62018CJ0066_RES
Sag C-66/18
Europa-Kommissionen
mod
Ungarn
Domstolens dom (Store Afdeling) af 6. oktober 2020
»Traktatbrud – formaliteten – Domstolens kompetence – den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser – artikel XVI – markedsadgang – liste over særlige forpligtelser – betingelse om, at der skal foreligge en tilladelse – artikel XX, stk. 2 – artikel XVII – national behandling – tjenesteyder, der har sit hjemsted i et tredjeland – medlemsstats nationale lovgivning, som opstiller betingelser for levering af videregående uddannelsesydelser på sit område – krav om indgåelse af en international aftale med den medlemsstat, hvor tjenesteyderen har sit hjemsted – krav om udbydelse af en uddannelse i den medlemsstat, hvor tjenesteyderen har sit hjemsted – ændring af konkurrencebetingelserne til fordel for nationale tjenesteydere – begrundelse – offentlig orden – forebyggelse af vildledende praksis – artikel 49 TEUF – etableringsfrihed – direktiv 2006/123/EF – tjenesteydelser på det indre marked – artikel 16 – artikel 56 TEUF – fri udveksling af tjenesteydelser – eksistensen af en restriktion – begrundelse – tvingende alment hensyn – offentlig orden – forebyggelse af vildledende praksis – høj kvalitet af undervisningen – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – artikel 13 – akademisk frihed – artikel 14, stk. 3 – frihed til at oprette uddannelsesinstitutioner – artikel 16 – frihed til at oprette og drive egen virksomhed – artikel 52, stk. 1«
Traktatbrudssøgsmål – administrativ procedure – genstand – frister fastsat for medlemsstaten – krav om rimelige frister – bedømmelseskriterier – korte fristers indvirkning på, om sagen kan antages til realitetsbehandling – betingelser – bevis for tilsidesættelse af den berørte medlemsstats ret til forsvar
(Art. 258 TEUF)
(jf. præmis 45-47 og 52)
Traktatbrudssøgsmål – Domstolens kompetence – søgsmål med påstand om overtrædelse af en international aftale – Unionens aftaler – særlige forpligtelser inden for rammerne af Den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser (GATS), der er knyttet som bilag til overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen – Unionens enekompetence – omfattet
[Art. 3, stk. 1, litra e), TEUF, art. 216, stk. 2, TEUF og art. 258 TEUF]
(jf. præmis 68-71, 73 og 74)
Traktatbrudssøgsmål – Domstolens kompetence – søgsmål med påstand om, at en medlemsstat har overtrådt særlige forpligtelser inden for rammerne af den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser (GATS), der er knyttet som bilag til overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen (WTO) – omfattet – begrundelser – Unionens internationale ansvar i tilfælde af en medlemsstats tilsidesættelse af sine internationale forpligtelser – betydningen af, at WTO’s tvistbilæggelsesorgan findes – foreligger ikke – Unionens forpligtelse til at overholde reglerne og principperne i den almindelige folke- og sædvaneret – virkninger af henholdsvis en internationalt retsstridig handling og konstateringen af et traktatbrud
(Art. 258 TEUF; forståelsen vedrørende regler og procedurer for bilæggelse af tvister, der er gengivet i et bilag til aftalen om oprettelse af WTO)
(jf. præmis 81 og 84-91)
Fælles handelspolitik – internationale aftaler – Den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser (GATS), der er knyttet til overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen – regel om national behandling – begrænsninger – rækkevidde – særlig forpligtelse på området for videregående uddannelsesydelser med privat finansiering – begrænsning vedrørende markedsadgang, hvorved der indføres en ordning med forudgående godkendelse – udvidelse af regel om national behandling – betingelse – foranstaltning, der strider mod forpligtelserne om markedsadgang og national behandling
(Den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser (GATS), art. XVI, XVII og XX)
(jf. præmis 107, 108, 112 og 113)
Fælles handelspolitik – internationale aftaler – den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser (GATS), der er knyttet til overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen – regel om national behandling – særlig forpligtelse på området for videregående uddannelsesydelser med privat finansiering – national lovgivning, der gør levering af sådanne ydelser betinget af, at der foreligger en forudgående international aftale – ændring af konkurrencebetingelserne til fordel for tilsvarende nationale tjenesteydere – retsstridighed – begrundelser – opretholdelse af den offentlige orden – udelukket uden bevis for en reel og tilstrækkelig alvorlig trussel – forebyggelse af vildledende praksis – vilkårlig og uforholdsmæssig foranstaltning – udelukkelse
[Den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser (GATS), art. XIV, litra a), art. XIV, litra c), nr. i), og art. XVII]
(jf. præmis 118, 120, 121, 128, 130 og 135-137)
Fælles handelspolitik – internationale aftaler – den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser (GATS), der er knyttet til overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen – regel om national behandling – særlig forpligtelse på området for videregående uddannelsesydelser med privat finansiering – national lovgivning, der gør levering af sådanne ydelser betinget af, at en uddannelse udbydes i oprindelsesmedlemsstaten – ændring af konkurrencebetingelserne til fordel for tilsvarende nationale tjenesteydere – retsstridighed – begrundelser – opretholdelse af den offentlige orden – udelukket uden bevis for en reel og tilstrækkelig alvorlig trussel – forebyggelse af vildledende praksis – ikke omfattet
[Den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser (GATS), art. XIV, litra a), art. XIV, litra c), nr. i), og art. XVII]
(jf. præmis 147-149, 154 og 155)
Etableringsfrihed – traktatens bestemmelser – anvendelsesområde – national lovgivning, der har til formål at finde anvendelse på alle videregående uddannelsesinstitutioner – omfattet
(Art. 49 TEUF)
(jf. præmis 159-163)
Etableringsfrihed – begrænsninger – national lovgivning, der gør levering af videregående uddannelsesydelser fra udenlandske institutioner betinget af, at en uddannelse udbydes i oprindelsesmedlemsstaten – retsstridighed – begrundelser – opretholdelse af den offentlige orden – udelukket uden bevis for en reel, aktuel og tilstrækkelig alvorlig trussel – forebyggelse af vildledende praksis – udelukket uden konkrete og nøjagtige beviser – nødvendigt at sikre en høj kvalitet af den videregående undervisning – udelukkelse, når der foreligger en foranstaltning, som er uegnet til at forfølge dette formål
(Art. 49 TEUF)
(jf. præmis 167-170, 178, 179, 181, 182, 185, 187 og 188)
Etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – tjenesteydelser på det indre marked – direktiv 2006/123 – anvendelsesområde – levering af videregående uddannelsesydelser mod betaling – omfattet
(Art. 57 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123, art. 2 og art. 4, stk. 1)
(jf. præmis 193-195)
Etableringsfrihed – fri udveksling af tjenesteydelser – tjenesteydelser på det indre marked – direktiv 2006/123 – national lovgivning, der gør levering af videregående uddannelsesydelser fra udenlandske institutioner betinget af, at en uddannelse udbydes i oprindelsesmedlemsstaten – retsstridighed – begrundelser – hensyn til den offentlige orden og sikkerhed – udelukket uden bevis for en reel, aktuel og tilstrækkelig alvorlig trussel
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123, art. 16, stk. 1, andet afsnit, og art. 16, stk. 3)
(jf. præmis 198-200 og 203-206)
Grundrettigheder – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – anvendelsesområde – gennemførelse af EU-retten – national lovgivning, der bidrager til udelukkelsen af forpligtelser, der udspringer af internationale aftaler indgået af Unionen – national lovgivning, der kan hindre en eller flere af de grundlæggende friheder, der er sikret ved EUF-traktaten – medlemsstat, der påberåber sig tvingende almene hensyn, der er anerkendt i EU-retten som begrundelse – omfattet
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 51, stk. 1)
(jf. præmis 212-215)
Traktatbrudssøgsmål – nationale foranstaltningers forenelighed med EU-retten – klagepunkt om en tilsidesættelse af de rettigheder, der er garanteret i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – akademisk frihed, frihed til at oprette uddannelsesinstitutioner og frihed til at drive egen virksomhed – selvstændig undersøgelse – betingelser – spørgsmålet om, hvorvidt chartret finder anvendelse
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 13, art. 14, stk. 3, art. 16 og art. 51, stk. 1)
(jf. præmis 212-215)
Grundlæggende rettigheder – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – akademisk frihed – rækkevidde – manglende fastlæggelse som sådan i den europæiske menneskerettighedskonvention – hensyntagen til anbefalinger fra Europarådet og De Forenede Nationers organisation for uddannelse, videnskab og kultur (UNESCO) – videregående uddannelsesinstitutioners selvstændighed – omfattet
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 13 og art. 52, stk. 3)
(jf. præmis 222-227)
Grundlæggende rettigheder – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – akademisk frihed – frihed til at oprette uddannelsesinstitutioner og frihed til at oprette og drive egen virksomhed – national lovgivning, der gør videregående uddannelsesydelser betinget af, at en uddannelse udbydes i oprindelsesmedlemsstaten, og af, at der foreligger en forudgående international aftale – retsstridighed
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 13, art. 14, stk. 3, og art. 16)
(jf. præmis 228, 233, 234 og 239-242)
Resumé
De betingelser, der var indført af Ungarn for at give udenlandske videregående uddannelsesinstitutioner mulighed for at udøve deres virksomhed på sit område, var uforenelige med EU-retten
I dommen i sagen Kommissionen mod Ungarn (Videregående uddannelse) (sag C-66/18), afsagt den 6. oktober 2020, tog Domstolens Store Afdeling det af Europa-Kommissionen anlagte traktatbrudssøgsmål mod den nævnte medlemsstat til følge. Domstolen fastslog for det første, at idet Ungarn havde gjort leveringen af videregående uddannelsesydelser i Ungarn, der tilbydes af videregående uddannelsesinstitutioner beliggende uden for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), betinget af, at der fandtes en international overenskomst mellem Ungarn og det tredjeland, hvor den pågældende institution havde hjemsted, havde Ungarn tilsidesat sine forpligtelser med hensyn til national behandling i henhold til den almindelige overenskomst om handel med tjenesteydelser (GATS), der er indgået inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen (WTO) (
1
). Ydermere var dette krav i strid med bestemmelserne i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) om akademisk frihed, friheden til at oprette uddannelsesinstitutioner og frihed til at oprette og drive egen virksomhed (
2
).
For det andet fastslog Domstolen, at idet Ungarn havde gjort leveringen i Ungarn af videregående uddannelsesydelser fra udenlandske institutioner, herunder institutioner med hjemsted i en anden EØS-medlemsstat, betinget af, at de udbød en videregående uddannelse i den stat, hvor de havde hjemsted, havde Ungarn tilsidesat sine forpligtelser på området for national behandling i henhold til GATS samt sine forpligtelser i henhold til etableringsfriheden (
3
), den frie bevægelighed for tjenesteydelser (
4
) og de ovennævnte bestemmelser i chartret.
Den 4. april 2017 havde Ungarn med kort frist vedtaget en lov om ændring af lov om videregående uddannelse (
5
) med det angivelige formål at sikre kvaliteten af videregående uddannelsesydelser, hvis hovedformål var at ændre den gældende tilladelsesordning for udenlandske videregående uddannelsesinstitutioner. Uanset om disse institutioner tidligere havde modtaget en godkendelse, var de nu underlagt nye krav, herunder dem, der blev undersøgt af Domstolen.
Kommissionen anlagde et traktatbrudssøgsmål ved Domstolen mod Ungarn, idet den gjorde gældende, at loven af 2017 om videregående uddannelse var uforenelig med såvel de forpligtelser, som Ungarn har påtaget sig inden for rammerne af GATS, etableringsfriheden, den frie udveksling af tjenesteydelser og chartrets bestemmelser om akademisk frihed, friheden til at oprette uddannelsesinstitutioner samt friheden til at oprette og drive egen virksomhed.
Først forkastede Domstolen de af Ungarn påberåbte formalitetsindsigelser. Hvad for det første angik den korte varighed af de frister, som Kommissionen havde anvendt under den administrative procedure, foretog Domstolen, idet den bekræftede sin praksis på området (
6
), en undersøgelse af denne procedures konkrete forløb og konkluderede, at Ungarn ikke havde godtgjort den hævdede tilsidesættelse af retten til forsvar. Domstolen bemærkede endvidere, at de anfægtede frister var blevet fastsat under hensyntagen til de pågældende bestemmelsers hurtige ikrafttræden, som oprindeligt var fastsat til den 1. januar 2018. For det andet fandt Domstolen, at den ungarske regering ikke kunne påberåbe sig ulovligheden af de politiske hensigter, som denne regering tillagde Kommissionen, nemlig beskyttelsen af Central European Universitys særlige interesser, eftersom muligheden for at indlede en traktatbrudsprocedure alene følger af den skønsbeføjelse, som Kommissionen råder over i denne henseende, og som ikke som sådan kan være genstand for en retslig prøvelse fra Domstolens side.
Domstolen fastslog dernæst, at den havde kompetence til at tage stilling til klagepunkterne vedrørende tilsidesættelserne af WTO-retten. Efter at have bemærket, at enhver international aftale indgået af Unionen udgør en integrerende del af EU-retten, konstaterede Domstolen i denne henseende, at dette var tilfældet for så vidt angår overenskomsten om oprettelse af WTO, som GATS er en del af. Hvad dernæst angik forholdet mellem Unionens enekompetence på området for den fælles handelspolitik og medlemsstaternes vide kompetence på uddannelsesområdet præciserede Domstolen, at de forpligtelser, der er indgået inden for rammerne af GATS, herunder forpligtelserne vedrørende liberaliseringen af handelen med private undervisningsydelser, henhører under den fælles handelspolitik. Som svar på den ungarske regerings argumentation vedrørende den enekompetence til fortolkning, som bl.a. er tillagt de organer, der udgør WTO’s system til bilæggelse af tvister, fremhævede Domstolen, at ikke alene er eksistensen af WTO’s eget system til bilæggelse af tvister ikke til hinder for, at Domstolen inden for rammerne af en traktatbrudsprocedure kan fastslå, at den har kompetence til at tage stilling til klagepunkter vedrørende tilsidesættelser af WTO-retten, i det foreliggende tilfælde GATS, men at udøvelsen af denne kompetence endda fuldt ud er sammenhængende med hvert WTO-medlems forpligtelse til at drage omsorg for overholdelsen af sine WTO-retlige forpligtelser. I denne henseende fremhævede Domstolen, at Unionen kan ifalde et internationalt ansvar som følge af en medlemsstats eventuelt manglende overholdelse af de forpligtelser, som den har påtaget sig i henhold til GATS.
Ud fra samme synspunkt præciserede Domstolen de konkrete konsekvenser for udøvelsen af sin egen kompetence i overensstemmelse med bestemmelserne i de internationale konventioner, der er bindende for denne, samt regler og generelle principper i folkeretten og sædvaneretten, som er af bindende karakter for Unionen, hvilket Domstolen mindede om. Henset til de principper i den almindelige folkeret, der er kodificeret på området for statens ansvar for internationalt retsstridige forhold, bemærkede Domstolen således, at den vurdering af en medlemsstats adfærd, som påhviler Domstolen at foretage i forbindelse med en traktatbrudsprocedure – uanset, at den sker på grundlag af WTO-retten – ikke er bindende for de øvrige WTO-medlemmer, ligesom den heller ikke kan påvirke den senere vurdering, som WTO’s Tvistbilæggelsesorgan (DSB) måtte foretage. Ifølge Domstolen vil hverken Unionen eller den pågældende medlemsstat kunne påberåbe sig en dom afsagt af Domstolen på baggrund af en traktatbrudsprocedure med henblik på at unddrage sig en forpligtelse, der påhviler dem for at tilpasse sig de retsvirkninger, der i henhold til WTO-retten er knyttet til DSB’s afgørelser.
Efter således at have fastslået sin kompetence, indledte Domstolen en undersøgelse af Kommissionens klagepunkter. Hvad for det første angik vurderingen, henset til artikel XVII i GATS vedrørende national behandling, af kravet om, at der skal foreligge en forudgående international aftale, fastslog Domstolen indledningsvis, at Ungarn på området for videregående undervisningsydelser fuldt ud havde forpligtet sig til at indrømme national behandling i overensstemmelse med den nævnte artikel – uanset et forbehold med hensyn til forpligtelsen til adgang til markedet (artikel XVI), hvorefter oprettelsen af undervisningsinstitutioner i Ungarn fortsat skulle være underlagt et krav om forudgående tilladelse. I henhold til WTO-retten kan et sådant forbehold om forudgående godkendelse, der har til formål at begrænse den indgåede forpligtelse med hensyn til markedsadgang, kun gælde for national behandling, for så vidt som den vedrører en foranstaltning, der er i strid med såvel forpligtelsen til adgang til markedet som forpligtelsen til national behandling. I det foreliggende tilfælde var den generelle karakter af det forbehold om forudgående tilladelse, hvormed Ungarn ønskede at begrænse sit tilsagn vedrørende markedsadgang, imidlertid ikke diskriminerende, hvorfor Ungarn ikke kunne påberåbe sig dette for så vidt angår forpligtelsen til national behandling.
Domstolen præciserede dernæst, at indgåelsen af en international aftale, som krævet i lov af 2017 om videregående uddannelse, pålagde de berørte udenlandske tjenesteydere en yderligere betingelse for, at de kunne få tilladelse til at udbyde videregående uddannelsesydelser i Ungarn, hvilket var en betingelse, hvis opfyldelse henhører under de ungarske myndigheders skønsbeføjelse, hvilket var tilstrækkeligt til at udgøre en ændring af konkurrencevilkårene til skade for de berørte institutioner og til fordel for ungarske uddannelsesinstitutioner. Endelig fandt Domstolen, at den ungarske regerings forklaringer vedrørende de formål, der søgtes opnået med det omhandlede krav, ikke var tilstrækkelige til at begrunde dette krav, henset til artikel XIV i GATS. Hvad angik Ungarns påberåbelse af beskyttelsen af den offentlige orden havde denne medlemsstat således ikke konkret og udførligt godtgjort, at der forelå en virkelig og tilstrækkeligt alvorlig trussel mod en grundlæggende interesse i det ungarske samfund. For så vidt som det omhandlede krav havde til formål at forhindre vildledende praksis, fastslog Domstolen desuden, at det udgjorde et middel til vilkårlig forskelsbehandling på grund af de ungarske myndigheders politiske vilje til at opfylde dette krav. Denne begrundelse fra Ungarns side blev derfor heller ikke tiltrådt.
Domstolen fastslog endvidere og under alle omstændigheder, at det omhandlede krav var uforholdsmæssigt, idet den bemærkede, at det fandt anvendelse uden forskel, herunder på forretningssteder, der allerede var til stede på det ungarske marked.
For det andet undersøgte Domstolen kravet om udøvelse af uddannelsesvirksomhed i oprindelsesstaten. Hvad først og fremmest angik det tilsagn, som Ungarn har påtaget sig i henhold til artikel XVII i GATS, fastslog Domstolen også i denne henseende, efter at have fremhævet den konkurrencemæssige ulempe, der fulgte af det omhandlede krav for de berørte virksomheder, at den ungarske regerings forklaringer vedrørende de formål, der kunne begrunde nødvendigheden heraf, var utilstrækkelige. Af tilsvarende grunde som dem, der var blevet anført i forbindelse med analysen af det første klagepunkt, konkluderede Domstolen derfor, at dette krav, for så vidt som det fandt anvendelse på videregående uddannelsesinstitutioner etableret i et WTO-tredjeland, var i strid med den nævnte bestemmelse. For så vidt som det omhandlede krav fandt anvendelse på uddannelsesinstitutioner, der har hjemsted i en anden EU-medlemsstat, fastslog Domstolen i øvrigt, at der forelå en begrænsning både for etableringsfriheden, der er sikret ved artikel 49 TEUF, og for den frie bevægelighed for tjenesteydelser, der er omhandlet i tjenesteydelsesdirektivets artikel 16, der ikke kunne anses for at være begrundet. For så vidt som det omhandlede krav var præsenteret således, at det havde til formål at sikre et højt kvalitetsniveau for videregående uddannelse, bemærkede Domstolen endelig, at den krævede virksomhed, hvis kvalitet stadig skulle godtgøres, på ingen måde var relevant for kvaliteten af undervisningen i Ungarn, således at et sådant formål ikke var tilstrækkeligt til at begrunde det omhandlede krav.
For det tredje undersøgte Domstolen, om de omhandlede krav, der blev indført ved lov af 2017 om videregående uddannelse, var i overensstemmelse med chartrets artikel 13, artikel 14, stk. 3, og artikel 16. I denne henseende præciserede Domstolen først, at Ungarn var bundet af chartret for så vidt angår de omtvistede bestemmelser, for så vidt som opfyldelsen af forpligtelser, der påhviler Ungarn i henhold til en international aftale, der er en integrerende del af EU-retten, såsom GATS, på den ene side, og de begrænsninger af de grundlæggende friheder, som denne medlemsstat uden held havde hævdet var begrundede, på den anden side, var udtryk for en gennemførelse af EU-retten som omhandlet i chartrets artikel 51, stk. 1.
Efter successivt at have undersøgt rækkevidden af de garantier, der er fastsat i de omhandlede bestemmelser i chartret, fremhævede Domstolen for så vidt angår udøvelsen af de videregående uddannelsesinstitutioners virksomhed, at den akademiske frihed ikke kun har en individuel dimension, idet den hænger sammen med ytringsfriheden og mere specifikt på forskningsområdet med de således erhvervede kommunikations-, forsknings- og formidlingsfriheder, men ligeledes en institutionel og organisatorisk dimension, der kommer til udtryk i disse institutioners selvstændighed. Domstolen fastslog, at de omtvistede foranstaltninger kunne bringe de pågældende udenlandske videregående uddannelsesinstitutioners akademiske virksomhed på ungarsk område i fare og dermed fratage de pågældende universiteter den selvstændige infrastruktur, der er nødvendig for at gennemføre deres videnskabelige forskning og for udøvelsen af deres pædagogiske aktiviteter, således at de nævnte foranstaltninger kunne begrænse den akademiske frihed, der er beskyttet i chartrets artikel 13. Oprettelsen af disse institutioner er desuden omfattet af chartrets artikel 14, stk. 3, og artikel 16, og af de netop nævnte grunde udgjorde de omtvistede foranstaltninger et indgreb i de rettigheder, der er sikret ved disse bestemmelser. Idet disse forskellige indgreb ikke kunne begrundes i henhold til chartrets artikel 52, stk. 1, fastslog Domstolen, at Ungarn havde tilsidesat de ovennævnte bestemmelser i chartret.
(
1
) – Artikel XVII i GATS.
(
2
) – Chartrets artikel 13, artikel 14, stk. 3, og artikel 16.
(
3
) – Artikel 49 TEUF.
(
4
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123/EF af 12.12.2006 om tjenesteydelser i det indre marked (EUT 2006, L 376, s. 36, herefter »tjenesteydelsesdirektivet«).
(
5
) – Nemzeti felsőoktatásról szóló 2011. évi CCIV. törvény módosításáról szóló 2017. évi XXV. törvény (lov nr. XXV af 2017 om ændring af lov nr. CCIV af 2011 om nationale videregående uddannelser) (herefter »lov af 2017 om videregående uddannelse«).
(
6
) – Jf. navnlig dom af 18.6.2020, Kommissionen mod Ungarn (Transparence associative) (C-78/18, EU:C:2020:476, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis) (jf. ligeledes pressemeddelelse nr. 73/20).