62023CC0767
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
T. ĆAPETA
представено на 26 юни 2025 година (
1
)
Дело C‑767/23 [Remling] (
i
)
A. M.
срещу
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(Преюдициално запитване, отправено от Raad van State (Държавен съвет, Нидерландия)
„Преюдициално запитване — Член 267 ДФЕС — Член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Обхват на задължението на национални юрисдикции, действащи като последна инстанция, да изложат мотивите, поради които не отправят преюдициално запитване — Национална правна уредба, която позволява на юрисдикция, действаща като последна инстанция, да решава дела със съкратено изложение на мотивите“
I. Въведение
1.
В точка 51 от решение Consorzio (
2
) Съдът приема, че националните юрисдикции, действащи като последна инстанция (
3
), които решават да не отправят въпрос за тълкуване на правото на Съюза по реда на член 267, трета алинея ДФЕС, имат задължение да изложат причините, в светлината на хипотезите в решение CILFIT (
4
), за неотправяне на преюдициално запитване.
2.
Настоящият случай изисква от Съда да разясни допълнително това задължение, като се поставя въпросът дали национална юрисдикция, действаща като последна инстанция, винаги следва да посочва изрично такива причини да не отправя преюдициално запитване, дори когато националната правна уредба ѝ позволява да реши съответния вид дело със съкратено изложение на мотивите.
II. Главното производство и преюдициалното запитване
3.
A.M. e гражданин на трета страна (мароканец). Съпругата му и двете им ненавършили пълнолетие деца са нидерландски граждани.
4.
A.M. подава молба до компетентните органи за издаване на документ, удостоверяващ законното му пребиваване в Нидерландия. A.M. твърди, че има производно право на пребиваване по член 20 ДФЕС, както е признато в практиката на Съда, и по-специално в решение Chavez-Vilchez (
5
).
5.
С решение от 8 октомври 2019 г. Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (държавен секретар по въпросите на правосъдието и сигурността, Нидерландия, наричан по-нататък „държавният секретар“) отхвърля молбата на A.M. A.M. подава жалба по административен ред срещу това решение.
6.
С решение от 19 май 2020 г. държавният секретар отхвърля жалбата на A.M.
7.
A.M. обжалва това решение пред Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Утрехт, Нидерландия).
8.
С решение от 5 март 2021 г. (
6
) първоинстанционният съд отхвърля жалбата на A.M. като неоснователна. По-конкретно, този съд приема, с оглед на практиката на Съда, за правилно становището на държавния секретар, че A.M. няма производно право на пребиваване, тъй като има разрешение за пребиваване в Испания и децата му не са принудени да напуснат територията на Съюза.
9.
A.M. обжалва това решение пред Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Отдел по административни спорове към Държавния съвет, Нидерландия, наричан по-нататък „Държавният съвет“), който е юрисдикция, действаща като последна инстанция, и запитваща юрисдикция по настоящото дело.
10.
Съгласно акта за преюдициално запитване A.M. твърди, че по-долната инстанция е допуснала нарушение, като не е взела предвид довода му за необходимостта от преюдициално запитване до Съда, и иска запитващата юрисдикция да го отправи. Запитващата юрисдикция счита, че се прилага изключение от задължението за отправяне на преюдициално запитване, тъй като отговорът на въпроса на А.М. относно тълкуването на приложимото право на Съюза може да се извлече от практиката на Съда и съответно представлява „acte éclairé“.
11.
Запитващата юрисдикция обаче желае да отхвърли жалбата на A.M. с решение с обобщени мотиви, както предвижда член 91, параграф 2 от Vreemdelingenwet 2000 (Закон за чужденците от 2000 г., наричан по-нататък „Vw 2000“). Този закон позволява на запитващата юрисдикция да не обосновава защо не отправя преюдициално запитване до Съда. Запитващата юрисдикция обаче не е сигурна дали този закон не е в противоречие със задължението ѝ да изложи мотиви за неотправяне на преюдициално запитване съгласно правото на Съюза.
12.
Запитващата юрисдикция изтъква, че член 91, параграф 2 от Vw 2000 предоставя на Държавния съвет правомощието да ограничи решението си до извода, че повдигнатото възражение не може да доведе до отмяна на решението на по-долната инстанция, без да излага допълнителни мотиви за това. Разпоредбата гласи:
„Ако прецени, че изложеното оплакване не е основание за отмяна, [Raad van State (Държавен съвет), заседаващ в производство по обжалване] може да мотивира решението си само с тази констатация“.
13.
Във връзка с това запитващата юрисдикция посочва, че когато Държавният съвет упражнява правомощието си по член 91, параграф 2 от Vw 2000, в общия случай излага следната стандартна формулировка в решението си:
„Жалбата не води до отмяна на съдебното решение. Няма необходимост от излагане на допълнителни мотиви за тази констатация.
Жалбата не съдържа въпроси, на които трябва да се отговори в интерес на единството на правото, развитието на правото или съдебната защита като цяло (член 91, параграф 2 от Vw 2000)“.
14.
Запитващата юрисдикция посочва, че законодателят е въвел възможността за обжалване по дела относно имиграцията пред Държавния съвет, като едновременно с това го е оправомощил да постановява решения по тях със съкратено изложение на мотивите. На Държавния съвет е възложена задачата да решава въпроси, на които е необходимо да отговори в интерес на единството и развитието на правото и съдебната защита в техния общ смисъл. Правомощието за съкратено изложение на мотивите в случаите, в които такива въпроси не са поставени, гарантира качеството и практическата приложимост на тази система, защото позволява на Държавния съвет да решава ефективно голям брой жалби.
15.
Запитващата юрисдикция подчертава по-специално, че съкратеното изложение на мотивите се прилага само ако няма основание за отмяна на обжалваното решение, нито въпроси, изискващи преюдициално запитване. Допълнително отбелязва, че съкратеното изложение на мотивите не засяга правната защита на съответния чужденец, тъй като има пълно изложение на мотивите в първоинстанционното производство, а Държавният съвет се произнася след цялостно разглеждане по същество на жалбата дори ако това не се посочва в съкратеното изложение на мотивите.
16.
Запитващата юрисдикция счита, че правомощието за съкратено изложение на мотивите по член 91, параграф 2 от Vw 2000 отговаря на задължението за излагане на мотиви по член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) и член 6, параграф 1 от Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи (наричана по-нататък „ЕКПЧ“) (
7
). По-конкретно, запитващата юрисдикция извежда от практиката на Европейския съд по правата на човека (наричан по-нататък „ЕСПЧ“), че ако законът позволява на съд да се произнесе, без да мотивира допълнително решението си, преценката на искането за отправяне на преюдициално запитване е част от преценката на делото като цяло и съдът не е длъжен да излага отделни мотиви защо не отправя преюдициално запитване (
8
).
17.
Въпреки това запитващата юрисдикция поставя въпроса дали съкратеното изложение на мотивите е в съответствие с член 267, трета алинея ДФЕС във връзка с член 47 от Хартата, или на основание точка 51 от решение Consorzio трябва да обясни по-подробно защо не е длъжна да отправя преюдициално запитване, и по-специално дали трябва да посочи кое изключение от задължението за отправяне на преюдициално запитване се прилага и защо. Тази юрисдикция счита практиката си за съкратено изложение на мотивите за достатъчна, защото от нея имплицитно следва, че е налице някое от изключенията.
18.
При тези обстоятелства Raad van State (Държавен съвет) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 267, трета алинея [ДФЕС] във връзка с член 47, втора алинея от [Хартата] да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като съдържащата се в член 91, параграф 2 от [Vw 2000], съгласно която Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Отдел по административни спорове към Държавния съвет, Нидерландия), като национална юрисдикция, чиито решения не подлежат на обжалване, може по поставен въпрос за тълкуване на правото на Съюза, евентуално във връзка с изрично направено искане за отправяне на преюдициално запитване, да постанови решение със съкратено изложение на мотивите, без да посочва кое от трите изключения от задължението за отправяне на преюдициално запитване се прилага?“.
III. Производството пред Съда
19.
Пред Съда писмени становища представят A.M., нидерландското и финландското правителство, както и Европейската комисия.
20.
С решение на председателя на Съда от 24 юли 2024 г. настоящото дело е спряно до обявяването на решението на Съда по дело KUBERA (
9
). Производството пред Съда е възобновено на 18 октомври 2024 г.
21.
В съдебно заседание от 4 март 2025 г. са изслушани устните състезания на посочените заинтересовани страни, както и на германското и италианското правителство.
IV. Анализ
22.
Настоящото дело приканва Съда да разясни обхвата на задължението на националните юрисдикции, действащи като последна инстанция, за излагане на мотиви защо решават да не отправят до Съда преюдициален въпрос относно тълкуването на приложимо по делото право на Съюза.
23.
Тъй като Съдът сравнително отскоро приема, че такова задължение съществува според правото на Съюза, ще започна анализа си с кратко изложение на развитието и основните характеристики на относимата практика на Съда до момента (в раздел А). След това ще разгледам логиката на задължението за мотивиране от гледна точка на член 267 ДФЕС и член 47 от Хартата (в раздел Б). На тази база ще разгледам поставения в настоящото дело въпрос (в раздел В).
А.
Практиката на Съда
24.
Като начало, още от създаването на Европейския съюз (
10
), а и както е предвидено към настоящия момент в член 267, трета алинея ДФЕС, националните юрисдикции, действащи като последна инстанция, имат задължение за отправяне до Съда на преюдициални въпроси относно тълкуването и валидността на правото на Съюза, когато такива са повдигнати пред тях.
25.
Това задължение е резултат от избора на авторите на Договорите относно начина, по който да осигурят единство на правото на Съюза. Голям брой различни съдилища във всички понастоящем 27 държави членки действат като европейски съдилища, когато прилагат правото на Съюза (
11
). Това създава значителен риск различни съдии да могат да придадат различни значения на една и съща норма от правото на Съюза. Такъв риск съществува и във всяка вътрешна правна система на отделните държави членки, когато националният закон се прилага от различни съдилища. Така и преди да се присъединят към Съюза, държавите членки вече са имали методи за осигуряване на единството на правото в рамките на съдебните си системи, които по един или друг процесуален ред са възлагани на най-висшите им юрисдикции (
12
). Като въвежда задължението им да искат от Съда тълкуване на правото на Съюза, член 267 ДФЕС включва тези юрисдикции, действащи като последна инстанция, в задачата за осигуряване на единството на правото на Съюза. Както признава Съдът, задължението по член 267, трета алинея ДФЕС е конкретно създадено, за да предотврати установяването в която и да е държава членка на национална съдебна практика, която не е в съответствие с разпоредбите на правото на Съюза (
13
).
26.
Независимо от това от самото начало юрисдикциите от последна инстанция не са имали задължение, произтичащо от Договорите, да отправят преюдициално запитване във всеки един случай, а само когато въпросът относно тълкуването на правото на Съюза е „повдигнат“ пред тях. Въпросът ще бъде „повдигнат“, ако юрисдикцията счете, че е относим и изисква тълкуване. Ето защо, дори ако страна в производството повдигне въпрос, свързан с правото на Съюза, това не означава, че той е „повдигнат“ по смисъла на член 267, трета алинея ДФЕС (
14
).
27.
Изначално, в решение CILFIT, Съдът разяснява в кои хипотези национална юрисдикция, дори и действаща като последна инстанция, не е задължена да отправи преюдициално запитване (
15
). Въпреки че често се казва, че в тази си практика Съдът е въвел някои „изключения“ от иначе безусловното задължение за отправяне на преюдициално запитване (
16
), според мен тези „изключения“ не са нищо повече от разяснение за смисъла на изискването въпрос относно правото на Съюза да бъде „повдигнат“ пред националната юрисдикция, така че да бъде отправен като преюдициално запитване до Съда. Така тези „изключения“ само обясняват хипотезите, в които национална юрисдикция, действаща като последна инстанция, може да счита, че пред нея няма „повдигнат“ въпрос относно правото на Съюза.
28.
В решение Consorzio Съдът обобщава дадените в решение CILFIT хипотези по следния начин: „Съгласно постоянната практика на Съда национална юрисдикция, чиито решения не подлежат на обжалване съгласно националното право, би могла да бъде освободена от това задължение [за отправяне на преюдициално запитване] само ако установи, че повдигнатият въпрос е ирелевантен или че разглежданата разпоредба от правото на Съюза вече е била предмет на тълкуване от Съда, или че правилното тълкуване на правото на Съюза е толкова очевидно, че не оставя място за каквото и да е основателно съмнение“ (
17
).
29.
Първата хипотеза се различава от останалите две поради това, че националната юрисдикция, действаща като последна инстанция, не просто е освободена от задължението да отправи преюдициално запитване, а изобщо не може да отправи такова, щом отговорът на въпроса не е релевантен за решаването на разглеждания от нея спор. Всъщност е безспорно, че Съдът може да се произнася преюдициално само ако отговорът може да послужи на запитващата юрисдикция да реши висящото пред нея дело (
18
). Така, ако правото на Съюза не е релевантно за решаването на спора, Съдът няма компетентност да го тълкува. От гледна точка на националната юрисдикция, действаща като последна инстанция, която преценява дали е задължена да отправи преюдициално запитване, когато от някоя страна е повдигнат въпрос на правото на Съюза, но юрисдикцията счита, че той е ирелевантен за решаването на спора, този въпрос не е „повдигнат“ по смисъла на член 267, трета алинея ДФЕС.
30.
Другите две хипотези могат да бъдат разбирани като случаи, в които правото на Съюза е релевантно за спора пред националната юрисдикция, действаща като последна инстанция, но няма основателно съмнение за правилното му прилагане, поради което не е необходимо да бъде отправяно преюдициално запитване. В първия случай приложимото право на Съюза може вече да е било разяснено от Съда в достатъчна степен, за да няма съмнение как да бъде приложено от юрисдикцията от последна инстанция по делото пред нея. Тази хипотеза обичайно се обозначава като „acte éclairé“ (
19
). Във втория случай, дори Съдът все още да не е правил релевантно тълкуване на приложимата разпоредба от правото на Съюза, самата разпоредба може да е толкова ясна, че да не оставя основателно съмнение за правилното ѝ тълкуване. Това обичайно се обозначава като „acte clair“ (
20
).
31.
Практическата трудност възниква от това, че извършването на преценка дали приложимото право на Съюза, независимо дали Съдът вече го е тълкувал в практиката си, не оставя основателно съмнение за правилното му приложение към конкретна съвкупност от факти, не е научна задача, която може да следва точни правила. В решение CILFIT Съдът разяснява, че преди да стигне до извода, че няма основателно съмнение относно правилното тълкуване и прилагане на разпоредбата към разглежданото дело, националната юрисдикция, действаща като последна инстанция, трябва да се убеди, че отговорът е също толкова очевиден за юрисдикциите от последна инстанция на другите държави членки и за Съда (
21
).
32.
Същността на анализа, който юрисдикциите от последна инстанция трябва да приложат, се състои в това задължително да се убедят, че не може да има различно тълкуване на същата норма от правото на Съюза в други държави членки или от Съда. В такъв случай няма проблем с единството на правото на Съюза. Според мен този анализ следва да се прилага както в хипотезата „acte éclairé“, така и в хипотезата „acte clair“. В първата хипотеза юрисдикцията от последна инстанция трябва да се убеди, че съществуващата съдебна практика наистина би била приложена по същия начин към конкретното положение и от юрисдикциите от последна инстанция на други държави членки. Конкретно в настоящия случай запитващата юрисдикция следва да си отговори на въпроса дали единственото възможно тълкуване на решение Chavez-Vilchez означава, че A.M. не разполага с производно право на пребиваване, защото има разрешение за пребиваване в Испания, поради което децата му не са принудени да напуснат територията на Съюза дори да се наложи да напуснат Нидерландия.
33.
Що се отнася до хипотезата „acte clair“, в решение CILFIT Съдът излага няколко критерия, които националните юрисдикции, действащи като последна инстанция, трябва да отчитат (
22
). Тези критерии често са критикувани през изминалите повече от 40 години от решение CILFIT (
23
).
34.
Дори ако може да бъде споделено разбирането, че при буквално прилагане на критериите от решение CILFIT „възможността човек да се натъкне на положение, при което „действително“ е налице „acte clair“ […] e горе-долу колкото да срещне еднорог“ (
24
), основната цел на изброяването на тези критерии е да се подчертае вниманието, което националните юрисдикции, действащи като последна инстанция, трябва да отдадат на въпроса, преди да вземат решение да не отправят преюдициално запитване. С оглед на това Съдът обяснява, че юрисдикциите от последна инстанция „имат задължение да преценяват на своя собствена отговорност, по независим начин и с цялото необходимо внимание дали се намират в някоя от хипотезите, които им позволяват да не отправят до Съда повдигнат пред тях въпрос относно тълкуване на правото на Съюза“ (
25
).
35.
В решение Consorzio Съдът потвърждава, че национална юрисдикция, действаща като последна инстанция, може да се освободи от задължението за отправяне на преюдициално запитване само в една от трите хипотези в решение CILFIT (
26
). Съдът също така припомня, че задачата да реши дали въпросът относно тълкуването на правото на Съюза не е бил „повдигнат“ пред юрисдикцията от последна инстанция, в крайна сметка е решение, което само самата тази юрисдикция може да вземе, ясно съзнавайки възможните последици за еднаквото тълкуване на правото на Съюза навсякъде в него (
27
).
36.
Новото в решение Consorzio е, че в точка 51 от него Съдът добавя друго задължение на националните юрисдикции, действащи като последна инстанция, което не е споменато в решение CILFIT и следващите го решения: задължението на тези юрисдикции да изложат мотивите, поради които считат, че една от хипотезите в решение CILFIT ги освобождава от задължението за отправяне на преюдициално запитване (наричано по-нататък „задължението за мотивиране“) (
28
).
37.
Следва да се цитира тази точка от решение Consorzio, тъй като настоящият случай изисква тълкуване на обхвата на задължението за мотивиране: „от системата, въведена с член 267 ДФЕС във връзка с член 47, втора алинея от Хартата, следва, че когато национална юрисдикция, чиито решения не подлежат на обжалване съгласно националното право, счита, че е освободена от предвиденото в член 267, трета алинея ДФЕС задължение да сезира Съда с преюдициално запитване, тъй като се намира в някоя от трите хипотези, посочени в [решение CILFIT], от мотивите на решението ѝ трябва да става ясно било че повдигнатият въпрос относно правото на Съюза е ирелевантен за решаването на спора, било че тълкуването на съответната разпоредба от правото на Съюза се основава на практиката на Съда, било — ако такава практика липсва — че тълкуването на правото на Съюза е толкова очевидно за националната юрисдикция, действаща като последна инстанция, че не оставя място за никакво основателно съмнение“ (
29
).
38.
В решение KUBERA от Съда е поискано да тълкува задължението за мотивиране за пръв път след решение Consorzio. След като приема, че конкретен вид производство по допускане на ревизионна жалба не освобождава националната юрисдикция, действаща като последна инстанция, от преценката дали има задължение да отправи преюдициално запитване, Съдът потвърждава задължението за мотивиране, както е описано в точка 51 от решение Consorzio. Съдът обаче не разяснява допълнително обхвата на това задължение (
30
).
39.
Следователно съдебната практика към настоящия момент изисква националните юрисдикции, действащи като последна инстанция, да излагат мотиви съобразно хипотезите в решение CILFIT защо решават да не отправят преюдициално запитване до Съда. Според мен излагането на такива мотиви изисква обосноваване по същество защо правото на Съюза не е релевантно по делото или защо съществуващата практика на Съда предлага решение при обстоятелствата в конкретния случай, или защо юрисдикцията от последна инстанция счита, че юрисдикциите в други държави членки не биха могли да стигнат до различно тълкуване. С други думи, не е достатъчно само да се посочи някоя от трите хипотези в решение CILFIT, а юрисдикцията трябва да обясни защо е налице такава хипотеза.
40.
Настоящият случай повдига въпроса дали такова изрично мотивиране е необходимо и тогава, когато национална правна уредба позволява на юрисдикциите да решават даден вид дела със съкратено изложение на мотивите.
41.
Считам, че за да отговоря на този въпрос, трябва да разгледам обосновките на задължението за мотивиране, което имат националните юрисдикции, действащи като последна инстанция.
Б.
Логиката на задължението за мотивиране
1. Обосновка от гледна точка на член 267 ДФЕС
42.
Припомням, че като задължава националните юрисдикции, действащи като последна инстанция, да отправят до Съда преюдициални запитвания относно тълкуването на правото на Съюза, член 267 ДФЕС цели осигуряване на единството на правото на Съюза във всички държави членки (
31
).
43.
Така член 267, трета алинея ДФЕС налага задължението за отправяне на преюдициално запитване на националните юрисдикции, действащи като последна инстанция, в защита на обществения интерес. Именно по тази причина същата разпоредба от Договора не създава съответно право на частноправните субекти да изискват от юрисдикцията, действаща като последна инстанция, да отправи преюдициално запитване (
32
). Действително, Съдът последователно поддържа, че страните по делото нямат право да искат отправяне на преюдициално запитване (
33
).
44.
След като частноправните субекти нямат право да искат преюдициално запитване по член 267 ДФЕС, задължението за излагане на мотиви не може да бъде обосновано на това основание (
34
).
45.
В това отношение германското правителство посочва, че излагането на мотиви защо не се отправя преюдициално запитване, преследва двояка цел. Първо, то цели да гарантира, че националните юрисдикции, действащи като последна инстанция, се съобразяват със задължението, което имат по член 267, трета алинея ДФЕС да отправят преюдициално запитване; задължението е изцяло обективно и не предоставя субективно право на преюдициално решение. Второ, мотивирането позволява на страните да разберат защо националната юрисдикция не е отправила преюдициално запитване до Съда; това обаче не произтича от член 267 ДФЕС, а е израз на правото на справедлив съдебен процес.
46.
Съгласна съм с тази позиция. Така, съгласно логиката на обществения интерес, която може да се свърже с член 267 ДФЕС, обосновката на задължението за мотивиране е, че то осигурява внимателна и надлежна проверка от национална юрисдикция, действаща като последна инстанция, на основанията, които може да я освободят от задължението ѝ за отправяне на преюдициално запитване.
47.
По тази причина според мен новото — или поне ново от гледна точка на правото на Съюза (
35
) — задължение за мотивиране, възложено с решение Consorzio на националните юрисдикции, действащи като последна инстанция, е подходящ инструмент, който гарантира, че тези юрисдикции преценяват правилно необходимостта от отправяне на преюдициално запитване, като така допринасят за единството на правото на Съюза.
48.
Такова задължение за мотивиране компенсира трудностите при определяне на прости правила, посочващи кога националните юрисдикции, действащи като последна инстанция, са освободени от задължението да отправят преюдициално запитване. Едва ли има юрист, на когото да не се е случвало собствените му съображения често да се избистрят и дори понякога да се променят при разясняване пред другите на това, което счита за правилно разбиране на правото. По същия начин задължението да изложат мотивите си, поради които не отправят преюдициално запитване, изправя националните юрисдикции, действащи като последна инстанция, пред необходимостта да потвърдят или изменят позицията си относно правилното прилагане на правото на Съюза по конкретното дело.
49.
Разбира се, грешки в преценката остават възможни. Въпреки това, ако национална юрисдикция, действаща като последна инстанция, разясни в достатъчна степен причините, поради които не отправя преюдициално запитване, тя може да се освободи от отговорност, включително отговорността в съответствие с решение Köbler (
36
).
50.
В обобщение, логиката на задължението за мотивиране от гледна точка на член 267, трета алинея ДФЕС е националната юрисдикция, действаща като последна инстанция, сериозно да разгледа дали пред нея стои дискусионен въпрос относно тълкуването на правото на Съюза по делото, като така допринесе за единството на правото на Съюза.
2. Обосновка от гледна точка на член 47 от Хартата
51.
Член 47, втора алинея от Хартата гарантира основното право на справедлив съдебен процес. Съгласно практиката на Съда зачитането на това право изисква по-специално всяко съдебно решение да е мотивирано. Това позволява на страната да разбере защо е постановено решението, и да използва подходящ способ за защита (
37
).
52.
Съгласно Разясненията относно Хартата член 47, втора алинея от Хартата съответства на член 6, параграф 1 от ЕКПЧ. В това отношение практиката на ЕСПЧ, посочена от заинтересованите страни пред Съда, е релевантна за разбирането на логиката на задължението за мотивиране от гледна точка на член 47 от Хартата.
53.
В своята практика по член 6, параграф 1 от ЕКПЧ ЕСПЧ ясно обяснява, че правото на мотивирано решение защитава частноправния субект от произвол, като позволява на страните да разберат постановеното съдебно решение. Освен това мотивите служат и за да се докаже на страните, че са били изслушани, като така спомагат за по-добро приемане на съдебното решение от тяхна страна (
38
). Тъй като възможността националните юрисдикции, действащи като последна инстанция, да откажат да отправят до Съда преюдициални въпроси относно тълкуването на правото на Съюза, е ограничена само до хипотезите в решение CILFIT, ЕСПЧ счита, че именно в този контекст тези юрисдикции трябва да изложат мотивите си защо приемат за ненужно да отправят преюдициално запитване (
39
).
54.
Както по член 6, параграф 1 от ЕКПЧ, така и по член 47, втора алинея от Хартата, на задължението на националните юрисдикции, действащи като последна инстанция, да мотивират с оглед на хипотезите в решение CILFIT решенията си да не отправят преюдициално запитване, съответства субективно право на страната, състоящо се по същество в правото ѝ да разбере защо по делото законът е приложен по определен начин, без да се отправя преюдициално запитване.
55.
Важно е да се отбележи, че такова право да се разберат мотивите да не бъде отправено преюдициално запитване с оглед на хипотезите в решение CILFIT, следва да се счита за съществуващо във всяко положение, включващо възможно прилагане на правото на Съюза, независимо дали дадена страна е направила искане за отправяне на преюдициално запитване. Това право е различно от правото да бъде отправен преюдициален въпрос до Съда, каквото страната няма нито по член 267 ДФЕС, нито по член 47 от Хартата. Отнася се по-скоро за правото да се получи обяснение защо е взето решение да не се отправя преюдициално запитване, което страната има на основание член 47 от Хартата.
56.
До момента практиката на ЕСПЧ по член 6, параграф 1 от ЕКПЧ е по случаи, в които някоя страна е направила искане за отправяне на преюдициално запитване. Обстоятелството, че тези дела са били решени в такъв контекст, обаче не изключва приложимостта на тази съдебна практика и към положения, които са свързани с правото на Съюза в конкретния случай, но никоя страна не е направила искане за отправяне на преюдициално запитване.
57.
Във всеки случай, задължението да се отправи преюдициално запитване по член 267 ДФЕС, не зависи от искане за отправяне на преюдициално запитване от дадена страна. Поради това, на основание член 47 от Хартата, юрисдикцията от последна инстанция дължи разяснение на страните защо не е отправила преюдициално запитване, дори и никоя страна да не е направила искане за такова запитване (
40
).
58.
В обобщение, логиката на задължението за мотивиране от гледна точка на член 47, втора алинея от Хартата е осигуряване на възможност на страната да разбере мотивите за решението, включително в частта му за неотправяне на преюдициално запитване, което гарантира правото ѝ на справедлив съдебен процес.
59.
От изложеното следва, че обосновките за възлагането на задължението за мотивиране на юрисдикциите от последна инстанция са различни съгласно член 267 ДФЕС и член 47 от Хартата. За разлика от логиката от гледна точка на член 267 ДФЕС, която произтича от обективни съображения, логиката от гледна точка на член 47 от Хартата произтича от субективни съображения, които имат за цел да осигурят субективното право на страна в производството.
60.
Предвид различните обосновки, възможни са различни изводи относно необходимия обхват на мотивите.
В.
Задължението за мотивиране и съкратеното изложение на мотивите
61.
Припомням, че решения Consorzio и KUBERA потвърждават съществуването на задължение на юрисдикциите от последна инстанция да излагат мотиви по същество защо не са отправили преюдициално запитване. Такива мотиви трябва да позволяват да се разбере коя от хипотезите в решение CILFIT юрисдикцията приема за приложима и защо.
62.
Трябва ли тези съображения винаги да са изрични, или е възможно съкратено изложение на мотивите?
63.
Оправомощаването на юрисдикциите от националната правна уредба да решават дела със съкратено изложение на мотивите, също има обосновка. Както посочват запитващата юрисдикция и нидерландското правителство, съкратеното изложение на мотиви по случаи като в настоящото производство е необходим компромис, за да може да бъде въведено обжалване по дела относно имиграцията. Цялостно задължение за излагане на мотиви би разстроило създаденото от националния законодател равновесие на системата, изразяващо се в предоставянето на правна защита на частноправните субекти чрез въвеждането на производство по обжалване по дела относно имиграцията, от една страна, и възможността да се направи съкратено изложение на мотивите, за да не се допусне парализиране на дейността на съдебната система, от друга страна (
41
).
64.
Ето защо за отговора на повдигнатия в настоящото производство въпрос се изисква претегляне на интересите националните правни системи да разполагат с възможност за съкратено изложение на мотивите, и на интересите, произтичащи от правото на Съюза, националните юрисдикции, действащи като последна инстанция, да мотивират решенията си да не отправят преюдициално запитване.
65.
В раздел Б разясних, че логиката на задължението за мотивиране е различна по член 267 ДФЕС и по член 47 от Хартата. Ако от едната страна на везната поставим обосновките на съкратеното изложение на мотивите, а от другата — на задължението за мотивиране по член 267 ДФЕС, резултатът от претеглянето може да е различен в сравнение с това от едната страна на везната да поставим обосновките на съкратеното изложение на мотивите, а от другата — обосновката на задължението за мотивиране по член 47 на Хартата.
66.
В това отношение общественият интерес от осигуряването на единството на правото на Съюза, който обосновава задължението за мотивиране по член 267 ДФЕС, може да бъде защитен, ако националната юрисдикция, действаща като последна инстанция, е взела предвид хипотезите в решение CILFIT, дори да не е изложила мотиви за решението да не отправя преюдициално запитване. За гарантиране на обществения интерес е необходимо юрисдикцията сериозно да разгледа хипотезите в решение CILFIT, а не страните в производството да разберат съображенията на тази юрисдикция. Поради това член 267 ДФЕС допуска съкратено изложение на мотивите.
67.
Обратно, ако мотивите защо не отправя преюдициално запитване, не са поне имплицитно включени в решението на националната юрисдикция, действаща като последна инстанция, в степен, която е достатъчна, така че страните в производството да могат да разберат извода в решението, то интересът, който обосновава задължението за мотивиране по член 47 от Хартата, няма да е удовлетворен.
68.
Така, с оглед на член 47, втора алинея от Хартата, следва да има някакво мотивиране, дори и само имплицитно. Това не изключва автоматично съкратеното изложение на мотивите, стига то да е достатъчно, за да разберат страните защо юрисдикцията не отправя преюдициално запитване.
69.
Кое съкратено изложение на мотивите е достатъчно съгласно член 47 от Хартата?
70.
От практиката на Съда и ЕСПЧ следва, че преценката дали дадени мотиви са достатъчни, зависи от обстоятелствата по конкретното дело.
71.
Според Съда обхватът на задължението за мотивиране може да варира в зависимост от естеството на решението и трябва да се преценява с оглед на производството, разглеждано в неговата цялост, и на съвкупността от релевантни обстоятелства (
42
).
72.
Такъв извод следва и от практиката на ЕСПЧ (
43
). Този съд приема, че в зависимост от обстоятелствата, съгласно член 6, параграф 1 от ЕКПЧ е допустимо юрисдикцията от последна инстанция да постанови решение със съкратено изложение на мотивите, ако например причините за отказа да се отправи преюдициално запитване, са имплицитни или могат да бъдат изведени от други части на решението (
44
).
73.
По-конкретно, в решение Baydar (
45
) ЕСПЧ не открива нарушение на член 6, параграф 1 от ЕКПЧ по отношение на съкратено изложение на мотивите от Hoge Raad (Върховен съд, Нидерландия). ЕСПЧ приема, че в контекста на ускореното производство, предвидено в приложимото нидерландско законодателство (
46
), когато касационна жалба е отхвърлена със съкратено изложение на мотивите, а от обстоятелствата по делото е ясно, че решението не е произволно или очевидно необосновано, това принципно не е проблем от гледна точка на член 6, параграф 1 от ЕКПЧ. ЕСПЧ приема, че разглежданото решение не е произволно или необосновано, тъй като Hoge Raad (Върховен съд) надлежно е изследвал писмените основания за обжалване на жалбоподателя, наред с консултативното становище на генералния адвокат и писмения отговор на жалбоподателя на становището.
74.
В решение Harisch (
47
) ЕСПЧ постановява, че съкратеното изложение на мотивите от Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия) не нарушава член 6, параграф 1 от ЕКПЧ. ЕСПЧ приема, че след като по-долната инстанция е представила подробни мотиви относно отказа да отправи преюдициално запитване, жалбоподателят е могъл да разбере решението на Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд). Съответно, отчитайки целта на задължението за излагане на мотиви по член 6 от ЕКПЧ и разглеждайки производството в неговата цялост, ЕСПЧ приема, че с оглед на обстоятелствата по делото отказът да се отправи преюдициално запитване, е достатъчно мотивиран.
75.
В обобщение, от разгледаната практика на ЕСПЧ по член 6, параграф 1 от ЕКПЧ следва, че невинаги се изисква изрично и конкретно изложение в решението на юрисдикция, действаща като последна инстанция, на мотиви за неотправяне на преюдициално запитване. По силата на решения като Baydar и Harisch съдебната практика, изглежда, приема възможността за съкратено изложение на мотивите от юрисдикциите, действащи като последна инстанция. Такива мотиви са възможни, ако с оглед на обстоятелствата по конкретното дело на страните е гарантирано изслушване и могат да разберат защо тяхното искане за отправяне на преюдициално запитване е отхвърлено.
76.
Според мен този извод може да се приложи и към тълкуването на член 47 от Хартата. Както сочи финландското правителство, съгласно тази разпоредба необходимият обхват на мотивите не може да бъде определен предварително, тъй като всяко дело е различно (
48
).
77.
В това отношение, националното законодателство не може да наложи съкратеното изложение на мотиви, но може да оправомощи националните юрисдикции да го използват. Националната юрисдикция, действаща като последна инстанция, трябва да има правото да прецени във всеки отделен случай дали съкратено изложение на мотивите е достатъчно.
78.
Националното законодателство в настоящия случай, изглежда, удовлетворява тези изисквания. По тази причина юрисдикцията от последна инстанция следва да преценява, като вземе предвид всички релевантни обстоятелства, във всеки отделен случай дали стандартната формулировка на съкратеното изложение на мотивите по дела относно имиграцията е достатъчна, или са необходими по-обстойни мотиви, за да може страната да разбере защо юрисдикцията не отправя преюдициално запитване.
79.
Ако например национална юрисдикция, действаща като последна инстанция, възприема крайния извод и мотивите на по-долната инстанция, тогава съкратено изложение на мотивите, следващо стандартна формулировка като тази, използвана в практиката на запитващата юрисдикция, може да е достатъчно. Такъв ще е случаят, ако от формулировката се подразбира, че решението на по-долната инстанция в достатъчна степен разяснява защо за решаването на разглежданото дело правото на Съюза не е релевантно или как правото на Съюза вече е изяснено в практиката на Съда, или, в случай че няма такава практика, правилното му прилагане не оставя никакво основателно съмнение.
80.
Ако обаче националната юрисдикция, действаща като последна инстанция, възприеме крайния извод, но не и мотивите на по-долната инстанция или ако те не сочат възможните причини да не се отправи преюдициално запитване, тогава юрисдикцията от последна инстанция не може да се основе на такава стандартна формулировка, а следва да изложи позицията си изрично.
81.
Заинтересованите страни в производството пред Съда допълнително поставят въпроса дали е достатъчно юрисдикцията от последна инстанция да се ограничи само с посочване на една от трите хипотези в решение CILFIT.
82.
От изложеното дотук следва, че посочването единствено коя хипотеза в решение CILFIT е приложила юрисдикцията при решението си да не отправя преюдициално запитване, не е достатъчно само по себе си. Страната трябва да може да разбере защо тази хипотеза е счетена за приложима. От друга страна, ако пък от мотивите по същество е видно в коя хипотеза може да попада решението на юрисдикцията да не отправя преюдициално запитване, то тогава изричното посочване на хипотезата в решение CILFIT изобщо не е необходимо.
83.
В обобщение, член 267 ДФЕС във връзка с член 47 от Хартата допуска съкратено изложение на мотивите, при условие че страните разбират защо юрисдикцията от последна инстанция е решила да не отправя преюдициално запитване с оглед на хипотезите в решение CILFIT.
84.
Юрисдикцията от последна инстанция, включително запитващата юрисдикция по настоящото дело, следва да прецени дали съкратено изложение на мотивите е достатъчно, или обстоятелствата по делото налагат допълнителни мотиви.
V. Заключение
85.
С оглед на всички гореизложени съображения предлагам на Съда да отговори на поставения от Raad van State (Държавен съвет, Нидерландия) преюдициален въпрос, както следва:
„Член 267, трета алинея ДФЕС във връзка с член 47, втора алинея от Хартата допуска национална правна уредба като съдържащата се в член 91, параграф 2 от Vw 2000, съгласно която Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Отдел по административни спорове към Държавния съвет) — като национална юрисдикция, чиито решения не подлежат на обжалване — може по поставен въпрос за тълкуване на правото на Съюза, евентуално във връзка с изрично направено искане за отправяне на преюдициално запитване, да постанови решение със съкратено изложение на мотивите, без да посочва кое от трите изключения от задължението за отправяне на преюдициално запитване се прилага, при условие че това съкратено изложение на мотивите позволява на страните да разберат причините, поради които тази юрисдикция е решила да не отправя до Съда преюдициално запитване за тълкуване на правото на Съюза“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
(
2
)	Решение от 6 октомври 2021 г., Consorzio Italian Management и Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, наричано по-нататък „решение Consorzio“).
(
3
)	С използваните изрази „национални юрисдикции, действащи като последна инстанция“ или „юрисдикции от последна инстанция“ обозначавам юрисдикциите на държавите членки, адресати на член 267, трета алинея ДФЕС. Тази разпоредба посочва „национална юрисдикция на дадена държава, чиито решения не подлежат на обжалване съгласно националното право“.
(
4
)	Вж. решение от 6 октомври 1982 г., Cilfit и др. (283/81, EU:C:1982:335, по-конкретно т. 9—21, наричано по-нататък „решение CILFIT“). Вж. още точки 27—34 и по-конкретно точка 28 от настоящото заключение.
(
5
)	Решение от 10 май 2017 г., Chavez-Vilchez и др. (C‑133/15, EU:C:2017:354, наричано по-нататък „решение Chavez-Vilchez“).
(
6
)	NL:RBDHA:2021:15503 (прочетено с помощта на машинен превод).
(
7
)	Във връзка с това запитващата юрисдикция посочва свое решение от 5 март 2015 г. (NL:RVS:2015:785), в което приема, че член 91, параграф 2 от Vw 2000 не противоречи на член 47 от Хартата и на член 6, параграф 1 от ЕКПЧ във връзка с член 13 от ЕКПЧ, както и свое решение от 3 април 2019 г. (NL:RVS:2019:1060) в подкрепа на предходното решение, в което законовата разпоредба е разгледана по-детайлно.
(
8
)	Запитващата юрисдикция цитира по-конкретно решения на ЕСПЧ от 24 април 2018 г., Baydar с/у Нидерландия (CE:ECHR:2018:0424JUD005538514, наричано по-нататък „решение Baydar), и от 11 април 2019 г., Harisch с/у Германия (CE:ECHR:2019:0411JUD005005316, наричано по-нататък „решение Harisch“).
(
9
)	Решение от 15 октомври 2024 г. (C‑144/23, EU:C:2024:881, наричано по-нататък „решение KUBERA“).
(
10
)	Вж. предишния член 177, трета алинея от Договора за ЕИО и предишния член 234, трета алинея ЕО; но вж. член 41 ВС, който не е предвиждал преюдициални произнасяния по същия начин. По силата на член 106а AE член 267 ДФЕС се прилага и за Договора за Евратом.
(
11
)	Вж. в това отношение решение от 27 февруари 2018 г., Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, т. 32 и 33).
(
12
)	В това отношение генерален адвокат Capotorti отбелязва в заключението си по дело CILFIT (283/81, EU:C:1982:267; 1982 ECR 3432, по-конкретно стр. 3440), че „юрисдикциите, действащи като последна инстанция, приемат окончателни решения, които не могат да се изменят и които могат да влияят на насоките в по-долните юрисдикции в същата държава. С други думи, „твърдото ядро“ на националната съдебна практика е съставено от решенията, постановени от юрисдикциите, действащи като последна инстанция“.
(
13
)	Вж. например решение от 24 май 1977 г., Hoffmann‑La Roche (107/76, EU:C:1977:89, т. 5), възпроизведено в много съдебни актове, най-скоро в решение KUBERA, точка 35.
(
14
)	Съдът вече е разяснил това в решение CILFIT, точка 9. Вж. още решения от 10 януари 2006 г., IATA и ELFAA (C‑344/04, EU:C:2006:10, т. 28), и Consorzio, точка 54.
(
15
)	Вж. решение CILFIT, по-конкретно точки 10—21. Съдът още преди това обаче установява някои хипотези, в които национална юрисдикция, действаща като последна инстанция, е освободена от задължението за отправяне на преюдициално запитване, в решение от 27 март 1963 г., Da Costa и др. (28/62—30/62, EU:C:1963:6; 1963 ECR 31, по-конкретно стр. 38), в което приема, че „авторитетният характер на вече дадено от Съда тълкуване по член 177 [понастоящем член 267 ДФЕС] може да лиши задължението [за отправяне на преюдициално запитване] от неговата цел и така да го изпразни от съдържание“.
(
16
)	Самият Съд понякога използва термина „изключения“. Вж. например решения от 5 април 2016 г., PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, т. 32), и KUBERA, точки 55—58, 63 и 64. В решение Consorzio обаче Съдът използва термина „хипотези“, в които национална юрисдикция, действаща като последна инстанция, може да не отправи преюдициално запитване (вж. т. 39, 50, 51, 57 и 58 от това решение), и запазва този термин, когато се позовава впоследствие на това решение (вж. например решение KUBERA, т. 37, 38 и 62).
(
17
)	Решение Consorzio, точка 33.
(
18
)	Като скорошен пример вж. решение от 21 март 2023 г., Mercedes-Benz Group (Отговорност на производителите на превозни средства, оборудвани с измервателно-коригиращи устройства) (C‑100/21, EU:C:2023:229, по-конкретно т. 53—55), в което Съдът обявява въпрос за недопустим, защото запитващата юрисдикция не е обяснила защо исканото тълкуване на правото на Съюза е необходимо, за да може да реши спора, с който е сезирана.
(
19
)	Вж. решение Consorzio, точка 36 и цитираната съдебна практика. Това е хипотезата, вече призната от Съда през 1963 г. в решениe Da Costa (вж. бележка под линия 15 от настоящото заключение).
(
20
)	Вж. решение Consorzio, точка 39 и цитираната съдебна практика. Тази хипотеза е призната за пръв път от Съда в решение CILFIT.
(
21
)	Вж. решение CILFIT, точка 16. Референцията към юрисдикции, действащи като последна инстанция, а не само към юрисдикциите на други държави членки е добавена в решение Consorzio, точка 40.
(
22
)	В решение CILFIT Съдът обяснява, че преди да приеме, че няма никакво основателно съмнение за правилното прилагане на разпоредба от правото на Съюза, национална юрисдикция, действаща като последна инстанция, трябва да отчете специфичните характеристики на правото на Съюза и особените трудности, свързани с неговото тълкуване (като например, че е съставено на множество езици, всичките еднакво автентични, или че си служи с понятия, които може да имат различно съдържание от същите понятия, използвани в националните правни системи), и да обърне внимание на риска от отклонения в съдебната практика в рамките на Европейския съюз. Вж. точки 16—21 от това решение.
(
23
)	В това число и от редица генерални адвокати, както генерален адвокат Bobek описва в заключението си по дело Consorzio (C‑561/19, EU:C:2021:291, т. 100—103).
(
24
)	Каквото e добилото популярност описание на генерален адвокат Wahl в заключението му по съединени дела X и van Dijk (C‑72/14 и C‑197/14, EU:C:2015:319, т. 62).
(
25
)	Решение Consorzio, точка 50 и цитираната съдебна практика.
(
26
)	За подробно обсъждане вж. например Broberg, M., N. Fenger. If You Love Somebody Set Them Free: On the Court of Justice’s Revision of the Acte Clair Doctrine. — Common Market Law Review, 2022, vol. 59(3), p. 711; Cecchetti, L., D. Gallo. The Unwritten Exceptions to the Duty to Refer After Consorzio Italian Management II: “CILFIT Strategy” 2.0 and its Loopholes. — Review of European Administrative Law, 2022, vol. 15(3), p. 29; Maher, I. The CILFIT Criteria Clarified and Extended For National Courts of Last Resort under Art. 267 TFEU. — European Papers, 2022, vol. 7(1), p. 265; Millet, F.‑X. Cilfit Still Fits — ECJ 6 October 2021, Case C‑561/19, Consorzio Italian Management. — European Constitutional Law Review, 2022, vol. 18(3), p. 533; Petrić, D. How To Make a Unicorn Or ‘There Never Was An “Acte Clair” in EU Law’: Some Remarks About Case C‑561/19 Consorzio Italian Management. — Croatian Yearbook of European Law and Policy, 2021, vol. 17, p. 307.
(
27
)	Въпросът дали това решение е или трябва да бъде субективно решение на националната юрисдикция, отчитащо нуждите на конкретния случай, или по-обективно, отчитащо интереса за еднаквото прилагане на правото на Съюза, е разгледан от генерален адвокат Bobek в заключението му по дело Consorzio (C‑561/19, EU:C:2021:291, т. 69—87).
(
28
)	Още преди решение Consorzio генерален адвокат Bot счита, че решение CILFIT възлага задължение за излагане на мотиви, когато юрисдикциите от последна инстанция се въздържат да отправят преюдициални запитвания до Съда. Вж. заключението на генерален адвокат Bot по дело Ferreira da Silva e Brito и др. (C‑160/14, EU:C:2015:390, т. 90 и 94).
(
29
)	Решение Consorzio, точка 51.
(
30
)	Съдът разглежда задължението за мотивиране в точки 61—65 от решение KUBERA и постановява, че когато национална юрисдикция, действаща като последна инстанция, отхвърля молба за допускане на ревизионно обжалване, включваща искане за отправяне на преюдициално запитване до Съда по въпрос относно правото на Съюза, това решение трябва да отговаря на изискването за мотивиране, установено в точка 51 от решение Consorzio.
(
31
)	Вж. във връзка с това цитираната съдебна практика в бележка под линия 13 от настоящото заключение.
(
32
)	Липсата на такова право обаче не значи, че частноправните субекти, които са страни в производството пред националните юрисдикции, нямат правен интерес от изпълнението на задължението за отправяне на преюдициално запитване. При обжалване пред национална юрисдикция, действаща като последна инстанция, те може да имат известни оправдани очаквания, че ще бъде отправено преюдициално запитване, именно поради наличието на това обективно мотивирано задължение, особено ако решаващата юрисдикция не възнамерява да възприеме тяхното разбиране как конкретна норма от правото на Съюза следва да се приложи по тяхното дело. Тази възможност непряко да подтикнат национална юрисдикция, действаща като последна инстанция, да се обърне към Съда, може всъщност да ги мотивира да търсят произнасяне по тяхното дело на едно по-високо равнище в процесуалната йерархия.
(
33
)	Както е постановил Съдът, въведената с член 267 ДФЕС система не съставлява средство за защита, което е на разположение на страните по висящ пред национален съд спор. Вж. например решения CILFIT, точка 9, и Consorzio, точка 54. Също така обстоятелството, че пред запитващата юрисдикция страните по главното производство не са изтъкнали проблем, свързан с правото на Съюза, не е пречка Съдът да бъде сезиран от тази юрисдикция. Вж. например решения от 16 юни 1981 г., Salonia (126/80, EU:C:1981:136, т. 7), и от 15 януари 2013 г., Križan и др. (C‑416/10, EU:C:2013:8, т. 65).
(
34
)	Както посочват нидерландското, германското, италианското и финландското правителство, а също и Комисията, задължението за излагане на мотиви произтича от член 47 от Хартата, а не от член 267 ДФЕС, който не дава права на частноправните субекти.
(
35
)	Изискването за мотивиране на неотправянето на преюдициално запитване по член 267, трета алинея ДФЕС вече е било разяснено в съдебната практика на онези държави членки, в които се упражнява конституционен контрол върху задължението за отправяне на преюдициално запитване като част от проверката за спазване на правото на законен съд или на правото на справедлив съдебен процес. За описание и оценка на развитието на тези национални практики вж. например Broberg, M., N. Fenger. Broberg and Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice. 3. ed. Oxford: Oxford University Press, 2021, по-конкретно стр. 235, 236, 241—242; Lacchi, C. Preliminary References to the Court of Justice of the European Union and Effective Judicial Protection. Brussels: Larcier, 2020, по-конкретно глава 3; Wallerman Ghavanini, A., C. Rauchegger. Effective Judicial Protection before National Courts: Article 47 of the Charter, National Constitutional Remedies and the Preliminary Reference Procedure. — In: Bonelli, M., M. Eliantonio, G. Gentile (eds). Article 47 of the EU Charter and Effective Judicial Protection, Volume 1: The Court of Justice’s Perspective, Oxford, 2022, p. 45, по-конкретно стр. 50—54. Това задължение е възложено и от ЕСПЧ на основание член 6 от ЕКПЧ. Вж. допълнително точки 53 и 72—75 от настоящото заключение.
(
36
)	Решение от 30 септември 2003 г., Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513).
(
37
)	Вж. например решение от 6 септември 2012 г., Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, т. 53), и заключението на генерален адвокат Kokott по дело Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:247, т. 84 и 85). Във връзка с това вж. още заключението на генерален адвокат Poiares Maduro по съединени дела Швеция и др./API и Комисия (C‑514/07 P, C‑528/07 P и C‑532/07 P, EU:C:2009:592, т. 32), в което той посочва, че „основна цел на правото на мотивирано съдебно решение е да позволи на обществеността да се запознае с мотивите за решението на Съда и с процеса, в рамките на който се стига до него“.
(
38
)	Вж. например решения на ЕСПЧ, Baydar, § 39, Harisch, § 33, и от 15 декември 2022 г., Rutar и Rutar Marketing d.o.o. с/у Словения (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, § 62).
(
39
)	Вж. например решения на ЕСПЧ от 20 септември 2011 г., Ullens de Schooten и Rezabek c/у Белгия (CE:ECHR:2011:0920JUD000398907, § 62), от 8 април 2014 г., Dhahbi с/у Италия (CE:ECHR:2014:0408JUD001712009, § 31), и от 30 април 2019 г., Repcevirág Szövetkezet с/у Унгария (CE:ECHR:2019:0430JUD007075014, § 50).
(
40
)	Вж. Broberg, Fenger, цитирани в бележка под линия 26 от настоящото заключение, стр. 725.
(
41
)	В съдебното заседание нидерландското правителство посочва, че през 2024 г. Държавният съвет е решил по същество 4200 дела относно имиграцията. Съкратено изложение на мотивите е използвано по 2200 от тях, което е около половината дела, докато 1300 дела са решени със съкратено изложение на мотивите с допълнителна формулировка, а по 300 дела са постановени изцяло мотивирани решения; останалите около 400 дела са прекратени като недопустими или поради процесуални пропуски. Според нидерландското правителство се използват два вида съкратено изложение на мотивите: в допълнение към стандартната формулировка е възможно съкратено изложение на мотивите, което допълва стандартната формулировка; например тя може да включва съображения на юрисдикцията в решението, като посочването, че в конкретния случай е налице „acte éclairé“.
(
42
)	Вж. например решение от 6 септември 2012 г., Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, т. 60).
(
43
)	Вж. решения на ЕСПЧ, Baydar, § 40, Harisch, § 34, и от 15 декември 2022 г., Rutar и Rutar Marketing d.o.o. с/у Словения (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, § 58).
(
44
)	Вж. например решения на ЕСПЧ, Baydar, §§ 42 и 43, от 13 февруари 2020 г., Sanofi Pasteur с/у Франция (CE:ECHR:2020:0213JUD002513716, § 71), и от 13 юли 2021 г., Bio Farmland Betriebs с/у Румъния (CE:ECHR:2021:0713JUD004363917, § 51).
(
45
)	Вж. решение Baydar, §§ 45—53.
(
46
)	Това законодателство не е същото като разглежданото в настоящото дело, което позволява съкратено изложение на мотивите.
(
47
)	Вж. Harisch, §§ 37—43.
(
48
)	В същия смисъл, по дело KUBERA, генерален адвокат Emiliou приема, че обхватът на задължението за мотивиране е различен в зависимост от релевантните обстоятелства. Вж. заключението на генерален адвокат Emiliou по дело KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:522, т. 122—133).