РЕШЕНИЕ НА ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯ СЪД (четвърти състав)
10 юни 2008 година
Дело T-282/03
Paul Ceuninck
срещу
Комисия на Европейските общности
„Публична служба — Длъжностни лица — Назначаване — Длъжност на съветник в OLAF — Отхвърляне на кандидатура — Компетентност на генералния директор на OLAF — Законност на обявлението за свободно място — Нарушение на правилата за назначаване на длъжностни лица от степени A 4 и A 5 — Злоупотреба с власт — Явна грешка в преценката“
Предмет: Жалба, която съдържа, от една страна, искане за отмяна на обявлението за свободно място COM/051/02 и на цялата процедура за
подбор, проведена вследствие на това обявление, и от друга страна, искане за отмяна на решението за назначаване на г‑жа S.,
взето от органа по назначаването на 13 септември 2002 г., и на решението за мълчалив отказ по отношение на кандидатурата на
жалбоподателя
Решение: Отхвърля жалбата. Г‑н Paul Ceuninck и Комисията понасят направените от тях съдебни разноски.
Резюме
1.      Европейски общности — Институции и органи на Общността — Упражняване на правомощия — Делегиране
(член 2, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица)
2.      Длъжностни лица — Жалба — Правни основания
3.      Длъжностни лица — Назначаване — Обява за работа — Преценка на кандидатурите с оглед на обявените условия — Право на преценка
на администрацията — Граници — Спазване на условията, посочени в обявата за работа — Съдебен контрол — Граници
(член 7, параграф 1 от Правилника за длъжностните лица)
1.      Европейската служба за борба с измамите (OLAF) е интегрирана в административните и бюджетни структури на Комисията и доколкото
последната е делегирала на генералния директор на OLAF правомощията, полагащи се на органа по назначаването, генералният директор
е компетентен да взема решенията за назначаване в рамките на OLAF.
(вж. точка 22)
Позоваване на: Съд — 10 юли 2003 г., дело Комисия/ЕИБ, C‑15/00, Recueil, стр. I‑7281, точка 106
2.      Понятието за злоупотреба с власт предполага административен орган да използва правомощията си за цел, различна от тази, с
оглед на която те са му предоставени. Дадено решение е опорочено от злоупотреба с власт само ако въз основа на прецизни, обективни
и съвпадащи индиции изглежда, че то е било взето, за да бъдат постигнати цели, различни от заявените. Следователно не е достатъчно
правният субект да изтъква определени факти в подкрепа на своите твърдения, а трябва да се предоставят прецизни, обективни
и съвпадащи индиции, които да са от естество да подкрепят тяхната истинност или най-малкото тяхното правдоподобие.
(вж. точка 48)
Позоваване на: Съд — 6 март 2001 г., дело Connolly/Комисия, C‑274/99 P, Recueil, стр. I‑1611, точка 113; Първоинстанционен
съд — 5 юли 2000 г., дело Samper/Парламент, T‑111/99, Recueil FP, стр. I‑A‑135 и II‑611, точка 64, 19 септември 2001 г., дело
E/Комисия, T‑152/00, Recueil FP, стр. I‑A‑179 и II‑813, точка 68, 26 ноември 2002 г., Cwik/Комисия, T‑103/01, Recueil FP,
стр. I‑A‑229 и II‑1137, точки 18 и 29
3.      Упражняването на широкото право на преценка, с което разполага органът по назначаването в областта на назначаването, предполага
той да разглежда грижливо и безпристрастно преписките относно кандидатурите и съвестно да спазва изискванията, съдържащи се
в обявата за работа, така че е задължен да отхвърли всеки кандидат, който не отговаря на тези изисквания. Обявата за работа
представлява правна рамка, която посоченият орган налага сам на себе си и която е длъжен да спазва стриктно.
С оглед на упражняването на контрол дали органът по назначаването не е превишил границите на тази правна рамка, общностният
съд следва да разгледа изискваните в обявата за работа условия, след това да провери дали кандидатът, избран от посочения
орган да заеме свободната длъжност, действително е удовлетворявал тези изисквания и накрая да прецени дали с оглед на способностите
на жалбоподателя органът по назначаването не е допуснал явна грешка в преценката, като е предпочел пред него друг кандидат.
Подобна преценка трябва обаче да се ограничава до въпроса дали с оглед на елементите, върху които администрацията е основала
своята преценка, администрацията се е придържала към разумни граници при приключването на лишена от нередовности процедура
и не е използвала правомощията си по явно погрешен начин или за цели различни от тези, за които са ѝ били предоставени. Всъщност
съдът не би могъл да замени със своята преценка за квалификацията на кандидатите тази на органа по назначаването.
(вж. точки 65—67)
Позоваване на: Съд — 18 март 1993 г., дело Парламент/Frederiksen, C‑35/92 P, Recueil, стр. I‑991, точки 15 и 16, Първоинстанционен
съд — 12 май 1998 г., дело Wenk/Комисия, T‑159/96, Recueil FP, стр. I‑A‑193 и II‑593, точки 64 и 72, дело E/Комисия, посочено
по-горе, точка 29, 14 октомври 2003 г., дело Wieme/Комисия, T‑174/02, Recueil FP, стр. I‑A‑241 и II‑1165, точка 38; Първоинстанционен
съд — 3 февруари 2005 г., дело Mancini/Комисия, T‑137/03, Recueil FP, стр. I‑A‑7 и II‑27, точка 92, 5 юли 2005 г., дело Wunenburger/Комисия,
T‑370/03, Recueil FP, стр. I‑A‑189 и II‑853, точка 51, 4 юли 2006 г., дело Tzirani/Комисия, T‑45/04, Recueil FP, стр. I-A-2-145
и II-A-2-681, точки 46, 48 и 49