62019CC0709
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
fremsat den 17. december 2020 (
1
)
Sag C-709/19
Vereniging van Effectenbezitters
mod
BP plc
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol))
»Præjudiciel forelæggelse – forordning (EU) nr. 1215/2012 – international kompetence på det civil- og handelsretlige område – kompetence i sager om erstatning uden for kontrakt – tvist på investeringsområdet – stedet for skadetilføjelsen – skade, der udelukkende består i et formuetab – anerkendelsessøgsmål anlagt af en enhed, der varetager kollektive interesser«
1.
En forening af ejere af værdipapir har ved Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol) anlagt sag med henblik på at opnå erstatning for et kurstab på deres aktier i et selskab, der er hjemmehørende i Det Forenede Kongerige, som følge af et olieudslip fra det pågældende selskabs anlæg i Den Mexicanske Golf.
2.
Den forelæggende ret har i forbindelse med denne tvist anmodet om en fortolkning af artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 (
2
). Eftersom de skader, som søgsmålet omhandler, er et rent formuetab, har den forelæggende ret svært ved afgøre, om den har kompetence, i betragtning af Domstolens tidligere afgørelser, navnlig Kolassa-dommen, Universal-dommen og Löber-dommen (
3
).
3.
Den forelæggende rets tvivl fremhæver farerne ved åbne fortolkninger på dette område såsom en fortolkning, der knytter den internationale kompetence til sagens »særlige omstændigheder«. Denne tvivl giver samtidig Domstolen anledning til at nuancere eller, om nødvendigt, at revidere disse fortolkninger.
I. Retsforskrifter
A. EU-retten. Forordning nr. 1215/2012
4.
Følgende fremgår af 16. betragtning:
»Som kompetencekriterium bør sagsøgtes bopæl suppleres med alternative kriterier baseret på en sags nære tilknytning til en bestemt ret eller på hensynet til god retspleje. Kriteriet nær tilknytning bør tjene til at skabe retssikkerhed og undgå muligheden for, at sagsøgte indstævnes for en ret i en medlemsstat, som vedkommende ikke med rimelighed kunne forudse […]«.
5.
Artikel 4 bestemmer:
»1.   Med forbehold af denne forordning skal personer, der har bopæl på en medlemsstats område, uanset deres nationalitet, sagsøges ved retterne i denne medlemsstat.
[…]«
6.
Artikel 7 fastsætter:
»En person, der har bopæl på en medlemsstats område, kan sagsøges i en anden medlemsstat:
[…]
2)
i sager om erstatning uden for kontrakt, ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå
[…]«
B. Nederlandsk ret. Burgerlijk Wetboek (
4
)
7.
BW’s bog 3, artikel 305a (
5
), bestemmer:
»1.   Enhver forening eller sammenslutning, der har fuld retsevne, kan anlægge sag ved domstolene med henblik på varetagelse af andre personers lignende interesser, forudsat at den pågældende forening eller sammenslutning i henhold sine vedtægter varetager sådanne interesser.
[…]
3.   Et søgsmål som det i stk. 1 omhandlede kan ikke have til formål at opnå […] en skadeserstatning i form af penge.
[…]«
II. De faktiske omstændigheder, sagerne for de nationale retter og de præjudicielle spørgsmål
8.
Vereniging van Effectenbezitters (forening for ejere af værdipapir, herefter »VEB«) er en nederlandsk forening med hjemsted i Haag (Nederlandene), hvis vedtægtsmæssige formål er at varetage ejere af værdipapirers interesser.
9.
BP plc (herefter »BP«) er en globalt opererende olie- og gasvirksomhed med hjemsted i London (Det Forenede Kongerige). BP’s A-aktier noteres på børsen i London og Frankfurt.
10.
I april 2010 indtraf der en eksplosion på en af BP leaset boreplatform, der var beliggende i Den Mexicanske Golf, med alvorlige miljøskader til følge.
11.
Den 17. april 2015 anlagde VEB i henhold til BW’s artikel 3:305a et kollektivt søgsmål mod BP ved rechtbank Amsterdam (retten i første instans, Amsterdam, Nederlandene) på vegne af alle personer, som i perioden fra den 16. januar 2007 til den 25. juni 2010 havde købt, besiddet eller solgt A-aktier i BP via en investeringskonto i Nederlandene eller via en investeringskonto tilhørende en i Nederlandene etableret bank og/eller investeringsvirksomhed (herefter »BP-aktionærer«).
12.
VEB nedlagde følgende påstande ved rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam):
–
De nederlandske retter har international kompetence til at påkende skadeserstatningskravene fra BP-aktionærerne.
–
Rechtbank Amsterdam (retten i første instans, Amsterdam) har stedlig kompetence med hensyn til disse krav.
–
BP har handlet retsstridigt over for sine aktionærer ved at fremsætte ukorrekte, ufuldstændige og vildledende oplysninger om i) sine sikkerheds- og vedligeholdelsesprogrammer før oliekatastrofen den 20. april 2010, og/eller ii) omfanget af denne oliekatastrofe og/eller iii) BP’s rolle og ansvar i forbindelse med denne oliekatastrofe.
–
BP-aktionærernes køb eller salg af BP-aktier ville uden BP’s retsstridige handlemåde være sket til en fordelagtigere markedspris eller slet ikke have fundet sted.
–
Der foreligger den nødvendige forbindelse mellem BP’s retsstridige adfærd og det kurstab, som BP’s aktionærer har lidt mellem den 16. januar 2007 og den 25. juni 2010.
13.
BP har bestridt de nederlandske retters kompetence og har støttet sig på forordning nr. 1215/2012. Rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam) erklærede sig inkompetent, og Gerechtshof Amsterdam (appeldomstol i Amsterdam, Nederlandene) stadfæstede rechtbanks dom.
14.
VEB har iværksat kassationsappel til prøvelse af appeldomstolens dom ved Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol), som har forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
a)
Skal artikel 7, nr. 2), i [forordning nr. 1215/2012] fortolkes således, at en ren økonomisk skade, der direkte indtræffer på en investeringskonto i Nederlandene eller på en investeringskonto tilhørende en i Nederlandene hjemmehørende bank og/eller investeringsvirksomhed, hvilken skade er en følge af investeringsbeslutninger truffet under påvirkning af almindelige, men ukorrekte, ufuldstændige og vildledende oplysninger, der er spredt globalt af en international børsnoteret virksomhed, et tilstrækkeligt tilknytningsmoment for at tillægge de nederlandske retter international kompetence som retterne på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået (»Erfolgsort«)?
b)
Såfremt dette spørgsmål besvares benægtende, kræves der da yderligere omstændigheder for, at de nederlandske retter bliver kompetente, og hvilke omstændigheder er der da tale om? Er de herefter [i punkt 4.2.2 (
6
)] nævnte yderligere omstændigheder tilstrækkelige som grundlag for de nederlandske retters kompetence?
2)
Skal det første spørgsmål besvares anderledes, såfremt det drejer sig om en sag, der er anlagt på grundlag af artikel 3:305a i [BW] af en forening, der i medfør af sin egen ret har som formål at varetage de kollektive interesser hos de investorer, der har lidt skade som omhandlet i det første spørgsmål, hvilket [bl.a.] har til følge, at de nævnte investorers bopæl ikke bliver fastslået, hvilket også gælder for de særlige omstændigheder ved de individuelle købsforretninger eller individuelle beslutninger om ikke at sælge [aktier]?
3)
Såfremt de nederlandske retter på grundlag af artikel 7, nr. 2, i [forordning nr. 1215/2012] har kompetence til at træffe afgørelse i sagen anlagt på grundlag af BW’s artikel 3:305a, har disse retter da på grundlag af artikel 7, nr. 2), i [forordning nr. 1215/2012] også international og intern stedlig kompetence til at påkende alle senere anlagte individuelle erstatningssøgsmål fra investorer, der har lidt skade som omhandlet i det første spørgsmål?
4)
Såfremt de nederlandske retter som omhandlet ovenfor i det tredje spørgsmål har international kompetence, men ikke intern stedlig kompetence til at påkende alle individuelle erstatningskrav fra investorer, der har lidt skade som omhandlet i det første spørgsmål, skal den interne stedlige kompetence da fastsættes på grundlag af den skadelidte investors bopæl, etableringsstedet for den bank, i hvilken denne investor har sin personlige bankkonto, eller etableringsstedet for den bank, hvor investeringskontoen føres, eller på grundlag af et andet tilknytningsmoment?«
III. Retsforhandlingerne for Domstolen
15.
Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgik til Domstolens Justitskontor den 25. september 2019.
16.
VEB, BP og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Efter aflysningen af det oprindeligt aftalte retsmøde fremsendte Domstolen spørgsmål til parterne, som besvarede den 8. oktober 2020.
IV. Bedømmelse
A. Generelle præciseringer
17.
Som Domstolen har anmodet om, omfatter dette forslag til afgørelse kun de to første af de i denne sag forelagte spørgsmål.
18.
Inden jeg går over til at behandle disse spørgsmål, bør der efter min opfattelse mindes om følgende:
–
Bestemmelserne i forordning nr. 1215/2012 skal fortolkes selvstændigt ud fra forordningens mål og opbygning (
7
).
–
For så vidt som forordning nr. 1215/2012 erstatter forordning (EF) nr. 44/2001 (
8
) (som erstatter Bruxelles-konventionen (
9
)), er Domstolens fortolkning af tidligere bestemmelser, der svarer til bestemmelserne i den gældende retsakt, fortsat gyldig (
10
).
–
Identificeringen af det sted, hvor en skade konkret er indtruffet eller indtrådt, har med henblik på artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 alene til formål at fastslå, at en medlemsstats retter har kompetence.
–
Denne identificering sker med henblik på en effektiv retsbeskyttelse af parterne i grænseoverskridende privatretlige tvister og baner vejen for et andet kriterium end sagsøgtes bopæl for at imødekomme »objektiv[e] behov for så vidt angår bevisførelse eller tilrettelæggelsen af retssagen« (
11
).
–
Inden for rammerne af forordning nr. 1215/2012 har konstateringen af, at retterne på det sted, hvor sagsøgeren har bopæl (forum actoris), har kompetence, karakter af undtagelse (
12
).
B. Indledende bemærkninger om den præjudicielle forelæggelse
19.
Det første og det andet spørgsmål indeholder flere tvivlsspørgsmål med hensyn til artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012.
20.
Rækkefølgen af disse tvivlsspørgsmål kan sammenfattes som følger:
–
Den forelæggende ret ønsker oplyst, om en ren økonomisk skade, der direkte indtræffer på en investeringskonto (
13
) i Nederlandene, gør det muligt at fastslå, at den pågældende medlemsstats retter har international kompetence, da skaden er indtruffet der, når skaden er en følge af beslutninger truffet i lyset af offentligt tilgængelige oplysninger, som er spredt af et internationalt selskab, der er noteret på børsen i en anden medlemsstat.
–
Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, ønsker den forelæggende ret oplyst, om der kræves yderligere omstændigheder, og, i så fald, hvilke.
–
Den forelæggende ret har anmodet om en specifik undersøgelse af de særlige omstændigheder, der er omtvistet i sagen (
14
).
–
Den forelæggende ret ønsker endelig oplyst, hvilken indflydelse den omstændighed, at der er tale om et kollektivt søgsmål, kan have på besvarelsen.
21.
Under alle omstændigheder er det nødvendigt at præcisere de forhold, som ikke er genstand for diskussion, og som den forelæggende ret har lagt til grund. Der er tale om følgende forhold:
–
kvalificeringen af søgsmålet som et søgsmål om erstatningsansvar uden for kontraktforhold
–
placeringen af den skadeforvoldende begivenhed uden for Nederlandene
–
skadens rent økonomiske og individualiserede karakter, som udgøres af værdiforringelsen af A-aktier i BP (
15
).
22.
Tvivlen hos Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol) støtter sig på det, der er blevet betegnet som en »helhedsorienteret tilgang« (
16
), som Domstolen har benyttet sig af i forbindelse med artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 til at anvende denne bestemmelse på visse tvister på investeringsområdet (
17
), hvor skaden anses for at være sket på det sted, hvor investorens konto befinder sig (
18
).
23.
Selv om det er korrekt, at placeringen af investorens konto blev anvendt til at identificere den kompetente ret, bør jeg ikke desto mindre gøre opmærksom på, at dette skete i en sammenhæng, som Domstolen betegnede som »særlig« (
19
) af følgende årsager:
–
Spørgsmålet blev behandlet ud fra et meget specifikt perspektiv, da det drejede sig om at bekræfte, at retterne på det sted, hvor sagsøgeren har bopæl, havde kompetence.
–
Betydningen af kontoens placering som et relevant tilknytningsmoment var relativ, eftersom andre forhold samlet set bekræftede, at dette sted var egnet til at fastslå kompetence, henset til nærheden mellem tvisten og den kompetente ret og forudsigeligheden for parterne.
1.
Vanskelighederne ved at acceptere det sted, hvor en investeringskonto befinder sig, som stedet for skadens indtræden
24.
Jeg er ikke sikker på, at situationen med hensyn til sagsøgerens konto i en medlemsstat, hvis kompetence er omtvistet, er et brugbart grundlag, selv når der foreligger yderligere omstændigheder, i en hvilken som helst sag om ansvar uden for kontraktforhold for tab i forbindelse med investeringer som følge af mangelfulde oplysninger. Jeg er snarere af den opfattelse, at der er tale om et åbent spørgsmål, selv når det tages i betragtning, at Domstolen har tilnærmet sig det.
25.
For så vidt som en investeringskonto afspejler en formueværdi, og sidstnævnte lider et tab, kan det sted, hvor denne konto befinder sig, principielt udgøre det sted, hvor det rent økonomiske tab, som kontoens ejer har lidt, er indtrådt. Denne geografiske placering af skaden er imidlertid figurativ eller fiktiv ligesom enhver anden placering af immateriel skade (
20
).
26.
Med hensyn til disse skader kan en tilbøjelighed til at placere dem på ét af de tænkelige steder imidlertid ikke betyde, at der ses bort fra formålet med den omtvistede bestemmelse. Relevansen af en investeringskonto (eller en bankkonto i bred forstand) kan diskuteres ud fra dette perspektiv: Domstolens egen praksis har bekræftet svagheden ved denne tilgang.
27.
Stedet, hvor kontoen befinder sig, er i større grad til nytte for aktionæren, navnlig hvis det er samme sted som den pågældendes bopæl eller opholdssted, hvilket, når der er tale om forbrugere eller småinvestorer, er i overensstemmelse med de lovgivningsmæssige mål med de materielle regler (
21
). Denne politik må imidlertid ikke fremmes på bekostning af formålet med forordning nr. 1215/2012, således som det fremgår af dens nuværende ordlyd.
28.
Det sted, hvor en konto befinder sig, kan bidrage til en objektiv nærhed mellem tvisten og den kompetente ret, men dette må ikke overvurderes. De konti, hvorpå værdipapirer deponeres, eller som deres værdiforringelse figurerer på, har f.eks. hverken betydning for årsagssammenhængen mellem begivenheden og skaden eller for omfanget af den skade, der opstår.
29.
Med udgangspunkt i det selskab, der har udstedt de børsnoterede aktier, er situationen med hensyn til selskabets aktionærers konti en uforudsigelig oplysning, som ikke indeholder et minimum af forudsigelighed for så vidt angår de retter, der har international kompetence, og som det pågældende selskab kan sagsøges ved.
30.
Det er korrekt, at en udsteder af aktier, når den pågældende vælger at lade sig notere på børsen i en anden stat end den, hvor udstederen er hjemmehørende, indirekte accepterer muligheden for at blive sagsøgt uden for sit hjemsted. For så vidt som den pågældende ikke har kontrol over værdipapirernes efterfølgende omløb, er situationen med hensyn til en investors konto (
22
) imidlertid lige så usikker som uforudsigelig for den pågældende (
23
).
31.
I denne forbindelse er en accept af, at det sted, hvor kontoen befinder sig, er den afgørende faktor for kompetencen, ikke til hinder for »muligheden for, at sagsøgte indstævnes for en ret i en medlemsstat, som vedkommende ikke med rimelighed kunne forudse« (
24
). Dette fremmer snarere denne mulighed.
2.
Forbehold over for anvendelsen af den »helhedsorienterede tilgang« i tilfælde som det i hovedsagen omhandlede
32.
I mit forslag til afgørelse i sagen Verein für Konsumenteninformation anførte jeg, at den manglende fysiske skade vanskeliggør fastlæggelsen af stedet for skadens indtræden og giver anledning til tvivl om muligheden for at anvende dette sted som et tilknytningsmoment med henblik på artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 (
25
).
33.
Jeg mindede om, at det af denne grund ved flere lejligheder er blevet foreslået Domstolen at undlade at vælge mellem stedet for begivenheden og skadestedet, når der er tale om rene formuetab. Jeg tilsluttede mig dette synspunkt, idet jeg anførte, at det kunne tiltrædes i visse tilfælde, men ikke nødvendigvis generelt (
26
).
34.
Jeg tilslutter mig således forbeholdene over for at fortolke artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 på området for ansvar uden for kontraktforhold vedrørende investering i værdipapirer ud fra en antagelse om, at en immateriel skade indtræder på et bestemt sted, idet der desuden kræves en række særlige omstændigheder for, at retterne på det pågældende sted kan tillægges kompetence (
27
).
35.
Et argument med hensyn til retssikkerheden bekræfter, at denne tilgang atter bør overvejes: På det rette tidspunkt under sagen (endda a limine litis i visse sager) skal den ret, som søgsmålet er indbragt for, identificere tilknytningsmomenterne til den stat, hvor retten er beliggende, som den pågældende rets internationale kompetence støttes på i henhold til den gældende lovgivning. Af ikke rent praktiske grunde, men derimod som nævnt af hensyn til retssikkerheden, bør retten let kunne tage stilling til denne betingelse inden behandlingen af sagens realitet.
36.
En fortolkning af artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012, som kræver en analyse af den enkelte sags særlige omstændigheder i tilfælde som dette, giver ikke vished om resultatet. Desuden vil selve karakteren af et sådant krav sandsynligvis give anledning til tvivl hos de økonomiske aktører og vil medvirke til forhalingstaktikker i sagerne samt forskellige fortolkninger i medlemsstaterne og nye anmodninger om præjudiciel afgørelse for Domstolen (
28
).
3.
Foreløbig konklusion
37.
Dermed er det i sager som den foreliggende muligvis ikke nødvendigt at anvende metoden med gruppering af tilknytningsmomenter til at fastslå kompetence på grundlag af artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012. Det drejer sig dermed om at placere skaden på et sted, der er bedst egnet i forhold til de formål, som forfølges med reglen, idet det sted, hvor investeringskontoen befinder sig, ikke anvendes.
38.
Denne tilgang er efter min opfattelse mulig og er faktisk blevet anvendt af retsinstanser i nogle medlemsstater, som undersøger kompetencespørgsmålet på grundlag af andre oplysninger, idet de f.eks. lægger vægt på det marked, hvor aktierne noteres (
29
). Dette er et (ikke nødvendigvis fysisk) sted, som er velkendt på forhånd, som udstederen har valgt, og hvis lovgivning den pågældende er underlagt med hensyn til oplysningskravene; desuden kender investoren, eller bør kende, dette sted på forhånd, når den pågældende erhverver aktier i selskabet (
30
).
39.
Henset til ordlyden af de præjudicielle spørgsmål vil jeg imidlertid besvare dem på deres egne præmisser, dvs. i lyset af Domstolens hidtidige praksis, og, om nødvendigt, analysere de foreslåede alternative løsninger.
C. Det første præjudicielle spørgsmål
1.
Besvarelse i lyset af Domstolens praksis
a)
Litra a): Er det sted, hvor investeringskontoen befinder sig, »et tilstrækkeligt tilknytningsmoment«?
40.
Det fremgår af Kolassa-dommen, Universal-dommen og Löber-dommen, at den omstændighed, at den bankkonto (i bred forstand), hvorpå det økonomiske tab figurerer, befinder sig i en medlemsstat, ikke er tilstrækkelig til at tillægge retterne i den pågældende medlemsstat international kompetence. Der skal desuden foreligge særlige omstændigheder, der samlet set taler for, at de pågældende retter tillægges kompetence (
31
).
41.
Idet der, indtil videre, ses bort fra den indflydelse, som typen af det af VEB anlagte (kollektive) søgsmål (
32
) kan have, kan jeg ikke se andre særlige forhold i sagen, der er så tungtvejende, at den nævnte retspraksis kan fraviges.
42.
Den forelæggende ret har fremhævet, at det økonomiske tab i Universal-dommen fandt sted på en bankkonto tilhørende sagsøgeren, som den pågældende selv havde valgt med henblik på at betale sin gæld: skadelidte valgte selv situationen med hensyn til sit tab, hvilket bevirker, at det sted, hvor kontoen befinder sig, ikke udgør et pålideligt kriterium med henblik på at fastslå international kompetence. I den foreliggende sag indtrådte det formuetab, som skyldtes værdiforringelsen af de aktier, der var deponeret på investeringskontiene, derimod direkte på disse konti.
43.
Jeg anser ikke dette argument for overbevisende af flere grunde:
–
I den pågældende dom nævnte Domstolen ikke den ikke-pålidelige karakter af den af sagsøgeren valgte konto som et hovedargument, men derimod som et supplerende argument (
33
).
–
Det kan ikke afvises, at en aktionær vælger en konto til deponering af sine værdipapirer, hvilket gør det muligt for den pågældende på forhånd at bestemme situationen med hensyn til denne konto som en tilknytning til et område med henblik på et fremtidigt søgsmål mod udstederen af aktierne (
34
).
–
Den omstændighed, at den aktionær, hvis værdipapirer har mistet værdi, ikke har valgt dette sted, betyder ikke, at det ikke er et mindre uforudsigeligt forhold for udstederen, således som jeg har anført.
44.
Forskellen mellem denne sag og Kolassa-dommen og Löber-dommen med hensyn til formen og omfanget af de angiveligt vildledende oplysninger fra sagsøgte begrunder heller ikke, at retterne på det sted, hvor investeringskontiene befinder sig, tillægges international kompetence.
45.
Den omstændighed, at oplysningerne fra det udstedende selskab ikke specifikt eller særskilt er rettet til nederlandske investorer, synes reelt snarere at understøtte den modsatte konklusion (
35
). For så vidt som dette forhold ifølge VEB er en særlig omstændighed, der bekræfter, at retterne i Nederlandene har kompetence, vil jeg ikke desto mindre behandle dette synspunkt efterfølgende.
46.
Den økonomiske skades indtræden på en investeringskonto i Nederlandene kan sammenfattende ikke accepteres som »et tilstrækkeligt tilknytningsmoment for at tillægge de nederlandske retter international kompetence«.
b)
Litra b): sagens særlige omstændigheder
47.
Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, ønsker Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol)) oplyst, om »[der] kræves […] yderligere omstændigheder for, at de nederlandske retter bliver kompetente, og hvilke omstændigheder […] der da [er] tale om«. Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, om de omstændigheder, der er nævnt i punkt 4.2.2 i forelæggelsesafgørelsen, er tilstrækkelige (
36
).
48.
Som jeg har nævnt ved en anden lejlighed, er det umuligt at foretage en teoretisk præcisering af de særlige omstændigheder, som samlet set skaber en tilstrækkelig tilknytning mellem tvisten og en kompetent ret, når den skade, der er beskrevet i stævningen, er af rent økonomisk karakter (
37
).
49.
Det forekommer mig imidlertid relevant at gentage, at de »særlige omstændigheder«, som umiddelbart er af betydning ved fastlæggelsen af kompetencen, er omstændigheder, der viser en nærhed mellem tvisten og den kompetente ret, samt sidstnævntes forudsigelighed for parterne, fordi der er tale om de principper, som reglen om »skadestedet« med hensyn til den internationale kompetence støtter sig på (
38
).
50.
Disse omstændigheder skal omfatte:
–
elementer af betydning for en god retspleje og en hensigtsmæssig tilrettelæggelse af retssagen og
–
faktorer, som har kunnet bidrage til parternes holdning til, hvor tvisten skal indbringes, eller hvor de eventuelt kan sagsøges som følge af deres handlinger.
51.
Det fremgår af dokumenterne i sagsakterne, at der i hovedsagen ikke foreligger særlige omstændigheder svarende til dem, der var omhandlet i Kolassa-sagen og Löber-sagen. Der kan imidlertid være tale om andre, jf. forelæggelsesafgørelsen (
39
). Jeg er af den opfattelse, at hovedparten af disse (idet der indtil videre ses bort fra den særlige omstændighed med hensyn til det kollektive søgsmål) ikke har betydning for fastlæggelsen af kompetencen (
40
).
1) BP’s forlig med andre aktionærer
52.
Det er efter min opfattelse uden betydning, at BP har indgået et forlig med sine aktionærer i USA, som selskabet ikke har tilbudt sine europæiske aktionærer. Denne oplysning siger intet om forudsigeligheden, nærheden eller retsplejehensyn med henblik på at fastslå, at retterne i Nederlandene har kompetence i Den Europæiske Union.
2) Status som aktionærer og forbrugere
53.
Det er efter min opfattelse ligeledes uden betydning, at nogle af de berørte parter har status som forbrugere (
41
). Det kunne være hensigtsmæssigt at regulere situationen for detailinvestorer i forbindelse med afdeling 4 i kapitel II i forordning nr. 1215/2012 (
42
), men det forholder sig sådan, at en sådan regulering ikke foreligger på nuværende tidspunkt.
54.
En forbruger er kun beskyttet i henhold til forordning nr. 1215/2012, hvis den pågældende indgår en aftale under de i artikel 17 fastlagte omstændigheder (
43
). I den nuværende affattelse af denne forordning er der ikke et generelt princip om forbrugerbeskyttelse, der knytter en sådan materiel betingelse til muligheden for altid at kunne anlægge sag på retterne ved den pågældendes bopæl.
55.
Da der ikke findes en sådan generel regel, bør statussen som »forbruger« vurderes i sammenhæng med artikel 7, nr. 2), lige som de øvrige faktorer: dvs. med hensyn til den kompetente rets nærhed og forudsigelighed. I denne retning kan jeg ikke se, hvordan den omstændighed, at nogle af BP’s investorer har status som forbrugere, objektivt knytter den kompetente ret til tvisten eller medfører, at de nederlandske retter bliver mere eller mindre forudsigelige ud fra sagsøgtes perspektiv (
44
).
3) BP’s oplysninger om selskabets aktier
56.
BP’s oplysninger om selskabets aktier er rettet til investorer i hele verden. BP er således ikke uvidende om, at disse værdipapirer kan købes af investorer fra andre stater, end der hvor BP er hjemmehørende eller der, hvor det eller de børsmarkeder, hvorpå BP har valgt at blive noteret, er hjemmehørende (
45
).
57.
Det er korrekt, at en økonomisk aktør ikke kan skjule sig bag generelle oplysninger, som den pågældende aktør selv spreder, for at undgå at blive sagsøgt på et bestemt sted. Det forekommer imidlertid heller ikke rimeligt at underkaste den pågældende aktør alle de jurisdiktioner, som disse oplysninger på grund af tilgængeligheden via internettet når frem til, når formålet er at vise kendetegnene ved børsnoterede aktier, som normalt omsættes gennem en række af mellemhandlere, som udstederen ikke kontrollerer.
58.
Jeg er med andre ord af den opfattelse, at et selskabs spredning af oplysninger til hele verden om sine aktier med henblik på artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 ikke siger noget om kompetencen hos retterne i en konkret medlemsstat (
46
).
59.
Under disse omstændigheder taler de særlige omstændigheder, der er nævnt i det andet præjudicielle spørgsmål, efter min opfattelse ikke for, at de nederlandske retter tillægges kompetence.
2.
En alternativ løsning?
60.
Kommissionen har undtagelsesvis foreslået en fortolkning, hvorefter skaden indtræder på en investeringskonto i en medlemsstat, og retterne i den pågældende medlemsstat tillægges kompetence, uden at der skal foreligge yderligere omstændigheder, hvis der ikke er forhold, der tillader at placere kompetencen i en anden medlemsstat.
61.
Kommissionen har gjort gældende, at sagsøgeren i modsat fald mister den mulighed, som artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 giver den pågældende, når stedet for den skadevoldende begivenhed i den pågældende situation er det samme sted som sagsøgtes bopæl.
62.
Jeg er af den opfattelse, at dette resultat, selv om det er beklageligt, ikke er i strid med ordningen med hensyn til fordelingen af den internationale kompetence i forordning nr. 1215/2012. Dette kan det omvendte resultat derimod være.
63.
Bruxelles-konventionen og de efterfølgende forordninger tager (med de undtagelser, der er fastlagt heri) udgangspunkt i, at sagsøgtes bopæl er og bør være hovedreglen. De specielle kompetenceregler, som er blevet tilføjet, skyldes en række overvejelser, som ikke udtrykkeligt er rettet mod at tilbyde sagsøgeren alternativer som et mål i sig selv (
47
).
64.
Det er korrekt, at baggrunden for fortolkningen af artikel 5, nr. 3), i Bruxelles-konventionen er denne bestemmelses tilsigtede virkning, således at såvel stedet for den skadevoldende begivenhed som skadestedet er omfattet. Denne virkning ville gå tabt, hvis den pågældende bestemmelse alene og systematisk blev fortolket som stedet for den skadevoldende begivenhed, fordi dette sted som regel er sammenfaldende med sagsøgtes bopæl (
48
).
65.
Samtidig har Domstolen til stadighed udtalt, at artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 skal undergives en indskrænkende fortolkning, idet der i modsat fald vil være risiko for, at det almindelige princip om, at retterne i den stat, hvor sagsøgte har bopæl, har kompetencen, mister sin betydning (
49
).
66.
I denne forbindelse minder jeg om, at artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 ikke er en værnetingsregel, der har til formål at beskytte sagsøgeren. En sådan konstatering er normalt forbundet med en advarsel mod at fortolke bestemmelsen på en måde, der har til formål at give retterne ved sagsøgerens bopæl forrang med hensyn til kompetencen (
50
).
67.
Dermed er det ikke muligt at give målet om at lette sagsøgerens søgsmålsadgang forrang for målet om retssikkerhed og fysisk nærhed mellem tvisten og den kompetente ret.
68.
Efter min opfattelse fremgår det af det ovenstående, at det ikke er et krav – og under ingen omstændigheder et absolut krav – at give sagsøgeren valgmuligheder for at anlægge sag og så meget desto mindre et valg om at anlægge sag på et sted, som anses for at være stedet for en skades indtræden, når dette sted på grund af sin reelt fiktive karakter ikke udgør den nødvendige tilknytning mellem tvisten og den kompetente ret.
69.
I denne retning minder jeg om, at det ifølge Domstolen tilkommer den berørte part at anlægge sag ved retten på det sted, hvor skaden er indtrådt, i situationer, hvor det er umuligt eller vanskeligt at afgøre, hvor den skadegørende handling er foretaget (
51
).
70.
Ligesom jeg har gjort ved en anden lejlighed (
52
), vil jeg tilføje, at Domstolen har udelukket, at Bruxelles-konventionens artikel 5, stk. 1, [nu artikel 7, nr. 1), i forordning nr. 1215/2012] finder anvendelse med hensyn til en forpligtelse, som »ikke [kan] stedfæstes nøjagtigt eller henføres til en ret, som er særligt egnet til at påkende den uoverensstemmelse, der er opstået vedrørende den nævnte forpligtelse« (
53
).
71.
For så vidt som sagsøgtes bopæl i en medlemsstat er en betingelse for, at forordning nr. 1215/2012 finder anvendelse, har sagsøgeren som minimum adgang til nogle retter, så snart denne forordning finder anvendelse. Der er således ikke risiko for manglende adgang til domstolsprøvelse (
54
).
D. Det andet præjudicielle spørgsmål
72.
Den forelæggende ret ønsker oplyst, om svaret på det første spørgsmål berøres af karakteren af det af VEB anlagte søgsmål (dvs. at der er tale om et kollektivt søgsmål) og af den omstændighed, at der i stævningen kun er nedlagt påstand om, at sagsøgtes ansvar fastslås.
73.
Den forelæggende ret har i denne forbindelse henvist til dommen i sagen CDC Hydrogen Peroxide (
55
), hvori Domstolen fastslog, at en overdragelse af fordringer fra den oprindelige fordringshaver ikke i sig selv kan have indflydelse på udpegningen af den kompetente ret i henhold til artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012.
74.
Hvis denne løsning også anvendes i hovedsagen, mister ordningen med hensyn til kollektive søgsmål, efter den forelæggende rets opfattelse, sin virkning.
1.
Kollektive søgsmål og skadestedet
a)
Søgsmål alene med påstand om, at sagsøgtes ansvar fastslås
75.
I henhold til den nationale lovgivning, der var gældende, da sagen blev anlagt, har en enhed, der varetager kollektive interesser, såsom VEB, ikke kompetence til at anlægge et søgsmål om erstatning i penge for skader. Kun individuelle berørte parter kan rejse et erstatningskrav af denne art.
76.
Domstolen har fastslået, at artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 omfatter søgsmål alene med påstand om, at sagsøgtes ansvar fastslås (
56
), herunder sager med påstand om, at det fastslås, at der ikke foreligger et erstatningsansvar (
57
), samt sager af forebyggende karakter, der tager sigte på at undgå, at der indtræder en fremtidig skade (
58
).
77.
I medfør af denne retspraksis kan retterne i den medlemsstat, hvor enten den begivenhed, der ligger til grund for skaden, har fundet sted, eller hvor skaden er foregået eller vil kunne foregå, gyldigt erklære sig kompetente i medfør af artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 i forbindelse med søgsmål, hvori der (endnu) ikke er nedlagt påstand om en konkret erstatning (
59
).
78.
I DFDS Torline-dommen:
–
støttede Domstolen bl.a. sin begrundelse på forholdet mellem sagens første fase (om afgørelse af, at en bestemt adfærd var ulovlig) og anden fase (om erstatningen som følge af denne adfærd)
–
vurderede Domstolen, at opdelingen af begge faser med henblik på den internationale kompetence ville tvinge sagsøgeren til at indbringe sagen for retter i forskellige medlemsstater, og at dette »ville være i modstrid med [principperne] om varetagelse af retsplejehensyn, af retssikkerhedshensyn og af hensynet til, at der ikke er flere kompetencegrundlag for samme retsforhold« (
60
).
79.
På baggrund af det ovenstående har jeg ingen indvendinger mod, at artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 finder anvendelse på anerkendelsessøgsmål såsom det af VEB anlagte, der går forud for senere erstatningssøgsmål, som kun de berørte parter, hvis identitet og bopæl ikke er kendt på tidspunktet for det (første) søgsmål, kan anlægge i fremtiden på individuel basis.
80.
Ovenstående udsagn forudsætter under alle omstændigheder, at der er en vis forbindelse eller funktionel sammenhæng mellem det af VEB anlagte anerkendelsessøgsmål og de søgsmål, som efterfølgende anlægges for at opnå erstatning (
61
). Det tilkommer den forelæggende ret at afgøre, om denne forudsætning er til stede inden for rammerne af BW’s artikel 3:305a.
81.
Der må ikke ses bort fra, at identificeringen af stedet for skadens indtræden er mere vanskelig i disse tofasede processuelle scenarier, hvis denne skade er forbundet med ejere, som ikke nødvendigvis er blevet identificeret endnu. Denne omstændighed ophæver efter min opfattelse ikke uden videre kravet om, at skaden »skal have et reelt og ikke blot abstrakt omfang« (
62
).
82.
I hovedsagen bliver dette mindre vanskeligt gennem afgrænsningen af de interesser, som den sagsøgende enhed varetager, dvs. interesser, der følger af placeringen i Nederlandene af investeringskonti, hvorpå aktiernes værdiforringelse optræder.
b)
Kollektivt søgsmål og flere steder for skadens indtræden
83.
Stedet for skadens indtræden som et kriterium til at fastlægge den internationale kompetence er det sted, hvor de negative konsekvenser af en begivenhed konkret er opstået (
63
). Det er således nødvendigt først og fremmest at vide, hvilken skade der er tale om, i hvilken forbindelse det kræves fastslået, hvilket retsgode der potentielt er blevet berørt.
84.
De materielle interesser, der kan lide skade, kan være af forskellig karakter. I grove træk sondres mellem spredte interesser (
64
), kollektive interesser (
65
) og individuelle interesser: med hensyn til sidstnævnte er ejerskabet kendt på forhånd og kan fastlægges, når sagen er anlagt (eller når dommen er afsagt).
85.
Det tilkommer ikke Domstolen, men derimod den forelæggende ret, at kvalificere karakteren af den interesse, som den sagsøgende enhed varetager gennem det kollektive søgsmål, der er fastlagt i BW’s artikel 3:305a, som den pågældende enhed forekommer at have støttet sig på.
86.
Hvis den forelæggende ret er af den opfattelse, at de interesser, som er omhandlet i det af VEB anlagte søgsmål, (hvilket synes at fremgå) tilhører (
66
) identificerede eller let identificerbare ejere, skal svaret på det andet præjudicielle spørgsmål tage udgangspunkt i den praksis, som Domstolen indtil videre har fastlagt desangående.
87.
I CDC-dommen, hvor enkeltpersoners erstatningskrav blev samlet efter deres overdragelse, afviste Domstolen, at denne overdragelse berørte fastlæggelse af retternes internationale kompetence (
67
).
88.
Herved bekræftede Domstolen det, som den allerede havde fastslået i ÖFAB-dommen, ud fra den betragtning, at: a) den særlige snævre sammenhæng mellem det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået, og den kompetente ret består, selv om den oprindelige fordringshaver overdrager fordringerne, og b) et andet svar ville være i strid med formålene med den pågældende forordning, hvorefter kompetencereglerne bør frembyde en høj grad af forudsigelighed (
68
).
89.
Såfremt VEB ved sit kollektive søgsmål varetager individuelle interesser for de investorer, der har betroet VEB varetagelsen af disse interesser ved domstolene, må det i medfør af denne praksis udledes, at den kollektive varetagelse ikke ændrer betingelserne for, at de nederlandske retter kan være kompetente i medfør af artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012.
90.
Denne fastlæggelse af kompetence afhænger således af, at de almindelige betingelser, der er fastsat i Domstolens praksis, er opfyldt: a) at det eller de steder, hvor skaden konkret er indtrådt for hver enkelt berørt part, befinder sig i Nederlandene, og b) at der foreligger særlige omstændigheder, der bekræfter den nære tilknytning mellem retten og tvisten.
91.
Den forelæggende ret har i denne sag antaget, at »de nævnte investorers bopæl ikke [er blevet] fastslået[ (
69
)], hvilket også gælder for de særlige omstændigheder ved de individuelle købsforretninger eller individuelle beslutninger om ikke at sælge [aktier]«. På grund af karakteren af det anlagte søgsmål synes disse udeladelser imidlertid ikke at være til hinder for at fastslå, at de nederlandske retter har kompetence, hvis de almindelige betingelser, som jeg tidligere har nævnt, er opfyldt.
2.
Virkningen af det kollektive søgsmål
92.
Ifølge Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol) mister det kollektive søgsmål sin virkning, hvis en enhed som VEB skal anlægge sag på hvert enkelt af de steder, hvor den individuelle skade indtræder.
93.
Jeg er ikke i tvivl om, at den forelæggende rets argument er korrekt (
70
), men jeg ser intet andet alternativ inden for den ordning for fastlæggelse af international kompetence, der er gældende i Den Europæiske Union, som i dag udgøres af forordning nr. 1215/2012.
94.
Hvis det viser sig, at hver og en af de relevante skader indtræder i én medlemsstat, vil jeg imidlertid ikke afvise, at hensyn til en konkret lokal rets specialisering kan gøre det muligt at undgå den territoriale fragmentering, der følger af en streng anvendelse af artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 (
71
).
95.
Jeg tilslutter mig desuden det, som generaladvokat Bobek anførte i sit forslag til afgørelse i Schrems-sagen med hensyn til manglen i forordning nr. 44/2001 på »særlige bestemmelser om overdragelse af krav […] eller procedurer for kollektiv søgsmålsadgang«: Det er hverken domstolenes eller Domstolens opgave at forsøge at skabe en kollektiv søgsmålsadgang, som må afvente lovgiver i forbindelse med et så følsomt spørgsmål (
72
), og det tilkommer heller ikke de nævnte retsinstanser at skabe en kompetenceregel ad hoc (
73
).
V. Forslag til afgørelse
96.
På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen besvarer det første og det andet præjudicielle spørgsmål fra Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol) således:
»1)
Artikel 7, nr. 2), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således:
a)
Det er ikke et tilstrækkeligt tilknytningsmoment for at tillægge en medlemsstats retter international kompetence, at værdiforringelsen af aktier i et selskab, der noteres på børser i andre medlemsstater, optræder på investeringskonti, der befinder sig i førstnævnte medlemsstat eller på en investeringskonto tilhørende en i den pågældende medlemsstat hjemmehørende bank og/eller investeringsvirksomhed, når denne skade er en følge af beslutninger truffet af investorerne på grundlag af angiveligt ukorrekte, ufuldstændige og vildledende oplysninger, der er spredt globalt af den internationale børsnoterede virksomhed.
b)
Hverken den omstændighed, at der foreligger et forlig mellem det sagsøgte selskab og nogle af aktionærerne i et tredjeland, som sagsøgerne i hovedsagen ikke er blevet tilbudt, eller den omstændighed, at nogle af disse sagsøgere er forbrugere, udgør særlige omstændigheder, der har betydning for fastlæggelsen af den internationale kompetence i henhold til artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012. Det samme gør sig gældende for den omstændighed, at det sagsøgte selskab har spredt de relevante oplysninger til hele verden.
2)
Den omstændighed, at en forening, der varetager interesserne for de ejere af værdipapirer, der har lidt skade, har anlagt et kollektivt søgsmål i overensstemmelse med nationale processuelle regler, berører ikke fortolkningen af artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012.«
(
1
) – Originalsprog: spansk.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1).
(
3
) – Dom af 28.1.2015, Kolassa (C-375/13, EU:C:2015:37, herefter »Kolassa-dommen«), af 16.6.2016, Universal Music International Holding (C-12/15, EU:C:2016:449, herefter »Universal-dommen«), og af 12.9.2018, Löber (C-304/17, EU:C:2018:701, herefter »Löber-dommen«).
(
4
) – Den borgerlige lovbog, herefter »BW«.
(
5
) – Herefter »BW’s artikel 3:305a«.
(
6
) – Der er tale om følgende omstændigheder: BP henvender sig til investorer i hele verden, herunder nederlandske investorer; VEB repræsenterer interesserne for et stort antal investorer, der i overvejende grad har deres bopæl i Nederlandene; forliget mellem BP og selskabets aktionærer i Amerikas Forenede Stater er ikke blevet tilbudt de investorer, hvis interesser varetages af VEB, og i Europa verserer der ikke andre lignende sager; blandt de aktionærer, hvis interesser VEB varetager, findes der forbrugere, som nyder en særlig retsbeskyttelse i henhold til forordning nr. 1215/2012.
(
7
) – Jf. med hensyn til den specielle kompetenceregel i sager om erstatning uden for kontrakt dom af 25.10.2011, eDate Advertising m.fl. (C-509/09 og C-161/10, EU:C:2011:685, præmis 38).
(
8
) – Rådets forordning af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001, L 12, s. 1).
(
9
) – Bruxelles-konventionen af 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1972, L 299, s. 32, konsolideret udgave i EFT 1998, C 27, s. 1, herefter »Bruxelles-konventionen«).
(
10
) – Jf. 34. betragtning til forordning nr. 1215/2012.
(
11
) – Dom af 10.6.2004, Kronhofer (C-168/02, EU:C:2004:364, herefter »Kronhofer-dommen« præmis 18).
(
12
) – Dom af 19.9.1995, Marinari, (C-364/93, EU:C:1995:289, herefter »Marinari-dommen«, præmis 13), og Kronhofer-dommen, præmis 20.
(
13
) – Ifølge den forelæggende ret dækker dette udtryk over »en investeringskonto i Nederlandene« og »en investeringskonto[…] tilhørende en i Nederlandene hjemmehørende bank og/eller investeringsvirksomhed«.
(
14
) – Jf. fodnote 6 i dette forslag til afgørelse.
(
15
) – BP har i sit indlæg diskuteret kvalificeringen af den skade, der figurerer på investeringskontiene, som en »direkte« skade, men den forelæggende ret har ikke rejst tvivl om dette spørgsmål. Hvis dette skulle behandles, er jeg af den opfattelse, at der ikke er tale om en indirekte skade forstået som »et tab, der er af accessorisk karakter i forhold til en oprindelig skade, der er indtrådt og lidt direkte af en skadelidt« som anført af generaladvokat Léger i forslag til afgørelse Kronhofer (C-168/02, EU:C:2004:24, punkt 45), da skaden består i en værdiforringelse af aktier, der figurerer på en investeringskonto: Der er ikke tale om to forskellige på hinanden følgende skader, men derimod blot én. Værdiforringelsen af aktierne og aktionærens formuetab kan efter min opfattelse ikke adskilles; her er jeg enig med generaladvokat Léger. Jeg vil endelig gøre opmærksom på, at den forelæggende ret ikke anvender adjektivet »direkte« (eller det tilsvarende adverbium) til at sondre mellem direkte og indirekte skader, men derimod for at fremhæve forskellen fra de faktiske omstændigheder, der gav anledning til Universal-dommen, hvor sagsøgeren selv valgte den konto, som de midler, der senere blev rejst krav om, udgik fra (jf. forelæggelsesafgørelsens punkt 4.9.1).
(
16
) – I retslitteraturen anvendes dette begreb (ligesom udtrykket »minimum contacts approach« eller »théorie du groupement des points de contact«) til at beskrive fremgangsmåden i Universal-dommen, Kolassa-dommen og Löber-dommen: »Competent Courts and Applicable Law«, i D. Busch, G. Ferrarini og J.P. Franx, Prospectus Regulation and Prospectus Liability, OUP, 2020, punkt 19.27.
(
17
) – Kolassa-dommen og Löber-dommen. Den fremgik ikke af Kronhofer-dommen, som blev afsagt før de to ovennævnte domme, og hvor sagsøgte ikke var udsteder af værdipapirerne, men derimod den finansielle formidler, der havde formidlet den direkte kontakt til sagsøgeren.
(
18
) – Kolassa-dommen, præmis 55 og domskonklusionens punkt 3, og Löber-dommen, præmis 16 og 35 samt domskonklusionen. Tidligere indirekte i Kronhofer-dommen, præmis 18. Det fremgår ikke klart af disse domme, som omhandlede forskellige typer af konti, hvilken konto – den konto, som midlerne udgår fra, eller den, som værdipapirerne deponeres på – der udgør stedet for skadens indtræden: M. Gargantini, nævnt ovenfor, punkt 19.21 og 19.24.
(
19
) – Universal-dommen, præmis 37, med henvisning til Kolassa-dommen, og Löber-dommen, præmis 29.
(
20
) – I Kronhofer-dommen afviste Domstolen, at retterne på det sted, hvor sagsøgeren havde bopæl, havde kompetence, om end Domstolen anerkendte, at der var indtrådt en økonomisk skade på dette sted. Domstolen accepterede reelt den forelæggende rets antagelse af, at skaden havde en samtidig indvirkning på hele formuen; fastslog, at stedet for skadens indtræden og stedet for den skadevoldende begivenhed er identiske; anerkendte, at der findes andre steder for den samme skades indtræden (f.eks. den konto, hvor midlerne stammer fra), men Domstolen afviste at bekræfte, at retterne ved sagsøgerens hjemsted og ved midtpunktet for den pågældendes formue, som svarede hertil, havde kompetence. Jf. præmis 17 ff. og domskonklusionen.
(
21
) – Som f.eks. Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1129 af 14.6.2017 om det prospekt, der skal offentliggøres, når værdipapirer udbydes til offentligheden eller optages til handel på et reguleret marked, og om ophævelse af direktiv 2003/71/EF (EUT 2017, L 168, s. 12).
(
22
) – Herunder investorens identitet i visse tilfælde. Medlemsstaternes forpligtelse til at sikre, at selskaber har ret til at have kendskab til denne oplysning, følger af artikel 3a i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/36/EF af 11.7.2007 om udøvelse af visse aktionærrettigheder i børsnoterede selskaber (EUT 2007, L 184, s. 17) efter Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2017/828 af 17.5.2017 om ændring af direktiv 2007/36/EF, for så vidt angår tilskyndelse til langsigtet aktivt ejerskab (EUT 2017, L 132, s. 1).
(
23
) – Jf. A. Staedler, »Der deliktische Erfolgsort als internationaler Gerichtsstand bei reinen Vermögensdelikten«, i Festschrift für Reinhold Geimer zum 80. Geburtstag, C.H. Beck, 2017, s. 715-722. Hvis kontoen anvendes som et kompetencekriterium, bør en udsteder af aktier, der ønsker at fjerne risikoen for søgsmål ved uforudsigelige jurisdiktioner, udelukke, at de sælges til detailinvestorer.
(
24
) – 16. betragtning til forordning nr. 1215/2012.
(
25
) – Sag C-343/19, EU:C:2020:253, herefter »forslaget til afgørelse i sagen Verein für Konsumenteninformation«, punkt 46 og 48.
(
26
) – Ibidem.
(
27
) – Jeg vil f.eks. ikke afvise, at det i andre sager om rent økonomiske skader er muligt ganske enkelt at placere skaden i henhold til den »helhedsorienterede tilgang« uden at bekræfte denne placerings forudsigelighed eller nærhed til tvisten eller dens egnethed med henblik på god retspleje. Dette anførte jeg i forslaget til afgørelse i sagen Verein für Konsumenteninformation (idet jeg imidlertid anførte, at der må udvises forsigtighed, jf. punkt 70). Det samme er tilfældet i tvister om sikring af bankkonti som en forebyggende foranstaltning i grænseoverskridende situationer, når debitor har ret til erstatning, fordi sikringen var uberettiget. Det synes indiskutabelt, at retterne på det sted, hvor den konto, der blev sikret uden gyldig grund, befinder sig, har kompetence.
(
28
) – Jf. det præjudicielle spørgsmål, der gav anledning til dom af 9.7.2020, Verein für Konsumenteninformation (C-343/19, EU:C:2020:534), som blev behandlet før den foreliggende sag.
(
29
) – Jf. dom afsagt af Cour de cassation (kassationsdomstol, Frankrig) den 7.1.2014, nr. 11-24 157 (JurisData nr. 2014-000040), og dom afsagt af Oberster Gerichtshof (øverste domstol, Østrig) den 7.7.2017 (6Ob18/17s).
(
30
) – Jeg medgiver imidlertid, at denne løsning ikke er immun over for kritik: den tilgodeser ikke en småinvestor, der er hjemmehørende i en anden stat [men artikel 7, nr. 2), har heller ikke til formål at beskytte en sådan aktør]; og aktierne kan noteres på flere markeder. Det er desuden muligt, at et sådan tilknytningsmoment kan føre til sagsøgtes bopæl, hvis sidstnævnte vælger den medlemsstat, hvor den pågældende befinder sig, som hjemland som omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/109/EF af 15.12.2004 om harmonisering af gennemsigtighedskrav i forbindelse med oplysninger om udstedere, hvis værdipapirer er optaget til handel på et reguleret marked, og om ændring af direktiv 2001/34/EF (EUT 2004, L 390, s. 38). Jeg medgiver ligeledes, at det kan medføre, at »stedet for begivenheden« og »skadestedet« er det samme. Her henviser jeg til det, som generaladvokat Szpunar anførte i sit forslag til afgørelse Universal Music International Holding (C-12/15, EU:C:2016:161, punkt 38): »Når der er tale om en formueskade, der udelukkende består i en reduktion af formueaktiverne […], er begrebet »Erfolgsort« efter min opfattelse ikke relevant. I visse situationer kan der ikke sondres mellem begreberne »Handlungsort« og »Erfolgsort« […]«. Jf. også punkt 60 ff. i dette forslag til afgørelse.
(
31
) – Universal-dommen, præmis 36 og 37, og Löber-dommen, præmis 31 og domskonklusionen.
(
32
) – Det andet præjudicielle spørgsmål omhandler denne indflydelse.
(
33
) – Præmis 38.
(
34
) – Forskellen fra Universal-dommen er således ikke valget af referencekontoen, men derimod det tidspunkt, hvor dette valg træffes.
(
35
) – Selv den forelæggende ret har anført, at den kompetente ret under disse omstændigheder er uforudsigelig for sagsøgte: jf. forelæggelsesafgørelsens punkt 4.9.3.
(
36
) – Gengivet ovenfor i fodnote 6 i dette forslag til afgørelse. For så vidt som den forelæggende ret ønsker en vurdering af specifikke omstændigheder, er det præjudicielle spørgsmål efter min opfattelse ikke hypotetisk, i modsætning til det, som BP har gjort gældende i sit skriftlige svar på Domstolens spørgsmål (punkt 3-6).
(
37
) – Forslaget til afgørelse i sagen Verein für Konsumenteninformation, punkt 67.
(
38
) – Ibidem.
(
39
) – Jf. fodnote 6 i dette forslag til afgørelse.
(
40
) – Den omstændighed, at de BP-aktionærer, der er berørt af kurstabet, har bopæl i Nederlandene, kan kræve en anden behandling for så vidt angår forvaltningen af proceduren (f.eks. med hensyn til forkyndelser eller spørgsmålet, om deres udsagn kan være nødvendige som beviser). Det tilkommer den forelæggende ret at afgøre, om det forholder sig sådan, henset til søgsmålstypen og formålet hermed.
(
41
) – Min opfattelse ville ikke være anderledes, selv hvis alle de berørte parter var forbrugere. I denne sag er det desuden heller ikke forbrugerne selv, der er sagsøgere_det er VEB.
(
42
) – Hvilket Domstolen udelukkede i Kolassa-dommen, idet den fastslog, at sagen ikke var en sag om kontraktansvar, og dermed, at den pågældende afdeling samt artikel 5, nr. 1), i forordning nr. 44/2001 ikke fandt anvendelse.
(
43
) – Domstolen har allerede fastslået, at artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 ikke har til formål at sikre en bedre beskyttelse af den svageste part; jf. dom af 25.10.2012, Folien Fischer og Fofitec (C-133/11, EU:C:2012:664, herefter »dommen i sagen Folien Fischer og Fofitec«, præmis 46).
(
44
) – Generelt er en forbruger naturligvis en investor, for hvem det er mere sandsynligt, at den pågældende tilhører kategorien »utilstrækkeligt oplyste«, som Domstolen nævnte i Kolassa-dommen, præmis 56, og Löber-dommen, præmis 35, som et forhold, som sagsøgte bør tage i betragtning. Det var imidlertid ikke denne oplysning i sig selv, men derimod udsendelsen af prospektet i investorernes medlemsstat, som (bl.a.) var afgørende for Domstolens fortolkning.
(
45
) – Spredningen af oplysninger uden elementer, der skaber en geografisk afgrænsning (som f.eks. geoblokeringsteknikker eller anvendelsen af et sprog, der kun tales inden for et område), kan netop skyldes en bevidsthed om denne omstændighed.
(
46
) – I sit svar på Domstolens spørgsmål synes VEB at erkende svagheden ved sine argumenter desangående, idet VEB (i punkt 19 og 21) har anført, at spredningen af oplysningerne til hele verden kan udgøre en tilstrækkelig tilknytning til Nederlandene »i det mindste kombineret med aktionærens bopæl« i den pågældende stat.
(
47
) – 15. og 16. betragtning til forordning nr. 1215/2012. Domstolen har fremhævet den objektive karakter af begrundelsen for de specielle kompetenceregler: jf. dommen i sagen Folien Fischer og Fofitec, præmis 45, hvori det anføres, at målene om at kunne forudsige den kompetente ret og om retssikkerhed, som forfølges med artikel 7, nr. 2), »hverken [vedrører] tildelingen af de respektive roller som sagsøger og sagsøgt eller beskyttelsen af en af disse«.
(
48
) – Dom af 30.11.1976, Bier (21/76, EU:C:1976:166, præmis 20 og 23).
(
49
) – Bl.a. Marinari-dommen, præmis 13, dom af 27.10.1998, Réunion européenne m.fl. (C-51/97, EU:C:1998:509, præmis 29), eller Universal-dommen, præmis 25.
(
50
) – Marinari-dommen, præmis 13, og Kronhofer-dommen, præmis 20.
(
51
) – Dom af 27.10.1998, Réunion européenne m.fl. (C-51/97, EU:C:1998:509, præmis 33).
(
52
) – Forslag til afgørelse i sagen Verein für Konsumenteninformation, punkt 49 og 50.
(
53
) – Dom af 19.2.2002, Besix (C-256/00, EU:C:2002:99, præmis 49). Sagen drejede sig om en undladelsesforpligtelse uden nogen form for geografisk begrænsning.
(
54
) – Domstolen har anlagt en vid fortolkning af bopælen som en betingelse for anvendelsen af EU-instrumenter: jf. dom af 17.11.2011, Hypoteční banka (C-327/10, EU:C:2011:745). Hvis sagsøgte ikke har bopæl i Unionen, finder forordning nr. 1215/2012 ikke anvendelse, men det gør de residualordninger, som medlemsstaterne har fastsat.
(
55
) – Dom af 21.5.2015, CDC Hydrogen Peroxide (C-352/13, EU:C:2015:335, herefter »CDC-dommen«).
(
56
) – Dom af 5.2.2004, DFDS Torline (C-18/02, EU:C:2004:74, herefter »DFDS Torline-dommen«).
(
57
) – Dommen i sagen Folien Fischer og Fofitec.
(
58
) – Dom af 1.10.2002, Henkel (C-167/00, EU:C:2002:555, herefter »Henkel-dommen«). På nuværende tidspunkt, og fra og med forordning nr. 44/2001, indgår denne mulighed i teksten.
(
59
) – De spørgsmål, som gav anledning til Henkel-dommen og dommen i sagen Folien Fischer og Fofitec, drejede sig ikke direkte om egnetheden af kriteriet »stedet for skadens indtræden« i de respektive søgsmål, men derimod om deres kvalificering som »sager om ansvar uden for kontraktforhold«. Jf. især præmis 42 ff. i Henkel-dommen og præmis 39, 48, og 52 i dommen i sagen Folien Fischer og Fofitec.
(
60
) – DFDS Torline-dommen, præmis 25 og 26. I præmis 27 tilføjede Domstolen det sædvanlige argument med hensyn til nærheden i forhold til tvisten og lettelsen af bevisoptagelsen og anførte, at dette »gælder på samme måde, uanset om tvisten angår erstatning af en allerede indtrådt skade, eller den angår en sag, som tager sigte på at forhindre, at der indtræder skade«. Jf. i samme retning dommen i sagen Folien Fischer og Fofitec, præmis 48. Jeg er af den opfattelse, at når formålet med søgsmålet er, at det fastslås, at en adfærd er ulovlig, er begrundelsen i form af en lettelse af optagelsen af beviser for skaden logisk nok sekundær, men ikke ikkeeksisterende, i modsætning til, hvad BP har anført i sit skriftlige indlæg. Det samme gør sig gældende med årsagssammenhængen, for så vidt som den, således som det synes at være tilfældet inden for den nederlandske ordning, omsættes til en teoretisk test, der gør det muligt at afgøre, om der findes en forbindelse sine qua non mellem adfærden og skaden. Årsagssammenhængen i snæver forstand bør fastlægges efterfølgende i hvert enkelt søgsmål. Jf. T. Bosters, Collective redress and private international law in the EU, T.M.C. Asser Press, 2017, s. 41, og dom afsagt af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol) den 27.11.2009, LJN BH2162 (VEB/World Online).
(
61
) – En tilknytning eller funktionel sammenhæng mellem sagerne underkender efter min opfattelse det synspunkt, som BP har fremført i punkt 14-18 i sit skriftlige svar på Domstolens spørgsmål, hvori selskabet har foreslået, at det sted, hvor tabet lides, ikke fungerer som et kompetencekriterium i forbindelse med søgsmål som det i denne sag anlagte.
(
62
) – Som anført af generaladvokat Jääskinen i forslag til afgørelse Folien Fischer og Fofitec (C-133/11, EU:C:2012:226, punkt 49).
(
63
) – Bl.a. dom af 16.7.2009, Zuid-Chemie (C-189/08, EU:C:2009:475, præmis 27), og CDC-dommen, præmis 52.
(
64
) – Forstået som generelle interesser, der principielt berører alle borgere, og som er anerkendt i en lovtekst (lovgivning eller forfatning).
(
65
) – Der er tale om interesserne hos en specifik samfundsmæssig gruppe (som f.eks. forbrugere), som er samlet på grund af objektive kendetegn eller bestemte juridiske forhold, og som kan lade sig repræsentere af en privat juridisk person eller af en offentlig enhed.
(
66
) – Forelæggelsesafgørelsen indeholder ikke anbringender om krænkelse af andre retsgoder end de enkelte aktionærers økonomiske goder som f.eks. beslutningsfriheden for markedsaktørerne, som har foretaget investeringer på grundlag af (angiveligt) urigtige oplysninger, eller markedets tillid.
(
67
) – Domskonklusionens punkt 2.
(
68
) – Dom af 18.7.2013, ÖFAB (C-147/12, EU:C:2013:490, præmis 57 og 58, samt punkt 3 i domskonklusionen).
(
69
) – Ifølge forelæggelsesafgørelsen er tilknytningsmomentet reelt ikke stedet for investorens bopæl, men derimod det sted, hvor investorens konto befinder sig.
(
70
) – Selv om den forelæggende ret ikke har præciseret det, er jeg af den opfattelse, at det eventuelle tab af virkning desuden ville ske i dobbelt forstand: Den enhed, der varetager kollektive interesser, kan være tvunget til at lægge sag an i forskellige jurisdiktioner afhængig af hvor skaderne tilføjes, hvis disse indtræder i flere medlemsstater; og inden for disse medlemsstater er det muligt, at den pågældende enhed også må anlægge sager i forskellige retskredse, eftersom artikel 7, nr. 2), i forordning nr. 1215/2012 fastlægger såvel den stedlige som den internationale kompetence.
(
71
) – Jf. analogt dom af 18.12.2014, Sanders og Huber (C-400/13 og C-408/13, EU:C:2014:2461).
(
72
) – Sag C-498/16 (EU:C:2017:863, punkt 119-123).
(
73
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2020/1828 af 25.11.2020 om adgang til anlæggelse af gruppesøgsmål til beskyttelse af forbrugernes kollektive interesser og om ophævelse af direktiv 2009/22/EF (EUT 2020, L 409, s. 1) bevarer ordningen for international kompetence fra forordning nr. 1215/2012, således som det blev foreslået i forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om adgang til indbringelse af sager til varetagelse af forbrugernes kollektive interesser og om ophævelse af direktiv 2009/22/EF af 11.4.2018 (COM(2018) 184 final): jf. 21. betragtning til og artikel 2, stk. 3, i direktivet. Ud over en automatisk anerkendelse af den kapacitet, som enheder, der er godkendt af en medlemsstat, har til at anlægge sager i en anden medlemsstat, omhandler direktivet fremme af samarbejdet mellem disse enheder med henblik på at lette søgsmålsadgangen i forbindelse med overtrædelser, der har et grænseoverskridende omfang, jf. 32. og 71. betragtning til og artikel 20, stk. 4, i direktivet. Direktivet forpligter desuden medlemsstaterne til at indføre mekanismer med henblik på, at forbrugere med sædvanligt opholdssted i en medlemsstat kan repræsenteres i kollektive erstatningssøgsmål, der anlægges i en anden medlemsstat, jf. 31. betragtning til og artikel 6, stk. 2, i direktivet.