62022TJ0484
RETTENS DOM (Tiende Afdeling)
22. november 2023 (
*1
)
»Personalesag – midlertidigt ansatte – omklassificering – omklassificeringen i 2021 – afgørelse om ikke at omklassificere – vejledende multiplikationsfaktorer – almindelige gennemførelsesbestemmelser til ansættelsesvilkårenes artikel 54 – ulovlighedsindsigelse – ligebehandling – ansvar«
I sag T-484/22,
QN ved advokat H. Tagaras,
sagsøger,
mod
Den Europæiske Unions Agentur for den Operationelle Forvaltning af Store IT-systemer inden for Området med Frihed, Sikkerhed og Retfærdighed (eu-LISA) ved M. Chiodi, som befuldmægtiget, bistået af advokaterne A. Duron og D. Waelbroeck,
sagsøgt,
har
RETTEN (Tiende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, O. Porchia, og dommerne L. Madise og P. Nihoul (refererende dommer),
justitssekretær: fuldmægtig H. Eriksson,
på grundlag af den skriftlige forhandling
og efter retsmødet den 14. juni 2023,
afsagt følgende
Dom (
1
)
1
Sagsøgeren, QN, har med søgsmålet anlagt i henhold til artikel 270 TEUF nedlagt påstand dels om annullation af afgørelsen truffet af Den Europæiske Unions Agentur for den Operationelle Forvaltning af Store IT-Systemer inden for Området med Frihed, Sikkerhed og Retfærdighed (eu-LISA) den 22. december 2021 om ikke at omklassificere ham i henhold til omklassificeringen i 2021 (herefter »den anfægtede afgørelse«), dels om erstatning for det tab, som han angiveligt har lidt som følge af, at han ikke blev omklassificeret.
Sagens baggrund
2
Den 1. marts 2019 blev sagsøgeren ansat af eu-LISA som midlertidigt ansat i henhold til artikel 2, litra f), i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union (herefter »ansættelsesvilkårene«) og indplaceret i lønklasse AD 9 med henblik på at varetage stillingen som chef for enheden »Generelle tjenester« i dette agentur.
3
Den 28. februar 2021 opfyldte sagsøgeren betingelserne for at blive omklassificeret.
4
Den 29. oktober 2021 offentliggjorde eu-LISA en administrativ meddelelse (herefter »den administrative meddelelse«) om iværksættelsen af omklassificeringen af midlertidigt ansatte for 2021 (herefter »2021-omklassificeringen«).
5
Sagsøgerens navn blev ikke opført på listen over de ansatte, der blev indstillet til omklassificering, og som blev offentliggjort den 3. december 2021.
6
Den 14. december 2021 anfægtede sagsøgeren over for det paritetiske omklassificeringsudvalg (herefter »det paritetiske udvalg«), at det ikke var blevet indstillet, at han skulle omklassificeres. Den 22. december 2021 informerede det paritetiske udvalg ham om, at det ikke henstillede til, at han blev omklassificeret.
7
Samme dag offentliggjorde eu-LISA’s administrerende direktør (herefter »den administrerende direktør«) i sin egenskab af myndighed med kompetence til at indgå ansættelseskontrakter (herefter »ansættelsesmyndigheden«) listen over omklassificerede ansatte i henhold til 2021-omklassificeringen, på hvilken liste sagsøgerens navn ikke var opført.
8
Den 1. marts 2022 indgav sagsøgeren en klage over den anfægtede afgørelse i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«), der finder tilsvarende anvendelse på midlertidigt ansatte i henhold til ansættelsesvilkårenes artikel 46. Denne klage blev afslået ved afgørelse truffet af formanden for eu-LISA’s bestyrelse den 25. juni 2022 (herefter »afgørelsen om afslag«).
Parternes påstande
9
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–
Den anfægtede afgørelse og afgørelsen om afslag annulleres.
–
eu-LISA tilpligtes at betale en erstatning på 3000 EUR.
–
eu-LISA tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
10
eu-LISA har nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Retlige bemærkninger
[udelades]
Om annullationspåstanden
[udelades]
Det første anbringende om en retlig fejl ved fortolkningen og anvendelsen af bestemmelsen om multiplikationsfaktorer, der fremgår af artikel 5, stk. 8, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser
[udelades]
– Hensyntagen til bilag I, afdeling B, til vedtægten og til bilag II til de almindelige gennemførelsesbestemmelser
28
Sagsøgeren har med dette klagepunkt gjort gældende, at bestemmelsen om multiplikationsfaktorer til trods for ordlyden af bilag II til de almindelige gennemførelsesbestemmelser kun kan fortolkes som en mekanisme, der har til formål at fastlægge et antal stillinger, der er til rådighed med henblik på omklassificering af de ansatte.
29
Han har i det væsentlige støttet sig på en kontekstuel fortolkning af den nævnte bestemmelse og har også taget hensyn til formålene med bestemmelsen.
30
eu-LISA har anfægtet sagsøgerens argumenter.
31
I denne henseende følger det af fast retspraksis, at der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til dens ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (dom af 15.3.2022, Autorité des marchés financiers, C-302/20, EU:C:2022:190, præmis 63; jf. også dom af 9.3.2023, Les Mousquetaires og ITM Entreprises mod Kommissionen, C-682/20 P, EU:C:2023:170, præmis 86 og den deri nævnte retspraksis, og af 16.3.2023, Towercast, C-449/21, EU:C:2023:207, præmis 31).
32
Hvad for det første angår ordlyden af artikel 5, stk. 8, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser fremgår det heraf, at afgørelsen om omklassificering er betinget af for det første, at der foretages en sammenligning af fortjenesterne, og for det andet, at administrationen dels tager hensyn til de budgetmidler, der er til rådighed for det pågældende regnskabsår, dels overholder »de vejledende multiplikationsfaktorer for ækvivalens mellem gennemsnitlige karriereforløb, som gennemført i bilag II [til de almindelige gennemførelsesbestemmelser]«.
33
Tilsvarende fremgår det af artikel 5, stk. 5 og 7, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser, at listen over ansatte, der indstilles til at blive omklassificeret, og henstillingen fra det paritetiske udvalg heller ikke må overstige disse faktorer som gennemført i bilag II til de almindelige gennemførelsesbestemmelser.
34
For det første kræver bilag II til de almindelige gennemførelsesbestemmelser, at de vejledende multiplikationsfaktorer for ækvivalens mellem gennemsnitlige karriereforløb, der er fastsat i bilag I, afdeling B, til vedtægten, ikke overskrides, idet det bemærkes, at disse faktorer finder anvendelse på grundlag af et femårs-gennemsnit fra den 1. januar 2014. For det andet omregner bilaget disse faktorer til en gennemsnitlig anciennitet i hver lønklasse før omklassificeringen til den højere lønklasse. For lønklasse AD 9, hvor satsen er 25%, er denne gennemsnitlige anciennitet fire år.
35
Bilag II til de almindelige gennemførelsesbestemmelser, som artikel 5 i de almindelige gennemførelsesbestemmelser henviser til, fastsætter således entydigt den måde, hvorpå de multiplikationsfaktorer, der er anført i bilag I, afdeling B, til vedtægten, skal anvendes i forbindelse med omklassificeringen.
36
Den klare ordlyd af bilag II er således i strid med sagsøgerens standpunkt.
37
Hvad for det andet angår den kontekst, hvori bestemmelsen om multiplikationsfaktorer indgår, er sagsøgeren af den opfattelse, at denne bestemmelse udelukkende skal fortolkes i lyset af flere bestemmelser i vedtægten. Han har i denne forbindelse anført, at:
–
Bilag II til de almindelige gennemførelsesbestemmelser henviser til bilag I, afdeling B, til vedtægten, som tildeler multiplikationsfaktorerne til hver lønklasse.
–
Da bilag I, afdeling B, gennemfører vedtægtens artikel 6, stk. 2, kan disse faktorer kun anvendes til at beregne antallet af ledige stillinger i hver lønklasse.
–
Artikel 5, stk. 8, i og bilag II til de almindelige gennemførelsesbestemmelser skal derfor fortolkes således, for så vidt som ansættelsesvilkårenes artikel 54, der har forrang frem for de almindelige gennemførelsesbestemmelser, også for så vidt angår multiplikationsfaktorerne henviser til bilag I, afdeling B, til vedtægten; følgelig har fortolkningen af disse faktorer i lyset af vedtægten forrang frem for den fortolkning, der måtte blive foretaget i lyset af bilag II til de almindelige gennemførelsesbestemmelser.
38
En kontekstuel fortolkning af bestemmelsen om multiplikationsfaktorer kræver i denne forbindelse, at det afklares, hvordan de almindelige gennemførelsesbestemmelser, ansættelsesvilkårenes artikel 54 og de relevante bestemmelser i vedtægten, dvs. bilag I, afdeling B, og vedtægtens artikel 6, hænger sammen.
39
Det bemærkes for det første, at bestemmelsen om multiplikationsfaktorer fremgår af de almindelige gennemførelsesbestemmelser, og disse præciserer den måde, hvorpå ansættelsesvilkårenes artikel 54 skal gennemføres inden for eu-LISA.
40
De almindelige gennemførelsesbestemmelser er i denne henseende udtryk for eu-LISA’s vide skønsbeføjelse med hensyn til omklassificering af midlertidigt ansatte (jf. i denne retning dom af 12.2.2020, WD mod EFSA, T-320/18, ikke trykt i Sml., EU:T:2020:45, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis, og af 28.4.2021, Correia mod EØSU, T-843/19, EU:T:2021:221, præmis 54).
41
Det følger imidlertid af retspraksis, at når et sådant agentur ved et internt direktiv har vedtaget en specifik ordning, der har til formål at sikre gennemsigtighed i omklassificeringsprocessen ved at fastsætte de nærmere regler og proceduren, skal denne ordning anses for at være en selvpålagt begrænsning af dets skønsbeføjelse, som agenturet kun kan fravige ved at angive de grunde, der kan begrunde denne ændring, idet ligebehandlingsprincippet ellers ville blive tilsidesat (jf. i denne retning dom af 12.2.2020, WD mod EFSA, T-320/18, ikke trykt i Sml., EU:T:2020:45, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis; jf. ligeledes analogt dom af 9.11.2022, QM mod Europol, T-164/21, EU:T:2022:695, præmis 87 og den deri nævnte retspraksis).
42
Et sådant internt direktiv kan imidlertid under ingen omstændigheder indskrænke vedtægtens eller ansættelsesvilkårenes anvendelsesområde eller opstille regler, der fraviger trinhøjere bestemmelser, såsom bestemmelserne i vedtægten og i ansættelsesvilkårene eller de almindelige retsprincipper (jf. dom af 20.3.2018, Argyraki mod Kommissionen, T-734/16, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:160, præmis 66 og den deri nævnte retspraksis, og af 15.2.2023, Freixas Montplet m.fl. mod Regionsudvalget, T-260/22, ikke trykt i Sml., EU:T:2023:71, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis).
43
Ansættelsesvilkårenes artikel 54, stk. 1, gør omklassificeringen af midlertidigt ansatte betinget af en sammenligning af fortjenester og overholdelse af multiplikationsfaktorerne, idet den med hensyn til sidstnævnte blot bestemmer, at »multiplikationsfaktorer[ne] […], som er fastsat i bilag I, afdeling B, til vedtægten, [ikke må] overskrides«.
44
Denne bestemmelse, som er den eneste bestemmelse i ansættelsesvilkårene, der henviser til multiplikationsfaktorerne og til bilag I, afdeling B, til vedtægten, præciserer således ikke, hvorledes disse faktorer skal anvendes.
45
Ansættelsesvilkårenes artikel 54, stk. 2, henviser derimod til de almindelige gennemførelsesbestemmelser til denne artikel, som hvert agentur skal vedtage i henhold til vedtægtens artikel 110.
46
I denne henseende fastsætter vedtægtens artikel 110, stk. 2, de nærmere regler for vedtagelse af de almindelige gennemførelsesbestemmelser, der finder anvendelse på agenturerne, idet vedtagelsen af disse bestemmelser overlades til Europa-Kommissionen, og idet det fastsættes, at disse bestemmelser finder tilsvarende anvendelse på de nævnte agenturer.
47
Endvidere bestemmer artikel 28, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2018/1726 af 14. november 2018 om eu-LISA og om ændring af forordning (EF) nr. 1987/2006 og Rådets afgørelse 2007/533/RIA og om ophævelse af forordning (EU) nr. 1077/2011 (EUT 2018, L 295, s. 99), at vedtægten og de regler, som EU-institutionerne i fællesskab har vedtaget for anvendelsen af vedtægten, gælder for eu-LISA’s personale.
48
De almindelige gennemførelsesbestemmelser er netop blevet vedtaget i henhold til vedtægtens artikel 110, stk. 2, og ansættelsesvilkårenes artikel 54 samt dels artikel 20 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1077/2011 af 25. oktober 2011 om oprettelse af et europæisk agentur for den operationelle forvaltning af store IT-systemer inden for området med frihed, sikkerhed og retfærdighed (EUT 2011, L 286, s. 1), som med virkning fra den 11. december 2018 er blevet ophævet og erstattet af artikel 28 i forordning 2018/1726, der er nævnt i præmis 47 ovenfor, dels Kommissionens forudgående godkendelse af 16. december 2015 til agenturerne i henhold til vedtægtens artikel 110, stk. 2, vedrørende gennemførelsesbestemmelserne til ansættelsesvilkårenes artikel 54.
49
De bestemmelser, der er nævnt i præmis 46 og 47 ovenfor, begrænser således eu-LISA’s skønsmargen med hensyn til at fastsætte reglerne for omklassificering af agenturets ansatte.
50
Eu-LISA har endvidere uden at være blevet modsagt af sagsøgeren gjort gældende, at de almindelige gennemførelsesbestemmelser er blevet godkendt af Kommissionen, og at de er baseret på bestemmelserne i standardafgørelsen for decentrale agenturer og fællesforetagender, der fastsætter almindelige gennemførelsesbestemmelser til ansættelsesvilkårenes artikel 54 (herefter »standardafgørelsen«), som er blevet vedtaget af Kommissionen, og som er indeholdt i bilag I til Kommissionens afgørelse C(2015) 9563 final af 16. december 2015, hvorved de decentrale agenturer og fællesforetagenderne fik en forudgående godkendelse vedrørende de almindelige gennemførelsesbestemmelser til vedtægtens artikel 45.
51
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at bestemmelserne i de almindelige gennemførelsesbestemmelser i det væsentlige gentager bestemmelserne i standardafgørelsen. Navnlig gengiver artikel 5 i og bilag II til de almindelige gennemførelsesbestemmelser de relevante bestemmelser i standardafgørelsen, og de betinger ligeledes omklassificeringen af ansatte i lønklasse AD 9 af en gennemsnitlig minimumsanciennitet i denne lønklasse på fire år.
52
Det fremgår af det ovenstående, at omregningen i bilag II til de almindelige gennemførelsesbestemmelser af de multiplikationsfaktorer, der er fastsat i bilag I, afdeling B, til vedtægten, til en gennemsnitlig minimumsanciennitet i lønklassen gengiver de bestemmelser, der er vedtaget af Kommissionen, og som i henhold til vedtægtens artikel 110 og artikel 28, stk. 1, i forordning 2018/1726 principielt skal finde anvendelse på samtlige agenturer.
53
Hvad for det andet angår vedtægtsbestemmelserne bemærkes, at bilag I, afdeling B, til vedtægten fastsætter de »vejledende multiplikationsfaktorer for ækvivalens mellem gennemsnitlige karriereforløb« i de tre ansættelsesgrupper (AD, AST og AST/SC), idet der fastsættes en specifik faktor for hver lønklasse i disse grupper. For lønklasse AD 9 er faktoren 25%.
54
Bilag I, afdeling B, til vedtægten indeholder derimod ingen præcisering af de rammer, inden for hvilke disse faktorer finder anvendelse, eller af, hvordan de skal anvendes.
55
Den eneste vedtægtsbestemmelse, der henviser til de satser, der er fastsat i dette bilag, er vedtægtens artikel 6, stk. 2. Det fremgår i denne henseende af vedtægtens artikel 6, stk. 1, at der i den stillingsoversigt, der er vedlagt som bilag til den afdeling i budgettet, der vedrører hver institution, fastsættes antallet af stillinger i hver lønklasse og ansættelsesgruppe. I henhold til vedtægtens artikel 6, stk. 2, skal denne oversigt for hver institutions vedkommende sikre, at antallet af ledige stillinger i alle lønklasser i stillingsoversigten pr. 1. januar hvert år svarer til antallet af tjenestemænd i aktiv tjeneste i den lavere lønklasse pr. 1. januar i det foregående år, multipliceret med de satser, der er fastsat i vedtægtens bilag I, afdeling B, for den pågældende lønklasse, jf. dog princippet om meritbaseret forfremmelse som fastsat i vedtægtens artikel 45, idet disse satser anvendes på grundlag af et femårs-gennemsnit fra den 1. januar 2014.
56
Vedtægtens artikel 6, stk. 2, bestemmer således, at multiplikationsfaktorerne tjener til at beregne antallet af ledige stillinger for hver lønklasse og hvert år i den stillingsoversigt, der er vedlagt som bilag til afdelingen i budgettet for den pågældende institution, og at der tages hensyn til dette antal i forbindelse med forfremmelse af tjenestemænd.
57
I denne henseende bemærkes, at selv om vedtægtens artikel 45, stk. 1, første punktum, henviser til vedtægtens artikel 6, stk. 2, ved at fastsætte, at forfremmelse af tjenestemænd sker ved afgørelse truffet af ansættelsesmyndigheden under iagttagelse af sidstnævnte bestemmelse, er dette derimod ikke tilfældet for ansættelsesvilkårenes artikel 54, der regulerer omklassificeringen af ansatte, eller for nogen bestemmelse i de almindelige gennemførelsesbestemmelser.
58
Desuden henviser artikel 5 i de almindelige gennemførelsesbestemmelser udelukkende til den måde, hvorpå multiplikationsfaktorerne anvendes på bilag II til de almindelige gennemførelsesbestemmelser, dvs. på den gennemsnitlige anciennitet i lønklassen før omklassificeringen, beregnet på grundlag af disse faktorer, uden at henvise til vedtægtens artikel 6 eller antallet af stillinger pr. lønklasse i stillingsoversigten. Inden for denne ramme kan det ikke konkluderes, at artikel 5 i de almindelige gennemførelsesbestemmelser fraviger de relevante trinhøjere bestemmelser i vedtægten eller ansættelsesvilkårene.
59
Det fremgår af ovenstående kontekstuelle analyse, at multiplikationsfaktorerne udtrykt i procent i bilag I, afdeling B, til vedtægten anvendes til to forskellige formål. For det første tjener de i henhold til vedtægtens artikel 6, stk. 2, til at beregne det årlige antal ledige stillinger for hver lønklasse og følgelig mulighederne for forfremmelse. For det andet anvendes de i henhold til artikel 5, stk. 8, i og bilag II til de almindelige gennemførelsesbestemmelser til at fastsætte den gennemsnitlige minimumsanciennitet i hver lønklasse, som er en betingelse for omklassificeringen af de ansatte.
60
I forbindelse med forfremmelse af tjenestemænd har Retten bekræftet dette dobbelte formål med multiplikationsfaktorerne, idet den har fastslået, at de uanset vedtægtens artikel 6, stk. 2, også kunne tjene til at fastsætte den gennemsnitlige varighed af karrieren i en lønklasse (jf. i denne retning dom af 14.2.2017, Schönberger mod Revisionsretten, T-688/15 P, ikke trykt i Sml., EU:T:2017:76, præmis 121, 122 og 124).
61
For det første præciserede Retten i denne henseende, at disse faktorer i henhold til vedtægtens artikel 6, stk. 2, gjorde det muligt at beregne antallet af stillinger, der var åbne for forfremmelse, og at de i denne forbindelse fandt anvendelse på grundlag af et femårs-gennemsnit (dom af 14.2.2017, Schönberger mod Revisionsretten, T-688/15 P, ikke trykt i Sml., EU:T:2017:76, præmis 121).
62
For det andet fastslog Retten, at de nævnte faktorer, konverteret til år, tjener til at fastsætte den gennemsnitlige varighed af karrieren i en lønklasse (dom af 14.2.2017, Schönberger mod Revisionsretten, T-688/15 P, ikke trykt i Sml., EU:T:2017:76, præmis 121, 122 og 124). Med henblik på dette spørgsmål skal der tages hensyn til de multiplikationsfaktorer, der fandt anvendelse i de år, hvor den ansatte befandt sig i den pågældende lønklasse, og begrænsningen af femårs-gennemsnittet, der er fastsat i vedtægtens artikel 6, stk. 2, finder således ikke anvendelse (dom af 14.2.2017, Schönberger mod Revisionsretten, T-688/15 P, ikke trykt i Sml., EU:T:2017:76, præmis 121).
63
Det fremgår af det ovenstående, at de bestemmelser i vedtægten og i ansættelsesvilkårene, der omhandler multiplikationsfaktorerne, ikke gør det muligt at konkludere, at disse faktorer i forbindelse med omklassificeringen af de ansatte alene skal anvendes til at beregne antallet af stillinger, der er åbne for omklassificering, uden at kunne tjene til at fastsætte en gennemsnitlig minimumsanciennitet i hver lønklasse, inden de omklassificeres.
64
Sagsøgerens opfattelse støttes således heller ikke af den kontekst, hvori bestemmelsen om multiplikationsfaktorer indgår.
65
Hvad for det tredje angår de formål, der forfølges med bestemmelsen om multiplikationsfaktorer, er sagsøgeren af den opfattelse, at denne tilsigter at fastsætte en grænse for antallet af ledige stillinger med henblik på omklassificering og således sikre en vis lighed med tjenestemændene for så vidt angår karriereudviklingen. Han mener, at denne fortolkning ikke drages i tvivl af den omstændighed, at overholdelsen af de disponible budgetmidler, som bl.a. er foreskrevet i de almindelige gennemførelsesbestemmelser og i stillingsoversigten, har samme funktion, eftersom den begrænsning, der følger af budgetmidlerne og oversigten, tjener interesser af en anden karakter.
66
I denne henseende fremgår det for det første af vedtægtens artikel 6, stk. 2, at multiplikationsfaktorerne uden at tilsidesætte princippet om meritbaseret forfremmelse er udtryk for den gennemsnitlige karriere (dom af 13.3.2013, AK mod Kommissionen, F-91/10, EU:F:2013:34, præmis 71).
67
Konverteringen af disse faktorer til en gennemsnitlig minimumsanciennitet i lønklassen er en anden måde at regulere den gennemsnitlige hastighed, hvormed de ansatte kan omklassificeres (jf. i denne retning dom af 14.2.2017, Schönberger mod Revisionsretten, T-688/15 P, ikke trykt i Sml., EU:T:2017:76, præmis 122 og 124), og forfølger derfor det samme mål som vedtægtens artikel 6, stk. 2.
68
I anden betragtning til de almindelige gennemførelsesbestemmelser og i standardafgørelsen henvises der på dette punkt til behovet for at fastsætte specifikke og sammenhængende regler for omklassificeringen af midlertidigt ansatte for bl.a. at lette deres mobilitet mellem agenturerne.
69
Desuden kan de regler, der finder anvendelse på omklassificering af midlertidigt ansatte, ikke være identiske med dem, der finder anvendelse på tjenestemænd, idet de førstnævnte ikke har samme mulighed som de sidstnævnte for at gøre karriere inden for deres institution (dom af 28.4.2021, Correia mod EØSU, T-843/19, EU:T:2021:221, præmis 55, og af 27.4.2022, Correia mod EØSU, T-750/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:246, præmis 80).
70
Til forskel fra tjenestemænd, hvis sikkerhed i ansættelsen er garanteret i vedtægten, er midlertidigt ansatte nemlig omfattet af en særlig ordning, som danner grundlag for den ansættelseskontrakt, der er indgået med den pågældende institution (dom af 28.1.1992, Speybrouck mod Parlamentet, T-45/90, EU:T:1992:7, præmis 90).
71
Det bemærkes herefter, at den vedtægtsmæssige anerkendelse af tjenestemænds ret til en karriere ikke giver dem en subjektiv ret til en forfremmelse, selv om de opfylder alle de krævede betingelser, eftersom en afgørelse om forfremmelse ikke alene afhænger af ansøgerens kvalifikationer og evner, men ligeledes af deres bedømmelse, sammenlignet med de øvrige ansøgere, der kan forfremmes. (jf. dom af 27.4.2022, Correia mod EØSU, T-750/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:246, præmis 85 og den deri nævnte retspraksis).
72
Det samme gælder nødvendigvis for midlertidigt ansatte af de grunde, der er anført i den retspraksis, der er nævnt i præmis 69 og 70 ovenfor.
73
Inden for disse rammer er det ikke inkonsekvent at gøre omklassificeringen af de ansatte betinget af, at de gennemsnitligt tilbringer et vist antal år i deres lønklasse, navnlig da en hensyntagen til det antal stillinger, der er åbne for forfremmelse, selv på området for forfremmelse af tjenestemænd, der har ret til at gøre karriere ved deres institution, ikke udelukker en samtidig anvendelse af en betingelse om minimumsanciennitet i lønklassen (jf. i denne retning dom af 14.2.2017, Schönberger mod Revisionsretten, T-688/15 P, ikke trykt i Sml., EU:T:2017:76, præmis 121, 122 og 124).
74
For det andet skaber vedtægtens artikel 6, stk. 1 og 2, ved at fastsætte, at multiplikationsfaktorerne tjener til at beregne antallet af ledige stillinger for hver lønklasse, der er anført i den stillingsoversigt, der er vedlagt som bilag til afdelingen i budgettet for den pågældende institution, en direkte forbindelse mellem multiplikationsfaktorerne og den pågældende institutions budget. Den omstændighed, at det fremgår af denne tekst, at disse faktorer udgør en mekanisme, der både tjener til at regulere karriereudviklingshastigheden og tildelingen af budgetmidler, gør det imidlertid ikke muligt heraf at udlede, at reguleringen af denne hastighed i forbindelse med omklassificeringen af de ansatte kun kan ske ved at anvende kvoter, der endda er vejledende, for omklassificering uden at kunne fastsætte en gennemsnitlig minimumsanciennitet i lønklassen.
75
Det fremgår af det ovenfor anførte, at sagsøgerens opfattelse heller ikke bekræftes af formålet med bestemmelsen om multiplikationsfaktorer, nemlig at regulere den gennemsnitshastighed, hvormed de ansatte kan omklassificeres, som kan forfølges ved at anvende en gennemsnitlig minimumsanciennitet i lønklassen.
76
Dette klagepunkt skal derfor forkastes.
[udelades]
Andet subsidiære anbringende om ulovlighedsindsigelse mod bestemmelsen om multiplikationsfaktorer
91
Sagsøgeren har subsidiært påberåbt sig en ulovlighedsindsigelse for så vidt angår de bestemmelser i de almindelige gennemførelsesbestemmelser, der fastsætter anvendelsen af betingelsen om en gennemsnitlig minimumsanciennitet i lønklassen. Dette anbringende er opdelt i to klagepunkter.
– Tilsidesættelse af vedtægtens artikel 45, ansættelsesvilkårenes artikel 54, artikel 4 i de almindelige gennemførelsesbestemmelser og princippet om omklassificering på grundlag af fortjenester
92
Sagsøgeren har med dette klagepunkt gjort gældende, at betingelsen om gennemsnitlig minimumsanciennitet i lønklassen er i strid med princippet om omklassificering på grundlag af fortjenester, der er fastsat i vedtægtens artikel 45, ansættelsesvilkårenes artikel 54 og artikel 4 i de almindelige gennemførelsesbestemmelser. Han er af den opfattelse, dels at fortjeneste er underordnet denne betingelse, og at opfyldelsen heraf ikke alene afhænger af den berørte, dels at den nævnte betingelse således udelukker hele lønklasser fra omklassificering, uanset de omklassificerede ansattes fortjenester.
93
eu-LISA har anfægtet sagsøgerens argumentation.
94
I denne henseende udvider ansættelsesvilkårenes artikel 54 princippet om meritbaseret forfremmelse, der er fastsat i vedtægtens artikel 45, til at omfatte omklassificering, samtidig med at det ligeledes pålægges administrationen ikke at overskride multiplikationsfaktorerne. Dette dobbelte krav gentages i henholdsvis artikel 4 og 5 i de almindelige gennemførelsesbestemmelser, som ordret gengiver de relevante bestemmelser i standardafgørelsen.
95
De to parametre for omklassificering, dvs. sammenligningen af fortjenester og den gennemsnitlige minimumsanciennitet i lønklassen, er ikke rent individuelle kriterier, eftersom de afhænger af henholdsvis fortjenester og anciennitet hos de øvrige kvalificerede ansøgere i den pågældende lønklasse.
96
Det fremgår endvidere af afgørelsen om afslag, at ansøgernes fortjenester er afgørende for dels beregningen af den gennemsnitlige anciennitet i lønklassen, idet der ved denne beregning kun tages hensyn til de bedst placerede ansøgere, svarende til antallet af ledige stillinger i stillingsoversigten (herefter »de mest fortjenstfulde ansøgere«), dels muligheden for at omklassificere de mest fortjenstfulde ansøgere, der i givet fald har en individuel anciennitet i den lønklasse, der er højere end den gældende gennemsnitlige anciennitet.
97
I denne henseende redegjorde eu-LISA i afgørelsen om afslag ved hjælp af et eksempel for den metode, der blev anvendt ved 2021-omklassificeringen. Ifølge denne metode tjener sammenligningen af fortjenesterne først og fremmest til at klassificere ansøgerne, og eu-LISA vælger kun de mest fortjenstfulde ansøgere. eu-LISA beregner derefter den gennemsnitlige anciennitet i lønklassen for de mest fortjenstfulde ansøgere. Hvis denne gennemsnitlige anciennitet er utilstrækkelig, men en af de mest fortjenstfulde ansøgere har en individuel anciennitet i den lønklasse, der er højere end den gældende gennemsnitlige anciennitet, kan vedkommende ikke omklassificeres, hvis en ansøger, der er bedre klassificeret end den pågældende, har en individuel anciennitet, der er lavere end denne gennemsnitlige anciennitet. I dette tilfælde omklassificeres ingen af de mest fortjenstfulde ansøgere.
98
Med denne metode kunne anvendelsen af betingelsen om gennemsnitlig anciennitet i lønklassen således føre til, at en fuldstændig gruppe af ansøgere i samme lønklasse blev udelukket fra omklassificeringen, hvis for det første de mest fortjenstfulde ansøgere kollektivt havde en gennemsnitlig anciennitet i deres lønklasse, der var lavere end den anvendelige, og for det andet de ansøgere blandt disse ansøgere, der var bedst indplaceret, havde en individuel anciennitet i den lønklasse, der var lavere end denne gennemsnitlige anciennitet. I så fald kunne lavere placerede ansøgere med en individuel anciennitet, der var højere end den gældende gennemsnitlige minimumsanciennitet, ikke omklassificeres.
99
Den nævnte metode viser imidlertid, at sammenligningen af fortjenester fortsat er det vigtigste kriterium, der ligger til grund for omklassificeringen. Den tjener nemlig til at klassificere ansøgerne på grundlag af deres fortjenester, og rangordenen afgør derefter, om den gennemsnitlige anciennitet i lønklassen forhindrer hele eller en del af gruppen i at blive omklassificeret. Med andre ord: Hvis en ansat er blandt de mest fortjenstfulde ansøgere, men ikke er bedst indplaceret, og den pågældende har en individuel anciennitet i lønklassen, der er højere end den gennemsnitlige anciennitet, kan denne ikke omklassificeres, hvis for det første den gennemsnitlige anciennitet ikke er opfyldt kollektivt af alle de mest fortjenstfulde, og for det andet de bedst klassificerede i denne gruppe har en anciennitet, der er lavere end den gennemsnitlige anciennitet. I så fald er det fortjenesterne og ikke kun ancienniteten, der er til hinder for omklassificeringen af den mere erfarne ansatte i lønklassen.
100
Det var således med rette, at eu-LISA i afgørelsen om afslag anførte, at den gennemsnitlige anciennitet i den anvendelige lønklasse på ingen måde bragte omklassificeringen af de mest fortjenstfulde ansøgere i fare.
101
Hvad angår sagsøgerens lønklasse anførte eu-LISA følgende deri:
–
eu-LISA har foretaget en sammenligning af fortjenesterne for de ansatte, der kunne komme i betragtning i hver lønklasse; efter denne sammenligning har eu-LISA efterprøvet betingelsen om gennemsnitlig anciennitet i lønklassen.
–
Denne betingelse var ikke opfyldt i lønklasse AD 9, idet alle de syv ansatte, der kunne komme i betragtning, herunder sagsøgeren, i gennemsnit kun havde tilbragt to år i denne lønklasse, mens den gennemsnitlige anciennitet skulle være nået op på fire år.
–
I henhold til artikel 5, stk. 5, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser var den omstændighed, at denne betingelse ikke var opfyldt, til hinder for, at de ansatte i denne lønklasse kunne omklassificeres.
–
eu-LISA har derfor besluttet ikke at indstille nogen ansat i lønklasse AD 9 til omklassificering.
102
Det fremgår heraf, at fortjenesterne for de ansatte, der kunne komme i betragtning i lønklasse AD 9, blev undersøgt i forbindelse med første fase af omklassificeringsprocessen, inden listen over de indstillede ansatte blev udarbejdet. Fortjenesterne var imidlertid ikke årsagen til den manglende omklassificering. Sidstnævnte skyldtes den utilstrækkelige gennemsnitsanciennitet for alle de ansatte, der kunne komme i betragtning, i denne lønklasse, eftersom hver af disse ansattes anciennitet, herunder sagsøgerens, var ca. halvt så stor som den gældende gennemsnitlige minimumsanciennitet.
103
Det bemærkes for det første, at betingelsen om en gennemsnitlig minimumsanciennitet i lønklassen, der er fastsat i de almindelige gennemførelsesbestemmelser, gentager den betingelse, der fremgår af standardafgørelsen, og har til formål at opretholde en ækvivalens mellem de gennemsnitlige karriereforløb ved at skabe en ramme for, hvor hurtigt et agentur kan omklassificere sine mest fortjenstfulde ansatte. For det andet tilsidesætter den omstændighed, at den hastighed, hvormed tjenestemænd kan forfremmes, i henhold til vedtægtens artikel 6, stk. 2, er underlagt en betingelse om gennemsnitlig anciennitet i lønklassen baseret på multiplikationsfaktorerne, ikke princippet om meritbaseret forfremmelse (jf. i denne retning dom af 13.3.2013, AK mod Kommissionen, F-91/10, EU:F:2013:34, præmis 71), og det samme gælder så meget desto mere for ansatte, der ikke har samme ret til karriere som tjenestemænd. For det tredje har betingelsen om en gennemsnitlig minimumsanciennitet i lønklassen også til formål at lette mobiliteten mellem agenturer (jf. præmis 68 ovenfor), hvilket tjener de mest fortjenstfulde ansattes interesser.
104
Henset til det ovenstående kan sagsøgeren ikke gøre gældende, at betingelsen om gennemsnitlig anciennitet i lønklassen tilsidesætter princippet om omklassificering på grundlag af fortjenester.
[udelades]
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Tiende Afdeling):
1)
Afgørelsen, der blev truffet af Den Europæiske Unions Agentur for den Operationelle Forvaltning af Store IT-Systemer inden for Området med Frihed, Sikkerhed og Retfærdighed (eu-LISA) den 22. december 2021 om ikke at omklassificere QN i henhold til omklassificeringen i 2021, annulleres.
2)
I øvrigt frifindes eu-LISA.
3)
eu-LISA betaler sagsomkostningerne.
Porchia
Madise
Nihoul
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 22. november 2023.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.
(
1
) – Der gengives kun de præmisser i denne dom, som Retten finder det relevant at offentliggøre. Med hensyn til de udeladte præmisser henvises til Rettens dom af 22.11.2023, QN mod eu-LISA (T-484/22, EU:T:2023:741).