европейска прокуратура —Регламент (ЕС) 2017/1939 — Член 42, параграф 1 — Процесуални актове, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица — Съдебен контрол от националните съдилища в съответствие с изискванията и процедурите, предвидени в националното право — Обхват — Призоваване на свидетели — Национално право, което не позволява пряк съдебен контрол върху такова действие — Член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС — Членове 47 и 48 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Принципи на равностойност и на ефективност“
По дело C‑292/23
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Juzgado Central de Instrucción no 6 de Madrid (Централен следствен съд № 6, Мадрид, Испания) с акт от 26 април 2023 г., постъпил в Съда на 3 май 2023 г., в рамките на наказателно производство срещу
I.R.O.,
F.J.L.R.,
СЪДЪТ (голям състав),
състоящ се от: K. Lenaerts, председател, T. von Danwitz, заместник‑председател, K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, S. Rodin, A. Kumin, N. Jääskinen, D. Gratsias (докладчик) и M. Gavalec, председатели на състави, E. Regan, I. Ziemele, J. Passer, Z. Csehi и O. Spineanu-Matei, съдии,
генерален адвокат: A. M. Collins,
секретар: Р. Стефанова-Камишева, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 10 септември 2024 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за Европейската прокуратура, от J. F. Castillo García, L. De Matteis, в качеството на представители, и I. de Lucas Martín, Fiscal Europeo,
–
за I.R.O. и F.J.L.R., от N. de Dorremochea Guiot, procurador, и P. Soriano Mendiara, abogado,
–
за испанското правителство, от A. Gavela Llopis и P. Pérez Zapico, в качеството на представители,
–
за френското правителство, от R. Bénard, B. Dourthe и B. Fodda, в качеството на представители,
–
за италианското правителство, от G. Palmieri, в качеството на представител, подпомагана от D. G. Pintus, avvocato dello Stato,
–
за нидерландското правителство, от E. M. Besselink, K. Bulterman и A. Hanje, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от J. Baquero Cruz, F. Blanc и H. Leupold, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 4 октомври 2024 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 42, параграф 1 от Регламент (ЕС) 2017/1939 на Съвета от 12 октомври 2017 година за установяване на засилено сътрудничество за създаване на Европейска прокуратура (ОВ L 283, 2017 г., стр. 1), на член 7 от Директива (ЕС) 2016/343 на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно укрепването на някои аспекти на презумпцията за невиновност и на правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство (ОВ L 65, 2016 г., стр. 1), на член 2 и член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС, на член 86, параграф 3 ДФЕС, както и на членове 6, 47 и 48 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2
Запитването е отправено в рамките на наказателно производство, образувано от Европейската прокуратура срещу I.R.O. и F.J.L.R., които са разследвани от този орган за измама със субсидии и подправка на документи във връзка с финансирането на проект от Европейския съюз.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Съображения 12, 30, 32, 83 и 85—89 от Регламент 2017/1939 гласят:
„(12)
В съответствие с принципа на субсидиарност борбата с престъпленията, засягащи финансовите интереси на Съюза, може да се осъществява по-добре на равнището на Съюза предвид нейните обхват и последици. […] Тъй като целите на настоящия регламент, а именно засилване на борбата срещу престъпления, засягащи финансовите интереси на Съюза, чрез създаването на Европейска прокуратура, не могат да бъдат постигнати в достатъчна степен от държавите — членки на Европейския съюз, предвид различията при наказателното преследване на извършените престъпления срещу финансовите интереси на Съюза, а поради факта, че Европейската прокуратура ще разполага с компетентност да преследва наказателно тези престъпления, могат да бъдат постигнати по-добре на равнището на Съюза, Съюзът може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарност, уреден в член 5 ДЕС. В съответствие с принципа на пропорционалност, уреден в същия член, настоящият регламент не надхвърля необходимото за постигането на тези цели и гарантира, че въздействието му върху правния ред и институционалните структури на държавите членки предполага възможно най-малка намеса.
[…]
(30)
Разследванията на Европейската прокуратура следва по правило да се провеждат от европейските делегирани прокурори в държавите членки. […]
[…]
(32)
Европейските делегирани прокурори следва да бъдат неделима част от Европейската прокуратура и в това си качество, при провеждането на разследване и осъществяването на наказателно преследване във връзка с престъпления от компетентността на Европейската прокуратура, да действат изключително от името и за Европейската прокуратура на територията на съответната си държава членка. […]
[…]
(83)
Настоящият регламент изисква от Европейската прокуратура да зачита по-специално правото на справедлив съдебен процес, правото на защита и презумпцията за невиновност, заложени в членове 47 и 48 от Хартата. […] По този начин дейността на Европейската прокуратура следва да се осъществява при пълно спазване на посочените права и настоящият регламент следва да се прилага и тълкува в съответствие с тях.
[…]
(85)
Правата на защитата, предвидени в съответното право на Съюза, като [Директива 2016/343, както е транспонирана] в националното право, следва да се прилагат за дейностите на Европейската прокуратура. Всяко заподозряно лице или обвиняем, спрямо когото Европейската прокуратура започва разследване, следва да се ползва от тези права, както и от предвидените в националното право права да поиска назначаване на вещи лица или изслушване на свидетели или представяне по друг начин от Европейската прокуратура на доказателства от името на защита.
(86)
Член 86, параграф 3 ДФЕС позволява на законодателя на Съюза да определи правилата, приложими по отношение на съдебния контрол на процесуалните мерки, приети от Европейската прокуратура при изпълнението на нейните функции. Това правомощие, предоставено на законодателя на Съюза, отразява особения характер на задачите и структурата на Европейската прокуратура, която се различава от тази на останалите органи и агенции на Съюза и изисква специални правила относно съдебния контрол.
(87)
В съответствие с член 86, параграф 2 ДФЕС Европейската прокуратура упражнява функциите си по обвинението пред компетентните съдилища на държавите членки. Действията, предприемани от Европейската прокуратура в хода на провежданите от нея разследвания, са тясно свързани с наказателното преследване, до което разследването може да доведе, и поради това пораждат последици в правния ред на държавите членки. В много случаи действията ще се осъществяват от национални правоохранителни органи, работещи съгласно указанията на Европейската прокуратура, в някои случаи след получаване на предварително разрешение от национален съд.
Следователно е целесъобразно да се вземе предвид, че процесуалните актове на Европейската прокуратура, които са предназначени да породят правни последици спрямо трети лица, следва да подлежат на контрол от компетентните национални съдилища в съответствие с изискванията и процедурите, предвидени в националното право. Това следва да гарантира, че процесуалните актове на Европейската прокуратура, приети преди повдигането на обвинение и предназначени да породят правни последици спрямо трети лица (категория, която включва заподозряното лице, пострадалия и други заинтересовани лица, чиито права могат да бъдат неблагоприятно засегнати от подобни актове), подлежат на съдебен контрол от националните съдилища. Процесуалните актове, отнасящи се до избора на държавата членка, чиито съдилища са компетентни да разгледат делото, която се определя въз основа на критериите, установени в настоящия регламент, са предназначени да породят правни последици спрямо трети лица и поради това следва да подлежат на съдебен контрол от страна на националните съдилища най-късно по време на съдебната фаза.
[…] Когато националното право предвижда съдебен контрол във връзка с процесуални актове, които не са предназначени да породят правни последици спрямо трети лица, […], настоящият регламент не следва да се тълкува като засягащ тези правни разпоредби. Наред с това държавите членки не следва да бъдат задължени да предвидят съдебен контрол от компетентните национални съдилища относно процесуални актове, които не са предназначени да породят правни последици спрямо трети лица, като назначаване на вещи лица или възстановяване на разходи на свидетели.
На последно място, настоящият регламент не засяга правомощията на националните съдилища, разглеждащи делото по същество.
(88)
Законосъобразността на процесуалните актове на Европейската прокуратура, които са предназначени да породят правни последици спрямо трети лица, следва да подлежи на съдебен контрол пред националните съдилища. В това отношение следва да бъдат гарантирани ефективни средства за правна защита в съответствие с член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС. Освен това, както се подчертава в практиката на Съда на ЕС, националните процесуалноправни разпоредби, които уреждат правните действия за защита на индивидуални права, предоставени от правото на Съюза, не могат да бъдат по-неблагоприятни от правилата, които уреждат сходни вътрешноправни действия (принцип на еквивалентността) и не трябва да правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правото на Съюза (принцип на ефективността).
Когато националните съдилища осъществяват контрол за законосъобразност на тези актове, те могат да направят това въз основа на правото на Съюза, включително настоящия регламент, както и въз основа на националното право, което се прилага, доколкото въпросът не е уреден в настоящия регламент. […]
[…]
(89)
Разпоредбата на настоящия регламент относно съдебния контрол не променя правомощията на Съда на ЕС да упражнява контрол върху административните решения на Европейската прокуратура, които са предназначени да породят правни последици спрямо трети лица, т.е. решения, взети извън изпълнението на функциите ѝ по разследване, повдигане и поддържане на обвинението или предаване на съд. Настоящият регламент не засяга също така възможността държава — членка на Европейския съюз, Европейският парламент, Съветът [на Европейския съюз] или [Европейската к]омисия да предявяват искове за отмяна в съответствие с член 263, втора алинея ДФЕС и член 265, първа алинея ДФЕС, както и за установяване на нарушение съгласно членове 258 и 259 ДФЕС“.
4
Член 4 от този регламент, озаглавен „Задачи“, гласи следното:
„Европейската прокуратура отговаря за провеждането на разследвания, наказателното преследване и предаването на съд на извършителите на престъпления и съучастниците в престъпления, засягащи финансовите интереси на Съюза, […]. Във връзка с това Европейската прокуратура провежда разследвания и осъществява наказателно преследване и упражнява функциите на прокурор пред компетентните съдилища на държавите членки до окончателното приключване на делото“.
5
Според член 8 от посочения регламент, озаглавен „Структура на Европейската прокуратура“:
„1.   Европейската прокуратура е неделим орган на Съюза, който действа като единна служба с децентрализирана структура.
2.   Европейската прокуратура е организирана на централно ниво и на децентрализирано ниво.
3.   Централното ниво се състои от централна служба при седалището на Европейската прокуратура. Централната служба се състои от колегията, постоянните камари, европейския главен прокурор, заместник главните прокурори, европейските прокурори и административния директор.
4.   Децентрализираното ниво се състои от европейски делегирани прокурори, които са установени в държавите членки.
[…]“.
6
Член 13 от същия регламент, озаглавен „Европейски делегирани прокурори“, гласи в параграф 1:
„Европейските делегирани прокурори действат от името на Европейската прокуратура в съответните си държави членки и имат същите правомощия като националните прокурори във връзка с разследвания, действия по наказателно преследване и внасяне на обвинителни актове в съда […].
Европейските делегирани прокурори отговарят за разследванията и действията по наказателно преследване, които са започнали сами, които са им били разпределени или които са поели, упражнявайки правото си на изземване на делото. […]
[…]“.
7
Член 28 от Регламент 2017/1939, озаглавен „Провеждане на разследването“, гласи следното в параграф 1:
„Работещият по делото европейски делегиран прокурор може, в съответствие с настоящия регламент и с националното право, да предприеме действия по разследването и други действия по собствена инициатива […]“.
8
Член 30 от Регламент 2017/1939, озаглавен „Действия по разследването и други действия“, предвижда в параграфи 1, 4 и 5:
„1.   Най-малко в случаите, когато деянието, предмет на разследването, е наказуемо с максимално наказание от най-малко четири години лишаване от свобода, държавите членки гарантират, че европейските делегирани прокурори могат да разпореждат или да отправят искане за провеждането на следните действия по разследването:
а)
претърсване […];
б)
събиране на всякакви предмети или документи […];
в)
събиране на съхранени компютърни информационни данни, […];
г)
запориране и възбрана на средствата или облагите от престъпна дейност, […];
д)
прихващане на електронни съобщения […];
е)
засичане и проследяване на предмет […].
[…]
4.   В допълнение към действията, посочени в параграф 1, европейските делегирани прокурори могат да отправят искане или да разпореждат в своята държава членка предприемането на всякакви други действия, които съгласно националното право са на разположение на прокурорите по сходни дела на национално ниво.
5.   Европейските делегирани прокурори могат да разпореждат действията, посочени в параграфи 1 и 4, само когато са налице разумни основания да се счита, че въпросното специално действие би могло да осигури информация или доказателства, които са от полза за разследването, и когато не съществува действие с по-ниска степен на намеса, с което би могла да се постигне същата цел. Процедурите и условията за предприемане на действията се уреждат от приложимото национално право“.
9
Член 41 от този регламент, озаглавен „Обхват на правата на заподозрените или обвиняемите“, гласи:
„1.   Дейността на Европейската прокуратура се осъществява при пълно зачитане на правата на заподозрените лица и на обвиняемите, заложени в Хартата, включително правото на справедлив съдебен процес и правото на защита.
2.   Заподозрените лица и обвиняемите в наказателни производства, образувани от Европейската прокуратура, разполагат най-малко с процесуални права, уредени в правото на Съюза, включително в директивите относно правата на заподозрените лица и обвиняемите в наказателни производства така, както са въведени в националното право, като например:
[…]
б)
правото на информация и на достъп до материалите по делото, […];
в)
правото на достъп до адвокат и правото на осъществяване на връзка с трети лица и на уведомяване на трети лица в случай на задържане, […];
г)
правото на лицата да запазят мълчание и правото на презумпция за невиновност, […];
[…]
3.   Без да се засягат правата по настоящата глава, заподозрените лица и обвиняемите, както и другите лица, участващи в образуваното от Европейската прокуратура производство, се ползват с всички процесуални права, предоставени им от приложимото национално право, включително възможността да представят доказателства, да поискат назначаването на вещи лица или експертиза и изслушване на свидетели и да поискат от Европейската прокуратура да получава такива мерки от името на защитата“.
10
Член 42 от посочения регламент, озаглавен „Съдебен контрол“, предвижда:
„1.   Процесуални актове на Европейската прокуратура, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица подлежат на контрол от компетентните национални съдилища в съответствие с изискванията и процедурите, предвидени в националното право. Същото правило се прилага, когато Европейската прокуратура не приеме процесуални актове, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица и които по закон е трябвало да приеме съгласно настоящия регламент.
2.   Съдът на ЕС е компетентен в съответствие с член 267 ДФЕС да се произнася преюдициално относно:
a)
действителността на процесуални актове на Европейската прокуратура, доколкото такъв въпрос за действителността е повдигнат пряко пред съд на държава членка въз основа на правото на Съюза;
б)
тълкуването или действителността на разпоредби на правото на Съюза, включително настоящия регламент;
в)
тълкуването на членове 22 и 25 от настоящия регламент по отношение на всяка препирня за компетентност между Европейската прокуратура и компетентните национални органи.
3.   Чрез дерогация от параграф 1 от настоящия член, решенията на Европейската прокуратура за прекратяване на наказателното производство, доколкото те са оспорени пряко въз основа на правото на Съюза, подлежат на контрол пред Съда на ЕС в съответствие с член 263, четвърта алинея ДФЕС.
4.   Съдът на ЕС е компетентен в съответствие с член 268 ДФЕС по всеки спор, свързан с обезщетение за вреди, причинени от Европейската прокуратура.
5.   Съдът на ЕС е компетентен в съответствие с член 272 ДФЕС по всеки спор, свързан с арбитражна клауза, съдържаща се в сключени от Европейската прокуратура договори.
6.   Съдът на ЕС е компетентен в съответствие с член 270 ДФЕС по всеки спор, свързан с персонала.
7.   Съдът на ЕС е компетентен относно освобождаването от длъжност на европейския главен прокурор или европейските прокурори […].
8.   Настоящият член не засяга съдебния контрол от страна на Съда на ЕС в съответствие с член 263, четвърта алинея ДФЕС върху решения на Европейската прокуратура, които засягат права на субектите на данни по глава VIII, и върху решения на Европейската прокуратура, които не са процесуални актове, като решения на Европейската прокуратура относно правото на публичен достъп до документи, или решения за освобождаване от длъжност на европейски делегирани прокурори, приети съгласно член 17, параграф 3 от настоящия регламент, или други административни решения“.
Испанското право
Закон 9/2021
11
Ley Orgánica 9/2021, de aplicación del Reglamento (UE) 2017/1939 del Consejo, de 12 de octubre de 2017, por el que se establece una cooperación reforzada para la creación de la Fiscalía Europea [Устройствен закон 9/2021 за прилагане на Регламент (ЕС) 2017/1939 на Съвета от 12 октомври 2017 година за установяване на засилено сътрудничество за създаване на Европейската прокуратура] от 1 юли 2021 г. (BOE № 157, от 2 юли 2021 г., стр. 78523, наричан по-нататък „Закон 9/2021“) създава в рамките на всеки компетентен съд Juez de garantías (надзорна инстанция), която според преамбюла на този устройствен закон е орган, който не участва в провеждането на производството, но въпреки това отговаря за задачите по осъществяване на съдебен контрол, изрично предвидени във въпросния устройствен закон.
12
Член 42 от Закон 9/2021 предвижда:
„1.   В съответствие с разпоредбите на настоящия устройствен закон, Регламент [2017/1939] и правилата, установени в нейния процедурен правилник, европейските делегирани прокурори провеждат разследването, като разпореждат извършването на всички действия по разследването и предприемането на временните обезпечителни мерки, предвидени в Ley de Enjuiciamiento Criminal [(Наказателно-процесуален кодекс)], с изключение на тези, които са от компетентността на съдилищата по силата на Конституцията и други правни разпоредби и които трябва да бъдат разрешени от надзорна инстанция;
[…]
3.   Разследването се провежда в съответствие с разпоредбите на Наказателно-процесуалния кодекс, освен в специални, изрично предвидени в настоящия устройствен закон случаи“.
13
Член 43 от Закон 9/2021 гласи:
„1.   Европейският делегиран прокурор може да призове и да снеме свидетелски показания от всяко лице, което знае факти и обстоятелства, които са от значение за разкриването на престъпление и установяването на виновното лице, или което може да предостави полезна информация за тази цел.
С изключение на лицата, които са освободени от задължението да се явяват и да дават свидетелски показания в устната фаза на съдебното производство, всяко лице, което е призовано от европейски делегиран прокурор, е длъжно да се яви и да даде показания като свидетел за всичко, което знае във връзка със зададените му въпроси.
2.   Свидетелските показания се снемат във формата, предвидена в Наказателно-процесуалния кодекс.
Страните в производството чрез своите защитници или повереници могат да присъстват на разпита на свидетеля, като в този случай в края на разпита им се дава възможност да поискат от свидетеля да направи разяснения, които те считат за необходими“.
14
Член 90 от Закон 9/2021 предвижда:
„Постановленията, приети от европейски делегиран прокурор в хода на досъдебното производство, могат да бъдат обжалвани пред надзорна инстанция само в изрично предвидените в настоящия устройствен закон случаи“.
15
Член 91 от Закон 9/2021 урежда протичането на производството по обжалване.
16
По силата на Закон 9/2021 защитата в производството по разследване може да обжалва следните постановления на европейския делегиран прокурор:
–
постановлението за образуване на производство,
–
постановлението, с което се отказва да бъде разпитано отново разследваното лице, което е поискало това,
–
постановлението, с което се отказва извършването на действия по разследването, за извършването на които е подадено искане до европейски делегиран прокурор,
–
постановлението, с което се отказва да се включат в преписката по производството представени документи и доклади,
–
постановлението, с което се отказва участието на назначено от защитата вещо лице в експертизата, която то се е съгласило да извърши,
–
постановлението, с което се отказва отвод на вещо лице,
–
постановлението относно временните обезпечителни мерки,
–
постановлението за задържане под стража и
–
постановлението за възобновяване на разследването.
Наказателно-процесуалният кодекс
17
Член 311 от Наказателно-процесуалния кодекс гласи следното:
„Разследващият съдия извършва всички действия по разследването, предложени от прокуратурата или от някоя от страните в производството, освен ако не ги счита за ненужни или вредни.
Определението, с което се отказва извършването на поисканите действия по разследването, подлежи на обжалване, като жалбата няма суспензивен ефект и се допуска и препраща незабавно на компетентния съд.
[…]“.
18
Член 766, параграф 1 от Наказателно-процесуалния кодекс гласи:
„Определенията на съдия-следователя и на съдията по наказателни дела, за които не е предвидено, че не подлежат на обжалване, могат да бъдат обжалвани пред същия съдия, както и пред по-горна инстанция. Освен ако законът не предвижда друго, тези жалби нямат суспензивно действие“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
19
I.R.O. и F.J.L.R. са директори на испанско дружество, което получава субсидия за изпълнение на проект, финансиран от фондовете на Съюза. Европейската служба за борба с измамите (OLAF) уведомява Fiscalía de área de Getafe-Leganés (прокуратура на Хетафе-Леганес, Испания), че преките разходи за персонал, които това дружество е поискало за двама изследователи, наети от него за изпълнението на проекта, а именно Y.C. и I.M.B., не са били достатъчно обосновани.
20
Прокуратурата на Хетафе-Леганес внася обвинителен акт в Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Първоинстанционен следствен съд № 1, Хетафе, Испания), в който се твърди, че е извършено престъпление, свързано с измама със субсидии. На 20 април 2021 г. този съд започва наказателно разследване срещу I.R.O. В рамките на това разследване той е разпитан на 21 май 2021 г. и се възползва от правото си да не дава обяснения. На 2 юли 2021 г. посоченият съд разпитва Y.C. в качеството на свидетел.
21
С постановление от 26 юли 2022 г. работещите по делото европейски делегирани прокурори в Испания упражняват правото си на изземване на делото и започват разследването, което дава повод за настоящото преюдициално запитване.
22
С постановления от 22 август и 25 октомври 2022 г. тези европейски делегирани прокурори призовават, в съответствие с член 27 от Закон 9/2021, съответно I.R.O. и F.J.L.R. да се явят на първо изслушване, за да уведомят всеки от тях, че срещу тях се води разследване за измама със субсидии и подправка на документи на основание съответно на член 308 или евентуално на член 306 от Código Penal (наказателен кодекс), както и на членове 390 и 392 от него.
23
С постановление от 2 февруари 2023 г. (наричано по-нататък „постановлението от 2 февруари 2023 г.“), прието на основание член 43 от Закон 9/2021, посочените европейски делегирани прокурори призовават Y.C. и I.M.B. да се явят пред тях като свидетели. Позовавайки се на член 90 от Закон № 9/2021, на 7 февруари 2023 г. адвокатите, представляващи I.R.O. и F.J.L.R., обжалват това постановление пред Европейската прокуратура в частта му, в която Y.C. е призован да се яви като свидетел. Те твърдят, че действието по разследване не е нито релевантно, нито необходимо, нито полезно, тъй като Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (Първоинстанционен следствен съд № 1, Хетафе) вече е разпитал Y.C. в това му качество. На 8 февруари 2023 г. тази жалба е докладвана на Juzgado Central de Instrucción № 6 de Madrid (Централен следствен съд № 6, Мадрид, Испания), който встъпва в производството като надзорна инстанция, а освен това е и запитващата юрисдикция.
24
Тази юрисдикция иска от Съда да ѝ предостави насоки относно тълкуването на правото на Съюза, за да може да прецени последиците от Регламент 2017/1939 по отношение на правомощията на надзорната инстанция да осъществява съдебен контрол върху някои от процесуалните актове на Европейската прокуратура, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица. Същата отбелязва, че по силата на членове 42 и 43 във връзка с член 90 от Закон 9/2021 съдебният контрол върху процесуалните актове на този орган е възможен само ако е изрично разрешен от този устройствен закон. Тъй като призоваването на свидетел не е сред актовете, по отношение на които посоченият устройствен закон допуска такъв контрол, постановлението от 2 февруари 2023 г. не подлежи на обжалване пред надзорната инстанция.
25
Запитващата юрисдикция обаче подчертава, че член 42 от Регламент 2017/1939 допуска съдебен контрол върху процесуалните актове на Европейската прокуратура, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица, и приема, че случаят с постановлението от 2 февруари 2023 г. е такъв.
26
На първо място, запитващата юрисдикция смята, че постановлението има пряко действие по отношение на лицата, призовани да се явят, тъй като засяга, от една страна, основното им право да влизат на и излизат от територията на Съюза, както и да се движат в нея свободно, защитено в член 6 от Хартата, а от друга страна, правото им на защита, установено в член 48 от Хартата, тъй като има достатъчно основание да се приеме, че техните показания могат да разкрият форма на участие в разглежданите факти и че е възможно да се изведат косвени улики за престъпни действия, при положение че наказателно-процесуалният кодекс не предвижда свидетелят да бъде подпомаган от адвокат, когато дава показания.
27
На второ място, според посочената юрисдикция призоваването на Y.C. и I.M.B. да се явят поражда последици спрямо лицата, срещу които се води текущото разследване. От една страна, тя смята, че призоваването на Y.C. като свидетел, при положение че той вече е дал показания пред Juzgado de Primera Instancia e Instrucción № 1 de Getafe (Първоинстанционен следствен съд № 1, Хетафе) в това си качество, можело да има последици за правото на тези лица на производство без необосновано забавяне, тъй като означавало повторение на вече извършени процесуални актове. От друга страна, тази юрисдикция отбелязва, че показанията на Y.C. и на I.M.B можели да позволят да се съберат уличаващи доказателства, които да се използват срещу разследваните лица.
28
С оглед на тези съображения запитващата юрисдикция смята, че невъзможността за обжалване на постановлението от 2 февруари 2023 г. можела да доведе до необосновано ограничаване на субективно право, изведено от правото на Съюза, с оглед на принципите на равностойност и ефективност.
29
Що се отнася до принципа на равностойност, тази юрисдикция изтъква, че ако разглежданите факти се изследват от испански съдия-следовател, който съответства на европейския делегиран прокурор на национално равнище, трябвало да се следва производството по наказателно разследване, тъй като предвиденото за съответните престъпления наказание е по-малко от пет години лишаване от свобода. По силата на член 766 от Наказателно-процесуалния кодекс обаче решенията на съдия-следователя, с които разпорежда извършването на действия по разследването, подлежат на обжалване пред съдията, който е постановил обжалваното решение, както и пред функционално по-горната инстанция.
30
От друга страна, запитващата юрисдикция отбелязва, че безспорно според национално течение в съдебната практика, в рамките на следственото производство, наречено „Procedimiento Sumario Ordinario“ (производство за престъпления, наказуеми с лишаване от свобода за срок над пет години), член 311 от Наказателно-процесуалния кодекс предвижда, че определението, с което се допускат исканите от страните действия по разследването, не подлежи на обжалване. Това течение в съдебната практика обаче, което разширява прилагането на разпоредба, типична за следственото производство Procedimiento Sumario Ordinario, към производството по наказателно разследване, не е потвърдено от Tribunal Supremo (Върховен съд, Испания), не е единодушно и не е довело до законодателна реформа.
31
Следователно запитващата юрисдикция приема, че е налице нарушение на принципа на равностойност, тъй като Закон 9/2021 не позволява да се обжалват актовете за призоваване на свидетели, докато Наказателно-процесуалният кодекс не установява никакъв вид ограничение по отношение на възможността за обжалване на решенията на съдия-следователя относно изпълнението или отказа да бъдат извършени действия по разследване.
32
Що се отнася до принципа на ефективност, тази юрисдикция констатира, че Закон 9/2021 ограничава съдебния контрол върху актовете на европейските делегирани прокурори до изчерпателно изброени случаи. Същата смята, че ограничителният характер на контролните правомощия на надзорната инстанция, който следва от този закон, по-специално от член 90 от него, възпрепятства упражняването на правото на ефективни правни средства за защита и на правото на защита, които Регламент 2017/1939 признава на правните субекти и които произтичат от Хартата, както и от присъщите на правовата държава ценности, на които се основава Съюзът. Освен това предвиденото в член 42, параграф 1 от този регламент обжалване е част от процедура, чиято основна цел е борбата с данъчните измами и избягването на данъци в Съюза. Ето защо в съответствие с принципа на лоялно сътрудничество са налице законен интерес и императивно съображение от общ интерес процесуалните правила за това обжалване, предвидени на национално равнище, да не водят до лишаване от смисъл или до ограничено упражняване на такова обжалване, което произтича от правото на Съюза.
33
При тези обстоятелства Juzgado Central de Instrucción № 6 de Madrid (Централен следствен съд № 6, Мадрид) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 42, параграф 1 от [Регламент 2017/1939] да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна разпоредба като член 90 от [Закон 9/2021], която изключва съдебния контрол върху процесуален акт на Европейската прокуратура, пораждащ правни последици спрямо трети лица (в изложения по-долу смисъл), какъвто е решението за призоваване на свидетели, прието от европейския делегиран прокурор с постановление от 2 февруари 2023 г.?
2)
Трябва ли членове 6 и 48 от [Хартата] и член 7 от Директива [2016/343] да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна разпоредба като член 90 във връзка с член 42, параграфи 1 и 3 и член 43 от [Закон 9/2021], която изключва съдебния контрол върху процесуален акт на Европейската прокуратура, какъвто e решението на европейския делегиран прокурор за призоваване като свидетел на трето лице, по отношение на което се счита, че е налице основателно съмнение за участието му в разследваните престъпления?
3)
Трябва ли член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС и член 86, параграф 3 ДФЕС да се тълкуват в смисъл, че не допускат система на съдебен контрол, като предвидената в членове 90 и 91 от [Закон] 9/2021 във връзка с актовете на европейските делегирани прокурори, постановени на основание член 42, параграф 1 и член 43 от същия закон, която изключва съдебния контрол върху мярка на европейския делегиран прокурор, постановена в изпълнение на правомощията му по разследване, и която не е равностойна на националните процесуални правила за оспорването на актовете, постановени от съдия-следователите при упражняване на техните правомощия по разследване?
4)
Трябва ли член 2 ДЕС, прогласяващ присъщите на правовата държава ценности, на които се основава Съюза, във връзка с правото на ефективни правни средства за защита и на справедлив съдебен процес, закрепено в член 47 от [Хартата], както и с принципа на ефективност, прогласен в член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС, да се тълкува в смисъл, че не допуска система на съдебен контрол спрямо актовете на европейските делегирани прокурори като предвидената в испанското законодателство в членове 90 и 91 от [Закон 9/2021], която ограничава възможностите за оспорване до изрично определени хипотези?“.
По преюдициалните въпроси
По допустимостта
34
Европейската прокуратура, испанското, френското и нидерландското правителство, както и Комисията поддържат, че вторият въпрос е недопустим с мотива, че е изцяло хипотетичен. Всъщност спорът в главното производство се отнасял до оспорване от страна на лицата, срещу които Европейската прокуратура води разследване, на решението на последната да призове трети лица като свидетели, докато този въпрос се отнасял до възможността самите свидетели да оспорят това решение.
35
Освен това Европейската прокуратура твърди, че третият и четвъртият въпрос също са хипотетични, тъй като според нея член 42, параграф 1 от Регламент 2017/1939 не предоставя автоматично право на съдебен контрол върху процесуалните актове на този орган при липсата на правно основание в националното право.
36
Съгласно постоянната съдебна практика въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическата рамка, които той определя съгласно своите правомощия, и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само ако е очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или също когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 24 октомври 2018 г., XC и др., C‑234/17, EU:C:2018:853, т. 16 и цитираната съдебна практика).
37
В случая, от една страна, с втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали членове 6 и 48 от Хартата, както и член 7 от Директива 2016/343, допускат национална правна разпоредба, която не предвижда възможност трети лица да обжалват решение на Европейската прокуратура, с което те са призовани да се явят като свидетели, с оглед на нарушенията на основните им права, които могат да произтекат от това решение.
38
Следва обаче да се отбележи, че макар спорът в главното производство действително да се отнася до жалба срещу постановлението от 2 февруари 2023 г., с което европейските делегирани прокурори, сезирани с делото в главното производство, призовават Y.C. и I.M.B. да се явят пред тях в качеството на свидетели, тази жалба е подадена не от тези лица, а от I.R.O. и F.J.L.R., които се разследват от тези европейски делегирани прокурори, в рамките на което разследване е прието решението за призоваване. Следователно, тъй като запитващата юрисдикция не излага причините, поради които въпреки този контекст все пак било необходимо Съдът да отговори на втория въпрос, този въпрос е недопустим.
39
От друга страна, с третия и четвъртия въпрос по същество се цели да се определи дали принципите на равностойност и ефективност допускат национално законодателство, което ограничава възможностите за обжалване на процесуалните актове на Европейската прокуратура до определен брой изчерпателно изброени случаи и поради това не предоставя защита, равностойна на защитата, предоставена от националните процесуални правила, приложими към обжалването на решенията, постановени при упражняване на правомощията по разследване на съдия-следователите, които са равностойни на европейските делегирани прокурори на национално равнище.
40
В това отношение, както става ясно от акта за преюдициално запитване, запитващата юрисдикция смята, че съгласно действащото национално право решението на Европейската прокуратура да призове Y.C. и I.M.B. в качеството на свидетели, което е предметът на спора в главното производство, не подлежи на обжалване. Освен това тя смята, че противно на поддържаното от Европейската прокуратура, националното право трябва да се тълкува в смисъл, че решенията, с които съдия-следовател разпорежда извършването на действия по разследване в рамките на наказателно разследване, подлежат на обжалване.
41
С оглед на тези съображения, чиято точност Съдът няма за задача да постави под въпрос, третият и четвъртият въпрос изглеждат релевантни за изхода на спора, с който е сезирана запитващата юрисдикция, тъй като допустимостта на жалбата в главното производство може да зависи от отговора на Съда на тези въпроси. Впрочем възражението за недопустимост, повдигнато от Европейската прокуратура, се отнася до тълкуването на член 42, параграф 1 от Регламент 2017/1939, а следователно до съществото на посочените въпроси, а не до тяхната допустимост.
42
Следователно третият и четвъртият въпрос са допустими.
По първия, третия и четвъртия въпрос
43
С първия, третия и четвъртия си въпрос, които следва да се разгледат заедно, по същество запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 42, параграф 1 от Регламент 2017/1939 във връзка с член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС, с членове 47 и 48 от Хартата, както и с принципите на равностойност и ефективност трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която не позволява на лицата, срещу които Европейската прокуратура води разследване, да оспорят пряко пред компетентния национален съд решението, с което в рамките на това разследване работещият по съответното дело европейски делегиран прокурор призовава свидетели.
44
Според член 4 от Регламент 2017/1939 „Европейската прокуратура отговаря за провеждането на разследвания, наказателното преследване и предаването на съд на извършителите на престъпления и съучастниците в престъпления, засягащи финансовите интереси на Съюза“. Във връзка с това Европейската прокуратура провежда разследвания, осъществява наказателно преследване и упражнява функциите на прокурор пред компетентните съдилища на държавите членки до окончателното приключване на делото.
45
Член 8, параграф 1 от посочения регламент предвижда, че Европейската прокуратура е неделим орган на Съюза, който действа като единна служба с децентрализирана структура. В параграфи 2—4 от въпросния член 8 се посочва, че Европейската прокуратура е организирана на две нива, а именно, от една страна, централно ниво, състоящо се от централна служба при седалището на Европейската прокуратура, и от друга страна, децентрализирано ниво, което се състои от европейски делегирани прокурори, установени в държавите членки.
46
Според член 13, параграф 1 от посочения регламент във връзка със съображения 30 и 32 от него разследванията на Европейската прокуратура следва по правило да се провеждат от европейските делегирани прокурори, които действат от името на Европейската прокуратура в съответните си държави членки (решение от 21 декември 2023 г., G. K. и др. (Европейска прокуратура), C‑281/22, EU:C:2023:1018, т. 42).
47
По силата на член 28, параграф 1 от Регламент 2017/1939 работещият по делото европейски делегиран прокурор може, в съответствие с този регламент и с националното право, да предприеме действия по разследването и други действия по собствена инициатива. По-конкретно европейските делегирани прокурори могат да предприемат не само действията по разследване, посочени в член 30, параграф 1 от посочения регламент, най-малко в случаите, когато деянието, предмет на разследването, е наказуемо с максимално наказание от най-малко четири години лишаване от свобода, но и в съответствие с член 30, параграф 4 да отправят искане или да разпореждат в своята държава членка предприемането на всякакви други действия, които съгласно националното право са на разположение на прокурорите по сходни дела на национално ниво. Освен това, както е посочено в член 30, параграф 5, процедурите и условията за предприемане на действията се уреждат от приложимото национално право.
48
В този смисъл, както се посочва в съображение 86 от Регламент 2017/1939, за да се вземе предвид особеният характер на задачите и структурата на Европейската прокуратура, които се различават от тази на останалите органи и агенции на Съюза, член 86, параграф 3 ДФЕС позволява на законодателя на Съюза да определи специални правила, приложими по отношение на съдебния контрол върху процесуалните актове, приети от Европейската прокуратура при изпълнение на нейните функции.
49
Законодателят на Съюза е упражнил тази компетентност, приемайки член 42 от този регламент, параграф 1 от който предвижда, че процесуалните актове на Европейската прокуратура, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица, следва да подлежат на контрол от компетентните национални съдилища в съответствие с изискванията и процедурите, предвидени в националното право.
50
За да се определи дали член 42, параграф 1 не допуска национална правна уредба, която не позволява на лицата, срещу които Европейската прокуратура води разследване, да оспорят пряко пред компетентния национален съд решение, с което работещият по съответното дело европейски делегиран прокурор призовава свидетели, следва да се провери дали такова решение попада в обхвата на понятието „процесуални актове на Европейската прокуратура, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица“, по смисъла на тази разпоредба.
51
Съгласно постоянната практика на Съда, както от изискването за еднакво прилагане на правото на Съюза, така и от принципа за равенство следва, че разпоредба от правото на Съюза, чийто текст не съдържа изрично препращане към правото на държавите членки с оглед на определянето на нейния смисъл и обхват, трябва по принцип да получи самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Съюза, при което да се отчитат не само съдържанието на тази разпоредба, но и контекстът ѝ и целите, преследвани с правната уредба, от която тя е част (решение от 30 април 2024 г., M.N. (EncroChat), C‑670/22, EU:C:2024:372, т. 109 и цитираната съдебна практика).
52
На първо място, действително според член 42, параграф 1 от Регламент 2017/1939 компетентните национални съдилища упражняват съдебен контрол върху процесуалните актове на Европейската прокуратура, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица, „в съответствие с изискванията и процедурите, предвидени в националното право“.
53
При това положение от самия текст на член 42, параграф 1 следва, че позоваването на „изискванията и процедурите, предвидени в националното право“, се отнася единствено до начина, по който компетентните национални съдилища упражняват съдебен контрол върху съответните актове, а не до обхвата на понятието „процесуални актове на Европейската прокуратура, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица“, за което тази разпоредба не препраща към правото на държавите членки по смисъла на съдебната практика, цитирана в точка 51 от настоящото решение.
54
Освен това, както посочва генералният адвокат в точки 39—43 от заключението си, от текста и от структурата на член 42 от Регламент 2017/1939 във връзка със съображения 86, 87 и 89 от него, както и от контекста, в който тази разпоредба е включена, следва, че тя има за цел по-специално да предвиди разпределение на компетентността между националните съдилища и съдилищата на Съюза при упражняването на съдебния контрол върху дейността на Европейската прокуратура.
55
Така, въпреки че, както бе припомнено в точки 49 и 52 от настоящото решение, въпросният член 42, параграф 1 предоставя на националните съдилища компетентността да упражняват контрол върху процесуалните актове на Европейската прокуратура, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица, параграфи 2—8 от посочения член 42 изброяват случаите, в които — за разлика от това — съдебният контрол върху дейността на Европейската прокуратура попада в компетентността на съдилищата на Съюза.
56
По-специално член 42, параграф 3 от Регламент 2017/1939 предоставя на съдилищата на Съюза компетентност да контролират, в съответствие с член 263, четвърта алинея ДФЕС, решенията на Европейската прокуратура за прекратяване на наказателното производство, доколкото те са оспорени пряко въз основа на правото на Съюза. Освен това по силата на параграф 8 от посочения член 42, отново в съответствие с въпросния член 263, четвърта алинея, съдилищата на Съюза упражняват контрол както върху решенията на Европейската прокуратура, които засягат правата на защита на данните, които субектите на данни имат по глава VIII от Регламента, така и върху решенията на Европейската прокуратура, които не са процесуални актове, като решенията относно правото на публичен достъп до документи, евентуално решение за освобождаване от длъжност на европейски делегиран прокурор в съответствие с член 17, параграф 3 от посочения регламент или други административни решения.
57
Следователно „процесуалните актове“ по смисъла на член 42, параграф 1 от Регламент 2017/1939 са тези, чиято законосъобразност по принцип се контролира от националните съдилища, с изключение на посочените в член 42, параграф 3, и за разлика от решенията относно защитата на личните данни и от „административните решения“ на Европейската прокуратура по смисъла на посочения член 42, параграф 8, които попадат в приложното поле на член 263 ДФЕС.
58
От изложеното по-горе следва, че понятието „процесуални актове на Европейската прокуратура, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица“ по смисъла на член 42, параграф 1 от Регламент 2017/1939, представлява самостоятелно понятие на правото на Съюза, което трябва да се тълкува въз основа на единни критерии. Всъщност единствено подобно тълкуване може да осигури в целия Съюз съгласувано разпределение на компетентността между националните съдилища и съдилищата на Съюза при упражняването на съдебен контрол върху дейността на Европейската прокуратура.
59
На второ място, следва да се провери дали решение на Европейската прокуратура да призове свидетели попада в обхвата на това понятие, което не е дефинирано в Регламент 2017/1939.
60
В това отношение, първо, от съображение 87 от този регламент следва, че изразът „процесуални актове“ се отнася по-специално до действията, предприемани от Европейската прокуратура в хода на провежданите от нея разследвания. Безспорно е обаче, че разглежданото в главното производство решение представлява „процесуален акт“ в съответствие с обичайния смисъл, който следва да се придаде на този израз, и че този акт е приет в рамките на разследване на Европейската прокуратура.
61
Второ, що се отнася до въпроса дали подобно решение трябва да се приеме за процесуален акт, „който има за цел да породи правни последици спрямо трети лица“, най-напред следва да се отбележи, че този израз съответства на критерия, използван в член 263, първа алинея ДФЕС, за да определи полето на подлежащите на обжалване актове пред съдилищата на Съюза в рамките на жалбата за отмяна, предвидена в посочения член 263.
62
В това отношение трябва да се припомни, че в съответствие с постоянната съдебна практика жалба за отмяна на основание член 263, първа алинея ДФЕС може да бъде подадена срещу всички разпоредби или мерки, приети от институциите, органите, службите или агенциите на Съюза, независимо от формата им, с които се цели произвеждането на задължителни правни последици, които могат да засегнат интересите на физическо или юридическо лице, като променят съществено правното му положение (решение от 22 септември 2022 г., IMG/Комисия, C‑619/20 P и C‑620/20 P, EU:C:2022:722, т. 98 и цитираната съдебна практика).
63
Следователно от текста на член 42, параграф 1 от Регламент 2017/1939 в светлината на общата структура на този регламент и на целта на член 42 може да се изведе, че като се позовава на критерий, който е аналогичен на посочения в член 263, първа алинея ДФЕС, законодателят на Съюза е възнамерявал не да ограничи задължителния съдебен контрол върху процесуалните актове на Европейската прокуратура до някои специфични категории процесуални актове, а да разшири този контрол до всеки акт с процесуален характер, с който се цели произвеждането на задължителни правни последици, които могат да засегнат интересите на трети лица, като промени съществено правното им положение, по-специално до приетите в хода на производство по наказателно разследване.
64
В този контекст, от една страна, следва да се отбележи, че според съображение 87 от Регламент 2017/1939 понятието „трето лице“, посочено в член 42 от този регламент, обозначава категория лица, която включва не само „заподозряното лице“ и „пострадалия“, но и „други заинтересовани лица, чиито права могат да бъдат неблагоприятно засегнати от подобни актове“.
65
От друга страна, в съображение 87, трета алинея, за да илюстрира понятието „процесуални актове, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица“, законодателят на Съюза се е позовал изрично само на назначаването на вещи лица и на възстановяването на разходи на свидетели. Предвид примерния характер на това изброяване не може изначално да се изключи решение, с което се призовават свидетели и което не е включено в броя процесуални актове, посочени във въпросното съображение 87, да може да се приеме за произвеждащо задължителни правни последици, които могат да засегнат интересите на съответното лице, като променят съществено правното му положение.
66
От друга страна, изложеното в точка 63 от настоящото решение тълкуване е единственото, което може да осигури спазването на принципа, според който Съюзът е правов съюз, в който актовете на неговите институции, органи, служби и агенции са обект на контрол за съответствие по-специално с Договорите, с общите принципи на правото, както и с основните права (вж. в този смисъл решение от 3 октомври 2013 г., Inuit Tapiriit Kanatami и др./Парламент и Съвет, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, т. 91 и цитираната съдебна практика).
67
При това положение следва да се припомни също, че за да се определи в даден случай дали с обжалвания акт се цели произвеждането на задължителни правни последици, следва да се съобрази същността на акта и да се преценят последиците му с оглед на обективни критерии, като например съдържанието на акта, отчитайки евентуално контекста на приемането му и правомощията на издалата го институция, орган, служба или агенция на Съюза. Самите тези правомощия не трябва да се схващат като нещо абстрактно, а като обстоятелства, които могат да направят по-ясен имащия централно и абсолютно необходимо значение конкретен анализ на съдържанието на акта (вж. по аналогия решение от 22 септември 2022 г., IMG/Комисия, C‑619/20 P и C‑620/20 P, EU:C:2022:722, т. 99 и цитираната съдебна практика).
68
С оглед на критериите, посочени в точки 62—67 от настоящото решение, въпросът дали решение на европейски делегиран прокурор, с което призовава свидетели, цели произвеждането на задължителни правни последици, които могат да засегнат интересите на лицата, срещу които се води разследване, каквито са жалбоподателите в главното производство, променяйки съществено правното им положение, не може да намери абстрактно и общо решение.
69
Всъщност тези критерии изискват да се извърши преценка in concreto на разглеждания акт с оглед по-специално на качеството на „третото лице“, оспорващо този акт, на съдържанието му, на контекста, в който е приет, и на правомощията на органа, който го е издал.
70
В това отношение следва да се отбележи, както следва от съображения 83 и 85—87 от Регламент 2017/1939, че член 42, параграф 1 от този регламент във връзка с член 41 от него трябва да се тълкува в смисъл, че съдебният контрол върху процесуалните актове, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица, позволява да се гарантира, че Европейската прокуратура спазва основните права на лицата, по отношение на които тези процесуални актове пораждат такива последици, и по-специално да се контролира спазва ли този орган справедливостта на производството и правото на защита на заподозрените и обвиняемите в съответствие с членове 47 и 48 от Хартата.
71
В частност подобен контрол означава по-специално да се провери спазени ли са не само процесуалните права на заподозрените и обвиняемите, предвидени в правото на Съюзи и посочени в член 41, параграф 1 от посочения регламент, но и в съответствие с член 41, параграф 3 от него всички процесуални права, предоставени от националното право, което се прилага по отношение на тези лица, както и на другите лица, участващи в образувани от Европейската прокуратура производства.
72
Следователно, тъй като периметърът на процесуалните гаранции, предоставени на различните категории лица, може да се променя в зависимост от националните процесуални правила на съответната държава членка, периметърът на процесуалните актове, които тези лица могат да оспорят пред националните съдилища, в резултат на това също може да се променя в зависимост от приложимото национално право.
73
Ето защо преценката какви са последиците от решение, с което се призовават свидетели, спрямо правата на лицата, срещу които се води разследване, зависи в известна степен от националните процесуални правила, както и от специфичния контекст на наказателното разследване в рамките на което Европейската прокуратура е приела това решение, така че, за да се упражни съдебният контрол, предвиден в член 42, параграф 1 от Регламент 2017/1939, компетентните национални съдилища са в най-добра позиция.
74
Това тълкуване се потвърждава от съображения 12 и 87 от този регламент. От една страна, от посоченото съображение 12 става ясно, че законодателят на Съюза е възнамерявал да ограничи, в съответствие с принципите на субсидиарност и на пропорционалност, прогласени в член 5, параграфи 3 и 4 ДЕС, степента на хармонизация на съдебния контрол върху процесуалните актове на Европейската прокуратура до строго необходимото, за да се гарантира по отношение на тях еднакво равнище на ефективна съдебна защита, което да е в съответствие с първичното право на Съюза. От друга страна, това тълкуване е в съответствие и със значителната степен на интеграция на този орган на Съюза в системите от наказателно производство на държавите членки, в рамките на които той упражнява правомощията си, което, както следва от съображение 87, първа алинея от посочения регламент, обосновава компетентността на националните съдилища по отношение на процесуалните актове, посочени в член 42, параграф 1 от същия регламент.
75
От това следва, че компетентните национални съдилища трябва да преценят с оглед по-специално на националните процесуални правила, както и на специфичния контекст на наказателното разследване, в рамките на което те са сезирани, дали решение на европейски делегиран прокурор за призоваване на свидетели цели произвеждането на задължителни правни последици, които могат да засегнат интересите на лицата, оспорващи това решение, каквито в случая са лицата, срещу които се води разследването, като промени съществено правното им положение, засягайки по-конкретно процесуалните им права. Ако това е така, въпросното решение подлежи на контрол от тези съдилища по силата на член 42, параграф 1 от Регламент 2017/1939.
76
На трето място, що се отнася до въпроса дали съдебният контрол трябва да се упражни евентуално в рамките на пряко обжалване на същото решение, следва да се отбележи, че текстът на тази разпоредба не уточнява дали държавите членки трябва да предвидят специфично правно средство, позволяващо прякото оспорване на процесуален акт на Европейската прокуратура, и дали посоченият контрол непременно трябва да има за цел отмяната на оспорения акт.
77
За разлика от това, посочената разпоредба предвижда, че въпросният съдебен контрол се упражнява „в съответствие с изискванията и процедурите, предвидени в националното право“. От това следва, че доколкото правата, прогласени в членове 47 и 48 от Хартата, са изцяло гарантирани, същата разпоредба не изключва в държавите членки, в които правилата на наказателното производство не предвиждат подобно специфично правно средство за оспорване на актовете, извършени в хода на това производство, този съдебен контрол да може да се упражни инцидентно.
78
Това тълкуване се потвърждава от съображение 88 от Регламент 2017/1939, в което се посочва, че що се отнася до контрола за законосъобразност, упражняван от националните съдилища по отношение на процесуалните актове, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица, трябва да се гарантират ефективни правни средства за защита в съответствие с член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС.
79
Тази разпоредба от Договора за Европейския съюз налага на държавите членки задължението да установяват правните средства, необходими за осигуряването на ефективна правна защита в областите, обхванати от правото на Съюза. Според практиката на Съда това задължение съответства на посоченото в член 47, първа алинея от Хартата право на ефективни правни средства за защита на всеки, чиито права и свободи, гарантирани от правото на Съюза, са били нарушени. Посоченото задължение обаче предполага само, че на всяко лице се признава правото да оспори по съдебен ред акт с неблагоприятни за него последици, който може да засегне тези права и свободи, а не непременно, че притежателят на това право на ефективни правни средства за защита разполага с пряк правен способ за защита, насочен главно към оспорване на определена мярка, стига пред различните компетентни национални правораздавателни органи същевременно да съществуват един или няколко правни способа за защита, които той може да използва инцидентно, за да бъде упражнен правораздавателен контрол върху тази мярка, осигуряващ зачитането на гарантираните му от правото на Съюза права и свободи, без да трябва за тази цел да поема риска да му бъде наложена санкция при неспазване на въпросната мярка (вж. в този смисъл решение от 6 октомври 2020 г., État luxembourgeois (Правна защита срещу искане за информация в данъчната област), C‑245/19 и C‑246/19, EU:C:2020:795, т. 47, 58 и 79 и цитираната съдебна практика).
80
В това отношение, макар член 42, параграф 1 от Регламент 2017/1939 да трябва да се разглежда във връзка с член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС, както и с членове 47 и 48 от Хартата, той все пак не предвижда процесуални правила за съдебния контрол, упражняван от националните съдилища. Така последният може да бъде също под формата на инцидентен контрол, по-специално от наказателния съд, който разглежда делото, при условие че тези процесуални правила гарантират право на ефективни правни средства за защита, което означава сезираният със спора съд да е компетентен да разгледа всички релевантни правни и фактически въпроси, за да разреши този спор. По-специално този съд трябва да е компетентен да се увери, че доказателствата, на които се основава съответният акт, не са получени или използвани в нарушение на правата и свободите, гарантирани на заинтересованото лице от правото на Съюза (вж. в този смисъл решение от 6 октомври 2020 г., État luxembourgeois (Правна защита срещу искане за информация в данъчната област), C‑245/19 и C‑246/19, EU:C:2020:795, т. 82 и цитираната съдебна практика).
81
На четвърто и последно място, както подсказва текстът на съображение 88 от Регламент 2017/1939, член 42, параграф 1 от него трябва да се тълкува в светлината на принципа на процесуална автономия на държавите членки.
82
По силата на този принцип във вътрешния правен ред на всяка държава членка трябва да се установят процесуалните правила за правните средства, необходими за осигуряване на правните субекти на ефективна правна защита в областите, обхванати от правото на Съюза, при условие обаче при обхванатите от правото на Съюза положения тези правила да не са по-неблагоприятни, отколкото при подобни положения, уреждани от вътрешното право (принцип на равностойност), и да не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правото на Съюза (принцип на ефективност) (вж. в този смисъл решение от 21 декември 2021 г., Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, т. 56 и 58 и цитираната съдебна практика).
83
Що се отнася до принципа на равностойност, запитващата юрисдикция изразява съмнения дали приложимите национални процесуални правила го спазват.
84
За да се провери спазен ли е принципът на равностойност, от една страна, трябва да се установят сходните производства или сходните правни способи за защита, а от друга страна, да се определи дали правните способи за защита, предоставени от националното право, се третират по по-благоприятен начин от правните способи за защита, с които частноправните субекти защитават правата си, черпени от правото на Съюза (решение от 26 септември 2018 г., Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (Суспензивно действие на въззивната жалба), C‑180/17, EU:C:2018:775, т. 38 и цитираната съдебна практика).
85
Що се отнася до сходството на правните способи за защита, задача на националната юрисдикция, която е пряко запозната с приложимите процесуални правила, е да провери сходството на съответните правни способи за защита от гледна точка на техния предмет, на тяхното основание и на съществените им елементи (решение от 26 септември 2018 г., Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (Суспензивно действие на въззивната жалба), C‑180/17, EU:C:2018:775, т. 39 и цитираната съдебна практика).
86
В случая, както бе посочено в точки 29 и 40 от настоящото решение, от акта за преюдициално запитване става ясно, че правните средства срещу процесуалните актове на европейските делегирани прокурори, установени в Испания, трябва да се сравнят с тези, които съществуват във вътрешното право срещу аналогични актове, извършени от съдия-следовател, който съответства на европейски делегиран прокурор на национално равнище.
87
Що се отнася до еднаквото третиране на правните способи за защита, следва да се припомни, че всеки случай, в който се поставя въпросът дали национална процесуална норма относно правните способи за защита, които се основават на правото на Съюза, е по-неблагоприятна от тези относно сходни правни способи за защита по вътрешното право, трябва да се анализира от националната юрисдикция, като се държи сметка за мястото на тази разпоредба в производството като цяло, за неговото провеждане и за особеностите пред различните национални инстанции (решение от 26 септември 2018 г., Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (Суспензивно действие на въззивната жалба), C‑180/17, EU:C:2018:775, т. 40 и цитираната съдебна практика).
88
В това отношение, както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 61 от заключението си, от предоставените от запитващата юрисдикция данни, изглежда, следва, че лицата, срещу които се води разследване от европейски делегиран прокурор, установен в Испания, се намират в по-неблагоприятно положение от лицата, срещу които се води разследване от съдия-следовател, като се има предвид, че националната правна уредба, приложима по отношение на съдебния контрол върху процесуалните актове на Европейската прокуратура, изключва възможността за пряко обжалване на решение, с което се призовават свидетели, докато националната правна уредба, приложима по отношение на съдебния контрол върху аналогичен акт на съдия-следовател, предвижда възможността за обжалване пред него или пред висшестоящ съд.
89
Запитващата юрисдикция обаче трябва да провери дали това е така с оглед на критериите, посочени в точка 87 от настоящото решение, и по-специално дали следва да се отхвърли тълкуването на националното право, защитавано от испанското правителство и от Европейската прокуратура в писмените им становища, че при изцяло вътрешно положение било възможно да се приложат процесуални разпоредби, които не предвиждат такова пряко обжалване.
90
Що се отнася до принципа на ефективност, следва да се приеме, че в конкретния случай той не съдържа изисквания, надхвърлящи тези, които произтичат от правото на ефективна съдебна защита, както е гарантирано в член 47, първа алинея от Хартата и в член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС (вж. в този смисъл решение от 26 септември 2018 г., Staatssecretaris van Veiligheid en justitie (Суспензивно действие на въззивната жалба), C‑180/17, EU:C:2018:775, т. 43 и цитираната съдебна практика). От точка 79 от настоящото решение обаче следва, че разпоредбите на първичното право на Съюза допускат възможността да липсва средство за пряко обжалване на процесуален акт на Европейската прокуратура, с който се призовават свидетели, при условие че са изпълнени изискванията, припомнени по-конкретно в точки 79 и 80 от това решение.
91
С оглед на изложените по-горе съображения на първия, третия и четвъртия въпрос следва да се отговори, че член 42, параграф 1 от Регламент 2017/1939 във връзка с член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС, с членове 47 и 48 от Хартата, както и с принципите на равностойност и ефективност трябва да се тълкува в смисъл, че решение, с което в рамките на разследване работещият по съответното дело европейски делегиран прокурор призовава свидетели, подлежи на контрол от компетентния национален съд по силата на член 42, параграф 1, когато това решение цели произвеждането на задължителни правни последици, които могат да засегнат интересите на лицата, оспорващи въпросното решение, каквито са лицата, срещу които се води това разследване, като промени съществено правното им положение. Ако това е така, националното право трябва да осигури на тези лица ефективен съдебен контрол върху същото решение поне инцидентно, евентуално от наказателния съд, който разглежда делото. В приложение на принципа на равностойност обаче, когато националните процесуални разпоредби, които уреждат сходни правни способи за защита по вътрешното право, предвиждат възможността за пряко оспорване на аналогично решение, такава възможност трябва да бъде предоставена и на посочените лица.
По съдебните разноски
92
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:
Член 42, параграф 1 от Регламент (ЕС) 2017/1939 на Съвета от 12 октомври 2017 година за установяване на засилено сътрудничество за създаване на Европейска прокуратура във връзка с член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС, с членове 47 и 48 от Хартата на основните права на Европейския съюз, както и с принципите на равностойност и ефективност
трябва да се тълкува в смисъл, че
решение, с което в рамките на разследване работещият по съответното дело европейски делегиран прокурор призовава свидетели, подлежи на контрол от компетентния национален съд по силата на член 42, параграф 1, когато това решение цели произвеждането на задължителни правни последици, които могат да засегнат интересите на лицата, оспорващи въпросното решение, каквито са лицата, срещу които се води това разследване, като промени съществено правното им положение.
Ако това е така, националното право трябва да осигури на тези лица ефективен съдебен контрол върху същото решение поне инцидентно, евентуално от наказателния съд, който разглежда делото.
В приложение на принципа на равностойност обаче, когато националните процесуални разпоредби, които уреждат сходни правни способи за защита по вътрешното право, предвиждат възможността за пряко оспорване на аналогично решение, такава възможност трябва да бъде предоставена и на посочените лица.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.