61991C0054
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
GIUSEPPE TESAURO
fremsat den 17. februar 1993 (
*1
)
Hr. Præsident,
De herrer dommere,
1.
I nærværende sag har Forbundsrepublikken Tyskland nedlagt påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning K(90) 2337 endelig udg. af 30. november 1990 om afslutning af medlemsstaternes regnskaber over de udgifter for regnskabsåret 1988, der er finansieret gennem Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, Garantisektionen (
1
).
Det fremgår af beslutningen, at det efter at Kommissionen har gennemført kontrol, har vist sig, at en del af de udgifter, der er anmeldt af Tyskland for det pågældende regnskabsår, ikke opfylder betingelserne i fællesskabsbestemmelserne og derfor ikke kan finansieres gennem EUGFL.
2.
Som det er sædvanlig fremgangsmåde, er der nærmere redegjort for, hvorfor de enkelte transaktioner er ulovlige, under de bilaterale forhandlinger, som er gået forud for beslutningen om regnskabsafslutning, og grundene hertil er anført i den sammenfattende rapport, som er fremsendt til de tyske myndigheder.
Under den skriftlige forhandling har sagsøgeren frafaldet dele af sin påstand. Desuden er parterne nået til enighed med hensyn til eksportrestitutioner for sukker og korn, hvilket i øvrigt var genstanden for den franske regerings interventionsindlæg.
Efter disse indledende bemærkninger skal jeg herefter behandle de punkter, hvor der stadig er uenighed mellem parterne.
A — Manglende eksportlicenser: 104909,63 DM (punkt 4.1.3.2 i den sammenfattende rapport)
3.
Den tyske regering har for det første bestridt, at det, således som Kommissionen har anført i den sammenfattende rapport, skulle være nødvendigt at foretage en korrektion vedrørende udførsel af interventionskorn, hvortil der i en forudfastsættelsesattest vedrørende en produktionsrestitution fejlagtigt er tillagt en tolerancemængde. Regeringen har anført, at den ikke har haft kendskab til et sådant tilfælde, og at beslutningen på dette punkt ikke er tilstrækkeligt begrundet.
Efter at Kommissionen i svarskriftet har forklaret dette nærmere, har den tyske regering erkendt, at der i den pågældende eksportlicens med urette var tillagt en tolerancemængde. Den tyske regering har imidlertid tilføjet, at fejlen, således som det fremgår af flere dokumenter, der er fremlagt under sagens behandling, senere er berigtiget.
4.
Hvad angår anbringendet om, at beslutningen ikke er tilstrækkeligt begrundet, bemærkes for det første, at omfanget af begrundelsespligten, der er fastslået i EØFtraktatens artikel 190, efter fast retspraksis afhænger af retsaktens art og den sammenhæng, hvori den er vedtaget. Dette indebærer, at der i en beslutning om afslutning af regnskaberne over de udgifter, der er finansieret gennem EUGFL, hvorved det afslås at lade fonden finansiere en del af de anmeldte udgifter, ikke kræves en detaljeret begrundelse, når den pågældende regering har været stærkt inddraget i forarbejdet til beslutningen og derfor vidste, hvorfor Kommissionen var af den opfattelse, at det omtvistede beløb ikke kunne afholdes af EUGFL (
2
).
5.
Som det fremgår af sagsakterne (jf. bilag 1 og 2 til afsnit III i svarskriftet) vedrører den anfægtede transaktion udførsel af korn fra interventionslagre til Sovjetunionen. Kommissionen har gentagne gange henledt de tyske myndigheders opmærksomhed på denne transaktion med nøjagtig angivelse af nummeret på den omhandlede licens. Bl.a. har Kommissionen ved skrivelse af 23. maj 1990 meddelt, at den ikke anså den i licens nr. 239195065 tildelte tolerancemængde på 1500000 kg for berettiget.
Sagsøgeren kan derfor ikke gøre gældende, at den anfægtede beslutning ikke er tilstrækkeligt begrundet, da den i betragtning af den forudgående meddelelse måtte være i stand til at forstå, hvilken tilsidesættelse af fællesskabslovgivningen Kommissionen henviste til.
6.
Domstolen skal efter min mening heller ikke undersøge de beviser, som er blevet fremlagt under retsforhandlingerne, for at begrunde den anfægtede transaktion. Da Kommissionen som ovenfor omtalt nøjagtigt har redegjort for de tyske myndigheders tilsidesættelse af fællesskabsbestemmelserne, så kunne og skulle disse have forelagt de pågældende oplysninger inden den 30. juni 1990, som er den frist, Kommissionen har fastsat i henhold til artikel 1, stk. 3, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1723/72 af 26. juli 1972 om regnskabsafslutning for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, Garantisektionen (
3
).
Anbringendet vedrørende manglende eksportlicenser bør derfor forkastes.
B — Udførsler, for hvilke der først blev indgivet udførselsangivelser til toldvæsenet, efter at varerne havde forladt Fællesskabets toldområde: 18037388,54 DM (punkt 4.1.3.3 i den sammenfattende rapport)
7.
Den tyske regering har bestridt, at der som anført af Kommissionen i forskellige tilfælde skulle være bevilget eksportrestitutioner, selv om de tilsvarende udførselsangivelser først var blevet indgivet til de kompetente toldmyndigheder, efter at skibene var afgået, og at det derfor ikke havde været umuligt at gennemføre den nødvendige kontrol.
Sagsøgeren har tilføjet, at kontroleksemplarerne ganske vist i nogle tilfælde er blevet forelagt med forsinkelse, men det skyldtes, at der var tale om interventionskorn eller korn fra restitutionslagre med forudbetaling af restitutionerne, hvorfor varerne allerede var blevet undergivet toldkontrol.
8.
En kort fremstilling af de retlige bestemmelser vedrørende Fællesskabets udførselsprocedurer vil lette forståelsen af det omtvistede spørgsmål.
I henhold til Rådets direktiv 81/177/EØF af 24. februar 1981 om harmonisering af fremgangsmåderne ved udførsel af fællesskabsvarer (
4
) sker »udførsel fra Fællesskabets toldområde af ... varer ... på betingelse af, at der ... til et toldsted indgives en udførselsangivelse« (artikel 2). Denne angivelse »udfærdiges skriftligt på en formular, der er i overensstemmelse med den officielle model« (artikel 3). »De til udførsel bestemte varer frembydes på et kompetent toldsted i Fællesskabet« (artikel 5, stk. 1).
Angivelsen kan indgives, så snart varerne er frembudt for toldstedet. Toldmyndighederne »kan dog give tilladelse til, at angivelsen indgives, før klarereren kan frembyde varerne« (artikel 5, stk. 2).
I henhold til artikel 3 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 3665/87 af 27. november 1987 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (
5
) skal det dokument, der anvendes ved udførslen, indeholde alle oplysninger, der er nødvendige for beregningen af restitutionen; desuden skal varen, når antagelsen foreligger, anbringes under toldkontrol, indtil den forlader Fællesskabets toldområde.
9.
Som Kommissionen med rette har fremført, fremgår det for det første af disse bestemmelser, at der skal indgives en skriftlig udførselsangivelse, navnlig for at eksportørens angivelser kan sammenholdes med de varer, der er frembudt til udførsel; for det andet fremgår det af bestemmelserne, at angivelsen kan indgives før frembydelsen af varerne, men ikke efter at disse har forladt toldområdet.
10.
Som det fremgår af Hauptzollamt Oldenburg's rapport af 4. maj 1990 (bilag til afsnit IV i Kommissionens svarskrift) er udførselsproceduren i de tilfælde, som Kommissionen har påtalt, ikke gennemført med den nødvendige omhu. Hvad angår de udførselsangivelser, som blev godkendt den 30. marts 1988, fremgår det nemlig, at de fem omtvistede kontroleksemplarer først blev udstedt dagen efter, at sidbet var afsejlet, og at varens mængde og beskaffenhed ikke var blevet kontrolleret. Herudover antages det blot i rapporten, at den foreskrevne angivelse var indgivet før indladningens påbegyndelse.
Hvad angår udførselsangivelsen af 25. januar 1988 fremgår det ligeledes af denne rapport, at sidbet Tenoc var afsejlet fra havnen i Nordenham den 2. januar 1988, men at kontroleksemplaret først blev registreret og udstedt den 25. januar 1988; desuden har toldembedsmanden ikke besigtiget eksportforsendelserne, og Hauptzollamt antager også i dette tilfælde blot, at der rettidigt er sket mundtlig eller telefonisk anmeldelse til toldbehandling. Endelig fremgår det af rapporten, at en hjæpeansat i toldvæsenet har udstedt en vejerattest for et delparti hvede og et parti rug, selv om disse varer ikke er blevet omladet med henblik på vejning.
11.
På grund af disse uregelmæssigheder og i betragtning af, at der mangler troværdige beviser for rettidig indgivelse af de krævede udførselsangivelser, synes den tyske regerings anbringende om, at de udførte produkter faktisk er blevet frembudt, før indladningen blev påbegyndt, ikke særlig overbevisende. Desuden er der heller intet grundlag i fællesskabsretten for sagsøgerens anbringende om, at det ikke var nødvendigt at foretage kontrol, fordi denne sag vedrører korn fra interventionslagrene.
Anbringendet vedrørende dette punkt i den anfægtede beslutning kan således heller ikke tiltrædes.
C — Tidspunktet for toldstedernes antagelse af udførselsangivelserne: 251803,64 DM (punkt 4.1.3.5 i den sammenfattende rapport)
12.
Den tyske regering har bestridt, at den tyske toldforvaltnings praksis, hvorefter det overlades til de erhvervsdrivende at fastlægge datoen for godkendelsen af udførselsangivelserne og dermed størrelsen af eksportrestitutionen, som anført af Kommissionen skulle være i strid med fællesskabsretten. Sagsøgeren er nemlig af den opfattelse, at der i fællesskabsbestemmelserne ikke findes nærmere bestemmelser om datoen for godkendelsen af udførselsangivelserne.
13.
Jeg vil hertil straks sige, at i modsætning til, hvad sagsøgeren har anført, synes det ildse at følge af de relevante fællesskabsbestemmelser, at det overlades til toldmyndighederne og slet ikke til de erhvervsdrivende at vælge tidspunktet for godkendelse af udførselsangivelsen.
14.
I henhold til direktiv 81/117/EØF skal de kompetente myndigheder nemlig underrettes om varernes tilstedeværelse på toldstedets område eller et andet af de kompetente myndigheder anvist sted (artikel 5, stk. 3); dette forudsætter, at der indgives anmeldelse til det toldsted, hvor varerne er blevet frembudt (artikel 5, stk. 1 og 2).
Desuden er det bestemt, at angivelser, der opfylder disse betingelser, straks antages af toldmyndighederne efter de regler, der er fastsat i hver medlemsstat (artikel 6, stk. 1).
15.
Af disse bestemmelser følger, at antagelsen af udførselsangivelsen skal ske straks efter, at angivelsen er blevet kontrolleret med hensyn til form, indhold og overensstemmelse med de varer, der er bestemt til udførsel.
Som Kommissionen med rette har fremført, er en sådan kontrol umulig, når dele af varen endnu befinder sig i siloer eller i et transportmiddel i land eller måske endog allerede er lastet om bord på et skib. I virkeligheden skal kontrollen foretages umiddelbart før indladningen; da angivelsen skal antages straks efter, at kontrollen er gennemført, må dette derfor ske umiddelbart før indladningen eller kort efter dennes påbegyndelse.
Dette anbringende må derfor også forkastes.
D — Produktionsrestitutioner for stivelse og sukker: 6200360,76 DM (punkt 4.2.4.1 og 4.5.1.4 i den sammenfattende rapport)
16.
Forbundsrepublikken Tyskland har bestridt, at den tyske toldforvaltnings procedure inden for dette område som anført af Kommissionen skulle umuliggøre en fysisk kontrol med varerne og i det hele taget skulle være i strid med Kommissionens forordning (EØF) nr. 2169/86 af 10. juli 1986 om de nærmere regler for kontrol og udbetaling af produktionsrestitutioner i korn- og rissektoren (
6
) og Kommissionens forordning (EØF) nr. 1729/78 af 24. juli 1978 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende produktionsrestitution for sukker, der anvendes i den kemiske industri (
7
).
Sagsøgeren har gjort gældende, at de to anførte forordninger ikke foreskriver fysisk kontrol, men derimod overlader det til de nationale myndigheder at afgøre, hvordan kontrollen skal gennemføres. En procedure, hvorefter der kan indgives ansøgninger om produktionsrestitution og sikkerhedsstillelse efter forarbejdningen af varerne, er derfor lovlig.
17.
I modsætning til, hvad den tyske regering har anført, synes en sådan procedure hverken at svare til ånden bag de relevante fællesskabsretlige bestemmelser eller ordlyden heri.
Som det fremgår af betragtningerne til de to ovennævnte forordninger, forudsætter ydelsen af produktionsrestitutioner bestemte oplysninger (
8
). Derfor er det i artikel 4 i forordning (EØF) nr. 2169/86 og i artikel 2 i forordning (EØF) nr. 1729/78 bestemt, at en fabrikant, der ønsker at opnå en produktionsrestitution, skal indgive skriftlig ansøgning til den kompetente myndighed, og heri skal bl.a. angives mængden og arten af de varer, der skal forarbejdes, samt stedet, hvor forarbejdningen skal foregå. Desuden skal der inden for rammerne af kontrolproceduren meddeles andre oplysninger til den kompetente myndighed, for at denne kan foretage den nødvendige kontrol (artikel 8, stk. 1, i forordning (EØF) nr. 2169/86, og artikel 6, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 1729/78).
18.
Den tyske fremgangsmåde, hvorefter der kan indgives ansøgning om produktionsrestitution efter forarbejdningen, er for det første klart i strid med bestemmelserne i de ovennævnte forordninger og umuliggør for det andet gennemførelsen af en eventuel fysisk kontrol af varerne.
Hvad angår sidstnævnte synspunkt henviser jeg til, at som det udtrykkeligt er bestemt i artikel 8, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 2169/86, og som det implicit fremgår af bestemmelserne i forordning (EØF) nr. 1729/78 om kontrolproceduren, skal de ansvarlige toldsteder, også selv om toldbehandlingen normalt består i en administrativ kontrol, være i stand til også at foretage fysisk kontrol, såfremt det skønnes nødvendigt.
19.
Som det bl.a. fremgår af replikken, synes den tyske regering at indrømme, at denne procedure ikke svarer til bestemmelserne i de ovennævnte forordninger; den har imidlertid gjort gældende, at denne fremgangsmåde er i overensstemmelse med ånden bag fællesskabslovgivningen, og at den ligeledes sikrer en effektiv kontrol.
Sagsøgeren har desuden fremført, at det kontrolsystem, som Kommissionen gerne ser anvendt, kan skabe hindringer for en kontinuerlig og gnidningsløs produktion og foranledige den forarbejdende industri i Fællesskabet til i stadig større målestok at henvende sig til den tilsvarende industri i tredjelande, hvor kontrollen er mindre streng.
20.
Jeg skal ikke gå i dybden med sagsøgerens anbringende, men alene fremsætte følgende bemærkninger: Når der ved en forordning indføres bestemte kontrolforanstaltninger, har medlemsstaterne for det første efter fast retspraksis pligt til at anvende disse foranstaltninger, uden at det er nødvendigt at tage stilling til rigtigheden af en argumentation om, at et andet kontrolsystem ville være mere effektivt (
9
), og for det andet kan medlemsstaterne ikke som begrundelse for en praksis, der er i strid med fællesskabsbestemmelserne, gøre gældende, at de pågældende bestemmelser ikke er hensigtsmæssige.
Dette anbringende bør derfor efter min mening også forkastes.
Sagens omkostninger
21.
Den tyske regering har frafaldet den del af påstanden, der vedrører eksportrestitutionerne for korn og sukker, efter vedtagelsen af beslutning 91/583/EØF (
10
), hvorved de pågældende beløb er blevet godkendt til finansiering gennem EUGFL. Regeringen har imidlertid nedlagt påstand om, at sagsomkostningerne vedrørende dette punkt pålægges Kommissionen, da de anfægtede restitutioner hele tiden har været lovlige.
Denne opfattelse — som Kommissionen i øvrigt har anfægtet — bør efter min mening ikke tiltrædes. Som det nemlig fremgår af begrundelsen for den anfægtede beslutning og af begrundelsen for den senere beslutning 91/583/EØF, havde Kommissionen nemlig udtrykkeligt forbeholdt sig ret til at undersøge afvisningen af at lade EUGFL finansiere visse udgifter, hvis den pågældende medlemsstat foretog en supplerende kontrol af de pågældende udgifter og fremlagde beviser, der kunne fjerne tvivlen om rigtigheden af de anmeldte restitutioner.
Når Kommissionen derfor har ændret sin beslutning, synes dette kun at være sket, fordi den har modtaget yderligere oplysninger, og ikke fordi den har skiftet mening.
22.
Jeg foreslår herefter følgende afgørelse:
1)
Kommissionen frifindes.
2)
Forbundsrepublikken Tyskland tilpligtes at betale sagens omkostninger.
3)
Intervenienten, Den Franske Republik, betaler sine egne omkostninger.
(
*1
) – Originalsprog: italiensk.
(
1
) – Offentliggjort som beslutning 90/644/EØF, EFT L 350, s. 82.
(
2
) – Dom af 14.1.1981, sag 819/79, Tyskland mod Kommissionen, Sml. s. 21, præmis 19, 20 og 21.
(
3
) – EFT 1972 Anden Serie III, s. 110. Det pågældende stykke er tilføjet ved Kommissionens forordning (EØF) nr. 422/86 af 25.2.1986, EFT L 48, s. 31. Jf. endvidere dom af 8.1.1992, sag C-197/90, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 1, præmis 8.
(
4
) – EFT L 83, s. 40.
(
5
) – EFT L 351, s. 1.
(
6
) – EFT L 189, s. 12.
(
7
) – EFT L 201, s. 26.
(
8
) – Jf. tredje betragtning til forordning (EØF) nr. 1729/78 og til forordning (EØF) nr. 2169/86.
(
9
) – Ovennævnte dom af 14.1.1981, Tyskland mod Kommissionen, præmis 10.
(
10
) – EFT L 314, s. 47.