ODDELEK ZA IZVRŠILNO SODSTVO
2000 Maribor,  Sodna ulica 14
                         
I Ip 623/2010 
S K L E P 
Višje sodišče v Mariboru je v senatu višje sodnice svétnice Hedvike Vratarič kot  
predsednice, ob sodelovanju višjih sodnic Vesne Rezar in svétnice mag. Jelke  
Kurnik, v izvršilni zadevi upnika: S. M., ..., ki ga zastopa dr. L. V., odvetnik v L., 
zoper dolžnico J. D., ..., ki jo zastopa B. Ž., odvetnik v L., o pritožbi dolžnice  
zoper sklep Okrajnega sodišča v Slovenski Bistrici, opr. št. In 7/2009, z dne  
12.3.2010, na seji dne 20.7.2010
s k l e n i l o :
Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje    s p r e m e n i     tako, da  
slednji sedaj v celoti glasi:
„Ugovoru dolžnice se ugodi, sklep o izvršbi Okrajnega sodišča ..., opr. št. ..., z  
dne 28.1.2009 se r a z v e l j a v i  ter se predlog za izvršbo z dne 21.1.2009   z a 
v r n e. 
Upnik je dolžan v 8 (osmih) dneh plačati dolžnici 292,96 (dvesto dvaindevetdeset 
96/100) EUR stroškov izvršilnega postopka, v primeru zamude z zakonskimi
zamudnimi obrestmi, ki začnejo teči prvi dan po izteku paricijskega roka do  
plačila.“
Upnik je dolžan v 8 (osmih) dneh plačati dolžnici 138,48 (sto osemintrideset  
48/100) EUR stroškov postopka s pritožbo. 
O b r a z l o ž i t e v :
Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom delno ugodilo ugovoru dolžnice  
in sklep o izvršbi opr. št. In ... z dne 28.1.2009 v točki II. izreka spremenilo tako,  
da slednja glasi, da se stroški upnika odmerijo na 102,24 EUR, v ostalem delu pa  
je ugovor zavrnilo (točka I. izreka izpodbijanega sklepa) in odločilo, da dolžnica  
sama krije svoje stroške ugovornega postopka (točka II. izreka izpodbijanega  
sklepa). 
Zoper  ta  sklep  se  pravočasno  po  svojem  pooblaščencu  pritožuje  dolžnica  (s  
pritožbo z dne 23.3.2010 in njeno pravočasno dopolnitvijo z dne 24.3.2010), iz  
vseh pritožbenih razlogov iz prvega odstavka 338. člena Zakona o pravdnem  
postopku  –  ZPP  ter  smiselno  predlaga  njegovo  razveljavitev  oziroma  
spremembo. 
V pritožbi navaja, da ji je bil izvršilni naslov, ki je podlaga tega izvršilnega  
postopka (sklep Okrožnega sodišča v Italiji z dne 3.7.2007, izdan 25.7.2007),  
pravnomočno  odpravljen,  saj  je  bila  dne  24.3.2009  izdana  sodba  Okrožnega 
sodišča v Italiji opr. št. 3058/06A.C., kar pomeni, da je po 186. členu – quarter  
(1.)  Zakona  o  civilnem  postopku  tovrstna  izdana  začasna  odredba  prenehala 
veljati po samem zakonu. Nadalje navaja, da je dolžnik 19.3.2010 pred Okrožnim 
sodiščem v ... sprožil postopek za razveljavitev klavzule izvršljivosti izvršilnega  
naslova tega izvršilnega postopka. Gre za predhodno vprašanje, na katerega pazi  
sodišče po uradni dolžnosti, zato bi moralo izvršbo po 76. členu Zakona o izvršbi 
in zavarovanju – ZIZ  ustaviti. Nadalje navaja, da je bila napačno uporabljena  
Uredba  (ES)  –  2201/2003,  saj  bi  moralo  sodišče  v  primeru  nezakonite  
premestitve otroka iz ene v drugo državo nujno uporabiti določbo 11. člena le-te  
ter upoštevati Haaško konvencijo o civilnopravnih vidikih mednarodne ugrabitve  
otrok. Ko gre za primer iz naslova starševske odgovornosti se ne uporabljajo
določbe iz  oddelka 2 člena 28 in  nadaljnjih Uredbe, ker  je takšen  postopek  
predolgotrajen, zato ni v interesu otroka. Takšno stališče je zavzel tudi Evropski  
pravobranilec v svojem mnenju z dne 9.12.2009 v točki 107. Ugotoviti je, da je  
izvršilni predlog vložen prepozno, saj je poteklo več kot leto dni, ko je bila ml. B. 
odpeljana iz Italije, upnik pa je podal zahtevek za vrnitev otroka šele 29.1.2009.  
Upnik je sicer podal zahtevo za priznanje tuje sodne odločbe, vendar pa iz stališč  
evropskega pravobranilca ne izhaja, da bi bilo ta postopek šteti kot postopek za  
vrnitev otroka. Zato je v konkretnem primeru postopek sprožen prepozno, po  
preteku enega leta od pridobitve otrokovega običajnega prebivališča v Republiki  
Sloveniji. Kot običajno prebivališče je na podlagi 3. člena Uredbe šteti dejstvo,  
da oseba prebiva na nekem področju najmanj leto dni neposredno pred vložitvijo  
vloge oziroma, če je vlagatelj bival na tem območju najmanj šest mesecev in je  
državljan te države. Vloga je bila vložena šele 21.1.2009, torej je enoletni rok  
pretekel, zato bi moralo sodišče predlog za izvršbo kot prepozen zavreči. Nadalje  
se pritožba sklicuje na pravno stališče Evropskega pravobranilca z dne 9.12.2009  
ter 11. člen Uredbe ES št. 2201/2003 in 12. ter 13. člen Haaške konvencije. Meni, 
da je predlog za izvršbo potrebno šteti kot zahtevek za vrnitev. V tem primeru je  
naslovno sodišče nepristojno, saj  gre za nepravdni postopek in bi se zadeva  
morala obravnavati pred okrožnim sodiščem. Odločitev sodišča je nepravilna in  
protiustavna, izpodbijani sklep pa v očitnem nasprotju s 14. členom Ustave RS.  
Uredba  ES  2201/2003  daje  staršu  dve  možnosti  v  primeru,  ko  je  bil  otrok  
nezakonito odpeljan, in sicer, da lahko od sodišča oziroma pristojnega organa v  
državi, v katero je bil otrok odpeljan zahteva, da odloči o takojšnji izročitvi po  
11. členu Uredbe in Haaški konvenciji o civilnih vidikih mednarodne ugrabitve  
otrok,  ali  od  sodišča  lahko  zahteva,  da  se  odločba,  ki  jo  je  izdalo  sodišče  
otrokovega običajnega sodišča razglasi za izvršljivo po 28. členu Uredbe in nato  
sproži postopek izvršbe. V obravnavanem primeru gre za enak dejanski položaj  
otroka v primeru vrnitve oziroma izročitve na podlagi izvršbe in slednje ne more  
iti na škodo otroka. Poleg tega sodišče otroku ni podelilo možnosti, da izrazi  
svojo voljo in izpelje druge dokaze, ter sklene, da se otroka ne vrne. Sodišče je  
tudi v celoti prezrlo Deklaracijo o otrokovih pravicah in Konvencijo o otrokovih  
pravicah  združenih narodov in 56. člen Ustave RS, da otroci uživajo posebno  
varstvo in skrb, da uživajo svoboščine v skladu s svojo starostjo in zrelostjo, in  
da se otroku zagotavlja posebno varstvo pred gospodarskim, socialnim, telesnim  
in duševnim ali drugim izkoriščanjem ali zlorabljanjem. Sodišče je tudi kršilo  
določbe postopka, saj otroku ni bilo omogočeno sodelovanje v postopku, poleg  
tega se ni opredelilo do predlaganega zaslišanja dolžnice in otroka, pismo iz  
novembra 2009, predloga za prenos pristojnosti je 15. člen Uredbe ter do tako  
imenovanega  referenčnega  vprašanja  Evropskega  sodišča  v  Luksemburgu.  
Sodišče je zgolj pavšalno navedlo, da je predlog za izvršbo pravočasen. Nazadnje 
s pritožbo predlaga, da v kolikor pritožbeno sodišče ne bo štelo, da je predlog za
izvršbo potrebno šteti kot zahtevek za vrnitev otroka po 11. členu Uredbe z vsemi 
pravnimi jamstvi, ki  gredo otroku oziroma s pravnim položajem, ki ga s tem  
pridobi, naj se postavi predhodno vprašanje sodišču Evropske Unije.
V dopolnitvi pritožbe dolžnica podaja še ugovor aktivne legitimacije na strani  
upnika. Meni, da bi morala na strani upnika v postopku sodelovati tudi zakoniti  
zastopnik zavoda Sprejemna hiša Kalasancijanskih sester in zakoniti zastopnik  
krajevno  pristojne  socialne  službe  kot  je  določeno  v  italijanski  odločbi.  Z  
načinom izvršitve, kot ga zahteva upnik pa so kršene otrokove pravice, saj otroku  
ni zagotovljeno, da bo izvršba izvršena na način kot to zahteva oziroma izhaja iz  
italijanske sodne odločbe, ki je podlaga za to izvršbo in s katero dolžnica in otrok  
ne soglašata. 
Upnik na pritožbo dolžnice ni odgovoril.
Pritožba je utemeljena.
Sodišče prve  stopnje je z izpodbijano  odločbo ugovor  dolžnice  (razen  delno  
glede stroškovne odločitve) zavrnilo, potem ko je ugotovilo, da je bila odločba  
Okrožnega  sodišča  v  Italiji  razglašena  za  izvršljivo,  kot  taka  pa  predstavlja  
veljaven izvršilni naslov, izvršilno sodišče pa nima nikakršnih pristojnosti, da bi  
lahko  odločbo  vsebinsko  spreminjalo.  V  danem  primeru  ne  gre  za  postopek 
odločanja  o  izročitvi  otroka  po  11.  členu  Uredbe,  pri  čemer  je  tudi  sodišče 
Evropske unije (EU), ki je o predlogu za sprejetje predhodne odločbe odločilo v  
sodbi št. C – 403/09 PPU z dne 23.12.2009, v točki 46 zapisalo, da je treba sodno  
odločbo o izvrševanju starševske odgovornosti izdane v državi članici izvora in  
izvršljivi  na  njenem  območju  načeloma  izvršiti  v  državi  članici,  v  kateri  se  
zahteva priznanje (člen 28 (1) Uredbe) in je prepovedano vsakršno vsebinsko  
preverjanje odločbe, katere izvršitev se zahteva (člen 31 (3) Uredbe), otrokova  
integracija v okolje pa ne more vplivati na spremembo pristojnosti, kadar je že  
izdana odločba, ki je bila razglašena za izvršljivo (47. točka). Svoje ugovore bo  
zato  morala  dolžnica  uveljavljati  v  postopku  pred  sodiščem  pristojnim  za  
odločanje o glavni stvari na podlagi določb Uredbe št. 2201/2003, nikakor pa jih  
ne more uveljavljati v tem izvršilnem postopku.
Sodišče druge stopnje ugotavlja, da je sodišče prve stopnje pri svojem odločanju,  
upoštevaje pri tem listinske podatke v spisu, zmotno uporabilo materialno pravo,  
ko se primarno ob dejstvu, da gre za vprašanje vrnitve otroka, pri čemer mati
(dolžnica) in otrok nasprotujeta vrnitvi, ni ukvarjalo z okoliščino pravočasno  
podane zahteve za vrnitev, ki jo v našem primeru predstavlja izvršilni predlog.  
Sodišče  prve  stopnje  bi  zato  moralo  izhajati  iz  člena  11  Uredbe  (ES)  št.  
2201/2003 – Uredbe, ki v členu 11 določa kakšni so pogoji za vrnitev otroka, ter  
da se v primerih neupravičene premestitve ali zadržanja otroka uporablja Haaška  
konvencija  o  civilnopravnih  vidikih  mednarodne  ugrabitve  otrok  z  dne  
25.10.1980 – Konvencija (člen 3., 12., 13. in 20.). 
V danem primeru sta stranki izvršilnega postopka razvezana zakonca, pri čemer  
oče (upnik) zahteva od matere (dolžnice) vrnitev njunega skupnega otroka (mld.  
B.) na podlagi pred italijanskim sodiščem izdane sodne odločbe, to je sklepa  
Okrožnega sodišča v Italiji št. 3058/06 RG z dne 25.7.2007 ( ki ima naravo  
začasne odločbe oziroma predstavlja poseben predhodni sklep, ki ga je sodišče  
izdalo kot nujen ukrep zaradi preprečitve nastanka težke in nepopravljive škode).  
Naveden  sklep  italijanskega  sodišča  je  bil  na  območju  Republike  Slovenije  
razglašen za izvršljivo sodno odločbo s sklepom Okrožnega sodišča v ... opr.  
št. ... z dne 22.11.2007, v zvezi s sklepom istega sodišče z dne 2.4.2008 in  
sklepom VS RS opr. št. ... z dne 2.10.2008. 
Dejanske ugotovitve sodišča druge stopnje, ki izhajajo iz vsebine priloženih listin 
oziroma dejanskega stanja spisa so: 
− otrok se nahaja v državi članici izvršitve (Republiki Sloveniji) od meseca  
julija 2007,
− otrok je rojen ... in je bil v času vložitve izvršilnega predloga in v času izdaje  
izpodbijanega sklepa (odločitve o ugovoru dolžnice) star 12 let,
− otrok ima prijavljeno stalno prebivališče na naslovu v Sloveniji od 1.8.2007  
(potrdilo o stalnem prebivališču z dne 2.10.2007 (dokazna listina označena v  
spisu z B2)),
− otrok odklanja vrnitev očetu v Italijo, še posebej v zavod ... (pismo otroka iz  
novembra 2009), mnenje Centra za socialno delo ... z dne 5.11.2009 (B7 in  
B11)),
− pristojna socialna služba v RS, to je CSD ... je dne 5.11.2009 podalo poročilo  
(B11), iz katerega je razvidno, da spremlja situacijo mld. B. od novembra  
2007  (večkratni  pogovori  z  B.,  večkraten  obisk  na  domu,  kjer  otrok  in  
dolžnica  živita),  v  katerem  ugotavlja,  da  ima  otrok  primerne  pogoje  za  
bivanje in učenje (obiskuje OŠ v ..., kjer dosega odličen uspeh in je trenutno v 
7. razredu), in da je otrok do vrnitve v Italijo odklonilen (enako pa tudi do  
samih stikov z očetom),
− v zvezi s postopkom vrnitve je bilo na pobudo dolžnice izdelano tudi klinično  
- psihološko izvedensko mnenje za mld. B. s strani doc. dr. T. P., izvedenca  
klinično-psihološke stroke, ki je po tem, ko je opravil klinično - psihološki  
intervju z otrokom in tudi z materjo v svojem izvedenskem mnenju zaključil,  
da otrok povsem jasno izraža svoje mnenje in želi ostati pri materi, da se je  
otrok dobro prilagodil v okolju v Sloveniji in navezal tesne prijateljske vezi v  
šoli in okolju v katerem živi ter je v socialnem smislu dobro prilagojen in v  
novem okolju sprejet ter slednje za njegov razvoj ni problematično, bilo bi pa  
povsem neustrezno in proti njegovi volji iztrgati ga iz tega okolja ter ga  
namestiti v zavod samo zato, da bo dostopnejša za očeta, ob tem pa jo brez  
indikacij  (ko  otrok  ne  izkazuje  nobene  psihopatologije,  ki  bi  zahtevala  
psihoterapevtsko pomoč), vključiti v psihoterapijo. Nerazumno ter strokovno  
in etično sporno bi bilo nameščanje otroka v tuje okolje ob obeh živih starših  
in tudi sorodnikih, ki je izrazito naravnano v korist starša, ki na takšno rešitev  
pristane, nesprejemljivo pa je tudi z vidika upoštevanja otrokovih pravic in bi  
takšna  nasilna  namestitev  otroka  kot  jo  je  določilo  sodišče  pri  deklici 
zanesljivo  povzročila  travmatsko  doživljanje,  ki  se  bi  znalo  v  burnem  
adolescentnem obdobju oblikovati v osebnostno ali celo disocialno motnjo.
− predlog za izvršbo, ki se šteje kot zahteva za vrnitev otroka je bil vložen s  
strani upnika dne 27.1.2009
− upnik  je  o  kraju  otrokovega  bivanja  (kot  tudi  sam  zatrjuje  v  izvršilnem  
predlogu) izvedel nekaj mesecev po tem, ko jo je mati (dolžnica) takoj, ko je  
izvedela za odločbo sodišča v  Italiji, odpeljala neznano kam
− upnik  je  dne  26.10.2007  podal  zahtevo  za  razglasitev  izvršljivosti  sklepa 
italijanskega  sodišča  (kot  izhaja  iz  sklepa  Okrožnega  sodišča  v  ...  opr.  
št. ... z dne 22.11.2007, ki ga je predložil upnik v tem postopku – A4)
− dolžnica  (mati)  odklanja  vrnitev  otroka,  kar  je  jasno  izrazila  v  svojem  
ugovoru z dne 30.1.2009 in tekom nadaljnjega izvršilnega postopka
− otrokovo nasprotovanje vrnitvi v Italijo se izraža tudi v tako imenovanem  
ugovoru tretjega, ki ga je v postopku podala po skrbnici za poseben primer in  
materi kot zakoniti zastopnici
− mld. B. je bil s strani CSD ... z odločbo št. ... z dne 6.2.2009 postavljen  
skrbnik za posebni primer - D4).
Na podlagi vseh navedenih in pravnoodločilnih dejstev je bilo potrebno v tem  
postopku uporabiti določbe Uredbe, ki v 11. členu izrecno napotuje na direktno  
uporabo Haaške konvencije z dne 25.10.1980, to je Konvencijo o civilnopravnih  
vidikih mednarodne ugrabitve otrok z dne 6.10.1980 - Konvencija (3., 12., 13. in  
20. člen).
Sodišče druge stopnje ugotavlja, da je v obravnavanem primeru šteti, da je bila  
mld. B. – otrok nezakonito odpeljan po svoji materi, ker je skrb za otroka, preden  
je bil slednji odpeljan, pridobil oče po zakonu države, v kateri je otrok stalno  
prebival  (začasni  ukrep  italijanskega  sodišča,  ki  je  izvršilni  naslov  v  tem  
izvršilnem postopku). Izpolnjene so predpostavke iz točke a) 3. člena Konvencije  
ter se mora zato v obravnavanem postopku uporabiti Konvencija.
Po 12. členu Konvencije se v primeru, ko je bil otrok nezakonito odpeljan po  
3. členu odredi takojšnja njegova vrnitev, če je na dan, ko se je začel postopek  
pred sodnim organom pogodbenice v kateri je otrok, od dneva, ko je bil otrok  
nezakonito  odpeljan,  minilo  manj  kot  leto  dni  (prvi  odstavek  12.  člena  
Konvencije). Po drugem odstavku 12. člena Konvencije pa sodni organ odredi  
vrnitev otroka tudi po poteku enoletnega roka, če se ne dokaže, da se je otrok  
prilagodil novemu okolju. Po točki b) prvega odstavka 13. člena Konvencije  
sodnemu organu države, ki ji je bila poslana zahteva za vrnitev otroka, ni treba  
odrediti  vrnitve  otroka,  če  oseba,  ki  nasprotuje  otrokovi  vrnitvi  dokaže,  da  
obstaja resna nevarnost, da bi bil otrok zaradi vrnitve izpostavljen telesnemu  
nasilju ali duševni travmi ali kako drugače pripeljan v neugoden položaj oziroma  
lahko po drugem odstavku 13. člena Konvencije zavrne otrokovo vrnitev, če  
ugotovi, da otrok nasprotuje vrnitvi, in da je otrok dopolnil tisto starost in je na  
taki stopnji zrelosti, ko je treba upoštevati njegovo mnenje, pri čemer po tretjem  
odstavku iste zakonske določbe pri obravnavi okoliščin iz tega člena upošteva  
podatke o otrokovem socialnem poreklu, ki jih dobi od centralnega izvršilnega  
organa ali kakšnega drugega pristojnega organa države, v kateri je otrokovo  
stalno prebivališče. Sodišče druge stopnje šteje, da je v Republiki Sloveniji tak  
organ center za socialno delo, v našem primeru pa je pristojen Center za socialno  
delo v ..., glede na kraj otrokovega prebivališča. Zahteva za vrnitev otroka pa se  
po 20. členu Konvencije zavrne tudi v primeru, ko bi vrnitev otroka pomenila  
kršitev temeljnih načel varstva človekovih pravic in temeljnih svoboščin države,  
ki ji je bila poslana zahteva. 
Sodišče druge stopnje ugotavlja, da dolžnica nasprotuje otrokovi vrnitvi, prav  
tako vrnitvi nasprotuje otrok sam, in da je od dneva, ko je bi otrok nezakonito  
odpeljan  pa  do  vložitve  zahteve  za  otrokovo  vrnitev  s  strani  upnika  (očeta)  
preteklo več kot leto dni. 
Upnik je bil najkasneje na dan, ko je vložil zahtevo za razglasitev izvršljivosti  
italijanske sodne odločbe, to je dne 26.10.2007 nedvomno seznanjen s krajem
otrokovega bivanja. Izvršilni predlog, ki se šteje kot zahteva za vrnitev otroka, je  
vložil šele dne 21.1.2009, (torej več kot leto dni po tem, ko je bil seznanjen z  
otrokovim prebivališčem), pred tem pa ni vložil nobene zahteve za vrnitev pri  
pristojnih organih države članice, kamor je bil otrok premeščen, to je v Republiki  
Sloveniji (10. člen Uredbe). Ugotoviti je, da je enoletni rok iz drugega odstavka  
12. člena Konvencije pretekel najkasneje dne 26.10.2008.
Nadalje je ugotoviti, da je dolžnica v postopku dokazala, da se je otrok prilagodil  
novemu okolju, in da obstajajo predpostavke iz 13. člena Konvencije, saj je  
dolžnica, ki nedvomno nasprotuje otrokovi vrnitvi dokazala, da obstaja resna  
nevarnost iz točke b) prvega odstavka 13. člena Konvencije, da bi bil otrok zaradi 
vrnitve izpostavljen duševni travmi in pripeljan v neugoden položaj.
Poleg tega pritožbeno sodišče ugotavlja, da je nedvomno, da je otrok dopolnil 12  
let  in  je  na  taki  stopnji  zrelosti,  da  je  potrebno  upoštevati  njegovo  mnenje  
(slednje nedvomno izhaja iz mnenja izvedenca klinično – psihološke stroke dr.  
P.), s tem  pa  je izpolnjena  tudi  predpostavka iz drugega odstavka  13.  člena  
Konvencije ter bi bile z vrnitvijo kršene otrokove pravice (20. člen Konvencije),  
saj bi bila vrnitev v nasprotju z njegovimi koristmi, otrokova korist pa je po  
našem pravu temeljno načelo v sporih iz družinskopravnih razmerjih oziroma ko  
gre za presojo pravic in dolžnosti staršev do otrok (54. člen Ustave RS ter 6. člen  
Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih – ZZZDR).
Sodišče druge stopnje ugotavlja, da bi izvršitev začasnega ukrepa italijanskega  
sodišča z vrnitvijo otroka očetu s prvotno nastanitvijo v zavodu ..., za otroka  
nedvomno predstavljala grob poseg v otrokove pravice, ki bi povzročil pri njem  
hudo duševno stisko ter škodo, in kar bi vplivalo na njegov razvoj v negativnem  
smislu,  in  kar  nedvomno  ne  bi  bilo  v  otrokovo  korist.  Podlaga  za  takšen  
zaključek so vse že navedene okoliščine, posebej še dejstvo, da otrok živi v RS  
že skoraj 3 leta, da se je v celoti vživel v novo okolje, ga sprejel, da je že tretje  
leto  vključen  v  vzgojnovarstveni  program  ter  sedaj  obiskuje 7.  razred  OŠ  z  
odliko,  ...  pri  vsem  tem  pa  otrok  ni  potreboval  nikakršne  psihoterapevtske  
pomoči.
V obravnavanem primeru je potrebno upoštevati prvenstveno koristi otroka. V  
vseh postopkih (torej tudi v izvršilnem postopku), mora biti kadar se odloča o  
vprašanjih, katera so povezana z otroki, ves čas v ospredju skrb za koristi otroka.
To  velja  tudi  za  postopek  za  vrnitev  otroka  po  Konvenciji,  ki  izhaja  iz  
predpostavke, da koristi otroka praviloma narekujejo odreditev takojšnje vrnitve,  
v skladu z načelom upoštevanja varstva otrokove koristi, pa pristojni organ lahko  
zavrne zahtevo za vrnitev, če ugotovi obstoj okoliščin, ki so opredeljene v 12.,  
13. in 30. členu Konvencije, zaradi katerih bi bile koristi otroka v primeru vrnitve 
lahko ogrožene. 
V našem primeru gre za specifični primer, saj je ugotovljeno, da je do začetka  
postopka za vrnitev otroka preteklo več kot eno leto, da se je otrok prilagodil  
novemu okolju (12. člen Konvencije), in da obstaja resna nevarnost, da bi bil  
otrok zaradi vrnitve izpostavljen duševni travmi oziroma pripeljan v neugoden  
položaj (točka b) 13. člena Konvencije), ter da bi vrnitev otroka pomenila kršitev  
temeljnih načel varstva človekovih pravic in temeljnih svoboščin države, ki ji je  
bila poslana zahteva (20. člen Konvencije)1. 
Ker pritožbeno sodišče ugotavlja, da obstajajo vse navedene ovire za vrnitev  
otroka v Italijo, je odločilo, da se zahteva za vrnitev podana s strani otrokovega  
očeta s predlogom za izvršbo z dne 21.1.2009, zavrne.
Na podlagi vseh v postopku ugotovljenih in pravnoodločilnih dejstev, ob pravilni  
uporabi  materialnega  prava  je  pritožba  dolžnice  utemeljena,  zato  ji  je  bilo  
potrebno ugoditi tako, da je pritožbeno sodišče njenemu ugovoru ugodilo, sklep o 
izvršbi razveljavilo ter izvršilni predlog zavrnilo. Odločitev temelji na določbi 3.  
točke 365. člena Zakona o pravdnem postopku – ZPP, ki se v postopku izvršbe  
uporablja na podlagi 15. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju – ZIZ. 
Ker je sodišče spremenilo odločbo, zoper katero je bilo vloženo pravno sredstvo,  
je  bilo  potrebno  odločiti  o  stroških  celotnega  postopka  skladno  z  drugim  
odstavkom 165. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ.
Ker je dolžnica v postopku v celoti uspela, ji je dolžan upnik povrniti vse stroške,  
ki so bili v tem postopku izvršbe potrebni (155. člen ZPP v zvezi s 15. členom  
ZIZ), in ki ji jih je neutemeljeno povzročil (šesti odstavek 38. člena ZIZ).
1 Odločba Ustavnega sodišča RS Up – 377/04 z dne 4.10.2001
Na prvi stopnji priznani stroški so: 
− ugovor zoper sklep o izvršbi 95,40 EUR po tar. št. 3468 Zakona o odvetniški  
tarifi – ZOdvT
− odlog izvršbe 95,40 EUR po tar. št. 3468 ZOdvT
− materialni stroški 20,00 EUR po tar. št. 6002 ZOdvT
− 20% DDV v višini 42,16 EUR po tar. št. 6007 ZOdvT
− sodna taksa 40,00 EUR,
skupno znašajo stroški dolžnice v postopku na prvi stopnji 292,96 EUR.
Na drugi stopnji priznani stroški so:
− pritožba 95,40 EUR po tar. št. 3468 ZOdvT
− materialni stroški 20,00 EUR po tar. št. 6002 ZOdvT
− 20% DDV v višini 23.08 EUR po tar. št. 6007 ZOdvT,
skupno znašajo stroški dolžnice na pritožbeni stopnji 138,48 EUR. 
Maribor,  dne 20.7.2010
            
Predsednica senata 
                                           Hedvika Vratarič l.r.