62024CC0258
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
LAILE MEDINA,
predstavljeni 10. julija 2025 (
1
)
Zadeva C-258/24
Katholische Schwangerschaftsberatung
proti
J. B.
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče, Nemčija))
„Predhodno odločanje – Socialna politika – Direktiva 2000/78/ES – Enako obravnavanje – Različno obravnavanje na podlagi vere – Člen 4(2) – Poklicno delo v cerkvah in drugih organizacijah, katerih etika temelji na veri ali prepričanju – Vera kot bistvena, legitimna in upravičena poklicna zahteva glede na etiko organizacije – Odpoved delovnega razmerja iz razloga, ker je delavec zapustil katoliško cerkev – Člen 17 TFEU – Člena 10 in 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah“
I. Uvod
1.
Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4 Direktive 2000/78/ES o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu. (
2
) Predlog je vložilo Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče, Nemčija) v okviru postopka med Katholische Schwangerschaftsberatung, organizacijo znotraj nemške katoliške cerkve, in J. B., nekdanjo zaposleno te organizacije. J. B. je bilo odpovedano delovno razmerje, ker je izstopila iz katoliške cerkve, kot razlog za izstop pa je navedla nepripravljenost plačevati posebno dajatev, ki jo ta cerkev nalaga osebam, ki živijo z zakoncem druge vere, ki ima visoke prihodke.
2.
Obravnavana zadeva pomeni neposredno nadaljevanje sodb v zadevah Egenberger (
3
) in IR (
4
), v katerih je Sodišče opredelilo upoštevne smernice za ugotavljanje, kdaj se vera posameznika lahko šteje za poklicno zahtevo, če se poklicne dejavnosti opravljajo v okviru cerkva in javnih ali zasebnih organizacij, katerih etika temelji na veri. (
5
) Obravnavana zadeva je torej priložnost, da Sodišče nadalje pojasni pogoje, ki jih morajo izpolnjevati navedene cerkve in verske organizacije, da se lahko uspešno sklicujejo na odstopanja od načela enakega obravnavanja iz člena 4 Direktive 2000/78, zlasti na tista iz odstavka 2 navedene določbe. V zvezi s tem bo treba upoštevati tudi dve upoštevni določbi primarnega prava Unije, in sicer (i) člen 17 PDEU, ki določa, da Unija spoštuje status, ki ga cerkve in verska združenja ali skupnosti uživajo v državah članicah po nacionalnem pravu, in ne posega vanj, ter (ii) člen 10 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (
6
), ki izrecno določa pravico posameznika do spremembe vere.
II. Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
3.
Katholische Schwangerschaftsberatung, pritožnica v postopku v glavni stvari, (
7
) je ženska strokovna organizacija v okviru nemške katoliške cerkve. Njen namen je pomagati otrokom, mladim, ženskam in njihovim družinam v posebnih okoliščinah. Med njenimi nalogami je tudi svetovanje nosečnicam, zlasti glede splava.
4.
Pritožnica se v pogodbah o zaposlitvi, ki jih sklepa s svojimi zaposlenimi, izrecno sklicuje na Grundordnung des kirchlichen Dienstes im Rahmen kirchlicher Arbeitsverhältnisse (temeljna uredba o cerkveni službi v okviru cerkvenih delovnih razmerij) z dne 22. septembra 1993. (
8
) Ta uredba določa pravila katoliške cerkve v zvezi z delovnimi razmerji v Nemčiji, pri čemer določa zlasti obveznosti delavcev glede lojalnosti in vedenja.
5.
V skladu s temeljno uredbo je lahko posledica kršitev dolžnosti lojalnosti tudi odpoved delovnega razmerja. (
9
) Glede vsakega delavca, ne glede na to, ali je katolik ali ne, se kršitev dolžnosti lojalnosti šteje za hujšo kršitev, če delavec javno nasprotuje temeljnim načelom katoliške cerkve, na primer z zagovarjanjem splava ali ksenofobije. (
10
) Če gre za delavca katolika, tudi izstop iz katoliške cerkve pomeni hujšo kršitev navedene dolžnosti. (
11
)
6.
J. B. je mati petih otrok, ki je bila od leta 2006 zaposlena pri pritožnici, med drugim tudi kot svetovalka v okviru projektov v zvezi z nosečnostjo. Oktobra 2013, medtem ko je bila na starševskem dopustu, je J. B. pristojni občinski organ obvestila, da želi izstopiti iz katoliške cerkve. Glede na finančno breme svoje družine je bil njen primarni cilj razbremenitev plačila dodatne cerkvene dajatve, ki ji je bila naložena kot katoličanki, poročeni z osebo druge vere, ki ima visoke prihodke.
7.
Ko je pritožnica prejela obvestilo o tej odločitvi, je najprej po vrnitvi J. B. s starševskega dopusta poskušala J. B. prepričati, naj se ponovno pridruži katoliški cerkvi, in sicer v skladu s postopkom iz temeljne uredbe. (
12
) Ko je J. B. to zavrnila, ji je pritožnica junija 2019 odpovedala delovno razmerje, pri tem pa je navedla, da odločitev J. B. pomeni hujšo kršitev dolžnosti lojalnosti na podlagi navedene uredbe. V času odpovedi je svetovalno skupino pritožnice sestavljalo šest oseb, od katerih sta bili dve članici evangeličanske cerkve.
8.
J. B. je odločitev pritožnice izpodbijala pri nižjih delovnih sodiščih v Nemčiji. S tožbo zaradi nezakonite odpovedi je uspela in sodišče ji je priznalo odškodnino. Pritožnica je nato postopek nadaljevala pri Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče), ki je v obravnavani zadevi predložitveno sodišče, ter zahtevala razveljavitev odločb obeh nižjih sodišč.
9.
Po mnenju predložitvenega sodišča odpoved delovnega razmerja J. B. pomeni različno obravnavanje, ki se načeloma šteje za neposredno diskriminacijo na podlagi vere v smislu člena 2(2)(a) Direktive 2000/78 v povezavi s členom 1 navedene direktive. Vendar pa se predložitveno sodišče sprašuje, ali se odstopanja od navedenega načela enakega obravnavanja iz člena 4(2) navedene direktive oziroma, podredno, člena 4(1) navedene direktive morda uporabljajo v zadevi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari.
10.
Prvič, v zvezi s členom 4(2), prvi pododstavek, Direktive 2000/78, ki se nanaša na bistvene, legitimne in upravičene poklicne zahteve na podlagi vere posameznika, predložitveno sodišče ne dvomi, da je pritožnica verska organizacija v smislu tega pododstavka. Sprašuje pa se, ali se lahko to, da oseba ostane v določeni verski skupnosti oziroma se ji ponovno pridruži po tem, ko je iz nje izstopila, šteje za poklicno zahtevo na podlagi navedene določbe. V zvezi s sporom v postopku v glavni stvari predložitveno sodišče navaja, da pritožnica ni navedla članstva v katoliški cerkvi kot pogoj za izvajanje zadevne poklicne dejavnosti. Od svojih delavcev niti ni zahtevala pripadnosti verski skupnosti. Vendar pa v skladu s kanonskim pravom izstop iz katoliške cerkve spada med najhujše kršitve zoper vero in enotnost te cerkve. Ob upoštevanju avtonomije cerkva, kot izhaja iz člena 17 PDEU, predložitveno sodišče ne more izključiti možnosti, da delavec zaradi izstopa iz katoliške cerkve ni več primeren za zaposlitev v okviru navedene cerkve.
11.
Drugič, v zvezi s členom 4(2), drugi pododstavek, Direktive 2000/78, ki se nanaša na pravico cerkva od delavcev zahtevati, da delujejo v dobri veri in lojalno do etosa organizacije, predložitveno sodišče poudarja, da besedilo tega pododstavka izrecno določa, da morajo biti izpolnjena merila iz prvega pododstavka člena 4(2) Direktive 2000/78. To pomeni, da je kakršno koli odstopanje od prepovedi neposredne diskriminacije na podlagi drugega pododstavka člena 4(2) odvisno od presoje meril iz prvega pododstavka tega člena, zlasti glede na sodbi v zadevah Egenberger in IR. Predložitveno sodišče pa se kljub temu sprašuje, ali besedilo navedenega drugega pododstavka pomeni, da se dolžnost ravnati v dobri veri in lojalno nanaša na etos cerkve, ki ji verska organizacija pripada, ali na samo organizacijo kot delodajalca. Predložitveno sodišče meni, da je primer ravnanja delavca v slabi veri do katoliške cerkve tudi, če delavec izstopi iz navedene cerkve; vendar pa pri tem ni nujno, da je delavec ravnal tudi v slabi veri do svojega delodajalca, katerega etiko mora upoštevati pri opravljanju svojih nalog.
12.
Tretjič, v zvezi s členom 4(1) Direktive 2000/78, ki se uporablja za bistvene in odločilne zahteve, pod pogojem, da je njihov cilj legitimen in da so sorazmerne, predložitveno sodišče navaja, da navedena določba ne zahteva presoje teh meril glede na etiko delodajalca, ampak glede na objektivno naravo zadevnih poklicnih dejavnosti in kontekst, v katerem se izvajajo. S tega vidika se zdi, da ni objektivno nujno potrebno, da oseba ostane članica katoliške cerkve, da bi lahko izvajala svetovanje v zvezi z nosečnostjo. Vendar pa predložitveno sodišče ne more izključiti, da bi se etika organizacije, ki temelji na verskih načelih, lahko štela za objektivno zahtevo v smislu navedenega člena. Tudi v tem smislu bi se morda morala upoštevati avtonomija cerkva, kot je zagotovljena v členu 17 PDEU.
13.
V teh okoliščinah je Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je s pravom Unije, zlasti z [Direktivo 2000/78] ob upoštevanju členov 10(1) in 21(1) [Listine], združljivo, če nacionalna določba določa, da zasebna organizacija, katere etika temelji na veri, od oseb, ki delajo zanjo, lahko zahteva, da v času trajanja delovnega razmerja ne smejo izstopiti iz konkretne cerkve, ali nadaljevanje delovnega razmerja lahko pogojuje s tem, da oseba, ki dela zanjo in ki je med trajanjem delovnega razmerja izstopila iz konkretne cerkve, vanjo spet vstopi, če od oseb, ki delajo zanjo, sicer ne zahteva, da pripadajo tej cerkvi, in oseba, ki dela zanjo, ne deluje sovražno do cerkve na javno zaznaven način?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: katere morebitne nadaljnje zahteve morajo biti v skladu z [Direktivo 2000/78] ob upoštevanju členov 10(1) in 21(1) Listine izpolnjene, da se tako različno obravnavanje zaradi vere lahko šteje za upravičeno?“
14.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe je bil pri tajništvu Sodišča vložen 12. aprila 2024. Pisna stališča so predložile Helenska republika, Evropska komisija in stranke iz postopka v glavni stvari. Obravnava, ki so se je udeležile vse stranke, ki so predložile pisna stališča, je potekala 17. marca 2025 pred velikim senatom Sodišča.
III. Presoja
15.
Predložitveno sodišče s svojima vprašanjema prosi za pojasnilo razlage Direktive 2000/78 v povezavi s členoma 10(1) in 21(1) Listine.
16.
Čeprav se nobeno od predloženih vprašanj ne nanaša na konkretno določbo te direktive, iz navedb v predložitveni odločbi izhaja, da želi predložitveno sodišče s prvim vprašanjem ugotoviti, ali je treba člen 4(2) Direktive 2000/78 oziroma, podredno, člen 4(1) te direktive razlagati tako, da se odpoved delovnega razmerja delavcu s strani verske organizacije zaradi delavčeve odločitve izstopiti iz cerkve, katere del je ta organizacija, šteje za diskriminacijo. Predložitveno sodišče navedeno vprašanje postavlja zlasti glede poklicne dejavnosti, pri kateri pogoj za njeno opravljanje ni članstvo v zadevni cerkvi, delavec pa ne ravna tako, da bi se štelo, da odkrito nasprotuje etiki te cerkve. Če se ugotovi, da v takem primeru ne gre za diskriminacijo, predložitveno sodišče z drugim vprašanjem prosi Sodišče, naj opredeli morebitne zahteve, ki jih je treba upoštevati, da se navedeno različno obravnavanje na podlagi vere lahko šteje za upravičeno.
17.
V teh sklepnih predlogih bom na podlagi vrstnega reda pomislekov predložitvenega sodišča analizirala, v zvezi s prvim vprašanjem, ali se za položaj, kot je ta, opisan v predložitveni odločbi, lahko uporabljajo odstopanja iz obeh pododstavkov člena 4(2) Direktive 2000/78. Če se ne uporablja nobeno od navedenih odstopanj, bom nato preverila, ali se za položaj, kot je ta v postopku v glavni stvari, lahko uporablja odstopanje iz člena 4(1) navedene direktive. Drugo predloženo vprašanje bom obravnavala le, če bo ugotovljeno, da se katera koli od navedenih določb uporablja, saj je to bistvena predpostavka, na kateri temelji navedeno vprašanje.
A.
Člen 4(2) Direktive 2000/78
18.
Namen Direktive 2000/78, kot izhaja iz njenega člena 1, je opredeliti splošni okvir boja proti diskriminaciji zaradi, med drugim, vere ali prepričanja pri zaposlovanju in delu, zato da bi se v državah članicah uresničevalo načelo enakega obravnavanja. (
13
) Kot izhaja iz sodne prakse Sodišča, Direktiva 2000/78 na področju, ki ga pokriva, uresničuje splošno načelo prepovedi diskriminacije, ki je določeno v členu 21 Listine. (
14
)
19.
Poleg tega velja, da splošni okvir boja proti diskriminaciji, kot je bil vzpostavljen z Direktivo 2000/78, v členu 4(2) navedene direktive vsebuje specifično določbo, ki se nanaša na različno obravnavanje na podlagi vere v primeru poklicnih dejavnosti znotraj cerkev in verskih organizacij.
20.
Zlasti velja, da prvi pododstavek člena 4(2) Direktive 2000/78 določa, da države članice lahko ohranijo ali sprejmejo nacionalno zakonodajo, v skladu s katero se v primeru poklicnih dejavnosti v cerkvah in verskih organizacijah različno obravnavanje na podlagi vere posameznika ne šteje za diskriminacijo. V ta namen pa navedeni pododstavek zahteva, da se mora vera posameznika šteti za bistveno, legitimno in upravičeno poklicno zahtevo glede na etiko navedene organizacije. Nadalje velja, da je treba pri takem različnem obravnavanju upoštevati ustavnopravne določbe in načela držav članic ter splošna načela prava Unije, pri tem pa to ne sme pomeniti upravičevanja diskriminacije na kakršni koli drugi podlagi.
21.
V drugem pododstavku člena 4(2) Direktive 2000/78 je v bistvu določeno, da če so določbe te direktive v drugem izpolnjene, slednja ne posega v pravico cerkva in preostalih verskih organizacij, ki delujejo v skladu z nacionalno ustavo in zakonodajo, da zahtevajo od posameznikov, ki delajo zanje, delovanje v dobri veri in lojalno do etosa organizacije.
22.
V zvezi s prvim pododstavkom člena 4(2) Direktive 2000/78 je Sodišče ugotovilo, da je zakonitost različnega obravnavanja na podlagi vere, glede na to določbo, odvisna od objektivno preverljivega obstoja neposredne zveze med poklicno zahtevo delodajalca in zadevno dejavnostjo. (
15
) Posledično sme torej cerkev ali katera koli druga verska organizacija obravnavati svoje delavce različno na podlagi vere le, če se, ob upoštevanju narave zadevne poklicne dejavnosti ali konteksta, v katerem se ta opravlja, zadevna vera šteje za bistveno, legitimno in upravičeno poklicno zahtevo glede na etos te cerkve ali organizacije. (
16
)
23.
Natančneje, iz sodne prakse Sodišča izhaja, prvič, da uporaba pridevnika „bistven“ v prvem pododstavku člena 4(2) Direktive 2000/78 pomeni, da mora biti pripadnost veri, na kateri temelji etika cerkve ali organizacije, nujna zaradi pomembnosti zadevne poklicne dejavnosti za potrditev te etike ali izvrševanje pravice te cerkve ali organizacije do avtonomije, kot jo določa člen 17 PDEU. (
17
)
24.
Sodišče je ugotovilo tudi, da uporaba pojma „legitimnost“ dokazuje, da je zakonodajalec Unije želel zagotoviti, da namen zahteve, ki se nanaša na pripadnost veri, na kateri temelji etika cerkve ali organizacije, ni uresničevanje cilja, ki ni povezan s to etiko ali izvrševanjem pravice te cerkve ali organizacije do avtonomije. (
18
)
25.
Nazadnje, pojem „upravičena“ ne pomeni le, da lahko nadzor nad spoštovanjem meril iz člena 4(2) Direktive 2000/78 izvaja nacionalno sodišče, ampak tudi, da mora cerkev ali organizacija, ki je določila poklicno zahtevo, glede na dejanske okoliščine obravnavanega primera dokazati, da je zatrjevana nevarnost posega v njeno etiko ali pravico do avtonomije verjetna in resna, tako da se določitev take zahteve dejansko izkaže za nujno. (
19
)
26.
V obravnavani zadevi je treba najprej poudariti, da se po mnenju predložitvenega sodišča zadevna odpoved delovnega razmerja v postopku v glavni stvari šteje za različno obravnavanje na podlagi vere. Nadalje, predložitveno sodišče meni, da navedeno različno obravnavanje pomeni neposredno diskriminacijo v smislu člena 2(2)(a) Direktive 2000/78, saj odpoved delovnega razmerja J. B. v bistvu ni temeljila na očitno nevtralni določbi, merilu ali praksi, ampak na pravilu, ki se uporablja le za delavce, ki so člani katoliške cerkve, in ne za delavce, ki so pripadniki katere druge vere oziroma sploh niso pripadniki nobene vere.
27.
V zvezi s tem je treba spomniti, da iz ustaljene sodne prakse Sodišča (
20
) izhaja, da mora predložitveno sodišče preveriti, ob upoštevanju vseh upoštevnih okoliščin zadeve, ali različno obravnavanje pomeni diskriminacijo v smislu člena 2(2) Direktive 2000/78. Navedeno sodišče mora tudi ugotoviti, ali je zadevna diskriminacija neposredna, v skladu s pododstavkom (a) navedene določbe, ali posredna, v skladu s pododstavkom (b) navedene določbe.
28.
Iz tega sledi, da čeprav pritožnica v svojem pisnem stališču izpodbija ugotovitve predložitvenega sodišča glede različnega obravnavanja v postopku v glavni stvari, Sodišču tega vprašanja ni treba obravnavati, saj se nobeno od predloženih vprašanj ne nanaša na razlago člena 2(2) Direktive 2000/78. Enako velja za ugotovitev predložitvenega sodišča – ki je ne izpodbija nobena od strank postopka pred Sodiščem –, da pritožnica spada v kategorijo verskih organizacij v smislu člena 4(2) Direktive 2000/78.
29.
V zvezi s tremi merili iz prvega pododstavka člena 4(2) Direktive 2000/78, ki se nanašajo na poklicne zahteve iz navedene določbe, je pomembno spomniti, da so kumulativna. Posledično že neizpolnitev enega od navedenih meril zadošča za ugotovitev, da se ni mogoče sklicevati na odstopanje iz navedene določbe, da bi upravičili različno obravnavanje na podlagi vere.
30.
Tako je tudi v obravnavani zadevi, v zvezi s katero menim, da poklicna zahteva, v skladu s katero delavci, pripadniki cerkve, te ne smejo zapustiti, saj tvegajo odpoved delovnega razmerja, ob upoštevanju poklicne dejavnosti, kot je opisana v predložitveni odločbi, ne izpolnjuje merila bistvenosti iz prvega pododstavka člena 4(2) Direktive 2000/78.
31.
Iz sodne prakse Sodišča, navedene v točki 23 teh sklepnih predlogov, jasno izhaja, da je merilo bistvenosti izpolnjeno, če najprej in predvsem velja, da je poklicna zahteva nujna zaradi pomembnosti zadevne poklicne dejavnosti za potrditev etike cerkve ali verske organizacije oziroma za izvrševanje pravice cerkve ali verske organizacije do avtonomije. V skladu s prvim pododstavkom člena 4(2) Direktive 2000/78 velja, da je treba pri presoji, ali je navedeno merilo izpolnjeno, upoštevati naravo poklicne dejavnosti in kontekst, v katerem se ta opravlja. To torej pomeni, da se poklicna zahteva šteje za bistveno v smislu navedene določbe, če zaradi narave poklicne dejavnosti ali konteksta, v katerem se ta opravlja, to, da delavec ni pripadnik zadevne vere, pomeni, da glede na etiko organizacije ni primeren za opravljanje te dejavnosti.
32.
Vendar pa se poklicna zahteva, ki se nanaša na nadaljnje članstvo v cerkvi, ne more šteti za bistveno, če verska organizacija kot delodajalec ne opredeli, da je navedeno članstvo pogoj za opravljanje poklicne dejavnosti, še zlasti če navedena organizacija za opravljanje te dejavnosti zaposluje osebe drugih ver.
33.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da v takem primeru ni treba predhodno preveriti, ali je zadevna poklicna dejavnost pomembna za potrditev etike verske organizacije oziroma za izvrševanje njene pravice do avtonomije. Že sama verska organizacija je ugotovila in opredelila, da glede na naravo navedene dejavnosti za njeno opravljanje ni potrebno članstvo v cerkvi. Nadalje je očitno, da če so delavci, ki opravljajo poklicno dejavnost, člani različnih verskih skupnosti, kot velja v postopku v glavni stvari, tudi kontekst, v katerem se navedena dejavnost opravlja, ne omogoča ugotovitve, da je ohranjanje članstva v cerkvi bistvena obveznost, zaradi kršitve katere delavec ne bi bil več primeren za opravljanje svojih dolžnosti.
34.
Ne glede na to pa pritožnica v postopku v glavni stvari trdi, da dejstvo, da se za delavce, ki so vključeni v opravljanje poklicne dejavnosti, ne zahteva članstvo v določeni cerkvi, ni enako zahtevi, da delavec ne sme zapustiti navedene cerkve ob začetku ali v času trajanja delovnega razmerja. V skladu s pojasnili predložitvenega sodišča v predložitveni odločbi pritožnica v postopku v glavni stvari v bistvu navaja, da je izstop iz katoliške cerkve po kanonskem pravu ena od najhujših kršitev zoper navedeno cerkev. To je bilo že potrjeno v nemškem ustavnem pravu, zlasti v sodni praksi Bundesverfassungsgericht (zvezno ustavno sodišče, Nemčija), ki je nadalje ugotovilo, da je izstop iz katoliške cerkve veljaven razlog za odpoved delovnega razmerja v okviru pravice navedene cerkve do samoodločanja. Zato pritožnica trdi, da se v skladu z avtonomijo, ki jo je treba na podlagi člena 17 PDEU priznati cerkvi pri sklepanju delovnih razmerij v državi članici, poklicna zahteva, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne bi smela šteti za diskriminacijo v skladu s členom 4(2), prvi pododstavek, Direktive 2000/78.
35.
V zvezi s tem želim najprej na kratko spomniti, da je člen 17 PDEU izraz nevtralnosti Unije do načina, kako države članice urejajo svoje odnose s cerkvami ter verskimi združenji in skupnostmi. (
21
) Iz sodne prakse Sodišča izhaja, (
22
) da je navedena nevtralnost že vključena v člen 4(2) Direktive 2000/78, (
23
) katerega namen je zagotoviti, na eni strani, pravično ravnovesje med pravico do avtonomije cerkva in drugih verskih organizacij, kot jo med drugim določa člen 17 PDEU, in, na drugi strani, zaščito delavcev pred diskriminacijo na podlagi vere, kot jo določa člen 21 Listine, v položajih, v katerih sta si ti pravici lahko nasprotujoči. (
24
)
36.
Prav to je razlog, kot je predhodno že presodilo Sodišče, (
25
) da člen 4(2) Direktive 2000/78 določa merila, ki jih je treba upoštevati pri tehtanju za zagotovitev pravičnega ravnovesja med navedenima nasprotujočima si temeljnima pravicama. Iz navedenega torej sledi, da na področju enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu glede pravice cerkva do avtonomije na podlagi člena 17 PDEU veljajo določeni pogoji ter da ta pravica ne more izničiti splošne prepovedi diskriminacije iz člena 21 Listine in zlasti meril iz člena 4(2) Direktive 2000/78.
37.
V obravnavani zadevi ostaja dejstvo, da je delavec, ki izstopi iz določene cerkve, glede opravljanja poklicne dejavnosti, če ni drugih upoštevnih dejavnikov, v enakem položaju kot drugi delavci, ki ne pripadajo navedeni cerkvi. Zato velja, da če je verska organizacija sama določila, da lahko zadevno poklicno dejavnost opravljajo osebe, ki niso članice določene cerkve, dejstvo, da je delavec izstopil iz navedene cerkve, ne more zadoščati za ugotovitev, da navedeni delavec ni več primeren za opravljanje navedene dejavnosti.
38.
V zvezi s tem je, prvič, pomembno opozoriti, kot je navedlo predložitveno sodišče, da bi razlaga pravice do avtonomije na podlagi člena 17 PDEU, ki bi verski organizaciji omogočala odpoved delovnega razmerja delavcu, ker je ta izstopil iz določene cerkve, v specifičnih okoliščinah, v katerih članstvo v navedeni cerkvi ni nujno za opravljanje poklicne dejavnosti, pomenila, da ne bi bil več mogoč učinkovit sodni nadzor nad spoštovanjem meril iz člena 4(2), prvi pododstavek, Direktive 2000/78. To pa je v celoti v nasprotju z ugotovitvami Sodišča v sodbah Egenberger (
26
) in IR. (
27
)
39.
Drugič, jasno je, da bi bila taka razlaga tudi v nasprotju s pravico posameznika spremeniti vero, ki jo izrecno določa člen 10(1) Listine in ki ustreza členu 9 Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950. (
28
) Evropsko sodišče za človekove pravice je to svoboščino razlagalo kot eno od bistvenih temeljev demokratične družbe v smislu konvencije ter dokaz pluralizma, ki je neločljiv del take družbe, pri čemer ta ne vključuje le pravice do sprejetja ali spremembe vere, ampak tudi pravico do opustitve take vere po prosti presoji posameznika. (
29
)
40.
Menim torej, da upoštevanje pravice cerkve do avtonomije na podlagi člena 17 PDEU ne more pomeniti spremembe ravnovesja, določenega s členom 4(2) Direktive 2000/78. To bi bila namreč posledica, če bi se izstop iz cerkve štel za veljaven razlog za odpoved delovnega razmerja delavcu v okoliščinah, v katerih verska organizacija kot delodajalec ni opredelila, da je članstvo v cerkvi pogoj za opravljanje zadevne poklicne dejavnosti.
41.
Nadalje, kot ugotavlja predložitveno sodišče, je povsem mogoče, da dejstvo, da je delavec izstopil iz določene cerkve, spremlja tudi neupoštevanje temeljnih načel in vrednot navedene cerkve, kar bi posledično lahko pomenilo, da delavec ni primeren za opravljanje zadevne poklicne dejavnosti. Upoštevanje navedenih temeljnih načel in vrednot je namreč ena od obveznost, ki jo morajo v zadevi v postopku v glavni stvari vsi delavci, katoliki in nekatoliki, upoštevati pri opravljanju svojih nalog, kot izhaja iz temeljne uredbe. (
30
)
42.
Vendar pa sam izstop iz te cerkve ni zadosten razlog za domnevo, da zadevni delavec ne namerava več upoštevati teh temeljnih načel in vrednot oziroma da bo samodejno prenehal izpolnjevati obveznosti iz delovnega razmerja. (
31
) Enako velja za trditev, da izstop iz določene cerkve pomeni izgubo zaupanja v delavca pri izpolnjevanju njegovih nalog, zlasti glede vprašanja, ali navedeni delavec izpolnjuje etične zahteve cerkve. Delodajalec bi moral v podporo navedeni trditvi na podlagi preverljivih dejstev dokazati, da obstajajo pomisleki, ali je delavec zaradi izstopa iz cerkve še vedno pripravljen ali zmožen izpolnjevati poklicne zahteve delodajalca.
43.
Posledično se zahteva, da delavec ne sme izstopiti iz določene cerkve oziroma da se ji mora po izstopu ponovno pridružiti, ne more šteti za bistveno v smislu člena 4(2), prvi pododstavek, Direktive 2000/78, če verska organizacija kot delodajalec ne zahteva članstva v navedeni cerkvi kot pogoj za opravljanje poklicne dejavnosti ter če delavec odkrito ne ravna v nasprotju z etiko cerkve. Ni torej mogoče ugotoviti objektivno preverljive neposredne povezave med poklicno zahtevo in poklicno dejavnostjo, kot sta tisti v postopku v glavni stvari, v skladu z zahtevo na podlagi sodne prakse Sodišča, navedene v točki 22 teh sklepnih predlogov.
44.
Na podlagi navedenega velja, da člena 4(2), prvi pododstavek, Direktive 2000/78 ni mogoče uporabiti kot ustrezno podlago za ugotovitev, da različno obravnavanje, kot je to, ki po navedbah predložitvenega sodišča izhaja iz odpovedi delovnega razmerja v postopku v glavni stvari, ne pomeni diskriminacije. Zaradi kumulativne narave meril iz navedene določbe ni potrebe po nadaljnji presoji, ali navedena poklicna zahteva izpolnjuje druga merila iz navedene določbe, torej legitimnosti in upravičenosti.
45.
V vsakem primeru pa naj glede upravičenosti poklicne zahteve, kot je ta v obravnavani zadevi, na kratko poudarim, da je v okoliščinah, v katerih na eni strani verska organizacija ne določi, da je članstvo v cerkvi pogoj za opravljanje poklicne dejavnosti, in na drugi strani zadevni delavec odkrito ne ravna v nasprotju z etiko navedene cerkve, težko trditi, da izstop iz cerkve pomeni verjetno in resno nevarnost posega v njeno etiko in pravico do avtonomije, kot izhaja iz sodne prakse, navedene v točki 25 teh sklepnih predlogov. Posledično torej menim, da tudi če je zadevno poklicno zahtevo iz postopka v glavni stvari mogoče šteti za legitimno, je nikakor ni mogoče šteti za upravičeno v smislu člena 4(2) Direktive 2000/78.
46.
Glede vprašanja, ali se drugi pododstavek člena 4(2) Direktive 2000/78 lahko šteje za ustrezno pravno podlago, ki upravičuje različno obravnavanje, kot ga opisuje predložitveno sodišče, je pomembno spomniti, da – kot izhaja iz točke 20 teh sklepnih predlogov – navedena določba določa, da Direktiva 2000/78 ne posega v pravico cerkva in drugih verskih organizacij zahtevati, da njihovi delavci delujejo v dobri veri in lojalno do etosa organizacije. Pri tem pa velja, da se besedilo tega pododstavka začne z navedbo „[č]e so določbe te direktive v drugem izpolnjene“, kar pomeni, da morajo biti za uporabo tega drugega pododstavka med drugim izpolnjena merila iz prvega pododstavka navedenega člena. (
32
)
47.
V obravnavani zadevi torej ni nadaljnje potrebe za preverjanje, ali izstop iz določene cerkve pomeni dejanje v slabi veri ali nelojalnost do etosa navedene cerkve v smislu člena 4(2), drugi pododstavek, Direktive 2000/78, saj ostaja dejstvo, da poklicna zahteva, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne izpolnjuje meril iz prvega pododstavka navedene določbe. Posledično je treba tudi drugi pododstavek navedene določbe izključiti kot ustrezno podlago za ugotovitev, da različno obravnavanje, kot je to v postopku v glavni stvari, ne pomeni diskriminacije.
B.
Člen 4(1) Direktive 2000/78
48.
Člen 4(1) Direktive 2000/78 določa, da lahko države članice predvidijo, da različno obravnavanje, ki temelji na neki značilnosti v zvezi s katerim od motivov iz člena 1 navedene direktive, ne predstavlja diskriminacije, če zaradi narave določene poklicne dejavnosti ali zaradi konteksta, v katerem se izvaja, takšna značilnost predstavlja bistveno in odločilno zahtevo za neki poklic, pod pogojem, da je cilj legitimen in zahteva sorazmerna.
49.
Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da se različno obravnavanje šteje za „bistveno in odločilno zahtevo za neki poklic“ v smislu člena 4(1) Direktive 2000/78, če tako zahtevo objektivno narekuje narava zadevne poklicne dejavnosti ali kontekst, v katerem se izvaja. (
33
) Sama narava poklicne dejavnosti mora biti torej tista, ki zahteva različno obravnavanje, in ne subjektivne okoliščine delodajalca. Sodišče je večkrat ugotovilo, da ker člen 4(1) Direktive 2000/78 pomeni odstopanje od načela prepovedi diskriminacije, ga je treba razlagati ozko. (
34
)
50.
V obravnavani zadevi – kot pravilno poudarjata Komisija in predložitveno sodišče – dejstvo, da katoliški delavci v času delovnega razmerja ne morejo izstopiti iz katoliške cerkve, saj tvegajo odpoved delovnega razmerja, ni objektivno nujno za specifično dejavnost, ki jo opravlja svetovalec v projektih, povezanih z nosečnostjo. Prvič, navedena prepoved se ne nanaša na specifične naloge, ki jih mora opravljati navedeni svetovalec v okviru svojih rednih nalog, ampak na razmerje z delodajalcem, torej katoliško cerkvijo. Drugič, neobstoj objektivne nujnosti v okoliščinah, kot so opisane v predložitveni odločbi, je mogoče preprosto dokazati z dejstvom, da je pritožnica v času odpovedi delovnega razmerja zadevni delavki zaposlovala šest oseb, od katerih sta bili dve članici evangeličanske cerkve.
51.
Iz tega sledi, da trditev, da neprekinjeno članstvo v katoliški cerkvi pomeni bistveno in odločilno poklicno zahtevo v objektivnem smislu, kot je opisano zgoraj, ne vzdrži presoje, zato člena 4(1) Direktive 2000/78 ni mogoče šteti za veljavno odstopanje od prepovedi diskriminacije, kot velja v postopku v glavni stvari.
52.
Na podlagi zgoraj navedenega ter zlasti na podlagi ugotovitev v točkah 44, 47 in 51 teh sklepnih predlogov, menim, da je treba člen 4(1) in (2) Direktive 2000/78 razlagati tako, da odstopanj iz tega člena ni mogoče uporabiti za različno obravnavanje, ki je posledica odpovedi delovnega razmerja delavcu s strani verske organizacije zaradi odločitve delavca o izstopu iz cerkve, katere del je navedena organizacija, če opravljanje poklicnih dejavnosti ne zahteva članstva v navedeni cerkvi in zadevni delavec odkrito ne ravna v nasprotju z etiko navedene cerkve.
53.
Ker je predložitveno sodišče svoje drugo vprašanje postavilo samo za primer, če bi se člen 4(2) Direktive 2000/78 oziroma, podredno, člen 4(1) navedene direktive razlagala tako, da poklicna zahteva, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne pomeni diskriminacije, česar pa na podlagi svoje analize v teh sklepnih predlogih ne predlagam, Sodišču ni treba odgovoriti na drugo vprašanje.
IV. Predlog
54.
Na podlagi zgoraj navedene analize predlagam, naj Sodišče na vprašanji, ki ju je predložilo Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče, Nemčija), odgovori:
člen 4(1) in (2) Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu
je treba razlagati tako, da odstopanj iz tega člena ni mogoče uporabiti za različno obravnavanje, ki je posledica odpovedi delovnega razmerja delavcu s strani verske organizacije zaradi odločitve delavca o izstopu iz cerkve, katere del je navedena organizacija, če opravljanje poklicnih dejavnosti ne zahteva članstva v navedeni cerkvi in zadevni delavec odkrito ne ravna v nasprotju z etiko navedene cerkve.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Direktiva Sveta z dne 27. novembra 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini: poglavje 5, zvezek 4, str. 79).
(
3
)	Sodba z dne 17. aprila 2018 (C-414/16, EU:C:2018:257; v nadaljevanju: sodba Egenberger).
(
4
)	Sodba z dne 11. septembra 2018 (C-68/17, EU:C:2018:696; v nadaljevanju: sodba v zadevi IR).
(
5
)	Zaradi jedrnatosti bom v teh sklepnih predlogih namesto izraza „javne ali zasebne organizacije, katerih etika temelji na veri“, kot je uporabljen v členu 4(2) Direktive 2000/78, uporabljala izraz „verske organizacije“.
(
6
)	V nadaljevanju: Listina.
(
7
)	V nadaljevanju: pritožnica.
(
8
)	Amtsblatt des Erzbistums Köln, str. 222, v različici sklepa plenarnega zasedanja Nemške škofovske konference z dne 27. aprila 2015, ki je, kot izhaja iz predložitvene odločbe, različica, ki se uporablja v obravnavani zadevi (v nadaljevanju: temeljna uredba).
(
9
)	Glej člen 5(1) temeljne uredbe.
(
10
)	Glej člen 5(2)(1)(a) temeljne uredbe.
(
11
)	Glej člen 5(2)(2)(a) temeljne uredbe.
(
12
)	Glej člen 5(3) temeljne uredbe.
(
13
)	Glej med drugim sodbo z dne 14. marca 2017, Bougnaoui in ADDH (C-188/15, EU:C:2017:204, točka 26).
(
14
)	Sodba Egenberger, točka 47.
(
15
)	Sodba Egenberger, točka 63, in sodba v zadevi IR, točka 50.
(
16
)	Sodba Egenberger, točka 64, in sodba v zadevi IR, točka 55.
(
17
)	Sodba Egenberger, točka 65, in sodba v zadevi IR, točka 51.
(
18
)	Sodba Egenberger, točka 66, in sodba v zadevi IR, točka 52.
(
19
)	Sodba Egenberger, točka 67, in sodba v zadevi IR, točka 53.
(
20
)	Glej v zvezi s tem sodbi z dne 26. januarja 2021, Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej Krakowie (C-16/19, EU:C:2021:64, točka 51 in navedena sodna praksa), in z dne 15. julija 2021, WABE in MH Müller Handel (C-804/18 in C-341/19, EU:C:2021:594, točka 59).
(
21
)	Sodba Egenberger, točka 58.
(
22
)	Sodba Egenberger, točka 57.
(
23
)	Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca E. Tancheva v zadevi Egenberger (C-414/16, EU:C:2017:851, točka 56), ki je menil, da je člen 4(2) Direktive 2000/78 „zakonodajni izraz“ člena 17 PDEU.
(
24
)	Sodba Egenberger, točka 51.
(
25
)	Sodba Egenberger, točka 52.
(
26
)	Točka 58 zadevne sodbe.
(
27
)	Točka 48 zadevne sodbe.
(
28
)	Glej tudi člen 18 Splošne deklaracije človekovih pravic, ki jo je 10. decembra 1948 sprejela Generalna skupščina Združenih narodov, in člen 18 Mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravicah, ki ga je 16. decembra 1966 sprejela Generalna skupščina Združenih narodov.
(
29
)	Glej, med drugim, ESČP, 1. julij 2014, S.A.S. proti Franciji (CE:ECHR:2014:0701JUD004383511, točka 124 in navedena sodna praksa). Glej v tem smislu tudi Svet Evropske unije, „Svoboda veroizpovedi ali prepričanja – sklepi Sveta“, v Sporočilo za javnost – 2973. seja Sveta – Splošne zadeve in zunanji odnosi – Splošne zadeve, 16. november 2009, str. 10–11.
(
30
)	Glej točko 5 teh sklepnih predlogov
(
31
)	V zvezi s tem naj spomnim, da je v skladu z opisom predložitvenega sodišča v predložitveni odločbi zadevna delavka v postopku v glavni stvari trdila, da je izstopila iz katoliške cerkve zaradi posebnega cerkvene dajatve, ki jo morajo plačati osebe, kot je ona, ki živijo z zakoncem druge vere, ki ima visoke prihodke, in ne ker se ne bi več strinjala s temeljnimi načeli navedene cerkve.
(
32
)	Sodba IR, točka 49.
(
33
)	Sodba z dne 14. marca 2017, Bougnaoui in ADDH (C-188/15, EU:C:2017:204, točka 40).
(
34
)	Glej med drugim sodbo z dne 13. septembra 2011, Prigge in drugi (C-447/09, EU:C:2011:573, točka 72).