62014CP0417_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Na predlog prvega generalnega pravobranilca je preveritveni senat Sodišča v skladu s členom 193(4) Poslovnika Sodišča odločil, da preveri sodbo Splošnega sodišča Evropske unije Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625).(2)
2. Sodišče je v točki 2 izreka zgoraj navedene odločbe pojasnilo:
„Preveritev se nanaša na vprašanje, ali [ta] sodba Splošnega sodišča […] posega v enotnost ali doslednost prava Unije, ker je Splošno sodišče kot pritožbeno sodišče presodilo, da je kot prvostopenjsko sodišče pristojno za odločanje o tožbi iz naslova nepogodbene odgovornosti [Evropske u]nije, ki
– temelji na neizpolnitvi obveznosti institucije, da zagotovi zaščito svojih uradnikov,
– so jo vložile tretje osebe kot upravičenci po pokojnem uradniku in kot družinski člani tega uradnika in s katero se
– predlaga povrnitev nepremoženjske škode, ki je nastala pokojnemu uradniku, ter premoženjske in nepremoženjske škode, ki je nastala tem tretjim osebam.“
I – Pravni okvir
A – Pogodba o delovanju Evropske unije
3. Člen 256(1) PDEU določa, da je „Splošno sodišče […] pristojno za obravnavanje in odločanje na prvi stopnji o tožbah ali postopkih iz členov 263, 265, 268, 270 in 272, razen o tistih, ki so dodeljeni specializiranemu sodišču, ustanovljenemu po členu 257, in tistih, ki so v statutu [Sodišča Evropske unije] pridržani za Sodišče. Statut [Sodišča] lahko predvidi, da ima Splošno sodišče pristojnost za druge vrste tožb ali postopkov“.
4. Med različnimi členi, naštetimi v členu 256 PDEU, člen 268 PDEU določa, da je Sodišče pristojno „v sporih glede nadomestila škode, ki ga predvidevata drugi in tretji odstavek člena 340 [PDEU]“, člen 270 PDEU pa, da je „v mejah in pod pogoji, ki so določeni v kadrovskih predpisih za uradnike ali v pogojih za zaposlitev drugih uslužbencev [Evropske u]nije, pristojno za vse spore med Unijo in njenimi uslužbenci“ (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi).
B – Statut Sodišča
5. V skladu s členom 1 Priloge I k Statutu Sodišča Sodišče za uslužbence Evropske unije „izvršuje na prvi stopnji pristojnost za odločanje v sporih med Unijo in njenimi uslužbenci na podlagi člena 270 [PDEU], vključno s spori med organi, uradi ali agencijami in njihovim osebjem, za katere je pristojnost dodeljena Sodišču Evropske unije“.
6. Morebitni spori o pristojnosti, ki bi lahko nastali med različnimi sodišči Sodišča na področju javnih uslužbencev, so urejeni s členom 8 Priloge I k Statutu Sodišča:
„1. Če je vloga ali drug procesni dokument, naslovljen na Sodišče za uslužbence, pomotoma vložen pri sodnem tajniku Sodišča ali Splošnega Sodišča, ga ta nemudoma pošlje sodnemu tajniku Sodišča za uslužbence. Prav tako, če je vloga ali drug procesni dokument, naslovljen na Sodišče ali Splošno sodišče, pomotoma vložen pri sodnem tajniku Sodišča za uslužbence, ga ta nemudoma pošlje sodnemu tajniku Sodišča ali Splošnega sodišča.
2. Če Sodišče za uslužbence ugotovi, da ni pristojno za obravnavanje in odločanje o tožbi, za katero je pristojno Sodišče ali Splošno sodišče, jo odstopi Sodišču oz. Splošnemu sodišču. Prav tako, če Sodišče ali Splošno sodišče ugotovi, da je za tožbo pristojno Sodišče za uslužbence, jo odstopi Sodišču za uslužbence, to pa ne more odkloniti pristojnosti.
3. Če so Sodišču za uslužbence in Splošnemu sodišču predložene zadeve, kjer se postavlja enako vprašanje razlage ali odloča o veljavnosti istega akta, lahko Sodišče za uslužbence po zaslišanju strank postopek prekine, dokler Splošno sodišče ne izda sodbe.
Če so Sodišču za uslužbence in Splošnemu sodišču predložene zadeve, kjer je predmet enak, Sodišče za uslužbence odkloni pristojnost, da bi o teh zadevah lahko odločalo Splošno sodišče.“
C – Kadrovski predpisi
7. Člen 73 Kadrovskih predpisov določa:
„1. Uradnik je zavarovan od datuma začetka dela za primer poklicne bolezni in nesreče […]. K plačilu zavarovanja za tveganja, ki niso povezana z delom, prispeva do 0,1 % svoje osnovne plače.
V teh pravilih je določeno, za katera tveganja zavarovanje ne velja.
2. Izplačujejo se naslednje denarne dajatve:
(a) V primeru smrti:
Izplačilo pavšalnega zneska v višini petkratne letne osnovne plače umrlega, ki se izračuna na podlagi mesečnih zneskov plač, prejetih v 12‑ih mesecih pred nesrečo, naslednjim osebam:
– zakoncu in otrokom umrlega uradnika po zanje veljavnem dednem pravu; pri čemer zakonec ne sme dobiti manj kakor 25 % pavšalnega zneska;
– če ni oseb iz zgoraj omenjene kategorije, drugim potomcem uradnika po zanje veljavnem dednem pravu;
– če ni oseb iz zgornjih dveh kategorij, sorodnikom umrlega uradnika v ravni črti po za njih veljavnem dednem pravu;
– če ni oseb iz zgornjih treh kategorij, instituciji.
[…]“
8. V skladu s členom 91(1) Kadrovskih predpisov je „Sodišče Evropske unije […] pristojno za vse spore med Unijo in katero koli osebo, za katero veljajo ti kadrovski predpisi, v zvezi z zakonitostjo akta, ki ima negativne posledice za to osebo v smislu člena 90(2). Sodišče Evropske unije je neomejeno pristojno za spore finančne narave.“
II – Dejansko stanje v zadevi, ki je predmet preveritve
9. Alessandro Missir Mamachi di Lusignano, uradnik Evropske unije, je 18. septembra 2006 umrl v tragičnih okoliščinah, ko je bil zaposlen v delegaciji Evropske komisije v Rabatu (Maroko).
10. Njegov oče Livio Missir Mamachi di Lusignano je po tem umoru v svojem imenu in kot zakoniti zastopnik dedičev svojega sina pri Sodišču za uslužbence vložil tožbo, s katero je predlagal, naj se, prvič, za nično razglasi odločba Komisije z dne 3. februarja 2009, s katero je ta zavrnila njegov zahtevek za povrnitev škode, nastale zaradi umora njegovega sina, in drugič, naj se Komisiji naloži, da njemu in otrokom njegovega sina plača različne zneske za povrnitev premoženjske in nepremoženjske škode, nastale zaradi navedenega umora.(3)
11. Ta tožba temelji na neizpolnitvi obveznosti Komisije, da zagotovi varovanje svojih uradnikov, njen namen pa je povrnitev nepremoženjske škode, ki jo je utrpel sam uradnik in ki jo pritožnik zahteva v imenu otrok umrlega uradnika kot upravičencev po njem, ter povrnitev premoženjske in nepremoženjske škode, ki so jo utrpeli pritožnik in otroci umrlega uradnika kot njegovi družinski člani.
12. Za odškodninski zahtevek za škodo, ki so jo utrpeli pritožnik in otroci umrlega uradnika, je Splošno sodišče menilo, da je v njegovi pristojnosti. Iz tega je sklepalo, da bi Sodišče za uslužbence moralo ugotoviti, da ni pristojno za odločanje o tem zahtevku. Zato bi mu jo moralo odstopiti v skladu s členom 8(2) Priloge I k Statutu Sodišča.
13. Glede odškodninskega zahtevka za škodo, ki jo je uradnik utrpel pred smrtjo, je Splošno sodišče presodilo, da ga je Sodišče za uslužbence, čeprav je pristojno za odločanje o njem, neupravičeno zavrglo kot nedopustnega glede na pravilo o „skladnosti“ med zahtevkom in upravno pritožbo. Ker stanje postopka v zvezi s tem zahtevkom ne dovoljuje odločitve, je Splošno sodišče menilo, da bi moralo Sodišče za uslužbence, kateremu bi bilo treba vrniti ta vidik tožbe, nujno ugotoviti, da sta bili Splošnemu sodišču in njemu predloženi zadevi z istim predmetom.
14. Starši Alessandra Missirja Mamachija di Lusignana, njegovi otroci ter brat in sestra so namreč po vložitvi pritožbe, na podlagi katere je bila izdana sodba Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625), pri Splošnem sodišču vložili tožbo, s katero so predlagali, naj se Komisiji naloži, da povrne nepremoženjsko škodo, ki naj bi jo utrpeli zaradi umora Alessandra Missirja Mamachija di Lusignana.(4)
15. Po mnenju Splošnega sodišča bi zato moralo Sodišče za uslužbence na podlagi člena 8(3), drugi pododstavek, Priloge I k Statutu Sodišča odkloniti svojo pristojnost, da bi o teh zadevah lahko odločalo Splošno sodišče.
16. V teh okoliščinah je Splošno sodišče, ki je menilo, da je pristojno za odločanje o vseh zahtevkih, odločilo, da bo o celotni zadevi odločalo kot prvostopenjsko sodišče.
III – Analiza
17. V skladu z okvirom, ki ga je preveritveni senat določil v odločbi o uvedbi tega postopka, se bo moja analiza v bistvu nanašala na vprašanje, ali je Splošno sodišče poseglo v enotnost ali doslednost prava Unije s tem, ko je presodilo, da je pristojno, da kot prvostopenjsko sodišče odloča o tožbi zaradi nepogodbene odgovornosti Unije, ki temelji na neizpolnitvi obveznosti institucije, da zagotovi zaščito svojih uradnikov, in ki so jo vložile tretje osebe kot upravičenke po umrlem uradniku in kot družinski člani tega uradnika ter s katero se predlaga povrnitev nepremoženjske škode, ki je nastala umrlemu uradniku, ter premoženjske in nepremoženjske škode, ki so jo osebno utrpeli pritožniki.
18. V skladu s postopkom preveritve je treba najprej preučiti, ali je bilo v sodbi Splošnega sodišča napačno uporabljeno pravo.(5) Šele če bi bilo to ugotovljeno, bi moral obravnavati vprašanje, ali napačna razlaga Splošnega sodišča posega v enotnost ali doslednost prava Unije.(6)
A – Morebitna napačna uporaba prava s strani Splošnega sodišča
1. Uvodne ugotovitve
19. Najprej je treba ugotoviti, na eni strani, katere so različne vrste škod, za katere se zahteva odškodnina, in v kateri vlogi pritožnik uveljavlja vsako od t eh škod ter, na drugi strani, katere določbe se uporabljajo.
20. Prvič, glede razvrstitve škod se strinjam s tipologijo, ki jo je Splošno sodišče uporabilo na podlagi splošnih načel na področju nepogodbene odgovornosti, skupnih pravom držav članic.(7) V skladu s to kategorizacijo lahko odgovorna oseba na splošno povrne tri vrste škode:
– nepremoženjsko škodo, ki jo je utrpela sama žrtev
zaradi telesnega in/ali duševnega trpljenja pred smrtjo, če se dokaže, da se je tega zavedala;
– premoženjsko škodo, ki so jo utrpeli bližnji žrtve
in ki je odvisna od prihodkov, ki so jih dobivali od umrlega, in
– nepremoženjsko škodo, ki so jo utrpeli bližnji žrtve
zaradi posebne čustvene navezanosti na umrlo osebo.
21. Zahtevki, ki jih je vložil pritožnik, spadajo v to klasifikacijo, zato sta premisi, na kateri se je Splošno sodišče odločilo opreti v točki 42 sodbe, očitno prav tako utemeljeni:
– nepremoženjsko škodo ex haerede, in sicer tisto, ki jo je pred svojo smrtjo utrpel Alessandro Missir Mamachi di Lusignano, uveljavljajo upravičenci po njem kot taki, in ne v lastnem imenu. Ta škoda ustreza prvi kategoriji škode, opredeljeni v prejšnji točki;
– dve drugi vrsti škode, za kateri se zahteva odškodnina, in sicer na eni strani premoženjska škoda otrok ter na drugi strani nepremoženjska škoda otrok in očeta Alessandra Missirja Mamachija di Lusignana, pa pritožnik in njegovi vnuki uveljavljajo v lastnem imenu, neodvisno od svojega statusa upravičencev. Ti škodi ustrezata drugi in tretji kategoriji škode, opredeljenima v prejšnji točki.
22. Drugič, v zvezi z določitvijo pravil, ki se uporabljajo, bom opozoril, da sta Sodišče in Splošno sodišče obe izvajali pristojnost iz člena 270 PDEU v danem trenutku zgodovine evropskega povezovanja.
23. Vendar je od sprejetja Sklepa Sveta 2004/752/ES, Euratom z dne 2. novembra 2004 o ustanovitvi Sodišča za uslužbence Evropske unije(8) s členom 1 Priloge I k Statutu Sodišča ta pristojnost podeljena Sodišču za uslužbence.
24. Člen 270 PDEU je ključnega pomena, ker določa, da se pristojnost za spore med Unijo in njenimi uslužbenci izvaja „v mejah in pod pogoji, ki so določeni v kadrovskih predpisih“.
25. V skladu s členom 91(1) navedenih kadrovskih predpisov je Sodišče za uslužbence pristojno za „vse spore med Unijo in katero koli osebo, za katero veljajo ti kadrovski predpisi, v zvezi z zakonitostjo akta, ki ima negativne posledice za to osebo v smislu člena 90(2)“.
26. Iz teh uvodnih ugotovitev izhaja, da je ključ za razdelitev pristojnosti nujno razlaga teh dveh določb – člena 270 PDEU in člena 91(1) Kadrovskih predpisov – ker sodni sistem Unije zahteva, da „pristojnost ene izmed institucij za odločanje o tožbi nujno izključuje pristojnost druge ali drugih“.(9)
2. Obseg pristojnosti Sodišča za uslužbence
27. Sodišče za uslužbence je torej pristojno za „vse spore med Unijo in katero koli osebo, za katero veljajo [K]adrovski predpisi, v zvezi z zakonitostjo akta, ki ima negativne posledice za to osebo v smislu člena 90(2) [Kadrovskih predpisov]“.(10)
28. Ob smrti uradnika pa člen 73(2) Kadrovskih predpisov zagotavlja izplačilo pavšalnega zneska v višini petkratne letne osnovne plače (ki se izračuna na podlagi mesečnih zneskov plač, prejetih v 12 mesecih pred nesrečo).
29. V skladu s to določbo se navedeni znesek dodeli zakoncu umrlega uradnika in njegovim otrokom, ali če teh ni, „drugim potomcem uradnika po zanje veljavnem dednem pravu“. Če ni „potomcev“, je v tem členu določeno še, da se pavšalni znesek nato izplača „sorodnikom umrlega uradnika v ravni črti po za njih veljavnem dednem pravu“.(11)
30. Kot je Sodišče že ugotovilo, je namreč cilj Kadrovskih predpisov „zakonsko urediti pravna razmerja med evropskimi institucijami in njihovimi uradniki z določitvijo vrste vzajemnih pravic in obveznosti ter priznanjem pravic nekaterim družinskim članom uradnika, ki jih ti lahko uveljavljajo pri [Uniji]“.(12)
31. Iz besedila člena 73(2) Kadrovskih predpisov torej nesporno izhaja, da Kadrovski predpisi veljajo
tako za potomce kot za prednike uradnika, to je, če povzamem izraz, ki ga je Komisija uporabila v svojih stališčih, da jih Kadrovski predpisi „izrecno upoštevajo“.(13)
32. V skladu s členom 91(1) Kadrovskih predpisov je torej Sodišče za uslužbence pristojno za „vse spore med Unijo in katero koli [izmed teh oseb]“ v zvezi z aktom organa, pristojnega za imenovanja, ki posega v njihov položaj (kot je odločba o odškodnini zaradi smrti uradnika).
33. Splošno sodišče je vseeno zavrnilo to tezo, ki jo je pred njim zagovarjala Komisija, in sicer iz dveh razlogov:
– na eni strani naj bi ta razlaga „privedla do tega, da se procesna izvedba splošne ureditve nepogodbene odgovornosti Unije podredi specialni ureditvi socialne varnosti uradnikov, kot je urejena v Kadrovskih predpisih[, čeprav naj ne bi bilo] tehtnega razloga, zaradi katerega bi izredna pristojnost Sodišča za uslužbence glede uradnikov morala tako prevladati nad splošno pristojnostjo Splošnega sodišča za reševanje vseh sporov, v katerih gre za odgovornost Unije“(14) . Ta ugotovitev naj bi še toliko bolj veljala, ker v tem primeru „ni zadevna obveznost Komisije, da plača dajatve iz Kadrovskih predpisov, ki so zagotovljene […], temveč je zadevna njena morebitna obveznost povrnitve vseh zatrjevanih premoženjskih in nepremoženjskih škod“(15) ;
– na drugi strani, „ob predpostavki, da bi se argumentacija Komisije uporabljala za primer štirih otrok Alessandra Missirja Mamachija di Lusignana, pa se [naj] ne [bi] uporablja[la] za primer pritožnika Livia Missirja Mamachija di Lusignana, saj ta ob otrocih ni upravičenec v smislu člena 73(2)(a) Kadrovskih predpisov“.(16)
34. Očitno je, da je Splošno sodišče s tem napačno uporabilo pravo pri razlagi določb, ki se uporabljajo.
35. Prvič, druga trditev ni upoštevna v okviru določitve pristojnega sodišča. V obravnavani zadevi naštevanje v členu 73(2) Kadrovskih predpisov namreč služi ne določitvi upravičenca do ureditve iz te določbe, ampak le določitvi navezne okoliščine
za merilo pristojnosti, opredeljeno v členu 91(1) Kadrovskih predpisov. V tem natančno opredeljenem okviru to, da je umrli uradnik imel otroke, ne izključuje tega, da so predniki in potomci tudi „oseb[e], za kater[e] veljajo [K]adrovski predpisi“, glede na izraz v členu 91(1) navedenih predpisov.
36. Drugič, ne gre za to, „da se procesna izvedba splošne ureditve nepogodbene odgovornosti Unije podredi specialni ureditvi socialne varnosti uradnikov, kot je urejena v [navedenih] predpisih“, ampak le za to, da se določi sodišče, ki je pristojno za odločanje o zahtevku, ki – kot povezan z odgovornostjo Unije – ni neodvisen od odškodnine, določene v Kadrovskih predpisih.
37. V skladu s sodno prakso Sodišča mora namreč uradnik imeti možnost dobiti celotno odškodnino.(17) Zato ima pravico, „da zahteva dodatno
odškodnino, če je institucija odgovorna za nezgodo po splošni ureditvi in če dajatve v skladu s Kadrovskimi predpisi ne zadostujejo za zagotovitev polnega povračila utrpele škode“.(18)
38. Sklicevanje na „splošno ureditev“ v tej sodbi je le sklicevanje na pravila o nepogodbeni odgovornosti. Izraz se namreč nanaša na to, kar se „v preostalem uporablja za vse neizvzete primere“, to je na „splošno pravilo, ki mora, ker ni posebnega akta ali posebnega odstopanja, urejati neko vrsto primerov“.(19) V obravnavani zadevi je ureditev nepogodbene odgovornosti torej splošna ureditev
povrnitve škode v nasprotju s Kadrovskimi predpisi, ki so „poseben akt“, ki določa posebno ureditev odškodnine.
39. V nasprotju s tem, kar Splošno sodišče navaja v točkah od 54 do 58 sodbe, se je Sodišče v sodbi Leussink/Komisija (169/83 in 136/84, EU:C:1986:371) zadovoljilo s priznanjem pravice do dodatne odškodnine, ne da bi bilo dovoljeno iz tega izpeljati kakršno koli trditev o pristojnosti sodišč Unije. V navedeni zadevi se to vprašanje ni postavljalo, ker je bila sodba izdana takrat, ko je bilo Sodišče edino sodišče.
40. Nasprotno pa, čeprav Sodišče za uslužbence ob izdaji sodbe Lucaccioni/Komisija (C‑257/98 P, EU:C:1999:402) še ni obstajalo, je pravilo o pristojnosti mogoče izpeljati iz sklepanja, ki ga je Sodišče namenilo povezavi med odškodnino po Kadrovskih predpisih na eni strani in dodatno odškodnino na podlagi „splošne ureditve“ nepogodbene odgovornosti na drugi strani.
41. Sodišče je namreč v tej sodbi najprej presodilo, da sistem pavšalne odškodnine iz člena 73 Kadrovskih predpisov in sistem, ki ga ureja člen 340 PDEU, nista neodvisna.(20) Dalje, iz te premise in potrebe, da uradnik dobi celotno odškodnino, je sklepalo, da mora pristojno sodišče dajatve, prejete na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov, upoštevati pri oceni popravljive škode v okviru odškodninske tožbe, ki jo uradnik vloži na podlagi nepravilnega ravnanja, zaradi katerega nastane odgovornost institucije, v kateri je zaposlen.(21)
42. Povedano drugače, v skladu s to sodno prakso Sodišča, ki jo je mogoče opredeliti kot ustaljeno, ni mogoče izključiti „pravice uradnika in upravičencev po njem, da zahtevajo dodatno odškodnino, če je institucija odgovorna za nezgodo po splošni ureditvi [nepogodbene odgovornosti] in če dajatve v skladu s Kadrovskimi predpisi ne zadostujejo za zagotovitev polnega povračila utrpele škode“.(22)
43. Ker gre za „dodatno“ dajatev in ker ta sistema odškodnine nista neodvisna, saj se morajo dajatve, prejete na podlagi Kadrovskih predpisov, upoštevati pri določitvi popravljive škode na podlagi člena 340 PDEU, je sodišče, ki je pristojno za prednostno odškodnino,(23) nujno pristojno tudi za dodatno odškodnino.
44. V zvezi s tem ugotavljam, da je že generalni pravobranilec G. Slynn v sklepnih predlogih v združenih zadevah Leussink/Komisija (169/83 in 136/84, EU:C:1986:265) govoril o „ nepreneseni
pristojnosti za eventualno zagotovitev plačila dodatnih
zneskov za povrnitev nastale škode“.(24)
45. Ker pa je dodatna odškodnina na podlagi ustaljene sodne prakse urejena s splošno ureditvijo nepogodbene odgovornosti, je prednostna odškodnina nujno tista, ki je določena v Kadrovskih predpisih.
46. Ta ugotovitev toliko bolj velja danes, ker je zakonodajalec Unije prednostno odškodnino zaupal specializiranemu sodišču
v smislu člena 19 PEU, katerega pristojnost je odvisna od statusa tožeče stranke (za katero morajo veljati Kadrovski predpisi).
47. Poleg tega pravilo o pristojnosti, ki ga zagovarjam, ustreza ne le logiki, ampak tudi ekonomičnosti postopka, ki jo je Sodišče priznalo v sklepu Komisija/IAMA Consulting(25) .
48. Enako kot „v sistemu pravnih sredstev Skupnosti pristojnost za odločanje o tožbi v glavni stvari zajema pristojnost za odločanje o kakršni koli nasprotni tožbi, vloženi v istem postopku, ki izhaja iz istega akta ali istih dejstev, ki so predmet tožbe“,(26) pristojnost za odločanje o prednostnem zahtevku zajema pristojnost za odločanje o kakršnem koli dodatnem zahtevku, ki izhaja iz ist ega akta ali istih dejstev.
49. Dejstvo, da se zahtevki, vloženi v tem sporu, nanašajo le na dodatne dajatve, nikakor ne spremeni tega sklepanja. Pristojno sodišče se namreč ne more spreminjati glede na to, ali tožba vsebuje le pavšalni zahtevek (ki ga opredeljujem kot prednostni) ali, nasprotno, le en ali celo dva dodatna zahtevka. Splošno sodišče to sicer implicitno priznava, ker dopušča, da zahtevek, vložen v imenu umrlega uradnika, ki pa se nanaša le na njegovo osebno nepremoženjsko škodo, za katero ne veljajo Kadrovski predpisi
in ki je torej urejena z ureditvijo nepogodbene odgovornosti, vseeno spada v pristojnost Sodišča za uslužbence.(27)
50. Ko je Splošno sodišče presodilo, da „v okoliščinah, kot so v tem primeru, pravni okvir, ki ga razmejujejo člena 268 PDEU in 270 PDEU, člen 1 Priloge I k Statutu Sodišča ter člena 90 in 91 Kadrovskih predpisov, nalaga sklep, da morajo bližnji umrlega uradnika nujno vložiti dve tožbi, in sicer eno pred Sodiščem za uslužbence in drugo pred Splošnim sodiščem, glede na to, ali vstopajo v pravice zadevnega uradnika ali zahtevajo povrnitev njihove osebne premoženjske oziroma nepremoženjske škode“,(28) je napačno uporabilo pravo pri razlagi in uporabi navedenih določb.
51. Glede na navedeno ni treba preučiti dodatnega sklepanja, ki ga Splošno sodišče namenja načinu, kako rešiti procesno podvajanje, za katero je menilo, da ga mora ugotoviti.
52. Ker to sklepanje Splošnega sodišča temelji na napačni premisi, saj je Sodišče za uslužbence pristojno za vse zahtevke, ki jih je vložil pritožnik, je namreč v njem ipso facto
napačno uporabljeno pravo.
53. V skladu s členom 256(2) PDEU je treba še ugotoviti, ali ta napačna uporaba prava pri razlagi in uporabi členov 268 PDEU in 270 PDEU, člena 1 Priloge I k Statutu Sodišča ter člena 91 Kadrovskih predpisov posega v enotnost ali doslednost prava Unije.
B – Obstoj poseganja v enotnost ali doslednost prava Unije
1. Merila za presojo
54. S tremi sodbami o preveritvi, ki jih je doslej izdalo Sodišče, je mogoče opredeliti štiri merila za presojo, ki so koristna za ugotovitev morebitnega poseganja v enotnost ali doslednost prava Unije:
– sodba Splošnega sodišča lahko pomeni precedens za prihodnje zadeve;(29)
– Splošno sodišče ni upoštevalo ustaljene sodne prakse Sodišča;(30)
– napake Splošnega sodišča se nanašajo na pojem, ki ne spada izključno v pravo javnih uslužbencev, ampak se uporablja ne glede na zadevno področje,(31) ter
– pravila ali načela, ki jih je Splošno sodišče napačno uporabilo, imajo pomembno mesto v pravnem redu Unije.(32)
55. Ta merila, ki jih je mogoče „vsa“ upoštevati,(33) niso kumulativna in zato ni potrebno, da so obvezno vsa izpolnjena, da se ugotovi poseganje v enotnost ali doslednost prava Unije.(34) Že samo Sodišče je v sodbi Preveritev Komisija/Strack(35) menilo, da izpolnjevanje drugega in četrtega od zgoraj naštetih meril zadostuje, da je podano poseganje v enotnost in doslednost prava Unije.
2. Presoja
56. Ko je Splošno sodišče uporabilo in razlagalo določbe Pogodbe, Priloge I k Statutu Sodišča in Kadrovskih predpisov, ni upoštevalo postopkovnih posledic pravice, da uradnik in njegovi družinski člani, za katere veljajo Kadrovski predpisi, zahtevajo dodatno odškodnino, če je institucija odgovorna za nezgodo po splošni ureditvi nepogodbene odgovornosti in če dajatve v skladu s Kadrovskimi predpisi ne zadostujejo za zagotovitev polnega povračila utrpele škode.
57. Natančneje, Splošno sodišče teh posledic ni pravilno presodilo, ker je menilo, da morajo bližnji umrlega uradnika nujno vložiti dve tožbi, in sicer eno pred Sodiščem za uslužbence in drugo pred Splošnim sodiščem, glede na to, ali vstopajo v pravice zadevnega uradnika ali pa zahtevajo povrnitev njihove osebne premoženjske oziroma nepremoženjske škode. Menim, da je Splošno sodišče s tem poseglo v enotnost in doslednost prava Unije iz naslednjih treh razlogov.
a) Napačno uporabljena pravila imajo pomembno mesto v pravnem redu Unije (četrto zgoraj navedeno merilo)
58. Obravnavane določbe imajo poseben pomen za pravo Unije.
59. Kot je Sodišče že ugotovilo v sodbi Preveritev M/EMEA, to velja zlasti za „Statut Sodišča in njegov[o] prilog[o, ki] sta sestavna dela primarnega prava“.(36)
60. V obravnavani zadevi pa napačna uporaba prava s strani Splošnega sodišča zadeva razlago in uporabo členov 268 PDEU in 270 PDEU, člena 1 Priloge I k Statutu Sodišča ter člena 91 Kadrovskih predpisov.
61. Ta pravila niso le sestavni del primarnega prava (z izjemo člena 91 Kadrovskih predpisov), ampak se poleg tega skupaj uporabljajo za opredelitev strukture sodstva Unije s tem, da omejujejo pristojnosti Sodišča za uslužbence in zato pristojnosti drugih sodišč.
62. Določbe, ki opredeljujejo to strukturo sodstva, pa se uporabljajo za uresničitev „pravosodnega sistema, ki je primeren za naravo Evropske unije ter je dosleden, učinkovit in dostopen vsem posameznikom“(37), to je sistema, ki je zagotovo eden od sestavnih delov „pravne države“, ki je temeljna vrednota, na kateri temelji Unija v skladu s členom 2 PEU in preambulo Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.(38)
63. V zvezi s tem, če sem v okviru preučitve napačne uporabe prava s strani Splošnega sodišča menil, da ni treba preučiti dodatnega sklepanja, ki ga je Splošno sodišče namenilo načinu, kako rešiti procesno podvajanje, ki je posledica razdelitve pristojnosti, ki je nastala, pa nasprotno menim, da pravilo o prorogaciji njegove pristojnosti in njegova uporaba v okviru pritožbe, o kateri je odločalo, prav tako pomenita poseganje v enotnost prava Unije, ker krepita neupoštevanje strukture sodstva Unije, kot je zasnovana s Pogodbama.
64. To sklepanje, pravilo o prorogaciji pristojnosti, ki izhaja iz njega, in sklepi, ki jih je Splošno sodišče iz tega izpeljalo za rešitev pritožbe, namreč pomenijo kršitev pravil, ki imajo poseben pomen v pravnem redu Unije, ker sta z njimi opredeljena razdelitev pristojnosti med sodišči Unije in posebni mehanizem pritožbe.
b) Splošno sodišče ni upoštevalo ustaljene sodne prakse Sodišča (drugo zgoraj navedeno merilo)
65. Ko je Splošno sodišče potrdilo načelo procesnega podvajanja, je poseglo v doslednost prava Unije, ker ni upoštevalo ustaljene sodne prakse Sodišča.
66. Kot namreč izhaja iz sodne prakse, ki sem jo navedel v okviru analize obsega pristojnosti Sodišča za uslužbence, kadar zahtevek v zvezi z dodatno odškodnino ni več predmet upravnega postopka, ampak postane predmet sodnega postopka, ne le da sistem pavšalne odškodnine iz člena 73 Kadrovskih predpisov in sistem, ki ga ureja člen 340 PDEU, nista neodvisna,(39) ampak poleg tega tudi pristojnost enega od sodišč za odločanje o tožbi nujno izključuje pristojnost drugega sodišča.(40)
c) Sodba Splošnega sodišča lahko pomeni precedens za prihodnje zadeve (prvo zgoraj navedeno merilo)
67. Dodatno, sodba Splošnega sodišča lahko pomeni tudi precedens za prihodnje zadeve, ker uvaja splošno pravilo o pristojnosti v korist tega sodišča in v škodo pristojnosti Sodišča za uslužbence.
68. Iz vseh teh razlogov menim, da je Splošno sodišče s sodbo Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) poseglo v enotnost in doslednost prava Unije.
IV – Učinki preveritve
69. Člen 62b, prvi odstavek, Statuta Sodišča določa, da če Sodišče ugotovi, da odločitev Splošnega sodišča škoduje enotnosti ali doslednosti prava Unije, zadevo vrne v odločanje Splošnemu sodišču, ki je glede pravnih vprašanj vezano na odločitev Sodišča. Ob vrnitvi zadeve lahko Sodišče navede, katere učinke odločitve Splošnega sodišča je treba šteti za dokončne za stranke v sporu. Izjemoma lahko Sodišče samo dokončno odloči, če ob upoštevanju ugotovitev preveritve rešitev spora izhaja iz ugotovljenega dejanskega stanja, na katerem je Splošno sodišče utemeljilo svojo odločitev.
70. Vprašanje učinkov preveritve ni nikoli preprosto. Še manj je preprosto v obravnavani zadevi, ker je bila po vložitvi pritožbe, v zvezi s katero je bila izdana sodba Splošnega sodišča, ki je predmet preveritve (sodba Missir Mamachi di Lusignano/Komisija, T‑401/11 P, EU:T:2014:625), pri Splošnem sodišču vložena še druga tožba, ki pa se nanaša na posledice istega spornega dejstva in v kateri so tožeče stranke delno iste (zadeva T‑494/11, Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija). Čeprav se ta druga zadeva ne nanaša na preveritev v pravem pomenu, bom zaradi izčrpnosti obravnaval morebitne postopkovne posledice te druge zadeve.
A – Učinki preveritve stricto sensu
71. Po mnenju Sodišča iz člena 62b Statuta Sodišča izhaja, da „ne more le ugotoviti posega v doslednost in/ali enotnost prava Unije, ne da bi opredelilo posledice te ugotovitve za zadevni spor“.(41)
72. Zato je treba, prvič, razveljaviti sodbo Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) v delu, v katerem je Splošno sodišče po uradni dolžnosti ugotovilo nepristojnost Sodišča za uslužbence za odločanje o odškodninskih zahtevkih za osebno škodo, tako premoženjsko kot nepremoženjsko, pritožnika in personam
in otrok Alessandra Missirja Mamachija di Lusignana, ter v delu, v katerem je odločilo, da si ta vidik tožbe odstopi, da bi o njem odločalo kot prvostopenjsko sodišče.
73. Sodbo Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) je treba razveljaviti tudi v delu, v katerem je Splošno sodišče presodilo, da v okoliščinah, kot so v tem primeru, ko otroci umrlega uradnika ali uslužbenca zahtevajo odškodnino za različne škode, ki so bile povzročene z istim ravnanjem, tako kot upravičenci kot tudi v lastnem imenu – jure proprio  – lahko ti otroci te zahtevke združijo tako, da vložijo eno samo tožbo pri Splošnem sodišču.
74. Drugič, preučiti je treba, kaj je treba storiti s pritožbo pritožnika.
75. V zvezi s tem je treba navesti, da je pritožnik pritožbo oprl na tri pritožbene razloge. Prvi pritožbeni razlog se je nanašal na napačno uporabo prava, ki jo je Sodišče za uslužbence storilo, ko je ugodilo ugovoru nedopustnosti Komisije in odločilo, da je nedopusten odškodninski zahtevek za nepremoženjsko škodo, ki so jo utrpeli Alessandro Missir Mamachi di Lusignano in njegovi otroci. Pritožnik je z drugim pritožbenim razlogom Sodišču za uslužbence očital, da je delež odgovornosti Komisije za škodni dogodek omejilo na 40 %. Pritožnik je s tretjim pritožbenim razlogom nazadnje menil, da je Sodišče za uslužbence neupravičeno priznalo, da je Komisija glede na dajatve iz Kadrovskih predpisov, priznane otrokom Alessandra Missirja Mamachija di Lusignana, v celoti povrnila nastalo škodo. Splošno sodišče je v skladu s to logiko preučitev navedene pritožbe omejilo le na področje pristojnosti, ki jo je predhodno priznalo Sodišču za uslužbence (to je za odškodninski zahtevek za nepremoženjsko škodo ex haerede, ki jo je utrpel Alessandro Missir Mamachi di Lusignano), za druge zahtevke pa je menilo, da spadajo v njegovo lastno pristojnost.(42)
76. V tem strogo opredeljenem okviru je bil prvi pritožbeni razlog sprejet. To pomeni, da je bila sodba Sodišča za uslužbence razveljavljena v delu, v katerem je bil sprejet prvi ugovor nedopustnosti, ki ga je uveljavljala Komisija.(43)
77. Ker je Splošno sodišče menilo, da stanje postopka dovoljuje odločanje o tem vprašanju, je – kot mu omogoča člen 13(1) Priloge I k Statutu Sodišča – samo analiziralo ta prvi ugovor nedopustnosti in ga razglasilo za neutemeljenega.
78. Ker to vprašanje ni predmet preveritve, menim, da je treba to razveljavitev in analizo Splošnega sodišča glede ugovora nedopustnosti, ki ga je Komisija podala pred Sodiščem za uslužbence, šteti za dokončni.
79. Dalje, Splošno sodišče je glede drugih ugovorov nedopustnosti, ki jih je uveljavljala Komisija, menilo, da stanje postopka odločitve ne dovoljuje.(44)
80. Vseeno je menilo, da vrnitev zadeve v ponovno odločanje Sodišču za uslužbence ni utemeljena, ker to ne bi imelo druge izbire, kot da odkloni pristojnost v korist Splošnega sodišča na podlagi člena 8(3), drugi pododstavek, Priloge I k Statutu Sodišča (ker imata zadeva F‑50/09, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija, in zadeva T‑494/11, Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija, po njegovem mnenju isti predmet).(45)
81. Če bo Sodišče sledilo moji analizi pravil, ki se uporabljajo, bo potrdilo izključno pristojnost Sodišča za uslužbence za odločanje o tožbi, ki jo je vložila tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ker je ta tako kot otroci umrlega uradnika, ki jih zastopa, „oseb[a], za katero veljajo“ Kadrovski predpisi, v smislu člena 91(1) navedenih predpisov.
82. V teh okoliščinah bo zato treba sodbo Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) prav tako razveljaviti v delu, v katerem je Splošno sodišče presodilo, da je kot prvostopenjsko sodišče pristojno za odločanje o drugih ugovorih nedopustnosti, ki jih je uveljavljala Komisija, namesto da bi ta vidik spora vrnilo v odločanje Sodišču za uslužbence.
83. Nazadnje bom obravnaval vprašanje, kaj storiti z drugim in tretjim pritožbenim razlogom, ki ju je pritožnik navedel v utemeljitev pritožbe pri Splošnem sodišču.
84. Splošno sodišče je namreč v sodbi Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) v celoti razveljavilo sodbo Sodišča za uslužbence, in to le na podlagi vprašanja pristojnosti, ki ga je obravnavalo po uradni dolžnosti, in prvega pritožbenega razloga, ki se je v bistvu nanašal na to, da je Sodišče za uslužbence napačno uporabilo procesno pravilo skladnosti med upravno pritožbo in tožbo. Drugih pritožbenih razlogov zato ni obravnavalo.
85. V nasprotju s tem, kar je generalna pravobranilka J. Kokott navedla v zadevi C‑579/12 RX-II, pa žal ne morem potrditi, da za obravnavo navedenih pritožbenih razlogov „nista potrebna niti dodatno ugotavljanje dejanskega stanja niti pravna razprava, da bi se utemeljila vrnitev zadeve v odločanje Splošnemu sodišču“.(46)
86. Drugače kot je določeno v členu 62b, prvi odstavek, zadnji stavek, Statuta Sodišča, ob upoštevanju ugotovitev preveritve rešitev spora ne izhaja iz ugotovljenega dejanskega stanja, na katerem je Splošno sodišče utemeljilo odločitev.
87. Kljub posebej bolečim dejanskim okoliščinam v tej zadevi in roku, ki je že pretekel od vložitve tožbe, sem prisiljen Sodišču predlagati, naj zadevo vrne v odločanje Splošnemu sodišču. Kot pritožbeno sodišče mora namreč odločiti o drugem in tretjem pritožbenem razlogu, ki ju je navedel pritožnik, preden tudi samo zadevo vrne v odločanje Sodišču za uslužbence.
88. To bi namreč moralo glede na predlagano razlago procesnih pravil vsekakor odločiti o drugih ugovorih nedopustnosti, ki jih je ab initio
uveljavljala Komisija in za katere je Splošno sodišče sámo menilo, da stanje postopka ne dovoljuje odločitve o njih.(47) Poleg tega bi moralo po potrebi (ob morebitni napačni uporabi prava, ki bi jo Splošno sodišče ugotovilo v okviru preučitve drugega in tretjega pritožbenega razloga) pregledati svojo sodbo z vidika dveh sodb, ki ju bo Splošno sodišče izdalo v zadevi T‑401/11 P.
89. Vseeno ne morem prezreti zadeve Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija (T‑494/11).
B – Morebitni vpliv zadeve Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija (T‑494/11)
90. Kot sem že imel priložnost navesti, so po vložitvi pritožbe v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625), oče in otroci umrlega uradnika – to je vlagatelji zahtevkov v zadevi F‑50/09 – skupaj z materjo ter bratom in sestro umrlega uradnika vložili drugo tožbo pri Splošnem sodišču, da bi dobili odškodnino za nepremoženjsko škodo, nastalo zaradi smrti Alessandra Missirja Mamachija di Lusignana.
91. V skladu s pravili o pristojnosti, ki sem jih ugotovil, Splošno sodišče ni pristojno za odločanje o zahtevkih otrok in staršev umrlega uradnika, ker zanje veljajo Kadrovski predpisi v smislu člena 91(1) navedenih predpisov.
92. Vendar se ob upoštevanju temeljite preučitve tožbe, vložene v zadevi T‑494/11, zahtevki, ki so jih vložili oče in otroci umrlega uradnika, zdijo podobni odškodninskim zahtevkom za nepremoženjsko škodo v zadevi F‑50/09 tako po podlagi kot v zvezi s predmetom zahtevka in dejanja, ki je vzrok za zahtevek. Zato bi jih bilo treba vsekakor razglasiti za nedopustne zaradi litispendence.(48) Splošno sodišče bi se moralo poleg tega izreči za nepristojno za odločanje o zahtevku matere umrlega uradnika, za katero prav tako „veljajo [K]adrovski predpisi“.
93. Nasprotno pa je položaj drugačen v zvezi z zahtevki brata in sestre umrlega uradnika. Ker zanju ne „veljajo Kadrovski predpisi“ v smislu člena 91(1) navedenih predpisov, je za njuno tožbo res pristojno Splošno sodišče.
94. Čeprav je ta ločitev pristojnosti glede na vlagatelja zahtevka lahko obžalovanja vredna, ni to nič novega v sporih Unije.(49)
95. Vendar bo moralo v posebnem primeru, ki ga obravnavam, ko bo zadeva F‑50/09 vrnjena Sodišču za uslužbence, potem ko bo Splošno sodišče odločilo o drugem in tretjem pritožbenem razlogu v zadevi T‑401/11, Sodišče za uslužbence zadevo odstopiti Splošnemu sodišču v skladu s členom 8(3), drugi pododstavek, Priloge I k Statutu Sodišča.
96. Ta določba namreč Sodišču za uslužbence nalaga, da odkloni pristojnost in zadevo, ki mu je predložena, odstopi Splošnemu sodišču, kadar so jima predložene zadeve z enakim predmetom. Čeprav tožeče stranke niso iste – oče (in mati) ter otroci umrlega uradnika na eni strani ter brat in sestra na drugi strani – se nagibam k mnenju, da imata zadevi enak predmet, ker je namen obeh pridobiti odškodnino za nepremoženjsko škodo, ki jim je nastala s smrtjo istega bližnjega, zaradi istega ravnanja institucije, „delodajalke“ žrtve.
97. Sodna ironija je, da je zaradi te dvojne tožbe prav Splošno sodišče tisto, ki bo moralo na koncu odločiti o vseh zahtevkih, tako v zadevi F‑50/09 kot v zadevi T‑494/11.
V – Stroški
98. Člen 195(6) Poslovnika Sodišča določa, da če je bila odločba Splošnega sodišča, ki je predmet preverjanja, sprejeta na podlagi člena 256(2) PDEU, Sodišče odloči o stroških.
99. Ker ni posebnih pravil, s katerimi bi bila urejena porazdelitev stroškov v postopku preveritve, glede na objektivno naravo postopka preveritve – ki se je začel na predlog prvega generalnega pravobranilca, in ne ene od strank v postopku – predlagam, naj stranke, ki so pri Sodišču vložile pisna stališča glede vprašanj, ki so predmet preveritve, nosijo svoje stroške v zvezi s tem postopkom.
100. Ta rešitev je poleg tega skladna s tem, kar je Sodišče odločilo v svojih prvih dveh sodbah o preveritvi, pri čemer je razliko glede na tretjo sodbo o preveritvi mogoče pojasniti z rezultatom, do katerega je Sodišče prišlo v zadnjenavedeni zadevi.(50)
VI – Predlog
101. Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj odloči:
1. Sodba Splošnega sodišča Evropske unije Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) posega v enotnost in doslednost prava Unije v delu, v katerem je Splošno sodišče kot pritožbeno sodišče presodilo, da morajo bližnji umrlega uradnika nujno vložiti dve tožbi, in sicer eno pri Sodišču za uslužbence Evropske unije in drugo pri Splošnem sodišču Evropske unije, glede na to, ali vstopajo v pravice zadevnega uradnika ali zahtevajo povrnitev njihove osebne premoženjske oziroma nepremoženjske škode.
2. Navedena sodba Splošnega sodišča Evropske unije se razveljavi v delu, v katerem je to sodišče po uradni dolžnosti ugotovilo nepristojnost Sodišča za uslužbence Evropske unije za odločanje o odškodninskih zahtevkih za osebno škodo, tako premoženjsko kot nepremoženjsko, pritožnika in personam
in bližnjih Alessandra Missirja Mamachija di Lusignana, ter v delu, v katerem je odločilo, da si ta vidik tožbe odstopi, da bi o njem odločalo kot prvostopenjsko sodišče.
3. Navedena sodba Splošnega sodišča Evropske unije se razveljavi v delu, v katerem je to sodišče presodilo, da v okoliščinah, kot so v tem primeru, v katerem bližnji umrlega uradnika ali uslužbenca zahtevajo odškodnino za različne škode, ki so bile povzročene z istim ravnanjem, tako kot upravičenci kot tudi v lastnem imenu – jure proprio  – lahko ti upravičenci te zahtevke združijo tako, da vložijo eno samo tožbo pri Splošnem sodišču Evropske unije.
4. Navedena sodba Splošnega sodišča Evropske unije se razveljavi v delu, v katerem je to sodišče presodilo, da je kot prvostopenjsko sodišče pristojno za odločanje o ugovorih nedopustnosti, ki jih je uveljavljala Evropska komisija, namesto da bi ta vidik spora vrnilo v odločanje Sodišču za uslužbence Evropske unije.
5. Zadeva se v preostalem vrne v odločanje Splošnemu sodišču Evropske unije, da preuči drugi in tretji pritožbeni razlog, ki ju je Livio Missir Mamachi di Lusignano navedel v utemeljitev svoje pritožbe, preden zadevo vrne v odločanje Sodišču za uslužbence Evropske unije, da to odloči vsaj o ugovorih nedopustnosti, ki jih je uveljavljala Evropska komisija in ki še niso bili preučeni, ali da v primeru istovetnosti predmetov z zadevo T‑494/11 odkloni svojo pristojnost in zadevo odstopi Splošnemu sodišču Evropske unije.
6. Livio Missir Mamachi di Lusignano in Evropska komisija nosita svoje stroške v zvezi s postopkom preveritve.
(1) .
(2)  – Odločba o preveritvi sodbe Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (C‑417/14 RX, EU:C:2014:2219).
(3)  – Odškodninski zahtevek se torej ne nanaša na odškodnine, plačane dedičem Alessandra Missirja Mamachija di Lusignana na podlagi Kadrovskih predpisov. Komisija je namreč v skladu s členom 70, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov otrokom umrlega uradnika izplačala osebne prejemke v celoti za obdobje od 1. oktobra do 31. decembra 2006. Komisija jim je v skladu s členom 73 Kadrovskih predpisov izplačala tudi 414.308,90 EUR kot pavšalni znesek v primeru smrti ter na podlagi člena 25 Priloge X h Kadrovskim predpisom znesek v višini 76.628,40 EUR zaradi smrti zakonca. Poleg tega je Komisija vsem štirim otrokom od 1. januarja 2007 priznala pravico do pokojnine po starših, ki je določena v členu 80 Kadrovskih predpisov (4376,82 EUR na mesec), in do dodatka za šolanje iz Priloge VII h Kadrovskim predpisom (2287,19 EUR na mesec). Poleg tega je umrli uradnik posmrtno napredoval z retroaktivnim učinkom od 1. septembra 2005, to napredovanje pa se je upoštevalo pri izračunu pokojnine po starših in pavšalnega zneska v primeru smrti. Nazadnje, Komisija je z odločbo z dne 14. maja 2007, sprejeto na podlagi člena 76 Kadrovskih predpisov, vsakemu otroku do dopolnjenega 19. leta starosti odobrila izredno mesečno podporo iz socialnih razlogov v višini dodatka za vzdrževanega otroka (1332,76 EUR na mesec). Z odločbo z dne 4. julija 2008 je bil ta znesek od 1. avgusta 2008 podvojen.
(4)  – Zadeva Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija (T‑494/11). Splošno sodišče je prekinilo postopek v tej zadevi do sodbe, ki je morala biti izdana v zadevi T‑401/11. Ker je Sodišče odločilo, da preveri navedeno sodbo, je Splošno sodišče s sklepom z dne 24. oktobra 2014 znova prekinilo postopek v tej zadevi do sodbe Sodišča.
(5)  – V skladu s členom 193(4) Poslovnika Sodišča preveritveni senat odloči, „ali je treba sodbo Splošnega sodišča preveriti“. Vendar je v tej določbi natančneje določeno, da se „[v] odločbi o preveritvi odločbe Splošnega sodišča […] navedejo le vprašanja, ki bodo preverjena “ (moj poudarek). Člen 195(4) navedenega poslovnika potrjuje, da šele po sprejetju odločitve o preveritvi preveritveni senat „odloči po vsebini po opredelitvi generalnega pravobranilca“.
(6)  – Glej v tem smislu sodbe Preveritev M/EMEA (C‑197/09 RX‑II, EU:C:2009:804, točka 25); Preveritev Arango Jaramillo in drugi/EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, točka 24) ter Preveritev Komisija/Strack (C‑579/12 RX‑II, EU:C:2013:570, točka 25).
(7)  – Točka 40 sodbe Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625).
(8)  – UL L 333, str. 7.
(9)  – Sklep Komisija/IAMA Consulting (C‑517/03, EU:C:2004:326, točka 15).
(10)  – Člen 91(1) Kadrovskih predpisov. Moj poudarek.
(11)  – Če ni oseb iz te kategorije, se pavšalni znesek nato izplača instituciji.
(12)  – Sodba Johannes (C‑430/97, EU:C:1999:293, točka 19). Moj poudarek.
(13)  – Glej točko 17 pisnih stališč Komisije.
(14)  – Točka 63 sodbe Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625).
(15)  – Točka 64 sodbe Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625).
(16)  – Točka 62 sodbe Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625).
(17)  – Sodba Lucaccioni/Komisija (C‑257/98 P, EU:C:1999:402, točka 22).
(18)  – Sodba Leussink/Komisija (169/83 in 136/84, EU:C:1986:371, točka 13), moj poudarek. Glej tudi sodbo Lucaccioni/Komisija (C‑257/98 P, EU:C:1999:402, točka 22).
(19)  – Cornu, G. (ur.), Vocabulaire juridique,
Presses universitaires de France (PUF), 7. izdaja, 1988. Prva opredelitev je pod besedo „splošen“, druga pa pod besedo „načelo“. V tem delu namreč izraz „splošna ureditev“ napotuje na opredelitev besede „splošen“, ki sama nato napotuje na opredelitev besede „načelo“. „Splošna ureditev“ je lahko opredeljena tudi kot „pravila, ki se običajno uporabljajo v zasebnem pravu“ (opredelitev iz Lexique de termes juridiques, Dalloz, 5. izdaja, 1981).
(20)  – Točka 21.
(21)  – Točka 23.
(22)  – Sodba Leussink/Komisija (169/83 in 136/84, EU:C:1986:371, točka 13), moj poudarek.
(23)  – Prednostna odškodnina je nasprotje dodatne odškodnine. To sta vrsti odškodnine, ki skupaj zagotavljata povrnitev celotne škode. Izrazu „prednostna odškodnina“ dajem prednost pred izrazom „glavna odškodnina“, saj ta namiguje na razlikovanje med odškodninama na podlagi zneskov, kar pa ni potrebno.
(24)  – Moj poudarek (Recueil, str. 2814). Pojasniti je treba, da se ta odlomek nanaša na škodo, ki je nastala samemu uradniku. Zato je bila po mnenju generalnega pravobranilca G. Slynna dopustna tudi tožba, ki so jo vzporedno vložili žena in otroci uradnika (Recueil, str. 2818).
(25)  – C‑517/03, EU:C:2004:326.
(26)  – Ibidem
(točka 17).
(27)  – Točka 65 sodbe Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625).
(28)  – Idem .
(29)  – Sodbi Preveritev M/EMEA (C‑197/09 RX‑II, EU:C:2009:804, točka 62) ter Preveritev Arango Jaramillo in drugi/EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, točka 50).
(30)  – Sodbi Preveritev M/EMEA (C‑197/09 RX‑II, EU:C:2009:804, točka 63) ter Preveritev Arango Jaramillo in drugi/EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, točka 51).
(31)  – Sodbi Preveritev M/EMEA (C‑197/09 RX‑II, EU:C:2009:804, točka 64) ter Preveritev Arango Jaramillo in drugi/EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, točka 52).
(32)  – Sodbi Preveritev M/EMEA (C‑197/09 RX‑II, EU:C:2009:804, točka 65) ter Preveritev Arango Jaramillo in drugi/EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, točka 53).
(33)  – Sodba Preveritev M/EMEA (C‑197/09 RX‑II, EU:C:2009:804, točka 66).
(34)  – „[Š]tirje preudarki, na katere se je Sodišče oprlo pri ugotovitvi, da sta bili s kršitvijo dveh [obravnavanih] procesnih pravil […] ‚kršeni enotnost in doslednost prava [Unije]‘, niso niti minimalni niti izčrpni“ (stališče generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Preveritev Arango Jaramillo in drugi/EIB, C‑334/12 RX‑II, EU:C:2012:733, točka 70).
(35)  – C‑579/12 RX‑II, EU:C:2013:570.
(36)  – C‑197/09 RX‑II, EU:C:2009:804, točka 65.
(37)  – Ta opredelitev ustreza cilju, ki ga je Kovar, R., pripisal reorganizaciji strukture sodnega sistema Unije po Pogodbi iz Nice („La réorganisation de l’architecture juridictionnelle de l’Union“, v Dony, M., in Bribosia, E. (ur.), L’avenir du système juridictionnel de l’Union européenne, Éditions de l’Université de Bruxelles, Bruselj, 2002, str. od 33 do 48, zlasti str. 35).
(38)  – Ne da bi to vplivalo na njen pomen, ugotavljam, da je v preambuli Listine Evropske unije o temeljnih pravicah pravna država razumljena kot vrednota, in ne kot načelo.
(39)  – Sodba Lucaccioni/Komisija (C‑257/98 P, EU:C:1999:402, točka 21).
(40)  – Sklep Komisija/IAMA Consulting (C‑517/03, EU:C:2004:326, točka 15).
(41)  – Sodbi Preveritev Arango Jaramillo in drugi/EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, točka 57) ter Preveritev Komisija/Strack (C‑579/12 RX‑II, EU:C:2013:570, točka 62).
(42)  – Točka 80 sodbe Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625).
(43)  – Točka 98 sodbe Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625).
(44)  – Točka 113 sodbe Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625).
(45)  – Točke od 114 do 117 sodbe Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625).
(46)  – Stališče Preveritev Komisija/Strack (C‑579/12 RX‑II, EU:C:2013:573, točka 79).
(47)  – Točka 113 sodbe Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625).
(48)  – Glede pogojev za litispendenco in njenih posledic glej zlasti sodbi Hoogovens Groep/Komisija (172/83 in 226/83, EU:C:1985:355, točka 9) ter Diezler in drugi/ESO (146/85 in 431/85, EU:C:1987:457, točka 12), pa tudi sklepne predloge generalne pravobranilke V. Trstenjak v združenih zadevah Comitato „Venezia vuole vivere“ in drugi/Komisija (C‑71/09 P, C‑73/09 P in C‑76/09 P, EU:C:2010:771, točka 52). Glej tudi Lenaerts, K., Maselis, I. in Gutman, K., EU Procedural Law, Oxford University Press, 2014, št. 25.44.
(49)  – Sodišče in Splošno sodišče si predvsem delita ničnostni spor, ki temelji na členu 263 PDEU, glede na to, ali tožbo vloži posameznik ali na primer institucija. Sodišči si delita tudi pristojnost za ničnostne tožbe, ki jih vložijo države članice, glede na institucijo, ki je sprejela izpodbijani akt (glej v zvezi s tem člen 51 Statuta Sodišča).
(50)  – Sodišče je v sodbi Preveritev Komisija/Strack (C‑579/12 RX‑II, EU:C:2013:570) namreč menilo, da lahko sámo preuči pritožbene razloge, ki jih je Komisija navedla v utemeljitev svoje pritožbe. V zvezi s stroški je zato odločilo, da „[k]er ni posebnih pravil, s katerimi bi bila urejena porazdelitev stroškov v postopku preverjanja, in ker Komisija zaradi razveljavitve sodbe Splošnega sodišča […] in zaradi dokončne zavrnitve pritožbe, ki jo je vložila zoper […] sodbo [Sodišča za uslužbence], z navedeno pritožbo ni uspela, ji je v obravnavanem primeru treba naložiti plačilo stroškov, ki jih je G. Strack priglasil v postopku pred Splošnim sodiščem in v tem postopku preveritve“ (točka 71).