62005CC0392_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Въведение
1. По настоящото дело Съдът е сезиран с въпрос относно тълкуването на понятието за обичайно местопребиваване
на физическо лице. Този въпрос се поставя в рамките на спор между г‑н Georgios Alevizos и гръцката данъчна администрация и се отнася до евентуалните случаи на освобождаване от данъчно облагане при внос на личен автомобил в Гърция. Г‑н Alevizos, член на състава на гръцките въоръжени сили, придобива споменатия автомобил през двегодишния период на своето назначение в Неапол в разположения в този град щаб за Южна Европа на Организацията на Северноатлантическия договор (НАТО) и през 1997 г. внася същия в Гърция при завръщането си в тази страна.
2. Понятието за обичайно местопребиваване е от значение в това отношение, тъй като Директива 83/183/ЕИО(2) предвижда някои случаи на освобождаване от плащането на акцизи и други данъци върху потреблението при внос на лично имущество, когато той се осъществява при преместване на обичайното местопребиваване на физическо лице от друга държава-членка в държавата-членка на вноса. В този контекст спорният въпрос между страните е дали г‑н Alevizos е запазил своето обичайно местопребиваване в Гърция по време на двегодишния период на назначението си в НАТО или го е преместил в Италия и впоследствие отново в Гърция. Само в последния случай спрямо него би могло да се приложи предвиденото в Директива 83/183 освобождаване от данъчно облагане.
II – Правна уредба
А –	Общностно право
1. Директива 83/183
3. Приложното поле на Директива 83/183 е определено в член 1 от нея, както следва :
„(1) При условията и в случаите, определени по-долу, всяка държава-членка предоставя освобождаване по отношение на лично имущество, внесено за постоянно [другаде в текста: „при окончателен внос на лично имущество“] от физически лица от друга държава-членка, от данък върху оборота, акцизен данък и други данъци върху потреблението, които обикновено се дължат за такова имущество.
(2) Разпоредбите на настоящата директива не се прилагат по отношение на специфични и/или периодични данъци и такси, свързани с използването на такова имущество в страната, като например такси за регистрацията на моторни превозни средства; пътни данъци и такси за телевизори.“
4. Съгласно член 2, параграфи 2 и 3, както и член 5, параграф 2 от Директива 83/183 задвижваните с помощта на двигател пътни превозни средства също са сред вещите, които се освобождават в съответствие с член 1 от посочената директива. При все това освобождаването при внос на такива превозни средства от физическо лице се предоставя само ако то премества „постоянното си местоживеене [да се чете: „обичайното си местопребиваване“] в държавата-членка на вноса“ (член 5, параграф 2 във връзка с член 7, параграф 1, буква а) от Директива 83/183)(3) .
5. Член 6 от Директива 83/183, който е озаглавен „Общи правила за определяне на местоживеенето“, има следното съдържание:
„1. По смисъла на тази директива „обичайно местоживеене“ [другаде в текста: „обичайно местопребиваване“] означава мястото, където едно лице обикновено, т.е. не по-малко от 185 дни през календарната година, живее поради своите лични и професионални връзки, или, в случай на отсъствие на професионални връзки, поради своите лични връзки, които разкриват тясна обвързаност между лицето и мястото, където живее.
Когато, обаче, професионалните връзки на едно лице са с място, различно от мястото, с което са личните му връзки, вследствие на което лицето живее последователно на различни места, разположени в две или повече държави-членки, счита се, че неговото обичайно местоживеене е мястото, с което то има лични връзки, при условие че указаното лице постоянно се връща там. Не е необходимо последното условие да бъде удовлетворено, ако лицето живее в една от държавите-членки с цел изпълнение на задача с определена продължителност. Посещаване на университет или училище не предполага смяна на обичайното местопребиваване.
2. Лицата представят всички подходящи доказателства за обичайното си местоживеене, като карти за самоличност или всякакви други действителни документи.
3. Компетентните власти на държавата-членка на вноса могат да поискат да им бъдат предоставени всякакви сведения или допълнителни доказателства, когато имат съмнения относно достоверността на заявление по параграф 2 относно обичайното местоживеене или за целите на определен вид контрол.“
2. Директиви 91/680/ЕИО и 92/12/ЕИО
6. В допълнение, за целите на настоящото производство следва вниманието да се насочи към някои разпоредби от Директива 91/680/ЕИО(4), както и Директива 92/12/ЕИО(5) .
7. Член 1, параграф 1 от Директива 92/12/ЕИО гласи следното:
„Настоящата директива установява режима на продуктите, подлежащи на облагане с акцизи и други косвени данъци, с които се облага пряко или непряко потреблението на такива продукти, с изключение на данък върху добавената стойност и данъци, въведени от Общността.“
8. Съгласно член 3 от Директива 92/12:
„(1) Настоящата директива се прилага на равнище Общност за следните продукти, така както са определени в съответните директиви :
– минерални масла,
– алкохол и алкохолни напитки,
– тютюневи изделия.
(2) Продуктите, изброени в параграф 1, могат да бъдат облагани с други косвени данъци със специално предназначение, при условие че тези данъци са в съответствие с правилата относно акцизите и ДДС, уреждащи въпросите на определянето на данъчната основа, изчисляването на данъка, изискуемостта и мониторинга на данъка.
(3) Държавите-членки си запазват правото да въвеждат или запазват данъчно облагане на други продукти, освен изброените в параграф 1, при условие, обаче, такова облагане да не води до формалности, свързани с преминаване на границите при търговията между държавите-членки.
При спазване на същото условие, държавите-членки си запазват правото да облагат извършването на услуги, включително свързани с продукти, подлежащи на облагане с акцизи, с данъци, които не могат да се характеризират като данък върху оборота.“
9. Член 23 от Директива 92/12, който се намира в дял V от нея, озаглавен „Освобождавания“, предвижда в параграф 3, че:
„Разпоредбите относно акциза, въведени със следните директиви, престават да се прилагат на 31 декември 1992 г.:
[…]
– Директива 83/183 […]
[…]“.
10. Член 2, параграф 2 от Директива 91/680 предвижда, че:
„Разпоредбите за данъка върху добавената стойност в следващите директиви престават да действат от 31 декември 1992 г.:
[…]
– Директива 83/183[...], последно изменена с Директива 89/604[...].“
Б –	Национално право
1.	Закон № 2127/1993
11. Директива 92/12 е транспонирана в Гърция със Закон № 2127/1993(6) . Член 75 от посочения закон има следното съдържание:
„Автомобилните превозни средства и мотоциклетите, които отговарят на условията, посочени в членове 9 и 10 от Договора ЕИО, и са изпратени или превозени в страната от друга държава —членка на Общността, се облагат с акцизите, предвидени за съответните превозни средства, които са внесени или произведени на територията на страната“.
12. Освен това член 83 от Закон № 2127/1993 гласи следното:
„Пълното или частично освобождаване от акцизи, предвидени в съответните действуващи разпоредби за окончателно внасяните от трети страни превозни средства, се прилага при същите условия и за посочените в член 75 превозни средства.“
2.	Постановление D.245/11
13. Директива 83/183 е транспонирана в гръцкото право с Постановление D.245/11 от 1 март 1988 г.(7) на министъра на финансите в редакцията след изменение с член 15, параграф 1 от Закон № 2187/1994(8) . Член 2, параграф 1, буква в) от Постановление D.245/11 съдържа определение на обичайно местопребиваване, чието съдържание съответства на това в член 6 от Директива 83/183. Член 3, параграф 1 от това постановление предвижда, че:
„при спазване на членове 4—12 се освобождава от мита и други данъци личното имущество, внасяно от физически лица, които преместват обичайното си местопребиваване от друга държава в Гърция.“
14. Първоначално Постановление D.245/11 съдържа също глава 8, която включва член 25 със следното съдържание:
„1. Освобождаванията, предвидени в член 3 […], се предоставят за личното имущество, внасяно от гръцки граждани с обичайно местопребиваване в Гърция, които са напуснали страната, за да отидат да работят в чужбина, където са пребивавали повече от две (2) последователни години, за да упражняват дейност като наето лице или друга дейност, и които след приключване на дейността си се завръщат, за да се установят окончателно в Гърция.
2. Към посочените в предходния параграф лица спадат и [...] офицерите, подофицерите и войниците от въоръжените сили, [...], които пребивават в чужбина повече от две (2) последователни години изключително за изпълнението на служебните си задължения и които след изтичане на срока на служебните си задължения се завръщат в Гърция поради преместване на длъжност или окончателно.“
15. Член 25 от Постановление D.245/11 обаче е отменен с член 6, параграф 13, първо изречение от Закон № 2459/1997(9), считано от 1 януари 1997 г.(10), „но само по отношение на превозните средства.“ Освен това второто изречение от тази разпоредба съдържало преходна разпоредба със следното съдържание:
„За предназначените за превоз на пътници превозни средства, които посочените по-горе лица са притежавали към 31 декември 1996 г., в случай на освобождаване от митнически контрол през шестте (6) месеца, следващи обнародването на настоящия закон в Официален вестник на Република Гърция, акцизът се изчислява на базата на коефициентите, определени в член 37 от Закон № 1882/1990, в редакцията след измененията“.
16. Впоследствие последният срок е продължен до 31 декември 1997 г.(11)
III – Факти и главно производство
17. Г-н Alevizos е офицер от гръцките военновъздушни сили, който междувременно е пенсиониран. От 12 юли 1995 г. до 8 август 1997 г. той е на служба в Неапол, Италия в разположения в този град щаб на НАТО за Южна Европа. През този период съпругата на г‑н Alevizos, както и техните две деца, също живеят заедно с него в Италия, където са се преместили с разрешение и за сметка на работодателя на г‑н Alevizos. На 25 юли 1997 г. генералното консулство на Гърция издава удостоверение за завръщане на г‑н Alevizos и на неговото семейство в Гърция и освен това констатира, че глава 8 от Постановление D.245/11 се прилага за г‑н Alevizos.
18. През периода на своето назначение в щаба на НАТО за Южна Европа г‑н Alevizos купува в Германия през декември 1996 г. личен автомобил марка Мерцедес, модел „E 200“, произведен през 1996 г.(12) и го регистрира първоначално в Италия. При завръщането на г‑н Alevizos в Гърция този автомобил в крайна сметка е внесен в Гърция, като внасянето му е декларирано пред гръцките митнически органи на 12 август 1997 г.
19. С акт за установяване на данъчно задължение от 28 август 1997 г. в Гърция от г‑н Alevizos е поискана сумата от 4 136 413 GRD за предвидения в член 75 от Закон № 2127/1993(13) акциз, освен това са му поискани 1 470 725 GRD, както и допълнително 50 GRD, като специален данък за регистрация на автомобила. Г‑н Alevizos заплатил общата сума в размер на 5 607 188 GRD на гръцкото митническо управление в Eleusina(14) . Според предоставените от самия г‑н Alevizos сведения на 16 декември 1996 г. каталожната цена на неговия автомобил била 9 286 361 GRD (27 252,71 EUR). На 12 август 1997 г. митническото управление определило облагаемата стойност на автомобила на 9 192 029 GRD (26 975,87 EUR).
20. Г-н Alevizos оспорва акта за установяване на данъчното задължение от 28 август 1997 г. След като той загубва делото по основната част от правните си основания както в първоинстанционното производство пред Dioikitiko Protodikeio Athinon(15), така и в производството по обжалване пред Dioikitiko Efeteio Athinon(16), настоящото дело понастоящем е висящо пред Symvoulio tis Epikrateias(17), препращащата юрисдикция.
IV – Преюдициалният въпрос и производството пред Съда
21. На 30 юни 2005 г. Symvoulio решава да спре производството по делото и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
Прилагат ли се както към другите работници разпоредбите на член 6 от Директива 83/183/EИО на Съвета по отношение на държавните служители и офицерите, подофицерите и войниците от въоръжените сили, от службите за сигурност и от пристанищните полицейски служби и могат ли те да придобиват „обичайно местопребиваване“ в друга страна, където пребивават най-малко 185 дни през една календарна година, за да изпълняват там служебни задължения с определен срок, или дори по време на изпълнение на техните задължения в другата страна те продължават да имат обичайно местопребиваване в Гърция, независимо от факта, че са преместили своите лични и професионални връзки в другата страна?
22. В хода на производството пред Съда г‑н Alevizos, гръцкото правителство и Комисията на Европейските общности представят писмени и устни становища.
V – Анализ
23. С въпроса си препращащата юрисдикция иска основно да установи дали членовете на въоръжените сили на държава-членка, изпратени за определено време в друга държава-членка, в която те пребивават най-малко 185 дни през една календарна година за изпълнението на своите задължения, имат обичайно местопребиваване по смисъла на член 6 от Директива 83/183 в последната държава-членка.
24. Този въпрос има значение за производството по главния спор, именно защото гръцкият законодател е отменил съществуваща по-рано в националното право(18) специална разпоредба, която освобождавала от плащане на мита и акцизи, наред с други, и членовете на гръцките въоръжени сили при тяхното завръщане след прослужено в чужбина време, дори и този период да надвишавал две години, както и независимо от евентуалното преместване на тяхното обичайно местопребиваване.
25. Понастоящем офицер от гръцките въоръжени сили като г‑н Alevizos може да се ползва от освобождаване от данък върху потреблението по смисъла на Директива 83/183 само ако през двете години, през които е на служба в щаба на НАТО за Южна Европа, премести своето обичайно местопребиваване в Италия и след това го премести отново в Гърция.
26. При все това, за да се дадат на препращащата юрисдикция всички указания, които могат да ѝ бъдат полезни за решаването на делото по главното производство, е необходимо най-напред да се провери дали случай като този на г‑н Alevizos може по принцип да попадне в приложното поле на Директива 83/183 (вж. по-долу буква A). Всъщност само в този случай е релевантно използваното в цитираната директива понятие за обичайно местопребиваване, което Съдът е помолен да тълкува (вж. по-долу буква Б). Освен това ще завършим с няколко бележки относно основните свободи (вж. по-долу, буква В).
А –	Приложно поле на Директива 83/183
1. Приложно поле ratione temporis
27. Първият спорен въпрос между страните в производството пред Съда е прилагането ratione temporis на Директива 83/183. Докато г‑н Alevizos и Комисията са на мнение, че случай като настоящият попада ratione temporis в приложното поле на Директива 83/183, то гръцкото правителство изтъква, че съответните разпоредби на цитираната директива вече не били в сила към момента от значение за настоящото дело.
28. По-специално този спорен въпрос е породен от разпоредба за изменение, приета през 1992 г. във връзка с изграждането на вътрешния пазар, а именно член 23, параграф 3 от Директива 92/12, според който „разпоредбите относно акциза“, предвидени в Директива 83/183, престават да се прилагат на 31 декември 1992 г.
29. Със сигурност тази разпоредба не е пример за добро законодателство. Така текстът на член 23, параграф 3 от Директива 92/12 не посочва ясно кои точно разпоредби загубват сила на посочената дата и кои продукти са засегнати от това изменение. Освен това не е уточнено дали Директива 83/183 може при всички случаи да запази своето самостоятелно приложно поле, още повече че малко преди това е предвидено, че разпоредбите относно данъка върху добавената стойност престават да действат, при това също от 31 декември 1992 г.(19)
30. Някои изрази в преамбюла на Директива 92/12, върху които по-специално гръцкото правителство насочва вниманието, могат да са в подкрепа на разширително тълкуване на тази директива, както и на разглежданата тук разпоредба за изменение в член 23, параграф 3 от нея. Така директивата се позовава общо на „свободно движение на стоките, включително на тези, за които се дължи акциз“(20) и посочва между другото, че „в резултат на премахването на принципа на данъчно облагане при внос в отношенията между държавите-членки разпоредбите относно освобождаване и облекчения при внос спират да се прилагат при отношенията между държавите-членки; тези разпоредби трябва да бъдат отменени и въпросните директиви — съответно изменени“(21) . Накрая в преамбюла може да се прочете, че „облагане[то] при внос и освобождаване[то] при износ в търговията между държавите-членки [са премахнати]“(22) .
31. Самостоятелното разглеждане на тези съображения действително би могло да остави впечатлението, че Директива 92/12, и по-специално член 23, параграф 3, от нея цели общата отмяна на всички разпоредби на Директива 83/183 относно акцизите, като това се отнася до всички видове продукти.
32. По-конкретно нормативният контекст, в рамките на който това изменение е включено в структурата на Директива 92/12, оборва това тълкуване. Така член 3, параграф 1 от Директива 92/12 изрично ограничава материалното приложно поле на цялата директива до минералните масла, алкохола и алкохолните напитки, както и тютюневите изделия. Съдържащата се в член 23, параграф 3 от Директива 92/12 разпоредба за изменение може сама по себе си да се отнася смислено само до тези продукти. Дори посредством позоваване на цитирания преамбюл на директивата е трудно да се разшири нейното приложно поле извън минералните масла, алкохола и алкохолните напитки, както и тютюневите изделия. Всъщност макар преамбюлът на общностен акт да може да уточни съдържанието му, то не би могло да се прави позоваване на същия с оглед на отклонение от самите разпоредби на съответния акт(23) .
33. Освен това поради нормативната връзка на това правило с член 3, параграф 1 би било в противоречие с принци па за правната сигурност разпоредбата за изменение в член 23, параграф 3 от Директива 92/12 да разпростира действието си по отношение на други продукти, различни от минерални масла, алкохол и алкохолни напитки и тютюневи изделия. Според постоянната съдебна практика принципът за правната сигурност представлява основен принцип на общностното право, който изисква по-конкретно правната уредба да бъде ясна и точна, за да могат съответните правни субекти да получат недвусмислена информация относно своите права и задължения и да действат в съответствие с нея(24) . Изискването за правна сигурност важи с особена строгост при наличие на правна уредба, която може да има имуществени последици(25), каквато е разглежданата в конкретния случай(26) общностна правна уредба.
34. Очевидно не може да се изисква от данъчнозадължените лица, и по-специално от съответните физически лица
по смисъла на Директива 83/183, да придават на изменението, посочено в член 23, параграф 3 от Директива 92/12, нормативно съдържание, което излиза извън прякото приложно поле на тази директива. Напротив, данъчнозадължените лица трябва да могат да се доверят на факта, че за продукти, различни от минерални масла, алкохол и алкохолни напитки и тютюневи изделия, разпоредбите на Директива 83/183 относно акцизите продължават да са в сила и след 31 декември 1992 г. и че физическите лица могат да продължат да се позовават на тях. Ако Съветът имаше намерение да ограничи приложното поле на Директива 83/183 и по отношение на другите групи от стоки, освен изброените в член 3, параграф 1 от Директива 92/12, то щеше да е необходимо той да приеме изрични разпоредби за тази цел.
35. Освен това фактът, че нормативното съдържание на разпоредбата за изменение на член 23, параграф 3 от Директива 92/12 се ограничава до групата от стоки, включваща минерални масла, алкохол и алкохолни напитки и тютюневи изделия, съответства и на целта на тази директива. Така въведените с Директива 92/12 разпоредби на общностното право трябва да се прилагат само за стоките, за които се заплаща акциз във всички държави-членки (27) . Следователно не се имат предвид всички стоки, за които се дължи акциз в национален план, а единствено групите от конкретно изброени в член 3, параграф 1 от Директива 92/12 стоки.
36. Само по отношение на минералните масла, алкохола и алкохолните напитки и тютюневите изделия предвидените в Директива 92/12 правила могат да гарантират, че изискуемостта на акциза ще бъде еднаква във всички държави-членки(28) . Така Директива 92/12 гарантира, че за всяка от тези стоки по принцип се дължи посочения данък в една от държавите-членки, като при това се избягва двойното данъчно облагане(29) . Относно минералните масла, алкохола и алкохолните напитки и тютюневите изделия е постигнат напредък в хармонизацията(30), поради което разпоредбите на по-старата Директива 83/183 и предвиденото в нея данъчно освобождаване се явяват в противоречие с въведения режим.
37. В замяна на това за всички други стоки, които не са посочени в член 3, параграф 1 от Директива 92/12, положението е различно. Директива 92/12 не постига подобна хармонизация по отношение на тези стоки, а напротив, член 3, параграф 3 от нея предвижда изрично, че държавите-членки си запазват правото да въвеждат или запазват данъчно облагане на други продукти, освен изброените в параграф 1, при условие обаче такова облагане да не води до формалности, свързани с преминаване на границите при търговията между държавите-членки(31) . Акцизите, с които те се облагат, и условията за тяхната изискуемост могат да продължат да се различават съществено в различните държави-членки. На по-силно основание Директива 92/12 не може да гарантира, че посочените стоки ще се облагат винаги в една държава-членка, а не в няколко. При тези обстоятелства случаите на освобождаване по Директива 83/183 не са загубили a priori значението си по отношение на други стоки освен минералните масла, алкохола и алкохолните напитки и тютюневите изделия.
38. Въведената с Директива 92/12 забрана за формалности при преминаването на границите, също не е в противоречие със запазването на освобождаването от данък като предвиденото от Директива 83/183 за окончателния внос на лично имущество от физически лица. Всъщност обикновената забрана за евентуални формалности при преминаването на границата в никакъв случай не замества подобно освобождаване от данък, а по-скоро го допълва. Преследваната с директивата цел, а именно насърчаването на свободното движение на лица(32), остава в сила (член 3, параграф 1, буква в) ЕО) и би могла да се постигне в много по-малка степен, ако в бъдеще физическите лица не биха се ползвали от предвиденото с Директива 83/183 освобождаване при преместването на обичайното си местопребиваване от една държава-членка в друга, а само от освобождаване от формалностите при преминаване на границите по смисъла на Директива 92/12. Всъщност в сравнение с подобни формалности физическо лице, което упражнява своето право на свободно движение, е засегнато в по-голяма степен от облагането — според случая повторно — на неговото лично имущество като мебели или автомобилни превозни средства при внасянето им в приемащата държава.
39. Досега Съдът не изключва разпоредбите на Директива 83/183 относно акцизите и за други стоки освен минерални масла, алкохол и алкохолни напитки и тютюневи изделия да продължат да действат във времето. Напротив, той няколко пъти е разглеждал въпроси за материалния обхват на действието на директивата и за периода след 31 декември 1992 г.(33)
40. При тези условия достигам до извода, че в случай като настоящия разпоредбите на Директива 83/183 относно акцизите продължават да действат и следователно се прилагат ratione temporis.
2. Приложното поле ratione personae
41. По мнение на гръцкото правителство Директива 83/183 не е приложима ratione personae, на основание че в качеството си на член на въоръжените сили г‑н Alevizos не е работник по смисъла на член 39 ЕО. Напротив, той упражнявал дейност в публичната администрация като предвидената в параграф 4 от посочения член.
42. Тази гледна точка според мен не е убедителна. Всъщност дори и да се предположи, че приложното поле на Директива 83/183 следва тясно това на свободата на движение на работниците, то посоченото в член 39, параграф 4 ЕО изключение не би било релевантно в случай като настоящия. Несъмнено въз основа на тази разпоредба гръцките публични институции биха могли да забранят достъпа на граждани на другите държави-членки до някои длъжности, които имат връзка с упражняването на публичната власт(34) . Впрочем качеството на работници по смисъла на член 39 ЕО на гръцките граждани не се засяга по никакъв начин, когато същите отиват, както е направил тогава г‑н Alevizos, в друга държава-членка, за да заемат там длъжност при друг работодател, различен от дотогавашния им работодател, а именно в международна организация като НАТО(35) .
43. Независимо от тези констатации, при всички случаи Директива 83/183 не се отнася само до работниците по смисъла на член 39 ЕО, а разпростира своя персонален обхват по отношение на всички физически лица
(„ Privatpersonen“) . Ясно е, че това понятие е широко. Освен категорията на наетите лица, то може също да се разпростре до всички самостоятелно заети лица (макар само извън тяхната професионална дейност) и освен това дори до лицата, които не упражняват икономическа дейност. Това впечатление се потвърждава при сравнение с текстовете на директивата на други езици, в които са използвани също толкова широки понятия(36) .
44. Контекстът, в който е използвано понятието за физическо лице, както и смисълът и целта на Директива 83/183 също са в подкрепа на разширителното тълкуване на приложното поле на спорната норма спрямо лицата. Така Директива 83/183 цели населението на държавите-членки да осъзнае по-ясно съществуването на Европейската общност и да се продължи започнатата дейност с цел създаването в Общността на условия, близки до тези на един вътрешен пазар(37) . По-конкретно директивата служи за отстраняването на пречките за свободното движение на лицата в Общността(38) — понятие, което по принцип не включва само свободното движение на наетите лица, но и това на самостоятелно заетите лица, в рамките на свободното предлагане на услуги и на свободата на установяването и освен това — поне от начина, по който то се разбира понастоящем — също свободното движение на гражданите на Общността, които не извършват икономическа дейност (член 18 ЕО).
45. Членовете на състава на въоръжените сили на една държава-членка като г‑н Alevizos също са част от населението на Общността и следователно от широкия кръг на лицата, за които се отнася Директива 83/183(39) .
46. С оглед на изложените дотук съображения достигам до извода, че в случай като настоящия Директива 83/183 се прилага също ratione personae.
3. Приложно поле ratione materiae
47. Остава още да се изясни дали данъците, като събраните от г‑н Alevizos, попадат в приложното поле ratione materiae на Директива 83/183. Всъщно ст само в този случай г‑н Alevizos би могъл да се позове на освобождаването в съответствие с член 1, параграф 1 от тази директива.
48. В дадения случай Съдът не разполага с подробни данни относно условията по гръцкото право за събиране на специалния данък върху потреблението и специалния данък за регистрация на автомобили. Ето защо на това основание намирам за прибързан извода на Комисията, според който тези два данъка не спадат към Директива 83/183.
49. В рамките на преюдициално производство Съдът не следва да тълкува националното право или да проверява неговата приложимост в конкретния случай. Такова тълкуване трябва да направи националният съд. В замяна на това Съдът е компетентен да предостави на националната юрисдикция всички насоки за тълкуване на общностното право, които ще ѝ позволят да се произнесе по спора по главното производство(40) .
50. Приложното поле ratione materiae на Директива 83/183 е очертано както в положителен, така и в отрицателен аспект в член 1 от нея.
51. В положителен аспект член 1, параграф 1 от Директива 83/183 предвижда, че държавите-членки следва да предоставят освобождаване от акцизи и други данъци върху потреблението, които обикновено се изискват при окончателен внос от физическо лице на лично имущество от друга държава-членка. Като такива следва да се разбират само данъците, свързани с вноса като такъв; следователно правопораждащият факт за данъчното облагане е вносът на спорното имущество(41) . Тази мярка е израз на целта на Директива 83/183, а именно отстраняване на данъчните пречки пред свободното движение на лица, които преместват своето обичайно местопребиваване от една държава-членка в друга(42) . Директивата предпазва от данъчно облагане — според случая повторно — при преместване на обичайното местопребиваване на физически лица, придобили стоки в друга държава-членка при приложимите в нея данъчни условия, които те използват като лично имущество.
52. В отрицателен аспект член 1, параграф 2 от Директива 83/183 изключва от освобождаване данъците за използване на лично имущество, независимо дали те са „специфични“ или „периодични“. Относно автомобилните превозни средства данъците за тяхната регистрация, както и пътните данъци, са по принцип изключени от приложното поле на директивата чрез посочването им като типични примери. Тази правна уредба е израз на принципа, според който общностното право не гарантира на физическо лице, че с изключение на преминаването на границата, преместването на неговото местопребиваване или на неговата дейност в друга държава-членка е неутрално от гледна точка на данъчното облагане; поради различията в законодателството на държавите-членки в тази област такова преместване може според случая да бъде повече или по-малко благоприятно или неблагоприятно за засегнатото лице по отношение на данъчното облагане(43) .
53. Следователно, за да се определи дали един данък върху потреблението попада в приложното поле на Директива 83/183, е от значение правопораждащият факт на данъка(44) ; в замяна на това наименованието на данъка по националното право само по себе си не е решаващо(45) .
54. Щом като данък върху потреблението се събира за автомобилно превозно средство при преминаването на границата или след това преминаване, това показва, че при облагането се има предвид на първо място вносът на автомобила, а не последващото му използване в страната. В такъв случай предвиденото в член 1, параграф 1 от Директива 83/183 освобождаване се прилага по принцип(46) .
55. По-трудно е да се преценят случаите, при които данъците върху потреблението се събират единствено в момент, който е относително близък по време с преместването на местопребиваването на физическо лице във въпросната държава-членка, например при регистрацията на внесено в тази страна лично автомобилно превозно средство.
56. Решаващ в тези случаи е въпросът дали събирането на акциза е свързано с вноса на автомобила или само с неговото използване в страната. С други думи, следва да се провери дали акцизът се събира единствено за внесените от чужбина автомобили или за всички регистрирани в съответната държава-членка автомобили. В първия случай в съответствие с член 1, параграф 1 от Директива 83/183 физическите лица следва да се освободят от разглежданите в случая акцизи, във втория случай това не следва да се прави(47) .
4. Междинно заключение
57. Следователно като междинно заключение може да се приеме следното:
Директива 83/183 се прилага и след 31 декември 1992 г. по отношение на акцизите и другите данъци върху потреблението, с които обикновено се облага автомобилно превозно средство, използвано от физическо лице за лична употреба, при преместването на обичайното местопребиваване на това лице от една държава-членка в друга, доколкото събирането на този данък е свързано с вноса на автомобила, а не с неговото използване на територията на съответната държава-членка. Това правило се прилага и за членовете на въоръжените сили на държава-членка.
Б –	Понятие за обичайно местопребиваване по смисъла на Директива 83/183
58. В хипотезата, при която вносът на автомобила на г‑н Alevizos е правопораждащият факт за събраните от него в Гърция акциз и специален данък за регистрация или за един от тези данъци, остава да се изясни понятието за обичайно местопребиваване по смисъла на член 6, параграф 1 от Директива 83/183. Всъщност в съответствие с член 5, параграф 2 и член 7, параграф 1, буква а) от разглежданата директива г‑н Alevizos би имал право да се ползва от освобождаването от данъци само ако беше преместил своето обичайно местопребиваване в Италия за времето на своята служба в НАТО и ако го беше преместил отново в Гърция при завръщането си в тази страна.
59. Понятието за обичайно местопребиваване е понятие на общностното право, чието съдържание не може да се изменя от държавите-членки(48) . Съгласно съдебната практика това понятие описва постоянния център на интересите
на едно лице; за определяне на неговото съдържание следва да се направи цялостна преценка на всички обстоятелства в конкретния случай въз основа на посочените в съответната разпоредба критерии(49) .
60. В съответствие с член 6, параграф 1 от Директива 83/183 „ местопребиваване “ е мястото, където едно лице живее обикновено поради своите лични и професионални връзки. Това място става обичайно
местопребиваване по смисъла на директивата, когато лицето живее там не по-малко от 185 дни през календарната година.
61. Тъй като в конкретния случай свързаното със споменатия по-горе времеви елемент условие за 185 дни от календарната година изглежда е безусловно изпълнено, то трябва да се разгледа по-подробно единствено първият споменат по-горе качествен критерий, а именно въпросът за личните и професионални връзки(50) .
62. От член 6, параграф 1, първа алинея от Директива 83/183 произтича, че местопребиваването на едно лице е по принцип мястото, където то има както лични, така и професионални връзки. Следователно е необходимо двата вида връзки да се разглеждат кумулативно(51) . Това съответства и на целта на тази разпоредба да определи центъра на постоянните интереси на едно лице(52) .
63. В това отношение не е необходимо едно лице да обединява всички
свои лични и професионални връзки на дадено място. Този извод се следва и от текста на член 6, параграф 1 от Директива 83/183. Според тази разпоредба съответното лице трябва само да живее на това място „поради своите лични и професионални връзки“, което не изключва то да има подобни връзки и на други места в други държави-членки(53) . Ако едно лице се премести, упражнявайки правото си на свободно движение, което му е предоставено от Договора за ЕО, то по принцип ще разполага — поне през един преходен период — с интензивни връзки както в своята страна по произход, така и в приемащата страна.
64. В съответствие с разбирането за понятието за местопребиваване като център на интересите на едно лице следва да се направи качествена преценка на интересите на това лице в хипотезата, в която то има лични и професионални връзки едновременно на различни места(54) . Би било в пълно противоречие с целта на Директива 83/183, а именно създаването на условия, близки до тези на един вътрешен пазар, и улесняването на свободното движение на лицата(55), ако от лице, което желае да установи своето постоянно местопребиваване в приемащата държава-членка, се изисква да спазва прекалено строги изисквания и винаги да премества всички
свои лични и професионални връзки в тази държава-членка.
65. В решение по дело Louloudakis Съдът е прави примерно изброяване на редица фактори, които могат да изяснят постоянния център на интереси на съответното лице, а именно по-специално „физическото присъствие на лицето и на членовете на неговото семейство, наличието на място за живеене, място, където децата му действително ходят на училище, място, където извършва професионалната си дейност, местоположение на имуществените му интереси, на административните връзки с органите на публичната власт и със социалните институции, доколкото посочените обстоятелства разкриват желанието на това лице да придаде определена стабилност на мястото на обвързаност поради непрекъснатост вследствие на начина на живот и на развитието на нормални социални и професионални контакти “(56) . Ако тази фактори се свържат с критерия за личните или професионалните връзки и ако се отнесат към случай като настоящия, то от това произтича следното:
66. Член на състава на гръцките въоръжени сили, който с разрешението на своя работодател изпълнява службата си в Италия в седалището на международна организация като щаба на НАТО за Южна Европа, има професионални връзки
в Италия. В зависимост от условията на неговото служебно правоотношение с посочения работодател е възможно той продължава да има професионални връзки в своята страна по произход Гърция. Така гръцкото правителство посочва, че според гръцкото право относно публична служба заинтересованото лице било в неплатен отпуск през периода на изпълнение на службата си в чужбина и че то продължавало да дължи вноски на системата за социално осигуряване в Гърция. Освен това в производството пред Съда беше посочено, че г‑н Alevizos бил „командирован“ в НАТО от своя работодател, макар и по собствено желание. При все това е ясно, че неговите чисто административни връзки със страната му по произход не са толкова интензивни, колкото създадените от заинтересованото лице с неговото ново място на назначение, където от него се изисквало лично присъствие и действително изпълнение на службата. Следователно през периода на неговата служба в чужбина центърът на професионалните му връзки не се намирал в неговата страна по произход Гърция, а в приемащата страна Италия.
67. Колкото до личните връзки
на заинтересованото лице, от значение на първо място са връзките с физическите лица, т.е. с конкретни индивиди. Фактът, че заинтересованото лице живее през периода на изпълнение на службата си със своята съпруга и малолетните си деца в приемащата държава, представлява сериозен признак за преместването на неговите лични връзки в тази държава. Без съмнение то може да има освен това лични връзки и в своята държава-членка по произход, например с другите членове на своето семейство. Следва обаче центърът на неговите лични връзки да се търси по принцип при лицата, с които той живее постоянно в едно домакинство.
68. Освен това, както вече бе посочено, Съдът вече е приел „критерия на административните връзки с органите на публичната власт и със социалните институции“ за възможен критерий, който позволява да се определи центъра на интересите на едно лице; той обаче изрично е уточнил, че подобни критерии се прилагат само доколкото посочените елементи разкриват желанието на заинтересованото лице да придаде определена стабилност на мястото на обвързаност въз основа на приемствеността и житейските навици(57) . По принцип не би било уместно при определянето на центъра на личните връзки на дадено лице да се дава предимство
на споменатите фактори пред връзките с лицата, живеещи с него в едно домакинство. Поради това считам, че предоставените от гръцкото правителство сведения относно трайните отношения, които г‑н Alevizos по-специално е запазил със своя гръцки работодател, относно факта, че той продължава да плаща вноски по гръцката система на социално осигуряване, и по-специално, относно неговото гръцко гражданство, не са релевантни за преценката на постоянния център на неговите лични интереси .
69. През периода на изпълнение на служебни задължения в чужбина центърът на професионалните връзки, както и този на личните връзки на лице, което се намира в положението на г‑н Alevizos, не се намира в неговата страна по произход, а напротив, в приемащата държава-членка. Преместване на обичайното местопребиваване по смисъла на Директива 83/183 е налице както при започване на неговата служба в чужбина, така и при завръщането му в държавата по неговия произход.
70. Наред с изложените по-горе съображения следва да се отбележи само, че обратно на поддържаното от гръцкото правителство становище, член 6, параграф 1, втора алинея от Директива 83/183 не може да се приложи в конкретния случай. Тази разпоредба предполага едно лице да има професионални връзки на място, различно от мястото на неговите лични връзки, и вследствие на това то да е принудено да пребивава последователно на различни места в различни държави-членки. Само в този случай при определянето на неговото обичайно местопребиваване следва да се даде предимство на личните му връзки(58) . В замяна на това в обхвата на тази алинея не попадат лица като г‑н Alevizos, при които както центърът на професионалните, така и центърът на личните връзки е на едно и също място.
71. Тъй като вследствие на това посочената по-горе втора алинея не се прилага в случай като настоящия, не е от значение да се установи дали лице като г‑н Alevizos е отишло в чужбина с цел изпълнение задача с определена продължителност . Всъщност този критерий може да е релевантен най-много в рамките на втората алинея. В обратната хипотеза е от значение само дали съответното лице пребивава на едно място не по-малко от 185 дни в годината поради своите лични и професионални връзки (член 6, параграф 1, алинея първа от Директива 83/183).
72. Като последица от това следва да се обобщи следното:
Член на състава на въоръжените сили на държава-членка, който с разрешение от своя работодател изпълнява служба за период от две години в международна организация в друга държава-членка, в която той пребивава заедно със своя съпруг и своите деца не по-малко от 185 дни през календарната година, има своето обичайно местопребиваване по смисъла на член 6 от Директива 83/183 във втората държава-членка за времето на тази служба в чужбина.
В –	По значението на основните свободи в настоящото дело
73. По време на съдебното заседание Комисията допълнително изтъква, че при разглеждането на настоящото дело следва да се имат предвид и разпоредбите на договора относно свободното движение. Макар че препращащата юрисдикция не се позовава на основните свободи в своето преюдициално запитване, Съдът е свободен да изрази в своето решение становище в това отношение, за да предостави на националната юрисдикция всички насоки за тълкувате, които могат да бъдат полезни за решаване на делото(59) .
1.	Предварителни бележки
74. Националните мерки в област, която е предмет на хармонизация на вторичното право на общностно равнище, следва да се преценят въз основа на специфичните им разпоредби за хармонизиране, а не въз основа на първичното общностно право. Вярно е, че законосъобразността на вторичното право може сама по себе си да се прецени в светлината на първичното право от по-висок ранг при предвидените в член 220 ЕО и сл. условия и трябва също така да се тълкува в съответствие с първичното право. Независимо от това обаче, именно вторичното право представлява в различните области на неговото приложение критерий за преценка от гледна точка на общностното право на предприетите от държавите-членки мерки.
75. Следователно, ако след обстоен анализ на събраните от г‑н Alevizos акциз и специален данък за регистрация, препращащата юрисдикция стигне до извода, че тези различни данъци са свързани с вноса на автомобила
и не са събрани само заради използването му на националната територия, в настоящия случай тя трябва да приложи Директива 83/183(60) . В този случай не е необходимо да се прави позоваване на разпоредбите относно свободното движение(61) . Тогава членове 23 и 25 ЕО също не са релевантни. Това е така, защото в Директива 83/183 вече са уточнени изискванията, които произтичат в подобен случай от основните свободи по Договора за ЕО.
76. Ако анализът на препращащата юрисдикция покаже, че акцизът или на специалният данък за регистрация като събраните от г‑н Alevizos, не
попада в приложното поле ratione materiae на Директива 83/183, следва въпросните данъци да се преценят пряко с оглед на разпоредбите на договора относно свободното движение(62) . Всъщност дори и в областите на данъчното право, които са от компетентността на държавите-членки, тези държави трябва да упражняват своята компетентност при спазване на общностното право(63) .
77. Сред уредените в договора права на свободно движение свободното движение на работниците представлява приложимият в конкретния случай критерий. Както бе посочено, гръцките граждани са работници по смисъла на член 39 ЕО, когато отиват в друга държава-членка, както е направил тогава г‑н Alevizos, за да заемат там длъжност при друг работодател, различен от дотогавашния им работодател, а именно в международна организация, каквато е НАТО; член 39, параграф 4 ЕО не представлява пречка за това(64) . Ясно е, че при завръщането си в страната на произхода си, тези лица могат да се позоват пред административните органи на тази страна на посочената основна свобода(65) .
78. Ако член 39 е приложим като особена разпоредба относно свободното движение, това изключва прилагането на общата правна уредба на свободното движение в член 18, параграф 1 ЕО(66) ; при всички случаи изложените по-долу съображения се прилагат в областта на член 18 ЕО.
79. Относно член 90 ЕО(67) в хода на съдебното производство пред Съда не е установено нито едно конкретно обстоятелство, от което може да се направи извод за дискриминационно
данъчно облагане на автомобилите, внесени в Гърция от други държави-членки.
2.	Данъци върху потреблението по отношение на личното имущество в контекста на свободното движение на работниците (член 39 ЕО)
80. Като всички основни свободи и свободното движение на работниците, предвидено в член 39 ЕО, представлява основен принцип на Общността(68), който съдържа както забрана за дискриминация, основаваща се на гражданството, така и забрана за ограничения(69) .
81. В разглежданата в конкретния случай хипотеза, при която събраните от г‑н Alevizos акцизи и специален данък за регистрация не са
свързани с вноса на неговия автомобил(70), а само с използването на същия в Гърция, горепосочените данъци не водят пряко или непряко до основаваща се на гражданство дискриминация
на работниците мигранти, а напротив те се прилагат еднакво за всички установени в Гърция собственици на автомобили.
82. Остава да се разгледа въпросът дали такива вътрешни недискриминационни данъци върху автомобилите могат да съдържат забранено ограничение
на упражняваното от работниците право на свободно движение.
83. В това отношение Съдът вече е установил в решение по дело Weigel, от една страна, че дори недискриминационни данъци върху автомобилите за лична употреба могат евентуално да възпрат работник мигрант да упражни своето право на свободно движение(71) . От друга страна, той обаче е подчертал, че договорът не гарантира на работник, че преместването на неговата дейност в държава-членка, различна от тази, в която той е живеел до този момент, е неутрално от гледна точка на данъчното облагане. Като се имат предвид различията в законодателствата на държавите-членки в тази област, такова преместване може според случая да бъде повече или по-малко благоприятно или неблагоприятно за работника по отношение на косвеното данъчно облагане(72) . Аз вече привлякох вниманието към този проблем в друг контекст(73) .
84. Според мен цитираната по-горе съдебна практика показва, че събирането на национални недискриминационни данъци не води само по себе си до ограничаване на свободното движение(74) . Положението би могло да е различно само по изключение, ако обективната преценка на тези данъци покаже, че за работника мигрант възникват забранителни последици в такава степен(75), че затрудняват прекомерно упражняването на неговото право на свободно движение.
85. Въпросът дали различните данъци имат такъв забранителен ефект се нуждае от подробен анализ въз основа на обективни критерии, сред които по-специално са тяхната данъчна ставка и условията за тяхното налагане(76) . В това отношение следва обаче да се предостави широко право на преценка на държавата-членка, която събира данъка. Така данък в размер от 50 % до 60 % от стойността на внесения автомобил по принцип не може да се счита за забранителен. При все това в този контекст е от значение дали при събирането на данъка се отчита достатъчно предвидимата оставаща продължителност на употреба на различните автомобили. Тези данни могат да се получат чрез изчисляване на размера на данъка въз основа на стойността на автомобила към съответната дата (за разлика от каталожната цена, която се взема предвид за новите автомобили) или чрез отчисления от размера на данъка в зависимост от годината на производство на автомобила или на датата на неговата първоначална регистрация (различна от датата на неговата първа регистрация в съответната държава-членка)(77) .
3.	Междинно заключение
86. Следователно като междинно заключение може да се приеме следното:
Данък върху автомобилните превозни средства, който не е свързан с техния внос, а с тяхното използване на територията на държава-членка, и който не е дискриминационен, по принцип не съдържа ограничение на свободното движение на работниците по член 39 ЕО. Положението би било различно само по изключение, ако обективната преценка на подобен данък покаже, че за работника мигрант възникват забранителни последици в такава степен, че те затрудняват особено упражняването на неговото право на свободно движение.
VI – Заключение
87. С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на Symvoulio tis Epikrateas, както следва:
1) а)	Директива 83/183/ЕИО на Съвета от 28 март 1989 година за освобождаване от данъчно облагане при окончателен внос на имуществото на физически лица от една от държавите-членки, изменена с Директива 89/604/ЕИО на Съвета от 23 ноември 1989 година, се прилага и след 31 декември 1992 г. по отношение на акцизите и другите данъци върху потреблението, с които обикновено се облага автомобилно превозно средство, използвано от физическо лице за лична употреба, при преместването на обичайното местопребиваване на това лице от една държава-членка в друга, доколкото събирането на този данък е свързано с вноса на автомобила, а не с неговото използване на територията на съответната държава-членка. Това правило се прилага и за членовете на въоръжените сили на държава-членка.
б) Член на състава на въоръжените сили на държава-членка, който с разрешение от своя работодател изпълнява служба за период от две години в международна организация в друга държава-членка, в която той пребивава заедно със своя съпруг и своите деца не по-малко от 185 дни през календарната година, има своето обичайно местопребиваване по смисъла на член 6 от Директива 83/183 във втората държава-членка за времето на тази служба в чужбина.
2) Данък върху автомобилните превозни средства, който не е свързан с техния внос, а с тяхното използване на територията на държава-членка, и който не е дискриминационен, по принцип не съдържа ограничения на свободното движение на работниците в съответствие с член 39 ЕО. Положението би било различно само по изключение, ако обективната преценка на подобен данък покаже, че за работника мигрант възникват забранителни последици в такава степен, че те затрудняват прекомерно упражняването на неговото право на свободно движение.
(1) .
(2)  –	Директива 83/183/ЕИО на Съвета от 28 март 1983 година за освобождаване от данъчно облагане при окончателен внос на имуществото на физически лица от една от държавите-членки (ОВ L 105, стр. 64; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 1, стр. 71) в редакцията на Директива 89/604/ЕИО на Съвета от 23 ноември 1989 година (ОВ L 348, стр. 28; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 1, стр. 90).
(3)  –	Членове 2—5 във връзка с член 7, параграф 1, буква а) от Директива 83/183 поставят наред с това и други условия за освобождаване от данъчно облагане, които обаче не са от значение за настоящото производство.
(4)  –	Директива 91/680/ЕИО на Съвета от 16 декември 1991 година относно допълнение на общата система на данъка върху добавената стойност и за изменение на Директива 77/388/ЕИО с оглед премахването на фискалните граници (ОВ L 376, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 1, стр. 110).
(5)  –	Директива 92/12/ЕИО на Съвета от 25 февруари 1992 година относно общия режим за продукти, подлежащи на облагане с акциз, и държането, движението и мониторинга на такива продукти (ОВ L 76, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 1, стр. 129).
(6)  –	FEK A’ 48.
(7)  –	FEK B’ 195.
(8)  –	FEK A ’ 16.
(9)  –	FEK A’ 17.
(10)  –	Съгласно параграф 14 от него член 6 от Закон № 2459/1997 влиза в сила на 1 януари 1997 г., „освен що се отнася до имуществата и автомобилите, за които бордерото за освобождаване от мито е било представено най-късно на 31 декември 1996 г. и за които условията за предоставяне на освобождаване са изпълнени на датата на това представяне“.
(11)  –	Член 32, параграф 1 от Закон № 2523/1997 (FEK A’ 179).
(12)  –	Според предоставените от г‑н Alevizos сведения покупката била освободена от ДДС в съответствие с член 14, параграф 1, буква ж), както и член 28в, част А, буква а) и част Б, буква б) от Шеста директива 77/388/ЕИО на Съвета от 17 май 1977 г. относно хармонизиране на законодателствата на държавите-членки относно данъците върху оборота — обща система на данъка върху добавената стойност: единна данъчна основа (ОВ L 145, стр. 1), в редакцията в сила към онзи момент.
(13)  –	Акциз е изчислен в съответствие с член 6, параграфи 13 и 14 от Закон № 2459/1997 във връзка с член 32, параграф 1 от Закон № 2523/1997 въз основа на намаления коефициент по смисъла на член 37 от Закон № 1882/1990.
(14)  –	Г-н Alevizos изтъква, че освен това той трябвало да плати 2 213 450 GRD (6 495,82 EUR) в Гърция като ДДС. Тази сума обаче му била възстановена през декември 1997 г. в приложение на Постановление D.1633/721 на министъра на финансите от 9 декември 1997 г. след приемане на становище в този смисъл на държавната правна служба (Νομικό Συμβούλιο του Κράτους).
(15)  –	Административен съд, Атина.
(16)  –	Апелативен административен съд, Атина.
(17)  –	Държавен съвет.
(18)  –	Става въпрос за член 25, параграф 2 във връзка с член 3 от Постановление D.245/11 (вж. по-горе точки 14 и 15 от настоящото заключение).
(19)  –	Вж. член 2, параграф 2 от Директива 91/680.
(20)  –	Първо съображение от Директива 92/12.
(21)  –	Двадесето съображение от Директива 92/12.
(22)  –	Двадесет и трето съображение от Директива 92/12.
(23)  –	Решение от 10 януари 2006 г. по дело IATA и ELFAA (C‑344/04, Recueil, стр. I‑403, точка 76, която съдържа други позовавания).
(24)  –	Вж. в този смисъл постоянната съдебна практика, и по-специално Решение от 14 април 2005 г. по дело Белгия/Комисия (C‑110/03, Recueil, стр. I‑2801, точка 30), Решение от 21 февруари 2006 г. по дело Halifax и др. (C‑255/02, Recueil, стр. I‑1609, точка 72) и Решение от 26 октомври 2006 г. по дело Koninklijke Coöperatie Consun (C‑248/04, Recueil, стр. I‑10211, точка 79).
(25)  –	Вж. Решение по дело Koninklijke Coöperatie Consun (посочено в бележка под линия 24, точка 79); вж. също Решение от 15 декември 1987 г. по дело Нидерландия/Комисия (326/85, Recueil, стр. 5091, точка 24), Решение от 12 февруари 2004 г. по дело Slob (C‑236/02, Recueil, стр. I‑1861, точка 37) и Решение от 16 март 2006 г. по дело Emsland-Stärke in der Rechtssache (C‑94/05, Recueil, стр. I‑2619, точка 43).
(26)  –	В случая на г-н Alevizos имуществените последици са очевидни. Става въпрос за сума, която възлиза на 5 607 188 GRD, платена като данъци за вноса на неговия автомобил. Тази сума представлява повече от половината от стойността, която самият той посочил като стойност на своя автомобил (вж. подробно в точка 19 от настоящото заключение).
(27)  –	Трето съображение от Директива 92/12.
(28)  –	По този последен въпрос вж. Решение от 2 април 1998 г. по дело EMU Tabac и др. (C‑296/95, Recueil, стр. I‑1605, точка 22), Решение от 5 април 2001 г. по дело Van de Water (C‑325/99, Recueil, стр. I‑2729, точка 39), Решение от 12 декември 2002 г. по дело Cipriani (C‑395/00, Recueil, стр. I‑11877, точка 41), както и Решение от 23 ноември 2006 г. по дело Joustra (C‑5/05, все още непубликувано в Recueil, точка 27).
(29)  –	Вж. в това отношение, по-специално, членове 5—10, както и член 22 от Директива 92/12.
(30)  –	При все това, дори за продукти по смисъла на член 3, параграф 1 от нея Директива 92/12 постига само частична хармонизация; вж. Решение от 24 февруари 2000 г. по дело Комисия/Франция (C‑434/97, Recueil, стр. I‑1129, точка 17) и Решение от 29 април 2004 г. по дело Комисия/Германия (C‑240/01, Recueil, стр. I‑4733, точка 40). Вж. в същия смисъл цитираната в бележка под линия 28 съдебна практика, според която Директива 92/12 цели да установи „ определен брой правила
относно държането, движението и мониторинга на подлежащи на облагане с акциз продукти“ (вж. например Решение по дело Joustra, точка 27; курсивът е мой).
(31)  –	Вж. също така в това отношение и третото съображение от Директива 92/12.
(32)  –	Второ съображение от Директива 83/183.
(33)  –	Така в Решение от 29 април 2004 г. по дело Weigel (C‑387/01, Recueil, стр. I‑4981, точки 46—49) и Решение от 15 юли 2004 г. по дело Lindfors (C‑365/02, Recueil, стр. I‑7183, точки 26—28) Съдът е отсъдил, че Директива 83/183 не се прилага ratione materiae, а не че не се прилага ratione temporis; тези две дела се основали на факти, настъпили след 31 декември 1992 г.
(вж. Решение по дело Weigel, точки 26 и 27 и Решение по дело Lindfors, точки 11 и 12). Вж. също така Решение от 16 юни 2005 г. по дело Комисия/Дания (C‑138/04, непубликувано в Recueil, точки 13—15, наричано по-нататък „Решение по дело Комисия/Дания III“), което се основава на предявен след 31 декември 1992 г.
иск за неизпълнение на задължения.
(34)  –	Вж. в това отношение Решение от 15 март 1989 г. по дело Echternach и Moritz (389/87 и 390/87, Recueil, стр. 723, точка 14) и Решение от 22 ноември 1995 г. по дело Vougioukas (C‑443/93, Recueil, стр. I‑4033, точки 19 и 20). Относно уредените в член 39, параграф 4 ЕО фактически предпоставки за прилагане вж. например Решение от 30 септември 2003 г. по дело Anker и др. (C‑47/02, Recueil, стр. I‑10477, по-специално точки 57—63, които съдържат и други позовавания на съдебната практика).
(35)  –	Относно качеството на наети лица на служителите в международните организации вж. на последно място Решение от 16 февруари 2006 г. по дело Rockler (C‑137/04, Recueil, стр. I‑1441, точка 15) и Решение по дело Öberg (C‑185/04, Recueil, стр. I‑1453, точка 12); вж., от друга страна, Решение от 13 юли 1983 г. по дело Forcheri (152/82, Recueil, стр. 2323, точки 9 и 19), Решение по дело Echternach и Moritz (посочено по-горе в бележка под линия 34, точка 11), както и Решение от 13 ноември 2003 г. по дело Schilling и Fleck- Schilling (C‑209/01, Recueil, стр. I‑13389, точка 28) и Решение от 16 декември 2004 г. по дело My (C‑293/03, Recueil, стр. I‑12013, точка 37).
(36)  –	Така в текста на датски език се използва понятието „privatpersoners“, в текста на гръцки език се посочва „ιδιώτες“, в текста на английски език — „individuals“, в текста на френски език — „particuliers“, в текста на италиански език — „privati“ и в текста на нидерландски език — „particulieren“.
(37)  –	Първо съображение от Директива 83/183.
(38)  –	Второ съображение от Директива 83/183.
(39)  –	От съдебната практика на Съда може да се заключи, че не би следвало сферата на въоръжените сили да се изключва a priori от приложното поле на общностното право и че съответните частноправни субекти също могат да се позовават на общностното право, доколкото няма въведени конкретни дерогации (вж. в това отношение Решение от 26 октомври 1999 г. по дело Sirdar, C‑273/97, Recueil, стр. I‑7403, точки 15—19 и 23—27, Решение от 11 януари 2000 г. по дело Kreil, C‑285/98, Recueil, стр. I‑69, точки 15—24 и Решение от 11 март 2003 г. по дело Dory, C‑186/01, Recueil, стр. I‑2479, точки 30—36).
(40)  –	Постоянна съдебна практика; вж. Решение от 23 април 1991 г. по дело Ryborg (C‑297/89, Recueil, стр. I‑1943, точка 21), Решение от 18 ноември 1999 г. по дело Teckal (C‑107/98, Recueil, стр. I‑8121, точка 33), Решение от 12 юли 2001 г. по дело Louloudakis (C‑262/99, Recueil, стр. I‑5547, точка 50 и сл.) и Решение от 19 септември 2006 г. по дело Wilson (C‑506/04, Recueil, стр. I‑8613, точки 34 и 35).
(41)  –	Решение по дело Weigel (точка 47), Решение по дело Lindfors (точки 26—28) и Решение по дело Комисия/Дания III (точка 13), цитирани съответно в бележка под линия 33.
(42)  –	Второ съображение от Директива 83/183; вж. също Решение по дело Комисия/Дания III (посочено по-горе в бележка под линия 33, точка 11).
(43)  –	Вж. в този смисъл Решение по дело Weigel (точка 55) и Lindfors (точка 34), и двете посочени по-горе в бележка под линия 33; вж. също така Решение от 12 юли 2005 г. по дело Schempp (C‑403/03, Recueil, стр. I‑6421, точка 45).
(44)  –	Решение по дело Lindfors (точка 26) и Решение по дело Комисия/Дания III (точка 13), и двете посочени по-горе в бележка под линия 33.
(45)  –	Решение по дело Lindfors (посочено по-горе в бележка под линия 33, точка 24).
(46)  –	Събирането на данък в момента на самото влизане в страната
би било незаконно и на друго основание: то би противоречало на забраната за формалности при преминаването на граница, както е посочено в член 3, параграф 3 от Директива 92/12.
(47)  –	Вж. в този смисъл Решение по дело Weigel (точка 47), Решение по дело Lindfors (точки 25—28) и Решение по дело Комисия/Дания III (точки 12—15), посочени по-горе в бележка под линия 33.
(48)  –	Решение от 2 август 1993 г. по дело Комисия/Гърция (C‑9/92, Recueil, стр. I‑4467, точки 8 и 28).
(49)  –	Решение по дело Ryborg (точки 19, 20 и точка 28, която съдържа и други позовавания) и Решение по дело Louloudakis (точки 51, 55 и 57), посочени по-горе в бележка под линия 40. Несъмнено тези две решения са постановени във връзка с член 7 от Директива 83/182/ЕИО на Съвета от 28 март 1983 година за освобождаване от данъчно облагане в Общността при временен внос на някои превозни средства от една държава-членка в друга (ОВ L 105, стр. 59; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 1, стр. 66), но те могат да се приложат без ограничения по отношение на член 6 от Директива 83/183, чието тълкуване се иска понастоящем. Двете директиви са тясно свързани и според техните съображения те имат за цел създаването в Общността на условия, близки до условията на вътрешен пазар, както и премахването на данъчните пречки пред свободното движение на лицата. Също така спорните разпоредби относно обичайното местопребиваване, които се намират в член 6 от Директива 83/183 и в член 7 от Директива 83/182, имат еднакво съдържание.
(50)  –	Също така е ясно в този контекст, че Съдът може да дава на препращащата юрисдикция само указания за тълкуването на общностното право, които могат да ѝ бъдат полезни, за да се произнесе по делото по главното производство (вж. подобно в точка 49 от настоящото заключение).
(51)  –	Вж. също така Решение по дело Louloudakis (посочено по-горе в бележка под линия 40, точка 53).
(52)  –	Вж. по-горе точка 59 от настоящото заключение.
(53)  –	В Решение по дело Loloudakis (посочено по-горе в бележка под линия 40, точка 50) също се прави позоваване на критерия за 185 дни през една календарна година, което не изключва същото лице да пребивава през останалото време от календарната година в друго място, също поради лични или професионални връзки.
(54)  –	Вж. в това отношение също така Решение по дело Louloudakis (посочено по-горе в бележка под линия 40, точка 53).
(55)  –	Първо и второ съображение от Директива 83/183. Както Съдът посочва в Решение по дело Комисия/Гърция (посочено по-горе в бележка под линия 48, точка 6), тълкуването на понятието за обичайно местопребиваване придобива особено значение за постигането на тези цели: това понятие „е в основата на предвидения в Директива 83/182 режим. Същото важи и за Директива 83/183“. Вж. в същия смисъл, Решение по дело Louloudakis (посочено по-горе в бележка под линия 40, точка 58).
(56)  –	Решение, посочено по-горе в бележка под линия 40, точка 55.
(57)  –	Решение по дело Louloudakis (посочено по-горе в бележка под линия 40, точка 55).
(58)  –	Решение по дело Louloudakis, точки 53 и 60.
(59)  –	Постоянна съдебна практика; вж. по-специално Решение от 2 февруари 1994 г. по дело Verband Sozialer Wettbewerb, известно като „Clinique“ (C‑315/92, Recueil, стр. I‑317, точка 7), Решение от 23 февруари 2006 г. по дело Keller Holding (C‑471/04, Recueil, стр. I‑2107, точка 26) и Решение по дело Lindfors (посочено по-горе в бележка под линия 33, точка 32).
(60)  –	Вж. в това отношение точки 50—56 по-горе от настоящото заключение.
(61)  –	Решение по дело Weigel (посочено по-горе в бележка под линия 33, точка 43).
(62)  –	Вж. Решение по дело Weigel (точка 50 и сл.), Решение по дело Lindfors (точка 31 и сл.), както и Решение по дело Комисия/Дания ІІІ (точка 16), всички посочени по-горе в бележка под линия 33.
(63)  –	Вж. в този смисъл например постоянната съдебна практика относно преките данъци (Решение от 12 декември 2006 г. по дело Test Claimants in the Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, Recueil, стр. I‑11673точка 36 и Решение по дело Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, Recueil, стр. I‑11753, точка 35, като и двете съдържат други позовавания, както и по-специално относно облагането на автомобилни превозни средства — Решение от 15 септември 2005 г. по дело Комисия/Дания (C‑464/02, Recueil, стр. I‑7929, точка 74, наричано по-нататък „Решението по дело Комисия/Дания II“).
(64)  –	Вж. в това отношение точка 42 от настоящото заключение.
(65)  –	Постоянна съдебна практика; вж. Решение от 7 юли 1992 г. по дело Singh (C‑370/90, Recueil, стр. I‑4265, точка 23), Решение от 31 март 1993 г. по дело Kraus (C‑19/92, Recueil, стр. I‑1663, точки 15 и 16) и Решение по дело Schilling и Fleck-Schilling (посочено по-горе в бележка под линия 35, точка 27).
(66)  –	Вж. по-специално Решение от 26 ноември 2002 г. по дело Oteiza Olazabal (C‑100/01, Recueil, стр. I‑10981, точка 26) и Решение от 9 ноември 2006 г. по дело Turpeinen (C‑520/04 Recueil, стр. I‑10685, точки 13—17).
(67)  –	Съдът анализира тази разпоредба също в Решение по дело Weigel (посочено по-горе в бележка под линия 33, точки 66—81, както и 85—89).
(68)  –	Решение от 15 декември 1995 г. по дело Bosman (C‑415/93, Recueil, стр. I‑4921, точка 93).
(69)  –	Решение от 27 януари 2000 г. по дело Graf (C‑190/98, Recueil, стр. I‑493, точка 18) и Решение по дело Weigel (посочено по-горе в бележка под линия 33, точки 51 и 52); вж. освен това също така и Решение по дело Bosman (посочено по-горе в бележка под линия 68, точка 96).
(70)  –	Ако данъкът беше свързан с внос, би трябвало, както вече посочихме, той да се прецени в светлината на Директива 83/183 (вж. точки 50—56 и 75 от настоящото заключение).
(71)  –	Решение по дело Weigel (посочено по-горе в бележка под линия 33, точка 54 във връзка с точка 53), потвърдено с Решение по дело Комисия/Дания III (посочено по-горе в бележка под линия 33, точка 16).
(72)  –	Решение по дело Weigel (посочено по-горе в бележка под линия 33, точка 55); вж. също така Решение по дело Lindfors (посочено по-горе в бележка под линия 33, точка 34) и Решение по дело Schempp (посочено по-горе в бележка под линия 43, точка 45).
(73)  –	Вж. точка 52 от настоящото заключение.
(74)  –	Вж. също така моето заключение по дело Viacom Outdoor (Решение от 17 февруари 2005 г., C‑134/03, Recueil, стр. I‑1167, точки 64 и 65). Вж. в същия смисъл Решение от 8 септември 2005 г. по дело Mobistar und Belgacom Mobile (C‑544/03 и C‑545/03, Recueil, стр. I‑7723, точка 31).
(75)  –	Вж. също така моето заключение по дело Viacom Outdoor (посочено по-горе в бележка под линия 74, точки 62 и 63). Идеята за забранителния характер на данък е вече спомената в Решение от 4 април 1968 г. по дело Stier (31/67, Recueil, стр. 347, 352 и по-специално 361) и Решение от 11 декември 1990 г. по дело Комисия/Дания (C‑47/88, Recueil, стр. I‑4509, точка 12, наричано по-нататък „Решение по дело Комисия/Дания I“), което се отнася до член 90 ЕО (предишен член 95 от Договора за ЕИО) и свободното движение на стоките.
(76)  –	Вж. в този смисъл Решение по дело Комисия/Дания III (посочено по-горе в бележка под линия 33, точка 16, последно изречение).
(77)  –	Съдът е развил подобни съображения относно приложното поле на член 90 ЕО например в Решение по дело Комисия/Дания I (посочено по-горе в бележка под линия 75, точка 18) и Решение от 5 октомври 2006 г. по дело Nádasdi и Németh (C‑290/05 и C‑333/05, Recueil, стр. I‑10115, точки 45—47).