Začasna izdaja
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (tretji senat, ki zaseda v sestavi petih sodnikov)
z dne 6. maja 2026(*)
„ Dostop do dokumentov – Uredba (EU) št. 1049/2001 – Dokumenti, izmenjani v okviru postopka preiskave zaradi kršitve prava Unije na podlagi
člena 17 Uredbe (EU) št. 1094/2010 – Zavrnitev dostopa – Izjema, ki se nanaša na namen preiskav – Obveznost obrazložitve – Splošna domneva zaupnosti – Obveznost konkretnega in posamičnega preizkusa – Prevlada javnega interesa – Načelo sorazmernosti – Člen 41 Listine o temeljnih pravicah “
V zadevi T‑185/24,
Novis Insurance Company, Novis Versicherungsgesellschaft, Novis Compagnia di Assicurazioni, Novis Poisťovňa a.s. s sedežem v Bratislavi (Slovaška), ki jo zastopajo A. Börner, S. Henrich in S. Förster, odvetniki,
tožeča stranka,
proti
Evropski komisiji, ki jo zastopajo K. Herrmann, M. Burón Pérez in P. Vanden Heede, agenti,
tožena stranka,
ob intervenciji
Slovaške republike, ki zastopajo S. Ondrášiková, E. Larišová in A. Lukáčik, agenti,
intervenientka,
SPLOŠNO SODIŠČE (tretji senat, ki zaseda v sestavi petih sodnikov),
v sestavi K. Kowalik-Bańczyk (poročevalka), predsednica, I. Reine, sodnica, R. da Silva Passos, H. Cassagnabère, sodnika, in T. Pavelin, sodnica,
sodna tajnica: A. Audras-Hidelot, administratorka,
na podlagi pisnega dela postopka,
na podlagi obravnave z dne 18. decembra 2025,
izreka naslednjo
Sodbo
1        Tožeča stranka, Novis Insurance Company, Novis Versicherungsgesellschaft, Novis Compagnia di Assicurazioni, Novis Poisťovňa a.s., s tožbo na podlagi člena 263 PDEU predlaga razglasitev ničnosti Sklepa Evropske komisije C(2024) 810 final z dne 2. februarja 2024 o potrdilni prošnji za dostop do dokumentov (v nadaljevanju: izpodbijani sklep).
I.      Dejansko stanje spora in dejstva po vložitvi tožbe
2        Tožeča stranka je zavarovalnica za življenjsko zavarovanje s sedežem na Slovaškem, ki jo nadzira Národná banka Slovenska (slovaška narodna banka) (v nadaljevanju: NBS).
A.      Preiskovalni postopek zaradi kršitve prava Unije
3        Evropski organ za zavarovanja in poklicne pokojnine (EIOPA) je 17. marca 2022 začel preiskavo zaradi kršitve prava Evropske unije v skladu s členom 17(2) Uredbe (EU) št. 1094/2010 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. novembra 2010 o ustanovitvi Evropskega nadzornega organa (Evropski organ za zavarovanja in poklicne pokojnine) in o spremembi Sklepa št. 716/2009/ES ter razveljavitvi Sklepa Komisije 2009/79/ES (UL 2010, L 331, str. 48). Namen te preiskave je bil ugotoviti, ali je banka NBS v zvezi s tožečo stranko izvajala svoja nadzorna pooblastila v skladu z Direktivo 2009/138/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009 o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti zavarovanja in pozavarovanja (UL 2009, L 335, str. 1).
4        Organ EIOPA je 16. maja 2022 na podlagi člena 17(3) Uredbe št. 1094/2010 sprejel priporočilo, naslovljeno na banko NBS, o ukrepih, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2009/138 (v nadaljevanju: priporočilo z dne 16. maja 2022). Tožeča stranka je zoper to priporočilo vložila ničnostno tožbo pri Splošnem sodišču, ki jo je to s sklepom z dne 23. maja 2025, Novis/EIOPA (T‑204/24, EU:T:2025:555), zavrglo kot nedopustno.
5        Komisija je 13. septembra 2022 na podlagi člena 17(4) Uredbe št. 1094/2010 sprejela mnenje C(2022) 6455 final, naslovljeno na banko NBS, o ukrepih, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2009/138 (v nadaljevanju: uradno mnenje z dne 13. septembra 2022). Tožeča stranka je zoper to mnenje vložila ničnostno tožbo pri Splošnem sodišču, ki jo je to zavrglo kot nedopustno s sklepom z dne 23. maja 2025, Novis/Komisija (T‑179/24, v pritožbenem postopku, EU:T:2025:554).
6        Banka NBS je s sklepom z dne 31. oktobra 2022, ki je bil potrjen s sklepom z dne 1. junija 2023, tožeči stranki odvzela dovoljenje (v nadaljevanju: sklep o odvzemu dovoljenja). Tožeča stranka je 28. decembra 2023 ta sklep izpodbijala pri Správny súd v Bratislave (upravno sodišče v Bratislavi, Slovaška).
B.      Postopek v zvezi z dostopom do dokumentov
1.      Začetna faza
7        Tožeča stranka je z dopisom z dne 25. julija 2023 (v nadaljevanju: prvotni zahtevek) Komisijo v bistvu zaprosila za dostop do vseh dokumentov v zvezi s postopkom preiskave, opisanim v točkah od 3 do 6 zgoraj, ki jih ima ali jih je sestavila ta institucija.
8        Generalni direktorat Komisije za finančno stabilnost, finančne storitve in unijo kapitalskih trgov je s sklepom z dne 8. septembra 2023 odločil o prošnji za dostop.
9        Ob tej priložnosti je Komisija opredelila štirinajst referenčnih dokumentov, ki se nanašajo na prošnjo za dostop. Vendar je zavrnila popoln ali delni dostop do teh dokumentov, ker bi njihovo razkritje oslabilo varstvo, prvič, namena preiskav v smislu člena 4(2), tretja alinea, Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1049/2001 z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 331) in, drugič, sodnih postopkov v smislu člena 4(2), druga alinea, iste uredbe, čeprav za tako razkritje ni prevladujočega javnega interesa.
2.      Potrdilna faza
10      Tožeča stranka je 29. septembra 2023 vložila potrdilno prošnjo za dostop v skladu s členom 7(4) Uredbe št. 1049/2001 (v nadaljevanju: potrdilna prošnja).
11      Generalna sekretarka Komisije je 2. februarja 2024 sprejela izpodbijani sklep.
12      Ob tej priložnosti je Komisija natančneje opredelila dokumente, ki se nanašajo na prošnjo, in sicer skupno 19 dokumentov, razvrščenih pod štirinajst referenčnih številk:
–        mnenje banke NBS z dne 5. aprila 2022, naslovljeno na organ EIOPA, o osnutku poročila EIOPA-22‑235 z dne 17. marca 2022 z referenčno številko Ares(2022)4798170 (en dokument);
–        priporočilo z dne 16. maja 2022 (en dokument);
–        posodobitev banke
NBS z dne 30. junija 2022, naslovljena na Komisijo, z referenčno številko Ares(2022)4798170 (dva dokumenta);
–        odgovor Komisije z dne 25. julija 2022, naslovljen na banko NBS, z referenčno številko Ares(2022)5362224 (en dokument);
–        posodobitev banke
NBS z dne 23. avgusta 2022, naslovljena na Komisijo, z referenčno številko Ares(2022)5884917 (dva dokumenta);
–        posodobitev banke
NBS z dne 30. avgusta 2022, naslovljena na Komisijo, z referenčno številko Ares(2022)6009523 (en dokument);
–        uradno mnenje z dne 13. septembra 2022 (en dokument);
–        posodobitev banke
NBS z dne 28. septembra 2022, naslovljena na Komisijo, z referenčno številko Ares(2022)6685040 (en dokument);
–        odgovor Komisije z dne 10. oktobra 2022, naslovljen na banko NBS, z referenčno številko Ares(2022)6974798 (en dokument);
–        posodobitev banke
NBS z dne 4. novembra 2022, naslovljena na Komisijo, z referenčno številko Ares(2022)7621287 (dva dokumenta);
–        dopis Komisije z dne 16. novembra 2022, naslovljen na banko NBS, z referenčno številko Ares(2022)7915331 (en dokument);
–        posodobitev banke
NBS z dne 16. decembra 2022, naslovljena na Komisijo, z referenčno številko Ares(2022)8752093 (en dokument);
–        dopis Komisije z dne 30. januarja 2023, naslovljen na banko NBS, z referenčno številko Ares(2022)661656 (en dokument);
–        posodobitev banke
NBS z dne 7. junija 2023, naslovljena na Komisijo, z referenčno številko Ares(2022)3938575 (trije dokumenti).
13      Komisija je v izpodbijanem sklepu potrdila popolno ali delno zavrnitev dostopa do vseh zaprošenih dokumentov.
14      Komisija je menila, na prvem mestu, da bi razkritje zaprošenih dokumentov oslabilo varstvo, prvič, namena nekaterih preiskav v smislu člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001 in, drugič, postopka odločanja v smislu člena 4(3), prvi pododstavek, te uredbe.
15      V zvezi s tem je Komisija v bistvu navedla, da se zaprošeni dokumenti navezujejo na postopek preiskave zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010, ki še poteka in mu lahko sledi postopek zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 PDEU. Zato bi po mnenju Komisije razkritje navedenih dokumentov lahko oslabilo medsebojno zaupanje v pogovore, ki so potekali med njo in banko NBS in katerih namen je bil prepričati zadnjenavedeno, naj prostovoljno izpolni svoje obveznosti. Poleg tega bi to razkritje Komisijo izpostavilo zunanjim pritiskom, škodilo učinkovitosti in pravilnemu vodenju preiskovalnega postopka, posegalo v postopek odločanja o uvedbi ali neuvedbi postopka zaradi neizpolnitve obveznosti proti Slovaški republiki in spremenilo strogo dvostransko naravo zadnjenavedenega postopka.
16      Na drugem mestu, Komisija je menila, da bi razkritje zaprošenih dokumentov oslabilo varstvo sodnih postopkov v smislu člena 4(2), druga alinea, Uredbe št. 1049/2001.
17      Komisija namreč meni, da zaprošenih dokumentov, ki so bili pripravljeni v okviru njene izmenjave stališč z banko NBS in ki vsebujejo interna stališča, ki jih je ta zavzela, ni mogoče ločiti od sodnega postopka med tožečo stranko in banko NBS pred Správny súd v Bratislave (upravno sodišče v Bratislavi). Zato bi razkritje navedenih dokumentov ogrozilo integriteto tega sodnega postopka in enakost orožij med strankami tega postopka.
18      Na tretjem mestu, Komisija je ugotovila, da nikakršen prevladujoči javni interes ne upravičuje razkritja zaprošenih dokumentov.
19      Po mnenju Komisije namreč, najprej, splošne ugotovitve v zvezi z načeloma preglednosti in odgovornosti, ki jih navaja tožeča stranka, ne morejo pomeniti takega prevladujočega javnega interesa. Dalje, korist, ki bi jo imelo razkritje zaprošenih dokumentov za tožečo stranko, ki ji je bilo odvzeto dovoljenje, in njene stranke, katerih zavarovalne police so prenehale veljati, za uveljavljanje njihovih
pravic pred sodiščem ali za nadzor nad dejanji banke NBS, bi predstavljala zasebne interese. Nazadnje, korist za javnost, da ve, ali so bili ukrepi banke NBS, zlasti odločba o odvzemu dovoljenja, zakoniti ali ne, ne more prevladati nad razlogi, ki upravičujejo nerazkritje. V teh okoliščinah naj bi se javnemu interesu bolje služilo z zagotavljanjem nemotenega poteka preiskave in nemotenega poteka sodnega postopka, ki poteka pred slovaškimi sodišči.
20      Na četrtem mestu, Komisija je menila, da noben znaten delni dostop ni mogoč, ne da bi bili ogroženi interesi, varovani z izjemami, navedenimi v točkah 14 in 16 zgoraj, in da so zato zaprošeni dokumenti v celoti zajeti s temi izjemami.
C.      Postopek zaradi neizpolnitve obveznosti
21      Komisija se je z uradnim opominom z dne 24. aprila 2024, sprejetim po vložitvi te tožbe, odločila, da proti Slovaški republiki začne postopek zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 PDEU, ker banka NBS ni izpolnila svojih obveznosti pri izvajanju svojih nadzornih pooblastil v zvezi s tožečo stranko.
II.    Predlogi strank
22      Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        izpodbijani sklep razglasi za ničen;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.
23      Komisija, ki jo podpira Slovaška republika, Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
III. Pravo
24      Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja pet tožbenih razlogov, od katerih se prvi nanaša na kršitev člena 4(2), druga alinea, Uredbe št. 1049/2001, drugi na kršitev člena 4(2), tretja alinea, te uredbe, tretji na kršitev člena 4(3), prvi pododstavek, navedene uredbe, četrti na kršitev člena 4(6) Uredbe št. 1049/2001, načelo sorazmernosti in obveznost obrazložitve, peti pa na kršitev člena 41(2)(b) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.
25      V okoliščinah obravnavane zadeve je treba najprej preučiti drugi tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001. Nato bo treba po potrebi preučiti druge tožbene razloge.
A.      Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001
26      Tožeča stranka z drugim tožbenim razlogom trdi, da je Komisija v izpodbijanem sklepu kršila člen 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001. Ta tožbeni razlog je razdeljen na tri dele, od katerih se prvi nanaša na neobstoj razlikovanja med izjemami, določenimi v členu 4(2), tretja alinea, te uredbe in členu 4(3), prvi pododstavek, navedene uredbe, drugi na neobstoj oslabitve varstva namena preiskav v primeru razkritja zaprošenih dokumentov, tretji pa na obstoj prevladujočega javnega interesa, ki upravičuje to razkritje.
1.      Prvi del drugega tožbenega razloga: neobstoj razlikovanja med izjemami, določenimi v členu 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001, in izjemami, določenimi v členu 4(3), prvi pododstavek, iste uredbe
27      Tožeča stranka Komisiji v bistvu očita, da ni ločeno preučila posebnih pogojev za izjeme iz člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001 in izjeme iz člena 4(3), prvi pododstavek, te uredbe. Iz tega naj bi izhajala neskladna in pomanjkljiva obrazložitev, zlasti glede druge od teh izjem.
28      Komisija trditve tožeče stranke
izpodbija.
29      Na prvem mestu, kot izhaja iz ustaljene sodne prakse, mora biti obrazložitev, ki se zahteva v členu 296 ES in v členu 41(2)(c) Listine o temeljnih pravicah, prilagojena vrsti obravnavanega akta ter
jasno in nedvoumno izražati razlogovanje institucije, organa,
urada ali agencije
Unije, ki je akt izdala, tako da se lahko stranke seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da pristojno sodišče izvrši nadzor. Obveznost obrazložitve je treba presojati glede na okoliščine posameznega primera, zlasti glede na vsebino akta, naravo podanih razlogov in interes za pojasnitev, ki ga lahko imajo naslovniki ali druge osebe, na katere se akt neposredno in posamično nanaša. Ne zahteva se, da so v obrazložitvi navedeni vsi upoštevni dejanski in pravni elementi, ker se vprašanja, ali obrazložitev akta izpolnjuje zahteve iz navedenega člena 296, ne sme presojati le glede na njegovo besedilo, ampak tudi glede na njegov kontekst in celoto pravnih pravil, ki urejajo zadevno področje (glej sodbi z dne 1. februarja 2007, Sison/Svet, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, točka 80 in navedena sodna praksa, in z dne 30. januarja 2024, Agentsia „Patna infrastruktura“ (Evropsko financiranje cestne infrastrukture), C‑471/22, EU:C:2024:99, točki 25 in 26 ter navedena sodna praksa).
30      Na drugem mestu, v skladu s prav tako ustaljeno sodno prakso lahko institucija, organ, urad ali agencija Unije pri presoji prošnje za dostop do dokumentov upošteva več razlogov za zavrnitev iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001 (sodbi z dne 28. junija 2012, Komisija/Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, EU:C:2012:393, točka 113, in z dne 3. julija 2014, Svet/in’t Veld, C‑350/12 P, EU:C:2014:2039, točka 100). Iz tega sledi, da skupnega sklicevanja na več izjem ni mogoče šteti za nezdružljivega z določbami te uredbe (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 5. marca 1997, WWF UK/Komisija, T‑105/95, EU:T:1997:26, točki 61 in 73).
31      V obravnavani zadevi se je Komisija v izpodbijanem sklepu kumulativno oprla na tri različne izjeme (glej točki 14 in 15 zgoraj). Tožeča stranka ne izpodbija možnosti, da Komisija v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 30 zgoraj, upošteva več razlogov za zavrnitev.
32      Vendar je iz strukture in vsebine izpodbijanega sklepa razvidno tudi, da je Komisija, kot navaja tožeča stranka, obe izjemi, ki sta določeni na eni strani v členu 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001 in na drugi strani v členu 4(3), prvi pododstavek, iste uredbe, preučila skupaj, in ne ločeno (glej točki 14 in 15 zgoraj).
33      V nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, tak pristop sam po sebi ni nezakonit. Ni namreč mogoče izključiti, da se lahko za utemeljitev uporabe dveh različnih izjem upoštevajo enaka dejstva, če se pojasni, kako bi lahko razkritje zadevnih dokumentov konkretno in dejansko poseglo v interese, varovane z vsako od obeh izjem (glej v tem smislu sodbo z dne 3. julija 2014, Svet/in’t Veld, C‑350/12 P, EU:C:2014:2039, točka 101).
34      V zvezi s tem, prvič, tožeča stranka Komisiji zgolj očita, da je „pomešala“ pogoje za uporabo pogojev, določenih z dvema izjemama, navedenima v točki 32 zgoraj, ne da bi v tem očitku navedla kakršno koli pojasnilo, na podlagi katerega bi bilo mogoče presoditi njegovo utemeljenost. Zlasti ni ugotovila nobene napačne uporabe prava v zvezi z uporabo teh pogojev.
35      Drugič, zdi se, da se tožeča stranka sklicuje na pomanjkljivo obrazložitev. V obravnavanem primeru pa je uporaba izjeme iz člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001 obrazložena dovolj natančno, razumljivo in neprotislovno z obsežnimi preudarki v zvezi z varstvom preiskav. Tako je Komisija v zvezi s to prvo izjemo izpolnila svojo obveznost obrazložitve na podlagi člena 296 PDEU in člena 41(2)(c) Listine o temeljnih pravicah, kot se razlagata v sodni praksi, navedeni v točki 29 zgoraj.
36      Tretjič, očitki tožeče stranke se nanašajo predvsem na formalno obrazložitev in vsebinsko utemeljitev pravno ločenega razloga za zavrnitev, ki se nanaša na izjemo iz člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001. Taki očitki pa niso upoštevni v okviru drugega tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev člena 4(2), tretja alinea, te uredbe.
37      Zato je treba prvi del drugega tožbenega razloga zavrniti.
2.      Drugi del drugega tožbenega razloga: neobstoj oslabitve varstva namena preiskav
38      Tožeča stranka trdi, da izjeme iz člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001 v obravnavanem primeru ni mogoče uporabiti. V bistvu trdi, prvič, da na dan zavrnitve dostopa do dokumentov ni potekala nobena preiskava, drugič, da naj varstvo namena preiskav niti zaupnost preiskave, ki poteka, v primeru razkritja zaprošenih dokumentov ne bi bila ogrožena in, tretjič, da se Komisija ne more sklicevati na domnevno splošno domnevo zaupnosti, zaradi katere ne bi smela opraviti konkretnega in posamičnega preizkusa zaprošenih dokumentov ali vsaj različnih kategorij zaprošenih dokumentov.
39      Komisija ob podpori Slovaške republike trditve tožeče stranke
izpodbija.
a)      Pogoj, da mora biti preiskava v teku
40      Člen 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001 določa, da institucije zavrnejo dostop do dokumenta, kadar bi razkritje oslabilo varstvo namena inšpekcij, preiskav in revizij, razen če ne prevlada javni interes za razkritje.
41      Na prvem mestu, Sodišče je presodilo, ne da bi bilo treba izčrpno opredeliti „preiskavo“ v smislu člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001, da je treba ugotoviti, da je preiskava strukturiran in formaliziran postopek, katerega cilj je zbiranje in analiza informacij, da bi lahko institucija, organ, urad ali agencija Unije v okviru izvrševanja svojih nalog, določenih s Pogodbama EU in DEU, sprejela stališče (sodba z dne 7. septembra 2017, Francija/Schlyter, C‑331/15 P, EU:C:2017:639, točka 46).
42      Na drugem mestu, člen 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001 je treba razlagati tako, da se ta določba uporablja le, če bi lahko razkritje obravnavanih dokumentov ogrozilo dokončanje teh dejavnosti preiskave (sodba z dne 5. aprila 2017, Francija/Komisija, T‑344/15, EU:T:2017:250, točka 86)
43      Iz tega sledi, da lahko izjema zaradi varstva inšpekcij, preiskav in revizij načeloma zajema različna dejanja preiskav ali inšpekcij, dokler preiskave ali inšpekcije potekajo, čeprav je posamezna preiskava ali inšpekcija, o kateri je bilo sprejeto poročilo, za katero se prosi dostop, končana (glej v tem smislu sodbo z dne 5. aprila 2017, Francija/Komisija, T‑344/15, EU:T:2017:250, točka 87).
44      Poleg tega ni mogoče šteti, da je preiskovalni postopek končan s sprejetjem končne odločbe zadevne institucije, organa, urada ali agencije, ne da bi se upoštevala morebitna poznejša razglasitev ničnosti te odločbe s strani sodišč Unije. V skladu s členom 266 PDEU lahko namreč razglasitev ničnosti take odločbe navedeno institucijo, organ, urad ali agencijo pripelje do tega, da po potrebi ponovno uporabi elemente iz spisa v zvezi s sklepom, ki je bil razglašen za ničnega, ali da ta spis dopolni z drugimi elementi. Zato se lahko šteje, da so preiskave končane šele, ko je odločba, ki jo Komisija sprejme v okviru tega postopka, pravnomočna (glej v tem smislu sodbo z dne 27. februarja 2014, Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, točka 99).
45      Poleg tega varstvo preiskav zajema tudi nadaljnje ukrepanje, če se to izvede v razumnem roku (glej sodbo z dne 26. maja 2016, International Management Group/Komisija, T‑110/15, EU:T:2016:322, točka 35 in navedena sodna praksa). To velja zlasti, kadar preiskava, ki se izvaja na ravni Unije, poteka ali je bila pravkar zaključena in se, v zadnjenavedenem
primeru, pristojni nacionalni organi v razumnem roku še niso odločili o nadaljnjih ukrepih na podlagi poročila o preiskavi (glej v tem smislu sodbi z dne 1. septembra 2021, Homoki/Komisija, T‑517/19, neobjavljena, EU:T:2021:529, točka 63, in z dne 28. septembra 2022, Agrofert/Parlament, T‑174/21, EU:T:2022:586, točka 92).
46      V obravnavani zadevi je Komisija za utemeljitev uporabe izjeme v zvezi z varstvom namena preiskav navedla dve vrsti preiskav, in sicer, prvič, postopek preiskave zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010, uveden zoper banko NBS, in drugič, postopek zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 PDEU, ki se lahko začne proti Slovaški republiki (glej točko 15 zgoraj).
47      Tožeča stranka trdi, da na dan zavrnitve dostopa do dokumentov ni potekala nobena preiskava.
48      Tožeča stranka namreč meni, prvič, da je bila preiskava zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010 končana z uradnim mnenjem z dne 13. septembra 2022 ali najpozneje takrat, ko je banka NBS s tem, da je potrdila odvzem dovoljenja, to je 1. junija 2023, ravnala v skladu s tem uradnim mnenjem. Komisija naj bi poskušala neupravičeno podaljšati trajanje te preiskave, tako da bi vanjo vključila domnevne „nadaljnje izmenjave“ in „nadzorne ukrepe“, izvedene zunaj formalnega in časovnega okvira te preiskave.
49      Drugič, na dan zavrnitve dostopa do dokumentov naj še ne bi bil formalno uveden noben postopek zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 PDEU.
50      Najprej je treba preučiti, ali je bil postopek preiskave zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010 na dan sprejetja izpodbijanega sklepa v teku.
51      Na prvem mestu, najprej je treba poudariti, da je postopek preiskave zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010 strukturiran in formaliziran postopek, ki vključuje organ EIOPA, Komisijo in zadevni nacionalni organ ter katerega cilj je zbiranje in analiza informacij, da bi lahko vsak od teh
treh organov zavzel stališče v okviru izvajanja svojih nalog. Zato v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 41 zgoraj, tak postopek pomeni „preiskavo“ v smislu člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001.
52      Na drugem mestu, ni sporno, da je v obravnavani zadevi organ EIOPA 17. marca 2022 začel postopek preiskave zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010, v njem pa je bilo izdano priporočilo z dne 16. maja 2022, ki ga je ta organ izdal na podlagi člena 17(3) te uredbe, in nato uradno mnenje z dne 13. septembra 2022, ki ga je Komisija izdala na podlagi člena 17(4) navedene uredbe (glej točke od 3 do 5 zgoraj).
53      Na tretjem mestu, v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, ta postopek ni bil dokončno končan z uradnim obvestilom z dne 13. septembra 2022 niti s sklepom o odvzemu dovoljenja, ki ga
je banka NBS sprejela 31. oktobra 2022 in potrdila 1. junija 2023 (glej točko 6 zgoraj).
54      Prvič, sklep o odvzemu dovoljenja namreč spada v okvir postopka preiskave zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010. Ta odločba je eden od „ukrepov, ki jih je sprejel [zadevni nacionalni organ], da bi svoje ravnanje uskladil z […] uradnim mnenjem [Komisije]“ v smislu člena 17(5) iste uredbe. V zvezi s tem je banka NBS na podlagi navedenega sklepa Komisijo obvestila z dopisoma z dne 16. decembra 2022 in 7. junija 2023, kot je razvidno iz besedila (in vsebine) dveh zaprošenih dokumentov, naslovljenih „Informacije banke NBS o ukrepih, sprejetih za uskladitev z uradnim mnenjem [z dne 13. septembra 2022]“. Gre torej za nadaljnji ukrep v smislu točke 45 zgoraj ali celo, odvisno od primera, za končno odločbo v smislu točke 44 zgoraj, ki je bila sprejeta po preiskavi in jo je zadevni nacionalni organ sprejel v razumnem roku.
55      Poleg tega je v izpodbijanem sklepu izrecno navedeno in med strankama ni sporno, prvič, da je tožeča stranka sklep o odvzemu dovoljenja izpodbijala pred Správny súd v Bratislave (upravno sodišče v Bratislavi) in, drugič, da je postopek v zvezi s tem pravnim sredstvom na dan sprejetja izpodbijanega sklepa, to je 2. februarja 2024, še vedno potekal. Tako sklep o odvzemu dovoljenja na ta datum ni postal pravnomočen.
56      V skladu s sodno prakso, navedeno v točkah 44 in 45 zgoraj, pa je mogoče šteti, da je postopek preiskave zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010 končan le, če je odločitev, ki jo je zadevni nacionalni organ sprejel v okviru tega postopka, ne le sprejeta, ampak tudi dokončna. Drugačna odločitev bi lahko ogrozila pravilno delovanje navedenega postopka, v katerem mora poleg organa EIOPA in Komisije zadevni nacionalni organ zavzeti stališče tudi v okviru opravljanja svojih nalog, kot je razvidno iz točke 51 zgoraj.
57      Poleg tega vprašanja, ali je banka NBS s sprejetjem sklepa o odvzemu dovoljenja dejansko ravnala v skladu z uradnim mnenjem z dne 13. septembra 2022, ni mogoče rešiti v okviru te tožbe, ki se nanaša na zakonitost sklepa o zavrnitvi dostopa do dokumentov, in ne na zakonitost aktov banke NBS. Zato tožeča stranka ne more uspešno trditi, da je bila preiskava zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010 nujno končana, ker je banka NBS ravnala v skladu s tem uradnim mnenjem.
58      Drugič, tudi po sprejetju sklepa o odvzemu dovoljenja bi se postopek preiskave zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010 še vedno lahko nadaljeval, če ta sklep ne bi zadostoval za zagotovitev spoštovanja prava Unije.
59      Kot namreč pravilno navaja Komisija v svojih pisanjih, če zadevni nacionalni organ ne ravna v skladu z uradnim mnenjem, ki ga je izdala Komisija v roku, določenem v tem mnenju, in če so izpolnjeni nekateri pogoji, lahko organ EIOPA na podlagi člena 17(6), prvi pododstavek, Uredbe št. 1094/2010 v zvezi z zadevno finančno institucijo sprejme individualno odločitev, v kateri zahteva ukrepe, potrebne za izpolnitev njenih obveznosti, vključno s prenehanjem dejavnosti za izpolnitev njenih obveznosti na podlagi prava Unije. Tožeča stranka pa ni dokazala niti zatrjevala, da vsaj eden od pogojev, na podlagi katerih bi lahko organ EIOPA sprejel tak sklep, v obravnavani zadevi ni bil izpolnjen.
60      Tretjič, tožeča stranka se v tej zadevi ne more uspešno sklicevati na stališče, ki naj bi ga odbor za pritožbe evropskih nadzornih organov zavzel v sklepu z dne 30. julija 2024, sprejetem v okviru prošnje za dostop do dokumentov, ki jo je tožeča stranka vložila pri organu EIOPA, glede trenutka, ko je treba šteti, da je postopek preiskave zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010 končan. Opozoriti je namreč treba, da Splošno sodišče v okviru nadzora zakonitosti ni vezano na prakso odločanja tega odbora za pritožbe (glej po analogiji sodbi z dne 26. aprila 2007, Alcon/UUNT, C‑412/05 P, EU:C:2007:252, točka 65, in z dne 29. septembra 2021, Tokin/Komisija, T‑343/18, EU:T:2021:636, točka 176 (neobjavljena) in navedena sodna praksa).
61      Na četrtem mestu, v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, se izmenjave med Komisijo in banko NBS, do katerih je prišlo po uradnem mnenju z dne 13. septembra 2022, do nekaterih pa celo po sprejetju sklepa o odvzemu dovoljenja, prav tako navezujejo na postopek preiskave zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010. Te izmenjave, ki ustrezajo dokumentom, naštetim v zadnjih sedmih alineah točke 12 zgoraj, so se namreč nanašale prav na ukrepe, ki jih je banka NBS sprejela ali jih bo sprejela za uskladitev s tem uradnim mnenjem. Komisija je torej lahko na podlagi teh izmenjav preverila, ali je banka NBS dejansko ravnala v skladu z navedenim uradnim mnenjem. Zato so zadevne izmenjave pomenile ukrepe za spremljanje preiskave v smislu sodne prakse, navedene v točki 45 zgoraj.
62      V teh okoliščinah in glede na sodno prakso, navedeno v točkah od 42 do 45 zgoraj, je treba ugotoviti, prvič, da je postopek preiskave zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010 na dan sprejetja izpodbijanega sklepa še potekal in, drugič, da so lahko vsi zaprošeni dokumenti s časovnega vidika zajeti z izjemo, ki se nanaša na varstvo namena preiskav.
63      Iz tega sledi, da je treba očitek tožeče stranke, ki se nanaša na neobstoj preiskave, ki poteka, zavrniti, ne da bi bilo treba v tej fazi ugotoviti, ali je na dan sprejetja izpodbijanega sklepa potekal tudi postopek zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 PDEU ali pa je bil vsaj predviden zoper Slovaško republiko.
b)      Uporaba splošne domneve zaupnosti ter obveznost konkretnega in posamičnega preizkusa dokumentov
1)      Uvodne ugotovitve
64      Na prvem mestu, treba je opozoriti, da če se institucija, organ, urad ali agencija Unije, ki ji je predložena prošnja za dostop do dokumenta, odloči, da bo to prošnjo zavrnila na podlagi katere od izjem iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001, mora načeloma pojasniti, zakaj bi dostop do tega dokumenta lahko konkretno in dejansko posegel v interes, ki je varovan s to izjemo, saj mora biti nevarnost takega posega razumno predvidljiva, in ne le hipotetična (glej sodbo z dne 22. januarja 2020, MSD Animal Health Innovation in Intervet international/EMA, C‑178/18 P, EU:C:2020:24, točka 54 in navedena sodna praksa).
65      Iz tega sledi, da mora biti preizkus, ki se zahteva za obravnavo prošnje za dostop do dokumentov, prvič, konkreten in, drugič, opravljen za vsak dokument, na katerega se nanaša prošnja. Ta preizkus mora biti poleg tega razviden iz obrazložitve odločbe (sodbi z dne 13. aprila 2005, Verein für Konsumenteninformation/Komisija, T‑2/03, EU:T:2005:125, točki 69 in 70, in z dne 25. septembra 2018, Psara in drugi/Parlament, od T‑639/15 do T‑666/15 in T‑94/16, EU:T:2018:602, točki 103 in 104).
66      Na drugem mestu, sodišče Unije je vseeno priznalo, da se lahko institucija, organ, urad ali agencija Unije v nekaterih primerih načeloma opre na splošne domneve, ki veljajo za nekatere kategorije dokumentov, saj lahko podobne splošne ugotovitve veljajo za prošnje za razkritje, ki se nanašajo na dokumente iste vrste (glej sodbo z dne 22. januarja 2020, MSD Animal Health Innovation in Intervet international/EMA, C‑178/18 P, EU:C:2020:24, točka 55 in navedena sodna praksa).
67      Takšne domneve so tako namenjene temu, da lahko zadevna institucija, organ, urad ali agencija Unije ugotovi, da bi razkritje nekaterih kategorij dokumentov načeloma posegalo v interes, ki je varovan z izjemo, na katero se sklicuje, in se pri tem opre na te splošne ugotovitve, ne da bi morala konkretno in posamično preizkusiti vsakega od zaprošenih dokumentov (glej sodbo z dne 22. januarja 2020, MSD Animal Health Innovation in Intervet international/EMA, C‑178/18 P, EU:C:2020:24, točka 56 in navedena sodna praksa).
68      Uporaba splošnih domnev zaupnosti mora temeljiti na trdnih in prepričljivih razlogih. Da bi se lahko zadevna institucija, organ, urad ali agencija Unije zoper tožečo stranko sklicevala na splošno domnevo o nerazkritju, mora pojasniti, zakaj je ta domneva potrebna za zagotovitev pravilnega delovanja zadevnega postopka (glej v tem smislu sodbo z dne 4. oktobra 2018, Daimler/Komisija, T‑128/14, EU:T:2018:643, točki 155 in 156 ter navedena sodna praksa).
69      Sodišče Unije je v več sodbah določilo nekatera merila za priznanje splošne domneve zaupnosti.
70      Na eni strani je iz sodne prakse, navedene v točki 66 zgoraj, razvidno, da je za uspešno uveljavljanje splošne domneve proti osebi, ki prosi za dostop do dokumentov, potrebno, da so vsi zaprošeni dokumenti del iste kategorije dokumentov oziroma da so istovrstni (glej sodbo z dne 4. oktobra 2018, Daimler/Komisija, T‑128/14, EU:T:2018:643, točka 138 in navedena sodna praksa).
71      Po drugi strani lahko priznavanje neke splošne domneve temelji na nezdružljivosti dostopa do dokumentov nekaterih postopkov z učinkovitim potekom teh postopkov in na nevarnosti, da bi bili ti oslabljeni, glede na to, da splošne domneve omogočajo ohranitev celovitosti poteka teh postopkov z omejitvijo vpletanja tretjih oseb. Obstoj posebnih pravil, ki omejujejo dostop do spisa, dokumentov ali informacij v zvezi s postopkom pred institucijo, organom, uradom ali agencijo Unije, je eno od meril, ki lahko upravičijo priznanje splošne domneve zaupnosti (glej sodbo z dne 26. maja 2016, International Management Group/Komisija, T‑110/15, EU:T:2016:322, točka 32 in navedena sodna praksa).
2)      Uporaba splošne domneve zaupnosti
72      Stranke so bile na obravnavi vprašane o morebitni uporabi splošne domneve zaupnosti na podlagi izjeme v zvezi z varstvom namena preiskav.
73      Tožeča stranka meni, prvič, da Komisija v izpodbijani odločbi ni uporabila nobene splošne domneve zaupnosti in, drugič, da v obravnavanem primeru ni mogoče uporabiti nobene splošne domneve zaupnosti. Natančneje, Komisija se ne more sklicevati na domnevno splošno domnevo zaupnosti, ki velja za dokumente v zvezi s preiskavo, zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010.
74      Komisija trdi, da je v izpodbijanem sklepu pravilno uporabila dve različni splošni domnevi zaupnosti, in sicer, prvič, novo domnevo, ki zajema dokumente, izmenjane v okviru člena 17 Uredbe št. 1094/2010, in drugič, obstoječo domnevo, ki zajema dokumente v zvezi s postopkom zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 PDEU. Meni, da za zaprošene dokumente velja splošna domneva zaupnosti, podobno kot za dokumente iz spisa postopka EU Pilot.
75      Slovaška republika tudi podpira uporabo splošne domneve zaupnosti, ki zajema dokumente v zvezi s postopkom zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 PDEU.
76      Na prvem mestu, treba je ugotoviti, ali je Komisija v izpodbijanem sklepu uporabila splošno domnevo zaupnosti.
77      V zvezi s tem je res, da se Komisija v izpodbijanem sklepu ni izrecno sklicevala na splošno domnevo zaupnosti v okviru uporabe izjeme v zvezi z varstvom namena preiskav.
78      Vendar je iz izpodbijanega sklepa razvidno, da je Komisija celovito obrazložila uporabo te izjeme, ne da bi razlikovala med različnimi zaprošenimi dokumenti. Natančneje, najprej je opisala delovanje in opozorila na cilje postopka preiskave zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010. Nato je s splošnimi preudarki pojasnila, da bi razkritje zaprošenih dokumentov lahko ogrozilo varstvo ciljev njenih preiskav in spremljanja, prvič, s tem, da bi oslabilo medsebojno zaupanje v razprave, ki sta jih začeli Komisija in banka NBS, in banko NBS
odvrnilo od tega, da bi prostovoljno izpolnila svoje obveznosti, drugič, s tem, da
bi Komisijo izpostavilo zunanjim pritiskom, in tretjič, s tem, da bi škodilo učinkovitosti in pravilnemu vodenju navedenega preiskovalnega postopka. Nazadnje je ugotovila, da je treba dostop zavrniti do „vseh zaprošenih dokumentov“ in da so bili ti poleg tega „v celoti zajeti“ z navedenimi izjemami.
79      Glede na vse te navedbe je očitno, da je Komisija v izpodbijanem sklepu implicitno, vendar nujno uporabila splošno domnevo zaupnosti, ki zajema vse dokumente v zvezi z vodenjem in nadaljevanjem postopka preiskave zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010.
80      V nasprotju s tem, kar je tožeča stranka predlagala na obravnavi, zgolj okoliščina, da se Komisija v izpodbijanem sklepu ni izrecno sklicevala na pojem splošne domneve zaupnosti, ne zadostuje, da bi bil ta sklep nezadostno obrazložen ali da bi bilo Splošnemu sodišču preprečeno, da bi upoštevalo splošno domnevo zaupnosti, navedeno v točki 79 zgoraj. Opozoriti je namreč treba, da je obrazložitev lahko implicitna, če zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, zaradi
katerih so bili zadevni ukrepi sprejeti, pristojnemu sodišču pa, da razpolaga z dovolj elementi za nadzor (glej sodbo z dne 25. marca 2015, Central Bank of Iran/Svet, T‑563/12, EU:T:2015:187, točka 77 in navedena sodna praksa; sodba z dne 13. julija 2018, K. Chrysostomides & Co. in drugi/Svet in drugi, T‑680/13, EU:T:2018:486, točka 394). V obravnavani zadevi pa je, kot je Komisija sicer poudarila na obravnavi, iz besedila izpodbijanega sklepa jasno razvidno, da so se v skladu z razlogovanjem te institucije navedene ugotovitve uporabljale za vse dokumente in za njihovo celotno vsebino. Poleg tega je iz očitkov, ki jih je tožeča stranka navedla najprej v tožbi in nato v repliki, razvidno, da je ta razumela, da Komisija ni razlikovala med različnimi dokumenti in med različnimi deli teh dokumentov ter da je zato ta institucija za utemeljitev svojega stališča glede zaupnosti zaprošenih dokumentov uporabila predhodni in splošen pristop.
81      Na drugem mestu, treba je preučiti, ali se je Komisija lahko sklicevala na splošno domnevo zaupnosti, ki zajema vse dokumente v zvezi s postopkom preiskave zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010.
82      V zvezi s tem je treba, prvič, poudariti, da je postopek preiskave zaradi kršitve prava Unije, določen v členu 17 Uredbe št. 1094/2010, dovolj strukturiran in formaliziran, da je mogoče natančno določiti in opredeliti z njim povezane dokumente. Poleg tega v obravnavani zadevi ni sporno, da sta si, kar zadeva zahtevane dokumente, naštete v točki 12 zgoraj, prva dva od njih izmenjala organ EIOPA in banka NBS, preostalih sedemnajst pa Komisija in banka NBS v istem postopku preiskave v zvezi z banko NBS. Ti dokumenti so torej del istega upravnega spisa in zato vsi spadajo v isto kategorijo (glej po analogiji sodbo z dne 4. oktobra 2018, Daimler/Komisija, T‑128/14, EU:T:2018:643, točka 141).
83      Drugič, v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 68 zgoraj, je Komisija v izpodbijanem sklepu navedla trdne in prepričljive razloge, ki upravičujejo uporabo splošne domneve zaupnosti v okoliščinah obravnavane zadeve, kot je navedeno v točki 78 zgoraj. Tožeča stranka ne izpodbija upoštevnosti teh elementov za utemeljitev priznanja splošne domneve zaupnosti, ki zajema dokumente, izmenjane v okviru člena 17 Uredbe št. 1094/2010.
84      Tretjič, ugotoviti je treba, da postopek preiskave zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010 vsebuje posebna pravila, ki omejujejo razkritje informacij, pridobljenih ali ugotovljenih v okviru takega postopka. V skladu s členom 70, od (1) do (3), te uredbe za organ EIOPA in njegove zaposlene veljajo zahteve varovanja poslovne skrivnosti, pri čemer ti ne smejo razkriti informacij, za katere velja obveznost varovanja poslovne skrivnosti, ki jih prejmejo ali si jih izmenjujejo s pristojnimi nacionalnimi organi. Ugotoviti je treba tudi, da v korist finančne institucije, na katero se nanaša taka preiskava, ni predviden noben dostop do spisa ali dokumentov v zvezi s postopkom preiskave zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010. Iz tega sledi, da je izpolnjeno tudi merilo, navedeno v sodni praksi, navedeni v točki 71 zgoraj.
85      V teh okoliščinah je treba priznati, da za dokumente, ki so si jih organ EIOPA, Komisija in zadevni nacionalni organ izmenjali v okviru postopka preiskave zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010, velja splošna domneva zaupnosti.
86      Pojasniti je treba, da se ta splošna domneva zaupnosti, ki je posebej povezana s postopkom preiskave zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010, razlikuje od domnev, ki jih je sodišče Unije že priznalo v zvezi z dokumenti, pripravljenimi in izmenjanimi, prvič, v predhodni fazi postopka zaradi neizpolnitve obveznosti (sodba z dne 14. novembra 2013, LPN in Finska/Komisija, C‑514/11 P in C‑605/11 P, EU:C:2013:738, točka 65) in, drugič, v okviru postopka EU Pilot (sodba z dne 11. maja 2017, Švedska/Komisija, C‑562/14 P, EU:C:2017:356, točka 51).
87      Zato je treba očitek tožeče stranke, da se Komisija v obravnavanem primeru ne more sklicevati na splošno domnevo zaupnosti, zavrniti.
3)      Obveznost konkretnega in posamičnega preizkusa dokumentov
88      Tožeča stranka opozarja na obveznost konkretnega in posamičnega preizkusa vsakega dokumenta, na katerega se nanaša prošnja za dostop. Dodaja, da bi morala Komisija tudi v primeru uporabe splošne domneve zaupnosti vsaj presoditi, ali različnih kategorij dokumentov ni treba obravnavati drugače.
89      Komisija meni, da ji ni bilo treba opraviti konkretnega in posamičnega preizkusa zaprošenih dokumentov, ker so se trditve, navedene v izpodbijanem sklepu, očitno uporabljale za vse te dokumente in ker je za vse te dokumente veljala splošna domneva zaupnosti.
90      V zvezi s tem, na prvem mestu, zadostuje navesti, da iz točke 85 zgoraj izhaja, da je za zaprošene dokumente veljala splošna domneva zaupnosti, tako da Komisiji v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 67 zgoraj, ni bilo treba konkretno in posamično preučiti vsakega od teh dokumentov.
91      Drugič, zaprošeni dokumenti so bili izmenjani med istim postopkom preiskave, povezani so z istim upravnim spisom in tako spadajo v isto kategorijo (glej točko 82 zgoraj). Iz tega sledi, da Komisiji tudi ni bilo treba opredeliti različnih kategorij ali podkategorij dokumentov in raziskati, ali jih ni bilo treba obravnavati drugače. Taka zahteva bi namreč splošni domnevi zaupnosti odvzela polni učinek, in sicer omogočiti Komisiji, da na splošno zahtevo za dostop tudi odgovori na splošno (glej po analogiji sodbo z dne 14. novembra 2013, LPN in Finska/Komisija, C‑514/11 P in C‑605/11 P, EU:C:2013:738, točka 68). Poleg tega tožeča stranka ne pojasnjuje, v čem naj bi bile te različne kategorije ali podkategorije dokumentov, in zgolj navaja, da bi jih bilo mogoče razlikovati le ob branju naslovov dokumentov.
92      Zato je treba očitek tožeče stranke, ki se nanaša na neobstoj konkretnega in posamičnega preizkusa zaprošenih dokumentov ali vsaj različnih kategorij zaprošenih dokumentov, zavrniti kot brezpredmeten.
c)      Obstoj ogrožanja namena preiskave
93      Priznanje splošne domneve zaupnosti zadevni instituciji, organu, uradu ali agenciji Unije omogoča, da ugotovi, da bi razkritje dokumentov iste vrste ali dokumentov, ki spadajo v isto kategorijo, načeloma ogrozilo varstvo enega od interesov, naštetih v členu 4 Uredbe št. 1049/2001 (glej v tem smislu sodbo z dne 14. novembra 2013, LPN in Finska/Komisija, C‑514/11 P in C‑605/11 P, EU:C:2013:738, točka 48).
94      Vendar ta splošna domneva zaupnosti ne izključuje pravice prosilca za dostop, da dokaže, da za dokument, katerega razkritje se zahteva, navedena domneva ne velja ali da prevlada javni interes za razkritje zadevnega dokumenta na podlagi člena 4(2) Uredbe št. 1049/2001 (sodbi z dne 29. junija 2010, Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, točka 62, in z dne 27. februarja 2014, Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, točka 100).
95      Tožeča stranka trdi, prvič, da brez kakršne koli tekoče preiskave in zlasti začetka predhodne faze postopka zaradi neizpolnitve obveznosti ni mogoče ugotoviti nobenega posega v varstvo namena preiskav in zaupnost dokumentov v zvezi s preiskavo. Komisija naj se prav tako ne bi mogla sklicevati na morebitno ogrozitev prihodnje in hipotetične preiskave.
96      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da ta trditev temelji na napačni predpostavki. Dokazano je bilo namreč, da je preiskava zaradi kršitve prava Unije, ki se je začela na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010, neodvisno od začetka postopka zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 PDEU na dan sprejetja izpodbijanega sklepa še potekala (glej točki 62 in 63 zgoraj).
97      Drugič, tožeča stranka trdi, da bi morala Komisija ugotoviti, da bi bilo treba v obravnavanem primeru splošno domnevo zaupnosti, ki naj bi se uporabila, ovreči. Vendar ni predložila nobenega konkretnega dokaza v podporo tej trditvi in zlasti ni dokazala, da navedena domneva ne bi zajemala enega ali več zaprošenih dokumentov. Natančneje, njene trditve, da „nadaljnje izmenjave“ med Komisijo in družbo NBS ne spadajo v formalni in časovni okvir preiskave zaradi kršitve prava Unije, uvedene na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010, so bile zavrnjene v točkah 61 in 62 zgoraj.
98      Tretjič, tožeča stranka meni, da sta bila posredovanje ali pritisk javnosti v okviru postopka zaradi neizpolnitve obveznosti, ki je bil pozneje uveden proti Slovaški republiki na podlagi člena 258 PDEU, zelo malo verjetna. Vendar taka trditev ni upoštevna za izpodbijanje obstoja posega v cilje preiskav zaradi kršitve prava Unije, začetih na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010, medtem ko se za dokumente v zvezi s temi preiskavami in zlasti za zaprošene dokumente uporablja ločena splošna domneva zaupnosti (glej točki 85 in 90 zgoraj).
99      V teh okoliščinah je treba očitek tožeče stranke v zvezi z neobstojem ogrožanja namena preiskav in posledično drugi del drugega tožbenega razloga v celoti zavrniti.
3.      Tretji del drugega tožbenega razloga: obstoj prevladujočega javnega interesa, ki upravičuje razkritje zaprošenih dokumentov
100    Tožeča stranka se sklicuje na svoje trditve, navedene v okviru drugega dela prvega tožbenega razloga, da v obravnavani zadevi obstaja prevladujoč javni interes, ki upravičuje razkritje zaprošenih dokumentov.
101    Komisija ob podpori Slovaške republike trditve tožeče stranke
izpodbija.
102    V zvezi s tem je treba opozoriti, da kadar institucija, organ, urad ali agencija Unije uporabi eno od izjem iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001, mora tehtati med posebnim interesom, ki ga je treba varovati z nerazkritjem zadevnega dokumenta, in zlasti splošnim interesom, da se omogoči dostop do tega dokumenta, ob upoštevanju prednosti, ki izhajajo iz povečane preglednosti (glej sodbo z dne 17. oktobra 2013, Svet/Access Info Europe, C‑280/11 P, EU:C:2013:671, točka 32 in navedena sodna praksa, in z dne 3. julija 2014, Svet/in ’t Veld, C‑350/12 P, EU:C:2014:2039, točka 53 in navedena sodna praksa).
103    Vendar mora prosilec za dostop konkretno navesti okoliščine, na katerih temelji prevladujoč javni interes, ki upravičuje razkritje zadevnih dokumentov (sodbi z dne 14. novembra 2013, LPN in Finska/Komisija, C‑514/11 P in C‑605/11 P, EU:C:2013:738, točka 94, in z dne 16. julija 2015, ClientEarth/Komisija, C‑612/13 P, EU:C:2015:486, točka 90).
104    Pojasniti je treba, prvič, da ni treba, da se prevladujoč javni interes, ki lahko upraviči razkritje dokumenta, razlikuje od načel, na katerih temelji Uredba št. 1049/2001. Vendar zgolj s splošnimi preudarki ni mogoče dokazati, da je načelo preglednosti v obravnavani zadevi imelo poseben pomen, ki bi lahko prevladal nad razlogi za zavrnitev razkritja zadevnih informacij (glej v tem smislu sodbo z dne 14. novembra 2013, LPN in Finska/Komisija, C‑514/11 P in C‑605/11 P, EU:C:2013:738, točki 92 in 93).
105    Po drugi strani je interes olajšanja uresničevanja pravic posameznikov s tem, da se jim omogoči uporaba dokumentov za olajšanje njihove obrambe pred nacionalnimi sodišči, zasebni interes, in ne javni interes (glej v tem smislu sodbi z dne 14. julija 2016, Sea Handling/Komisija, C‑271/15 P, neobjavljena, EU:C:2016:557, točki 97 in 99, in z dne 25. septembra 2014, Spirlea/Komisija, T‑306/12, EU:T:2014:816, točka 99). V tem okviru je treba pojasniti, da bi posredovanje dokumentov z namenom, da bi neka oseba izvrševala svojo pravico do obrambe, pomenilo njihovo razkritje samo tej osebi, v nasprotju z njihovim posredovanjem na podlagi Uredbe št. 1049/2001, s katerim bi bili ti dokumenti dostopni vsem osebam. Okoliščina, da se zadevni dokumenti lahko uporabijo v številnih postopkih, ne spremeni te analize, saj ni mogoče šteti, da bi dodajanje zasebnih interesov te načeloma spremenilo v javni interes (sodba z dne 9. oktobra 2018, Pint/Komisija, T‑634/17, neobjavljena, EU:T:2018:662, točka 59).
106    V obravnavanem primeru tožeča stranka, na prvem mestu, trdi, da Komisija ni opravila nobenega tehtanja zadevnih interesov, in sicer, prvič, varstva interesov, varovanih z izjemami, na katere se sklicuje Komisija, in drugič, javnega interesa, da se omogoči dostop do zaprošenih dokumentov.
107    V zvezi s tem je treba poudariti, da je Komisija v izpodbijanem sklepu navedla, da interesi, na katere se sklicuje tožeča stranka, zlasti pravica javnosti, da ve, ali so delnice banke NBS in odvzem njenega dovoljenja zakoniti, ne morejo prevladati nad izjemami, ki upravičujejo nerazkritje. V teh okoliščinah tožeča stranka napačno trdi, da Komisija ni opravila nobenega tehtanja zadevnih interesov.
108    Na drugem mestu, tožeča stranka trdi, da obstaja prevladujoč javni interes, da se v skladu z načelom preglednosti razkrijejo glavni dokumenti, pripravljeni v okviru preiskovalnih postopkov zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010, zlasti priporočila organa EIOPA in uradna mnenja, ki jih sprejme Komisija, da se omogoči nadzor nad potekom teh postopkov ter zagotovi legitimnost postopka odločanja in zaupanje javnosti. Ti preiskovalni postopki naj bi bili zelo pomembni in bi lahko imeli resne posledice za zadevne finančne institucije in imetnike zavarovalnih pogodb ter
s tem za stabilnost zavarovalniškega trga v državah članicah. Ta javni interes naj po eni strani ne bi temeljil le na zasebnih interesih, po drugi strani pa naj bi prevladal nad ugotovitvami Komisije.
109    V zvezi s tem je treba, najprej, poudariti – kot je Komisija pravilno navedla v izpodbijanem sklepu in nato na obravnavi ter
v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 105 zgoraj – da koristnost razkritja zahtevanih dokumentov za tožečo stranko in njene stranke ustreza zasebnim interesom.
110    Dalje, v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 104 zgoraj, splošni preudarki, ki se nanašajo na načelo preglednosti, sami po sebi ne morejo zadostovati za ugotovitev obstoja prevladujočega javnega interesa.
111    Nazadnje, interes javnosti za razkritje dokumentov, pripravljenih v okviru postopka preiskave zaradi kršitve prava Unije na podlagi člena 17 Uredbe št. 1094/2010, se zdi omejen. V nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, tak interes v obravnavani zadevi nima narave prevladujočega javnega interesa, ki bi lahko prevladal nad razlogi, ki upravičujejo zavrnitev razkritja zaprošenih dokumentov, in sicer v obravnavanem primeru varstvo namena preiskav, ki se izvajajo na tej podlagi. Kot pojasnjuje Komisija, bi razkritje teh dokumentov, ki nikakor ne bi zagotavljalo stabilnosti zavarovalniškega trga v državah članicah, prej ogrozilo dejavnosti organov, pristojnih za zagotavljanje pravilnega delovanja in stabilnosti teh trgov.
112    Poleg tega je nesporno, da je bila javnost obveščena –
sicer minimalno, vendar na svoji ravni zadostno – z objavo sporočil za javnost v zvezi s priporočilom z dne 16. maja 2022, uradnim mnenjem z dne 13. septembra 2022 in sklepom o odvzemu dovoljenja.
113    V teh okoliščinah tožeča stranka ni dokazala obstoja prevladujočega javnega interesa, ki bi upravičeval razkritje zaprošenih dokumentov.
114    Zato je treba tretji del drugega tožbenega razloga in posledično drugi tožbeni razlog v celoti zavrniti.
B.      Prvi in tretji tožbeni razlog: kršitev člena 4(2), druga alinea, Uredbe št. 1049/2001 in kršitev člena 4(3), prvi pododstavek, te uredbe
115    Tožeča stranka s prvim in tretjim tožbenim razlogom trdi, da je Komisija kršila člen 4(2), druga alinea, Uredbe št. 1049/2001 oziroma člen 4(3), prvi pododstavek, te uredbe. Tožeča stranka s tem izpodbija zakonitost obrazložitve izpodbijanega sklepa, v kateri je Komisija uporabila izjeme, ki se nanašajo, prvič, na varstvo sodnih postopkov in, drugič, na varstvo postopka odločanja, ki poteka.
116    V zvezi s tem je treba opozoriti, da če nekateri razlogi, navedeni v aktu, sami po sebi pravno zadostno utemeljujejo ta akt, napake, ki bi lahko vplivale na druge razloge akta, nikakor ne vplivajo na njegov izrek. Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je tožbeni razlog, ki – tudi če bi bil utemeljen – ne bi mogel povzročiti razglasitve ničnosti, ki jo predlaga tožeča stranka, brezpredmeten (glej sodbo z dne 14. decembra 2005, Honeywell/Komisija, T‑209/01, EU:T:2005:455, točka 48 in navedena sodna praksa; sodba z dne 15. septembra 2021, Francija/ECHA, T‑127/20, neobjavljena, EU:T:2021:572, točka 32).
117    Na področju dostopa javnosti do dokumentov pa je vsaka izjema iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001 zadosten razlog za zavrnitev dostopa (glej po analogiji sodbo z dne 13. septembra 2000, Denkavit Nederland/Komisija, T‑20/99, EU:T:2000:209, točka 42).
118    Ker v obravnavanem primeru tožeči stranki v okviru drugega tožbenega razloga ni uspelo ovreči razloga za zavrnitev, ki temelji na izjemi iz člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001, je torej treba prvi in tretji tožbeni razlog, s katerima se izpodbijata preostala razloga za zavrnitev, zavrniti kot brezpredmetna.
C.      Četrti tožbeni razlog: kršitev člena 4(6) Uredbe št. 1049/2001, načela sorazmernosti in obveznosti obrazložitve
119    Tožeča stranka s četrtim tožbenim razlogom trdi, da je Komisija, kar zadeva zavrnitev delnega dostopa do zaprošenih dokumentov, po eni strani kršila člen 4(6) Uredbe št. 1049/2001 in načelo sorazmernosti ter po drugi strani izpodbijani sklep pomanjkljivo obrazložila. Komisija naj namreč ne bi niti pojasnila, zakaj ni bil mogoč nikakršen znaten delni dostop, niti naj ne bi razlikovala med različnimi zaprošenimi dokumenti ali med različnimi deli teh dokumentov, niti naj ne bi utemeljila, da navedene izjeme dejansko veljajo za vse te dokumente in za vse njihove dele.
120    Komisija trditve tožeče stranke
izpodbija.
121    Člen 4(6) Uredbe št. 1049/2001 določa, da če velja katera od izjem le za dele zahtevanega dokumenta, se drugi deli dokumenta objavijo.
122    Opozoriti je treba, da načelo sorazmernosti zavezuje institucijo, organ, urad ali agencijo Unije, ki ji
je bila zadeva predložena, da predvidi delni dostop do dokumenta (sodba z dne 6. decembra 2001, Svet/Hautala, C‑353/99 P, EU:C:2001:661, točka 27; glej v tem smislu tudi sodbo z dne 7. februarja 2018, Access Info Europe/Komisija, T‑851/16, EU:T:2018:69, točki 117 in 118 ter navedena sodna praksa). Ta zahteva načeloma pomeni konkreten in posamičen preizkus vsebine vsakega dokumenta (glej v tem smislu sodbi z dne 6. julija 2006, Franchet in Byk/Komisija, T‑391/03 in T‑70/04, EU:T:2006:190, točka 117, in z dne 23. septembra 2015, ClientEarth in International Chemical Secretariat/ECHA, T‑245/11, EU:T:2015:675, točka 230).
123    Vendar je bilo razsojeno, da za dokumente, za katere velja splošna domneva zaupnosti, ne velja obveznost popolnega ali delnega razkritja njihove vsebine (glej v tem smislu sodbi z dne 28. junija 2012, Komisija/Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, EU:C:2012:393, točka 133, in z dne 27. februarja 2014, Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, točka 134). V tem primeru lahko Komisija na prošnjo za dostop do dokumentov odgovori na splošno, ne da bi konkretno in posamično preučila vsebino vsakega od zadevnih dokumentov (glej v tem smislu sodbo z dne 14. novembra 2013, LPN in Finska/Komisija, C‑514/11 P in C‑605/11 P, EU:C:2013:738, točka 68).
124    V obravnavani zadevi je iz preučitve drugega tožbenega razloga razvidno, da je za zahtevane dokumente veljala splošna domneva zaupnosti (glej točko 90 zgoraj), ki je tožeča stranka ni ovrgla (glej točki 97 in 113 zgoraj).
125    Iz tega sledi, na prvem mestu, da v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 123 zgoraj, Komisija, prvič, ni bila dolžna opraviti konkretnega in posamičnega preizkusa vsakega od zaprošenih dokumentov glede možnosti odobritve delnega dostopa do enega ali drugega od teh dokumentov in, drugič, je lahko zakonito menila, da za te dokumente v celoti velja izjema iz člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001.
126    Zato tožeča stranka neutemeljeno trdi, da sta z izpodbijanim sklepom kršena člen 4(6) Uredbe št. 1049/2001 in načelo sorazmernosti.
127    Na drugem mestu, v kontekstu, na katerega je bilo opozorjeno v točki 124 zgoraj, je treba šteti, da je zavrnitev delnega dostopa dovolj obrazložena glede oblike, ker je v izpodbijanem sklepu navedena možnost odobritve delnega dostopa do zaprošenih dokumentov in ker je v njem ugotovljeno, da so bili ti dokumenti v celoti zajeti z izjemami, na katere se sklicuje Komisija (glej po analogiji sodbi z dne 25. marca 2015, Sea Handling/Komisija, T‑456/13, neobjavljena, EU:T:2015:185, točka 92, in z dne 7. septembra 2017, AlzChem/Komisija, T‑451/15, neobjavljena, EU:T:2017:588, točki 96 in 97).
128    Poleg tega, čeprav je res, da je Komisija brez dodatnih pojasnil navedla tudi, da znaten delni dostop ni mogoč, ne da bi posegel v interese, varovane z navedenimi izjemami, je taka obrazložitev, čeprav kratka, prav tako zadostna glede na potrebo, da se ne razkrijejo informacije, ki spadajo med drugim na področje uporabe izjeme iz člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001 (glej v tem smislu sodbi z dne 1. februarja 2007, Sison/Svet, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, točka 82, in z dne 7. februarja 2018, Access Info Europe/Komisija, T‑851/16, EU:T:2018:69, točka 122).
129    Zato tožeča stranka tudi ne more utemeljeno trditi, da je z izpodbijanim sklepom kršena obveznost obrazložitve, ki izhaja iz člena 296 PDEU.
130    Četrti tožbeni razlog je treba zato zavrniti.
D.      Peti tožbeni razlog: kršitev pravice do vpogleda v spis, zagotovljene s členom 41(2)(b) Listine o temeljnih pravicah
131    Tožeča stranka trdi, da je Komisija kršila njeno pravico do vpogleda v spis, ki jo zagotavlja člen 41(2)(b) Listine o temeljnih pravicah. Trdi, prvič, da je bila Komisija seznanjena tudi z zahtevo za dostop do spisa, drugič, da je bila generalna sekretarka Komisije, avtorica izpodbijanega sklepa, pristojna za odločanje o tej prošnji, tretjič, da so bili zahtevani dokumenti del upravnega spisa, ki se nanjo znatno nanaša, in četrtič, da ji je bila Komisija dolžna odobriti vpogled v ta spis.
132    Komisija trditve tožeče stranke
izpodbija.
133    Najprej je treba opozoriti, da člen 41 Listine o temeljnih pravicah, ki se nanaša na pravico do dobrega upravljanja, v odstavku 2(b) določa, da ta pravica med drugim zajema „pravico vsake osebe do vpogleda v svoj spis ob spoštovanju legitimnih interesov zaupnosti ter poklicne in poslovne tajnosti“.
134    Člen 42 Listine o temeljnih pravicah, ki se nanaša na pravico dostopa do dokumentov, pa določa, da imajo vsi državljani Unije in vse fizične ali pravne osebe s prebivališčem ali statutarnim sedežem v eni od držav članic „pravico dostopa do dokumentov institucij, organov, uradov in agencij Unije, ne glede na nosilec dokumenta“. Uredba št. 1049/2001 določa pogoje in podrobna pravila za uresničevanje te pravice v zvezi z dokumenti Evropskega parlamenta, Sveta Evropske unije in Komisije.
135    Ureditvi dostopa do dokumentov in vpogleda v spis sta tako različni ureditvi, za kateri veljajo različni postopki (glej v tem smislu sodbo z dne 6. novembra 2024, MeSoFa/ECB, T‑790/22, neobjavljena, EU:T:2024:783, točka 29). Obe vsekakor predpostavljata vložitev vloge (sodba z dne 11. decembra 2014, Heli‑Flight/EASA, T‑102/13, EU:T:2014:1064, točka 51).
136    V obravnavani zadevi je treba, na prvem mestu, poudariti, da je začetna prošnja, čeprav je ta temeljila predvsem na Uredbi št. 1049/2001 in v njej
ni omenjen člen 41 Listine o temeljnih pravicah, vsebovala nekatere elemente, ki bi lahko podprli prošnjo za vpogled v spis. Namreč, po eni strani sta bila v njej
navedena
člena 47 in 48 te listine, po drugi strani pa je bilo v njej poudarjeno, da tožeča stranka potrebuje zahtevane dokumente za pripravo svoje „obrambe“ v okviru „postopka sankcioniranja“, ki ga je proti njej sprožila banka NBS in ki je privedel do odvzema njenega dovoljenja.
137    Potrdilna prošnja pa je jasno in izključno temeljila na Uredbi št. 1049/2001 in členu 42 Listine o temeljnih pravicah. V njej nista bila omenjena niti člen 41 te listine niti pravica do vpogleda v spis. Poleg tega v nasprotju z začetno prošnjo v njej – kot podlaga za prošnjo za dostop – niso bili
navedeni niti člena 47 in 48 navedene listine niti pravica tožeče stranke do obrambe. Le posredno in zgolj za izpodbijanje uporabe izjeme, ki se nanaša na varstvo sodnih postopkov v smislu člena 4(2), druga alinea, Uredbe št. 1049/2001, sta bili v potrdilni prošnji navedeni pravica tožeče stranke do „dejanske obrambe“ in dejstvo, da so se zahtevani dokumenti nanašali nanjo.
138    Drugič, v izpodbijani odločbi je odločeno le o potrdilni prošnji, ki jo je tožeča stranka vložila na podlagi člena 7(2) Uredbe št. 1049/2001. V njej ni
preučena niti omenjena pravica tožeče stranke do vpogleda v njen spis na podlagi člena 41(2)(b) Listine o temeljnih pravicah. Prav tako se v njej ne sklicuje na člena 47 in 48 te listine niti na pravico tožeče stranke do obrambe. Poleg tega je v njej kot zasebni in zato kot neupošteven v okviru Uredbe št. 1049/2001 zavrnjen interes, ki bi ga za tožečo stranko lahko imelo razkritje zahtevanih dokumentov za pripravo njene obrambe pred nacionalnimi sodišči (glej točko 19 zgoraj).
139    Poleg tega je na podlagi takrat veljavnega člena 4, prvi odstavek, določb o izvajanju Uredbe št. 1049/2001, ki so priložene Poslovniku Komisije (UL 2000, L 308, str. 26), kakor je bil spremenjen s Sklepom Komisije 2001/937/ES, ESPJ, Euratom, z dne 5. decembra 2001 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 408), pooblastilo za sprejemanje odločb o potrdilnih prošnjah na področju dostopa do dokumentov načeloma preneseno na generalnega sekretarja te institucije. Nasprotno pa v obravnavanem primeru iz pojasnil Komisije izhaja, da generalni sekretarki ni bila podeljena nobena pristojnost za preučitev ugovorov zoper odločbe o zavrnitvi vpogleda v spis.
140    V teh okoliščinah generalna sekretarka Komisije, avtorica izpodbijane odločbe, ni prejela nobene zahteve za vpogled v spis in v zvezi s tem ni sprejela nobenega sklepa niti ga ni mogla sprejeti. Iz tega sledi, da tožeča stranka Komisiji v okviru tožbe zoper izpodbijani sklep ne more utemeljeno očitati, da ji ni priznala pravice do vpogleda v spis na podlagi člena 41(2)(b) Listine o temeljnih pravicah (glej po analogiji sodbi z dne 20. decembra 2023, OCU/EOR, T‑496/18, neobjavljena, EU:T:2023:857, točke od 32 do 35 in 38, in z dne 13. novembra 2024, Kargins/Komisija, T‑110/23, neobjavljena, EU:T:2024:805, točki 137 in 138).
141    Peti tožbeni razlog je zato treba zavrniti.
142    Iz vsega navedenega izhaja, da je treba tožbo zavrniti.
IV.    Stroški
143    V skladu s členom 134(1) Poslovnika Splošnega sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi Komisije naloži, da nosi svoje stroške in stroške Komisije.
144    Poleg tega v skladu s členom 138(1) Poslovnika države članice in institucije, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške. Slovaška republika torej nosi svoje stroške.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (tretji senat, ki zaseda v sestavi petih sodnikov)
razsodilo:
1.      Tožba se zavrne.
2.      Družba Novis Insurance Company, Novis Versicherungsgesellschaft, Novis Compagnia di Assicurazioni, Novis Poisťovňa a.s. nosi svoje stroške in stroške, ki jih je imela Evropska komisija.
3.      Slovaška republika nosi svoje stroške.
Kowalik-Bańczyk
Reine
da Silva Passos
Cassagnabère
Pavelin
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 6. maja 2026.
Podpisi
Kazalo
I.
Dejansko stanje spora in dejstva po vložitvi tožbe
A.
Preiskovalni postopek zaradi kršitve prava Unije
B.
Postopek v zvezi z dostopom do dokumentov
1.
Začetna faza
2.
Potrdilna faza
C.
Postopek zaradi neizpolnitve obveznosti
II.
Predlogi strank
III.
Pravo
A.
Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001
1.
Prvi del drugega tožbenega razloga: neobstoj razlikovanja med izjemami, določenimi v členu 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001, in izjemami, določenimi v členu 4(3), prvi pododstavek, iste uredbe
2.
Drugi del drugega tožbenega razloga: neobstoj oslabitve varstva namena preiskav
a)
Pogoj, da mora biti preiskava v teku
b)
Uporaba splošne domneve zaupnosti ter obveznost konkretnega in posamičnega preizkusa dokumentov
1)
Uvodne ugotovitve
2)
Uporaba splošne domneve zaupnosti
3)
Obveznost konkretnega in posamičnega preizkusa dokumentov
c)
Obstoj ogrožanja namena preiskave
3.
Tretji del drugega tožbenega razloga: obstoj prevladujočega javnega interesa, ki upravičuje razkritje zaprošenih dokumentov
B.
Prvi in tretji tožbeni razlog: kršitev člena 4(2), druga alinea, Uredbe št. 1049/2001 in kršitev člena 4(3), prvi pododstavek, te uredbe
C.
Četrti tožbeni razlog: kršitev člena 4(6) Uredbe št. 1049/2001, načela sorazmernosti in obveznosti obrazložitve
D.
Peti tožbeni razlog: kršitev pravice do vpogleda v spis, zagotovljene s členom 41(2)(b) Listine o temeljnih pravicah
IV.
Stroški
*      Jezik postopka: angleščina.