61977C0123
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT J.-P. WARNER
FREMSAT DEN 28. FEBRUAR 1978 (
1
)
Høje Ret.
I denne sag kan jeg så fuldt og helt tilslutte mig Rådets synspunkter, at jeg er glad for at kunne lægge dem til grund som mine egne. Jeg skal navnlig henvise til den gennemgang af Domstolens praksis vedrørende traktatens artikel 173, stk. 2, som Rådet har foretaget i sit skriftlige indlæg ss. 9-20.
Rådets forordning (EØF) nr. 1692/77 — som sagsøgerne anfægter gyldigheden af — ville have berørt enhver, som havde til hensigt på et tidspunkt mellem den 29. juli 1977 (forordningens ikrafttrædelsesdato) og den 31. december 1977 (udløbet af forordningens gyldighedsperiode) fra Japan til Italien. Den kendsgerning, såfremt det er en kendsgerning, at ingen andre end sagsøgerne synes at have haft ønske herom, er ikke tilstrækkelig til, at nævnte retsakt »skønt… udfærdiget i form af en forordning« kan anses for en »beslutning . . [der] berører« sagsøgerne »umiddelbart og individuelt«. Det samme gælder den kendsgerning, såfremt det er en kendsgerning, at ingen andre end sagsøgerne havde indgivet anmodning om importtilladelse i henhold til den italienske valutakontrollovgivning på det tidspunkt, da forordningen trådte i kraft.
Jeg mener derfor, at den foreliggende sag bør afvises, og at sagsøgerne bør idømmes sagens omkostninger.
(
1
) – Oversat fra engelsk.