61991C0018
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
CLAUS GULMANN
fremsat den 13. december 1991 (
*1
)
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1.
Retten i Første Instans afgjorde ved dom af 22. november 1990 (
1
) en sag, som V., der var midlertidig ansat ved en af de politiske grupper ved Europa-Parlamentet, havde anlagt mod denne institution, og hvorunder hun havde nedlagt påstand bl.a. om annullation af et invaliditetsudvalgs afgørelse og af ansættelsesmyndighedens opsigelse af hendes kontrakt. Retten i Første Instans frifandt Parlamentet. Denne dom har V. indbragt for Domstolen ved appelskrift af 18. januar 1991.
Der er redegjort for sagens faktiske omstændigheder og parternes retlige synspunkter i den indankede dom og den refererende dommers rapport. Jeg henviser hertil og vil i det følgende alene gennemgå de anbringender, V. har fremført til støtte for sin appel.
Invaliditetsudvalgets nedsættelse
2.
V. har principalt gjort gældende, at der allerede under en telefonsamtale den 12. oktober 1987 mellem den af hende udpegede læge og den af Parlamentet udpegede læge var opnået enighed om den tredje læge i invaliditetsudvalget. Indholdet af det efterfølgende brev af 17. oktober 1987 fra den af V. udpegede læge kunne ikke ændre på dette forhold. Den mundtlige aftale var endelig og bindende for begge parter. Subsidiært har V. gjort gældende, at brevet af 17. oktober 1987, fortolket på fornuftig vis og under hensyn til, at det er skrevet af en læge og ikke en jurist, ikke kan opfattes som indeholdende betingelser for en accept.
Det subsidiære anbringende må klart forkastes. Brevet kan kun forstås således, at accepten af den foreslåede tredje læge var betinget af, at den anden part påtog sig nærmere bestemte forpligtelser. Dette indebærer, at også det principale anbringende må forkastes. En part, der skriftligt har stillet betingelser for indgåelsen af en endelig aftale, kan ikke efterfølgende gøre gældende, at han forud for fremsendelsen af den betingede accept havde givet endelig accept. Dette burde være særligt indlysende i en situation, hvor påberåbelsen af den pågældende mundtlige aftale først fremkommer, efter at det invaliditetsudvalg, som blev nedsat, angiveligt i strid med en mundtlig aftale, havde afsluttet sit arbejde.
Administrationens fremsendelse af invaliditetsudvalgets konklusioner
3.
V. gør gældende, at den skrivelse, hvorved Parlamentets administration fremsendte hende invaliditetsudvalgets konklusioner, er at betragte som en beslutning, og at denne beslutning er ugyldig, fordi den ikke er truffet af den kompetente myndighed, nemlig ansættelsesmyndigheden. V. har anført, at alle akter, som har retsvirkninger i arbejdsforholdet mellem institutionen og dens ansatte, må hidrøre fra ansættelsesmyndigheden, medmindre kompetencen udtrykkelig er tillagt en anden instans. Jeg skal hertil blot bemærke, at artikel 33, stk. 2, i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne bestemmer, at »invaliditetsgraden [ifølge den franske version ’l'état d'invalidité’] fastsættes af det i artikel 9 i vedtægten nævnte invaliditetsudvalg«. Ansættelsesmyndigheden har således ikke nogen beføjelse til at anse en ansat for invalid, såfremt invaliditetsudvalget er nået til den modsatte konklusion. Har ansættelsesmyndigheden således ikke nogen beføjelse, kan fremsendelsen af invaliditetsudvalgets konklusioner heller ikke karakteriseres som indebærende en beslutning. Dette anbringende må således forkastes.
Gyldigheden af invaliditetsudvalgets konklusioner
4.
V. gør gældende, at invaliditetsudvalgets konklusioner er ugyldige, fordi de er ubegrundede, og påberåber sig til støtte herfor Domstolens dom i sagen Jänsch (
2
). Hun henviser til, at invaliditetsudvalgets konklusioner udelukkende består af en fortrykt formular, hvori hovedsagelig blot er indført hendes personlige data, og hvor der er sket udstregning af de irrelevante passager; konklusionerne indeholder således ikke nogen begrundelse. V. henviser til, at det følger af dommen i Jänsch-sagen, at udvalgets erklæring skal indeholde »en rationel beskrivelse af sammenhængen mellem resultaterne af de lægelige undersøgelser som beskrevet i erklæringen og de konklusioner, disse har kunnet give anledning til«.
5.
Dette anbringende, som var gjort gældende af V. i hendes processkrifter for Retten i Første Instans, og som denne indirekte har forkastet ved at fastslå, at udvalgets arbejde ikke var behæftet med mangler, kan ikke lægges til grund.
Det følger af artikel 9, stk. 2, i bilag II til vedtægten, at »udvalgets konklusioner skal tilsendes ansættelsesmyndigheden samt den pågældende«. Invaliditetsudvalget har således fulgt den i vedtægten fastlagte fremgangsmåde. Det har begrænset sig til at fremsende konklusionerne af den udarbejdede rapport.
Det fremgår i øvrigt af sagens akter, at udvalgets rapport er sendt til den læge, der var udpeget af V., jf. Parlamentets svar på V.'s klage, der er medtaget som bilag til stævningen i sagen for Retten i Første Instans. Dette er ikke bestridt af V.
V. har ikke forsøgt at bestride den lægelige vurdering, der lå til grund for invaliditetsudvalgets konklusioner.
V. kan herefter ikke gøre gældende, at invaliditetsudvalgets afgørelse er ugyldig som følge af manglende begrundelse.
Dommen i Jänsch-sagen vedrørte spørgsmålet om omfanget af Domstolens prøvelse af et lægeudvalgs erklæring i en sag om anerkendelse af en erhvervssygdom, og Domstolen udtaler sig i denne forbindelse om de krav, der kan stilles til indholdet af erklæringen. Dommen er derfor ikke relevant for den foreliggende sag.
Nedsættelse af nyt invaliditetsudvalg
6.
V. har anført, at hun har et retskrav på, at hendes tilfælde atter bliver forelagt et invaliditetsudvalg.
Jeg skal hertil blot bemærke, at vedtægtens artikel 59, stk. 1, bestemmer, at ansættelsesmyndigheden for en tjenestemand, hvis sygeorlov overstiger 12 måneder inden for en periode af 3 år, kan henvise sagen til invaliditetsudvalget. Det fremgår af sagen, at ansættelsesmyndigheden benyttede sig af denne beføjelse, og at udfaldet blev, at invaliditets-udvalget ikke fandt, at V. var invalid. Dette anbringende må således ligeledes forkastes.
Afvisningen af de af V. fremlagte lægeattester
7.
V. gør gældende, at Parlamentet ikke var berettiget til at afvise de lægeattester, som hun fremsendte den 23. februar og den 1. marts 1988, og at det ikke kan forlanges, at lægeattester er begrundede. Jeg er enig i, at vedtægten ikke hjemler et krav om, at lægeattester skal være begrundede, og at det ganske rigtigt fremgår af Domstolens dom af 27. april 1989, Fedeli mod Europa-Parlamentet (
3
), at en institution ikke kan afvise en lægeattest på grundlag af konklusioner fra et invaliditetsudvalg vedrørende samme tjenestemand. I den foreliggende sag er forholdet imidlertid det, at:
—
Lægeattesterne blev afgivet umiddelbart efter, at invaliditetsudvalget havde konkluderet, at appellanten ikke var invalid.
—
Den lægeattest, som var begrundet, indeholdt samme diagnostik som den, invaliditetsudvalget havde afvist.
—
Parlamentets læge konstaterede under det kontrolbesøg, som han aflagde hos appellanten, at denne var i stand til at bestride sine almindelige arbejdsopgaver.
Under disse omstændigheder finder jeg ikke, at det var retsstridigt, at Parlamentets administration afviste de lægeattester, appellanten havde fremlagt.
Opsigelsen af V.'s kontrakt
8.
Endelig gør V. gældende, at iværksættelsen af proceduren med henblik på konstatering af invaliditet suspenderer ansættelsesmyndighedens ret til at opsige en midlertidig ansats kontrakt. Afgørelsen hævdes i øvrigt at være udslag af magtfordrejning, idet den skulle være begrundet i V.'s dårlige helbred — en begrundelse, som det skulle være retsstridigt at bygge en opsigelse på.
9.
Jeg er enig med appellanten i, at ansættelsesmyndigheden ikke kan gøre en ansats adgang til invalidepension illusorisk ved at opsige den ansattes kontrakt. I denne sag forholder det sig imidlertid således, at ansættelsesmyndigheden afventede konklusionerne fra invaliditetsudvalget. Først da, og samtidig med fremsendelsen af disse konklusioner til appellanten, opsagde ansættelsesmyndigheden appellantens kontrakt. Denne handlemåde er efter min mening ikke retsstridig.
10.
Appellantens anbringende om magtfordrejning må ligeledes forkastes. Som fastslået i præmis 48 i dommen afsagt af Retten i Første Instans, respekterer opsigelsen de krav, der fremgår af artikel 47 og 48 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, og der er intet grundlag for at antage, at ansættelsesmyndigheden skulle have truffet beslutningen om opsigelsen ud fra hensyn, der er retsstridige.
Sagens omkostninger
11.
V.'s anbringender må således alle forkastes. For så vidt angår sagens omkostninger bestemmer procesreglementets artikel 69, stk. 2, jf. artikel 122, at den tabende part alene skal betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Parlamentet har ikke nedlagt påstand om at blive tilkendt sagsomkostninger. Følgelig bør hver part bære sine egne omkostninger.
Forslag til afgørelse
12.
På baggrund af disse bemærkninger skal jeg foreslå Domstolen at frifinde Parlamentet og lade hver af parterne bære sine egne omkostninger.
(
*1
) – Originalsprog: dansk.
(
1
) – Sag T-54/89, V. mod Europa-Parlamentet, Sml. II, s. 659.
(
2
) – Dom af 10.12.1987, sag 277/84, Jänsch mod Kommissionen, Sml. s. 4923.
(
3
) – Sag 271/87, Sml. s. 993.