62024CC0544
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
A. RANTOS
fremsat den 13. november 2025 (
1
)
Sag C-544/24
»Nekilnojamojo turto valdymas« BUAB
mod
Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (skatte- og afgiftsankenævnet under Republikken Litauens regering))
»Præjudiciel forelæggelse – det fælles merværdiafgiftssystem (moms) – direktiv 2006/112/EF – artikel 273 – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – artikel 49, stk. 3 – forpligtelser, der anses for nødvendige for at sikre en korrekt opkrævning af moms og for at undgå svig – national lovgivning, hvorved der fastsættes en ordning med morarenter af momsrestancer, der uafhængigt af overtrædelsens art og grovhed indeholder et fast sanktionselement, hvis størrelse skatte- og afgiftsmyndigheden ikke har mulighed for at nedsætte – proportionalitetsprincippet«
I. Indledning
1.
Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse, som er indgivet af Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (skatte- og afgiftsankenævnet under Republikken Litauens regering), vedrører i det væsentlige fortolkningen af artikel 325 TEUF og artikel 273 i Rådets direktiv 2006/112/EF (
2
) af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (herefter »momsdirektivet«), sammenholdt med artikel 49 og 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
2.
Anmodningen udspringer af en tvist mellem »Nekilnojamojo turto valdymas« BUAB (herefter »sagsøgeren«), der er et selskab med begrænset ansvar i henhold til litauisk ret, og Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos (det nationale skatteinspektorat under Republikken Litauens finansministerium) (herefter »skatte- og afgiftsmyndigheden«) vedrørende myndighedens afgørelse om at afslå at give sagsøgeren den fritagelse, som denne havde anmodet om, for at betale morarenter vedrørende moms og en bøde, som sagsøgeren var blevet pålagt for skattesvig.
3.
I overensstemmelse med Domstolens anmodning vil dette forslag til afgørelse fokusere på analysen af det andet præjudicielle spørgsmål, som vedrører fortolkningen af ovennævnte EU-retlige bestemmelser, sammenholdt med chartrets artikel 49, stk. 3. Nærmere bestemt ønsker den forelæggende ret oplyst, om en national lovgivning, hvorefter der skal betales morarenter af momsrestancer, der uafhængigt af overtrædelsens art og grovhed indeholder et fast sanktionselement, hvis størrelse ikke kan nedsættes ved at anvende en lavere rentesats end den ved lov fastsatte eller ved at frafalde sanktionsdelen af morarenterne, er i overensstemmelse med disse bestemmelser.
II. Retsforskrifter
A.
EU-retten
4.
Momsdirektivets artikel 273 har følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne kan fastsætte andre forpligtelser, som de skønner nødvendige for at sikre en korrekt opkrævning af momsen og for at undgå svig, forudsat at der sker ligebehandling af indenlandske transaktioner og transaktioner mellem medlemsstaterne foretaget af afgiftspligtige personer, og såfremt disse forpligtelser ikke i samhandelen mellem medlemsstaterne giver anledning til formaliteter ved grænsepassagen.
[...]«
B.
Litauisk ret
1. Momsloven
5.
Artikel 123 i Lietuvos Respublikos pridėtinės vertės mokesčio įstatymas (Republikken Litauens lov om merværdiafgift) af 5. marts 2002 (
3
) bestemmer i den affattelse, som finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »momsloven«), under overskriften »Manglende overholdelse af reglerne om betaling af moms« i stk. 1, at personer, der overtræder lovens bestemmelser, skal betale morarenter i henhold til de regler, som er fastsat i loven om skatte- og afgiftsforvaltning.
2. Loven om skatte- og afgiftsforvaltning
6.
I artikel 95 i Lietuvos Respublikos mokesčių administravimo įstatymas (Republikken Litauens lov om skatte- og afgiftsforvaltning) af 13. april 2004 (
4
) i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen (herefter »skatteforvaltningsloven«), med overskriften »Metoder til sikring af skattepligtens opfyldelse« nævnes blandt disse metoder i stk. 1, nr. 1, morarenter.
7.
I lovens artikel 96 med overskriften »Morarenter« bestemmes i stk. 1, nr. 2:
»Der beregnes morarenter for den skattepligtige person:
[...]
2)
ved manglende eller for sen betaling af en ikke angivet eller ikke beregnet skat eller afgift som fastslået af skatteforvaltningen i forbindelse med en skatte- eller afgiftskontrol
[...]«
8.
Lovens artikel 97 med overskriften »Begyndelsestidspunkt for påløbet af morarenter« er i stk. 2 affattet som følger:
»I det i denne lovs artikel 96, stk. 1, nr. 2, omhandlede tilfælde påløber morarenterne fra dagen efter den dato, hvor skatten eller afgiften i henhold til de på daværende tidspunkt gældende skatte- og afgiftsbestemmelser skulle have været indbetalt til statskassen, indtil datoen for udfærdigelse af den retsakt, hvorved kontrolresultatet fastlægges, og i tilfælde af manglende betaling af skatten eller afgiften inden udløbet af den frist, der er fastsat i denne lovs artikel 81, stk. 2, [...] påløber renterne fra dagen efter udløbet af den nævnte frist.«
9.
Samme lovs artikel 99 med overskriften »Morarentesatser«, som ændret med virkning fra den 1. maj 2023 ved lov XIV-1658 af 13. december 2022, bestemmer i stk. 1:
»Morarentesatsen, som under ingen omstændigheder må være lavere end nul, og metoden til beregning af denne fastsættes af finansministeren under hensyn til den effektive rente på det sekundære marked den sidste hverdag i det foregående kvartal af den statsobligation, hvis løbetid er tættest på 12 måneder (for andet kvartal 2024 var denne effektive rente f.eks. på 3,708%). Morarentesatsen beregnes ved at forhøje ovennævnte sats med syv procentpoint.«
10.
Skatteforvaltningslovens artikel 100 med overskriften »Fritagelse for betaling af morarenter« er affattet således i stk. 1, nr. 3:
»Den skattepligtige person kan helt eller delvis fritages for betaling af påløbne (beregnede), men ikke betalte (ikke-opkrævede) morarenter, når:
[...]
3)
der foreligger en af de grunde, som er fastsat i denne lovs artikel 141, stk. 1
[...]«
11.
Lovens artikel 141 med overskriften »Fritagelse for betaling af bøden« bestemmer i stk. 1:
»Der kan indrømmes fritagelse for betaling af bøder pålagt i henhold til denne lovs artikel 139 og 140 af følgende grunde:
1)
[H]vis den skattepligtige person godtgør, at den begåede overtrædelse ikke kan tilregnes vedkommende[.]
2)
[H]vis overtrædelsen af skattelovgivningen skyldes omstændigheder uden for den skattepligtige persons kontrol, som vedkommende ikke havde forudset og ikke kunne forudse. Sådanne omstændigheder kan ikke bestå i handlinger eller undladelser foretaget af den skattepligtige person og heller ikke i den skattepligtige persons insolvens[.]
3)
[H]vis der er tale om en enkeltstående handling, der, selv om den er i strid med skattelovgivningens bestemmelser, ikke medfører tab for statsbudgettet[.]
4)
[H]vis den skattepligtige person har overtrådt skattelovgivningen på grund af en fejlagtig generel forklaring på denne eller en fejlagtig oplysning vedrørende betaling af skat eller afgift, som er givet skriftligt eller telefonisk af skatte- og afgiftsmyndighederne, forudsat at forklaringen eller oplysningen er blevet registreret i overensstemmelse med den nationale skatte- og afgiftsmyndigheds procedurer, og ophavsmanden til henvendelsen kan identificeres som den skattepligtige person eller dennes repræsentant.«
III. Hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne ved Domstolen
12.
Skatte- og afgiftsmyndigheden kontrollerede rigtigheden af sagsøgerens beregning, angivelse og betaling af moms for perioden fra den 1. december 2012 til den 31. december 2016. Som et resultat af denne kontrol fastslog skatte- og afgiftsmyndigheden, at sagsøgeren havde overtrådt momsloven, for så vidt som sagsøgeren havde fradraget moms på retligt ugyldige fakturaer og deltaget i transaktioner, der var led i momssvig.
13.
Ved afgørelse af 4. september 2018, der bekræftede ovennævnte kontrolrapport, fastsatte skatte- og afgiftsmyndigheden momsbeløbet til 6517901,36 EUR og morarenterne af den af sagsøgeren skyldige moms til 2431505,31 EUR. Den pålagde ligeledes sagsøgeren en skattebøde på 1862257 EUR.
14.
Ved afslutningen af den derpå følgende skattetvist stadfæstede Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) ved dom af 9. september 2020 konklusionerne af ovennævnte afgiftskontrol.
15.
Den 18. januar 2021 indgav sagsøgeren en anmodning til skatte- og afgiftsmyndigheden om fritagelse for betaling af morarenterne og af den bøde, som sagsøgeren var blevet pålagt.
16.
Ved afgørelse af 16. marts 2021 afslog skatte- og afgiftsmyndigheden at indrømme sagsøgeren fritagelse for betaling af morarenterne af momsen, som beløb sig til 2835125,75 EUR. Myndigheden fastslog, at sagsøgeren ikke opfyldte nogen af de betingelser, der er fastsat i skatteforvaltningslovens artikel 141, stk. 1, og heller ikke havde godtgjort, at der forelå særlige omstændigheder, som kunne begrunde anvendelse af kriterierne om rimelighed og retfærdighed.
17.
Da sagsøgeren ikke havde opfyldt de yderligere afgiftsmæssige forpligtelser, som denne var blevet pålagt på momsområdet, blev de samlede morarenter, som var omhandlet i skatte- og afgiftsmyndighedens afgørelse af 4. september 2018, og som ligeledes var påløbet under skattetvisten, dvs. fra den 26. januar 2013 til den 4. april 2021, fastsat til 3150660,79 EUR og bøden til 1838812,44 EUR.
18.
Sagsøgeren indgav en ny anmodning om fritagelse for betaling af morarenterne og bøden. Sagsøgeren anmodede i denne forbindelse om at blive fritaget for at betale »sanktionsdelen« af morarenterne af momsen, som udgør 2/3 af det samlede morarentebeløb, der er beregnet for sagsøgeren.
19.
Ved afgørelse af 13. maj 2024 afslog skatte- og afgiftsmyndigheden at imødekomme denne nye anmodning, idet den i det væsentlige gjorde gældende, at morarenterne var blevet beregnet i overensstemmelse med kravene i skatteforvaltningsloven. Denne lov giver nemlig ikke mulighed for at fritage sagsøgeren for at betale morarenter af andre grunde end dem, som er fastsat i lovens artikel 100, stk. 1. Der er fastsat bindende regler for beregning af morarentesatsen i loven, og skattemyndighederne kan kun træffe afgørelse om morarenter inden for de grænser, der er fastsat i loven. Desuden er morarenter ifølge fast national retspraksis et redskab, som har til formål at sikre overholdelsen af skattepligten, og kan ikke betragtes som en sanktion af strafferetlig karakter. Hvis, ydermere, skatte- og afgiftsmyndigheden imødekom sagsøgerens anmodning ved at vælge en anden rentesats for sagsøgeren end den, der er fastsat i skatteforvaltningsloven, ville den tilsidesætte princippet om skattepligtige personers lighed for loven.
20.
Den 4. juni 2024 indbragte sagsøgeren sagen for den forelæggende ret, Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (skatte- og afgiftsankenævnet under Republikken Litauens regering), med påstand om annullation af skatte- og afgiftsmyndighedens afgørelse af 13. maj 2024.
21.
Den forelæggende ret har anført, at morarenternes primære funktion er at sikre opfyldelsen af en skattemæssig forpligtelse, og at deres væsentligste formål er at dække statens udgifter og ikke at pålægge den pågældende sanktioner (
5
). Morarenterne indeholder imidlertid også et sanktionselement, eftersom deres sats beregnes ved at forhøje den erstatningsdel, der er knyttet til det offentliges gældsomkostninger, som fastsættes under hensyn til den effektive rente af en statsobligation på det sekundære marked, med syv procentpoint. Den forelæggende ret har i denne forbindelse henvist til fast retspraksis ved Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol), hvorefter morarenters væsentligste formål som et redskab til at sikre opfyldelsen af en skattemæssig forpligtelse er, at anvendelsen af dem eller muligheden for, at de anvendes, tilskynder den skattepligtige person til frivilligt og behørigt at opfylde sin skattemæssige forpligtelse og dækker den skattepligtige persons gæld til statskassen og statens finansielle tab (
6
) i tilfælde af manglende eller mangelfuld opfyldelse. Det følger ligeledes af denne retspraksis, at kravet om, at den skattepligtige person betaler morarenter for ikke rettidigt at have opfyldt sin skattemæssige forpligtelse, ikke kan betragtes som en sanktion af strafferetlig karakter.
22.
Under disse omstændigheder er den forelæggende ret derfor navnlig i tvivl om, hvorvidt skatteforvaltningslovens artikel 96-99 er forenelige med artikel 325 TEUF og momsdirektivets artikel 273, sammenholdt med chartrets artikel 49, stk. 3, og artikel 50, for så vidt som de omhandlede nationale bestemmelser ikke sikrer, at de administrative procedurer for pålæggelse af morarenter og for retsforfølgelse er samordnede, således at den yderligere byrde, som kumulationen af de nævnte foranstaltninger medfører, reduceres til det absolut nødvendige, og strengheden af de pålagte sanktioner som helhed svarer til den pågældende overtrædelses grovhed, og for så vidt som de ikke i forbindelse med pålæggelse af strafferetlige sanktioner fastsætter grænser for anvendelsen af morarenternes sanktionselement, når de faktiske omstændigheder, som har givet anledning til renterne, ligeledes giver grund til strafferetlig forfølgning.
23.
På denne baggrund har Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (skatte- og afgiftsankenævnet under Republikken Litauens regering) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 325 TEUF, momsdirektivets artikel 273 og chartrets artikel 50 fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, der gør det muligt at pålægge morarenter af skat, hvoraf en del har karakter af en sanktion for de samme skattemæssige overtrædelser, som er genstand for en strafferetlig forfølgning, uden at der er fastsat regler, som sikrer koordinering, der begrænser den yderligere ulempe, som for de berørte personer følger af en kumuleret retsforfølgning, til det strengt nødvendige, eller som gør det muligt at sikre, at strengheden af alle de pålagte sanktioner begrænses til det strengt nødvendige i relation til den pågældende lovovertrædelses grovhed?
2)
Skal artikel 325 TEUF, momsdirektivets artikel 273 og chartrets artikel 49, stk. 3, fortolkes således, at de er til hinder for en procedure for anvendelse af morarenter af skatter, som, uafhængigt af lovovertrædelsernes karakter og alvor, fastsætter en fast sats for morarenter af skat uden mulighed for at nedsætte denne sanktionsdel, dvs. at der pålægges en morarentesats, som er lavere end den lovbestemte sats, eller at der gives afkald på sanktionsdelen af morarenterne, som skal betales?«
24.
Sagsøgeren, den litauiske og den polske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg til Domstolen.
IV. Bedømmelse
A.
Formaliteten med hensyn til den præjudicielle forespørgsel
25.
Inden analysen af det andet præjudicielle spørgsmål, som Domstolen har anmodet om, at dette forslag til afgørelse fokuserer på, skal der tages stilling til formalitetsindsigelsen fra den litauiske regering. Denne har i sit skriftlige indlæg gjort gældende, at anmodningen om præjudiciel afgørelse som helhed ikke kan antages til realitetsbehandling, eftersom de spørgsmål, som den forelæggende ret har stillet, ikke har nogen forbindelse med genstanden for tvisten i hovedsagen.
26.
I denne henseende har den litauiske regering anført, at betalingen af morarenter og den skattebøde, som sagsøgeren blev pålagt ved skatte- og afgiftsmyndighedens afgørelse af 4. september 2018, blev stadfæstet ved en endelig dom afsagt af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) den 9. september 2020. At der påhviler sagsøgeren et skattemæssigt ansvar, er således blevet fastslået ved en endelig afgørelse, som ikke kan gøres til genstand for et søgsmål. Genstanden for den tvist, der verserer for den forelæggende ret, vedrører følgelig udelukkende betingelserne for indrømmelse af fritagelse for betaling af morarenter i henhold til gældende national ret.
27.
Det skal indledningsvis nævnes, at der ifølge Domstolens faste praksis gælder en formodning for, at de spørgsmål om EU-rettens fortolkning, som den nationale ret har forelagt på baggrund af de retlige og faktiske omstændigheder, som den har ansvaret for at fastlægge – og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve – er relevante. Domstolen kan kun afslå at træffe afgørelse om en anmodning fra en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er hypotetisk, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål (
7
).
28.
I det foreliggende tilfælde skal, som anført i punkt 18 i dette forslag til afgørelse, den forelæggende ret behandle et søgsmål, som sagsøgeren har anlagt til prøvelse af skatte- og afgiftsmyndighedens afgørelse af 13. maj 2024, hvorved myndigheden afslog sagsøgerens anmodning om fritagelse for at betale morarenter af moms og den bøde, sagsøgeren var blevet pålagt. Det er i denne sammenhæng, at den forelæggende ret nærmere bestemt ønsker oplyst, om den ordning med pålæggelse af morarenter, som er fastsat i skatteforvaltningsloven, er forenelig med artikel 325 TEUF og momsdirektivets artikel 273.
29.
For det første udgør en ordning med betaling af morarenter af momsrestancer som den, der er indført ved skatteforvaltningslovens artikel 95-99, en gennemførelse af momsdirektivets bestemmelser, nærmere bestemt direktivets artikel 273, eftersom den har til formål at sikre opkrævningen af momsbeløb, som ikke er blevet betalt i overensstemmelse med dette direktivs øvrige bestemmelser. For det andet fremgår det ikke klart af de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, at den ønskede fortolkning af direktivets artikel 273 savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, eller at problemet er af hypotetisk karakter. Eftersom det andet præjudicielle spørgsmål i det væsentlige vedrører overholdelsen af proportionalitetsprincippet i forbindelse med beregningen af de omhandlede morarenter, forekommer det at være relevant for afgørelsen af tvisten i hovedsagen.
30.
Under disse omstændigheder, og for så vidt som Domstolen råder over alle de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en saglig korrekt besvarelse af de forelagte spørgsmål, må det fastslås, at den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling.
B.
Det andet præjudicielle spørgsmål
31.
Ved det andet præjudicielle spørgsmål, som Domstolen har anmodet om, at dette forslag til afgørelse fokuserer på, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 325 TEUF og momsdirektivets artikel 273, sammenholdt med chartrets artikel 49, stk. 3, skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, hvori det fastsættes, at der skal betales morarenter af momsrestancer, som indeholder et fast sanktionselement, der er uafhængigt af overtrædelsens art og grovhed, uden at der er mulighed for at anvende en lavere rentesats end den i loven fastsatte eller at frafalde sanktionsdelen af morarenterne. Den forelæggende ret har derfor anmodet Domstolen om at afgøre dels, i hvilket omfang de morarenter af momsrestancer, som sagsøgeren blev pålagt ved afslutningen af en administrativ afgiftskontrolprocedure, er af strafferetlig karakter som omhandlet i chartrets artikel 49, stk. 3, dels om en sådan national lovgivning er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet som fortolket og vurderet i forbindelse med fortolkningen og anvendelsen af artikel 325 TEUF og momsdirektivets artikel 273.
1. Spørgsmålet om, hvorvidt chartrets artikel 49, stk. 3, finder anvendelse
32.
Indledningsvis skal det nævnes, at chartrets artikel 49, stk. 3, hvori det fastsættes, at straffens omfang skal stå i rimeligt forhold til overtrædelsen, vedrører sanktioner af strafferetlig karakter.
33.
Ifølge Domstolens faste praksis vedrørende fortolkningen af chartrets artikel 50, overført på dets artikel 49, stk. 3, er tre kriterier (de såkaldte »Engel-kriterier« (
8
)) relevante for vurderingen af, om en sanktion er af strafferetlig karakter, nærmere bestemt: den retlige kvalificering af overtrædelsen i national ret, selve overtrædelsens art og strengheden af den sanktion, som den pågældende risikerer at blive pålagt (
9
). Endvidere følger det af denne retspraksis, at selv for overtrædelser, der ikke kvalificeres som »strafferetlige« i national ret, kan en sådan karakter ikke desto mindre følge af selve den pågældende overtrædelses art og strengheden af de sanktioner, som denne kan medføre (
10
).
34.
Med hensyn til det første kriterium, der vedrører kvalificeringen af overtrædelsen i national ret, følger det af såvel ordlyden af skatteforvaltningslovens artikel 95, stk. 1, som den nationale retspraksis, hvortil der henvises i forelæggelsesafgørelsen, navnlig den retspraksis fra Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol), hvortil der henvises i punkt 21 i dette forslag til afgørelse, at opkrævning af morarenter af skatte- og afgiftsrestancer i tilfælde af manglende eller for sen betaling af en skyldig skat eller afgift i litauisk ret ikke anses for en sanktion af strafferetlig karakter (
11
).
35.
Med hensyn til det andet kriterium vedrørende selve overtrædelsens art indebærer det, at det skal undersøges, om den omhandlede sanktion bl.a. forfølger et repressivt formål. Heraf følger, at en sanktion, der har et repressivt formål, er af strafferetlig karakter, og at den omstændighed alene, at den ligeledes forfølger et præventivt formål, ikke betyder, at den ikke kan kvalificeres som en strafferetlig sanktion. En foranstaltning, der blot kompenserer for skader forårsaget af den pågældende lovovertrædelse, er derimod ikke af strafferetlig karakter (
12
).
36.
Det skal nævnes i denne henseende, at selv om Menneskerettighedsdomstolen i sin praksis på skatte- og afgiftsområdet har klassificeret procedurer, der har ført til pålæggelse af skattemæssige sanktioner, som værende af strafferetlig karakter, selv når procedurerne ikke har kunnet klassificeres som strafferetlige i national ret, er en sådan kvalifikation ikke blevet lagt til grund, når der har været tale om foranstaltninger svarende til dem, som er omhandlet i det foreliggende tilfælde. Menneskerettighedsdomstolen har nærmere bestemt fastslået, at »morarenter i det væsentlige ikke har til formål at straffe de skattepligtige for at forhindre, at de påtalte handlinger gentages, men har hovedsagelig til formål at opnå økonomisk erstatning for et tab, dvs. en finansiel skade, som er forbundet med den tid, der er forløbet, og den for sene betaling af skatten« (
13
). I henhold til denne retspraksis har hverken procedurer vedrørende efteropkrævning eller berigtigelse af skat, som udelukkende har til formål at inddrive hele skatten, uden at berigtigelsen er ledsaget af nogen form for forhøjelse, eller procedurer vedrørende morarenter, uanset disses størrelse, således en strafferetlig betydning (
14
).
37.
Endvidere skal det anføres, at det også i Domstolens praksis på momsområdet i sager, der svarer til den i hovedsagen omhandlede, er blevet fremhævet, at morarenter ikke har karakter af straf. Selv om disse sager ikke direkte vedrører spørgsmålet om, hvorvidt morarenter af momsrestancer er af strafferetlig karakter som omhandlet i chartrets artikel 49, stk. 3, har Domstolen fastslået, at opkrævningen af morarenter dels har præventiv karakter, eftersom den tilskynder den afgiftspligtige person til at indfri afgiftsskylden hurtigst muligt efter udløbet af de fastsatte frister (
15
), dels har karakter af kompensation (eller en erstatningsfunktion), eftersom sådanne renter har til formål at kompensere staten for det økonomiske tab, som denne har lidt som følge af den manglende eller for sene betaling af en skat eller afgift (
16
).
38.
Det følger ligeledes af Domstolens praksis, at en foranstaltning, der begrænser sig til at erstatte den skade, der er forårsaget af den pågældende overtrædelse, ikke har strafferetlig karakter (
17
). Morarenter, der har til formål at kompensere for det økonomiske tab, som den pågældende medlemsstat har lidt som følge af manglende eller for sen betaling af en skat, kan derfor ikke anses for at udgøre en repressiv foranstaltning.
39.
Det skal understreges i denne forbindelse, at det ikke kan tillægge de i hovedsagen omhandlede morarenter nogen strafferetlig betydning, at den forelæggende ret har henvist til en »fast [...] sanktionsdel« (
18
). Selv om udtrykket »sanktionselement«, som den forelæggende ret har anvendt i forelæggelsesafgørelsen, til en vis grad kan give anledning til forvirring, og ud over at morarenter (herunder dette »element«) af den afgiftspligtige person kan opfattes som en form for sanktion eller straf, forholder det sig ikke desto mindre således, at deres formål er at tilskynde debitor til at betale det skyldige beløb til kreditor inden for den fastsatte frist, idet beløbet i modsat fald vil blive forhøjet yderligere. Følgelig er den analyse, som den forelæggende ret har foretaget med henblik på at fastslå, hvilken del af morarentesatsen der har en kompenserende funktion, og hvilken del der har en straffende funktion, irrelevant i det foreliggende tilfælde.
40.
Hvad angår det tredje kriterium vedrørende sanktionens strenghed er der intet i de for Domstolen fremlagte sagsakter, der tyder på, at morarenterne i den foreliggende sag har en sådan størrelse, at de bør tillægges strafferetlig karakter (
19
). Under alle omstændigheder skal det understreges – således som det fremgår af den praksis ved Menneskerettighedsdomstolen, hvortil der henvises i punkt 36 i dette forslag til afgørelse – at foranstaltninger, der svarer til de i hovedsagen omhandlede, uanset deres beløb ikke er blevet betragtet som så alvorlige, at de kan anses for at være af strafferetlig karakter (
20
).
41.
På baggrund af det ovenstående er jeg af den opfattelse, at ingen af de tre Engel-kriterier, som gør det muligt at anse de i hovedsagen omhandlede morarenter for at have strafferetlig karakter, er opfyldt, og at chartrets artikel 49, stk. 3, følgelig ikke er relevant for besvarelsen af det andet præjudicielle spørgsmål.
2. Anvendelsen af proportionalitetsprincippet i forbindelse med fortolkningen af artikel 325 TEUF og momsdirektivets artikel 273
42.
Indledningsvis fremgår det af momsdirektivets artikel 2 og artikel 273, stk. 1, samt artikel 4, stk. 3, TEU, at medlemsstaterne har pligt til at vedtage alle de love og administrative foranstaltninger, som er egnede til at sikre, at den moms, som skyldes på deres respektive områder, opkræves i sin helhed, samt til at bekæmpe svig (
21
).
43.
I denne henseende har Domstolen tidligere fastslået, at bestemmelserne i momsdirektivets artikel 273, bortset fra de begrænsninger, som de fastsætter, hverken præciserer de betingelser eller de forpligtelser, som medlemsstaterne kan fastsætte, og således indrømmer medlemsstaterne et skøn med hensyn til midlerne til at sikre, at den moms, som skyldes på deres område, opkræves i sin helhed, samt til at bekæmpe svig (
22
).
44.
Endvidere er medlemsstaterne i henhold til artikel 325, stk. 1 og 2, TEUF forpligtet til at bekæmpe ulovlige aktiviteter, der skader Unionens finansielle interesser, ved hjælp af foranstaltninger, som virker afskrækkende og effektivt, og de er navnlig forpligtet til at træffe de samme foranstaltninger til bekæmpelse af svig, der skader Unionens finansielle interesser, som til bekæmpelse af svig, der skader deres egne finansielle interesser (
23
). Domstolen har præciseret, at artikel 325 TEUF forpligter medlemsstaterne til i deres nationale lovgivning at fastsætte effektive procedurer, der gør det muligt at tilbagesøge uretmæssigt modtagne bidrag fra Unionens budget (
24
). I denne henseende påhviler der medlemsstaterne en præcis resultatforpligtelse, som ikke knytter nogen betingelse til anvendelsen af den regel, der er fastsat i artikel 325, stk. 1 og 2, TEUF (
25
).
45.
Ifølge Domstolens faste praksis har medlemsstaterne et skøn med hensyn til valget af sanktioner, men skal dog drage omsorg for, at overtrædelser af EU-retten, herunder de harmoniserede regler i momsdirektivet, sanktioneres efter samme materielle og processuelle regler, som efter national ret gælder for overtrædelser af samme art og grovhed, og sanktionen skal under alle omstændigheder være effektiv, stå i et rimeligt forhold til overtrædelsen og have en afskrækkende virkning (
26
).
46.
Det følger således af Domstolens praksis, at selv om medlemsstaterne inden for rammerne af deres procesautonomi frit kan fastsætte størrelsen af og fremgangsmåden for opkrævning af morarenter af momsrestancer i tilfælde af manglende eller for sen betaling af denne afgift i henhold til deres nationale ret, skal de foranstaltninger, som de vedtager, overholde de almindelige retsprincipper, herunder proportionalitetsprincippet.
47.
For det første kan det konstateres, at den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning forfølger et lovligt formål, der er anerkendt i EU-retten, eftersom den har til formål at sikre en korrekt opkrævning af momsen og undgå svig (
27
). Domstolen har nemlig tidligere anerkendt, at opkrævning af morarenter bidrager til at bekæmpe manglende betaling af angivne momsbeløb inden for de fastsatte frister i overensstemmelse med den forpligtelse, der påhviler medlemsstaterne i henhold til bl.a. momsdirektivets artikel 273 og artikel 325, stk. 1, TEUF, til at vedtage alle de love og administrative foranstaltninger, der er egnede til at sikre, at den moms, som skyldes på deres respektive områder, opkræves i sin helhed, og til at bekæmpe svig (
28
). Som anført i punkt 37 i dette forslag til afgørelse har de morarenter, der er fastsat i skatteforvaltningsloven, således en dobbelt funktion, nemlig dels at sikre, at afgiftsskylden indfris, og at den skyldige afgift modtages, ved at tilskynde den afgiftspligtige person til at opfylde forpligtelsen rettidigt, dels at dække de omkostninger, der opstår for skatte- og afgiftsmyndigheden, hvis den afgiftspligtige person ikke rettidigt opfylder sine afgiftsforpligtelser, hvorved der kompenseres for det tab, der er påført statskassen som følge af manglende rådighed over de beløb, der svarer til den skyldige afgift (
29
).
48.
For det andet er der ingen tvivl om, at en foranstaltning, hvorved der indføres morarenter som de i hovedsagen omhandlede, udgør et egnet redskab til at nå det ovennævnte mål. Hvis der ikke fandtes foranstaltninger såsom morarenter, ville skattepligtige personer nemlig ikke have noget særligt incitament til at opfylde deres skattemæssige forpligtelser inden for de fastsatte frister og kunne prioritere andre handelstransaktioner. På grund af penges svingende værdi kunne skattepligtige personer endog være tilskyndet til at foretrække disse andre transaktioner i stedet for at betale deres skattegæld rettidigt. Pålæggelsen af morarenter har konkret til formål at tilskynde skattepligtige personer til først og fremmest at opfylde deres skattemæssige forpligtelser for at undgå, at skattegælden stiger proportionalt med, at den ikke bliver betalt. Mangel på morarenter ville desuden føre til, at personer, som ikke opfylder deres skattemæssige forpligtelser rettidigt, ville få en fordel. De pågældende ville nemlig bl.a. råde over yderligere likvide midler og have en økonomisk fordel, der svarede til mindskelsen af skattegældens faktiske nominelle værdi over tid. Morarenter udgør følgelig en passende og nødvendig foranstaltning til at nå de mål, som den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning forfølger.
49.
For det tredje og sidste står det, selv om det er fastslået, at en foranstaltning som den omhandlede er hensigtsmæssig og nødvendig for at nå målet om at sikre en korrekt momsopkrævning og undgå svig i overensstemmelse med artikel 325 TEUF og momsdirektivets artikel 273, tilbage at undersøge, om den pågældende nationale lovgivning går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål.
50.
Hvad dette angår kunne man for det første nære den opfattelse, at vilkårligt eller skønsmæssigt fastsatte morarenter kan være uforholdsmæssige, men dette forekommer ikke at være tilfældet i den foreliggende sag. Den nationale rets bestemmelser om beregning af morarentesatser finder nemlig anvendelse på alle skattepligtige personer i tilfælde af manglende eller for sen betaling af en ikke-angivet angivelsespligtig skat eller afgift eller af en ikke-beregnet ikke-angivelsespligtig skat eller afgift, der er fastslået ved en skatte- eller afgiftskontrol (
30
). Desuden skal det bemærkes dels, at satsen i det foreliggende tilfælde er fastsat på forhånd på en klar og gennemsigtig måde i overensstemmelse med objektive kriterier og på grundlag af en beregningsmetode, der er beskrevet i skatteforvaltningsloven (
31
), dels at skatteforvaltningens skønsmæssige beføjelse med hensyn til fastsættelse af morarenter er reguleret i samme lov (
32
). Den således fastsatte rente gør det muligt for såvel kreditorerne som debitorerne præcist at forudse det fremtidige omfang af henholdsvis deres rettigheder og deres forpligtelser, hvilket ligeledes sikrer retssikkerheden (
33
).
51.
For det andet må det fastslås, at eftersom morarenterne knytter sig til afgiftsskyldens indfrielse eller ophør, er det den afgiftspligtige persons handlinger, der bestemmer det samlede morarentebeløb, som den pågældende skal betale. Anvendelsen af morarenter pålægger med andre ord den person, som ikke har opfyldt sine afgiftsforpligtelser inden for de fastsatte frister, en økonomisk byrde, der er proportional med varigheden af den manglende betaling af den gæld, som har givet anledning til beregningen af morarenterne (
34
). Anvendelsen af morarenter som middel til at sikre opfyldelsen af afgiftsforpligtelser udgør derfor i princippet ikke en løsning, som pålægger de afgiftspligtige personer en uforholdsmæssig stor byrde (
35
).
52.
For det tredje skal det anføres, at eftersom morarenter som fastslået i punkt 36 og 37 i dette forslag til afgørelse ikke har et repressivt formål, er omstændigheder såsom arten og grovheden af den konstaterede overtrædelse, der generelt er relevante for vurderingen af, om en sanktion som en skattebøde er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet (
36
), ikke nødvendigvis relevante, når der er tale om morarenter. Morarenter skal nemlig betales på grund af manglende eller for sen betaling af afgiften og ikke på grund af svig (
37
). Det skal fremhæves i denne forbindelse, at morarenter ikke kun finder anvendelse i tilfælde af svig, men benyttes mere generelt på skatteområdet til at sikre opkrævningen af enhver form for skat.
53.
For det fjerde tilkommer det ganske vist den forelæggende ret at vurdere, om det morarentebeløb, som er anvendt i hovedsagen, går ud over, hvad der er nødvendigt for at sikre effektiviteten af momsopkrævningen og af bekæmpelsen af svig, men der er intet i de for Domstolen fremlagte sagsakter, der tyder på, at den morarentesats, som er fastsat i den nationale lovgivning i det foreliggende tilfælde, er uforholdsmæssig i forhold til de formål, som denne lovgivning forfølger (
38
).
54.
Det skal derfor påpeges, for så vidt som den forelæggende ret nærmere bestemt ønsker oplyst, om det er muligt at imødekomme sagsøgerens påstand om at blive fritaget for at betale »sanktionsdelen« af morarenterne af momsen, svarende til 2/3 af det for sagsøgeren beregnede samlede morarentebeløb af momsen, at en sådan afgørelse i realiteten ville være ensbetydende med at nedsætte morarenterne til et særligt lavt beløb ved at begrænse dem til et enkelt element, nemlig den gennemsnitlige rentesats for statsobligationer (
39
). Hvis dette var muligt, kunne det imidlertid bringe formålet om at sikre rettidig momsopkrævning i fare, eftersom de afgiftspligtige personer ikke længere ville have noget incitament til først og fremmest at opfylde deres afgiftsforpligtelser og følgelig ville prioritere andre handelstransaktioner i stedet for (
40
).
55.
Endvidere kan det ikke udledes af det forhold, at morarentebeløbet er et fast beløb og ikke giver mulighed for justering, at denne foranstaltning er uforholdsmæssig. Den omstændighed, at morarenternes størrelse er fastsat i den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, og at skatte- og afgiftsmyndigheden ikke kan foretage nogen form for justering af den, bortset fra i visse tilfælde, som udtrykkeligt er fastsat i den relevante skattelovgivning (
41
), beskytter nemlig de afgiftspligtige personer mod enhver form for vilkårlig afgørelse, som denne myndighed måtte træffe, samtidig med at den sikrer ligebehandling af disse personer. Hvis der ikke var nogen ramme for det skøn, som skatte- og afgiftsmyndigheden råder over, kunne det medføre uberettiget forskelsbehandling af afgiftspligtige personer, der befinder sig i en sammenlignelig afgiftsmæssig situation, og dermed til en uacceptabel situation på afgiftsområdet.
56.
På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at det andet præjudicielle spørgsmål besvares med, at artikel 325 TEUF og momsdirektivets artikel 273, sammenholdt med chartrets artikel 49, stk. 3, skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter morarenter fastsættes uden hensyn til arten og grovheden af den af skatte- og afgiftsmyndigheden fastslåede overtrædelse, og hvorefter myndigheden ikke kan nedsætte en af bestanddelene af det pågældende beløb og således anvende en lavere rentesats end den, som er fastsat i denne lovgivning, eller frafalde en del af beløbet, og hvori det fastsættes, at den afgiftspligtige person kun kan fritages for at betale morarenterne i de tilfælde, der udtrykkeligt er fastsat i den nævnte lovgivning.
V. Forslag til afgørelse
57.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer det andet præjudicielle spørgsmål fra Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (skatte- og afgiftsankenævnet under Republikken Litauens regering) således:
»Artikel 325 TEUF og artikel 273 i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, sammenholdt med artikel 49, stk. 3, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder,
skal fortolkes således, at
disse bestemmelser ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter morarenter fastsættes uden hensyn til arten og grovheden af den af skatte- og afgiftsmyndigheden fastslåede overtrædelse, og hvorefter myndigheden ikke kan nedsætte en af bestanddelene af det pågældende beløb og således anvende en lavere rentesats end den, som er fastsat i denne lovgivning, eller frafalde en del af beløbet, og hvori det fastsættes, at den afgiftspligtige person kun kan fritages for at betale morarenterne i de tilfælde, der udtrykkeligt er fastsat i den nævnte lovgivning.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – EUT 2006, L 347, s. 1.
(
3
) – Žin., 2002, nr. 35-1271.
(
4
) – Žin., 2004, nr. 63-2243.
(
5
) – Den forelæggende ret har i denne forbindelse henvist til dom afsagt den 10.3.2020 af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) i sag A-3247-575/2020.
(
6
) – Den forelæggende ret har i denne retning henvist til dom afsagt den 18.11.2011 af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) i sag A-143-2619/2011.
(
7
) – Jf. i denne retning dom af 11.9.2025, Fira (C-215/24, EU:C:2025:695, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
(
8
) – Den Europæiske Menneskeretsdomstol (herefter »Menneskerettighedsdomstolen«), 8.6.1976, Engel m.fl. mod Nederlandene, CE:EHCR:1976:0608JUD000510071, § 82.
(
9
) – Jf. i denne retning dom af 4.5.2023, Agenția Națională de Integritate (C-40/21, EU:C:2023:367, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis).
(
10
) – Jf. dom af 22.6.2021, Latvijas Republikas Saeima (Strafpoint) (C-439/19, EU:C:2021:504, præmis 88 og den deri nævnte retspraksis).
(
11
) – Det fremgår desuden af de for Domstolen fremlagte sagsakter, at denne foranstaltning pålægges inden for rammerne af en administrativ procedure.
(
12
) – Jf. dom af 4.5.2023, MV – 98 (C-97/21, EU:C:2023:371, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
(
13
) – Menneskerettighedsdomstolen, 6.10.2009, Poniatowski mod Frankrig, CE:ECHR:2009:1006DEC002949408. På samme måde udgør simple morarenter, som indebærer, at den skattepligtige person har været i god tro, ikke en anklage for en forbrydelse som omhandlet i artikel 6, stk. 1, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (undertegnet i Rom den 4.11.1950) (jf. hvad dette angår Menneskerettighedsdomstolen, 14.9.1999, J.B. mod Frankrig, CE:ECHR:1999:0914DEC003363496). Jf. ligeledes i denne retning generaladvokat Campos Sánchez-Bordonas forslag til afgørelse Menci (C-524/15, EU:C:2017:667, punkt 50).
(
14
) – Menneskerettighedsdomstolen, 3.12.2002, Mieg de Boofzheim mod Frankrig, CE:ECHR:2002:1203DEC005293899, og Menneskerettighedsdomstolen, 17.5.2016, Société Oxygène Plus mod Frankrig, CE:ECHR:2016:0517DEC007695911, § 50.
(
15
) – Jf. dom af 13.10.2022, Direktor na Direktsia »Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika« (C-1/21, herefter »dommen i sagen Direktor na Direktsia«, EU:C:2022:788, præmis 89 og den deri nævnte retspraksis).
(
16
) – Jf. dommen i sagen Direktor na Direktsia (præmis 91 og den deri nævnte retspraksis). En lignende konstatering af, at morarenter har en kompenserende funktion, fremgår af Domstolens praksis i sager vedrørende Unionens toldlovgivning, hvori det er blevet fastslået, at morarenter har til formål at afbøde de konsekvenser, der følger af overskridelsen af en betalingsfrist, og at kompensere for de fordele, som den erhvervsdrivende uberettiget har opnået ved at betale en afgiftsskyld for sent, og ikke at sanktionere en sådan forsinkelse. Jf. i denne retning dom af 5.12.2024, Network One Distribution (C-506/23, EU:C:2024:1003, præmis 32).
(
17
) – Jf. dom af 20.3.2018, Menci (C-524/15, EU:C:2018:197, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
(
18
) – Det skal fremhæves i denne forbindelse, at det bestemmes i den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, at morarentesatsen for momsrestancer fastsættes ved at lægge syv procentpoint til rentesatsen for gæld til statskassen. Den forelæggende ret finder, at disse syv procentpoint tillægger morarenterne karakter af straf.
(
19
) – Således som Kommissionen har anført i sit skriftlige indlæg, må det konstateres, at den morarentesats, som var omhandlet i sagen Poniatowski mod Frankrig (0,75% pr. måned, svarende til 9% pr. år), hvori Menneskerettighedsdomstolen ikke anerkendte, at den havde straffende betydning, var tæt på den sats, som gælder i den foreliggende sag (0,03% pr. dag, svarende til 10,708% pr. år). (jf. Menneskerettighedsdomstolen, 6.10.2009, Poniatowski mod Frankrig, CE:ECHR:2009:1006DEC002949408).
(
20
) – Jf. Menneskerettighedsdomstolen, 6.10.2009, Poniatowski mod Frankrig, CE:ECHR:2009:1006DEC002949408, og Menneskerettighedsdomstolen, 17.5.2016, Société Oxygène Plus mod Frankrig, CE:ECHR:2016:0517DEC007695911, § 50.
(
21
) – Jf. dommen i sagen Direktor na Direktsia (præmis 60 og den deri nævnte retspraksis).
(
22
) – Jf. dom af 13.10.2022, Direktor na Direktsia (præmis 69 og den deri nævnte retspraksis).
(
23
) – Jf. i denne retning dom af 1.10.2020, Úrad špeciálnej prokuratúry (C-603/19, herefter »dommen i sagen Úrad špeciálnej prokuratúry«, EU:C:2020:774, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis).
(
24
) – Jf. i denne retning dommen i sagen Úrad špeciálnej prokuratúry (præmis 60 og 62).
(
25
) – Jf. i denne retning dommen i sagen Úrad špeciálnej prokuratúry (præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
(
26
) – Jf. dom af 2.5.2018, Scialdone (C-574/15, EU:C:2018:295, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis).
(
27
) – Det skal tilføjes, at både Unionen og medlemsstaterne har en finansiel interesse i, at skatter og afgifter betales fuldt ud og inden for de fastsatte frister. Således som den litauiske regering har anført under henvisning til en dom afsagt af Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas (Republikken Litauens forfatningsdomstol), oppebærer statskassen i tilfælde af manglende eller for sen betaling af skatter og afgifter ikke indtægter med den konsekvens, at budgetunderskuddet stiger, og at statens muligheder for at udføre sine opgaver og funktioner af afgørende betydning for den og dens borgere, begrænses.
(
28
) – Jf. dommen i sagen Direktor na Direktsia (præmis 88, 89 og 92 og den deri nævnte retspraksis).
(
29
) – Det drejer sig f.eks. om omkostninger i forbindelse med kontrol af skattepligtige personers overholdelse af skattereglerne og anordning af passende foranstaltninger i denne henseende med henblik på at opkræve ubetalte beløb.
(
30
) – Jf. punkt 7 i dette forslag til afgørelse.
(
31
) – Jf. punkt 9 i dette forslag til afgørelse.
(
32
) – Jf. punkt 10 og 11 i dette forslag til afgørelse.
(
33
) – Jf. analogt generaladvokat Szpunars forslag til afgørelse Nidera (C-387/16, EU:C:2017:740, punkt 29).
(
34
) – Denne byrde svarer til det faste vederlag til afgiftskreditor for ulovlig anvendelse af afgiftsskylden i den periode, hvori den afgiftspligtige person ikke har opfyldt sine forpligtelser. Rentebeløbet har i øvrigt til formål at dække de omkostninger, som det medfører for skatte- og afgiftsmyndigheden, at den afgiftspligtige person ikke har opfyldt sine afgiftsforpligtelser rettidigt.
(
35
) – Det skal præciseres i denne forbindelse, at det forhold, at rentebeløbet kan blive lige så stort som eller overstige det skyldige afgiftsbeløb, fordi der er forløbet en lang periode, hvorunder den afgiftspligtige person ikke har opfyldt sine forpligtelser, blot er en konsekvens af en ordning med fast kompensation og ikke kan rejse tvivl om forholdsmæssigheden af den nationale foranstaltning vedrørende fastsættelse af morarenter. Jf. analogt dom af 28.2.2018, Nidera (C-387/16, EU:C:2018:121, præmis 36).
(
36
) – Jf. dom af 17.5.2023, Cezam (C-418/22, EU:C:2023:418, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
(
37
) – Dette udelukker naturligvis ikke tilfælde, hvor der, som i hovedsagen, er pålagt morarenter, fordi der er konstateret afgiftssvig. Selv hvis man lagde til grund, at den bøde, som sagsøgeren er blevet pålagt for afgiftssvig, er knyttet til pålæggelsen af morarenter af momsen, er der, efter min opfattelse, under alle omstændigheder ikke tvivl om, at sagsøgeren har begået en grov overtrædelse, navnlig i betragtning af, at det er vigtigt at bekæmpe momssvig, således som det anføres i punkt 42 i dette forslag til afgørelse. Henset til alvoren af den skade på almenhedens interesse, som svigagtige handlinger medfører, forekommer den ordning med betaling af morarenter af momsrestancer, som er fastsat i den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, i princippet ikke uforholdsmæssig i relation til den overtrædelse, som den har til formål at sanktionere. De morarenter, som sagsøgeren er blevet pålagt, svarer nemlig kun til en ubetydelig del af afgiftsrestancen (nemlig 0,03%), og morarentebeløbet afhænger i sidste instans af varigheden af den manglende eller for sene betaling af afgiften.
(
38
) – For god ordens skyld skal det bemærkes, at der forekommer at være stor forskel på morarentesatserne mellem de forskellige medlemsstater. Således har fem af disse (Danmark, Den Tjekkiske Republik, Slovakiet, Letland og Estland) højere eller endog betydeligt højere satser end dem, som er fastsat i den i hovedsagen omhandlede litauiske lovgivning (næsten 25% i Estland), mens niveauet i fire andre medlemsstater (Belgien, Irland, Bulgarien og Grækenland) mere eller mindre er det samme som i Litauen. Jf. i denne henseende rapport fra Europa-Kommissionens Generaldirektorat for Finans og Told, EU VAT Forum Subgroup 7.2. – Administrative Sanctions and Interests Final Report, navnlig s. 33, som kun er tilgængelig på engelsk på følgende adresse: https://op.europa.eu/en/publication-detail/-/publication/f3c5fca5-96e1-11ed-b508-01aa75ed71a1/. I øvrigt forekommer, således som Kommissionen har anført i sit skriftlige indlæg, den i hovedsagen anvendte rentesats (der svarer til 10,708% årligt) ikke uforholdsmæssig i forhold til den, der gælder for visse banklån, eller i forhold til de morarenter, som er fastsat i overensstemmelse med de relevante bestemmelser i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/7/EU af 16.2.2011 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner (EUT 2011, L 48, s. 1), og som generelt er højere end 10%. Jf. i denne henseende direktivets artikel 2, nr. 6) og 7).
(
39
) – Satserne for statsobligationer, der som finansielle instrumenter anses for særligt sikre, er normalt (betydeligt) lavere end de gennemsnitlige satser for banklån.
(
40
) – Dette ville bl.a. være tilfældet, hvis den rentesats, der anvendes ved manglende betaling af moms inden for de fastsatte frister, var betydeligt lavere end den, der skal betales ved manglende betaling af handelsgæld.
(
41
) – Jf. punkt 10 og 11 i dette forslag til afgørelse.