РЕШЕНИЕ НА СЪДА (десети състав)
3 юли 2025 година(*)
„ Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение 2008/675/ПВР — Член 3, параграфи 1 и 2 — Вземане предвид на предишните присъди, постановени в друга държава членка, в хода на ново наказателно производство — Правни последици, равностойни на предишните национални осъдителни присъди — Рамково решение 2009/315/ПВР — Обмен на извлечена от регистъра за съдимост информация между държавите членки — Член 2, буква а) — Понятие за осъдителна присъда — Административни нарушения — Класификация на правонарушенията по националното право — Деяния, който не съставляват престъпления по националното право“
По дело C‑263/24 [Смилиев](i)
с предмет преюдициално запитване по член 267 ДФЕС, отправено от Районен съд Тутракан (България) с акт от 15 април 2024 г., постъпил в Съда на 15 април 2024 г., в рамките на наказателното производство срещу
YE,
при участието на
Районна прокуратура Силистра, Териториално отделение Тутракан,
СЪДЪТ (десети състав),
състоящ се от: D. Gratsias (докладчик), председател на състава, E. Regan и J. Passer, съдии,
генерален адвокат: J. Richard de la Tour,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–        за Европейската комисия, от H. Leupold, J. Vondung и Ив. Залогин, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, параграф 1 от Рамково решение 2008/675/ПВР на Съвета от 24 юли 2008 година за вземане предвид присъдите, постановени в държавите членки на Европейския съюз[,] в хода на новообразувани наказателни производства (ОВ L 220, 2008 г., стр. 32) във връзка с член 2, буква а) от Рамково решение 2009/315/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 година относно организацията и съдържанието на обмена на информация, получена от регистрите за съдимост, между държавите членки (ОВ L 93, 2009 г., стр. 23), изменено с Директива (ЕС) 2019/884 на Европейския парламент и на Съвета от 17 април 2019 г. (ОВ L 151, 2019 г., стр. 143) (наричано по-нататък „Рамково решение 2009/315“).
2        Запитването е отправено в рамките на наказателно производство, образувано срещу българския гражданин YE за управление на моторно превозно средство без съответно свидетелство за управление в едногодишен срок от наказването му по административен ред за същите деяния.
Правна уредба
Международното право
3        Член 13 от Европейската конвенция за взаимопомощ по наказателноправни въпроси (ETS № 30), подписана в Страсбург на 20 април 1959 г. (наричана по-нататък „Европейската конвенция за правна взаимопомощ“), гласи следното в точка 1:
„Замолената страна трябва да предава извадки и информация от регистрите за съдимост, които са [ѝ] поискани от съдебните власти на договаряща страна и са [ѝ] необходими за даден наказателноправен въпрос в същата степен, в която те биха могли да бъдат предоставени на собствените [ѝ] власти в подобен случай“.
Правото на Съюза
Конвенцията за правна взаимопомощ между държавите членки
4        Член 1 от Конвенцията, съставена от Съвета в съответствие с член 34 от Договора за Европейския съюз, за взаимопомощ по наказателноправни въпроси между държавите членки на Европейския съюз (ОВ C 197, 2000 г., стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 11, стр. 274, наричана по-нататък „Конвенцията за правна взаимопомощ между държавите членки“), озаглавен „Връзка с други конвенции за взаимопомощ“, гласи следното:
„1.      Целта на настоящата конвенция е да допълни разпоредбите и да улесни прилагането между държавите членки на Европейския съюз на:
а)      [Европейската конвенция за правна взаимопомощ];
[…]“.
5        Член 6 от тази конвенция, озаглавен „Предаване на молби за взаимопомощ“, гласи следното в параграф 1:
„Молбите за взаимопомощ […] се правят в писмена или друга форма, от която може да се извлече писмен запис и която позволява на получаващата държава членка да установи автентичността на молбата. Такива молби се правят пряко между съдебните органи с териториална компетентност за тяхното искане и изпълнение и се връщат по същите канали, освен ако друго не е предвидено в настоящия член.
[…]“.
Рамково решение 2008/675
6        Съображения 2, 3, 5—8 и 13 от Рамково решение 2008/675 гласят следното:
„(2)      На 29 ноември 2000 г., в съответствие със заключенията от Европейския съвет в Тампере, Съветът прие програмата с мерки за въвеждане на принципа за взаимното признаване […] на решенията в областта на наказателното право […], ко[я]то предвижда „приемането на един или повече инструменти, които установяват принципа, че съд в дадена държава членка следва да може да взема под внимание окончателните наказателни съдебни решения, постановени от съдилищата в други държави членки, с цел да оцени криминалното досие на дееца и да установи дали е извършил повторно престъпление, а също и за да определи съответния вид присъда и мерките по изпълнението ѝ“.
(3)      Целта на настоящото рамково решение е да наложи като минимално задължение на държавите членки те да вземат предвид присъди, постановени в други държави членки. В този смисъл настоящото рамково решение не възпрепятства държавите членки да вземат под внимание, в съответствие със собственото си право и когато разполагат с информация, […] например окончателни решения на административни органи, чиито решения подлежат на обжалване в наказателни съдилища, установяващи [вина за] престъпление или деяние, наказуемо по националното законодателство, поради факта че е нарушение на правните правила.
[…]
(5)      Следва да се утвърди принципът държавите членки да приемат, че присъда, постановена в [една държава членка], поражда [в другите държави членки] същите правни последствия като присъд[ите], постановен[и] от собствените им съдилища според националното законодателство, независимо дали тези последствия се разглеждат от националното законодателство като въпрос на факт или на процесуално или материално право. Но настоящото рамково решение няма за цел да хармонизира признаването от различните национални законодателства на правните последствия на съществуващи предишни присъди и задължението да се вземат под внимание предишни присъди, постановени в други държави членки, съществува само дотолкова, доколкото предишните национални присъди се вземат под внимание в националното право.
(6)      За разлика от други правни инструменти, настоящото рамково решение няма за цел изпълнение в една държава членка на съдебни решения, взети в други държави членки, а по-скоро осигуряване възможност предишн[а] присъд[а], постановен[а] в една държава членка, да има[…] правни последствия в хода на новообразуван[о] наказателн[о] производств[о] в друга държава членка, доколкото тези последствия са свързани с предишни национални присъди съгласно законодателството на другата държава членка.
Следователно настоящото рамково решение не съдържа задължение да се вземат под внимание такива предишни присъди, например в случите, когато получената по приложимите правни инструменти информация е недостатъчна, когато не би било възможно да се постанови национална присъда по отношение на деянието, за което е наложена предишната присъда, или когато наложената преди санкция е непозната за националната съдебна система.
(7)      Последствията, произтичащи от присъд[и], постановен[и] в друг[и] държава[и] членк[и], следва да са равностойни на последствията от […] националн[ите] решени[я] както в досъдебната фаза на наказателното производство, така и по време на съдебното производство и по време на изпълнение на присъдата.
(8)      Когато в хода на наказателно производство в дадена държава членка съществува информация за предишна присъда в друга държава членка, следва да се избягва, доколкото е възможно, лицето да се третира по-малко благоприятно, отколкото ако предишната присъда е била национална присъда.
[…]
(13)      Настоящото рамково решение зачита наличието на различни национални решения и процедури, необходими при вземането предвид на предишна присъда, постановена в друга държава членка. Изключването на възможността за преразглеждане на предишна присъда не ограничава държава членка да вземе, ако е необходимо, решение за признаване на равностойни правни последствия на такава предишна присъда. […]“.
7        Член 1 от това рамково решение, озаглавен „Предмет“, гласи в параграф 1:
„Целта на настоящото рамково решение е да определи условията, при които в хода на наказателно производство в държава членка срещу дадено лице се вземат под внимание предишните присъди, постановени срещу същото това лице за различни деяния в други държави членки“.
8        Член 2 от посоченото рамково решение, озаглавен „Дефиниции“, гласи:
„По смисъла на настоящото рамково решение „присъда“ означава окончателно решение, издадено от наказателен съд, което установява вина за престъпление“.
9        Член 3 от същото рамково решение, озаглавен „Вземане под внимание в хода на новообразувано наказателно производство на присъда, постановена в друга държава членка“, предвижда следното в параграфи 1—3:
„1.      Всяка държава членка следва да гарантира, че в хода на наказателно производство срещу дадено лице се вземат под внимание предишни присъди, постановени срещу същото това лице за различни деяния в други държави членки, за които е получена информация по приложимите инструменти за взаимна правна помощ или при обмен на информация от криминални досиета, доколкото се вземат под внимание и се признават [равностойни] правни последствия на предишни национални присъди съгласно националното законодателство.
2.      Параграф 1 се отнася до досъдебната фаза, до съдебното производство и до времето на изпълнение на присъдата, особено във връзка с приложимите процедурни правила, включително правилата, свързани с налагане на временна мярка за неотклонение [„задържане под стража“], [квалификация] на престъплението, вида и тежестта на [предвиденото наказание], както и правилата за изпълнение на решението.
3.      Вземането предвид на постановени в други държави членки предишни присъди, както е предвидено в параграф 1, няма за последствие намеса, отмяна или преразглеждане на предишни присъди или на каквото и да е друго решение, свързано с изпълнението им от държавата, провеждаща новообразуваното производство“.
Рамково решение 2009/315
10      В съображения 6 и 10 от Рамково решение 2009/315 се посочва следното:
„(6)      […] Главната цел [на настоящото рамково решение] е да се подобри обменът на информация относно присъди […].
[…]
(10)      Настоящото рамково решение не следва да засяга възможността съдебните органи директно да изискват и предават информация от регистри за съдимост съгласно член 13, във връзка с член 15, параграф 3 от [Европейската конвенция за правна взаимопомощ], и не следва да засяга член 6, параграф 1 от [Конвенцията за правна взаимопомощ между държавите членки]“.
11      Член 1 от това рамково решение, озаглавен „Предмет“, предвижда:
„С настоящото рамково решение:
а)      се определят условията, при които осъждащата държава членка споделя с други държави членки информация за постановените присъди;
б)      се определят задълженията на осъждащата държава членка и на държавата членка по гражданството на осъденото лице („държавата членка по гражданството на лицето“) и се уточняват методите на действие, когато се дава отговор на искане за информация от регистрите за съдимост;
в)      се създава децентрализирана информационна система за обмен на информация относно присъдите, основана на базите данни на регистрите за съдимост във всяка държава членка — Европейска информационна система за съдимост (ECRIS)“.
12      Член 2 от посоченото рамково решение, озаглавен „Определения“, гласи:
„За целите на настоящото рамково решение:
а)      „присъда“ означава окончателно решение на наказателен съд, постановено срещу физическо лице във връзка с наказуемо деяние, доколкото този вид решения подлежат на вписване в регистрите за съдимост на осъждащата държава;
[…]
в)      „регистър за съдимост“ означава национален регистър или регистри, в които се вписват присъди в съответствие с националното законодателство;
[…]“.
13      Член 4 от същото рамково решение, озаглавен „Задължения на осъждащата държава членка“, посочва в параграф 2:
„Централният орган на осъждащата държава членка уведомява по най-бърз начин централните органи на другите държави членки относно всяка присъда, постановена на нейната територия срещу граждани на тези други държави членки, така както е вписана в регистъра за съдимост.
[…]“.
14      Член 7 от Рамково решение 2009/315, озаглавен „Отговор на искане на информация за присъди“, предвижда следното в параграф 4:
„Когато информация от регистрите за съдимост относно присъди, постановени срещу гражданин на държава членка, се иска съгласно член 6 от централния орган на държава членка, различна от държавата членка по гражданството на лицето, замолената държава членка предава тази информация до степента, предвидена в член 13 от [Европейската конвенция за правна взаимопомощ]“.
Българското право
НК
15      С член 8, алинея 2 от Наказателния кодекс (наричан по-нататък „НК“) се транспонира Рамково решение 2008/675. Съгласно тази разпоредба:
„Влязла в сила присъда, постановена в друга държава — членка на Европейския съюз, за деяние, което съставлява престъпление по българския [НК], се взема предвид във всяко наказателно производство, което се провежда срещу същото лице в Република България“.
16      Член 66, алинея 1 от НК е формулиран по следния начин:
„Когато съдът налага наказание лишаване от свобода до три години, той може да отложи изпълнението на наложеното наказание за срок от три до пет години, ако лицето не е осъждано на лишаване от свобода за престъпление от общ характер и ако съдът намери, че за постигане целите на наказанието и преди всичко за поправянето на осъдения не е наложително да изтърпи наказанието“.
17      Член 78a от НК предвижда следното в алинея 1:
„Пълнолетно лице се освобождава от наказателна отговорност от съда и му се налага наказание от хиляда до пет хиляди лева [от 500 до 2 500 евро, приблизително], когато са налице едновременно следните условия:
а)      […] за престъплението се предвижда наказание лишаване от свобода до три години или друго по-леко наказание, когато е умишлено, или лишаване от свобода до пет години или друго по-леко наказание, когато е непредпазливо;
б)      деецът не е осъждан за престъпление от общ характер и не е освобождаван от наказателна отговорност по реда на този раздел;
в)      причинените от престъплението имуществени вреди са възстановени“.
18      Член 343в от НК е формулиран по следния начин:
„(1)      Който управлява моторно превозно средство в срока на изтърпяване на наказанието лишаване от право да управлява моторно превозно средство, след като е наказан за същото деяние по административен ред, се наказва с лишаване от свобода до три години и с глоба от двеста до хиляда лева [от 100 до 500 евро, приблизително].
(2)      Който в едногодишен срок от наказването му по административен ред за управление на моторно превозно средство без съответно свидетелство за управление извърши такова деяние, се наказва с лишаване от свобода от една до три години и с глоба от петстотин до хиляда и двеста лева [от 250 до 600 евро, приблизително]“.
19      Съгласно член 345 от НК:
„(1)      Който си служи с табела с регистрационен номер, издадена за друго моторно превозно средство, или с табела, неиздадена от съответните органи, се наказва с лишаване от свобода до една година или с глоба от петстотин до хиляда лева [от 250 до 500 евро, приблизително].
(2)      Наказанието по ал. 1 се налага и на онзи, който управлява моторно превозно средство, което не е регистрирано по надлежния ред“.
Наказателно-процесуален кодекс
20      Съгласно член 247, алинея 1 от Наказателно-процесуалния кодекс (ДВ бр. 86 от 28 октомври 2005 г.) производството пред първата инстанция се образува по обвинителен акт или по тъжба на пострадалия от престъплението.
Наредба № 8 за функциите и организацията на дейността на бюрата за съдимост
21      Член 40, алинея 1 от Наредба № 8 от 26 февруари 2008 г. за функциите и организацията на дейността на бюрата за съдимост гласи:
„В справката за съдимост се вписват всички осъждания и наложени административни наказания по чл. 78а НК […]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
22      YE е наказан по административен ред с наказателно постановление от 7 март 2023 г., влязло в сила на 4 май 2023 г., за управление на моторно превозно средство без съответно свидетелство за управление. В разглеждания случай той е обвинен, че на 25 октомври 2023 г. отново е извършил същите деяния в едногодишен срок от наказването му по административен ред за тях, а това съставлява престъпление по член 343в, алинея 2 от НК.
23      Срещу YE е повдигнато обвинение пред запитващата юрисдикция — Районен съд Тутракан (България). В хода на съдебното следствие е установено, че срещу YE са постановени редица присъди от национални съдилища, а именно, на 2 ноември 2023 г. за ползване на неистинско свидетелство за управление, което съставлява престъпление по член 316 във връзка с член 308, алинея 1 от НК, на 7 декември 2023 г. за същото престъпление като посоченото в точка 22 от настоящото решение, и на 19 януари 2024 г., отново, за ползване на неистинско свидетелство за управление. При всички посочени осъждания му е наложено наказание лишаване от свобода, чието изтърпяване е отложено на основание член 66, алинея 1 от НК.
24      По-нататък, въз основа на информацията от ECRIS запитващата юрисдикция установява, че YE е осъждан в други държави членки за нарушения на законодателството, уреждащо движението по пътищата.
25      Така, от една страна, с решение от 15 ноември 2021 г., влязло в сила на 3 януари 2022 г., Politierechtbank Vilvoorde (Съд за дребни правонарушения Вилворде, Белгия) осъжда YE, като му налага няколко наказания за престъпления по белгийското право, извършени на 14 юни 2020 г. в Завентем (Белгия).
26      Първо, за това, че от една страна, е управлявал моторно превозно средство, без за него да е налице задължително застрахователно покритие за гражданска отговорност, и от друга страна, на обществен път е управлявал превозно средство, което не е регистрирано или на което не е поставена регистрационна табела, издадена при регистрацията, на YE е наложена глоба от 800 евро — или, ако тя не бъде платена в законоустановения срок, наказание забрана за управление на моторно превозно средство за срок от 30 дни — и му е отнето правото да управлява всякакви моторни превозни средства за срок от 1 месец.
27      Второ, наложена му е глоба от 200 евро — или, ако тя не бъде платена в законоустановения срок, наказание забрана за управление на моторно превозно средство за срок от 30 дни — и му е отнето правото да управлява всякакви моторни превозни средства за срок от 15 дни, за това че е използвал преносим телефон в качеството на водач на превозно средство на обществен път, без то да е било в покой или паркирано.
28      Трето, наложена му е глоба от 200 евро — или, ако глобата не бъде платена в законоустановения срок, наказание лишаване от свобода за три дни — за това, че допуснал на обществен път да се намира регистрирано в Белгия превозно средство, което не е снабдено с валидно свидетелство за технически преглед, съответната винетка за технически преглед и с идентификационен протокол, технически лист или документ „Визуален преглед на превозното средство“, съответстващ на употребата му.
29      От друга страна, с решение от 16 август 2023 г., влязло в сила 16 септември 2023 г., Amtsgericht Prüm (Районен съд Прюм, Германия) налага на YE глоба в размер на 50 евро за това, че е управлявал превозно средство без свидетелство за управление или след лишаване от право за управление.
30      С присъда от 15 декември 2023 г., вземайки предвид предишните присъди на YE, запитващата юрисдикция го признава за виновен в управление на превозно средство без свидетелство за управление и му налага ефективни наказания лишаване от свобода и глоба.
31      На 27 февруари 2024 г. присъдата е отменена от Окръжен съд Силистра (България), който връща делото за ново разглеждане от друг състав на запитващата юрисдикция с указания да се изследва дали наложените наказания от белгийския съд са породили правни последици.
32      Според запитващата юрисдикция тълкуването на член 3, параграф 1 от Рамково решение 2008/675 във връзка с член 2, буква а) от Рамково решение 2009/315 е необходимо за решаването на делото по главното производство. Всъщност признаването на правните последици както на осъжданията в Белгия, така и на това в Германия, ще има влияние върху наказанието, което може да бъде наложено на подсъдимия, тъй като тези осъждания са влезли в сила към датата на разглежданите по делото в главното производство деяния и съответно представляват „предишни присъди“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Рамково решение 2008/675.
33      Тя посочва, че по принцип е възможно подсъдимият да бъде освободен от наказателна отговорност с налагане на административно наказание, ако същият съгласно член 78а, алинея 1, буква „б“ от НК не е осъждан за престъпление „от общ характер“. Възможно е също изтърпяването на наказание лишаване от свобода да бъде отложено на основание член 66, алинея 1 от НК, ако подсъдимият не е осъждан на такова наказание за престъпление от общ характер.
34      Запитващата юрисдикция иска да се установят критериите, позволяващи ѝ да определи дали нарушенията, извършени от YE и санкционирани от белгийския и германския съд, трябва да се квалифицират като престъпления или като административни нарушения при вземането им предвид по делото в главното производство.
35      На първо място, тя счита, че член 3, параграф 1 от Рамково решение 2008/675 следва да се тълкува в смисъл, че трябва да бъдат взети предвид постановените присъди за наказуеми деяния, а не само за престъпления, тъй като второто понятие има по-тясно значение в българското право.
36      В подкрепа на това тълкуване тя излага, че в българския текст на член 2 от Рамково решение 2008/675 в определението на понятието „присъда“ действително се посочва окончателно решение, издадено от наказателен съд, което установява вина за „престъпление“ (именно „престъпление“ на български език). Запитващата юрисдикция обаче отбелязва, че в текста на член 2, буква а) от Рамково решение 2009/315 на същия език терминът „присъда“ се определя като окончателно решение на наказателен съд, постановено срещу физическо лице във връзка с „наказуемо деяние“ (именно „наказуемо деяние“ на български език). Също така, в текста на последната разпоредба на немски и на нидерландски език се използват термините, съответно, „Straftat“ и „strafbaar feit“, които били аналогични.
37      На второ място, запитващата юрисдикция посочва, че в българското право се прави разграничение между „престъпления“ и „административни нарушения“, като последните по принцип не се отразяват в регистъра за съдимост и съответно не трябва да се квалифицират като „наказуеми деяния“ по смисъла на текста на български език на член 2, буква а) от Рамково решение 2009/315. Съгласно член 40, алинея 1 от Наредба № 8 от 26 февруари 2008 г. в регистъра за съдимост обаче се вписват не само осъжданията за престъпления, но и наложените административни наказания по член 78а от НК. По-нататък, тя уточнява, че в член 247 от Наказателно-процесуалния кодекс се въвежда разграничение между престъпленията „от общ характер“, тоест тези, за които производството се образува по обвинителен акт на прокурора, и престъпленията „от частен характер“, за които наказателното производство се образува по тъжба на пострадалия.
38      Запитващата юрисдикция отбелязва, че за разлика от това, в германското и белгийското право се използва различна класификация на наказуемите деяния, като в първото се разграничават две категории деяния, от една страна, тежки престъпления („Verbrechen“) и от друга страна, леки престъпления („Vergehen“), а във второто е предвидена класификация в три категории — „тежки престъпления“, „леки престъпления“ и „нарушения“.
39      Предоставената от ECRIS информация обаче не позволява да се определи категорията, в която попадат деянията, за които се отнасят предишните осъждания в Белгия и Германия, според приложимото национално право, а това според запитващата юрисдикция е пречка за нея да определи дали трябва да третира тези деяния като административни нарушения или като престъпления по смисъла на българското право, и дали в последната хипотеза те съставляват престъпления от общ или от частен характер.
40      На трето място, в случай че посочените актове трябва да се считат за имащи еквивалентен ефект като актовете, които се отразяват в регистъра за съдимост и в ECRIS съгласно българското законодателство, запитващата юрисдикция прави извода, че ще бъде обвързана да приеме, че присъдите, постановени от белгийския и германския съд, по българското право могат да представляват само присъди за престъпления или решения за освобождаване от наказателна отговорност по смисъла на член 78a от НК. В това отношение, от една страна, тя отбелязва, че тези присъди не са отразени в ECRIS като решения за освобождаване от наказателна отговорност. От друга страна, разглежданите категории престъпления се отнасяли за деяния, при които няма пострадали. От това тя заключава, че разглежданите деяния са престъпления от общ характер, а това възпрепятства приложението на членове 66 и 78a от НК по делото в главното производство.
41      В случай, че не е длъжна да приеме, че отразените в ECRIS присъди са еквивалентни на присъдите, отразявани в българския регистър за съдимост, запитващата юрисдикция отбелязва, че не са налице критерии, позволяващи да прецени в кои категории наказуеми деяния попадат тези, за които подсъдимият е осъден в Белгия и Германия, и че вземането предвид на постановените присъди в това отношение ще трябва да се прави за всеки отделен случай. В този контекст би могло да се приеме, че наложените от чуждестранните съдилища присъди са за административни нарушения и те следователно не трябва да се вземат предвид.
42      Тя обаче счита, че вписването на присъдите в регистъра за съдимост за някои категории правонарушения се обосновава с обществената опасност на тези правонарушения според законодателя на съответната държава членка — преценка, която следва да бъде приета от останалите държави членки. Впрочем със задължението, предвидено в член 3, параграф 1 от Рамково решение 2008/675, се цели вземане предвид от последните на присъдите, които тази държава членка е решила да включи в регистъра за съдимост, и следователно съобразяване на тези присъди по същия начин, по който националното ѝ законодателство е предвидило да се признават последиците на националните присъди, вписвани в собствения ѝ регистър за съдимост.
43      На четвърто място, запитващата юрисдикция посочва, че член 8, алинея 2 от НК допуска да бъде взета предвид присъда, постановена в друга държава членка, само за деяния, които съставляват престъпление по българския наказателен кодекс. Освен това съгласно съображение 6 от Рамково решение 2008/675 компетентният национален съд не бил длъжен да вземе предвид предишна присъда, постановена в друга държава членка, ако не е възможно да се постанови национална присъда за деянието, довело до предишната присъда.
44      Поради това според запитващата юрисдикция по делото в главното производство могат да се вземат предвид само присъдата, постановена от германския съд, тъй като тя съответства на присъда за престъплението по член 343в от НК, и присъдата, постановена от белгийския съд в частта относно управлението на нерегистрирано превозно средство, тъй като тя съответства на присъда за престъплението по член 345 от НК. Останалите деяния, за които се отнасят постановените от последния съд осъждания, не били наказуеми като престъпления по българския закон, по-специално управлението на превозно средство, на което не е извършен технически преглед. Осъждането за последното правонарушение обаче било на лишаване от свобода, а това означавало, че ако ефектът му бъде признат, няма да може да бъде приложено условно осъждане по член 66 от НК за разглежданото по главното производство престъпление.
45      Вследствие на това запитващата юрисдикция преценява, че не е налице колизия между член 8, алинея 2 от НК и член 3, параграф 1 от Рамково решение 2008/675. Такова тълкуване позволявало, от една страна, да се гарантира, че положението на подсъдимия няма да бъде влошено, като бъде наказан с по-голяма строгост, отколкото ако бъде осъден за същото деяние от националния съд, и от друга страна, да се избегне на практика да се стигне до изпълнение на присъда за деяние, което не се преследва в държавата на изпълнението.
46      При това положение Районен съд Тутракан решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Следва ли чл. 3, пар. 1 от Рамково решение [2008/675] във вр. с чл. 2, б. „а“ от Рамково решение [2009/315] да се тълкуват в смисъл, че вземането под внимание на предишни присъди, постановени срещу същото лице в други държави членки, обвързва съда, разглеждащ новообразувано наказателно производство срещу същото лице (прилагащ съд), да приеме, че отразените в [ECRIS] предишни присъди, постановени в други държави членки, са за същите категории наказуеми деяния, разграничени от националното законодателство съобразно обществената им опасност, като тези, подлежащи на отразяване в регистъра за съдимост в държавата на прилагащия съд? Когато в регистъра за съдимост съгласно националното законодателство на прилагащия съд попадат няколко категории наказуеми деяния, осъждането за които има различни правни последици, следва ли националният съд, разглеждащ наказателно производство срещу определено лице, да извършва за всеки отделен случай проверка относно това в коя категория съгласно националната класификация попадат деянията по предишните присъди, постановени в други държави членки? В кои случаи следва да бъде извършена такава преценка?
2)      Следва ли чл. 3, пар. 1 от Рамково решение [2008/675] да се тълкува в смисъл, че допуска национално законодателство, което предвижда, че съдът е длъжен да не взема предвид постановени в друга държава — членка на Европейския съюз предишни присъди за деяния, които не съставляват престъпления съгласно националното законодателство на прилагащия съд?“.
Производството пред Съда
47      На 24 юни 2024 г. председателят на Съда решава делото да се разгледа с предимство на основание член 53, параграф 3 от Процедурния правилник.
48      Искането на запитващата юрисдикция делото да бъде разгледано по реда на бързото производство, предвидено в член 105 от Процедурния правилник, е отхвърлено с определение на председателя на Съда от 29 юли 2024 г.
По преюдициалните въпроси
49      Разглеждането на преюдициалните въпроси следва да започне с втория въпрос.
По втория въпрос
50      С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 3, параграф 1 от Рамково решение 2008/675 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която, за да се произнесе по наказателно преследване, компетентният съд не може да вземе предвид предишните постановени в друга държава членка присъди срещу лицето, срещу което се води преследването, за деяния, които не съставляват престъпления по националното право.
51      Съгласно член 1, параграф 1 от Рамково решение 2008/675 целта на последното е да се определят условията, при които в хода на наказателно производство, образувано в една държава членка срещу дадено лице, се вземат предвид предишните присъди, постановени срещу същото лице в друга държава членка за различни деяния.
52      За тази цел с член 3, параграф 1 от това рамково решение, във връзка със съображение 5 от него, задължава държавите членки да гарантират, че в хода на такова производство постановените в друга държава членка предишни присъди, за които е получена информация по приложимите инструменти за правна взаимопомощ или при обмен на информация, извлечена от регистрите за съдимост, от една страна, ще се вземат предвид, доколкото съгласно националното законодателство се вземат предвид предишните национални присъди, и от друга страна, ще им се признават последици, равностойни на тези, които посоченото законодателство придава на националните присъди, независимо дали става въпрос за фактически последици, или за последици от процесуалноправно или материалноправно естество (решение от 21 септември 2017 г., Бешков, C‑171/16, EU:C:2017:710, т. 26).
53      Същевременно, както следва и от съображение 5 от посоченото рамково решение, последното няма за цел да хармонизира последиците, придавани от различните национални законодателства на съществуването на предишни осъдителни присъди, и задължението да се вземат предвид предишните осъдителни присъди, постановени в други държави членки, съществува само доколкото съгласно националното право се вземат предвид предишните национални осъдителни присъди. Както се подчертава в съображение 3 от Рамково решение 2008/675, задължението на държавите членки по член 3, параграф 1 от него — а именно в хода на ново наказателно производство да вземат предвид присъдите, постановени в други държави членки — е минимално по характер.
54      Освен това, както изрично се уточнява в съображение 6 от това рамково решение, за разлика от други инструменти, последното няма за цел в една държава членка да се изпълняват съдебни актове, постановени в други държави членки, а да се осигури възможност на предишна присъда, постановена в една държава членка, да се придадат последици в хода на ново наказателно производство, образувано в друга държава членка, доколкото тези последици се придават на предишни национални присъди съгласно правото на тази друга държава членка. Следователно посоченото рамково решение не предвижда никакво задължение тези предишни присъди да се вземат предвид, например, когато получената по приложимите инструменти информация не е достатъчна, когато не би било възможно национална присъда да се постанови за деянието, довело до предишната присъда, или когато наложената по-рано санкция е непозната в националната правна система.
55      Така от формулировката на член 3, параграф 1 от Рамково решение 2008/675, разглеждана в светлината на съображения 3, 5 и 6 от него, следва, че тази разпоредба не задължава държавите членки да вземат предвид в наказателно производство предишни осъдителни присъди, постановени срещу съответното лице в друга държава членка, ако са били постановени за деяния, които не съставляват престъпления по националното право и следователно за тях по това право не може да се постанови присъда.
56      Следователно посочената разпоредба не забранява на държава членка да предвиди в националното си законодателство разпоредба, задължаваща компетентните съдебни органи да не вземат предвид предишни осъдителни присъди, постановени в друга държава членка срещу лицето, срещу което се води наказателно производство, за деяния, които не съставляват престъпления по националното право.
57      В разглеждания случай тази разпоредба не възпрепятства възможността в съответствие с националното си право запитващата юрисдикция да вземе предвид единствено предишното осъждане на ответника по главното производство в Германия за управление на превозно средство без свидетелство за управление и осъждането му в Белгия за управление на нерегистрирано превозно средство, тъй като според предоставените от запитващата юрисдикция данни само тези осъждания се отнасят за деяния, съставляващи по това национално право престъпления, които като такива се наказват с присъда.
58      Предвид гореизложеното, на втория въпрос следва да се отговори, че член 3, параграф 1 от Рамково решение 2008/675 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, съгласно която, за да се произнесе по наказателно преследване, компетентният съд не може да вземе предвид предишните постановени в друга държава членка осъдителни присъди срещу лицето, срещу което се води преследването, за деяния, които не съставляват престъпления по националното право и следователно за тях по това право не може да се постанови присъда.
По първия въпрос
59      В самото начало следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда задачата на последния е да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът може да преформулира въпросите, които са му зададени. Освен това може да се наложи Съдът да вземе предвид норми от правото на Съюза, които националният съд не е посочил във въпроса си (решение от 5 декември 2019 г., Centraal Justitieel Incassobureau (Признаване и изпълнение на финансови санкции), C‑671/18, EU:C:2019:1054, т. 26 и цитираната съдебна практика).
60      В разглеждания случай, от една страна, трябва да се отбележи, че с първия си въпрос запитващата юрисдикция се стреми преди всичко да установи дали тя трябва да квалифицира деянията, довели до предишните осъдителни присъди срещу лицето, срещу което се води наказателното преследване по главното производство, в други държави членки, съобразно предвидената в националното ѝ право типология на наказуемите деяния, която разграничава тези деяния според естеството им на административни нарушения или на престъпления и класира последните в две категории, първата, включваща престъпленията „от общ характер“, за които наказателното производство се образува по обвинителен акт на прокурора, и втората, отнасяща се за престъпленията „от частен характер“, за които това производство се задейства по тъжба на пострадалия.
61      От друга страна, трябва да се подчертае, че член 3, параграф 2 от Рамково решение 2008/675 уточнява обхвата на отбелязания в първия въпрос член 3, параграф 1 от същото рамково решение, като посочва, че последният параграф се прилага във фазата, предхождаща наказателния процес, в самия наказателен процес и при изпълнението на осъдителната присъда, що се отнася по-специално до приложимите процесуални правила, включително отнасящите се за мярката за неотклонение „задържане под стража“, квалификацията на престъплението, вида и размера на предвиденото наказание, или пък до правилата, уреждащи изпълнението на решението. С първия си въпрос запитващата юрисдикция обаче се пита именно каква е квалификацията на правонарушенията, за които лицето, срещу което е насочено воденото пред нея наказателното преследване, е било осъдено в други държави членки, и то с оглед на последиците от такава квалификация за решението, което тя трябва да вземе по отношение на него.
62      Поради това трябва да се приеме, че с първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 3, параграфи 1 и 2 от Рамково решение 2008/675 във връзка с член 2, буква а) от Рамково решение 2009/315, трябва да се тълкува в смисъл, че при вземането предвид на предишните осъдителни присъди, постановени в друга държава членка срещу лице, срещу което се води наказателно производство, компетентният национален съд трябва да прецени дали деянията, довели до тези отразени в ECRIS осъдителни присъди, трябва да се квалифицират съобразно извършената в националното право класификация като престъпления или административни нарушения и, в първата хипотеза, като престъпления от общ характер или престъпления от частен характер, когато предвидените в националното законодателство правни последици са различни според категорията, към която спада деянието, довело до предишна осъдителна присъда.
63      Както бе припомнено в точка 52 от настоящото решение, член 3, параграф 1 от Рамково решение 2008/675 задължава държавите членки да следят, от една страна, в хода на образувано срещу дадено лице наказателно производство да се вземат предвид предишните „присъди“, постановени в друга държава членка, доколкото те се вземат предвид съгласно националното право, и от друга страна, да им се признаят правни последици, които са „равностойни“ на последиците, придавани на предишните национални осъдителни присъди, в съответствие с националното право. Освен това, видно от текста на член 3, параграф 2 от това рамково решение, възпроизведен в точка 61 от настоящото решение, това задължение се прилага по-специално за квалификацията на престъплението, както и за вида и размера на предвиденото наказание.
64      В този контекст първият въпрос изисква да се определи обхватът, от една страна, на понятието „присъда“ по смисъла на член 2 от Рамково решение 2008/675 и от друга страна, на термина „равностойни“ по смисъла на член 3, параграф 1 от него, за да се определят предвидените в последната разпоредба задължения на националните съдебни органи, що се отнася до вземането предвид на „предишни присъди, постановени […] в друг[а] държав[а] членк[а]“ и до признаването по отношение на тези присъди на „[равностойни] правни последствия на предишни национални присъди съгласно националното законодателство“.
65      На първо място, съгласно член 2 от това рамково решение, за целите на същото „присъда“ означава „окончателно решение, издадено от наказателен съд, което установява вина за престъпление“.
66      В самото начало трябва да се подчертае, че изтъкнатият от запитващата юрисдикция факт, че в текста на български език на член 2, буква а) от Рамково решение 2009/315 терминът „присъда“ е дефиниран посредством понятието „наказуемо деяние“, не означава непременно, обратно на твърденията ѝ, че последното понятие трябва да се използва за дефинирането на термина „присъда“ по смисъла на член 2 от Рамково решение 2008/675, въпреки употребата в последната разпоредба на понятието „престъпление“, тъй като последното понятие имало по-тясно значение на български език от понятието „наказуемо деяние“.
67      В това отношение съгласно постоянната практика на Съда формулировката, използвана в текста на правна разпоредба на Съюза на някои от езиците, не може да служи като единствена основа за тълкуването на разпоредбата или да ѝ се отдава предимство пред текстовете на останалите езици. Всъщност необходимостта от еднакво прилагане и следователно от еднакво тълкуване на акт на Съюза изключва възможността той да се разглежда изолирано според текста на един от езиците, а изисква съответната разпоредба да се тълкува в зависимост от общия разум и целите на правната уредба, от която тя е част, в светлината по-специално на текстовете на всички езици (решение от 5 декември 2024 г., Network One Distribution, C‑506/23, EU:C:2024:1003, т. 27 и цитираната съдебна практика).
68      В разглеждания случай трябва да се отбележи, че в текстовете на повечето езици както на член 2 от Рамково решение 2008/675, така и на член 2, буква а) от Рамково решение 2009/315, във формулировката на тези разпоредби се използва понятието „престъпление“. Това се отнася в частност за текстовете на немски и нидерландски език на тази две разпоредби, където се употребяват съответно термините „Straftat“ и „strafbaar feit“, съответстващи на това понятие, а не на по-общото понятие „наказуемо деяние“.
69      В подкрепа на тълкуване в смисъл, че понятието „присъда“ по смисъла на член 2 от Рамково решение 2008/675 е дефинирано като отнасящо се само за престъпленията, е съображение 3 от Рамково решение 2008/675. Всъщност от това съображение е видно, че посоченото понятие не обхваща окончателните решения на административен орган, който установява отговорността на дадено лице за „престъпление“ или „деяние, наказуемо по националното законодателство, поради факта че е нарушение на правните правила“. По този начин законодателят на Съюза е искал да въведе разграничение между престъпленията и наказуемите деяния по националното право, които не са с престъпен характер.
70      Това тълкуване се потвърждава и от целите на Рамково решение 2008/675 и Рамково решение 2009/315, които са неразривно свързани. Действително, важно е компетентните органи на държавите членки да си сътрудничат надлежно и по еднакъв начин при обмена на информация относно осъдителните присъди, за да се избегне произнасяне без възможност за вземане под внимание от страна на националните съдебни органи, сезирани по новообразувано наказателно производство срещу лице, което вече е било осъждано от юрисдикции на други държави членки за други деяния, на тези предишни присъди (вж. в този смисъл решение от 5 юли 2018 г., Lada, C‑390/16, EU:C:2018:532, т. 47).
71      От гореизложеното следва, че с понятието „присъда“ по смисъла на член 2 от Рамково решение 2008/675, при прочита му в светлината на съображение 3 от същото, което понятие е логически последователно със съдържащото се в член 2, буква а) от Рамково решение 2009/315, се има предвид окончателно решение на наказателен съд, с което се установява вината на дадено лице в извършването на „престъпление“, а не, по-общо, на „наказуемо деяние“ или на „деяние, наказуемо по националното законодателство, поради факта че е нарушение на правните правила“. Също така, както вече беше посочено в точка 69 от настоящото решение, това понятие не обхваща окончателните решения на административните органи, каквото и да е естеството на деянието, за което те са установили отговорността на съответното лице.
72      Следователно задължението на държавите членки по член 3, параграф 1 от Рамково решение 2008/675 се отнася единствено за окончателните решения, постановени от наказателен съд на друга държава членка, с които се установява вината на съответното лице за престъпление. По-нататък, както изрично следва от текста на тази разпоредба, това задължение се ограничава до осъдителните присъди, за които е получена информация по приложимите инструменти за правна взаимопомощ или при обмен на информация, извлечена от регистрите за съдимост.
73      Трябва обаче да се направи уточнението, че съгласно член 2 от това рамково решение, както се тълкува в точка 71 от настоящото решение, посоченото задължение обхваща окончателни решения на наказателен съд като предвидените в член 78a, алинея 1, буква б) от НК, с които, след като се установи вината на подсъдимия за престъпление, той се освобождава от наказателна отговорност и му се налага административна санкция вместо наказание за престъпление, стига да е могло да се получи информация за тези решения.
74      Следователно при вземането предвид на предишните осъдителни присъди, постановени в друга държава членка, по смисъла на член 3, параграф 1 от посоченото рамково решение, компетентният съд предварително трябва да определи дали с предишните решения, постановени в друга държава членка от наказателен съд, за които е бил информиран, съответното лице е признато за виновно в извършването на престъпление.
75      В това отношение, както самата запитваща юрисдикция счита, по същество фактът, че такова окончателно решение се вписва в регистъра за съдимост за съответното лице в осъждащата държава членка и за него следователно се уведомяват съдебните органи на другите държавите членки чрез ECRIS, показва по принцип, че това решение отговаря на критерия по предходната точка, с уточнението впрочем, че понятието „присъда“ по смисъла на член 2, буква а) от Рамково решение 2009/315 съдържа и такъв критерий.
76      Доколкото запитващата юрисдикция посочва, че предоставената от ECRIS информация за предишните присъди на подсъдимия в главното производство не ѝ позволява да определи категорията, в която попадат деянията по тези присъди, трябва да се подчертае, както се уточнява в съображение 10 от Рамково решение 2009/315, че това рамково решение не следва да засяга нито възможността съдебните органи директно да изискват и предават информация от регистри за съдимост съгласно член 13 във връзка с член 15, параграф 3 от Европейската конвенция за правна взаимопомощ, нито член 6, параграф 1 от Конвенцията за правна взаимопомощ между държавите членки, който уточнява правилата за изготвяне и предаване на молба за правна взаимопомощ в съответствие с горепосочените разпоредби от Европейската конвенция за правна взаимопомощ.
77      Поради това, когато съд на държава членка счете, че за целите на прилагането на член 3, параграф 1 от Рамково решение 2008/675 наличната информация в ECRIS не е достатъчна, той трябва да провери пряко при съдебните органи, постановили предишните присъди, дали те действително представляват присъди по смисъла на член 2 от това рамково решение.
78      На второ място, що се отнася до обхвата на възложеното на всяка държава членка задължение да осигури на постановените в други държави членки предишни присъди признаване на последици, които са „равностойни“ на придаваните на предишните национални присъди, постановени в съответната държава членка в съответствие с вътрешното ѝ право, по смисъла на същия член 3, параграф 1 във връзка с член 3, параграф 2 от посоченото рамково решение, този обхват трябва да се определи в светлината на принципа на взаимно признаване на присъдите и съдебните решения в наказателноправната област, прогласен в член 82, параграф 1 ДФЕС, който Рамково решение 2008/675 цели да приведе в действие, както се посочва в съображение 2 от него.
79      Съгласно практиката на Съда този принцип не допуска по-специално вземането предвид в рамките на това рамково решение на предишна присъда, постановена в друга държава членка, да бъде обусловено от преразглеждането на посочената присъда (вж. в този смисъл решение от 5 юли 2018 г., Lada, C‑390/16, EU:C:2018:532, т. 38 и цитираната съдебна практика).
80      Ето защо член 3, параграф 3 от посоченото рамково решение изрично забранява такова преразглеждане, така че предишните присъди, постановени в други държави членки, трябва да се вземат предвид такива, каквито са постановени (вж. в този смисъл решение от 5 юли 2018 г., Lada, C‑390/16, EU:C:2018:532, т. 39 и цитираната съдебна практика).
81      Същевременно, както изрично се посочва в съображение 13 от Рамково решение 2008/675, последното зачита наличието на различни национални решения и процедури, необходими при вземането предвид на предишна присъда, постановена в друга държава членка. Изключването на възможността за преразглеждане на предишна присъда не ограничава държава членка да вземе, ако е необходимо, решение за признаване на равностойни правни последици на такава предишна присъда.
82      По-специално, както се уточнява в съображение 8 от това рамково решение, когато в хода на наказателно производство в дадена държава членка съществува информация за предишна присъда в друга държава членка, следва да се избягва, доколкото е възможно, лицето да се третира по-малко благоприятно, отколкото ако предишната присъда е била национална присъда.
83      Следователно съдът, сезиран с наказателно преследване в дадена държава членка, трябва да се увери, че на правонарушението, довело до постановена в друга държава членка предишна осъдителна присъда, и на наложеното с нея наказание не се придава правно действие, което е с по-тежко отражение върху положението на подсъдимия, отколкото ако присъдата беше постановена от национален съд.
84      От тази гледна точка, за да може да признае на предишната осъдителна присъда, постановена в друга държава членка, правни последици, които са „равностойни“ на тези, които би породила национална осъдителна присъда, е необходимо запитващата юрисдикция да може да прецени, по-конкретно, категорията, към която спада санкционираното с тази предишна присъда престъпление и която е определила естеството и размера на санкцията. Определянето на такава равностойност всъщност може да изисква, наред с останалото, съпоставка между типологията на престъпленията, предвидена в наказателното законодателство на държавата членка, в която посочената предишна присъда е била наложена, и типологията, съществуваща в националното законодателство, в частност когато по силата на последното правните последици, които имат присъдите, постановени за съответното правонарушение, могат да бъдат различни според категорията, към която то спада.
85      Следователно приемането на решение, позволяващо на постановена в друга държава членка предишна присъда да се придадат правни последици, равностойни на последиците на предишна национална присъда, е необходимо разглеждане на всеки отделен случай според конкретните обстоятелства, което обаче не може да доведе до преквалификация на извършеното престъпление и на наложеното наказание (вж. в този смисъл решение от 5 юли 2018 г., Lada, C‑390/16, EU:C:2018:532, т. 45 и цитираната съдебна практика).
86      По-конкретно, от съображенията, изложени в точки 65—85 от настоящото решение следва, че когато от информацията, с която компетентният наказателен съд разполага, е видно, че в друга държава членка срещу подсъдимия има присъди по смисъла на член 2 от Рамково решение 2008/675 — а именно окончателни решения, с които се установява вината му за престъпление — този съд е длъжен да признае на тези решения последици, равностойни на придаваните на националните присъди, постановявани за извършването на престъпление, спадащо към равностойна категория и водещо до наказание със сравними естество и размер. Това признаване обаче не трябва да води в конкретното производство до по-неблагоприятно третиране на съответното лице, отколкото ако тези решения бяха постановени от национален съд.
87      В този контекст компетентният национален съд не може да извършва преквалификация на престъплението, за което срещу подсъдимия е постановена присъда в друга държава членка, която би му придала естеството на административно нарушение. Такава преквалификация всъщност не само би довела до преразглеждане на предишната присъда, което член 3, параграф 3 от това рамково решение изрично забранява, но в крайна сметка би означавала, в нарушение на задължението по член 3, параграф 1 от него, на тази осъдителна присъда да не се осигурят последици, равностойни на тези на национална присъда.
88      Същевременно, както следва от точка 73 от настоящото решение, Рамково решение 2008/675 изисква, когато националното право предвижда вземане предвид на предишни окончателни решения на наказателен съд, с които се установява вината на подсъдимия за престъпление, но вместо наказание за престъпление му се налага санкция с административен характер, компетентният съд да приложи релевантните разпоредби от това право към такива решения, постановени в друга държава членка, стига да разполага с достатъчно информация в това отношение.
89      Що се отнася понастоящем до определянето дали в съответствие с предвидената в националното ѝ право класификация престъпленията, за които се отнасят постановените в други държави членки предишни присъди, съставляват престъпления „от общ характер“ или престъпления „от частен характер“, доколкото според категорията, към която се числят същите, правните последици по националното право са различни, запитващата юрисдикция трябва да провери дали наказателното производство в тези други държави членки е било образувано по инициатива на компетентния орган или вследствие на тъжба на пострадалия пред съд.
90      В разглеждания случай, както констатира самата запитваща юрисдикция, при правонарушенията, за които са постановени осъдителните присъди в Белгия и Германия, няма пострадал. Доколкото тези правонарушения действително съставляват престъпления по законодателството на съответната държава членка, тя трябва да придаде на тези присъди последици, равностойни на последиците, които биха породили предишни национални присъди за престъпления „от общ характер“.
91      С оглед на изложените съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 3, параграфи 1 и 2 от Рамково решение 2008/675 във връзка с член 2, буква а) от Рамково решение 2009/315 трябва да се тълкува в смисъл, че компетентният национален съд при вземането предвид на предишните присъди, постановени в друга държава членка срещу лицето, срещу което се води наказателното производство, с което е сезиран този съд, трябва да прецени дали деянията, довели до предишните окончателни решения на съдебните органи на тази друга държава членка, с които се е запознал, са били квалифицирани според класификацията, извършена от правото на другата държава членка, като престъпления. Съгласно член 3, параграфи 1 и 2 от Рамково решение 2008/675 посоченият съд е длъжен да вземе предвид единствено тези решения и да им придаде правни последици, равностойни на тези, които биха породили предишни национални осъдителни присъди за извършването на престъпление, спадащо към равностойна категория и водещо до наказание със сравними естество и размер. Това вземане предвид обаче не трябва да води в конкретното производство до по-неблагоприятно третиране на съответното лице, отколкото ако тези решения бяха постановени от национален съд.
По съдебните разноски
92      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
Поради изложените съображения Съдът (десети състав) реши:
1)      Член 3, параграф 1 от Рамково решение 2008/675/ПВР на Съвета от 24 юли 2008 година за вземане предвид присъдите, постановени в държавите членки на Европейския съюз[,] в хода на новообразувани наказателни производства,
трябва да се тълкува в смисъл, че
допуска национална правна уредба, съгласно която, за да се произнесе по наказателно преследване, компетентният съд не може да вземе предвид предишните постановени в друга държава членка срещу лицето, срещу което се води преследването, присъди, за деяния, които не съставляват престъпления по националното право и следователно за тях по това право не може да се постанови присъда.
2)      Член 3, параграфи 1 и 2 от Рамково решение 2008/675 във връзка с член 2, буква а) от Рамково решение 2009/315/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 година относно организацията и съдържанието на обмена на информация, получена от регистрите за съдимост, между държавите членки, изменено с Директива (ЕС) 2019/884 на Европейския парламент и на Съвета от 17 април 2019 г.,
трябва да се тълкува в смисъл, че
компетентният национален съд при вземането предвид на предишните присъди, постановени в друга държава членка срещу лицето, срещу което се води наказателното производство, с което е сезиран този съд, трябва да прецени дали деянията, довели до предишните окончателни решения на съдебните органи на тази друга държава членка, с които се е запознал, са били квалифицирани според класификацията, извършена от правото на другата държава членка, като престъпления. Съгласно член 3, параграфи 1 и 2 от Рамково решение 2008/675 посоченият съд е длъжен да вземе предвид единствено тези решения и да им придаде правни последици, равностойни на тези, които биха породили предишни национални осъдителни присъди за извършването на престъпление, спадащо към равностойна категория и водещо до наказание със сравними естество и размер. Това вземане предвид обаче не трябва да води в конкретното производство до по-неблагоприятно третиране на съответното лице, отколкото ако тези решения бяха постановени от национален съд.
Подписи
*      Език на производството: български.
i      Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.