61994TJ0346_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag T-346/94,
France-aviation, Châteaufort (Frankrig), ved advokat Jean-Claude Cavaillé, Lyon, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Guy Arendt, 62, avenue Guillaume,
sagsoeger,
mod
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved ledende juridisk konsulent Richard Wainwright og Jean-Francis Pasquier, der er udstationeret som national ekspert ved Kommissionen, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,
sagsoegt,
angaaende en paastand om annullation af Kommissionens beslutning REM 4/94 af 18. juli 1994, hvori det i anledning af en anmodning fra Den Franske Republik fastslaas, at der ikke i sagsoegerens tilfaelde er grundlag for godtgoerelse af importafgifter,
har
DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS
(Foerste Afdeling)
sammensat af dommer H. Kirschner som fungerende afdelingsformand og dommerne A. Kalogeropoulos og V. Tiili,
justitssekretaer: H. Jung,
paa grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 27. september 1995,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
Relevante retsregler og faktiske omstaendigheder
1 Sagsoegeren, hvis virksomhed i det vaesentlige bestaar i at vedligeholde lette fly til civil eller militaer brug, har siden 1980 indfoert flyreservedele til Frankrig. I relation til den faelles toldtarif henhoerer de indfoerte varer under forskellige underpositioner afhaengigt af, om de er bestemt til civil brug (fritaget for told) eller militaer brug (paalaegges told).
2 Der er mellem parterne enighed om, at sagsoegeren ved indfoerslen af hovedparten af de omhandlede reservedele ikke paa forhaand kan afgoere, hvad de skal bruges til, dvs. om de vil blive monteret paa civile eller militaere maskiner. Sagsoegeren har derfor aldrig med hensyn til de omhandlede reservedele faaet eller anmodet om den bevilling, der er omhandlet i artikel 3, stk. 1, i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 4142/87 af 9. december 1987 om fastsaettelse af betingelserne for adgang til toldlempelse ved indfoersel af varer, for hvilke der er foreskrevet et saerligt anvendelsesformaal (EFT L 387, s. 81). En saadan bevilling er en betingelse for, at de af sagsoegeren anvendte reservedele paa grund af deres anvendelse til "civile" formaal kan indfoeres toldfrit.
3 De franske toldmyndigheder accepterede derfor i foerste omgang, at alle de af sagsoegeren indfoerte reservedele blev angivet som "civile", uanset hvad de endeligt skulle bruges til, og der blev herefter foretaget en efterfoelgende periodisk regulering med hensyn til de reservedele, som blev anvendt til militaere formaal, og for hvilke der derfor skulle betales told.
4 Det fremgaar af sagen, at de franske toldmyndigheder i 1988 meddelte sagsoegeren, at fremgangsmaaden med at indfoere reservedelene toldfrit og efterfoelgende betale den skyldige afgift ikke var tilfredsstillende. Myndighederne henviste til det tilsagn, sagsoegeren havde givet ved aarets begyndelse, om at oprette et edb-styret privat toldoplag, saaledes at selskabet, naar reservedele forlader dette toldoplag, kan angives til civil eller militaer brug. I henhold til Raadets forordning (EOEF) nr. 2503/88 af 25. juli 1988 om toldoplag (EFT L 225, s. 1) er formaalet med toldoplag saaledes bl.a. at hjaelpe erhvervsdrivende, der endnu ikke kender den endelige bestemmelse af ikke-faellesskabsvarer, eller som endnu ikke oensker at give disse varer en saadan bestemmelse.
5 Ved skrivelse af 26. december 1988 anmodede sagsoegeren om bevilling til at oprette et privat toldoplag i selskabets lokaler i lufthavnen. Et aar senere havde sagsoegeren endnu ikke faaet en saadan bevilling, og de franske toldmyndigheder meddelte ved skrivelse af 28. november 1989, at fremgangsmaaden med efterfoelgende betaling af told, der var anvendt i de foregaaende aar, fortsat kunne anvendes. Myndighederne tilfoejede, at "naar henses til de opstaaede vanskeligheder ... ved oprettelsen af et privat toldoplag, vil der ikke i denne anledning blive paalagt en boede".
6 Ved skrivelse af 25. juni 1991 anmodede sagsoegeren paa ny det kompetente toldkontor om bevilling til at oprette et privat toldoplag. Ved skrivelse af 2. oktober 1991 henviste direktoeren for den regionale toldmyndighed til de foreliggende vanskeligheder, som skyldtes, at reglerne om toldoplag var blevet aendret. Ved skrivelse af 16. april 1992 meddelte direktoeren for den regionale toldmyndighed dog sagsoegeren den oenskede bevilling til at drive toldoplag. Efter at sagen var blevet overfoert til et andet toldkontor, fremsendte direktoeren ved skrivelse af 20. oktober 1992 et tillaeg til den oprindeligt udstedte bevilling. Toldoplaget begyndte foerst at fungere fra den 1. januar 1993, og ifoelge sagsoegeren skyldes denne forsinkelse den "langsommelige sagsbehandling", som beskrevet ovenfor.
7 Forinden havde det paagaeldende toldkontor ved skrivelse af 12. juni 1990 meddelt sagsoegeren, at den saerlige toldbehandling, der havde vaeret gaeldende for selskabet, ikke laengere fandt anvendelse fra den 1. juli 1990, idet det ikke havde overholdt forpligtelsen til fra 1990 at etablere det naevnte toldoplag. Sagsoegeren maatte derfor lade samtlige importerede varer overgaa til fri omsaetning og straks betale tolden for disse, herunder for de reservedele, der senere blev anvendt til civilt formaal. Det anfoeres i den naevnte skrivelse: "De maa herefter efter regnskabsaarets udloeb indgive ansoegning om godtgoerelse af told og afgifter for de flyreservedele, der er blevet anvendt til civilt formaal."
8 Sagsoegeren indgav den foerste ansoegning om godtgoerelse i oktober 1991, og direktoeren for den regionale toldmyndighed svarede herefter ved skrivelse af 23. december 1991, at "godtgoerelse principielt kan finde sted", men at der maatte fremsendes visse dokumenter med henblik paa, at den kompetente tjenestegren kunne foretage kontrol. Dernaest fremsatte sagsoegeren ved skrivelse af 12. juli 1993 over for toldmyndighederne ansoegning om godtgoerelse af de afgifter, selskabet havde betalt for de reservedele, som var indfoert i 1990, 1991 og 1992, og som efterfoelgende var blevet monteret paa civile fly. Det beloeb, som oenskedes godtgjort, og som foerst senere blev endeligt opgjort, androg 1 610 338 FF. De franske myndigheder og Kommissionen har hverken anfaegtet dette beloeb eller den maade, hvorpaa det er beregnet.
9 Ved skrivelse af 4. januar 1994 meddelte direction générale des douanes et droits indirects sagsoegeren, at da de omhandlede varer overgik til fri omsaetning, havde selskabet ikke den bevilling, som kraeves som betingelse for adgang til toldlempelse ved indfoersel af varer med et saerligt anvendelsesformaal, saaledes at den told, selskabet havde betalt, var betalt med rette i henhold til bestemmelserne i forordning nr. 4142/87. Direction générale meddelte endvidere sagsoegeren, at den under hensyn til sagens omstaendigheder havde besluttet at forelaegge ansoegningen om godtgoerelse for Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, jf. artikel 13, stk. 1, i Raadets forordning (EOEF) nr. 1430/79 af 2. juli 1979 om godtgoerelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter (EFT L 175, s. 1). Bestemmelsen lyder i den affattelse, der foelger af Raadets forordning (EOEF) nr. 3069/86 af 7. oktober 1986 om aendring af forordning nr. 1430/79 (EFT L 286, s. 1) (herefter "artikel 13"), saaledes:
"Godtgoerelse af eller fritagelse for importafgifter kan indroemmes, naar der foreligger andre saerlige forhold end dem, der er omhandlet i afdeling A til D, og der ikke er begaaet urigtigheder eller aabenlys forsoemmelse af den berettigede ..."
10 Ved skrivelse af 4. februar 1994 fremsendte det franske Budgetministerium sagen vedroerende sagsoegeren til Kommissionen i henhold til den procedure, der er fastlagt i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemfoerelsesbestemmelser til Raadets forordning (EOEF) nr. 2913/92 om indfoerelse af en EF-toldkodeks (henholdsvis EFT L 253, s. 1, og EFT L 302, s. 1). Bestemmelsen findes i et kapitel omhandlende en raekke saerlige typetilfaelde, hvor betingelserne for godtgoerelse anses for opfyldt, eller hvor godtgoerelse ikke kan ske. Naar der foreligger et af disse tilfaelde, kan de nationale myndigheder traeffe afgoerelse om, hvorvidt der skal gives godtgoerelse. Naar de nationale myndigheder derimod ikke er i stand til at traeffe en saadan beslutning, og ansoegningen indeholder begrundelser, der kan goere en godtgoerelse berettiget, skal de forelaegge sagen for Kommissionen til afgoerelse. De sagsakter, der fremsendes til Kommissionen, skal indeholde alle de oplysninger, som er noedvendige for en fyldestgoerende behandling af den forelagte sag.
11 Viser det sig, at de oplysninger, som medlemsstaten har fremsendt, er utilstraekkelige, kan Kommissionen anmode om supplerende oplysninger. Efter at have hoert en ekspertgruppe bestaaende af repraesentanter for alle medlemsstaterne, forsamlet i Toldfritagelsesudvalget med henblik paa at behandle den foreliggende sag, traeffer Kommissionen beslutning om, hvorvidt den saerlige situation, der er til behandling, berettiger eller ikke berettiger til at indroemme godtgoerelse (artikel 907). Beslutningen meddeles den paagaeldende medlemsstat, og paa grundlag af denne beslutning traeffer de nationale myndigheder afgoerelse om ansoegningen (artikel 908).
12 Med den franske Budgetministeriums skrivelse af 4. februar 1994 fulgte en sagsfremstilling paa to sider, hvori der er en redegoerelse for sagsoegerens forhold i perioden 1990-1992, men den toldmaessige ordning, der fandt anvendelse paa selskabet foer 1990, er ikke beskrevet, ligesom hverken den aendring, der blev paalagt i juli 1990, eller korrespondancen med sagsoegeren fra 1988 til 1992 vedroerende en eventuel godtgoerelse og oprettelse af et toldoplag er omtalt. Det fremgaar af redegoerelsen,
° at selskabet ikke ved varernes ankomst kunne afgoere, om det var reservedele, som skulle monteres paa civile eller militaere fly, hvorfor selskabet ikke anmodede om at blive omfattet af ordningen med toldlempelse for varer med saerligt anvendelsesformaal
° at selskabet lod de indfoerte varer overgaa til fri omsaetning og i den forbindelse betalte de relevante afgifter, selv om selskabet efter den naevnte ordning kunne have opnaaet fritagelse herfor
° at selskabet fra 1993 efter raad fra toldmyndighederne har ladet indfoerte varer oplaegge paa et toldoplag.
Blandt de regnskabsmaessige og toldmaessige bilag, der er vedlagt den naevnte sagsfremstilling, er en skrivelse af 12. juli 1993 fra sagsoegeren til direction générale des douanes et droits indirects, hvori selskabet omtalte ophoeret af den saerlige ordning for toldbehandling, der havde vaeret gaeldende for selskabet, med virkning fra den 1. juli 1990, oprettelsen af et toldoplag den 1. januar 1993, hvilket var blevet forsinket paa grund af aendringer i de gaeldende bestemmelser, og den bekraeftelse, selskabet havde modtaget, paa, at det kunne anmode om godtgoerelse af de afgifter, der var betalt i 1990, 1991 og 1992.
13 I skrivelsen af 4. februar 1994 foreslog de franske myndigheder, at sagsoegeren blev godtgjort de afgifter, der var betalt paa reservedele til "civil" brug. Der henvistes til, at sagsoegeren ikke paa forhaand havde kunnet opdele reservedelene, idet de var ens, uanset paa hvilken type fly de skulle bruges. Sagsoegeren havde af hensyn til en rationel forretningsgang samlet sine indfoersler i stedet for saerskilt at indfoere reservedele til civile fly. De omhandlede reservedele var blevet behandlet i overensstemmelse med ordningen for varer med saerligt anvendelsesformaal. De franske myndigheder anfoerte, at "der ikke i relation til selskabet foreligger nogen urigtigheder eller forsoemmelse".
14 Efter annmodning fra Kommissionen fremsendte ministeriet i maj 1994 endvidere nogle talmaessige oplysninger og en kopi af toldangivelsen.
15 Den 18. juli 1994 vedtog Kommissionen paa grundlag af de fremsendte sagsakter og efter hoering af den i de relevante bestemmelser omhandlede ekspertgruppe i henhold til artikel 13, stk. 1, beslutning REM 4/94, hvorefter der af foelgende grunde ikke i det foreliggende tilfaelde skal ske godtgoerelse af indfoerselsafgifterne:
° Sagsoegeren har ikke overholdt nogen af de betingelser, der er fastsat i forordning nr. 4142/87 for adgang til toldlempelse ved indfoersel af varer, for hvilke der er foreskrevet er saerligt anvendelsesomraade, navnlig ikke, at der forinden skal indhentes en skriftlig bevilling, og en saadan bevilling kan ikke have tilbagevirkende gyldighed.
° Den manglende overholdelse af gaeldende regler udgoer ikke et saerligt forhold i henhold til artikel 13.
° Der har fundet en lang raekke indfoersler sted, og sagsoegeren har flere gange begaaet den samme fejl.
° Sagsoegeren har udvist aabenlys forsoemmelse.
16 Kommissionen meddelte beslutningen til de franske myndigheder, som ved skrivelse af 13. august 1994 orienterede sagsoegeren herom og om de vaesentlige begrundelser, der er anfoert i beslutningen. Det fremgaar af sagsoegerens modtagelsesstempel, at selskabet modtog skrivelsen den 23. august 1994.
Retsforhandlinger
17 Sagsoegeren har herefter ved staevning registreret paa Rettens Justitskontor den 18. oktober 1994 anlagt naervaerende sag.
18 Den skriftlige forhandling er forloebet forskriftsmaessigt. Efter at have hoert parterne har Retten den 9. marts 1995 besluttet at henvise sagen til Foerste Afdeling bestaaende af tre dommere. Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Foerste Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Der er dog truffet visse foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse. Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret Rettens spoergsmaal i retsmoedet den 27. september 1995. Ved retsmoedets afslutning erklaerede retsformanden den mundtlige forhandling for afsluttet.
Parternes paastande
19 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
° Kommissionens beslutning REM 4/94 af 18. juli 1994 rettet til Den Franske Republik, direction générale des douanes et droits indirects, annulleres.
° Det fastslaas, at den ansoegning om godtgoerelse, sagsoegeren har fremsat gennem direction générale des douanes françaises, i princippet skal imoedekommes, idet generaldirektoratet dog skal kontrollere stoerrelsen af det afgiftsbeloeb, der skal tilbagebetales.
° Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
20 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
° Frifindelse.
° Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Paastanden om annullation af beslutningen
21 Til stoette for annullationspaastanden har sagsoegeren fremfoert tre anbringender. Sagsoegeren har for det foerste gjort gaeldende, at kontradiktionsprincippet er blevet tilsidesat, idet selskabet ikke har faaet lejlighed til at fremfoere sine argumenter over for Kommissionen. For det andet har sagsoegeren gjort gaeldende, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er blevet tilsidesat, idet der ikke i beslutningen er taget hensyn til den forventning, sagsoegeren kunne have, om, at oplysningerne fra de franske toldmyndigheder om tilbagebetaling af den erlagte told var korrekte. Endelig har sagsoegeren gjort gaeldende, at begrebet "saerlige forhold", saaledes som det anvendes i artikel 13, er blevet fortolket forkert, idet Kommissionen ikke har undersoegt sagsoegerens forhold paa grundlag af alle relevante oplysninger. Retten skal foerst undersoege anbringendet om tilsidesaettelse af kontradiktionsprincippet.
Anbringendet om tilsidesaettelse af kontradiktionsprincippet
Parternes argumenter
22 Sagsoegeren har anfoert, at retten til kontradiktion, som er en noedvendig forudsaetning for princippet om, at en part skal kunne varetage sine interesser ° hvilket er anerkendt som et grundlaeggende princip i faellesskabsretten ° gaelder generelt og indebaerer, at adressaterne for offentlige myndigheders afgoerelser, hvorved deres interesser paavirkes maerkbart, skal saettes i stand til paa hensigtsmaessig maade at fremfoere deres synspunkter (Domstolens dom af 23.10.1974, sag 17/74, Transocean Marine Paint mod Kommissionen, Sml. s. 1063, praemis 15, og af 9.11.1983, sag 322/81, Michelin mod Kommissionen, Sml. s. 3461, praemis 7). Kontradiktionsprincippet finder ikke blot anvendelse under de administrative procedurer, der kan foere til paalaeggelse af sanktioner, men ogsaa under procedurer, der paa anden maade kan medfoere bebyrdende konsekvenser for virksomheder, hvilket er tilfaeldet i denne sag.
23 Sagsoegeren har henvist til, at selskabet hverken over for ekspertgruppen eller over for Kommissionen har kunnet fremfoere sine egne argumenter. Tilsidesaettelsen af kontradiktionsprincippet har i det foreliggende tilfaelde medfoert, at Kommissionen har foretaget en forkert vurdering og anvendt forordning nr. 4142/87 paa en maade, som ikke svarer til de faktiske forhold. De franske toldmyndigheder har saaledes ikke i de sagsakter, der er fremsendt til Kommissionen, redegjort for den rolle, den selv spillede i forbindelse med de begivenheder, der gik forud for ansoegningen om godtgoerelse. Sagsoegeren har derfor ikke haft mulighed for at fremfoere de vaesentlige argumenter for dermed over for Kommissionen og ekspertgruppen at varetage sine interesser.
24 Kommissionen, som har anerkendt, at kontradiktionsprincippet er et vigtigt princip, har henvist til Domstolens praksis, hvorefter proceduren for vedtagelse af beslutninger om godtgoerelse ° som omfatter forskellige led, hvoraf nogle finder sted paa nationalt niveau (virksomhedens indgivelse af ansoegningen, toldmyndighedernes indledende undersoegelse), andre paa faellesskabsniveau (forelaeggelse af ansoegningen for Kommissionen, Toldfritagelsesudvalgets undersoegelse af sagen, hoering af en ekspertgruppe, Kommissionens beslutning, meddelelse til den paagaeldende medlemsstat) ° giver de beroerte virksomheder de noedvendige retssikkerhedsmaessige garantier (dom af 17.3.1983, sag 294/81, Control Data mod Kommissionen, Sml. s. 911, af 13.11.1984, forenede sager 98/83 og 230/83, Van Gend & Loos mod Kommissionen, Sml. s. 3763, og af 6.7.1993, forenede sager C-121/91 og C-122/91, CT Control (Rotterdam) og JCT Benelux mod Kommissionen, Sml. I, s. 3873, praemis 48).
25 Kommissionen har videre anfoert, at proceduren er forloebet forskriftsmaessigt, og at sagsoegeren herunder har kunnet fremfoere sine argumenter over for de franske myndigheder, som har stoettet selskabets ansoegning over for Kommissionen og ekspertgruppen. Naar de franske myndigheder ikke har omtalt den rolle, de selv har spillet i denne sag, skyldes det uden tvivl, at de ikke fandt, at der var grund til at naevne dette spoergsmaal, enten fordi der ikke paa dette punkt var foert tilstraekkeligt bevis, eller fordi spoergsmaalet ikke havde betydning for sagens realitet. Endvidere fandt Kommissionen ikke paa grundlag af de sagsakter, de nationale myndigheder havde fremsendt, anledning til at anmode om yderligere oplysninger, som under alle omstaendigheder ikke kunne have medfoert, at der var blevet truffet en anden afgoerelse.
26 I besvarelse af et spoergsmaal fra Retten om den mulige betydning af Domstolens dom af 21. november 1991 (sag C-269/90, Technische Universitaet Muenchen, Sml. I, s. 5469) har Kommissionen anfoert, at de principper, der er fastslaaet heri, ikke kan anvendes i denne sag. Grundene til, at Kommissionen blev forelagt en ansoegning, er forskellige i de to tilfaelde: I sag C-269/90 drejede det sig om at henskyde den tekniske undersoegelse af en ansoegning om afgiftsfritagelse til afgoerelse paa det mest hensigtsmaessige niveau, idet de nationale myndigheder fandt, at Kommissionen bistaaet af medlemsstaterne var bedre egnet end dem selv til at foretage tekniske sammenligninger og til at undersoege, om der i Faellesskabet fandtes tilsvarende apparater. I det foreliggende tilfaelde er sagens udfald og dens betydning for Faellesskabets egne midler afgoerende for, paa hvilket niveau afgoerelsen skal traeffes. Kompetencen overgaar saaledes til Kommissionen, naar det drejer sig om at imoedekomme en ansoegning om godtgoerelse, mens medlemsstaten selv kan beslutte at afslaa godtgoerelse. Under alle omstaendigheder er de oplysninger, sagsoegeren har fremfoert til stoette for annullationspaastanden, ikke af en saadan karakter, at sagen ville have faaet et andet udfald.
27 I besvarelse af et spoergsmaal fra Retten vedroerende ordningen for varer med saerligt anvendelsesformaal har Kommissionen oplyst, at det er en noedvendig forudsaetning for at vaere omfattet af denne ordning, at der givet en bevilling. Det ligger i sagens natur, at baade naar der ansoeges om bevilling, men navnlig ogsaa naar varerne angives til fri omsaetning, skal den paagaeldende virksomhed vaere i stand til at oplyse, om varen opfylder betingelserne for at vaere omfattet af ordningen med saerligt anvendelsesformaal. Den eneste retmaessige loesning for sagsoegeren var derfor at give denne oplysning senest ved angivelsen til fri omsaetning. Det er dog klart, at saafremt sagsoegeren ikke var i stand til at opdele varerne i varer til civil brug og varer til militaer brug paa tidspunktet for deres overgang til fri omsaetning, havde det ikke noget formaal forinden at faa en bevilling til at indfoere varer med saerligt anvendelsesformaal. Ifoelge Kommissionen kunne sagsoegeren derfor, selv om selskabet oenskede det, hverken have faaet en bevilling til at indfoere varer med saerligt anvendelsesformaal eller have udnyttet den herved forbundne fordel.
Rettens bemaerkninger
28 Det bemaerkes indledningsvis, at i henhold til de ovenfor beskrevne regler omfattede den administrative procedure, der foerte frem til vedtagelsen af den anfaegtede beslutning, forskellige led, hvoraf nogle fandt sted paa nationalt niveau, idet sagsoegeren til de franske myndigheder indgav ansoegningen om godtgoerelse vedlagt dokumentation, mens andre fandt sted paa faellesskabsniveau, idet de franske myndigheder undersoegte sagen og fremsendte denne til Kommissionen, som efter udtalelse fra en ekspertgruppe afslog ansoegningen om godtgoerelse.
29 Kommissionen har paa denne baggrund ° med henvisning til de naevnte domme i sagerne Control Data mod Kommissionen, Van Gend & Loos mod Kommissionen og navnlig CT Control (Rotterdam) og JCT Benelux mod Kommissionen ° anfoert, at sagsoegeren har haft lejlighed til at udtale sig, idet selskabet under proceduren har kunnet fremfoere sine synspunkter over for de franske myndigheder, og de sagsakter, som disse fremsendte, var til raadighed baade for ekspertgruppen og Kommissionen.
30 Det bemaerkes i denne forbindelse, at det maa sikres, at sagsoegeren faktisk har lejlighed til at udtale sig under en procedure som den, der er tale om i denne sag, foerst og fremmest i forholdet mellem den paagaeldende virksomhed og de nationale myndigheder. Forordning nr. 2454/93 indeholder kun bestemmelser om kontakt mellem den paagaeldende virksomhed og myndighederne eller mellem myndighederne og Kommissionen. Selv om der ikke i forordningen er regler om direkte kontakt mellem Kommissionen og den paagaeldende virksomhed, indebaerer dette ikke noedvendigvis, at det er tilstraekkeligt, at Kommissionen, naar den skal tage stilling til en ansoegning om godtgoerelse, tager hensyn til de oplysninger, som de nationale myndigheder har fremsendt. Der henvises herved til, at Kommissionen ifoelge artikel 905, stk. 2, i forordning nr. 2454/93, kan anmode den paagaeldende medlemsstat om supplerende oplysninger. Det maa derfor undersoeges, om Kommissionen i dette tilfaelde skulle have anmodet om supplerende oplysninger for at sikre, at sagsoegeren fik lejlighed til at udtale sig, paa den maade, at selskabet over for de franske myndigheder fremkom med yderligere forklaringer, som herefter blev fremsendt til Kommissionen.
31 Det maa i denne forbindelse understreges, at naervaerende sag med hensyn til de faktiske omstaendigheder vaesentligt adskiller sig fra de sager, der er naevnt i praemis 24 og 29. I den foreliggende sag goer sagsoegeren gaeldende, at de sagsakter, de franske myndigheder fremsendte, var mangelfulde, men dette blev ikke gjort gaeldende i de tre naevnte sager. I sagen CT Control (Rotterdam) og JCT Benelux mod Kommissionen havde sagsoegerne erkendt, at alle de argumenter, de kunne goere gaeldende, var naevnt i deres ansoegning, og at der ikke var nye oplysninger, de kunne fremfoere (dommens praemis 49). I den foreliggende sag har sagsoegeren derimod i forbindelse med de af Retten trufne foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse oplyst, at selskabet ikke var inddraget i sagens oplysning, og at selskabet ikke fik lejlighed til at gennemse sagens akter, foer de blev fremsendt til Kommissionen, og faktisk aldrig har gennemset disse.
32 Endvidere bemaerkes, at Domstolen i den naevnte dom i sagen Technische Universitaet Muenchen vedroerende fritagelse for told ved indfoersel af et videnskabeligt apparat fastslog, at naar der er tale om en administrativ procedure, der vedroerer komplicerede tekniske vurderinger, tilkommer der Kommissionen et skoen, men naar den har et saadant skoen, maa der laegges endnu stoerre vaegt paa overholdelsen af de garantier, som faellesskabsretten giver med hensyn til den administrative sagsbehandling, og disse garantier omfatter bl.a. den paagaeldendes ret til at fremfoere sine synspunkter (praemis 13 og 14). De relevante faellesskabsbestemmelser gav ikke importoeren mulighed for at redegoere for sine synspunkter over for Kommissionen, selv om det kunne vaere hensigtsmaessigt at have oplysninger om det videnskabelige apparats egenskaber og den paataenkte anvendelse, og Domstolen fastslog paa denne baggrund, at retten til at blive hoert under en saadan administrativ procedure kun tilgodeses, saafremt den paagaeldende under proceduren for Kommissionen faar lejlighed til selv at tage stilling til og at udtale sig om relevansen af de faktiske omstaendigheder samt i givet fald til de for faellesskabsinstitutionen foreliggende dokumenter (praemis 23, 24 og 25).
33 Det maa undersoeges, om denne udtalelse fra Domstolen ogsaa har betydning i relation til en procedure som den, der i dette tilfaelde har fundet sted i henhold til artikel 13. Kommissionen har i denne forbindelse med rette anfoert, at den meget sjaeldent foretager "komplicerede tekniske vurderinger", naar den tager stilling til en ansoegning om godtgoerelse af told. Retten finder imidlertid, at det ikke er en sags specielt tekniske karakter, som i sig selv medfoerer, at en part har ret til blive hoert under sagens behandling ved Kommissionen, men derimod det skoen, der paa dette omraade tilkommer Kommissionen.
34 Det bemaerkes, at Kommissionen paa flere punkter har et skoen i forbindelse med anvendelsen af artikel 13, som af Domstolen er blevet betegnet som en "generel billighedsklausul" (dom af 15.12.1983, sag 283/82, Schoellershammer mod Kommissionen, Sml. s. 4219, praemis 7). Bestemmelsen vedroerer for det foerste "saerlige forhold", hvilket noedvendigvis forudsaetter, at Kommissionen blandt en lang raekke faktiske og retlige omstaendigheder tager hensyn til og foretager en afvejning af de omstaendigheder, som kan have betydning for dens endelige afgoerelse. For det andet skal Kommissionen ikke blot undersoege, om der foreligger en forsoemmelse fra den berettigedes side, men ogsaa om en eventuel forsoemmelse er "aabenlys". Endelig skal Kommissionen, inden den traeffer endelig afgoerelse, i henhold til artikel 907 i forordning nr. 2454/93 hoere en ekspertgruppe, hvilket indebaerer, at den har valget mellem at foelge eller ikke foelge gruppens udtalelse. Retten finder herefter, at Kommissionen i forbindelse med en procedure i henhold til artikel 13 har et mindst lige saa vidtgaaende skoen, som det var tilfaeldet i den naevnte dom i sagen Technische Universitaet Muenchen. Det maa derfor i forbindelse med sager om godtgoerelse af told sikres, at de beroerte parter har lejlighed til at udtale sig.
35 Det maa i det foreliggende tilfaelde fastslaas, at de sagsakter, de franske myndigheder har fremsendt til Kommissionen, omfatter en skrivelse af 12. juli 1993 fra sagsoegeren til toldmyndighederne, hvori selskabet omtaler vanskelighederne i forbindelse med etablering af toldoplaget og "bekraeftelsen" paa en eventuel godtgoerelse af told, der var betalt i 1990 og 1992. Korrespondancen mellem sagsoegeren og de franske toldmyndigheder vedroerende disse to spoergsmaal findes imidlertid ikke i sagsakterne. Kommissionen har saaledes truffet den anfaegtede beslutning paa et ufuldstaendigt grundlag.
36 Herudover bemaerkes, at de franske myndigheder i forbindelse med fremsendelsen af sagen til Kommissionen henstillede, at ansoegningen om godtgoerelse blev imoedekommet, og henviste til, at der ikke i relation til sagsoegeren forelaa nogen "forsoemmelse". Da Kommissionen agtede ikke at foelge denne henstilling og afslaa ansoegningen om godtgoerelse med den begrundelse, at sagsoegeren var ansvarlig for en "aabenlys forsoemmelse" ° ordet "aabenlys" blev udtrykkeligt tilfoejet ved forordning nr. 3069/86 af 7. oktober 1986 ° havde den pligt til via de franske myndigheder at hoere sagsoegeren. En saadan beslutning om omfanget af en forsoemmelse indebar en kompleks retlig vurdering, som kun kunne foretages paa grundlag af alle relevante faktiske oplysninger, herunder de afgoerelser, de franske myndigheder havde truffet, og de udtalelser, de var fremkommet med i forhold i sagsoegeren. Retten finder, at det i dette tilfaelde, hvor Kommissionen lagde til grund, at sagsoegeren havde begaaet en alvorlig fejl i form af en "aabenlys forsoemmelse", var endnu mere paakraevet at give selskabet lejlighed til at udtale sig over for de nationale myndigheder end i den naevnte sag Technische Universitaet Muenchen, hvor Domstolen fandt, at importoeren skulle hoeres under den procedure, der fandt sted for Kommissionen, selv om der alene var tale om en objektiv teknisk undersoegelse af et videnskabeligt apparat.
37 Endvidere bemaerkes, at det er uden betydning, at ogsaa det franske medlem af ekspertgruppen ° som Kommissionen har fremhaevet ° inden vedtagelsen af den anfaegtede beslutning udtalte sig imod godtgoerelse. Det er hverken godtgjort eller gjort gaeldende, at dette medlem havde kendskab til alle sagens omstaendigheder.
38 Den anfaegtede beslutning er saaledes blev vedtaget efter en administrativ procedure, hvorunder sagsoegerens ret til at blive hoert er blevet tilsidesat.
39 Med hensyn til Kommissionens anbringende om, at selv om der tages hensyn til de yderligere oplysninger, som sagsoegeren er fremkommet med under sagens behandling for Retten, aendrer dette ikke ved den anfaegtede beslutning, bemaerkes, at Retten ikke kan tiltraede denne argumentation, hvorved Kommissionen synes at ville goere gaeldende, at den foreliggende sagsbehandlingsfejl er uden betydning. Retten kan saaledes ikke traede i stedet for den kompetente forvaltningsmyndighed eller forudsige det resultat, den kommer til efter en ny administrativ procedure paa grundlag af de yderligere oplysninger, som de franske myndigheder og sagsoegeren fremkommer med. Endvidere har den ekspertgruppe, som Kommissionen i henhold til artikel 907 i forordning nr. 2454/93 skal hoere inden vedtagelsen af sin beslutning, endnu ikke faaet forelagt de yderligere oplysninger og har dermed ikke kunnet udtale sig med fuldt kendskab til sagen.
40 Anbringendet om tilsidesaettelse af kontradiktionsprincippet maa herefter tiltraedes. Den anfaegtede beslutning maa derfor annulleres, uden at det er noedvendigt at tage stilling til de oevrige anbringender, sagsoegeren har fremfoert.
Paastanden om, at det fastslaas, at ansoegningen om godtgoerelse skal imoedekommes
41 I besvarelse af et spoergsmaal fra Retten har sagsoegeren oplyst, at selskabet fastholder denne paastand, selv om den anfaegtede beslutning annulleres. Sagsoegeren har anfoert, at ansoegningen om godtgoerelse principalt stoettes paa, at selskabet havde en berettiget forventning om, at de franske myndigheders oplysninger med hensyn til godtgoerelse af den betalte told var korrekte. Alene Retten kan tage stilling til dette retlige spoergsmaal, der ligger uden for den normale procedure, som er fastlagt i artikel 905 ff. i forordning nr. 2454/93, og i forhold til sagsoegeren traeffe en afgoerelse med hensyn til den oenskede godtgoerelse, som umiddelbart kan fuldbyrdes.
42 Det er tilstraekkeligt i denne forbindelse at bemaerke, at Faellesskabets retsinstanser efter fast retspraksis ikke under et annullationssoegsmaal i henhold til EF-traktatens artikel 173 uden at gribe ind i den administrative myndigheds befoejelser kan tilpligte en faellesskabsinstitution at traeffe de foranstaltninger, som opfyldelsen af en dom om annullation af en afgoerelse indebaerer (jf. bl.a. Rettens kendelse af 27.5.1994, sag T-5/94, J. mod Kommissionen, Sml. II, s. 391, praemis 17, og Rettens dom af 8.11.1990, sag T-73/89, Barbi mod Kommissionen, Sml. II, s. 619, praemis 38). EF-traktatens artikel 176, hvorefter den institution, fra hvilken en annulleret retsakt hidroerer, skal gennemfoere de noedvendige foranstaltninger, regulerer saaledes udtoemmende dette spoergsmaal. Det tilfoejes, at Kommissionen under alle omstaendigheder maa genoptage den administrative procedure i dette tilfaelde, og det er derfor for tidligt for Retten at tage stilling til anbringendet om tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
43 Paastanden om, at det fastslaas, at ansoegningen om godtgoerelse skal imoedekommes, maa herefter afvises.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
44 I henhold til artikel 87, stk. 2, foerste afsnit, i Rettens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da Kommissionen i det vaesentlige har tabt sagen, doemmes den til at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Foerste Afdeling)
1) Kommissionens beslutning REM 4/94 af 18. juli 1994 rettet til Den Franske Republik, direction générale des douanes et droits indirects, annulleres.
2) I oevrigt afvises sagen.
3) Kommissionen betaler sagens omkostninger