61993C0329
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
GEORGES COSMAS
28 päivänä maaliskuuta 1996 (
*1
)
Sisällys
Alustavat huomautukset
I — Tosiseikat
A — Riidanalaiset liiketapahtumat
B — Riidanalainen päätös
II — Kumoamisperusteet
A — Puolustautumisoikeuksia koskevat kanneperusteet
B — Riidanalaisen päätöksen perusteluja koskevat kanneperusteet
1) Alustavat huomautukset
2) Valtion tuen olemassaoloa koskevat kumoamisperusteet
a) BV:n uusien osakkeiden arvo
b) Ovatko riidanalaiset toimenpiteet normaaleja yksityisen taloudellisen toimijan näkökulmasta
3) Tuensaajia koskevat kanneperusteet
4) Kanneperusteet, jotka koskevat tuen soveltuvuutta yhteismarkkinoille
a) Perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa määrätyt edellytykset, jotka koskevat kilpailun vääristämistä ja jäsenvaltioiden väliseen kauppaan kohdistuvaa vaikutusta
b) Laivanrakennusteollisuudelle myönnettäviä tukia koskeva direktiivi
e) Bremenin osavaltion ohjesäännöt
5) Perustelujen puutteellisuutta sekä tosiseikkojen vahvistamisen ja arvioinnin virheellisyyttä koskevat muut kanneperusteet
C — Kanneperusteet, joiden mukaan tukea ci ole ilmoitettu komissiolle määräajassa, ja tästä aiheutuvat seuraukset
1) Ilmoitusvelvollisuus
2) Seuraukset siitä, että ilmoitusvelvollisuutta ei ole täytetty ajoissa
D — Luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista koskevat kanneperusteet
E — Tuen poistamista koskevat kanneperusteet
1) Tuen takaisinperimisen mahdottomuus
2) Suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen
F — Viivästyskorkoja koskevat kanneperusteet
III — Oikeudenkäyntikulut
IV — Ratkaisuehdotus
Alustavat huomautukset
1.
Käsiteltävinä olevat asiat koskevat Saksan liittotasavallan (jäljempänä Saksa), Hanseatische Industrie-Beteiligungen GmbH (jäljempänä HIBEG) ja Bremer Vulkan Verbund AG:n (jäljempänä BV) nostamia kanteita. Näissä kanteissa yhteisöjen tuomioistuinta vaaditaan kumoamaan 6.4.1993 tehty komission päätös 93/412/ETY, joka koskee Saksan hallituksen HIBEGille myöntämää valtion tukea, jonka HIBEG välitti Krupp GmbH:n kautta Bremer Vulkan AG:lle, ja jonka tarkoituksena oli helpottaa Krupp GmbH:n omistaman Krupp Atlas Elektronik GmbH:n myymistä Bremer Vulkan AG:lle (
1
). Riidanalaisessa päätöksessä komissio piti perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdan perusteella laittomana ja yhteismarkkinoille soveltumattomana ”Saksan hallituksen HIBEGille myöntämää valtion tukea, jonka HIBEG välitti Krupp GmbH:n kautta Bremer Vulkan AG:lle ja jonka tarkoituksena oli helpottaa Krupp GmbH:n omistaman Krupp Atlas Elektronik GmbH:n myymistä Bremer Vulkan AG:lle”.
Kanteet nostettiin yhteisöjen tuomioistuimessa. Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toimivallan laajentamisen jälkeen kaksi näistä kanteista (BV:n ja HIBEGin kanteet) siirrettiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle. Tämä antoi määräyksen kanteiden siirtämisestä takaisin yhteisöjen tuomioistuimelle, jossa ne yhdistettiin Saksan kanteen kanssa tuomiota varten 16.11.1995 annetulla yhteisöjen tuomioistuimen presidentin määräyksellä, koska ne liittyivät toisiinsa.
I — Tosiseikat
Oikeudenkäyntiasiakirjojen mukaan näiden asioiden tosiseikat ovat seuraavat:
A — Riidanalaiset liiketapahtumat
2.
Vuoden 1991 alussa yhtiöt Krupp GmbH (jäljempänä Krupp), jonka kotipaikka on Essen, ja BV, jonka kotipaikka on Bremen, aloittivat neuvottelut siitä, että BV hankkii määräämisvallan Krupp Atlas Elektronik GmbH -nimisestä yhtiöstä (jäljempänä KAE), jonka ainoa osakkeenomistaja oli Krupp ja joka toimi elektroniikan alalla. BV:n tarkoituksena oli sulauttaa toisiinsa KAE ja sen oma tytäryhtiö Systemtechnik Nord GmbH (jäljempänä STN), joka toimi samalla alalla kuin KAE.
Osapuolet allekirjoittivat 12.7.1991 esisopimuksen (memorandum of understanding, jäljempänä esisopimus), jonka mukaan Kruppin oli määrä luovuttaa BV:lle 74,9 prosenttia osuudestaan KAE:n osakepääomasta samalla kun BV:n osakepääomaan tehtiin vastaava nimellisarvoltaan 140000000 Saksan markan (DEM) suuruinen korotus, joka jakautui 2800000 haltijaosakkeeseen, joiden nimellisarvo oli 50 DEM osakkeelta. Nämä uudet BV:n osakkeet, joiden merkintähinnaksi oli esisopimuksessa määrätty 250 prosenttia nimellisarvosta (eli 125 DEM), oli tarkoitus luovuttaa Kruppille vastikkeeksi siitä, että se luovuttaa edellä mainitun, esisopimuksessa 350000000 DEM arvoiseksi arvioidun osuuden KAE:n osakepääomasta.
3.
BV:n osakkeenomistajat päättivät 17.10.1991 pidetyssä yhtiökokouksessa korottaa yhtiön osakepääomaa antamalla edellä mainitun määrän uusia BV:n osakkeita, jotka oli esisopimuksen mukaan tarkoitus luovuttaa Kruppille.
Krupp ja HIBEG, jonka kaikki osakkeet omistaa Bremenin osavaltio (Freie Hansestadt Bremen), perustivat 26.11.1991 yhdessä siviiliyhtiön (Gesellschaft bürgerlichen Rechts — jäljempänä GbR), jonka tarkoituksena oli BV:n uusien osakkeiden arvon korottaminen. Krupp-yhtiö sijoitti GbR:ään apporttina 2800000 BV:n uutta osaketta, ja HIBEG sijoitti rahana 350000000 DEM. HIBEGin osuus rahoitettiin pankkilainalla, joka katettiin osaksi Bremenin osavaltion 21.11.1991 HIBEGille myöntämällä 126000000 DEM:n suuruisella takauksella ja osaksi luovuttamalla pantiksi BV:n uudet osakkeet. Velkojapankit arvioivat BV:n uusien osakkeiden arvoksi 80 DEM osakkeelta.
GbR:n perustamiskirjaan sisältyvän määräyksen mukaan GbR myönsi Kruppille 350000000 DEM:n suuruisen lainan ennakkona BV:n uusien osakkeiden myynnistä saatavasta tulosta. Lisäksi HIBEG sai peruuttamattoman oikeuden myydä BV:n osakkeet kolmannelle henkilölle vähintään 125 DEM:n hintaan osakkeelta. Jokainen myyty osake vähensi suhteellisesti näiden kahden yhtiökumppanin osuutta GbR:ssä, joka oli tarkoitus purkaa aikaisintaan 28.2.1994 ja viimeistään 31.12.1994. Siviiliyhtiön purkamisen jälkeen jäljellä olevat BV:n osakkeet oli tarkoitus siirtää HIBEGille ja Kruppin oli määrä pitää jäljellä oleva osa ennakosta. HIBEG oli sopinut sille lainaa myöntäneiden pankkien kanssa siitä, että sillä oli mahdollisuus lyhentää lainaa myymällä BV:n osakkeita näille samoille pankeille hintaan 80 DEM osakkeelta.
4.
Saksan hallitus antoi 17.12.1991 komissiolle tiedon Bremenin osavaltion HIBEGille myöntämästä takauksesta. Komissio pyysi 20.1.1992 päivätyllä kirjeellään (D/00130) Saksan hallitukselta lisätietoja, ja viimeksi mainittu antoi vastauksensa 4.3.1992. Vastauksen saatuaan komissio päätti 6.5.1992 aloittaa perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdassa määrätyn menettelyn ja ilmoitti tästä Saksan hallitukselle 20.5.1992 päivätyllä kirjeellään (SG(92) D/6699). Menettelyn aloittamista koskeva tiedonanto julkaistiin Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä (
2
). Tiedonannossa mainittiin Bremenin osavaltion takauksen muodossa myöntämä valtion tuki, jonka avulla ”Bremer Vulkan AG voi ostaa Krupp GmbH: lta Krupp Atlas Elektronik GmbH:n”. Tiedonannossa kehotettiin Saksan hallitusta, muita jäsenvaltioita ja niitä, joita asia koskee, esittämään komissiolle huomautuksensa kolmen kuukauden kuluessa.
5.
On myös todettava, että niiden vastausten mukaan, jotka HIBEG antoi yhteisöjen tuomioistuimen esittämiin kirjallisiin kysymyksiin, HIBEG oli vuoden 1994 helmikuun loppuun mennessä myynyt kaikki BV:n uudet osakkeet hintaan 85,54 DEM—105,06 DEM osakkeelta, eli 97,18 DEM:n keskihintaan osaketta kohti. GbR purettiin 25.2.1994, sen jälkeen kun kaikki osakkeet oli myyty.
B — Riidanalainen päätös
6.
Komissio on 6.4.1993 tekemässään riidanalaisessa päätöksessä katsonut, että koko 126000000 DEM:n suuruinen määrä, jonka vakuudeksi takaus oli annettu, oli yhtäältä laitonta valtion tukea, koska se oli annettu noudattamatta perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdassa vahvistettuja menettelymääräyksiä, ja toisaalta perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdan mukaan yhteismarkkinoille soveltumaton, eikä se täyttänyt perustamissopimuksen 92 artiklan 2 ja 3 kohdassa määrättyjä poikkeuksen edellytyksiä.
Komission päätöksessä tuensaajina on pidetty BV:tä ja HIBEGiä ja siinä määrätään, että tuki on perittävä takaisin kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja erityisesti niiden säännösten mukaisesti, jotka koskevat valtion saatavien viivästyskorkoja, jotka alkavat kertyä siitä päivästä alkaen, jolloin laiton tuki myönnettiin.
7.
Komission päätöksen perusteet ovat pääasiallisesti seuraavat: BV osti Kruppilta 74,9 prosentin osuuden KAE:n osakepääomasta luovuttamalla vastikkeeksi BV:n osakepääoman korotuksen yhteydessä annetut 2800000 BV:n uutta osaketta. GbR:n perustamisen yhteydessä Krupp vaihtoi nämä osakkeet HIBEGin kanssa ja sai vastikkeeksi 350000000 DEM, joka vastasi 74,9 prosentin osuutta KAE:n osakepääomasta. Komission päätöksen mukaan tämän liiketoimen tekemisen ajankohtana BV:n osakkeiden arvoksi oli pörssissä noteerattu 80 DEM osakkeelta, joten 2800000 uuden osakkeen yhteisarvo oli 224000000 DEM. Bremenin osavaltio myönsi HIBEGille 126000000 DEM:n suuruisen takauksen, joka vastasi, kuten riidanalaisessa päätöksessä on todettu, täsmälleen KAE:n osakkeiden sovitun ostohinnan ja BV:n uusien osakkeiden todellisen markkina-arvon välistä erotusta. Komission mukaan tämä takaus mahdollisti KAE:n myynnin BV:lle. Toisin sanoen komissio katsoi, ettei tätä eroa voitu perustella minkäänlaisella kaupallisella eikä millään muullakaan taloudellisella laskutavalla, joten tämän erotuksen koko määrä, joka suuruudeltaan vastaa takausta, on todellisuudessa valtion tukea.
II — Kumoamisperusteet
A — Puolustautumisoikeuksia koskevat kanneperusteet
8.
Kantajat väittävät, että komissio on loukannut niiden puolustautumisoikeuksia, kun se ei ole antanut niille riittävästi aikaa valmistella puolustustaan komission esittämiä väitteitä vastaan. Erityisesti kantajat mainitsevat sen, että 12.7.1991 tehty esisopimus oli esillä ja sen sisältöä käsiteltiin ensimmäisen kerran 30.3.1993 pidetyssä kantajien ja komission edustajien kokouksessa. Tässä kokouksessa komissio suostui kantajien ehdotukseen toimittaa sille jäljennös edellä mainitusta esisopimuksesta sekä sitä koskevat huomautuksensa. Tämän jälkeen komissio asetti 2.4.1993 päivätyssä telekopiossaan kuitenkin erittäin lyhyen määräajan asiakirjojen esittämistä varten ja vaati niiden toimittamista sille samana päivänä ennen kello 17:ää. Vaikka Saksan hallitus esitti komissiolle vastalauseensa näin lyhyen määräajan vuoksi, se lähetti kuitenkin komissiolle telekopiona jäljennöksen esisopimuksesta seuraavana arkipäivänä eli 5.4.1993. Koska riidanalainen päätös tehtiin seuraavana päivänä eli 6.4.1993, komissio ei ollut kantajien mielestä voinut ottaa huomioon esisopimuksen sisältöä, eikä se ollut antanut kantajille, varsinkaan Saksalle ja BV:lle, mahdollisuutta esittää lisähuomautuksia ja perustella näkemyksiään kyseisen esisopimuksen merkityksestä.
9.
Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen kaikissa jotakin henkilöä vastaan kohdistetuissa menettelyissä, jotka voivat johtaa tälle henkilölle vastaiseen tai jollakin tavalla epäedulliseen hallintotoimeen, on perustavanlaatuinen periaate yhteisön oikeudessa ja sitä on noudatettava, vaikka kyseisestä menettelystä ei olisi olemassa lainkaan säännöksiä. (
3
) Puolustautumisoikeuksien turvaamiseksi on välttämätöntä, että oikeussubjektille, jota vastaan komissio on aloittanut hallinnollisen menettelyn, varataan asianmukainen tilaisuus esittää kantansa ennen hallintotoimen tekemistä niin tosiseikkojen kuin tehtävän päätöksen perustana olevien oikeudellisten perusteidenkin osalta. (
4
)
10.
Kuten edellä on jo todettu, komissio oli kuitenkin julkaissut Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä tiedonannon, (
5
) jossa se kehotti Saksan hallitusta sekä niitä, joita asia koskee, esittämään riidanalaista toimenpidettä koskevat huomautuksensa yhden kuukauden kuluessa tiedonannon julkaisemisesta.
Saksan hallitus ja kantajayritykset mainittiin nimenomaisesti tässä tiedonannossa, joten niillä oli sen julkaisemisesta alkaen mahdollisuus valmistella puolustustaan ja esittää komissiolle esisopimuksen jäljennös ja sitä koskevat huomautuksensa sekä kaikki muut ratkaisevina pitämänsä seikat asetetun määräajan kuluessa sekä vielä sen jälkeen, koska päätös tehtiin vasta 6.4.1993. Kantajat eivät kuitenkaan jostain syystä, jota ne eivät ole ilmoittaneet, esittäneet esisopimusta hallinnollisessa menettelyssä, ja ne vetosivat siihen vasta määräajan kuluttua umpeen, kun komission päätöksentekomenettely oli jo loppuvaiheessa. Näin ollen nemo auditor suam turpitudinem allegane -periaatteen perusteella kantajien väite, jonka mukaan komissio ei ole antanut niille mahdollisuutta esittää esisopimusta tai yleisemmin huomautuksiaan, on perusteeton, koska tämä johtuu niiden omasta syystä.
11.
Yhteisöjen tuomioistuin nimittäin katsoo, että jos jäsenvaltio myöntää valtion tuen perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan mukaista ilmoitusvelvollisuutta noudattamatta eikä ole tämän jälkeen ollut halukas toimittamaan komissiolle tarpeellisia tietoja, tutkimusmenettelyn pitkittyminen on sen oma syy, eikä se siten voi esittää väitteitä menettelyn kestosta. Yhteisöjen tuomioistuin on tältä osin korostanut, että ”— — jos tämä sallittaisiin perustamissopimuksen 92 ja 93 artiklan määräykset menettäisivät tehokkaan vaikutuksensa (effet utile), koska kansalliset viranomaiset voisivat omalla lainvastaisella menettelyllään tai laiminlyönnillään estää komission perustamissopimuksen määräysten nojalla tekemien päätösten tehokkaan vaikutuksen”. (
6
)
Käsiteltävänä olevassa asiassa puolustautumisoikeuksien osalta voidaan esittää samankaltaisia näkemyksiä. Jos kantajilla olisi mahdollisuus vedota omaan laiminlyöntiinsä tarvittavien tietojen esittämisessä komissiolle ja tällä perusteella esittää väitteitä komissiota vastaan, ne voisivat estää perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdassa määrätyn menettelyn normaalin kulun ja valtion tukia koskevien komission päätösten tehokkaan vaikutuksen.
12.
Lisäksi päätöksen kumoaminen puolustautumisoikeuksien loukkaamisen vuoksi edellyttää joka tapauksessa, että kyseinen menettely olisi voinut johtaa erilaiseen tulokseen, jollei loukkausta olisi tapahtunut. (
7
) Käsiteltävänä olevassa tapauksessa esisopimuksessa ei ole olennaisia tietoja niiden tietojen lisäksi, jotka komissiolla jo oli. Kuten riidanalainen päätös osoittaa, komissio oli täysin tietoinen esisopimuksen allekirjoituksen jälkeen tehdyistä toimista, joilla esisopimus pantiin täytäntöön.
Esisopimukseen sisältyvät sopimusehdot on yksityiskohtaisesti ja selvästi mainittu syyskuussa 1991 lähetetyssä BV:n yhtiökokouksen kokouskutsussa, jossa liiketapahtumien yleisempi tausta on selostettu. Tämä kutsu sisältyi komissiolla olevaan asiakirja-aineistoon ja siinä vahvistettiin BV:n osakepääoman korottamisesta päättävän yhtiökokouksen päivämääräksi 17.10.1991. Komissio sai tästä kutsusta olennaisilta osin tietoonsa esisopimuksen määräykset. Vaikka komissio ei olisi voinut arvioida esisopimuksen sisältöä sen vuoksi, että esisopimuksen jäljennöksen toimittamisen ja riidanalaisen päätöksen tekemisen välillä oli erittäin lyhyt aika, riidanalaista päätöstä ei kuitenkaan voida kumota tämän puutteen perusteella, sillä päätöksen sisältö ei olisi ollut erilainen, vaikka tätä puutetta ei olisi ollutkaan.
13.
Lisäksi BV väittää, että komissio on estänyt sitä käyttämästä puolustautumisoikeuksia, koska komission olisi pitänyt hallinnollisen menettelyn aikana ilmoittaa BV:lle siitä, että komissio piti sitä tuensaajana ja että menettely näin ollen koski sitä suoraan.
Tältä osin on syytä huomauttaa ensinnäkin, että perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan mukaan komissio tekee päätöksen ”vaadittuaan niitä, joita asia koskee, esittämään huomautuksensa”. Ilmaisu ”ne, joita asia koskee” viittaa ennalta määräämättömään joukkoon oikeussubjekteja, koska määräyksessä, johon se sisältyy, tarkoitetaan tuensaajayrityksen tai -yritysten lisäksi myös henkilöitä, yrityksiä tai ryhmittymiä, joiden etuihin tuen myöntäminen saattaa vaikuttaa, ja tällaisia ovat erityisesti kilpailijayritykset ja elinkeinoalojen etujärjestöt. Yhteisöjen tuomioistuin on 93 artiklan 2 kohtaa tulkitessaan katsonut, että tämä määräys ”ei edellytä, että tiettyjä oikeussubjekteja erikseen kehotetaan esittämään huomautuksensa. Sen ainoa tarkoitus on pakottaa komissio toimimaan siten, että kaikki oikeussubjektit, joita asia mahdollisesti koskee, saavat siitä tiedon ja saavat tilaisuuden esittää huomautuksensa. Näin ollen tiedonannon julkaiseminen Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä on asianmukainen keino saattaa menettelyn aloittaminen kaikkien niiden tietoon, joita asia koskee”. (
8
)
14.
Käsiteltävänä olevassa asiassa edellä mainitussa tiedonannossa mainitut tiedot olivat täsmälliset ja riittävät, kun siinä viitattiin ”Bremenin osavaltion myöntämään takaukseen sisältyvään valtion tukeen, jonka avulla Bremer Vulkan AG voi ostaa Krupp GmbH:lta Krupp Atlas Elektronik GmbH:n”. Näin ollen kantajan, joka osallistui aktiivisesti kyseisiin liiketoimiin, olisi pitänyt ymmärtää, että tutkimus koski sitä suoraan, joten se olisi voinut valmistella käytettävissään olevan aineiston sekä yleisemmin väitteensä ja perustelunsa puolustaakseen asianmukaisesti etujaan.
Näin ollen edellä mainitut kumoamisperusteet on kokonaan hylättävä perusteettomina.
B — Riidanalaisen päätöksen perusteluja koskevat kanneperusteet
1) Alustavat huomautukset
15.
On ensinnäkin aiheellista korostaa, että päätöksen laillisuutta on ”arvioitava niiden tietojen perusteella, jotka olivat komission käytössä päätöksen tekemisen ajankohtana”. (
9
) Perustelujen osalta on todettava, että yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ”oikeussubjektille vastaisen päätöksen perustelujen on oltava sellaiset, että yhteisöjen tuomioistuin voi valvoa päätöksen laillisuutta, ja niissä on annettava asianomaiselle oikeussubjektille tarvittavat tiedot sen arvioimiseksi, onko päätös asianmukainen”. (
10
) Koska perusteluvelvollisuudella, joka koskee Euroopan yhteisöjen toimielinten toimivaltuuksien käyttöä, on erityisen suuri merkitys sen kannalta, että yhteisöjen tuomioistuin pystyy valvomaan toimien laillisuutta, oikeuskäytännön mukaan tuomioistuin tutkii viran puolesta, onko perusteluvelvollisuus mahdollisesti laiminlyöty siten, että se vaikeuttaa tätä laillisuusvalvontaa. (
11
)
16.
Yhteisöjen tuomioistuin on 4.7.1963 antamassaan tuomiossa (
12
) katsonut, että ”kun 190 artiklassa komissiolle asetetaan velvollisuus perustella päätöksensä, kyseessä ei ole pelkkä muodollisuus, vaan tarkoituksena on antaa asianomaisille oikeussubjekteille mahdollisuus puolustaa oikeuksiaan, yhteisöjen tuomioistuimelle mahdollisuus suorittaa laillisuusvalvontaa ja jäsenvaltioille sekä niiden kansalaisille mahdollisuus saada tietoonsa, miten komissio on soveltanut perustamissopimusta”. Yhteisöjen tuomioistuin on 9.11.1995 antamassaan tuomiossa korostanut, että ”perustamissopimuksen 190 artiklan mukainen perusteluvelvollisuus määräytyy kyseessä olevan säädöksen tai hallintotoimen luonteen mukaan” ja että tämä toimi on ”perusteltava selkeästi ja yksiselitteisesti, jotta ne, joita se koskee, saavat tietää toimenpiteen perusteet ja jotta yhteisöjen tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa”. (
13
) Näiden tavoitteiden saavuttamiseksi riittää, että päätöksessä ”eritellään vaikka tiivistetystikin mutta selkeästi ja asiaankuuluvalla tavalla tärkeimmät päätöstä tukevat tosiasiat ja oikeudelliset seikat, jotka ovat välttämättömiä komission käyttämien perusteiden ymmärtämiseksi”. (
14
) Tältä osin yhteisöjen tuomioistuin on edellä mainitussa asiassa Atlanta Fruchthandelsgesellschaft ym. (II) antamassaan tuomiossa täsmentänyt, ettei ”voida vaatia, että tietyn säädöksen tai hallintotoimen perusteluissa eritellään asiaan vaikuttavat tosiasiat ja oikeudelliset seikat, koska arvioitaessa sitä, vastaavatko säädöksen tai hallintotoimen perustelut perustamissopimuksen 190 artiklan vaatimuksia, on otettava huomioon sanamuodon lisäksi asiayhteys ja kaikki kyseistä asiaa koskevat oikeussäännöt” ja että ”[j]os riidanalaisesta säädöksestä tai hallintotoimesta käy ilmi toimielimen tavoittelema olennainen tavoite, on tarpeetonta vaatia kaikkien sen käyttämien eri menettelytapojen perustelemista erikseen.” (
15
)
17.
Sitä vastoin silloin, kun on kyse tapauksista, jotka edellyttävät komissiolta monimutkaista taloudellista arviointia, yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että sen suorittama laillisuusvalvonta rajoittuu sen tutkimiseen, että menettelysääntöjä on noudatettu, että perustelut ovat riittävät, että tosiseikat ovat aineellisesti oikeita ja ettei komissio ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä eikä käyttänyt väärin harkintavaltaansa. (
16
)
18.
Valtion tukien ja erityisesti perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan osalta, joiden alalla komissiolla on tunnustettu olevan harkintavaltaa, jonka käyttäminen edellyttää yhteisönlaajuisesti tehtäviä taloudellisia ja sosiaalisia arviointeja, (
17
) yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että laillisuusvalvonnan yhteydessä sen on ”rajoituttava tutkimaan, ettei komissio ole ylittänyt harkintavaltaansa vääristelemällä tai arvioimalla ilmeisen virheellisesti tosiseikkoja tai käyttänyt väärin harkintavaltaansa tai menettelyä”. (
18
)
Kilpailun alalla yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että vaikka se ”tutkii yleisesti ottaen täysilaajuisesti sen, täyttyvätkö 85 artiklan 1 kohdan soveltamisen edellytykset”, silloin kun tietty tapaus edellyttää komissiolta monimutkaisia taloudellisia arviointeja, ”yhteisöjen tuomioistuimen on rajoituttava tutkimaan, että menettelysääntöjä on noudatettu, että perustelut ovat riittävät, että tosiseikat ovat aineellisesti oikeita ja ettei komissio ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä eikä käyttänyt väärin harkintavaltaansa”. (
19
)
19.
Yhteisöjen tuomioistuin on noudattanut samanlaista lähestymistapaa polkumyynnin alalla katsoessaan, että polkumyyntimarginaalin laskumenetelmien valinta edellyttää monimutkaisten taloudellisten tilanteiden arviointia ja että ”tällaisen arvioinnin laillisuutta valvoessaan tuomioistuimen on rajoituttava tutkimaan, että menettelysääntöjä on noudatettu, että riidanalaisen valinnan perustana olevat tosiseikat ovat aineellisesti oikeita ja ettei komissio ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä eikä käyttänyt väärin harkintavaltaansa”. (
20
)
20.
Yhteisen maatalouspolitiikan alalla yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä myönnetään, että ”kun neuvosto joutuu yhteisön maatalouspolitiikkaa toteuttaessaan arvioimaan monimutkaista taloudellista tilannetta, sen harkintavalta ei koske ainoastaan annettavien säännösten luonnetta ja soveltamisalaa, vaan tietyssä laajuudessa myös itse tilanteen arviointia, joten on suotavaa, että neuvosto voi tarvittaessa perustaa ratkaisunsa kokonaisvaltaiseen arviointiin. Tämänkaltaisen toimivallan käyttöä valvoessaan yhteisöjen tuomioistuimen on tutkittava ainoastaan sitä, onko toimielin toimivaltaansa käyttäessään tehnyt ilmeisen virheen tai käyttänyt väärin harkintavaltaansa taikka onko se selvästi ylittänyt harkintavaltansa rajat”. (
21
)
2) Valtion tuen olemassaoloa koskevat kumoamisperusteet
21.
Valtion toimenpiteen toteuttamisessa käytettävällä menetelmällä ei ole vaikutusta arvioitaessa sitä, onko toimenpidettä pidettävä valtion tukena. Perustamissopimuksen 92 artikla koskee kaikkia jäsenvaltioiden myöntämiä taikka valtion varoista ”muodossa tai toisessa” myönnettyjä tukia. Yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että ”ei voida tehdä periaatteellista eroa sen mukaan, onko tuki myönnetty lainan vai yrityksen osakepääomaan tehdyn sijoituksen muodossa. Kummassa tahansa muodossa myönnetty tuki kuuluu 92 artiklassa määrätyn kiellon soveltamisalaan, jos tässä määräyksessä mainitut edellytykset täyttyvät”. (
22
) Takausta voidaan näin ollen pitää valtion tukena edellyttäen luonnollisesti, että määrätyt edellytykset täyttyvät.
Kantajien esittämät väitteet sen osalta, että komissio on pitänyt riidanalaista takausta valtion tukena, liittyvät kahteen kysymykseen, joista ensimmäinen koskee BV:n uusien osakkeiden arvon määrittämistä ja toinen sitä, vaikuttavatko riidanalaiset toimenpiteet normaaleilta yksityisen taloudellisen toimijan näkökulmasta.
a) BV:n uusien osakkeiden arvo
22.
Bremenin osavaltion myöntämää takausta oli riidanalaisessa päätöksessä pidetty valtion tukena pääasiallisesti sen eron perusteella, joka oli KAE:n osakepääoman 74,9 prosentin osuuden sovitun arvon (350000000 DEM) ja BV:n osakepääoman korotuksen yhteydessä annettujen uusien osakkeiden (2800000 osaketta) todellisen arvon välillä. Komission mukaan tämä ero johtuu siitä, että uusien osakkeiden todellinen arvo oli huomattavasti alhaisempi kuin yhtiöiden esisopimuksessa vahvistama arvo, joka oli 125 DEM osakkeelta. Komissio arvioi BV:n uusien osakkeiden todelliseksi arvoksi 80 DEM osakkeelta sillä perusteella, että kyseisenä ajanjaksona eli marras- ja joulukuussa 1991, jolloin riidanalaisen liiketoimen pääasialliset toimenpiteet suoritettiin, BV:n osakkeiden keskikurssi pörssissä oli 80 DEM osakkeelta. Tällä perusteella BV:n 2800000 uuden osakkeen arvo oli 224000000 DEM. Tämän summan ja HIBEGin Kruppille GbR:n kautta maksaman 350000000 DEM:n välinen erotus eli 126000000 DEM vastasi täsmälleen Bremenin osavaltion myöntämän takauksen määrää. Tästä komissio päätteli, että liiketoimi voitiin suorittaa BV:n uuden osakkeen 125 DEM:n arvon perusteella ainoastaan siksi, että Bremenin osavaltio myönsi takauksen, joka kattoi BV:n uuden osakkeen sovitun 125DEM:n hinnan ja 80 DEM:n arvon välisen erotuksen.
23.
Kantajat pitävät tätä arviota virheellisenä ja väittävät, että BV:n uusien osakkeiden arvo vastaa sen apportin arvoa, jonka Krupp on sijoittanut BV:n osakepääoman korotuksen yhteydessä, joten kyseessä ei ole valtion tuki. Kantajat väittävät lisäksi, että komissio on arvioinut BV:n uusien osakkeiden arvon virheellisesti, kun se on perustanut arvionsa BV:n osakkeiden pörssiarvoon. Riidanalaisen päätöksen mukaan osakkeiden pörssiarvo on niiden markkina-arvo, koska se määräytyy täysin avoimesti ja julkisesti kysynnän ja tarjonnan välisen tasapainon perusteella. Kantajat ovat kiistäneet tämän näkemyksen toteamalla, että osakkeen merkintähinta ei voinut perustua pelkästään pörssiarvoon, vaan sitä määritettäessä oli kiinnitettävä huomiota kyseisen yhtiön tilanteeseen menneisyyden ja tulevaisuuden kehitys ja näkymät huomioon ottaen. Kantajat väittävät erityisesti, että koska osakkeiden pörssiarvoon vaikuttavat myös yleiset kansalliset ja kansainväliset talouselämän suhdanteet, se ei välttämättä kuvasta kyseisen yrityksen tilannetta. Kantajien mukaan osakkeiden arvoa määritettäessä pörssiarvoa voidaan pitää ainoastaan lähtökohtana, ja sen lisäksi on otettava huomioon muita tekijöitä, kuten yrityksen todellinen arvo ja erityisesti: a) osakkeiden ryhmittämisestä johtuva arvonnousu, ottaen huomioon, että suuri osakepaketti herättää yksittäisiä osakkeita helpommin sijoittajien mielenkiinnon; b) KAE:n ja BV:n integroitumisesta johtuvat synergia-mahdollisuudet; c) esisopimuksen allekirjoituspäivänä eli 12.7.1991 101,20 DEM:n arvoisiksi noteerattujen osakkeiden kurssin nouseva kehitys. Näiden tekijöiden perusteella kantajat katsovat, että BV:n osakkeen arvo kappaleelta on ainakin 125 DEM eikä 80 DEM, joka kantajien mielestä perustuu komission virhearviointiin. Tämän väitteen tueksi kantajat vetoavat siihen, että pankit olivat hyväksyneet BV:n osakkeet pantiksi HIBEGille myöntämänsä lainan vakuutena, joka vastasi määrältään pankkitavan mukaan 50—60 prosenttia näiden osakkeiden arvosta.
24.
Lisäksi kantajat väittävät, että riidanalaisten osakkeiden arvon määrityksessä oli otettava huomioon vuoden 1991 ensimmäisen puoliskon tilanne, koska tällöin käytiin 12.7.1991 allekirjoitettuun esisopimukseen johtaneet neuvottelut. Kantajien mukaan esisopimus sisältää lopullisen sopimuksen osapuolten välisten neuvottelujen tuloksesta, siinä määritellään osapuolten velvollisuudet ja se sitoo niitä BV:n uusien osakkeiden arvon osalta, joka oli vahvistettu 125 DEM:ksi osakkeelta. Kantajat väittävät näin ollen, että BV:n uusien osakkeiden arvoa määrittäessään komission olisi pitänyt ottaa huomioon ajanjakso, joka edelsi Kruppin ja BV:n välillä tehdyssä esisopimuksessa tehtyä sitoumusta ja joka ulottui vuoden 1991 tammikuusta saman vuoden heinäkuuhun, ja että komissio on siten tehnyt virheen ottaessaan huomioon vuoden 1991 marraskuusta joulukuuhun ulottuvan ajanjakson. Lisäksi kantajat mainitsevat, että pörssinoteerattujen BV:n osakkeiden kurssi 8.1.1991 oli 85 DEM ja 12.7.1991, eli riidanalaisen esisopimuksen allekirjoituspäivänä, 101,20 DEM. Komissio kiistää esisopimuksen sitovuuden ja väittää, että se on ainoastaan osapuolten välisen aikomuksen vahvistus. Komission mukaan uusien osakkeiden arvoa määritettäessä on otettava huomioon vuoden 1991 marras- ja joulukuun välinen ajanjakso, koska juuri sen aikana suoritettiin riidanalaisen liiketoimen olennaiset toimenpiteet.
25.
Ennen näiden väitteiden tutkimista on syytä esittää muutamia alustavia huomautuksia.
Aikaisemmin mainitun oikeuskäytännön (
23
) mukaan silloin, kun on kyse monitahoisia liiketoimikokonaisuuksia koskevista päätöksistä, jotka edellyttävät päätöksentekijöinä olevilta yhteisön toimielimiltä monimutkaisia taloudellisia arviointeja, yhteisöjen tuomioistuimen laillisuusvalvonta rajoittuu sen tutkimiseen, että menettelysääntöjä on noudatettu, että perustelut ovat riittävät, että tosiseikat ovat aineellisesti oikeita ja ettei komissio ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä eikä käyttänyt väärin harkintavaltaansa.
Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin on täsmentänyt, että se tutkii toimielimen päätöksen laillisuusvalvonnan yhteydessä ainoastaan sen, onko riidanalainen päätös lainvastainen jollakin perustamissopimuksen 173 artiklassa mainitulla perusteella, eikä se voi korvata päätöksentekijän arviointia omalla tosiseikkoja koskevalla arvioinnillaan etenkään taloudellisten seikkojen osalta. (
24
)
26.
Väitteet, jotka koskevat komission arviointia BV:n uusien osakkeiden arvosta, on tutkittava tämän oikeuskäytännön valossa.
Se, onko valtion tuki olemassa, riippuu BV:n uusien osakkeiden arvoa koskevan kysymyksen ratkaisusta. Jos nimittäin uusien osakkeiden arvo on alle 125 DEM, kyseessä saattaa olla valtion tuki. Ellei näin ole, kyse ei voi olla valtion tuesta. Tästä syystä osakkeiden arvon määrittämistä koskeva kumoamisperuste on tutkittava ennen muita kumoamisperusteita, jotka edellyttävät sitä, että toimenpidettä voidaan pitää valtion tukena.
27.
Nyt tutkittavien väitteiden yhteydessä on ratkaistava kaksi erillistä kysymystä: aa) ensimmäinen koskee riidanalaisten osakkeiden arvon määrittämisessä huomioon otettua ajanjaksoa, ja bb) toinen koskee arvon määrittämisessä käytettyä menetelmää.
aa)
Kun ratkaistaan, mikä on se BV:n uusien osakkeiden arvon määrittämisessä huomioon otettava ajanjakso, jonka perusteella voidaan ratkaista, onko kyseessä valtion tuki, ratkaiseva merkitys on sillä, milloin sopimusten täytäntöönpanemiseksi tarkoitetut toimet ja takauksen muodossa tehty valtion toimenpide on suoritettu. Vaikka osakkeen arvoksi sovittu 125 DEM olisi vastannut BV:n uusien osakkeiden todellista arvoa esisopimuksen tekemistä edeltäneenä ajanjaksona ja vaikka takauksena myönnettävää valtion tukea ci siten olisi kyseisenä aikana tarvittu, tuen tarve olisi saattanut ilmetä myöhemmin siinä tapauksessa, että esisopimukseen sisältyvien sopimusehtojen soveltamisen aikana BV:n osakkeiden arvo olisi huomattavasti laskenut. Myös päinvastainen tilanne olisi luonnollisesti mahdollinen: jos osakkeiden kurssin huomattavan nousun seurauksena BV:n uusien osakkeiden sovitun arvon ja todellisen arvon välillä sopimuksen tekohetkellä ollutta mahdollista eroa ci enää olisi ollut esisopimuksen määräysten soveltamisen ajankohtana, kysymyksessä ei voisi olla valtion tuki.
Tukeakseen näkemystään, jonka mukaan soveliain ajanjakso tässä yhteydessä oli esisopimusta edeltävä ajanjakso, kantajat vetoavat siihen, että Kruppin ja BV:n välinen sopimus oli sitova erityisesti KAE:n osakepääoman osuuden arvon ja vastikkeeksi luovutettujen BV:n uusien osakkeiden arvon määrittämisen osalta. Ongelmana ei kuitenkaan tässä ole se, onko BV:n uusien osakkeiden arvon määrittämistä koskeva sopimus sitova, vaan kyse on siitä, vastasiko tämä arvio, oli se sitten sitova tai ei, näiden uusien osakkeiden todellista arvoa. Edellä mainittujen syiden vuoksi tähän kysymykseen vastattaessa on otettava huomioon tosiseikat (esim. BV:n osakkeiden hinta), sellaisina kuin ne lopulta ilmenivät sen ajanjakson aikana, jolloin sovitun liiketoimen olennaiset osat toteutettiin ja erityisesti valtion tueksi katsotun valtion toimenpiteen muodostavat toimet tehtiin (GbR:n perustaminen, HIBEGin lainasopimuksen tekeminen, Bremenin osavaltion takauksen myöntäminen). Jos todetaan, että BV:n uusien osakkeiden sovitun arvon ja todellisen arvon välillä oli kyseisenä ajanjaksona eroa, tämän eron kattamiseksi tarkoitettua valtion toimenpidettä voidaan pitää valtion tukena riippumatta siitä, milloin tämä ero syntyi ja kuka tästä toimenpiteestä hyötyi.
Jotta tarkastelu olisi tyhjentävä, on aiheellista tutkia, ovatko esisopimukseen sisältyvät sopimusehdot sitovia. Tätä kysymystä, jota asianosaiset ovat käsitelleet perusteellisesti sekä kirjallisessa että suullisessa käsittelyssä, on tutkittava esisopimuksia ja muita varsinaisen sopimuksen tekemistä edeltäviä asiakirjoja koskevan Saksan lainsäädännön asiaankuuluvien säännösten perusteella. Saksan oikeudessa sopimusta edeltäviin asiakirjoihin sisältyvien sopimusehtojen sitovuus riippuu osapuolten tahdosta. (
25
) Periaatteessa ei siis voida katsoa, että sellaiseen esisopimukseen, jossa nimenomaisesti edellytetään varsinaisen sopimuksen tekemistä, sisältyisi osapuolia sitovia sopimusehtoja, koska varsinaisen sopimuksen tekemistä koskevan nimenomaisen määräyksen perusteella voidaan tehdä päinvastainen olettamus; jos sopimusta edeltävä asiakirja ei sisällä tällaista nimenomaista määräystä, saksalaiset tuomioistuimet tutkivat kuhunkin yksittäistapaukseen liittyvät seikat ja ratkaisevat tapauskohtaisesti sen, oliko sopimuksen osapuolten tarkoituksena, että sopimusmääräykset ovat sitovia. (
26
) Lisäksi jos esisopimus koskee moniulotteisia liiketoimia ja erityisen suuria rahamääriä, kuten käsiteltävänä olevassa tapauksessa, saksalaiset tuomioistuimet katsovat tietyissä tapauksissa, että osapuolten välillä on hiljainen sopimus siitä, että vastavuoroisten oikeuksien ja velvollisuuksien syntyminen edellyttää varsinaisen sopimuksen tekemistä. (
27
)
Esisopimuksen sanamuodon tarkastelun perusteella ei voida todeta, että osapuolet olisivat esisopimuksessa tarkoittaneet sopia sitovasti KAE:n osakepääoman 74,9 prosentin osuuden luovutuksesta tai BV:n osakepääoman korotuksesta ja uusien osakkeiden merkintä- tai myyntihinnasta. Esisopimuksen johdanto-osasta käy ilmi, että osapuolet aikoivat siirtää 74,9 prosenttia KAE:n osakepääomasta BV:lle, jonka oli määrä luovuttaa vastikkeeksi osakepääomansa korotuksen yhteydessä annettavia uusia osakkeita. (
28
) Esisopimuksen 1 kohdassa todetaan, että sen allekirjoittamisen jälkeen Krupp toimittaa BV:lle tiettyjä asiakirjoja, kuten KAE:n yhtiöjärjestyksen, sen tilinpäätöksen tilintarkastajien kertomuksineen sekä selvitykset yhtiön sovituista toimituksista ja tilauksista. BV nimittäin tarvitsi näitä asiakirjoja yritysostoa harkitessaan saadakseen tarkan käsityksen ostettavan yrityksen tilanteesta ennen lopullisen sitoumuksen tekemistä. Esisopimuksen 2.3 kohdan mukaan osapuolten oli määrä tilanteen kehittymisen mukaan sopia niistä toimista, jotka vaikuttivat tarkoituksenmukaisilta KAE:n osakepääoman osuuden luovutuksen ja BV:n osakepääoman korotuksen toteuttamiseksi. Esisopimuksen 5.1 kohdan mukaan KAE:n osakepääoman osuuden luovutusta koskeva varsinainen sopimus tehdään BV:n osakepääoman korotuksen jälkeen. Lopuksi esisopimuksen 11 kohdan mukaan sen oikeusvaikutukset alkavat vasta sen jälkeen, kun osapuolten hallintoelimet ovat hyväksyneet sen.
Näin ollen KAE:n osakepääoman osuuden luovutusta ja siihen liittyvää BV:n osakepääoman korotusta sekä uusien osakkeiden arvon määrittämistä koskevat lausekkeet eivät olleet sitovia. Tämän osoittaa se, että yhtiökokouksen kokouskutsussa ei mainittu esisopimusta tai muita sitoumuksia, jotka Krupp olisi tehnyt tai jotka sille olisi tehty. Kokouskutsussa liiketoimi on nimittäin esitetty KAE:n ja BV:n tytäryhtiön STN:n sulautumista koskevana ”suunnitelmana”.
Näin ollen BV:n uusien osakkeiden arvon määrittämisessä huomioonotettavaa ajanjaksoa koskevia kantajien väitteitä ei voida hyväksyä.
bb)
Niistä seikoista, jotka kanteessa on esitetty BV:n uusien osakkeiden arvon virheellistä määrittämistä koskevan väitteen osalta, ei ilmene, että tämä arvio perustuisi virheellisiin tosiseikkoihin tai tietoihin. Kantajat tyytyvät väittämään, että kun komissio ei päätöksessään käyttänyt niitä arviointiperusteita, joihin kantajat olivat vedonneet, se noudatti virheellistä menetelmää osakkeiden arvon määrittämisessä ja teki tästä syystä virheellisen päätelmän valtion tuen olemassaolosta. Tältä osin on syytä todeta, että BV:n uusien osakkeiden arvon määrittämistä koskevaa kysymystä on sen olennaisen merkityksen vuoksi pitkään pohdittu riidanalaisen päätöksen perusteluissa. Päätöksessä on erityisesti mainittu ne seikat, jotka kantajien mielestä olisi pitänyt ottaa huomioon BV:n uusien osakkeiden arvoa määritettäessä (riidanalaisen päätöksen osa V.1, ks. edellä 23 kohta). Päätöksessä on myös esitetty ne syyt, joiden vuoksi komissio ei pitänyt näitä tekijöitä merkityksellisinä eikä käyttänyt kantajien puoltamaa menetelmää. Päätökseen sisältyvät erityisesti seuraavat seikat:
i)
Riidanalaisen päätöksen alussa on esitetty ne syyt, joiden vuoksi 80 DEM:n hinta osakkeelta oli komission mielestä enimmäishinta, joka osakemarkkinoilla noudatetun käytännön mukaan olisi voitu pyytää yleisölle suunnatun uusmerkinnän yhteydessä. Tältä osin komissio toteaa, että pörssiarvo on osakkeiden todellinen markkina-arvo ja että uusien osakkeiden merkintähinnan on yleensä oltava osakkeiden markkina-arvoa alhaisempi uusmerkinnän epäonnistumisen välttämiseksi. Koska pörssiarvo oli noin 80 DEM, tämä tarkoittaa, että uusien osakkeiden merkintähinnan täytyi olla alhaisempi kuin 80 DEM.
ii)
Vastauksena Saksan hallituksen väitteisiin, jotka kantajat ovat toistaneet yhteisöjen tuomioistuimen käsittelyssä ja jotka koskevat BV:n osakkeiden arvon määrittämistä 125 DEM:ksi osakkeelta, komissio esittää, että liiketoimi voitiin suorittaa hintaan 125 DEM osakkeelta ainoastaan sen vuoksi, että 125 DEM:n ja 80 DEM:n välisen erotuksen kattamiseksi myönnettiin takaus. Komissio toteaa, ettei Saksan hallitus ole pystynyt esittämään tätä hintaa tukevia pankkien selvityksiä tai raportteja ja että vaikka osakkeiden keskikurssi vuonna 1990 oli 130,8 DEM osakkeelta, se oli kuitenkin vuodesta 1981 alkaen ollut jatkuvasti alle 100 DEM lukuun ottamatta vuoden 1985 loppua, vuotta 1986 ja vuoden 1989 alusta vuoden 1990 loppuun ulottuvaa ajanjaksoa. Tämä suuntaus on sitä paitsi myöhemmin vakiintunut, koska vuoden 1991 lopusta vuoden 1993 helmikuuhun saakka BV:n osakkeiden kurssi vaihteli 80 DEM:n molemmin puolin. Lisäksi markkinoiden odotukset tulevaisuuden voitoista näkyvät komission mukaan välittömästi osakkeen kurssissa. Samaa päättelyä voidaan soveltaa KAE:n ja BV:n integroitumisesta johtuviin oletettuihin synergia-vaikutuksiin. Komission mukaan tällaiset vaikutukset näkyvät välittömästi pörssimarkkinoilla. BV:n osakkeiden kurssi on vuoden 1991 lopusta alkaen vaihdellut 80 DEM:n molemmin puolin, joten tämä myöhempi kehitys osoittaa, etteivät synergia-näkökohdat ole millään tavalla vaikuttaneet tähän kehitykseen. Saksan hallitus on väittänyt, että suuri osakepaketti herättää sijoittajien mielenkiinnon helpommin kuin yksittäiset osakkeet. Komission mielestä on kuitenkin vaikea kuvitella, että tämä olisi pätevä selitys yksittäisen osakkeen hinnassa olevalle 80 DEM:n ja 125 DEM:n väliselle erolle. Komissio korostaa, että on otettava huomioon myös se, että uusi osakeanti voi laskea osakkeen kurssia. GbR:n taseen vahvistaa kaksi riippumatonta tilintarkastajaa, ja Saksan hallituksen mukaan tilintarkastajat ovat vahvistaneet BV:n 2800000 uuden osakkeen arvoksi 350000000 DEM. Tältä osin komissio toteaa seuraavaa: ”— — jos osakkeilla on esimerkiksi pörssissä määräytyvä markkina-arvo, kirjanpidossa on aloittavassa taseessa käytettävä tätä arvoa.— — Jos osakkeille on kuitenkin hiljattain vahvistettu pörssiarvosta poikkeava hinta, kuten Bremer Vulkánin osakkeiden osalta, kirjanpidossa voidaan käyttää tätä hintaa”. Komissio korostaa, että juuri tästä syystä ”kirjanpidossa on yksinkertaisesti käytetty Bremer Vulkanin 2,8 miljoonasta osakkeesta hiljattain maksettua 350 miljoonan Saksan markan hintaa, jonka Krupp ja Bremer Vulkan ovat vahvistaneet yhdessä Bremenin senaatin kanssa ja joka on maksettu HIBEGin ja pankkien konsortion kautta, eikä näin ollen voida puhua tilintarkastajien itsenäisestä arviosta. Tilintarkastajat ovat pelkästään vahvistaneet osapuolten määrittämän arvon” (riidanalaisen päätöksen VI kohta). Näiden seikkojen perusteella vaikuttaa siltä, että komission päätös on riittävästi perusteltu, koska komissio on maininnut osapuolten esittämät seikat ja perustelut, joiden mukaan komissio on muodostanut riidanalaisessa päätöksessä ilmaisemansa kannan.
28.
On vielä tutkittava kysymys siitä, onko komissio mahdollisesti arvioinut ilmeisen virheellisesti kyseessä olevien BV:n osakkeiden arvoa. Ilmeiseen arviointivirheeseen vetoavien asianosaisten on väitteidensä tueksi esitettävä näyttöä siitä, että komission arvioinnin perustana olevien näkökohtien logiikka on ilmeisen virheellinen. (
29
) Asiassa 166/78, Italia vastaan neuvosto, esitettiin taloudellisten seikkojen arvioinnissa tapahtunutta vakavaa virhettä koskeva kanneperuste, jonka osalta yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että ”näytöksi siitä, että neuvosto on tehnyt vakavan virheen harkintavaltaansa käyttäessään, vaaditaan varmempia ja kiistattomampia todisteita kuin ne, jotka Italian hallitus on esittänyt oikeudenkäynnin aikana”. (
30
) Samoin edellä mainitussa asiassa Matra vastaan komissio annetussa tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että ”Matran esittämillä väitteillä, jotka perustuvat kantajan markkinakehitystutkimuksiin ja sen arvioihin, jotka koskivat alikehittyneestä alueesta johtuvia epäedullisia toimintaedellytyksiä, ei voida näyttää toteen sitä, että komission päätös perustuisi taloudellisten seikkojen ilmeisen virheelliseen arviointiin.” (
31
)
29.
Käsiteltävänä olevassa asiassa myöhempi kehitys osoittaa kantajien väitteet vääriksi, koska tämän kehityksen perusteella voidaan päätellä, että arvioidessaan BV:n uuden osakkeen arvoksi 125 DEM sopimuspuolet ovat liian optimististen ennusteiden vuoksi yliarvioineet näiden osakkeiden arvon. Kun BV:n yhtiökokous 17.10.1991 päätti osakepääoman korotuksesta ja uusien osakkeiden antamisesta, BV:n osakkeiden pörssiarvo oli 90 DEM, joka on täsmälleen se hinta, jonka BV:n hallintoelimet olivat maininneet osakkeenomistajille syyskuussa 1991 lähetetyssä yhtiökokouskutsussa. Esitetyistä taulukoista, joiden sisältöä ei ole kiistetty, ilmenevät lisäksi seuraavat seikat:
Vuoden 1991 syyskuusta saman vuoden joulukuun loppuun ulottuvan ajanjakson aikana BV:n osakkeiden pörssiarvo laski (73,50 DEM 30.12.1991). Vuoden 1992 aikana niiden hinta heilahteli 98 DEM:n alapuolella ja laski lopulta saman vuoden lopussa 68 DEM:aan (30.12.). Vuoden 1993 aikana BV:n osakkeiden pörssiarvo oli korkeimmillaan 100,80 DEM (20.10.), ja vuonna 1994 se oli korkeimmillaan 106,50 DEM (5.1.). Lisäksi kantaja HIBEG on yhteisöjen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin antamissaan vastauksissa todennut myyneensä vuoden 1994 helmikuun loppuun mennessä kaikki BV:n uudet osakkeet keskihintaan 97,18 DEM osakkeelta.
30.
Edellä esitetystä riippumatta yhteisöjen tuomioistuin voisi katsoa, että kantajien esittämien väitteiden vuoksi on syytä tutkia lisäksi sitä, onko komissio arvioinut tosiseikkoja ilmeisen virheellisesti. Koska kyseinen liiketoimi on niin monitahoinen, asianmukaisin keino tämän tutkimiseen olisi hankkia asiantuntijalausunto yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 45 artiklan 2 kohdan ja 49 artiklan mukaisesti. Yhteisöjen tuomioistuin on käyttänyt tätä keinoa asioissa, joissa tosiseikkojen arviointi on perustunut erityisasiantuntemusta vaativiin teknisiin tietoihin tai monimutkaisten taloudellisten tekijöiden arviointiin.
31.
Yhteisöjen tuomioistuin hankki asiantuntijalausunnon asiassa CdF Chimie Azf ja SCGP vastaan komissio, joka koski valtion tukea, kuten käsiteltävänä oleva tapaus. (
32
) Kyseisessä asiassa kantajat CdF Chimie Azf ja SCGP vaativat sellaisen komission päätöksen kumoamista, jossa komissio oli katsonut, että Gasunie-nimisen yrityksen Alankomaissa noudattama luonnonkaasun hintajärjestelmä soveltui yhteismarkkinoille, ja näin ollen se oli lopettanut Gasunieta vastaan perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan nojalla aloitetun menettelyn. Kyseiselle järjestelmälle oli luonteenomaista teollisuustariffien tietynlainen rakenne: tariffit jakautuivat kahteen ryhmään. F-tariffia, joka oli E-tariffia alhaisempi, sovellettiin suuriin teollisiin käyttäjiin. Komission mukaan tämä ero oli perusteltu toimituskustannuksissa olevien erojen vuoksi. Sitä vastoin kantajien mielestä komissio teki tässä yhteydessä ilmeisen arviointivirheen, koska E- ja F-tariffien välinen ero ei vastannut toimituskustannuksissa olevia eroja, jotka olisivat johtuneet Gasunien kustannusten säästöistä suurille käyttäjille tehtävien luonnonkaasutoimitusten yhteydessä.
”Komission ja kantajien esittäessä ristiriitaisia arvioita siitä, kuinka suuria säästöjä Gasunielle mahdollisesti aiheutui siitä, että F-tariffin soveltamiseksi asetetut edellytykset täyttyivät (kulutuksen määrä ja käyttösuhde, mahdollisuus keskeyttää toimitukset ja se, voivatko asiakkaat korvata luonnonkaasun muilla tuotteilla), yhteisöjen tuomioistuin päätti hankkia lausunnot asianosaisista riippumattomilta talouselämän asiantuntijoilta”. (
33
) Tämän jälkeen yhteisöjen tuomioistuin teki näiden asiantuntijalausuntojen perusteella sen päätelmän, että komissio ”oli tehnyt tosiseikkoja koskevan ilmeisen arviointivirheen”, koska se oli yliarvioinut Gasunien säästöjen suuruuden ”viisi kertaa suuremmiksi kuin asiantuntijalausunnossa tehty arvio”. (
34
)
32.
Yhteisöjen tuomioistuin päätti hankkia asiantuntijalausunnon myös yhdistetyissä asioissa Ahlström Osakeyhtiö ym. (
35
) joissa oli kyse perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamista koskevasta menettelystä. Kyseisessä asiassa yhteisöjen tuomioistuin oli pyytänyt asiantuntijalausuntoa siitä, oliko hintakehityksessä havaittavissa sellaista yhteneväisyyttä, jonka perusteella komissio oli todennut, että yritysten välillä oli yhdenmukaistettu menettelytapa. Tämän jälkeen yhteisöjen tuomioistuin hankki toisen asiantuntijalausunnon. Tällä kertaa se pyysi asiantuntijoita kuvailemaan ja erittelemään selluloosamarkkinoiden tilannetta päätöksessä tarkoitettuna ajanjaksona ja kertomaan kyseisten markkinoiden erityispiirteet huomioon ottaen, johtaisiko markkinoiden luonnollinen toiminta eriytyneeseen vai yhtenäiseen hintarakenteeseen. Yhteisöjen tuomioistuin kysyi näiden asiantuntijoiden kantaa myös siitä, olivatko markkinoiden erityispiirteet ja toiminta päätöksessä tarkoitettuna ajanjaksona olleet erilaiset kuin päätöstä edeltävänä tai sen jälkeisenä ajanjaksona. Näiden kahden asiantuntijalausunnon perusteella yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että toisin kuin riidanalaisessa päätöksessä todettiin, hintojen yhtenäinen kehitys johtui kyseisten markkinoiden toiminnasta eikä yhdenmukaistetusta menettelytavasta. Tästä syystä yhteisöjen tuomioistuin kumosi komission päätöksen.
33.
Käsiteltävänä olevassa asiassa BV:n uusien osakkeiden tarkan arvon määrittäminen (jolla on ratkaiseva merkitys sekä valtion tuen olemassaolon että myös sen määrän toteamisessa) edellyttää kaikkien riidanalaista liiketoimea koskevien, erityisesti taloudellisten, kaupallisten ja pörssiin liittyvien seikkojen ja tekijöiden yksityiskohtaista tutkimista ja arviointia. Jos yhteisöjen tuomioistuin katsoo, että kantajien mainitsemien seikkojen vuoksi on syytä tutkia perusteellisemmin kysymystä siitä, onko komissio tehnyt ilmeisen virheen arvioidessaan uusien osakkeiden arvoa, yhteisöjen tuomioistuimen pitäisi hankkia asiantuntijalausunto ottaen huomioon, että kysymys on erityisen tekninen.
34.
On kuitenkin muistettava, että edellä esitetyn mukaan (ks. erityisesti 29 kohta) kantajien esittämien seikkojen perusteella ei voida katsoa, että komissio olisi tehnyt ilmeisen arviointivirheen BV:n uusien osakkeiden arvon määrittämisessä.
b) Ovatko riidanalaiset toimenpiteet normaaleja yksityisen taloudellisen toimijan näkökulmasta
35.
HIBEG väittää, ettei kyseessä ole valtion tuki ja että komissio on riidanalaisessa päätöksessään tehnyt virheen katsoessaan, etteivät Bremenin osavaltion myöntämä tuki ja HIBEGin tekemä pääomasijoitus GbR- yhtiöön olleet normaaleja liiketoimia.
HIBEGin mielestä Bremenin osavaltio on takauksen antaessaan toiminut kuten yksityinen osakkeenomistaja tai markkinoiden lainalaisuuksien mukaan toimiva yritys olisi tehnyt. HIBEG nimittäin saattoi odottaa saavansa voittoa BV:n uusien osakkeiden myynnistä, kun otetaan huomioon se tilanne, jossa riidanalainen toimenpide suoritettiin, ja erityisesti BV:n osakkeiden arvon nouseva kehitys kyseisenä aikana. HIBEGin mukaan sama koskee sen apporttia GbR-yhtiöön. Apportin arvo oli, kuten edellä todettiin, 350000000 DEM, joka vastasi 2800000 osakkeen todellista arvoa, jonka HIBEG arvioi 125 DEM:ksi osakkeelta. Tämän osalta HIBEG korostaa, että vuoden 1991 koko ensimmäisen vuosipuoliskon aikana BV:n osakkeiden arvo oli nousussa ja että esisopimuksen allekirjoituspäivänä eli 12.7.1991 BV:n osakkeiden pörssiarvo oli 101,20 DEM, joten HIBEG voi loogisesti odottaa saavansa voittoa. HIBEG viittaa tältä osin tämän ratkaisuehdotuksen edellisissä kohdissa mainittuihin arviointiperusteisiin, jotka kantajien mielestä on otettava huomioon BV:n uusien osakkeiden todellista arvoa määritettäessä.
Sitä vastoin komissio väittää, että ottaen huomioon BV:n osakkeiden pörssiarvon keskikurssin kyseisenä aikana eli marraskuusta joulukuuhun, Bremenin osavaltio tai HIBEG eivät voineet loogisesti odottaa saavansa voittoa BV:n uusien osakkeiden myynnistä. Komissio lisää, että ainoastaan HIBEG oli GbR:n perustamisen yhteydessä sitoutunut suhteessa pankkeihin, kun taas Krupp hyötyi siitä ottamatta pienintäkään riskiä.
36.
Selvitettäessä sitä, voidaanko edellä mainittuja toimia pitää markkinalakien mukaisina liiketoimina, perusteena käytetään toimen normaalia luonnetta yksityisen liikkeenharjoittajan kannalta. Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tämä on se peruste, jota sovelletaan arvioitaessa sitä, voidaanko julkisyhteisön varojen sijoittamista yrityksen pääomaan pitää valtion tukena.
Edellä mainitussa asiassa Belgia vastaan komissio 10.7.1986 annetussa tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin täsmensi, että tutkittaessa sitä, onko alueellisen julkisen holding-yrityksen toteuttamaa pääomapanosta oluen varastointilaitteistoja valmistavaan yritykseen pidettävä ”valtion tukena, arviointiperusteena on käytettävä sitä — —, pystyisikö yritys hankkimaan kyseisen pääoman yksityisiltä pääomamarkkinoilta. Jos yrityksen osakepääoma on julkisyhteisön omistuksessa, on erityisesti tutkittava, olisiko ennustettavissa olevien kannattavuusnäkökohtien mukaan toimiva yksityinen osakkeenomistaja tehnyt samoissa olosuhteissa samanlaisen pääomapanoksen, kun minkäänlaisia sosiaalisia taikka alue- tai teollisuuspoliittisia näkökohtia ei oteta huomioon”. (
36
)
37.
Yhteisöjen tuomioistuin on soveltanut tätä arviointiperustetta myös asiassa Italia vastaan komissio 21.3.1991 antamissaan kahdessa tuomiossa (
37
), jotka koskivat julkisten holding-yhtiöiden pääomapanoksina toteuttamia valtion tukia tekstiiliteollisuuden ja autoteollisuuden alalla toimivien yritysten hyväksi. Toisessa näistä tuomioista (asia C-305/89) todettiin, että ”sen ratkaisemiseksi, täyttävätkö tällaiset toimenpiteet valtion tuen tunnusmerkit, on tutkittava, tekisikö yksityinen sijoittaja, jota voidaan kokonsa puolesta verrata julkisen sektorin tehtäviä hoitaviin yhteisöihin, vastaavissa olosuhteissa näin suuria pääomapanoksia”. (
38
)
Samassa tuomiossa on tämän jälkeen korostettu, että ”vaikka talouspolitiikkaa toteuttavan julkisen sektorin sijoittajan toimenpiteitä ei välttämättä ole verrattava sellaisen tavanomaisen sijoittajan toimintaan, joka sijoittaa pääomansa enimmäkseen lyhyen aikavälin kannattavuusnäkökohtien perusteella, sitä on kuitenkin verrattava sellaisen yksityisen holding-yhtiön tai konsernin toimintaan, joka pyrkii toteuttamaan rakenteellista, kokonaisvaltaista tai toimialakohtaista toimintalinjaa ja jonka ratkaisuja ohjaavat pidemmän aikavälin kannattavuusnäkökoh-dat”. (
39
)
Toisessa näistä tuomioista (asia C-303/88) yhteisöjen tuomioistuin täsmensi, että ”jos julkisen sektorin sijoittajan pääomapanokset sijoitetaan ilman minkäänlaisia pitkän aikavälin kannattavuusnäkökohtia, näitä panoksia on pidettävä perustamissopimuksen 92 artiklassa tarkoitettuina valtion tukina”. (
40
)
38.
Sen ratkaisemiseksi, onko kyseessä valtion tuki, on siten tutkittava, tekisikö yksityinen sijoittaja tai yleisemmin yksityinen taloudellinen toimija (
41
) samankaltaisissa olosuhteissa vastaavanlaisen toimenpiteen (esimerkiksi sijoittaisi pääomapanoksen) kuin kyseinen valtion toimenpide, ottaen huomioon kannattavuusodotukset.
Jotta sijoitustoimintaa harjoittavan yhteisön (yksityinen tai julkinen) toimintaa voitaisiin siis pitää perusteltuna, tämä arviointiperuste edellyttää, että sijoittaja varmistaa sijoitetun pääoman normaalin tuoton.
39.
Tämän arviointiperusteen soveltamiseksi käsiteltävänä olevassa asiassa on tutkittava, onko HIBEGin ja Kruppin välillä GbR:n perustamisen yhteydessä toteutettu liiketoimi kannattava. Jos HIBEGin toimet voidaan perustella liiketoimen kannattavuusnäkökohdilla, voidaan katsoa, että Bremenin osavaltion myöntämä takaus kuuluu normaaliin liiketoimintaan. Jollei näin ole, kyseessä on käsiteltävänä olevassa tapauksessa perustamissopimuksen 92 artiklassa tarkoitettu valtion tuki. Tässä on siis jälleen pohdittava kysymystä BV:n uusien osakkeiden todellisen arvon määrittämisestä. Jos näiden uusien osakkeiden arvo GbR:n perustamisen ajankohtana vastasi kantajien arvioita, HIBEG saattaisi odottaa saavansa voittoa näiden osakkeiden myynnistä tehdessään Kruppille sitoumuksen osakkeiden myymisestä hintaan 125 DEM osakkeelta. Jos uusien osakkeiden arvo puolestaan liikkui komission määrittelemällä tasolla, olisi katsottava, että HIBEG ei toiminut kuten yksityinen sijoittaja, koska se takasi Kruppille vastikkeetta osakkeiden todellista arvoa huomattavasti suuremman hinnan osakkeelta, vaikka se ei voinut normaalisti odottaa saavansa voittoa osakkeiden myynnistä.
40.
Tässä ei ole tarpeen toistaa jo edellä esitettyjä näkemyksiä BV:n uusien osakkeiden todellisen arvon määrittämisestä ja mahdollisen asiantuntijalausunnon hankkimisesta. Tämän konkreettisen kysymyksen osalta on kuitenkin todettava erityisesti seuraavaa: ensinnäkin HIBEGin väitteet perustuvat BV:n osakkeiden pörssiarvon nousukehitykseen esisopimuksen tekemistä edeltävänä ajanjaksona ja, kuten tämä yritys väittää, osapuolet sopivat esisopimuksessa lopulta KAE:n osakepääoman 74,9 prosentin osuuden arvon sekä vastikkeeksi luovutettujen BV:n osakkeiden arvon määrittämisestä. Vaikka esisopimus olisi sitova, HIBEGin kannalta se on kuitenkin res inter alios acta, joten se ei sido HIBEGiä. Tästä syystä Kruppin ja HIBEGin välisen liiketoimen kannattavuutta arvioitaessa huomioon otettava ajankohta on se, jolloin HIBEG antoi Kruppille sitoumuksen GbR:n perustamisen yhteydessä.
41.
Edellä (29 kohta) mainituista taulukoista ilmenee, että kun GbR perustettiin marraskuussa 1991, BV:n osakkeiden kurssi oli juuri ennen tätä vaihdellut 85,90 DEM:n (1.11.) ja 86,30 DEM:n (20.11) välillä. Edeltäviin kuukausiin eli syys- ja lokakuuhun verrattuna BV:n osakkeiden keskikurssi laski. Syyskuun aikana osakkeiden pörssiarvo vaihteli 102,40 DEM:n (2.9.) ja 94,10 DEM:n (30.9.) välillä ja lokakuussa 96,20 DEM:n (1.10.) ja 86,50 DEM:n (31.10) välillä. Muistutan lisäksi, että BV:n hallintoelimet olivat syyskuussa 1991 lähettämässään yhtiökokouskutsussa arvioineet BV:n uusien osakkeiden arvon 90 DEM:ksi osakkeelta. Nämä seikat huomioon ottaen ei voida katsoa, että yksityinen sijoittaja olisi voinut normaaleissa olosuhteissa odottaa, että sijoitus osoittautuisi kannattavaksi pitkällä tai edes keskipitkällä aikavälillä.
42.
On todettava myös, kuten Saksan hallitus on todennut yhteisöjen tuomioistuimen suullisessa käsittelyssä esittämään kysymykseen antamassaan vastauksessa, että Krupp ja HIBEG ovat menetelleet epätavallisesti perustaessaan GbR:n ja sopiessaan maksettavan ennakon niin suureksi. Tältä osin on muistettava, että HIBEG oli maksanut Kruppille ennakkona 350000000 DEM, joka vastaa 2800000 BV:n uuden osakkeen arvoa sovitulla 125 DEM:n kappalehinnalla.
Myöhempi kehitys kuitenkin myös osaltaan heikentää HIBEGin väitteiden uskottavuutta. Kuten olen jo edellä maininnut, vuosina 1992, 1993 ja 1994 BV:n osakkeiden pörssiarvo liikkui selvästi 125 DEM:n alapuolella.
Lisäksi HIBEG on yhteisöjen tuomioistuimen kirjallisessa käsittelyssä esittämiin kysymyksiin antamissaan vastauksissa myöntänyt myyneensä kaikki BV:n 2800000 uutta osaketta 97,18 DEM:n keskihintaan osakkeelta, mikä tarkoittaa, että HIBEGille aiheutui toimesta huomattava tappio.
Edellä käsitellyt HIBEGin esittämät väitteet on siten hylättävä perusteettomina.
3) Tuensaajia koskevat kanneperusteet
43.
Kantaja HIBEG toteaa, että komissio pitää riidanalaista takausta erillisenä valtion tukena, joka on myönnetty sille riippumatta BV:lle myönnetystä tuesta, ja että tämä osa riidanalaisesta päätöksestä ei täytä perustamissopimuksen 190 artiklassa määrättyjä edellytyksiä. Kantaja toteaa, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä pitänyt sitä tuensaajana ilmoittamatta, millä perusteella se on tehnyt tämän päätelmän. Samoin kantaja toteaa, että päätös on tämän kysymyksen osalta ristiriitainen.
44.
Näiden väitteiden osalta on ensin todettava, että perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdan mukaan sellaista valtion tukea on pidettävä yhteismarkkinoille soveltumattomana, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua ”suosimalla” joitakin yrityksiä. Kyse voi olla valtion tuesta vain, jos yritykselle myönnetään suoraan tai välillisesti jokin etu. (
42
)
Jos komissio siis pitää jotakin yritystä tuensaajana, sen on osoitettava, mitä etua yritys saa valtion toimenpiteestä, koska jos yritys ei saa minkäänlaista etua, valtion toimenpidettä ei voida pitää kyseiselle yritykselle annettuna valtion tukena.
45.
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 2 kohdassa HIBEGiä on pidetty sen tuen saajana, jonka ”Freie Hansestadt Bremen (Bremenin osavaltio) on myöntänyt 126 miljoonan Saksan markan suuruisen takauksen muodossa”. Saman artiklan 1 kohdassa myös BV:tä on pidetty ”126 miljoonan Saksan markan suuruisen, — — HIBEGIN kautta myönnetyn” tuen saajana.
Riidanalaisen päätöksen perustelukappaleissa (VI osasto) todetaan, että ”tuen lopullinen saaja on BV. BV on kaikkien kyseessä olevien liiketoimien ja kyseisen tuen avulla voinut hankkia 350 miljoonan Saksan markan arvoisen 74,9 prosentin osuuden KAE:n osakepääomasta luovuttamalla vastikkeeksi rahan asemesta 2,8 miljoonaa BV:n osaketta, joiden arvo oli 224 miljoonaa Saksan markkaa”. Lisäksi siinä on todettu, että ”koko tämän rakennelman päämääränä on BV:n toiminnan monipuolistaminen” ja että ”todellisuudessa juuri BV parantaa taloudellista asemaansa HIBEGin rahana tekemän sijoituksen ja valtion takauksen vuoksi”.
Riidanalaisen päätöksen perustelukappaleissa ei kuitenkaan ole esitetty samanlaisia päätelmiä sen osalta, mitä etua HIBEG olisi mahdollisesti saanut tuensaajana.
Lisäksi riidanalaisen päätöksen eräässä toisessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”Kuten tietyissä muissa asioissa, HIBEG toimii Bremenin osavaltion välikätenä ja antaa taloudellista tukea ja avustusta Bremer Vulkan-nimiselle yritykselle — — ”. Tämän jälkeen päätöksessä todetaan, että ”[k]äytetyssä rakennelmassa valtion tuen antaa HIBEG — —”.
Riidanalaisen päätöksen perustelukappaleissa todetaan ensin, että HIBEG, jonka osakepääoma on kokonaisuudessaan Bremenin osavaltion omistuksessa, on toiminut Bremenin osavaltion välikätenä tukea myönnettäessä mutta toisaalta saman päätöksen päätösosassa sitä pidetään tuensaajana.
Näin ollen katson, että koska HIBEGin saamaa etua ei ole määritelty ja koska tuensaajaa koskevat toteamukset ovat lisäksi ristiriitaisia, riidanalaisen päätöksen perustelut ovat puutteelliset, ja se on kumottava siltä osin kuin siinä on pidetty HIBEGiä tuensaajana, ja siten HIBEGin kanneperuste on tältä osin hyväksyttävä.
4) Kanneperusteet, jotka koskevat tuen soveltuvuutta yhteismarkkinoille
46.
Kantajat väittävät, että vaikka tässä tapauksessa olisi kyse perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta valtion tuesta, riidanalainen takaus soveltuu yhteismarkkinoille, toisin kuin komissio on riidanalaisessa päätöksessään todennut. Kantansa tueksi kantajat vetoavat ensinnäkin siihen, että 92 artiklan 1 kohdassa määrätyt edellytykset eivät täyty, toiseksi ne vetoavat lainvanrakennusteollisuudelle myönnettäviä valtion tukia koskevaan direktiiviin ja kolmanneksi Bremenin osavaltion antamiin takauksia koskeviin ohjesääntöihin.
a) Perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa määrätyt edellytykset, jotka koskevat kilpailun vääristämistä ja jäsenvaltioiden väliseen kauppaan kohdistuvaa vaikutusta
47.
Kantajat väittävät, että vaikka tässä tapauksessa valtion tuen katsottaisiin olevan olemassa, tämä tuki ei missään tapauksessa täyttäisi perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa määrättyjä edellytyksiä kilpailun vääristämisestä tai jäsenvaltioiden väliseen kauppaan kohdistuvasta vaikutuksesta. Lisäksi kantajat väittävät, että riidanalaisessa päätöksessä ci ole perusteltu tältä osin tehtyjä toteamuksia.
48.
Perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdan sanamuodon mukaan sen soveltamiseksi riittää, että kyseinen tuki ”uhkaa” vääristää kilpailua.
Oikeuskäytännössä kilpailun vääristämistä koskevalle käsitteelle on annettu laaja merkitys. Siinä on katsottu muun muassa, että kilpailu vääristyy silloin, kun valtion toimenpide muuttaa keinotekoisesti joitakin yrityksen tuotantokustannusten tekijöitä ja vahvistaa yrityksen asemaa verrattuna sen kilpailijayrityksiin yhteisön sisäisessä kaupassa. (
43
) Asiassa Philip Morris vastaan komissio antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että kantajalle myönnetyllä tuella ”lisättiin yrityksen tuotantokykyä ja siten myös sen kykyä toimittaa tuotteita markkinoille myös jäsenvaltioiden välisessä kaupassa. Toisaalta tuki olisi vähentänyt tuotantolaitosten muutoskustannuksia, joten kantaja olisi saanut kilpailuedun sellaisiin valmistajiin verrattuna, jotka ovat lisänneet tai aikovat lisätä vastaavasti tuotantolaitostensa tuotantokykyä omalla kustannuksellaan”. (
44
) Eräässä toisessa tuomiossa, joka koski Ranskan myöntämiä valtion tukia, yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että ”tukien ansiosta tuensaajayritykset voivat vähentää investointikustannuksiaan, ja näin ollen tuet vahvistavat näiden yritysten asemaa verrattuna muihin yrityksiin, jotka kilpailevat niiden kanssa Euroopan yhteisössä”. (
45
) Tämä edellytys voi täyttyä myös silloin, kun tietyssä jäsenvaltiossa sijaitsevat yritykset voivat ylläpitää tuotantoaan tukien avulla, ja tämä vaikuttaa siten muissa jäsenvaltioissa sijaitsevien yritysten mahdollisuuksiin viedä tuotteita kyseiseen jäsenvaltioon. Näin ollen yritykselle myönnetty valtion tuki saattaa 13.7.1988 annetun tuomion (
46
) mukaan vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja vääristää kilpailua, vaikka kyseinen yritys joutuisi kilpailemaan muista jäsenvaltioista peräisin olevien tuotteiden kanssa ja vaikkei se itse harjoittaisi tuotteidensa vientiä. Tällainen tilanne voi olla olemassa myös silloin, kun kyseisellä alalla ei ole liikakapasiteettia.
49.
Yhteisöjen tuomioistuin on myös todennut, että vaikka tuensaajayritys veisi lähes koko tuotantonsa Euroopan yhteisön ulkopuolisiin maihin, valtion tuki saattaa silti vääristää yhteisön sisäistä kilpailua, koska ne markkinat, joilla yhteisössä sijaitsevat yritykset toimivat, ovat keskinäisessä riippuvuussuhteessa toisiinsa. (
47
)
Tässä oikeuskäytännössä on vahvistettu julkisasiamies Capotortin asiassa Philip Morris vastaan komissio (
48
)18.6.1980 antamassa ratkaisuehdotuksessa esittämä kanta. Kyseisen ratkaisuehdotuksen mukaan ”etu, jonka tietyt yritykset tai tietty tuotannonala saa myönnetystä valtion tuesta, vääristää selvästi ja väistämättä kilpailua. Tällainen tulkinta perustuu talouselämän logiikkaan: ulkopuolelta tuleva valikoiva tukitoimi muuttaa väistämättä kilpailuolosuhteita. Tästä syystä voidaan olettaa, että kaikki julkisyhteisön tuki yrityksille vääristää kilpailua — tai uhkaa vääristää sitä, jos tukea ei ole vielä myönnetty vaan sitä vasta suunnitellaan — jollei poikkeuksellisista olosuhteista muuta johdu.”
50.
Sen kysymyksen osalta, vaikuttaako tuki jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että jos valtion myöntämä taloudellinen tuki vahvistaa tietyn yrityksen asemaa verrattuna sen kilpailijayrityksiin yhteisön sisäisessä kaupassa, tuen on katsottava vaikuttavan myös viimeksi mainittujen yritysten asemaan. (
49
) Yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut tämän periaatteen edellä mainitussa 21.3.1990 antamassaan tuomiossa, kun se on korostanut, että ”tuen suhteellisen vähäinen määrä tai tuensaajayrityksen suhteellisen pieni koko eivät automaattisesti tarkoita, ettei tuki voisi vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan”. (
50
) Yhteisöjen tuomioistuin on viimeksi mainitun tuomion mukaisesti korostanut 21.3.1991 antamassaan tuomiossa (
51
), jossa viitataan edellä mainittuihin tuomioihin, että ”tuki voi vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja vääristää kilpailua, vaikka tuensaajayritys, joka joutuu kilpailemaan muissa jäsenvaltioissa sijaitsevien valmistajien kanssa, ei itse harjoita tuotteidensa maastavientiä. Myöntäessään tukea jollekin yritykselle jäsenvaltio ylläpitää tai lisää valtionsisäistä tuotantoa, ja seurauksena tästä on se, että muissa jäsenvaltioissa sijaitsevien yritysten mahdollisuudet viedä tuotteitaan kyseisen jäsenvaltion markkinoille vähenevät tuntuvasti. Sitä paitsi suhteellisen vähäiset tuet voivat kuitenkin vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan silloin, kun kyseisellä alalla on vilkasta kilpailua”.
51.
Edellä mainittujen tuomioiden perusteella on todettava, että jos valtion tukea saava yritys toimii markkinoilla, joilla eri jäsenvaltioihin sijaitsevien valmistajien välillä on todellista kilpailua, komissio voi pääsääntöisesti katsoa, että kyseinen tuki vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan vaikutus yhteisön sisäiseen kauppaan saattaa ilmetä myös silloin, kun kyseisellä tuotannonalalla ei ole liikakapasiteettia. Näin ollen markkinoiden integroitumisen nykyisessä kehitysvaiheessa voidaan ajatella, että ainoastaan sellaisten tuotteiden markkinoilla, joiden osalta ei käydä kansainvälistä kauppaa erityisen suurien kuljetuskustannusten tai muiden erityisten seikkojen vuoksi, voi yhä olla valtion tukia, jotka eivät täytä jäsenvaltioiden väliseen kauppaan vaikuttamista koskevaa edellytystä. (
52
)
52.
Edellä mainitun oikeuskäytännön perusteella voidaan muodostaa olettama siitä, että valtion tuki vääristää kilpailua ja vaikuttaa yhteisön sisäiseen kauppaan. (
53
) Tämä olettama ei kuitenkaan vapauta komissiota perustamissopimuksen 190 artiklassa määrätystä velvollisuudesta perustella ne seikat, joiden vuoksi se katsoo näiden kahden edellytyksen täyttyvän. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi siten edellä mainitussa asiassa Intermills vastaan komissio annetussa tuomiossa, että komission päätös oli kumottava siltä osin kuin se koski kilpailun vääristämistä yhteismarkkinoilla, koska ”tähän liittyvissä perustelukappaleissa todettiin ainoastaan kolmen jäsenvaltion hallituksen, kahden kyseisen alan etujärjestön ja yhden kyseisen alan yrityksen esittämät väitteet. Tätä viittausta lukuun ottamatta päätöksessä ei ollut minkäänlaista konkreettista osoitusta kilpailuvahingon luonteesta”. (
54
) Yhteisöjen tuomioistuin kumosi 13.3.1985 antamallaan tuomiolla komission päätöksen, jossa ei esitetty minkäänlaisia perusteluja siitä, että kyseinen valtion tuki olisi vaikuttanut jäsenvaltion väliseen kauppaan ja vääristänyt tai uhannut vääristää kilpailua suosimalla tiettyjä yrityksiä tai tiettyä tuotannonalaa. (
55
) Kuten yhteisöjen tuomioistuin totesi, ”päätöksen perustelukappaleissa on ensin selostettu kahden jäsenvaltion sekä kahden kyseisen alan etujärjestön ilmaisemaa huolta Alankomaiden hallituksen tukitoimesta aiheutuvasta kilpailun vääristymisestä — — ja tämän jälkeen ainoastaan toistettu perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdan sanamuoto — — eikä näissä perustelukappaleissa ole esitetty minkäänlaisia tosiseikkoihin perustuvia toteamuksia”. (
56
) Tässä samassa tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin totesi, että vaikka tietyissä tapauksissa jo ne olosuhteet, joissa tuki on myönnetty, ovat sellaiset, että tuki vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan tai vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua, komission on kuitenkin ”mainittava nämä olosuhteet päätöksensä perusteluissa. Tässä tapauksessa komissio ei ole tehnyt mm, koska riidanalaisessa päätöksessä ei ole minkäänlaista mainintaa kyseisten markkinoiden tilanteesta, LPF:n [tuensaaja] markkinaosuudesta, kyseisten tuotteiden jäsenvaltioiden välisistä kauppavirroista ja yrityksen viennistä”. (
57
)
53.
Edellä mainituista tuomioista voidaan siten päätellä, että päätös on perusteltu, ainakin jos riidanalaisessa päätöksessä mainitut tiedot ovat relevantteja ja tukevat komission toteamusta edellä mainitun 92 artiklan 1 kohdassa määrätyn kahden edellytyksen täyttymisestä. (
58
) Näiden tietojen on koskettava tuensaajayritystä, ja niiden on liityttävä kyseisten markkinoiden tilanteeseen, yrityksen markkinaosuuteen, yhteisön sisäiseen kauppaan ja yrityksen vientiin.
54.
Riidanalaisessa päätöksessä on määritelty ne alat, joilla ostettu yritys KAE toimii, siinä on esitetty tietoja kyseisen yrityksen tuotteiden viennistä muihin jäsenvaltioihin ja yhteisön sisäisestä kaupasta niillä erityisillä markkinoilla, joilla KAE toimii (päätöksen VIII osasto).
Edellä mainitun oikeuskäytännön valossa näitä tietoja ja niitä päätöksen tätä edeltävissä perustelukappaleissa tehtyjä toteamuksia, joiden mukaan BV monipuolistaa toimintaansa hankkimalla KAE:n omistukseensa, mikä vahvistaa sen asemaa kilpaileviin yrityksiin verrattuna, ei kuitenkaan voida pitää riittävinä eikä niiden perusteella voida arvioida etenkään kilpailun vääristymistä. Pitää paikkansa, kuten edellä esitetystä ilmenee, että oikeuskäytännössä ei ole asetettu erityisen ankaria vaatimuksia kilpailun vääristymistä ja yhteisön sisäiseen kauppaan kohdistuvaa vaikutusta koskeville perusteluille. Näiden kahden edellytyksen täyttyminen saattaa nimittäin riippua olosuhteista, joissa valtion toimenpide on toteutettu. Kyseisessä päätöksessä on kuitenkin ilmaistava ainakin kaikki sellaiset seikat, joiden perusteella näistä olosuhteista voidaan saada selvä käsitys.
55.
Käsiteltävänä olevassa tapauksessa riidanalaisessa päätöksessä ei ole määritelty, minkälaista vahinkoa kilpailulle aiheutuu tai saattaa aiheutua, eikä siinä ole todettu edes näiden vahinkojen paikantamiseksi tarvittavia tosiseikkoja. Jäsenvaltioiden välistä kauppaa koskevaa taulukkoa ja KAE-yritystä koskevia tietoja lukuun ottamatta riidanalaisessa päätöksessä ei ole esitetty edellä mainitussa oikeuskäytännössä edellytettyjä tietoja tuen lopullisen saajan eli BV:n osalta (tai tarkemmin sanottuna STN:n osalta, jonka kanssa KAE:n oli määrä sulautua). Lisäksi on vielä todettava, ettei riidanalainen päätös sisällä minkäänlaisia tietoja myöskään HIBEGistä, jota siinä on myös pidetty tuensaajana.
Tästä seuraa, että kantajan esittämät kumoamisperusteet ovat perusteltuja ja että riidanalainen päätös on kumottava siltä osin kuin siinä todetaan, että riidanalainen tuki ei sovellu yhteismarkkinoille.
b) Lainvanrakennusteollisuudelle myönnettäviä tukia koskeva direktiivi
56.
Kantajat väittävät, että kun komissio on edellä esitetyllä tavalla todennut, että kyseessä on valtion tuki, sen olisi pitänyt tutkia, soveltuuko tuki yhteismarkkinoille perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan ja laivanrakennusteollisuudelle myönnettävästä tuesta 21 päivänä joulukuuta 1990 annetun neuvoston direktiivin 90/684/ETY (
59
) (jäljempänä direktiivi 90/684/ETY) ja erityisesti direktiivin 5 artiklan ja 6 artiklan 3 kohdan perusteella. Tämän perusteen tueksi kantajat väittävät, että vaikka ne olivat päätöksentekoa edeltävässä menettelyssä kiinnittäneet komission huomiota kyseisen direktiivin soveltamiseen, komissio ei tutkinut, voitiinko direktiiviä mahdollisesti soveltaa, ja näin tehdessään komissio rikkoi yhtäältä edellä mainittuja säännöksiä ja määräyksiä ja toisaalta perustamissopimuksen 190 artiklaa, koska se ei perustellut riidanalaista päätöstään.
57.
Kun perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdassa todetaan, että siinä mainittuja tukia ”voidaan” pitää yhteismarkkinoille soveltuvina, komissiolle annetaan laaja harkintavalta, jonka käyttäminen edellyttää yhteisön laajuisesti tehtäviä taloudellisia ja sosiaalisia arviointeja. (
60
) Harkintavallan laajuus määrää myös yhteisöjen tuomioistuimen suorittaman laillisuusvalvonnan rajat, ja kuten edellä on todettu (18 kohta ja sitä seuraavat kohdat), tämä laillisuusvalvonta koskee tosiseikkojen aineellista paikkansapitävyyttä ja sitä, ettei komissio ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä tai oikeudellista virhettä eikä käyttänyt väärin harkintavaltaansa.
58.
Perustamissopimuksen 92 artiklan 3 kohdan d alakohdan (nykyisin e alakohta Euroopan unionista tehdyn sopimuksen voimaantulon jälkeen) mukaan neuvostolla on toimivalta päättää määräenemmistöllä komission ehdotuksesta, että myös muuta kuin saman kohdan edellisissä alakohdissa mainittuja tukia voidaan pitää yhteismarkkinoille soveltuvina.
59.
Juuri tämän toimivallan nojalla neuvosto antoi direktiivin 90/684/ETY, jonka voimaantulopäiväksi säädettiin 1.1.1991. Tämän direktiivin osalta yhteisöjen tuomioistuin totesi, että ”neuvosto on lähtenyt siitä, että laivanrakennusteollisuudelle myönnettävät tuet eivät sovellu yhteismarkkinoille, mutta se on 92 artiklan 3 kohdan tarkoituksen mukaisesti ottanut huomioon useita taloudellisia ja sosiaalisia näkökohtia, joiden vuoksi se on käyttänyt perustamissopimuksessa annettua mahdollisuutta ja todennut nämä tuet yhteismarkkinoille soveltuviksi, jos ne täyttävät direktiivissä säädetyt edellytykset poikkeuksen saamiseksi”. (
61
)
Direktiivin 90/684/ETY 5 artiklan mukaan laivanrakennustoiminnan ylläpidon helpottamiseen tarkoitettuja tukia voidaan pitää yhteismarkkinoille soveltuvina, jos niiden määrä ei ylitä samassa artiklassa säädettyä enimmäismäärää.
Direktiivin 6 artiklassa säädetään, että rakennemuutoksia varten myönnettävää tukea, erityisesti investointitukea, ”voidaan pitää yhteismarkkinoille soveltuvana, jos:
—
tuen määrä ja intensiteetti on perusteltua aiottujen uudelleenjärjestelytoimien laajuuden vuoksi,
—
tuki rajoitetaan suoraan investoinnista johtuvien kulujen tukemiseen.”
60.
Riidanalaisessa päätöksessä ei viitata direktiivin 90/684/ETY säännöksiin eikä siinä ole myöskään mainittu syitä sille, miksi komissio ei ole tutkinut, voitiinko näitä säännöksiä soveltaa käsiteltävänä olevaan asiaan. Komission olisi kuitenkin pitänyt perustella päätöksensä tältä osin. BV, joka on komission mukaan yksi tuensaajista, nimittäin harjoittaa teollista toimintaansa suureksi osaksi laivanrakennusalalla, kun taas KAE toimii merenkulussa käytettävän elektroniikan alalla, kuten riidanalaisessa päätöksessä on nimenomaisesti mainittu (VIII osasto).
61.
On myös todettava, että komissio on jo käsitellyt BV:n laivanrakennustoiminnan rahoitusta eräässä aikaisemmassa asiassa, jossa se tutki HIBEGin BV:lle antamaa sitoumusta BV:n vuonna 1987 antamien osakkeiden ostamisesta 90 DEM:lla osakkeelta (
62
) laivanrakennusteollisuudelle myönnettäviä tukia koskevan, tuolloin voimassa olleen kuudennen direktiivin (
63
) kannalta.
62.
Komissio on yhteisöjen tuomioistuimen käsittelyssä täsmentänyt niitä syitä, joiden perusteella se ei ollut soveltanut edellä mainittua direktiiviä. Konkreettisesti se on väittänyt, että BV sai ainoastaan 42,4 prosenttia liikevaihdostaan laivanrakennusteollisuudesta ja että riidanalainen tuki oli myönnetty toimintaan elektroniikan alalla, jota ei voitu lukea laivanrakennustoimintaan. Tällainen toiminta ei siten kuulu direktiivin soveltamisalaan, ja direktiiviä on tulkittava suppeasti, koska siinä säädetään poikkeuksia perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa määrätystä pääsäännöstä. Komissio viittaa tältä osin direktiivin johdanto-osan kahdeksanteen perustelukappaleeseen, jossa sen mielestä on tehty selvä ero laivanrakennusteollisuuden ja huipputeknologiaa käyttävien teollisuuden alojen välillä.
63.
Komissio on lisäksi huomauttanut, että toisin kuin kantajat väittävät, riidanalainen tuki ei täyttänyt direktiivin 90/684/ETY 5 ja 6 artiklassa säädettyjä edellytyksiä ja että näin ollen näitä säännöksiä ei voitu soveltaa tässä asiassa. Komissio on myös väittänyt, että siitä 17.12.1991 päivätystä kirjeestä, jolla Saksan hallitus antoi sille tiedon riidanalaisesta takauksesta, käy ilmi, ettei kyseinen takaus koskenut laivanrakennustoimintaa, vaan sen avulla pyrittiin monipuolistamaan BV:n toimintaa. Saksan hallitus on suullisessa käsittelyssä kiistänyt tämän väitteen.
64.
Komissio ei kuitenkaan voi jälkeenpäin korjata perustelujen puuttumisesta tai riittämättömyydestä johtuvaa, päätökseensä tai muuhun toimeensa sisältyvää virhettä antamalla selityksiä tai täsmennyksiä ensimmäistä kertaa vasta yhteisöjen tuomioistuimen käsittelyssä. Jos komission sallittaisiin korjata virheensä tällä tavalla, tämä rajoittaisi selvästi päätöksen tai muun toimen vuoksi vahinkoa kärsineen mahdollisuutta valmistella puolustustaan mahdollisimman täydellisesti, sillä vahingonkärsijä saisi vasta viime hetkellä tietää selvästi ja kattavasti kaikki ne oikeudelliset seikat ja tosiseikat, joihin päätös perustuu. Vahinkoa kärsineen mahdollisuuksien rajoittaminen tällä tavalla kaventaisi siten pysyvästi yhteisöjen tuomioistuimen mahdollisuutta tutkia tehokkaasti ja perusteellisesti kaikki sen käsiteltävänä olevassa asiassa esitetyt kysymykset. (
64
)
65.
Näin ollen komissio ei voi yhteisöjen tuomioistuimen käsittelyssä antamillaan selityksillä korjata riidanalaisen päätöksen perustelujen puuttumista tämän erityisen seikan osalta. Tästä seuraa, että kanneperuste on hyväksyttävä ja että riidanalainen päätös on kumottava siltä osin kuin siinä todetaan, että riidanalainen tuki ei sovellu yhteismarkkinoille.
c) Bremenin osavaltion ohjesäännöt
66.
Tukeakseen väitettään siitä, että riidanalainen takaus soveltuu yhteismarkkinoille, Saksan hallitus ja HIBEG vetoavat myös Bremenin osavaltion antamiin takauksia koskeviin ohjesääntöihin (
65
), jotka komissio on hyväksynyt 28.10.1991 tekemällään päätöksellä SG(91) D/2046. Kantajat katsovat, että riidanalainen takaus kuuluu edellä mainittujen ohjesääntöjen soveltamisalaan ja että se olisi tästä syystä pitänyt katsoa olemassaolevaksi tueksi, joka on perustamissopimuksen 93 artiklan 1 kohdan perusteella hyväksytty.
67.
Käsitellessään yksittäistä tukea, joka väitetään myönnetyksi komission aikaisemmin hyväksymän järjestelmän perusteella, komission on ”— —tutkittava, kuuluuko tuki yleiseen tukijärjestelmään ja täyttääkö se järjestelmän hyväksymistä koskevassa päätöksessä asetetut edellytykset. Muutoin komissio voisi kutakin yksittäistä tukea tutkiessaan harkita uudestaan tukijärjestelmän hyväksymistä koskevaa päätöstä, jota tehtäessä on jo tutkittu järjestelmän yhteensopivuus perustamissopimuksen 92 artiklan kanssa.— —Jos komissio toteaa tällaisen rajoitetun tutkimuksen perusteella, että yksittäinen tuki on järjestelmän hyväksymistä koskevan komission päätöksen mukainen, tukea on pidettävä hyväksyttynä ja siten olemassaolevana tukena.— — Sitä vastoin jos komissio toteaa, ettei järjestelmän hyväksymistä koskeva päätös kata yksittäistä tukea, tällaista tukea on pidettävä uutena tukena”. (
66
) Tämän toteamista koskeva päätös on perusteltava siten kuin edellä on esitetty. (
67
)
68.
Käsiteltävänä olevassa tapauksessa komissio on sekä perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn aloittamista koskevassa tiedonannossaan, joka julkaistiin Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä (
68
), että riidanalaisessa päätöksessään käsitellyt kysymystä siitä, kuuluiko takaus komission hyväksymien Bremenin osavaltion antamien ohjesääntöjen soveltamisalaan. Päätöksensä perusteluksi komissio on riidanalaisessa päätöksessä selostanut ensin (päätöksen V.3 osasto) väitteet, jotka Saksan hallitus on esittänyt komissiolle perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan mukaisessa menettelyssä.
Nämä Saksan hallituksen esittämät väitteet olivat seuraavat:
1)
Mainittujen ohjesääntöjen 2 artiklan 1 kohdassa (
69
), jossa ”pääsääntöisesti” sallitaan toissijainen takaus (Ausfallbürgschaft), ci kielletä omavelkaista takausta (selbstschuldnerische Bürgschaft), jollainen riidanalainen takaus on. Ottaen huomioon, että Bremenin osavaltio omistaa HIBEGin, toissijainen takaus ei Saksan hallituksen mukaan ollut taloudelliselta kannalta suotava: HIBEG olisi nimittäin sen vuoksi saattanut joutua maksukyvyttömyysmenettelyn kohteeksi.
2)
Näissä ohjesäännöissä asetettu edellytys, jonka mukaan sijoituksen tuoton on normaaleissa olosuhteissa oltava riittävä lainan hoitamiseksi, täyttyy tässä tapauksessa, koska BV:n osakkeiden arvo oli 125 DEM kappaleelta. (
70
)
3)
Ohjesäännöissä edellytetään vakuuden antamista ja takauspalkkion maksamista, mutta nämä edellytykset eivät koske tätä tapausta, koska HIBEG on Bremenin osavaltion omistuksessa.
4)
Lopuksi takauksen myöntämistä edeltävä ilmoitusvelvollisuus on täytetty, koska takaus ilmoitettiin komissiolle 17.12.1991, mutta se tuli voimaan vasta joulukuun lopulla samanaikaisesti lainasopimuksen kanssa.
69.
Tämän jälkeen riidanalaisessa päätöksessä (III ja VI osasto) esitetään ne syyt, joiden vuoksi komissio ei hyväksynyt Saksan hallituksen väitteitä. Komission mukaan riidanalainen takaus, joka on omavelkainen takaus, jää ohjesääntöjen soveltamisalan ulkopuolelle, koska takausta ei ole myönnetty siinä muodossa kuin ohjesäännöissä on määritelty, ja myös siksi, että komissiolle toimitetuista tiedoista ci ilmene, että GbR:n perustamisen yhteydessä tehdyn sijoituksen tuotto olisi normaalissa suhteessa lainan hoitoon tarvittaviin varoihin, eikä näistä tiedoista myöskään ilmene, että HIBEGiä olisi vaadittu luovuttamaan pantti tai maksamaan palkkiota, kuten edellä mainituissa ohjesäännöissä edellytetään. Komission mukaan valtion tuen tunnusmerkit täyttyvät jo pelkästään viimeksi mainitun seikan vuoksi. Lopuksi komissio korostaa, että takaus olisi pitänyt ilmoittaa komissiolle ennen sen myöntämistä eikä vasta ennen sen voimaantuloa, kuten Saksan hallitus on tehnyt.
70.
Nämä seikat huomioon ottaen komission toteamus siitä, että riidanalainen takaus ei kuulu Bremenin osavaltion ohjesääntöjen järjestelmään, on asianmukaisesti perusteltu. Kantajat eivät myöskään ole esittäneet vastanäyttöä komission tämän kysymyksen osalta esittämien toteamusten kumoamiseksi. Itse asiassa yhteisöjen tuomioistuimen käsittelyssä (kirjallinen ja suullinen käsittely) kantajat ovat olennaisilta osin toistaneet väitteensä, jotka komissio oli jo tutkinut perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdassa määrätyn menettelyn yhteydessä.
71.
Jos riidanalaisen päätöksen perustelut kuitenkin ovat selkeät ja perusteelliset, kuten tässä tapauksessa, kantajat eivät voi pelkästään kiistää komission tämän seikan osalta esittämiä toteamuksia vetoamatta muihin kuin niihin väitteisiin, jotka komissio on jo tutkinut riidanalaisen päätöksen perustelukappaleissa. (
71
)
72.
Riidanalainen takaus kuitenkin poikkeaa edellä mainituilla ohjesäännöillä perustetusta järjestelmästä kahden seikan osalta.
73.
Ensimmäinen näistä seikoista koskee takauksen muotoa. Ohjesääntöjen 2 artiklan 1 kohdan mukaan (ks. lainaus edellä alaviitteessä 69) Bremenin osavaltion takaukset on ”pääsääntöisesti” myönnettävä toissijaisina takauksina. Tässä säännöksessä sallitaan siten se, että Bremenin osavaltio myöntää poikkeuksellisesti muunlaisia takauksia. On siis selvitettävä, voidaanko HIBEGille myönnettyä omavelkaista takausta pitää tällaisena muunlaisena takauksena, joka voi poikkeuksellisesti kuulua ohjesääntöjen soveltamisalaan, kuten kantajat väittävät.
74.
Omavelkainen takaus poikkeaa takausvastuun osalta olennaisesti ohjesäännöissä nimenomaisesti mainitusta takausmuodosta.
Toissijainen takaus on vastuun osalta vähemmän velvoittava takausmuoto: maksun vaatimiseksi takaajalta velkojan on osoitettava käyttäneensä tuloksetta kaikki mahdolliset keinot maksun saamiseksi sekä päävelalliselta että mahdollisilta kolmansilta osapuolilta, jotka ovat vastuussa velasta (esim. yhteisvelallinen tai tavanomaisen takauksen antanut takaaja) (
72
). Sitä vastoin omavelkainen takaus on erityisen velvoittava takausmuoto, koska takaajan vastuu on laaja: velkojalla ei ole velvollisuutta vaatia velan maksua ensin velalliselta (
73
), joten hän voi kohdistaa vaatimuksensa välittömästi takaajaan yrittämättä ensin pakkotäytäntöönpanoa päävelallista vastaan. (
74
)
75.
Mahdollisuus kohdistaa maksuvaatimus suoraan takaajaan on ristiriidassa Bremenin osavaltion ohjesääntöjen 6 artiklan määräysten kanssa, jotka koskevat sitä, millä edellytyksillä velkoja voi vaatia maksua takaajalta, ja joiden mukaan velkojan on ensin yritettävä periä saamisensa päävelallisen omaisuuteen kohdistuvan täytäntöönpanon kautta tai muuttamalla lainan vakuudeksi annetut pantit rahaksi. Näissä määräyksissä nimittäin edellytetään, että päävelallinen on maksukyvytön ja ettei velallisen omaisuuden ja lainan vakuudeksi annettujen panttien rahaksi muuttamisesta voida nyt tai lähitulevaisuudessa odottaa saatavan mainittavia rahamääriä (6.1 pykälä).
Tässä samassa artiklassa määrätään myös, että jollei velallinen pysty maksamaan velkaansa, velkojan on muutettava takauksen kohteena olevan lainan vakuutena olevat pantit rahaksi samalla huolellisuudessa, kuin jos kyse lainoista, joista se kantaa täyden riskin (6.2 artikla). Mainittujen ohjesääntöjen hyväksymistä koskevassa päätöksessä komissio on korostanut, että ennen kuin velkoja kohdistaa maksuvaatimuksen takaajaan, hänen on vähennettävä velan määrästä panttien realisoinnista saamansa rahamäärät. Näin ollen omavelkainen takaus ei voi olla sellainen poikkeus, johon voitaisiin soveltaa Bremenin osavaltion ohjesääntöjä.
76.
Toinen seikka koskee edellytystä, jonka mukaan takauksen yhteydessä on vaadittava palkkio, joka sisältää muun muassa takaussitoumuksen tekemisestä aiheutuvat kulut. Kuten yhteisöjen tuomioistuimen käsittelyssä on käynyt ilmi, tätä edellytystä ei täytetty riidanalaisen takauksen yhteydessä. HIBEG on kanteessaan myöntänyt, ettei se ollut maksanut säädettyä palkkiota ja ettei siltä ollut koskaan vaadittu tätä palkkiota.
77.
Näiden kahden, ohjesääntöjen kanssa ristiriidassa olevan, seikan perusteella voidaan päätellä, että riidanalainen takaus ci ole Bremenin osavaltion ohjesääntöjen mukainen ja että komissio on perustellusti katsonut, ettei takausta voitu pitää ohjesääntöjen järjestelmässä myönnettynä tukena.
5) Perustelujen puutteellisuutta sekä tosiseikkojen vahvistamisen ja arvioinnin virheellisyyttä koskevat muut kanneperusteet
78.
Kantajien mukaan komissio on tehnyt virheen katsoessaan, että Krupp oli luovuttanut BV:lle osuutensa KAE:n osakepääomasta BV:n uusia osakkeita vastaan, koska todellisuudessa kyseinen liiketapahtuma oli apportti, jonka Krupp sijoitti BV:n osakepääomaan Saksan osakeyhtiölainsäädännön relevanttien säännösten mukaisesti toteutetun BV:n osakepääoman korotuksen yhteydessä.
Kruppin ja BV:n välisen liiketoimen määrittely ei kuitenkaan ole vaikuttanut komission kantaan. Tuen olemassaoloa, kilpailun vääristämistä, yhteisön sisäiseen kauppaan kohdistuvaa vaikutusta tai tuen yhteismarkkinoille soveltuvuutta koskevia päätelmiä ei nimittäin ole tehty liiketoimen määrittelyn perusteella.
79.
Kantajat väittävät myös, että päätöksessä on annettu virheellisesti sellainen käsitys, ettei tiettyjä BV:n omistussuhteita koskevia tietoja ollut toimitettu komissiolle, vaikka todellisuudessa BV:n osakkeenomistajista ei voitu antaa tietoja, koska BV:n osakkeita ei ollut asetettu nimetyille henkilöille. Tätä koskevat väitteet eivät voi myöskään vaikuttaa päätöksen pätevyyteen. BV:n omistussuhteet eivät nimittäin ole ratkaisevasti vaikuttaneet tehtyyn päätökseen.
80.
Lisäksi kantajat väittävät, että komissio on tehnyt virheen katsoessaan, ettei HIBEG olisi Bremenin osavaltion myöntämän takauksen lisäksi antanut velkojapankeille muita vakuuksia, vaikka todellisuudessa: a) takauksen lisäksi BV:n uudet osakkeet oli luovutettu pantiksi; ja b) pankkitalletukset ja muut vastaavat omaisuuserät, jotka HIBEG oli sijoittanut mainittuihin pankkeihin, olivat lisävakuuksia. Riidanalaisessa päätöksessä kuitenkin todetaan, että 350000000 DEM:n suuruinen pankkilaina katettiin osittain eikä yksinomaan Bremenin osavaltion myöntämällä takauksella, jonka määrä oli 126000000 DEM.
Tässä tapauksessa olennaista on se, että riidanalainen takaus oli annettu edellä mainitun lainan vakuudeksi, vaikka se olisikin kattanut lainan vain osittain. Se, oliko pankkilainan loppuosan vakuutena pantiksi luovutettuja osakkeita tai muita vakuuksia, ei vaikuta riidanalaisen takauksen määrittelyyn valtion tueksi eikä arviointiin sen yhteensopivuudesta yhteisön oikeuden kanssa. Näin ollen kantajien tältä osin esittämillä väitteillä ei ole merkitystä asian kannalta.
81.
Lopuksi kantajat toistavat väitteensä, jotka ne olivat esittäneet puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskevan kanneperusteen yhteydessä (8 kohta ja sitä seuraavat kohdat). Kantajat väittävät tässä, ettei riidanalaista päätöstä ole riittävästi perusteltu, koska siinä ei ole otettu huomioon 12.7.1991 tehtyä esisopimusta. Tältä osin on riittävää todeta, että kuten riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, komissio on 93 artiklan 2 kohdan mukaisessa menettelyssä saanut tietoonsa esisopimuksen olennaisen sisällön niistä asiakirjoista tai toimista, jotka osapuolet olivat tehneet esisopimuksen täytäntöönpanemiseksi. Juuri nämä asiakirjat tai toimet ovat nyt käsiteltävänä olevassa tapauksessa erityisen merkityksellisiä. Olen myös edellä todennut (12 kohta), että esisopimukseen sisältyvät sopimusehdot oli selkeästi ja yksityiskohtaisesti esitetty BV:n osakkeenomistajille osoitetussa yhtiökokouskutsussa, joten komissio oli saanut selvän ja täyden käsityksen sovituista liiketapahtumista. Tästä seuraa, että vaikkei esisopimuksen sanamuotoa olisi sellaisenaan tutkittu, yksinomaan tällä perusteella ei voida katsoa, että riidanalaista päätöstä ei olisi riittävästi perusteltu. Tästä syystä nämä kanneperusteet on hylättävä.
C — Kanneperusteet, joiden mukaan tukea ei ole ilmoitettu komissiolle määräajassa, ja tästä aiheutuvat seuraukset
82.
Komissio väittää, että HIBEGille ja BV:lle myönnetystä tuesta ei ollut annettu sille ajoissa tietoa, ja tällä perusteella se on riidanalaisessa päätöksessään (1 artikla) katsonut, että tuki on ”lainvastainen, koska sitä myönnettäessä ei ole noudatettu perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdassa määrättyjä menettelysääntöjä.” Riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa on lisäksi todettu, että ”[t]uki ei myöskään sovellu yhteismarkkinoille perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdan mukaan, koska se ei täytä mitään perustamissopimuksen 92 artiklan 2 ja 3 kohdassa määrättyjen poikkeusten edellytyksistä”.
Kantajat kiistävät riidanalaisen tuen laittomuutta koskevat toteamukset ja väittävät yhtäältä, ettei ilmoitusvelvollisuutta tässä tapauksessa ollut, ja toisaalta, että vaikka tällainen velvollisuus olisi ollut olemassa, pelkästään se, ettei tukea ole annettu komissiolle tiedoksi, ei aiheuta tuen laittomuutta.
1) Ilmoitusvelvollisuus
83.
Kantaja HIBEG väittää, että nyt käsiteltävässä asiassa tukea ei tarvinnut ilmoittaa komissiolle etukäteen, koska kyseessä oli komission hyväksymien Bremenin osavaltion ohjesääntöjen mukaisesti myönnetty takaus.
84.
Tätä väitettä ei voida hyväksyä. Kuten edellä olen todennut (
75
), Bremenin osavaltion myöntämä takaus poikkesi vähintäänkin kahden seikan osalta komission hyväksymistä Bremenin osavaltion ohjesäännöistä. Ensinnäkin riidanalainen takaus oli omavelkainen takaus, kun taas ohjesäännöissä hyväksyttiin pääsääntöisesti ainoastaan toissijaiset takaukset, ja toiseksi ohjesäännöissä edellytettyä palkkiota ei ollut vaadittu. Ottaen huomioon nämä poikkeavat seikat sekä sen, että takauksen myöntämistä koskevassa päätöksessä ei ollut nimenomaista mainintaa siitä, että se kuului mainittujen ohjesääntöjen soveltamisalaan, Saksan hallituksella oli velvollisuus antaa ennakolta komissiolle tiedoksi HIBEGille myönnettyä takausta koskeva suunnitelma. Kuten perustamissopimuksen 93 artiklasta ilmenee, komissiolla on yksinomainen toimivalta todeta, soveltuuko tuki yhteismarkkinoille vai ei.
85.
Kun perustamissopimuksen 93 artiklassa on määrätty, että komissio seuraa ja valvoo jatkuvasti valtion tukia, tällä ”on tarkoitettu, että tuen mahdollinen soveltumattomuus yhteismarkkinoille todetaan yhteisöjen tuomioistuimen laillisuusvalvonnan alaisessa asianmukaisessa menettelyssä, jonka täytäntöönpanosta komissio vastaa”. (
76
)
Perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdassa määrätään, että komissiolle on annettava ”ajoissa” tieto tuen myöntämistä tai muuttamista koskevasta suunnitelmasta. Tuesta on annettava tieto riittävän ajoissa, jotta komissio voi esittää huomautuksensa ennen sen tutkittavaksi saatetun toimenpiteen toteuttamista.
86.
Komissiolle on annettu tieto riidanalaisesta takauksesta kirjeellä, jonka Saksan hallitus lähetti sille 17.12.1991. Tämä ilmoitus tehtiin kuitenkin vasta sen jälkeen, kun takaussitoumus oli annettu 21.11.1991 allekirjoitetulla asiakirjalla. Siten ei voida väittää, että Saksan hallitus olisi antanut riidanalaisesta takauksesta tiedon niin ajoissa, että komissio olisi voinut esittää kantansa tästä tuesta ennen sen toteuttamista.
Joka tapauksessa tämän 17.12.1991 päivätyn kirjeen saatuaan komissio on edellä mainitun oikeuskäytännön mukaisesti perustellussa päätöksessä todennut, että riidanalainen takaus ei kuulunut kyseisten ohjesääntöjen alaan, että takausta oli pidettävä uutena tukena ja että siitä näin ollen olisi pitänyt ilmoittaa komissiolle ennen sen toteuttamista.
87.
Tästä seuraa, että käsiteltävänä olevassa tapauksessa ei ole noudatettu sääntöä, jonka mukaan tuesta on annettava ajoissa tieto komissiolle. Tästä aiheutuvat seuraukset on syytä tutkia seuraavaksi.
2) Seuraukset siitä, että. ilmoitusvelvollisuutta ei ole täytetty ajoissa
88.
Kantajat BV ja HIBEG väittävät, että komissio on soveltanut virheellisesti perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan määräyksiä katsoessaan, että tässä artiklassa määrättyjen menettelysääntöjen rikkominen aiheuttaisi kyseisen tuen laittomuuden. Kantajat vetoavat 14.2.1990 (
77
), 21.3.1990 (
78
) ja 21.11.1991 (
79
) annettuihin yhteisöjen tuomioistuimen tuomioihin ja väittävät, ettei komissio voi todeta valtion tukea laittomaksi yksinomaan sillä perusteella, ettei jäsenvaltio ole antanut sitä komissiolle tiedoksi.
89.
Tätä kanneperustetta tutkittaessa on aiheellista esittää perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdassa määrättyjen velvollisuuksien olennaiset piirteet ja eritellä näiden velvollisuuksien laiminlyönnistä aiheutuvat seuraukset.
90.
Perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdassa perustetaan ennaltaehkäisevä valvontajärjestelmä, joka koskee uusien tukien myöntämistä tai jo olemassaolevien tukien muuttamista koskevia suunnitelmia. Sen sanamuoto on seuraava: ”Komissiolle on annettava tieto tuen myöntämistä tai muuttamista koskevasta suunnitelmasta niin ajoissa, että se voi esittää huomautuksensa. Jos komissio katsoo, että tällainen suunnitelma ci 92 artiklan mukaan sovellu yhteismarkkinoille, se aloittaa 2 kohdassa tarkoitetun menettelyn viipymättä. Jäsenvaltio, jota asia koskee, ei saa toteuttaa ehdottamiaan toimenpiteitä, ennen kuin menettelyssä on annettu lopullinen päätös.”
Tässä määräyksessä jäsenvaltioille on asetettu seuraavat kaksi velvollisuutta:
—
velvollisuus antaa komissiolle tieto tuen myöntämistä tai muuttamista koskevasta suunnitelmasta, ja
—
velvollisuus pidättäytyä suunniteltujen toimenpiteiden toteuttamisesta siihen saakka, kunnes yhteisön valvontamenettely, joka koskee tuen soveltuvuutta yhteismarkkinoille, on päättynyt.
91.
Näiden kahden velvollisuuden täyttämistä on pidetty erityisen välttämättömänä. Asiassa Steinike ja Weinlig (
80
) antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että ”jäsenvaltioiden suunnittelemia uusia tukia varten on vahvistettu tukien myöntämistä edeltävä menettely, ja mitään tukea, joka on myönnetty tätä menettelyä noudattamatta, ei voida pitää laillisesti myönnettynä”. Asiassa Lorenz antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että tukitoimenpiteen toteuttamista koskevalla kiellolla ”on välitön oikeusvaikutus, ja se luo oikeussubjekteille oikeuksia, joita kansallisten tuomioistuinten on suojattava, — — näin ollen kiellon välitön oikeusvaikutus koskee kaikkia tukitoimenpiteitä, jotka on toteutettu ilmoittamatta tuesta komissiolle, ja jos ilmoitus on tehty, se vaikuttaa menettelyn alustavan vaiheen aikana, ja jos komissio aloittaa varsinaisen kontradiktorisen menettelyn, se vaikuttaa siihen saakka, kun lopullinen päätös tehdään”. (
81
) Samoin edellä mainitussa (
82
) asiassa Federation nationale du commerce extérieur ja Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon annetussa tuomiossa (12 kohta) yhteisöjen tuomioistuin täsmensi, että ”kansallisten tuomioistuinten on taattava oikeussubjekteille, jotka voivat vedota tällaiseen laiminlyöntiin, että siitä määrätään kansallisessa oikeudessa säädetyt seuraamukset, jotka koskevat sekä tukitoimenpiteen toteuttamiseksi suoritettujen toimien pätevyyttä että perustamissopimuksen määräyksen tai mahdollisten väliaikaismääräysten vastaisesti myönnettyjen taloudellisten tukien takaisinperimistä”. Myös asiassa Deufil vastaan komissio annetussa tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että ”jos tuki on [93 artiklan] 3 kohdan vastaisesti jo maksettu, [komissio voi tehdä] määräyksen muodossa annettavan päätöksen, jossa se velvoittaa kansalliset viranomaiset perimään tuen takaisin”. (
83
)
92.
On korostettava, että näiden velvollisuuksien laiminlyönnistä aiheutuu erityisen vakavia seurauksia silloin, kun tällaisen laiminlyönnin vuoksi kilpailu saattaa tuntuvasti vääristyä. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on asiassa Heineken Brouwerijen (
84
) antamassaan tuomiossa katsonut, perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdalla ”on olennainen merkitys yhteismarkkinoiden toimimisen turvaamiseksi. Tässä artiklassa määrätyn toimenpiteiden toteuttamiskiellon tarkoituksena on taata, ettei tukijärjestelmä saa aikaan vaikutuksia ennen kuin komissiolla on ollut kohtuullisesti aikaa tutkia yksityiskohtaisesti tukea koskeva suunnitelma ja tarvittaessa aloittaa 93 artiklan 2 kohdassa määrätty menettely”.
93.
Edellä mainituista tuomioista ilmenee, että valtion tukia koskevan yhteisön valvontamenettelyn noudattamisella on olennainen merkitys, eikä tukea voida pitää laillisesti myönnettynä, ellei tätä menettelyä noudateta. Asiassa C-142/87 (
85
) antamassaan ratkaisuehdotuksessa (7 kohta) julkisasiamies Tesauro korosti sitä, että tällainen valvonta on ”[valtion tuen] tehokkaan vaikutuksen laissa määrätty edellytys, jolla on konstitutiivinen luonne ja jolla on olennainen merkitys myös sen vuoksi, että valvonta sinänsä kohdistuu valtion toimenpiteen aineellisiin perusteisiin, joiden tutkiminen edellyttää — — poliittisia ja taloudellisia arviointeja — — ”
94.
Edellä mainitussa asiassa Ranska vastaan komissio 14.2.1990 annetussa tuomiossa (ks. edellä alaviite 7) ja asiassa Belgia vastaan komissio 21.3.1990 annetussa tuomiossa (ks. edellä alaviite 47), joihin kantajat ovat vedonneet, yhteisöjen tuomioistuin katsoi, ettei komissio voinut todeta valtion tukia yhteismarkkinoille soveltumattomiksi yksinomaan ilmoitusvelvollisuuden laiminlyönnin vuoksi ja että jäsenvaltion laiminlyönti tämän osalta ei vapauta komissiota velvollisuudestaan tutkia, soveltuuko tuki joiltakin osin yhteismarkkinoille. Näiden tuomioiden mukaan komissiolla on myös velvollisuus tutkia, soveltuvatko sellaiset tuen myöntämistä tai muuttamista koskevat suunnitelmat yhteismarkkinoille, joista se hankkii itse tiedon, vaikka tuki olisi muotoseikkojen osalta lainvastainen sen vuoksi, että kyseinen jäsenvaltio on perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan vastaisesti toteuttanut kyseisen suunnitelman, ennen kuin se on ilmoittanut suunnitelman komissiolle ja ennen kuin komissio on hyväksynyt sen. Se, ettei komissio voi pitää tukea yhteismarkkinoille soveltumattomana yksinomaan sillä perusteella, että tuki on muotoseikkojen osalta lainvastainen, ei kuitenkaan tarkoita, ettei komissio voisi todeta tällaista lainvastaisuutta siinä päätöksessä, jossa se arvioi kielteisesti tai myönteisesti sitä, soveltuuko tuki yhteismarkkinoille, ja määrää tästä johtuvat seuraamukset. Oikeuskäytännön mukaan nimittäin yhtäältä se, että komissiolla on velvollisuus tutkia tuet, joita ei ole ilmoitettu sille, ei estä kansallisia tuomioistuimia toteamasta tukea ja sen täytäntöönpanemiseksi suoritettuja toimia laittomiksi, ja toisaalta päätöksellä, jossa komissio ratkaisee kysymyksen tuen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille, ei ole taannehtivaa vaikutusta. Näin ollen päätöksellä, jossa komissio katsoisi, että tuki soveltuu yhteismarkkinoille, ei voitaisi korjata menettelyvirheitä, jotka ovat jo vaikuttaneet niiden kansallisten toimenpiteiden pätevyyteen, joilla kyseinen tuki on saatettu voimaan liian aikaisin.
95.
Edellä mainitussa asiassa Fédération national de commerce extérieur ja Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi (tuomion 13 kohta), että toteamus siitä, että komissio ei voi todeta tukia laittomiksi yksinomaan ilmoitusvelvollisuuden laiminlyönnin vuoksi ”ei vaikuta millään tavalla kansallisten tuomioistuinten velvollisuuksiin, jotka johtuvat perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan viimeisen virkkeen välittömästä oikeusvaikutuksesta”. Tässä samassa tuomiossa (16 kohta) yhteisöjen tuomioistuin korosti lisäksi, että ”sen välttämiseksi, että perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan viimeisen virkkeen tehokas vaikutus estyisi ja ne oikeussubjektien edut jätettäisiin huomiotta, jotka kansallisten tuomioistuinten — — on turvattava”, komission lopullinen päätös, jossa toimenpide todetaan yhteismarkkinoille soveltuvaksi, ”ei aiheuta sitä, että tukitoimien toteuttamistoimenpiteet tulisivat jälkeenpäin päteviksi, jos ne olivat pätemättömiä sen vuoksi, että ne oli tehty tässä artiklassa määrätyn kiellon vastaisesti. Muunlainen tulkinta rohkaisisi kyseistä jäsenvaltiota jättämään noudattamatta tämän artiklan 3 kohdan viimeistä virkettä ja estäisi tämän määräyksen tehokkaan vaikutuksen (effet utile)”.
96.
Näin ollen tuen aineellisen puolen arvioinnista riippumatta tukitoimenpide, joka on toteutettu liian aikaisin ilmoittamatta siitä komissiolle, on laiton ja pysyy sellaisena, ja komissio (kuten myös kansallisessa oikeusjärjestyksessä säädettyjä kanteita käsittelevät kansalliset tuomioistuimet) voi todeta tämän laittomuuden päätöksessään, jossa se ratkaisee, soveltuuko tuki yhteismarkkinoille.
97.
Näissä olosuhteissa on katsottava, että kun komissio on riidanalaisessa päätöksessä todennut laittomaksi riidanalaisen tuen, jonka se on todennut myös yhteismarkkinoille soveltumattomaksi, se on soveltanut oikein perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohtaa. Kantajien päinvastaiset väitteet ovat siten perusteettomia.
D — Luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista koskevat kanneperusteet
98.
Saksan hallitus ja HIBEG väittävät, että kun tuki on riidanalaisessa päätöksessä määrätty poistettavaksi ja perittäväksi takaisin, siinä on loukattu velkojien ja BV:n osakkeenomistajien luottamuksensuojaa, koska nämä olivat vakuuttuneita siitä, että BV:n osakepääoman korotus, joka toteutettiin sijoittamalla panokseksi 74,9 prosentin osuus KAE:n osakepääomasta 17.10.1991 pidetyn yhtiökokouksen päätöksen mukaisesti, oli täysin lainmukainen ja ettei se ollut perustamissopimuksen 92 ja 93 artiklan määräysten vastainen. Kantajien mukaan BV:n osakkeenomistajat tai velkojat eivät olisi voineet millään perusteella tämän jälkeen epäillä, että vuoden 1991 marraskuun lopulla tapahtuneen takaussitoumuksen antamisen ja saman vuoden joulukuun lopulla tapahtuneen GbR:n perustamisen jälkeen komissio pitäisi näitä liiketapahtumia valtion tukena. Lisäksi kantajat väittävät, että takauksen peruuttaminen vaikuttaa pankkien luottamuksensuojaan, koska nämä ovat pitäneet riidanalaista takausta komission hyväksymissä, Bremenin osavaltion antamissa takauksia koskevissa ohjesäännöissä asetettujen vaatimusten mukaisina.
99.
Yhteisöjen oikeuskäytännössä on vahvistettu, että luottamuksensuojan periaate soveltuu myös valtion tukia koskeviin määräyksiin liittyvissä asioissa. (
86
) On kuitenkin korostettava, että yhteisöjen tuomioistuimen mukaan ”jäsenvaltio, jonka viranomaiset ovat myöntäneet tuen 93 artiklassa määrättyjen menettelysääntöjen vastaisesti, ei voi vedota tuensaajien luottamuksensuojaan vapautuakseen velvollisuudesta toteuttaa komission päätöksen täytäntöönpanemiseksi tarvittavat toimenpiteet, joissa sille annetaan määräys periä tuki takaisin. Jos tällainen mahdollisuus annettaisiin, perustamissopimuksen 92 ja 93 artiklan määräykset menettäisivät tehokkaan vaikutuksensa (effet utile), koska kansalliset viranomaiset voisivat vedota omaan lainvastaiseen toimintaansa estääkseen komission perustamissopimuksen määräysten nojalla tekemien päätösten tehokkaan vaikutuksen.” (
87
)
100.
Sama koskee myös muiden kuin tuensaajan luottamuksensuojaa. Jos kolmansien henkilöiden, esimerkiksi yrityksen velkojien, luottamuksensuojaan voitaisiin vedota, jäsenvaltiot voisivat jälkeenpäin perustella yhteisön oikeuden vastaisesti myöntämiään tukia. Kolmansien osapuolten suoja jäsenvaltion viranomaisten laittomia toimia vastaan voidaan taata myös käyttämällä niitä oikeussuojakeinoja, joista on säädetty jäsenvaltion toimielinten vastuuta koskevissa kansallisissa säännöksissä. (
88
) Kantajana oleva Saksan hallitus ei siten voi pätevästi vedota kolmansien osapuolten luottamuksensuojaan vapautuakseen velvollisuudestaan periä tuki takaisin.
101.
Koska tämä on HIBEGin esittämä kanneperuste, on jälleen syytä muistuttaa yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, jossa todetaan, että ”ottaen huomioon komission perustamissopimuksen 93 artiklan nojalla suorittaman valvonnan pakollisuus, tuensaajayritykset voivat perustellusti luottaa tuen laillisuuteen pääsääntöisesti ainoastaan, jos tämä tuki on myönnetty mainitussa artiklassa määrättyä menettelyä noudattaen. Huolellisen taloudellisen toimijan pitäisi nimittäin normaalisti kyetä varmistamaan, että tätä menettelyä on noudatettu.” (
89
) Kuten julkisasiamies Darmon on asiassa komissio vastaan Saksa antamassaan ratkaisuehdotuksessa (18 kohta) korostanut, ”ilmoittamatta jätetyn valtion tuen saajalle ei voi syntyä luottamuksensuojaa. Luottamuksensuoja edellyttää varovaisuutta, huolellisuutta ja tarkkaavaisuutta koskevien velvollisuuksien täyttämistä. Jollei tuensaaja varmista, että ilmoitus on tehty, se ei voi pätevästi vedota luottamuksensuojaansa.” (
90
)
102.
Samaa periaatetta voidaan soveltaa silloin, kun asianosainen vetoaa muiden kuin tuensaajan, kuten tässä tapauksessa velkojapankkien, luottamuksensuojaan. Kyseisten pankkien olisi pitänyt noudattaa vaadittua varovaisuutta ja huolellisuutta sekä varmistaa tarvittavalla tavalla tuen laillisuus etenkin, kun komissio oli jo Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä 24.11.1983 julkaistussa tiedonannossa (
91
) selvästi ilmaissut, että laittomasti myönnettyjen tukien saajia voidaan vaatia palauttamaan tuet. Tässä tiedonannossa nimittäin todetaan, että ”komissio saattaa — — mahdollisten tuensaajien tietoon, että niille laittomasti myönnetyt tuet ovat erittäin epävarmoja, koska jokaista laittomasti myönnetyn tuen saajaa — toisin sanoen tuen, jonka soveltuvuudesta yhteismarkkinoille komissio ei ole tehnyt lopullista päätöstä — voidaan vaatia palauttamaan tuki”.
103.
Sitä paitsi kantajat eivät ole vedonneet yhteenkään sellaiseen komission konkreettiseen toimenpiteeseen tai tiettyyn laiminlyöntiin, jonka perusteella velkojapankit ja BV:n osakkeenomistajat olisivat voineet olla perustellusti vakuuttuneita siitä, että riidanalainen takaus kuului Bremenin osavaltion ohjesääntöjen alaan ja että se soveltui näin ollen yhteismarkkinoille. Asiakirja-aineistossa ci myöskään ole mitään näyttöä siitä, että kyseisillä osakkeenomistajilla ja velkojapankeilla olisi ollut tällainen käsitys. Päinvastoin, BV:n osakkeenomistajille syyskuussa 1991 lähetetyssä yhtiökokouskutsussa (
92
) ei ollut lainkaan mainittu riidanalaista takausta, eikä velkojapankeille ollut takaussitoumuksessa mainittu siitä, että takaus myönnettiin komission hyväksymien Bremenin osavaltioiden ohjesääntöjen mukaisesti.
Näin ollen myös tämä kanneperuste on mielestäni hylättävä.
E — Tuen poistamista koskevat kanneperusteet
104.
Kantajat kiistävät myös sen riidanalaisen päätöksen määräyksen pätevyyden, joka koskee tuen poistamista ja takaisinperimistä, ja ne vetoavat yhtäältä tuen takaisinperimisen mahdottomuuteen ja toisaalta suhteellisuusperiaatteen loukkaamiseen.
1) Tuen takaisinperimisen mahdottomuus
105.
Kantajana oleva Saksan hallitus on väittänyt, että lain mukaan oli mahdotonta peruuttaa omistusosuus BV:n osakepääomassa ja palauttaa pääoma takaisin niille, jotka ovat sijoittaneet sen yhtiöön. Se katsoo, että tämä olisi sekä Saksan oikeuden että yhteisön oikeuden säännösten ja määräysten vastaista. Saksan hallituksen mukaan nimittäin sekä Euroopan yhteisön että Saksan oikeusjärjestyksessä on periaate, jonka mukaan osakeyhtiön osakepääoma on erityisesti takeena velkojille eikä sitä siten voida vähentää näiden vahingoksi. Saksan oikeuden säännösten lisäksi kantaja vetoaa tässä yhteydessä myös 13.12.1976 annettuun toiseen direktiiviin 77/91/ETY (
93
). Erityisesti tämän direktiivin 15 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa sekä 32 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa säädetään osakeyhtiöiden velkojien suojaamisesta. Direktiivin 15 artiklassa kielletään yhtiön varojen jakaminen osakkeenomistajille, jos yhtiön nettovarallisuus laskisi tämän vuoksi alle merkityn osakepääoman määrän. Direktiivin 32 artiklan mukaan merkittyä osakepääomaa alennettaessa velkojilla on oikeus saada vakuus erääntymättömille saamisilleen. Osakkeenomistajille ei saa suorittaa maksua ennen velkojien tyydyttämistä. Näissä kahdessa oikeusjärjestyksessä sovelletaan siten osakepääoman koskemattomuuden periaatetta, jonka tarkoituksena on yhtiön velkojien suojaaminen.
106.
Saksan hallituksen esittämät väitteet perustuvat kuitenkin siihen, että sen on mahdotonta täyttää riidanalaisessa päätöksessä määrättyä velvollisuutta periä tuki takaisin. Nämä väitteet eivät siten millään tavalla liity päätöksen pätevyyteen. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut, ”mahdolliset menettelylliset tai muut vaikeudet riidanalaisen toimen täytäntöönpanossa eivät voi vaikuttaa toimen laillisuuteen”. (
94
) Näin ollen tämä kanneperuste on merkityksetön nyt käsiteltävänä olevan kanteen kannalta.
107.
Joka tapauksessa on todettava, että yhteisöjen tuomioistuin hyväksyy perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan perusteella nostettua jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa kannetta vastaan esitetyt perusteet ainoastaan silloin, kun tuen takaisinperimiseen velvoittavan päätöksen täytäntöönpano on täysin mahdotonta (
95
). Yhteisöjen tuomioistuin katsoo, ettei edellä mainittu osakepääoman koskemattomuutta koskeva periaate aiheuta täytäntöönpanon mahdottomuutta. Asiassa komissio vastaan Belgia vastaajana ollut Belgian hallitus esitti samankaltaisia väitteitä kuin ne joita Saksan hallitus on nyt käsiteltävässä asiassa esittänyt. Tässä asiassa komissio vastaan Belgia vastaajana ollut hallitus oli vedonnut muun muassa siihen, että sekä kansallisen että yhteisön oikeuden mukaan oli mahdotonta peruuttaa julkisyhteisön omistusosuus tuensaajayrityksessä maksamalla pääoma takaisin niille, jotka olivat sijoittaneet sen yhtiöön. Nämä väitteet eivät kuitenkaan vakuuttaneet yhteisöjen tuomioistuinta, joka katsoi 15.1.1986 antamassaan tuomiossa, ettei Belgia ollut noudattanut perustamissopimuksen mukaisia velvoitteitaan. (
96
)
Näin ollen myös tämä kanneperuste on hylättävä.
2) Suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen
108.
HIBEG väittää, että suhteellisuusperiaatteen mukaan komission olisi pitänyt vaatia tuen muuttamista eikä sen poistamista. Ensin on muistettava, että perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan määräysten vastaisesti myönnettyjen tukien osalta oikeuskäytännössä on annettu komissiolle mahdollisuus velvoittaa jäsenvaltiot siinä päätöksessä, joka koskee tuen soveltumista yhteismarkkinoille, poistamaan tuki ja toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet sen takaisinperimiseksi. Yhteisöjen tuomioistuin on asiassa Italia vastaan komissio 2.7.1974 antamassaan tuomiossa (
97
) (16 kohta) todennut, että ”93 artiklan tarkoitus ja rakenne edellyttävät, että kun komissio toteaa, että tuki on myönnetty tai sitä on muutettu tämän artiklan 3 kohdan vastaisesti, sen on voitava päättää — erityisesti jos se katsoo, ettei tuki sovellu yhteismarkkinoille 92 artiklassa tarkoitetulla tavalla — että kyseisen jäsenvaltion on poistettava tuki tai muutettava sitä, eikä komissiolla tässä yhteydessä ole velvollisuutta asettaa jäsenvaltiolle määräaikaa, ja se voi nostaa kanteen yhteisön tuomioistuimessa, jollei kyseinen jäsenvaltio toimi niin nopeasti kuin edellytetään”. Yhteisöjen tuomioistuin on myös hiljattain katsonut, että ”jos jäsenvaltio on perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan vastaisesti jo maksanut suunnitellun tuen, komissio voi antaa jäsenvaltion viranomaisille määräyksen periä tuki takaisin.” (
98
)
109.
Yhteisöjen tuomioistuin on edellä mainitussa (alaviite 47) asiassa Belgia vastaan komissio 21.3.1990 antamassaan tuomiossa suhteellisuusperiaatteen kannalta tarkastellut jäsenvaltiolle asetettua velvollisuutta poistaa tuki perimällä se takaisin. Kyseisessä asiassa kantajana ollut jäsenvaltio Belgian kuningaskunta oli väittänyt, että riidanalaisessa päätöksessä määrätty velvollisuus poistaa riidanalainen tuki perimällä se takaisin oli suhteeton vaatimus perustamissopimuksen 92 ja 93 artiklassa asetettuihin tavoitteisiin nähden, koska muille velkojille aiheutuisi vakavaa vahinkoa, jos Belgian valtio voisi vaatia saamisensa ennen muita velkojia. Yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi tämän kumoamisperusteen korostaen, että ”laittoman tuen poistaminen perimällä se takaisin on looginen seuraus tuen laittomuuden toteamisesta. Näin ollen laittomasti myönnetyn valtion tuen takaisinperimistä aikaisemman tilanteen palauttamiseksi ei pääsääntöisesti voida pitää suhteettomana toimenpiteenä valtion tukia koskevissa perustamissopimuksen määräyksissä asetettuihin tavoitteisiin nähden”. (
99
)
110.
Tämän oikeuskäytännön perusteella ei voida katsoa, että tuen poistaminen olisi käsiteltävänä olevassa tapauksessa suhteeton toimenpide.
Sellaisen tuen poistamisella ja takaisinperimisellä, joka on — kuten tässä tapauksessa — myönnetty laittomasti, koska jäsenvaltio on laiminlyönyt velvollisuutensa ilmoittaa tuen komissiolle ennen sen toteuttamista, pyritään turvaamaan perustamissopimuksen 92 ja 93 artiklasta johtuva lainalaisuuden vaatimus Euroopan yhteisössä. On ilmeistä, että perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohtaan sisältyvä valtion tukien kieltoa koskeva perustavanlaatuinen sääntö menettäisi tehokkaan vaikutuksensa, jos komissiolla ei olisi toimivaltaa määrätä laittomasti myönnettyjen tukien takaisinperimistä. Jo alusta alkaen laiton tuki on perittävä takaisin lainalaisuusvaatimuksen täyttämiseksi yhteisössä, koska näin voidaan mahdollisuuksien mukaan palauttaa aikaisempi tilanne, erityisesti jos laittomasti maksettu tuki ei myöskään sovellu yhteismarkkinoille. (
100
) Siten perustamissopimuksen 93 kohdan 3 kohdalla on ”olennainen merkitys yhteismarkkinoiden toiminnan turvaamisessa”, kuten yhteisöjen tuomioistuin on korostanut asiassa Heineken Brouwerijen antamassaan tuomiossa. (
101
) Tässä määräyksessä asetetun tukea koskevan ilmoitusvelvollisuuden ja tuen täytäntöönpanon lykkäämisvelvollisuuden laiminlyönnistä aiheutuvat seuraukset ovat nimittäin erityisen vakavia, kun kyse on yhteismarkkinoille soveltamattomista tuista, koska kilpailu saattaa vääristyä huomattavasti. (
102
) Tuen takaisinperimisellä voidaan kilpailun kannalta poistaa etu, jonka yritys saa sille laittomasti maksetusta tuesta. (
103
) Tuen muuttamisella ei saavuteta tätä tavoitetta: jos tukea muutetaan, tuensaajayritys pystyisi säilyttämään ainakin osan — vaikkei ehkä kaikkia — sille laittomasti myönnetyistä eduista.
Näillä perusteilla on todettava, että rikkomuksen vakavuus ja laittomasta tuesta yhteismarkkinoiden toiminnalle aiheutuvat tuntuvat vaikutukset huomioon ottaen tuen poistamista ja takaisinperimistä ei voida pitää suhteettoman ankarina toimenpiteinä tavoiteltuun päämäärään nähden.
111.
On myös todettava, että yhteisöjen tuomioistuin on hiljattain todennut tuen poistamista koskevan määräyksen perusteluvelvollisuudesta, että ”komission ei tarvitse esittää erityisiä syitä sen osoittamiseksi, että tällainen määräys on perusteltu.” (
104
) Näin ollen päätöstä, jossa komissio toteaa tuen laittomaksi ja yhteismarkkinoille soveltuvaksi tai soveltumattomaksi, ei tarvitse erityisellä tavalla perustella tuen poistamista tai takaisinperimistä koskevien kohtien osalta. Päätöksessä on oltava perustelut siitä, miksi komissio pitää tukea laittomana ja mahdollisesti yhteismarkkinoille soveltumattomana. (
105
) Jos näitä koskevat toteamukset on lainmukaisesti ja riittävästi perusteltu, komissio voi ilman muita perusteluja määrätä tuen poistettavaksi tai perittäväksi takaisin. Maksetun tuen poistaminen ja siten myös sen takaisinperiminen ovat nimittäin looginen seuraus tuen laittomuuden toteamisesta ja nämä toimenpiteet ovat perusteltuja samoista syistä kuin ne, joiden perusteella komissio on todennut tuen laittomaksi ja yhteismarkkinoille soveltumattomaksi.
Näiden seikkojen perusteella katson, että riidanalaisessa päätöksessä määrätty tuen takaisinperimisvelvollisuus ei ole suhteeton toimenpide valtion tukia koskevissa perustamissopimuksen määräyksissä asetettuihin tavoitteisiin nähden.
F — Viivästyskorkoja koskevat kanneperusteet
112.
Lopuksi Saksan hallitus väittää, että päätökseen sisältyvä määräys viivästyskorkojen maksamisesta laittoman tuen myöntämispäivästä alkaen ei perustu yhteisön oikeuden säännökseen tai määräykseen. Saksan hallituksen mukaan on kyseisen jäsenvaltion asiana ratkaista sen sisäisen oikeuden säännösten perusteella se, onko viivästyskorkoa maksettava, ja jos on, mistä päivämäärästä alkaen.
113.
On syytä huomata, että perustamissopimuksen 93 artiklassa ei itse asiassa ole määräystä siitä, että komissiolla olisi toimivalta määrätä laittomasti myönnetty tuki perittäväksi takaisin. Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin pyrkinyt turvaamaan kyseisen artiklan täyden vaikutuksen ja pitänyt tätä komission käytäntöä laillisena. Oikeuskäytännön mukaan 93 artiklassa mainitun tuen poistamisen ”tehokkaan vaikutuksen (effet utile) turvaamiseksi” siihen ”voidaan liittää velvollisuus vaatia perustamissopimuksen vastaisesti myönnettyjen tukien palauttamista”. (
106
)
Oikeuskäytännön mukaan takaisinperimis-velvollisuuden tavoitteena on ”aikaisemman tilanteen palauttaminen”. (
107
) Tämä tavoite saavutetaan ”kun tuensaaja palauttaa kyseiset tuet tarvittaessa viivästyskorkoineen”. (
108
) Riidanalaisessa päätöksessä Saksan hallitukselle asetettu velvollisuus periä tuki takaisin viivästyskorkoineen perustuu siten 93 artiklan 2 kohdan määräykseen, ja sen tarkoituksena on tuen poistamisen kautta palauttaa aikaisemmin vallinnut tilanne poistamalla tuesta johtuvat taloudelliset edut ja niiden seuraukset.
Näillä perusteilla katson, että tämä kanneperuste on hylättävä.
III — Oikeudenkäyntikulut
114.
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Saman artiklan 3 kohdan mukaan yhteisöjen tuomioistuin voi määrätä kulut jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan.
Asiassa C-62/95, jossa ehdotan riidanalaisen päätöksen kumoamista siltä osin kuin siinä on pidetty HIBEGiä yhtenä tuensaajana, komissio olisi velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut, olettaen, että se häviää asian.
Asioissa C-329/95 ja C-63/95, joissa ehdotan riidanalaisen päätöksen kumoamista siltä osin kuin se koskee sitä, ettei riidanalainen tuki sovellu yhteismarkkinoille, ja kanteen kumoamista muilta osin, on aiheellista velvoittaa kukin asian osittain hävinnyt asianosainen vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
IV — Ratkaisuehdotus
Ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin ratkaisee asianosaisten vaatimukset seuraavasti:
—
asiassa C-62/95: kumoaa 6 päivänä huhtikuuta 1993 tehdyn komission päätöksen 93/412/ETY 1 artiklan 2 kohdan, joka koskee Saksan hallituksen HIBEGille myöntämää valtion tukea, jonka HIBEG on välittänyt Krupp GmbH:n kautta Bremer Vulkan AG-nimiselle yritykselle Krupp GmbH:lle kuuluvan Krupp Atlas Elektronik GmbH:n ostamista varten,
—
asioissa C-329/93 ja C-63/95:
1)
kumoaa edellä mainitun päätöksen 1 artiklan 1 kohdan siltä osin kuin siinä katsotaan, että Bremer Vulkan Verbund AG:lle myönnetty valtion tuld on yhteismarkkinoille soveltumaton,
2)
hylkää Saksan liittotasavallan ja Bremer Vulkan Verbund AG:n nostaman kanteen muilta osin,
—
asiassa C-62/95: velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut,
—
asioissa C-329/93 ja C-63/95: velvoittaa kunkin asianosaisen vastaamaan omista kuluistaan.
(
*1
)	Alkuperäinen kieli: kreikka.
(
1
)	EYVL L 185, s. 43.
(
2
)	EYVL 1992 C 171, s. 3.
(
3
)	Asia 85/76, Hoffmann-La Roche, tuomio 13.2.1979 (Kok. 1979, s. 461, 9 kohta), joka koski kilpailuasioissa noudatettavaa menettelyä, ja asia 234/84, Belgia v. komissio, tuomio 10.7.1986 (Kok. 1986, s. 2263, 27 kohta), joka koski valtion tukia koskevissa asioissa noudatettavaa menettelyä.
(
4
)	Ks. edellä alaviitteessä 3 mainitussa asiassa Hoffmann-La Roche annettu tuomio ja asiassa Belgia v. komissio 10.7.1986 annettu tuomio sekä asia 264/82, Timex Corporation v. neuvosto ja komissio, tuomio 20.3.1985 (Kok. 1985, s. 849) (polkumyynnin vastainen menettely). Ks. myös asia 121/76, Moli v. komissio, tuomio 27.10.1977 (Kok. 1977, s. 1971, 20 kohta), sekä asia 17/74, Transocean Marin Paint Association v. komissio, tuomio 23.10.1974 (Kok. 1974, s. 1063, 15 kohta).
(
5
)	Ks. edellä alaviite 2.
(
6
)	Asia C-303/88, Italia v. komissio, tuomio 21.3.1991 (Kok. 1991, s. I-1433, 43 kohta).
(
7
)	Ks. asia C-301/87, Ranska v. komissio, tuomio 14.2.1990 (Kok. 1990, s. I-307, 31 kohta) ja edellä alaviitteessä 3 mainittu asia Belgia v. komissio, tuomion 30 kolua.
(
8
)	Asia 323/82, Intermills v. komissio, tuomio 14.11.1984 (Kok. 1984, s. 3809, 17 kohta).
(
9
)	Edellä alaviitteessä 3 mainittu asia Belgia v. komissio, tuomio 10.7.1986, 16 kohta.
(
10
)	Edellinen alaviite, 21 kohta.
(
11
)	Ks. asia 18/57, Nold v. EHTYrn korkea viranomainen, tuomio 20.3.1959 (Kok. 1959, s. 89) ja asia 185/85, Usinor v. komissio, tuomio 1.7.1986 (Kok. 1986, s. 2079, 19 kohta). Ks. myös asia T-45/90, Speybrouck v. komissio, tuomio 28.1.1992 (Kok. 1992, s. II-33, 89 kohta); asia T-115/89, Gonzalez Holguera v. parlamentti, tuomio 13.12.1990 (Kok. 1990, s. II-831, 37 kohta) ja asia T-534/93, Grynberg ja Hall v. komissio, tuomio 14.7.1994 (Kok. H. 1994, s. II-595, 59 kohta).
(
12
)	Asia 24/62, Saksa v. komissio, tuomio 4.7.1963 (Kok. 1963, s. 129).
(
13
)	Asia C-466/93, Atlanta Fruchthandclsgcscllschaft ym. (II), tuomio 9.11.1995 (Kok. 1995, s. I-3799, 16 kohta).
(
14
)	Edellä alaviitteessä 12 mainittu asia Saksa v. komissio, tuomio 4.7.1963, s. 143.
(
15
)	Tuomion 16 kohta. Ks. myös asia 250/84, Eridania zuccherifici nazionali ym., tuomio 22.1.1986 (Kok. 1986, s. 117, 37 ja 38 kohta); asia C-350/88, Delacre ym. v. komissio, tuomio 14.2.1990 (Kok. 1990, s. I-395, 15 ja 16 kohta), ja hiljattain asia C-478/93, Alankomaat v. komissio, tuomio 17.10.1995 (Kok. 1995, s. I-3081, 48 ja 49 kohta); asia C-122/94, komissio v. neuvosto, tuomio 29.2.1996 (Kok. 1996, s. I-881, 29 kohta) ja asia C-56/93, Belgia v. komissio, tuomio 29.2.1996 (Kok. 1996, s. I-723, 86 kohta).
(
16
)	Ks. jäljempänä 17—21 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö.
(
17
)	Edellä alaviitteessä 6 mainittu asia C-303/88, Italia v. komissio, (tuomio 21.3.1991, 34 kohta).
(
18
)	Asia C-225/91, Matra v. komissio, tuomio 15.6.1993 (Kok. 1993, s. I-3203, 25 kohta). Ks. myös edellä alaviitteessä 15 mainittu asia Belgia v. komissio, tuomio 29.2.1996, 11 kohta.
(
19
)	Asia 42/84, Remia ym. v. komissio, tuomio 11.7.1985 (Kok. 1985, s. 2545, 34 kohta) sekä yhdistetyt asiat 142/84 ja 156/84, BAT ja Reynolds v. komissio, tuomio 17.11.1987 (Kok. 1987, s. 4487, 62 kohta).
(
20
)	Asia 240/84, Toyo v. neuvosto, tuomio 7.5.1987 (Kok 1987, s. 1809, 19 kohta) ja asia 255/84, Nachi Fujikoshi v. neuvosto, tuomio 7.5.1987 (Kok. 1987, s. 1861, 21 kohta). Ks. myös asia C-174/87, Ricoh v. neuvosto, tuomio 10.3.1992 (Kok. 1992, s. I-1335, 68 kohta).
(
21
)	Asia 138/79, Roquette Frères v. neuvosto, tuomio 29.10.1980 (Kok. 1980, s. 3333, 25 kohta). Ks. myös asia 55/75, Balkan-Import-Export, tuomio 22.1.1976 (Kok. 1976, s. 19); asia 166/78, Italia v. neuvosto, tuomio 12.7.1979 (Kok. 1979, s. 2575, 14 kohta) ja edellä alaviitteessä 15 mainittu asia C-56/93 (tuomio 29.2.1996,) 18 ja 19 kohta. Ks. henkilöstöasioista yhdistetyt asiat 35/62 ja 16/63, Leroy, tuomio 5.12.1963 (Kok. 1963, s. 399); asia 26/85 Vaysse v. komissio, tuomio 23.10.1986 (Kok. 1986, s. 3131) sekä asia T-45/91, Mc Avoy v. parlamentti, tuomio 18.2.1993 (Kok. 1993, s. II-83).
(
22
)	Edellä alaviitteessä 3 mainittu asia Belgia v. komissio (tuomio 10.7.1986) (tämä asia koski Belgian julkishallinnon osallistumista erään yrityksen osakepääoman korotukseen). Ks. myös edellä alaviitteessä 8 mainittu asia Intermills v. komissio.
(
23
)	Ks. edellä 15— 20 kohta.
(
24
)	Ks. edellä alaviitteessä 18 mainittu asia Matra v. komissio.
(
25
)	Ks. BGB:n 133 pykälä: ”Bei der Auslegung einer Willenserklärung ist der wirkliche Wille zu erforschen und nicht an dem buchstäblichen Sinne des Ausdrucks zu haften.” [Tahdonilmaisua tulkittaessa on kiinnitettävä huomiota osapuolten todelliseen tahtoon eikä yksinomaan käytettyjen ilmaisujen sanamuotoon.]
(
26
)	Ks. Lake, R.-B.: Letters of intent:a comparative examination under English, US, French and West German law, The George Washington Journal of International Law and Economics, 1983—1984 (osa 18), s. 331 ja sitä seuraavat sivut, erityisesti s. 345; ja Lake R.-B. ja Draetta U.: Letters of intent and other precontractual documents, Comparative Analysis and Forms, Butterworths 1994, toinen painos, s. 5, 6 ja 83.
(
27
)	Ks. edellinen alaviite.
(
28
)	Esisopimuksessa on käytetty ilmaisua osapuolet ”aikovat” (”ist beabsichtigt”) eikä ilmaisua osapuolet ”sopivat” (”ist vereinbart”).
(
29
)	Ks. edellä alaviitteessä 15 mainittu asia Belgia v. komissio, tuomio 29.2.1996, julkisasiamies Fennellyn 28.9.1995 esittämä ratkaisuehdotus.
(
30
)	Ks. edellä alaviitteessä 21 mainittu asia, tuomion 15 kohta.
(
31
)	Edellä alaviitteessä 18 mainittu asia Matra v. komissio, tuomion 28 kohta.
(
32
)	Asia 169/84, CdF Chimie Azf ja SCGP v. komissio, tuomio 12.7.1990 (Kok. 1990, s. I-3083, 28 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
(
33
)	Edellä alaviitteessä 32 mainittu asia CdF Chimie Azf ja SCGP v. komissio, tuomion 28 kohta.
(
34
)	Edellä alaviitteessä 32 mainittu asia, CdF Chimie Azf ja SCGP v. komissio, tuomion 31 ja 32 kohta.
(
35
)	Yhdistetyt asiat C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 ja C-125/85— C-129/85, Ahlström Osakeyhtiö ym. v. komissio, tuomio 31.3.1993 (Kok. 1993, s. I-1307).
(
36
)	Edellä alaviitteessä 3 mainittu asia 234/84, tuomion 14 kohta. Ks. myös asiassa 40/85, Belgia v. komissio, samana päivänä cli 10.7.1986 annettu tuomio (Kok. 1986, s. 2321).
(
37
)	Ks. edellä alaviitteessä 6 mainittu asia C-303/88 ia asia C-305/89.
(
38
)	Edellä alaviitteessä 37 mainittu asia C-305/89, tuomion 19 kohta.
(
39
)	Edellä alaviitteessä 37 mainittu asia C-305/89, tuomion 20 kohta.
(
40
)	Edellä alaviitteessä 6 mainittu asia C-303/88, tuomion 22 kohta.
(
41
)	Kş. edellä alaviitteessä 37 mainittu asia C-305/89, julkiasiamies Van Gcrvcnin 10.1.1991 esittämän ratkaisuehdotuksen 12 kohta. Tässä julkisasiamies ehdottaa yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen korvaamista ”järkevää” sijoittajaa koskevalla perusteella.
(
42
)	Ks. Gavalda C. ja Parlcani, G.: Droit des affaires de l'Union européenne, Paris, Litec, 1995, s. 330 (nro 717). Bellamy & Child, Common Market Law of Competition, 4. painos, 1993, s. 911, nro 18-004.
(
43
)	Ks. asia 173/73, Italia v. komissio, tuomio 2.7.1974 (Kok. 1974, s. 709) ja asia 730/79, Philip Morris v. komissio, tuomio 17.9.1980 (Kok. 1980, s. 2071).
(
44
)	Edellä alaviitteessä 43 mainittu asia 173/73, tuomion 11 kohta.
(
45
)	Asia 259/85, Ranska v. komissio, tuomio 11.11.1987 (Kok. 1987, s. 4393, 24 kohta).
(
46
)	Asia 102/87, Ranska v. komissio, tuomio 13.7.1988 (Kok. 1988, s. 4067, 19 kohta).
(
47
)	Asia C-142/87, Belgia v. komissio, tuomio 21.3.1990 (Kok. 1990, s. I-959, 35 kohta).
(
48
)	Edellä alaviitteessä 43 mainittu asia.
(
49
)	Edellä alaviitteessä 43 mainittu asia Philip Morris v. komissio, tuomion 11 kohta.
(
50
)	Edellä alaviitteessä 47 mainittu asia Belgia v. komissio, tuomion 43 kohta.
(
51
)	Edellä alaviitteessä 6 mainittu asia C-303/88, Italia v. komissio, tuomion 27 kohta.
(
52
)	Ks. myös edellä alaviitteessä 6 mainittu asia C-303/88, julkisasiamies Van Gervenin 11.10.1990 esittämä ratkaisuehdotus, 19 kohta.
(
53
)	Ks. tältä osin Biancarelli, J.: Le contrôle de la Cour de justice des Communautés européennes en matière d'aides publiques, L'actualité juridique - Droit administratif, 1993, s. 412 ja erityisesti s. 422; Blumann C: Régime des aides d'État: jurisprudence récente de la Cour de justice, 1989-1992, Revue du Marché Commun et de l'Union européenne, nro 361, 1992, s. 726.
(
54
)	Edellä alaviitteessä 8 mainitun tuomion 38 kohta.
(
55
)	Yhdistetyt asiat 296/82 ja 318/82, Alankomaat ja Leeuwarder Papierwarenfabrick v. komissio, tuomio 13.3.1985, (Kok. 1985, s. 809).
(
56
)	Edellä alaviitteessä 55 mainittu asia, tuomion 23 kohta.
(
57
)	Edellä alaviitteessä 55 mainittu asia, tuomion 24 kohta.
(
58
)	Ks. myös yhdistetyt asiat 62/87 ja 72/87, Exécutif régional wallon ja S. A. Glaverbel v. komissio, tuomio 8.3.1988 (Kok. 1988, s. 1573, 18 kohta).
(
59
)	EYVL L 380, s. 27.
(
60
)	Ks. edellä alaviitteessä 43 mainittu asia Philip Morris v. komissio, tuomion 24 kohta; edellä alaviitteessä 7 mainittu asia Ranska v. komissio, tuomio 14.2.1990, 49 kohta ja edellä alaviitteessä 6 mainittu asia C-303/88, Italia v. komissio, tuomio 21.3.1991, 34 kohta.
(
61
)	Asia C-400/92, Saksa v. komissio, tuomio 5.10.1994 (Kok. 1994, s. I-4701, 15 kohta).
(
62
)	Asiaa C-18/89 koskeva komission tiedonanto (aikaisemmin NN 121/87-63/89), EYVL 1991 C 45, s. 3.
(
63
)	Laivanrakennusteollisuudelle myönnettävästä tuesta 26 päivänä tammikuuta 1987 annettu neuvoston direktiivi 87/167/ETY (EYVL L 69, s. 55).
(
64
)	Ks. asia 195/80, Michel v. parlamentti, tuomio 26.11.1981 (Kok. 1981, s. 2861, 22 kohta); asia C-115/92 P, parlamentti v. Volger, tuomio 9.12.1993 (Kok. 1993, s. I-6549, 23 kohta) ja yhdistetyt asiat 64/86, 71/86, 72/86, 73/86 ja 78/86, Sergio ym. v. komissio, tuomio 8.3.1988 (Kok. 1988, s. 1399). Viimeksi mainitun tuomion 52 kohdan mukaan ”oikeudenkäynnin aikana annetut selitykset voivat poikkeuksellisissa tapauksissa saada aikaan sen, että perustelujen puutteellisuutta koskeva kanneperuste menettää kohteensa, joten kyseisen päätöksen kumoaminen perustelujen puutteellisuuden vuoksi ei enää ole perusteltua” (kursivointi kirjoittajan).
(
65
)	Amtsblatt der Freien Hansestadt Bremen, nro 35, 15.6.1992, s. 279.
(
66
)	Asia C-47/91, Italia v. komissio, tuomio 5.10.1994 (Kok. 1994, s. I-4635, 24—26 kohta).
(
67
)	Ks. edellä 15— 20 kohta.
(
68
)	Ks. edellä 4 kohta.
(
69
)	Tässä kohdassa todetaan seuraavaa: ”Die Bürgschaften werden grundsätzlich gegen Kreditinstituten im Sinne von § 1 des Gesetzes über das Kreditwesen als Ausfallbürgschaften übernommen.” [Luotonantoa koskevan lain 1 pykälän mukaisille luottolaitoksille annetut takaukset ovat pääsääntöisesti toissijaisia takauksia].
(
70
)	Ks, tätä koskevat Saksan hallituksen väitteet ja niiden perustelut, 23 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
(
71
)	Ks. edellä alaviitteessä 46 mainittu asia Ranska v. komissio, tuomio 13.7.1986, 15 kohta ja edellä alaviitteessä 7 mainittu asia Ranska v. komissio, tuomio 14.2.1990, 36 kohta.
(
72
)	Ks. Staudinger ja Horn: Kommentar zum BGB (§ 771, 11 kohta).
(
73
)	Ks. BGB:n 771 pykälän ja 773 pykälän 1 momentti.
(
74
)	Ks. Staudinger ja Horn: (§ 773, 2 kohta); vastaavasti myös Fikentscher: Schtädrecht, 8. painos, 1992; 1004 ja 1006 kohta.
(
75
)	Ks. edellä 72 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
(
76
)	Asia C-354/90, Fédération nationale du commerce extérieur ja Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, tuomio 21.11.1991 (Kok. 1991, s. I-5505, 9 kohta). Ks. myös asia 78/76, Steinike ja Weinlig, tuomio 22.3.1977 (Kok. 1977, s. 595, 9 kohta).
(
77
)	Edellä alaviitteessä 7 mainittu asia Ranska v. komissio.
(
78
)	Edellä alaviitteessä 47 mainittu asia Belgia v. komissio.
(
79
)	Edellä alaviitteessä 76 mainittu asia Fédération nationale du commerce extérieur ja Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon.
(
80
)	Edellä alaviitteessä 76 mainittu asia, tuomion 9 kohta.
(
81
)	Asia 120/73, Lohrenz, tuomio 11.12.1973 (Kok. 1973, s. 1471, 8 kohta). Ks. myös samana päivänä annetut tuomiot asiassa 122/73, Nordsee, Deutsche Hochseefischerei GmbH (Kok. 1973, s. 1511); asiassa 121/73, Markmann (Kok. 1973, s. 1495) ja asiassa 141/73, Lohrey (Kok. 1973, s. 1527).
(
82
)	Ks. edellä alaviite 76.
(
83
)	Asia 310/85, Deufil v. komissio, tuomio 24.2.1987 (Kok. 1987, s. 901, 24 kohta).
(
84
)	Yhdistetyt asiat 91/83 ja 127/83, Heineken Brouwerijen, tuomio 9.10.1984 (Kok. 1984, s. 3452, 20 kohta).
(
85
)	Mainittu edellä alaviitteessä 47.
(
86
)	Ks. mm. edellä alaviitteessä 83 mainittu asia Deufil v. komissio sekä asia C-5/89, komissio v. Saksa, tuomio 20.9.1990 (Kok. 1990, s. I-3437).
(
87
)	Edellä alaviitteessä 86 mainittu asia komissio v. Saksa, tuomio 20.9.1990, 17 kohta. Ks. myös yhdistetyt asiat C-278/92, C-279/92 ja C-280/92, Espanja v. komissio, tuomio 14.9.1994 (Kok. 1994, s. I-4103, 76 kohta).
(
88
)	Ks. tältä osin asia 52/84, komissio v. Belgia, tuomio 15.1.1986, julkisasiamies Lenzin esittämä ratkaisuehdotus (Kok. 1986, s. 89).
(
89
)	Edellä alaviitteessä 86 mainittu asia komissio v. Saksa, tuomio 20.9.1990, 14 kohta.
(
90
)	Asia 94/87, komissio v. Saksa, tuomio 2.2.1989 (Kok. 1989, s. 175).
(
91
)	EYVL 1983 C 318, s. 3.I-5195
(
92
)	Ks. edellä 12 kohta.
(
93
)	Niiden takeiden yhteensovittamisesta samanveroisiksi, joita jäsenvaltioissa vaaditaan perustamissopimuksen 58 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetuilta yhtiöiltä niiden jäsenten sekä ulkopuolisten etujen suojaamiseksi osakeyhtiöitä perustettaessa sekä niiden pääomaa säilytettäessä ja muutettaessa annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1977 L 26, s. 1).
(
94
)	Ks. edellä alaviitteessä 47 mainittu asia Belgia v. komissio, tuomio 21.3.1990, 63 kohta. Ks. myös edellä alaviitteessä 87 mainittu asia Espanja v. komissio, tuomion 80 kohta.
(
95
)	Oikeuskäytännön mukaan kaikissa muissa tapauksissa, joissa jäsenvaltiolla on vaikeuksia panna tällainen päätös täytäntöön, jäsenvaltion on saatettava nämä vaikeudet komission käsiteltäviksi ja ”ehdotettava tarvittavat muutoksen kyseiseen päätökseen. Tällaisessa tapauksessa komission ja jäsenvaltion on toimittava vilpittömässä mielessä yhteistyössä ratkaisun löytämiseksi näille vaikeuksille perustamissopimuksen määräyksiä ja erityisesti sen valtion tukia koskevia määräyksiä noudattaen sekä sen säännön mukaisesti, jossa jäsenvaltioille ja yhteisön toimielimille on asetettu vastavuoroista lojaalia yhteistyötä koskeva velvollisuus ja jota erityisesti perustamissopimuksen 5 artikla ilmentää.” Ks. edellä alaviitteessä 90 mainittu asia komissio v. Saksa, tuomio 2.2.1989, 9 kohta. Ks. myös edellä alaviitteessä 88 mainittu asia komissio v. Belgia, tuomio 15.1.1986, 16 kohta; edellä alaviitteessä 6 mainittu asia C-303/88, Italia v. komissio, tuomio 21.3.1991, 56 kohta ja sitä seuraavat kohdat sekä viimeaikaisen oikeuskäytännön osalta ks. asia C-349/93, komissio v. Italia, tuomio 23.2.1995 (Kok. 1995, s. I-343, 12 kohta); asia C-348/93, komissio v. Italia, tuomio 4.4.1995 (Kok. 1995, s. I-673, 16 ja 17 kohta) sekä samana päivänä annettu tuomio asiassa C-350/93, komissio v. Italia (Kok. 1995, s. I-699, 15 ja 16 kohta).
(
96
)	Ks. myös edellä alaviitteessä 88 mainittu julkisasiamies Lenzin esittämä ratkaisuehdotus asiassa komissio v. Belgia.
(
97
)	Edellä alaviitteessä 43 mainittu asia, tuomion 16 kohta.
(
98
)	Edellä alaviitteessä 87 mainittu asia Espanja V. komissio, tuomion 78 kohta.
(
99
)	Tuomion 66 kohta. Ks. myös edellä alaviitteessä 83 mainittu asia Deufil v. komissio, tuomion 24 kohta; edellä alaviitteessä 87 mainittu asia Espanja v. komissio, tuomion 75 kohta sekä edellä alaviitteessä 95 mainittu asia C-348/93, komissio v. Italia, tuomio 4.4.1995, 26 kohta ja asia C-350/93, komissio v. Italia, tuomio 4.4.1995, 21 kohta. Ks. myös edellä alaviitteessä 7 mainittu asia Ranska v. komissio, tuomio 14.2.1990, 59 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
(
100
)	Tuen laillisuus ja soveltuvuus yhteismarkkinoille ovat kaksi erillistä kysymystä. Näin ollen on ajateltavissa, että tuki todetaan yhteismarkkinoille soveltuvaksi ja määrätään perittäväksi takaisin samassa päätöksessä. Käytännössä ci näytä esiintyneen tapauksia, joissa komissio olisi vaatinut sellaisen tuen takaisinperimistä, jota se on ex nune pitänyt yhteismarkkinoille soveltuvana. Julkisasiamies Tesauro on edellä alaviitteessä 47 mainitussa asiassa C-142/87, Belgia v. komissio, antamassaan ratkaisuehdotuksessa katsonut, että kyseisessä tapauksessa oli ehkä kyse ”liiallisesta varovaisuudesta, koska tarmokkaampi asenne korostaisi 93 artiklan 3 kohdan lykkäävän vaikutuksen vastaisesti myönnettyjen tukien epävarmuutta” (Kok. 1990, s. 979, 12 kohta).
(
101
)	Edellä alaviitteessä 84 mainittu asia.
(
102
)	Yhteisöjen tuomioistuin on tämän laiminlyönnin erityisen vakavuuden vuoksi tunnustanut satunnaisesti mutta virallisesti komission ”toimivallan määrätä tarvittaessa välittömistä ja väliaikaisista toimenpiteistä” (asia 70/72, komissio v. Saksa, tuomio 12.7.1973, Kok. 1973, s. 813, 20 kohta).
(
103
)	Ks. edellä alaviitteessä 95 mainitut tuomiot: asia C-348/93, komissio v. Italia, tuomio 4.4.1995, 27 kohta ja asia C-350/93, komissio v. Italia, tuomio 4.4.1995, 22 kohta.
(
104
)	Ks. edellä alaviitteessä 87 mainittu asia Espanja v. komissio, tuomion 78 kohta.
(
105
)	Ks. edellä alaviitteessä 102 mainittu asia komissio v. Saksa,
tuomio 12.7.1973, 20 kohta.
(
106
)	Edellä alaviitteessä 102 mainittu asia komissio v. Saksa, tuomion 11 ja 13 kohta.
(
107
)	Ks. edellä alaviitteessä 99 mainituissa asioissa annetut tuomiot.
(
108
)	Ks. edellä alaviitteessä 95 mainitut kaksi 4.4.1995 annettua tuomiota (asia C-348/93, tuomion 27 kohta, ja asia C-350/93, tuomion 22 kohta).