62024CJ0544
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
30 април 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Обща система на данъка върху добавената стойност (ДДС) — Директива 2006/112/ЕО — Член 273 — Член 49, параграф 3 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Задължения, които са преценени за необходими за осигуряване на правилното събиране на ДДС и предотвратяване на измамите — Национална правна уредба, предвиждаща процедура за начисляване на лихви за забава върху просрочени данъчни задължения по ДДС — Събиране на лихви за забава — Принцип на пропорционалност“
По дело C‑544/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Комисия по данъчни спорове към правителството на Република Литва) с акт от 9 август 2024 г., постъпил в Съда на 12 август 2024 г., в производството по дело
„Nekilnojamojo turto valdymas“ BUAB
срещу
Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos,
СЪДЪТ (първи състав),
състоящ се от: F. Biltgen, председател на състава, T. von Danwitz (докладчик), заместник-председател на Съда, и A. Kumin, съдия,
генерален адвокат: A. Rantos,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за „Nekilnojamojo turto valdymas“ BUAB, от P. Gruodis, advokatas,
–
за литовското правителство, от K. Dieninis, V. Kazlauskaitė-Švenčionienė и E. Kurelaitytė, в качеството на представители,
–
за полското правителство, от B. Majczyna, в качеството на представител,
–
за Европейската комисия, от P. Carlin и J. Jokubauskaitė, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 13 ноември 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 325 ДФЕС и член 273 от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност (ОВ L 347, 2006 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 9, том 3, стр. 7, наричана по-нататък „Директивата за ДДС“), разглеждани предвид членове 49 и 50 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между дружеството по литовското право „Nekilnojamojo turto valdymas“ BUAB (наричано по-нататък „жалбоподателят в главното производство“) и Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos (Национална данъчна инспекция при Министерство на финансите на Република Литва) (наричана по-нататък „данъчната администрация“) относно решението ѝ да откаже на жалбоподателя в главното производство поисканото от него освобождаване от плащането на начислени му лихви за забава, отнасящи се за данъка върху добавената стойност (ДДС), и на наложена му глоба за данъчна измама.
Правна уредба
Правото на Съюза
Договорът за функционирането на ЕС
3
Член 325, параграфи 1 и 2 ДФЕС гласи:
„1.   [Европейският съюз] и държавите членки се борят с измамата и с всяка друга незаконна дейност, която засяга финансовите интереси на Съюза, като приемат мерки в съответствие с разпоредбите на настоящия член, които имат възпиращо действие и предлагат ефикасна защита в държавите членки, както и в институциите, органите, службите и агенциите на Съюза.
2.   Държавите членки приемат същите мерки за борба с измамата, засягаща финансовите интереси на Съюза, каквито предприемат за борба с измамата, засягаща собствените им финансови интереси“.
Хартата
4
В член 49, параграф 3 от Хартата се предвижда следното:
„Тежестта на наказанията не трябва да бъде несъразмерна спрямо престъплението“.
5
Съгласно член 50 от Хартата:
„Никой не може да бъде подложен на наказателно преследване или наказван за престъпление, за което вече е бил оправдан или осъден на територията на Съюза с окончателно съдебно решение в съответствие със закона“.
Директивата за ДДС
6
Член 2, параграф 1 от Директивата за ДДС се посочват сделките, които се облагат с ДДС.
7
Член 273 от Директивата за ДДС гласи следното:
„Държавите членки могат да наложат други задължения, които те считат за необходими за осигуряване правилното събиране на ДДС и предотвратяване избягването на данъчно облагане, при спазване на условието за равнопоставено третиране между вътрешни сделки и сделки, извършвани между държави членки от данъчнозадължени лица[,] и при условие че такива задължения не пораждат в търговията между държавите членки […] формалности, свързани с преминаването на границите.
Възможността за избор по първа алинея не може да се използва за налагане на допълнителни задължения [за фактуриране] към тези, установени в глава 3“.
Литовското право
Закон на Република Литва за данъка върху добавената стойност
8
Член 123 от Lietuvos Respublikos pridėtinės vertės mokesčio įstatymas (Закон на Република Литва за данъка върху добавената стойност) от 5 март 2002 г. (Žin., 2002 г., бр. 35—1271), в приложимата му към спора в главното производство редакция, озаглавен „Неспазване на правилата за плащане на ДДС“, уточнява в параграф 1, че нарушителите на разпоредбите от този закон плащат лихви за забава по правилата, предвидени в Lietuvos Respublikos mokesčių administravimo įstatymas (Закон на Република Литва за данъчното администриране) от 13 април 2004 г. (Žin., 2004 г., бр. 63—2243), изменен, считано от 1 май 2023 г., със Закон № XIV-1658 от 13 декември 2022 г. (наричан по-нататък „Законът за данъчното администриране“).
Законът за данъчното администриране
9
Член 7 от Закона за данъчното администриране, озаглавен „Принцип на равнопоставеност на данъкоплатците“, гласи в параграф 1:
„При прилагането на данъчните закони всички данъкоплатци са равни по отношение на условията, определени в тези закони“.
10
В член 8 от този закон, озаглавен „Принцип на законосъобразност и на обща приложимост“, се предвижда следното:
„1.   Всеки данъкоплатец плаща данъците, установени в данъчното законодателство, при съблюдаване на правилата за изчисляване и плащане на данъка, определени с данъчната правна уредба.
[…]
3.   При данъчното администриране данъчната администрация съблюдава критериите за разумност и справедливост“.
11
Член 95 от посочения закон, озаглавен „Способи за гарантиране на изпълнението на данъчното задължение“, гласи в параграф 1, точка 1, че лихвите за забава са част от тези способи.
12
Член 96 от същия закон, озаглавен „Лихви за забава“, гласи:
„1.   Лихвите за забава се дължат от данъкоплатеца:
[…]
2)
при неплащане или плащане със закъснение на недеклариран или неизчислен данък […], установено от данъчната администрация в хода на данъчна ревизия;
[…]“.
13
Член 97 от Закона за данъчното администриране, озаглавен „Момент, от който текат лихви за забава“, гласи в параграф 2:
„В случая по член 96, параграф 1, точка 2 от този закон лихвите за забава текат, считано от деня следващ датата, на която по действащата към момента данъчна правна уредба данъкът е подлежал на внасяне в бюджета, до датата, на която се изготвя актът, удостоверяващ официално резултатите от ревизията, а при неплащане на данъка в срока, предвиден в член 81, параграф 2 от посочения закон, […] лихвите продължават да текат, считано от деня, следващ изтичането на посочения по-горе срок“.
14
Член 98 от този закон, озаглавен „Време, през което лихвите за забава текат“ гласи в параграф 2:
„Лихвите за забава, които са започнали да текат съгласно член 97, параграфи 1 или 2, текат в продължение на не повече от 180 дни, считано от датата, от която просроченото данъчно задължение може да се събере принудително. При неплащане от данъкоплатеца на неподлежащ на деклариране данък, изчислен от данъкоплатеца (от данъчната администрация, когато това се предвижда в закона, уреждащ съответния данък), лихвите текат в продължение на не повече от 180 дни, считано от крайния срок за плащане на данъка съгласно закона, уреждащ съответния данък“.
15
Член 99 от посочения закон, озаглавен „Процент на лихвите за забава“, предвижда в параграф 1:
„Процентът на лихвите за забава, който никога не може да бъде по-малък от нула, и правилата за изчисляването му се определят от министъра на финансите според доходността на вторичния пазар, към последния работен ден от предходното тримесечие, на държавните дългови ценни книжа, чийто падеж е най-близък до дванадесет месеца. Процентът на лихвите за забава се определя като горепосоченият процент се увеличи със 7 процентни пункта“.
16
Член 100 от същия закон, озаглавен „Освобождаване от плащането на лихви за забава“, е формулиран така:
„1.   Данъкоплатецът може да бъда освободен от плащането, изцяло или частично, на начислените (изчислените), но неплатени (несъбрани) лихви за забава, когато:
[…]
2)
тази правна възможност е предвидена в специален данъчен закон;
3)
е налице едно от основанията, предвидени в член 141, параграф 1 от този закон;
[…]“.
17
Член 141 от Закона за данъчното администриране, озаглавен „Освобождаване от плащането на глобата“, гласи:
„1.   Основанията за освобождаване от плащането на глобите, наложени по силата на членове 139 и 140 от този закон, са следните:
1)
ако данъкоплатецът докаже, че не е виновен за извършеното нарушение;
2)
ако нарушаването на данъчния закон се дължи на обстоятелства, които не зависят от волята на данъкоплатеца и които той не е предвидил и не е могъл да предвиди. Не са такива обстоятелства действия или бездействия на данъкоплатеца или на неговите служители, както и неплатежоспособността на данъкоплатеца;
3)
ако става въпрос за изолиран акт, който макар да противоречи на разпоредбите от данъчния закон, не причинява вреда на бюджета;
4)
ако данъкоплатецът е нарушил данъчния закон поради грешно обобщено обяснение на данъчния закон или грешно сведение за плащането на данъците, дадено от данъчната администрация писмено или по телефона, стига консултацията да е записана по правилата, въведени от националната данъчна администрация, и да е възможно обаждащият се да може да се идентифицира като данъкоплатеца или негов представител“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
18
Данъчната администрация ревизира правилността на изчисляването, декларирането и плащането на ДДС, дължим от жалбоподателя в главното производство за периода от 1 декември 2012 г. до 31 декември 2016 г. След ревизията администрацията изготвя ревизионен доклад, в който установява, че жалбоподателят в главното производство е нарушил член 58, параграф 1 и член 64, параграф 2 от Закона на Република Литва за данъка върху добавената стойност, тъй като е приспаднал от дължимия данък по облагаемите си сделки ДДС, фигуриращ във фактури без правна стойност, и тъй като е участвал в сделки, свързани с измама с ДДС.
19
С ревизионен акт от 4 септември 2018 г., потвърждаващ този доклад, данъчната администрация определя на 6517901,36 евро размера на допълнителния ДДС, дължим от жалбоподателя в главното производство, и на 2431505,31 евро размера на лихвите за забава върху дължимия от него ДДС. Тя му налага и данъчна глоба в размер, възлизащ на 1862257 евро.
20
Жалбоподателят в главното производство обжалва този акт пред Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Комисия по данъчни спорове към правителството на Република Литва), която с решение от 10 декември 2018 г. потвърждава ревизионния акт.
21
С решение от 30 май 2019 г. Vilniaus apygardos administracinis teismas (Окръжен административен съд Вилнюс, Литва) отхвърля жалбата, подадена от жалбоподателя в главното производство срещу решението на Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Комисия по данъчни спорове към правителството на Република Литва) от 10 декември 2018 г.
22
Тогава жалбоподателят в главното производство подава въззивна жалба до Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Литовски върховен административен съд) за отмяна на това решение и на ревизионния акт на данъчната администрация от 4 септември 2018 г.
23
С решение от 9 септември 2020 г. Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Литовски върховен административен съд) отхвърля въззивната жалба и потвърждава решението на Vilniaus apygardos administracinis teismas (Окръжен административен съд Вилнюс).
24
На 18 януари 2021 г. жалбоподателят в главното производство подава до данъчната администрация искане да бъде освободен от плащането на начислените му лихви за забава и наложената му данъчна глоба.
25
С решение от 16 март 2021 г. данъчната администрация отказва да освободи жалбоподателя в главното производство от плащането на лихвите за забава върху ДДС в размер на 2835125,75 евро и на данъчната глоба. Тя констатира, че жалбоподателят в главното производство не отговаря на никое от условията, предвидени в член 141, параграф 1 от Закона за данъчното администриране, и че освен това не е доказал наличието на извънредни обстоятелства, обосноваващи прилагането на критериите за разумност и справедливост, посочени в член 8, параграф 1 от този закон.
26
Тъй като жалбоподателят в главното производство не плаща допълнителните данъчни задължения, определени му във връзка с ДДС, общият размер на лихвите за забава, посочени в ревизионния акт на данъчната администрация от 4 септември 2018 г. и текли докато трае цялото данъчно ревизионно производство, както и по време на съдебното производство, а именно между 26 януари 2013 г. и 4 април 2021 г., е определен на 3150660,79 евро, а размерът на данъчната глоба на 1838812,44 евро.
27
На 11 април 2024 г. жалбоподателят в главното производство подава ново искане да бъде освободен от плащането на лихвите за забава и на данъчната глоба. В това отношение той иска да бъде освободен от плащането на „наказателната част“ от тези лихви, а именно частта, която надхвърляла сумата, осигуряваща обезщетяването на бюджета, и която представлявала две трети от общия размер на лихвите. Според жалбоподателя в главното производство непропорционалността на същите лихви в качеството им на санкция била очевидна в положение като неговото, в което лихвите за забава били изчислени със задна дата за целия период от момента, в който данъкът е трябвало да бъде платен, до 4 април 2021 г., тоест включително докато траят данъчното ревизионно производство и съдебното производство. Освен това тези лихви съставлявали мярка, явяваща се наказателноправна санкция, що се отнася до прилагането на наказателния им компонент, а именно увеличението със седем процентни пункта, приложено към лихвения процент.
28
С решение от 13 май 2024 г. данъчната администрация отказва да уважи новото искане, посочвайки по-същество, че лихвите за забава са определени в съответствие с изкискванията на Закона за данъчното администриране. Всъщност този закон не давал никаква възможност за освобождаване на жалбоподателя в главното производство от плащането на лихвите за забава на основания, различни от предвидените в член 100, параграф 1 от него. Правилата за изчисляване на процента на лихвите за забава били определени императивно с посочения закон и данъчната администрация трябвало да приема решенията, отнасящи се за лихви за забава, в определените от същия закон граници. Освен това според релевантната национална съдебна практика лихвите за забава били способ, с който се целяло да се гарантира изпълнението на данъчното задължение за плащане на съответния данък, и те не можели да се считат за санкция с наказателноправен характер. Освен това при уважаване от администрацията на искането на жалбоподателя в главното производство, прилагайки за него лихвен процент, който е различен от предвидения в Закона за данъчното администриране, тя щяла да наруши принципа на равнопоставеност на данъкоплатците пред закона, закрепен в член 7 от Закона за данъчното администриране.
29
На 4 юни 2024 г. жалбоподателят подава до Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Комисия по данъчни спорове към правителството на Република Литва), която е запитващата юрисдикция, жалба за отмяна на решението на данъчната администрация от 13 май 2024 г.
30
Запитващата юрисдикция отбелязва, че според информацията, предоставена от данъчната администрация, в хода на данъчната ревизия е установено, че жалбоподателят в главното производство като юридическо лице подлежи на наказателно преследване. Наказателното производство обаче още било в ход и срещу него не бил постановен никакъв осъдителен акт. Поради това, на този етап, в наказателното производство не било наложено никакво наказание на жалбоподателя.
31
Позовавайки се на постоянната практика на Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Литовски върховен административен съд), запитващата юрисдикция посочва, че главната функция на лихвите за забава е да се осигури изпълнението на данъчното задължение за плащане на данък и че с тях се цели преди всичко да се покрият разходите на държавата, а не да се санкционира съответното лице. Тези лихви за забава обаче съдържали и санкционен елемент, тъй като процентът им се изчислявал чрез увеличаване на обезщетителната част, свързана с цената на публичното задлъжняване. Тази част се определяла при отчитане на доходността на държавните дългови ценни книжа на вторичния пазар, увеличена със седем процентни пункта.
32
При това положение запитващата юрисдикция иска да се установи по-специално дали членове 96—99 от Закона за данъчното администриране са в съответствие с член 325 ДФЕС и член 273 от Директивата за ДДС, разглеждани предвид член 49, параграф 3 и член 50 от Хартата, доколкото тези национални разпоредби не осигуряват координиране между административната процедура по начисляване на лихви за забава и наказателното преследване, така че допълнителното бреме, произтичащо от кумулирането на тези процедури, да бъде намалено до стриктно необходимото и строгостта на всички наложени санкции да съответства на тежестта на установеното нарушение. По-специално в посочените национални разпоредби при налагането на наказателноправни санкции не се предвиждало ограничение за прилагането на наказателния компонент на тези лихви, ако деянията, заради които се стига до въпросните лихви, са причина и за наказателно преследване.
33
При това положение Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Комисия по данъчни спорове към правителството на Република Литва) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 325 ДФЕС, член 273 от [Директивата за ДДС] и член 50 от [Хартата] да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, позволяваща за данъчни нарушения, които са предмет на наказателно преследване, да се начисляват и данъчни лихви за забава, съдържащи компонент от наказателноправно естество, без да се предвижда каквото и да било правило, осигуряващо координиране на кумулативното задействане на тези производства, за да се сведе до стриктно необходимото произтичащото от тях допълнително бреме за съответните лица, или позволяващо да се гарантира, че строгостта на всички наложени санкции се ограничава до стриктно необходимото спрямо тежестта на съответното нарушение?
2)
Трябва ли член 325 ДФЕС, член 273 от [Директивата за ДДС] и член 49, параграф 3 от [Хартата] да се тълкуват в смисъл, че не допускат процедура за начисляване на данъчни лихви за забава, съгласно която, независимо от естеството и тежестта на нарушението, тези лихви съдържат фиксиран наказателен компонент, без да се предвижда възможност за намаляване на размера на компонента, тоест за прилагане на лихвен процент под предвидения в закона или за отказ да се осчетоводи наказателната част от лихвите за забава?“.
По допустимостта на преюдициалното запитване
34
Според литовското правителство цялото преюдициално запитване е недопустимо, тъй като въпросите, поставени от запитващата юрисдикция, нямали никаква връзка с предмета на спора в главното производство.
35
В това отношение същото правителство твърди, че плащането от жалбоподателя в главното производство на начислените му лихви за забава и плащането на наложената му данъчна глоба с ревизионния акт на данъчната администрация от 4 септември 2018 г. са потвърдени с влязло в сила решение на Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Литовски върховен административен съд), постановено на 9 септември 2020 г. Данъчната отговорност на жалбоподателя в главното производство съответно била установена с акт с окончателен характер, който не подлежал на обжалване. Поради това висящият пред запитващата юрисдикция спор се отнасял само за условията за предоставяне на освобождаване от плащане на лихвите за забава в съответствие с приложимото национално право.
36
Съгласно постоянната практика на Съда въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическа рамка, за чието очертаване отговорност носи последният и чиято точност Съдът не следва да проверява, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправено от национална юрисдикция преюдициално запитване само ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 12 октомври 2023 г., KBC Verzekeringen, C‑286/22, EU:C:2023:767, т. 22 и цитираната съдебна практика).
37
В разглеждания случай запитващата юрисдикция разглежда жалба, подадена от жалбоподателя в главното производство срещу решението на данъчната администрация от 13 май 2024 г., с което последната отхвърля искането му да бъде освободен от плащането на лихвите за забава върху просрочени задължения по ДДС и на наложената му данъчна глоба. Именно в този контекст запитващата юрисдикция по същество се пита дали механизмът за начисляване на лихви за забава, предвиден в Закона за данъчното администриране, е в съответствие с член 325 ДФЕС и член 273 от Директивата за ДДС, разглеждани предвид член 49, параграф 3 и член 50 от Хартата.
38
Трябва обаче да се отбележи, от една страна, че механизмът за плащане на лихвите за забава върху просрочени задължения по ДДС, като въведения с членове 95—99 от Закона за данъчното администриране, се явява привеждане в действие на разпоредбите от Директивата за ДДС и по-конкретно на член 273 от нея, тъй като стремежът с него е да се осигури събирането на сумите за ДДС, който не са били издължени в съответствие с другите разпоредби от тази директива.
39
От друга страна, от данните в преписката, предоставена на Съда, не следва очевидно, че исканото тълкуване на член 273 от посочената директива няма никаква връзка с действителността и предмета на спора в главното производство или пък, че проблемът е от хипотетично естество. Всъщност, след като вторият преюдициален въпрос се отнася главно за спазването на принципа на пропорционалност при изчисляването от данъчната администрация на лихвите за забава върху просрочени задължения по ДДС и предвид времето, през което те текат, този въпрос изглежда релевантен за разрешаването на спора в главното производство.
40
При това положение и тъй като Съдът разполага с всички необходими данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси, се налага констатацията, че преюдициалното запитване е допустимо.
По първия въпрос
41
Европейската комисия оспорва допустимостта на първия въпрос, твърдейки, че прилагането на принципа ne bis in idem, гарантиран в член 50 от Хартата, предполага наличие на положение, в което за същото престъпление да е постановена влязла в сила осъдителна или оправдателна присъда. В разглеждания случай обаче наказателното производство, в което жалбоподателят в главното производство се преследва наказателно, било още в ход и срещу него не бил постановен никакъв осъдителен акт. Така по делото в главното производство условието bis не било изпълнено, поради което запитващата юрисдикция не се нуждаела от получаване на отговор на първия въпрос, за да разреши спора в главното производство.
42
Що се отнася до член 50 от Хартата, най-напред следва да се припомни, че за производствата за нарушения във връзка с ДДС, които имат за цел да се осигури правилното събиране на този данък и недопускането на измама, като разглежданите в главното производство, се явяват прилагане на Директивата за ДДС и съответно на правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата. Следователно разпоредбите от националното право, уреждащи такива производства, попадат в приложното поле на Хартата (вж. в този смисъл решение от 5 април 2017 г., Orsi и Baldetti, C‑217/15 и C‑350/15, EU:C:2017:264, т. 16 и цитираната съдебна практика).
43
Трябва обаче да се припомни, че приложимостта на принципа ne bis in idem предполага да е постановен влязъл в сила осъдителен или оправдателен акт за едно и също престъпление. Всъщност от практиката на Съда следва, че целта на принципа ne bis in idem е да не се допусне предприятие да бъде „наказвано или преследвано отново“, което предполага с предходен акт, който вече не подлежи на обжалване, това предприятие да е било наказано или да е било установено, че не носи отговорност. Следователно член 50 от Хартата се отнася конкретно за повтарянето на производство, приключило с влязъл в сила акт, за същата съставомерност от обективна страна (вж. в този смисъл решение от 3 април 2019 г., Powszechny Zakład Ubezpieczeń na Życie, C‑617/17, EU:C:2019:283, т. 29 и 32, и определение от 20 май 2021 г., ENR Grenelle Habitat и др., C‑88/20, EU:C:2021:407, т. 33).
44
В разглеждания случай от преюдициалното запитване обаче следва, от една страна, че след административно данъчно ревизионно производство жалбоподателят в главното производство е задължен да плати лихви за забава върху просрочени задължения по ДДС и данъчна глоба. От друга страна, наказателното преследване, започнало срещу него за същите деяния, все още не е приключило и спрямо него не е постановен никакъв влязъл в сила осъдителен или оправдателен акт за същото правонарушение.
45
В това отношение трябва да се отбележи, че с член 50 от Хартата се забранява за едно и също деяние да се налагат няколко санкции от наказателноправно естество в резултат на различни производства, водени с тези цели (решение от 20 март 2018 г., Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, т. 35). Със същият член 50 обаче не се урежда положението на лице, срещу което за едно и също неизпълнение на данъчно задължение се водят административно и наказателно производство, стига никакъв осъдителен или оправдателен акт да не е постановен за същите деяния във второто производство, което е отделно и самостоятелно спрямо първото, както в разглеждания случай. При това положение член 50 от Хартата не е приложим към спора в главното производство.
46
В този контекст трябва да се припомни, че когато разпоредби от правото на Съюза, за които се отнася преюдициален въпрос, не са приложими към спора в главното производство и съответно не са релевантни за разрешаването му, следва да се приеме, че поисканият преюдициален акт не е необходим, за да може запитващата юрисдикция да постанови своето решение, поради което този въпрос се оказва недопустим в това отношение (вж. в този смисъл решение от 3 април 2025 г., Swiftair, C‑701/23, EU:C:2025:237, т. 28 и цитираната съдебна практика).
47
Поради това първият въпрос, поставен от запитващата юрисдикция, е недопустим.
По втория въпрос
48
С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 325 ДФЕС и член 273 от Директивата за ДДС, разглеждани предвид член 49, параграф 3 от Хартата, трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, в която се предвижда плащане на лихви за забава върху просрочени задължения по ДДС и в която, независимо от естеството и тежестта на нарушението, установено от данъчната администрация, размерът на тези лихви се определя, без администрацията да може да намали единия от компонентите на този размер и да приложи лихвен процент под предвидения в тази правна уредба или да се откаже от определяне на част от посочения размер.
49
В разглеждания случай съмненията на запитващата юрисдикция относно тълкуването на правото на Съюза произтичат от факта, че националната правна уредба, разглеждана в главното производство, позволява кумулативно както да се начислят лихви за забава върху ДДС, част от които съдържала и санкционен елемент, така и да се наложи данъчна глоба при неплащане или плащане със закъснение на дължим данък.
50
В това отношение запитващата юрисдикция иска да се изясни, от една страна, доколко лихвите за забава върху просрочени задължения по ДДС, които са начислени на жалбоподателя в главното производство след приключването на административно данъчно ревизионно производство, са от наказателноправно естество по смисъла на член 49, параграф 3 от Хартата, и от друга страна, дали такава национална правна уредба е в съответствие с принципа на пропорционалност, както се тълкува при прилагането на член 325 ДФЕС и член 273 от Директивата за ДДС.
По приложимостта на член 49, параграф 3 от Хартата
51
Съгласно постоянната практика на Съда относно тълкуването на член 50 от Хартата, транспонирана в член 49, параграф 3 от последната, три критерия са релевантни за преценката на наказателноправното естество на санкция, а именно, правната квалификация на нарушението във вътрешното право, самото естество на нарушението и степента на строгост на санкцията, която може да бъде наложена на съответното лице (решения от 20 март 2018 г., Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, т. 26 и цитираната съдебна практика, и от 22 март 2022 г., bpost, C‑117/20, EU:C:2022:202, т. 25 и цитираната съдебна практика).
52
Освен това, според същата съдебна практика, дори за нарушения, които по националното право не са квалифицирани като „престъпления“, такъв характер може да произтича от самото естество на въпросното нарушение и от степента на строгост на санкциите, до които то може да доведе (решение от 22 юни 2021 г., Latvijas Republikas Saeima (Точки за пътнотранспортни нарушения), C‑439/19, EU:C:2021:504, т. 88 и цитираната съдебна практика).
53
Макар именно запитващата юрисдикция да трябва да прецени, предвид тези критерии, дали начисляването на лихви за забава върху просрочени задължения по ДДС е от наказателноправно естество по смисъла на член 49, параграф 3 от Хартата, когато Съдът се произнася по преюдициално запитване, той все пак може да направи уточнения, за да насочи тази юрисдикция при преценката ѝ (вж. в този смисъл решение от 20 март 2018 г., Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, т. 27 и цитираната съдебна практика).
54
Що се отнася до първия критерий, свързан с квалифицирането на нарушението във вътрешното право, както от текста на член 95, параграф 1 от Закона за данъчното администриране, така и от релевантната национална съдебна практика, по-специално от тази на Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Литовски върховен административен съд), е видно, че в литовското право събирането на лихви за забава върху просрочени данъчни задължения при неплащане или плащане със закъснение на дължим данък не се счита за санкция с наказателноправен характер. Освен това видно от преписката, с която Съдът разполага, такива лихви се начисляват в рамките на административно производство. Макар в литовското право да се предвижда и наличието на данъчни престъпления, които са обект на наказателни преследвания, налагането на санкции за тях става в отделно и независимо производство.
55
Що се отнася до втория критерий, свързан със самото естество на нарушението, той предполага да се провери дали със съответната санкция се преследва по-специално репресивна цел. От това следва, че санкция, която има репресивна цел, е от наказателноправно естество и че само по себе си обстоятелството, че тя преследва и превантивна цел, не може да ѝ отнеме квалификацията като наказателноправна санкция. Всъщност присъщи за наказателноправните санкции са както репресията, така и превенцията на противоправните деяния. Мярка, с която само се поправя вредата, причинена от съответното нарушение, обаче не е от наказателноправно естество (вж. в този смисъл решения от 20 март 2018 г., Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, т. 31, и от 22 юни 2021 г., Latvijas Republikas Saeima (Точки за пътнотранспортни нарушения), C‑439/19, EU:C:2021:504, т. 89).
56
В разглеждания случай, от акта за преюдициално запитване и писмените становища на страните пред Съда е видно, че по Закона за данъчното администриране събирането на лихви за забава има, от една страна, превантивен характер, насърчавайки съответните лица да плащат ДДС в определения срок или възможно най-бързо след изтичането му, което пък спомага също да се осигури правилното събиране на ДДС, и от друга страна, компенсаторен характер, тъй като с такива лихви се цели да се компенсират финансовите загуби, понесени от държавата поради неплащането или плащането със закъснение на данък.
57
В това отношение трябва да се подчертае, че Съдът вече е постановил, че събирането на лихви за забава има, от една страна, превантивен характер, насърчавайки данъкоплатеца да изпълни данъчното задължение възможно най-бързо след изтичането на определените срокове, и от друга страна, компенсаторен характер, тъй като с тези лихви се цели да се компенсират финансовите загуби, понесени от държавата поради неплащането или плащането със закъснение на данък (вж. в този смисъл решение от 13 октомври 2022 г., Директор на Дирекция Обжалване и данъчно-осигурителна практика, C‑1/21, EU:C:2022:788, т. 89—91 и цитираната съдебна практика).
58
От практиката на Европейския съд по правата на човека също така следва, че „лихите за забава не са предназначени основно за наказване на данъкоплатците, за да се възпрепятства повторното извършване на инкриминираните деяния, а са насочени главно към паричното обезщетяване на вреда, а именно финансова вреда, свързана с изтичането на време и със забавянето при плащането на данъка“ (ЕСПЧ, 6 октомври 2009 г., Poniatowski с/у Франция (определение.), CE:ECHR:2009:1006DEC002949408). Поради това според тази съдебна практика нямат наказателноправно естество нито производствата по установяване на допълнителни данъчни задължения или по данъчни корекции, чиято цел е единствено събирането на пълния размер на данъка, без корекцията да е съпроводена с каквато и да е надбавка, нито производствата, свързани с лихви за забава, независимо от тяхната квалификация във вътрешното право или размера на сумите, за които става въпрос (вж. в този смисъл ЕСПЧ, 17 май 2016 г., Société Oxigène Plus с/у Франция (определение), CE:ECHR:2016:0517DEC007695911, т. 45 и 46, и цитираната съдебна практика).
59
С оглед на тази съдебна практика начисляването на лихви за забава върху просрочени задължения по ДДС, като разглежданите в главното производство, явно не може да се счете за репресивна мярка.
60
Що се отнася до третия критерий, свързан със степента на строгост на санкцията, от данните по преписката, с която Съдът разполага, не е видно лихвите за забава, като начислените по делото в главното производство, да са толкова съществени, че да трябва да им се признае наказателноправен характер. Що се отнася по специално до факта, както твърди жалбоподателят в главното производство в рамките на последното, че част от лихвите за забава била от „наказателно“ естество, предвид увеличаването на основния процент на тези лихви със седем процентни пункта, трябва да се отбележи, че тези твърдения почиват на прочит на националната правна уредба, разглеждана в главното производство, който се различава от изложения от запитващата юрисдикция. От акта за преюдициално запитване всъщност не следва, че лихвите за забава, разглеждани в главното производство, са от наказателно естество (вж. в този смисъл решение от 28 февруари 2018 г., Nidera, C‑387/16, EU:C:2018:121, т. 35).
61
При всички положения, съгласно практиката на Съда, стремежът с лихвите за забава е да се смекчат последиците, произтичащи от просрочването на плащане, и да се компенсират предимствата, които данъчнозадълженото лице черпи неоснователно от допуснатото от него закъснение при погасяването на данъчен дълг, а не да се санкционира такова закъснение (вж. в този смисъл решение от 5 декември 2024 г., Network One Distribution, C‑506/23, EU:C:2024:1003, т. 32).
62
От практиката на Европейския съд по правата на човека, изложена в точка 58 от настоящото решение, също така е видно, че независимо от техния размер, степента на тежест на мерки, които са аналогични на приложените по делото в главното производство, не е била счетена за достатъчна, за да им придаде наказателноправно естество.
63
Предвид гореизложените съображения — стига запитващата юрисдикция да извърши съответните проверки — никой от посочените в точка 51 от настоящото решение три критерия, позволяващи лихвите за забава, разглеждани в главното производство, да бъдат квалифицирани като мярка с наказателноправен характер, не изглежда изпълнен. Ако обаче не са от наказателноправно естество, тези лихви за забава не могат да бъдат преценявани с оглед на член 49, параграф 3 от Хартата.
По прилагането на общия принцип на пропорционалност
64
Дори мярка като разглежданата в главното производство да не попада в приложното поле на член 49, параграф 3 от Хартата, запитващата юрисдикция трябва да провери дали тя съответства на принципа на пропорционалност, а Съдът е компетентен да ѝ даде полезните насоки за тълкуване в това отношение. Всъщност държавите членки са длъжни да спазват принципа на пропорционалност, който е общ принцип на правото на Съюза, когато прилагат това право, включително при липса на хармонизация на законодателството на Съюза в областта на приложимите санкции (решение от 8 март 2022 г., Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Директен ефект), C‑205/20, EU:C:2022:168, т. 31 и цитираната съдебна практика).
65
При това положение следва да се приеме, че с втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 325 ДФЕС и член 273 от Директивата за ДДС, разглеждани предвид принципа на пропорционалност, трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, в която правилата за изчисляване на процента на лихвите за забава върху просрочени задължения по ДДС се определят независимо от естеството и тежестта на нарушението, установено от данъчната администрация, и се изключва възможността последната да приложи лихвен процент под предвидения в тази правна уредба или да се откаже от изчисляване на част от размера на лихвите за забава или да освободи данъкоплатец от плащането на тези лихви, освен в изчерпателно определените случаи в посочената правна уредба.
66
Съгласно постоянната практика на Съда, за да се спази принципът на пропорционалност, съответната мярка трябва да е годна съгласувано и последователно да гарантира постигането на преследваната легитимна цел и да не надхвърля подходящото и необходимото за достигането ѝ, като се има предвид, че причиняваните с нея неудобства не трябва да бъдат непропорционални спрямо визираните цели (вж. в този смисъл решение от 7 септември 2022 г., Cilevičs и др., C‑391/20, EU:C:2022:638, т. 65 и цитираната съдебна практика).
67
Що се отнася в частност до допустимите от национално законодателство административни или репресивни мерки, те не трябва да надхвърлят границите на подходящото и необходимото за постигане на легитимно преследваните от същото законодателство цели (решение от 24 февруари 2022 г., Agenzia delle dogane e dei monopoli и Ministero dell’Economia e delle Finanze, C‑452/20, EU:C:2022:111, т. 37 и цитираната съдебна практика).
68
В разглеждания случай в самото начало трябва да се припомни, че съгласно по-специално членове 2 и 273 от Директивата за ДДС, разглеждани във връзка с член 4, параграф 3 ДЕС и член 325, параграф 1 ДФЕС, държавите членки са длъжни да вземат всички подходящи законодателни и административни мерки за гарантиране на събирането на целия дължим на тяхната територия ДДС и за борба с измамите (вж. в този смисъл решение от 20 март 2018 г., Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, т. 18).
69
От постоянната съдебна практика следва, че извън ограниченията, които налагат, разпоредбите на член 273 от Директивата за ДДС не уточняват нито условията, нито задълженията, които държавите членки могат да предвидят, и че следователно тези разпоредби им предоставят свобода на преценка по отношение на способите за гарантиране на събирането на целия дължим на тяхната територия ДДС и за борба с измамите (решение от 13 октомври 2022 г., Директор на Дирекция Обжалване и данъчно-осигурителна практика, C‑1/21, EU:C:2022:788, т. 69).
70
Освен това член 325, параграфи 1 и 2 ДФЕС задължава държавите членки да се борят с незаконните дейности, накърняващи финансовите интереси на Съюза, чрез възпиращи и ефикасни мерки, и по-специално ги задължава да вземат същите мерки за борба с измамите, накърняващи финансовите интереси на Съюза, каквито вземат за борба с измамите, накърняващи собствените им интереси (решение от 1 октомври 2020 г., Úrad špeciálnej prokuratúry, C‑603/19, EU:C:2020:774, т. 48 и цитираната съдебна практика).
71
Макар да си запазват свобода на преценка при избора на санкциите, държавите членки трябва да следят нарушенията на правото на Съюза, включително на хармонизираните правила от Директивата за ДДС, да бъдат санкционирани при материалноправни и процесуалноправни условия, които са аналогични на приложимите за нарушенията на националното право от сходно естество и значение и които при всички случаи придават на санкцията ефективен, пропорционален и възпиращ характер (решение от 2 май 2018 г., Scialdone, C‑574/15, EU:C:2018:295, т. 28 и цитираната съдебна практика).
72
В разглеждания случай мярката, с която се въвежда плащането на лихви за забава върху просрочени задължения по ДДС, предвидена в членове 95—99 от Закона за данъчното администриране — съгласно която лихвите за забава започват да текат при неплащане или плащане със закъснение на дължим данък — допринася за събирането на суми за ДДС, които не са били издължени от данъчнозадължено лице в императивните срокове, установени с разпоредбите от Директивата за ДДС.
73
Следователно, доколкото стремежът с нея е да се осигури правилното събиране на ДДС и/или да се предотвратят измамите, националната правна уредба, разглеждана в главното производство, преследва легитимна цел, призната от правото на Съюза. Всъщност Съдът вече е постановил, че събирането на лихви за просрочие допринася за борбата с неплащането на декларирани суми за ДДС в определените срокове в съответствие със задължението на държавите членки в частност по член 273 от Директивата за ДДС и член 325, параграф 1 ДФЕС да вземат всички подходящи законодателни и административни мерки за гарантиране на събирането на целия дължим на тяхната територия ДДС и за борба с измамите (вж. в този смисъл решение от 13 октомври 2022 г., Директор на Дирекция Обжалване и данъчно-осигурителна практика, C‑1/21, EU:C:2022:788, т. 88, 89 и 92 и цитираната съдебна практика).
74
Макар именно запитващата юрисдикция, която единствена е компетентна да тълкува и прилага националното право, да трябва да прецени в крайна сметка дали мярката, с която се въвежда плащане на лихви за забава като разглежданите в главното производство, е подходяща, необходима и пропорционална за постигането на преследваната легитимна цел, Съдът все пак може да внесе уточнения, за да насочи запитващата юрисдикция при тази преценка (вж. в този смисъл решение от 24 февруари 2022 г., Agenzia delle dogane e dei monopoli и Ministero dell’Economia e delle Finanze, C‑452/20, EU:C:2022:111, т. 40 и цитираната съдебна практика).
75
Що се отнася, на първо място, до това дали такава мярка е годна съгласувано и последователно да гарантира постигането на преследваните легитимни цели, трябва да се отбележи, че събирането на лихви за забава допринася за борбата срещу неплащането в определените срокове на декларирани суми за ДДС. Следователно такава мярка допринася за изпълнението на припомненото в точка 68 от настоящото решение задължение на всяка държава членка да взема всички подходящи законодателни и административни мерки за гарантиране на събирането на целия дължим на нейна територия ДДС и за борба с измамите (вж. в този смисъл решение от 13 октомври 2022 г., Директор на Дирекция Обжалване и данъчно-осигурителна практика, C‑1/21, EU:C:2022:788, т. 71).
76
Следователно лихвите за забава изглежда са подходяща мярка, за да се достигнат целите, преследвани от националната правна уредба, разглеждана в главното производство.
77
На второ място, що се отнася до необходимостта от посочената мярка, трябва да се припомнят важността, която има борбата с измамите съгласно член 325 ДФЕС и член 273 от Директивата за ДДС, и задължението на държавите членки да приемат ефикасни мерки, за да се постигне целта за осигуряване на правилното събиране на ДДС и за предотвратяване на измамите, съгласно същите разпоредби.
78
В това отношение със Закона за данъчното администриране се привеждат в действие разпоредбите от Директивата за ДДС, която е с обвързващ характер за Република Литва и стремежът с която е да могат да се въведат ефикасни мерки срещу измамите в областта на ДДС, за да се насърчи данъчнозадълженото лице да изпълнява задълженията си акуратно и да се покрият разходите, понесени от данъчната администрация поради неизпълнението от негова страна на задълженията му навреме, така че да се компенсира вредата, причинена на бюджета поради неналичността на сумите, съответстващи на дължимия данък.
79
Трябва да се отбележи, както подчертава генералният адвокат в точка 48 от своето заключение, че стремежът с начисляването на лихви за забава е данъкоплатците да бъдат насърчени да изпълняват приоритетно данъчните си задължения, за да избегнат риска размерът на данъчният им дълг да се увеличи пропорционално на продължителността на неплащането му. Ако няма такава мярка, данъкоплатците не биха имали никакъв конкретен стимул да изпълняват данъчните си задължения в определените срокове и биха могли да дадат приоритет на търговските сделки. Освен това липсата на лихви за забава би благоприятствала лицата, неизпълняващи данъчните си задължения в определените срокове, които съответно биха се ползвали от допълнителни ликвидности и от икономическо предимство, съответстващо на намаляването във времето на реалната стойност на размера на техния данъчен дълг.
80
Следователно предвид контекста, в който се вписва, националната правна уредба, разглеждана в главното производство, доколкото налага мярка, с която се въвеждат лихви за забава, изглежда необходима за постигането на преследваната от нея легитимна цел.
81
На трето място, що се отнася до пропорционалността в тесен смисъл на тази мярка, трябва по-специално да се припомни, че литовският законодател предвижда начисляването на лихви за забава и определя размера им независимо от естеството и тежестта на нарушението, установено от данъчната администрация, и че размерът на лихвите се определя без администрацията да може да намали някой от компонентите на този размер, за да приложи лихвен процент под предвидения в тази правна уредба или да се откаже от изчисляване на част от този размер. В посочения контекст трябва да се провери дали неудобствата, причинявани от националната правна уредба, разглеждана в главното производство, не са несъразмерни спрямо легитимно преследваните с нея цели, а именно ефикасност на събирането на ДДС и борба с измамите.
82
Първо, от акта за преюдициално запитване е видно, че разпоредбите от националното право, отнасящи се за изчисляването на лихвените проценти за забава, се прилагат за всички данъкоплатци при установено в хода на данъчна ревизия неплащане или плащане със закъснение на данък, подлежащ на деклариране и недеклариран или неподлежащ на деклариране и неизчислен. От една страна, процентът a priori се определя ясно и прозрачно по обективни критерии и въз основа на методология за изчисляване, предвидена в Закона за данъчното администриране. От друга страна, правото на преценка на данъчната администрация при определяне на лихвите за забава е очертано в този закон.
83
Предвид по-специално превантивния характер на разглежданата мярка — стремежът с която е данъкоплатецът да бъде насърчен да изпълнява данъчните си задължения акуратно и да се покрият разходите, понесени от данъчната администрация поради неизпълнението от данъчнозадълженото лице на данъчните му задължения навреме — определянето на предварително установен процент за изчисляването на лихвите за забава не изглежда несъразмерно предвид целите, преследвани от национална правна уредба, разглеждана в главното производство, за да се осигури ефикасността им.
84
В това отношение, както посочва генералният адвокат в точка 55 от своето заключение, само по себе си обстоятелството, че размерът на лихвите за забава е фиксиран и не се придружава от никаква възможност за коригиране, не позволява да се заключи, че мярката е непропорционална. Всъщност определянето с националната правна уредба, разглеждана в главното производство, на размера на лихвите за забава — в което определяне данъчната администрация не може да нанесе никаква корекция, освен няколко случая, определени изрично в приложимата данъчна правна уредба — защитава данъчнозадължените лица от всякакви произволни решения на тази администрация, гарантирайки същевременно равното им третиране.
85
Освен това така определеният размер на лихвите за забава позволява както на кредиторите, така и на длъжниците да предвиждат точно бъдещия обем на своите права или съответно на своите финансови задължения, така че да се гарантира и правната сигурност. Липсата на очертаване на свободата на преценка, с която би могла да разполага данъчната администрация, може да доведе до неоснователно различно третиране на данъчнозадължени лица, намиращи се в сходно данъчно положение.
86
Второ, трябва да се отбележи, че доколкото натрупването на лихви за забава е свързано с изпълнението или погасяването на данъчното задължение, носено от данъчнозадълженото лице, действията на последното в голяма степен способстват за определянето на общия размер на лихвите, които то ще дължи. Всъщност начисляването на лихви за забава обременява данъчнозадълженото лице, което не е изпълнило своите данъчни задължения в определените срокове, с финансова тежест, която е пропорционална на продължителността на неплащането на неговия дълг, задействало тяхното натрупване. Следователно прибягването до лихвите за забава като средство за осигуряване на изпълнението на данъчни задължения по принцип не е разрешение, което обременява прекомерно данъчнозадължените лица.
87
Този извод не може да се обори с факта, както твърди жалбоподателят в главното производство в рамките на последното, че разглежданите лихви за забава се изчисляват със задна дата за целия период от момента, в който данъкът е трябвало да бъде платен, тоест включително докато трае данъчното ревизионно производство и съдебното производство. Всъщност, ако след приключването на съдебното производство наличието на данъчно задължение се потвърди окончателно, неотчитането на продължителността на това производство при изчисляването на лихвите за забава би предоставило на съответното данъчнозадължено лице предимство, що се отнася до разполагането с ликвидни средства, спрямо другите данъчнозадължени лица, които са изпълнили навреме своите задължения.
88
Освен това, що се отнася до твърдението на жалбоподателя в главното производство, че е поискал да бъде освободен от плащането на частта от лихвите, която превишава размера, осигуряващ обезщетяването на бюджета, трябва да се отбележи, че макар в някои особени случаи размерът на компенсаторните лихви да може да надвишава действително претърпяната вреда от бюджета, това е само последица от система на обезщетение с фиксиран размер, която по своето естество отразява не действително претърпените загуби, а загубите, които според преценката на националния законодател бюджетът може да претърпи (вж. в този смисъл решение от 28 февруари 2018 г., Nidera, C‑387/16, EU:C:2018:121, т. 36).
89
Трето, съгласно член 100, параграф 1 от Закона за данъчното администриране освобождаване от плащането, изцяло или частично, на начислените (изчислените), но неплатени (несъбрани) лихви за забава е възможно, ако са изпълнени условията, предвидени в тази разпоредба. Такова освобождаване може по-специално да се предостави, когато е установено едно от основанията, предвидени в член 141, параграф 1 от този закон. Сред тези основания по-специално са случаите, в които данъкоплатецът доказва, че не е виновен за извършеното нарушение, или ако нарушаването на данъчния закон се дължи на обстоятелства, които не зависят от волята му и които той не е предвидил и не е могъл да предвиди, или пък ако става въпрос за изолиран акт, който, макар да противоречи на разпоредбите от този закон, не причинява вреда на бюджета.
90
Четвърто, преценката на пропорционалността на мерките с репресивна цел действително изисква предвид да се вземат обстоятелства като например естеството и тежестта на нарушението на данъчно задължение, установено от данъчната администрация, или други обстоятелства като например особения контекст, в който е извършено това нарушение и евентуалната му връзка с други процедури в ход. Това не променя факта, че мерки като лихвите за забава върху просрочени задължения по ДДС имат превантивен характер и, както бе подчертано в точка 79 от настоящото решение, стремежът с тях е данъкоплатците да бъдат насърчени да изпълняват приоритетно данъчните си задължения, за да избегнат риска размерът на данъчният им дълг да се увеличи пропорционално на продължителността на неплащането му.
91
Следователно национална правна уредба като разглежданата в главното производство, с която се определят правилата за изчисляване на процента на лихвите за забава, като същевременно се изключва възможността данъчната администрация да приложи лихвен процент под предвидения в тази уредба или да се откаже от изчисляване на част от размера на тези лихви, не изглежда прекомерна спрямо преследваната с нея цел посредством тези лихви. Невъзможността администрацията да освободи данъкоплатец от плащане на същите лихви, освен в изчерпателно определените случаи в посочената правна уредба, не променя нищо в тази констатация.
92
С оглед на всички гореизложени съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 325 ДФЕС и член 273 от Директивата за ДДС, разглеждани предвид принципа на пропорционалност, трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, в която правилата за изчисляване на процента на лихвите за забава върху просрочени задължения по ДДС се определят независимо от естеството и тежестта на нарушението, установено от данъчната администрация, и се изключва възможността последната да приложи лихвен процент под предвидения в тази правна уредба или да се откаже от изчисляване на част от размера на лихвите за забава или да освободи данъкоплатец от плащането на тези лихви, освен в изчерпателно определените случаи в посочената правна уредба.
По съдебните разноски
93
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
Член 325 ДФЕС и член 273 от Директива 2006/112/ЕО на Съвета от 28 ноември 2006 година относно общата система на данъка върху добавената стойност, разглеждани предвид принципа на пропорционалност,
трябва да се тълкуват в смисъл, че
допускат национална правна уредба, в която правилата за изчисляване на процента на лихвите за забава върху просрочени задължения по данък върху добавената стойност се определят независимо от естеството и тежестта на нарушението, установено от данъчната администрация, и се изключва възможността последната да приложи лихвен процент под предвидения в тази правна уредба или да се откаже от изчисляване на част от размера на лихвите за забава или да освободи данъкоплатец от плащането на тези лихви, освен в изчерпателно определените случаи в посочената правна уредба.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: литовски.