62002CC0183_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. Comunidad Autónoma del País Vasco
(toliau – Baskų kraštas) ir Territorio Histório de Álava
– Baskų krašto savivaldos vienetas, turintis teisę priimti teisės aktus mokesčių teisės srityje (toliau – Alava), 1990–2000 metais skatino dviejų pramoninių kompleksų įsikūrimą Alavoje, teikdami subsidijas ir mokesčių lengvatas.
2. Pirmiausia Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa)
įkūrė šaldytuvų gamyklą Alavoje. Antra, Ramondín SA
ir Ramondín Cápsulas SA (2) čia įkūrė gamyklą, gaminančią vyno ir putojančio vyno kamščius.
3. Abiem atvejais Komisija kritikavo skatinimo priemones kaip neteisėtą valstybės pagalbą ir pareikalavo ją grąžinti(3) . 2002 m. kovo 6 d. sprendimu(4) Pirmosios instancijos teismas iš dalies panaikino Komisijos sprendimą dėl Demesa
suteiktų lengvatų. Kitu tos pačios dienos sprendimu(5) buvo atmestas ieškinys, kuriuo reikalauta panaikinti sprendimą dėl priemonių Ramondín
naudai.
4. Lengvatas gavusios įmonės ir Alava šiais keturiais apeliaciniais skundais skundžia Pirmosios instancijos teismo sprendimus, kad jie nepanaikino Komisijos sprendimų. Visose keturiose bylose ginčijamas įmonei įsikuriant padarytų investicijų sumos 45 % dydžio mokesčių kredito, kurį suteikė Alava,
vertinimas. Bylose C‑186/02 P ir C‑188/02, susijusiose su pagalba Ramondín, taip pat nagrinėjamas mokesčių apmokestinamosios bazės sumažinimo naujai įkurtoms įmonėms teisėtumo klausimas.
5. Nors bylos Teisingumo Teisme dar iki šiol nėra sujungtos, išvadoje būtų tikslinga apeliacinius skundus nagrinėti kartu, nes visose bylose daugiausia keliami tie patys teisiniai klausimai. Svarbiausi klausimai yra tokie: ar Komisija ir Pirmosios instancijos teismas teisingai kvalifikavo Alavos suteiktas fiskalines lengvatas kaip valstybės pagalbą, ar Komisija piktnaudžiavo įgaliojimais ir ar ji nesilaikė teisėtų lūkesčių apsaugos.
II – Ginčijamos fiskalinės lengvatos
6. Sprendimų Demesa
8 punkte ir Ramondín
4 punkte Pirmosios instancijos teismas pateikia Alavoje galiojančias teisės nuostatas dėl 45 % dydžio investicijų sumos mokesčių kredito:
„Šeštoji papildoma 1994 m. gruodžio 20 d. Regioninio įstatymo Norma Foral Nr. 22/1994 dėl Territorio Histórico de Álava
1995 m. biudžeto vykdymo (1995 m. sausio 13 d. Boletín Oficial del Territorio Histórico de Álava (BOTHA)
Nr. 5) nuostata numato:
„Nuo 1995 m. sausio 1 d. iki gruodžio 31 d. įvykdytoms investicijoms į naują ilgalaikį turtą, viršijančioms 2,5 milijardo ESP, pagal Diputación Foral de Álava
sprendimą suteikiamas 45 % Diputación Foral de Álava
nustatytos investicijų sumos mokesčių kreditas, taikytinas galutiniam mokėtino mokesčio dydžiui.
Dėl nepakankamo mokesčio netaikytas mokesčių atskaitymas gali būti atliktas per devynerius metus, skaičiuojant nuo metų, kuriais buvo priimtas Diputación Foral de Álava
susitarimas.
Šiuo Diputación Foral de Álava
sprendimu taip pat nustatomi kiekvienu konkrečiu atveju taikytini terminai ir apribojimai.
Pagal šias nuostatas suteiktos lengvatos yra nesuderinamos su jokiomis kitomis mokesčių lengvatomis, susijusiomis su tomis pačiomis investicijomis.
Diputación Foral de Álava
taip pat nustato investavimo trukmę, kuri gali apimti investicijas, padarytas investicijų projekto rengimo metu.“
7. Be to, 1996 m. liepos 5 d. Norma Foral Nr. 24/1996 (1996 m. rugpjūčio 9 d. BOTHA
Nr. 90) 26 straipsnis nustato su tam tikromis sąlygomis diferencijuotą mokesčių apmokestinamosios bazės sumažinimą daugeliui metų(6) .
III – Faktinės aplinkybės ir procesas bylose C‑183/02 P ir C‑187/02 P ( Demesa )
A – Faktinės aplinkybės, administracinė procedūra ir Komisijos sprendimas
8. Toliau apibendrinsiu faktines aplinkybes ir procedūrą prieš Komisijai priimant sprendimą tiek, kiek tai susiję su apeliaciniu skundu(7) .
9. 1996 m. kovo 13 d. Baskų krašto valdžios institucijos ir Demesa
valdanti įmonė Daewoo Electronics Co. Ltd
pasirašė bendradarbiavimo sutartį, kuria pastaroji įsipareigojo Baskų krašte įrengti šaldytuvų gamyklą. Baskų valdžios institucijos savo ruožtu įsipareigojo paremti šį projektą, skirdamos subsidijas. Pagal sutartį turėjo būti investuota 11 835 600 000 ESP (apie 71 milijonas eurų) ir sukurtos 745 darbo vietos. 1996 m. lapkričio mėn. Demesa
pradėjo statyti gamyklą.
10. Be Baskų krašto skiriamų subsidijų, kurios nėra susijusios su apeliaciniu skundu, 1997 m. spalio 21 d. Diputación Foral de Álava
sprendimu Nr. 737/1997 Alava suteikė Demesa
pagal Norma Foral
Nr. 22/1994 45 % investicijų sumos mokesčių kreditą.
11. 1996 m. birželio mėn. gavusi keleto buitinės technikos gamintojų asociacijų skundus, Komisija inicijavo administracinę procedūrą, kuri baigėsi 1999 m. vasario 24 d. priėmus Sprendimą 1999/718/EB(8) .
12. Sprendimo 1 straipsnio d punkte Komisija konstatavo, kad 45 % mokesčių kreditas yra su bendrąja rinka nesuderinama valstybės pagalba. Pagal sprendimo 2 straipsnio 1 dalies b punktą Ispanija turi imtis būtinų priemonių tam, kad susigrąžintų dėl neteisėtai gavėjui suteiktos pagalbos atsiradusią finansinę naudą.
B – Pirmosios instancijos teismo sprendimas
13. Pirmosios instancijos teismas sprendimo Demesa
144–170 punktuose atmetė pagrindus, pateiktus skundžiant minėtas sprendimo nuostatas. Teismas ypač pažymėjo, kad Komisija priemones teisingai laikė esančiomis atrankinio pobūdžio, kadangi Alavos institucijos turėjo tam tikrą diskreciją, priimdamos sprendimą dėl mokesčių kredito suteikimo, ir kadangi jos suteikia lengvatas tik didelėms įmonėms, kurių investicijos galėtų siekti mažiausiai 2,5 milijardo ESP. Galiausiai Pirmosios instancijos teismas atmetė šių priemonių pateisinimą fiskalinės sistemos pobūdžiu ir struktūra.
14. Pirmosios instancijos teismas sprendimo 233–239 punktuose konstatavo, kad įmonės mokesčių kredito gavėjos negali sėkmingai remtis teisėtų lūkesčių principu.
C – Apeliacinis skundas ir procesas Teisingumo Teisme
15. 2002 m. gegužės 16 d. Demesa
(byla C‑183/02 P) ir Alava (byla C‑187/02 P) padavė apeliacinį skundą dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimo. Teisingumo Teismas 2002 m. spalio 23 d. Nutartimi leido Baskų kraštui įstoti į bylą C‑187/02 P Alavos pusėje. Bylose C‑183/02 P ir C‑187/02 P apeliantai prašo:
1) panaikinti 2002 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą sujungtose bylose T‑127/99, T‑129/99 ir T‑148/99;
2) atsižvelgiant į Pirmosios instancijos teisme pateiktus reikalavimus, panaikinti 1999 m. vasario 24 d. Komisijos sprendimo 1 straipsnio d punktą ir 2 straipsnį, arba bent jau
3) grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui;
4) priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
16. Byloje C‑187/02 P Baskų kraštas prašo:
1) iš dalies panaikinti 2002 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą, kiek jame nustatyta, kad pagal Alavos Norma Foral
Nr. 22/1994 45 % investicijų sumos mokesčių kreditas yra valstybės pagalba 87 straipsnio prasme;
2) priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
17. Bylose C‑183/02 P ir C‑187/02 P Komisija prašo:
1) atmesti apeliacinį skundą ir
2) priteisti iš apeliantų bylinėjimosi išlaidas.
18. Demesa
pirmiausia grindė savo apeliacinį skundą trimis pagrindais, būtent: 1) teisės klaida, kvalifikuojant mokesčių kreditą kaip valstybės pagalbą; 2) teisės klaida, kvalifikuojant jį kaip naują pagalbą; 3) teisės klaida, atsisakant taikyti teisėtų lūkesčių principą. 2004 m. vasario 20 d. pareiškimu Demesa
atsiėmė pirmąjį ir antrąjį apeliacinio skundo pagrindus.
19. Alava pirmiausia taip pat skundė teisės klaidas, Demesa nurodytas pirmuoju ir antruoju apeliacinio skundo pagrindu, bet 2004 m. vasario 20 d. pareiškimu iš dalies atsisakė pirmojo apeliacinio skundo pagrindo bei visiškai – antrojo. Alava savo ruožtu apeliacinį skundą grindžia tuo, kad sprendimas dėl tariamo Komisijos piktnaudžiavimo įgaliojimais yra nemotyvuotas.
IV – Faktinės bylų aplinkybės ir procesas bylose C‑186/02 P ir C‑188/02 P (Ramondín)
A – Faktinės bylų aplinkybės, administracinė procedūra ir Komisijos sprendimas (9)
20. 1997 m. Ramondín nusprendė perkelti savo gamybos įrenginius gėrimų kamščių gamybai iš Logroño ( Comunidad Autónoma de La Rioja, toliau – La Rioja) į Laguardia miestą Alavoje. Sprendimu Nr. 738/1997 Alava suteikė Ramondín 45 % persikeliant į Alavą padarytų investicijų sumos mokesčių kreditą. Be to, Ramondín, kaip naujai įsteigtai įmonei, buvo sumažinta mokesčių apmokestinamoji bazė.
21. La Rioja skundo dėl šių skatinimo priemonių pagrindu Komisija pradėjo administracinę procedūrą, kuri baigėsi 1999 m. gruodžio 22 d. priėmus Sprendimą 2000/795/EB(10) .
22. Sprendimo 2 straipsnio a ir b punktuose Komisija pripažino, kad pagalba Ramondín
mokesčių apmokestinamosios bazės sumažinimo forma ir iš dalies pagalba, kai suteikiamas 45 % investicijų sumos mokesčių kreditas, yra nesuderinama su bendrąja rinka. Pagal sprendimo 3 straipsnio 1 dalį Ispanija įpareigojama susigrąžinti pagalbą.
B – Pirmosios instancijos teismo sprendimas
23. Pirmosios instancijos teismas atmetė Ramondín
ir Alavos ieškinius. Sprendimo 23–65 punktuose tai grindžiama, kaip ir Demesa
sprendimo cituotose ištraukose, tuo, kad Komisija mokesčių kreditą teisingai traktavo kaip atrankinio pobūdžio priemonę, kuri nepateisinama fiskalinės sistemos pobūdžiu ir struktūra.
24. Be to, Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškinio pagrindą, kad Komisija piktnaudžiavo įgaliojimais, imdamasi pagalbos priežiūros priemonių, užuot pasiūliusi derinimo priemones remiantis EB 96 ir 97 straipsniais (sprendimo 84 ir 85 punktai).
C – Apeliacinis skundas ir teisminė procedūra Teisingumo Teisme
25. 2002 m. gegužės 15 ir 16 d. Ramondín
(byla C‑186/02 P) ir Alava (byla C‑188/02 P) padavė apeliacinį skundą dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimo. Teisingumo Teismas 2003 m. kovo 6 d. nutartimi leido La Rioja įstoti į bylas C‑186/02 P ir C‑188/02 P Komisijos pusėje. Bylose C‑186/02 P ir C‑188/02 P apeliantai prašo:
1) panaikinti 2002 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą sujungtose bylose T‑92/00 ir T‑103/00;
2) iš dalies panaikinti 1999 m. gruodžio 22 d. Komisijos sprendimą tiek, kiek jame nustatyta, kad Normas Forales
Nr. 22/1994 ir Nr. 24/1996 numatytas mokesčių kreditas Ramondín SA
ir Ramondín Cápsulas SA
yra nesuderinamas su bendrąja rinka, ir Ispanija įpareigojama susigrąžinti šią pagalbą;
3) priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
26. Bylose C‑186/02 P ir C‑188/02 P Komisija taip pat kaip ir La Rioja prašo:
1) atmesti apeliacinį skundą ir
2) priteisti iš apeliantų bylinėjimosi išlaidas.
27. 2004 m. vasario 18 d. pareiškimu Ramondín
atsisakė trijų iš pirmiau pateiktų keturių pagrindų. Ramondín
palaiko tik kaltinimą, kad Komisija tariamai piktnaudžiavo įgaliojimais, de facto
įgyvendinama mokesčių teisės derinimą pagalbos priežiūros srityje.
28. Atsižvelgiant į tai, kad 2004 m. vasario 20 d. pareiškimu iš dalies buvo atsisakyta pagrindų, byloje C‑188/02 P savo apeliacinį skundą Alava grindžia tokiais pačiais pagrindais, kurie palaikomi byloje C‑187/02 P.
V – Teisinis vertinimas
A – EB 87 straipsnio pažeidimas
1. Šalių argumentai
29. Abiejose bylose C‑187/02 P ir C‑188/02 P yra nurodyti tie patys argumentai, kad Komisija ir Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, kvalifikuodami mokesčių kreditą bei mokesčių apmokestinamosios bazės sumažinimą byloje C‑188/02 P kaip valstybės pagalbą EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.
30. Atsižvelgiant į tai, apeliantai iš pradžių nesutiko su Pirmosios instancijos teismo išvadomis dėl priemonių atrankinio pobūdžio ir jų pateisinimo fiskalinės sistemos pobūdžiu ir struktūra.
31. Pranešime apie pagrindų atsisakymą visi apeliantai iš dalies atsisako šio apeliacinio skundo pagrindo. Dalinio atsisakymo priežastis yra ta, kad Komisija po šioje byloje ginčijamų sprendimų priėmė du kitus sprendimus, kuriuose ji taisykles dėl mokesčių kredito(11) ir mokesčių apmokestinamosios bazės sumažinimo(12) kvalifikavo kaip valstybės pagalbą. Dėl šių sprendimų yra pareikšti keturi ieškiniai (pateikti ir Alavos) Pirmosios instancijos teisme(13) . Daliniu atsisakymu apeliantai siekia, kad šiose su konkrečia individualia pagalba susijusiose bylose Teisingumo Teismas netirtų pagalbos schemos dėl EB 87 straipsnio pažeidimo. Tiksliau sakant, jos siekia, kad pirmiausia Pirmosios instancijos teismas įvertintų ginčijamas mokesčių nuostatas tose bylose, su kuriomis jos tiesiogiai susijusios.
32. Apeliantai tvirtina palaikantys ieškinio pagrindą tiek, kiek skundžiamasi dėl klaidingo EB 87 straipsnio taikymo, tačiau tik stadijoje iki priemonės kvalifikavimo pagalba. Teisingumo Teismas turi nustatyti, ar fiskalinės priemonės, kuriomis siekiama pramonės politikos tikslų, apskritai patenka į EB 87 straipsnio taikymo sritį.
33. Nors Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad ši aplinkybė nepaneigia, jog priemonės yra pagalba, tačiau šis argumentas įvertintas neteisingoje EB 87 straipsnio taikymo sąlygų perspektyvoje. Pirmiausia kyla klausimas, ar tokio pobūdžio fiskalinės teisės taisyklėms apskritai buvo galima taikyti valstybės pagalbos teisę prieš priimant 1997 m. gruodžio 1 d. Ekonomikos ir finansinių reikalų Tarybos išvadas(14) ir 1998 m. gruodžio 10 d. Komisijos pranešimą dėl valstybės pagalbos taisyklių taikymo su tiesioginiu verslo apmokestinimu susijusioms priemonėms(15) .
34. Komisija ir La Rioja savo pastabose dėl dalinio pagrindų atsisakymo laikėsi pozicijos, kad apeliantai tik performulavo savo pirminius argumentus. Jos pabrėžia, kad nebūtina, jog Pirmosios instancijos teismas pirma nuspręstų dėl pagalbos schemos kvalifikavimo. Apeliantai siekia, kad sprendimas dėl esminio klausimo būtų atidėtas kuo ilgiau. Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą byloje dabar, kad į jo teisinę interpretaciją būtų galima atsižvelgti Pirmosios instancijos teisme nagrinėjant bylas, kurių nagrinėjimas atidėtas iki Teisingumo Teismo sprendimo šiose bylose.
2. Vertinimas
35. Apeliantų argumentai dėl jų dalinio pagrindų atsisakymo nėra aiškūs – tai ypač būdinga papildomiems Alavos atstovo paaiškinimams per žodinę proceso dalį. Tačiau, kaip atrodo, apeliantai daugiau neskundžia Pirmosios instancijos teismo išvadų, kad mokesčių kreditas ir mokesčių apmokestinamosios bazės sumažinimas yra atrankinio pobūdžio priemonės, taigi ir priemonės, palaikančios tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, kurios nėra pateisinamos fiskalinės sistemos pobūdžiu ir struktūra.
36. Nepaisant to, Alavos atstovas per žodinę proceso dalį rėmėsi apeliacinio skundo ištrauka, kurioje dėstomi argumentai, susiję su atrankinio pobūdžio priemonėmis. Šioje ištraukoje pabrėžiama, kad mokesčių kredito suteikimo sąlyga – minimalus investicijų lygis – yra objektyvus kriterijus, atspindintis tam tikrą ekonominės politikos sprendimą. Tačiau šis argumentas pranešime apie pagrindų atsisakymą yra pateikiamas dėl visai kitų priežasčių. Jis turi parodyti, kad taisyklės, kuriomis siekiama fiskalinės ekonominės politikos tikslų, iš pat pradžių nepatenka į EB 87 straipsnio taikymo sritį.
37. Apeliantų siekis daugiau šioje byloje nekelti pagalbos taisyklių atrankinio pobūdžio klausimo pasireiškia ir tuo, kad jie nurodo tariamai logišką pagalbos schemos tyrimo pagal EB 87 straipsnį pirmumą tiesiogiai su tuo susijusiame procese Pirmosios instancijos teisme.
38. Teisingumo Teismas yra susaistytas tokios šalių valios ir nebegali šiose bylose nagrinėti, ar Komisija ir Pirmosios instancijos teismas, aptariamas priemones kvalifikuodami savo sprendimuose kaip atrankinio pobūdžio priemones, nepadarė teisės klaidos.
39. Proceso ekonomiškumo požiūriu galima tik apgailestauti, kad šis teisės klausimas, į kurį pirmiausia reikia atsakyti daugelyje Pirmosios instancijos teisme iškeltų bylų, nebus galutinai išspręstas dabar. Tačiau proceso teisė visiškai nesuteikia Teisingumo Teismui diskrecijos leisti atsisakyti apeliacinio skundo. Atvirkščiai, pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 118 straipsnį kartu su 78 straipsniu (visiškai) atsisakius apeliacinio skundo byla automatiškai išbraukiama iš registro. Todėl, kai šios nuostatos atitinkamai taikomos daliniam atsisakymui, Teisingumo Teismas dėl atsisakytų dalių taip pat negali spręsti iš esmės. Tai yra šalių laisvo disponavimo savo teisėmis išraiška.
40. Papildomai atkreiptinas dėmesys į tai, kad toks proceso pakeitimas nėra skirtas Bendrijos valstybės pagalbos teisės įgyvendinimui vilkinti, kaip teigia Komisija. Jeigu nė vienas iš kitų apeliacinio skundo pagrindų nėra sėkmingas, tai priėmus Teisingumo Teismo sprendimą šiose bylose ginčijami sprendimai yra privalomi tiek, kiek jų nepanaikino Pirmosios instancijos teismas. Todėl šiuose sprendimuose nustatyta pagalba turi būti bet kuriuo atveju grąžinta, netgi jeigu kitose bylose Pirmosios instancijos teisme paaiškėja, kad taikomos fiskalinės taisyklės faktiškai nesudaro valstybės pagalbos(16) . Kadangi ieškinių padavimas Bendrijos teismams neturi suspensyvinio poveikio, visi sprendimai, kuriuose Komisija nurodo grąžinti pagalbą, turi būti nedelsiant vykdomi nekreipiant dėmesio į ieškinio pareiškimą, jeigu teismas nenusprendė sustabdyti vykdymo.
41. Lieka tik nuspręsti, ar šio apeliacinio skundo pagrindo dalis, kurią apeliantai palaiko atsižvelgiant į pranešimą apie pagrindų atsisakymą, faktiškai buvo proceso Pirmosios instancijos teisme objektas, ar yra naujas nepriimtinas pagrindas.
42. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką apeliacinio proceso metu Teisingumo Teismo kompetencija apsiriboja pirmoje instancijoje išnagrinėtų ieškinio pagrindų teisiniu vertinimu(17) . Leidimas šaliai Teisingumo Teisme pirmą kartą nurodyti pagrindą, kuris nebuvo nurodytas Pirmosios instancijos teisme, reikštų suteikti jai leidimą pateikti Teisingumo Teismui, kurio kompetencija apeliaciniame procese yra ribota, nagrinėti platesnę bylą, nei buvo nagrinėjęs Pirmosios instancijos teismas. Jei Teisingumo Teisme apeliantas ar atsakovas galėtų pirmą kartą nurodyti pagrindą, kuris nebuvo nurodytas Pirmosios instancijos teisme, vadinasi, Teisingumo Teismui būtų galima pateikti nagrinėti platesnės apimties bylą, nei buvo nagrinėjęs Pirmosios instancijos teismas.
43. Apeliantai jau pirmos instancijos teisme įrodinėjo, kad ginčijami teisės aktai yra mokesčių teisės nuostatos, išreiškiančios ekonominės politikos sprendimą. Vėliau jie savo ieškinius grindė tuo, kad šios priemonės bet kuriuo atveju pateisinamos fiskalinės sistemos pobūdžiu ir struktūra.
44. Pirmosios instancijos teismas abiejuose skundžiamuose sprendimuose nagrinėja ekonominės politikos argumentus, kurie turėjo pagrįsti Alavos priimtas priemones. Tačiau, remiantis ieškovų argumentais, šie tikslai vertinami sprendžiant dėl taisyklių atrankinio pobūdžio (sprendimo Ramondín
51 punktas) ir jas pateisinant fiskalinės sistemos pobūdžiu ir struktūra (sprendimo Demesa
167 ir 168 punktai).
45. Tačiau nė viename pirmos instancijos teisminiame procese ieškovai neteigė, kad fiskalinės priemonės pačios savaime nepatenka į valstybės pagalbos teisės taikymo sritį. Taip pat argumentas, kad EB 87 straipsnis fiskalinės teisės priemonėms taikomas tik po 1997 m. gruodžio 1 d. Tarybos išvadų priėmimo ir paskelbus minėtą Komisijos pranešimą, nebuvo naudojamas Pirmosios instancijos teisme, o pirmą kartą panaudotas pranešant apie dalinį apeliacinio skundo atsisakymą.
46. Pranešime apie pagrindų atsisakymą apeliantai neriboja savo apeliacinio skundo tam tikrais pagrinde dėl EB 87 straipsnio pažeidimo išdėstytais aspektais. Teisingumo Teisme jie greičiau pateikia naują pagrindą.
47. Toks pagrindas dėl EB 87 straipsnio pažeidimo, koks buvo suformuluotas pranešime apie pagrindų atsisakymą, yra dėl to atmestinas kaip nepriimtinas.
48. Be to, pažymėtina, kad pagrindas, net jei jis būtų priimtinas, iš esmės nebūtų sėkmingas.
49. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką valstybės pagalbos sąvoka apima ne tik pozityvią finansinę paramą, t. y. subsidijas, bet ir priemones, kurios įvairia forma sumažina mokestines prievoles, paprastai tenkančias įmonėms(18) .
50. Tokio pobūdžio valstybinėms lengvatoms iš pat pradžių nėra netaikytinos pagalbos nuostatos dėl to, kad jos priskirtinos ekonominės politikos sričiai(19) arba mokesčių teisės aktų leidybai. Ypač Banco Exterior de España
sprendime(20), paskelbtame 1994 metais, t. y. prieš suteikiant Demesa ir Ramondín finansines lengvatas, Teisingumo Teismas visiškai neabejojo, kad mokesčių teisės taisyklėse gali būti nuostatų dėl valstybės pagalbos. Sprendime sakoma:
„priemonės, kuriomis valstybės valdžios įstaigos suteikia tam tikroms įmonėms mokesčių lengvatas, nors ir nesusijusios su valstybinių lėšų perleidimu, bet sukuriančios palankesnę nei kitiems mokesčių mokėtojams finansinę situaciją, yra valstybės pagalba EB sutarties 92 straipsnio 1 dalies prasme (dabar – EB 87 straipsnis).“
51. Norint taikyti EB 87 straipsnį nacionaliniams fiskaliniams teisės aktams, nereikia jokių papildomų Tarybos ar Komisijos aktų. Tai, kad Komisija galbūt tik tam tikru momentu pradėjo sistemiškai tirti fiskalines priemones dėl EB 87 straipsnio pažeidimų, netrukdo prieš tai suteiktų fiskalinių lengvatų vertinti valstybės pagalbos taisyklių požiūriu(21) .
B – Piktnaudžiavimas įgaliojimais
1. Pagrindo priimtinumas
52. Ramondín
grindžia savo apeliacinį skundą (byla C‑186/02 P) tuo, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai atmetė pagrindą dėl piktnaudžiavimo įgaliojimais. Alava nurodo šį apeliacinio skundo pagrindą ir byloje C‑187/02 P, ir byloje C‑188/02 P, bei šiuo požiūriu skundžia tai, kad Pirmosios instancijos teismo sprendimai nėra pakankamai motyvuoti.
53. Iš pradžių pastebėtina, kad Alava šių kaltinimų nėra nurodžiusi Pirmosios instancijos teisme byloje T‑127/99 ir kad dėl šios priežasties Pirmosios instancijos teismas Demesa
sprendime taip pat nesvarstė šio klausimo. Todėl remiantis šios išvados 42 punkte išdėstytais motyvais šis pagrindas byloje C‑187/02 P atmestinas kaip nepriimtinas.
54. Priešingai, nei teigė Komisija, byloje T‑92/00 Alava yra nurodžiusi šį pagrindą tik ieškinyje. Be to, Ramondín
savo ieškinį (byla T‑103/00) nuo pradžių grindė piktnaudžiavimu įgaliojimais ir Pirmosios instancijos teismas Ramondín
sprendime nagrinėjo šį pagrindą po to, kai abi bylos buvo sujungtos. Alava apeliaciniu skundu byloje C‑188/02 P, pateiktu dėl sprendimo sujungtose bylose T‑92/00 ir T‑103/00, gali prieštarauti Pirmosios instancijos teismo išvadoms, susijusioms su šiuo pagrindu, tuo neišplečiant bylos dalyko proceso pirmojoje instancijoje atžvilgiu.
2. Šalių argumentai
55. Bylose C‑186/02 P ir C‑188/02 P apeliantai nurodo, kad faktiškai Komisija siekia ne panaikinti konkurencijos iškraipymus tarp įmonių, bet greičiau ji nori derinti nacionalinių fiskalinių sistemų skirtumus. Tačiau EB 96 ir 97 straipsniuose įtvirtintas pagrindas, susijęs su mokesčių derinimu, suponuoja Tarybos veiksmus, kurių Taryba aiškiai nėra pasiruošusi imtis. Pirmosios instancijos teismas Ramondín
sprendimo 85 punkte neteisingai konstatavo, kad ieškovai nepateikė įrodymų dėl to, kad Komisija savo sprendimu faktiškai siekė neleistino tikslo. Alavos nurodyti pagrindai dėl piktnaudžiavimo įgaliojimais buvo nagrinėti tik paviršutiniškai.
56. Komisija, palaikoma La Rioja, mano, kad apeliantai neišdėstė objektyvių įrodymų dėl to, kad Komisija pasinaudojo savo įgaliojimais siekdama kitų tikslų, nei nurodyta. Apeliantų argumentai yra grynas spėjimas. Taip pat nėra aišku, kaip Komisijos sprendimu siekiama fiskalinės sistemos derinimo.
3. Vertinimas
57. Kaip Pirmosios instancijos teismas teisingai konstatavo Ramondín
sprendimo 84 punkte, sprendimas gali būti laikomas priimtu piktnaudžiaujant įgaliojimais tik tuomet, jei remiantis objektyviais, svarbiais ir nuosekliais įrodymais, darytina prielaida, kad jis buvo priimtas siekiant kitų tikslų, nei nurodyta(22) .
58. Galiausiai apeliantai neginčija šio teisinio požiūrio. Tačiau jie, priešingai nei yra nustatęs Pirmosios instancijos teismas, mano, kad jie faktiškai pateikė atitinkamus įrodymus. Tačiau klausimas, ar įrodymai dėl piktnaudžiavimo įgaliojimais buvo pateikti Pirmos instancijos teismui, yra susijęs su faktų nustatymu ir Teisingumo Teismas pagal EB 225 straipsnį ir Teisingumo Teismo Statuto 58 straipsnio 1 dalį nėra kompetentingas jo patikrinti(23) . Todėl ši apeliacinio skundo pagrindo dalis yra atmestina kaip nepriimtina.
59. Be to, Alava nurodo, kad Ramondín
sprendimas yra nemotyvuotas. Pirmosios instancijos teismas tik paviršutiniškai nagrinėjo pagrindus, kuriais, inter alia,
Komisija rėmėsi savo 1993 m. gegužės 10 d. Sprendime 93/337/EEB (toliau – Sprendimas 93/337)(24) ir procese sujungtose bylose C‑400/97, C‑401/97 ir C‑402/97(25) .
60. Tačiau Pirmosios instancijos teismas pakankamai pagrindė šių argumentų atmetimą Ramondín
sprendimo 87 punkte. Jis nėra įpareigotas detaliau motyvuoti dėl to, kad Komisijos motyvai, kuriuos nurodo Alava, nėra tiesiogiai susiję su ginčijamo sprendimo priėmimu. Sprendimas 93/337 yra daugiau susijęs su Baskų krašto fiskalinės pagalbos schemomis, su kuriomis taip pat yra susijęs prašymas priimti prejudicinį sprendimą sujungtose bylose C‑400/97, C‑401/97 ir C‑402/97.
61. Todėl visas apeliacinio skundo pagrindas dėl klaidingo piktnaudžiavimo įgaliojimais vertinimo yra atmestinas.
C – Teisėtų lūkesčių apsauga
62. Byloje C‑183/02 P Demesa skundžia, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai atmetė pagrindą dėl teisėtų lūkesčių apsaugos pažeidimo. Nors jai yra žinoma nusistovėjusi teismų praktika, pagal kurią pagalbos gavėjas negali remtis teisėtais lūkesčiais, jeigu apie pagalbą nebuvo pranešta Komisijai pagal EB 88 straipsnį, šioje byloje atkreiptinas dėmesys į tai, jog netgi apdairus ūkio subjektas nenumatė, kad mokesčių kreditas kvalifikuotinas kaip valstybės pagalba. Pirmiausia tai parodo, koks ginčytinas yra priemonių atrankinio pobūdžio klausimas. Antra, Komisija savo Sprendimą 93/337 dėl fiskalinės pagalbos schemų investicijoms Baskų krašte(26) pirmiausia grindė įsisteigimo laisvės pažeidimu, o ne EB 87 straipsnio pažeidimu. Beje, Komisija nesiėmė veiksmų, nors ir žinojo apie ginčijamas fiskalines taisykles.
63. Tačiau Komisija laikosi nuomonės, kad buvo daug požymių, jog ginčijamos fiskalinės taisyklės yra kvalifikuotinos kaip atrankinio pobūdžio priemonės. Panašios taisyklės Sprendime 93/337 buvo kvalifikuotos kaip neteisėta valstybės pagalba. Tariamas neveikimas nėra svarbus tais atvejais, kai apie pagalbą nėra pranešama.
64. Pirmosios instancijos teismas yra teisingai nurodęs, kad pagalbos gavėjas gali turėti teisėtų lūkesčių pagalbos teisėtumo atžvilgiu tik tuo atveju, jeigu ji buvo suteikta laikantis EB 88 straipsnyje numatytos procedūros(27) .
65. EB 88 straipsnio 3 dalyje nustatytos pareigos pranešti apie pagalbą paskirtis yra išsklaidyti galimas abejones dėl to, ar priemonė gali būti laikoma pagalba. Jeigu valstybė narė nesilaiko pareigos pranešti, pagalbos gavėjas negali ginčyti reikalavimo grąžinti neteisėtą pagalbą remdamasis teisėtų lūkesčių apsauga, grindžiama teisiškai klaidingu EB 87 straipsnio aiškinimu.
66. Geriausiu atveju lūkesčiai gali būti verti apsaugos tuomet, kai pagalbos gavėjas, remdamasis konkrečiais faktais arba Komisijos pareiškimais, gali manyti, kad jam valstybės valdžios įstaigų suteiktos lengvatos nėra laikomos pagalba(28) .
67. Sprendime 93/337 padarytos Komisijos išvados nėra tokia aplinkybė, nes, pirma, sprendimas nėra tiesiogiai susijęs su Alavos priimtomis taisyklėmis, antra, kaip pažymėjo Pirmosios instancijos teismas sprendimo Demesa
237 punkte, sprendime Komisija padarė išvadą, kad Baskų krašto taisyklės apima priemones, sudarančias valstybės pagalbą EB 87 straipsnio prasme.
68. Galiausiai tariamas Komisijos neveikimas taip pat nepagrindžia teisėtų lūkesčių. Tuo klausimu užtenka tik nurodyti, kad šioje byloje reikšmingos taisyklės įvestos tik 1994 m. gruodžio 20 d. Norma Foral Nr. 22/1994 (paskelbtas 1995 m. sausio 13 d.). 1997 m. spalio 21 d. priimtas jomis paremtas Alavos sprendimas dėl mokesčių kredito suteikimo Demesa . 1999 m. vasario 24 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą. Demesa
nepaaiškino, kuriuo iš šių laikotarpių Komisija, nors ir žinodama apie pagalbą, pernelyg ilgai nesiėmė veiksmų.
69. Todėl apeliacinio skundo pagrindas dėl teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimo yra atmestinas.
VI – Dėl bylinėjimosi išlaidų
70. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi apeliantai pralaimėjo bylą, jie turi jas padengti.
71. Remiantis Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalies trečiąja pastraipa, taip pat taikoma apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, Teisingumo Teismas gali nuspręsti, kad kita nei valstybė narė ar institucijos į bylą įstojusi šalis padengia savo išlaidas. Atsižvelgiant į tai, Baskų kraštas byloje C‑187/02 ir La Rioja bylose C‑186/02 P ir C‑188/02 P turi padengti savo išlaidas.
VII – Išvada
72. Išvadoje siūlau nuspręsti dėl apeliacinio skundo taip:
– Byla C‑183/02 P ( Demesa prieš Komisiją )
1. Atmesti apeliacinį skundą.
2. Daewoo Electronics Manufacturing España SA
padengia bylinėjimosi išlaidas.
– Byla C‑186/02 P ( Ramondín SA ir kt. prieš Komisiją )
1. Atmesti apeliacinį skundą.
2. Ramondín SA ir Ramondín Cápsulas SA
padengia bylinėjimosi išlaidas.
3. Comunidad Autónoma de La Rioja
padengia savo išlaidas.
– Byla C‑187/02 P ( Territorio Histórico de Álava – Diputación Foral de Álava prieš Komisiją )
1. Atmesti apeliacinį skundą.
2. Territorio Histórico de Álava – Diputación Foral de Álava
padengia bylinėjimosi išlaidas.
3. Comunidad Autónoma del País Vasco
padengia savo išlaidas.
– Byla C‑188/02 P ( Territorio Histórico de Álava – Diputación Foral de Álava prieš Komisiją )
1. Atmesti apeliacinį skundą.
2. Territorio Histórico de Álava – Diputación Foral de Ál ava padengia bylinėjimosi išlaidas.
3. Comunidad Autónoma de La Rioja
padengia savo išlaidas.
(1) .
(2)
–	Iš pradžių Comunidad Autónoma La Rioja
įsteigta Ramondín SA
įkūrė Ramondín Cápsulas SA
su buveine Laguardia (Álava) ir šiai bendrovei perleido savo funkcijas. Toliau abi kartu šios šalys vadinamos „Ramondín“.
(3)
–	1999 m. vasario 24 d. Komisijos sprendimas 1999/718/EB dėl Ispanijos valstybės pagalbos Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa)
(OL L 292, p. 1) ir 1999 m. gruodžio 22 d. Komisijos sprendimas 2000/795/EB dėl Ispanijos valstybės pagalbos Ramondín SA
ir Ramondín Cápsulas SA
(C(1999) 5203, OL L 318, p. 36).
(4)
–	Sujungtos bylos T‑127/99, T‑129/99 ir T‑148/99, Diputación Foral de Álava ir kt. prieš Komisiją,
Rink. p. II‑1275 (toliau – Demesa ).
(5)
–	Sujungtos bylos T‑92/00 ir T‑103/00, Diputación Foral de Álava ir kt. prieš Komisiją, Rink. p. II‑1385 (toliau - Ramondín ).
(6)
–	Apie šį teisės aktą žiūrėti išsamiau sprendimo 6 punkte.
(7)
–	Konkrečiau žr. sprendimo Demesa
(nurodytas 4 išnašoje) 11–29 punktus.
(8)
–	Nurodytas 3 išnašoje.
(9)
–	Žr. detaliau sprendimo Ramondín
(nurodytas 5 išnašoje) 7–13 punktus.
(10)
–	Nurodytas 3 išnašoje.
(11)
–	2001 m. liepos 11 d. Komisijos sprendimas 2000/820/EB dėl Ispanijos valstybės pagalbos Álava įmonei 45 % investicijų sumos mokesčių kredito forma reguliavimo (C(2001) 1759, OL L 296, p. 1).
(12)
–	2001 m. liepos 11 d. Komisijos sprendimas 2000/892/EB dėl Ispanijos valstybės pagalbos naujai įsteigtai Álava
įmonei reguliavimo (C(2001) 1760, OL L 314, p. 1.).
(13)
–	Bylos T‑227/01 ( Diputación Foral de Álava ir kt. prieš Komisiją ) ir T‑265/01 ( Confederación Empresarial Vasca prieš Komisiją ) dėl sprendimo C(2001) 1759; bylos T‑230/01 ( Diputación Foral de Álava ir kt. prieš Komisiją ) ir T‑267/01 ( Confederación Empresarial Vasca prieš Komisiją ) dėl sprendimo C(2001) 1760. Be to, yra nagrinėjama daugelis kitų bylų, susijusių su atitinkamu reguliavimu kituose Ispanijos regionuose. Taip pat Komisija Ispanijai pareiškė ieškinį Teisingumo Teisme pagal EB 226 straipsnį dėl sprendimų C(2001) 1759 ir C(2001) 1760 neįgyvendinimo (bylos C‑485/03 ir C‑488/03).
(14)
–	1997 m. gruodžio 1 d. Ekonomikos ir finansinių reikalų Tarybos išvados dėl fiskalinės politikos – 1997 m. gruodžio 1 d. Tarybos ir Taryboje posėdžiavusių valstybių narių vyriausybių atstovų rezoliucija dėl elgesio kodekso verslui apmokestinti – palūkanų apmokestinimas (OL C 2, 1998, p. 1). Žr. ypač rezoliucijos dėl elgesio kodekso verslui apmokestinti priedo Nr. 1 J punktą.
(15)
–	OL C 384, 1998, p. 3.
(16)
–	Todėl tikslas, slypintis už apeliacinio skundo dalinio atsisakymo, atrodo sunkiai suprantamas.
(17)
–	Žr., be kita ko, 1994 m. birželio 1 d. Sprendimą Komisija prieš Brazzelli Lualdi ir kt . (C‑136/92 P, Rink. p. I‑1981, 59 punktas); 1998 m. gegužės 28 d. Sprendimą Deere prieš Komisiją
(C‑7/95 P, Rink. p. I‑3111, 62 punktas) ir 2002 m. lapkričio 7 d. Sprendimą Glencore Grain ir kt. prieš Komisiją
(Sujungtos bylos C‑24/01 P ir C‑25/01 P, Rink. p. I‑10119, 62 punktas).
(18)
–	1961 m. vasario 23 d. Sprendimas De Gezamenlijke Steenkolenmijnen Limburge prieš Aukštąją Valdybą
(30/59, Rink. p. 3, 43 punktas); 1998 m. gruodžio 1 d. Sprendimas Ecotrade
(C‑200/97, Rink. p. I‑7907, 34 punktas) ir 2001 m. lapkričio 8 d. Sprendimas Adria-Wien Pipeline ir Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke
(C‑143/99, Rink. p. I‑8365, 38 punktas).
(19)
–	1987 m. vasario 24 d. Sprendimas Deufil prieš Komisiją
(310/85, Rink. p. 901, 8 punktas).
(20)
–	1994 m. kovo 15 d. Sprendimas Banco Exterior de España
(C‑387/92, Rink. p. I‑877, 14 punktas); vėliau patvirtinta 1999 m. gegužės 19 d. Sprendimu Italija prieš Komisiją
(C‑6/97, Rink. p. I‑2981, 16 punktas).
(21)
–	Bet kokiu atveju Komisija jau 1963 metais atsakydama į Asamblėjos nario Burgbacher parlamentinę užklausą laikėsi nuomonės, kad mokesčių ir rinkliavų lengvatos laikytinos potencialia pagalba (OL 125, p. 2235.).
(22)
–	1984 m. birželio 21 d. Sprendimas Liuksemburgas prieš Audito Rūmus
(69/83, Rink. p. 2447, 30 punktas) ir 2001 m. lapkričio 22 d. Sprendimas Nyderlandai prieš Tarybą
(C‑110/97, Rink. p. I‑8763, 137 punktas).
(23)
–	1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimas Baustahlgewebe prieš Komisiją
(C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 24 punktas) ir sprendimo Glencore Grain ir kt.
(nurodytas 17 išnašoje) 65 punktas.
(24)
–	1993 m. gegužės 10 d. Komisijos sprendimas 93/337/EEB dėl fiskalinės pagalbos schemų investicijoms Baskų krašte (OL L 134, p. 25).
(25)
–	Žr. 1999 m. liepos 1 d. generalinio advokato A. Saggio išvadą šiose bylose (Rink. p. I‑1073, I‑1074). Teisingumas Teismas nėra priėmęs sprendimo iš esmės, nes prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo atsiimtas, kai pagrindinėje byloje buvo atsisakyta ieškinio.
(26)
–	Nurodytas 24 išnašoje.
(27)
–	1990 m. rugsėjo 20 d. Sprendimas Komisija prieš Vokietiją
(C‑5/89, Rink. p. I‑3437, 14 punktas); 1997 m. sausio 14 d. Sprendimas Ispanija prieš Komisiją
(C‑169/95, Rink. p. I‑135, 51 punktas) ir 1997 m. kovo 20 d. Sprendimas Alcan Deutschland
(C‑24/95, Rink. p. I‑1591, 25 punktas).
(28)
–	Žr. išimtinį atvejį, kuriuo buvo remiamasi 1987 m. lapkričio 24 d. Sprendime RSV prieš Komisiją
(223/85, Rink. p. I‑4617).