61991CJ0018_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 18. januar 1991 har V. i henhold til artikel 49 i EOEF-statutten og de tilsvarende bestemmelser i statutterne for EKSF og Euratom ivaerksat appel mod den af Retten i Foerste Instans afsagte dom af 22. november 1990 (sag T-54/89, V. mod Europa-Parlamentet, Sml. II, s. 659), for saa vidt som denne ikke gav hende medhold i hendes soegsmaal vedroerende en paastand om dels annullation af rapporten fra invaliditetsudvalget, som havde undersoegt hendes tilfaelde, og af flere andre afgoerelser truffet af Europa-Parlamentet om henholdsvis afvisning af at tilkende hende en invalidepension, afvisning af at godkende den laegeattest vedroerende fritagelse for arbejde, som hun havde fremlagt, opsigelse af hendes kontrakt som midlertidigt ansat og afvisning af hendes forskellige klager, dels anerkendelse af hendes ret til at blive underkastet en behoerig procedure med henblik paa at fastslaa invaliditet.
2 Det fremgaar af den appellerede dom, at appellanten var blevet ansat i 1981 som midlertidigt ansat i Det Europaeiske Folkepartis Gruppe (herefter benaevnt "partigruppen") ved Europa-Parlamentet. Da V.' s sammenlagte fravaer paa grund af sygdom i loebet af de foelgende tre aar oversteg tolv maaneder, blev hun i medfoer af artikel 59, stk. 1, fjerde afsnit, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten") underkastet en foerste undersoegelse med henblik paa at fastslaa en eventuel invaliditet. Invaliditetsudvalget konkluderede den 20. november 1986, at hun ikke var ramt af nogen invaliditet.
3 Som foelge af nye, gentagne fravaer forelagde Parlamentet V.' s tilfaelde for et nyt invaliditetsudvalg. Dette invaliditetsudvalg konkluderede ligeledes, at der ikke var tale om invaliditet.
4 Ved skrivelse nr. 05169 af 24. februar 1988 fremsendte generaldirektoeren for Parlamentets personaleafdeling invaliditetsudvalgets konklusioner til V. uden bemaerkninger.
5 Ved skrivelse af samme dato meddelte partigruppens formand i sin egenskab af ansaettelsesmyndighed V. opsigelse af hendes ansaettelseskontrakt, idet han gjorde opmaerksom paa, at det foreskrevne opsigelsesvarsel paa tre maaneder i artikel 47, stk. 2, litra a), i ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte i Faellesskaberne begyndte at loebe den 1. marts 1988.
6 Dagen foer havde V. fremsendt en laegeattest til administrationen om fritagelse for arbejde i to maaneder. Attesten var dateret den 23. februar 1988 og underskrevet af hendes laege, men anfoerte ingen laegelig begrundelse for fritagelsen. Denne attest blev afvist ved skrivelse fra generaldirektoeren for personale af 26. februar 1988.
7 Appellanten fremlagde herefter endnu en laegeattest dateret den 1. marts 1988 om fritagelse for arbejde fra den 1. marts til den 1. juni 1988. Den 7. marts 1988 aflagde Parlamentets raadgivende laege et kontrolbesoeg paa V.' s bopael og fandt, at hun var arbejdsdygtig.
8 De klager, som V. indgav mod Parlamentets afgoerelser og bedoemmelser, blev afvist.
9 Ved staevning indgivet til Retten i Foerste Instans nedlagde V. foelgende paastande:
a) annullation af "invaliditetsudvalgets rapport", som hun fik tilsendt den 24 februar 1988
b) annullation af "afgoerelsen" fra generaldirektoeren for personale, hvormed sagsoegeren fik tilsendt den naevnte rapport og fik afslag paa "tilkendelse af invalidepension"
c) annullation af afgoerelsen fra generaldirektoeren for personale af 26. februar 1988 om afvisning af den foerste laegeattest
d) annullation af partigruppeformandens afgoerelse om at opsige hendes ansaettelseskontrakt
e) annullation af partigruppeformandens afvisning af de klager, hun havde indgivet mod de ovenfor i punkt b) og c) naevnte afgoerelser
f) konstatering af, at hun har ret til at blive underkastet en behoerig procedure med henblik paa at fastslaa hendes invaliditet.
10 V. har under appellen nedlagt paastand om, at den anfaegtede dom, hvorved Retten i Foerste Instans afviste de forskellige paastande i hendes soegsmaal, ophaeves.
11 Hvad naermere angaar retsforhandlingernes forloeb og parternes anbringender og argumenter henvises til den refererende dommers rapport. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
Anbringenderne om, at invaliditetsudvalgets procedure ikke var forskriftsmaessig
12 Det fremgaar af den appellerede dom, at med henblik paa udpegelsen af et tredje medlem af invaliditetsudvalget havde den af V. udpegede laege ved en skrivelse af 17. oktober 1987 erklaeret, at han ikke havde "indvendinger mod at acceptere [den af Parlamentet foreslaaede laege] som tredje medlem af invaliditetsudvalget", idet han tilfoejede: "Jeg skal dog her angive de betingelser, som jeg gerne ser accepteret, inden vi traeffer en endelig afgoerelse ..." Da Parlamentet fandt, at disse betingelser ikke kunne accepteres, anmodede det i medfoer af vedtaegtens bilag II, artikel 7, stk. 3, Domstolens praesident om at beskikke det tredje medlem af invaliditetsudvalget.
13 Retten har i den appellerede dom (praemis 33) bemaerket, at ordlyden af den af V. udpegede laeges skrivelse af 17. oktober 1987, fortolket i lyset af ordlyden af skrivelsen af 6. oktober 1987 fra den af Parlamentet udpegede laege, ikke efterlod nogen tvivl om arten af de betingelser, som foerstnaevnte stillede for at indvillige i, at professor Alexandre blev udpeget som invaliditetsudvalgets tredje medlem. Disse betingelser var ikke rent formelle, men blev udtrykkeligt betegnet som betingelser for en "endelig afgoerelse" og bevirkede dermed, at denne blev udskudt. Appellanten kan derfor ikke haevde, at der var opnaaet enighed mellem de af hende og de af Parlamentet udpegede laeger. Det foelger heraf, at hendes anbringende om en proceduremangel i forbindelse med invaliditetsudvalgets nedsaettelse maatte afvises.
14 Appellanten goer over for denne bedoemmelse gaeldende, at den af hende udpegede laege og den af Parlamentet udpegede laege under en telefonsamtale var blevet enige om valget af det tredje medlem af invaliditetsudvalget. De betingelser, der blev stillet i den ovennaevnte skrivelse af 17. oktober 1987, var saaledes af rent formel karakter og kunne under ingen omstaendigheder aendre det allerede givne samtykke. Desuden burde Retten ikke blot have haeftet sig ved formuleringen af denne skrivelse, som jo i oevrigt var skrevet af en laege og ikke af en jurist, men burde have undersoegt dens indhold.
15 Det skal i denne forbindelse bemaerkes, at ifoelge EOEF-traktatens artikel 168 A og de tilsvarende bestemmelser i EKSF- og Euratom-traktaten samt EOEF-statuttens artikel 51, stk. 1, og de tilsvarende bestemmelser i EKSF- og Euratom-statutten for Domstolen er appel til Domstolen begraenset til at omfatte retsspoergsmaal. Det foelger heraf, at appellen kun kan stoettes paa anbringender om overtraedelse af retsregler, og der kan ikke fremsaettes nogen indsigelse mod Rettens konstateringer vedroerende de faktiske omstaendigheder.
16 Rettens bedoemmelse af indholdet i en skrivelse, som er fremsendt af den af appellanten udpegede laege til den af Parlamentet udpegede laege i fortsaettelse af en telefonsamtale mellem disse to, er en rent faktisk konstatering.
17 Som foelge heraf maa det anbringende, hvormed denne konstatering bestrides, afvises.
18 Med hensyn til anbringendet om, at proceduren ikke var forskriftsmaessig, fordi der ikke blev udarbejdet et moedereferat vedroerende invaliditetsudvalgets arbejde, bemaerkede Retten i tilslutning til Domstolens dom af 10. december 1987 (sag 277/84, Jaensch mod Kommissionen, Sml. s. 4923), "at det ikke er en afgoerende betingelse for at anse et udvalgs forhandlinger for gyldige, at der foreligger et saadant referat. I dette tilfaelde har det forhold, at der ikke foreligger et moedereferat, hverken haft betydning for invaliditetsudvalgets fortsatte arbejde eller for Rettens proevelse af denne sag".
19 Appellanten har i denne forbindelse gjort gaeldende, at det er noedvendigt, at der findes et moedereferat vedroerende invaliditetsudvalgets arbejde og konklusioner; i den foreliggende sag saa meget mere som den rapport, hun modtog fra dette udvalg i form af en fortrykt formular, hvori der var foretaget udstregning af de irrelevante passager, var fuldstaendig ubrugelig som grundlag for at efterproeve, hvorvidt der var en logisk sammenhaeng mellem de foretagne konstateringer og de konklusioner, udvalget var naaet frem til.
20 Dette anbringende kan ikke tiltraedes. Som Domstolen bemaerkede i dommen af 10. december 1987 i den ovennaevnte Jaensch-sag, maa den omstaendighed, at der ikke foreligger et moedereferat vedroerende et invaliditetsudvalgs arbejde, beklages, men det er ikke en afgoerende betingelse for gyldigheden af et saadant udvalgs forhandlinger, at der foreligger et saadant referat. Endvidere kan eventuelle mangler ved invaliditetsudvalgets efterfoelgende rapport ikke have indvirkning paa, at der ikke foreligger et moedereferat.
21 Hertil kommer, at selv om man kunne betragte de paastaaede mangler ved invaliditetsudvalgets rapport, der blev fremsendt til appellanten, som et selvstaendigt anbringende, skal det bemaerkes, at den appellerede dom ikke omhandler saadanne fejl, og at nye anbringender, der ikke er indeholdt i soegsmaalet, ikke kan fremsaettes i appelskriftet, saaledes som det foelger af procesreglementets artikel 113, stk. 2, og artikel 116, stk. 1.
Anbringendet om fejlagtig karakteristik af skrivelsen af 24. februar 1988, der blev fremsendt af generaldirektoeren for Parlamentet til appellanten
22 Retten har i den appellerede dom konstateret, at skrivelse nr. 05169 af 24. februar 1988, ved hvilken Parlamentets generaldirektoer for personale fremsendte invaliditetsudvalgets konklusioner til appellanten, ikke er en afgoerelse truffet af ansaettelsesmyndigheden, som kan vaere genstand for et annullationssoegsmaal, eftersom den udgoer den underretning om udvalgets konklusioner, som skal finde sted i henhold til vedtaegtens bilag II, artikel 9, stk. 2.
23 Retten konstaterer videre, at denne skrivelse ikke udgoer en afgoerelse, der bringer invaliditetssagen til afslutning, og henviser i den forbindelse til artikel 33, stk. 2, i ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte i Faellesskaberne og konkluderer, at saafremt invaliditetsudvalget er kommet til den konklusion, at en ansat ikke er ramt af invaliditet, kan ansaettelsesmyndigheden ikke traeffe en modstridende afgoerelse, og det tilkommer foelgelig ikke ansaettelsesmyndigheden at traeffe en afgoerelse, som bringer sagen til afslutning.
24 Appellanten anfaegter denne sidstnaevnte bedoemmelse. Hun goer gaeldende, at alle akter, som har retsvirkninger i arbejdsforholdet mellem institutionen og dens ansatte, udelukkende hoerer under ansaettelsesmyndighedens kompetence, medmindre kompetencen udtrykkeligt er tillagt en anden instans. Dette er tilfaeldet ved en afslutning af invaliditetssagen, der kan faa retsvirkninger for den ansatte. Da tilkendelsen af invalidepension hoerer under ansaettelsesmyndighedens kompetence, maa et afslag paa at tilkende denne pension ligeledes hoere under dens kompetence. Appellanten finder ikke, at de bestemmelser, Retten har naevnt, utvetydigt foreskriver, at et afslag paa at tilkende invalidepension falder uden for ansaettelsesmyndighedens kompetence.
25 Appellanten goer derfor gaeldende, at skrivelsen af 24. februar 1988 udgoer et saadant afslag, der falder ind under ansaettelsesmyndighedens kompetence, men at afgoerelsen blev truffet af generaldirektoeren, som ikke var kompetent.
26 Det skal i denne forbindelse bemaerkes, at i henhold til artikel 33, stk. 2, i ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte i Faellesskaberne "fastsaettes invaliditetsgraden af det i artikel 9 i vedtaegten naevnte invaliditetsudvalg". Da ansaettelsesmyndigheden saaledes ikke raader over noget skoen paa omraadet, kan fremsendelsen af invaliditetsudvalgets konklusioner til den ansatte, som er foreskrevet i vedtaegtens bilag II, artikel 9, stk. 2, ikke betegnes som en afgoerelse. Endvidere bemaerkes, at saafremt udvalget ikke finder, at en ansat er ramt af invaliditet, som i det foreliggende tilfaelde, kan fremsendelsen af dets konklusioner til den ansatte med rimelighed anses som afslutningen paa proceduren for tilkendelse af invalidepension.
27 Det fremgaar af de ovenstaaende betragtninger, at dette anbringende er uden grundlag.
Anbringendet om uberettiget afvisning af de af appellanten fremlagte laegeattester
28 Det fremgaar af praemis 46 og 47 i den appellerede dom, at vedtaegtens artikel 59 efter Rettens opfattelse maa fortolkes saaledes, at administrationen er berettiget til at afvise en laegeattest uden at foretage de laegelige kontrolforanstaltninger, der er fastsat i denne bestemmelse, naar den tager hensyn til alle omstaendighederne, herunder navnlig invaliditetsudvalgets rapport samt det forhold, at den paagaeldende laegeattest ikke angiver de laegelige grunde til den arbejdsfritagelse, som den foreskriver.
29 Appellanten goer i denne forbindelse gaeldende, at der af Domstolens dom af 27. april 1989 (sag 271/87, Fedeli mod Parlamentet, Sml. s. 993) fremgaar et princip om, at fremlaeggelsen af en laegeattest skaber en formodning for, at en tjenestemands fravaer er berettiget, og at det eneste middel, som den paagaeldende institution kan goere brug af i tvivlstilfaelde, er laegens kontrolbesoeg. En afvisning af en laegeerklaering uden videre har derfor ingen hjemmel i faellesskabsretten vedroerende tjenestemaend. Saafremt institutionen goer brug af sin befoejelse til at underkaste den paagaeldende tjenestemand en laegeundersoegelse ved et kontrolbesoeg, og denne udviser resultater, der ikke falder sammen med de resultater, der fremgaar af den laegeattest, som den paagaeldende har fremlagt, maa institutionen dog ikke derfor indtage det standpunkt, at tjenestemandens fravaer har vaeret uretmaessigt helt fra begyndelsen, idet de retlige foelger af kontrolbesoeget indtraeder ex nunc.
30 Med hensyn til "begrundelsen" i en laegeattest har appellanten anfoert, at enhver institution skal godkende gyldigheden af en laegeattest, der er udfaerdiget efter de fagetiske regler, der er gaeldende i den konsulterede laeges land. I Belgien er det saaledes bestemt, at en laegeattest ikke noedvendigvis skal naevne patientens sygdom.
31 Appellanten har subsidiaert anfoert, at "afvisningen" af den foerste laegeattest under alle omstaendigheder burde vaere kommet fra ansaettelsesmyndigheden og ikke fra generaldirektoeren for personale.
32 Det skal i denne forbindelse anfoeres, at Domstolen vedroerende social sikring af arbejdstagere har fastslaaet, at saavel den kompetente socialsikringsinstitution som arbejdsgiveren baade i faktisk og i retlig henseende er bundet af de laegeerklaeringer, der er indhentet af institutionen paa arbejdstagerens bopaels- eller opholdssted med hensyn til uarbejdsdygtighedens opstaaen og varighed, naar de ikke udnytter deres ret til at lade den paagaeldende undersoege af en af dem udpeget laege, hvilket de har hjemmel til i henhold til faellesskabsbestemmelserne (Domstolens dom af 12.3.1987, sag 22/86, Rindone, Sml. s. 1339, og af 3.6.1992, sag C-45/90, Paletta, Sml. I, s. 3423).
33 Det princip, der saaledes er kommet til udtryk, maa finde anvendelse ved fortolkningen af vedtaegten for tjenestemaend, saaledes som det i oevrigt fremgaar af den ovennaevnte dom af 27. april 1989, Fedeli. Saaledes hjemler artikel 59 i ovennaevnte vedtaegt, der ikke giver administrationen befoejelse til at afvise at tage en laegeattest i betragtning, selv om denne ikke anfoerer de laegelige grunde til den paagaeldende ansattes uarbejdsdygtighed, til gengaeld administrationen mulighed for at lade den paagaeldende ansatte undersoege af en af administrationen udpeget laege. Det maa herefter fastslaas, at Parlamentets administrations afvisning af at godkende laegeattesten af 23. februar 1988, uden at den havde gjort brug af muligheden for at gennemfoere et laegeligt kontrolbesoeg hos V., er i strid med vedtaegtens artikel 59.
34 Endvidere skal ovennaevnte bestemmelse i artikel 59, hvorefter den paagaeldende ansatte "kan underkastes enhver laegeundersoegelse, der foranstaltes af institutionen", fortolkes saaledes, at de administrative virkninger af konklusionerne af laegens kontrolbesoeg begynder at loebe fra det tidspunkt, hvor dette er blevet foretaget, og enhver tilbagevirkning af konklusionerne af et saadant kontrolbesoeg vil derfor vaere i strid med trovaerdighedsprincippet og formodningen for en laegeattests gyldighed.
35 Retten har saaledes begaaet en retlig fejl ved i praemis 47 i den appellerede dom at finde, at Parlamentet i betragtning af de saerlige omstaendigheder i den foreliggende sag havde ret til at afvise laegeattesten af 23. februar 1988 og ved at tillaegge konklusionerne af kontrolbesoeget den 7. marts 1988 vedroerende laegeattesten af 1. marts 1988 en tilbagevirkende gyldighed, idet den fastslog, at "sagsoegeren ikke paa noget tidspunkt under den afgoerende periode har bevist, at hun var berettiget til sygeorlov".
36 Som foelge deraf maa dette kapitel i den indankede dom annulleres.
Anbringenderne om, at opsigelsen af appellanten er ulovlig
37 I den anfaegtede dom fandt Retten, at artikel 47 og 48 i ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte ikke er til hinder for en ensidig, ubegrundet opsigelse af en midlertidigt ansats kontrakt indgaaet paa ubestemt tid, og at der ikke findes bestemmelser om, at ivaerksaettelsen af en invaliditetsprocedure bevirker, at ansaettelsesmyndighedens ret til at bringe en saadan kontrakt til ophoer suspenderes, saa laenge invaliditetsudvalgets konklusioner ikke er blevet meddelt den paagaeldende.
38 Appellanten har gjort gaeldende, at selv om det endnu ikke udtrykkeligt fremgaar af en bestemmelse i vedtaegten, boer det anerkendes som et grundlaeggende princip inden for faellesskabsretten vedroerende ansaettelser, at ansaettelsesmyndighedens ret til at opsige en midlertidigt ansats kontrakt suspenderes under en invaliditetsprocedure.
39 Som Domstolen fastslog i dommen af 18. oktober 1977 (sag 25/68, Schertzer mod Parlamentet, Sml. s. 1729), er grundlaget for forholdet mellem en midlertidigt ansat og den paagaeldende institution en "kontrakt om ansaettelse som midlertidigt ansat". Endvidere kan den ensidige opsigelse af en saadan ansaettelseskontrakt, der udtrykkelig er hjemlet i artikel 47 i ansaettelsesvilkaarene for de oevrige ansatte, ske i medfoer af selve ansaettelseskontrakten og kraever derfor ingen begrundelse. Det er paa dette punkt, at en midlertidigt ansats situation adskiller sig vaesentligt fra den retsstilling, som en tjenestemand har i henhold til vedtaegten.
40 Det maa konstateres, at der ikke findes nogen vedtaegtsbestemmelse, der er til hinder for, at den paagaeldende institution opsiger ansaettelseskontrakten for en midlertidigt ansat, for hvem der er ivaerksat procedure for tilkendelse af invalidepension, hvorved bemaerkes, at opsigelsen af kontrakten hverken maa gribe ind i gennemfoerelsen af invaliditetsudvalgets arbejde eller vaere til hinder for, at udvalget fastslaar en invaliditet, der er opstaaet forud for opsigelsen, eller begraense den paagaeldende ansattes rettigheder efter afslutningen af den dermed forbundne procedure.
41 Dette anbringende maa derfor forkastes.
42 Appellanten har endvidere gjort gaeldende, at beslutningen om at opsige hendes kontrakt som midlertidigt ansat er et udtryk for magtfordrejning, for saa vidt som dens egentlige begrundelse er et oenske om at skille sig af med en arbejdstager paa grund af dennes vaklende helbred.
43 I denne forbindelse har Retten i praemis 48 i den indankede dom fastslaaet, at "det ene forhold, at afgoerelsen om at opsige kontrakten blev truffet, foerend sagsoegeren fik kendskab til invaliditetsudvalgets konklusioner, giver ikke grundlag for at fastslaa, at der er begaaet magtfordrejning".
44 Det maa konstateres, at appellanten med dette anbringende bestrider den faktiske konstatering i den indankede dom, ifoelge hvilken det ikke er bevist, at der er begaaet magtfordrejning. Dette anbringende maa foelgelig afvises.
Begaeringen om gennemfoerelse af en ny invaliditetsprocedure
45 I staevningen havde appellanten ligeledes nedlagt paastand om, at Retten skulle "sikre hendes ret til at blive underkastet en ny laegeundersoegelse for at paavise, at betingelserne for at tilkende hende en invalidepension var til stede". Da denne paastand var blevet nedlagt for det tilfaelde, at invaliditetsproceduren maatte blive annulleret, tog Retten ikke stilling til den.
46 Appellanten goer gaeldende, at Rettens undladelse af at give hende medhold i denne paastand er en overtraedelse af arbejdstagernes grundlaeggende, lovfaestede rettigheder.
47 Dette anbringende skal, saaledes som det er formuleret, forstaas i den betydning, at Retten har undladt at anerkende appellantens ret til at blive underkastet en ny invaliditetsprocedure, selv om den tidligere ivaerksatte procedure ikke var blevet annulleret. Dette anbringende hviler saaledes paa en betingelse, der ikke er opfyldt, idet en saadan paastand ikke var blevet nedlagt for Retten.
48 Saafremt dette anbringende paa den anden side skal forstaas i den betydning, at Retten har undladt at tage stilling til paastanden om, at en ny forskriftsmaessig procedure skulle indledes, saafremt den anfaegtede invaliditetsprocedure blev annulleret, er det tilstraekkeligt at konstatere, at dette er den normale konsekvens af annullationen, og at proceduren i det foreliggende tilfaelde under alle omstaendigheder ikke er blevet annulleret.
49 Foelgelig foreligger der i den anfaegtede dom ingen ulovlig undladelse af at tage en saadan paastand til foelge, og dette anbringende kan derfor ikke tiltraedes.
50 Det fremgaar i det hele af det anfoerte, at den appellerede dom, der er afsagt af Retten den 22. november 1990, boer ophaeves, for saa vidt som det herved fastslaas, at Parlamentet var berettiget til at afvise laegeattesten af 23. februar 1988 og tillaegge konstateringerne ved det laegelige kontrolbesoeg den 7. marts 1988 tilbagevirkende gyldighed.
51 I oevrigt forkastes appellen.
52 Med hensyn til det ophaevede kapitel i Rettens dom er sagen moden til paakendelse. Domstolen, som traeffer endelig afgoerelse i sagen i henhold til artikel 54, stk. 1, i EOEF-statutten for Domstolen, skal under henvisning til det ovenfor anfoerte (praemis 27-35) annullere den afgoerelse, der er indeholdt i generaldirektoerens skrivelse af 26. februar 1988 om afvisning af laegeattesten af 23. februar 1988, samt den konstatering, at appellanten ikke var lovligt sygemeldt foer den 7. marts 1988.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
Da begge parter paa nogle punkter har tabt sagen, skal de i henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 3, jf. artikel 122, hver baere deres egne omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling)
1) Rettens dom af 22. november 1990 i sag T-54/89 ophaeves, for saa vidt som det herved fastslaas, at Parlamentet var berettiget til at afvise laegeattesten af 23. februar 1988 og tillaegge konstateringerne i forbindelse med det laegelige kontrolbesoeg den 7. marts 1988 tilbagevirkende gyldighed.
2) I oevrigt forkastes appellen.
3) Domstolen annullerer
a) den afgoerelse der er indeholdt i skrivelsen af 26. februar 1988 fra Parlamentets generaldirektoer for personale om afvisning af laegeattesten af 23. februar 1988
og
b) den tilbagevirkende gyldighed, der blev tillagt det laegelige kontrolbesoeg den 7. marts 1988.
4) Hver part baerer sine omkostninger.