61989CC0339_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Tribunal de commerce de Paris (herefter benaevnt "den forelaeggende ret") har forelagt Domstolen et praejudicielt spoergsmaal vedroerende foreneligheden mellem en raekke bestemmelser i EOEF-Traktaten og en fransk retspraksis, hvorefter en producent eller en leverandoer, som handler i erhvervsmaessigt oejemed, ikke kan begraense sit ansvar for skjulte mangler ved en salgsgenstand, han har leveret.
Spoergsmaalet lyder saaledes:
"Skal Rom-Traktatens artikler 2 og 3, litra f), sammenholdt med artiklerne 85, stk. 1 og 34, fortolkes saaledes, at bestemmelserne er til hinder for, at en medlemsstat foelger en retspraksis, som ved ikke at tillade leverandoerer, der handler i erhvervsmaessigt oejemed, at foere bevis for, at de ikke paa leveringstidspunktet havde kendskab til, at de leverede varer var behaeftet med mangler, afskaerer disse leverandoerer fra at paaberaabe sig artikel 1643 i den franske code civil, hvorefter de kan begraense deres ansvar, saafremt de ikke havde kendskab til manglen, paa samme maade som deres konkurrenter i andre medlemsstater ifoelge de dér gaeldende lovbestemmelser?"
Faktiske omstaendigheder
2. For at det praejudicielle spoergsmaal kan forstaas korrekt, skal jeg kort redegoere for hovedsagens baggrund og de retlige spoergsmaal, den rejser.
Selskabet Alsthom (herefter benaevnt "Alsthom"), som er sagsoeger i hovedsagen, leverede i loebet af 1983 og 1984 to passagerskibe til en nederlandsk virksomhed. Alsthom havde koebt skibenes motorer hos selskabet C.C.M. Sulzer, sagsoegte i hovedsagen (herefter benaevnt "Sulzer"). I forbindelse med leveringen af de to skibe tog den nederlandske koeber forbehold med hensyn til en raekke mangler ved det leverede og anfoerte bl.a., at motorerne (leveret af Sulzer) ikke fungerede tilfredsstillende. Den nederlandske koebers forbehold har givet anledning til en voldgiftssag mod Altsthom. Det fremgaar af sagen, at Alsthom over for den nederlandske koebers krav har paaberaabt sig en raekke ansvarsbegraensende kontraktbestemmelser. Det fremgaar ogsaa, at voldgiftsretten skal vurdere den nederlandske koebers krav mod Alsthom og gyldigheden og anvendelsen af de ansvarsbegraensende klausuler i henhold til fransk lovgivning, som finder anvendelse paa koebekontrakten.
Alsthom har for Tribunal de commerce nedlagt paastand om, at Sulzer paa grund af en mangelfuld levering tilpligtes at betale Alsthom' s reparationsomkostninger, samt at erstatte Alsthom tab, som voldgiftsrettens afgoerelse maatte paafoere selskabet. Sulzer har adciteret sit forsikringsselskab, Union des assurances de Paris (herefter benaevnt "UAP"), med paastand om, at selskabet tilpligtes at godtgoere de tab, Sulzer maatte blive paafoert som foelge af Alsthom' s soegsmaal.
3. Jeg skal nu gennemgaa retspraksis paa det omraade, som er genstand for det praejudicielle spoergsmaal. Denne retspraksis vedroerer artiklerne 1641 og 1643 i den franske code civil. Bestemmelserne vedroerer saelgers ansvar for mangler ved salgsgenstanden. I henhold til artikel 1643 i code civil kan saelger fraskrive sig sit ansvar for "skjulte mangler" (1), i hvert fald saafremt han ikke kendte dem. I fransk retspraksis har det imidlertid laenge ligget fast, at professionelle producenter og leverandoerer ikke kan fraskrive sig sit ansvar. I forhold til disse gaelder efter fransk retspraksis en uafkraeftelig formodning for, at de havde kendskab til skjulte mangler ved de leverede genstande. Derfor er klausuler, som begraenser deres ansvar, systematisk blevet tilsidesat, medmindre de indgaar i en kontrakt mellem to virksomheder, der har specialiseret sig inden for samme omraade.
Da kontrakten mellem Alsthom og det nederlandske selskab, som har koebt passagerskibene, er underlagt fransk lovgivning, kan Alsthom ikke paaberaabe sig den ansvarsbegraensende klausul i koebekontrakten. Der bestaar derfor en reel mulighed for, at Alsthom er forpligtet til at betale reparationsomkostningerne og/eller en erstatning til det nederlandske selskab, som har koebt skibene. Retsstillingen mellem Alsthom og Sulzer er mindre klar, idet det fremgaar af forelaeggelsesdommen, at Sulzer har anfoert, at begge virksomheder er specialiseret inden for samme omraade (2), hvorfor eventuelle ansvarsbegraensende klausuler her er gyldige.
Sulzer har for den forelaeggende ret gjort gaeldende, at der ikke eksisterer en saadan retspraksis i nogen anden af Det Europaeiske Faellesskabs medlemsstater, hvorfor selskaber, der er underkastet fransk lovgivning, ifoelge Sulzer udsaettes for en reel forskelsbehandling, som medfoerer en konkurrencefordrejning i strid med bestemmelserne i EOEF-Traktatens artikler 30 og 34. Ifoelge Sulzer har denne retspraksis navnlig alvorlige foelger for den franske skibsvaerftsindustri, fordi de franske skibsvaerfter og deres underleverandoerer stilles langt ringere end deres udenlandske medkontrahenter. Den forelaeggende ret er af den opfattelse, at sagen kraever en naermere undersoegelse, hvorfor den har forelagt Domstolen et praejudicielt spoergsmaal.
4. Foer jeg besvarer det praejudicielle spoergsmaal, skal jeg naevne endnu en omstaendighed. Den forelaeggende ret har bemaerket, at beslutningen om at forelaegge et praejudicielt spoergsmaal ogsaa er begrundet med, at sagen mellem Alsthom og den nederlandske koeber er forelagt en voldgiftsret, som Alsthom ikke kan anmode om at foretage en praejudiciel forelaeggelse, idet en voldgiftsret ikke kan forelaegge Domstolen et praejudicielt spoergsmaal. Derimod er den forelaeggende ret af den opfattelse, at Sulzer kan anmode om, at Domstolen forelaegges et praejudicielt spoergsmaal i forbindelse med den for retten verserende sag (3). Det fremgaar dernaest af forelaeggelsesdommen, at Alsthom udtrykkeligt har tilsluttet sig Sulzer' s anmodning (4). Paa dette sted i forelaeggelsesdommen tages der ogsaa hensyn til Sulzer' s anbringende om, at Sulzer og Alsthom er virksomheder, der har specialiseret sig inden for samme omraade, hvorfor en ansvarsbegraensende klausul som ovenfor anfoert har retsvirkning mellem parterne.
Heraf kan det udledes, at det praejudicielle spoergsmaal ikke er vigtigt for kontraktforholdet mellem Alsthom og Sulzer, men at den forelaeggende ret alene spoerger Domstolen for at stoette Alsthom' s stilling i voldgiftssagen. Spoergsmaalet er derfor, om det praejudicielle spoergsmaal er rejst ved en ret i en af medlemsstaterne, som Traktatens artikel 177 kraever det? Domstolen bekraeftede for nylig i Pardini-dommen (5), at retten til at stille et praejudicielt spoergsmaal alene tilkommer en national retsinstans for at kunne afgoere verserende sager (6), og det fremgaar saavel af ordlyden som opbygningen af artikel 177, at kun en national retsinstans, der skoenner, at en praejudiciel afgoerelse er noedvendig, foer den afsiger sin dom, har ret til at forelaegge spoergsmaal for Domstolen (7).
Sulzer' s repraesentant har under retsmoedet bekraeftet, at Sulzer faktisk var en virksomhed, som var specialiseret paa et andet omraade end Alsthom, hvorfor selskabet heller ikke kunne paaberaabe sig den ansvarsbegraensende klausul over for Alsthom, og at Sulzer ogsaa har lidt tab som foelge af den retspraksis, det praejudicielle spoergsmaal omhandler. Voldgiftssagen mellem Alsthom og den nederlandske koeber er, ifoelge det Sulzer' s repraesentant har forklaret under retsmoedet, desuden afsluttet ved et forlig, hvor parterne bl.a. er enedes om, at den nederlandske koeber overdrager alle de krav, denne kunne goere gaeldende over for Alsthom, til sidstnaevnte, saaledes at Alsthom eventuelt kan goere dem gaeldende over for Sulzer. Derfor kan der ikke rejses tvivl om Domstolens kompetence til at besvare det praejudicielle spoergsmaal.
5. I sit indlaeg vedroerende det praejudicielle spoergsmaal behandler Kommissionen saerskilt fortolkningen af EOEF-Traktatens artikel 2. Jeg vil ikke benytte samme fremgangsmaade, da det kan udledes af spoergsmaalets ordlyd, at den forelaeggende ret ikke spoerger Domstolen om en saerskilt fortolkning af artiklerne 2 og 3, men om en fortolkning i sammenhaeng med EOEF-Traktatens artikler 34 og 85. Det fremgaar i oevrigt af Domstolens praksis, at Traktatens artikler 2 og 3 angiver en raekke formaal - generelt formuleret - som konkretiseres i Traktatens oevrige bestemmelser. De i artiklerne anfoerte formaal kan indeholde vigtige bidrag til fortolkningen af Traktatens oevrige bestemmelser (8), hvorfor det er oenskvaerdigt, at de undersoeges paa samme tid som disse bestemmelser.
Fortolkningen af EOEF-Traktatens artikel 34
6. EOEF-Traktatens artikel 34 forbyder kvantitative udfoerselsrestriktioner saavel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning. I lighed med Traktatens oevrige bestemmelser skal artikel 34 overholdes af medlemsstaternes organer, herunder deres retsinstanser (9). En retspraksis kan derfor ogsaa omfattes af forbuddet i artikel 34.
I Groenveld-dommen fra 1979 (10) fastslog Domstolen, at artikel 34 tager sigte paa
"... nationale foranstaltninger, hvis formaal eller virkning saerlig er at hindre eksporthandelen og saaledes skabe forskelsbehandling mellem handelen paa hjemmemarkedet i en medlemsstat og dens eksporthandel, saaledes at der herved sikres den paagaeldende medlemsstats indenlandske produktion eller hjemmemarked en saerlig fordel til skade for produktionen eller handelen i andre medlemsstater. Det er ikke tilfaeldet med et forbud ..., der paa objektivt grundlag finder anvendelse paa fremstilling af en bestemt type varer uden at sondre efter, om de skal afsaettes paa hjemmemarkedet eller gaa til eksport" (dommens praemis 7) (11).
7. Jeg skal anfoere, at baade den forelaeggende ret, Alsthom og Sulzer tilsyneladende antager, at lovligheden af ansvarsbegraensende klausuler kun i Frankrig begraenses til skade for producenter og leverandoerer, som handler i erhvervsmaessigt oejemed. Det er jeg ikke sikker paa er helt rigtigt: Der har laenge bestaaet en tilsvarende formodning i belgisk og luxembourgsk retspraksis (selv om den i Belgien undtagelsesvis kan afkraeftes) (12), og det er ikke usandsynligt, at ogsaa andre medlemsstater har tilsvarende begraensninger begrundet i forbrugerbeskyttelse (13).
Det fremgaar ogsaa af forelaeggelsesdommen, at den nationale ret har lagt til grund, at den franske retspraksis udsaetter de franske virksomheder for en forskelsbehandling i forhold til udenlandske konkurrenter. Som det fremgaar af Groenveld-dommen, vedroerer Traktatens artikel 34 nationale foranstaltninger, hvis formaal eller virkning saerlig er at hindre eksporthandelen, saaledes at den indenlandske produktion eller hjemmemarkedet herved sikres en saerlig fordel. En national regel, som generelt paalaegger leverandoerer, som handler i professionelt oejemed, forpligtelser, falder kun ind under artikel 34, saafremt reglen behandler eksporthandelen forskelligt fra hjemmemarkedet og herved indebaerer en saerlig fordel for den indenlandske produktion eller hjemmemarkedet. Jeg er enig med Kommissionen i, at den franske retspraksis hverken har til formaal eller til foelge at skabe en saadan fordel.
8. Denne retspraksis har bestemt ikke til formaal at skabe en forskelsbehandling mellem eksporthandelen og hjemmemarkedet. Som Kommissionen med rette har anfoert, synes den derimod begrundet i et oenske om en oeget forbrugerbeskyttelse, for saa vidt angaar koeb af defekte produkter, ved at udelukke ansvarsbegraensende klausuler, som er udformet til fordel for producenter eller leverandoerer, som handler i erhvervsmaessigt oejemed (14).
Man kan derfor heller ikke haevde, at denne retspraksis har til foelge saerlig at hindre eksporthandelen og derved favorisere den indenlandske produktion eller hjemmemarkedet. Dette fremgaar allerede af anvendelsesomraadet for denne retspraksis: Den finder anvendelse paa alle kontraktmaessige forhold, saavel rent nationale som internationale, som er undergivet fransk lovgivning; virkningerne for saelgerens ansvar for skjulte mangler er derfor de samme for eksporthandelen som for hjemmemarkedet.
Under retsmoedet beskaeftigede Sulzer' s og UAP' s repraesentanter sig indgaaende med de vanskeligheder, denne retspraksis medfoerer ved salg af franske produkter: Ifoelge disse er de franske saelgere stillet langt svagere end de udenlandske konkurrenter, som ikke er paalagt samme ansvar. Hertil skal jeg alene bemaerke, at forbuddet i artikel 34 omhandler begraensninger af handelen inden for Faellesskabet, som saerlig stiller eksporthandelen ringere til fordel for hjemmemarkedet. Efter Domstolens gaeldende praksis omfattes det forhold, at en saelger, som er underlagt fransk ret, stilles ringere paa grund af en almengyldig regel (15), hvortil der klart ikke er knyttet en fordel for den indenlandske produktion eller hjemmemarkedet, ikke af artikel 34.
Fortolkningen af Traktatens artikler 3, litra f), 5 og 85
9. Som jeg allerede har anfoert, oensker den forelaeggende ret oplyst, om den omhandlede retspraksis fordrejer konkurrencen mellem franske virksomheder og andre virksomheder i Faellesskabet. Artiklerne 3, litra f), og 85 vedroerer imidlertid ikke denne form for konkurrencefordrejning: Selv om de omhandlede bestemmelser vedroerer opretholdelsen af konkurrencen inden for faellesmarkedet, er der dog i denne henseende tale om et forbud mod aftaler og samordnet praksis, som fordrejer konkurrencen, og som er indgaaet af virksomheder. I naervaerende sag er den forelaeggende ret ikke stillet over for saadanne aftaler eller samordnet praksis.
Domstolen har ganske vist udtalt, at det fremgaar af EOEF-Traktatens artikler 3, litra f), 5 og 85, at medlemsstaterne ogsaa skal overholde principperne i artikel 85. Naermere bestemt har Domstolen opstillet en regel om, at medlemsstaterne er forpligtet til ikke at indfoere eller opretholde foranstaltninger, som kan ophaeve den tilsigtede virkning af artikel 85 (16). Dette er navnlig tilfaeldet, hvis en medlemsstat begunstiger karteller, der strider mod artikel 85, eller forlener dem med stoerre gennemslagskraft (17). Denne retspraksis udelukker ikke, at EOEF-Traktatens bestemmelser i artiklerne 3, litra f), 5 og 85 eventuelt kan overtraedes af en medlemsstats retsinstanser, men i saa fald er betingelsen herfor, at de begunstiger aftaler eller samordnet praksis mellem virksomheder. Dette ser dog ikke ud til at vaere tilfaeldet i hovedsagen.
Sammenfatning
10. Under henvisning til det fremfoerte foreslaar jeg Domstolen at besvare det praejudicielle spoergsmaal saaledes: EOEF-Traktatens artikel 2, og artikel 3, litra f), artikel 85, stk. 1 og artikel 34 er ikke til hinder for, at en medlemsstat foelger en retspraksis, hvorefter det forbydes leverandoerer, der handler i erhvervsmaessigt oejemed, at foere bevis for, at de ikke havde kendskab til, at en af dem leveret vare var behaeftet med mangler, saaledes at de ikke herved kan begraense deres ansvar for disse mangler.
(*) Originalsprog: nederlandsk.
(1) Der maa sondres mellem "skjulte mangler" og "synlige mangler", som en normalt opmaerksom koeber har (eller burde have) opdaget (jf. artikel 1642 i code civil).
(2) Jf. forelaeggelsesdommens side 15, naestsidste afsnit.
(3) Jf. forelaeggelsesdommen side 15 oeverst.
(4) Jf. forelaeggelsesdommen side 15 oeverst.
(5) Dom af 21.4.1988 (sag 338/85, Sml. s. 2041).
(6) Jf. dommens praemis 9.
(7) Jf. dommens praemis 10. I Pardini-dommen var rejst spoergsmaal om Domstolens kompetence, fordi de praejudicielle spoergsmaal var stillet af en italiensk pretore i forbindelse med en sag om foreloebige forholdsregler, idet visse forhold talte for, at besvarelsen af de praejudicielle spoergsmaal ikke laengere ville vaere af interesse for hovedsagen, hvis behandling skulle ske ved en anden ret (jf. forelaeggelseskendelsens grund 7, 12 og 13).
(8) Jf. f.eks. dom af 21.2.1973 (sag 6/72, Europemballage og Continental Can mod Kommissionen, Sml. s. 215) - vedroerende fortolkningen af Traktatens artikel 86 - og domme af 5.2.1982 (sag 15/81, Schul, Sml. s. 1409), og 25.2.1988 (sag 299/86, straffesag mod Rainer Drexl, Sml. s. 1213) - vedroerende fortolkningen af Traktatens artikel 95.
(9) Jf. dom af 22.1.1982 (sag 58/80, Dansk Supermarked, Sml. s. 181), som knaesatte dette princip med hensyn til anvendelsen af Traktatens artikel 30.
(10) Dom af 8.11.1979 (sag 15/89, Sml. s. 3409).
(11) Domstolen har ved flere lejligheder gentaget denne udtalelse fra Groenveld-dommen. Jf. f.eks. dom af 7.2.1984 (sag 237/82, Jongeneel Kaas, Sml. s. 483, praemis 22). I modsaetning til det, som Sulzer' s repraesentanter og UAP anfoerte under retsmoedet, er reglen fra Groenveld-dommen ogsaa bekraeftet i dom af 7.2.1985 (sag 173/83, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 491). Sagen vedroerte et indirekte (men dog utvivlsomt) forbud mod udfoersel af olieaffald i fransk lovgivning.
(12) Jf. for Belgiens vedkommende den belgiske Cour de cassation' s dom af 13.11.159, Pasicrisie 1960, I, s. 13, og dom af 6.5.1977, Pasicrisie 1977, I, s. 07, og for Luxembourgs vedkommende, P. Hammelman og G. Ravarani: "La responsabilité civile du fait des produits défectueux", i Mélanges dédiés af Michel Delvaux, Luxembourg, 1990, s. 51, paa s. 83-88.
(13) Jf. naermere hertil C. J. Miller: "Comparative Product Liability", i UK Comparative Law Series, bind 6, London, 1986, J. Schmidt-Salzer og H. Hollmann: Kommentar EG-Produkthaftung, bind 2, Heidelberg, 1990; F. F. Stone: "Liability for Damage Caused by Things" i International Encyclopedia of Comparative Law, bind XI, Torts, Tuebingen, 1983, og C. Joerges m.fl.: Die Sicherheit von Konsumguetern und die Entwicklung der Europaeischen Gemeinschaft, Baden-Baden, 1988.
(14) Kommissionen fastslaar derfor, at der er sammenfald mellem maalsaetningerne for denne retspraksis og maalsaetningerne for Raadets direktiv 85/374/EOEF af 25. juli 1985 om tilnaermelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar (EFT L 210, s. 29). Direktivet var dog ikke traadt i kraft paa det for hovedsagen relevante tidspunkt.
(15) Det er herved uden betydning, om den omhandlede retsregel skal anvendes paa det omhandlede retsforhold eller, med hensyn til internationale aftaler, om aftalens parter har valgt, at reglen skal finde anvendelse paa deres retsforhold.
(16) Jf. dom af 29.1.1985 (sag 231/83, Cullet mod Leclerc, Sml. s. 305, praemis 15 og 16).
(17) Jf. f.eks. dom af 1.10.1987 (sag 311/85, Vereniging van Vlaamse Reisbureaus, Sml. s. 3801, navnlig praemis 9 og 10).