62024CJ0253_RES
Sag C-253/24 [Pelavi] (
i
)
Ministero della Giustizia
mod
NZ
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte di Appello di L’Aquila)
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 4. september 2025
»Præjudiciel forelæggelse – rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP – § 4 – princippet om ikke-diskrimination – ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv – honorære og ordinære dommere – § 5 – foranstaltninger til forhindring og sanktionering af misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter – direktiv 2003/88/EF – artikel 7 – ret til årlig betalt ferie – artikel 31 i den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – vurderingsprocedure med henblik på endelig bekræftelse af stillingen som honorær dommer – afkald ex lege på krav, der følger af hvervet som honorær dommer forud for vurderingsproceduren – tab af retten til årlig betalt ferie i henhold til EU-retten«
Socialpolitik – rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP – direktiv 1999/70 – foranstaltninger, der har til formål at forhindre misbrug ved anvendelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsende ansættelseskontrakter – sanktion af et sådant misbrug – vurderingsprocedure forud for den endelige bekræftelse i stillingen som honorær dommer – ret til årlig betalt ferie – national lovgivning, hvorefter der gives afkald på retten til årlig betalt ferie, der følger af tidligere udøvet hverv som honorær dommer – ikke tilladt
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 31, stk. 2; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88, art. 7, stk. 1; Rådets direktiv 1999/70, bilag, § 4, stk. 1, og § 5, stk. 1)
(jf. præmis 50-60 og 67-69 samt domskonkl.)
Resumé
I forbindelse med en præjudiciel forelæggelse fra Corte d’appello di L’Aquila (appeldomstolen i Aquila, Italien) præciserede Domstolen forholdet mellem retten til årlig betalt ferie som sikret ved EU-retten og den beskyttelse, der følger af rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse (
1
), i tilfælde af en national lovgivning, der pålægger honorære dommere, der ønsker at ændre deres på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelsesforhold til et tidsubegrænset ansættelsesforhold, at give afkald på visse rettigheder, herunder retten til årlig betalt ferie.
Denne sag indgik i en række italienske præjudicielle sager vedrørende ligebehandling af honorære dommere og ordinære dommere (
2
). Den italienske lovgiver indførte i 2021 for honorære dommere, der allerede var i tjeneste, mulighed for at blive bekræftet i denne stilling indtil det fyldte 70. år, forudsat at der blev gennemført en vurderingsprocedure, samtidig med at der blev indført et krav om at give afkald på ethvert andet krav, der fulgte af deres tidligere ansættelsesforhold (
3
). Denne procedure har til formål at gennemføre den pligt, der følger af rammeaftalens § 5, stk. 1, til at vedtage effektive foranstaltninger med henblik på at forhindre og sanktionere misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter.
NZ havde siden den 14. februar 2001 været honorær dommer ved Tribunale di Vasto (retten i Vasto, Italien) ved siden af sin advokatvirksomhed. I denne funktion modtog hun ikke nogen godtgørelse under retsferierne i modsætning til ordinære dommere, som havde ret til betalt ferie. NZ blev forlænget og fornyet i sin stilling som honorær dommer hvert fjerde år indtil den 13. december 2022, som var datoen for den endelige bekræftelse i hendes stilling.
Da NZ var af den opfattelse, at hun havde været udsat for en ulovlig forskelsbehandling for så vidt angår vederlaget for hendes arbejde før denne bekræftelse, anlagde hun sag mod sin arbejdsgiver, Ministero della Giustizia (justitsministeriet, Italien), med påstand om, at hun blev indrømmet en økonomisk og retlig behandling, der svarede til den, som arbejdstagere, der udførte tilsvarende opgaver i dette ministerium, fik, herunder for så vidt som den vedrørte årlig ferie. Retten i første instans gav sagsøgeren delvist medhold. Justitsministeriet iværksatte appel til prøvelse af denne afgørelse ved Cour d’appel de L’Aquila, som var den forelæggende ret, idet det bl.a. er af den opfattelse, at tvisten var blevet uden genstand, eftersom NZ’s bekræftelse i sin stilling efter vurderingsproceduren indebar, at der skulle gives afkald på ethvert andet krav, der fulgte af hendes tidligere honorære ansættelsesforhold.
Under disse omstændigheder var den forelæggende ret i tvivl om, hvorvidt dette afkald ex lege var foreneligt med rammeaftalens §§ 4 og 5, artikel 7 i direktiv 2003/88 (
4
) og artikel 31 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), navnlig hvad angår retten til årlig betalt ferie.
Domstolens bemærkninger
Efter at have henvist til sin praksis vedrørende foranstaltninger til sanktionering af misbrug af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter (
5
) fastslog Domstolen, at anmodningen om deltagelse i vurderingsproceduren indebar, at der blev givet afkald på retten til årlig betalt ferie for perioden forud for den endelige bekræftelse, som er sikret ved artikel 7 i direktiv 2003/88 og chartrets artikel 31, stk. 2. Afkaldet på denne ret udgjorde ifølge den italienske regering en passende modydelse for den endelige bekræftelse af stillingen som honorær dommer, eftersom beståelse af vurderingsproceduren ikke blot gav mulighed for, at det tidligere ansættelsesforhold kunne opretholdes, men medførte, at dette ansættelsesforhold rent faktisk blev varigt. Dette krav gjorde det endvidere muligt at undgå omvendt forskelsbehandling af ordinære dommere, over for hvem princippet om udvælgelsesprøve og princippet om eneret til dommerembeder fandt fuld anvendelse.
Den omstændighed, at der forelå en udvælgelsesprøve i forbindelse med ansættelse, der var forbeholdt stillinger som ordinære dommere med henblik på adgang til dommerstanden, og som ikke fandt anvendelse på ansættelse af honorære dommere, gjorde det muligt at udelukke, at sidstnævnte dommere fuldt ud var omfattet af de ordinære dommeres rettigheder. Selv om visse former for forskelsbehandling kunne begrundes i forskellene i de krævede kvalifikationer og arten af de opgaver, som de ordinære dommere skulle påtage sig ansvaret for, kunne udelukkelse fra enhver ret til betalt ferie samt til enhver form for social sikrings- og pensionsordning for honorære dommere ikke tillades i henhold til rammeaftalens § 4.
Denne rettighed er fastsat i artikel 7, stk. 1, i direktiv 2003/88. Desuden har retten til en årlig betalt ferie, som er fastsat i chartrets artikel 31, stk. 2, en både imperativ og ubetinget karakter, idet denne bestemmelse ikke kræver, at den konkretiseres ved bestemmelser i EU-retten eller national ret. Det følger heraf, at denne bestemmelse kan påberåbes i en tvist mellem arbejdstagere og deres arbejdsgiver i en situation, der er omfattet af EU-retten, og som følgelig er omfattet af chartrets anvendelsesområde.
Rammeaftalens § 4, artikel 7 i direktiv 2003/88 og chartrets artikel 31, stk. 2, er således til hinder for en national lovgivning, der til forskel fra det, som den fastsætter for ordinære dommere, udelukker honorære dommere, der befinder sig i en sammenlignelig situation, fra enhver ret til udbetaling af en godtgørelse i den ferieperiode, hvor de retslige aktiviteter er suspenderet.
Det følger således for det første, at en national lovgivning, for at opfylde betingelserne i rammeaftalens § 5, stk. 1, i tilfælde af misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter skal fastsætte effektive garantier med henblik på at sanktionere dette misbrug og fjerne følgerne heraf, idet ændringen af det tidsbegrænsede ansættelsesforhold til et tidsubegrænset ansættelsesforhold i princippet udgør en effektiv sanktion for et sådant misbrug. For det andet udgør retten til en årlig betalt ferie en subjektiv ret for hver arbejdstager, som denne er tillagt på bindende og ubetinget vis i henhold til EU-retten.
Henset til disse forhold kan rammeaftalens § 5, stk. 1, derfor ikke fortolkes således, at anvendelsen af de foranstaltninger, som en medlemsstat har truffet for at sanktionere misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter og for at fjerne følgerne heraf, kan medføre, at den pågældende arbejdstager mister en ret, som vedkommende er tillagt ved EU-retten i henhold til denne aftales § 4.
(
i
) – Navnet på denne sag er et fiktivt navn. Det svarer ikke til nogen af sagens parters rigtige navne.
(
1
) – Rammeaftalen, der findes i bilaget til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28.6.1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP (EFT 1999, L 175, s. 43, herefter »rammeaftalen«).
(
2
) – Jf. bl.a. dom af 16.7.2020, Governo della Repubblica italiana (Italienske fredsdommeres status) (C-658/18, EU:C:2020:572), af 7.4.2022, Ministero della Giustizia m.fl. (Italienske fredsdommeres status) (C-236/20, EU:C:2022:263), og af 27.6.2024, Peigli (C-41/23, EU:C:2024:554).
(
3
) – Ved artikel 29 i decreto legislativo n. 116 - Riforma organica della magistratura onoraria e altre disposizioni sui giudici di pace, nonché disciplina transitoria relativa ai magistrati onorari in servizio, a norma della legge 28 aprile 2016, n. 57 (lovdekret nr. 116 om ændring af organiseringen af den honorære dommerstand og af andre bestemmelser vedrørende fredsdommere samt overgangsbestemmelser for tjenestegørende honorære dommere i overensstemmelse med lov nr. 57 af 28.4.2016) af 13.7.2017 (GURI nr. 177 af 31.7.2017, s. 1), som ændret ved legge n. 234 - Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2022 e bilancio pluriennale per il triennio 2022-2024 (lov nr. 234 om statens prognose for regnskabsåret 2022 og den flerårige balance for 2022-2024) af 30.12.2021 (GURI nr. 310 af 31.12.2021, s. 1).
(
4
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4.11.2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EUT 2003, L 299, s. 9).
(
5
) – Jf. bl.a. dom af 8.5.2019, Rossato og Conservatorio di Musica F.A. Bonporti (C-494/17, EU:C:2019:387, præmis 39-43 og 45).