62021TJ0167_RES
Zadeva C‑167/21
European Gaming and Betting Association
proti
Evropski komisiji
Sodba Splošnega sodišča (deveti senat) z dne 15. novembra 2023
„Državne pomoči – Državni ukrep za podaljšanje dovoljenj za igre na srečo, ki jih je izdala Nizozemska – Sklep o ugotovitvi neobstoja državne pomoči – Neobstoj začetka formalnega postopka preiskave – Resne težave – Procesne pravice zainteresiranih strank“
Pomoči, ki jih dodelijo države – Pregled Komisije – Faza predhodne preučitve in kontradiktorna faza – Obveznost Komisije, da v primeru resnih težav uvede kontradiktorni postopek – Okoliščine, ki omogočajo potrditev obstoja takih težav – Nezadostnost ali nepopolnost preučitve, ki jo je opravila Komisija
(člen 108(2) in (3) PDEU; Uredba Sveta 2015/1589, člen 4)
(Glej točke od 29 do 39 ter od 44 do 51.)
Povzetek
Nizozemska ureditev iger na srečo temelji na sistemu izključnih dovoljenj ali licenc, v skladu s katerim je prirejanje iger na srečo ali spodbujanje k sodelovanju v njih prepovedano, razen če je bilo za to izdano upravno dovoljenje.
Na podlagi splošnega političnega pravila, ki ga je sprejel nizozemski državni sekretar za varnost in pravosodje, je nizozemski organ za igre na srečo obnovil šest dovoljenj, ki so potekla, med njimi za loterije, stave na športne dogodke in stave na konjske dirke (v nadaljevanju skupaj: izpodbijani ukrep).
Združenje, v katerem so združeni evropski ponudniki spletnih iger in stav, European Gaming and Betting Association (v nadaljevanju: tožeča stranka), je pri Evropski komisiji vložilo pritožbo, ker je menilo, da to splošno politično pravilo pomeni državno pomoč prvotnim imetnikom dovoljenj.
Komisija je to pritožbo zavrnila, ne da bi začela formalni postopek preiskave iz člena 108(2) PDEU. (
1
)
Komisija je v svojem sklepu menila, da sporni sklep – ker imetnikom dovoljenj ni bila podeljena prednost – ni državna pomoč v smislu člena 107(1) PDEU. V zvezi s tem je Komisija poudarila, da so bili zadevni imetniki dovoljenj v skladu z nizozemsko ureditvijo zavezani, da prihodke, ustvarjene z igrami na srečo, po odbitku njihovih izdatkov in razumnih stroškov, nakažejo subjektom, ki delujejo v splošnem interesu in ki so določeni v dovoljenjih.
Splošno sodišče je v postopku, ki ga je z vložitvijo tožbe začela tožeča stranka, razglasilo ta sklep Komisije za ničen, ker pri sprejemanju izpodbijanega sklepa ni preučila vprašanja, ali sporni ukrep subjektom, ki jim morajo imetniki dovoljenj nakazati del svojih prihodkov, ne daje posredne prednosti, s tem pa je izključila možnost, da bi to vprašanje lahko povzročilo resne težave pri opredelitvi navedenega ukrepa kot državne pomoči, ki bi ga bilo mogoče razjasniti le v formalnem postopku preiskave, določenem v členu 108(2) PDEU. V tem okviru je Splošno sodišče pojasnilo obseg preizkusa, ki ga mora opraviti Komisija, kadar mora preveriti, ali določen ukrep pomeni državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU.
Presoja Splošnega sodišča
Tožeča stranka je v utemeljitev tožbe med drugim navedla kršitev procesnih pravic, ker Komisija ni začela formalnega postopka preiskave iz člena 108(2), čeprav na podlagi predhodne preučitve v smislu člena 108(3) PDEU ni bilo mogoče odpraviti vseh dvomov o obstoju pomoči. V zvezi s tem tožeča stranka v bistvu trdi, da je Komisija v izpodbijanem sklepu napačno ugotovila, da ni nobenega dvoma glede tega, ali se s spornim ukrepom njegovim upravičencem daje prednost.
V skladu z ustaljeno sodno prakso je zakonitost sklepa Komisije o nenasprotovanju, ki temelji na členu 4(3) Uredbe št. 2015/1589 (
2
), odvisna od vprašanja, ali bi presoja informacij in elementov, ki jih je Komisija imela ali bi jih lahko imela v fazi predhodne preučitve priglašenega ukrepa, morala objektivno povzročiti dvome o združljivosti ukrepa pomoči z notranjim trgom, ker je treba ob takih dvomih začeti formalni postopek preiskave.
V tem okviru je tožeča stranka med drugim trdila, da je Komisija razpolagala z informacijami in dokazi, na podlagi katerih je bilo mogoče sumiti o obstoju posredne prednosti v korist organizacijam, ki jim morajo imetniki dovoljenj nakazati del svojih prihodkov, ustvarjenih z igrami na srečo. Ker Komisija te okoliščine ni preučila, naj namreč ne bi mogla odpraviti vseh dvomov o obstoju državne pomoči.
Splošno sodišče je v zvezi s tem ugotovilo, da iz nizozemske ureditve iger na srečo, o kateri je presojala Komisija, jasno izhaja, da morajo imetniki dovoljenj del prihodkov nakazati subjektom, ki delujejo v splošnem interesu in ki so določeni v dovoljenjih.
Splošno sodišče je poleg tega poudarilo, da je Komisija svojo analizo neobstoja prednosti za imetnike dovoljenj oprla prav na njihovo obveznost, da del svojih prihodkov nakažejo subjektom, ki delujejo v splošnem interesu.
Iz tega sledi, da je Komisija pri sprejetju izpodbijanega sklepa torej razpolagala z informacijami, na podlagi katerih bi se morala vprašati, ali nizozemska ureditev iger na srečo ni bila zasnovana tako, da je nakazilo prihodkov, ustvarjenih z dejavnostjo zadevnih imetnikov dovoljenj, usmerila predvsem na subjekte, ki delujejo v splošnem interesu, določene v teh dovoljenjih, kar bi lahko pomenilo neposredno prednost in torej državno pomoč v njihovo korist.
Poleg tega je v točki 115 Obvestila Komisije o pojmu „državna pomoč“ (
3
) pojasnjeno, da se lahko posredna prednost zagotovi drugemu podjetju, kot je tisto, na katero so bila državna sredstva neposredno prenesena. Poleg tega je v točki 116 navedenega obvestila določeno, da pojem „posredna prednost“ zajema položaj, v katerem je ukrep zasnovan tako, da so njegovi sekundarni učinki usmerjeni v določljiva podjetja ali skupine podjetij.
Zato bi se morala Komisija vprašati, ali sporni ukrep subjektom, ki delujejo v splošnem interesu, ne daje posredne prednosti in torej ne pomeni pomoči v njihovo korist.
Ker pa Komisija tega vprašanja v fazi predhodne preučitve sploh ni ustrezno preučila in to kljub temu, da je bilo nakazilo dela prihodkov, ustvarjenih z dejavnostjo imetnikov dovoljenj, subjektom, ki delujejo v splošnem interesu in ki so določena v teh dovoljenjih, ena od glavnih značilnosti sporne ureditve, je Splošno sodišče sklenilo, da zaradi nepreučitve tega vprašanja v izpodbijanem sklepu ni mogoče izključiti obstoja resnih težav v zvezi z njim.
Zato je Splošno sodišče ugodilo očitku o kršitvi procesnih pravic tožeče stranke, ker Komisija ni presodila o vprašanju, ali z zadevnimi dovoljenji subjektom, ki jim morajo imetniki navedenih dovoljenj nakazati del svojih prihodkov, ustvarjenih z igrami na srečo, ni bila dana posredna prednost.
(
1
)	Sklep Komisije C(2020) 8965 final z dne 18. decembra 2020 v zadevi SA.44830 (2016/FC) – Nizozemska – Podaljšanje dovoljenj za igre na srečo na Nizozemskem (v nadaljevanju: izpodbijani sklep), ki je naveden v Uradnem listu Evropske unije z dne 15. januarja 2021 (UL 2021, C 17, str. 1).
(
2
)	Uredba Sveta (EU) 2015/1589 z dne 13. julija 2015 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena 108 PDEU (UL 2015, L 248, str. 9).
(
3
)	Obvestilo Komisije o pojmu državne pomoči po členu 107(1) [PDEU] (UL 2016, C 262, str. 1).