62024CJ0340
DOMSTOLENS DOM (Ottende Afdeling)
20. november 2025 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – fri bevægelighed for personer – artikel 45 TEUF og 49 TEUF – anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer – ret til at udøve erhverv som støttelærer i en medlemsstat – statsborgere i denne medlemsstat, der har opnået et uddannelsesbevis udstedt af en privat videregående uddannelsesinstitution i en anden medlemsstat – uddannelsesbevis, der ikke er anerkendt ved lov og ikke giver adgang til det tilsvarende erhverv i sidstnævnte medlemsstat – den første medlemsstats forpligtelse til at tage hensyn til samtlige eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, som den pågældende er i besiddelse af – undtagelse«
I de forenede sager C-340/24 og C-442/24 [Artollisi og Lescolanno] (
i
),
angående to anmodninger om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (den regionale forvaltningsdomstol for Lazio, Italien) ved afgørelser af 3. maj og 17. juni 2024, indgået til Domstolen henholdsvis den 9. maj og den 21. juni 2024, i sagerne
EW (C-340/24),
LO (C-442/24),
mod
Ministero dell’Istruzione e del Merito (C-340/24 og C-442/24),
Ministero dell’Università e della Ricerca (C-340/24),
har
DOMSTOLEN (Ottende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, O. Spineanu-Matei, og dommerne S. Rodin (refererende dommer) og N. Fenger,
generaladvokat: N. Emiliou,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
LO ved avvocati S. Berengan, B. Celletti og F. Vannicelli,
–
den italienske regering ved S. Fiorentino, som befuldmægtiget, bistået af avvocati dello Stato D. D’Alberti og T. Lubrano Lobianco,
–
den franske regering ved B. Dourthe og M. Guiresse, som befuldmægtigede,
–
Kongeriget Norge ved A. Narvestad og I. Collett, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved L. Armati, P.A. Messina og J. Szczodrowski, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningerne om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer (EUT 2005, L 255, s. 22), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/55/EU af 20. november 2013 (EUT 2013, L 354, s. 132) (herefter »direktiv 2005/36«).
2
Anmodningerne er blevet indgivet i forbindelse med to tvister mellem henholdsvis EW på den ene side og Ministero dell’Istruzione e del Merito (ministeriet for uddannelse og merit, Italien) og Ministero dell’Università e della Ricerca (ministeriet for universiteter og forskning, Italien) på den anden side og LO på den ene side og ministeriet for uddannelse og merit på den anden side vedrørende afslag på EW’s og LO’s ansøgninger om anerkendelse af et kvalifikationsbevis, betegnet »Curso superior de Especialización en atención a las necesidades específicas de apoyo educativo« (højere specialuddannelse i bistand til personer med støttebehov), udstedt af Universidad Cardenal Herrera – CEU de Valence (Spanien), med henblik på at udøve erhvervet som lærer med speciale i støtteundervisning.
Retsforskrifter
EU-retten
3
Følgende fremgår af 41. betragtning til direktiv 2005/36:
»Dette direktiv berører ikke anvendelsen af [EUF-]traktatens artikel [45], stk. 4, og artikel [49] [...].«
4
Direktivets artikel 1 er affattet således:
»I dette direktiv fastsættes de regler, hvorefter en medlemsstat, der på sit område kræver bestemte erhvervsmæssige kvalifikationer for adgang til eller udøvelse af et lovreguleret erhverv (i det følgende benævnt »værtsmedlemsstaten«), anerkender de erhvervsmæssige kvalifikationer, der er opnået i en eller flere andre medlemsstater (i det følgende benævnt »hjemlandet«), og som giver indehaveren af de pågældende kvalifikationer ret til dér at udøve det samme erhverv, med henblik på adgang til og udøvelse af det pågældende erhverv.«
5
Nævnte direktivs artikel 2, stk. 1, første afsnit, bestemmer:
»Dette direktiv gælder for enhver statsborger i en medlemsstat, der ønsker at udøve et lovreguleret erhverv som selvstændig eller som arbejdstager, herunder udøvere af et liberalt erhverv, i en anden medlemsstat end den, hvor han har opnået sine erhvervsmæssige kvalifikationer.«
6
Samme direktivs artikel 3, stk. 1, litra c) og d), indeholder følgende definitioner:
»I dette direktiv forstås ved:
[...]
c)
»uddannelsesbevis«: eksamensbeviser, certifikater og andre beviser for en erhvervskompetencegivende uddannelse, der overvejende har fundet sted i [EU], udstedt af en myndighed udpeget i overensstemmelse med love eller administrative bestemmelser i vedkommende medlemsstat. [...]
d)
»kompetente myndigheder«: alle myndigheder eller organer, der af en medlemsstat er særligt bemyndiget til at udstede og modtage uddannelsesbeviser og andre dokumenter eller oplysninger og til at modtage ansøgninger og træffe de i dette direktiv omhandlede afgørelser[.]«
7
Artikel 13 i direktiv 2005/36 med overskriften »Betingelser for anerkendelse« fastsætter i stk. 1:
»Når der i en værtsmedlemsstat kræves bestemte erhvervsmæssige kvalifikationer for adgang til eller udøvelse af et lovreguleret erhverv, skal denne medlemsstats kompetente myndighed give ansøgeren mulighed for at få adgang til dette erhverv og udøve det på samme vilkår som dem, der gælder for landets egne statsborgere, hvis vedkommende er i besiddelse af det kursus- eller uddannelsesbevis, jf. artikel 11, som i en anden medlemsstat kræves som betingelse for at få adgang til eller for at udøve det samme erhverv.
Kursus- og uddannelsesbeviser skal være udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat, der er udpeget i overensstemmelse med denne medlemsstats love eller administrative bestemmelser.«
Italiensk ret
8
Erhvervet som støttelærer er et lovreguleret erhverv i Italien. I henhold til artikel 4 i legge n. 124 – Disposizioni urgenti in materia di personale scolastico (lov nr. 124 om hasteforanstaltninger for skolepersonale) af 3. maj 1999 (GURI nr. 107 af 10.5.1999) kan kun personer, der har opnået specialuddannelsesbeviset for støtteundervisning, optages på provinsernes særlige egnethedslister, på grundlag af hvilke de årlige vikariater besættes.
9
Artikel 7, stk. 4, litra e), i ordinanza ministeriale n. 60 – Procedure di istituzione delle graduatorie provinciali e di istituto di cui all’articolo 4, commi 6 bis e 6-ter, della legge 3 maggio 1999, n. 124 e di conferimento delle relative supplenze per il personale docente ed educativo (ministeriel bekendtgørelse nr. 60 om procedurerne for oprettelse af provinsernes særlige egnethedslister og lister over institutioner som omhandlet i artikel 4, stk. 6a og 6b, i lov nr. 124 af 3.5.1999 og om tildeling af vikariater for uddannelses- og undervisningspersonale) af 10. juli 2020 fastsætter, at ansøgere, der ansøger om optagelse på disse egnethedslister, som bilag til deres ansøgning skal vedlægge »de krævede adgangsbeviser, der skal være opnået senest ved udløbet af fristen for indgivelse af ansøgningen, med nøjagtig angivelse af de institutioner, som har udstedt dem«, og at »hvis beviset er opnået i udlandet og anerkendt af ministeriet, skal ansøgeren også angive referenceoplysningerne for afgørelsen om anerkendelse af beviset«.
10
Den forelæggende ret har desuden præciseret, at specialuddannelsesbeviset som pædagogisk støttelærer for elever med handicap, der opnås i Italien efter gennemførelse af det specifikke specialiseringsforløb, eller et tilsvarende bevis som lærer med speciale i støtteundervisning opnået i udlandet og anerkendt i Italien gør det muligt at få adgang til de stillinger som støttelærer, der skal tildeles ved hjælp af udvælgelsesprøver.
11
Legge n. 148 – Ratifica ed esecuzione della Convenzione sul riconoscimento dei titoli di studio relativi all’insegnamento superiore nella Regione europea, fatta a Lisbona l’11 aprile 1997, e norme di adeguamento dell’ordinamento interno (lov nr. 148/2002 om ratificering og gennemførelse af konventionen om anerkendelse af kvalifikationer inden for de videregående uddannelser i Europaregionen, undertegnet i Lissabon den 11.4.1997, og regler om tilpasning af den nationale lovgivning) af 11. juli 2002 (GURI nr. 173 af 25.7.2002, almindeligt tillæg nr. 151) fastsætter i artikel 2:
»1.   Kompetencen til at anerkende uddannelsesforløb og ‑perioder gennemført i udlandet samt udenlandske uddannelsesbeviser med henblik på adgang til videregående uddannelser, fortsættelse af universitetsstudier og opnåelse af italienske akademiske grader er tildelt universiteterne og de videregående uddannelsesinstitutioner, som udøver denne kompetence inden for rammerne af deres selvstændighed og i overensstemmelse med de respektive ordninger, uden at det berører bilaterale aftaler på området.«
12
Denne lovs artikel 5 bestemmer:
»1.   Anerkendelsen af akademiske grader med andre formål end de i artikel 2 nævnte foretages af statslige myndigheder under overholdelse af de gældende bestemmelser om anerkendelse til erhvervsmæssige formål og med henblik på adgang til offentlig beskæftigelse, ifølge procedurer, som skal fastsættes ved senere gennemførelsesregler.«
13
Decreto legislativo n. 206 – Attuazione della direttiva 2005/36/CE relativa al riconoscimento delle qualifiche professionali, nonché della direttiva 2006/100/CE che adegua determinate direttive sulla libera circolazione delle persone a seguito dell’adesione di Bulgaria e Romania (lovdekret nr. 206 om gennemførelse af direktiv 2005/36/EF om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer og direktiv 2006/100/EF om tilpasning af visse direktiver vedrørende frie personbevægelser på grund af Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse) af 9. november 2007 (GURI nr. 261 af 9.11.2007, almindeligt tillæg nr. 228), som ændret ved decreto legislativo n. 15 – Attuazione della direttiva 2013/55/UE del Parlamento europeo e del Consiglio, recante modifica della direttiva 2005/36/CE, relativa al riconoscimento delle qualifiche professionali e del regolamento (UE) n. 1024/2012, relativo alla cooperazione amministrativa attraverso il sistema di informazione del mercato interno (»Regolamento IMI«) (lovdekret nr. 15 om gennemførelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/55/EU af 20.11.2013 om ændring af direktiv 2005/36/EF om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer og forordning (EU) nr. 1024/2012 om administrativt samarbejde via informationssystemet for det indre marked (»IMI-forordningen«) af 28.1.2016 (GURI nr. 32 af 9.2.2016) (herefter »lovdekret nr. 206/2007«) regulerer i henhold til dets artikel 1 bl.a. »anerkendelse med henblik på adgang til og udøvelse af lovregulerede erhverv [...] af de erhvervsmæssige kvalifikationer, som er opnået i en eller flere EU-medlemsstater, og som giver indehaveren af de pågældende kvalifikationer ret til at udøve det samme erhverv i hjemlandet«.
14
Ifølge artikel 2 i lovdekret nr. 206/2007 gælder dette »for enhver unionsborger, der på det nationale område ønsker at udøve et lovreguleret erhverv som selvstændig eller som arbejdstager, herunder udøvere af et liberalt erhverv, på grundlag af erhvervsmæssige kvalifikationer, som er opnået i en EU-medlemsstat, og som i hjemlandet giver dem adgang til at udøve det pågældende hverv«.
15
Artikel 3, stk. 1 og 2, i lovdekret nr. 206/2007 er sålydende:
»1.   Anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer i henhold til dette lovdekret giver den pågældende person, såfremt denne opfylder de specifikke krav, adgang til det pågældende hverv, som de i artikel 2, stk. 1, nævnte personer er kvalificeret til i hjemlandet, og til at udøve det på samme vilkår, som er fastsat i den italienske lovgivning.
2.   Med henblik på artikel 1, stk. 1, er det hverv, som ansøgeren vil udøve på det italienske område, det samme hverv, som denne er kvalificeret til i hjemlandet, hvis det omfatter sammenlignelige former for virksomhed (uden at det berører bestemmelserne i artikel 5f om delvis adgang).«
16
Artikel 4 i lovdekret nr. 206/2007 præciserer, at der ved begrebet »erhvervsmæssige kvalifikationer« forstås »kvalifikationer, som er attesteret ved et uddannelsesbevis, et kursusbevis [...] eller erhvervserfaring«, og at personer, der har opnået et kvalifikationsbevis i udlandet, dvs. et kvalifikationsbevis, der er opført under »eksamensbeviser, certifikater og andre beviser for en erhvervskompetencegivende uddannelse, der overvejende har fundet sted i [EU], udstedt af et universitet eller et andet organ, der er bemyndiget hertil i kraft af særlige ordninger«, og som i henhold til dette dekret giver dem en erhvervsmæssig kvalifikation og giver dem ret til at udøve dette erhverv i hjemlandet, kan indlede den procedure for anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, der er fastsat i dette lovdekret.
Tvisterne i hovedsagerne, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne ved Domstolen
17
Sagsøgerne i hovedsagerne indgav i løbet af 2021 hver især en ansøgning til den kompetente italienske myndighed om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer erhvervet i en anden medlemsstat med henblik på at udøve erhvervet som lærer med speciale i støtteundervisning. Den anerkendelse, som de ansøgte om, vedrørte kvalifikationsbeviset »højere specialuddannelse i bistand til personer med støttebehov« udstedt af Universidad Cardenal Herrera – CEU i Valencia.
18
Den kompetente italienske myndighed afslog sagsøgernes ansøgninger med den begrundelse, at ifølge de oplysninger, der var modtaget fra de kompetente spanske myndigheder efter en forespørgsel via det informationssystem for det indre marked, der er fastsat i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1024/2012 af 25. oktober 2012 om administrativt samarbejde via informationssystemet for det indre marked og om ophævelse af Kommissionens beslutning 2008/49/EF (»IMI-forordningen«) (EUT 2012, L 316, s. 1), var det pågældende kvalifikationsbevis, som kun var et bevis, der var specifikt for det universitet, der havde udstedt det, ikke et officielt kvalifikationsbevis i Spanien og gav ikke ret til at udøve det lovregulerede erhverv som »lærer i grundskolen« med speciale i terapeutisk pædagogik, hørelse og sprog, dvs. de kvalifikationer, der kræves for at varetage specialundervisning i nævnte medlemsstat.
19
Den kompetente italienske myndighed konkluderede derfor, at dette kvalifikationsbevis, som ikke var anerkendt af den spanske stat, ikke var gyldigt og ikke havde virkning i Spanien, hvorfor det ikke kunne anerkendes på grundlag af nogen italiensk lovgivning.
20
Sagsøgerne i hovedsagerne har derfor anlagt søgsmål ved Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (den regionale forvaltningsdomstol for Lazio, Italien), som er den forelæggende ret, med påstand om annullation af afgørelserne om afslag på deres respektive ansøgninger.
21
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at der fortsat hersker tvivl om, hvorvidt det er foreneligt med EU-retten at anlægge den fortolkning af den relevante nationale lovgivning, der anlægges i national retspraksis, og som fører til, at de kompetente nationale myndigheder altid skal vurdere indholdet af den uddannelse, der er fulgt i hjemlandet, ved at sammenligne den med den uddannelse, der er fastsat i værtslandets lovgivning, navnlig i en situation, hvor det kvalifikationsbevis, der søges anerkendt i værtslandet, ikke anerkendes ved lov i hjemlandet som et officielt kvalifikationsbevis, der giver adgang til det pågældende erhverv.
22
På denne baggrund har Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (den regionale forvaltningsdomstol for Lazio) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål, som er identiske i de to hovedsager:
»1)
Skal artikel 13 i direktiv 2005/36[...], [sammenholdt med] [Unionens] mål om fjernelse af hindringerne for den frie bevægelighed for personer og tjenesteydelser mellem medlemsstaterne og den frie bevægelighed for lærere, fortolkes således, at den – med hensyn til anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer mellem medlemsstaterne, og navnlig af specialuddannelsesbeviser for støtteundervisning – er til hinder for fortolkningen og anvendelsen af en national lovgivning, hvorefter betingelserne for anerkendelse anses for at være opfyldt, selv når et specialuddannelsesbevis opnået i en medlemsstat ikke berettiger til udøvelse af det pågældende hverv i udstedelsesmedlemsstaten og heller ikke [...] er anerkendt [ved lov] i denne stat som et bevis, der giver adgang til at udøve det pågældende hverv?
2)
Såfremt artikel 13 i direktiv 2005/36[...] ikke er til hinder for ovenstående, skal bestemmelserne i afsnit III, kapitel I, i [dette] direktiv [...] da fortolkes således, at de kompetente myndigheder på området for anerkendelse af kvalifikationer, når de modtager en ansøgning, altid og under alle omstændigheder har pligt til at vurdere indholdet af alle de dokumenter, som den pågældende person fremlægger, og som kan attestere dennes erhvervsmæssige kvalifikation, selv hvis denne kvalifikation ikke giver adgang til at udøve det pågældende hverv i udstedelsesmedlemsstaten, samt til at bedømme, om den uddannelse, som disse dokumenter attesterer, opfylder de krav, der i værtsmedlemsstaten er fastsat for opnåelse af den pågældende erhvervsmæssige kvalifikation, og om nødvendigt anvende udligningsforanstaltninger?«
23
Ved afgørelse truffet af Domstolens præsident den 11. september 2024 blev sagerne C-340/24 og C-442/24 forenet med henblik på den skriftlige og den mundtlige forhandling samt dommen.
Om de præjudicielle spørgsmål
24
Indledningsvis bemærkes, at den forelæggende ret med de præjudicielle spørgsmål har anmodet Domstolen om en fortolkning af artikel 13 i direktiv 2005/36. Den anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, der er fastsat i denne bestemmelse, indebærer, at den person, der ansøger om en sådan anerkendelse, er i besiddelse af et uddannelsesbevis, der kvalificerer vedkommende til at udøve et lovreguleret erhverv i hjemlandet. Dette direktiv finder således ikke anvendelse på en situation, hvor en person, der ansøger om anerkendelse af sine erhvervsmæssige kvalifikationer, ikke har opnået et sådant uddannelsesbevis (jf. i denne retning dom af 8.7.2021, Lietuvos Respublikos sveikatos apsaugos ministerija, C-166/20, EU:C:2021:554, præmis 29), hvilket er tilfældet for sagsøgerne i hovedsagerne.
25
Det fremgår af fast retspraksis, at det som led i den samarbejdsprocedure mellem de nationale retter og Domstolen, som er indført ved artikel 267 TEUF, tilkommer Domstolen at give den nationale ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter den i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den. Ud fra dette synspunkt påhviler det Domstolen i givet fald at omformulere de spørgsmål, der forelægges den (dom af 28.11.2000, Roquette Frères, C-88/99, EU:C:2000:652, præmis 18, og af 24.6.2025, GR REAL, C-351/23, EU:C:2025:474, præmis 61).
26
I det foreliggende tilfælde fremgår det af samtlige de oplysninger, som den forelæggende ret har fremlagt i begrundelsen for anmodningen om præjudiciel afgørelse i sag C-340/24 – idet forelæggelsesafgørelsen i sag C-442/24 i det væsentlige begrænser sig til at henvise til denne anmodning – at den forelæggende ret i realiteten ønsker oplyst, om EU-retten i forbindelse med behandlingen af en ansøgning om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, der er opnået i en anden medlemsstat, pålægger værtsmedlemsstaten en forpligtelse til at tage hensyn til et uddannelsesbevis, der er opnået i hjemlandet, og som ikke er anerkendt ved lov af sidstnævnte medlemsstat og ikke har nogen officiel karakter i denne stat.
27
Sagsøgerne i hovedsagerne er italienske statsborgere, som har fulgt undervisning ved et spansk universitet og således har gjort brug af deres ret til fri bevægelighed. Efter afslutningen af deres studier ansøgte de den kompetente italienske myndighed om anerkendelse af deres spanske uddannelsesbeviser for at kunne udøve erhvervet som lærer med speciale i støtteundervisning i Italien. En statsborger i en medlemsstat, som har opholdt sig og opnået en akademisk titel i en anden medlemsstat, som den pågældende ønsker at påberåbe sig i den medlemsstat, hvor vedkommende er statsborger, er omfattet af artikel 45 TEUF eller 49 TEUF (jf. i denne retning dom af 3.3.2022, Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Den medicinske grunduddannelse), C-634/20, EU:C:2022:149, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).
28
Det må følgelig antages, at den forelæggende ret med de to præjudicielle spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker oplyst, om artikel 45 TEUF og 49 TEUF skal fortolkes således, at de pålægger værtsmedlemsstaten en forpligtelse til i forbindelse med behandlingen af en ansøgning om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer at tage hensyn til et uddannelsesbevis, der er opnået i en anden medlemsstat, og som ikke er anerkendt ved lov af denne medlemsstat og ikke har nogen officiel karakter i denne stat.
29
Det følger af fast retspraksis, at i en situation, som ikke falder inden for anvendelsesområdet for direktiv 2005/36, men som er omfattet af artikel 45 TEUF eller 49 TEUF, har myndighederne i en medlemsstat, når de får forelagt en ansøgning fra en EU-borger om tilladelse til at udøve et erhverv, hvortil adgangen ifølge den nationale lovgivning er betinget af, at vedkommende har et eksamensbevis eller erhvervsmæssige kvalifikationer eller perioder med erhvervserfaring, en forpligtelse til at tage hensyn til samtlige eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, herunder den pågældendes relevante erfaring, idet de skal foretage en sammenligning mellem på den ene side den kompetence, der er dokumenteret ved disse kvalifikationsbeviser og denne erfaring, og på den anden side de krav om kundskaber og kvalifikationer, der stilles i national ret (dom af 3.3.2022, Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Den medicinske grunduddannelse), C-634/20, EU:C:2022:149, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis).
30
Denne sammenlignende undersøgelse forudsætter, at der mellem medlemsstaterne består en gensidig tillid til de beviser for erhvervsmæssige kvalifikationer, der er udstedt af hver enkelt medlemsstat. Værtsmedlemsstatens myndighed er derfor i princippet forpligtet til at betragte et dokument, som f.eks. et uddannelsesbevis, der er udstedt af en anden medlemsstats myndighed, som pålideligt (jf. i denne retning dom af 16.6.2022, Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Psykoterapeuter), C-577/20, EU:C:2022:467, præmis 48).
31
I det foreliggende tilfælde har hjemlandet imidlertid meddelt de kompetente myndigheder i værtsmedlemsstaten, at det i hovedsagerne omhandlede kvalifikationsbevis, idet det kun er et bevis, der er specifikt for det universitet, som har udstedt det, ikke er et officielt kvalifikationsbevis i førstnævnte stat og ikke gør det muligt dér at udøve det lovregulerede erhverv, som sagsøgerne i hovedsagerne ønsker at få adgang til. Det fremgår desuden af de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, at det pågældende kvalifikationsbevis, med forbehold for den forelæggende rets efterprøvelse, ikke giver adgang til et højere akademisk niveau og ikke indgår i det system, der er indført ved Bolognaprocessen og det europæiske område for videregående uddannelse.
32
Det følger heraf, at den gensidige tillid, som ordningen for anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer i Unionen er baseret på, ikke kan påberåbes i det tilfælde, hvor det uddannelsesbevis, der er opnået i hjemlandet, er blevet udstedt af et privat organ, som ikke er blevet bemyndiget af denne stats kompetente myndigheder til at udstede uddannelsesbeviser, der attesterer erhvervsmæssige kvalifikationer, således at det af et sådant organ udstedte kvalifikationsbevis ikke er »udstedt af en medlemsstat« og derfor ikke blot ikke anerkendes dér, men heller ikke giver nogen garanti for niveauet og kvaliteten af de kompetencer, det attesterer.
33
Selv om den pågældende værtsmedlemsstat i en situation som den i hovedsagerne omhandlede, der ikke er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2005/36, men som henhører under artikel 45 TEUF eller artikel 49 TEUF, bl.a. skal tage hensyn til et kvalifikationsbevis, der er udstedt af hjemlandet, således som det fremgår af denne doms præmis 29 og 30, kan disse samme artikler ikke pålægge den første medlemsstat at tage hensyn til et kvalifikationsbevis, der ikke er udstedt af den anden medlemsstat, og som ikke anerkendes dér. Den frie bevægelighed kan nemlig ikke pålægge værtsmedlemsstaten at knytte større værdi til et uddannelsesbevis, der er udstedt i hjemlandet, end det har i sidstnævnte.
34
Værtsmedlemsstaten kan imidlertid i givet fald frit tage hensyn til et sådant bevis i forbindelse med den sammenlignende undersøgelse, der er nævnt i denne doms præmis 29.
35
Følgelig skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 45 TEUF og 49 TEUF skal fortolkes således, at de ikke pålægger værtsmedlemsstaten en forpligtelse til i forbindelse med behandlingen af en ansøgning om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer at tage hensyn til et uddannelsesbevis, der er opnået i en anden medlemsstat, og som ikke er anerkendt ved lov af denne medlemsstat og ikke har nogen officiel karakter i denne stat.
Sagsomkostninger
36
Da sagens behandling i forhold til hovedsagernes parter udgør et led i de sager, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Ottende Afdeling) for ret:
Artikel 45 TEUF og 49 TEUF skal fortolkes således, at de ikke pålægger værtsmedlemsstaten en forpligtelse til i forbindelse med behandlingen af en ansøgning om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer at tage hensyn til et uddannelsesbevis, der er opnået i en anden medlemsstat, og som ikke er anerkendt ved lov af denne medlemsstat og ikke har nogen officiel karakter i denne stat.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.
(
i
) – De foreliggende sagers navne er vedtagne navne. De svarer ikke til navnene på parter i sagerne.