61993CJ0057_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved dom af 17. februar 1993 indgaaet til Domstolen den 2. marts 1993 har Kantongerecht, Utrecht, i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt fire praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EOEF-traktatens artikel 119 ° med hensyn til retten til at vaere omfattet af erhvervstilknyttede pensionsordninger ° af Domstolens dom af 17. maj 1990 i Barber-sagen (sag C-262/88, Sml. I, s. 1889, herefter benaevnt "Barber-dommen") og af den til traktaten af 7. februar 1992 om Den Europaeiske Union knyttede protokol nr. 2 ad artikel 119 i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske Faellesskab (herefter benaevnt "protokol nr. 2").
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en sag, som Anna Vroege har anlagt mod NCIV Instituut voor Volkshuisvesting BV og Stichting Pensioenfonds NCIV angaaende sit medlemskab af Stichting Pensioenfonds NCIV.
3 Siden den 1. maj 1975 har Anna Vroege arbejdet paa deltid (25,9 timer om ugen) hos NCIV Instituut voor Volkshuisvesting BV (herefter benaevnt "NCIV").
4 I henhold til artikel 20 i den kollektive overenskomst, der gaelder inden for NCIV, kan personer, der arbejder i denne institution, vaere medlemmer af en erhvervstilknyttet pensionskasse, Stichting Pensioenfonds NCIV, som yder medlemmerne arbejdsophoerspension, invalidepension samt enke- og boernepension.
5 Indtil den 1. januar 1991 var medlemskab af NCIV' s pensionskasse ifoelge kassens vedtaegt forbeholdt mandlige arbejdstagere og ugifte kvindelige arbejdstagere, hvis ansaettelseskontrakt var indgaaet paa ubestemt tid, og hvis arbejdstid udgjorde mindst 80% af fuld arbejdstid.
6 Da Anna Vroege altid havde haft en arbejdstid paa under 80% af fuld arbejdstid, havde hun ikke adgang til at indbetale pensionsbidrag og kunne derfor ikke optjene pensionsrettigheder.
7 Den 1. januar 1991 traadte en ny vedtaegt for pensionskassen i kraft. I henhold hertil kan arbejdstagere af begge koen blive medlemmer af pensionskassen, hvis de er fyldt 25 aar og har en arbejdstid paa mindst 25% af normal arbejdstid.
8 Vedtaegtens artikel 23, stk. 5, giver desuden kvindelige arbejdstagere, som ikke var medlemmer af pensionskassen i tiden foer den 1. januar 1991, mulighed for mod betaling at erhverve stoerre pensionsanciennitet, dog paa betingelse af, at de var fyldt 50 aar den 31. december 1990. Det antal pensionsgivende aar, der kan erhverves, kan dog hoejst udgoere antallet af aar mellem det tidspunkt, hvor medlemmet er fyldt 50 aar, og den 1. januar 1991.
9 Da Anna Vroege ikke var fyldt 50 aar den 31. december 1990, kunne hun ikke benytte sig af denne overgangsbestemmelse, og hun kunne derfor foerst begynde at optjene pensionsrettigheder fra den 1. januar 1991. Paa denne baggrund anfaegtede hun lovligheden af pensionskassens nye vedtaegt med den begrundelse, at den indebaerer en forskelsbehandling i strid med traktatens artikel 119, fordi hun efter vedtaegten ikke har ret til at blive optaget som medlem af pensionskassen for saa vidt angaar beskaeftigelsesperioder foer den 1. januar 1991. Hun stillede foelgelig krav om medlemskab af pensionskassen med tilbagevirkende kraft fra den 8. april 1976, dvs. fra afsigelsen af Domstolens dom i Defrenne-sagen (sag 43/75, Sml. s. 455), hvori Domstolen for foerste gang fastslog, at artikel 119 har direkte virkning.
10 Sagen blev anlagt ved Kantongerecht, Utrecht, som besluttede at udsaette sagen og at forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"1) Omfatter retten til lige loen som omhandlet i EOEF-traktatens artikel 119 ogsaa en ret til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning?
2) Hvis spoergsmaal 1) besvares bekraeftende, gaelder den tidsmaessige begraensning, Domstolen har fastsat i Barber-dommen for saa vidt angaar en pensionsordning som den i Barber-sagen omhandlede (en saakaldt 'contracted-out' -ordning), da ogsaa for en ret til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning som den, der er tale om i den foreliggende sag?
3) Boer der til en eventuel anvendelse af princippet om lige loen i EOEF-traktatens artikel 119 knyttes en tidsmaessig begraensning af retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning som den her omhandlede, og ° i bekraeftende fald ° fra hvilket tidspunkt?
4) Har den til Maastricht-traktaten knyttede protokol ad artikel 119 i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske Faellesskab (' Barber-protokollen' ) og (lovforslaget om aendring af) overgangsbestemmelsen i artikel III i lovforslag nr. 20 890, der har til formaal at gennemfoere det fjerde direktiv, betydning for afgoerelsen af den foreliggende sag ° der er anlagt ved staevning indleveret til Kantongerecht' s Justitskontor den 11. november 1991 ° ogsaa under hensyn til tidspunktet for sagens anlaeg?"
Foerste spoergsmaal
11 Med det foerste spoergsmaal oensker den nationale retsinstans oplyst, om retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning falder ind under anvendelsesomraadet for traktatens artikel 119 og dermed rammes af forbuddet mod forskelsbehandling i denne bestemmelse.
12 I denne forbindelse bemaerkes, at Domstolen allerede i dommen af 13. maj 1986 i Bilka-sagen (sag 170/84, Sml. s. 1607) fastslog, at for saa vidt som en pensionsordning ° selv om den er vedtaget i overensstemmelse med de bestemmelser, der er fastsat i den nationale lovgivning ° har sin oprindelse i en overenskomst med arbejdstagerne eller deres repraesentanter, og for saa vidt som offentlige myndigheder ikke deltager i ordningens finansiering, er den ikke en social sikringsordning, der er direkte reguleret ved lov og som foelge heraf undtaget fra artikel 119' s anvendelsesomraade, og at de ydelser, der betales til de ansatte i medfoer af en saadan ordning, er ydelser, som arbejdstageren som foelge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren, jf. artikel 119, stk. 2 (praemis 20 og 22).
13 Disse principper har Domstolen bekraeftet i Barber-dommen for saa vidt angaar britiske erhvervstilknyttede pensionsordninger, som er "contracted-out", og ligeledes i dommen af 6. oktober 1993 i Ten Oever-sagen (sag C-109/91, Sml. I, s. 4879).
14 I sidstnaevnte dom fastslog Domstolen, at artikel 119 finder anvendelse paa ydelser fra en nederlandsk erhvervstilknyttet pensionsordning svarende til den, der er tale om i den foreliggende sag. I dommen fremhaevede Domstolen saerligt det forhold, at reglerne for pensionsordningen ikke direkte var fastsat ved lov, men var et resultat af en overenskomst mellem arbejdsmarkedets parter, idet statsmagten blot paa begaering af arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationer, der kunne betragtes som repraesentative, havde erklaeret ordningen obligatorisk for hele fagomraadet (praemis 10).
15 I oevrigt foelger det af Bilka-dommen, at det ikke alene er retten til ydelser fra en erhvervstilknyttet pensionsordning, men ogsaa retten til at vaere omfattet af ordningen, der falder ind under anvendelsesomraadet for artikel 119.
16 Begrundelsen for sidstnaevnte afgoerelse var, at naar en loenpolitik, der bestaar i at fastsaette en lavere timeloen for deltids- end for fuldtidsarbejde, under visse omstaendigheder kan vaere udtryk for en forskelsbehandling af maend og kvinder ° saaledes som det fremgaar af dommen af 31. marts 1981 i Jenkins-sagen (sag 96/80, Sml. s. 911) ° maa det samme gaelde i tilfaelde, hvor deltidsansatte udelukkes fra at vaere omfattet af virksomhedens pensionsordning. Da en saadan pension falder ind under begrebet loen i artikel 119, stk. 2, er den samlede loen, som arbejdsgiveren udbetaler fuldtidsansatte, nemlig hoejere ved det samme antal arbejdstimer end den, der betales til deltidsansatte.
17 Heraf foelger, at det er udtryk for en direkte forskelsbehandling paa grundlag af koen, som er i strid med traktatens artikel 119, naar gifte kvinder ikke kan vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning. Naar deltidsbeskaeftigede arbejdstagere udelukkes fra ordningen, er traktatbestemmelsen kun tilsidesat, saafremt foranstaltningen rammer et meget stoerre antal kvinder end maend, medmindre arbejdsgiveren godtgoer, at den kan forklares ved andre ° objektivt begrundede ° faktorer end forskelsbehandling paa grundlag af koen (jf. Bilka-dommen).
18 Herefter maa det foerste praejudicielle spoergsmaal besvares med, at retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning falder ind under anvendelsesomraadet for traktatens artikel 119 og dermed rammes af forbuddet mod forskelsbehandling i denne artikel.
Andet og tredje spoergsmaal
19 Med disse spoergsmaal oensker den nationale retsinstans oplyst, dels om begraensningen af de tidsmaessige virkninger af Barber-dommen ogsaa gaelder for retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning som den, der er tale om i hovedsagen, dels om der ikke under alle omstaendigheder boer fastsaettes en begraensning af samme art i den foreliggende sag.
20 Med henblik paa besvarelsen af disse spoergsmaal skal der redegoeres for baggrunden for, at det blev besluttet at begraense Barber-dommens tidsmaessige virkninger.
21 I overensstemmelse med en fast praksis, hvorefter Domstolen undtagelsesvis ° under anvendelse af et almindeligt retssikkerhedsprincip i Faellesskabets retsorden og under hensyntagen til de alvorlige forstyrrelser, dommen kan medfoere for saa vidt angaar fortiden i retsforhold, der er etableret i god tro ° kan se sig foranlediget til at begraense de beroerte parters muligheder for at paaberaabe sig en bestemmelse, Domstolen har fortolket, for derved at rejse tvivl om saadanne retsforhold (jf. Defrenne-dommen), tog Domstolen i Barber-dommen stilling til, om de to hovedbetingelser for at traeffe bestemmelse om en saadan begraensning var opfyldt, nemlig om de beroerte parter var i god tro, og om der var fare for alvorlige forstyrrelser.
22 Med hensyn til den foerste betingelse udtalte Domstolen (i praemis 42), at artikel 9, litra a), i Raadets direktiv 86/378/EOEF af 24. juli 1986 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder inden for de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger (EFT L 225, s. 40) gav mulighed for at udsaette den obligatoriske gennemfoerelse af ligebehandlingsprincippet for saa vidt angik fastsaettelsen af pensionsalderen for ydelse af alderspensioner, jf. undtagelsen i artikel 7, stk. 1, litra a), i Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring (EFT 1979 L 6, s. 24).
23 Under hensyn til disse bestemmelser fandt Domstolen, at medlemsstaterne og de beroerte parter med rimelighed havde kunnet gaa ud fra, at artikel 119 ikke fandt anvendelse paa pensioner, der blev udbetalt i henhold til "contracted-out" ordninger, og at der fortsat kunne goeres undtagelse fra princippet om ligestilling af maend og kvinder paa dette omraade (praemis 43).
24 I denne forbindelse bemaerkes, at Domstolen i dommen af 14. december 1993 i Moroni-sagen (sag C-110/91, Sml. I, s. 6591), samtidig med at den henviste til og bekraeftede de principper, der var opstillet i dommene i sagerne Defrenne, Bilka og Barber, udtalte, at der i Barber-dommen for foerste gang blev taget stilling til spoergsmaalet om, hvorledes en ulige behandling, der beror paa, at pensionsalderen er forskellig for de to koen, skal bedoemmes efter artikel 119 (praemis 16).
25 Med hensyn til betingelsen om alvorlige forstyrrelser fandt Domstolen i oevrigt i Barber-dommen, at hvis enhver beroert mandlig arbejdstager i lighed med Douglas H. Barber med tilbagevirkende kraft kunne goere en ret til ligebehandling gaeldende i tilfaelde af forskelsbehandling, som man indtil da havde kunnet anse for tilladt paa grundlag af undtagelserne i direktiv 86/378, kunne den finansielle ligevaegt i en raekke pensionsordninger blive forstyrret med tilbagevirkende kraft (praemis 44).
26 Herefter fastslog Domstolen, at den direkte virkning af traktatens artikel 119 kun kan paaberaabes til stoette for krav om ligebehandling med hensyn til erhvervstilknyttede pensioner, for saa vidt angaar ydelser, der vedroerer beskaeftigelsesperioder efter den 17. maj 1990, medmindre arbejdstagerne eller disses ydelsesberettigede paaroerende forinden har anlagt sag eller rejst en tilsvarende administrativ klage i henhold til den nationale lovgivning, der finder anvendelse (Barber-dommen, praemis 45, som naermere praeciseret i Ten Oever-dommen).
27 Heraf foelger isaer, at begraensningen af de tidsmaessige virkninger af Barber-dommen kun angaar de former for forskelsbehandling, som arbejdsgiverne og pensionskasserne med rimelighed kunne betragte som tilladte paa grund af de undtagelser, der som overgangsforanstaltninger er fastsat i de faellesskabsretlige regler, der kan anvendes paa erhvervstilknyttede pensioner.
28 Med hensyn til retten til at vaere omfattet af erhvervstilknyttede pensionsordninger maa det imidlertid fastslaas, at der ikke foreligger nogen omstaendighed, som har kunnet give de beroerte parter i erhvervslivet grund til at tro, at artikel 119 ikke skulle finde anvendelse.
29 Siden Bilka-dommen blev afsagt, har det nemlig vaeret klart, at en saadan tilsidesaettelse af lighedsprincippet i forbindelse med anerkendelsen af den her omhandlede ret falder ind under artikel 119.
30 Hertil kommer, at eftersom der ikke blev fastsat en tidsmaessig begraensning i Bilka-dommen, kan den direkte virkning af artikel 119 paaberaabes til stoette for krav om ligebehandling med tilbagevirkende kraft med hensyn til retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning. Det har den kunnet siden afsigelsen af dommen i Defrenne-sagen den 8. april 1976, hvori den direkte virkning af artikel 119 for foerste gang blev fastslaaet.
31 Specielt med hensyn til spoergsmaalets sidste del bemaerkes endelig, at det fremgaar af Domstolens praksis, at der kun kan traeffes bestemmelse om en eventuel begraensning af de tidsmaessige virkninger af en dom vedroerende et praejudicielt fortolkningsspoergsmaal i selve den dom, hvori der traeffes afgoerelse om den fortolkning, der er anmodet om (jf. bl.a. dom af 16.7.1992, sag C-163/90, Legros m.fl., Sml. I, s. 4625, praemis 30). Hvis Domstolen havde fundet det noedvendigt at foretage en tidsmaessig begraensning af reglen om, at retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning falder ind under artikel 119, skulle den derfor have gjort det i dommen i Bilka-sagen.
32 Det andet og det tredje spoergsmaal maa herefter besvares med, at begraensningen af de tidsmaessige virkninger af Barber-dommen ikke gaelder for retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning, og at der ikke boer fastsaettes en tilsvarende begraensning i denne henseende.
Fjerde spoergsmaal
33 Med det fjerde spoergsmaal oensker den nationale retsinstans oplyst, hvilken betydning dels et nationalt lovforslag til gennemfoerelse af direktiv 86/378, dels den naevnte protokol nr. 2 kan have i forbindelse med den foreliggende sag.
34 Med hensyn til det nationale lovforslag er det tilstraekkeligt at bemaerke, at det ifoelge fast praksis ikke under en sag efter artikel 177 tilkommer Domstolen at fortolke national ret og udtale sig om dens virkninger (jf. bl.a. dom af 3.2.1977, sag 52/76, Benedetti mod Munari, Sml. s. 163, praemis 25).
35 Den naevnte protokol nr. 2, som i henhold til traktatens artikel 239 udgoer en integrerende del af denne, har foelgende ordlyd:
"Med henblik paa anvendelsen af traktatens artikel 119 skal ydelser i medfoer af en erhvervstilknyttet social sikringsordning ikke anses for loen, hvis og i det omfang de kan henfoeres til beskaeftigelsesperioder, der ligger forud for den 17. maj 1990, undtagen for arbejdstagere eller deres ydelsesberettigede paaroerende, der inden denne dato har anlagt soegsmaal eller indbragt en dertil svarende klage i overensstemmelse med den relevante nationale ret."
36 Det fremgaar af sagens akter og de mundtlige forhandlinger for Domstolen, at det spoergsmaal, der oenskes afklaret, i det vaesentlige er, om protokollen udelukkende har til formaal at praecisere begraensningen af de tidsmaessige virkninger af Barber-dommen, jf. redegoerelsen om begraensningen i det foregaaende, eller om den har stoerre raekkevidde.
37 Det Forenede Kongerige har anfoert, at den vide formulering af protokollen viser, at den finder anvendelse paa enhver forskelsbehandling paa grundlag af koen, som maatte forekomme inden for rammerne af erhvervstilknyttede pensionsordninger, herunder forskelsbehandling, der vedroerer retten til at vaere omfattet af saadanne pensionsordninger.
38 Sagsoegeren i hovedsagen, den tyske regering og Kommissionen har derimod gjort gaeldende, at protokollen, uanset de meget generelle vendinger, der er benyttet, skal ses i sammenhaeng med Barber-dommen og ikke kan raekke videre end begraensningen af de tidsmaessige virkninger af Barber-dommen.
39 Det maa konstateres, at protokollen i kraft af sin generelle ordlyd finder anvendelse paa ydelser fra en erhvervstilknyttet pensionsordning.
40 Denne konstatering gaelder imidlertid ikke ubetinget. Den angaar ydelser ° som i oevrigt er det eneste, der naevnes i protokol nr. 2 ° men ikke retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet social sikringsordning.
41 Protokollen er saaledes klart knyttet til Barber-dommen, idet den dato, der henvises til, nemlig den 17. maj 1990, er den samme. I Barber-dommen blev det fastslaaet, at det udgoer en forskelsbehandling af maend og kvinder, at der gaelder forskellige aldersbetingelser for de to koen for retten til at opnaa en arbejdsophoerspension efter en afskedigelse af driftsmaessige grunde. Der er blevet anlagt forskellige fortolkninger af Barber-dommen, hvori Domstolen har begraenset virkningerne af den fortolkning af traktatens artikel 119, der anlaegges i dommen, fra domsafsigelsen den 17. maj 1990. Med afsigelsen af dommen i Ten Oever-sagen, som laa forud for ikrafttraedelsen af traktaten om Den Europaeiske Union, blev disse fortolkningsforskelle fjernet. I protokol nr. 2 er der i det vaesentlige fastlagt samme fortolkning af Barber-dommen som den, der er anlagt i Ten Oever-dommen ° idet den anlagte fortolkning dog udvides til at omfatte alle ydelser fra en erhvervstilknyttet social sikringsordning og inkorporeres i traktaten ° men i protokollen har man lige saa lidt som i Barber-dommen behandlet og dermed heller ikke reguleret betingelserne for at vaere omfattet af de erhvervstilknyttede ordninger.
42 Retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning reguleres saaledes fortsat af Bilka-dommen, hvorefter det udgoer en overtraedelse af artikel 119, saafremt en virksomhed ° uden objektiv begrundelse og uden at det kan forklares ved andre faktorer end forskelsbehandling paa grundlag af koen ° behandler mandlige og kvindelige arbejdstagere forskelligt ved at udelukke den ene gruppe af arbejdstagere fra en virksomhedspensionsordning. Det bemaerkes, at Bilka-dommen i oevrigt ikke begraenser de tidsmaessige virkninger af den fortolkning af traktatens artikel 119, der er anlagt i dommen.
43 Det fjerde spoergsmaal maa herefter besvares med, at protokol nr. 2 ingen betydning har for retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning, idet denne ret fortsat reguleres af Bilka-dommen.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
44 De udgifter, der er afholdt af den tyske regering, den belgiske regering og Det Forenede Kongerige samt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Kantongerecht, Utrecht, ved dom af 17. februar 1993, for ret:
1) Retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning falder ind under anvendelsesomraadet for EOEF-traktatens artikel 119 og rammes dermed af forbuddet mod forskelsbehandling i denne artikel.
2) Begraensningen af de tidsmaessige virkninger af dommen af 17. maj 1990 i Barber-sagen (sag C-262/88) gaelder ikke for retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning, og der boer ikke fastsaettes en tilsvarende begraensning i denne henseende.
3) Den til traktaten om Den Europaeiske Union knyttede protokol nr. 2 ad artikel 119 i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske Faellesskab har ingen betydning for retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning, idet denne ret fortsat reguleres af dommen af 13. maj 1986 i Bilka-sagen (sag 170/84).