62021TJ0688
UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (seitsemäs jaosto)
25 päivänä lokakuuta 2023 (
*1
)
Välityslauseke – Yhteinen kriisinratkaisumekanismi luottolaitoksia ja tiettyjä sijoituspalveluyrityksiä varten (SRM) – Yhteinen kriisinratkaisurahasto (SRB) – Peruuttamattomia maksusitoumuksia ja vakuusjärjestelyjä koskevat sopimukset – Peruuttamattomien maksusitoumusten muodossa suoritettuihin ennakollisiin vakausmaksuihin liittyvien vakuuksien palauttamista koskevan vaatimuksen hylkääminen – Laitos, jonka toimilupa on peruutettu – Täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/81 7 artiklan 3 kohta – Sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu – Perusteeton etu
Asiassa T-688/21,
BNP Paribas Public Sector SA, kotipaikka Pariisi (Ranska), edustajinaan asianajajat A. Champsaur ja A. Delors,
kantajana,
jota tukevat
Ranskan tasavalta, asiamiehinään A.-L. Desjonquères ja E. Leclerc,
ja
Fédération bancaire française, kotipaikka Pariisi, edustajinaan asianajajat A. Gosset-Grainville ja M. Trabucchi,
väliintulijoina,
vastaan
yhteinen kriisinratkaisuneuvosto (SRB), asiamiehinään C. De Falco, C. Flynn ja J. Kerlin, avustajinaan asianajajat H.-G. Kamann, F. Louis, P. Gey, É. Bruc ja A. Vallery,
vastaajana,
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (seitsemäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja K. Kowalik-Bańczyk sekä tuomarit G. Hesse (esittelevä tuomari) ja B. Ricziová,
kirjaaja: hallintovirkamies L. Ramette,
ottaen huomioon asian käsittelyn kirjallisessa vaiheessa esitetyn,
ottaen huomioon 20.4.2023 pidetyssä istunnossa esitetyn,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Asian kantaja BNP Paribas Public Sector SA vaatii kanteessaan ensinnäkin SEUT 272 artiklan ja SEUT 340 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla yhtäältä sen toteamista, että yhteinen kriisinratkaisuneuvosto (SRB) on laiminlyönyt velvollisuutensa palauttaa sen vuosien 2016–2021 maksukausina tekemät peruuttamattomat maksusitoumukset kyseisten sitoumusten lausekkeen 12.5 nojalla, ja toisaalta niiden määrien palauttamista, jotka kriisinratkaisuneuvosto on kantajan mukaan säilyttänyt itsellään mainitun sopimusvelvoitteen vastaisesti, kaikkine niihin liittyvine kuluineen, viivästyskorkoinen ja muine liitännäisine kuluineen, ja toissijaisesti SEUT 340 artiklan toisen kohdan perusteella sen vahingon korvaamista, joka sille on aiheutunut kriisinratkaisuneuvoston toiminnasta maksukausina 2016–2021 tehtyjen peruuttamattomien maksusitoumusten osalta, ja toiseksi SEUT 340 artiklan toisen kohdan perusteella korvausta vahingosta, joka kantajalle on aiheutunut siitä, että kriisinratkaisuneuvosto on kieltäytynyt palauttamasta sille vakuutta, joka kattoi peruuttamattoman maksusitoumuksen, jonka se oli tehnyt maksukauden 2015 osalta.
Asian tausta
2
Euroalueen kriisiin johtaneen vuoden 2008 finanssikriisin seurauksena luotiin sääntelykehys pankkitoiminnan vakauden ja turvallisuuden varmistamiseksi Euroopan unionissa. Tälle uudelle kehykselle on ominaista yksi ainoa säännöstö, jota sovelletaan samalla tavalla kaikkien asianomaisten jäsenvaltioiden luottolaitoksiin. Pankkiunioni perustuu kolmeen pilariin, jotka ovat tässä tapauksessa yhteinen valvontamekanismi, yhteinen kriisinratkaisumekanismi ja eurooppalainen talletusten vakuusjärjestelmä.
3
Yhdenmukaisten sääntöjen ja yhdenmukaisen menettelyn vahvistamisesta luottolaitosten ja tiettyjen sijoituspalveluyritysten kriisinratkaisua varten yhteisen kriisinratkaisumekanismin ja yhteisen kriisinratkaisurahaston puitteissa sekä asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta 15.7.2014 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 806/2014 (EUVL 2014, L 225, s. 1) käyttöön otetun yhteisen kriisinratkaisumekanismin osalta säädetään sellaisen yhteisen kriisinratkaisurahaston perustamisesta, johon luottolaitosten on osallistuttava. Tätä rahastoa käytetään ainoastaan siinä määrin kuin se on tarpeen kriisinratkaisuvälineiden tehokkaan soveltamisen kannalta (asetuksen N:o 806/2014 76 artiklan 1 kohta).
4
Asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan mukaan kriisinratkaisuneuvosto laskee vuosittain kunkin laitoksen yksilöllisen vakausmaksun, jota kutsutaan myös ennakolliseksi vakausmaksuksi.
5
Vakausmaksujen vuotuinen kerääminen luottolaitoksilta on otettu käyttöön sen varmistamiseksi, että kriisinratkaisurahaston käytettävissä olevat varat saavuttavat 1.1.2016 alkaneen kahdeksan vuoden pituisen alkuvaiheen päättyessä vähintään yhden prosentin kaikissa osallistuvissa jäsenvaltioissa toimiluvan saaneiden luottolaitosten suojattujen talletusten määrästä (jäljempänä tavoitetaso).
6
Asetuksen N:o 806/2014 yhdenmukaisista soveltamisedellytyksistä yhteiseen kriisinratkaisurahastoon suoritettavien ennakollisten vakausmaksujen osalta 19.12.2014 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/81 (EUVL 2015, L 15, s. 1) 8 artiklan 3 kohdan mukaan kriisinratkaisuneuvosto sallii alkuvaiheen aikana tavanomaisissa olosuhteissa peruuttamattomien maksusitoumusten käytön laitoksen pyynnöstä. Kriisinratkaisuneuvosto jakaa peruuttamattomien maksusitoumusten käytön tasan sitä pyytävien laitosten kesken. Jaettujen peruuttamattomien maksusitoumusten osuuden on oltava vähintään 15 prosenttia laitoksen maksuvelvoitteiden kokonaismäärästä. Kunkin laitoksen vuotuista vakausmaksua laskiessaan kriisinratkaisuneuvoston on varmistettava, että kyseisten peruuttamattomien maksusitoumusten summa ei vuoden aikana ylitä 30:tä prosenttia asetuksen (EU) N:o 806/2014 70 artiklan mukaisesti kerättyjen vuotuisten vakausmaksujen kokonaismäärästä.
7
Kantaja oli ranskalainen luottolaitos, jolla oli toimilupa 24.3.2021 saakka, jolloin Euroopan keskuspankki (EKP) peruutti sen toimiluvan.
8
Kantaja toimitti ennen yhteisen kriisinratkaisumekanismin täytäntöönpanoa osan vuotta 2015 koskevasta ennakollisesta vakausmaksustaan peruuttamattoman maksusitoumuksen muodossa. Tätä varten se teki kriisinratkaisuneuvoston, Autorité de contrôle prudentiel et de résolutionin (talletusvakuus- ja kriisinratkaisurahasto, jäljempänä ACPR) ja talletussuojarahaston (FGDR) kanssa peruuttamattoman maksusitoumuksen (jäljempänä vuoden 2015 peruuttamaton maksusitoumus).
9
Kantaja toimitti maksukausien 2016–2021 osalta ainakin osan ennakollisista vakausmaksuistaan peruuttamattoman maksusitoumuksen muodossa. Tätä varten se teki kriisinratkaisuneuvoston kanssa kunkin kauden osalta peruuttamattomia maksusitoumuksia (jäljempänä vuosien 2016–2021 peruuttamattomat maksusitoumukset).
10
Kantaja ilmoitti kriisinratkaisuneuvostolle 1.4.2021 päivätyllä sähköpostiviestillä, että EKP oli sen pyynnöstä peruuttanut sen toimiluvan. Kantaja pyysi tällöin kriisinratkaisuneuvostolta tietoja toimenpiteistä, joita oli toteutettava sen tekemiin peruuttamattomiin maksusitoumuksiin liittyvien vakuuksien palauttamiseksi.
11
Kriisinratkaisuneuvosto ilmoitti 14.4.2021 päivätyllä kirjeellä kantajalle toimenpiteistä, joita oli suoritettava sen tekemien peruuttamattomien maksusitoumusten kattamien vakuuksien palauttamiseksi.
12
Useiden kirjeenvaihtojen jälkeen kantaja ilmoitti 29.7.2021 kriisinratkaisuneuvostolle vuoden 2015 peruuttamattoman maksusitoumuksen ja vuosien 2016–2021 peruuttamattomien maksusitoumusten irtisanomisesta.
13
Uusien kirjeenvaihtojen jälkeen kriisinratkaisuneuvosto ilmoitti 13.8.2021 päivätyllä kirjeellä (jäljempänä 13.8.2021 päivätty kirje) kantajalle, että se palauttaa sille vuoden 2015 peruuttamatonta maksusitoumusta ja vuosien 2016–2021 peruuttamattomia maksusitoumuksia koskevat vakuudet saatuaan kyseisten sitoumusten perusteella sidottua määrää vastaavan käteissuorituksen.
14
Kriisinratkaisuneuvosto muistutti kyseisessä kirjeessä, että kantaja oli tehnyt sen kanssa useita peruuttamattomia maksusitoumuksia. Kriisinratkaisuneuvosto täsmensi kunkin sitoumuksen osalta sidotun määrän. Lueteltuaan nämä määrät se totesi muun muassa, että kun otetaan huomioon asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 4 kohta, jonka mukaan asianmukaisesti saatuja vakausmaksuja ei palauteta yhteisöille, ja täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 1 kohta, jonka mukaan peruuttamattomien maksusitoumusten käyttö ei millään tavalla saanut vaarantaa kriisinratkaisurahaston maksukykyä ja maksuvalmiutta, vuosien 2016–2021 peruuttamattomien maksusitoumusten peruuttaminen ja sen seurauksena kyseiset sitoumukset kattavien vakuuksien palauttaminen voitiin tehdä vasta sen jälkeen, kun kyseisen peruuttamattoman maksusitoumuksen määrää vastaava summa oli maksettu käteisellä. Kriisinratkaisuneuvosto kehotti näin ollen kantajaa siirtämään sille tietyn määrän ja ilmoittamaan tästä sille sähköpostitse. Saatuaan kyseisen määrän se palauttaisi kantajalle vakuudet vähennettyinä kertyneillä negatiivisilla koroilla 14 pankkipäivän kuluttua irtisanomisilmoituksen vastaanottamisesta.
15
Kantaja ilmoitti 25.10.2021 kriisinratkaisuneuvostolle, että koska sen käsityksen mukaan, joka sillä oli sovellettavista säännöksistä, sen ei tarvinnut siirtää sille käteismääriä, jotka vastasivat vuoden 2015 peruuttamattoman maksusitoumuksen ja vuosien 2016–2021 peruuttamattomien maksusitoumusten perusteella sidottua kokonaismäärää, jotta sille palautettaisiin vakuudet, se ei aikonut tehdä mainittua siirtoa.
Asianosaisten vaatimukset
16
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa 13.8.2021 päivätyn kirjeen SEUT 256 ja SEUT 263 artiklan nojalla
–
hyväksyy kantajan SEUT 272 artiklan ja SEUT 340 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla esittämän vaatimuksen ja toteaa, että 13.8.2021 päivätyssä kirjeessä ilmaistu kanta on vuosien 2016–2021 peruuttamattomien maksusitoumusten ehtojen vastainen, ja määrää kriisinratkaisuneuvoston palauttamaan sille määrät, jotka vastaavat sitoumuksiin liittyviä käteisvakuuksia, jotka se on säilyttänyt sopimusvelvoitteidensa vastaisesti, kaikkine niihin liittyvine kuluineen, viivästyskorkoineen ja liitännäisine kuluineen
–
hyväksyy kantajan SEUT 340 artiklan toisen kohdan nojalla esittämän vaatimuksen ja toteaa, että kriisinratkaisuneuvoston kieltäytyminen palauttamasta sille vuoden 2015 peruuttamattomaan maksusitoumukseen liittyviä käteisvakuuksia vastaavia määriä merkitsee perusteetonta etua, ja velvoittaa kriisinratkaisuneuvoston suorittamaan sille vahingonkorvauksena kyseiset määrät kaikkine niihin liittyvine kuluineen, viivästyskorkoineen ja liitännäisine kuluineen
–
toissijaisesti hyväksyy kantajan SEUT 340 artiklan toisen kohdan nojalla esittämän vaatimuksen ja toteaa, että kriisinratkaisuneuvoston kieltäytyminen palauttamasta sille vuosien 2016–2021 peruuttamattomiin maksusitoumuksiin liittyviä käteisvakuuksia vastaavia määriä merkitsee perusteetonta etua, ja määrää kriisinratkaisuneuvoston suorittamaan sille vahingonkorvauksena kyseisen määrän kaikki siihen liittyvine kuluineen, viivästyskorkoineen ja liitännäisine kuluineen
–
velvoittaa kriisinratkaisuneuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
17
Kriisinratkaisuneuvosto vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
jättää kumoamisvaatimuksen tutkimatta
–
hylkää SEUT 272 artiklaan perustuvat vaatimukset perusteettomina
–
jättää SEUT 340 artiklaan perustuvat vaatimukset tutkimatta tai toissijaisesti hylkää ne perusteettomina
–
velvoittaa kantajan korvaamaan kaikki sille aiheutuneet oikeudenkäyntikulut, muun muassa kulut, jotka liittyvät peruutettuun kumoamisvaatimukseen, joka on alun perin esitetty SEUT 263 artiklan nojalla.
18
Ranskan tasavalta vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin hyväksyy kantajan kanteen.
19
Fédération bancaire française (FBF) vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
toteaa, että kriisinratkaisuneuvosto on laiminlyönyt sille peruuttamattomien maksusitoumusten nojalla kuuluvan palauttamisvelvollisuuden, kun se on kieltäytynyt palauttamasta määriä, jotka vastaavat vuosien 2016–2021 peruuttamattomiin maksusitoumuksiin liittyviä käteisvakuuksia
–
velvoittaa kriisinratkaisuneuvoston palauttamaan kantajalle määrät, jotka vastaavat käteisvakuuksia, jotka se on sopimusvelvoitteidensa vastaisesti säilyttänyt itsellään.
Oikeudellinen arviointi
20
Kantaja on kannekirjelmässään vaatinut 13.8.2021 päivätyn kirjeen kumoamista SEUT 256 artiklan ja SEUT 263 artiklan nojalla ennen kuin se oikeudenkäynnin kuluessa luopui kyseisestä vaatimuksesta.
21
Näin ollen kantajan muut vaatimukset on tutkittava.
SEUT 272 artiklaan ja SEUT 340 artiklan ensimmäiseen kohtaan perustuva vaatimus
22
Unionin yleisellä tuomioistuimella on toimivalta tutkia kantajan SEUT 272 artiklan perusteella esittämä vaatimus vuosien 2016–2021 peruuttamattomien maksusitoumusten lausekkeessa 13.2 olevien sellaisten välityslausekkeiden nojalla, joiden mukaan unionin yleisellä tuomioistuimella on toimivalta ratkaista kaikki riidat, jotka koskevat kyseisten sopimusten laillisuutta, pätevyyttä, tulkintaa tai täytäntöönpanoa.
23
Kantaja, jota Ranskan tasavalta ja FBF tukevat, väittää SEUT 272 artiklaan ja SEUT 340 artiklan ensimmäiseen kohtaan perustuvan vaatimuksensa tueksi, että kriisinratkaisuneuvosto on laiminlyönyt sille vuosien 2016–2021 peruuttamattomien maksusitoumusten lausekkeen 12.5 nojalla kuuluvan palauttamisvelvollisuuden.
24
Aluksi on palautettava mieleen, että asetus N:o 806/2014 ja täytäntöönpanoasetus 2015/81 ovat SEUT 288 artiklan mukaisesti yleisesti sovellettavia, ne ovat kaikilta osiltaan velvoittavia ja niitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa asianomaisissa jäsenvaltioissa. Kantaja ja kriisinratkaisuneuvosto eivät siis voi vapaasti tehdä sopimuksia, jotka olisivat ristiriidassa näiden kahden asetuksen säännösten kanssa, sellaisina kuin unionin tuomioistuimet ovat niitä tulkinneet.
25
Vuosien 2016–2021 peruuttamattomien maksusitoumusten lausekkeessa 12.5, johon kantaja vetoaa, määrätään, että ”tämä sopimus ei rajoita täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan soveltamista”. Kyseisessä lausekkeessa palautetaan siten mieleen, että vuosien 2016–2021 peruuttamattomat maksusitoumukset eivät voi missään tapauksessa olla ristiriidassa täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan kanssa.
26
Kun kantaja vetoaa vuosien 2016–2021 peruuttamattomien maksusitoumusten lausekkeen 12.5 rikkomiseen, se väittää näin ollen tosiasiallisesti, että sen tilanne, eli asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalan ulkopuolelle jäävän laitoksen tilanne, kuuluu täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan soveltamisalaan. Kantajan ehdottaman tulkinnan mukaan asetuksen kyseinen säännös on selvä, eikä siinä liitetä käteisvakuuksien, joilla peruuttamattomat maksusitoumukset katetaan, palauttamiselle minkäänlaista ehtoa. Kanta, joka on esitetty 13.8.2021 päivätyssä kirjeessä ja jonka mukaan kriisinratkaisuneuvosto voi palauttaa vuosien 2016–2021 peruuttamattomat maksusitoumukset kattavat käteisvakuudet vasta sen jälkeen, kun on maksettu määrä, joka vastaa sitä vakausmaksua, jonka osalta kyseisiä välineitä on käytetty, on kantajan mukaan näin ollen ristiriidassa täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan kanssa.
27
Kriisinratkaisuneuvosto kiistää kantajan väitteet ja esittää – kuten edellä 14 kohdasta ilmenee – kantajan ehdottamasta tulkinnasta poikkeavan tulkinnan.
28
Ensinnäkin on korostettava, että asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että osallistuvaan jäsenvaltioon sijoittautuneilla luottolaitoksilla, jollainen kantajakin oli, on kunakin maksuvuotena velvollisuus maksaa tavanomainen vakausmaksu kriisinratkaisurahastoon.
29
Asetuksen N:o 806/2014 69 artiklan 1 kohdan mukaisesti on otettu käyttöön ennakollisten vakausmaksujen vuotuinen kerääminen luottolaitoksilta sen varmistamiseksi, että kriisinratkaisurahaston käytettävissä olevat varat saavuttavat alkuvaiheen päättyessä tavoitetason.
30
Unionin lainsäätäjä on kyseisen tavoitteen huomioon ottaen täsmentänyt asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 4 kohdassa, ettei ”asianmukaisesti saatuja” ennakollisia vakausmaksuja palauteta. Tällä sanamuodolla unionin lainsäätäjä on vahvistanut säännön, johon ei liity poikkeusta. Tästä syystä siihen ei sisälly mitään mainintaa mahdollisuudesta mukauttaa ennakollisia vakausmaksuja jälkikäteen (ks. vastaavasti tuomio 29.9.2022, ABLV Bank v. SRB, C-202/21 P, EU:C:2022:734, 56 kohta). Tästä seuraa, että laitoksen aseman muuttuminen maksukauden aikana ei vaikuta kyseisenä vuonna maksettavan vakausmaksun määrään. Tämä sääntö toistetaan lisäksi Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/59/EU täydentämisestä kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyihin etukäteen suoritettavien rahoitusosuuksien osalta 21.10.2014 annetun komission delegoidun asetuksen (EU) 2015/63 (EUVL 2015, L 11, s. 44) 12 artiklan 2 kohdassa, joka koskee myös kriisinratkaisuneuvostoa, kuten kyseisen delegoidun asetuksen johdanto-osan seitsemännessä perustelukappaleessa todetaan.
31
Unionin tuomioistuimet ovat tältä osin todenneet erityisesti, että sillä seikalla, että yhteisö luopuu liiketoimintansa harjoittamisesta maksukauden aikana toimilupansa peruuttamisen vuoksi, ei ole vaikutusta sen velvollisuuteen maksaa kyseiseltä maksukaudelta suoritettava ennakollinen vakausmaksu kokonaisuudessaan (tuomio 20.1.2021, ABLV Bank v. SRB, T-758/18, EU:T:2021:28, 85 kohta).
32
Toiseksi, kuten kantaja toteaa, luottolaitoksilla on asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 3 kohdan mukaisesti mahdollisuus joko maksaa vakausmaksunsa välittömästi tai tehdä peruuttamaton maksusitoumus täyttääkseen velvollisuutensa suorittaa vakausmaksu kriisinratkaisurahastoon.
33
Kolmanneksi täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklassa säädetään tietyistä säännöistä, joita sovelletaan peruuttamattomiin maksusitoumuksiin, joiden erityispiirteenä on, että ne ovat toistaiseksi voimassa olevia sopimuksia, jotka mahdollistavat sen, että laitokset voivat lykätä vakausmaksunsa maksamista. Tämä erityispiirre on saanut unionin lainsäätäjän ottamaan näiden sitoumusten osalta käyttöön erityisen järjestelmän.
34
Täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Asetuksen (EU) N:o 806/2014 70 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu[jen] peruuttamattomien maksusitoumusten käyttö ei saa millään tavalla vaikuttaa kriisinratkaisurahaston taloudellisiin valmiuksiin eikä maksuvalmiuteen.
2.   Kun kriisinratkaisutoimeen kuuluu kriisinratkaisurahaston käyttö asetuksen (EU) N:o 806/2014 76 artiklan mukaisesti, kriisinratkaisuneuvoston on vaadittava osa asetuksen (EU) N:o 806/2014 mukaisesti tehdyistä peruuttamattomista maksusitoumuksista tai kaikki niistä maksettavaksi, jotta kriisinratkaisuneuvoston vahvistama peruuttamattomien maksusitoumusten osuus voidaan palauttaa kriisinratkaisurahaston käytettävissä oleviin varoihin asetuksen (EU) N:o 806/2014 70 artiklan 3 kohdassa määritetyn ylärajan puitteissa.
Kun kriisinratkaisurahasto on asianmukaisesti saanut vakausmaksun, joka liittyy maksettavaksi vaadittuun peruuttamattomaan maksusitoumukseen, sitoumusta takaava vakuus on palautettava. Jos kriisinratkaisurahasto ei vastaanota vaadittavaa rahamäärää asianmukaisesti ensimmäisestä pyynnöstä, kriisinratkaisuneuvosto voi ottaa haltuun peruuttamatonta maksusitoumusta takaavan vakuuden asetuksen (EU) N:o 806/2014 70 artiklan 3 kohdan mukaisesti.
3.   Sellaisen laitoksen peruuttamattomat maksusitoumukset, joka ei enää kuulu asetuksen (EU) N:o 806/2014 soveltamisalaan, peruutetaan ja näitä sitoumuksia takaava vakuus palautetaan.”
35
Tässä yhteydessä kantaja, jota Ranskan tasavalta ja FBF tukevat, väittää, että täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu peruuttamattoman maksusitoumuksen peruuttaminen ja vakuuden palauttaminen merkitsevät sitä, että ennakollisen vakausmaksun osaa, jonka osalta on tehty peruuttamaton maksusitoumus, ei tarvitse toimittaa, koska maksava laitos jää asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalan ulkopuolelle ja koska kriisinratkaisuneuvosto ei ole vaatinut kyseistä sitoumusta maksettavaksi kriisinratkaisutoimen yhteydessä. Kantaja on istunnossa täsmentänyt, ettei se vaadi rahasuoritustensa palauttamista. Se on maksanut 85 prosenttia vakausmaksuistaan. Se vaatii ainoastaan niiden määrien palauttamista, jotka se on vuosittain maksanut taatakseen antamansa peruuttamattomat maksusitoumukset. Tästä syystä sen vaatimus ei ole ristiriidassa 20.1.2021 annettuun tuomioon ABLV Bank v. SRB (T-758/18, EU:T:2021:28) ja 29.9.2022 annettuun tuomioon ABLV Bank v. SRB (C-202/21 P, EU:C:2022:734) perustuvan oikeuskäytännön kanssa.
36
Tältä osin on todettava, että yleisen merkityksen mukaan ”peruuttamaton” tarkoittaa seikkoja, joita ei voida kyseenalaistaa. Peruuttamaton maksusitoumus merkitsee siis sellaista velvollisuutta maksaa sitoumuksen kohteena määrä, jota ei voida kyseenalaistaa.
37
Lisäksi on todettava, että on totta – kuten kantaja korostaa –, ettei täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdassa täsmennetä nimenomaisesti, että laitosten on ensin maksettava vakausmaksunsa, jotta niille voidaan sitten palauttaa niiden asettama vakuus. Kuten edellä 28 ja 29 kohdassa on muistutettu, osallistuvaan jäsenvaltioon sijoittautuneiden laitosten on kuitenkin maksettava alkuvaiheen aikana kriisinratkaisurahastoon vuotuinen vakausmaksu, jotta kriisinratkaisurahasto saavuttaa tavoitetason mainitun kauden päättyessä.
38
Tästä seuraa, että jos peruuttamattoman maksusitoumuksen kattava vakuus palautettaisiin vastaanottamatta sitä ennen vakausmaksua, jonka osalta kyseinen sitoumus on tehty, laitos ei täyttäisi velvollisuuttaan maksaa vakausmaksu kokonaisuudessaan ajanjaksolta, jona se kuului asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan, eikä ennakollinen vakausmaksu peruuttamattoman maksusitoumuksen muodossa saavuttaisi tavoitetta antaa kriisinratkaisurahastolle varoja, jotka vastaavat unionin lainsäätäjän säätämää tasoa.
39
Kuten edellä 31 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä on täsmennetty, se seikka, että yhteisö lopettaa luottolaitoksen toiminnan harjoittamisen maksukauden aikana toimiluvan peruuttamisen johdosta, ei vaikuta kyseisen yhteisön velvollisuuteen maksaa kyseistä maksukautta koskeva ennakollinen vakausmaksu kokonaisuudessaan.
40
Arvioitaessa tämän velvollisuuden, joka koskee vakausmaksun maksamista kokonaisuudessaan, laajuutta ei ole syytä ottaa huomioon kantajan esittämällä tavalla ainoastaan välittömästi suoritettua osaa maksusta ottamatta huomioon toista osaa, joka on toimitettu peruuttamattoman maksusitoumuksen avulla.
41
Täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 1 kohdan mukaan peruuttamattomien maksusitoumusten käyttö ei nimittäin saa millään tavalla vaarantaa kriisinratkaisurahaston taloudellisia valmiuksia tai maksuvalmiutta. Peruuttamattoman maksusitoumuksen kumoamista, joka johtuu siitä, että laitos poistuu asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalasta, ja vastaavan vakuuden palauttamista, joista säädetään täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdassa, ei siis voida tehdä kriisinratkaisurahaston vahingoksi (julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus asiassa ABLV Bank v. SRB, C-202/21 P, EU:C:2022:327, 87 kohta). Jos näin ei olisi, täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdassa sivuutettaisiin ennakollisten vakausmaksujen vuotuisen keräämisen tavoite, sellaisena kuin se ilmenee asetuksen N:o 806/2014 69 ja 70 artiklasta.
42
Toisin kuin Ranskan tasavalta väittää, täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 1 kohtaa sovelletaan näin ollen sellaisen laitoksen peruuttamattomien maksusitoumusten käsittelyyn, joka poistuu asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalasta, ja täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohtaa on siten tulkittava kyseisen säännöksen valossa.
43
Tällainen tulkinta on täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan tavoitteen mukainen. Kuten edellä 33 kohdassa on palautettu mieleen ja kuten vuosien 2016–2021 peruuttamattomien maksusitoumusten lausekkeesta 11.2 ilmenee, peruuttamattomat maksusitoumukset tehdään toistaiseksi voimassa oleviksi. Ei kuitenkaan ole toivottavaa, että näiden sopimusten voimassaolo jatkuu, kun yhteisö kantajan tavoin lopettaa luottolaitostoimintansa ja poistuu siten asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan kuuluvien ja vakausmaksun maksamiseen velvollisten laitosten piiristä. Kuten kriisinratkaisuneuvosto perustellusti esittää, täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdassa säädetyn peruuttamattoman maksusitoumuksen peruuttamisen tarkoituksena on näin ollen kyseisen sitoumuksen päättäminen, joten se ei jatku sen jälkeen, kun maksava laitos on poistunut asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalasta.
44
Täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan tarkoituksena ei siis ole antaa kyseisen asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle jääville laitoksille mahdollisuutta vapautua velvollisuudestaan maksaa vakausmaksu kokonaisuudessaan, kuten kantaja ja väliintulijat väittävät, vaan sen tarkoituksena on varmistaa, että kriisinratkaisurahaston varat ovat kriisinratkaisutilanteessa mahdollisimman nopeasti kriisinratkaisuneuvoston käytettävissä, eli turvata kriisinratkaisurahaston taloudellinen kapasiteetti ja maksuvalmius.
45
Myöskään se seikka, että laitoksen poistuminen kyseisestä järjestelmästä vähentäisi suojattujen talletusten kokonaismäärää ja siten tavoitetasoa, jos se oletetaan toteen näytetyksi, ei vapauta laitosta maksamasta maksukauden osalta suoritettavaa ennakollista vakausmaksua kokonaisuudessaan.
46
Tältä osin on kiistatonta, että kantaja kuului vuosien 2016–2021 tammikuun 1. päivänä asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan ja oli siten velvollinen maksamaan kriisinratkaisurahastoon suoritettavan vakausmaksun.
47
Kriisinratkaisuneuvosto laski kunkin kyseisen vuoden osalta asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdan mukaisesti kantajan yksilöllisen vakausmaksun ottaen huomioon muun muassa kriisinratkaisuneuvoston kyseisenä vuonna laatiman ennusteen tavoitetasosta, joka oli tarkoitus saavuttaa alkuvaiheen päättyessä. Näin ollen sillä, että tavoitetaso saattaa muuttua sen jälkeen, kun kantaja on poistunut asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalasta, ei voi olla mitään vaikutusta vakausmaksujen laskentaan ja siten niiden määrään kantajan järjestelmästä poistumista edeltävältä ajalta. Toisin kuin Ranskan tasavalta ja FBF esittävät, se, että kantajan poistuminen asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalasta voisi vaikuttaa tavoitetasoon, jos se näytettäisiin toteen, ei siis voisi oikeuttaa niiden vakausmaksujen määrän muuttamista, jotka sen oli maksettava vuosilta 2016–2021. Tällä ei myöskään voida perustella vuosien 2016–2021 peruuttamattomat maksusitoumukset kattavien vakuuksien palauttamista ilman, että sitä ennen suoritetaan maksut, joiden osalta kyseiset sitoumukset on tehty.
48
Lisäksi on jo todettu, että laitoksen poistuminen asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalasta ei anna sille oikeutta ennakollisen vakausmaksun uudelleenlaskentaan, koska jos kriisinratkaisuneuvoston olisi otettava huomioon luottolaitosten oikeudellisen ja taloudellisen tilanteen kehitys kyseessä olevan maksukauden aikana, sen olisi vaikea laskea luotettavasti ja vakaasti kunkin laitoksen maksettavaksi kuuluvia vakausmaksuja ja pyrkiä saavuttamaan tavoite, joka on saavuttaa alkuvaiheen lopussa vähintään yksi prosentti kaikkien jäsenvaltion alueella toimiluvan saaneiden laitosten suojattujen talletusten määrästä (tuomio 20.1.2021, ABLV Bank v. SRB, T-758/18, EU:T:2021:28, 75 ja 76 kohta).
49
Samasta syystä kantaja ja väliintulijat eivät voi väittää, että kriisinratkaisuneuvoston olisi palautettava kantajalle vuosien 2016–2021 peruuttamattomat maksusitoumukset kattavat vakuudet ilman, että se olisi saanut etukäteen vakausmaksuja, joiden osalta kyseiset sitoumukset on tehty, ja mukautettava muiden laitosten tulevia yksilöllisiä vakausmaksuja tavoitetason saavuttamisen varmistamiseksi.
50
Edellä esitetystä seuraa, että täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu peruuttamattoman maksusitoumuksen peruuttaminen ja vakuuden palauttaminen eivät voi merkitä sitä, että ennakollisen vakausmaksun sitä osaa, jonka osalta on tehty peruuttamaton maksusitoumus, ei tarvitse toimittaa, jos maksava laitos ei enää kuulu asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan (julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus asiassa ABLV Bank v. SRB, C-202/21 P, EU:C:2022:327, 87 kohta). Kyseinen laitos on edelleen velvollinen maksamaan kriisinratkaisuneuvoston kyseiseltä ajanjaksolta säännönmukaisesti laskeman yksilöllisen vakausmaksun kokonaisuudessaan, eikä sillä ole oikeutta maksaa siitä ainoastaan osaa.
51
Näin ollen kriisinratkaisuneuvoston 13.8.2021 päivätyssä kirjeessä esittämä kanta, jonka mukaan se voi palauttaa vuosien 2016–2021 peruuttamattomat maksusitoumukset kattavat käteisvakuudet vasta sen jälkeen, kun on maksettu määrä, joka vastaa sitä vakausmaksua, jonka osalta kyseiset välineet on käytetty, ei ole ristiriidassa täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan kanssa eikä vuosien 2016–2021 peruuttamattomien maksusitoumusten lausekkeen 12.5, jossa viitataan kyseiseen säännökseen, kanssa.
52
Kantajan ja väliintulijoiden toisen tulkinnan puolesta esittämät eri väitteet eivät ole vakuuttavampia.
53
Ensinnäkin väitteistä, joiden mukaan kriisinratkaisuneuvosto on tulkinnut virheellisesti asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 4 kohtaa siltä osin kuin se on sekoittanut käteismaksut ja vuosien 2016–2021 peruuttamattomat maksusitoumukset, on todettava, että vaikka on totta, että kriisinratkaisuneuvosto on 13.8.2021 päivätyssä kirjeessä maininnut asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 4 kohdan, kyseisestä kirjeestä ei ilmene, että kriisinratkaisuneuvosto olisi soveltanut kyseistä säännöstä käteisvakuuksiin, jotka kattavat vuosien 2016–2021 peruuttamattomat maksusitoumukset. Kriisinratkaisuneuvosto on kyseisessä kirjeessä vain vaatinut kantajaa suorittamaan käteissumman, joka vastaa vuosien 2016–2021 peruuttamattomien maksusitoumusten määrää, sen velvollisuuden mukaisesti, jonka mukaan sen on maksettava vakausmaksut kokonaisuudessaan ajanjaksolta, jona se kuului asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan (ks. edellä 28–31 kohta). Näin ollen kriisinratkaisuneuvosto ei ole tehnyt tulkintavirhettä, josta sitä moititaan.
54
Toiseksi väitteistä, joiden mukaan täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 2 kohtaa ei voida soveltaa kantajan tilanteeseen, on riittävää todeta 13.8.2021 päivätyn kirjeen perusteella, ettei kriisinratkaisuneuvosto ole soveltanut kyseistä säännöstä. Kyseiset väitteet ovat näin ollen tehottomia.
55
Kolmanneksi yhdenvertaisen kohtelun periaatetta koskevista väitteistä, joiden mukaan laitosten, jotka ovat päättäneet maksaa maksuosuutensa välittömästi käteisellä, ja niiden laitosten, jotka ovat mieluummin sopineet peruuttamattomista maksusitoumuksista, oikeudellinen tilanne on erilainen, on täsmennettävä, että se, että unionin yleinen tuomioistuin on 20.1.2021 annetussa tuomiossa ABLV Bank v. SRB (T-758/18, EU:T:2021:28, 111 kohta) todennut, että unionin lainsäätäjä oli katsonut tarpeelliseksi soveltaa peruuttamattomiin maksusitoumuksiin ”erityistä järjestelmää”, ei yksinään mahdollista sitä, että laitokset, jotka ovat päättäneet maksaa rahoitusosuutensa välittömästi, ja laitokset, jotka ovat tehneet peruuttamattomia maksusitoumuksia, voidaan erottaa toisistaan. Nyt käsiteltävässä asiassa kantaja kuului vuosien 2016–2021 kunkin tammikuun 1. päivänä asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan ja kuului yhteiseen kriisinratkaisurahastoon suoritettavaa maksuosuutta koskevan velvollisuuden piiriin. Se, että kantaja ei ole maksanut välittömästi koko vakausmaksuaan kyseisiltä vuosilta, ei ole muuttanut mitenkään sen tilannetta sen asetuksen N:o 806/2014 mukaisten maksuvelvoitteiden kannalta. Toisin kuin kantaja väittää, sen tilanne oli näin ollen rinnastettavissa kaikkien sellaisten luottolaitosten tilanteeseen, jotka kunkin vuoden tammikuun 1. päivänä kuuluivat asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan. Kantajan väitettä siitä, että asia on päinvastoin, ei voida hyväksyä. Kantaja oli näin ollen kyseisten luottolaitosten tavoin velvollinen maksamaan kaikki maksukaudelta 2016–2021 maksettavat yksilölliset vakausmaksut.
56
Asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan kuuluvien laitosten ja siitä poistuvien laitosten oikeudellisen tilanteen väitetystä erosta on lisäksi korostettava, että luottolaitoksen suorittama vakausmaksu ei anna sille oikeutta hyötyä kriisinratkaisurahastosta. Asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 1 kohdan mukaan kriisinratkaisu toteutetaan nimittäin ainoastaan yleisen edun perusteella. Kriisinratkaisurahaston tarkoituksena on siis varmistaa pankkiunionin rahoitusvakaus sellaisenaan. Sitä ei ole tarkoitettu yksittäisten pankkien pelastusrahastoksi (ks. vastaavasti tuomio 20.1.2021, ABLV Bank v. SRB, T-758/18, EU:T:2021:28, 70–72 kohta; ks. myös julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus asiassa ABLV Bank v. SRB, C-202/21 P, EU:C:2022:327, 64 kohta).
57
Näin ollen yhtäältä ennakollisen vakausmaksun maksamisen ja toisaalta kriisinratkaisurahastosta hyötymistä koskevan mahdollisuuden välillä ei ole mitään automaattista yhteyttä.
58
Tässä tilanteessa on todettava, että toisin kuin kantaja väittää, se seikka, ettei kantaja voi enää hyötyä yhteisestä kriisinratkaisurahastosta sen vuoksi, ettei se enää kuulu asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalaan, ei ole omiaan osoittamaan, että se olisi sellaisessa tilanteessa, että se olisi vapautettava velvollisuudesta maksaa maksukautta 2016–2021, jonka aikana se vielä kuului mainitun asetuksen soveltamisalaan, koskevien vakausmaksujen koko määrää vastaava määrä. Kantajan tältä osin esittämä väite on näin ollen hylättävä.
59
Lisäksi on huomautettava, että kuten julkisasiamies Kokott on asiassa ABLV Bank v. SRB esittämässään ratkaisuehdotuksessa (C-202/21 P, EU:C:2022:32734, 65 ja 66 kohta) todennut, on lisäksi niin, että vaikka kunkin laitoksen yksilöllisen vakausmaksun laskennassa on myös kyse sen riskiprofiilista, asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdasta ilmenee, että vakausmaksun määrä riippuu ennen kaikkea tavoitetason määrästä, koska se vastaa olennaisilta osin osaa tavoitetasosta.
60
Kuten täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 johdanto-osan 11 perustelukappaleessa täsmennetään, tämä merkitsee sitä, että luottolaitoksen yksilöllinen vakausmaksu riippuu edelleen ratkaisevasti muiden luottolaitosten, jotka ovat velvollisia maksamaan vakausmaksun kyseisellä ajanjaksolla, yksilöllisistä vakausmaksuista. Luottolaitoksen vakausmaksun mukauttaminen edellyttäisi siis aina muiden luottolaitosten vakausmaksujen oikaisemista. Tästä seuraa, kuten edellä 48 kohdassa on jo todettu, että jos vakausmaksuja mukautettaisiin jatkuvasti maksukauden aikana, olisi mahdotonta määrittää oikeudellisesti varmalla tavalla kaikkien muiden laitosten yksilöllisiä vakausmaksuja. Tästä syystä laitoksen aseman muuttuminen maksukauden aikana ei vaikuta suoritettavaan vakausmaksuun (julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus asiassa ABLV Bank v. SRB, C-202/21 P, EU:C:2022:327, 67 kohta).
61
Yhteiseen kriisinratkaisurahastoon suoritettavassa vuotuisessa ennakollisessa vakausmaksussa ei näin ollen ilmaista määrällisesti sitä riskiä, jonka rahoitukseen osallistuva laitos aiheuttaa koko maksukauden ajan rahoitusvakaudelle tai kriisinratkaisurahaston käytölle (julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus asiassa ABLV Bank v. SRB, C-202/21 P, EU:C:2022:327, 68 kohta). Ennakollisessa vakausmaksussa ei toisin sanoen määritetä sitä mahdollisuutta, että yhteinen kriisinratkaisurahasto ryhtyy toimenpiteisiin rahoitukseen osallistuvan laitoksen hyväksi.
62
Näin ollen sillä, ettei kantaja voi hyötyä yhteisestä kriisinratkaisurahastosta sen jälkeen, kun se on poistunut asetuksen N:o 806/2014 soveltamisalasta, ei voi missään tapauksessa olla mitään vaikutusta sen velvollisuuteen maksaa maksukaudelta 2016–2021 maksettava yksilöllinen vakausmaksu kokonaisuudessaan.
63
Neljänneksi on todettava, että väitteistä, jotka koskevat sitä, ettei Euroopan pankkiviranomaisen (EBA) ohjeita, joihin kriisinratkaisuneuvosto on vedonnut unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämissään kirjelmissä, voida soveltaa kantajan tilanteeseen, on riittävää todeta 13.8.2021 päivätyn kirjeen perusteella, ettei kriisinratkaisuneuvosto ole soveltanut näitä ohjeita kantajan tilanteeseen. Mainitut väitteet ovat näin ollen tehottomia.
64
Edellä esitetyn perusteella SEUT 272 artiklaan ja SEUT 340 artiklan ensimmäiseen kohtaan perustuva vaatimus on hylättävä.
SEUT 340 artiklan toiseen kohtaan perustuvat vaatimukset
65
Kantaja vetoaa SEUT 340 artiklan toiseen kohtaan perustuvien vaatimustensa, jotka koskevat vuoden 2015 peruuttamatonta maksusitoumusta ja vuosien 2016–2021 peruuttamattomia maksusitoumuksia, tueksi siihen, että kriisinratkaisuneuvosto on saanut perusteetonta etua.
66
Kantaja väittää erityisesti, että sillä, että kriisinratkaisuneuvosto säilyttää itsellään vuoden 2015 peruuttamattomaan maksusitoumukseen ja vuosien 2016–2021 peruuttamattomiin maksusitoumuksiin liittyviä käteisvakuuksia vastaavat rahamäärät, ei ole mitään oikeudellista perustaa, olipa kyse sopimusperusteisesta tai sääntelyperusteisesta perustasta. Se, että kriisinratkaisuneuvosto on kieltäytynyt palauttamasta kyseisiä vakuuksia, on kantajan mukaan päinvastoin ristiriidassa täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan kanssa. Tästä seuraa kantajan mukaan se, että kriisinratkaisuneuvosto saa etua ilman oikeusperustetta ja että kantaja vastaavasti menettää edun.
67
Kriisinratkaisuneuvosto katsoo, ettei unionin yleisellä tuomioistuimella ole toimivaltaa käsitellä sopimukseen perustumattomia vaatimuksia, jotka koskevat sitä, että se olisi saanut perusteetonta etua vuoden 2015 peruuttamattoman maksusitoumuksen ja vuosien 2016–2021 peruuttamattomien maksusitoumusten osalta. Kriisinratkaisuneuvosto toteaa, että siltä osin kuin on kyse vuoden 2015 peruuttamattomasta maksusitoumuksesta, pelkkä vetoaminen SEUT 340 artiklan toiseen kohtaan ei voi muuttaa oikeusriidan luonteen muuttumista muuksi kuin sopimusoikeudelliseksi eikä siten siirtää sitä nyt käsiteltävässä asiassa toimivaltaisen kansallisen tuomioistuimen toimivallan ulkopuolelle. Vuosien 2016–2021 peruuttamattomien maksusitoumusten osalta kriisinratkaisuneuvosto toteaa, että mainituista sitoumuksista ilmenee, että kaikkiin sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausta koskeviin vaatimuksiin on sovellettava Luxemburgin oikeutta, ja se katsoo tämän perusteella, ettei asiassa ole mahdollista vedota sopimuksen ulkopuoliseen vastuuseen unionin oikeuden perusteella. Kriisinratkaisuneuvosto toteaa, että kyseiset vaatimukset ovat joka tapauksessa perusteettomia.
68
Tältä osin on palautettava mieleen, että unionin yleisellä tuomioistuimella on SEUT 268 artiklan mukaisesti toimivalta ratkaista SEUT 340 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettua vahingonkorvausta koskevat oikeusriidat, ja viimeksi mainitun artiklan mukaan ”sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun perusteella unioni korvaa toimielintensä ja henkilöstönsä tehtäviään suorittaessaan aiheuttaman vahingon jäsenvaltioiden lainsäädännön yhteisten yleisten periaatteiden mukaisesti”.
69
Sama koskee vaatimuksia, jotka koskevat unionin vastuun syntymistä perusteettoman edun perusteella (ks. vastaavasti tuomio 1.12.2021, KY v. Euroopan unionin tuomioistuin, T-433/20, ei julkaistu, EU:T:2021:840, 35 kohta).
70
Yksikään sopimus ei voi muuttaa tätä.
71
Näin ollen on hylättävä kriisinratkaisuneuvoston esittämät toimivallan puuttumista koskevat väitteet.
72
Jotta perusteettoman edun palautuskanne voidaan hyväksyä, edellytetään näyttöä siitä, että on saatu etua ilman pätevää laillista perustetta ja että kantaja on vastaavasti menettänyt edun (ks. vastaavasti tuomio 28.7.2011, Agrana Zucker, C-309/10, EU:C:2011:531, 53 kohta).
73
Ensiksi mainittu edellytys jää täyttymättä muun muassa silloin, kun etu perustuu sopimusvelvoitteisiin (ks. tuomio 6.10.2015, Technion ja Technion Research & Development Foundation v. komissio, T-216/12, EU:T:2015:746, 104 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
74
Nyt käsiteltävässä asiassa on vuoden 2015 peruuttamattoman maksusitoumuksen osalta kiistatonta, että kyseisessä sitoumuksessa määritellään yhtäältä kantajan ja toisaalta kriisinratkaisuneuvoston, ACPR:n ja FGDR:n välinen sopimussuhde. Kantajan mukaan kriisinratkaisuneuvoston saama etu vastaa vuoden 2015 peruuttamattomaan maksusitoumukseen liittyvää käteisvakuutta vastaavan määrän säilyttämistä. Kantaja ei kuitenkaan esitä mitään seikkaa, joka osoittaisi, ettei kriisinratkaisuneuvoston väitetylle edulle ole sopimusoikeudellista perustaa. Kantaja on myös todennut istunnossa, ettei se ollut saattanut asiaa cour d’appel de Paris’n (Pariisin ylioikeus, Ranska) tuomiopiirin tuomioistuinten, joilla on toimivalta ratkaista mahdollisia sopimusriitoja vuoden 2015 peruuttamattomaan maksusitoumukseen sisältyvän välityslausekkeen nojalla, käsiteltäväksi, eikä vaatinut niitä toteamaan, että mainitulle edulle ei ole mitään sopimusoikeudellista perustaa. Koska asiassa ei näin ollen ole esitetty näyttöä edun saamisesta ilman pätevää laillista perustetta, kantajan tätä väitettyä etua koskevat väitteet on hylättävä.
75
Vuosien 2016–2021 peruuttamattomien maksusitoumusten osalta on huomattava, että kriisinratkaisuneuvoston väitetty etu, eli kyseisiin sitoumuksiin liittyviä käteisvakuuksia vastaavien määrien säilyttäminen, perustuu kyseisiin sitoumuksiin, jotka sitovat sitä kantajaan nähden.
76
Kuten edellä 24–51 kohdassa esitetyistä toteamuksista ilmenee, täytäntöönpanoasetuksen 2015/81 7 artiklan 3 kohdan ja vuosien 2016–2021 peruuttamattomien maksusitoumusten lausekkeen 12.5 soveltaminen ei nimittäin voinut johtaa vuosien 2016–2021 peruuttamattomiin maksusitoumuksiin liittyviä käteisvakuuksia vastaavien määrien palauttamiseen ilman, että ensin olisi maksettu pakollinen maksu, joka kantajan oli maksettava asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
77
Näin ollen on katsottava, että kriisinratkaisuneuvoston päätös säilyttää itsellään vuosien 2016–2021 peruuttamattomiin maksusitoumuksiin liittyviä käteisvakuuksia vastaavat määrät niiden maksujen suorittamiseen saakka, joita varten kyseisiä välineitä on käytetty, perustuu pätevään oikeusperustaan, eikä se näin ollen voi merkitä perusteetonta etua.
78
Näin ollen SEUT 340 artiklan toiseen kohtaan perustuvat vaatimukset on hylättävä.
79
Kaiken edellä esitetyn perusteella kanne on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
80
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan yhteisen kriisinratkaisuneuvoston oikeudenkäyntikulut kriisinratkaisuneuvoston vaatimusten mukaisesti.
81
Ranskan tasavalta vastaa työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaisesti omista oikeudenkäyntikuluistaan.
82
Lisäksi työjärjestyksen 138 artiklan 3 kohdassa määrätään, että unionin yleinen tuomioistuin voi määrätä, että muu kuin 1 ja 2 kohdassa mainittu väliintulija vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan. Nyt käsiteltävässä asiassa on määrättävä, että FBF vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (seitsemäs jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
BNP Paribas Public Sector SA vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan yhteisen kriisinratkaisuneuvoston oikeudenkäyntikulut.
3)
Ranskan tasavalta ja Fédération bancaire française (FBF) vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Kowalik-Bańczyk
Hesse
Ricziová
Julistettiin Luxemburgissa 25 päivänä lokakuuta 2023.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.