62009CC0503_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Съдържание
I –  Правна уредба
А – Правна уредба на Съюза
Б – Национална правна уредба
II –  Фактите по главното производство
III –  Преюдициалните въпроси
IV –  По разглеждането на структурата и специфичното съдържание на въпросите, поставени от запитващата юрисдикция
А – Краткосрочно обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания
Б – Тройното условие за пребиваване и присъствие
V –  Пребиваването, a priori подозрително условие за предоставяне на социални обезщетения от гледна точка на правото на Съюза
А – Обезщетенията за инвалидност
Б – Обезщетенията за болест
VI –  „Засиленото“ условие за пребиваване като „конститутивно“ условие за свързаност с оглед изискванията на правото на Съюза
А – Разглеждане на принципните възможности
Б – Разглеждане на условията за допустимост
VII –  Заключение
1. Настоящото дело дава възможност на Съда да разгледа изключително просто формулирания въпрос дали Регламент (ЕИО) № 1408/71(2) позволява на законодателя на държава членка да подчини ползването на социално обезщетение на условието заявителят да пребивава и да присъства на територията на тази държава членка към датата на заявлението и да е пребивавал преди това на същата територия през определен период от време, като се знае, че формата на това обезщетение е много специфична. В дадения случай краткосрочното обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания, разглеждано в делото по главното производство, е уредено от националното право в отклонение от режима на обезщетенията за неработоспособност по общото право. Условието за пребиваване, чието действие е засилено от условието за присъствие, на което е подчинено получаването на това социално обезщетение, чисто и просто е заместило условието за плащане на осигурителни вноски, на което, от друга страна, е подчинено плащането на обезщетения по общото право. Краткосрочното обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания се разкрива на практика като обезщетение, независещо от вноски, подчинено на „конститутивното“ условие за пребиваване и присъствие, в отклонение от разпоредбите на общото право относно обезщетенията, които разкриват всички характеристики на обезщетения на основата на вноски.
2. Възнамерявам да разгледам това в известен смисъл парадоксално положение в анализ от две части. Най-напред ще подложа условието за пребиваване, чието действие е засилено от условието за присъствие, на „обикновено“ проучване, преценявайки неговата съвместимост с релевантните разпоредби от Регламент № 1408/71. Допустимо ли е такова условие с оглед на принципа на отмяна на клаузите за пребиваване, установен в член 10 от Регламент № 1408/71, и на принципа на „прехвърляемост“ на някои социални обезщетения, изведен от практиката на Съда? След това ще се постарая да предложа на Съда прочит на съдебната практика, „пригоден“ към спецификата на условието за пребиваване и присъствие и към своеобразието на ситуацията, разглеждана в делото по главното производство.
I – Правна уредба
А – Правна уредба на Съюза
3. Член 4 от Регламент № 1408/71 определя материалното приложно поле на същия по следния начин:
„1. Настоящият регламент се прилага за цялото законодателство, което се отнася до следните клонове на [социалната сигурност]:
а) обезщетения за болест и майчинство;
б) обезщетения за инвалидност, включително обезщетенията за поддържане или подобряване на способността за придобиване на доходи;
[…]
2. Настоящият регламент се прилага за всички общи и специални схеми [за социална сигурност], независимо дали със или без плащане на лични вноски, и за схеми, които касаят отговорността на работодател или собственик на кораб за обезщетенията, посочени в параграф 1.
„2а. Настоящият член се прилага към специални парични обезщетения, независещи от вноски, които с[а] предвидени по законодателство, което поради своя персонален обхват, цели и/или условия за придобиване на право има характеристиките както на законодателство за [социална сигурност] по параграф 1, така и на социално подпомагане.
„Специални парични обезщетения, независещи от вноски“ означава тези:
а) които имат за цел да осигурят или:
i) допълващо, заместващо, или спомагателно покритие срещу рискове, обхванати от клоновете на [социалната сигурност] по параграф 1, и които гарантират на съответните лица минимален доход за издръжка с оглед на икономическото и социалното положение в съответната държава членка; или
ii) единствено специфична закрила на хората с увреждания, тясно свързана със социалната среда на споменатото лице в съответната държава членка, и
б) когато финансирането произтича изключително от задължително данъчно облагане, имащо за цел да покрие общите публични разходи и условията за предоставяне и изчисляване на обезщетенията не зависят от каквато и да е вноска по отношение на [получателя]. Независимо от това обезщетенията, предоставени за допълване на обезщетение на основата на вноски, няма да се считат за обезщетения на основата на вноски само поради тази причина; и
в) които са посочени в приложение IIа“.
4. Член 5 от Регламент № 1408/71 уточнява, че държавите членки посочват специалните обезщетения, независещи от вноски, по член 4, параграф 2а от посочения регламент.
5. Член 10 от Регламент № 1408/71 установява принципа на отмяна на клаузите за пребиваване, в частност относно обезщетенията за инвалидност. Параграф 1 от него гласи:
„Ако в настоящия регламент не е предвидено друго, придобитите съгласно законодателството на една или повече държави членки парични обезщетения за инвалидност, старост или на преживели лица, пенсия за трудова злополука или професионална болест и помощи при смърт не подлежат на никакво намаление, изменение, спиране, прекратяване или конфискация, заради факта, че получателят пребивава на територията на държава членка, различна от тази, в която се намира институцията, която отговаря за изплащането на обезщетенията“.
6. В дял ІІІ, глава 1 от Регламент № 1408/71 се съдържат особените разпоредби относно обезщетенията за болест и майчинство, като член 19 предвижда:
„1. Работник, който пребивава на територията на държава членка, различна от компетентната държава и който отговаря на предвидените от законодателството на компетентната държава условия за придобиване на право на обезщетения, като при необходимост се вземат предвид разпоредбите на член 18, получава в държавата, в която пребивава:
а) предоставяните от името на компетентната институция обезщетения в натура от институцията по мястото на пребиваване, в съответствие с разпоредбите на прилаганото от тази институция законодателство, като осигурено при нея лице;
б) предоставяните от компетентната институция парични обезщетения в съответствие с прилаганото от нея законодателство. Въпреки това, по споразумение между компетентната институция и институцията по мястото на пребиваване, такива обезщетения могат да се предоставят от последно посочената институция за сметка на първата посочена институция в съответствие със законодателството на компетентната държава.
2. Разпоредбите на параграф 1 се прилагат по аналогия за членове на семейството, които пребивават на територията на държава членка, различна от компетентната държава, доколкото същите нямат право на такива обезщетения съгласно законодателството на държавата, на чиято територия пребивават.
Когато членовете на семейството пребивават на територията на държава членка, съгласно чието законодателство правото за получаване на обезщетения в натура не зависи от условие за осигуряване или трудова заетост, обезщетенията в натура, които те получават, се счита, че се предоставят от страна на институцията, при която е осигурено заетото или самостоятелно заетото лице, освен ако съпругата/съпругът или лицето, което полага грижи за децата, не упражнява професионална или търговска дейност на територията на споменатата държава членка“.
7. Член 28 от Регламент № 1408/71 гласи:
„1. Пенсионер, който има право на пенсия съгласно законодателството на една държава членка или на пенсии съгласно законодателството на две или повече държави членки и който няма право на обезщетения съгласно законодателството на държавата членка, на чиято територия пребивава, въпреки всичко получава такива обезщетения за себе си и за членовете на своето семейство, доколкото би имал право на това, като при необходимост се вземат под внимание разпоредбите на член 18 и приложение VI, съгласно законодателството на държавата членка или поне на една от държавите членки, които са компетентни по отношение на пенсиите, ако той е пребивавал на територията на тази държава. Обезщетенията се предоставят при следните условия:
а) обезщетения в натура се предоставят от името на посочената в параграф 2 институция от институцията по мястото на пребиваване, все едно, че съответното лице е пенсионер, съгласно законодателството на държавата, на чиято територия пребивава и има право на такива обезщетения;
б) по целесъобразност, паричните обезщетения се предоставят от определената в съответствие с правилата на параграф 2 компетентна институция, съобразно прилаганото от нея законодателство. Въпреки това, по споразумение между компетентната институция и институцията по мястото на пребиваване, такива обезщетения могат да се предоставят от последно посочената институция от името на първата, в съответствие със законодателството на компетентната държава“.
Б – Национална правна уредба
8. Законът от 1992 г. за вноските и обезщетенията за социална сигурност (Social Security Contributions and Benefits Act 1992(3) ), предвижда обезщетение за неработоспособност („incapacity benefit“), което гарантира заместващ доход на лицата, които още не са достигнали законоустановената възраст за пенсиониране, но са нетрудоспособни поради болест или увреждане. Това обезщетение за неработоспособност, определено като социално обезщетение, зависещо от вноски, съгласно член 20, параграф 1, буква в) от SSCBA, се предоставя по силата на член 163 от Закона от 1992 г. за управление на социалната сигурност (Social Security Administration Act) от Национален фонд за социална сигурност (National Insurance Fund, член 1, параграф 1 от SSCBA), чийто бюджет се формира от вноски от лицата, получаващи доходи, работодателите и други.
9. Обезщетението при неработоспособност се състои от краткосрочно обезщетение при неработоспособност, предвидено в член 30A, параграф 4 от SSCBA, което може да бъде отпуснато за максимален срок от 364 дни, и от дългосрочно обезщетение при неработоспособност, предвидено член 30A, параграф 5 от SSCBA.
10. Краткосрочното обезщетение при неработоспособност се изплаща през първите 196 дни по намалена ставка, като след това ставката се повишава, но остава по-ниска от ставката, по която се изплаща дългосрочното обезщетение при неработоспособност. Получаването на краткосрочното обезщетение при неработоспособност е изключено по силата на приложение 12, параграф 1 от SSCBA, в случаите когато заявителят получава законово обезщетение за болест („statutory sick say“), което може да бъде отпуснато за максимален срок от 28 седмици (196 дни). Размерът на обезщетението при неработоспособност може да бъде намален до размера на пенсионните обезщетения, на които заявителят има право.
11. Правото на краткосрочно обезщетение при неработоспособност зависи преди всичко от състоянието на осигурителните вноски на заявителя.
12. Заявителите, които не отговарят на условията за внесени осигурителни вноски, но не са в състояние да полагат труд, могат да претендират за подоходно подпомагане, което представлява обезщетение, свързано с доходите.
13. От друга страна, от акта за преюдициално запитване, както и от представените становища е видно, че по силата на член 30A, параграф 1 от SSCBA лицата, които са неработоспособни, но не отговарят на условията за внесени осигурителни вноски, по-специално защото страдайки от увреждане, преди да са достигнали изискуемата от закона възраст, за да започнат работа (16 години), те не са могли да внасят в схемата за социална сигурност вноски, които да им дадат право на краткосрочно обезщетение при неработоспособност, имат все пак право на такова, без да трябва да удостоверяват, че са плащали осигурителни вноски, при положение че отговарят на условията, предвидени в член 30A, параграф 2A от SSCBA, в сила от 6 април 2001 г.(4)
14. Член 30A, параграф 1 от SSCBA гласи:
„Съгласно следните разпоредби на настоящия член лице, което:
a) отговаря на едно от условията, предвидени в параграф 2, по-долу, или ако не отговаря на нито едно от тези условия,
б) отговаря на всички условия, посочени в алинея 2A по-долу,
има право да получи краткосрочно обезщетение при неработоспособност за всеки ден, в който то не е било в състояние да полага труд […], спадащ към периода на неработоспособност“.
15. Член 30A, параграф 2A от SSCBA предвижда:
„(2A) Условията, посочени в параграф 1, буква б) по-горе, са следните:
a) [лицето, подало заявлението,] е навършило 16 или повече години към съответната дата;
б) не е навършило 20 или, в предвидените случаи, 25 години към дата, попадаща в периода на неработоспособност;
в) не е било в състояние да полага труд в продължение на период от 196 последователни дни, непосредствено предхождащи съответната дата или по-ранна от нея дата в рамките на периода на неработоспособност, към която то е навършило 16 или повече години;
г) отговаря към съответната дата на установените условия за пребиваване или присъствие в Обединеното кралство и
д) не преминава редовно обучение към тази дата“.
16. Обезщетението за неработоспособност, отпуснато при тези условия, заменя помощта при тежко увреждане и поради това е представено като „обезщетение за неработоспособност на млади хора с увреждания“.
17. Получателят на краткосрочно обезщетение при неработоспособност може, при условията на член 30A, параграф 5 от SSCBA, да се ползва от дългосрочно обезщетение при неработоспособност, в случай че заболяването или увреждането продължи да е налице. Посочената разпоредба гласи:
„След изтичането на правото за получаване на краткосрочно обезщетение при неработоспособност на основание на [член 30A, параграф 4 от SSCBA] лицето придобива право на дългосрочно обезщетение при неработоспособност за всеки следващ ден, включен в същия период на неработоспособност, докато не навърши законоустановената възраст за пенсиониране“.
18. Условието за пребиваване или присъствие, посочено в член 30A, параграф 2A, буква г) от SSCBA, се урежда от член 16, параграф 1 от Наредбата за социална сигурност (Обезщетение за неработоспособност) от 1994 г. (Social Security (Incapacity Benefit) Regulations 1994(5) ), който гласи:
„16. Условия, свързани с пребиваването или присъствието
1) Условията, изисквани за целите на член 30A, параграф 2A, буква г) [от SSCBA] във връзка с пребиваването или присъствието в Обединеното кралство, за всяко лице към съответната дата са следните:
a) обичайно да пребивава в Обединеното кралство;
б) да не подлежи на имиграционен контрол по смисъла на член 115, параграф 9 от Immigration and Asylum Act 1999 [Закона от 1999 г. относно имиграцията и убежището] […];
в) да присъства в Обединеното кралство и
г) да е присъствало в Обединеното кралство за период или периоди с обща продължителност от най-малко 26 седмици в рамките на 52‑те седмици, непосредствено предхождащи тази дата“.
II – Фактите по главното производство
19. Lucy Stewart, жалбоподателка в делото по главното производство, е гражданка на Обединеното кралство, родена на 20 ноември 1989 г., която от август 2000 г. живее с родителите си в Испания. Тъй като страда от синдрома на Даун, тя никога не е работила и е установено, че по всяка вероятност никога няма да може да упражнява най-малкото нормална професионална дейност.
20. Жалбоподателката в делото по главното производство получава помощ за издръжка на лица с увреждания (Disability Living Allowance(6) ), считано от установяването на тази помощ през април 1992 г. От акта за преюдициалното запитване следва, че преди това тя вероятно е получавала помощи за придружител. Тези помощи са ѝ били предоставени в Испания по силата на член 95б от Регламент № 1408/71. Според поясненията, представени от запитващата юрисдикция, помощите за издръжка на хора с увреждания могат да се предоставят за неограничено време, т.е. докато не се променят обстоятелствата, които пораждат правото им.
21. Майката на жалбоподателката в делото по главното производство получава пенсия за осигурителен стаж от 25 юли 2005 г., като преди това е ползвала обезщетение при неработоспособност.
22. Бащата на жалбоподателката в делото по главното производство, чиято последна месторабота през 2001/2002 данъчна година е била в Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия, получава професионална пенсия и — от октомври 2009 г. — пенсия за осигурителен стаж от тази държава членка.
23. На 31 октомври 2005 г. жалбоподателката в делото по главното производство, представлявана от своята майка, е подала заявление с искане от шестнайсетия ѝ рожден ден да ѝ бъде предоставяно предвиденото в член 30A, параграф 2A от SSCBA краткосрочно обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания.
24. На 24 ноември 2005 г. Secretary of State for Work and Pensions, ответник по главното производство, е отхвърлил заявлението с мотива, че жалбоподателката в главното производство „не присъства в Обединеното кралство“.
25. Безспорно жалбоподателката в делото по главното производство не отговаря нито на условието за пребиваване, нито на условието за присъствие, нито на условието за предшестващо присъствие, предвидени съответно в член 16, параграф 1, букви a), б) и г) от SSIBR.
26. Сезиран от жалбоподателката в делото по главното производство, представлявана отново от своята майка, Secretary of State for Work and Pensions е преразгледал и потвърдил решението си от 24 ноември 2005 г. Като подчертава, че жалбоподателката в делото по главното производство е живяла в Испания през петте, предхождащи заявлението, години, Secretary of State for Work and Pensions посочва, че тя не отговаря на условието да е присъствала в Обединеното кралство първия ден, считано от който тя е очаквала да получава обезщетение за неработоспособност. Той е добавил, че законодателството на Съюза не би могло да ѝ позволи да изпълни това условие.
III – Преюдициалните въпроси
27. При тези обстоятелства Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber), сезиран с жалба срещу последното решение, решава на 16 ноември 2009 г. да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1) Обезщетение, което има характеристиките на краткосрочно обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания, представлява ли обезщетение за болест или обезщетение за инвалидност за целите на Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността (наричан по-нататък „Регламент № 1408/71“)?
2 Ако отговорът на първия въпрос е че подобно обезщетение трябва да се разглежда като обезщетение за болест:
а) Лице като майката на жалбоподателката, което окончателно е преустановило всякаква дейност като заето или самостоятелно заето лице поради пенсиониране, все пак „заето лице“ ли е за целите на член 19 поради предишната си дейност като заето или самостоятелно заето лице, или приложимите правила се съдържат в членове 27—34 (пенсионери)?
б) Лице като бащата на жалбоподателката, което не е извършвало дейност като заето или самостоятелно заето лице от 2001 г., все пак „заето лице“ ли е за целите на член 19 поради предишната си дейност като заето или самостоятелно заето лице?
в) Следва ли заявителят да се счита за „пенсионер“ за целите на член 28 поради предоставянето на обезщетение, придобито в съответствие с член 95б от Регламент № 1408/71, независимо от факта че въпросният заявител: i) никога не е бил заето лице по смисъла на член 1, буква a) от Регламент № 1408/71; ii) не е навършил законоустановената пенсионна възраст и iii) попада сред лицата, включени в приложното поле на Регламент № 1408/71, само като член на семейството?
г) Когато пенсионер попада в приложното поле на член 28 от Регламент № 1408/71, може ли член на неговото семейство, който винаги е живял заедно с него и в същата държава, да претендира в съответствие с член 28, параграф 1 във връзка с член 29 парично обезщетение за болест пред определената в съответствие с член 28, параграф 2 компетентна институция, когато това обезщетение е (евентуално) дължимо на члена на семейството (и не е дължимо на пенсионера)?
д) При условията на евентуалност (в зависимост от отговорите на точки a)—г) по-горе), прилагането на условие, предвидено от националното законодателство в областта на социалната сигурност, с което първоначалното придобиване на право на обезщетение за болест се ограничава само до лицата, които преди това са пребивавали в компетентната държава членка за изискван период от време в рамките на определен предшестващ период, съвместимо ли е с разпоредбите на член 19 и/или на член 28 от Регламент № 1408/71?
3) Ако отговорът на първия въпрос е, че такова обезщетение трябва да се разглежда като обезщетение за инвалидност, означава ли текстът на член 10 от Регламент № 1408/71, който визира обезщетенията „придобити[…] съгласно законодателството на една или повече държави членки“, че държавите членки запазват правото си съгласно Регламент № 1408/71 да определят условия за първоначално придобиване на такова обезщетение за инвалидност, които се основават на пребиваването в държавата членка или на доказването на изисквани периоди предшестващо пребиваване в държавата членка, така че заявителят да не може да претендира, на първо място, че има право на такова обезщетение от друга държава членка?“(7) .
IV – По разглеждането на структурата и специфичното съдържание на въпросите, поставени от запитващата юрисдикция
28. Особеното в настоящото дело се крие във факта, че в рамките на отговора ще трябва непременно да се разгледа както структурата, така и относимостта на поставените въпроси, които подлежат на известно „вталяване“. Съвсем просто казано, ще се заема да покажа защо разграничението между обезщетение за болест и обезщетение за инвалидност, предмет на първия въпрос и структуриращо останалите въпроси, е практически без значение; ще се постарая да разкрия колко е трудно да се разглеждат поотделно условието за пребиваване и условието за присъствие; накрая ще се постарая да докажа, че ключовият въпрос, повдигнат от това дело, е този за „обичайното пребиваване“ и че единствено в този контекст би било наистина възможно в съответния момент да се произнеса относно статута на жалбоподателката и относно нейното качество на член на семейството на пенсионер, който има право на пенсия по смисъла на Регламент № 1408/71. Проблемът е, че тази „реконструкция“ на поставените от запитващата юрисдикция въпроси не може да бъде извършена просто в началото на отговора, който възнамерявам да дам, а може да бъде постигната само в хода на изложението. За тази цел трябва предварително да представя кое е особеното на нареченото тук „краткосрочно обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания“.
А – Краткосрочно обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания
29. Особеността на краткосрочното обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания, въведено през 2001г.(8), се състои във факта, че практически то представлява обезщетение, независещо от вноски(9), което се вписва в по-общия контекст на обезщетението за неработоспособност по общото право, разкриващо всички характеристики на обезщетение, зависещо от вноски.
30. Всъщност обезщетението за неработоспособност по общото право по принцип се отпуска, при условие че са правени вноски в общата схема за социална сигурност, докато краткосрочното обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания се отпуска в отклонение от това условие, независимо от каквито и да било осигурителни вноски, като се изисква обаче заявителят да отговаря на тройно условие(10) за пребиваване и присъствие на територията на държавата членка.
31. В действителност то може да бъде отпуснато като заместващ доход на лично основание на всяко лице, което, като достигне законоустановената възраст за започване на работа, е неработоспособно поради болест или увреждане и не може да получава обезщетението за неработоспособност по общото право, тъй като преди това не е правило вноски. В такава положение е жалбоподателката в делото по главното производство — млада жена с увреждане, която никога не е работила и която, считано от деня на навършване на 16‑годишна възраст, е подала заявление да получава краткосрочно обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания.
Б – Тройното условие за пребиваване и присъствие
32. По-точно казано, получаването на краткосрочно обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания е подчинено на тройно условие, на което заявителят трябва да отговаря — да пребивава обичайно на територията на държавата членка (условие за обичайно пребиваване), да присъства в деня на подаване на заявлението на посочената територия (условие за актуално присъствие) и да е присъствал на същата територия поне 26 седмици в рамките на 52–те седмици, предшестващи датата на заявлението (условие за предшестващо присъствие). Следователно става въпрос за условие за обичайно пребиваване, чието действие е в известен смисъл „засилено“ от двойно условие за присъствие.
33. Във връзка с това трябва да се отбележи, както подчертава и запитващата юрисдикция, че макар заявлението на жалбоподателката в делото по главното производство да е било отхвърлено поради неизпълнение от нейна страна на условието за присъствие на територията на държавата членка към датата на подаването на заявлението, то е можело да бъде отхвърлено и поради неизпълнение от нейна страна на условието за присъствие или на условието за предшестващо присъствие. От друга страна, изхождайки от втория въпрос, буква д), който визира само условието за предшестващо присъствие, и от третия въпрос, който визира едновременно условието за пребиваване и условието за предшестващо присъствие, изглежда, че запитващата юрисдикция счита, че тези условия са „самостоятелни“, че играят самостоятелна роля и че следователно трябва да бъдат разглеждани поотделно.
34. Трябва обаче да се наблегне върху факта, че в систематичен план двете условия за присъствие имат смисъл само във връзка с условието за пребиваване. В действителност изглежда изключено да считаме, че националният законодател би могъл да предвиди възможност за предоставяне на краткосрочно обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания, основано единствено върху предшестващо и/или актуално присъствие на заявителя, т.е. в случаите, когато заявителят няма обичайно пребиваване на територията на държавата членка, но отговаря на другите две условия. Това означава — доколкото съответствието с правото на Съюза на условието за предшестващо присъствие може да се обоснове, като категорично се изключи възможността условието за обичайно пребиваване във всеки случай да не е съвместимо с него — че в рамките на структурата на краткосрочното обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания условието за предшестващо присъствие явно няма никаква вероятност да съществува самостоятелно.
35. В заключение разграничението, което прави запитващата юрисдикция между обезщетенията за болест и обезщетенията за инвалидност, няма каквото и да било значение за съвместимостта на разглежданите условия, а именно условието за обичайно пребиваване в единия случай и условията за обичайно пребиваване и за предшестващо присъствие в другия случай, поне ако условието за пребиваване се окаже неправомерно — теза, която ще поддържам най-напред.
V – Пребиваването, a priori подозрително условие за предоставяне на социални обезщетения от гледна точка на правото на Съюза
36. Условията за пребиваване по принцип са „подозрителни“ в правото на Съюза. Те са считани като цяло за несъвместими с разпоредбите на Регламент № 1408/71, които са приложими към обезщетенията за болест и инвалидност, тъй като във всеки случай се прилагат на „допълнително“ основание, т.е. те се добавят към условията за предоставяне на права, които държавите членки могат да налагат. В началото ще се постарая, както вече заявих, да представя приложимото право, все едно, че става въпрос за обикновена клауза за пребиваване.
А – Обезщетенията за инвалидност
37. Член 10, параграф 1 от Регламент № 1408/71, който установява принципа на отмяна на клаузите за пребиваване(11) и гарантира „прехвърляемостта“, в частност на обезщетенията за инвалидност, има за цел да поощри съгласно член 42 ЕО свободното движение на работници, като защитава заинтересованите лица срещу вредите, които биха могли да произтекат от прехвърлянето на тяхното пребиваване от една държава членка в друга(12) .
38. Тази разпоредба означава не само, че заинтересованите лица запазват правото си да ползват пенсиите, рентите и помощите, придобити по силата на законодателството на една или повече държави членки, дори след като са се установили да пребивават в друга държава членка, но също така, което е особено важно в случая, придобиването на такова право не може да им бъде отказано единствено поради това че не пребивават на територията на държавата, където се намира институцията, която предоставя обезщетенията(13) . Както подчертава генералният адвокат Darmon в своето заключение по делото Stanton Newton(14), посочено по-горе, ако такова разграничение беше допустимо, би било много лесно да се заобиколи забраната, установена от член 10 от Регламент № 1408/71: „би било достатъчно законодателят да включи условията за пребиваване сред условията за предоставяне, за да избегне тази забрана“.
Б – Обезщетенията за болест
39. Член 19, параграф 1, буква б) от Регламент № 1408/71 от своя страна предвижда, че заето или самостоятелно заето лице, което пребивава на територията на държава членка, различна от компетентната държава членка, получава в държавата членка, в която пребивава, парични обезщетения, изплащани в компетентната държава членка, ако отговаря на всички други условия за това, изисквани от нейното законодателство.
40. Тази разпоредба не допуска и каквато и да било разпоредба на държава членка да подчинява отпускането на обезщетения за болест на условие за пребиваване(15) .
41. Освен това по силата на член 19, параграф 2 от Регламент № 1408/71 член на семейството на работник има право да иска от държавата членка по месторабота на работника да му изплаща обезщетения за болест в друга държава членка, където той пребивава, ако отговаря на всички условия за предоставянето им и доколкото няма право на аналогично обезщетение по силата на законодателството на държавата, на чиято територия пребивава(16) .
42. Съдът е пояснил в Решение по дело Hosse, посочено по-горе, че член 19, параграф 2 от Регламент № 1408/71 цели именно предоставянето на обезщетения за болест да не бъде поставено в зависимост от условие за пребиваване на членовете на семейството на работника в компетентната държава членка, за да не бъде разубеден работникът от Общността да упражни своето право на свободно движение. Според Съда би било „в противоречие с член 19, параграф 2 от Регламент № 1408/71 да се отнеме правото на дъщеря на работник да получава обезщетение, на което тя би имала право, ако пребиваваше в компетентната държава“(17) .
43. Накрая Съдът е признал и правото на пенсионерите на прехвърляемост на обезщетенията за болест по силата на член 28 от Регламент № 1408/71(18) .
44. С оглед логиката на посочената по-горе съдебна практика в крайна сметка може да бъде прието, че правото на прехвърляемост на обезщетенията за болест трябва да бъде признато и на членовете на семейството на лице, което получава пенсия.
45. В това отношение, дори наистина, както правителството на Обединеното кралство е изтъкнало, най-напред Съдът да е приел, че низходящ, който е на издръжка на работник мигрант, не би могъл в качеството си на член на семейството на работник да претендира за помощта за увреждане, предвидена в националното законодателство като лично право(19), впоследствие той все пак сериозно е ограничил обхвата на тази съдебна практика(20) .
46. В действителност Съдът е постановил, че разграничението между личните права на работника и производните права на членовете на неговото семейство е ирелевантно, освен в случаите, когато член на семейството се позовава на разпоредбите на Регламент № 1408/71, приложими единствено към работниците, но не и към членовете на техните семейства(21) .
47. Следователно, ако принципът за отмяна на клаузите за пребиваване на член 10 от Регламент № 1408/71 или принципът на „прехвърляемост“ на обезщетенията за болест, изведен от съдебната практика относно членове 19 и 28 от посочения регламент, биха били стриктно и така да се каже механично приложени към случая, разглеждан в делото по главното производство, краткосрочното обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания би трябвало да бъде отпуснато на жалбоподателката по това дело.
48. В заключение в съответствие с цялата посочена съдебна практика Съдът би могъл да приеме, че член 10 или членове 19 и 28 от Регламент № 1408/71 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат прилагането спрямо лице, което е в положение като това на жалбоподателката в делото по главното производство, на „засилено“ условие за пребиваване като това в делото по главното производство, както и че Регламент № 1408/71 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка, която подчинява предоставянето на дадено социално обезщетение, каквото е краткосрочното обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания, на условието получателят да отговаря на условията за пребиваване и за предшестващо присъствие на територията на посочената държава членка.
49. Във връзка с това и преди да се премине по-нататък, трябва да се подчертае фактът, че „засиленото“ условие за пребиваване, предмет на разглеждане в делото по главното производство, не играе „допълнителна“ роля, за да се приеме, обратно, че то има функция от съвсем друго естество. При тези обстоятелства, ако такъв трябваше да е отговорът на Съда на поставените от запитващата юрисдикция преюдициални въпроси, последиците нямаше да бъдат маловажни. За да се прецени изцяло тази възможност, трябва да се има предвид, че при липсата на „засилено“ условие за пребиваване всеки гражданин на държава членка, който се намира в положението на жалбоподателката в делото по главното производство, т.е. който е на възраст между 16 и 20 (максимум 25) години, но е бил неработоспособен през 196-те дни, предхождащи датата, на която е навършил 16‑годишна възраст, и който не преминава редовно обучение, би могъл да иска и да получи краткосрочното обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания, без евентуално никога да е бил осигурен по схемата за социална сигурност на тази държава членка.
50. Тук отново възниква въпросът дали правото на Съюза трябва да се тълкува в смисъл, че може непременно да принуди държава членка да избира между отмяната на социално обезщетение с такова предназначение, чиито условия за предоставяне надхвърлят границите на разумното, и трансформирането му в социално обезщетение, независещо от вноски, така че то да може да бъде квалифицирано като съответстващо на практиката на Съда. Не съм на мнение, че правото на Съюза налага такъв избор.
VI – „Засиленото“ условие за пребиваване като „конститутивно“ условие за свързаност с оглед изискванията на правото на Съюза
51. От цялата горепосочена съдебна практика е видно, че във всички случаи, в които условията за пребиваване са били считани като несъвместими с предписанията на правото на Съюза, те са играли главно ролята на „допълнителни“ условия или условия, добавящи се към условията за придобиване на право на социални обезщетения, които като общо правило са условия за вноски в схемата за социална сигурност, и следователно изпълняват основно функцията на изключване на получателите, упражнили правото си на свободно движение. При такива обстоятелства с основание съдебната практика се е показала особено взискателна при прилагането на принципа на отмяна на клаузите за пребиваване или на принципа на „прехвърляемост“ на социалните обезщетения.
52. При все това „засиленото“ условие за пребиваване, пред което е изправен Съдът по настоящото дело, е в съвсем различен контекст. От тази гледна точка трябва да се преценят аргументите на правителството на Обединеното кралство, когато твърди, че „засиленото“ условие за пребиваване е условие за придобиване на право на краткосрочно обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания, което в интерес на получателите на това обезщетение замества условието за осигурителни вноски по общото право.
53. В това отношение най-напред следва да се посочи, че Съдът многократно е постановявал, че държавите членки запазват компетентността си да уреждат системите си за социална сигурност, при условие че при упражняване на тази компетентност спазват правото на Съюза(22) . Тази компетентност включва правото им да определят едновременно обсега на системите им за социална сигурност и условията, на които е подчинено получаването на отпусканите социални обезщетения в рамките на същата система, като спазват правилото, че тези условия трябва да съответстват на правото на Съюза и принципно да не са дискриминационни. Самите държави членки следва да определят обхвата на националната солидарност и условията, в които тя трябва да се изразява. На тях именно е възложено да направят разграничение между различните социални обезщетения — между тези, които ще са на основание на вноски, и тези, които ще придобият характеристиките на специално обезщетение, независещо от вноски, но винаги при спазване правото на Съюза(23) .
54. Регламент № 1408/71 на практика цели, съгласно член 42 ЕО, единствено да координира законодателствата на държавите членки в областта на социалната сигурност, а не да ги хармонизира. Съгласно изобилната съдебна практика самите национални законодателства относно социалната сигурност следва да определят условията за правата и задълженията във връзка с участието в съответната схема за социална сигурност или в съответен сектор на тази схема, доколкото тези условия не водят до никаква дискриминация между гражданите на страната и гражданите на другите държави членки(24) .
55. Именно в светлината на тази съдебна практика следва да се разгледа настоящото „засилено“ условие за пребиваване, на което е подчинено получаването на краткосрочно обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания, доколкото то замества условието за вноски по общото право и изпълнява следователно функцията на действителна връзка, която нормално се изпълнява от условието за наличие на вноски. От тази гледна точка ще се постарая най-напред да разгледам дали по принцип е възможно да се допусне едно такова условие за пребиваване, за да опитам след това да извлека условията, на които то би трябвало да бъде подчинено.
А – Разглеждане на принципните възможности
56. Важно е да се отбележи най-напред, че Регламент № 1408/71 не изключва по категоричен начин възможността при определени условия пребиваването да представлява критерий на привързване със схемата за социална сигурност на една държава членка на същото основание като периода на заетост. За това именно свидетелства член 18 от Регламент № 1408/71, който предвижда възможността национално законодателство да приеме, че „придобиването, запазването или възстановяването на правото на обезщетения зависи от завършването на осигурителни периоди, периоди на трудова заетост или периоди на пребиваване“(25) .
57. Член 10а от Регламент № 1408/7, от друга страна, изрично предвижда възможността държавите членки да подчинят предоставянето на специални обезщетения, независещи от вноски, на условие за пребиваване.
58. Иначе казано, дори условията за пребиваване да се считат по принцип за ограничения на свободата на движение по смисъла на член 18 ЕО, допустимо е по-специално те също да могат да бъдат обосновани(26) с оглед правото на Съюза, при условие че се основават на обективни съображения от общ интерес, независещи от гражданството на съответните лица, и са съразмерни на легитимно преследвана от националното законодателство цел(27) .
59. В този смисъл Съдът допуска, че използването от националния законодател на пребиваването като критерий за ограничаване на кръга на получателите на социални обезщетения и следователно на обхвата на задължението за солидарност, за което те свидетелстват, би могло в качеството си на проява на степента на свързаност на лицата, включени по този начин в общността, която проявява солидарност, да представлява обективно съображение от общ интерес(28), което може да обоснове ограничението на свободата на движение на хората.
60. Именно в светлината на тези разсъждения практически независещият от вноски характер на краткосрочното обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания разкрива цялото си значение.
61. На практика в много отношения самите условия за предоставяне на краткосрочно обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания, които се отклоняват от условията за отпускане на обезщетения при неработоспособност по общото право, основани върху принципа на предварителни вноски, представляват проява на солидарност, което безспорно отговаря на обективни съображения от обществен интерес или в настоящия случай на необходимостта да бъдат защитени младите нетрудоспособни работници, които не са обхванати от схемата на здравно осигуряване по общото право.
62. Както правителството на Обединеното кралство е изтъкнало, макар „засиленото“ условие за пребиваване действително да служи като условие за придобиване на право на краткосрочно обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания, това е само за да смекчи липсата на предварителни осигурителни вноски от страна на тези получатели.
63. Важен е не толкова фактът, че краткосрочното обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания практически не зависи от вноски, колкото ролята, която засиленото условие за пребиваване е призовано да изиграе при липсата на вноски, т.е. в случаите когато не съществува никаква друга връзка между обезщетението и неговия получател, нито дори между държавата членка, считана за компетентна, и лицето, искащо обезщетение.
64. Иначе казано, „засиленото“ условие за пребиваване служи, за да замести вноските в схемата за социална сигурност(29), като се явява необходима връзка и именно така трябва да бъде анализирано — като връзка между краткосрочното обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания и неговите получатели. То изпълнява следователно функция, която не е „допълнителна“ към условията за възникване на правото на обезщетение, а е „конститутивна“ функция на връзка между схемата за социална сигурност, към която обезщетението спада, и неговите получатели, които не отговарят на условията за вноски.
65. От тази гледна точка „засиленото“ условие за пребиваване по принцип е установено с цел в кръга на получателите на обезщетение за неработоспособност да се включат младите хора с увреждания, които не отговарят на условията за вноски, а не за да изключи от правото да получават това обезщетение младите хора с увреждания, пребиваващи в друга държава членка.
66. Все пак само по себе си обстоятелството, че „засиленото“ условие за пребиваване не преследва каквато и да било дискриминационна цел, не означава, че то трябва да бъде автоматично разглеждано като съвместимо с правото на Съюза. Все още трябва да се провери дали то няма някакво дискриминационно действие и да се следи за това прилагането му да бъде напълно съвместимо с разпоредбите на Регламент № 1408/71, както и с разпоредбите на Договора и общите принципи на правото на Съюза. По този начин неизбежно възниква въпросът относно условията за неговото допускане.
Б – Разглеждане на условията за допустимост
67. „Засилено“ условие за пребиваване като поставеното от законодателството на Обединеното кралство, което се разглежда в делото по главното производство, може да бъде евентуално обосновано само от двойното условие — че изпълнява функцията на връзка и че би могло да изпълнява тази функция само при липсата на каквато и да било друга връзка.
68. Съдът е постановил в това отношение, че не може да се счита, че дадено условие за пребиваване представлява достатъчно показателен знак за връзка на заявителите с държавата членка, която предоставя обезщетението, след като то може да доведе до различни резултати за лица, които са установени в друга държава членка и чието ниво на интеграция в обществото на държавата членка, която предоставя обезщетението, е сравнимо по всички показатели(30) .
69. Именно от тази гледна точка следва да се разгледа вторият въпрос, буква д) на запитващата юрисдикция. В действителност последната иска да се установи дали условието за предшестващо присъствие, което тя разглежда изолирано, абстрахирайки се от другите условия, и в частност от условието за обичайно пребиваване, е съвместимо с разпоредбите на член 19 и/или член 28 от Регламент № 1408/71. Дори да предположим обаче, че условието за предшестващо присъствие би могло да се приложи независимо от условието за обичайно пребиваване(31), запитващата юрисдикция следва да проучи дали и до каква степен то може да изпълнява функцията на връзка и да бъде разглеждано като достатъчно за постигането на изискваната степен на интеграция.
70. Освен това условието за пребиваване, което се приема евентуално като връзка, не би могло — под заплахата от отричане на съдебната практика относно принципите на отмяна на клаузите за пребиваване и на „прехвърляемост“ на обезщетенията, спомената по-горе — да се противопостави на лице, което има право на обезщетение за болест или за инвалидност.
71. Следователно „конститутивно“ условие за пребиваване е допустимо, само ако бъде включено като условие за възникване на право на обезщетение. След като веднъж неговата функция за установяване на връзка е приключила, то не може да се използва отново.
72. Накрая обстоятелствата по делото налагат да се разгледа въпросът дали косвена осигурителна връзка може да бъде считана като достатъчна, за да се изключи в конкретния случай възможността да се противопостави условие за пребиваване.
73. Възможно ли е да допуснем, че „засиленото“ условие за пребиваване, разглеждано в делото по главното производство, е непротивопоставимо на жалбоподателката по това дело, доколкото нейните родствени връзки с лице, попадащо в приложното поле на Регламент № 1408/71, представляват косвена връзка със схемата за социална сигурност на Обединеното кралство?
74. От тази гледна точка лесно се забелязва, че въпросите за статута на жалбоподателката по отношение на Регламент № 1408/71 и за статута на нейните родители по отношение схемата за социална сигурност на Обединеното кралство се поставят с особена острота, като те трябва да бъдат разгледани предвид характеристиките на краткосрочното обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания.
75. Жалбоподателката в главното производство може ли да иска „прехвърлянето“ на обезщетение, на което има право на лично основание, използвайки качеството си на член на семейството на пенсионер, който има право на пенсия съгласно разпоредбите на член 28 от Регламент № 1408/71, като използва връзката между това лице и схемата за социална сигурност, предоставяща обезщетението?
76. Трябва да се напомни, че държава членка по принцип може, както току-що видяхме, да организира схемата си за социална сигурност, като подчини ползването на социални обезщетения, независимо дали става въпрос за обезщетение за болест или за обезщетение за инвалидност, на изискването заявителят да отговаря на условие за пребиваване, доколкото това условие има единствено за цел да установи връзката между заявителя и посочената схема и не е противопоставимо, освен при липсата на всяка друга сравнима връзка.
77. Тя също a fortiori е в правото си да реши каква да бъде силата и естеството на изискваната връзка. Държавите членки, както беше подчертано по-горе, остават компетентни да установят условията за присъединяване към националната схема за социална сигурност и да определят условията, при които се поражда право на обезщетение, доколкото те съответстват на правото на Съюза, като от това може да се заключи, че обикновено националният законодател следва да определи, в по-широк смисъл и ако това е необходимо, връзките, които евентуално могат да заместят традиционните връзки, създадени вследствие на заетост или плащане на вноски(32) .
78. Следователно, при липсата на каквато и да било разпоредба в това отношение в националното законодателство, запитващата юрисдикция следва да реши дали родствената връзка на жалбоподателката в делото по главното производство би могла да създаде такава връзка и поради това да бъда считана като достатъчна да изключи прилагането на „засиленото“ условие за пребиваване и да го замести. При обстоятелствата в делото по главното производство Съдът в действителност не може да замени със своя преценка преценката на запитващата юрисдикция, за да определи, като има предвид факта, че краткосрочното обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания се отпуска на лично основание на нетрудоспособни лица, дали то може или трябва да бъде отпуснато на лице, което се намира в положението на жалбоподателката в делото по главното производство, поради самия факт че тя е член на семейството на лица, осигурени по схемата на социална сигурност на въпросната държава, и е зависима от тях.
VII – Заключение
79. Предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber), по следния начин:
„1) Правото на Съюза трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която подчинява на условието за пребиваване получаването на социално обезщетение като краткосрочното обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания, разглеждано в главното производство, независимо от това дали то се класифицира като обезщетение за инвалидност или като обезщетение за болест по силата на Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, изменен с Регламент (ЕО) № 647/2005 на Европейския парламент и на Съвета от 13 април 2005 година, доколкото това условие, което се прилага в отклонение от условието за предварителни вноски и го замества, на първо място, изпълнява само функция на връзка между заявителя и схемата за социална сигурност, към която спада посоченото обезщетение, и на второ място, не може да бъде противопоставено на лица, които могат да докажат евентуално връзка със съизмеримо значение.
2) При обстоятелствата в делото по главното производство запитващата юрисдикция следва да установи, при липсата на каквото и да било уточнение в това отношение в националната правна уредба, дали може да се счита, че положението на жалбоподателката в делото по главното производство, и в частност нейното качество на член на семейството на пенсионер, който има право на пенсия, по см исъла на член 28 от Регламент № 1408/71, позволява да се направи изводът, че е налице достатъчна степен на свързаност, която може да изключи възможността да ѝ бъде противопоставено посоченото условие за пребиваване“.
(1) .
(2)  –	Регламент на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, изменен с Регламент (ЕО) № 647/2005 на Европейския парламент и на Съвета от 13 април 2005 година (ОВ L 117, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 211, наричан по-нататък „Регламент № 1408/71“).
(3)  –	Изменен със Social Security (Incapacity for Work) Act 1994, член 1, параграф 1 и с Welfare Reform and Pensions Act 1999, член 64, наричан по-нататък „SSCBA“.
(4)  –	Welfare Reform and Pensions Act 1999, член 64.
(5)  –	Наричан по-нататък „SSIBR“.
(6)  –	Наричани по-нататък „DLA“.
(7)  – В акта за преюдициално запитване запитващата юрисдикция посочва също, че Комисията е започнала процедура за установяване на неизпълнение на задължения срещу Обединеното кралство предвид условието за предшестващо пребиваване, от което зависи предоставянето на обезщетения за инвалидност, класифицирани като обезщетения за болест. Тя обаче изрично е посочила, че не смята за необходимо да измени преюдициалните си въпроси предвид това обстоятелство. В действителност от едно прессъобщение (Социална сигурност: ЕС взима мерки, за да гарантира отпускането на обезщетения на гражданите на Обединеното кралство, пребиваващи в чужбина, Прессъобщение IP/10/7999 от 24 юни 2010 г.) е видно, че Комисията официално е разпоредила на Обединеното кралство да отпуска на гражданите си, пребиваващи в друга държава членка, някои социални обезщетения. Тя счита като противоречащо на правото на Съюза, както на Регламенти № 1408/71 и № 883/2004, така и на правилата относно европейското гражданство и свободното движение на хора, условието за предшестващо пребиваване, на което било подчинено получаването на помощта за издръжка на хора с увреждания (Disability Living Allowance), помощта за придружител (Attendance Allowance) и помощта за лица, полагащи грижи за хора с увреждания (Carer’s Allowance), считани за „парични обезщетения за болест“ и предназначени да защитят лицата, които имат нужда от особена грижа, както и тези, които се грижат за тях. Тези три вида обезщетения са квалифицирани като специални обезщетения, независещи от вноски, и като такива са записани в приложение IIа към Регламент № 1408/71, преди да бъдат преквалифицирани от Съда в неговото Решение от 18 октомври 2007 г. по дело Комисия/Парламент и Съвет, C‑299/05, Сборник, стр. I‑8695.
(8)  –	Краткосрочното обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания, въведено по силата на Welfare Reform and Pensions Act 1999, член 64, изменящ член 30A от SSCBA, влиза в сила на 6 април 2001 г.
(9)  –	При все това законодателството на Обединеното кралство, а следователно и запитващата юрисдикция го определят като обезщетение, зависещо от вноски, като то трябва все пак да се разглежда и като обезщетение, което не е специално обезщетение, независещо от вноски, което попада в обхвата на разпоредбите на член 10а от Регламент № 1408/71, тъй като не фигурира в списъка на приложение IIа към посочения регламент и не може да бъде включено, тъй като, видно от членове 5 и 97 от Регламент № 1408/71, същият не е изменен. Все пак изглежда, че липсата на изискване за осигурителни вноски не оказва каквото и да било влияние както върху финансирането на краткосрочното обезщетение при неработоспособност на млади хора с увреждания, така и върху условията, при които то се отпуска от Националния осигурителен фонд.
(10)  –	С уговорката, че по-нататък в изложението е възможно да се установи нещо различно.
(11)  –	При липсата обаче на особен ред за прилагане по смисъла на приложение VI към Регламент № 1408/71; вж. по-специално Решение от 2 май 1990 г. по дело Winter-Lutzins (C‑293/88, Recueil, стр. I‑1623) и Решение от 25 февруари 1986 т. по дело Spruyt (284/84, Recueil, стр. 685). В дадения случай приложение VI към посочения регламент не съдържа никакъв особен ред относно разглежданото социално обезщетение или положението на жалбоподателката в делото по главното производство.
(12)  –	Вече уредено от Регламент №°3 на Съвета от 25 септември 1958 година относно социалната сигурност на работниците мигранти (ОВ 30, стр. 561), вж. Решение от 7 ноември 1973 г. по дело Smieja (51/73, Recueil, стр. 1213, точки 14 и 15); относно обезщетенията за старост вж. Решение от 5 май 1983 г. по дело Piscitello, 139/82, Recueil, стр. 1427, точка 15, Решение по дело Winter-Lutzins, посочено по-горе, точка 15, Решение от 30 март 1993 г. по дело De Wit (C‑282/91, Recueil, стр. I‑1221, точка 18).
(13)  –	Вече уредено от Регламент №°3, вж. Решение от 10 юни 1982 г. по дело Camera, 92/81, Recueil, стр. 2213, точка 14; за обезщетенията за инвалидност Решение от 23 октомври 1986 г. по дело Van Roosmalen (300/84, Recueil, стр. 3097, точка 39), Решение от 20 юни 1991 г. по дело Stanton Newton (C‑356/89, Recueil, стр. I‑3017, точки 23 и 24); за едно специфично обезщетение, подобно на обезщетение за старост и на обезщетение за инвалидност, Решение от 24 февруари 1987 г. по дело Giletti и др. (379/85—381/85 и 93/86, Recueil, стр. 955, точки 14—16), Решение от 12 юли 1990 г. по дело Комисия/Франция (C‑236/88, Recueil, стр. I‑3163, точка 11) и Решение от 6 юли 2000 г. по дело Movrin (C‑73/99, Recueil, стр. I‑5625, точка 33).
(14)  –	Заключение от 5 март 1991 г., точка 23.
(15)  –	Решение от 5 март 1998 г. по дело Molenaar (C‑160/96, Recueil, стр. I‑843, точки 38 и 39), Решение от 8 март 2001 г. по дело Jauch (C‑215/99, Recueil, стр. I‑1901).
(16)  –	Решение от 21 февруари 2006 г. по дело Hosse (C‑286/03, Recueil, стр. I‑1771, точки 47—56).
(17)  –	Пак там, точка 55.
(18)  –	Решение по дело Molenaar, посочено по-горе, точки 38 и 39. Вж. също заключението на генералния адвокат Bot по дело Da Silva Martins, висящо пред Съда (C‑388/09, точка 69 и сл.).
(19)  –	Решение от 23 ноември 1976 г. по дело Kermaschek (40/76, Recueil, стр. 1669, точки 6—9), Решение от 20 юни 1985 г. по дело Deak (94/84, Recueil, стр. 1873, точки 12—14), Решение от 16 юли 1992 г. по дело Hughes (C‑78/91, Recueil, стр. I‑4839, точка 25) и Решение от 27 май 1993 г. по дело Schmid (C‑310/91, Recueil, стр. I‑3011, точки 12—14); за гражданин на трета държава, съпруг или съпруга на работник — гражданин на държава членка, Решение от 8 юли 1992 г. по дело Taghavi (C‑243/91, Сборник, стр. I‑4401).
(20)  –	Решение от 30 април 1996 г. по дело Cabanis-Issarte (C‑308/93, Recueil, стр. I‑2097) и Решение от 10 октомври 1996 г. по дело Hoever и Zachow (C‑245/94 и C‑312/94, Recueil, стр. I‑4895).
(21)  –	Този принцип не се прилага в случаите на семейни обезщетения. Вж. също двете посочени по-горе решения — Решение от 15 март 2001 г. по дело Offermanns (C‑85/99, Recueil, стр. I‑2261, точка 34). Той не се прилага също в случаите на обезщетения за болест — вж. Решение по дело Hosse, посочено по-горе (точка 53).
(22)  –	Вж. по-специално Решение от 28 април 1998 г. по дело Kohll (C‑158/96, Recueil, стр. I‑1931, точки 17—19), Решение от 28 април 1998 г. по дело Decker (C‑120/95, Recueil, стр. I‑1831, точки 21—23), Решение от 26 януари 1999 г. по дело Terhoeve (C‑18/95, Recueil, стр. I‑345, точки 34 и 35), Решение от 23 ноември 2000 г. по дело Elsen (C‑135/99, Recueil, стр. I‑10409, точка 33), Решение от 7 юли 2005 г. по дело Van Pommeren-Bourgondiën (C‑227/03, Recueil, стр. I‑6101, точка 39) и Решение от 1 април 2008 г. по дело Правителство на френската общност и Валонско правителство (C‑212/06, Сборник, стр. I‑1683, точка 43).
(23)  –	В това отношение Съдът е имал повод както да потвърди (вж. Решение от 4 ноември 1997 г. по дело Snares, C‑20/96, Recueil, стр. I‑6057), така и да отхвърли в рамките на преюдициално производство (Решение от 31 май 2001 г. по дело Leclere и Deaconescu, C‑43/99, Recueil, стр. I‑4265) и на производство за установяване на неизпълнение на задължения от държава членка (Решение от 18 октомври 2007 г., Комисия/Парламент и Съвет, C‑299/05, Сборник, стр. I‑8695) квалификацията на обезщетение като специално обезщетение, независещо от вноски.
(24)  –	Вж. по-специално Решение от 12 юли 1979 г. по дело Brunori (266/78, Recueil, стр. 2705), Решение от 24 април 1980 г. по дело Coonan, 110/79, Recueil, стр. 1445, точка 12), Решение от 24 септември 1987 г. по дело De Rijke (43/86, Recueil, стр. 3611, точка 12), Решение от 18 май 1989 г. по дело Hartmann Troiani (368/87, Recueil, стр. 1333, точка 21), Решение от 21 февруари 1991 г. по дело Daalmeijer (C‑245/88, Recueil, стр. I‑555, точка 15), Решение от 20 октомври 1993 г. по дело Baglieri (C‑297/92, Recueil, стр. I‑5211, точка 13) и Решение от 9 март 2006 г. по дело Piatkowski (C‑493/04, Recueil, стр. I‑2369, точка 32).
(25)  –	Споменаването на периоди „на заетост или пребиваване“ произтича вече от изменението на тази разпоредба от Регламент (ЕИО) № 2864/72 на Съвета от 19 декември 1972 година за изменение на Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социално осигуряване на заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността (ОВ L 306, стр. 1). Това изменение се е наложило с оглед на насоките, определени в част VII от приложение II към Акта относно условията за присъединяване и промени в договорите, приложен към актовете за присъединяването към Европейските общности на Кралство Дания, Ирландия и Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия (ОВ L 73, 1972 г., стр. 143).
(26)  –	Извън „ограниченията и условията, предвидени от […] договор, и на мерките, приети за неговото осъществяване“, ако повторим формулировката на член 18, параграф 1 ЕО.
(27)  –	Решение от 18 юли 2006 г. по дело De Cuyper (C‑406/04, Recueil, стр. I‑6947, точка 40) и Решение от 4 декември 2008 г. по дело Zablocka-Weyhermüller (C‑221/07, Сборник, стр. I‑9029, точка 37).
(28)  –	Решение от 26 октомври 2006 г. по дело Tas-Hagen и Tas (C‑192/05, Recueil, стр. I‑10451, точка 34).
(29)  –	Правителството на Обединеното кралство се позовава в това отношение по съвсем показателен начин на Решение от 21 февруари 1991 г. по дело Daalmeijer (C‑245/88, Recueil, стр. I‑555).
(30)  –	Решение по дело Tas-Hagen и Tas, посочено по-горе, точка 38. По това дело получаването на съответното обезщетение е подчинено на условието заявителят да пребивава на територията на държавата членка към датата на подаване на заявлението — условие, което не би могло да позволи да се установи интегрирането на заявителя в обществото на съответната държава членка и следователно да служи наистина като връзка. Вж. в това отношение анализа на генералния адвокат Kokott, точки 66—68.
(31)  –	Както вече бе подчертано по-горе, тази хипотеза изглежда трудно реализуема, но при необходимост запитващата юрисдикция следва да се произнесе по този въпрос.
(32)  –	В това отношение трябва да се подчертае, че държавите членки имат право да изградят системите си за социална сигурност и да определят общата насока на социалните цели, които преследват, като по-специално при спазване на правото на Съюза вземат решения за разпределението на усилията за солидарност между социалните обезщетения, специалните обезщетения, независещи от вноски, и социалната помощ.