62005CC0396_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Kazalo
I –	Uvod
II –	Pravni okvir
A –	Pravo Skupnosti
1.	Uredba št. 1408/71
2.	Konvencija z dne 22. decembra 1966 med Zvezno republiko Nemčijo in Republiko Avstrijo o socialni varnosti
B –	Nemška ureditev
III –	Postopki v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
1.	Zadeva C-396/05
2.	Zadeva C-419/05
3.	Zadeva C-450/05
IV –	Postopek pred Sodiščem
V –	Pravna presoja
A –	Zadevi C-396/05 in C-419/05
1.	Uvodna pojasnila
2.	Možnost uporabe določb o prostem gibanju delavcev
a)	Uvrstitev med dajatve socialne varnosti
i)	Osebna veljavnost
ii)	Stvarna veljavnost
–	Razmejitev od posebnih dajatev, za katere se ne plačujejo prispevki
–	Razmejitev od dajatev za žrtve vojne ali njenih posledic
–	Pravni učinek izjave v skladu s členom 5 Uredbe št. 1408/71
3.	Omejitev prostega gibanja delavcev s pogojem stalnega prebivališča
4.	Utemeljitev omejitve prostega gibanja delavcev
a)	Trditve strank
b)	Pravna presoja
B –	Zadeva C-450/05
1.	Prvo delno vprašanje
a)	Uvodna pojasnila
b)	Možnost uporabe Uredbe št. 1408/71
i)	Osebna veljavnost in čezmejna povezava
ii)	Časovna veljavnost
iii)	Stvarna veljavnost
–	Trditve strank
–	Pravna presoja
c)	Obstoj izjeme
i)	Prehodne določbe v dvostranski konvenciji iz leta 1995 in v Prilogi III k Uredbi št. 1408/71
ii)	Omejitev prostega gibanja delavcev
–	Izguba socialne ugodnosti
–	Kršitev prostega gibanja delavcev
2.	Drugo delno vprašanje
VI –	Predlog
I – Uvod
1. Podlaga obravnavanim združenim zadevam so trije predlogi za sprejetje predhodne odločbe, ki sta jih vložila Sozialgericht Berlin (zadevi C‑396/05 in C‑419/05) in Landessozialgericht Berlin-Brandenburg (zadeva C‑450/05), s katerimi se na Sodišče Evropskih skupnosti v skladu s členom 234(1) ES obračata zaradi razlage in preizkusa združljivosti posameznih določb prilog III in VI k Uredbi Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti(2) (v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71) s primarnim pravom Skupnosti.
2. Namen določbe prilog III in VI k Uredbi št. 1408/71, ki so predmet spora, je, da se Zvezni republiki Nemčiji dovoli sklepanje mednarodnih konvencij z Republiko Avstrijo oziroma da lahko obdrži v veljavi nacionalno zakonodajo s področja pokojninskega zavarovanja izgnancev in poznejših izseljencev nemške narodnosti, na katero naj ne vplivajo določbe Uredbe št. 1408/71, predvsem člen 10, ki se nanaša na izplačevanje dajatev v tujino. Te določbe, ne glede na posamezne razlike v zvezi z njihovo zakonsko obliko, v bistvu določajo, da morajo imetniki pravic računati z zmanjšanjem ali celo z izgubo teh dajatev, če si stalno prebivališče uredijo zunaj državnega ozemlja Zvezne republike Nemčije.
3. Tožeče stranke iz postopkov v glavni stvari, ki imajo vse priznan status izgnanca nemške narodnosti v skladu z zadevno nemško zakonodajo, te določbe osebno zadevajo zaradi njihove odločitve, da se naselijo v drugih državah članicah Evropske unije. Menijo, da so konkretne izjeme iz prilog III in VI k Uredbi št. 1408/71 v nasprotju s pravico prostega gibanja oseb v skladu s členi 18 ES, 39 ES in 42 ES in zlasti z načelom izplačevanja dajatev v tujino v skladu s členom 42 ES in so zato nične zaradi nezdružljivosti s primarnim pravom Skupnosti.
II – Pravni okvir
A – Pravo Skupnosti
1. Uredba št. 1408/71
4. Člen 4 Uredbe št. 1408/71 določa:
„1. Ta uredba se uporablja za vso zakonodajo v zvezi z naslednjimi področji socialne varnosti:
[…]
(c) dajatve za starost;
[…]
2. Ta uredba se uporablja za vse splošne in posebne sisteme socialne varnosti, na podlagi plačevanja prispevkov ali brez njih, in za sisteme, ki se nanašajo na odgovornost delodajalca ali lastnika ladje za dajatve iz odstavka 1.
[…]
4. Ta uredba se ne uporablja za socialno pomoč, za sisteme dajatev za žrtve vojne ali njenih posledic in za posebne sisteme za državne uradnike in osebe, ki se obravnavajo kot take.“
5. V členu 6 Uredbe št. 1408/71 je določeno:
„V skladu z določbami členov 7, 8 in 46(4) uredba za osebe in zadeve, ki jih zajema, nadomešča določbe konvencij o socialni varnosti, ki zavezujejo bodisi:
(a) samo dve ali več držav članic, ali
(b) najmanj dve državi članici in eno ali več drugih držav, kadar obravnava primerov ne zadeva nobenega nosilca v kateri od drugih držav.“
6. Člen 7 te uredbe o mednarodnih določbah, na katere uredba ne vpliva, navaja v drugem odstavku, točka c:
„[D]oločbe konvencij o socialni varnosti, navedenih v Prilogi III.“
7. Priloga III, dela A in B, k Uredbi št. 1408/71 navaja določbe konvencij, ki ostanejo v veljavi ali uporabljive, in določa pod št. 35, Nemčija-Avstrija, točka e:
„Člen 4(1) Konvencije [o socialni varnosti z dne 22. decembra 1966], glede nemške zakonodaje, po kateri se za nesreče (in poklicne bolezni), do katerih pride zunaj ozemlja Zvezne republike Nemčije, in za dobe dopolnjene zunaj tega ozemlja, ne pridobi pravica do dajatev ali se pridobi samo pod določenimi pogoji, kadar imajo upravičenci stalno prebivališče zunaj ozemlja Zvezne republike Nemčije, v primerih, ko:
i) je dajatev že odobrena ali je bila lahko odobrena 1. januarja 1994;
ii) si je oseba uredila običajno prebivališče v Avstriji pred 1. januarjem 1994 in ko se izplačevanje pokojnin iz pokojninskega in nezgodnega zavarovanja začne pred 31. decembrom 1994.
To se uporablja tudi za obdobja med katerimi je oseba dobivala drugo pokojnino, vključno s pokojnino za preživele osebe, ki je nadomestila osnovno pokojnino, če si obdobja pridobivanja sledijo brez prekinitve.“
8. V členu 10(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 1408/71 je določeno:
„Kadar ta uredba ne določa drugače, se denarne dajatve za invalidnost, starost ter za preživele osebe, pokojnine za nesreče pri delu ali poklicne bolezni ter pomoči ob smrti, pridobljene po zakonodaji ene ali več držav članic, ne morejo zmanjšati, spremeniti, začasno ustaviti, odvzeti ali zapleniti zaradi tega, ker prejemnik stalno prebiva na ozemlju druge države članice, kot je tista, v kateri se nahaja nosilec, ki je odgovoren za plačilo.“
9. Člen 89 Uredbe določa:
„Posebni postopki za izvajanje določenih zakonodaj so navedeni v Prilogi VI.“
10. Priloga VI, Del C, Nemčija, točka 1, k Uredbi št. 1408/71 določa:
„Določbe člena 10 uredbe ne posegajo v določbe, po katerih nesreče (in poklicne bolezni), ki se zgodijo zunaj ozemlja Zvezne republike Nemčije, in dobe, dopolnjene zunaj njenega ozemlja, niso podlaga za dajatve oziroma so podlaga za dajatve samo pod določenimi pogoji, ko osebe stalno prebivajo zunaj ozemlja Zvezne republike Nemčije.“
2. Konvencija z dne 22. decembra 1966 med Zvezno republiko Nemčijo in Republiko Avstrijo o socialni varnosti
11. Člen 4(1), prvi stavek, Konvencije med Zvezno republiko Nemčijo in Republiko Avstrijo o socialni varnosti določa:
__Zakonodaja države pogodbenice, v skladu s katero je nastanek pravic do dajatev ali odobritev dajatev ali plačilo denarnih dajatev odvisno od prebivanja v državi, ne velja za osebe, navedene v členu 3, ki prebivajo v drugi državi pogodbenici, če ta konvencija ne določa drugače.“
B – Nemška ureditev
12. Člen 110 Sozialgesetzbuch VI – Gesetzliche Rentenversicherung (zakonik o socialnem varstvu VI – zakonsko pokojninsko zavarovanje, v nadaljevanju: SGB VI) določa:
„(1) Upravičenci, ki le začasno prebivajo v tujini, prejmejo za ta čas dajatve kot upravičenci, ki imajo običajno prebivališče v državi.
(2) Upravičenci, ki imajo običajno prebivališče v tujini, prejmejo te dajatve, če naslednje določbe o dajatvah upravičencem v tujini ne določajo drugače.
(3) Določbe tega oddelka se uporabljajo le, če v skladu z naddržavnim ali meddržavnim pravom ni določeno drugače.“
13. V skladu s členom 113 SGB VI velja:
„(1) Osebne obračunske točke upravičencev se izračunajo na podlagi
1. obračunskih točk za dobe plačevanja prispevkov na območju Zvezne Republike Nemčije,
dobe plačevanja prispevkov na območju Zvezne republike Nemčije so dobe plačevanja prispevkov, za katere so bili prispevki v skladu pravom Zvezne republike Nemčije plačani po 8. maju 1945, ter dobe plačevanja prispevkov, ki so v petem poglavju s temi izenačene.
(2) Dodatek k osebnim obračunskim točkam upravičencev v primeru družinskih pokojnin se ugotovi le na podlagi dob plačevanja prispevkov na območju Zvezne republike Nemčije.
(3) Osebne obračunske točke upravičencev, ki niso državljani države, v kateri se uporablja Uredba (EGS) št. 1408/71, se upoštevajo 70‑odstotno.“
14. Člen 271 SGB VI določa:
„Dobe plačevanja prispevkov na območju Zvezne republike Nemčije so tudi dobe, za katere so bili v skladu z zakoni nemškega rajha o zavarovanju, ki so veljali pred 9. majem 1945, plačani
1. obvezni prispevki na podlagi zaposlitve ali samostojne dejavnosti v državi ali
2. prostovoljni prispevki za čas običajnega prebivanja v državi ali zunaj konkretnega območja veljave zakono v nemškega rajha o zavarovanju.
Dobe za vzgojo otrok štejejo za dobe plačevanja prispevkov na območju Zvezne republike Nemčije, če je vzgoja otroka potekala na območju Zvezne republike Nemčije.“
15. Člen 272 SGB VI določa:
„(1) Osebne obračunske točke upravičencev, ki so državljani države, v kateri se uporablja Uredba (EGS) št. 1408/71, ki so rojeni pred 19. majem 1950 in ki so si uredili običajno prebivališče v tujini pred 19. majem 1990, se dodatno določijo na podlagi
1. obračunskih točk za dobe plačevanja prispevkov v skladu s Fremdrentengesetz, ki so omejene z višino obračunskih točk za dobe plačevanja prispevkov na območju Zvezne republike Nemčije,
2. dodatne dajatve za dobe plačevanja prispevkov v skladu s Fremdrentengesetz, ki je omejen z višino dodatne dajatve za dobe plačevanja prispevkov na območju Zvezne republike Nemčije,
3. odbitka od obračunskih točk zaradi opravljene izravnave za oskrbo ali delitve pokojninskih zahtevkov, ki odpade na dobe plačevanja prispevkov v skladu s Fremdrentengesetz, v razmerju, v kakršnem so obračunske točke za dobe plačevanja prispevkov v skladu s Fremdrentengesetz, kot so omejene v točki 1, z vsemi obračunskimi točkami za te dobe in
4. dodatka na osebne obračunske točke v primeru družinskih pokojnin iz dob plačevanja prispevkov v skladu s Fremdrentengesetz v razmerju iz točke 3.
(2) Obračunske točke za dobe plačevanja prispevkov v skladu s Fremdrentengesetz, ki jih je treba v skladu z odstavkom 1 na podlagi obračunskih točk (vzhod) dodatno upoštevati, veljajo kot obračunske točke (vzhod).
(3) K obračunskim točkam upravičencev v smislu odstavka 1, ki jih je treba upoštevati z omejitvijo na višino obračunskih točk za dobe plačevanja prispevkov na območju Zvezne republike Nemčije, štejejo tudi dobe plačevanja prispevkov na območju nemškega rajha. Pri določanju obračunskih točk na podlagi dodatne dajatve, odbitka zaradi opravljene izravnave za oskrbo ali delitve pokojninskih zahtevkov in na podlagi dodatka v primeru družinske pokojnine se dobe plačevanja prispevkov na območju nemškega rajha upoštevajo kot dobe plačevanja prispevkov v skladu s Fremdrentengesetz.“
16. Člen 14 Fremdrentengesetz (v nadaljevanju: FRG) določa:
„Za pravice in dolžnosti upravičencev v skladu s tem oddelkom se uporabljajo splošni predpisi, ki veljajo v Zvezni republiki Nemčiji, če naslednje določbe ne določajo drugače.“
III – Postopki v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
1. Zadeva C-396/05
17. Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, Doris Habelt, je nemška državljanka, rojena 30. januarja 1923 v kraju Jilové v Sudetih (takrat Češkoslovaška, danes Češka republika), je bila tam zaposlena od januarja 1939 do maja 1946. Od 1. januarja 1939 do 30. aprila 1945 je plačevala obvezne prispevke za nemško pokojninsko zavarovanje, in sicer Reichsversicherungsanstalt für Angestellte (zavod za socialno zavarovanje nemškega rajha za uslužbence), ki je bila pristojni nosilec zavarovanja po tem, ko so bili Sudeti priključeni nemškemu rajhu. Od 5. maja 1945 do 13. maja 1946 je bila v takratni Češkoslovaški obvezno socialno zavarovana. Tožeča stranka je po izgonu prebivala na območju današnje Zvezne republike Nemčije.
18. Doris Habelt od 1. februarja 1988 od tožene stranke iz postopka v glavni stvari prejema starostno pokojnino. Ta je temeljila na dobah za vzgojo otrok in na prostovoljnih prispevkih, na obveznih prispevkih, ki jih je plačala na podlagi zaposlitve na območju današnje Češke republike med januarjem 1939 in 30. aprilom 1945, ter na zavarovalnih dobah, priznanih s FRG, v zvezi z njeno zaposlitvijo v takratni Češkoslovaški med 5. majem 1945 in 13. majem 1946, ko je bila obvezno zavarovana.
19. Po tem, ko se je Doris Habelt 1. avgusta 2001 preselila v Belgijo, je tožena stranka iz postopka v glavni stvari na novo izračunala višino pokojnine tožeče stranke in ji z učinkom od 1. decembra 2001 priznala mesečno pokojnino v višini 204,50 DM (l04_56 EUR) bruto. Dosedanja pokojnina se je s tem znižala za 438,05 DM (223,96 EUR) mesečno.
20. V skladu z navedbami nosilca socialnega zavarovanja je treba pri izplačilu pokojnine iz zakonskega pokojninskega zavarovanja prejemniku pokojnine z običajnim prebivališčem v tujini upoštevati posebne predpise o plačevanju, v tem primeru člen 113 SGB VI. V skladu s to določbo naj bi se osebne obračunske točke upravičencev (do pokojnine) določile na podlagi obračunskih točk za dobe plačevanja prispevkov na območju Zvezne republike Nemčije. To naj bi bile dobe plačevanja prispevkov, za katere so bili prispevki v skladu s pravom Zvezne republike Nemčije plačani po letu 1945, in tiste dobe plačevanja prispevkov, ki so s temi izenačene v 5. poglavju SGB VI. Za dobe plačevanja prispevkov, ki jih je tožeča stranka dopolnila od januarja 1939 do aprila 1945 za zaposlitev v Sudetih, naj tako ne bi bili plačani prispevki v skladu s pravom Zvezne republike Nemčije, ki je veljalo po letu 1945.
21. Člen 271 SGB VI naj bi urejal, kateri prispevki, plačani pred 9. majem 1945, štejejo za dobe plačevanja prispevkov na območju Zvezne republike Nemčije v smislu člena 113(1)(1) SGB VI. V skladu s tem naj bi bile dobe plačevanja prispevkov na območju Zvezne republike Nemčije tudi dobe, za katere so bili v skladu z zakoni nemškega rajha o zavarovanju, ki so veljali pred 9. majem 1945, plačani obvezni prispevki na podlagi zaposlitve ali samostojne dejavnosti v državi. Pod pojmom „v državi“ naj bi bilo treba razumeti le območje današnje Zvezne republike Nemčije in ne konkretnega območja veljave zakonov nemškega rajha o zavarovanju. S tem naj obvezni prispevki, ki so bili sicer v skladu z zakoni nemškega rajha o zavarovanju plačani na podlagi zaposlitve ali samostojne dejavnosti na območju takratnega nemškega rajha, vendar zunaj območja današnje Zvezne republike Nemčije, ne bi bili prispevki na območju Zvezne republike Nemčije. Prispevki, ki jih je Doris Habelt plačevala od januarja 1939 do aprila 1945 v skladu z zakoni nemškega rajha, naj ob uporabi člena 271 SGB VI ne bi šteli za dobe plačevanja prispevkov na območju Zvezne republike Nemčije, ker Sudeti ne ležijo na območju današnje Zvezne republike Nemčije.
22. Po vstopu Češke republike v Evropsko unijo naj se ne bi nič spremenilo. V skladu s Prilogo VI, Del D (prej Del C), Nemčija, točka 1, k Uredbi št. 1408/71 naj na podlagi obračunskih točk za dobe plačevanja prispevkov na območju nemškega rajha in za dobe v skladu s FRG ne bi bilo mogoče plačati nobene dajatve v državi članici.
23. Doris Habelt je 23. marca 2002 vložila tožbo pri predložitvenem sodišču. To meni, da je treba dejansko stanje iz postopka v glavni stvari razumeti v okviru področja osebne, stvarne in časovne veljavnosti Uredbe št. 1408/71. Ker sodišče ni videlo utemeljenosti sporne omejitve načela izplačevanja pokojninskih dajatev v tujino s Prilogo VI, Del D, točka 1, k navedeni uredbi, je odločilo, da prekine odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predloži to vprašanje:
Ali je določba Priloge VI, Del D (prej Del C), Nemčija, točka 1, k Uredbi št. 1408/71 združljiva s primarnim pravom Skupnosti, zlasti z načelom prostega gibanja oseb – v tem primeru z načelom izplačevanja dajatev v tujino v skladu s členom 42 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti –, če izključuje tudi dajatev pokojnine na podlagi dob plačevanja prispevkov na območju nemškega rajha?
2. Zadeva C-419/05
24. Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari Martha Möser, nemška državljanka, rojena 2. januarja 1923 v kraju Pniewo (Poljska), je januarja 1946 zbežala iz nekdanje ruske okupacijske cone in se je nastanila na območju današnje Zvezne republike Nemčije. Od 1. februarja 1988 prejema od tožene stranke iz postopka v glavni stvari starostno pokojnino, katere izračun med drugim temelji na obveznih dobah plačevanja prispevkov za čas od 1. aprila 1937 do 1. februarja 1945 na podlagi zaposlitve na Pomorjanskem na območju nemškega rajha v mejah iz leta 1937 (danes Poljska).
25. Po tem, ko se je tožeča stranka 1. julija 2001 preselila v Španijo, je bila pokojnina z učinkom od 1. septembra 2001 na novo določena. Znižanje pokojnine v višini 143,15 EUR mesečno je bilo utemeljeno s tem, da dob plačevanja prispevkov, ki so bile dopolnjene zunaj območja današnje Zvezne republike Nemčije, ni mogoče upoštevati, ker tožeča stranka prebiva v tujini. Martha Möser od 1. junija 2004 prebiva v Veliki Britaniji.
26. Martha Möser je 17. maja 2002 po več pozivih, naj tožena stranka iz postopka v glavni stvari odgovori na ugovore, pri predložitvenem sodišču vložila tožbo zaradi nedelovanja. Tožena stranka iz postopka v glavni stvari je s sklepom z dne 14. julija 2003 zavrnila ugovor tožeče stranke.
27. Tožeča stranka je 9. avgusta 2003 predlagala predložitvenemu sodišču, naj razveljavi sklep z dne 14. julija 2003. Sodišče je na podlagi ugotovitev v zadevi C-396/05 in po tem, ko je ugotovilo, da tožeča stranka tudi nima pravice do starostne pokojnine v skladu s poljskim sistemom pokojninskega zavarovanja, odločilo, da prekine odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predloži enako vprašanje kot v zadevi C-396/05.
3. Zadeva C-450/05
28. Peter Wachter, tožeča stranka v postopku v glavni stvari, je bil leta 1936 rojen v Romuniji. Je avstrijski državljan in ima priznan status izgnanca v smislu Bundesvertriebenengesetz (nemški zvezni zakon o izgnancih). Leta 1970 se je izselil iz Romunije v Avstrijo, kjer od tedaj prebiva. Tožena stranka iz postopka v glavni stvari je novembra 1995 kot obvezne dobe plačevanja prispevkov v skladu s FRG priznala dobe plačevanja prispevkov in dobe zaposlitve, ki jih je Peter Wachter dopolnil med septembrom 1953 in oktobrom 1970 v Romuniji.
29. Peter Wachter je junija 1999 zaprosil za izplačevanje starostne pokojnine od 1. avgusta 1999 dalje zaradi dopolnitve 63. leta starosti. Ta prošnja je bila zavrnjena, ker naj na podlagi zavarovalnih dob, priznanih s FRG, ne bi bilo mogoče izplačevati pokojnine v tujino. Iz uredb Skupnosti, ki so nadomestile konvencijo o socialni varnosti med Avstrijo in Nemčijo, naj tudi ne bi izhajalo kaj drugega.
30. Tožeča stranka je po zavrnitvi tožbe, vložene zoper ta sklep pri Sozialgericht Berlin, s pritožbo uveljavljala, da je bila do 31. decembra 1993 v skladu z dvostransko konvencijo o socialni varnosti iz leta 1966 med Nemčijo in Avstrijo kot Avstrijec, živeč v Avstriji, izenačena z Nemcem, živečim v Nemčiji. Ker je to konvencijo s 1. januarjem 1994 nadomestila Uredba št. 1408/71, naj bi načelo izenačitve ozemelj, ki ga je določala, veljalo le še z omejitvami (Priloga III, dela A in B, obakrat št. 35, Nemčija-Avstrija, točka e, ter Priloga VI, Del C, Nemčija, točka 1, k Uredbi št. 1408/71), kar naj bi pomenilo, da je zaradi kršitve načela prostega gibanja oseb v slabšem položaju.
31. Predložitveno sodišče ugotavlja, da je člen 4(1), prvi stavek, dvostranske konvencije o socialni varnosti iz leta 1966 med Nemčijo in Avstrijo določal pravico do izplačila pokojnin, ki temeljijo na dobah plačevanja prispevkov v skladu s FRG, v tujino. S tem naj bi bila določena neomejena izenačitev ozemelj,
saj je navedena konvencija izključila uporabo predpisov nemškega prava (členi 110(2), 113(1) in 272 SGB VI), ki bi nasprotovali izplačevanju pokojnin v tujino. Predložitveno sodišče dvomi o tem, ali je načelna nadomestitev vseh dvostranskih konvencij z uveljavitvijo Uredbe št. 1408/71 v razmerju do Avstrije od 1. januarja 1994 združljiva s pravico do prostega gibanja oseb v skladu s členoma 39 ES in 42 ES.
32. Uredba št. 1408/71 naj bi v členu 10 sicer določala izenačitev ozemelj. Ta pa naj bi bila z določbami Priloge VI, Del C (danes Del D), Nemčija, točka 1, glede dob plačevanja prispevkov na območju nemškega rajha oziroma dob v skladu s FRG ponovno razveljavljena. Vendar pa naj bi ravno glede člena 4(1), prvi stavek, konvencije iz leta 1966 med Nemčijo in Avstrijo veljala izjema: v Prilogi III, dela A in B, so navedene določbe konvencij o socialni varnosti, ki se uporabljajo kljub členu 6 Uredbe (Del A), oziroma določbe konvencij, ki se ne uporabljajo za vse osebe, za katere se uporablja Uredba (Del B). Tožeča stranka pa naj ne bi izpolnjevala pogojev za sklicevanje na navedeno konvencijo.
33. Zato bi lahko bile te določbe, vsaj v primeru dejanskega stanja, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v nasprotju s pravico do prostega gibanja oseb (členi 18 ES, 39 ES in 42 ES) in zlasti z načelom izplačevanja dajatev v tujino v skladu s členom 42 ES, ker naj bi v primeru tožeče stranke povzročile, da se njegova pokojnina, ki temelji izključno na dobah v skladu s FRG, ne izplačuje v druge države članice.
34. V teh okoliščinah je predložitveno sodišče odločilo, da prekine odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predloži to vprašanje:
Ali sta Priloga III, dela A in B, obakrat št. 35, Nemčija-Avstrija, točka e, k Uredbi št. 1408/71 ter Priloga VI, Del C, Nemčija, točka 1, k Uredbi št. 1408/71 združljivi s primarnim pravom Skupnosti, zlasti z načelom prostega gibanja oseb v skladu s členom 39 ES v povezavi s členom 42 ES?
35. Z vlogo, ki je prispela na Sodišče 2. februarja 2006, je predložitveno sodišče glede vprašanja za predhodno odločanje podalo to pojasnilo:
1. Priloga III, dela A in B, obakrat št. 35, Nemčija-Avstrija, točka e, k Uredbi št. 1408/71 – po preštevilčenju prilog k Uredbi št. 1408/71 zaradi širitve EU na vzhod s 1. majem 2004 št. 83 – je mišljena v različici, kot je veljala do uveljavitve Uredbe (ES) št. 647/2005 5. maja 2005. Ureditev iz priloge ustreza členu 14(2)(b) konvencije med Nemčijo in Avstrijo z dne 4. oktobra 1995 (BGBl. 1998 II, str. 313) – začetek veljavnosti s 1. oktobrom 1998 (razglasitev BGBl. 1998 II, str. 2544) –, na katerega se vprašanje za predhodno odločanje glede na odločilni pravni položaj v letu 1999 (zavarovalni primer dopolnitve 63. leta starosti) prav tako smiselno nanaša.
2. Priloga VI, Del C, Nemčija, točka 1, k Uredbi št. 1408/71 po preštevilčenju zaradi širitve EU na vzhod s 1. majem 2004 ustreza Prilogi VI, Del D, Nemčija, točka 1, k Uredbi št. 1408/71.
IV – Postopek pred Sodiščem
36. Predsednik Sodišča je 6. decembra 2005 odločil, da združi zadevi C-396/05 in C-419/05, 27. januarja 2006 pa še, da združi ti zadevi z zadevo C-450/05.
37. Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari v zadevi C-419/05, tožena stranka iz postopka v glavni stvari, nemška in italijanska vlada ter Komisija so v skladu s členom 23 Statuta Sodišča predložile pisna stališča.
38. Zastopnik tožeče stranke iz postopka v glavni stvari v zadevi C-419/05 ter zastopniki tožene stranke iz postopka v glavni stvari, nemške vlade in Komisije so na obravnavi dne 6. marca 2007 podali ustne navedbe.
V – Pravna presoja
A – Zadevi C-396/05 in C-419/05
1. Uvodna pojasnila
39. Sozialgericht Berlin želi od Sodišča z enakima vprašanjema iz obeh predložitvenih sklepov izvedeti, ali je določba Priloge VI, Del D, Nemčija, točka 1, k Uredbi št. 1408/71 združljiva s primarnim pravom Skupnosti.
40. Kot je bilo uvodoma pojasnjeno, je namen te določbe sekundarnega prava Skupnosti, da se Zvezni republiki Nemčiji dovoli, da obdrži v veljavi nacionalno zakonodajo v okviru SGB VI, na podlagi katere lahko osebe nemškega rodu, ki so v smislu člena 1 Bundesvertriebenengesetz (nemški zvezni zakon o izgnancih, v nadaljevanju: BVFG) izgnanci iz vzhodnih območij nekdanjega nemškega rajha, ki niso del državnega ozemlja današnje Zvezne republike Nemčije, uveljavljajo pravice do izplačila starostne pokojnine. Enotno mnenje strank postopka za sprejetje predhodne odločbe je, da se ta določba sekundarnega prava poleg tega razteza na tiste določbe SGB VI, na podlagi katerih pokojninskih zahtevkov, nastalih v skladu s tem zakonom, ni mogoče izplačati v tujino. Prilogo VI, Del D, Nemčija, točka 1, k Uredbi št. 1408/71 je tako pravno treba razumeti kot določbo, ki natančno določeno vsebino urejanja odtegne področju stvarne veljavnosti te uredbe in jo pridrži zakonodajni pristojnosti Zvezne republike Nemčije.
41. S tem tako zlasti ni mogoče uporabiti odpovedi pogoju stalnega prebivališča,(3) predpisani v členu 10(1) Uredbe št. 1408/71, ki državam članicam med drugim prepoveduje, da bi denarne dajatve za starost, pridobljene po zakonodaji ene države članice, zmanjšale ali odvzele zaradi tega, ker prejemnik stalno prebiva na ozemlju druge države članice, kot je tista, v kateri je nosilec, ki je odgovoren za plačilo.(4)
42. Medtem izplačevanje dajatev socialne varnosti v tujino nikakor ni načelo, ki bi bilo pridržano le sekundarnopravni ravni. Nasprotno člen 10(1) izpolnjuje zahtevo po uskladitvi iz člena 42(b) ES, v skladu s katero je treba upravičencem s prebivališčem na ozemlju drugih držav članic zagotoviti izplačilo dajatev, do katerih so upravičeni na podlagi sistema socialne varnosti ene ali več držav članic. Cilj načela izplačevanja denarnih dajatev socialne varnosti v tujino, kot izhaja iz primarnopravne podlage člena 42(b) ES, je tako s prepovedjo uporabe nasprotujočih si ureditev držav članic zagotoviti, da se izključi pravno poslabšanje položaja z izgubo pravic do denarnih dajatev, ki grozi zaradi preselitve v drugo državo članico, in se s tem delavcem šele omogoči prosto gibanje, ki ga določa pravo Skupnosti.(5)
43. Zaradi pomena člena 42(b) ES za uresničitev prostega gibanja delavcev je treba pritrditi Komisiji pri njenem mnenju, da se vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je predložilo Sozialgericht Berlin, na splošno nanaša na združljivost Priloge VI, Del D, Nemčija, točka 1, z določbami primarnega prava, ki zadevajo prosto gibanje delavcev, skupaj s členoma 42 ES in 39 ES, četudi ima po mojem mnenju načelo izplačevanja dajatev v tujino osrednjo vlogo pri odgovoru na vprašanje za predhodno odločanje.
2. Možnost uporabe določb o prostem gibanju delavcev
a) Uvrstitev med dajatve socialne varnosti
44. Načelo izplačevanja dajatev socialne varnosti v tujino v skladu s členom 42(b) ES je zakonodajalec Skupnosti z Uredbo št. 1408/71 v zvezi z njegovim področjem stvarne veljavnosti konkretiziral in omejil tako, da ni treba vseh dajatev sistemov socialne varnosti izplačevati v tujino in da vse tudi niso primerne za to, ampak le tiste skupine, ki so naštete v členu 10(1) in v osrednji določbi člena 4(1) Uredbe št. 1408/71.(6) V skladu s členom 4(1)(c) se Uredba uporablja pri dajatvah za starost. Iz člena 4(2a) izhaja omejitev načela izplačevanja dajatev v tujino za posebne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki. Nasprotno pa se v skladu s členom 4(4) Uredba izrecno ne uporablja za sisteme dajatev za žrtve vojne ali njenih posledic.
i) Osebna veljavnost
45. Uredba se uporablja za tožeči stranki, kolikor v postopkih v glavni stvari pred Sozialgericht Berlin uveljavljata pravico do pokojnine zoper toženo stranko. V krog oseb, ki jih varuje člen 2(1) Uredbe št. 1408/71, ne spadajo le zaposlene osebe v ožjem smislu, ampak tudi upokojenci, to pomeni nekdanji delavci, pod pogojem, da zanje velja zakonski sistem socialnega zavarovanja.(7) Ta pogoj je izpolnjen, ker sta tožeči stranki nekdanji delavki, ki sta dosegli upokojitveno starost, njuni pripadnosti k nemškemu sistemu socialnega zavarovanja pa ne oporeka nobena stranka postopka. Nasprotno pa je vprašljiva konkretna uvrstitev denarnih dajatev, ki so predmet spora, v seznam dajatev člena 4(1).
ii) Stvarna veljavnost
46. Člen 4(1) je omejen s tem, da našteje določene skupine dajatev socialne varnosti, medtem ko je pravna opredelitev puščena ob strani. Sodna praksa je te skupine pobližje opredelila in pri tem poudarila, da se ne smejo razlagati na podlagi ustreznih meril nacionalnega prava, ampak jih je treba nasprotno določiti na podlagi prava Skupnosti. V skladu s tem je treba uvrstitev dajatve na področje socialne varnosti pogojevati z njeno neposredno zvezo s sistemom socialnega zavarovanja države članice, ki ga je treba presojati v skladu z zastavljenimi cilji in pogoji za njeno odobritev.(8) Z drugimi besedami, pri uvrstitvi denarne dajatve države članice med dajatve socialne varnosti v smislu člena 4(1) Uredbe št. 1408/71 sta najpomembnejša namen in podlaga za izračun konkretne dajatve.(9)
47. Nemška vlada in tožena stranka iz postopka v glavni stvari menita, da bi bilo treba sporne pokojnine razvrstiti v sisteme dajatev za žrtve vojne, za katere se ne uporablja Uredba št. 1408/71. V zvezi s tem najprej napotujeta na sodbi v zadevah Fossi(10) in Tinelli(11), v katerih je Sodišče ugotovilo, da pokojnin za nesreče pri delu in invalidskih pokojnin, ki so odvisne od zavarovalnih dob, dopolnjenih pred letom 1945 zunaj območja Zvezne republike Nemčije, ni mogoče šteti za pokojnine, ki spadajo na področje socialne varnosti. Ta sklep je Sodišče utemeljilo tako: prvič naj ne bi več obstajali nekdanji pristojni nosilci zavarovanja, drugič naj bi nemška zakonodaja ukrepala le pri najhujših primerih, ki so nastali v zvezi z nacionalsocialistično vladavino in drugo svetovno vojno, in tretjič naj bi se plačilo dajatev lastnim državljanom, ki prebivajo v tujini, presojalo po prostem preudarku.
48. Po mnenju nemške vlade in tožene stranke je namen nacionalnih določb v SGB VI, poskrbeti le za najhujše primere, ki izhajajo iz dejstva, da so bile ustanove socialnega zavarovanja po ozemeljskih spremembah in premikih prebivalstva med drugo svetovno vojno in po koncu te zaprte in zahtevkov ni bilo več mogoče izpolniti. Reichsversicherungsanstalt für Angestellte je po koncu nemškega rajha prenehala delovati, leta 1953 pa so jo zaprli. Danes tako ni več mogoče uveljavljati zahtevkov do tega nekdanjega nemškega nosilca zavarovanja.
49. Nasprotno pa tako Komisija in italijanska vlada kot tudi tožeča stranka v zadevi C-419/05 ter predložitveno sodišče menijo, da pri spornih izplačilih pokojnin ne gre niti za posebne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki, v smislu člena 4(2a) niti za dajatve za žrtve vojne v smislu člena 4(4) Uredbe št. 1408/71, ampak za dajatve, ki spadajo v skupino dajatev za starost in za preživele osebe v smislu člena 4(1)(c) in (d) in s tem na področje socialne varnosti.
50. Menim, da je treba pritrditi drugemu stališču. Pri spornih izplačilih pokojnin, ki temeljijo na SGB VI, ne gre niti za posebne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki, v smislu člena 4(2a), niti za dajatve za žrtve vojne v smislu člena 4(4) Uredbe št. 1408/71.
– Razmejitev od posebnih dajatev, za katere se ne plačujejo prispevki
51. Sodna praksa opredeljuje posebno dajatev v smislu člena 4(2a) glede na njen namen. Nadomestiti ali dopolniti mora dajatve socialne varnosti in imeti mora značilnosti socialne pomoči, upravičene z ekonomskimi in socialnimi razlogi, o njej pa je treba odločiti na podlagi ureditve, ki določa objektivna merila.(12) Sodišče kot odločilno merilo za neplačevanje prispevkov šteje dejansko financiranje dajatve. Sodišče preizkusi, ali je to financiranje zagotovljeno neposredno ali posredno s prispevki socialnega zavarovanja ali z javnimi sredstvi.(13)
52. Komisija in predložitveno sodišče v zadevah C-395/05 in C-419/05 ustrezno navajata, da dajatev na podlagi dob plačevanja prispevkov na območju nemškega rajha zato ni mogoče šteti za posebne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki, v smislu člena 4(2a), ki so izvzete od načela izplačevanja dajatev v tujino, ker je razlog za plačilo za dobe plačevanja prispevkov na območju nemškega rajha prav dejstvo, da so se prej prispevki vplačevali v nemški sistem zakonskega pokojninskega zavarovanja. To ustreza tudi pravnemu in dejanskemu položaju v postopkih v glavni stvari, saj iz predložitvenih sklepov C-396/05 in C‑419/05 jasno izhaja, da sta obe tožeči stranki zase verjetno izkazali plačevanje prispevkov nekdanjemu nosilcu zavarovanja, Sodišče pa je vezano na to ugotovitev nacionalnega sodišča.
53. Po navedbah predložitvenega sodišča v zadevah C-395/05 in C-419/05 je bilo priznanje okoliščine, da so bili v preteklosti plačani prispevki, tudi razlog za to, da so bile dobe plačevanja prispevkov na območju nemškega rajha s Fremdrenten- und Auslandsrenten-Neuregelungsgesetz z dne 25. februarja 1960 izvzete iz področja prava, ki ureja tuje pokojnine, in prevzete v splošno ureditev, namreč v takratno Reichsversicherungsordnung (RVO, člen 1250) in Angestelltenversicherungsgesetz (AVG, člen 27), s posledico, da so od tedaj v splošni ureditvi, namreč v SGB VI.
54. Iz samega načina financiranja izhaja še ena oporna točka za uvrstitev v sistem dajatev socialne varnosti v skladu s členom 4(1) in s tem hkrati proti uvrstitvi v skupino posebnih dajatev, za katere se ne plačujejo prispevki, v skladu s členom 4(2a) Uredbe št. 1408/71. Kot navajata Komisija in predložitveno sodišče, se dajatve na podlagi dob plačevanja prispevkov na območju nemškega rajha, tako kot pokojnine, ki temeljijo na dopolnjenih dobah na območju današnje Zvezne republike Nemčije, ne financirajo recimo iz zveznega dodatka v skladu s členom 213 SGB VI,(14) ampak po postopku na podlagi prispevkov v skladu s členom 153 SGB VI.(15) To pomeni, da trenutno zaposleni zavarovanci s svojimi prispevki plačujejo pokojnine tistim, ki so prej plačevali prispevke.
55. Ti argumenti govorijo v prid temu, da je treba sistem dajatev na podlagi dob plačevanja prispevkov na območju nemškega rajha šteti kot del nemškega pokojninskega sistema. Uvrstitev v skupino posebnih dajatev, za katere se ne plačujejo prispevki, v skladu s členom 4(2a) Uredbe št. 1408/71 tako ne pride v poštev.
– Razmejitev od dajatev za žrtve vojne ali njenih posledic
56. Glede na razvrstitev dajatev na podlagi dob plačevanja prispevkov na ozemlju nemškega rajha kot dela sistema dajatev za žrtve vojne ali njenih posledic v skladu s členom 4(4) Uredbe št. 1408/71, ki jo zagovarjata nemška vlada in tožena stranka, je treba opozoriti na to, da je ta določba podobno kot člen 4(2a) izjema, ki jo je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča razlagati v luči člena 42 ES, katerega namen je zagotoviti čim bolj prosto gibanje delavcev migrantov.(16) Namen členov 39 ES, 40 ES in 42 ES ne bi bil dosežen, če bi delavci, ki so izkoristili pravico do prostega gibanja, izgubili ugodnosti socialne varnosti, ki jim jih zagotavljajo predpisi države članice,(17) še zlasti, če te ugodnosti pomenijo protidajatev prispevkom, ki so jih plačali.(18) Zakonodajalec Skupnosti lahko v tem okviru sicer izda predpise, ki določajo izjeme od načela izplačevanja dajatev socialne varnosti v tujino, vendar pa je treba izjeme, kot so te v členu 4(4) Uredbe št. 1408/71, razlagati ozko.(19)
57. Posledično je Sodišče le v zelo posebnih primerih priznalo dajatve držav članic kot sisteme dajatev za žrtve vojne ali njenih posledic. Poleg že omenjenih sodb Fossi(20) in Tinelli(21) je treba omeniti sodbi Gillard(22) in Baldinger(23), v katerih je šlo za plačila odškodnin Belgije in Avstrije lastnim državljanom, ki so bili vojni ujetniki, zaradi priznanja storitev, ki so jih opravili za državo, in za pretrpljene stiske. V obeh zadevah se je zaradi tesne povezanosti z dogodki v vojni vsiljevala odškodninska narava plačil. Nasprotno pa se v postopkih v glavni stvari ne more brez težav izpeljati tak sklep, zlasti ker pri dajatvah, ki so predmet spora, ne gre za tipične vojne odškodnine, ampak za običajne starostne pokojnine.
58. V nasprotju z mnenjem nemške vlade menim, da uporaba načel iz sodb Fossi in Tinelli v obravnavanih zadevah ni primerna, ker se je moralo Sodišče v teh zadevah, kot pravilno navaja predložitveno sodišče, ukvarjati s primeri pokojnin v skladu s FRG in ne s primeri, ki spadajo v sklop današnjega SGB VI, kar pomeni drugačno dejansko stanje, ki je pomembno za odločitev. Menim, da je treba razlikovati med zavarovalnimi dobami, priznanimi s FRG in dopolnjenimi ob upoštevanju dob plačevanja prispevkov v tujem – to je nenemškem – sistemu, in dobami plačevanja prispevkov na območju nemškega rajha, pri katerih so bili prispevki plačani nemškemu nosilcu. Ker gre v obravnavanem primeru za zadnji položaj, mislim, da je treba skrbno preučiti pogoje člena 4(4) Uredbe št. 1408/71.
59. Sklicevanje nemške vlade in tožene stranke na domnevno odškodninsko naravo dajatev na podlagi dob plačevanja prispevkov na območju nemškega rajha ni prepričljivo, kajti priznanje dob plačevanja prispevkov ne temelji na dejstvu, da je bila vojna, ampak, kot je že bilo ugotovljeno, na tem, da so bili prispevki v preteklosti plačani nemškemu nosilcu zavarovanja. Razlog za izplačilo starostne pokojnine zato ne more biti odvisen od odločitve Zvezne republike Nemčije, ki temelji popolnoma na prostem preudarku, in je usmerjena k temu, da zadosti svoji zgodovinski odgovornosti do žrtev nacionalsocialistične vladavine, ampak od uresničitve zakonsko določenega, to je v SGB VI, dejanskega stanja nemškega pokojninskega prava.
60. Prav tako je treba zavrniti utemeljitev nemške vlade in tožene stranke, v skladu s katero so sporna pokojninska plačila odškodninske dajatve plačnikom prispevkov zato, ker je nekdanji nosilec zavarovanja na vzhodnih območjih nemškega rajha propadel zaradi vojne. Če se ta utemeljitev nanaša na nekdanjo Reichsversicherungsanstalt kot tedanjega pristojnega nosilca zavarovanja, je temu treba ugovarjati s tem, da to ne spremeni okoliščine, da so bili nesporno plačani prispevki državnemu nosilcu zavarovanja. V tem smislu je treba pritrditi navedbam italijanske vlade, da ni mogoče razlikovati po tem, ali sta tožeči stranki prebivali na območju nemškega rajha (Pomorjansko) ali na anektiranem območju (Sudeti). Odločilno je le, da so bili plačani prispevki v korist Reichsversicherungsanstalt.
61. Menim, da je izguba infrastrukture in objektov, ki so pripadali nosilcu zavarovanja, ki je bila posledica teritorialne odcepitve Pomorjanskega in Sudetov od nemškega rajha, nebistvena za presojo obravnavanih zadev, ker sprememba stvarnih sredstev in osebja ustanove, tudi če je posledica vojne, nima vpliva na njeno pravno osebnost.(24) Predložitvenemu sodišču v zadevah C-396/05 in C‑419/05 je tudi treba pritrditi, da ni bistveno, koliko kapitala je nosilec zavarovanja nekoč imel in ali ga je mogoče izgubil zaradi vojne. Nasprotno menim, da je odločilno vprašanje, ali je Reichsversicherungsanstalt po koncu vojne še naprej organizacijsko obstajala kot upravna enota.
62. Iz spisov izhaja, da nemška vlada in tožena stranka trdita, da je Rentenversicherung Bund (zveza pokojninskega zavarovanja) funkcionalno, vendar pa ne pravno nasledila Reichsversicherungsanstalt. Na podlagi vprašanja Sodišča je nemška vlada pozneje na obravnavi to navedbo obrazložila tako, da se funkcionalno nasledstvo pojmovno razlikuje od pravnega nasledstva v tem, da naslednica ni prevzela obveznosti. Ne glede na nejasnost, ki je povezana z uporabo takega pojma, se mi zdi, da temu sklepu ni mogoče pritrditi ob upoštevanju ugotovitev, ki jih je posredovalo predložitveno sodišče. Iz predložitvenih sklepov v zadevah C-396/05 in C-419/05 namreč izhaja, da Reichsversicherungsanstalt sicer ne obstaja več, vendar pa je imela sedež v Berlinu, torej na območju današnje Zvezne republike Nemčije, njeno premoženje (na primer zemljišča in upravne stavbe) pa je prešlo v last tožene stranke. Zato se ni mogoče strinjati z navedbami nemške vlade in tožene stranke glede delnega propada Reichsversicherungsanstalt na nekdanjih vzhodnih območjih. Če bi se pritrdilo pravnemu mnenju nemške vlade glede domnevnega propada Reichsversicherungsanstalt, bi se moralo nasprotno, kot pravilno pripominja italijanska vlada, izhajati iz tega, da je ta nosilec zavarovanja propadel v celoti, to pomeni, ne le za tiste zavarovance, ki so prebivali na nekdanjih vzhodnih območjih, ampak tudi za tiste, ki so bili pri njem zavarovani in so imeli stalno prebivališče na območju današnje Zvezne republike Nemčije. Te skupine pa sporna nacionalna ureditev ne zadeva, četudi so bili v obeh primerih plačani prispevki.
63. Zato je treba plačilu pokojnine na podlagi dob plačevanja prispevkov na območju nemškega rajha odreči vsako odškodninsko naravo. Potemtakem pri tem ne gre za dajatev iz sistema dajatev za žrtve vojne v skladu s členom 4(4), ampak glede na njen namen, financiranje in pogoje za njeno odobritev za dajatev socialne varnosti v skladu s členom 4(1) Uredbe št. 1408/71.
– Pravni učinek izjave v skladu s členom 5 Uredbe št. 1408/71
64. Izjava, ki jo je Zvezna republika Nemčija podala v skladu s členom 5 Uredbe št. 1408/71, v kateri je pod točko I. 3. a) navedla Sozialgesetzbuch, šesta knjiga, z dne 18. decembra 1989 kot zakonodajo in sisteme v smislu člena 4(1) Uredbe št. 1408/71, podpira ta sklep.(25) Upoštevanje dob plačevanja prispevkov na območju nemškega rajha pri izračunu pokojnine izhaja iz določbe tega zakona, namreč iz člena 247(3), prvi stavek, SGB VI, v skladu s katerim so dobe plačevanja prispevkov tudi dobe, za katere so bili v skladu z zakoni nemškega rajha o zavarovanju plačani obvezni prispevki (obvezne dobe plačevanja prispevkov) ali prostovoljni prispevki.
65. Če je država članica v izjavi v skladu s členom 5 Uredbe št. 1408/71 navedla neki predpis, iz tega nujno izhaja, da so dajatve, na katere se nanaša ta predpis, dajatve socialne varnosti v smislu člena 4(1) Uredbe št. 1408/71.(26) Uredba se potem uporablja za uradno sporočene dajatve.(27) Uradno sporočilo pravno ustvari samozavezanost držav članic, kar pomeni, da morajo ravnati v skladu s svojimi izjavami.(28)
3. Omejitev prostega gibanja delavcev s pogojem stalnega prebivališča
66. Izpolnitev dejanskega stanja iz člena 4(1) povzroči pravno posledico iz člena 10(1) Uredbe št. 1408/71, ki državam članicam prepoveduje, da uporabijo nacionalne določbe, ki določajo zmanjšanje denarnih dajatev za starost v primeru odselitve prejemnika v drugo državo članico. To tako imenovano načelo odpovedi pogoju stalnega prebivališča pa ne velja neomejeno, kot izhaja že iz besedila in kot je to potrdilo Sodišče,(29) ampak s pridržkom, da v tej uredbi ni določeno drugače. Iz izjeme v Prilogi VI, Del D, Nemčija, točka 1, k Uredbi št. 1408/71 izrecno izhaja nekaj drugega.
67. Veljavnosti Priloge VI, Del D, Nemčija, točka 1, ni mogoče neposredno preizkusiti na podlagi člena 10(1), ker sta obe določbi sekundarnega prava pravno enakovredni. Zato je treba pomisliti na to, da je funkcija člena 10(1) v tem, da ob izpolnitvi uskladitvene naloge člena 42 ES vzpostavi sistem ureditve za Skupnost, ki na področju socialne varnosti prispeva k zagotavljanju temeljne svoboščine prostega gibanja delavcev, kot je določena v členu 39 ES.(30) Tu ugotovljena uporabljivost Uredbe št. 1408/71 za dejanska stanja, ki so podlaga postopkom v glavni stvari, tako omogoča preizkus združljivosti tega nemškega vpisa s primarnim pravom Skupnosti. Pri tem sta člena 39 ES in 42 ES odločilni določbi glede prostega gibanja delavcev, člen 18 ES pa glede državljanstva Unije.
68. V skladu s členom 39(1) ES se v Skupnosti zagotovi prosto gibanje delavcev. Ta določba ne vsebuje le prepovedi diskriminacije, ampak poleg tega zahteva, da je treba opustiti že zgolj omejevanje pravice do prostega gibanja.(31) Poleg tega je Sodišče večkrat razložilo, da je v členu 39 ES izpeljano temeljno načelo, ki je določeno v členu 3(c) ES, v skladu s katerim dejavnost Skupnosti vključuje odpravo ovir pri prostem pretoku oseb med državami članicami.(32) Posledica preselitve stalnih prebivališč tožečih strank iz postopkov v glavni stvari v druge države članice je bila, da so na podlagi novega izračuna pokojninskih zahtevkov izgubile okoli 60 % oziroma 25 % pokojnine. Taka izguba zakonito pridobljenih pokojninskih zahtevkov lahko upravičence, kot sta tožeči stranki, ovira pri izvajanju pravice do prostega gibanja, zato jo je treba obravnavati kot omejitev te temeljne svoboščine. Enako velja za njuno pravico, da kot državljanki Unije izvajata pravico do prostega gibanja, ki jima je priznana s členom 18(1) ES.
4. Utemeljitev omejitve prostega gibanja delavcev
69. Če se nemški zakonodajalec sklicuje na pristojnost, da lahko določi posebne zakonske določbe za skupino oseb, ki so dobe plačevanja prispevkov na območju nemškega rajha pridobile zunaj Zvezne republike Nemčije, mora odbitke od polne dajatve na podlagi zavarovalnih dob, priznanih s FRG, v primeru stalnega prebivališča zunaj Nemčije vsekakor odmeriti tako, da ni kršena pravica do prostega gibanja.
70. V zadevi Elsen(33) je Sodišče ugotovilo, ne da bi se moralo bolj poglobiti v veljavnost določbe v Prilogi VI, Del D, da morajo države članice pri oblikovanju svojih sistemov socialne varnosti „zlasti upoštevati določbe Pogodbe o prostem gibanju delavcev ali tudi tiste, ki vsakemu državljanu Unije priznavajo pravico, da se giblje in prebiva na ozemlju držav članic“.
a) Trditve strank
71. Nemška vlada utemeljuje omejitev prostega gibanja delavcev s tem, da želi nemški zakonodajalec doseči vključitev izgnancev iz nekdanjih vzhodnih območij v družbo Zvezne republike Nemčije.
72. Dalje navaja, da SGB VI, s tem da zahteva stalno prebivališče prejemnika pokojnine, izhaja iz dejstva, da so nemške zvezne pokojninske zavarovalnice sicer funkcionalne naslednice, ne pa pravne naslednice propadle Reichsversicherungsanstalt. Na podlagi tega funkcionalnega nasledstva pa naj bi se lahko ukrepalo – in bi se moralo ukrepati – le v primeru dejanske teritorialne pristojnosti. V nasprotnem primeru bi na podlagi dogodkov v drugi svetovni vojni, zaradi katerih so bila široka območja vzhodne Evrope pod nemško zasedbo, nastala nepregledna množica mogočih upravičencev. Te množice pa naj ne bi bilo mogoče smiselno omejiti z drugimi objektivnimi merili kot z merilom stalnega prebivališča.
73. Po navedbah nemške vlade so tako določbe o dobah plačevanja prispevkov na območju nemškega rajha ter o dobah v skladu s FRG namenjene varstvu pred komaj obvladljivimi finančnimi tveganji. Ta tveganja ne bi obremenila le nemške državne blagajne zaradi nadomestnih plačil pokojninskim blagajnam, ampak bi postavila pod vprašaj tudi naravo nemškega sistema pokojninskega zavarovanja v celoti, saj je ta trenutno pretežno odvisen od financiranja s prispevki zavarovancev.
74. Komisija nasprotno meni, da je zahteva po stalnem prebivališču kot pogoj za izplačilo pokojnine na podlagi dob plačevanja prispevkov na ozemlju nemškega rajha nesorazmeren poseg v pravico do prostega gibanja delavcev v skladu s členoma 39 ES in 42 ES, ki ga v luči sodne prakse Sodišča glede državljanstva Unije v skladu s členom 18 ES ni mogoče upravičiti.
b) Pravna presoja
75. Po eni strani je mogoče glede na integracijsko funkcijo nacionalne zakonodaje, ki je predmet spora, nemški vladi pritrditi, da so glede na trenutno stanje prava Skupnosti, ko področje socialne varnosti ni usklajeno, slej ko prej države članice pristojne za določanje pogojev dodeljevanja socialnih dajatev(34) in imajo zato široko diskrecijsko pravico v zvezi z določitvijo meril za presojo povezanosti z družbo določene države.(35) Zakonodajalec Skupnosti te diskrecijske pravice namenoma ni omejil zlasti v zvezi s pogojem stalnega prebivališča v primeru posebnih dajatev, za katere se ne plačujejo prispevki. Nasprotno, v členu 10a Uredbe št. 1408/71 je pogoj stalnega prebivališča izrecno razglasil za dopustnega.(36)
76. Po drugi strani je treba temu ugovarjati s tem, da se ta načela načelno uporabljajo le pri posebnih dajatvah, za katere se ne plačujejo prispevki, v skladu s členom 10a.(37) V obravnavanih postopkih v glavni stvari pa je prepovedana podobna uporaba, in sicer zaradi volje zakonodajalca Skupnosti, ki jasno izhaja iz besedila člena 10(1) Uredbe št. 1408/71, da se pri denarnih dajatvah za starost odpravi pogoj stalnega prebivališča.
77. Stališče nemške vlade se opira namreč predvsem na že ovrženo razlago, da gre pri pokojninskih plačilih, ki so predmet spora, za socialne dajatve, ki ne temeljijo na dobah plačevanja prispevkov danes še obstoječemu, nacionalnemu ali tujemu nosilcu zavarovanja. Z vidika prava Skupnosti ne more biti pomembno, ali je Rentenversicherung Bund pravna ali funkcionalna naslednica Reichsversicherungsanstalt, še zlasti ker obstajajo zadostni dokazi za obstoj določene kontinuitete Rentenversicherung Bund. Prav tako je dejstvo, da ta plačila niso namenjena priznavanju posebnih storitev, ki so posledica vojne, ampak so dajatve socialne varnosti v smislu člena 4(1) Uredbe št. 1408/71.
78. Glede dela, v katerem nemška vlada opozarja na domnevna, komaj obvladljiva finančna tveganja, je treba pripomniti, da v tem smislu ni izpolnila niti svoje dolžnosti obrazložitve niti dolžnosti predložiti dokaze. Zlasti ni predložila dokaza glede natančnega števila prizadetih oseb in glede stroškov, ki bi bremenili Zvezno republiko Nemčijo v primeru plačila nezmanjšane starostne pokojnine. Ne glede na to temu stališču ni mogoče pritrditi, ker bi do polnega plačila pokojnin tako ali tako moralo priti, če bi prizadete osebe ostale na ozemlju Zvezne republike Nemčije. Namen nemške ureditve v SGB VI je lahko zato le ta, da prepreči odselitev upravičencev v druge države članice.
79. Preučiti je še treba, ali je „ideja o vključitvi“, ki je po navedbah nemške vlade podlaga ureditvi v SGB VI, združljiva s konceptom državljanstva Unije, kot je določen v členih 17 ES in 18 ES. Člen 18 ES priznava državljanom Unije pravico prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic ob upoštev anju omejitev in pogojev, določenih s Pogodbo in z ukrepi, ki so bili sprejeti za njeno uveljavitev.
80. V luči te določbe se je temeljna svoboščina prostega gibanja delavcev razvila v popolno pravico prostega gibanja državljanov.(38) Tako je Sodišče v sodbi Martínez Sala(39) prvič priznalo državljanstvu Unije neposredni učinek glede socialne varnosti, s tem ko se je v zvezi s preizkusom pravice izključno ukvarjalo z učinki državljanstva Unije. V sodbi Elsen(40) je Sodišče ponazorilo, da je treba tudi člen 18 ES uporabiti kot pravno podlago Uredbe št. 1408/71, s tem ko je razložilo, da pravila teh določb Skupnosti ne prispevajo le k zagotavljanju prostega gibanja delavcev v skladu s členom 39 ES, ampak tudi k zagotavljanju prostega gibanja državljanov Unije v skladu s členom 18 ES.
81. Eden glavnih namenov evropskega socialnega pravnega varstva je – kot tudi na področju prostega gibanja oseb – vključitev delavcev in s tem tudi državljanov Unije v socialno in gospodarsko življenje države članice.(41) Člena 39 ES in 18(1) ES sta očitno kršena s tako nacionalno zakonodajo, kot je obravnavana, ki sicer želi doseči vključitev določene skupine oseb v družbo domovine, hkrati pa nasprotuje njihovi vključitvi v družbo drugih držav članic.
82. Če država članica določeno skupino lastnih državljanov brez vidnega razloga izloči in nasproti večini slabše obravnava, tako da ji z zmanjšanjem pokojnin otežuje izvajanje pravice prostega gibanja, je cilj vključitve državljanov Unije preprečen in s tem kršen člen 18(1) ES.
83. Ni jasno, zakaj z vključitvijo v družbo Zvezne republike Nemčije ne more biti vedno hkrati povezana tudi vključitev v skupnost narodov znotraj Evropske unije, zlasti ker je zastavljeni cilj Pogodbe ES v skladu s prvo uvodno izjavo preambule ta, da se položijo temelji vse tesnejše zveze med narodi Evrope.
84. Zato cilj vključitve izgnancev nemške narodnosti v družbo Zvezne republike Nemčije, kot je zastavljen v nemški ureditvi v SGB VI, ki zadeva dajatve na podlagi dob plačevanja prispevkov na območju nemškega rajha, ni upravičen, če se s tem ovira njihova vključitev v družbo držav, ki so jih sprejele.
85. Ker vpis v Del D, točka 1, Priloge VI k Uredbi št. 1408/71, ki je upošteven za namene postopkov za sprejetje predhodne odločbe v skladu s členom 234(1)(b) ES, le krije pogoj stalnega prebivališča, določenega z nacionalnim pravom, ne da bi ga omilil ali ublažil, ga ni mogoče šteti za združljivega s primarnim pravom Skupnosti.
B – Zadeva C-450/05
86. Vprašanje, ki ga je Landessozialgericht Berlin-Brandenburg predložilo Sodišču v predhodno odločanje, je v določeni meri sestavljeno iz dveh delnih vprašanj. Preučiti je treba, ali so prehodne določbe v Prilogi III, dela A in B, obakrat št. 35, Nemčija-Avstrija, točka e, (po širitvi 1. maja 2004 tako v Delu A kot v Delu B preštevilčena v št. 83, točka e) in v Prilogi VI, Del C, Nemčija, točka 1, Uredbe št. 1408/71 skladne s primarnim pravom Skupnosti.
1. Prvo delno vprašanje
a) Uvodna pojasnila
87. Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari uveljavlja, da je z nemško‑avstrijsko konvencijo z dne 4. oktobra 1995 izgubila ugodnosti, saj je z njo določena omejitev izenačitve ozemelj, ki jo je določal člen 4 prejšnje nemško‑avstrijske konvencije z dne 22. decembra 1966 o socialni varnosti.(42) Nova konvencija s prehodnimi določbami upošteva okoliščino, da je s pristopom Avstrije k Evropskemu gospodarskemu prostoru (EGP) in k Evropski uniji začela tudi v tej državi članici veljati Uredba št. 1408/71, ki v skladu s členom 6 nadomešča dosedanjo dvostransko konvencijo.
88. Prehodne določbe v členu 14(2)(b) nemško-avstrijske konvencije z dne 4. oktobra 1995 konkretno določajo, da izenačitev ozemelj velja še naprej, vendar pa je omejena na primere, v katerih (i) bi dajatev že lahko bila odobrena 1. januarja 1994, (ii) si je oseba uredila običajno prebivališče v Avstriji pred 1. januarjem 1994 in se izplačevanje pokojnin iz pokojninskega in nezgodnega zavarovanja začne pred 31. decembrom 1994.(43) Tožeča stranka teh pogojev ne izpolnjuje, ker je bila, čeprav ima od leta 1970 stalno prebivališče v Avstriji, šele od 1. avgusta 1999, po dopolnitvi 63. leta starosti, upravičena zahtevati starostno pokojnino.
89. Te prehodne določbe potrjuje vpis v Prilogo III, dela A in B, obakrat št. 35, Nemčija-Avstrija, točka e, katerega besedilo je enako pravkar navedeni določbi. Preizkus Sodišča v okviru postopka za sprejetje predhodne odločbe je v skladu s členom 234(1)(b) ES omejen na vprašanje veljavnosti tega vpisa kot določbe nekega predpisa sekundarnega prava Skupnosti. Nasprotno pa konvenciji o socialni varnosti med Nemčijo in Avstrijo nista dopustna predmeta preizkusa, saj v skladu s sodno prakso Sodišča spadata v nacionalno pravo konkretnih udeleženih držav.(44) Kljub temu pa sta pomembni pri presoji vprašanja, v kolikšni meri so ju izpodrinile določbe Uredbe št. 1408/71. Tožeča stranka zato ni upravičena do izplačila pokojnine na podlagi dob plačevanja prispevkov v skladu s FRG, dokler ne prebiva v Zvezni republiki Nemčiji, če je Uredbo št. 1408/71 mogoče uporabiti pri tej dajatvi in če ne velja nobena izjema v njeno korist.
b) Možnost uporabe Uredbe št. 1408/71
i) Osebna veljavnost in čezmejna povezava
90. Tožeča stranka kot nekdanja zaposlena oseba v Avstriji in trenutni upokojenec v skladu s členom 2(1) spada na področje osebne veljavnosti Uredbe.
91. Dalje je podana tudi povezava s Skupnostjo, ki je potrebna za uporabo Uredbe.(45) Ta predpostavlja, da so osebe, dejanska stanja ali zahtevki pravno povezani z drugo državo članico. Obstaja lahko tudi, če za neko osebo velja ali je veljala le zakonodaja ene same države članice, ne pa, če ni nobene povezave s kakršnim koli dejanskim stanjem, na katero se navezuje pravo Skupnosti in ki z nobenim bistvenim elementom ne sega čez meje ene države članice.(46) Iz tega je treba sklepati, da pravno razmerje z mednarodnim elementom obstaja, če je mogoče za delavca uporabiti zakonodajo druge države članice, kot je tista, v kateri ima upravičenec stalno prebivališče. To velja recimo, če ta zakonodaja delavcu priznava pravico do pokojnine.(47) Tožeča stranka izpolnjuje te pogoje. Po tem, ko je zapustila Romunijo, je sicer delala in prebivala le v Avstriji. S tem, ko ji nemški nosilec pokojninskega zavarovanja priznava nemške dobe plačevanja prispevkov v skladu z določbami FRG, pa od pristopa Avstrije obstaja pravna povezava z drugo državo članico.
ii) Časovna veljavnost
92. Uredba št. 1408/71 se na podlagi Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (v nadaljevanju: Sporazum EGP)(48) uporablja v Republiki Avstriji od 1. januarja 1994. Od 1. januarja 1995 se uporablja v Republiki Avstriji kot državi članici Evropske unije.(49) To pa ne nasprotuje možnosti njene uporabe v primeru zavarovalnih dob in dob zaposlitve tožeče stranke, ki so bile dopolnjene pred tem trenutkom. Člen 94(2) Uredbe št. 1408/71 namreč določa seštevanje zavarovalnih dob, dob zaposlitve ali prebivanja, in sicer tudi v primeru takih dob, ki so bile dopolnjene pred uveljavitvijo Uredbe. Dalje člen 94(3) te uredbe določa, da se lahko pridobi pravica, čeprav se nanaša na zavarovalni primer, ki je nastal pred datumom začetka njene uporabe na ozemlju države članice.
93. Prepoved retroaktivne veljave v členu 94(1) Uredbe št. 1408/71, v skladu s katero po tej uredbi ni mogoče pridobiti nobene pravice za obdobje pred datumom začetka njene uporabe na ozemlju države članice, se ne nanaša na obravnavani primer, ker je pravica tožeče stranke, da zahteva pokojnino, nastala šele 1. avgusta 1999, po dopolnitvi 63. leta starosti in s tem po uveljavitvi Uredbe v Avstriji.
iii) Stvarna veljavnost
94. Pravni položaj v obravnavanem primeru je treba presojati drugače kot v primerih, ki sta podlaga združenim zadevam Habelt in Möser. Zavarovalne dobe, priznane s FRG, se namreč od dob plačevanja prispevkov na območju nemškega rajha v skladu s SGB VI najprej razlikujejo po tem, da se pri njih upoštevajo dobe plačevanja prispevkov, ki so bile dopolnjene po tujem, to pomeni po nenemškem, sistemu. Povedano drugače, državna dajatev se v primerih tujih pokojnin ne ujema s predhodnim plačilom prispevkov s strani upravičenca. Poleg tega je v skladu s FRG skupina upravičencev večja, saj zajema tudi osebe nemške narodnosti, ki so imele stalno prebivališče na naselitvenih območjih zunaj nekdanjega nemškega rajha.
95. Zato je treba dajatve v skladu s FRG glede na njihov namen ločeno preučiti in jih natančno uvrstiti v skupine dajatev iz člena 4 Uredbe št. 1408/71. Ob tem je treba tam vsebovane izjeme, h katerim štejejo tudi izravnalni sistemi za posledice vojne, ozko razlagati zaradi čim popolnejše uresničitve prostega gibanja delavcev migrantov.(50)
– Trditve strank
96. V skladu s trditvami nemške vlade in tožene stranke je treba določbe FRG obravnavati ob upoštevanju okoliščine, da so nemške manjšine, ki so živele v vzhodni Evropi in srednji Aziji, v in po drugi svetovni vojni doživele posebej težko usodo. Nemčija naj bi prevzela posebno odgovornost za njihovo usodo, s tem ko naj bi prizadetim osebam prepustila odločitev o tem, ali bodo svojo prihodnost preživele v svoji trenutni domovini ali pa se želijo v okviru zakonskih določb o sprejemu izseliti v Nemčijo, in s tem ko naj bi spodbujala tako vključitev izseljencev v Nemčijo, ki je socialno sprejemljiva. FRG naj bi bil del teh ukrepov za vključitev, pri čemer naj bi bile prizadete osebe obravnavane tako, kot da so svoje delovno obdobje preživele v Nemčiji. Njihove dobe plačevanja prispevkov, dopolnjene pri tujem nosilcu pokojninskega zavarovanja, naj bi bile vključene v nemško pokojninsko pravo in zanje naj bi bila plačana odškodnina v višini nemške ravni pokojnin.
97. Vključitev dob, dopolnjenih v tujini, v nemški sistem naj bi bila potrebna zato, ker pristojni tuji nosilci zavarovanja pokojnin bodisi ne izplačujejo v tujino bodisi izplačane tuje pokojnine ne zadostujejo za to, da bi imele prizadete osebe v Nemčiji zagotovljen minimalni dohodek, ki je potreben za življenje. V tem smislu naj bi bile dajatve na podlagi dob v skladu FRG namenjene temu, da se zagotovi dodatno, nadomestno ali dopolnilno varstvo pred tveganjem v starosti, ki je povezano z gospodarskim in socialnim okoljem v Nemčiji.
98. Nemška vlada navaja, da odobritev dajatev na podlagi dob v skladu s FRG v državi ni odvisna od tega, da so prizadete osebe plačevale prispevke tudi za nemško pokojninsko zavarovanje.
99. Komisija nasprotno meni, da gre pri tem za dajatve, ki jih je treba uvrstiti v seznam dajatev za starost v smislu člena 4(1)(c) in s tem na področje socialne varnosti. Dodaja, da za dajatve v skladu s FRG dejansko niso bili plačani nobeni prispevki v nemški sistem, vendar zaradi tega ne gre za posebne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki.
100. Poleg tega meni, da po koncu hladne vojne ni več primerno, da izseljenci ne morejo uveljavljati svojih zavarovalnih zahtevkov, pridobljenih v državah porekla, ker so pristojni nosilci zunaj Nemčije. Na velikem delu območij, navedenih v BVFG, naj bi medtem veljalo pravo Skupnosti in s tem tudi Uredba št. 1408/71. Argument o nemožnosti uveljavitve v razmerju do teh držav članic naj tako ne bi bil več tehten.
– Pravna presoja
Razmejitev od dajatev za žrtve vojne ali njenih posledic
101. Nemški vladi je treba po eni strani pritrditi v tem, da je bil prvotni namen FRG v povezavi z BVFG v tem, da se doseže vključitev tistih oseb nemške narodnosti v družbo Zvezne republike Nemčije, ki so zaradi dogodkov v zvezi z drugo svetovno vojno izgubile stalno prebivališče v tujini zaradi preganjanja, zlasti izgona. Nemška vlada je podlago za svoje pravno pojmovanje našla v sodbi Tinelli, iz katere izhaja, da je namen FRG ta, da se „begunci in izgnanci, ki so s svojim delom prispevali k obnovi Zvezne republike Nemčije po dogodkih, ki so povezani z nacionalsocialistično vladavino in z drugo svetovno vojno, ponovno vključijo v družbo.“(51)
102. Po drugi strani je treba pritrditi tudi Komisiji in predložitvenemu sodišču pri mnenju, da je treba ta argument v luči današnjih okoliščin vrednotiti drugače. Danes naj predpisi, kot je FRG, zlasti v zvezi s tako imenovanimi poznejšimi izseljenci, ki niso prispevali k obnovi Zvezne republike Nemčije, ne bi več smeli imeti tega namena, ampak bi morali nasprotno stremeti k vključitvi zavarovancev z zavarovalnimi dobami, priznanimi s FRG, v sistem nemškega zakonskega pokojninskega zavarovanja.(52)
103. Dalje se zdi navedba nemške vlade v obravnavani zadevi, da so dajatve v skladu s FRG mišljene kot odškodnine, ker naj prizadete osebe v matičnih državah ne bi mogle uveljavljati pridobljenih pravic, ker so pristojni nosilci zunaj Nemčije, nesodobna. Ta obrazložitev, na kateri sta temeljili tudi sodbi Fossi in Tinelli, kot pravilno navaja Komisija, ni več primerna po koncu hladne vojne in po zadnjih dveh širitvah Evropske unije. Na veliko območjih vzhodne Evrope, navedenih v nemškem zveznem zakonu o izgnancih, velja medtem pravo Skupnosti in s tem tudi Uredba št. 1408/71. V skladu z Uredbo št. 1408/71 vsaka država članica priznava sorazmerno pokojnino, ki ustreza dopolnjenim zavarovalnim dobam v skladu z njeno zakonodajo in ki jo je v skladu s členom 10 Uredbe mogoče izplačevati v druge države članice. V skladu s prehodnimi določbami člena 94 Uredbe se to nanaša tudi na zavarovalne dobe in dejanska stanja, ki so bile dopolnjene oziroma ki so nastala pred pristopom kake države k Evropski uniji. S pristopom Romunije 1. januarja 2007 bi tožeča stranka najpozneje od tega trenutka lahko uveljavljala romunsko pokojnino na podlagi zavarovalnih dob, dopolnjenih v Romuniji. Argument o nemožnosti uveljavitve v razmerju do teh držav članic tako ni več utemeljen.
104. Zato v primeru dajatev na podlagi zavarovalnih dob, priznanih s FRG, ni mogoče govoriti o sistemu dajatev za žrtve vojne ali njenih posledic v smislu člena 4(4) Uredbe št. 1408/71.
Razmejitev od posebnih dajatev, za katere se ne plačujejo prispevki
105. Nasprotno pride v poštev uvrstitev dajatev na podlagi zavarovalnih dob, priznanih s FRG, v skupino posebnih dajatev, za katere se ne plačujejo prispevki, v skladu s členom 4(2a) Uredbe št. 1408/71. Za to je potrebno, da je konkretna dajatev navedena v Prilogi IIa in da je izpolnjeno materialno dejansko stanje za obstoj posebne dajatve, za katero se ne plačujejo prispevki, v skladu s členom 4(2a) Uredbe št. 1408/71.(53)
106. Način financiranja najprej kaže na to, da gre za ustrezno opredelitev, saj odobritev dajatev na podlagi zavarovalnih dob, priznanih s FRG, ni odvisna od tega, da so prizadete osebe plačevale tudi prispevke za nemško pokojninsko zavarovanje. Te dajatve se financirajo iz javnih sredstev, pri čemer nemška država povrne nosilcem pokojninskega zavarovanja izdatke za dajatve po FRG v skladu s členom 291b SGB VI.(54) Vendar pa za namen jasne razmejitve od dajatev socialne varnosti v skladu s členom 4(1) ne zadostuje zgolj ta značilnost, zlasti ker iz člena 4(2) izhaja, da se Uredba št. 1408/71 uporablja za sisteme socialne varnosti, na podlagi plačevanja prispevkov ali brez njih.
107. Da bi se dajatev opredelila kot posebno dajatev, za katero se ne plačujejo prispevki, v skladu s členom 4(2a) Uredbe št. 1408/71, je tudi pomembno, ali ima konkretna dajatev naravo posebne dajatve. Poleg tega mora nadomestiti ali dopolniti dajatve socialne varnosti in mora imeti značilnosti socialne pomoči, upravičene z ekonomskimi in socialnimi razlogi. Potrebno je tudi, da se o njej odloči na podlagi ureditve, ki določa objektivna merila.(55) Dajatve na podlagi zavarovalnih dob, priznanih s FRG, imajo obliko starostne pokojnine in so v tem smislu izenačene s konkretno dajatvijo socialne varnosti v smislu člena 4(1)(c) Uredbe št. 1408/71. Sicer so med drugim tudi v ekonomskem smislu namenjene družbeni vključitvi upravičencev, vendar pa v nasprotju z mnenjem nemške vlade nimajo značilnosti, ki označujejo socialno pomoč.(56) To velja denimo za navezovanje na značilnost socialne ogroženosti, saj se dajatve na podlagi zavarovalnih dob, priznanih s FRG, dodelijo brez morebitnega preizkusa, ali jih posameznik oziroma določena skupina oseb potrebujejo. Poleg tega njihova odobritev temelji na seštevanju dob zaposlitve, ki jih je upravičenec dopolnil v državi porekla, kar govori proti obstoju podobnosti s socialno pomočjo.
108. Proti uvrstitvi dajatve na podlagi zavarovalnih dob, priznanih s FRG, v skupino posebnih dajatev, za katere se ne plačujejo prispevki, v skladu s členom 4(2a) Uredbe št. 1408/71 končno kaže to, da ta ni navedena v Prilogi IIa. Nasprotno pa je lahko socialna dajatev uvrščena v to skupino le, če so hkrati izpolnjeni materialni pogoji in vpis konkretne dajatve v Prilogi IIa.(57)
109. Iz vsega navedenega izhaja, da je treba dajatve na podlagi zavarovalnih dob, priznanih s FRG, uvrstiti v skupino dajatev socialne varnosti v smislu člena 4(1)(c) Uredbe št. 1408/71.
110. Zato je Uredbo št. 1408/71 načelno mogoče uporabiti v obravnavanem primeru.
c) Obstoj izjeme
i) Prehodne določbe v dvostranski konvenciji iz leta 1995 in v Prilogi III k Uredbi št. 1408/71
111. Posledica uveljavitve Uredbe št. 1408/71 v Avstriji je bila, da je v skladu z njenim členom 6(a) nadomestila dvostransko konvencijo iz leta 1966. Na meddržavni ravni je bila ta nadomeščena šele s konvencijo z dne 4. oktobra 1995, ki je začela veljati 1. oktobra 1998. Za starejše primere je bila iz razlogov varstva zaupanja v členu 2(b) konvencije določena prehodna določba.
112. Na ravni Skupnosti je bila ta prehodna določba potrjena z vpisom, ki ima enako besedilo, v Prilogo III, dela A in B, obakrat št. 35, Nemčija-Avstrija, točka e (oziroma po širitvi 1. maja 2004 Priloga III, dela A in B, obakrat št. 83, točka e). Vendar pa se lahko kot pravno podlago za vpis v Prilogo III uporabi le člen 7(2)(c). V skladu s to določbo se namreč ne glede na določbe člena 6 še naprej uporabljajo konvencije o socialni varnosti, navedene v Prilogi III. Iz tega izhaja, da člen 7(2)(c) velja le za tiste konvencije, ki so bile sklenjene pred uveljavitvijo Uredbe št. 1408/71, medtem ko državam članicam v skladu s členom 8 ostane pravica, da sklepajo nove konvencije tudi po uveljavitvi te uredbe.(58) Medtem pa člen 8 ne velja za konvencije, navedene v Prilogi III. Če je bila Konvencija med Republiko Avstrijo in Zvezno republiko Nemčijo o socialni varnosti podpisana 4. oktobra 1995, po uveljavitvi Uredbe št. 1408/71 v Avstriji, gre lahko pri njej, kot navaja Komisija, le za novo konvencijo in zato načelno ne za takšno, ki bi se lahko vpisala v Prilogo III. To stališče je po eni strani podkrepljeno z dejstvom, da se preambula konvencije izrecno sklicuje na člen 8 Uredbe št. 1408/71 in govori o nameri pogodbenih strank, „da skleneta novo konvencijo o socialni varnosti, ki naj nadomesti konvencijo z dne 22. decembra 1966“.
113. Po drugi strani se člen 14(2)(b) konvencije – in s tem tudi vpis v Prilogo III – navezuje le na določbe konvencije iz leta 1966, katere vsebina urejanja ostane v bistvenem nespremenjena in za katero so uvedeni le roki za dodelitev dajatev, če imajo upravičenci stalno prebivališče zunaj območja Zvezne republike Nemčije. Člen 14(1) konvencije izrecno določa, da z dnem uveljavitve te konvencije preneha veljati Konvencija z dne 22. decembra 1966 med Republiko Avstrijo in Zvezno republiko Nemčijo o socialni varnosti, razen določb, navedenih v drugem odstavku. V tem smislu je mogoče iz člena 14(2)(b) konvencije iz leta 1995 razbrati časovno omejeno nadaljnjo veljavnost stare ureditve. Zato ni mogoče očitati vpisa v Prilogo III.
ii) Omejitev prostega gibanja delavcev
– Izguba socialne ugodnosti
114. Odgovoriti pa je treba na vprašanje, ali obstaja kršitev materialnega prava Skupnosti. Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari s trditvijo, da je z omejitvijo načela izenačitve ozemelj izgubila ugodnosti, zatrjuje kršitev njene pravice do prostega gibanja.
115. Člen 4(1) konvencije iz leta 1966 je določal izenačitev ozemelj med Avstrijo in Nemčijo, ki je v skladu z Uredbo št. 1408/71 ni. Kajti kljub izenačitvi ozemelj v skladu s členom 10 Uredbe je ta z vpisom v Prilogo VI, Del D, Nemčija, točka 1, spet ukinjena ravno za obravnavane dajatve. Ker bi izenačitev ozemelj v skladu s konvencijo iz leta 1966 povzročila plačilo pokojnine na podlagi zavarovalnih dob, priznanih s FRG, v Avstrijo, to pomeni socialno ugodnost, ki kot taka ni predvidena z Uredbo.
116. Izjemo od Priloge VI k Uredbi sicer določa prehodna določba – do njenega prenehanja veljavnosti 5. maja 2005 – v Prilogi III, vendar ne v primerih, v katerih se pokojnina prvič izplača po 1. januarju 2005. Sem spada položaj tožeče stranke, ki dobiva pokojnino od leta 1999. Tožeča stranka se zato ne more sklicevati na izenačitev ozemelj iz konvencije iz leta 1966, ker Uredba na podlagi vpisa v Prilogo VI ne določa izenačitve ozemelj za take dajatve, ker Uredba v vpisu v Prilogo III ni predvidevala nobene prehodne določbe v primerih, kot je ta od tožeče stranke, in končno, ker je bila v dvostranskem razmerju z uveljavitvijo nove konvencije oktobra 1998 ukinjena izenačitev ozemelj za nove primere, saj ta konvencija – kot Priloga III k Uredbi št. 1408/71 – predpostavlja, da do prvega izplačila pokojnine pride najpozneje v letu 1994.
117. Tožeča stranka bi se lahko kljub uveljavitvi Uredbe št. 1408/71 sklicevala na nadaljnjo veljavnost določb konvencije o socialni varnosti iz leta 1966, če vpisi v prilogah III in VI ne bi bili združljivi s primarnim pravom Skupnosti, zlasti z določbami o prostem gibanju delavcev.
– Kršitev prostega gibanja delavcev
118. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča določbe Pogodbe o prostem gibanju oseb ne dovoljujejo, da delavci, ki izvajajo pravico do prostega gibanja, izgubijo ugodnosti socialne varnosti, ker se dvostranski sporazum, ki velja v nacionalnem pravu, po uveljavitvi Uredbe ne uporablja več.(59) Ta sodna praksa temelji na stališču, da je zadevni delavec razvil zaupanje, ki ga je treba varovati, in sicer da bodo zanj tudi po izvajanju pravice do prostega gibanja veljala ugodnejša pravila konvencije. Sodišče je v zadevah Rönfeldt,(60) Thévenon,(61) Naranjo Arjona in drugi(62) ter Grajera Rodriguez(63) določilo pogoje, pod katerimi se določbe starejših dvostranskih konvencij kljub določbi o nadomestitvi v členu 6 Uredbe št. 1408/71 uporabljajo še naprej.
119. Sodišče je sodno prakso iz sodbe Rönfeldt natančneje opredelilo v sodbi z dne 9. novembra 1995 v zadevi Thévenon tako, da načelo varstva zaupanja ne more veljati za delavce, ki so do uveljavitve Uredbe št. 1408/71 dopolnili zavarovalne dobe le v eni državi članici in ki so svojo pravico do prostega gibanja izvajali šele po uveljavitvi te uredbe.(64)
120. V zadevah Naranjo Arjona in Grajera Rodriguez je šlo za to, da so bile prizadete osebe že zaposlene v Nemčiji, preden je Uredba št. 1408/71 s pristopom Španije 1. januarja 1986 začela veljati v tej državi članici in je s tem v skladu z njenim členom 6 načelno nadomestila določbe nemško-španske konvencije. Po mnenju Sodišča nadomestitev zato ne sme povzročiti, da bi se prizadetim osebam odvzele pravice in ugodnosti, ki jih imajo v skladu s konvencijo.(65)
121. Iz te sodne prakse je mogoče sklepati, da je nadomestitev določb konvencij o socialni varnosti, ki so jih med seboj sklenile države članice, z uredbami Skupnosti načelno obvezna,(66) in da je, razen v primerih, ki so izrecno navedeni v uredbah, izjema dopustna le v primeru, v katerem bi prišlo do tega, da bi delavec, ki je pred tem uporabil pravico do prostega gibanja, z uveljavitvijo uredbe izgubil ugodnosti socialne varnosti, ki mu pripadajo na podlagi prevzema konvencije med dvema ali več državami članicami v nacionalno pravo.
122. V tej zvezi je pomembno opozoriti na to, da so bila ta načela izpeljana iz razlage členov 39 ES in 42 ES in da je tako lahko smisel in namen te sodne prakse le v tem, da se zagotovi izvajanje prostega gibanja delavcev.(67) Zato je za njihovo uporabo kot pogoj dosledno treba zahtevati izvajanje te temeljne svoboščine s strani prizadete osebe. Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari v zadevi C‑450/03 je, drugače kot v zadevah C-396/05 in C-419/05, prebivala in delala le v Romuniji in Avstriji in se torej v fizičnem smislu ni gibala med dvema državama članicama EU. Določbe prava Skupnosti o prostem gibanju oseb pa je mogoče uporabiti tudi, če se zadevna dejavnost sicer opravlja zunaj Evropske unije, delovno razmerje pa je kljub temu prostorsko povezano ali dovolj tesno povezano s pravom ene države članice in s tem z zadevnimi pravili prava Skupnosti. Sodišče je tako v zadevi Boukhalfa(68) pritrdilo dovolj tesni zvezi med drugim tedaj, ko je delavec, ki opravlja dejavnost v tretji državi, vključen v sistem socialnega zavarovanja ene države članice. V obravnavanem primeru je bil tožeči stranki v smislu zadevnih določb BVFG priznan status izgnanca, tako da je imela načelno pravico do starostne pokojnine, pri čemer naj bi se njene dobe plačevanja prispevkov v Romuniji upoštevale v skladu s FRG.
123. Za uporabo določb prava Skupnosti o prostem gibanju oseb zadostuje, da sama dajatev prestopi mejo, in ne da osebe fizično izvajajo temeljno svoboščino, ker bi v nasprotnem primeru lahko prišlo do različnih rezultatov, ki jih ne bi bilo mogoče upravičiti. Sodišče je tako v zadevi Rundgren(69) pritrdilo uporabi Uredbe št. 1408/71 in s tem določbam o prostem gibanju delavcev v primeru osebe, ki je prebivala v državi članici, ne da bi bila tam zaposlena, ampak je namesto tega prejemala pokojnino kot upokojeni uradnik iz druge države članice. V obravnavanem primeru dajatev prestopi mejo dveh držav članic. Tožeči stranki, ki je bila do sedaj zaposlena v Avstriji, je namreč do uveljavitve nove konvencije leta 1998 pripadala starostna pokojnina v skladu z nemško zakonodajo, ne da bi bila ta ugodnost vezana na pogoj stalnega prebivališča.
124. Tožeča stranka se je leta 1970 preselila iz Romunije v Avstrijo z zaupanjem v to, da bo po dopolnitvi upokojitvene starosti leta 1999 prejemala na podlagi konvencije iz leta 1966 v Avstrijo pokojnino, ki temelji na dopolnjenih dobah plačevanja prispevkov v Romuniji. Tožeči stranki je bila z uveljavitvijo Uredbe skupaj z določbami v Prilogi III odvzeta ugodnost.
125. Tak odvzem je v luči sodne prakse Rönfeldt poseg v pravice, ki jih zagotavljajo členi 18 ES, 39 ES in 42 ES, saj prejemniki pokojnin izgubijo ugodnosti, ki so jih lahko na podlagi dvostranske konvencije še zahtevali, če so pravico do prostega gibanja uporabili pred prenehanjem veljavnosti te konvencije in pred uveljavitvijo Uredbe št. 1408/71. Tožeča stranka je z dvostransko konvencijo iz leta 1966 pridobila pravni položaj, na podlagi katerega ji njena odločitev, da bo namesto v Nemčiji prebivala in delala v Avstriji, ob nastopu zavarovalnega primera ne sme škodovati glede njenih zahtevkov za plačilo na podlagi zavarovalnih dob, priznanih s FRG.
126. Ker člena 6 in 7 Uredbe št. 1408/71 nasprotujeta uporabi ugodnejše določbe dvostranske konvencije, gre za kršitev primarnega prava Skupnosti, in sicer členov 18 ES, 39 ES in 42 ES, če se tožeča stranka na podlagi prehodne določbe v Prilogi III, dela A in B, obakrat št. 35 (pozneje št. 83), točka e, in na podlagi člena 14(2)(b) dvostranske konvencije iz leta 1995 ne more sklicevati na ugodnejšo določbo dvostranske konvencije iz leta 1966.
127. Zato so prehodne določbe v Prilogi III, dela A in B, obakrat št. 35, Nemčija-Avstrija, točka e (po širitvi 1. maja 2004 tako v Delu A kot v Delu B preštevilčena v št. 83, točka e), v nasprotju z določbami prava Skupnosti o prostem gibanju delavcev in o državljanstvu Unije v skladu s členi 18 ES, 39 ES in 42 ES.
2. Drugo delno vprašanje
128. Za dajatve na podlagi priznanih dob, priznanih s FRG, kot dajatve socialne varnosti v smislu člena 4(1)(c) Uredbe št. 1408/71 velja dolžnosti usklajevanja v skladu s členom 10(1) te uredbe. S tem je povezana obveznost držav članic, da razveljavijo tista pravila nacionalne zakonodaje, ki določajo, da je odobritev dajatve odvisna od pogoja stalnega prebivališča v konkretni državi članici.
129. Skladno z navedbami glede zadev C-396/05 in C-419/05 je tudi v obravnavanem primeru treba preučiti združljivost Priloge VI, Del D, Nemčija, točka 1, k Uredbi št. 1408/71 s členom 42 ES kot primarnim pravom Skupnosti, pri čemer je treba upoštevati čim popolnejšo uresničitev prostega gibanja delavcev kot cilja Skupnosti.
130. Drugače kot vpis v Prilogo III, ki v prehodnem obdobju omogoča odobritev dajatev na podlagi zavarovalnih dob, priznanih s FRG, upravičencem, ki prebivajo v Avstriji, vpis v Prilogo VI, Del D, Nemčija, točka 1, v povezavi s predpisi nemškega prava (členi 110(2), 113(1) in 272 SGB VI) predvideva splošno izključitev izplačevanja pokojnin iz Zvezne republike Nemčije v tujino.
131. Ta izjema na tožečo stranko iz postopka v glavni stvari ne učinkuje bistveno drugače kot na tožeči stranki v zadevah C-396/05 in C-419/05. Zmanjšanje oziroma popolni odvzem starostne pokojnine, ki je pogojen zgolj s preselitvijo stalnega prebivališča v tujino, lahko kot finančni vpliv na pokojninsko zavarovanje osebo odvrne od tega, da bi uporabila pravico do prostega gibanja v skladu s členoma 39 ES in 42 ES, zato je treba v tem ukrepu videti omejitev te temeljne svoboščine.
132. Nemška vlada za utemeljitev nacionalnih določb, ki se nanašajo na neizplačilo pokojnin na podlagi zavarovalnih dob, priznanih s FRG, v tujino, na katere se nanaša izjema v Prilogi VI, Del D, Nemčija, točka 1, v bistvenem navaja iste argumente kot za dajatve na podlagi dob plačevanja prispevkov na območju nemškega rajha, ki so podvržene določbam SGB VI. Nemška vlada se sklicuje, prvič, na nujnost vključitve izgnancev v družbo Zvezne republike Nemčije in, drugič, na odvrnitev nevarnosti nepregledne množice mogočih upravičencev.
133. Tudi tu je treba opozoriti na to, da morajo države članice pri vzpostavljanju svojih sistemov socialne varnosti upoštevati določbe Pogodbe o prostem gibanju delavcev in o pravici vsakega državljana Unije do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic.(70) Tako vključitev izgnancev nemškega rodu, ki jo želi doseči nemški zakonodajalec, ne sme negativno vplivati na temeljne svoboščine. To velja še zlasti, če kot državljani držav članic uživajo posebno varstvo kot državljani Unije v skladu s členom 18 ES. Eden glavnih ciljev evropskega prava socialnega varstva je – kot tudi na področju prostega gibanja oseb – vključitev delavcev in s tem tudi državljanov Unije v socialno in družbeno življenje države članice. Nacionalna ureditev, kot je obravnavana, ki onemogoča vključitev določene skupine državljanov v družbe drugih držav članic, je zato v nasprotju s členoma 39 ES in 18(1) ES.
134. Če nemška vlada poleg tega opozarja na domnevna, komaj obvladljiva finančna tveganja, je treba pripomniti, da v tem smislu ni izpolnila svoje dolžnosti obrazložitve in predložitve dokazov. Zato je treba te trditve zavrniti kot ne dovolj utemeljene.
VI – Predlog
135. Na podlagi zgornjih navedb predlagam Sodišču,
1. naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je v zadevah C-396/05 in C‑419/05 predložilo Sozialgericht Berlin, odgovori tako:
Določba, kot je tista v Prilogi VI, Del D, Nemčija, točka 1, k Uredbi (EGS) št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, ni združljiva s členi 18 ES, 39 ES in 42 ES, če izključuje pokojninsko dajatev na podlagi dob plačevanja prispevkov na območju nemškega rajha in če lahko tam določena izjema glede odpovedi pogoju stalnega prebivališča odvrne osebo od izvajanja pravice do prostega gibanja;
2. naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je v zadevi C-450/05 predložilo Landessozialgericht Berlin-Brandenburg, odgovori tako:
a) Omejitev nadaljnje veljavnosti Konvencije med Nemčijo in Avstrijo z dne 22. decembra 1966 o socialni varnosti na primere, v katerih
i) je dajatev že odobrena ali je bila lahko odobrena 1. januarja 1994,
ii) si je oseba uredila običajno prebivališče v Avstriji pred 1. januarjem 1994 in ko se izplačevanje pokojnin iz pokojninskega in nezgodnega zavarovanja začne pred 31. decembrom 1994,
v Prilogi III, dela A in B, št. 35 (pozneje št. 83), Nemčija-Avstrija, točka e, k Uredbi št. 1408/71 ni združljiva s členi 18 ES, 39 ES in 42 ES;
b) enaka omejitev v členu 14(2)(b) Konvencije med Nemčijo in Avstrijo z dne 4. oktobra 1995 o socialni varnosti ni združljiva s členi 18 ES, 39 ES in 42 ES;
c) Priloga VI, Del D, Nemčija, točka 1, k Uredbi št. 1408/71 ni združljiva s členi 18 ES, 39 ES in 42 ES, če dovoljuje Zvezni republiki Nemčiji, da ne dodeli dajatev v skladu z zakonom o tujih pokojninah upravičencem do dajatev s stalnim prebivališčem zunaj Zvezne republike Nemčije.
(1) .
(2) –	Uredba Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL 1997, L 28, str. 1).
(3)  –	Schuler, R., Europäisches Sozialrecht
(ur. Maximilian Fuchs), 4. izdaja, člen 10, točka 13, opozarja na to, da Priloga VI k Uredbi št. 1408/71 vsebuje izjeme od načela izplačevanja dajatev v tujino.
(4)  –	Člen 10(1) Uredbe št. 1408/71 izključuje vsako zmanjševanje pravic zaradi stalnega prebivališča v drugi državi članici. Našteva tako rekoč vse prepovedane možnosti omejevanja z nacionalnimi ureditvami, ki zahtevajo stalno prebivališče v konkretni državi članici. Glej sodbe z dne 20. junija 1991 v zadevi Newton (C-356/89, Recueil, str. I-3017, točka 23); z dne 24. februarja 1987 v zadevi Giletti in drugi (379/85, 380/85, 381/85 in 93/86, Recueil, str. 955, točka 17) in z dne 10. junija 1982 v zadevi Camera (92/81, Recueil, str. 2213, točka 16). S to odpovedjo pogoju stalnega prebivališča v pravu držav članic se na koncu doseže izenačitev državnih ozemelj držav članic glede upravičenosti do dajatev. Pozitivno opredeljeno to pomeni, da ta določba države članice zavezuje k temu, da morajo vse dajatve, navedene v členu 10(1), ki spadajo na področje stvarne veljavnosti Uredbe št. 1408/71, izplačevati v druge države članice. Nekateri avtorji v tem vidijo konec tradicionalnega načela teritorialnosti v socialnem pravu. Glej Schuler, R., na navedenem mestu (opomba 3), člen 10, točka 3; Louven, K., Louven, C., „Das Territorialitätsprinzip im Internationalen Sozialrecht“, Neue Zeitschrift für Arbeitsrecht, 1991, Zvezek 13, str. 497; Eichenhofer, E., „Export von Sozialleistungen nach Gemeinschaftsrecht“, Die Sozialgerichtsbarkeit, 1999, str. 57.
(5)  –	Delavec, ki izvaja temeljno svoboščino do prostega gibanja, bi brez seštevanja zavarovalnih dob in izplačevanja denarnih dajatev v tujino izgubil pravice socialne varnosti, če in kolikor te temeljijo na pravu države njegove nekdanje zaposlitve. Sodišče je zato v sodbi z dne 7. nov embra 1973 v zadevi Smieja (51/73, Recueil, str. 1213, točke od 14 do 17) izpeljalo: „Člen 10(1) ‚zagotavlja, da prizadete osebe neomejeno prejemajo določene pokojnine in druge denarne dajatve, ki so jih pridobile na podlagi zakonodaje ene ali več držav članic, četudi stalno prebivajo na ozemlju druge države članice, kot je tista, v kateri se nahaja nosilec, ki je odgovoren za plačilo. Cilj te določbe je, da se prizadetim osebam zagotovi pravica do takih dajatev tudi, če so si uredile prebivališče v drugi državi članici, denimo v državi, iz katere izhajajo.‘“ Sodišče v sodbi z dne 10. junija 1980 v zadevi Caracciolo (92/81, Recueil, str. 2213, točka 14) ugotavlja, da cilj neomejenega izplačevanja denarnih dajatev v tujino „ni le, da prizadeta oseba tudi po preselitvi stalnega prebivališča v drugo državo članico obdrži svojo pravico do pokojnine in posmrtnine, ki jo je pridobila v skladu z zakonodajo ene ali več držav članic, ampak tudi da ji pridobitve take pravice ni mogoče odreči samo zato, ker nima prebivališča na ozemlju države članice, v kateri je nosilec, ki je odgovoren za plačilo. Člen 10(1) je treba razlagati tako, da zavarovalnica države porekla pri dajatvah za invalidnost ne sme uporabiti načela teritorialnosti, ki ga navaja nacionalno sodišče.“ Borchardt, Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts
(ur. Dauses, M. A.), München, 2004, Zvezek 1, D. II., točka 64, meni, da so določbe o socialni varnosti delavcev zato nujna dopolnitev pravice do prostega gibanja oseb. Ruland, F., „Rentenversicherung“, v: Schulze, B., Zacher, H. (ur.), Wechselwirkungen zwischen dem Europäischen Sozialrecht und dem Sozialrecht der Bundesrepublik Deutschland, Schriftenreihe für Internationales und Vergleichendes Sozialrecht, Zvezek 12, Berlin, 1991, str. 75, zato označuje evropsko socialno pravo kot „spremljajoče prostemu gibanju oseb“. Evropsko socialno pravo vsebuje „povezovalne določbe“, ki so potrebne za to, da lahko delne biografije, nastale pri delavcih migrantih v posameznih državah članicah, postanejo enotna socialna biografija.
(6)  –	Eichenhofer, E., „Export von Sozialleistungen nach Gemeinschaftsrecht“, Die Sozialgerichtsbarkeit, 1999, str. 58, opozarja na to, da člen 10 Uredbe št. 1408/71 ne določa splošne obveznosti izplačevanja vseh dajatev v tujino, kot naj bi to pravzaprav zahteval člen 42 ES.
(7)  –	V sodbah z dne 5. marca 1998 v zadevi Kulzer (C-194/96, Recueil, str. I‑895, točka 24) in z dne 31. maja 1979 v zadevi Pierik (182/78, Recueil, str. 1977, točka 4) je Sodišče razložilo, da ima pojem „zaposlena oseba“ v smislu člena 2(1) Uredbe št. 1408/71 splošni obseg in se razteza na vsako osebo, ki ima lastnost zavarovanca v skladu s predpisi o socialni varnosti ene ali več držav članic, ne glede na to, ali je zaposlena ali ne. Iz tega izhaja, da se za upokojence, ki so upravičeni do pokojnine v skladu s predpisi ene ali več držav članic, na podlagi njihove pripadnosti k sistemu socialne varnosti, četudi niso zaposleni, uporabljajo določbe Uredbe o „zaposlenih osebah“, če zanje ni treba uporabiti posebnih določb.
(8)  –	Sodišče je že večkrat odločilo, da je razlika med dajatvami, za katere se Uredba št. 1408/71 ne uporablja, in tistimi, za katere se uporablja, v bistvu odvisna od temeljnih značilnosti konkretne dajatve, zlasti od njenega namena in pogojev za njeno odobritev, ne pa nasprotno od tega, ali je dajatev v skladu z nacionalno zakonodajo opredeljena kot dajatev socialne varnosti. V sodbi z dne 5. julija 1983 v zadevi Valentini (171/82, Recueil, str. 2157, točka 13) je Sodišče recimo zanikalo pripadnost k dajatvam za starost v smislu člena 4(1)(c) Uredbe št. 1408/71, ker ima pomoč zaposlitvenopolitični cilj, saj prispeva k temu, da se v korist mladih brezposelnih oseb izpraznijo delovna mesta, ki jih zasedajo delavci tik pred upokojitvijo. Glej tudi sodbe z dne 27. marca 1985 v zadevi Hoeckx (249/83, Recueil, str. 973, točka 11); z dne 4. junija 1987 v zadevi Campana (375/85, Recueil, str. 2387); z dne 16. julija 1992 v zadevi Hughes (C-78/91, Recueil, str. I-4839, točka 14) in z dne 10. oktobra 1996 v zadevi Hoever in Zachow (C-245/94 in C‑312/94, Recueil, str. I-4895, točka 17).
(9)  –	Fuchs, M., Europäisches Sozialrecht, na navedenem mestu (opomba 3), člen 4, točki 13 in 14. Sodba Valentini (navedena v opombi 8, točka 13).
(10)  –	Sodba z dne 31. marca 1977 v zadevi Fossi (79/76, Recueil, str. 667).
(11)  –	Sodba z dne 22. februarja 1979 v zadevi Tinelli (144/78, Recueil, str. 757).
(12)  –	Sodbe z dne 4. novembra 1997 v zadevi Snares (C-20/96, Recueil, str. I-6057, točke 33, 42 in 43); z dne 11. junija 1998 v zadevi Partridge (C-297/96, Recueil, str. I-3467, točka 34); z dne 31. maja 2001 v zadevi Leclere in Deaconescu (C-43/99, Recueil, str. I-4265, točka 32) in z dne 29. aprila 2004 v zadevi Skalka (C-160/02, Recueil, str. I-5613, točka 25).
(13)  –	Sodbe z dne 8. marca 2001 v zadevi Jauch (C-215/99, Recueil, str. I-1901, točki 32 in 33); Skalka (navedena v opombi 12, točka 28) in z dne 16. januarja 2007 v zadevi Pérez Naranjo (C‑265/05, ZOdl., str. I-0000, točka 36) so se konkretno nanašale na izplačilo dodatka za pomoč in postrežbo (plačevanje prispevkov) in priznanje dodatka za izravnavo pokojnine (neplačevanje prispevkov) v Avstriji ter izplačilo dodatne pomoči iz solidarnostnega sklada (načelno neplačevanje prispevkov, natančnejša presoja pridržana nacionalnemu sodišču) v Franciji.
(14)  –	Določba ureja finančno udeležbo Zvezne republike Nemčije pri izdatkih splošnega pokojninskega zavarovanja. Zvezna republika Nemčija je pri izvajanju načela socialne države uvedla sistem pokojninskega zavarovanja, ki pretežno temelji na prisili. Zato je zadolžena, da bremena na podlagi tega sistema primerno uredi. Z zveznim dodatkom se zagotavljajo dajatve iz pokojninskega zavarovanja in pred pretirano obremenitvijo varujejo plačniki prispevkov. S tem ima garancijsko in varstveno funkcijo (Diel, U., Sozialgesetzbuch VI, ur. Hauck, K., Noftz, W., Zvezek 2, Berlin, 2006, K, člen 213, točki 8 in 9, str. 4).
(15)  –	Dokladni sistem je metoda financiranja socialnega zavarovanja, zlasti pokojninskega zavarovanja, ampak tudi zdravstvenega zavarovanja in zavarovanja za primer brezposelnosti. Vplačani prispevki se neposredno uporabijo za financiranje odobrenih dajatev, pri čemer lahko nosilec zavarovanja v manjšem obsegu oblikuje rezerve (na primer trajna rezerva zakonskega pokojninskega zavarovanja). S plačevanjem prispevkov dobi plačnik prispevkov pravico do dajatve, ko to potrebuje (brezposelnost, bolezen, starost). Podlaga sistemu je tako imenovana „medgeneracijska pogodba“. S tem pojmom se opisuje stanje, ko plačniki prispevkov določeno obdobje plačujejo preživljanje vsakokratni takratni generaciji upokojencev in za to zase dobijo pravico – ali bolje: upravičeno pričakovanje –, da jih bo pozneje takratna generacija otrok podpirala na enak način (Finke, H., Sozialgesetzbuch VI, na navedenem mestu (opomba 14), Zvezek 2, Berlin, 2006, K, člen 153, točka 20, str. 7).
(16)  –	Glej sodbo z dne 22. oktobra 1978 v zadevi Belbouab (10/78, Recueil, str. 1915, točka 5).
(17)  –	Sodbe z dne 21. oktobra 1975 v zadevi Petroni (24/75, Recueil, str. 1149, točka 13); z dne 3. februarja 1977 v zadevi Strehl (62/76, Recueil, str. 211); z dne 10. januarja 1980 v zadevi Jordan-Vosters (69/79, Recueil, str. 75); z dne 12. junija 1980 v zadevi CCAF proti Laterza (733/79, Recueil, str. 1915); z dne 23. februarja 1986 v zadevi De Jong (254/84, Recueil, str. 671, točka 15) in z dne 14. decembra 1989 v zadevi Dammer (168/88, Recueil, str. 4553, točka 21).
(18)  –	Sodba Jauch (navedena v opombi 13, točka 20) in sodba z dne 25. februarja 1986 v zadevi Spruyt (284/84, Recueil, str. 685, točka 18 in naslednja).
(19)  –	Sodba Jauch (navedena v opombi 13, točka 21) in sodba z dne 21. februarja 2006 v zadevi Hosse (C-286/03, ZOdl., str. I-1771, točki 24 in 25).
(20)  –	Sodba Fossi (navedena v opombi 10, str. 667).
(21)  –	Sodba Tinelli (navedena v opombi 11, str. 757).
(22)  –	Sodba z dne 6. julija 1978 v zadevi Gillard (9/78, Recueil, str. 1661).
(23)  –	Sodba z dne 16. septembra 2004 v zadevi Baldinger (C-386/02, ZOdl., str. I-8411).
(24)  –	Reichsversicherungsanstalt für Angestellte je bila kot nosilec državnega obveznega zavarovanja za uslužbence ustanovljena leta 1912 v Berlinu. Kot korporacija javnega prava z lastnostjo upravnega organa je bila najprej pod nadzorom nemškega kanclerja, od leta 1919 je bila podrejena ustanova Reichsarbeitsministerium (ministrstvo za delo nemškega rajha). Leta 1934 je Reichsversicherungsanstalt postala podrejena Reichsversicherungsamt (urad za socialno zavarovanje nemškega rajha) in je poleg dotedanjih nalog prevzela še nadzor nad nadomestnim skladom zdravstvenega zavarovanja uslužbencev. Korporacije javnega prava so javnopravna združenja oseb, ki same upravljajo svoje zadeve in naj bi s tem hkrati razbremenile državno upravo. Splošna značilnost stalnega prebivališča ali sedeža na določenem območju pri njih ni pomembna, saj svoje člane povezujejo na podlagi specifičnih, namreč poklicnih, ekonomskih, socialnih, kulturnih ali drugih vidikov. Zato se v nasprotju z območnimi korporacijami označujejo tudi kot osebne korporacije. Na področju socialnega zavarovanja spadajo k temu Allgemeine Ortskrankenkassen (splošne krajevne zdravstvene zavarovalnice) in z njimi izenačene Ersatzkassen (nadomestni skladi), poklicna združenja, deželne zavarovalnice in Bundesversicherungsanstalt für Angestellte (zavod za socialno zavarovanje Zvezne republike Nemčije za uslužbence) (Maurer, H., Allgemeines Verwaltungsrecht, 12. izdaja, München, 1999, člen 23, točka 30). Koja, F., Allgemeines Verwaltungsrecht, 3. izdaja, Dunaj, 1996, str. 322, opozarja na to, da nosilci socialnega zavarovanja zavzemajo vmesni položaj med osebnimi korporacijami in interesnimi združenji, imajo pa tudi lastnosti ustanove. Tako kot ustanove v organizacijskem smislu povezujejo upravne uslužbence in stvarna sredstva (stavbe, naprave, tehnične aparate) v samostojno upravno enoto.
(25)  –	Izjava Zvezne republike Nemčije v skladu s členom 5 Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti (UL 2003, C 210, str. 1, točka I. 3. a). Iz nje izhaja, da določbe, ki urejajo zakonsko pokojninsko zavarovanje in ki jih vsebuje „zakonik o socialnem varstvu, šesta knjiga, z dne 18. decembra 1989“, veljajo kot del zakonodaje in sistemov, na katere se sklicuje člen 4(1) in (2) Uredbe.
(26)  –	Sodba z dne 29. novembra 1977 v zadevi Beerens (35/77, Recueil, str. 2249, točki 9 in 10).
(27)  –	Brechmann, W., Kommentar zum EUV/EGV, 1. izdaja (1999), člen 42, str. 647, točka 11, opozarja na to, da se s podano izjavo Uredba nujno uporablja za zakonodajo in sisteme v celoti. Dalje je Sodišče v sodbah z dne 5. maja 1977 v zadevi Jansen (104/76, Recueil, str. 829, točka 7); z dne 27. januarja 1981 v zadevi Vigier (70/80, Recueil, str. 229, točka 12 in naslednje) in z dne 18. maja 1995 v zadevi Rheinhold in Mahla (C-327/92, Recueil, str. I-1235, točka 15 in naslednje) ugotovilo, da je področje veljavnosti člena 4(1) Uredbe št. 1408/71 opisano na način, iz katerega izhaja, da predpisi prava Skupnosti zajemajo nacionalne sisteme socialne varnosti v celoti.
(28)  –	Glej sodbe Partridge (navedena v opombi 12, točka 35); z dne 22. februarja 1990 v zadevi Bronzino (228/88, Recueil, str. I-531, točka 11) in Gatto (C-12/89, Recueil, str. 557). Fuchs, M., Europäisches Sozialrecht, na navedenem mestu (opomba 3), člen 5, točka 5; Brall, N., Der Export von Leistungen der sozialen Sicherheit in der Europäischen Union, Baden-Baden, 2003, str. 153.
(29)  –	Sodba Snares, navedena v opombi 12, točka 39.
(30)  –	Brall, N., na navedenem mestu (opomba 28), str. 28. Kahil, B., Europäisches Sozialrecht und Subsidiarität, Baden-Baden, 1996, str. 252, meni, da naloga zakonodajalca Skupnosti glede izdaje uskladitvenih pravil izhaja iz besedila člena 42 ES ter zlasti iz teleološke razlage predpisa ter iz njegove namenske povezave s členom 39 ES.
(31)  –	Langer, R., Europäisches Sozialrecht, na navedenem mestu (opomba 3), člen 39, točka 1.
(32)  –	Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca Saggia z dne 13. aprila 2000 v zadevi Elsen (C-135/99, Recueil, str. I-10409, točka 25). Sodba z dne 26. januarja 1999 v zadevi Terhoeve (C-18/95, Recueil, str. 1999, točka 36).
(33)  –	Sodba z dne 23. novembra 2000 v zadevi Elsen (navedena v opombi 32, točka 33); podobno sodbe z dne 28. aprila 1998 v zadevah Decker (C-120/95, Recueil, str. I-1831, točka 23) in Kohll (C-158/96, Recueil, str. I-1931, točka 19); z dne 12. maja 1998 v zadevi Martínez Sala (C-85/96, Recueil, str. I-2708, točka 33) in z dne 7. februarja 2002 v zadevi Kauer (C-28/00, Recueil, str. I-1343, točka 45).
(34)  –	Sodba Snares, navedena v opombi 12, točka 45.
(35)  –	Generalna pravobranilka Kokott je v sklepnih predlogih z dne 30. marca 2006 v zadevi Tas‑Hagen in Tas (C-192/05, ZOdl., str. I-0000, točki 61 in 62) razložila, da tako kot ima država članica na splošno na izbiro, da določi pogoje za dodelitev socialnih dajatev, ki jih pravo Skupnosti ne ureja, ima tudi široko diskrecijsko pravico pri presoji in opredelitvi stopnje vključitve, ki jo mora dokazati prizadeta oseba. Kot merilo povezanosti z družbo države članice, ki dodeli dajatev, naj bi se načelno lahko določilo stalno prebivališče prizadete osebe. Njena vključitev v konkretno družbo naj bi se torej lahko štela za dokazano z ugotovitvijo, da je določen čas prebivala v tej državi članici. Glej k temu sodbo z dne 15. marca 2005 v zadevi Bidar (C-209/03, ZOdl., str. I-2119, točka 57); glej tudi sodbe z dne 11. julija 2002 v zadevi D’Hoop (Recueil, str. I-6191, točka 38); z dne 23. marca 2004 v zadevi Collins (Recueil, str. I‑2703, točka 67) in z dne 15. septembra 2005 v zadevi Ioannidis (C-258/04, ZOdl., str. I‑8275, točka 30). Glej nazadnje sklepne predloge generalne pravobranilke Kokott z dne 29. marca 2007 v zadevi Hendrix (C-287/05, še neobjavljena v ZOdl., točka 72).
(36)  –	Glej nazadnje sklepne predloge generalne pravobranilke Kokott v zadevi Hendrix (C-287/05, še neobjavljeni v ZOdl., točka 72).
(37)  –	Glej sodbe Leclere in Deaconescu (navedena v opombi 12, točka 32), Snares (navedena v opombi 12, točka 42) in z dne 27. septembra 1988 v zadevi Lenoir (313/86, Recueil, str. 5391, točka 16), v katerih je Sodišče poudarilo, da ima, kar zadeva posebne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki, zakonodajalec Skupnosti v okviru izvajanja člena 42 ES na izbiro, da izda predpise, ki odstopajo od načela izplačevanja socialnih dajatev v tujino. Kot je Sodišče že večkrat ugotovilo, se zlasti lahko določi, da je dodelitev dajatev, ki so tesno povezane s socialnim okoljem, odvisna od stalnega prebivališča v državi pristojnega nosilca. Člen 10a Uredbe št. 1408/71 omogoča, da se dajatve različnih vrst, kot so zdaj opredeljene v členu 4(2a), vključijo v uskladitev, ne da bi bile takoj podvržene dolžnosti izplačevanja dajatev v tujino. Te dajatve se dodelijo izključno v državi članici stalnega prebivališča v skladu z njeno zakonodajo in v njeno breme. V skladu s sodno prakso Sodišča gre za dajatve, ki so zaradi nekaterih značilnosti podobne socialni pomoči, če je socialna ogroženost bistveno merilo za njihovo dodelitev, in ki ne temeljijo na seštevanju dob zaposlitve ali dob plačevanja prispevkov, medtem ko so glede na preostale značilnosti podobne dajatvam socialne varnosti, če ne gre za dajatve po prostem preudarku in je upravičencem priznan zakonsko določen pravni položaj, in hkrati spadajo tako v kategorijo socialne varnosti kot tudi v kategorijo socialne pomoči (glej Schuler, R., na navedenem mestu (opomba 3), člen 10a, točki 1 in 2, in Van Raepenbusch, S., La sécurité sociale des travailleurs européens – Principes directeurs et grands arrêts de la Cour de justice des Communautés européennes, Bruselj, 2001, str. 28 in naslednje).
(38)  –	Brall, N., na navedenem mestu (opomba 27), str. 30 in naslednje.
(39)  –	Sodba Martínez Sala, navedena v opombi 33.
(40)  –	Sodba Elsen, navedena v opombi 32, točka 35.
(41)  –	Borchardt, na navedenem mestu (opomba 5), točki 81 in 82.
(42)  –	Člen 4(1) nemško-avstrijske konvencije z dne 22. decembra 1966 o socialni varnosti je določal, da kolikor s to konvencijo ni bilo določeno drugače, zakonodaja države pogodbenice, v skladu s katero je bil nastanek pravic do dajatev ali odobritev dajatev ali plačilo denarnih dajatev odvisno od prebivanja v državi, ni veljala za osebe, navedene v členu 3, ki so prebivale na ozemlju druge države pogodbenice. Člen 3(a) je določal, da so pri uporabi zakonodaje ene države pogodbenice njeni državljani izenačeni z državljani druge države pogodbenice . Člen 4(1) v povezavi s členom 3(a) konvencije je zato treba razumeti kot odpoved pogoju stalnega prebivališča v korist državljanov obeh držav pogodbenic. Dejansko so se s to ureditvijo državna ozemlja Nemčije in Avstrije z namenom pravnega obravnavanja dajatvenih zahtevkov s področja socialnega zavarovanja štela za enotno ozemlje (izenačitev ozemelj).
(43)  –	Člen 14(2)(b) Konvencije med Zvezno republiko Nemčijo in Republiko Avstrijo o socialni varnosti (nemški BGBl. 1998 II str. 313; avstrijski BGBl. III št. 138/1998) določa: „(2) Naslednje določbe se uporabljajo še naprej: […] b) Člen 4(1) konvencije, navedene v prvem odstavku, glede nemške zakonodaje, v skladu s katero se za nesreče (in poklicne bolezni), do katerih pride zunaj ozemlja Zvezne republike Nemčije, in za dobe, dopolnjene zunaj tega ozemlja, ne pridobi pravica do dajatev ali se pridobi samo pod določenimi pogoji, kadar imajo upravičenci stalno prebivališče zunaj ozemlja Zvezne republike Nemčije, v primerih, ko: i) je dajatev na dan uveljavitve Uredbe v razmerju med obema državama pogodbenicama že odobrena ali bi lahko bila odobrena; ii) si je oseba pred uveljavitvijo uredbe v razmerju med obema državama pogodbenicama uredila običajno prebivališče v Republiki Avstriji in ko se izplačevanje pokojnin iz pokojninskega in nezgodnega zavarovanja začne v roku enega leta od uveljavitve Uredbe v razmerju med obema državama pogodbenicama; to se uporablja tudi za obdobja, med katerimi je oseba dobivala drugo pokojnino, skupaj s pokojnino za preživele osebe, če si obdobja pridobivanja sledijo brez prekinitve.“
(44)  –	Sodišče v sodbi z dne 7. februarja 1991 v zadevi Rönfeldt (C-227/89, Recueil, str. I-323, točka 29) govori o
„konvencijah med dvema ali več državami članicami, ki so prenesene v nacionalno pravo“. Költzsch, M., „Eine Entscheidung des EuGH und ihre Folgen für das internationale Sozialrecht – Zum Rönfeldt-Urteil des EuGH“, Die Sozialgerichtsbarkeit, 1992, str. 593, iz te teze v sodbi Rönfeldt sklepa, da Sodišče konvencije o socialnem zavarovanju uvršča v nacionalno pravo konkretnih udeleženih držav. To naj bi tudi bilo primerno v skladu z nemškim pravnim razumevanjem, saj nemška ustava temelji na dualistični teoriji glede razmerja med mednarodnim in nacionalnim pravom.
(45)  –	Eichenhoffer, E., Europäisches Sozialrecht, na navedenem mestu (opomba 3), člen 2, točka 6, opozarja na to, da je nadaljnji pogoj za uporabo Uredbe št. 1408/71 obstoj dejanskega stanja s čezmejno povezavo. Ta zahteva naj bi se izražala v formulaciji člena 2(2), v skladu s katerim ta pogoj velja za osebe, „za katere velja ali je veljala zakonodaja ene ali več držav članic“. Ta pogoj naj bi bilo treba razumeti tako, da uporaba predpisov o usklajevanju dajatev socialne varnosti pride v poštev le pri dejanskih stanjih s čezmejno povezavo.
(46)  –	Sodba z dne 11. oktobra 2001 v zadevi Khalil (C-95/99, Recueil, str. I-7413, točki 68 in 69).
(47)  –	V sodbi z dne 10. maja 2001 v zadevi Rundgren (C-389/99, Recueil, str. I-3731, točka 35) je Sodišče ugotovilo, da Uredba št. 1408/71 varuje osebo, ki prebiva v državi članici, ne da bi bila tam zaposlena, ampak namesto tega prejema pokojnino kot upokojeni uradnik iz druge države članice.
(48)  –	UL 1994, L 1, str. 3.
(49)  –	Glej sodbo Kauer, navedena v opombi 33, točka 3.
(50)  –	Sodbe Spruyt (navedena v opombi 18, točka 18 in naslednja); Jauch (navedena v opombi 13, točka 21) in Hosse (navedena v opombi 19, točki 24 in 25).
(51)  –	Sodba Tinelli, navedena v opombi 11, točka 7.
(52)  –	Nemško pravo o tujih pokojninah velja za pokojninsko in nezgodno zavarovanje. Danes ima pravno podlago v FRG. Ta je nadomestil Fremdrenten- und Auslandsrentengesetz (v nadaljevanju: FAG). Eichenhoffer, E., Handbuch des Sozialversicherungsrechts
(ur. Schulin, B.), Zvezek 3, München, 1999, člen 76, točka 51, opozarja na to, da medtem ko je bil namen FAG nuditi izgnancem odškodnino zaradi konkretne pravne izgube socialnega zavarovanja v državi izgona z nemškimi dobami in pričakovalnimi pravicami, FRG v skladu z nameni nemškega zakonodajalca stremi k vključitvi izgnancev: izgnanci naj ne bi – ne glede na njihov individualni položaj in pravni položaj socialnega zavarovanja, ki je odvisen od socialno-političnih danosti njihove domovine – prvenstveno dobili odškodnine za neugodni položaj, ki je posledica izgona, ampak naj bi v Nemčiji pridobili tak pravni položaj socialnega zavarovanja, kot bi ga imeli, če bi zavarovalno obdobje preživeli v Nemčiji in ne na območjih izgona. Zato je treba dobe, ki so jih osebe dopolnile na območjih izgona, v skladu s členom 15 FRG kot dobe plačevanja prispevkov vključiti v zakonsko pokojninsko zavarovanje. Avtor iz tega sklepa, da FRG sicer še temelji na ideji o odškodnini, vendar pa jo razširja z idejo o vključitvi, ki prvo tudi obvladuje.
(53)  –	Sodba Jauch (navedena v opombi 13, točki 32 in 33).
(54)  –	Člen 291b SGB VI (Povračilo dajatev, ki niso pokrite s prispevki) določa: „Država povrne nosilcem pokojninskega zavarovanja delavcev in uslužbencev izdatke za dajatve v skladu s pravom o tujih pokojninah.“ Predpis se nanaša na dajatve, ki se plačajo iz pokojninskega zavarovanja v skladu s pravom o tujih pokojninah, in s tem na določen del dajatev, ki niso pokrite s prispevki ali pa ne spadajo v zavarovanje, ki so v breme pokojninskega zavarovanja (glej k temu Finke, H., SGB VI – Gesetzliche Rentenversicherung einschließlich Übergangsrecht für das Beitrittsgebiet, 3. zvezek, številka 4/06, člen 291b, točka 1).
(55)  –	Sodbe Snares (navedena v opombi 12, točke. 33, 42 in 43); Partridge (navedena v opombi 12, točka 34); Leclere in Deaconescu (navedena v opombi 12, točka 32) in Skalka (navedena v opombi 12, točka 25).
(56)  –	Sodišče je presodilo, da je za socialno pomoč značilna dodelitev dajatve, določene s predpisom, ki je neodvisna od trajanja zaposlitve, zavarovanja ali plačevanja prispevkov. Glej sodbo Newton (navedena v opombi 4, točka 13).
(57)  –	Generalna pravobranilka Kokott je v sklepnih predlogih z dne 20. oktobra 2005 v zadevi Hosse (navedeni v opombi 19, točka 30) z napotilom na sodno prakso Sodišča razložila, da je treba predpise, ki določajo izjeme od izplačevanja dajatev socialne varnosti v tujino, razlagati ozko. To pravilo razlage naj bi veljalo zlasti, če lahko izjema, kot je člen 4(2a) Uredbe št. 1408/71, celo povzroči, da Uredbe ni mogoče uporabiti v celoti. Zato naj bi morali biti poleg navedbe dajatve v Prilogi II, Del III, k Uredbi hkrati izpolnjeni naslednji materialni pogoji, da bi se lahko neka dajatev izvzela iz področja uporabe Uredbe v skladu s členom 4(2b): dajatev izhaja iz zakonodaje, katere veljava je omejena na del območja države članice, za dodelitev dajatve se ne plačujejo prispevki, dajatev pa ima naravo posebne dajatve. Glej sodbi Jauch (navedena v opombi 13, točka 21) in Hosse (navedena v opombi 19, točka 25). Fuchs, M., na navedenem mestu (opomba 9), člen 4, točka 27, opozarja na to, da se posebne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki, ki so navedene v členu 4(2a), dodelijo v gotovini izključno v državi prebivališča v skladu z njeno zakonodajo, če so te dajatve navedene v Prilogi IIa.
(58)  –	Tako iz členov 6, 7 in 8 Uredbe št. 1408/71 kot iz sodne prakse Sodišča izhaja, da se člen 8 nanaša le na konvencije, ki jih države članice med seboj sklenejo po uveljavitvi Uredbe. Glej k temu sodbi z dne 28. aprila 1994 v zadevi Hoorn (C-305/92, Recueil, str. I-1525, točka 19) in z dne 2. avgusta 1993 v zadevi Grana-Novoa (C-23/92, Recueil, str. I-4505, točka 22).
(59)  –	Glej sodbo Rönfeldt, navedena v opombi 43, točka 23. Ta sodba predstavlja razvoj zgodnejše sodne prakse (zlasti sodb Petroni, navedena v opombi 17, točka 13; De Jong, navedena v opombi 17, točka 15, in Dammer, navedena v opombi 17, točka 21), v skladu s katero se ne bi dosegel namen členov od 48 do 51 Pogodbe EGS, če bi delavci, ki so uporabili pravico do prostega gibanja, izgubili ugodnosti socialne varnosti, ki jim jih vsekakor zagotavlja zakonodaja ene države članice. Sodišče je dalje sklepalo iz sodbe z dne 9. julija 1980 v zadevi Gravina (807/79, Recueil, str. 2205, točka 7), v kateri je iz tega razmišljanja izpeljalo, da uporaba skupnostne ureditve ne more povzročiti zmanjšanja dajatev, odobrenih v skladu s pravom države članice. Kessler, F., Pensions d’invalidité de droit communautaire et conventions bilatérales de sécurité sociales – des précisions, Revue de droit sanitaire social, januar–marec 1996, str. 148, meni, da Sodišče tu v primeru kolizije določbe Uredbe št. 1408/71 in dvostranske konvencije o socialni varnosti uporablja neke vrste „načelo ugodnosti“.
(60)  –	Sodba Rönfeldt, navedena v opombi 44.
(61)  –	Sodba z dne 9. novembra 1995 v zadevi Thévenon (C-475/93, Recueil, str. I-3813, točka 26).
(62)  –	Sodba z dne 9. oktobra 1997 v zadevi Naranjo Arjona in drugi (C-31/96, C-32/96 in C-33/96, Recueil, str. I-5501, točka 27).
(63)  –	Sodba z dne 17. decembra 1998 v zadevi Grajera Rodriguez (C-153/97, Recueil, str. I-8645).
(64)  –	Sodba Thévenon (navedena v opombi 61, točka 26).
(65)  –	Sodbi Naranjo Arjona (navedena v opombi 62, točka 29) in Grajera Rodriguez (navedena v opombi 63,
točka 29).
(66)  –	Sodbi z dne 7. junija 1973 v zadevi Walder (82/72, Recueil, str. 599, točki 6 in 7) in Thévenon, navedena v opombi 61, točka 15.
(67)  –	Nasprotno pa namen te sodne prakse ne more biti v tem, da se delavcem priznajo vse ugodnosti iz konvencij o socialnem zavarovanju in nacionalnih pravnih redov, ki si jih je mogoče zamisliti. Van Raepenbusch, S., „Les rapports entre le règlement (C.E.E.) N° 1408/71 et les conventions internationales dans le domaine de la sécurité sociales des travailleurs circulant à l´intérieur de la Communauté“, Cahiers de droit européen, 1991, str. 466, v razmislek na primer navaja, da četudi je pripoznano, da člen 42 ES Svetu v okviru njegove zakonodajne pristojnosti ne dovoljuje, da bi delavcem odvzel že pridobljene pravice, je prednostni namen člena 42 ES ta, da se običajni sistemi nadomestijo z mehanizmom usklajevanja nacionalnih sistemov socialne varnosti, da bi se zagotovilo prosto gibanje delavcev v Skupnosti. Ottevaere, A., „Le règlement 1408/71 et les conventions de sécurité sociale: suite et fin des incertitudes – l’arrêt Thévenon“, Revue belge de sécurité sociale, 1996, str. 849, vidi nevarnost v tem, da delavec izbira med uporabo Uredbe št. 1408/71 in dvostranskih konvencij o socialnem zavarovanju, da bi zase lahko zahteval želene ugodnosti. Avtor zato pozdravlja natančno obravnavo sodne prakse Rönfeldt v sodbi Thévenon.
(68)  –	Sodba z dne 30. aprila 1996 v zadevi Boukhalfa (C-214/94, Recueil, str. I-2253, točka 15). Ta zadeva se je nanašala na belgijsko državljanko, ki je bila kot lokalna sodelavka zaposlena na oddelku za potne listine na nemškem veleposlaništvu v Alžiru in je že pred sklenitvijo delovnega razmerja prebivala v Alžiriji. Tožeča stranka je zahtevala enako obravnavanje z nemškimi lokalnimi sodelavci, kar je Zvezna republika Nemčija zavrnila z obrazložitvijo, da prava Skupnosti ni mogoče pritegniti zaradi manjkajoče krajevne možnosti uporabe. Sodišče pa je opozorilo na to, da je v skladu s sodno prakso mogoče uporabiti predpise Skupnosti v primeru zaposlitve zunaj območja Skupnosti, če je delovno razmerje dovolj tesno povezano z območjem Skupnosti. To načelo je treba razumeti tako, da velja tudi za primere, v katerih je delovno razmerje dovolj tesno povezano s pravom ene države članice in s tem z zadevnimi pravili prava Skupnosti. Sodišče je zato ugotovilo, da je v primerih, kot je ta od tožeče stranke, mogoče uporabiti pravo Skupnosti in s tem prepoved diskriminacije na podlagi državljanstva, kot je opredeljena v navedenih določbah Skupnosti, glede vseh vidikov delovnega razmerja, ki jih ureja pravo države članice.
(69)  –	Sodba Rundgren, navedena v opombi 47, točka 35. Ta zadeva se je nanašala na švedskega upokojenega uradnika, ki je iz Švedske prejemal pokojnino za uradnike in si je uredil stalno prebivališče na Finskem, še preden je Uredba št. 1408/71 začela veljati v tej državi. Sodišče je razložilo, da upokojitev Sule Rundgrena in njegova preselitev iz Švedske na Finsko pred uveljavitvijo Uredbe št. 1408/71 ne moreta izključiti časovne, osebne in stvarne veljavnosti te uredbe za prizadeto osebo na Finskem. Pri tem je bilo očitno odločilno, da je prizadeta oseba prejemala pokojnino za uradnike iz druge države članice. Sodišče je zato odločilo, da je Uredba št. 1408/71 v tem primeru uporabljiva.
(70)  –	Sodba Elsen, navedena v opombi 32, točka 33; podobno sodbe Decker (navedena v opombi 33, točka 23); Kohll (navedena v opombi 33, točka 19); Martínez Sala (navedena v opombi 33, točka 33) in Kauer (navedena v opombi 32, točka 45).