SKLEP
Višje sodišče v Ljubljani je v senatu, ki so ga sestavljale višje sodnice Metoda  
Orehar Ivanc kot predsednica ter Tadeja Primožič in Majda Lušina kot članici,
ob sodelovanju dodeljene okrožne sodnice Vanje Tinta Tavčar, ki je o zadevi  
tudi poročala, 
v pravdni zadevi tožeče stranke: V. V., ..., Ljubljana, ki jo zastopa Odvetniška  
pisarna ..., d. o. o., zoper toženo stranko: 1. B. B., ..., Republika Nemčija, ki ga  
zastopa ..., odvetnik v Ljubljani, 2. E., d. o. o., ..., ki ga zastopa ..., odvetnik v  
Ljubljani, in 3. H., GmbH, ..., Republika Nemčija, ki ga zastopa ..., odvetnik v  
Ljubljani, 
zaradi plačila 97.113,41 EUR s pripadki,
o pritožbi prvega toženca in tretje toženke zoper sklep Okrožnega sodišča v  
Ljubljani P 880/2017-III z dne 19. 12. 2017,
na seji 19. septembra 2018
1
II Cp 858/2018
SKLENILO:
I. Pritožba se zavrne in se sklep sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu (I.  
točka izreka) potrdi. 
II. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo. 
OBRAZLOŽITEV:
1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom odločilo, da je sodišče v  
Sloveniji mednarodno pristojno za odločanje o zahtevku v zvezi s prvim  
tožencem in tretjo toženko (I. točka izreka) ter da je Okrožno sodišče v  
Ljubljani  stvarno  pristojno  za  odločanje  o  predmetni  zadevi  (II.  točka  
izreka).
2. Zoper  odločitev  o  mednarodni  pristojnosti  slovenskih  sodišč  (I.  točka  
izreka) se pritožujeta prvi toženec in tretja toženka, pri čemer uveljavljata  
pritožbeni  razlog  napačne  uporabe  materialnega  prava.  Kot  bistveno  
navajata,  da  je  tožnica  res  fizična  oseba  brez  gospodarskega  elementa,  
vendar  pogodbe,  ki  so  bile  sklenjene  med  njo  in  tretjo  toženko,  niso  
navadni  posli  vsakodnevnega  življenja,  temveč  gre za  finančne  posle  z  
izrazitim  špekulativnim  namenom.  Ker  je  finančno  upravljanje  sredstev 
urejeno  s  specialnimi  pravili  (npr.  MiFID  direktive)  in  ne  s  splošnimi  
pravili  potrošniškega  prava,  je  najmanj  sporno,  ali  gre  pri  tovrstnih  
pogodbah  za  potrošniške  pogodbe.  Sodišče  Evropske  unije  o  takšnem  
vprašanju  še  ni  odločalo,  zato  pritožnika  predlagata,  da  mu  ga  sodišče 
predloži v predhodno odločanje. Pristojnost slovenskih sodišč zoper prvega  
toženca bi bila lahko utemeljena le na podlagi določb, ki urejajo pristojnost  
za deliktne zahtevke. Pri tem je kraj škodnega dogodka najmanj sporen, saj  
je  tožnica  s svojega bančnega  računa  v Republiki  Sloveniji  nakazovala  
sredstva na svoj račun v Švici, kjer so se nato v resnici opravljali posli in  
nastopile izgube. Sodišče Evropske unije je v zadevi C-12/15 potrdilo, da  
nakazilo z bančnega računa ni zadostna navezna okoliščina za vzpostavitev  
pristojnosti sodišč v kraju nakazila. Pristojnost slovenskih sodišč ni podana  
niti na podlagi t. i. atrakcije pristojnosti, saj so toženci med postopkom  
pojasnili, da je tožnica drugo toženko vključila v tožbo, ne da bi obstajala  
njena  povezanost s predmetom  spora in  samo  zato,  da bi si zagotovila  
pristojnost slovenskega sodišča. 
3. Tožnica je v odgovoru na pritožbo predlagala njeno zavrnitev. 
2
4. Z izpodbijanim delom sklepa je bilo odločeno le o mednarodni pristojnosti  
slovenskih sodišč, zato je tudi odločanje pritožbenega sodišča omejeno na  
to vprašanje. Ker se v tej fazi postopka (še) ne odloča o utemeljenosti  
tožbenega zahtevka, se pritožbeno sodišče do navedb o nesklepčnosti tožbe, 
nedokazanosti tožbenih navedb ter dopustnih pravnih temeljih za presojo  
tožbenega zahtevka ne opredeljuje. 
5. Sodišče  prve  stopnje  je  pravilno  uporabilo  določbe  Uredbe  (EU)  št.  
1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o  
pristojnosti  in  priznavanju  ter  izvrševanju  sodnih  odločb  v  civilnih  in  
gospodarskih zadevah (v nadaljevanju Uredba) ter utemeljeno odločilo, da  
je podana pristojnost sodišč Republike Slovenije za odločanje o tožbenem  
zahtevku zoper prvega toženca in tretjo toženko.
6. Pritožbeno sodišče pritrjuje sodišču prve stopnje, da med tožnico in tretjo  
toženko sklenjene pogodbe o upravljanju z depoziti izpolnjujejo vse pogoje, 
ki  jih  Uredba  določa  za  uporabo  pravil  o  pristojnosti  za  potrošniške  
pogodbe. Pritožnika tako izrecno priznavata, da je tožnica pogodbe sklenila  
izven svoje poklicne ali pridobitne dejavnosti, v postopku pa tudi ni bilo  
sporno, da je tretja toženka svojo gospodarsko dejavnost opravljala oziroma 
usmerjala v Republiko Slovenijo, kjer so bile pogodbe sklenjene (člen 17(1)
(c) Uredbe). Ker pritožnika ne izpodbijata (tudi sicer pravilne) ugotovitve  
sodišča prve stopnje, da je dogovor o pristojnosti nemških sodišč ničen, ker  
je bil sklenjen pred nastankom spora (člen 19(1)(1) Uredbe), ima tožnica na  
podlagi člena 18 Uredbe pravico vložiti tožbo zoper tretjo toženko v kraju  
svojega stalnega prebivališča.1
7. Neutemeljene so pritožbene navedbe, da med potrošniške pogodbe v smislu  
člena 17 Uredbe ni mogoče uvrstiti pogodb, katerih predmet je naročilo  
izvajanja  tveganih  in  špekulativnih  finančnih  storitev.  Uredba  namreč  
pogodb s takšno vsebino ne izključuje s področja svoje uporabe, prav tako  
jih  ne  izključuje  s  področja  uporabe  pravil  o  pristojnosti  na  področju  
potrošniških pogodb ali zanje določa posebna pravila o pristojnosti. 
1 To velja tudi za zahtevke iz naslova pogodbene odškodninske odgovornosti, saj v  skladu s  
sodno  prakso  Sodišča  Evropske  unije  škoda,  ki  izvira  iz  pogodbenega  razmerja  med  
pravdnima strankama, predstavlja zahtevek v zvezi s pogodbo in ne delikt oziroma kvazi  
delikt (primerjaj sklep Višjega sodišča v Mariboru I Cp 1093/2015 z dne 19. 1. 2016 in v  
njem citirane vire - opomba št. 3). 
3
8. Pritožbeno  sodišče  ocenjuje,  da  Sodišču  Evropske  Unije  ni  potrebno  v  
predhodno odločanje predložiti predlaganega vprašanja, ali gre v primeru  
načrtnih  finančnih  transakcij  s  špekulativnim  namenom  za  potrošniško  
pogodbo.
9. Pogoje, pod katerimi morajo sodišča držav članic zadevo predložiti Sodišču  
Evropske  unije,  ureja  tretji  odstavek  267.  člena  Pogodbe  o  delovanju  
Evropske unije (PDEU). Opustitev dolžnosti predložitve zadeve mora biti  
skladna s sodno prakso Sodišča Evropske unije, izoblikovano glede tretjega  
odstavka 267. člena PDEU. Po njej morajo sodišča, kadar se pred njimi  
postavi vprašanje razlage prava Evropske unije, izpolniti svojo dolžnost, da  
Sodišču Evropske unije predložijo vprašanje, razen če se ugotovi: 1) da  
vprašanje ni upoštevno, pri čemer je nacionalno sodišče tisto, ki presodi o  
upoštevnosti vprašanja, 2) da je upoštevna določba že bila predmet razlage  
Sodišča Evropske unije, ali 3) da se pravilna uporaba prava Evropske unije  
ponuja tako očitno, da ne pušča prostora za noben razumen dvom.2
10. Pritožbeno  sodišče  ugotavlja,  da  je  določba  17.  člena  Uredbe  že  bila  
predmet razlage, ki jasno odgovarja na izpostavljeno vprašanje pritožnic.  
Sodišče Evropske unije je tako večkrat razsodilo, da se člen 17(1) Uredbe 3 
uporabi, če so izpolnjeni trije pogoji: 1) da je pogodbena stranka potrošnik,  
ki ravna z namenom, za kateri se šteje, da je zunaj njegove poklicne ali  
pridobitne dejavnosti, 2) da je bila pogodba med potrošnikom in subjektom, 
ki dejavnost opravlja poklicno ali pridobitno, dejansko sklenjena in 3) da ta  
pogodba spada v eno od kategorij iz točk (a) do (c) člena 17(1). 4 Prav tako 
je pojasnilo, da se razen nekaterih pogodb o prevozu, ki so s členom 17(3)  
izrecno  izključene  s področja uporabe  pravil  o pristojnosti  na  področju  
potrošniških  pogodb,  1(c)  odstavek  17.  člena  Uredbe  nanaša  na  vse  
pogodbe, ne glede na njihov predmet, če jih je sklenil potrošnik s trgovcem  
in če spadajo v okvir gospodarske ali poklicne dejavnosti tega trgovca. 5 
Poleg tega Sodišče Evropske unije v zadevi Kolassa, C-375/13 z dne 28. 1.  
2015 ni imelo pomislekov, da bi nakup certifikata, pri katerem je znesek  
2 Primerjaj odločbo Ustavnega sodišča RS Up-797/14 z dne 12. 3. 2015 in v njej citirane  
odločbe Sodišča Evropske Unije. 
3 Oziroma identičen člen 15(1) njene predhodnice Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22.  
decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in  
gospodarskih zadevah.
4 Primerjaj zadeve Česká spořitelna, a. s., C-419/11 z dne 14. 3. 2013 (točka 30), Rüdiger  
Hobohm, C-297/14 z dne 23. 12. 2015 (točka 24) in Kolassa, C-375/13 z dne 28. 1. 2015  
(točka 23).
5 Primerjaj zadevo Renate Ilsinger, C-180/06 z dne 14. 5. 2009 (točka 50).
4
vračila določen na podlagi indeksa, ki je sestavljen iz portfelja več ciljnih  
skladov, lahko predstavljal potrošniško pogodbo v smislu 17. člena Uredbe,  
takšna pogodba pa po tveganosti in špekutivnosti bistveno ne odstopa od  
med strankama sklenjenih pogodb. 
11. Pritožbeno sodišče je nadalje prepričano, da je določba člena 17(1) Uredbe  
jasna in ne omogoča razlage, po kateri bi bile pogodbe o upravljanju s  
premoženjem, pri katerih je naložbena dejavnost upravljalca usmerjena v  
špekulativne in tvegane naložbe, izključene s področja uporabe pravil o  
pristojnosti  na  področju  potrošniških  pogodb.  To  izhaja  tako  iz  zgoraj  
navedene  razlage  Sodišča  Evropske  unije,  ki  zgolj  sledi  jezikovnemu  
pomenu 17. člena Uredbe, kakor tudi iz sistematične umeščenosti navedene  
določbe  v  pravni  red  Evropske  unije.  Slednji  varstvu  potrošnikov  pri  
sklepanju pogodb o finančnih storitvah namenja posebno pozornost. To se  
med drugim kaže v sprejemu in vsebini Direktive Evropskega parlamenta  
in Sveta 2002/65/ES z dne 23. septembra 2002 o trženju finančnih storitev  
potrošnikom  na  daljavo ,  pa  tudi  v  dejstvu,  da  Direktiva  2014/65/EU 
Evropskega parlamenta in Sveta  z dne 15. maja 2014 o trgih finančnih  
instrumentov in Uredba (EU) št. 600/2014 Evropskega parlamenta in Sveta  
z dne 15. maja 2014 o trgih finančnih instrumentov (t. i. MiFID II) na več  
mestih omenjata potrebo po zaščiti potrošnikov pri sklepanju pogodb, ki  
sodijo v področje njunega urejanja, to pa so tudi pogodbe, kakršne so bile  
sklenjene med strankama. 
12. V  zvezi  s  pristojnostjo  za  odločanje  o  zahtevku  zoper  prvega  toženca  
pritožbeno sodišče ugotavlja, da je slednji pri sklenitvi pogodb med tožnico  
in tretjo toženko nastopal kot odvisni borznoposredniški zastopnik. Po 21.  
členu  Zakona  o  trgu  finančnih  instrumentov  (ZTFI)  odvisni  
borznoposredniški  zastopnik  deluje  v imenu  in  za  račun  investicijskega  
podjetja, ki ostane neomejeno in nepogojno odgovorno za vsa dejanja in  
opustitve  zastopnika  pri  opravljanju  dejanj  v  njegovem  imenu  (drugi  
odstavek 238. člena ZTFI). Upoštevajoč takšen položaj prvega toženca je  
med njim in sklenjenimi potrošniškimi pogodbami tako tesna povezava, da  
se tudi  zanj  uporablja člen  18(1) Uredbe. Takšno stališče  ima  oporo v  
razlagi Sodišča Evropske unije,6 hkrati pa sledi dvema od poglavitnih ciljev  
Uredbe: zmanjšanju možnosti sočasnih postopkov in nezdružljivih odločb  
ter varstvu potrošnikov kot šibkejših strank pogodbenega razmerja (točki 18 
in 21 uvodnih izjav Uredbe). Prav tako je takšna razlaga skladna s ciljem  
6 Primerjaj zadevo Maletic, C-478/12 z dne 14. 11. 2013.
5
predvidljivosti pravil o pristojnosti (točka 16 uvodnih izjav Uredbe). P rvi 
toženec, ki je v imenu tretje toženke deloval in sklepal pogodbe na območju 
Republike Slovenije, je tako lahko predvidel, da bo v zvezi s sklenjenimi  
pogodbami  tožen  pred  slovenskimi  sodišči,  medtem  ko  je  tožnica  kot  
potrošnica utemeljeno računala s tem, da bo vsa sporna pravna razmerja v  
zvezi s sklenjenimi pogodbami urejala enotno in pred domačimi sodišči. 
13. Pritožbeno  sodišče  pritrjuje  sodišču  prve  stopnje,  da  je  pristojnost  
slovenskega sodišča podana tudi v primeru, da se zahtevek zoper prvega  
toženca presoja po pravilih o nepogodbeni odškodninski odgovornosti. V  
tem  primeru  temelj  za  vzpostavitev  pristojnosti  slovenskih  sodišč  
predstavlja člen 7(2) Uredbe, po katerem je oseba s stalnim prebivališčem v  
državi članici v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti lahko tožena v  
drugi državi članici pred sodišči v kraju, kjer je prišlo ali lahko pride do  
škodnega dogodka. Po razlagi Sodišča Evropske unije se pojem »kraj, kjer  
je prišlo ali kjer grozi škodni dogodek« nanaša tako na kraj nastanka škode  
kot tudi na kraj vzročnega dogodka, zaradi katerega je škoda nastala. 7 Ker 
je  tožnica  vse  informacije  v  zvezi  s  pogodbami  pridobila  v  Republiki  
Sloveniji, kjer so bile pogodbe nato tudi sklenjene, hkrati pa je sredstva na  
depozitni račun nakazala s svojega bančnega računa v Republiki Sloveniji,  
ni  dvoma,  da je  kraj  škodnega  dogodka  v  smislu  člena  7(2) Uredbe  v  
Republiki Sloveniji. Podelitev pristojnosti slovenskim sodiščem je tudi v  
tem  primeru  skladna  s  ciljema  predvidljivosti  pravil  o  pristojnosti  in  
učinkovitega izvajanja sodne oblasti, navedenima v uvodnih izjavah 15 in  
16 Uredbe. Neutemeljeno je sklicevanje pritožnikov na zadevo Universal  
Music  International  Holding  BV, C-12/15  z  dne  16. 6. 2016, saj  v tej  
zadevi, razen nastanka finančne izgube na bančnem računu tožeče stranke,  
ni bilo druge navezne okoliščine, ki bi zadevo povezovala s sodiščem v  
kraju tožnikovega sedeža. Bolj primerljivi z obravnavano sta tako zadevi  
Herald Kolassa, C-375/13 z dne 28. 1. 2015 in Helga Löber, C-304/17 z  
dne 12. 9. 2018.
14. Ker je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je pristojnost slovenskega sodišča  
podana  že  na  podlagi  določb  o  potrošniških  pogodbah  in  deliktnih  
zahtevkih, so pritožbene navedbe, da poizkuša tožnica zlorabiti pravilo o  
pristojnosti  iz  člena  8(1)(1)  Uredbe  (t.  i.  koncentracija  pristojnosti),  
nepomembne, zato se pritožbeno sodišče do njih ne opredeljuje. 
7 Primerjaj sodbe Kolassa, C-375/13 z dne 28. 1. 2015 (točka 45), CDC Hydeogen Peroxide,  
C 352/13 z dne (točka 38), Universal Music International Holding, C-12/15 z dne 16. 6.  
2016 (točka 28) in Helga Löber, C-304/17 z dne 12. 9. 2018 (točka 22). 
6
15. Sodišče druge stopnje je tako ob preizkusu izpodbijanega sklepa v mejah  
pritožbenih razlogov in po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP  
v zvezi s 366. členom ZPP) ugotovilo, da niso podani niti  uveljavljani  
pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni  
dolžnosti. Pritožbo je zato kot neutemeljeno zavrnilo in v izpodbijanem  
delu potrdilo sklep sodišča prve stopnje (2. točka 365. člena ZPP).
16. Odločitev o stroških pritožbenega postopka je sodišče pridržalo za končno  
odločbo (četrti odstavek 163. člena ZPP). 
Ljubljana, 19. september 2018
Predsednica senata:
Metoda Orehar Ivanc l.r.
7