Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Т. ĆAPETA
представено на 19 март 2026 година(1)
Съединени дела C-7/25 [Ramodi] и C-8/25 [Karkik](i)
K (C-7/25)
P (C-8/25)
срещу
Minister van Asiel en Migratie
(Преюдициални запитвания, отправени от Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Рурмонд, Нидерландия)
„ Преюдициално запитване — Политика в областта на убежището — Директива
2011/95/ЕС — Оценяване на относимите елементи, свързани с молба за международна закрила — Задължение посочените в молбата елементи да бъдат подкрепени с автентични документи или други доказателства, които могат обективно да бъдат проверени — Процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила — Директива
2013/32/ЕС — Член 46, параграф 3 — Цялостно и ex nunc разглеждане на фактите и правните въпроси, включително разглеждане на нуждата от международна закрила — Принцип на забрана за връщане — Материали по делото, представени пред сезирания с жалба първоинстанционен съд “
I.      Въведение
1.        Запитващата юрисдикция Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Рурмонд, Нидерландия) отправя до Съда два преюдициални въпроса.
2.        И двата въпроса възникват в контекста на две отделни производства. В тези производства търсещи убежище лица искат упражняване на съдебен контрол върху решенията на компетентния административен орган, с които техните молби за международна закрила се отхвърлят като неоснователни.
3.        С втория си въпрос, върху който по молба на Съда ще се съсредоточа в настоящото заключение, запитващата юрисдикция иска да се установи дали правото на Съюза я задължава в рамките на такова производство за упражняване на съдебен контрол да извърши служебно, доколкото е необходимо, цялостна и ex nunc проверка на фактите и правните въпроси въз основа на представените пред нея материали по делото, допълнени или изяснени в състезателното производство, дори когато националното право ограничава проверката само до фактите и правните основания, изрично посочени в акта, който подлежи на съдебен контрол.
4.        Запитващата юрисдикция иска тълкуване на член 46 от Директивата за процедурите за убежище(2), разглеждан във връзка с членове
4, 18 и 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
II.    Фактите по главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
5.        Запитващата юрисдикция сезира Съда с две отделни преюдициални запитвания. Въпреки че всяко от запитванията се вписва в контекста на различни фактически положения, двете поставят едни и същи преюдициални въпроси. Затова първо ще изложа фактите по всяко дело, а след това ще обясня правните въпроси, които те повдигат.
Дело C-7/25
6.        K, жалбоподателката в главното производство, е иракска гражданка, която твърди, че влиятелен и добре известен член на въоръжена групировка в мястото ѝ на пребиваване нападнал нея и съпруга ѝ, след като тя и дъщеря ѝ неколкократно отказали множество негови предложения за брак с дъщеря ѝ. Жалбоподателката сезирала съд в държавата си на произход за този инцидент, но по нейните твърдения съдът не е предприел никакви действия във връзка с нейната жалба. През 2022 г. тя и съпругът ѝ напускат Ирак, a дъщеря им остава в тази страна, като се укрива.
7.        На 1 февруари 2022 г. жалбоподателката и съпругът ѝ подават молба за международна закрила в Кралство Нидерландия, но след смъртта на съпруга ѝ производството от негово име е прекратено. В молбата си за международна закрила жалбоподателката обосновава причините за бягството си с декларации и представя оригинален паспорт, копие от подадената до иракски съд жалба и копие от актуално медицинско заключение. Освен това жалбоподателката заявява, че тъй като вече е вдовица, в контекста на завръщането си в Ирак трябва да бъде считана за самотна жена, поради което попада под специалния режим на закрила за самотни жени от Ирак, въведен от Minister van Asiel en Migratie (министър по въпросите на убежището и миграцията, Нидерландия), който е ответник в главното производство (наричан по-нататък „ответникът“(3)).
8.        Ответникът отхвърля молбата на жалбоподателката за международна закрила като неоснователна с мотива, че декларациите ѝ относно проблемите с мъжа, който е отправил предложение за брак с дъщеря ѝ в Ирак, не са достоверни. В това отношение ответникът установява, от една страна, че жалбоподателката не е подкрепила декларациите си с обективни документи, които напълно да обосновават нуждата ѝ от убежище, и от друга страна, че тя не отговаря на условията по член 31, параграф 6, букви
c) и d) от Vreemdelingenwet 2000 (Закон за чужденците от 2000 г.), който съответства на член 4, параграф 5, букви
в) и г) от Директивата за признаването(4).
9.        Ответникът счита, че макар самоличността, гражданството и произходът на жалбоподателката да са достоверни, тези основания сами по себе си не са достатъчни, за да ѝ се предостави международна закрила.
10.      С решение от 15 юли 2024 г. ответникът отхвърля молбата на жалбоподателката за международна закрила като необоснована. Това решение включва решение за връщане, в което Ирак се посочва като държава на местоназначение, и определя срок от четири седмици за доброволно напускане на Нидерландия.
11.      На 19 юли 2024 г. жалбоподателката подава жалба срещу това решение пред запитващата юрисдикция, в която по-специално твърди, че начинът, по който ответникът е преценил достоверността на изложените от нея причини да иска убежище, е несъвместим с член 4, параграф 5 от Директивата за признаването.
12.      На 18 декември 2024 г. запитващата юрисдикция провежда съдебно заседание по жалбата, както и по жалбата в производството, във връзка с което е отправено преюдициалното запитване по дело C-8/25, а на 7 януари 2025 г. уведомява жалбоподателката, че счита за необходимо да отправи преюдициално запитване до Съда.
Дело C-8/25
13.      P, жалбоподателят в главното производство, е иракски гражданин, който твърди, че е бил заварен в интимни отношения с друг мъж. След като е бил докладван на иракските власти, жалбоподателят се опасява, че може да бъде осъден на лишаване от свобода заради сексуалната си ориентация. Именно с това опасение жалбоподателят обосновава подадената от него на 6 юли 2023 г. молба за международна закрила в Нидерландия.
14.      Въпреки че приема за достоверни самоличността, гражданството и произхода на жалбоподателя, макар последният да не е представил документи в подкрепа на личните си данни, ответникът не счита, че тази информация представлява достатъчно основание да му бъде предоставена международна закрила.
15.      С решение от 5 юли 2024 г. ответникът отхвърля молбата за международна закрила на жалбоподателя като необоснована с мотива, че последният не е могъл да представи писмени доказателства, потвърждаващи задържането му от иракските власти поради сексуалната му ориентация. В това отношение ответникът приема, че жалбоподателят не отговаря на условията по член 31, параграф 6, буква c) от Закона за чужденците от 2000 г., който съответства на член 4, параграф 5, буква в) от Директивата за признаването. Решението за отхвърляне на жалбата на Р включва решение за връщане, в което Ирак се посочва като държава на местоназначение, и се определя срок от четири седмици за доброволно напускане на Нидерландия.
16.      В последващата си жалба до запитващата юрисдикция от 10 юли 2024 г. жалбоподателят изтъква по-специално, че начинът, по който е преценена достоверността на изложените от него причини да иска убежище, е несъвместим с член 4, параграф 5 от Директивата за признаването.
17.      На 18 декември 2024 г. запитващата юрисдикция провежда съдебното заседание по жалбата, както и по жалбата в производството, във връзка с което е отправено преюдициалното запитване по дело C-7/25, а на 7 януари 2025 г. уведомява жалбоподателя, че счита за необходимо да отправи преюдициално запитване до Съда.
18.      Доколкото разбирам, в общото съдебно заседание запитващата юрисдикция се запознава с допълнителни данни, които не са били посочени в никоя от жалбите и които счита за релевантни с оглед вземането на решение по молбите за международна закрила.
Общи въпроси, повдигнати пред запитващата юрисдикция
19.      Пред запитващата юрисдикция се поставят два правни въпроса, които са общи за двете дела.
20.      Първият въпрос се отнася до начина, по който ответникът е разгледал и преценил нуждата от международна закрила на K и P (наричани заедно по-нататък „жалбоподателите“), и до съответствието на тази преценка с правото на Съюза и с практиката на Съда.
21.      В това отношение запитващата юрисдикция счита, че разглежданото национално законодателство, и по-конкретно член 31, параграф 6 от Закона за чужденците от 2000 г., противоречи на самата разпоредба, която има за цел да транспонира, а именно член 4, параграф 5 от Директивата за признаването. Противоречието се задълбочава с новата политика за оценка на молбите за международна закрила, която, както пояснява запитващата юрисдикция, влиза в сила на 1 юли 2024 г. Съгласно тази политика всяка оценка на молба за международна закрила включва: i) определяне на основанията за предоставяне на убежище, ii) преценка дали тези основания са подкрепени напълно с автентични документи и/или с документи, които могат обективно да бъдат проверени, и/или с обективни публични източници, и iii) ако това не е така, преценка дали молителят отговаря на всички условия по член 31, параграф 6 от Закона за чужденците от 2000 г., които съответстват на условията, посочени в член 4, параграф 5, букви
в) и г) от Директивата за признаването.
22.      Според запитващата юрисдикция такова прилагане на член 4, параграф 5 от Директивата за признаването позволява на ответника да отхвърли като необоснована молбата за международна закрила, когато молителят i) не е в състояние да подкрепи изцяло причините да иска убежище, с автентични документи, които могат обективно да бъдат проверени, или с надеждни публични източници, и ii) не е подал молбата във възможно най-ранния момент, доколкото ответникът не счита, че забавянето е извинимо.
23.      Запитващата юрисдикция обаче изтъква, че от текста на член 4, параграф 5 от Директивата за признаването, разглеждан във връзка с останалите параграфи на член 4 от същата директива, както и с член 10, параграф 3, буква б) от Директивата за процедурите за убежище и членове
4 и 18 от Хартата, ясно следва, че в случаи като разглежданите в двете главни производства ответникът е длъжен да си сътрудничи с молителя при установяването на фактите.
24.      При това положение запитващата юрисдикция иска да се установи дали релевантното право на Съюза задължава решаващия орган при преценката на фактите и обстоятелствата, обосноваващи молбата за международна закрила, да си сътрудничи с молителя и да вземе предвид всички доказателства и обстоятелства, посочени, за да се обоснове тази молба.
25.      Вторият въпрос е дали задължението на националния съд да предостави ефективни правни средства за защита, включва и задължението да провери, ако е необходимо, служебно и в сътрудничество с молителя, дали ответникът е събрал, разгледал и взел предвид при оценяването на молбата за международна закрила всички представени пред него релевантни обстоятелства, допълнени или изяснени в хода на състезателно съдебно производство, включително е проверил, при необходимост служебно, нуждата от международна закрила съгласно Директивата за признаването.
26.      Както пояснява запитващата юрисдикция, в Нидерландия, въз основа на член 8:69 от Algemene wet bestuursrecht (Общ административен закон) съдебният контрол върху административните
актове се ограничава само до въпросите, повдигнати в основанията за обжалване.
27.      По тази причина, както обяснява запитващата юрисдикция, тя е възпрепятствана да упражни цялостен и ex nunc контрол за законосъобразност на решението на ответника, включително да провери дали е спазен принципът на забрана за връщане, тъй като не може да вземе предвид обстоятелства, на които търсещият убежище не се е позовал изрично в жалбата си срещу решението за отхвърляне.
28.      Според запитващата юрисдикция национална правна практика, съгласно която съдебният контрол върху решение за отхвърляне на молба за международна закрила се свежда до проверка на обосноваността на това решение само с оглед на изрично изтъкнатите от жалбоподателя факти и доводи в рамките на процедурата по обжалване, е трудно съвместима с тълкуването на правото на Съюза, дадено от Съда, и по-специално с абсолютния характер на принципа на забрана за връщане, както и с правото на ефективни правни средства за защита, гарантирано от член 47 от Хартата и конкретизирано в член 13, параграфи
1 и 2 от Директивата за връщането(5), както и в член 46, параграфи
1 и 3 от Директивата за процедурите за убежище.
29.      След преглед на практиката на Съда(6) запитващата юрисдикция стига до извода, че Съдът все още не е разглеждал тези въпроси. По-специално, според нея Съдът не е посочил изрично дали задължението да се провери, евентуално служебно, дали е спазен принципът на забрана за връщане, се прилага и в случаите, когато национален първоинстанционен съд трябва да упражни контрол върху решение, с което молба за международна закрила се отхвърля като необоснована.
30.      Освен това запитващата юрисдикция изтъква, че само когато националният съд е длъжен, ако е необходимо, служебно, да извърши цялостно и ex nunc разглеждане на фактите и правните въпроси, включително да провери нуждата от международна закрила съгласно Директивата за признаването, той може изцяло да гарантира спазването на принципа на забрана за връщане. Дори при това разглеждане на нуждата от международна закрила да стане ясно, че жалбоподателят не отговаря на условията за предоставяне на международна закрила, предвидени в членове
12 и
17 от Директивата за признаването, това служебно
разглеждане все пак може да доведе до констатацията, че връщането на жалбоподателя в страната му на произход би било в противоречие с принципа на забрана за връщане и че решение за връщане или не може да бъде наложено, или, ако такова вече е било взето, то трябва да бъде спряно и извеждането да бъде отложено. Обратно, ако националният съд не е длъжен да провери, ако е необходимо,
служебно, дали принципът на забрана за връщане е спазен, особено когато от представените пред него обстоятелства по делото, допълнени или изяснени в хода на състезателното производство пред него, личи нарушение на този принцип, съдебната защита не би била нито ефективна, нито пълна.
31.      При тези обстоятелства Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Рурмонд) спира производствата по двете дела и отправя
до Съда следните общи за двете дела преюдициални въпроси:
„1.      Съвместима ли е с правото на Съюза национална практика, при която член 4, параграф 5 от [Директивата за признаването] се прилага по такъв начин, че декларациите, на които се основава подадена молба за международна закрила, се считат за недостоверни, ако молителят не може да подкрепи изцяло тези декларации с автентични документи и/или с документи, които могат обективно да бъдат проверени и/или с обективни източници и тази практика не отговаря на всички условия по този параграф 5, или същият член 4, параграф 5 от [Директивата за признаването] във връзка с член 4, параграфи 1—4 от [Директивата за признаването], член 10, параграф 3, буква б) от [Директивата за процедурите за убежище] и членове
4 и 18 от Хартата […] трябва да се тълкува в смисъл, че при преценката на фактите и обстоятелствата, на които се основа молбата за международна закрила, компетентният орган трябва да си сътрудничи с молителя и в рамките на проучването и преценката на нуждата от закрила трябва да вземе предвид всички доказателства и обстоятелства, посочени, за да се обоснове тази молба, и че ако молителят може да подкрепи декларациите си в достатъчна степен с документи или други доказателства или отговаря на посочените по-горе условия, не е необходимо тези декларации да бъдат допълнително потвърждавани и следователно са достоверни?
2.      Трябва ли член 46, параграф 3 от [Директивата за процедурите за убежище] във връзка с членове
4, 18 и 47 от Хартата […]
да се тълкува в смисъл, че национален първоинстанционен съд, сезиран с искане за проверка на законосъобразността на отхвърлянето на молба за международна закрила поради необоснованост, е длъжен, доколкото е необходимо, служебно да извърши цялостна и ex nunc проверка на фактите и правните въпроси, включително да провери нуждата от международна закрила съгласно [Директивата за признаването], като се основе на представените пред съда материали по делото, допълнени и изяснени в хода на състезателно съдебно производство?“.
32.      Запитващата юрисдикция иска от Съда да съедини дела C-7/25 и C-8/25 на основание член 54 от Процедурния правилник на Съда. В отговор на това искане на 26 февруари 2025 г. председателят на Съда приема решение за съединяване на делата.
33.      Освен това запитващата юрисдикция иска тези дела да бъдат разгледани по реда на бързото производство, предвидено в член 105, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда. На 27 март 2025 г., след изслушване на съдията докладчик и генералния адвокат, председателят на Съда отхвърля това искане.
34.      Писмени становища пред Съда представят страните в двете главни производства, нидерландското правителство и Европейската комисия.
35.      На основание член 76, параграф 2 от Процедурния правилник Съдът решава да се произнесе, без да провежда съдебно заседание за изслушване на устните състезания.
III. Анализ
36.      По искане на Съда заключението ми по настоящото дело ще се съсредоточи само върху втория преюдициален въпрос.
37.      С този въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали, когато е сезирана с жалба срещу решение, с което е отхвърлена като необоснована молба за международна закрила, правото на Съюза, и по-специално член 46, параграф 3 от Директивата за процедурите за убежище във връзка с член 47 от Хартата, я задължава да вземе предвид фактическите и правните обстоятелства, с които се е запознала от представените пред нея материали по делото, допълнени или изяснени в хода на състезателното производство, дори ако не всички тези обстоятелства са били посочени в първоначалното основание за обжалване по съдебен ред. Тя също така пита дали при такива обстоятелства съдът е длъжен, ако е необходимо, служебно, да провери нуждата от международна закрила в съответствие с Директивата за признаването, както и наличието на евентуално нарушение на принципа на забрана за връщане.
38.      От акта за преюдициално запитване е видно, че според запитващата юрисдикция член 8:69 от Общия административен закон и относимата национална съдебна практика не ѝ позволяват да извърши такава цялостна и ex nunc проверка. Според обясненията на запитващата юрисдикция тази разпоредба предвижда, че съдебният контрол върху административните решения се извършва с оглед на основанията за обжалване. Тя гласи: „1. Сезираният съд се произнася въз основа на жалбата, представените доказателства, предварителното и съдебното следствие. 2. Съдът допълва служебно правните основания. 3. Съдът може да допълва служебно фактите“(7). Тази правна уредба е придружена от обяснителен меморандум, който допълнително ограничава правомощията на административния съд(8).
39.      Преюдициалният въпрос е мотивиран от становището на запитващата юрисдикция, че национално право, което ограничава правомощията на административния съд по такъв начин, не съответства на правото на Съюза.
40.      Поставеният въпрос може да бъде разделен на две части, които ще анализирам поотделно. Най-напред ще изложа довода си (в раздел А), че при контрола за законосъобразността на дадено решение, с което молба за международна закрила се отхвърля като необоснована, националният съд е задължен от правото на Съюза да вземе предвид всички представени пред него материали по делото, допълнени или изяснени в хода на състезателното съдебно производство, дори някои от тях да не са включени в основанията за обжалване, изтъкнати от жалбоподателя. В раздел Б ще поясня, че при контрола за законосъобразността на дадено решение, с което молба за международна закрила се отхвърля като необоснована, националният съд също така е длъжен да разгледа, ако е необходимо, служебно, нуждата от международна закрила на жалбоподателя.
А.      По обхвата на съдебния контрол
41.      Какви обстоятелства трябва да вземе предвид националният съд, когато разглежда жалба срещу решение, с което молба за международна закрила се отхвърля като необоснована? Ограничава ли се само до разглеждане на въпросите, повдигнати в жалбата, или трябва да вземе предвид и всички други представени пред него материали по делото?
42.      Отговорът на тези въпроси налага тълкуване на член 46 от Директивата за процедурите за убежище в светлината на принципа на ефективна съдебна защита, кодифициран в член 47 от Хартата(9).
43.      Релевантните части от член 46, параграфи
1 и 3 от Директивата за процедурите за убежище гласят следното:
„1.      Държавите членки гарантират, че кандидатите разполагат с право на ефективна защита пред съд срещу следното:
а)      решение относно тяхната молба за международна закрила, включително за решение, с което:
i)      се установява, че молбата е неоснователна във връзка със статут на бежанец и/или статут на лице под субсидиарна закрила;
[...]
3.      С цел спазване на разпоредбите на параграф 1 държавите членки гарантират, че ефективната защита предвижда цялостно и ex nunc разглеждане на фактите и правните въпроси, включително, когато е приложимо, разглеждане на нуждите от международна закрила съгласно [Директивата за признаването], най-малкото в процедури по обжалване пред първоинстанционен съд“(10).
44.      Според мен самият текст на член 46 от Директивата за процедурите за убежище ясно посочва, от една страна, че кандидат, чиято молба за убежище е била отхвърлена като неоснователна, разполага с право на ефективна защита пред съд срещу това решение. От друга страна, параграф 3 от тази разпоредба задължава сезирания с жалбата съд, най-малкото в първа инстанция, в която съдилищата по принцип са компетентни да преценяват фактите, да разгледа цялата преписка по делото, тоест всички доводи и доказателства, които са му били предоставени, а не само доказателствата, изрично посочени от молителя в жалбата. Изразът „включително […] разглеждане на нуждите от международна закрила“ не може да се тълкува по друг начин, освен че дава право на националния съд да преразгледа, ако е необходимо, решението по същество, независимо дали жалбата на молителя съдържа такова искане за преразглеждане. Посочването на „цялостно […] разглеждане на фактите и правните въпроси“ указва, че съдът трябва да вземе предвид всички релевантни фактически и правни обстоятелства по делото, а не само тези, с които се е запознал от жалбата. Изразът „ex nunc разглеждане“ означава, че съдът може да вземе предвид нови правни доводи, както и фактически обстоятелства, които не са били взети под внимание в административното производство, в което е постановено решението.
45.      Това тълкуване е в съответствие с практиката на Съда. В решение Алхето Съдът изяснява, че изразът „ex nunc“ подчертава задължението на съда да извърши преценка, която отчита при необходимост новите обстоятелства, настъпили след приемането на решението, което се обжалва. Подобна преценка всъщност позволява молбата за международна закрила да се разгледа изчерпателно, без да е необходимо преписката да се връща на решаващия орган. Следователно националният съд има правомощието да вземе предвид нови обстоятелства, по които този орган не се е произнесъл в съответствие с Директивата за процедурите за убежище. Освен това Съдът е приел, че прилагателното „цялостно“ потвърждава, че съдът е длъжен да разгледа както обстоятелствата, които решаващият орган е отчел или е могъл да отчете, така и тези, които са настъпили след приемането на решението от този орган(11).
46.      Действително, в хода на производството може да възникне необходимостта от преценка на факти, които не са посочени в официалната жалба. Например в хода на разглеждане на жалбата е възможно да се появят нови доказателства или съдът да научи за доказателство, което решаващият орган е трябвало да разгледа, но не е взел предвид при формиране на решението си дали да предостави международна закрила на молителя. В такива случаи националният съд, пред който е подадена жалбата, трябва да може да упражни правото си на преценка, за да определи дали доказателствата могат да се считат за релевантни за съдебния контрол на решението относно молбата за убежище.
47.      Подобно тълкуване на член 46, параграф 3 от Директивата за процедурите за убежище гарантира, че в случай на връщане на преписката на решаващия орган ще може да бъде прието ново решение в кратък срок, за да се избегне рискът от настъпване на обстоятелства, налагащи нова актуализирана преценка(12).
48.      Освен това подобно тълкуване е в съзвучие с факта, че когато гражданин на трета страна отговаря на условията за предоставяне на международна закрила, предвидени съответно в глави II и III или в глави II и V от Директивата за признаването, държавите членки са длъжни, освен ако не е налице някое от предвидените в тази директива основания за изключване, да предоставят международна закрила, като не разполагат с право на преценка в това отношение(13).
49.      Жалбоподателите в двете главни производства и Комисията поддържат такова тълкуване на член 46, параграф 3 от Директивата за процедурите за убежище, докато нидерландското правителство го оспорва.
50.      Като се основава на точка 93 от решение Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, където се посочва, че „определянето на тази трета страна като сигурна страна на произход представлява едно от обстоятелствата по преписката, с които запитващата юрисдикция е запозната и по които тя трябва да се произнесе при обжалването на въпросното решение“(14), нидерландското правителство стига до извода, че националният съд трябва да разгледа само доказателствата, с които молителят го е запознал в жалбата си.
51.      Според мен в точка 93 от това решение Съдът само уточнява, че определянето на Република Молдова като сигурна страна на произход е едно от обстоятелствата, с които запитващата юрисдикция се е запознала при проверката на решението на компетентния орган. В точка 94 от същото решение Съдът уточнява, че такова обстоятелство представлява правен въпрос, който запитващата юрисдикция трябва да обсъди при цялостното и ex nunc разглеждане, изисквано в член 46, параграф 3 от Директивата за процедурите за убежище, дори жалбоподателят в главното производство да не се е позовал изрично на това обстоятелство в жалбата си. Ето защо тълкувам тези точки само като изявление на Съда, че националният съд трябва да вземе предвид всеки въпрос, с който жалбоподателят го е запознал, дори ако това се е случва в хода на производството, а не чрез самата жалба.
52.      Освен това според нидерландското правителство може да се приеме, че по дела, свързани със задържане(15), националният съд е длъжен, ако е необходимо, служебно да разгледа фактическите и правните основания, тъй като в такива случаи правото на Съюза изрично изисква съдебен контрол за законосъобразност на задържането, разпоредено от административен орган(16). Това обаче не е така в производствата, свързани с молби за убежище, тъй като Директивата за процедурите за убежище не налага задължителен съдебен контрол. Следователно молителят има избор или да приеме решението за отхвърляне на молбата му, или да обжалва това решение, но да изключи някои основания, които счита за недостатъчни за оспорване на решението и
съответно за негодни да доведат до неговата отмяна.
53.      В това отношение според мен нидерландското правителство правилно твърди, че Директивата за процедурите за убежище не установява задължителен съдебен контрол на решенията във връзка с предоставянето на убежище. Следователно, ако молителят не обжалва решението, с което молбата му за международна закрила се отхвърля като неоснователна, националният съд не е длъжен да провери законосъобразността на решението, прието
от решаващия орган.
54.      Ако обаче молителят обжалва това решение, националният съд трябва да действа служебно, ако е необходимо, и да разгледа всички представени му обстоятелства, допълнени или изяснени в хода на състезателното производство, дори тези обстоятелства да не са изрично посочени в жалбата. Това не означава, че този съд трябва активно служебно да търси евентуални допълнителни обстоятелства по делото. Това обаче означава, че ако такива обстоятелства станат известни на съда в хода на производството, той не може да ги пренебрегне. Накрая, правото на защита изисква и двете страни да имат възможност да изложат становището си относно релевантността на всяко ново обстоятелство.
Б.      По отношение на разглеждането от националния съд, ако е необходимо, служебно, на нуждата от международна закрила
55.      Сега ще премина към втората част от втория въпрос, с която се иска да се установи дали национален първоинстанционен съд, който е сезиран с искане за проверка на законосъобразността на решение за отхвърляне на молба за международна закрила поради необоснованост, е длъжен, при необходимост служебно, да провери нуждата от международна закрила на молителя в съответствие с Директивата за признаването.
56.      В изложението на мотивите за втория си въпрос запитващата юрисдикция също иска да се установи дали при преценката на законосъобразността на решението за отказ е необходимо съдът служебно да провери спазването на принципа на забрана за връщане. Запитващата юрисдикция не обяснява защо поставя този въпрос успоредно с въпроса за служебната преценка на нуждата от международна закрила. Като се има предвид обаче, че разглежданите в главното производство решения за отказ по дело C-7/25 и по дело C-8/25 съдържат и решения за връщане, това би могло да обясни необходимостта запитващата юрисдикция да уточни дали съгласно правото на Съюза тя е длъжна, в рамките на съдебния контрол на решенията, с които се отхвърлят молби за убежище като неоснователни, да провери служебно за евентуално нарушение на принципа на забрана за връщане.
57.      Нуждата от международна закрила трябва да се преценява в светлината на условията, предвидени съответно в глави II и III или в глави II и V от Директивата за признаването, сред които по-специално е задължението да се провери дали съществува сериозен риск в страната си на произход кандидатът за международна закрила да бъде застрашен от смъртно наказание, изтезание или друго нечовешко или унизително отношение или наказание, което е забранено по силата на член 4 от Хартата(17).
58.      Ако случаят е такъв, държавите членки трябва да спазят принципа на забрана за връщане, който е гарантиран като основно право в член 18 от Хартата във връзка с член 33 от Женевската конвенция(18), както и в член 19, параграф 2 от Хартата(19). Следва обаче да се припомни, че рисковете, обосноваващи забраната за връщане на дадено лице в страната му на произход, сами по себе си не са достатъчни, за да му се предостави убежище.
59.      За да обосноват твърдението, че националният съд трябва да провери служебно за евентуално нарушение на принципа на забрана за връщане, жалбоподателите в главните производства и Комисията се позовават в писмените си становища на решение Ararat. Това съдебно решение се отнася до законосъобразността на решение
за отхвърляне на молба за издаване на разрешение за пребиваване, след отхвърлянето на която се стига до изпълнението на решение за връщане, прието преди това в рамките на процедура за предоставяне на международна закрила.
60.      В това решение Съдът постановява, на първо място, че съдебната защита, гарантирана от член 47 от Хартата и конкретизирана в член 13, параграфи
1 и 2 от Директивата за връщането, „не би била нито ефективна, нито пълна, ако националният съд не е задължен служебно да установи нарушението на принципа на забрана за връщане — когато известните му по делото обстоятелства, както са допълнени или изяснени в хода на състезателното производство пред него, са насочени към това да докажат, че решението за връщане се основава на остаряла преценка на рисковете от забранено от този принцип третиране, на които съответният гражданин на трета страна се излага, ако трябва да се завърне в съответната трета страна […]“(20). Освен това Съдът приема, че ограничаването на „функцията на националния съд би могло да доведе до изпълнение на такова решение“, макар някои данни от преписката да сочат, че има опасност заинтересованото лице да бъде подложено в тази трета страна на забранено от член 4 от Хартата третиране(21).
61.      Наред с това в точка 51 от същото решение Съдът уточнява, че макар процедурата по това дело да се е отнасяла до молба за издаване на разрешение за пребиваване, задължението на националния съд да следи, евентуално служебно, за спазването на принципа на забрана за връщане, трябва да съществува по същия начин в рамките на процедура за предоставяне на международна закрила.
62.      Въз основа на тази точка от решение Ararat жалбоподателите в главните производства и Комисията поддържат, че принципът на забрана за връщане трябва да се зачита във всеки момент и на всеки етап от процедурата за връщане, както и на всеки етап от процедурата за преразглеждане на решение, с което се отхвърля молба за международна закрила. Според тях абсолютният характер на принципа на забрана за връщане изисква националният съд да гарантира спазването му, без да се ограничава само до проверка на фактите и доводите, изрично посочени от молителя в неговата жалба.
63.      Нидерландското правителство не споделя напълно тяхното становище. Напротив, то изтъква, че трябва да съществуват сериозни и потвърдени основания да се смята, че е налице реална опасност кандидатът за международна закрила да бъде подложен в страната си на произход на забранено от член 4 и член 19, параграф 2 от Хартата третиране. Вероятността за наличие на такава опасност трябва да е видна от представените на съда данни, допълнени или изяснени в хода на състезателното производство. Следователно такъв контрол е задължителен само когато са налице ясни признаци, че заинтересованото лице може да бъде подложено в тази трета страна на абсолютно забранено от член 4 от Хартата третиране.
64.      Според мен нищо в решение Ararat не подсказва, че подходящият праг за започване на служебна преценка относно спазването на принципа на забрана за връщане е дали представените пред съда обстоятелства „ясно“ показват възможно нарушение на защитените от член 4 от Хартата права при връщане в страната на произход. Напротив, предвид абсолютния характер на този принцип(22) считам, че когато разглеждат жалби във връзка с решения за връщане или за отказ на международна закрила, националните съдилища трябва да извършат преценка дали е налице евентуално нарушение на принципа на забрана за връщане още щом представените в хода на производството доказателства породят въпроси относно евентуално нарушение.
65.      Освен това отбелязвам, че при тълкуването на член 3 от Европейската конвенция за правата на човека (ЕКПЧ) Европейският съд по правата на човека (ЕСПЧ) също е постановил, че националният съд трябва да прецени дали има опасност от подлагане на изтезания или нечовешко или унизително отношение или наказание, „с оглед на всички доказателства, които са му представени или, ако е необходимо, които е събрал служебно, по-специално когато молителят или встъпила трета страна представи обосновани мотиви, които поставят под съмнение точността на информацията, на която се позовава правителството ответник“(23).
66.      Освен контрола за спазване на принципа на забрана за връщане, запитващата юрисдикция изтъква, че при необходимост трябва да може да провери служебно и нуждата от международна закрила на молителя.
67.      Като се има предвид, че националният съд е длъжен да извърши изчерпателна и актуализирана оценка на положението на молителя в хода на производството по обжалване, по същите причини този съд трябва също да прецени, ако е необходимо, служебно, не само рисковете при връщане, но и нуждата на молителя от международна закрила, като се опира на доказателствата по делото, които са му били представени или са станали известни в хода на състезателното производство.
68.      Според мен независимо от това, което вече е ясно от текста на член 46, параграф 3 от Директивата за процедурите за убежище, национален съд, сезиран с жалба срещу решение, с което молба за международна закрила се отхвърля като неоснователна, трябва да разполага с такава компетентност, за да може да разгледа всички релевантни за молителя обстоятелства.
69.      Такова тълкуване на член 46, параграф 3 от Директивата за процедурите за убежище налага принципът на ефективна съдебна защита, закрепен в член 47 от Хартата. Пълната проверка на нуждата от международна закрила позволява на сезирания с жалбата съд да вземе предвид обстоятелства, които, ако бяха отчетени от решаващия орган, биха довели до предоставянето на международна закрила на молителя.
70.      Поради гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на втория въпрос на запитващата юрисдикция, че приложимото право на Съюза трябва да се тълкува в смисъл, че национален първоинстанционен съд, сезиран с искане за проверка на законосъобразността на решение за отхвърляне на молба за международна закрила поради необоснованост, е длъжен служебно да извърши,
ако е необходимо, цялостна и ex nunc проверка както на фактическите, така и на правните основания за това решение, като се основе на представените пред него материали по делото, допълнени или изяснени в хода на състезателно съдебно производство, без значение дали всички тези материали са били включени първоначално в основанията на жалбата, с която е иницииран съдебният контрол. Такава служебна проверка трябва да включва оценка както на нуждата от международна закрила в съответствие с Директивата за признаването, така и на зачитането на принципа на забрана за връщане.
71.      Какви са последиците от такова тълкуване за запитващата юрисдикция?
72.      В решение Алхето Съдът пояснява, че държавите членки са длъжни по силата на член 46, параграф 3 от Директивата за процедурите за убежище да изменят националното си право по такъв начин, че разглеждането на посочените жалби да включва проверка от съда на всички фактически и правни обстоятелства, които му позволяват да извърши актуализирана преценка на конкретния случай(24).
73.      От това следва, че ако запитващата юрисдикция счита, че националното ѝ право не ѝ позволява да вземе предвид фактически и правни обстоятелства, които са ѝ
били представени в хода на съдебното производство, но не са били включени в жалбата, или не ѝ позволява да прецени служебно нуждата от международна закрила на молителя, или да прецени дали са налице основания за прилагане на принципа на забрана за връщане, тя трябва да тълкува това национално право, и по-специално член 8:69 от Общия административен закон, в съответствие с правото на Съюза. Ако такова тълкуване не е възможно(25), запитващата юрисдикция е длъжна да остави без приложение тези национални законови разпоредби(26).
IV.    Заключение
74.      С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на втория преюдициален въпрос, отправен от Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Първоинстанционен съд Хага, заседаващ в Рурмонд, Нидерландия), по следния начин:
„Член 46, параграф 3 от Директива
2013/32/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила във връзка с членове
4, 18 и 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз
трябва да се тълкува в смисъл, че национален първоинстанционен съд, сезиран с искане за проверка на законосъобразността на решение за отхвърляне на молба за международна закрила поради необоснованост, е длъжен служебно да извърши, ако е необходимо, цялостна и ex nunc проверка както на фактическите, така и на правните основания за това решение, като се основе на представените пред него материали по делото, допълнени или изяснени в хода на състезателно съдебно производство, без значение дали всички тези материали са били включени първоначално в основанията на жалбата, с която е иницииран съдебният контрол. Такава служебна проверка трябва да включва оценка както на нуждата от международна закрила в съответствие с приложимото право на Съюза, така и на зачитането на принципа на забрана за връщане“.
1      Език на оригиналния текст: английски.
i      Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
2      Директива
2013/32/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила (ОВ L 180, 2013 г., стр. 60, наричана по-нататък „Директивата за процедурите за убежище“).
3      Според запитващата юрисдикция тази политика е установена в точка 16.3.2.1 от Besluit van de
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid van 13 juni 2024, nummer WBV 2024/12, houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (Решение на държавния секретар по въпросите на правосъдието и сигурността от 13 юни 2024 г., № WBV 2024/12, за изменение на Циркулярно писмо от 2000 г. относно чужденците). Това решение влиза в сила на 1 юли 2024 г. Ответникът издава и Werkinstructie WI 2024/6 Geloofwaardigheidsbeoordeling (asiel) (Работна инструкция WI 2024/6 — Оценка на достоверността (убежище), с която дава указания за начина на прилагане на тази политика.
4      Директива 2011/95/ЕС
на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила (ОВ L 337, 2011 г., стр. 9) (наричана по-нататък „Директивата за признаването“).
5      Директива
2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008
година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (ОВ L 348, 2008 г., стр. 98) (наричана по-нататък „Директивата за връщането“).
6      Запитващата юрисдикция припомня решения от 25 юли 2018 г., Aлхето (C-585/16, наричано по-нататък „решение Aлхето“,  EU:C:2018:584, т. 105, 106, 109—116 и 118), от 4 октомври 2018 г., Фатхи (C-56/17, EU:C:2018:803, т. 60), от 4 октомври 2024 г., Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky (C-406/22, наричано по-нататък „решение Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky“, EU:C:2024:841, т. 87—91, 93, 94, 97 и 98), и от 17 октомври 2024 г., Ararat (C-156/23, наричано по-нататък „решение Ararat“, EU:C:2024:892, т. 45, 46
и 49—51).
7      [Бел. прев.: бележка под линия без значение за текста на български език].
8      Вж. обяснителния меморандум към Общия административен закон: Tweede Kamer, vergaderjaar 1991-1992, 22 495, nr. 3
(Камара на представителите), който гласи: „По отношение на обхвата на спора, по който съдът трябва да се произнесе, отбелязваме, че по принцип той се определя от обхвата на подадената жалба […]. Като се има предвид основната функция на административното производство, а именно да предостави правна защита, няма причина съдът да излиза извън обхвата на искането. Освен това от гледна точка на правната сигурност за засегнатите от решението лица би било неблагоприятно, ако съдът може да излезе извън границите на спора, с който е сезиран. От гореизложеното следва, на първо място, че съдът не трябва да разглежда неоспорените части от решението. Следва обаче да се отбележи, че съдът не може просто да се позове на доводите, изложени в жалбата. Липсата на някои декларации в жалбата не означава непременно, че жалбоподателят съзнателно е избрал да не посочва определени пороци, и следователно желае да ги приеме. […] В съответствие с член 48 от Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering [(Гражданския процесуален кодекс)] вторият параграф постановява, че съдът допълва служебно правните основания. Третият параграф предвижда, че съдът може служебно да допълва фактите. Значението на последното се състои главно в това, че за разлика от гражданските производства съдът по принцип не трябва да приема фактите, така както са представени от страните. Съдът може да отправи допълнителни въпроси. Правомощието за допълване на фактическите основания не стига дотам, че да позволи на съда да основе решението си на факти, по които страните не са могли да вземат отношение в хода на производството. Следователно настоящото правомощие не засяга правилото, посочено в първия параграф. Ако факти, които са от съществено значение за решението, станат известни за първи път на етапа на разискванията, правилното действие е съдът да възобнови разследването и да даде възможност на страните да коментират тези факти“ [Бел. прев.: допълнителна бележка под линия без значение за текста на български език].
9      Вж. решение от 5 февруари 2026 г., Председател на Държавна агенция за бежанците (C‑718/24, EU:C:2026:68, т. 73 и цитираната съдебна практика).
10      Освен това в съображение 50 от Директивата за процедурите за убежище се посочва, че правото на ефективни правни средства за защита отразява един от основните принципи на правото на Съюза, съгласно който решенията по молба за международна закрила следва по-специално да могат ефективно да бъдат обжалвани пред съответния съд.
11      Решение Алхето, точки
111—113. Съдът потвърждава това тълкуване в решение от 29 юли 2019 г., Торубаров (C-556/17, наричано по-нататък „решение Торубаров“, EU:C:2019:626, т. 55 и цитираната съдебна практика).
12      Решение Алхето, точка 147.
13      Решение
Торубаров, точка 50.
14      Курсивът е мой.
15      Нидерландското правителство се позовава на решение от 8 ноември 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Служебна проверка на задържането)  (C-704/20 и C-39/21, EU:C:2022:858, т. 72, 77, 82, 83, 87 и 88).
16      Вж. член 15, параграф 2 от Директивата за връщането и член 9, параграф 3 от Директива 2013/33/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013
година за определяне на стандарти относно приемането на кандидати за международна закрила (ОВ L 180, 2013 г., стр. 96).
17      Както потвърждава Съдът в решение от 29 януари 2026 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(C-431/24, EU:C:2026:53, т. 31 и 32 и цитираната съдебна практика).
18      Конвенция за статута на бежанците, подписана в Женева на 28 юли 1951 г., влязла в сила на 22 април 1954 г. (Recueil des traités des Nations unies, том 189, стр. 137) и допълнена с Протокола за статута на бежанците, подписан в Ню Йорк на 31 януари 1967 г. (Recueil des traités des Nations unies, том 606, стр. 267) и влязъл в сила на 4 октомври 1967 г. (наричани по-нататък заедно „Женевската конвенция“).
19      Както потвърждава Съдът в решение от 6 юли 2023 г., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Бежанец, извършил тежко престъпление) (C-663/21, EU:C:2023:540, т. 36 и цитираната съдебна практика).
20      Решение Ararat, точка 50.
21      Пак там.
22      Вж. решение Ararat, точка 36 и цитираната съдебна практика.
23      Вж. ЕСПЧ, 11 януари 2007 г., Salah Sheekh с/у Нидерландия (CE:ECHR:2007:0111JUD000194804, § 136).
24      Решение Алхето, точка 110.
25      Според моя прочит на релевантния нидерландски закон и на тълкувателния документ, изглежда, няма пречка за такова съответстващо тълкуване. По този въпрос обаче следва да се произнесе националната юрисдикция. Полезно е да се отбележи, че според Съда тази установена национална съдебна практика не следва да пречи на националните съдилища да тълкуват разпоредба от националното право в съответствие с правото на Съюза. Вж. в това отношение решение от 17 април 2018 г., Egenberger (C-414/16, EU:C:2018:257, т. 72 и 73 и цитираната съдебна практика).
26      Решение Торубаров, точка 73.