62000CC0212_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I - Indledning
1 Er en lovgivning i en medlemsstat, der undergiver tildelingen af arbejdsløshedsunderstøttelse med den fordelagtige »forsørgersats« en betingelse om, at den pågældende bor sammen med andre familiemedlemmer, og dermed ikke tager hensyn til dem, der bor i en anden medlemsstat, i overensstemmelse med fællesskabsretten? Det er i det væsentlige det præjudicielle spørgsmål, som Tribunal du travail de Mons, Belgien (herefter »retten«), har forelagt for Domstolen i medfør af artikel 234 EF, og som navnlig vedrører fortolkningen af artikel 1, litra f), og artikel 68, stk. 2, i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (EFT 1971 II, s. 366, herefter »forordning nr. 1408/71«), såvel i den affattelse af forordningen, der var gældende den 1. december 1990, som den følgende udgave, der er et resultat af de ændringer og den ajourføring, der fandt sted ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996 (EFT 1997 L 28, s. 1, herefter »forordning nr. 118/97«), der trådte i kraft den 1. februar 1997.
II - De relevante retsregler
A - De relevante fællesskabsretlige regler
2 Den relevante bestemmelse i denne sag er især artikel 1, litra f), i forordning nr. 1408/71, som ændret ved forordning nr. 118/97. Bestemmelsen er i det væsentlige identisk med den tidligere gældende artikel 1, litra f), som ændret ved artikel 1, stk. 2, litra c), i Rådets forordning (EØF) nr. 1390/81 af 12. maj 1981, der udstrakte forordning nr. 1408/71, til også at omfatte selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer (EFT L 143, s. 1, herefter »forordning nr. 1390/81«). For at undgå enhver tvivl skal det præciseres, at de henvisninger, som jeg i denne sammenhæng foretager til artikel 1, litra f), dvs. til de oprindelige tekstafsnit i den omhandlede bestemmelse, skal forstås således, at de udelukkende sigter til artikel 1, litra f), nr. i).
3 Bestemmelsen har følgende ordlyd:
»[I denne forordning] betyder udtrykket »familiemedlem« enhver person, der betegnes eller anerkendes som familiemedlem eller betegnes som hørende til husstanden i den lovgivning, hvorefter ydelserne udredes, eller, i de i artikel 22, stk. 1, litra a), og artikel 31 omhandlede tilfælde, i lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område den pågældende er bosat; dersom disse lovgivninger kun anser en person, der bor hos arbejdstageren eller den selvstændige erhvervsdrivende, som hørende til familien eller husstanden, anses denne betingelse dog for opfyldt, når den sikrede i overvejende grad bidrager til den pågældendes forsørgelse.«
4 I artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, der ikke er blevet ændret, er fastsat:
»Personer, der er bosat på en medlemsstats område, og som omfattet af denne forordning, har de samme pligter og rettigheder i henhold til en medlemsstats lovgivning som denne medlemsstats egne statsborgere, medmindre andet følger af særlige bestemmelser i denne forordning.«
5 For så vidt angår beregningen af ydelser ved arbejdsløshed bestemmer artikel 68, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, der ligeledes har været uforandret i den relevante periode, at
»Den kompetente institution i en medlemsstat, efter hvis lovgivning ydelsernes størrelse afhænger af antallet af familiemedlemmer, skal også tage familiemedlemmer, der er bosat på en anden medlemsstats område, i betragtning, som om de pågældende var bosat på den kompetente stats område. Dette gælder dog ikke, såfremt en anden person i familiemedlemmernes bopælsland har ret til ydelser ved arbejdsløshed, for så vidt familiemedlemmerne tages i betragtning ved disse ydelsers beregning« (1).
6 Selv om bestemmelsen kun tager sigte på familieydelser, skal jeg endelig henvise til artikel 74 i forordning nr. 1408/71, i den affattelse den fik ved forordning nr. 118/97 (der i det væsentlige er identisk med den gamle artikel 74, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, som ændret ved forordning nr. 1390/81). Bestemmelsen har følgende ordlyd:
»En arbejdsløs arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende, der modtager ydelser ved arbejdsløshed efter lovgivningen i en medlemsstat, har for de af sine familiemedlemmer, der er bosat på en anden medlemsstats område, ret til familieydelser efter lovgivningen i den førstnævnte stat, som om de pågældende var bosiddende på dennes område [...]« (2).
B - De nationale bestemmelser
7 I henhold til artikel 66 i den kongelige anordning af 25. november 1991 om arbejdsløshed (Moniteur belge af 31.12.1991, s. 29 888, herefter »den kongelige anordning«) kan der kun udbetales arbejdsløshedsunderstøttelse til arbejdsløse, der reelt er bosat i Belgien. For de arbejdsløse, der har »forsørgerbyrder«, udbetales understøttelsen efter satsen for »familieforsørgere«. I den forbindelse er der i den kongelige anordnings artikel 110, stk. 1, fastsat følgende (3):
»Ved en arbejdstager, der er familieforsørger, skal forstås den arbejdstager, som:
1, bor sammen med en ægtefælle, der hverken har erhvervsindtægter eller andre indtægter til erstatning herfor, i hvilket tilfælde der ikke tages hensyn til de eventuelle indtægter, som de øvrige personer, som arbejdstageren bor sammen med, måtte have
2, ikke bor sammen med en ægtefælle, men alene bor sammen med:
a) et eller flere børn på betingelse af, at han kan gøre krav på tillæg til familieforsørgere for mindst et af disse, og ingen af børnene har erhvervsindtægter eller andre indtægter til erstatning herfor
b) et eller flere børn eller andre slægtninge eller besvogrede i indtil tredje led på betingelse af, at han kan gøre krav på tillæg til familieforsørgere for mindst et af disse børn, og at de andre slægtninge eller besvogrede hverken har erhvervsindtægter eller andre indtægter til erstatning herfor
c) en eller flere slægtninge eller besvogrede i indtil tredje led, som ikke har erhvervsindtægter eller andre indtægter til erstatning herfor
3, bor alene og er forpligtet til at betale underholdsbidrag i henhold til en dom eller en af myndighederne godkendt aftale, der er tilvejebragt i forbindelse med en skilsmissesag eller en separation efter fælles aftale.«
8 Derudover bestemmes det i artikel 114, stk. 3, i den kongelige anordning:
»Arbejdsløshedsunderstøttelsens daglige grundbeløb for en arbejdstager, der er familieforsørger, forhøjes under hele arbejdsløshedsperioden med et tillæg for tab af familiens eneste indtægt, der er fastsat til 5% af den gennemsnitlige løn pr. dag« (4).
9 Vedrørende begrebet »bofællesskab« er det i artikel 59 i bekendtgørelse af 26. november 1991 om gennemførelse af den kongelige anordning (Moniteur belge af 25.1.1992, s. 1593) fastsat:
»Ved 'bofællesskab' skal forstås det forhold, at to eller flere personer bor under samme tag, og at disse som regel i fællesskab tager stilling til spørgsmål, der vedrører husstanden.
Som personer, der indgår i et bofællesskab, betragtes endvidere medlemmer af husstanden, der
1, er indkaldt til aftjening af værnepligt eller udfører arbejde som militærnægter
2, afsoner en fængselsstraf, er indlagt eller anbragt på en institution for psykisk syge for så vidt angår de første 12 måneders ophold
3, midlertidigt har et andet opholdssted på grund af erhvervsmæssige forhold.«
III - De faktiske omstændigheder og det præjudicielle spørgsmål
10 Salvatore Stallone, der er italiensk statsborger, opnåede første gang ret til at oppebære arbejdsløshedsunderstøttelse i Belgien den 20. februar 1978, efter at han havde arbejdet dér fra den 16. maj 1977 til den 19. februar 1978. Det fremgår af den foreliggende sags akter, at efter at han havde oppebåret disse ydelser til den takst, der gælder for enlige uden forsørgerbyrder mellem 1991 og 1993, indgav han den 20. september 1993 en ansøgning til Office national de l'emploi (herefter »ONEM«) om udbetaling af arbejdsløshedsunderstøttelse i henhold til satsen for »familieforsørgere«, idet han henviste til, at han fortsat forsørgede ægtefællen og børnene, selv om de boede i Italien. ONEM, der er sagsøgte i hovedsagen, gav ham afslag på ansøgningen under henvisning til ovennævnte nationale bestemmelser, navnlig artikel 110 i den kongelige anordning. Salvatore Stallone fik oplysning om afslaget på sin ansøgning den 1. december 1993, da han henvendte sig til den myndighed, der er kompetent til at udbetale arbejdsløshedsunderstøttelsen.
11 Den 2. december 1993 anlagde Salvatore Stallone den sag til prøvelse af afslaget, der ligger til grund for den foreliggende sag. Som følge af den åbenbare modsætning mellem på den ene side de fællesskabsretlige bestemmelser, der for så vidt angår beregningen af ydelsesbeløbets størrelse indeholder et forbud mod, at der stilles krav om, at familiemedlemmerne skal have bopæl på den kompetente medlemsstats område, og på den anden side den belgiske lovgivning om arbejdsløshed, der undergiver tildelingen af arbejdsløshedsunderstøttelse efter »forsørgersatsen« en betingelse om, at den pågældendes familiemedlemmer skal være bosat i Belgien, besluttede den nationale ret at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Er EF-traktaten, fællesskabslovgivningen og særligt artikel 1, litra f), og artikel 68, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996 med deres nugældende indhold, eller som de var formuleret mellem den 1.12.1990 og i dag, til hinder for artikel 110, stk. 1, nr. 1 og 2, i den kongelige anordning af 25. november 1991 vedrørende arbejdsløshed, for så vidt som denne nationale bestemmelse stiller krav om, at den sikrede skal bo sammen med visse familiemedlemmer, som betingelse for at modtage en højere arbejdsløshedsydelse, og ikke kun betinger denne ydelse af, at den sikrede i overvejende grad eller reelt bidrager til de pågældendes forsørgelse?«
IV - Retlig analyse
A - Indledning
12 Med dette ene spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 1, litra f), og artikel 68, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 i sin oprindelige affattelse og i den affattelse, der er gældende, efter at forordning nr. 118/97 trådte i kraft, er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter det er en betingelse for at opnå ret til arbejdsløshedsunderstøttelse med den fordelagtige sats (kaldet satsen for »familieforsørgere«), at den arbejdsløse bor sammen med sine familiemedlemmer på den kompetente medlemsstats område. Som jeg allerede har anført, har disse bestemmelser i forordning nr. 1408/71 praktisk taget ikke været genstand for ændringer i løbet af den periode, der interesserer den nationale ret mest, dvs. perioden fra den 1. december 1990 til i dag. Besvarelsen af det præjudicielle spørgsmål påvirkes således ikke af de ændringer, der er gennemført ved forordning nr. 118/97.
B - Anvendelsen af forordning nr. 1408/71
13 Den belgiske regering har indledningsvis gjort gældende, at forordning nr. 1408/71 ikke finder anvendelse på den foreliggende sag, idet Salvatore Stallones situation vedrører rent interne forhold i en medlemsstat. Han har opnået ret til arbejdsløshedsunderstøttelse på grundlag af erhvervsmæssige aktiviteter, der udelukkende har fundet sted i Belgien, og i ansøgningen om understøttelse angav han at bo sammen med sin kone og sit barn i Belgien. Han kan ikke få status som vandrende arbejdstager, blot fordi hans familie er rejst tilbage til Italien.
14 Det er imidlertid min opfattelse, at dette standpunkt er uforeneligt med de relevante fællesskabsretlige regler og Domstolens praksis. Domstolen har faktisk fastslået, at koordineringsforordningerne på den sociale sikrings område ikke blot finder anvendelse på »vandrende arbejdstagere i streng forstand eller arbejdstagere, som skifter opholdssted i forbindelse med udøvelsen af deres arbejde«, men gælder for »alle personer, som oppebar ydelser efter lovgivningen i en medlemsstat« (5). Domstolen har fastslået (og Kommissionen har ligeledes anført det under retsmødet), at begrebet arbejdstager i artikel 1, litra a), nr. i), i forordning nr. 1408/71, defineres som »enhver person, der er forsikret i henhold til en tvungen forsikring eller en frivillig fortsat forsikring mod en eller flere risici, der svarer til de sikringsgrene, som indgår i en social sikringsordning for arbejdstagere eller selvstændige erhvervsdrivende« (6), og det fremgår af artikel 2, stk. 1, at forordningen finder anvendelse på arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende, som »er eller har været omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater«. Ifølge femte betragtning til forordning nr. 1408/71 i dens oprindelige affattelse, omfatter forordningens regler til koordinering af de nationale sociale sikringsordninger ligeledes tilfælde, hvor det er arbejdstagerens familiemedlemmer, der flytter inden for fællesskabet. Det må herefter konstateres, at en arbejdstager som Salvatore Stallone, der oppebærer arbejdsløshedsunderstøttelse i en medlemsstat, og som således er »forsikret« i henhold til artikel 1, litra a), nr. i), i forordning nr. 1408/71, og hvis familie er vendt tilbage til oprindelseslandet, er omfattet af forordningens personkreds, uanset om han kun har været erhvervsmæssigt beskæftiget i den medlemsstat, der udbetaler understøttelsen (7).
C - Principperne, der kan udledes af de relevante fællesskabsretlige bestemmelser
15
Hvad selve spørgsmålets besvarelse angår må det erindres, at hjemmelen for forordning nr. 1408/71 er EF-traktatens artikel 51 (efter ændring nu artikel 42 EF), der giver Rådet bemyndigelse til at vedtage foranstaltninger vedrørende social tryghed med henblik på - også på dette område - at fremme arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet, således som denne ret er tilsikret i EF-traktatens artikel 48 (efter ændring nu artikel 39 EF). Hensigten har været at give arbejdstageren garanti for, at hans ret til sociale sikringsydelser ikke bliver underlagt uberettigede begrænsninger som konsekvens af en eventuel flytning til en anden medlemsstat, således at det undgås, at frygten for sådanne begrænsninger afholder en person fra - straffer - udøvelsen af retten til den frie bevægelighed (8).
16 For at opnå dette resultat er de fællesskabsretlige bestemmelser også på dette område fastsat under hensyntagen til de grundlæggende rettigheder, der gælder i henhold til EF-traktaten, i dette tilfælde princippet om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet. Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, der udtrykkeligt henviser til princippet om ligebehandling mellem vandrende arbejdstagere og statsborgere i værtsmedlemsstaten, bekræfter blot - inden for rammerne af forordningens anvendelsesområde - princippet i EF-traktatens artikel 48, stk. 2, og i mere generelle vendinger i EF-traktatens artikel 6, (oprindeligt EØF-traktatens artikel 7, der senere efter ændring er blevet til artikel 12 EF), der netop forbyder enhver form for forskelsbehandling på grundlag af nationalitet.
17 Som det er almindeligt kendt - og som Domstolen konsekvent har bemærket - går ligebehandlingsprincippet ud over det blotte forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet og udstrækkes til at gælde enhver indskrænkning, der påvirker arbejdstageren (og som regel indehaveren af retten til den frie bevægelighed), alene fordi han udnytter denne ret. Det fremgår af Domstolens omfattende og faste praksis, at »[ligebehandlingsprincippet, som traktatens artikel 48, stk. 2, er et særligt udtryk for,] ikke alene forbyder enhver åbenlys forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, men også enhver form for skjult forskelsbehandling, der på grundlag af andre kriterier fører til samme resultat« (9). Kort sagt skal ligebehandlingen sikres fuldt ud, og dette indebærer et strengt forbud mod enhver national foranstaltning, der udelukkende eller i overvejende grad gælder for fællesskabsstatsborgere, der er bosat i en anden medlemsstat, og som retligt eller faktisk forhindrer eller vanskeliggør udøvelsen af den frie bevægelighed. Det forholder sig således, uanset om foranstaltningen umiddelbart og åbenlyst har denne virkning, eller den har karakter af en indirekte eller skjult forskelsbehandling (10).
18
Det er netop i denne sammenhæng, at flere bestemmelser i forordning nr. 1408/71 skal ses, som f.eks. artikel 1, litra f), nr. i), artikel 68, stk. 2, og artikel
73 og 74, der sigter mod at undgå tilfælde, hvor en medlemsstat afviser at udbetale sociale sikringsydelser til en vandrende arbejdstager med den ene begrundelse, at familiemedlemmerne er bosat i en anden medlemsstat end den, der er kompetent til at udbetale disse ydelser. Som det ganske rigtigt er blevet anført af den spanske regering, der har interveneret i sagen, udgør en sådan afvisning en hindring for den frie bevægelighed, da situationen, hvor familiemedlemmerne bor uden for den medlemsstat, der er ansvarlig for at udrede visse sociale sikringsydelser, normalt opstår for vandrende arbejdstagere (11). Hvis man antog det modsatte, ville det afholde fællesskabsarbejdstageren fra at udnytte denne ret (12).
19 Når der henses til de fællesskabsretlige reglers mening og rækkevidde, er det ikke vanskeligt at bedømme, om de i sagen omtvistede belgiske bestemmelser er forenelige med disse regler, hvilket navnlig gælder den kongelige anordnings artikel 110, stk. 1, for så vidt som det deri - med henblik på beregningen af den arbejdsløshedsunderstøttelse, der skal udbetales til arbejdstagere, der rent faktisk er bosat i Belgien - er fastsat, at satsen for »familieforsørgere«, der er mere fordelagtig end den almindelige sats, kun kommer til udbetaling, såfremt ægtefællen eller andre familiemedlemmer, der forsørges af arbejdstageren, bor sammen med denne. En sådan betingelse er efter min opfattelse i åbenlys modstrid med både de generelle principper, der gælder på området, og med de bestemmelser i forordning nr. 1408/71, der udmønter disse principper. Selv om den omhandlede betingelse gælder for alle arbejdstagere, medfører den rent faktisk en forskelsbehandling til skade for den vandrende arbejdstager, eftersom det frem for alt er disse arbejdstagere, der befinder sig i en situation, hvor betingelsen ikke er opfyldt, dvs. en situation, hvor familiemedlemmerne er bosat i en anden medlemsstat.
20
Den belgiske regering og ONEM har imidlertid fremført en række argumenter mod denne opfattelse, som jeg vil komme nærmere ind på nu, idet jeg vil foretage en sondring mellem dem, der udelukkende er støttet på artikel 68, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, og dem, der desuden er støttet på den særlige karakter af de i sagen omhandlede belgiske bestemmelser.
D - De argumenter, der er støttet på artikel 68, stk. 2, i forordning nr. 1408/71
1. Bestemmelsens anvendelsesområde
21 ONEM har for det første gjort gældende, at artikel 68, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 ikke finder anvendelse på den foreliggende sag, idet bestemmelsen udelukkende har til formål at forhindre, at en vandrende arbejdstager, hvis familie ikke har haft mulighed for at flytte, og som derfor har været tvunget til at blive i hjemlandet, stilles økonomisk ringere. I Salvatore Stallones tilfælde er situationen en anden, idet familien - efter at arbejdstageren var flyttet med hele sin familie til Belgien - vendte tilbage til oprindelseslandet. Ifølge ONEM er der i et sådant tilfælde ikke tale om nogen hindring for den frie bevægelighed, idet det er familien, der flytter inden for Fællesskabet og ikke arbejdstageren.
22 Som det ses, er dette argument delvis en gentagelse af det, som jeg netop har gennemgået og forkastet, for så vidt angår anvendelsen af forordning nr. 1408/71. Hvis man imidlertid ser bort herfra såvel som fra det forhold, at argumentet - som det senere vil blive påvist - er i modstrid med andre argumenter, som er fremført til forsvar for den omtvistede belgiske lovgivning, må jeg indrømme, at jeg ikke forstår, hvad der ligger til grund for ONEM's sondring. Da der ikke findes støtte for sondringen i artikel 68, stk. 2's ordlyd, må jeg konstatere, at der er tale om en vilkårlig fortolkning af bestemmelsen, der er så meget desto mere diskutabel, som den bygger på kriterier, der står i diametral modsætning til dem, der efter Domstolens faste praksis skal lægges til grund ved fortolkningen af bestemmelser, der har til formål at fremme arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet. Det er klart, at denne fortolkning helt uberettiget indskrænker rækkevidden af en bestemmelse, der modsat har til formål - hvilket ONEM selv har medgivet - at sikre en sådan fri bevægelighed ved at begrænse de negative virkninger af udøvelsen af retten til fri bevægelighed i de tilfælde - hvilke ikke er helt sjældne - hvor dette fører til, at en families medlemmer adskilles. Ud fra dette synspunkt er det åbenlyst, at tidspunktet for adskillelsen (på samme tid som arbejdstageren flytter eller senere) er uden betydning, på samme måde som bestemmelsesstedet (hjemrejse til oprindelsesstaten eller flytning til en anden medlemsstat) eller begrundelsen herfor (familiemæssige årsager, studier, lægelig behandling osv.) er uden betydning (13).
2. Vanskelighederne med at føre den kontrol, som bestemmelsen gør nødvendig
23
Fortsat med henblik på at begrunde, hvorfor artikel 68, stk. 2, ikke finder anvendelse i Salvatore Stallones tilfælde, har ONEM desuden henvist til de administrative vanskeligheder, som arbejdsløshedskassen ville få, såfremt vandrende arbejdstagere, der befinder sig i Salvatore Stallones situation, i medfør af denne bestemmelse havde ret til arbejdsløshedsunderstøttelse udbetalt efter satsen for »familieforsørgere«, idet myndigheden ikke disponerer over passende midler til at efterprøve, om den pågældende rent faktisk forsørger de familiemedlemmer, der er taget tilbage til oprindelseslandet.
24
I denne forbindelse bemærkes først og fremmest, at artikel 84 i forordning nr. 1408/71 - som Salvatore Stallones repræsentant har understreget under retsmødet - med overskriften »Samarbejde mellem de kompetente myndigheder« bestemmer, at medlemsstaternes myndigheder og institutioner med henblik på anvendelse af forordningen skal yde hinanden bistand, som om det drejede sig om anvendelsen af deres egen lovgivning. ONEM ville således have mulighed for at anmode den kompetente italienske institution om bistand med henblik på at kontrollere, at Salvatore Stallone rent faktisk forsørger sine familiemedlemmer. Hvis der ses bort herfra, kan det imidlertid yderligere konstateres, at de vanskeligheder, som ONEM påberåber sig i et tilfælde, hvor en fællesskabsarbejdstagers familie er vendt tilbage til hjemlandet, ikke adskiller sig fra dem, der kunne opstå i tilfælde af, at denne familie ikke ville eller ikke kunne følge den vandrende arbejdstager fra begyndelsen - en situation, som ONEM som nævnt betragter som utvivlsomt værende omfattet af artikel 68, stk. 2. Endelig kan det tilføjes, at de vanskeligheder, der henvises til, formentlig er mindre end dem, som ONEM er stillet overfor i forbindelse med kontrol af den i de belgiske regler indeholdte betingelse om, at familiemedlemmerne skal leve under samme tag, da kontrollen af, at denne betingelse er opfyldt, kan vise sig at være mere kompliceret end de undersøgelser, der er nødvendige for at sikre, at der reelt er tale om en økonomisk afhængighed, hvilket blot forudsætter, at det undersøges, om familiemedlemmerne råder over egne indtægter. Uanset om sådan kontrol skulle være forbundet med vanskeligheder af den art, som ONEM har henvist til, kan dette under alle omstændigheder ikke i sig selv retfærdiggøre en forskelsbehandling, der er forbudt efter fællesskabsretten. Det fremgår af Domstolens faste praksis, at en medlemsstat ikke kan påberåbe sig nationale bestemmelser, en bestående national praksis eller i øvrigt situationer, der vedrører dens egen retsorden, som begrundelse for en manglende overholdelse af de forpligtelser, der påhviler den efter fællesskabsretten (14).
E - Argumenterne, der støttes på de særlige træk ved den belgiske lovgivning
1. Relevansen af Acciardi-sagen
25
Med henblik på besvarelsen af det spørgsmål, som den belgiske ret har forelagt, har både retten og andre parter i den foreliggende sag, henvist til en af Domstolens tidligere domme, der ser ud til fuldt ud at kunne tages til indtægt for, at de omtvistede belgiske regler er udtryk for forskelsbehandling. Jeg tænker her på Acciardi-dommen (15), hvori Domstolen fastslog, at »artikel 68, stk. 2, første punktum, i forordning nr. 1408/71 er til hinder for, jf. dog bestemmelserne i stk. 2, andet punktum, en bestemmelse [...], hvorefter de ydelser, der tildeles en statsborger fra en anden medlemsstat, beregnes, uden at der tages hensyn til dennes ægtefælle, der er bosat i en anden medlemsstat« (præmis 27). Ifølge den belgiske regering og ONEM afviger Acciardi-sagen imidlertid på to punkter fra den foreliggende sag. Da der er tale om to punkter, som de belgiske parter har lagt stor vægt på, må de tillægges særlig opmærksomhed.
a) Antallet af familiemedlemmer, der forsørges
26 Det er navnlig ONEM, der for det første har hævdet, at det fremgik af den nederlandske lov, der var omtvistet i Acciardi-sagen, at ydelsernes størrelse afhang af antallet af familiemedlemmer, som modtageren forsørgede. Der var således klart tale om den situation, der er omhandlet i artikel 68, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, der netop tager sigte på tilfælde, hvor »ydelsernes størrelse afhænger af antallet af familiemedlemmer«, af hvilken grund bestemmelsen udtrykkeligt pålægger de kompetente institutioner i medlemsstaterne at tage hensyn til familiemedlemmer, der bor i udlandet. Ifølge ONEM forholder det sig imidlertid sådan, at når arbejdsløshedsunderstøttelsens sats for »familieforsørgere« i henhold til artikel 110, stk. 1, i den kongelige anordning én gang er tilkendt, varierer den ikke efter »antallet af familiemedlemmer«, der bor sammen med arbejdstageren. Det er tilstrækkeligt til at få understøttelsen udbetalt efter denne sats, at arbejdstageren blot bor sammen med én af de personer, der er omfattet af denne bestemmelse, hvilket tilmed kan være en person, der ikke tilhører arbejdstagerens familie (artikel 110, stk. 1, omfatter endda - som tidligere anført - under visse betingelser tilfælde, hvor arbejdstageren lever alene). Om der er en eller flere personer, og om der er tale om familiemedlemmer eller ej, er uden betydning for tildelingen af/størrelsen af den pågældende sociale fordel, idet det afgørende er, at arbejdstageren ikke bor sammen med en person, der har lønindtægter eller andre indtægter. Dette er ifølge ONEM grunden til, at den kongelige anordnings artikel 110, stk. 1, faktisk ikke er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 68, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, eftersom denne bestemmelse som nævnt kun omfatter national lovgivning, hvorefter »ydelsernes størrelse afhænger af antallet af familiemedlemmer«.
27 Det er faktisk mit indtryk, at de nederlandske regler, der var genstand for prøvelse i Acciardi-sagen, ikke - i det væsentlige - afviger meget fra de belgiske regler. Der er dog ingen grund til at dvæle ved dette punkt, da jeg finder, at den netop omtalte argumentation forvansker meningen med artikel 68, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, og lægger en fortolkning for dagen, der som følge af sin yderst - og urimeligt - restriktive karakter står i diametral modsætning til det klare formål med de fællesskabsretlige regler, og som lader hånt om samtlige de fortolkningsmomenter, som Domstolen utvetydigt og gennem lang tid har anvendt for så vidt angår de bestemmelser, der har til formål at fremme arbejdskraftens frie bevægelighed. Hvis man følger denne tankegang, skulle bestemmelsen pålægge de nationale lovgivninger, hvorefter der består en forbindelse mellem størrelsen af ydelsen og familiens størrelse, at tage hensyn til alle familiemedlemmer, der forsørges, uanset hvor de bor. Omvendt skulle man efter bestemmelsen ikke tage hensyn til disse familiemedlemmer, når hensigten er at undgå, at den omstændighed, at de bor i et andet medlemsland, påvirker selve anerkendelsen af denne sociale rettighed. En bestemmelse, der - som ONEM selv har erkendt - tilsigter at beskytte de vandrende arbejdstagere, og som af den grund ved forhøjelsen af ydelsessatserne forbyder enhver begrænsning under henvisning til familiemedlemmernes bopæl, ville således af samme grund tillade at afslå tilkendelsen af den fordelagtige sats. Hvis der således i den belgiske lovgivning fandtes en særlig sats for »familieforsørgere«, hvis størrelse afhang af antallet af familiemedlemmer, skulle de forsørgelsesberettigede familiemedlemmer, der bor i udlandet, ligeledes indgå i beregningen. Hvis satsen derimod ikke var variabel, kunne man helt afslå at udrede ydelsen. Det er min opfattelse, at dette resultat er så paradoksalt, at det overflødiggør ethvert andet argument, som man yderligere kunne fremføre for at understrege, at den pågældende argumentation helt og aldeles lader hånt om formålet med og rækkevidden af bestemmelsen og - mere overordnet - af de fællesskabsretlige regler om arbejdskraftens frie bevægelighed. Når både systemets logik og de skrevne regler [ikke blot artikel 68, stk. 2, i forordning nr. 1408/71, men også definitionen af begrebet familiemedlem i forordningens artikel 1, litra f), nr. i), der er citeret ovenfor] utvetydigt taler for, at en arbejdstager ikke må stilles ringere som følge af, at hans familiemedlemmer bor i en anden medlemsstat, så må en fortolkning, der er i overensstemmelse hermed, og som ikke nøjes med at lege med ordene, nødvendigvis anerkende, at det forhold, at ydelsernes størrelse varierer, som »det mere« også må indebære, at de tildeles som »det mindre«.
b) Betingelsen om, at familien bor sammen
28 Det andet punkt, hvorpå Acciardi-sagen adskiller sig fra den foreliggende sag, skal ifølge den belgiske regering og ONEM findes i den omstændighed, at Acciardi-sagen vedrørte en national bestemmelse, der udtrykkeligt lod ydelsens størrelse være afhængig af, at familiemedlemmerne havde bopæl i debitormedlemsstaten, hvorimod der i de her omhandlede belgiske bestemmelser opstilles et krav om, at husstandens medlemmer bor sammen med den arbejdsløse arbejdstager i den kompetente medlemsstat. Der er således tale om en helt anden betingelse, der ikke falder sammen med bopælsbetingelsen, da den ikke nødvendigvis er opfyldt, selv om de pågældende er bosat i denne stat. Dette er i øvrigt grunden til, at denne bestemmelse ikke medfører nogen forskelsbehandling mellem vandrende arbejdstagere og andre arbejdstagere, idet den har samme indvirkning på alle arbejdstagere med bopæl i Belgien, uanset hvilken nationalitet de har og uafhængigt af, om de familiemedlemmer, der ikke bor sammen med arbejdstageren, bor i Belgien eller andre steder.
29 Den første indvending, der kan fremføres mod dette anbringende - som det også er sket i forelæggelseskendelsen - er, at det modsiges af artikel 1, litra f), nr. i), i forordning nr. 1408/71, hvis generelle rækkevidde inden for dette område er åbenlys, og som stiller det krav til lovgivninger, der »kun anser en person, der bor hos arbejdstageren [...] som hørende til familien eller husstanden«, at de skal anse denne betingelse for at være opfyldt, når arbejdstageren forsørger den pågældende. Et krav om bofællesskab som det, der gælder efter den omtvistede belgiske lovgivning, indebærer således en overtrædelse af denne forpligtelse.
30 Den belgiske regering og ONEM har heroverfor anført, at artikel 1, litra f), nr. i), i forordning nr. 1408/71 i virkeligheden ikke finder anvendelse i den foreliggende sag, idet bestemmelsen vedrører lovgivninger, »der kun anser en person, der bor hos arbejdstageren [...], som hørende til familien eller husstanden«. Efter den belgiske lovgivning kan der imidlertid også udredes arbejdsløshedsunderstøttelse efter satsen for »familieforsørgere« i tilfælde, hvor familiemedlemmerne ikke reelt bor sammen. Det gælder navnlig for så vidt angår de tilfælde, der er anført i bekendtgørelsens artikel 59, stk. 2, dvs. når der er tale om medlemmer af husstanden, der er indkaldt til aftjening af værnepligt, eller som udfører arbejde som militærnægtere, medlemmer af husstanden, der er fængslede, eller som befinder sig i en lignende situation, samt medlemmer af husstanden, der midlertidigt har en anden bopæl på grund af erhvervsmæssige forhold.
31 Hvis der ses bort fra, at argumentet - sådan som det er gengivet her - er i modstrid med det argument, som jeg vil gennemgå straks herefter, og som modsat er støttet på kravet om bofællesskab som betingelse for, at det er begrundet at tildele den omhandlede sociale fordel, skal det bemærkes, at de sagsøgte herved overser et punkt, som efter min opfattelse er helt afgørende, nemlig at der er tale om »fællesskab« også i de tilfælde, der lige er nævnt. Dette fællesskab beror blot på en retlig fiktion og ikke på faktiske forhold. Sagt på en anden måde, bekendtgørelsens artikel 59, stk. 2, opstiller en retlig formodning om, at der er tale om et bofællesskab, hvorved de persongrupper, der er nævnt i bestemmelsen, sidestilles med »bofæller«, og da der netop er tale om en formodningsregel, er det ikke nødvendigt at påvise, at de faktiske forhold er i overensstemmelse hermed. I disse tilfælde er der i øvrigt helt klart ikke tale om, at der foreligger et faktisk bofællesskab. Alligevel »lader man som om det« på grund af den nævnte retsregel. Dette betyder således, at de nævnte tilfælde ikke udgør en undtagelse, men en bekræftelse af reglen om bofællesskab, eftersom loven - med henblik på at afbøde konsekvenserne af visse situationer samtidig med, at reglen opretholdes - benytter sig af denne formodning. Artikel 1, litra f), nr. i), i forordning nr. 1408/71 finder således fuldt ud anvendelse også på den her omhandlede nationale lovgivning.
32 Den belgiske regering og ONEM har imidlertid anført, at hvor den omhandlede fællesskabsretlige bestemmelse kun taler om personer, der bor hos arbejdstageren, taler den belgiske lovgivning om et bofællesskab, dvs. den belgiske bestemmelse opstiller en yderligere og anden betingelse, som præciserer den førstnævnte betingelse, idet den mere åbent og direkte sætter fokus på forestillingen om »et fællesskab« inden for familiens rammer, dvs. på forestillingen om - som det fremgår af bekendtgørelsens artikel 59 - en husstand, hvis medlemmer ikke blot bor sammen, men også tager beslutninger vedrørende spørgsmål, der berører husstanden, i fællesskab. Jeg mener imidlertid heller ikke, at denne forskel, som de sagsøgte har insisteret kraftigt på under sagen, kan bringe den belgiske lovgivning i overensstemmelse med fællesskabsretten.
33 Jeg skal hertil indledningsvis bemærke, at selv om det fysisk at bo under samme tag ikke i sig selv er synonymt med »bofællesskab«, hvilket også anerkendes i den belgiske lovgivning, indebærer det, at man ikke bor sammen, ikke nødvendigvis, at der ikke er tale om et fællesskab inden for familiens rammer. Det kan nemlig ikke udelukkes, at en husstands medlemmer, der bor i forskellige medlemsstater, alligevel udgør et »fællesskab«, der stilles over for, og som løser husstandens væsentlige problemer. Det er ganske vist sværere for dem end for andre familier på grund af afstanden, men er alligevel muligt - især i vore dage. Det, som jeg virkelig finder er afgørende i denne forbindelse, er, når alt kommer til alt, ikke så meget det at bo sammen, der i sig selv begrunder en formodning, men »indstillingen«, dvs. viljen til at bevare familiens enhed og sammenhæng. Det kan i denne forbindelse heller ikke udelukkes, at en familie, som af legitime årsager er tvunget til at leve adskilt, men som ikke desto mindre har et ønske om at opretholde og bevare fællesskabet inden for familiens rammer, i visse tilfælde kan have større succes hermed end for visse familiers vedkommende, der bor sammen eller er registreret som boende sammen. Det er under alle omstændigheder sikkert, at deres chancer for succes er større end, hvad der gælder for en familie, som - for at tage et eksempel fra bekendtgørelsens artikel 59, et eksempel, som der flere gange under retsmødet er blevet henvist til - blandt sine medlemmer tæller en person, der er fængslet eller interneret, måske på grund af en (kriminel) handling begået over for sin egen familie, og som efter den belgiske lovgivning alligevel pr. definition betragtes som »bofælle«. Men selv bortset fra sådanne ekstreme - men ikke utænkelige - scenarier, er det et faktum, at de eksempler, der er omhandlet i bekendtgørelsens artikel 59, netop beviser, at det at bo fysisk sammen ikke altid er en nødvendig betingelse for, at man kan tale om et bofællesskab. Hvis man har anset det for at være nødvendigt at opstille en sådan retlig formodning for at kunne tilfredsstille legitime krav, ville det så meget desto mere være passende at følge samme vej i tilfælde af en adskillelse, der er udløst af, at arbejdstageren udøver sin ret til fri bevægelighed inden for Fællesskabet, således at den nationale lovgivning tilpasses fællesskabsreglerne. Det, som jeg kort fortalt vil sige, er, at set i lyset af de principper og de regler, der gælder inden for dette område, må den omhandlede belgiske lovgivning fortolkes således, at betingelsen om bofællesskab skal anses for at være opfyldt dels for så vidt angår de tilfælde, der er nævnt i bekendtgørelsens artikel 59, og hvilket er i overensstemmelse med artikel 1, litra f), nr. i), i forordning nr. 1408/71 for så vidt angår det at bo sammen, dels for så vidt angår familiemedlemmer til en vandrende arbejdstager, der er rejst tilbage til oprindelsesstaten.
34 I modsat fald - og selv om jeg har forståelse for den belgiske stats lovgivningspolitik - kan jeg kun gentage den opfattelse, som jeg tidligere har givet udtryk for, nemlig at betingelsen om bofællesskab må opfattes som værende i strid med fællesskabsretten. Som de øvrige parter i sagen og den forelæggende ret har anført, ville et sådant krav være ensbetydende med, at man pålagde familiemedlemmerne til en vandrende arbejdstager en betingelse, der minder om den (og som på visse punkter er strengere end den), der går ud på, at arbejdstageren skal være bosat i den kompetente medlemsstat, dvs. at der derved indføres en hindring, der er strengt forbudt i fællesskabsretten i forbindelse med arbejdstagerens erhvervelse af sociale rettigheder. Det er således de samme grunde, der gør sig gældende i dette tilfælde, og som fører til et forbud mod et sådant krav om bofællesskab, idet - uanset hvad den belgiske regering og ONEM er fremkommet med af indvendinger - et krav om bofællesskab ikke påvirker vandrende arbejdstagere på samme måde som ikke-vandrende arbejdstagere, og et sådant krav indebærer således også en skjult forskelsbehandling på grundlag af bopæl.
35 Som jeg allerede har nævnt, bestrider ONEM, at der er tale om en sådan forskelsbehandling og vender endda argumentet om. Det, der ifølge ONEM medfører forskelsbehandling, er netop, at man forsøger at udstrække anvendelsen af artikel 68, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 til arbejdstagere, der befinder sig i Salvatore Stallones situation. Dette ville efter ONEM's opfattelse medføre en forskelsbehandling til skade for belgiske arbejdstagere, der forsørger familiemedlemmer, som ikke bor sammen med dem, men som bor et andet sted i Belgien. Til forskel fra vandrende arbejdstagere ville disse arbejdstagere ikke have ret til arbejdsløshedsunderstøttelse efter satsen for »familieforsørgere«. Ved derimod at undergive tildelingen af ydelser efter denne sats samme betingelser for alle arbejdstagere, undgår den belgiske lovgivning en sådan forskelsbehandling.
36 Jeg finder imidlertid, at denne argumentation endnu engang undlader at tage hensyn til, at de to situationer ikke er identiske, og at dette netop er grunden til, at de efter velkendte principper ikke kan behandles ens. Der tages navnlig ikke hensyn til, at der i det ene tilfælde og ikke i det andet har været tale om en udvandring fra en medlemsstat til en anden. Dette er i øvrigt netop grunden til, at Domstolen i en fast og velkendt praksis har fastslået, at EF-traktatens artikel 48-51 lige som forordning nr. 1408/71 ikke finder anvendelse på omstændigheder, der udgør rent interne forhold i en medlemsstat (16), og at »[...] fællesskabsbestemmelserne vedrørende arbejdskraftens frie bevægelighed [følgelig ikke kan] finde anvendelse på en arbejdstagers forhold, når denne aldrig har udøvet retten til fri bevægelighed inden for Fællesskabet« (17). Disse bestemmelser er således ikke til hinder for, at en ikke-vandrende arbejdstager er berettiget til en social fordel, som en arbejdstager fra en anden medlemsstat har ret til i den samme medlemsstat, netop fordi han er vandrende arbejdstager (18).
37 Det må herefter set i lyset af de foregående bemærkninger konkluderes, at de nationale bestemmelser, der er omhandlet i den præjudicielle forelæggelse, medfører en forskelsbehandling, der er forbudt i medfør af fællesskabsretten.
V - Forslag til afgørelse
38 Henset til ovenstående bemærkninger foreslår jeg, at Domstolen fastslår:
»Fællesskabslovgivningen og særligt artikel 1, litra f), og artikel 68, stk. 2, i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, både i dens oprindelige affattelse og i den affattelse, der følger af de ændringer, der blev gennemført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996, skal fortolkes således, at de med forbehold af artikel 68, stk. 2, andet punktum, er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, som artikel 110, stk. 1, nr. 1 og 2, i den kongelige belgiske anordning af 25. november 1991 vedrørende arbejdsløshed, for så vidt som denne nationale bestemmelse stiller krav om, at den sikrede skal bo på den kompetente medlemsstats område sammen med visse familiemedlemmer som betingelse for at modtage en højere arbejdsløshedsydelse, og ikke kun betinger denne ydelse af, at den sikrede i overvejende grad eller reelt bidrager til de pågældendes forsørgelse.«
(1) - Der findes en tilsvarende bestemmelse for så vidt angår ydelser i anledning af sygdom (artikel 23, stk. 3), pensioner (artikel 47, stk. 3) og ydelser i anledning af arbejdsulykker (artikel 58, stk. 3).
(2) - Det bemærkes, at udover artikel 74, der netop er blevet omtalt, indeholder forordning nr. 1408/71 en analog bestemmelse, nemlig artikel 73, der vedrører arbejdstagere, der er i beskæftigelse, og hvis familie er bosat i en anden medlemsstat end den kompetente (den nuværende artikel 73 i forordning nr. 1408/71, som ajourført ved forordning nr. 118/97, er i det væsentlige identisk med den tidligere gældende artikel 73, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, som ændret ved forordning nr. 13090/81).
(3) - Oversættelsen af de nationale bestemmelser er ikke en officiel oversættelse.
(4) - Vedrørende begrebet den gennemsnitlige løn pr. dag henvises til artikel 65-69 i bekendtgørelse af 26.11.1991, der omtales i det følgende.
(5) - Domstolens dom af 5.3.1998, sag C-194/96, Kulzer, Sml. I, s. 895, præmis 29, der vedrørte en sag, der næsten er identisk med den foreliggende.
(6) - Det er den aktuelle affattelse af bestemmelsen, der er citeret.
(7) - Ud over Kulzer-dommen, se også i denne retning Domstolens dom af 12.5.1998, sag C-85/96, Martínez Sala, Sml. I, s. 2691, præmis 44.
(8) - Jf. for så vidt angår artikel 51 dom af 13.7.1966, sag 4/66, Haagenbeek mod Raad van Arbeid, Sml. 1965-1968, s. 315, org.ref.: Rec. s. 617, og af 10.1.1980, sag 69/79, Jordens-Vosters, Sml. s. 75, præmis 11.
(9) - Dom af 16.5.2000, Zurstrassen, sag C-87/99, Sml. I, s. 3337, præmis 18, min fremhævelse. Se også i samme retning blandt mange andre dom af 12.7.1979, sag 237/78, Toia, Sml. s. 2645, præmis 12, af 12.9.1996, sag C-278/94, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 4307, præmis 28-30, af 25.6.1997, sag C-131/96, Mora Romero, Sml. I, s. 3659, præmis 32, af 27.11.1997, sag C-57/96, Meints, Sml. I, s. 6689, præmis 45 og 46, af 7.5.1998, sag C-350/96, Clean Car Autoservice, Sml. I, s. 2521, præmis 29 og 30, og af 24.9.1998, sag C-35/97, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 5325, præmis 39.
(10) - Blandt de mange domme, der fastslår dette princip kan - ud over dem, der allerede er citeret - nævnes dom af 12.2.1974, sag 152/73, Sotgiu, Sml. s. 153, præmis 11, af 15.1.1986, sag 41/84, Pinna, »Pinna I-dommen«, Sml. s. 1, præmis 23, af 27.9.1988, sag 313/86, Lenoir, Sml. s. 5391, præmis 14, af 21.11.1991, sag C-27/91, Le Manoir, Sml. I, s. 5531, præmis 10, og af nyere dato dom af 23.2.1994, sag C-419/92, Scholz, Sml. I, s. 505, præmis 7, hvori der er andre henvisninger, og af 12.6.1997, sag C-266/95, Merino García, Sml. I, s. 3279, præmis 33.
(11) - Jf. i denne retning Pinna I-dommen, præmis 24, dom af 30.1.1997, forenede sager C-4/95 og C-5/95, Stöber og Piosa Pereira, Sml. I, s. 511, præmis 38, Merino García-dommen, præmis 35, og Zurstrassen-dommen, præmis 19.
(12) - Jf. dom af 22.2.1990, sag C-228/88, Bronzino, Sml. I, s. 531, præmis 12, og af 10.10.1996, forenede sager C-245/94 og C-312/94, Hoever og Zachow, Sml. I. s. 4895, præmis 34, der indeholder andre henvisninger, der begge vedrører artikel 73, og dom af 22.2.1990, sag C-12/89, Gatto, Sml. I, s. 557, summarisk offentliggørelse, vedrørende artikel 74.
(13) - Domstolen har f.eks. under henvisning til forbuddet mod forskelsbehandling i forbindelse med sociale fordele i artikel 7, stk. 2, i Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15.10.1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet (EFT 1968 II, s. 467) fastslået, at forbuddet også fandt anvendelse på uddannelsesstøtte til børn af vandrende arbejdstagere, der var vendt tilbage til oprindelseslandet for at studere dér (jf. dom af 13.11.1990, sag C-308/89, Di Leo, Sml. I, s. 4185, præmis 4, jf. også dom af 26.2.1992, sag C-3/90, Bernini, Sml. I, s. 1071, præmis 3 og 4).
(14) - For så vidt angår et specifikt tilfælde af anvendelse af en fællesskabsforordning, se senest dom af 1.2.2001, sag C-333/99, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 1025, præmis 44, hvori der er anført andre henvisninger.
(15) - Dom af 2.8.1993, sag C-66/92, Sml. I, s. 4567.
(16) - Jf. dom af 22.9.1992, sag C-153/91, Petit, Sml. I, s. 4973, præmis 8 og 10, hvori der findes andre henvisninger, og af 16.12.1992, sag C-206/91, Koua Poirrez, Sml. I, s. 6685, præmis 10 ff., hvori der findes andre henvisninger.
(17) - Koua Poirrez-dommen, præmis 12.
(18) - Koua Poirrez-dommen, præmis 15, og domskonklusionen; jf. i samme retning Domstolens dom af 5.6.1997, forenede sager C-64/96 og C-65/96, Uecker og Jacquet, Sml. I, s. 3171, præmis 16-21.