62023CC0292
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
ANTHONYJA MICHAELA COLLINSA,
predstavljeni 4. oktobra 2024 (
1
)
Zadeva C‑292/23
Evropsko javno tožilstvo
proti
I. R. O.,
F. J. L. R.
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Juzgado Central de Instrucción no 6 de la Audiencia Nacional (osrednje preiskovalno sodišče št. 6 pri nacionalnem visokem sodišču, Španija))
„Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Evropsko javno tožilstvo – Uredba (EU) 2017/1939 – Člen 42(1) – Postopkovni akti Evropskega javnega tožilstva, ki naj bi imeli pravne učinke v razmerju do tretjih – Vabilo priči – Nacionalna zakonodaja, ki onemogoča neposredni sodni nadzor s strani nacionalnih sodišč – Člen 19(1) PEU, drugi pododstavek – Člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – Pravica do učinkovitega pravnega varstva – Načeli enakovrednosti in učinkovitosti“
Uvod
1.
Z Uredbo 2017/1939 (
2
) je bilo ustanovljeno Evropsko javno tožilstvo (v nadaljevanju: EJT) kot „neodvisen“ in „nedeljiv organ Unije, ki deluje kot enoten urad z decentralizirano strukturo“, z namenom boja proti kaznivim dejanjem, ki škodijo finančnim interesom Evropske unije. (
3
) EJT je organizirano na dveh ravneh: glavni urad ima sedež v Luksemburgu, na decentralizirani ravni pa so evropski delegirani tožilci del pravnega sistema držav članic. (
4
) Evropski delegirani tožilci so del EJT in delujejo v njegovem imenu, hkrati pa so na operativni ravni del nacionalnega sistema tožilstev v svoji državi članici. (
5
) Njihova naloga je izvajanje preiskav, (
6
) pregon kaznivih dejanj in vlaganje obtožnic, pri čemer imajo pooblastila, ki jim jih neposredno podeljuje uredba o EJT, in pooblastila, ki jih izvršujejo kot nacionalni tožilci. (
7
)
2.
EJT svoje naloge opravlja v tesnem sodelovanju z nacionalnimi organi držav članic, pri tem pa se v veliki meri zanaša prav na nacionalno pravo. Uredba o EJT v členu 5(3) ureja „preiskave in pregon, ki se izvajajo v imenu EJT“, za vprašanja, ki jih navedena uredba ne ureja, pa se uporablja nacionalno pravo. (
8
) Uredba nadalje določa, da se načeloma uporablja tisto nacionalno pravo, ki se uporablja za evropskega delegiranega tožilca, ki obravnava zadevo. Številne določbe uredbe o EJT, zlasti tiste, ki so postopkovne narave, (
9
) se pri opredelitvi pogojev in postopkov, na podlagi katerih se uporabljajo, sklicujejo na nacionalno pravo.
3.
Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Juzgado Central de Instrucción no 6 de la Audiencia Nacional (osrednje preiskovalno sodišče št. 6 pri nacionalnem visokem sodišču, Španija) v vlogi „Juez de Garantías“ (sodnik, pristojen za jamstva), (
10
) se nanaša na razlago člena 42(1) uredbe o EJT, ki ga Sodišče v preteklosti še ni obravnavalo. Z navedeno določbo se nacionalnim sodiščem podeljuje pristojnost za presojo zakonitosti postopkovnih aktov EJT, ki naj bi imeli pravne učinke v razmerju do tretjih. (
11
) Natančneje, predložitveno sodišče sprašuje, ali je nacionalna zakonodaja, ki iz neposrednega sodnega nadzora izključuje vabila pričam, ki jih izda evropski delegirani tožilec, skladna z navedeno določbo ter s pravnima načeloma prava Unije glede enakovrednosti in učinkovitosti.
Pravni okvir
Pravo Evropske unije – uredba o EJT
4.
V delu, v katerem je upoštevno za okoliščine obravnavane zadeve, je v uvodnih izjavah od 86 do 89 uredbe o EJT navedeno:
„(86)
Člen 86(3) PDEU omogoča, da zakonodajalec Unije določi pravila, ki se uporabljajo za sodni nadzor postopkovnih ukrepov, ki jih EJT izvaja pri opravljanju nalog. Ta pristojnost, dodeljena zakonodajalcu Unije, odraža posebno naravo nalog in strukture EJT, ki se razlikuje od pristojnosti vseh drugih organov in agencij Unije ter zahteva posebna pravila glede sodnega nadzora.
(87)
V skladu s členom 86(2) PDEU EJT opravlja dolžnosti tožilca na pristojnih sodiščih držav članic. Ukrepi, ki jih EJT sprejme med izvajanjem preiskav, so tesno povezani s pregonom, ki lahko sledi, in imajo tako učinek na pravne rede držav članic. V številnih primerih bodo ukrepe izvajali nacionalni organi kazenskega pregona v skladu z navodili EJT, v nekaterih primerih tudi po pridobitvi odobritve nacionalnega sodišča.
Zato je ustrezno preučiti, da bi morala postopkovne akte EJT, ki naj bi imeli pravne učinke v razmerju do tretjih, presojati pristojna nacionalna sodišča v skladu z zahtevami in postopki iz nacionalnega prava. S tem naj bi zagotovili, da nacionalna sodišča izvajajo sodni nadzor nad postopkovnimi akti EJT, ki so sprejeti pred vložitvijo obtožnice in naj bi imeli pravne učinke do tretjih (kategorija, ki vključuje osumljenca, žrtev in druge zainteresirane osebe, katerih pravice so lahko kršene zaradi takšnih dejanj). […]
Tožbe zaradi opustitve ukrepanja EJT pred pristojnimi nacionalnimi sodišči so tožbe v zvezi s postopkovnimi akti, katere je EJT pravno zavezano sprejeti in ki naj bi imeli pravne učinke v razmerju do tretjih. Kadar nacionalno pravo določa sodni nadzor v zvezi s postopkovnimi akti, ki naj ne bi imeli pravnih učinkov v razmerju do tretjih, ali pravne postopke zaradi drugih opustitev ukrepanja, te uredbe ne bi smeli razlagati, kot da vpliva na takšne pravne določbe. Poleg tega se od držav članic ne bi smelo zahtevati, da zagotovijo sodni nadzor s strani pristojnih nacionalnih sodišč za postopkovne akte, ki naj ne bi imeli pravnih učinkov v razmerju do tretjih, kot je imenovanje izvedencev ali povračilo stroškov za priče.
Ta uredba ne vpliva na pristojnosti nacionalnih sodišč prve stopnje.
(88)
Zakonitost postopkovnih aktov EJT, ki naj bi imeli pravne učinke v razmerju do tretjih, bi morala biti predmet sodnega nadzora s strani nacionalnih sodišč. V tej zvezi bi bilo treba zagotoviti učinkovita pravna sredstva v skladu z drugim pododstavkom člena 19(1) PEU. Poleg tega, kakor poudarja sodna praksa Sodišča, nacionalna postopkovna pravila, ki veljajo za tožbe za zaščito posameznih pravic, ki jih zagotavlja pravo Unije, ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobne tožbe na nacionalni ravni (načelo enakovrednosti), in ne smejo praktično onemogočiti ali čezmerno otežiti uveljavljanja pravic, ki jih daje pravo Unije (načelo učinkovitosti).
Kadar nacionalna sodišča presojajo zakonitost teh aktov, se pri tem lahko opirajo na pravo Unije, vključno s to uredbo, in tudi na nacionalno pravo, ki se uporablja za vprašanja, ki jih ta uredba ne obravnava. Kakor poudarja sodna praksa Sodišča, bi mu morala nacionalna sodišča vedno predložiti predhodna vprašanja, če dvomijo v veljavnost navedenih aktov glede na pravo Unije.
[…]
(89)
Določba te uredbe o sodnem nadzoru ne vpliva na pristojnost Sodišča za pregled upravnih odločb EJT, ki naj bi imele pravne učinke do tretjih oseb, torej odločb, ki niso sprejete pri opravljanju njegovih nalog preiskovanja, pregona ali obtožbe. Ta uredba tudi ne posega v možnost, da lahko država članica Evropske unije, Evropski parlament, Svet ali Komisija vložijo ničnostno tožbo v skladu z drugim odstavkom člena 263 PDEU in prvim odstavkom člena 265 PDEU ter začnejo postopke za ugotavljanje kršitev na podlagi členov 258 in 259 PDEU.“
5.
Člen 30 uredbe o EJT, naslovljen „Preiskovalni ukrepi in drugi ukrepi“, določa:
„1.   Vsaj v primerih, ko se kaznivo dejanje, ki je predmet preiskave, kaznuje z najvišjo predpisano sankcijo najmanj štirih let zapora, države članice zagotovijo, da imajo evropski delegirani tožilci pravico odrediti ali zahtevati naslednje preiskovalne ukrepe:
(a)
preiskavo vseh prostorov, zemljišč, prevoznih sredstev, zasebnih prebivališč, oblek in drugega osebnega premoženja ali računalniškega sistema […];
(b)
zagotovitev predložitve vseh ustreznih predmetov ali dokumentov […]:
(c)
zagotovitev predložitve shranjenih računalniških podatkov, ki so lahko šifrirani ali dešifrirani […];
(d)
začasno zavarovanje predmetov, ki so bili uporabljeni za kazniva dejanja, ali premoženjske koristi, pridobljene s kaznivim dejanjem […];
(e)
prestrezanje […] elektronskih komunikacij […];
(f)
iskanje in sledenje predmetu s tehničnimi sredstvi […];
[…]
4.   Evropski delegirani tožilci imajo pravico, da poleg ukrepov iz odstavka 1 v svojih državah članicah zahtevajo ali odredijo vse druge ukrepe, ki jih imajo na voljo tožilci po nacionalnem pravu v podobnih nacionalnih zadevah.
5.   Evropski delegirani tožilci lahko ukrepe iz odstavkov 1 in 4 odredijo le, če obstajajo utemeljeni razlogi za domnevo, da bi s zadevnim specifičnim ukrepom lahko pridobili informacije ali dokaze, ki bi koristili preiskavi, in če ni na voljo nobenega milejšega ukrepa, s katerim bi lahko dosegli isti cilj. Postopke in načine za sprejetje ukrepov ureja veljavno nacionalno pravo [nacionalno pravo, ki se uporablja].“
6.
Člen 41 uredbe o EJT, naslovljen „Obseg pravic osumljencev in obdolžencev“, določa:
„1.   Dejavnosti EJT se izvajajo ob polnem upoštevanju pravic osumljencev in obdolžencev, vsebovanih v Listini [Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina)], vključno s pravico do poštenega sojenja in pravico do obrambe.
2.   Vsak osumljenec ali obdolženec v kazenskem postopku EJT ima najmanj naslednje procesne pravice, določene v pravu Unije, med drugim v direktivah o pravicah osumljencev in obdolžencev v kazenskih postopkih, kakor se izvajajo z nacionalnim pravom, na primer:
(a)
pravico do tolmačenja in prevajanja, kot je določena v Direktivi 2010/64/EU;
(b)
pravico do obveščenosti in dostopa do gradiva v zadevi, kot je določena v Direktivi 2012/13/EU;
(c)
pravico do dostopa do odvetnika in pravico do komunikacije s tretjimi osebami in njihove obveščenosti v primeru pridržanja, kot je določena v Direktivi 2013/48/EU;
(d)
pravico do molka in pravico do domneve nedolžnosti, kot sta določeni v Direktivi (EU) 2016/343;
(e)
pravico do pravne pomoči, kot je določena v Direktivi (EU) 2016/1919.
3.   Brez poseganja v pravice iz tega poglavja imajo osumljenci in obdolženci ter vse druge osebe, vključene v postopke EJT, vse procesne pravice, ki so jim priznane v skladu z veljavnim nacionalnim pravom, vključno z možnostjo, da predložijo dokaze, zahtevajo postavitev izvedencev oziroma pridobitev izvedenskega mnenja in zaslišanje prič ter da EJT pozovejo, da takšne ukrepe pridobi v imenu obrambe.“
7.
Člen 42 uredbe o EJT, naslovljen „Sodni nadzor“, določa:
„1.   Postopkovne akte EJT, ki naj bi imeli pravne učinke v razmerju do tretjih, presojajo pristojna nacionalna sodišča v skladu z zahtevami in postopki, določenimi v nacionalnem pravu. Enako velja, če EJT ne sprejme postopkovnih aktov, ki naj bi imeli pravne učinke v razmerju do tretjih, če jih je bilo ETJ pravno zavezano sprejeti na podlagi te uredbe.
2.   Sodišče je v skladu s členom 267 PDEU pristojno za predhodno odločanje o vprašanjih glede:
(a)
veljavnosti postopkovnih aktov EJT, v kolikor se takšno vprašanje veljavnosti postavi kateremu koli sodišču države članice neposredno na podlagi prava Unije;
(b)
razlage ali veljavnosti določb prava Unije, vključno s to uredbo;
[…]
3.   Z odstopanjem od odstavka 1 tega člena odločitve EJT o opustitvi zadeve, če se izpodbijajo neposredno na podlagi prava Unije, presoja Sodišče Evropske unije v skladu s četrtim odstavkom člena 263 PDEU.
[…]
8.   Ta člen ne posega v sodni nadzor, ki ga izvaja Sodišča [Sodišče] v skladu s četrtim odstavkom člena 263 PDEU glede odločitev EJT, ki vplivajo na pravice oseb, na katere se nanašajo podatki, na podlagi poglavja VIII, ter odločitev EJT, ki niso postopkovni akti, na primer odločitev EJT v zvezi s pravico javnega dostopa do dokumentov, ali odločitev o razrešitvi evropskih delegiranih tožilcev, sprejetih v skladu s členom 17(3) te uredbe, ter katerih koli drugih upravnih odločitev.“
Špansko pravo
8.
Člen 42(1) in (3) Ley Orgánica 9/2021 de aplicación del Reglamento (UE) 2017/1939 del Consejo, de 12 de octubre de 2017, por el que se establece una cooperación reforzada para la creación de la Fiscalía Europea (sistemski zakon 9/2021 o izvajanju [uredbe o EJT]) z dne1. julija 2021 (
12
) (v nadaljevanju: zakon 9/2021), naslovljen „Preiskovalne pristojnosti evropskega delegiranega tožilca“, določa:
„1.   Evropski delegirani tožilci v skladu z določbami [zakona 9/2021], [uredbe o EJT] in svojim poslovnikom izvajajo preiskave, pri čemer odrejajo izvedbo vseh faz preiskave in sprejemajo začasne ukrepe zavarovanja, določene v Ley de Enjuiciamiento Criminal [(zakonik o kazenskem postopku)], razen tistih, za katere so na podlagi ustave in drugih pravnih določb pristojna sodišča in jih mora odobriti sodnik, pristojen za jamstva;
[…]
3.   Preiskava se izvede v skladu z določbami zakonika o kazenskem postopku, razen v posebnih primerih, ki so izrecno navedeni v [zakonu 9/2021].“
9.
Člen 43 zakona 9/2021, naslovljen „Izjave prič“, določa:
„1.   [Evropski delegirani tožilec] lahko kot pričo povabi in zasliši katero koli osebo, ki pozna dejansko stanje in okoliščine, ki se nanašajo na kaznivo dejanje in identifikacijo odgovorne osebe, oziroma osebo, ki bi lahko ponudila koristne informacije v ta namen.
Vsakdo, ki ga evropski delegirani tožilec povabi, se mora vabilu odzvati in pričati kot priča o vsem, kar ve v zvezi z vprašanji, ki so mu postavljeni; to pa ne velja za osebe, ki so oproščene pričanja v ustnem delu sodnega postopka.
2.   Zaslišanje priče se opravi v skladu z določbami zakonika o kazenskem postopku.
Stranke postopka se lahko prek svojih odvetnikov udeležijo zaslišanja priče, pri čemer imajo ob koncu zaslišanja možnost od priče zahtevati dodatna pojasnila, če menijo, da je to potrebno.“
10.
Člen 90 zakona 9/2021, naslovljen „Zadeve“, določa:
„Zoper odločbe, ki jih [evropski delegirani tožilec] izda med preiskavo, je mogoče vložiti pravno sredstvo le pri sodniku, pristojnemu za jamstva, če [zakon 9/2021] izrecno tako določa.“
11.
Zakon 9/2021 določa, da lahko obramba vloži pravno sredstvo zoper naslednje odločbe evropskega delegiranega tožilca:
–
odločbo o uvedbi postopka;
–
odločbo o tem, da se oseba, zoper katero je uvedena preiskava, ne zasliši ponovno, čeprav ta to zahteva;
–
odločbo o zavrnitvi izvedbe preiskovalnih ukrepov, ki so bili zahtevani od evropskega delegiranega tožilca;
–
odločbo o zavrnitvi vložitve predloženih dokumentov in poročil v spis;
–
odločbo o zavrnitvi postavitve izvedenca, ki ga predlaga obramba, v zvezi s strokovnim področjem, ki ga je bil pripravljen obravnavati;
–
odločbo o zavrnitvi izločitve izvedenca;
–
odločbo o začasnih ukrepih zavarovanja;
–
odločbo o odreditvi pripora; in
–
odločbo o ponovni uvedbi preiskave.
12.
V členu 91 zakona 9/2021 so opisani procesni koraki, ki jih je treba izvesti pri vložitvi pravnega sredstva zoper take odločbe.
13.
Člen 311(1) in (2) zakonika o kazenskem postopku določa:
„Preiskovalni sodnik opravi vse preiskovalne ukrepe, ki jih predlaga državno tožilstvo ali katera koli stranka postopka, razen če meni, da niso potrebni oziroma so škodljivi.
Zoper odločbo o zavrnitvi izvedbe zahtevanih preiskovalnih ukrepov je mogoče vložiti pritožbo, pristojno sodišče pa jo sprejme in obravnava takoj, vendar taka pritožba nima odložilnega učinka.“
Dejansko stanje, vprašanja za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
14.
I. R. O. in F. J. L. R. sta bila direktorja fundacije, ustanovljene na podlagi španskega prava, ki je prejela nepovratna sredstva za izvedbo projekta, ki se financira s sredstvi Unije. Evropski urad za boj proti goljufijam (OLAF) je obvestil Fiscalía de área de Getafe-Leganés (državno tožilstvo, Getafe-Leganés, Španija), da neposredni stroški osebja, katerih vračilo je zahtevala fundacija v zvezi z dvema raziskovalcema, ki ju je zaposlila za izvedbo projekta, in sicer Y. C. in I. M. B., niso bili dovolj utemeljeni. Fiscalía de área de Getafe-Leganés (državno tožilstvo, Getafe-Leganés) je pri Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (prvostopenjsko sodišče in sodišče za predkazenski postopek št. 1, Getafe, Španija) vložilo prijavo zaradi domnevnega kaznivega dejanja goljufije v zvezi z nepovratnimi sredstvi. (
13
) Navedeno sodišče je 20. aprila 2021 začelo kazensko preiskavo zoper osebo I. R. O.
15.
V okviru navedene preiskave je dne 21. maja 2021 Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (prvostopenjsko sodišče in sodišče za predkazenski postopek št. 1, Getafe) osebo I. R. O. zaslišalo kot „investigado“ (oseba, zoper katero je uvedena preiskava). Oseba I. R. O. je uveljavljala pravico do molka. Navedeno sodišče je 2. julija 2021 kot pričo zaslišalo osebo Y. C.
16.
Dne 12. avgusta 2021 se je Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (prvostopenjsko sodišče in sodišče za predkazenski postopek št. 1, Getafe) izreklo za nepristojno in zadevo predalo EJT. EJT je 21. septembra 2021 zadevo predal pristojnim nacionalnim organom. Obvestil je Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (prvostopenjsko sodišče in sodišče za predkazenski postopek št. 1, Getafe), da ne bo zahteval prevzema zadeve.
17.
Tribunal Supremo (vrhovno sodišče, Španija) je z odločbo z dne 9. junija 2022, (
14
) izdano na podlagi zahteve za ugotavljanje pristojnosti, ki jo je vložilo Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (prvostopenjsko sodišče in sodišče za predkazenski postopek št. 1, Getafe), pristojnost za preiskavo dodelilo EJT. Evropski delegirani tožilci, ki v Španiji obravnavajo zadevo, so z odločbo z dne 26. julija 2022 uveljavili svojo pravico do prevzema zadeve in začeli preiskavo, iz katere izhaja ta predlog za sprejetje predhodne odločbe.
18.
S sklepom z dne 27. julija 2022 je predložitveno sodišče Juzgado Central de Instrucción no 6 de la Audiencia National (osrednje preiskovalno sodišče št. 6 pri nacionalnem visokem sodišču), ki je zadevo obravnavalo kot sodišče, pristojno za jamstva, začelo postopek v zvezi z jamstvi.
19.
Evropski delegirani tožilci, ki obravnavajo zadevo, so s sklepoma z dne 22. avgusta oziroma 25. oktobra 2022 pozvali osebi I. R. O. in F. J. L. R. na „Primera comparecencia para el traslado de cargos“ (prva obravnava, namenjena obveščanju o dejanskem stanju in dokazih) na podlagi člena 27 zakona 9/2021, katere namen je bil obveščanje navedenih oseb, da je bila zoper njiju uvedena preiskava v zvezi s kaznivima dejanjema goljufije v zvezi z nepovratnimi sredstvi in ponarejanja dokumentov. (
15
) Zaslišanje osebe I. R. O. je potekalo 5. oktobra 2022, zaslišanje osebe F. J. L. R. pa 15. decembra 2022.
20.
Z odločbo z dne 2. februarja 2023, izdano na podlagi člena 43 zakona 9/2021, so evropski delegirani tožilci, ki obravnavajo zadevo, pozvali osebi Y. C. in I. M. B. k zaslišanju kot priči. Dne 7. februarja 2023 so odvetniki, ki zastopajo osebi I. R. O. in F. J. L. R., na podlagi člena 90 zakona 9/2021 pri EJT vložili pritožbo zoper navedeno odločbo in izpodbijali vabilo osebi Y. C. kot priči. (
16
) Trdili so, da navedeni preiskovalni ukrep ni niti upošteven, niti potreben ali koristen, saj je Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (prvostopenjsko sodišče in sodišče za predkazenski postopek št. 1, Getafe) osebo Y. C. že zaslišalo kot pričo. Navedena pritožba je bila 8. februarja 2023 priglašena pri predložitvenem sodišču. Evropski delegirani tožilci, ki obravnavajo zadevo, so 23. februarja 2023 predložili pisno stališče v zvezi z navedeno pritožbo. Evropski delegirani tožilci in odvetniki, ki zastopajo osebi I. R. O. in F. J. L. R., so 22. oziroma 23. marca 2023 predložili pisni stališči o možnosti vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe s strani predložitvenega sodišča.
21.
Predložitveno sodišče prosi Sodišče za razlago prava Unije, ki mu bo omogočilo presojo učinkov uredbe o EJT na zakon 9/2021 glede pristojnosti sodnika, pristojnega za jamstva, za nadzor nad nekaterimi postopkovnimi akti evropskih delegiranih tožilcev, ki naj bi imeli pravne učinke v razmerju do tretjih. Pri tem ugotavlja, da mora biti na podlagi členov 42 in 43 zakona 9/2021 v povezavi s členom 90 navedenega zakona sodni nadzor posameznih kategorij postopkovnih aktov evropskih delegiranih tožilcev izrecno omogočen. Ker vabila priči ni med navedenimi kategorijami, pri sodniku, pristojnem za jamstva, ni mogoče vložiti pritožbe zoper odločbo z dne 2. februarja 2023.
22.
Predložitveno sodišče poudarja, da morajo biti na podlagi člena 42 uredbe o EJT postopkovni akti EJT, ki naj bi imeli pravne učinke v razmerju do tretjih, predmet sodnega nadzora. Predložitveno sodišče meni, da je odločba z dne 2. februarja 2023 take vrste postopkovni akt. Prvič, navaja, da ima navedena odločba neposredni učinek na pravico oseb Y. C. in I. M. B. do svobode in do svobode gibanja, ki ju zagotavlja člen 6 Listine, saj sta pravno zavezani biti na določenem kraju ob določenem času, navedenem na vabilu. (
17
) Navedena odločba lahko tudi posega v pravico oseb Y. C. in I. M. B. do obrambe, drugače kot v členu 48 Listine, saj sta zavezani povedati vse, kar vesta, in govoriti resnico, (
18
) pri tem pa špansko procesno pravo za priče ne predvideva pomoči odvetnika med pričanjem. V obravnavani zadevi je kršitev pravice do obrambe še resnejša, saj obstaja „razumna možnost“, da bi lahko njuno pričanje razkrilo dokaze o njuni udeležbi pri kaznivih dejanjih, ki so predmet preiskave. Možnost, na katero se v pisnem stališču z dne 22. marca 2023 sklicujejo evropski delegirani tožilci, ki obravnavajo zadevo, da lahko na podlagi člena 29 zakona 9/2021 osebe, zoper katere je uvedena preiskava, v sodnem postopku zahtevajo, da se postopkovni akt razglasi za samodejno ničnega zaradi prepozne prve obravnave za obveščanje o dejanskem stanju in dokazih, je le izredna. Tudi iz razloga pravne varnosti ni zaželeno, da bi se osebe lahko sklicevale na to šele v poznejši fazi kazenskega postopka. Predložitveno sodišče nadalje navaja, da vabilo priči vpliva na pravne okoliščine oseb I. R. O. in F. J. L. R. Ponovno vabilo osebi Y. C. na zaslišanje kot priča krši njuno pravico do obravnave zadeve v razumnem roku. Na podlagi izjav oseb Y. C. in I. M. B. bi lahko evropski delegirani tožilci tudi pridobili obremenilne dokaze, ki bi jih lahko uporabili v kazenskem postopku zoper osebi I. R. O. in F. J. L. R.
23.
Glede na navedeno predložitveno sodišče ugotavlja, da bi lahko neobstoj možnosti pritožbe zoper odločbo z dne 2. februarja 2023 posameznika omejeval pri uveljavljanju subjektivne pravice, ki izhaja iz prava Unije in katere omejevanje ni upravičeno na podlagi načel enakovrednosti in učinkovitosti.
24.
Glede načela enakovrednosti pa predložitveno sodišče ugotavlja, da bi Juez de Instrucción (preiskovalni sodnik), ki je „enakovreden“ evropskemu delegiranemu tožilcu, pri vodenju preiskave glede obtožb, ki so predmet postopka EJT, upošteval postopek, ki ureja „Diligencias Previas“ (predhodna preiskava), saj se lahko ob morebitni obsodilni sodbi za zadevna kazniva dejanja izreče največ pet let zapora. Člen 766 zakonika o kazenskem postopku določa, (
19
) da je zoper ukrepe, ki jih odredi preiskovalni sodnik v okviru predhodne preiskave, mogoče vložiti pritožbo pri sodniku, ki jih je odredil, nato pa pri višjem sodišču.
25.
Predložitveno sodišče navaja, da evropski delegirani tožilci, ki obravnavajo zadevo, v pisnem stališču z dne 22. marca 2023 navajajo, da v okviru „Procedimiento Sumario Ordinario“ (postopek obravnave kaznivih dejanj, za katere je zagroženih več kot pet let zapora) člen 311 zakonika o kazenskem postopku določa, da pritožba ni mogoča zoper odločbe o sprejetju preiskovalnih ukrepov, ki jih predlagajo stranke. Pri tem se evropski delegirani tožilci, ki obravnavajo zadevo, sklicujejo na usmeritve sodne prakse, v skladu s katerimi se uporaba navedene določbe razširi tudi na postopek predhodne preiskave. Predložitveno sodišče ugotavlja, da Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) ni potrdilo navedenih usmeritev sodne prakse, da te niso bile sprejete soglasno in da niso bile predmet zakonodajnih sprememb.
26.
Predložitveno sodišče ima pomisleke v zvezi z načelom enakovrednosti, saj zakon 9/2021 ne dovoljuje sodnega nadzora nad vabili pričam, ki jih izda evropski delegirani tožilec, hkrati pa zakonik o kazenskem postopku ne omejuje kategorij odločb, ki jih izda preiskovalni sodnik in s katerimi odredi ali zavrne preiskovalne ukrepe, zoper katere bi bilo mogoče vložiti pritožbo.
27.
V zvezi z načelom učinkovitosti predložitveno sodišče ugotavlja, da pravica do vložitve pravnega sredstva zoper postopkovni akt EJT, ki naj bi imel pravne učinke v razmerju do tretjih, izhaja neposredno iz člena 42 uredbe o EJT. Navedena možnost je izraz temeljne pravice do učinkovitega pravnega sredstva in pravice do obrambe, ki sta zaščiteni v členih 47 in 48 Listine. Ozka razlaga pristojnosti sodnika, ki je pristojen za jamstva, do sodnega nadzora na podlagi člena 90 zakona 9/2021, je torej ovira za uveljavljanje temeljnih pravic, ki jih uredba o EJT priznava državljanom.
28.
V teh okoliščinah je Juzgado Central de Instrucción no 6 of the Audiencia Nacional (osrednje preiskovalno sodišče št. 6 pri nacionalnem visokem sodišču) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 42(1) [uredbe EJT] razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu predpisu, kakršen je člen 90 [zakona] 9/2021 […], ki iz sodnega nadzora izključuje postopkovni akt [EJT], ki ima pravne učinke v razmerju do tretjih oseb (v navedenem smislu), kot je odločitev evropskega delegiranega tožilca, da z odredbo z dne 2. februarja 2023 povabi priče?
2.
Ali je treba člena 6 in 48 [Listine] ter člen 7 Direktive (EU) 2016/343 [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku (UL 2016, L 65, str. 1)] razlagati tako, da nasprotujejo nacionalnemu predpisu, kakršen je člen 90 v povezavi s členom[…] 42(1) in (3) ter [členom] 43 [zakona] 9/2021 […], ki iz sodnega nadzora izključuje postopkovni akt [EJT], kot je odločitev evropskega delegiranega tožilca, da kot pričo povabi tretjo osebo, v zvezi s katero se razumno pričakuje ugotovitev sodelovanja v preiskovanih kaznivih dejanjih?
3.
Ali je treba člen 19(1), drugi pododstavek, PEU in člen 86(3) PDEU razlagati tako, da nasprotujeta sistemu sodnega nadzora, kakor je določen v členih 90 in 91 [zakona] 9/2021 glede aktov evropskih delegiranih tožilcev, izdanih na podlagi člen[a] 42(1) in [člena] 43 [zakona] 9/2021, ki iz sodnega nadzora izključuje ukrep, ki ga evropski delegirani tožilec sprejme pri izvajanju svojih preiskovalnih pooblastil in ki nima nobenega razmerja enakovrednosti z nacionalnimi postopkovnimi pravili, ki urejajo izpodbijanje odločb, ki jih preiskovalni sodniki izdajo pri izvajanju svojih preiskovalnih pooblastil?
4.
Ali je treba člen 2 PEU, ki določa vrednote pravne države, na katerih temelji Unija, v povezavi s pravico do učinkovitega pravnega sredstva in pravico do poštenega sojenja iz člena 47 [Listine] ter načelom učinkovitosti iz člena 19(1), drugi pododstavek, PEU razlagati tako, da nasprotuje sistemu sodnega nadzora nad akti evropskih delegiranih tožilcev, ki primere izpodbijanja omejuje na zaprto število primerov, kakršen je ta, ki je v španski zakonodaji določen v členih 90 in 91 [zakona] 9/2021?“
29.
Pisna stališča so predložili osebi I. R. O. in F. J. L. R., EJT, francoska, italijanska, nizozemska in španska vlada ter Komisija. Na obravnavi, ki je potekala 10. septembra 2024, so iste stranke, razen italijanske vlade, ustno predstavile svoja stališča in odgovorile na vprašanja Sodišča.
Presoja
Dopustnost drugega vprašanja
30.
EJT, francoska, nizozemska in španska vlada ter Komisija trdijo, da drugo vprašanje ni dopustno, ker naj bi bilo povsem hipotetično, kakršen koli odgovor nanj pa nikakor ne more vplivati na izid spora v glavni stvari. Razlog je v tem, da se postopek v glavni stvari nanaša na dejstvo, da osebe, zoper katere je uvedena preiskava, izpodbijajo odločbo EJT o vabilu tretjih oseb kot prič, drugo vprašanje pa se nanaša na možnost, da priče same izpodbijajo tako odločbo.
31.
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki bo izdana, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po predhodni odločbi, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Zato Sodišče, kadar se zastavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma mora odločiti. Iz tega izhaja, da za vprašanja za predhodno odločanje v zvezi s pravom Unije velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o vprašanju nacionalnega sodišča za predhodno odločanje samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če Sodišče nima na voljo pravnih ali dejanskih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore, oziroma če je problem hipotetičen. (
20
)
32.
Iz besedila drugega vprašanja, iz določb prava Unije, na katere se nanaša, in iz pojasnil v predložitveni odločbi (
21
) jasno izhaja, da predložitveno sodišče želi odgovor na vprašanje, ali lahko osebe, ki so na podlagi odločbe evropskega delegiranega tožilca vabljene na zaslišanje kot priče, tako odločbo izpodbijajo v pravnem postopku. Vabljeni priči, osebi Y. C. in I. M. B., ne izpodbijata veljavnosti odločbe z dne 2. februarja 2023. V postopku v glavni stvari navedeno odločbo izpodbijata osebi, zoper kateri je uvedena preiskava, torej I. R. O. in F. J. L. R. V navedenih okoliščinah je po mojem mnenju jasno, da kakršen koli odgovor na drugo vprašanje nikakor ne vpliva na izid postopka v glavni stvari, zato gre za hipotetično vprašanje. Na podlagi sodne prakse iz točke 31 teh sklepnih predlogov predlagam, naj Sodišče ugotovi, da navedeno vprašanje ni dopustno.
Skupna presoja ter preoblikovanje prvega, tretjega in četrtega vprašanja
33.
Komisija predlaga, naj Sodišče skupaj obravnava prvo, tretje in četrto vprašanje. Ta predlog podpiram, saj odgovor na navedena vprašanja izhaja iz razlage člena 42(1) uredbe o EJT.
34.
Nadalje, menim, da bi bilo treba navedena tri vprašanja preoblikovati (
22
) tako, da se postavi vprašanje, ali je treba člen 42(1) uredbe o EJT v povezavi s členom 47 Listine, členom 19(1), drugi pododstavek, PEU ter načeloma enakovrednosti in učinkovitosti razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere osebe, zoper katere je uvedena preiskava, pred pristojnim nacionalnim sodiščem ne morejo neposredno izpodbijati odločbe, s katero evropski delegirani tožilec, ki obravnava zadevo, v okviru kazenske preiskave zoper navedene osebe povabi tretje osebe na zaslišanje kot priče. (
23
)
35.
Navedeno preoblikovano vprašanje predlagam iz naslednjih razlogov. Kot sem navedel v točki 32 teh sklepnih predlogov, spor v postopku v glavni stvari izhaja iz dejstva, da osebi, zoper kateri je uvedena preiskava, izpodbijata odločbo, s katero so evropski delegirani tožilci, ki obravnavajo zadevo, povabili tretje osebe na zaslišanje kot priče. Določbe, na katere se nanaša četrto vprašanje, in sicer člen 2 PEU, člen 19(1), drugi pododstavek, PDEU in člen 47 Listine, je mogoče obravnavati v okviru preoblikovanega vprašanja, saj je namen člena 42(1) uredbe o EJT njihova uporaba v okviru postopkovnih aktov EJT. (
24
) Na podlagi sklicevanj na člen 19(1), drugi pododstavek, PEU in člen 47 Listine se lahko Sodišče odloči, da preučitve ne bo opravilo z vidika člena 2 PEU. Iz razlogov za vložitev predložitvene odločbe jasno izhaja, da se tretje vprašanje nanaša na načelo enakovrednosti, ki omejuje procesno avtonomijo držav članic, torej je to vprašanje vključeno v predlagano preoblikovanje. Kot je podrobneje navedeno v točki 55 teh sklepnih predlogov, se zdi, da predložitveno sodišče v predložitveni odločbi domneva, da bi morala obstajati možnost neposrednega pravnega sredstva zoper postopkovni akt, kakršna je odločba z dne 2. februarja 2023, pri pristojnem nacionalnem sodišču.
Vsebinska presoja
36.
Kot izhaja iz člena 1 zakona 9/2021, se z navedenim zakonom v španski pravni red uvaja uredba o EJT. Na podlagi navedenega zakona se uvaja nov postopkovni sistem, v skladu s katerim evropski delegirani tožilci izvajajo preiskave in pregon kaznivih dejanj, ki škodijo finančnim interesom Evropske unije, nacionalni pravosodni organi, ki imajo vlogo neodvisne tretje strani, pa varujejo temeljne pravice oseb, zoper katere je uvedena preiskava. (
25
) Organ, ki se ustanovi v okviru pristojnega sodišča (
26
) kot „organ, ki ne sodeluje v postopku, je pa kljub temu odgovoren za izvajanje nalog sodnega nadzora, ki so izrecno navedene v [zakonu 9/2021]“, (
27
) je sodnik, pristojen za jamstva.
37.
Menim, da člen 42(1) uredbe o EJT nedvomno zavezuje države članice k zagotavljanju učinkovitega sodnega nadzora postopkovnih aktov EJT, ki naj bi imeli pravne učinke v razmerju do tretjih. (
28
) Poleg tega, da je učinkovito pravno varstvo pravic posameznikov vključeno v uvodno izjavo 88 uredbe o EJT, kot je navedeno v točki 4 teh sklepnih predlogov, je tudi splošno načelo prava Unije, ki izhaja iz ustavnih tradicij, ki so skupne državam članicam in vključene v člena 6 in 13 Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950. Člen 47 Listine to načelo potrjuje, zato ga je v okoliščinah, kot so te v obravnavani zadevi, treba upoštevati pri razlagi člena 19(1), drugi pododstavek, PEU. (
29
) Prav tako je treba spomniti, da morajo države članice pri izvajanju prava Unije (kot velja v obravnavani zadevi) zagotoviti pravico do učinkovitega pravnega sredstva iz prvega odstavka člena 47 Listine. (
30
)
38.
V obravnavani zadevi je osrednje vprašanje, ali je odločba, s katero evropski delegirani tožilec povabi tretjo osebo kot pričo, postopkovni akt EJT, ki naj bi imel pravne učinke v razmerju do oseb, zoper katere je uvedena preiskava, v smislu člena 42(1) uredbe o EJT. Če se taka odločba šteje za navedeni akt, je treba na podlagi navedene določbe zagotoviti sodni nadzor pristojnega nacionalnega sodišča.
39.
Prvo vprašanje, na katerega je treba v zvezi s tem odgovoriti, je, ali je pojem „postopkovni akti EJT, ki naj bi imeli pravne učinke v razmerju do tretjih“, avtonomen pojem prava Unije in ga je zato treba enotno razlagati v vsej Evropski uniji. Pri odgovoru na navedeno vprašanje je treba upoštevati besedilo določbe, ki vsebuje navedeni pojem, kontekst, v katerega je določba umeščena, in cilje, ki jim sledi ureditev, katere del je. (
31
)
40.
Uredba o EJT tega pojma ne opredeljuje, sklic na nacionalno pravo v členu 42(1) pa ne določa njegovega pomena ali področja uporabe.
41.
Iz besedila člena 42(1) uredbe o EJT ter glede na splošno sistematiko in namen navedenega člena izhaja, da podeljuje pristojnost nacionalnim sodiščem (
32
)v zvezi s sodnim nadzorom aktov, ki bi bili drugače v izključni pristojnosti sodišč Unije (
33
), saj je EJT organ Unije. (
34
) Iz člena 42, od (2) do (8), uredbe o EJT izhaja, da so zunaj pristojnosti, ki jo odstavek 1 navedenega člena podeljuje nacionalnim sodiščem, za nadzor nad zakonitostjo aktov EJT pristojna sodišča Unije. (
35
) To velja zlasti glede „upravnih odločitev“ EJT, na katere se nanaša odstavek 8 in ki spadajo na področje uporabe člena 263(4) PDEU, v nasprotju s „postopkovnimi akti“ EJT, na katere se nanaša odstavek 1 in ki jih načeloma (
36
)„presojajo pristojna nacionalna sodišča“.
42.
Uporaba izraza „ki naj bi imeli pravne učinke v razmerju do tretjih“ v členu 42(1) uredbe o EJT nadalje potrjuje, da je namen določbe nacionalnim sodiščem podeliti pristojnost, ki bi jo drugače imela sodišča Unije. EJT, francoska in španska vlada ter Komisija v pisnih stališčih poudarjajo, da je naveden izraz povsem enak besedilu iz prvega odstavka člena 263 PDEU, (
37
) ki opredeljuje akte institucij, organov, uradov ali agencij Evropske unije, za nadzor katerih so pristojna sodišča Unije. (
38
)
43.
Drug razlog za razlago v korist avtonomni in enotni razlagi pojma „postopkovni akti EJT, ki naj bi imeli pravne učinke v razmerju do tretjih“, je, da je treba zagotoviti dosledno razmejevanje pristojnosti med nacionalnimi sodišči in sodišči Unije pri izvajanju sodnega nadzora nad akti EJT. Zato se strinjam s stališčem EJT, da je pojem „postopkovni akti EJT, ki naj bi imeli pravne učinke v razmerju do tretjih“, avtonomen pojem prava Unije. (
39
)
44.
Glede vsebine navedenega pojma pa iz prvega odstavka uvodne izjave 87 uredbe o EJT jasno izhaja, da izraz „postopkovni akti“ zlasti vključuje tiste ukrepe, „ki jih EJT sprejme med izvajanjem preiskav“. V drugem odstavku navedene uvodne izjave je zagotovljeno, da so „postopkovni[…] akti EJT, ki so sprejeti pred vložitvijo obtožnice“, prav tako predmet nadzora s strani nacionalnih sodišč. Izraz „postopkovni akti“ med drugim vključuje (
40
)„preiskovalne ukrepe“ v smislu člena 30 uredbe o EJT. Posledično in kot trdijo osebi I. R. O. in F. J. L. R. ter EJT, menim, da je odločba, s katero evropski delegirani tožilec povabi osebo na zaslišanje kot pričo, postopkovni akt v smislu člena 42(1) uredbe o EJT. Res je, da člen 30(1) navedene uredbe ne vključuje take odločbe med „preiskovalne ukrepe“, ki morajo biti na voljo evropskim delegiranim tožilcem v državah članicah „[v]saj v primerih, ko se kaznivo dejanje, ki je predmet preiskave, kaznuje z najvišjo predpisano sankcijo najmanj štirih let zapora“. Vendar člen 30(4) uredbe o EJT določa, da imajo „[e]vropski delegirani tožilci […] pravico, da poleg ukrepov iz odstavka 1 v svojih državah članicah zahtevajo ali odredijo vse druge ukrepe, ki jih imajo na voljo tožilci po nacionalnem pravu v podobnih nacionalnih zadevah“. Člen 43(1) zakona 9/2021 izrecno določa, da lahko evropski delegirani tožilci osebe povabijo na zaslišanje kot priče.
45.
Glede izraza „ki naj bi imeli pravne učinke v razmerju do tretjih“ je na podlagi uporabe enakega besedila v členu 263, prvi odstavek, PDEU (
41
) mogoče sklepati, da je bil zakonodajalčev namen pri sprejemanju člena 42(1) uredbe o EJT zagotoviti, da v sistemu sodnega nadzora, ki je prilagojen posebni naravi EJT, za akte navedenega organa, ki bi običajno morali biti predmet nadzora sodišč Unije na podlagi direktne tožbe, velja sodni nadzor nacionalnih sodišč, s čimer se zagotovi skladnost s členom 19(1), drugi pododstavek, PEU in s členom 47 Listine.
46.
Menim, da iz tega izhaja, kot izrecno trdijo EJT, francoska vlada in Komisija, da se ustaljena sodna praksa Sodišča o pojmu „akti s pravnim učinkom za tretje osebe“ v smislu člena 263 PDEU uporablja za razlago člena 42(1) uredbe o EJT. Na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU v povezavi s prvim odstavkom navedenega člena je mogoče vložiti ničnostno tožbo zoper vse ukrepe ali akte, ki jih sprejmejo institucije, organi, uradi in agencije Unije, ne glede ne na njihovo obliko, in katerih namen je ustvariti zavezujoče pravne učinke, ki lahko vplivajo na interese fizične ali pravne osebe tako, da bistveno spremenijo njen pravni položaj. Za ugotovitev, ali ima neki akt take učinke in je zato lahko predmet take ničnostne tožbe, se je treba osredotočiti na bistvo tega akta in te učinke presojati glede na objektivna merila, kot je vsebina navedenega akta, po potrebi ob upoštevanju konteksta, v katerem je bil sprejet, in pristojnosti institucije, organa, urada ali agencije, ki je akt sprejela. (
42
)
47.
Iz navedenega je mogoče sklepati, da zakonodajalec Unije ni nameraval omejiti obveznega sodnega nadzora postopkovnih aktov EJT, na katere se nanaša člen 42(1) uredbe o EJT, na določene kategorije aktov. Na podlagi sodne prakse Sodišča, navedene v prehodni točki, torej velja, da mora biti na podlagi navedene določbe za vsak postopkovni akt, ki ga v okviru preiskave sprejme evropski delegirani tožilec in katerega namen je ustvariti zavezujoče pravne učinke, ki bi lahko vplivali na interese tretjih oseb tako, da bi bistveno spremenili njihov pravni položaj, omogočen sodni nadzor pristojnega nacionalnega sodišča. Naj dodam, da iz uvodne izjave 87 uredbe o EJT očitno izhaja, da je treba izraz „tretji“ iz člena 42(1) navedene uredbe razlagati široko ter da vključuje „osumljenca“ (
43
), „žrtev“ in vse „druge zainteresirane osebe, katerih pravice so lahko kršene zaradi takšnih dejanj“. (
44
)
48.
Predložitveno sodišče ter osebi I. R. O. in F. J. L. R. trdijo, da je odločba z dne 2. februarja 2023 postopkovni akt EJT, ki ima za navedeni osebi kot osebi, zoper kateri je uvedena preiskava, pravne učinke, saj (a) krši njuno pravico do sojenja v razumnem roku, ter (b) bi dodatna izjava priče Y. C. lahko razkrila obremenilne dokaze, ki bi jih evropski delegirani tožilci, ki obravnavajo zadevo, lahko uporabili v kazenskem postopku zoper njiju. V nasprotju s tem pa EJT, francoska in španska vlada ter Komisija na podlagi različnih argumentov (
45
) trdijo, da odločba evropskega delegiranega tožilca, ki obravnava zadevo, s katero ta povabi tretjo osebo na zaslišanje kot pričo, ni ukrep, katerega pravni učinki bi bili zavezujoči za osebe, zoper katere je uvedena preiskava, oziroma ki bi lahko vplivali na interese takih oseb, ker bi bistveno spremenili njihov pravni položaj.
49.
Naj na splošno navedem, da me argumenti oseb I. R. O. in F. J. L. R., ki jih je sprejelo predložitveno sodišče, ne prepričajo. Kot navajajo francoska in španska vlada ter Komisija, se lahko pri zaslišanju priče pridobijo obremenilni in razbremenilni dokazi. V zvezi s tem je treba poudariti, da člen 5(4) uredbe o EJT določa, da „EJT izvaja preiskave nepristransko in poskuša pridobiti vse ustrezne dokaze, tako obremenilne kot razbremenilne“. (
46
) Francoska vlada dodaja, da je lahko edini namen takega zaslišanja tudi razjasnitev nekaterih dejstev, zbiranje informacij o ozadju zadeve, pojasnjevanje zapletenega mehanizma preiskovalcu ali zbiranje informacij o osebnosti zadevnih oseb. Strinjam se, da lahko poziv priči in njeno zaslišanje podaljša postopek, vendar lahko taki ukrepi olajšajo izvedbo preiskave, vsekakor pa prispevajo k temeljiti obravnavi očitkov.
50.
Ne glede na navedeno pa menim, da vprašanje, ali je odločba evropskega delegiranega tožilca o vabilu tretje osebe na zaslišanje kot priče postopkovni akt, ki naj bi imel pravne učinke v razmerju do osebe, zoper katero je uvedena preiskava, ni mogoče presojati in nanj odgovoriti na splošno in abstraktno.
51.
EJT ne deluje le na enem pravnem področju, uredba o EJT pa postopke EJT ureja le delno. (
47
) Kot je navedla generalna pravobranilka T. Ćapeta, „je EJT sicer res enoten in nedeljiv organ, vendar njegovo delovanje ne temelji na enotnem materialnem ali procesnem kazenskem pravu“, hkrati pa so „[t]a vprašanja […] v veliki meri odvisna od zakonodaje držav članic, med katerimi pa lahko prihaja do razlik z vidika sprejetih rešitev“. (
48
) Poleg postopkovnih pravic, ki izhajajo iz prava Unije in ki so na podlagi člena 41(2) uredbe o EJT tisto, kar mora biti „najmanj“ zagotovljeno osumljencem in obdolžencem v kazenskih postopkih, se zaradi sklicevanja uredbe o EJT na nacionalno pravo pravice oseb, na katere se taki postopki nanašajo, razlikujejo, odvisno od države članice, v kateri EJT preiskuje kazniva dejanja in vodi pregon. Iz enakega razloga se lahko zgodi, da zaradi dejstva, da člen 30(5) uredbe o EJT določa, da „[p]ostopke in načine za sprejetje ukrepov“ iz odstavkov 1 in 4 navedenega člena ureja „nacionalno pravo, ki se uporablja“, postopkovni akt, kot je vabilo priči, ki ga izda evropski delegirani tožilec, ki obravnava zadevo, v eni državi članici nima pravnih učinkov na položaj oseb, na katere se nanaša, v drugi državi članici pa bi isti postopkovni akt lahko imel take učinke. Kot sta na obravnavi navedli francoska in nizozemska vlada, se lahko področje uporabe postopkovnih aktov EJT, ki so predmet sodnega nadzora pred nacionalnimi sodišči, torej razlikuje glede na nacionalno pravo, ki se uporablja. Zahteva, da je treba to vprašanje obravnavati v okviru konkretne zadeve, izhaja tudi iz sodne prakse, na katero se sklicujem v točki 46 teh sklepnih predlogov in iz katere izhaja, da je treba upoštevati objektivna merila, na katera se nanaša.
52.
Iz zgoraj navedenih razlogov menim, da bi bilo neprimerno, če bi Sodišče sprejelo splošno stališče o vprašanju, ali odločba, s katero evropski delegirani tožilec, ki obravnava zadevo, povabi tretjo osebo na zaslišanje kot pričo, spada na področje uporabe člena 42(1) uredbe o EJT. O tem morajo nazadnje odločiti nacionalna sodišča, pri čemer morajo ugotoviti, ali gre za akt, ki naj bi imel zavezujoče pravne učinke na zadevno tretjo osebo oziroma ki lahko vpliva na interese zadevne tretje osebe tako, da bistveno spremeni njen pravni položaj. Za to morajo nacionalna sodišča preučiti bistvo odločbe in navedene učinke presojati glede na objektivna merila, kot je vsebina te določbe, pri tem pa upoštevati, če je ustrezno, poseben postopkovni okvir, v katerem je bila izdana, in pristojnosti organa, ki jo je izdal. Če nacionalno sodišče na podlagi take presoje ugotovi, da odločba evropskega delegiranega tožilca, ki obravnava zadevo, s katero ta povabi tretjo osebo na zaslišanje kot pričo, naj ne bi imela pravnih učinkov v razmerju do oseb, zoper katere je uvedena preiskava, je nacionalna zakonodaja, ki ne omogoča sodnega nadzora navedene odločbe, skladna s členom 42(1) uredbe o EJT v povezavi s členom 47 Listine in členom 19(1), drugi pododstavek, PEU ter z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti.
53.
Generalni pravobranilec M. Bobek v svojih sklepnih predlogih v zadevi Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România“ in drugi poudarja, da mora posameznik, če se namerava zaradi uveljavitve procesne pravice, ki jo zagotavlja člen 47 Listine, sklicevati na to določbo, imeti dejansko „pravico ali svoboščino“, zagotovljeno s pravom Unije, ki jo želi uveljavljati pred sodiščem. (
49
) Strinjam se s Komisijo, da če odločba o vabilu tretje osebe kot priče naj ne bi imela pravnih učinkov v razmerju do oseb, zoper katere je uvedena preiskava, ne vpliva na pravni položaj navedenih oseb, zato se te ne morejo sklicevati na pravico na podlagi prava Unije in posledično tudi ne na člen 47 Listine. Če akt nima pravnih učinkov, pa tudi ni mogoče zahtevati učinkovitega pravnega sredstva na podlagi člena 19(1), drugi pododstavek, PEU. Velja torej, da če nobena določba uredbe o EJT ali katerega koli drugega akta Unije osebi, zoper katero je uvedena preiskava, ne podeljuje pravice pred nacionalnimi sodišči izpodbijati postopkovnega akta EJT, ki naj ne bi imel pravnih učinkov do tretjih, ne gre za kršitev načela enakovrednosti in učinkovitosti.
54.
Če pa bi nacionalno sodišče ugotovilo, da je odločba, kot je tista z dne 2. februarja 2023, akt, ki spada na področje uporabe člena 42(1) uredbe o EJT, jo na podlagi navedene določbe „presojajo pristojna nacionalna sodišča“. Kaj vsebuje tak sodni nadzor? Ali se v okviru tega predloga za sprejetje predhodne odločbe zahteva, da je mogoče vložiti neposredno tožbo za izpodbijanje veljavnosti navedene odločbe?
55.
V obravnavani zadevi ni sporno, da na podlagi španskega prava osebe, zoper katere je uvedena preiskava, pred nacionalnim sodiščem ne morejo vložiti neposredne tožbe za izpodbijanje odločbe, s katero evropski delegirani tožilec, ki obravnava zadevo, povabi tretjo osebo na zaslišanje kot pričo. Iz predložitvene odločbe jasno izhaja, da se predložitveno sodišče sklicuje na predpostavko, da je bil namen zakonodajalca Unije omogočiti neposredno tožbo za izpodbijanje vseh aktov, ki spadajo na področje uporabe člena 42(1) uredbe o EJT. Zato se zdi, da predložitveno sodišče ne dopušča možnosti, da zakonodajalec Unije ni nameraval opredeliti natančnih pravil, na podlagi katerih bi bil mogoč sodni nadzor takih aktov, ampak da je želel omogočiti posredni nadzor. (
50
) Italijanska vlada pa v pisnem stališču trdi, da se v okviru sodnega nadzora postopkovnih aktov EJT, ki naj bi imeli pravne učinke v razmerju do tretjih, ne zahteva, da je na voljo ničnostna tožba. Navaja, da je bil, drugače kot v Španiji, v italijanskem zakoniku o kazenskem postopku odpravljen institut preiskovalnega sodnika, s čimer je bil odpravljen tudi kakršen koli ex ante nadzor nad postopkovnimi akti EJT glede vabil tretjim osebam kot pričam. Namesto tega je obravnavno sodišče pristojno odločati o zakonitosti vseh dokazov, ki so mu predloženi, in jih, če je ustrezno, zavrniti. (
51
) Na obravnavi so v odgovor na pisno vprašanje Sodišča EJT ter francoska, nizozemska in španska vlada vsak posebej vztrajali, da posredni sodni nadzor veljavnosti postopkovnih aktov EJT izpolnjuje zahteve iz člena 42(1) uredbe o EJT. EJT se je strinjal, da ne obstaja nobeno neposredno pravno sredstvo zoper odločitev evropskih delegiranih tožilcev o sprejetju preiskovalnih ukrepov. Trdil je, da špansko pravo zagotavlja več posrednih pravnih sredstev za sodni nadzor nad takimi ukrepi v fazi preiskave, po njenem zaključku pa tudi v ustnem delu kazenskega postopka, s čimer sta zagotovljeni pravica do učinkovitega pravnega varstva in pravica do obrambe. Francoska, nizozemska in španska vlada so se strinjale s tem.
56.
Člen 42(1) uredbe o EJT državam članicam priznava določeno polje proste presoje v okviru procesne avtonomije, saj določa, da je treba sodni nadzor, določen v navedenem členu, opraviti „v skladu z zahtevami in postopki, določenimi v nacionalnem pravu“. (
52
) Navedena določba ne določa narave takega „nadzora“ ali vrste odločbe, ki jo lahko nacionalno sodišče sprejme pri njegovem izvajanju.
57.
Iz uvodne izjave 88 uredbe o EJT izhaja, da bi bilo treba v okviru nadzora zakonitosti postopkovnih aktov EJT, ki naj bi imeli pravne učinke v razmerju do tretjih, pred nacionalnimi sodišči „zagotoviti učinkovita pravna sredstva v skladu z drugim pododstavkom člena 19(1) PEU“. Navedena določba Pogodbe državam članicam nalaga obveznost zagotoviti učinkovito pravno sredstvo vsakomur, ki so mu kršene pravice in svoboščine, ki izhajajo iz prava Unije, kar ustreza določbi iz člena 47, prvi odstavek, Listine. To vključuje pravico pred sodiščem izpodbijati kateri koli akt, ki posega v položaj osebe in s katerim bi lahko bile kršene navedene pravice in svoboščine, ne zahteva pa se obstoj neposrednega pravnega sredstva, katerega glavni cilj bi bil izpodbijanje veljavnosti določenega ukrepa. Zadošča torej, da je pred pristojnimi nacionalnimi sodišči na voljo eno ali več pravnih sredstev, ki imetniku take pravice omogočajo zahtevati posredni nadzor nad zakonitostjo ukrepa, s čimer se zagotovi upoštevanje pravic in svoboščin, ki jih pravo Unije zagotavlja taki osebi. (
53
) V obravnavani zadevi mora predložitveno sodišče ugotoviti, ali lahko osebe, zoper katere je uvedena preiskava, posredno izpodbijajo zakonitost odločbe, s katero evropski delegirani tožilec, ki obravnava zadevo, povabi tretjo osebo na zaslišanje kot pričo.
58.
Ne glede na obstoj take možnosti pa mora Sodišče, da bi se zagotovil celovit odgovor na vprašanja predložitvenega sodišča, navesti tudi, ali so postopki, navedeni v predložitveni odločbi, skladni z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti, ki sta izrecno navedena v prvem odstavku uvodne izjave 88 uredbe o EJT.
59.
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da če o zadevi ne obstajajo pravila Unije, pravni red vsake posamezne države članice določa postopkovna pravila glede pravnih sredstev, ki so namenjena varstvu pravic posameznikov, v skladu z načelom procesne avtonomije. Pogoj za navedeno pa je, da ta pravila v primerih, v katerih se uporablja pravo Unije, niso manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne položaje, za katere velja nacionalno pravo (načelo enakovrednosti), in da ta pravila v praksi ne onemogočajo ali pretirano ne otežujejo uveljavljanja pravic, ki jih zagotavlja pravo Unije (načelo učinkovitosti). (
54
)
60.
V zvezi z načelom učinkovitosti je treba opozoriti, da pravo Unije ne učinkuje tako, da bi državam članicam nalagalo, da uvedejo druga pravna sredstva, ki niso tista, ki jih določa nacionalno pravo, razen če je iz sistematike zadevnega nacionalnega pravnega reda razvidno, da ni nobenega sodnega varstva, ki bi lahko, čeprav le posredno, zagotovilo spoštovanje pravic, ki jih imajo pravni subjekti na podlagi prava Unije, ali pa če bi pravni subjekti lahko dostopali do sodišča le, če bi morali kršiti pravo. (
55
) Če bi predložitveno sodišče ugotovilo, da je mogoče o veljavnosti izpodbijanih ukrepov učinkovito odločati posredno, ne bi obstajali razlogi za ugotovitev, da je s postopki, opisanimi v predložitveni odločbi, kršeno načelo učinkovitosti.
61.
Kar zadeva načelo enakovrednosti iz informacij, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, izhaja, da nacionalna postopkovna pravila, ki se uporabljajo za EJT, sicer ne omogočajo neposrednega sodnega nadzora odločbe, s katero evropski delegirani tožilec povabi tretjo osebo na zaslišanje kot pričo, pri čemer pa se zoper enakovredno odločbo, izdano na podlagi zakonika o kazenskem postopku, lahko vloži pravno sredstvo pri preiskovalnem sodniku ali višjem sodišču. Iz tega izhaja, da so osebe, zoper katere je uvedena preiskava, v različnih položajih, in sicer v slabšem položaju, kadar uveljavljajo pravice, ki izhajajo neposredno iz prava Unije, kot kadar uveljavljajo pravice na podlagi zakonika o kazenskem postopku. V navedenih okoliščinah se zdi, kot trdijo predložitveno sodišče ter osebi I. R. O in F. J. L. R., da se s postopki, opisanimi v predložitveni odločbi, krši načelo enakovrednosti.
62.
Res je, da EJT in španska vlada nasprotujeta razlagi nacionalnega prava, kot jo je predstavilo predložitveno sodišče, in v bistvu trdita, da se na podlagi določene nacionalne sodne prakse lahko uporablja člen 311 zakonika o kazenskem postopku, ki določa, da zoper odločbe o sprejetju preiskovalnih ukrepov, ki jih predlagajo stranke, ni mogoče vložiti pritožbe. V odgovor na to zadošča spomniti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da Sodišče ni pristojno, da bi se v okviru odločanja o predlogu za sprejetje predhodne odločbe izreklo o razlagi nacionalnih določb ali da bi presojalo o tem, ali jih predložitveno sodišče pravilno razlaga, saj je taka razlaga v izključni pristojnosti nacionalnih sodišč. (
56
)
Predlog
63.
Zato Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Juzgado Central de Instrucción no 6 de la Audiencia Nacional (osrednje preiskovalno sodišče št. 6 pri nacionalnem visokem sodišču, Španija), odgovori:
Člen 42(1) Uredbe Sveta (EU) 2017/1939 z dne 12. oktobra 2017 o izvajanju okrepljenega sodelovanja v zvezi z ustanovitvijo Evropskega javnega tožilstva (EJT) v povezavi s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, členom 19(1), drugi pododstavek, PEU ter z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti
je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere osebe, zoper katere je Evropsko javno tožilstvo uvedlo preiskavo, pred pristojnim nacionalnim sodiščem ne morejo neposredno izpodbijati odločbe, s katero evropski delegirani tožilec, ki obravnava zadevo, v okviru navedene preiskave povabi tretje osebe na zaslišanje kot priče, če naj bi taka odločba imela pravne učinke v razmerju do teh oseb. O tem mora odločati predložitveno sodišče in ugotoviti, ali je taka odločitev akt, ki naj bi imel zavezujoče pravne učinke na zadevne tretje osebe oziroma ki lahko vpliva na interese zadevnih tretjih oseb tako, da bistveno spremeni njihov pravni položaj. Za to mora predložitveno sodišče preučiti bistvo odločbe in presoditi njene učinke glede na objektivna merila, kot je vsebina te odločbe, pri tem pa upoštevati, če je ustrezno, okvir, v katerem je bila izdana, in pristojnosti organa, ki jo je izdal.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Uredba Sveta (EU) 2017/1939 z dne 12. oktobra 2017 o izvajanju okrepljenega sodelovanja v zvezi z ustanovitvijo Evropskega javnega tožilstva (EJT) (UL 2017, L 283, str. 1, ter popravka v UL 2020, L 433, str. 80, in UL 2021, L 57, str. 98; v nadaljevanju: uredba o EJT). Uredba o EJT je bila sprejeta v okviru okrepljenega sodelovanja na podlagi člena 86 PDEU. Izraz „država članica“ v uredbi običajno pomeni sodelujoče države članice (člen 2(1) uredbe o EJT).
(
3
)	Členi 3(1), 6(1) in 8(1) uredbe o EJT.
(
4
)	Člen 8, od (2) do (4), uredbe o EJT.
(
5
)	Člen 13(1) uredbe o EJT.
(
6
)	Na podlagi členov 13(1) in 28(1) uredbe o EJT lahko evropski delegirani tožilec, ki je pristojen za tiste preiskave in pregon, ki jih je začel, ki so mu bile dodeljene ali ki jih je prevzel na podlagi pravice do prevzema zadeve (v nadaljevanju: evropski delegirani tožilec, ki obravnava zadevo), v skladu s to uredbo in pravom zadevne države članice preiskovalne ukrepe in druge ukrepe sprejema sam ali naroči pristojnim organom v zadevni državi članici, naj jih sprejmejo (glej v tem smislu sodbo z dne 21. decembra 2023, G. K. in drugi (Evropsko javno tožilstvo), C‑281/22, EU:C:2023:1018, točka 43).
(
7
)	Člen 13(1) in (3) ter uvodna izjava 43 uredbe o EJT.
(
8
)	Na to se nanaša tudi drugi odstavek uvodne izjave 88 uredbe o EJT.
(
9
)	Členi od 26 do 42 uredbe o EJT.
(
10
)	V španski zakonodaji je bila oblikovana funkcija sodnika, pristojnega za jamstva, katerega naloga je izvrševati sodni nadzor nad dejavnostmi EJT kot preiskovalca (glej točko 36 teh sklepnih predlogov).
(
11
)	Člen 42(1) uredbe o EJT določa tudi pristojnost nacionalnih sodišč za presojo v primeru, da EJT ne sprejme postopkovnih aktov, ki naj bi imeli takšne pravne učinke, če jih je bilo EJT pravno zavezano sprejeti na podlagi navedene uredbe. Obravnavana zadeva ne vključuje izvrševanja take pristojnosti.
(
12
)	BOE št. 157, 2. julij 2021, str. 78523.
(
13
)	Kaznivo dejanje, določeno v členu 308 oziroma, če je ustrezno, v členu 306 Ley Orgánica 10/1995 del Código Penal (kazenski zakonik) z dne 23. novembra 1995 (BOE št. 281 z dne 24. novembra 1995, str. 33987).
(
14
)	V predložitveni odločbi je naveden datum 9. junij 2021. Na podlagi navedb španske vlade in EJT je mogoče sklepati, da je bila navedena odločba izdana 9. junija 2022.
(
15
)	Na podlagi člena 308 oziroma, če je ustrezno, člena 306 kazenskega zakonika oziroma členov 390 in 392 navedenega zakonika.
(
16
)	Zoper odločbo z dne 2. februarja 2023 niti oseba Y. C. niti oseba I. M. B. nista vložili pravno sredstvo.
(
17
)	Predložitveno sodišče se sklicuje na člen 410 zakonika o kazenskem postopku, ki določa, da „[se morajo] vse osebe, ki prebivajo na ozemlju Španije, ne glede na to, ali gre za [španske] ali tuje državljane, […] odzvati na sodni poziv, ki izpolnjuje formalne zakonske zahteve, in izpovedati vse, kar vedo o vprašanjih, ki so jim postavljena, če jim to ni prepovedano.“ Predložitveno sodišče dodaja, da je mogoče na podlagi člena 420 navedenega zakonika izreči globo osebi, ki je pozvana kot priča in se vabilu ne odzove, ali pa taki osebi odvzeti prostost zaradi storitve kaznivega dejanja oviranja sodnega postopka.
(
18
)	Predložitveno sodišče se sklicuje na člen 433, odstavek 2, zakonika o kazenskem postopku, ki določa, da „[o]drasle priče prisežejo ali slovesno obljubijo, da bodo v odgovor na vprašanja, ki so jim postavljena, povedale vse, kar vedo, sodnik pa jih mora v jasnem in razumljivem jeziku opozoriti na obveznost govoriti resnico, saj lahko v nasprotnem primeru zagrešijo kaznivo dejanje krivega pričanja v kazenskem postopku“.
(
19
)	Člen 766(1) zakonika o kazenskem postopku določa, da „je zoper odločbe preiskovalnega sodnika in kazenskega sodnika, zoper katere je mogoča pritožba, mogoče vložiti vlogo za spremembo odločbe ali pritožbo […]“.
(
20
)	Sodba z dne 13. oktobra 2022, Baltijas Starptautiskā Akadēmija in Stockholm School of Economics v Rigi (C‑164/21 in C‑318/21, EU:C:2022:785, točki 32 in 33 in navedena sodna praksa).
(
21
)	Glej točko 22 teh sklepnih predlogov.
(
22
)	V skladu z ustaljeno sodno prakso velja, da mora Sodišče v postopku na podlagi člena 267 PDEU nacionalnemu sodišču dati koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. Pri tem mora Sodišče po potrebi preoblikovati vprašanja, ki so mu predložena (sodba z dne 30. januarja 2024, Direktor na Glavna direktsiaNatsionalna politsia pri MVR – Sofia (C‑118/22, EU:C:2024:97, točka 31 in navedena sodna praksa)).
(
23
)	Španska vlada predlaga, naj se vprašanja preoblikujejo tako, da se združita prvi dve vprašanji in zadnji dve vprašanji. Glede na moj predlog o nedopustnosti drugega vprašanja se zdi, da ta pristop ni izvedljiv.
(
24
)	Glej točko 37 teh sklepnih predlogov.
(
25
)	Oddelek II k preambuli zakona 9/2021.
(
26
)	V obravnavani zadevi je to Audiencia Nacional (nacionalno visoko sodišče).
(
27
)	Oddelek IV k preambuli zakona 9/2021. Člen 8 zakona 9/2021 določa, da „[v] okviru postopka, ki ga ureja [zakon 9/2021]“, sodnik, pristojen za jamstva, „odloča o pritožbah zoper odločbe [evropskih delegiranih tožilcev]“.
(
28
)	Herrnfeld, H.-H., Brodowski, D., in Burchard, C., ugotavljajo, da bi bilo treba „odstavek 1 člena 42 uredbe o EJT razlagati tako, da so države članice ne samo pristojne za izvrševanje sodnega nadzora ‚v skladu z veljavnim nacionalnim pravom‘, ampak da morajo na podlagi člena 47 Listine in člena 19(1) PEU zagotoviti raven varstva, ki je (vsaj) enakovredno pravnemu varstvu, ki bi ga zagotovilo [Sodišče] na podlagi člena 263 PDEU, če se ta odgovornost z uredbo o EJT ne bi ‚prenesla‘ na nacionalna sodišča“ (Evropsko javno tožilstvo, Article-by-Article Commentary, Nomos, Baden-Baden, 2021, str. 420).
(
29
)	Sodbi z dne 6. oktobra 2021, W.Ż. Senat za izredni nadzor in javne zadeve vrhovnega sodišča – imenovanje) (C‑487/19, EU:C:2021:798, točka 102 in navedena sodna praksa), in z dne 29. marca 2022, Getin Noble Bank (C‑132/20, EU:C:2022:235, točka 89).
(
30
)	Sodba z dne 19. decembra 2019, Deutsche Umwelthilfe, (C‑752/18, EU:C:2019:1114, točka 34 in navedena sodna praksa).
(
31
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 21. decembra 2023, AUTOTECHNICA FLEET SERVICES (C‑278/22, EU:C:2023:1026, točka 39 in navedena sodna praksa).
(
32
)	Glej pa tudi opombo 36 k tem sklepnim predlogom.
(
33
)	Na podlagi členov 263 in 265 PDEU. Člen 86(3) PDEU določa, da bi bilo treba v uredbah Sveta, s katerimi se ustanavlja EJT, med drugim določiti tudi „pravila, ki se uporabljajo za sodni nadzor postopkovnih dejanj, izvršenih pri opravljanju […] nalog [EJT]“. V uvodni izjavi 86 uredbe o EJT, ki se nanaša na navedeno določbo, je navedeno, da pristojnost, dodeljena zakonodajalcu Unije, „odraža posebno naravo nalog in strukture EJT, ki se razlikuje od pristojnosti vseh drugih organov in agencij Unije ter zahteva posebna pravila glede sodnega nadzora“. Iz člena 42(1) uredbe o EJT izhaja, da je po mnenju Sveta ustrezno, da se nacionalnim sodiščem zaupa pristojnost za sodni nadzor nad postopkovnimi akti EJT, saj gre za organ hibridne narave, ki v veliki meri deluje na podlagi nacionalnega prava, kadar izvaja preiskave in sprejema druge ukrepe (glede zadnjega glej člena 30 in 31 ter prvi in drugi odstavek uvodne izjave 87 uredbe o EJT). Kot izhaja iz pisnih stališč Komisije, je zakonodajalec Unije menil, da „je tak sistem skladnejši in bolje deluje, saj [EJT] na podlagi člena 86(2) PDEU začne kazenski postopek pred pristojnimi sodišči držav članic“. Nadaljnja prednost je tudi, da se je s tem mogoče izogniti „razmejevanju sodnega nadzora na sodišča Unije v fazi preiskave in nacionalna sodišča v fazi sojenja, ob upoštevanju, da se tak nadzor izvaja v skladu z Uredbo 2017/1939 in pravom Unije, ki ga v veliki meri dopolnjujejo nacionalna postopkovna pravila“.
(
34
)	Glej točko 1 teh sklepnih predlogov
(
35
)	Tudi v okviru pristojnosti izdaje predhodnih odločb na podlagi člena 267 PDEU (glej člen 42(2) uredbe o EJT).
(
36
)	Člen 42(3) uredbe o EJT določa, da se odstavek 1 ne uporablja za odločitve EJT o opustitvi zadeve v skladu s členom 39. Glede možnosti privilegiranih vložnikov izpodbijati postopkovne akte EJT pred Sodiščem glej uvodno izjavo 89 uredbe o EJT. Glej tudi člen 42(2)(a) uredbe o EJT, ki podeljuje pristojnost Sodišču za izdajo predhodnih odločb na podlagi člena 267 PDEU glede veljavnosti postopkovnih aktov EJT, če je tako vprašanje postavljeno pred nacionalnim sodiščem na podlagi prava Unije.
(
37
)	Glej tudi sklic na člen 263(4) PDEU v členu 42(3) in (8) uredbe o EJT.
(
38
)	Na podlagi tega izraza je mogoče razlikovati tudi med postopkovnimi akti EJT, ki spadajo na področje uporabe člena 42(1) uredbe o EJT in za nadzor katerih so pristojna nacionalna sodišča, ter akti EJT, ki naj ne bi imeli pravnih učinkov v razmerju do tretjih. V tretjem odstavku uvodne izjave 87 uredbe o EJT je pojasnjeno, da so nacionalna sodišča upravičena, vendar ne tudi zavezana, izvajati sodni nadzor nad slednjim v skladu s svojim nacionalnim pravom.
(
39
)	Zdi se, da se strokovnjaki v pravni literaturi s tem stališčem strinjajo: glej na primer Herrnfeld, H.-H., Brodowski, D. in Burchard, C., op. cit., str. 409, ter Luchtman, M., Forum Choice and Judicial Review Under the EPPO’s Legislative Framework, v Geelhoed, W., Erkelens, L. in Meij, A. (ur.), Shifting Perspectives on the European Public Prosecutor’s Office, Asser Press, Haag, 2018, str. 165.
(
40
)	Glej zlasti drugi odstavek uvodne izjave 87 uredbe o EJT, ki se nanaša na „[p]ostopkovn[e] akt[e], ki so povezani z izbiro države članice, katere sodišča bodo pristojna za odločanje o pregonu“ in člen 42(3) navedene uredbe, ki se nanaša na „odločitve EJT o opustitvi zadeve“.
(
41
)	Glej točko 42 teh sklepnih predlogov.
(
42
)	Sodba z dne 18. junija 2024, Komisija/CRU (C‑551/22 P, EU:C:2024:520, točka 65 in navedena sodna praksa).
(
43
)	Menim, da je pojem „investigado“ (oseba, zoper katero je uvedena preiskava) v španskem pravu enakovreden pojmu „osumljenec“.
(
44
)	Kot v svojih stališčih navajata EJT in francoska vlada, iz sodne prakse Sodišča izhaja, da kadar neprivilegirana tožeča stranka vloži ničnostno tožbo zoper akt, ki ni naslovljen nanjo, se zahteva, da morajo zavezujoči pravni učinki izpodbijanega ukrepa vplivati na interese tožeče stranke tako, da bistveno spremenijo njen pravni položaj, prekriva s pogoji, določenimi v členu 263, četrti odstavek, PDEU, v skladu s katerimi se mora ta nanje neposredno in posamično nanašati (sodba z dne 13. oktobra 2011, Deutsche Post in Nemčija/Komisija, C‑463/10 P in C‑475/10 P, EU:C:2011:656, točka 38). Menim, da je treba enak pristop uporabiti pri členu 42(1) uredbe o EJT.
(
45
)	EJT trdi, da izjava priče Y. C. ni bila podlaga za začetek postopka zaradi očitanih kaznivih dejanj zoper osebi I. R. O. in F. J. L. R. Če bi evropski delegirani tožilci, ki obravnavajo zadevo, na podlagi nadaljnjega zaslišanja osebe Y. C. kot priče zbrali nove obremenilne dokaze zoper navedeni osebi, se njun pravni položaj kot osebi, zoper kateri je uvedena preiskava, ne bi spremenil. Komisija trdi, da je poziv priči zgolj pripravljalni akt. Izjava priče vsebuje navedbe o domnevnem dejanskem stanju, za katere ni verjetno, da bodo imele zavezujoč učinek, ki bi spremenil pravni položaj osumljenca. Zavezujoč pravni učinek nastane v poznejši fazi postopka, ko se po vložitvi obtožnice status osebe spremeni iz osumljenca v obtoženca; nazadnje pa ob izreku obsodilne ali oprostilne sodbe.
(
46
)	Glej tudi postopkovne pravice, ki jih člen 41 uredbe o EJT zagotavlja osumljencem in obdolžencem.
(
47
)	Glej točki 1 in 2 teh sklepnih predlogov.
(
48
)	Sklepni predlogi generalne pravobranilke T. Ćapeta v zadevi G. K. in drugi (Evropsko javno tožilstvo) (C‑281/22, EU:C:2023:510, točka 20).
(
49
)	Sklepni predlogi generalnega pravobranilca M. Bobka v zadevi Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România“ in drugi (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19 in C‑355/19, EU:C:2020:746, točka 197).
(
50
)	Predložitveno sodišče zavrača trditve evropskih delegiranih tožilcev na podlagi člena 29 zakona 9/2021, ki pa se vsekakor nanaša na okoliščine, ki niso povezane s tem predlogom, saj se nanaša na osebe, zoper katere je uvedena preiskava in ki so prepozno pozvane na prvo obravnavo zaradi ugotavljanja dejanskega stanja in dokazov. EJT, francoska in španska vlada ter Komisija v pisnih stališčih ne nasprotujejo tej predpostavki predložitvenega sodišča.
(
51
)	V enakem smislu je španska vlada v pisnem stališču navedla, da člen 42(1) uredbe o EJT ne zahteva sodnega nadzora postopkovnih aktov EJT takoj po tistem, ko so ti sprejeti in/ali še preden so izvršeni.
(
52
)	V uvodni izjavi 12 uredbe o EJT je določeno: „[…] Ker [se cilji] te uredbe, to je okrepitev boja proti kaznivim dejanjem, ki škodijo finančnim interesom Unije, z ustanovitvijo vzpostavitvijo EJT, […] lažje dosežejo na ravni Unije, lahko Unija sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 5 PEU. V skladu z načelom sorazmernosti iz navedenega člena ta uredba ne presega tistega, kar je potrebno za doseganje navedenih ciljev, in zagotavlja, da njen učinek v najmanjši možni meri posega v pravne ureditve in institucionalne strukture držav članic.“
(
53
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 2020, État luxembourgeois (Pravica do pravnega sredstva zoper zahtevo za informacije na davčnem področju) (C‑245/19 in C‑246/19, EU:C:2020:795, točke 47, 55, od 57 do 59, 64, 67 in 79 ter navedena sodna praksa).
(
54
)	Sodba z dne 20. junija 2024, Artemis security (C‑367/23, EU:C:2024:529, točka 25 in navedena sodna praksa).
(
55
)	Sodba z dne 21. decembra 2021, Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, točka 62 in navedena sodna praksa).
(
56
)	Sodba z dne 3. julija 2019, UniCredit Leasing (C‑242/18, EU:C:2019:558, točka 47 in navedena sodna praksa).