62004CC0030_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. V obravnavani zadevi je Tribunale di Bolzano (bolzansko okrožno sodišče), Italija, Sodišču predložilo vprašanje glede člena 46(2)(a) Uredbe št. 1408/71.(2)
2. Sodišče je podobno vprašanje že obravnavalo v zadevi Stinco in Panfilo.(3) Sodišče je v obravnavani zadevi v bistvu naprošeno, naj pojasni svojo odločitev v tej zadevi.
Zakonodaja Skupnosti
3. Člen 46 Uredbe št. 1408/71 določa pogoje za dodelitev dajatev za starost in smrt, kadar so za delavca veljale zakonodaje dveh ali več držav članic. Sistem, ki ga določa člen 46(2), je namenjen odpravi položajev, v katerih zakonodaja ene države članice temu delavcu ne prizna dajatev v celoti ali delno, ker v tej državi ni dopolnil dovolj zavarovalnih dob ali dobe prebivanja, kljub dejstvu, da je preostale zavarovalne dobe ali dobe prebivanja dopolnil v drugi državi članici. Člen 46(2) določa naslednje:
„(a) nosilec izračuna teoretični znesek dajatve, ki bi jo oseba lahko zahtevala, kakor da bi bile vse zavarovalne dobe in/ali dobe prebivanja, dopolnjene po zakonodaji držav članic, ki so za osebo veljale, dopolnjene v tej državi in po zakonodaji, ki jo uporablja na dan dodelitve dajatve. Če po tej zakonodaji znesek dajatve ni odvisen od trajanja dopolnjenih dob, se ta znesek obravnava kot teoretični znesek iz tega pododstavka;
(b) nosilec nato določi dejanski znesek dajatve na podlagi teoretičnega zneska iz prejšnjega pododstavka v sorazmerju med trajanjem zavarovalnih dob ali dob prebivanja, dopolnjenih pred nastopom zavarovalnega primera po zakonodaji, ki jo uporablja, in med skupnim trajanjem zavarovalnih dob, dopolnjenih po zakonodajah vseh držav članic pred nastopom zavarovalnega primera.“
4. Če je torej oseba delala v državi članici A 10 let in v državi članici B 20 let, bi bila na podlagi člena 46(2) v državi članici A upravičena do ene tretjine dajatve, ki bi jo lahko zahtevala, če bi tam delala 30 let, čeprav v skladu z zakonodajo države članice A ne bi bila upravičena do pokojnine za zavarovalno dobo desetih let (ker je ta država na primer zahtevala, da so vlagatelji tam delali 15 let). Prvi korak opisanega postopka (to je izračun teoretičnega zneska na podlagi člena 46(2)(a)) je znan kot seštevanje, drugi korak (to je izračun sorazmerne dajatve na podlagi člena 46(2)(b)) pa kot sorazmerni izračun ali porazdelitev.
Sodba Stinco in Panfilo
5. Italijanska zakonodaja(4) zagotavlja minimalno raven pokojnine. Če skupni znesek pokojnine, ki bi se izplačala, (skupaj z vsako pokojnino, ki bi se izplačala v drugi državi članici) pade pod to raven, se za izravnavo razlike izplača nadomestilo.
6. V zadevi Stinco in Panfilo sta obe tožeči stranki pri Istituto Nazionale della Previdenza Sociale (italijanski nacionalni urad za socialno varnost, v nadaljevanju: INPS) vložili zahtevek za starostno pokojnino. Obe tožeči stranki sta bila od tega dneva upravičeni tudi do starostne pokojnine v drugi državi članici. INPS je v skladu s členom 46(2) odobril sorazmerni pokojnini, izračunani z upoštevanjem fiktivnih pokojnin (ali „teoretičnih zneskov“), ki bi jih tožeči stranki prejeli, če bi delali v Italiji celo delovno dobo. Znesek fiktivne pokojnine, ki se upošteva za izračun, je bil očitno tak, da bi morala biti pokojnina, če bi bili tožeči stranki upravičeni do domače pokojnine v tem znesku, dopolnjena z italijanskim obveznim pokojninskim dodatkom, da bi dosegla raven obvezne minimalne pokojnine.
7. Obe tožeči stranki sta zatrjevali, da bi morali fiktivni pokojnini, ki sta bili uporabljeni kot izhodišče za izračun njunih sorazmernih pokojnin, vsebovati dodatek in bi morali biti zato enaki obveznemu minimumu. Sodišču je bilo predloženo vprašanje, ali bi morali izračuni INPS za določitev zneska italijanske sorazmerne pokojnine temeljiti samo na fiktivni ali teoretični pokojnini ali na fiktivni ali teoretični pokojnini, dopolnjeni, kjer je potrebno, da se doseže obvezni minimum. Sodišče je odločilo, da člen 46(2)(a) Uredbe št. 1408/71 od pristojnega nosilca zahteva, naj pri določanju teoretičnega zneska pokojnine, na podlagi katerega se izračuna sorazmerna pokojnina, upošteva dodatek, s katerim se pokojnina poviša na raven obveznega minimuma.
Dejansko stanje in nacionalni postopki
8. U. Koschitzki, tožeča stranka v obravnavani zadevi, je imetnica starostne pokojnine od oktobra 1996. Zbrala je 262 tednov prispevkov v Italiji in 533 tednov v drugi državi članici, skupaj 795 tednov prispevkov.
9. Teoretični znesek pokojnine, do katerega bi bila U. Koschitzki upravičena, če bi celo delovno dobo dopolnila v Italiji, je bil, enako kot v zadevi Stinco in Panfilo,
nižji od italijanske minimalne pokojnine. Vendar pa se, kot je videti, za upravičenje do dodatka, ki se izplača za povišanje pokojnine na raven obveznega minimuma, zahteva nadaljnji pogoj, ki pa v zadevi Stinco in Panfilo ni bil neposredno sporen, in sicer, da je družinski dohodek vlagatelja manjši od zgornje meje, ki jo določa italijanski zakon.(5) V oktobru 1996 je bil družinski dohodek U. Koschitzki (skupaj z dohodkom njenega moža) nad to mejo.
10. U. Koschitzki je zatrjevala, da bi morala biti v skladu s sodbo Stinco in Panfilo italijanska sorazmerna pokojnina izračunana na osnovi fiktivne pokojnine, povečane na znesek obveznega minimuma.
11. INPS je ugovarjal, da se fiktivna pokojnina za namene izračuna po členu 46(2)(a) ne bi smela dopolniti za dvig na znesek obveznega minimuma, ker je družinski dohodek U. Koschitzki presegel zgornjo mejo dohodka.
12. U. Koschitzki je vložila zahtevek na Tribunale di Bolzano, ki meni, da dobesedna razlaga besedila sodbe Stinco in Panfilo očitno podpira metodo izračuna, ki jo predlaga tožeča stranka: osnova za izračun italijanske sorazmerne pokojnine je dopolnjena fiktivna pokojnina. Vendar Tribunale di Bolzano tudi ugotavlja, da ne kaže, da bi sodba določila, ali je dodatek treba upoštevati tudi, kadar družinski dohodek presega zgornjo mejo, ki jo določa italijansko pravo. Tribunale di Bolzano je zato prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo vprašanje, ali bi bilo treba člen 46(2)(a) Uredbe št. 1408/71 razlagati v smislu, da mora biti za izračun italijanske sorazmerne pokojnine osnova vedno fiktivna pokojnina, dopolnjena do obvezne minimalne pokojnine, čeprav so bile presežene dohodkovne meje, ki jih za povečanje pokojnine do obveznega minimuma določa italijansko pravo.
13. Pisna stališča so predložili U. Koschitzki, INPS in Komisija, ki so bili vsi zastopani tudi na obravnavi.
Presoja
14. U. Koschitzki navaja, da bi morala biti osnova za italijansko sorazmerno pokojnino dopolnjena fiktivna pokojnina. INPS in Komisija zavzemata nasprotno stališče, čeprav iz različnih razlogov.
15. Menim, da odgovor na predloženo vprašanje izhaja iz besedila in namena člena 46(2)(a) in razumevanja razlage te določbe, ki jo je podalo Sodišče.
16. Člen 46(2)(a) od pristojnega nosilca zahteva, naj izračuna „teoretični znesek dajatve, ki bi ga lahko zahtevala zadevna oseba ,“ (6) če je vse zavarovalne dobe in/ali dobe prebivanja dopolnila v zadevni državi članici. Tako v zadevi Stinco in Panfilo kot v obravnavani zadevi je za izračun fiktivnega zneska dajatve referenčna italijanska zakonodaja, skupaj z dohodkovnimi pragovi, ki dajejo pravico do dodatka. V zadevi Stinco in Panfilo bi bili tožeči stranki na podlagi italijanske zakonodaje upravičeni do zadevnega dodatka, če bi vse te dobe dopolnili v Italiji. Nasprotno pa se v obravnavani zadevi vsi strinjajo, da U. Koschitzki do dodatka ne bi bila upravičena, če bi vse dobe dopolnila v Italiji, ker je v odločilnem času njen družinski dohodek presegal zgornjo mejo, ki jo za tako upravičenje določa italijanska zakonodaja. Zato menim, da bi bilo v nasprotju z besedilom in ciljem člena 46(2)(a), da bi teoretični znesek dajatve vključeval tudi pokojninski dodatek.
17. Menim, da odgovor na vprašanje, predloženo v obravnavani zadevi, izhaja iz obrazložitve prejšnjega odstavka. Ne glede na to bom obravnaval številne tožbene predloge, ki jih je predložila U. Koschitzki, in vprašanje INPS.
Pravilna razlaga sodbe Stinco in Panfilo
18. Zagovornik U. Koschitzki se je na obravnavi skliceval na odstavek 9 sodbe Stinco in Panfilo, ki ga očitno razume tako, da tožeči stranki v tej zadevi ne bi bili upravičeni do pokojninskega dodatka, če bi vse zavarovalne dobe dopolnili v Italiji. Glede tega je njeno stališče enako njunemu, zato ne bi bilo razloga, da bi obravnavano zadevo razlikovali od zadeve Stinco in Panfilo.
19. Sodišče se v tem odstavku v sodbi Stinco in Panfilo sklicuje na ugotovitev nacionalnega sodišča, da pokojnini, ki sta jih tožnici dejansko prejeli, nista bili povišani na obvezni minimum, ker je bila skupna pokojnina, ki jo je vsaka prejela, z upoštevanjem pokojnin, izplačanih v Franciji in Združenem kraljestvu, nad ravnijo, ki je bila na podlagi italijanske zakonodaje povod za plačilo dodatka.
20. Kot je ugotovila Komisija, ta trditev ne pomeni, da tožeči stranki v zadevi Stinco in Panfilo ne bi bili upravičeni do pokojninskega dodatka, če bi vse upoštevne zavarovalne dobe dopolnili v Italiji. Sodišče je že v predhodni točki sodbe povedalo, da bi bil znesek fiktivnih pokojnin, ki bi jih tožeči stranki prejeli, če bi v Italiji dopolnili celo delovno dobo, tako nizek, da bi jima bil podeljen obvezni italijanski pokojninski dodatek za dvig na raven minimalne pokojnine, če bi bili dejansko upravičeni do domače pokojnine v tem znesku. Točka 9 je obravnavala ločeno vprašanje, ali je bil znesek pokojnine, ki sta ga tožeči stranki dejansko prejeli, po izvedenem postopku seštevanja in porazdelitve, določenem v členu 46(2), tak, da sta bili upravičeni do dodatka.
21. Razlaga sodbe Stinco in Panfilo U. Koschitzki me zato ne prepriča.
22. Zagovornik U. Koschitzki se je na obravnavi skliceval tudi na številne točke v mojih sklepnih predlogih v zadevi Stinco in Panfilo, ki po njenem mnenju podpirajo njeno razlago.(7) Ta sklicevanja izražajo stališče, da „mora izračunani teoretični znesek pokojnine vključevati dodatek.“(8) V okoliščinah zadeve Stinco in Panfilo je bilo res tako: kot sem pojasnil v naslednjem stavku, če bi tožeči stranki v tej zadevi „dopolnil[i] skupno število delovnih tednov v Italiji, se pokaže, da bi lahko zahtevala smešni pokojnini, ki bi bili v vsakem primeru dopolnjeni do ravni minimalne pokojnine“.(9) To pa ni položaj U. Koschitzki.
Pravilna razlaga Uredbe št. 1408/71
23. U. Koschitzki uveljavlja številne ugovore, ki temeljijo na drugih določbah Uredbe št. 1408/71.
Člen 1(t) – opredelitev „dajatve“
24. U. Koschitzki najprej navaja, da se mora upoštevati opredelitev „dajatve“ v Uredbi št. 1408/71, namreč „vse dajatve […] vključno z vsemi njihovimi elementi, ki se izplačujejo iz javnih sredstev“.(10) Dodatka ni mogoče izključiti iz določanja teoretične pokojnine, ker je element osnovne dajatve.
25. Ta argument me ne prepriča. Pomeni trditev, da „dajatev“ vključuje dajatve, do katerih zadevna oseba dejansko ni upravičena, kar pa ni mogel biti namen zakonodajalca.
Člen 46a – zmanjšanje dajatev
26. Nadalje U. Koschitzki navaja, da je sporna italijanska zakonodaja v obsegu, v katerem upravičenje do dopolnjene pokojnine pogojuje s tem, da družinski dohodek ne presega določene zgornje meje, določba proti prekrivanju, v smislu člena 46a Uredbe št. 1408/71. Torej se mora uporabiti ta člen skupaj s členom 46c.
27. Kot splošno pravilo Uredba št. 1408/71 državam članicam dovoljuje, da določijo zmanjšanje, mirovanje in odvzem dajatev v primerih prekrivanja dajatev z drugimi dajatvami socialne varnosti ali s katero drugo obliko dohodka tudi, kadar so bile te dajatve pridobljene na podlagi zakonodaje druge države članice ali kadar je bil ta dohodek pridobljen na ozemlju druge države članice.(11) Te določbe so splošno znane kot določbe za preprečevanje prekrivanja dajatev ali določbe proti prekrivanju. Členi od 46a do 46c to načelo prilagajajo za primer nacionalne zakonodaje, ki se med drugim nanaša na prekrivanje starostnih pokojnin.
28. Nacionalno pravilo se mora po ustaljeni sodni praksi obravnavati kot določba o zmanjšanju dajatev za namene Uredbe št. 1408/71, če zahteva, naj se izvede izračun, ki zmanjša znesek pokojnine, ki bi ga zadevna oseba lahko zahtevala, ker prejema dajatev v drugi državi članici.(12) V obravnavni zadevi pa sporno nacionalno pravilo očitno ni določba o zmanjšanju dajatve: preprosto zavrne upravičenost do dajatve, za katero se preverjajo premoženjske razmere, ko vlagateljeva sredstva presegajo določen prag.
29. Čeprav bi nacionalni ukrep z malo domišljije lahko razumeli, kot da zmanjšuje pokojnino, ki bi se izplačala (v okoliščinah U. Koschitzki z določitvijo izplačila pokojnine, ki ni bila povečana niti dopolnjena), do tega „zmanjšanja“ ne pride zato, ker U. Koschitzki prejema dajatev v drugi državi članici, ampak zato, ker je njen družinski dohodek nad določenim pragom.
30. Besedilo člena 46a potrjuje, da določbe proti prekrivanju, s katerimi se ukvarja, ne vključujejo določb, ki urejajo prekrivanje pokojnine in drugih dohodkov, če vsi nastanejo v isti državi članici. Člen 46a je naslovljen „Splošne določbe v zvezi z zmanjšanjem, mirovanjem ali odvzemom, ki se uporabljajo za invalidske dajatve, dajatve za starost in preživele osebe na podlagi zakonodaj držav članic“. Njegova prva odstavka podajata določene opredelitve. Vsebina splošnih določb proti prekrivanju je navedena v tretjem odstavku. Določbi člena 46a(3)(a) in (d) obravnavata prekrivanje dajatev z drugimi dohodki in iz obeh določb je jasno, da se pravila uporabljajo sa mo, kadar je zadevni „drugi dohodek“ „pridobljen v drugi državi članici“ (člen 46a(3)(a)) ali „pridobljen na ozemlju drugih držav članic“ (člen 46a(3)(d)).
31. Zdi se mi torej jasno, da v obravnavani zadevi sporno nacionalno pravilo ni določba proti prekrivanju za namen člena 46a.
Člen 46(3) – primerjava samostojnih in sorazmernih pokojnin
32. U. Koschitzki dalje ugovarja, da mora biti v skladu s členom 46(3) prva faza izračuna njene pravice do pokojnine v skladu s členom 46(2) opravljena brez upoštevanja nacionalnih določb o zmanjšanju. Določbe o zmanjšanju so pomembne šele v drugi fazi izračuna, ko se opravi primerjava med zneskom, ki bi se izplačal v skladu z nacionalno zakonodajo, skupaj z njenimi določbami proti prekrivanju, in zneskom, ki bi ga bilo treba izplačati po pravu Skupnosti, skupaj z njegovimi določbami proti prekrivanju. V podporo svojim razlogom se je U. Koschitzki na obravnavi sklicevala na sodbi Di Crescenzo in Casagrande(13) in še posebej navedla točko 27 sodbe. Sodišče je tam povedalo:
„Končno pa bi bilo treba poudariti, da mora v skladu s členom 12(2) Uredbe št. 1408/71 pristojni nosilec, ko ugotavlja teoretični znesek [v skladu s členom 46(2)(a)], zanemariti katerokoli nacionalno določbo za zmanjšanje dajatve. Iz tega sledi, da je v zadevah, kot sta ti pred predložitvenim sodiščem, teoretični znesek enak znesku polne pokojnine, ki se mora izplačati v zadevni državi članici.“
33. Menim, da člen 46(3) ni upošteven za položaj U. Koschitzki. V skladu s prvim odstavkom te določbe je zadevna oseba upravičena do najvišjega zneska, ki ga v skladu s členom 46(1) in (2) izračuna pristojni nosilec vsake države članice, brez poseganja v kakršnokoli uporabo določb v zvezi z zmanjšanjem, mirovanjem ali odvzemom, ki jih predpisuje zakonodaja, na podlagi katere je ta dajatev dolgovana. Drugi odstavek določa, da se v tem primeru primerjajo zneski, ugotovljeni po uporabi navedenih določb.
34. Namen člena 46(3) je, da se določi zgornja meja zneska prekrivajočih se pokojnin, ki bi se izplačal delavcu migrantu, ki je upravičen tako do tako imenovane „samostojne pokojnine“ na podlagi člena 46(1), do katere bi bil upravičen brez opiranja na dobe, dopolnjene v drugih državah članicah, kot do „sorazmerne“ pokojnine, izračunane na podlagi seštevanja in porazdelitve v skladu s členom 46(2). Ta meja je najvišji teoretični znesek, to je znesek, do katerega bi bila zadevna oseba upravičena, če bi celo zavarovalno zgodovino dopolnila v državi članici z najbolj ugodno zakonodajo med državami, kjer je bila zavarovana.(14) Da bi ugotovili najvišji znesek, se morata primerjati obe pokojnini.(15) Drugi odstavek člena 46(3) določa, da se primerjava opravi po uporabi nacionalnih pravil o zmanjšanju, mirovanju ali odvzemu dajatev.
35. V obravnavanem primeru ni bilo predlagano, da je U. Koschitzki upravičena do avtonomne pokojnine: zato ne vidim, kako bi se lahko uporabil člen 46(1) in posledično člen 46(3). V vsakem primeru pa sem zgoraj pojasnil, zakaj menim, da v obravnavani zadevi sporno nacionalno pravilo očitno ni določba glede zmanjšanja dajatev v smislu Uredbe št. 1408/71.
36. Menim, da tudi ugotovitev Sodišča v sodbi Di Crescenzo in Casagrande ne podpira trditev U. Koschitzki. Zadeva je obravnavala okoliščine, ki so jasno sodile v okvir člena 46(3), saj je šlo za upravičenje tako do avtonomne pokojnine kot do sorazmerne pokojnine. Poleg tega je bilo sporno avtentično pravilo proti prekrivanju v smislu Uredbe št. 1408/71: belgijska zakonodaja je določala, da se pokojnine rudarjev povečajo z upoštevanjem številnih fiktivnih let, vendar je število teh fiktivnih let zmanjšala, če je bil vlagatelj upravičen tudi do pokojnine iz druge države članice. Taka zakonodaja očitno zmanjšuje znesek pokojnine, ki jo lahko zahteva zadevna oseba, ker prejme dajatev iz druge države članice, in tako sodi v opredelitev določbe o zmanjšanju dajatve za namen Uredbe št. 1408/71.
Člen 46c(2) – porazdelitev „drugega dohodka“
37. U. Koschitzki se nazadnje sklicuje na člen 46c(2). Navaja, da sta v skladu z italijansko zakonodajo njen dohodek in dohodek njenega soproga upoštevna pri ugotavljanju, ali se pokojnina dopolni, in trdi, da člen 46c(2) učinkuje tako, da je treba dohodek, ki vpliva na znesek dodatka, upoštevati le sorazmerno v skladu s porazdelitvijo, določeno skladno s členom 46(2), ne pa v celoti.
38. Člen 46c(2) določa, da kadar se dajatev izračunava v skladu s členom 46(2), „se dajatev ali dajatve drugačne vrste iz drugih držav članic ali drugi dohodki ter vsi drugi elementi, ki jih določa zakonodaja države članice za uporabo določb v zvezi z zmanjšanjem, mirovanjem ali odvzemom, upoštevajo v sorazmerju z zavarovanimi dobami in/ali dobami prebivanja iz člena 46(2)(b) in se uporabljajo pri izračunu omenjene dajatve“.
39. Iz besedila te določbe je jasno, da obravnava nacionalna pravila o zmanjšanju, mirovanju in odvzemu dajatev tako kot člen 46a. Pojasnil sem že pomen nacionalnih pravil o zmanjšanju za namene Uredbe št. 1408/71. Zaradi zgoraj navedenih razlogov menim, da italijanska zakonodaja, ki vlagatelju, katerega družinski dohodek presega določen prag, zavrne pokojninski dodatek, ni taka določba.
40. Poleg tega menim, da člen 46c v nobenem primeru ne bi bil upošteven za obravnavano zadevo, ker jasno ureja prekrivanje dajatev z drugimi dohodki, ki nastanejo v drugi državi članici, tako kot člen 46a. To izhaja iz sistema členov od 46a do 46c. Člen 46a določa splošna pravila glede prekrivanja dajatev; kot je bilo obravnavano zgoraj,(16) ta člen ne zajema prekrivanja pokojnin in dohodkov, ki nastanejo v isti državi članici. Bilo bi presenetljivo, če bi bil obseg uporabe členov 46b in 46c, ki določata posebna pravila glede prekrivanja, drugačen. To razlago dalje podkrepi člen 46c, katerega naslov je „Posebne določbe, ki se uporabljajo v primeru prekrivanja ene ali več dajatev iz člena 46a(1) z eno ali več dajatvami drugačne vrste ali z drugimi dohodki, kadar gre za dve ali več držav članic“.
41. U. Koschitzki v podporo svojim trditvam v zvezi s členom 46c navaja sodbo Stefanutti,(17) očitno na podlagi dejstva, da je bila ta določba v Uredbo št. 1408/71 vstavljena z Uredbo št. 1248/92(18) zato, da bi se nadomestil člen 7(1)(b) Uredbe št. 574/72, (19) ki je bil sporen v zadevi Stefanutti .
Na obravnavi je zastopnik U. Koschitzki dodal, da iz te sodbe izhaja, da za dohodek, ki vpliva na dajatev, ki bi se izplačala, veljajo enaki koeficienti zmanjšanja kot tisti, ki se uporabijo za izračun porazdelitve.
42. Uredba št. 1408/71 je v času dejanskega stanja v sodbi Stefanutti urejala prekrivanje dajatev le na podlagi splošnega pravila, določenega v členu 12; člen 7 Uredbe št. 574/72 je vseboval splošna pravila za izvajanje tega člena. Člen 7(1) se je uporabljal za primere, ko je bila oseba, upravičena do dajatve na podlagi zakonodaje ene države članice, „upravičena tudi do dajatve na podlagi zakonodaje ene ali več drugih držav članic“. Ker v obravnavni zadevi ne gre za tak položaj, saj se dajatev (do katere U. Koschitzki v nobenem primeru ni upravičena) ne pridobi na podlagi zakonodaje druge države članice kot pa Italije, ne vidim, kako je lahko upoštevna razlaga te določbe v sodbi Stefanutti.
Člen 50 in Priloga IIa – neodvisna pravica do dodatka in nemožnost njegovega „izvoza“
43. INPS navaja, da dodatka, kot posebne dajatve, za katero se ne plačujejo prispevki, navedene v Prilogi IIa k Uredbi št. 1408/71, ni mogoče „izvoziti“ v druge države članice v skladu s členom 10a te uredbe, ki določa, da se taka dajatev lahko podeli izključno v državi članici, kjer prejemnik stalno prebiva. Pojasnjuje, da bi se v primeru, če bi se dodatek obravnaval kot del teoretičnega zneska v smislu člena 46(2)(a), izognilo temu pogoju, če bi prejemnik stalno prebival v drugi državi članici. Glede prebivalcev Italije pa bi razlaga, za katero se zavzema U. Koschitzki, pomenila, da bi se dodatek dodelil dvakrat: najprej pri sorazmerni italijanski pokojnini, ki bi temeljila na že dopolnjeni fiktivni pokojnini, in nato v skladu s členom 50 Uredbe št. 1408/71, ki določa, da se dodatek dodeli, če skupni znesek, ki bi se izplačal po seštevku in porazdelitvi, znaša manj kot katerikoli minimum, ki ga določa pravo države članice, kjer prejemnik prebiva.
44. INPS na podlagi te analize zaključuje, da je v obravnavani zadevi pravilna metoda izračuna, da se (i) ugotovi fiktivna pokojnina, ki bi se izplačala, če bi bili vsi prispevki plačani na podlagi italijanske zakonodaje; (ii) fiktivna pokojnina porazdeli z upoštevanjem razmerja med dobami prispevanja v Italiji in skupnimi dobami prispevkov v tujini; (iii) določi sorazmerna italijanska pokojnina, ki mora biti dopolnjena do minimuma, ki ga določa italijansko pravo, kadar so izpolnjeni vsi pogoji, ki jih zahtevata italijanska zakonodaja in zakonodaja Skupnosti.
45. Kot sem nakazal, se s predlogom glede pravilne metode izračuna v obravnavani zadevi strinjam, z dodatkom, da se z vidika prava Skupnosti vlagateljevo upravičenje do dodatka ugotovi z upoštevanjem skupne pokojnine, ki bi se izplačala po seštevku in porazdelitvi.(20) Če je namen trditev INPS, da splošno učinkujejo, s čimer bi vzbudile dvom o rezultatu v zadevi Stinco in Panfilo, bi se skliceval na odstavka 17 in 20 v sodbi v tej zadevi, ki ta argument ovržeta.
46. Zaradi razlogov, ki sem jih podal, menim, da v zadevi, kot je obravnavana, teoretični znesek dajatve v smislu člena 46(2)(a) ne sme vključevati pokojninskega dodatka.
Predlog
47. Glede na to menim, da je treba na vprašanje, ki ga je predložilo Tribunale di Bolzano, odgovoriti:
Pri določitvi teoretičnega zneska pokojnine, ki je osnova za izračun sorazmerne pokojnine, v skladu s členom 46(2)(a) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, mora pristojni nosilec upoštevati dodatek, s katerim se pokojnina poviša na raven obveznega minimuma samo, če bi bila zadevna oseba v Evropski uniji dejansko upravičena do dodatka v skladu s pristojno nacionalno zakonodajo, če bi v zadevni državi članici dopolnila vse zavarovalne dobe in/ali dobe prebivanja.
(1) .
(2)
–	Uredba Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti (UL, angleška posebna izdaja, 1971 (II), str. 416). Besedilo Uredbe, ki se upošteva v času dejstev, je v Delu I Priloge A k Uredbi Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 o spremembah in posodobitvah Uredbe (EGS) št. 1408/71 (UL 1997, L 28, str. 1).
(3)
–	Sodba z dne 24. septembra 1998 v zadevi Stinco in Pamfilo (C-132/96, Recueil, str. I-5225).
(4)
–	Glej točke od 8 do 11 mojih sklepnih predlogov in odstavek 7 sodbe Stinc o .
(5)
–	Člen 6 zakona št. 668/83, kot ga spreminja člen 4 zakonske uredbe št. 503/92.
(6)
–	Poudarek dodan.
(7)
–	Še posebej točke 19, 30, 32, 35, 46 in 51.
(8)
–	Točka 46.
(9)
–	Točka 46.
(10)
–	Člen 1(t).
(11)
–	Člen 12(2).
(12)
–	Sodba z dne 7. marca 2002 v zadevi Insalaca (C-107/00, Recueil, str. I-2403, točka 16, in tam navedena sodna praksa).
(13)
–	Sodba z dne 11. junija 1992 (združeni zadevi C-90/91 in C-91/91, Recueil, str. I-3851).
(14)
–	Za razpravo o uporabi člena 46, ki bi bila v pomoč, glej Obrazložitveni memorandum predloga za Uredbo sveta, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1408/71 in Uredbo (EGS) št. 574/72 (COM(89) 370 konč.).
(15)
–	Seveda sta lahko več kot dve pokojnini; uporabljam primer dveh zaradi (relativne) poenostavitve.
(16)
–	Točka 30.
(17)
–	Sodba z dne 6. oktobra 1987 (197/85, Recueil, str. 3855).
(18)
–	Uredba Sveta (EGS) št. 1248/92 z dne 30. aprila 1992, ki spreminja Uredbo št. 1408/71 in Uredbo št. 574/72 (UL L 136, str. 7).
(19)
–	Uredba Sveta (EGS) št. 574/72 z dne 21. marca 1972 o določitvi postopka za izvajanje Uredbe št. 1408/71 (UL, angleška posebna izdaja, 1972 (I), str. 159).
(20)  –	Glej člen 50, povzet v točki 43 zgoraj.