РЕШЕНИЕ НА СЪДА НА ПУБЛИЧНАТА СЛУЖБА (първи състав)
25 ноември 2009 година
Дело F-1/09
Françoise Putterie-De-Beukelaer
срещу
Комисия на Европейските общности
„Публична служба — Длъжностни лица — Повишаване — Процедура по атестиране — Оценяване на потенциала“
Предмет: Жалба, подадена на основание членове 236 ЕО и 152 АЕ, с която г‑жа Putterie-De-Beukelaer иска, от една страна, отмяна на решението
на Комисията от 30 септември 2008 г., с което се отхвърля административната ѝ жалба срещу решението на органа по назначаването
от 27 март 2008 г., с което се обявява, че тя не е допусната до процедурата по атестиране за 2007 г., и от друга страна, отмяна
на последното решение
Решение: Отхвърля жалбата. Осъжда жалбоподателката да заплати съдебните разноски.
Резюме
1.      Длъжностни лица — Жалба — Обжалване на решението, с което се отхвърля административната жалба — Допустимост
(членове 90 и 91 от Правилника за длъжностните лица)
2.      Длъжностни лица — Процедура по атестиране — Административна жалба на кандидат, който не е допуснат до процедура по атестиране —
Решение за отказ — Задължение за мотивиране — Обхват
(член 43 от Правилника за длъжностните лица и член 10 от приложение XIII към него)
3.      Длъжностни лица — Процедура по атестиране — Правила за провеждане в рамките на Комисията — Критерии за допускане — Потенциал
на лицето да изпълнява функции от ниво административен асистент
(член 10, параграф 3 от приложение XIII към Правилника за длъжностните лица)
4.      Длъжностни лица — Психически тормоз — Понятие — Доклад за развитието на кариерата, който съдържа напълно адекватни неблагоприятни
оценки и преценки — Изключване
(член 12а от Правилника за длъжностните лица)
1.      В случаите, в които освен отмяна на спорно решение длъжностно лице иска и отмяна на решението, с което се отхвърля неговата
административна жалба, последното искане само по себе си е лишено от самостоятелно съдържание и всъщност се припокрива с искането,
насочено срещу спорното решение. Същевременно обаче, дори и жалбата на длъжностното лице да се разглежда като насочена към
отмяната на спорното решение, това обстоятелство не пречи то да излага искания, насочени единствено срещу решението, с което
се отхвърля неговата административна жалба. Всъщност в противен случай длъжностно лице, което преценява, че административната
му жалба не е била предмет на надлежно мотивирано становище от страна на органа по назначаването, би било лишено от възможността
да оспори това пред общностния съд, докато именно решението, с което се отхвърля неговата административна жалба, е решението,
с оглед на което то трябва да бъде в състояние да прецени основателността на позицията на администрацията по отношение на
него и целесъобразността от обжалване по съдебен ред.
(вж. точки 32 и 42)
Позоваване на:
Съд — 17 януари 1989 г., Vainker/Парламент, 293/87, Recueil, стр. 23, точка 8
Първоинстанционен съд — 10 юни 2004 г., Liakoura/Съвет, T‑330/03, Recueil FP, стр. I‑A‑191 и II‑859, точка 13
Съд на публичната служба — 15 декември 2008 г., Skareby/Комисия, F‑34/07, Сборник СПС, стр. I‑A‑1‑0000 и II‑A‑1‑0000, точка 27,
което е предмет на обжалване пред Общия съд, T‑91/09 P
2.      Решение, с което се обявява, че длъжностното лице не е допуснато до процедурата по атестиране на основание член 10 от приложение XIII
към Правилника, може да не бъде мотивирано. Всъщност, какъвто е случаят с решенията, взети във връзка с повишаването, органът
по назначаване не е длъжен да мотивира решенията си пред кандидатите, които не са допуснати до процедурата по атестиране,
а само решенията си за отхвърляне на административните жалби, подадени на основание член 90, параграф 2 от Правилника от тези
кандидати, като се предполага, че мотивите на тези решения съвпадат с мотивите на решенията, срещу които са насочени административните
жалби, така че обсъждането на мотивите на едните и на другите съвпада. Това задължение за мотивиране се разпростира в областта
на атестирането, както и в областта на повишаването, само към обсъждане на законовите условия, на които правилникът и актовете
за неговото прилагане подчиняват редовния характер на оспорваното решение.
(вж. точки 43, 44 и 51)
Позоваване на:
Съд — 9 декември 1993 г., Парламент/Volger, C‑115/92 P, Recueil, стр. I‑6549, точка 22; 30 октомври 1974 г, Grassi/Съвет,
188/73, Recueil, стр. 1099, точки 11—14
Първоинстанционен съд — 18 декември 1997 г., Delvaux/Комисия, T‑142/95, Recueil FP, стр. I‑A‑477 и II‑1247, точка 84; 14 юни
2001 г., McAuley/Съвет, T‑230/99, Recueil FP, стр. I‑A‑127 и II‑583, точка 51; 12 юли 2001 г., Schochaert/Съвет, T‑131/00,
Recueil FP, стр. I‑A‑161 и II‑743, точка 19
3.      Третото условие, на което е подчинено атестирането на длъжностните лица на Комисията по силата на член 5, параграф 1 от решението
от 29 ноември 2006 г. на тази институция относно условията и реда за прилагане на атестационната процедура, във връзка с потенциала
на лицето да изпълнява функции от ниво административен асистент, по никакъв начин не нарушава разпоредбите на Правилника,
уреждащи атестационната процедура. Всъщност в това отношение посоченото решение само уточнява обхвата на условието, свързано
със „[заслугите]“, записано в член 10, параграф 3 от приложение XIII към Правилника. Нещо повече, от последната разпоредба
е видно, че щом като заслугите са едно от изискваните условия, за да бъде атестирано длъжностно лице, единствено упражняването
на функциите в задоволителна за висшестоящите степен позволява на длъжностното лице да получи право на решение за атестиране.
Затова член 5, параграф 1 от решението от 29 ноември 2006 г. трябва, въпреки неговата формулировка, да се тълкува в смисъл,
че се отнася само до функциите, съответстващи на упражняваните преди създаването на функционалната група на асистентите, от
длъжностни лица от категория B, която впоследствие се преобразува в категория B*, считано от 1 май 2004 г. Освен това, в отсъствието
на ясно определение на понятието „потенциал“ за поемане на функции от бившето ниво B*, е уместно да се приеме определение,
което да обуславя проявяването на потенциала не само с ефективното изпълнение най-малко на същите задачи от предишното ниво
B*, а също така и с начина, по който кандидатът за атестиране упражнява своите функции. Едно такова схващане за понятието
„потенциал“ е в пълно съответствие с целите, преследвани от общностния законодател с атестационната процедура. В действителност
атестацията позволява на длъжностните лица, които имат право на нея, да получат по-изгодни перспективи за кариера, ставайки
избираеми за процедури за повишаване, които иначе биха били затворени за тях, и в крайна сметка да получат достъп до нива
на отговорност и възнаграждение, в някои случаи сравними с тези на длъжностни лица, принадлежащи към функционалната група
на администраторите. Следователно е нормално предлаганото от атестирането „премахване на ограниченията“ пред възможностите
за повишаване, с които разполагат длъжностните лица, принадлежащи към предишните категории C и D, да се основава в определена
степен на начина, по който заинтересованите лица изпълняват своята служба, и да не зависи изключително от естеството на възложените
им задачи.
(вж. точки 59, 62 и 64—67)
4.      Не би могло само по себе си да се приеме като признак за психически тормоз обстоятелството, че докладът за развитието на кариерата
на длъжностното лице съдържа неблагоприятни оценки и преценки, щом като те изглеждат напълно адекватни от гледна точка на
установимите доказателства, на които се основават.
(вж. точка 84)
Позоваване на:
Първоинстанционен съд — 16 май 2006 г., Magone/Комисия, T‑73/05, Recueil FP, стр. I‑A‑2‑107 и II‑A‑2‑85, точки 29 и 79