TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
2026. gada 14. aprīlī (*)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Autortiesības un blakustiesības – Direktīva 2001/29/EK – Informācijas sabiedrība – Dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošana – 2. pants – Reproducēšanas tiesības – 5. pants – Izņēmumi un ierobežojumi – 5. panta 3. punkta k) apakšpunkts – Jēdziens “stilizācija” – Izmantošana stilizācijas “mērķiem” – Fonogrammas daļu reproducēšana (sampling) – Pamattiesības – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 11. pants – Vārda brīvība – 13. pants – Mākslas brīvība – 17. pants – Tiesības uz īpašumu
Lietā C‑590/23
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija) iesniegusi ar 2023. gada 14. septembra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 25. septembrī, tiesvedībā
CG,
YN, kas rīkojas kā RL tiesību pārņēmējs,
pret
Pelham GmbH,
SD,
UP,
TIESA (virspalāta)
šādā sastāvā: Tiesas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], priekšsēdētāja vietnieks T. fon Danvics [T. von Danwitz], palātu priekšsēdētāji K. Jirimēe [K. Jürimäe], K. Likurgs [C. Lycourgos], I. Jarukaitis [I. Jarukaitis], I. Ziemele (referente) un F. Šalīns [F. Schalin], tiesneši S. Rodins [S. Rodin], M. Gavalecs [M. Gavalec], S. Žervazonī [S. Gervasoni] un N. Fengers [N. Fenger],
ģenerāladvokāts: N. Emiliu [N. Emiliou],
sekretāre: M. Krauzenbeka [M. Krausenböck], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 14. janvāra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–        CG un YN vārdā – H. Lindhorst, Rechtsanwalt,
–        Pelham GmbH, SD un UP vārdā – S. Scherer,
L. Schramke un
A. Walter, Rechtsanwälte,
–        Vācijas valdības vārdā – J. Möller,
M. Hellmann un
J. Simon, pārstāvji,
–        Eiropas Komisijas vārdā – J. Samnadda un T. Scharf, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 17. jūnija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (OV 2001, L 167, 10. lpp.) 5. panta 3. punkta k) apakšpunktu.
2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā, kurā CG un YN, kas ir RL tiesību pārņēmējs, vēršas pret Pelham GmbH, SD un UP (turpmāk tekstā kopā – “Pelham u.c.”) saistībā ar to, ka SD un UP sakomponētā un Pelham producētā skaņdarba “Nur mir” ierakstā tika izmantota aptuveni divas sekundes gara ritma secība, kas pārņemta no mūzikas grupas Kraftwerk, kuras dibinātāji ir CG un RL, fonogrammas.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3        Direktīvas 2001/29 3., 4., 9., 10., 31. un 32. apsvērumā noteikts:
“(3)      Ierosinātā saskaņošana palīdzēs īstenot iekšējā tirgus četras pamatbrīvības, un tā ir saistīta ar tiesību un jo sevišķi īpašuma, tajā skaitā intelektuālā īpašuma tiesību pamatprincipu un izpausmes brīvības, kā arī sabiedrības interešu ievērošanu.
(4)      Nodrošinot lielāku juridisko noteiktību un intelektuālā īpašuma labāku aizsardzību, autortiesību un blakustiesību saskaņots tiesiskais regulējums veicinās būtisku ieguldījumu jaunradē un jauninājumos, tostarp tīklu infrastruktūrā, kas savukārt veicinās Eiropas rūpniecības izaugsmi un konkurētspējas palielināšanos gan satura un informācijas tehnoloģijas jomā, gan arī daudzās ražošanas nozarēs un kultūrā vispār. Tas aizsargās nodarbinātību un veicinās jaunu darba vietu rašanos.
[..]
(9)      Autortiesību un blakustiesību saskaņošanas pamatā jābūt augstam aizsardzības līmenim, jo šīm tiesībām ir izšķiroša nozīme intelektuālajā jaunradē. To aizsardzība palīdz nodrošināt jaunrades uzturēšanu un attīstību autoru, izpildītāju, producentu, patērētāju, kultūras, rūpniecības un visas sabiedrības interesēs. Tāpēc intelektuālais īpašums ir atzīts par īpašuma neatņemamu sastāvdaļu.
(10)      Lai autori vai izpildītāji varētu turpināt savu radošo un māksliniecisko darbību, viņiem jāsaņem atbilstīga atlīdzība par viņu darbu izmantošanu, bet producentiem tā jāsaņem, lai varētu finansēt šo darbību. Lai izgatavotu produktus, piemēram, skaņu ierakstus, filmas vai multimediju produktus un sniegtu pakalpojumus, piemēram, pakalpojumus “pēc pieprasījuma”, vajadzīgi ievērojami ieguldījumi. Lai garantētu minētās atlīdzības pieejamību un nodrošinātu iespēju iegūt labu atdevi no ieguldījumiem, vajadzīga intelektuālā īpašuma tiesību pienācīga aizsardzība.
[..]
(31)      Jāsaglabā taisnīgs līdzsvars starp dažādu kategoriju tiesību subjektu [īpašnieku] tiesībām un interesēm un dažādu kategoriju tiesību subjektu [īpašnieku] un aizsargātu tiesību objektu izmantotāju tiesībām un interesēm. Jāpārvērtē esošie dalībvalstu noteiktie izņēmumi un ierobežojumi, ņemot vērā jauno elektronisko vidi. Esošās izņēmumu un ierobežojumu atšķirības attiecībā uz dažām noteiktām darbībām atstāj tiešu negatīvu ietekmi uz autortiesību un blakustiesību iekšējā tirgus funkcionēšanu. Minētās atšķirības varētu izpausties spēcīgāk, ņemot vērā darbu pārrobežu izmantošanas turpmāko attīstību un pārrobežu aktivitātes. Lai nodrošinātu iekšējā tirgus pienācīgu funkcionēšanu, minētie izņēmumi un ierobežojumi būtu jānosaka saskaņotāk. To saskaņošanas pakāpei būtu jābalstās uz ietekmi, kādu tie atstāj uz iekšējā tirgus vienmērīgu funkcionēšanu.
(32)      Šī direktīva paredz izsmeļošu izņēmumu un ierobežojumu uzskaitījumu attiecībā uz reproducēšanas tiesībām un tiesībām uz izziņošanu. Daži izņēmumi vai ierobežojumi vajadzības gadījumā attiecas tikai uz reproducēšanas tiesībām. Minētajā uzskaitījumā ņemtas vērā dalībvalstu atšķirīgās tiesību tradīcijas, vienlaikus tiecoties nodrošināt funkcionējošu iekšējo tirgu. Dalībvalstīm būtu saskanīgāk jāpiemēro minētie izņēmumi un ierobežojumi, ko novērtēs, nākotnē pārskatot īstenojamos tiesību aktus.”
4        Atbilstoši šīs direktīvas 2. pantam “Reproducēšanas tiesības”:
“Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt tiešu vai netiešu, īslaicīgu vai pastāvīgu reproducēšanu ar jebkādiem līdzekļiem un jebkādā formā, pilnībā vai daļēji:
a)      autoriem – attiecībā uz viņu darbiem;
b)      izpildītājiem – attiecībā uz viņu sniegto priekšnesumu fiksēšanu;
c)      skaņu ierakstu producentiem – attiecībā uz viņu ierakstītajiem skaņu ierakstiem;
[..].”
5        Minētās direktīvas 3. pantā “Tiesības uz darbu izziņošanu un tiesības uz cita tiesību objekta publiskošanu” noteikts:
“1.      Dalībvalstis autoriem piešķir ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt savu darbu izziņošanu, izmantojot vadus vai neizmantojot tos, tajā skaitā savu darbu publiskošanu tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā.
2.      Dalībvalstis paredz ekskluzīvas tiesības atļaut vai aizliegt publiskošanu, izmantojot vai neizmantojot vadus, tā, lai sabiedrības locekļi tiem var piekļūt no pašu izvēlētas vietas pašu izvēlētā laikā:
a)      izpildītājiem – attiecībā uz viņu sniegto priekšnesumu fiksēšanu;
b)      skaņu ierakstu producentiem – attiecībā uz viņu ierakstītajiem skaņu ierakstiem;
c)      filmu pirmo fiksāciju producentiem – attiecībā uz viņu uzņemto filmu oriģināliem un kopijām;
d)      raidorganizācijām – attiecībā uz šo organizāciju raidījumu fiksēšanu neatkarīgi no tā, vai raidījumus translē pa vadiem vai bez tiem, to skaitā pa kabeļiem vai ar satelīta palīdzību.
3.      Direktīvas 1. un 2. punktā minētās tiesības neizbeidzas līdz ar šajā pantā minēto izziņošanu vai publiskošanu.”
6        Šīs direktīvas 5. pantā “Izņēmumi un ierobežojumi” paredzēts:
“[..]
3.      Dalībvalstis var paredzēt izņēmumus vai ierobežojumus 2. un
3. pantā paredzētajām tiesībām šādos gadījumos:
[..]
k)      izmantošanai karikatūrās, parodijās vai stilizācijās [pastiche];
[..].
5.      Šī panta 1., 2., 3. un
4. punktā paredzētos izņēmumus un ierobežojumus piemēro tikai dažos īpašos gadījumos, kas nav pretrunā ar darba vai cita tiesību objekta parasto izmantošanu un nepamatoti neskar tiesību subjekta [īpašnieka] likumīgās intereses.”
Vācijas tiesības
7        1965. gada 9. septembra Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte
(Urheberrechtsgesetz) (Autortiesību un blakustiesību likums (Autortiesību likums); BGBl. 1965 I, 1273. lpp.), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “UrhG”), 51.a pants stājās spēkā 2021. gada 7. jūnijā un tajā noteikts:
“Publiskota darba reproducēšana, izplatīšana un izziņošana sabiedrībai ir atļauta karikatūras, parodijas vai stilizācijas mērķiem.
Pirmajā teikumā minētās tiesības attiecas uz izmantota darba attēlu izmantošanu vai jebkādu citu tā reproducēšanu, pat ja šis attēls vai jebkāda cita reproducēšana pati ir aizsargāta ar autortiesībām vai blakustiesībām.”
8        Saskaņā ar UrhG 83. pantu un 85. panta 4. punktu šī likuma 1. daļas 6. iedaļa, kurā ietilpst tā 51.a pants, mutatis mutandis ir piemērojama izpildītāja tiesībām, kā arī fonogrammu producenta tiesībām.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
9        SD un UP ir skaņdarba “Nur mir”, kurš parādījās Pelham 1997. gadā producētajās fonogrammās, komponisti.
10      CG un RL, kurš miris 2020. gadā, ir mūzikas grupas Kraftwerk dibinātāji, kura 1977. gadā publiskoja fonogrammu, kurā bija ietverts skaņdarbs ar nosaukumu “Metall auf Metall”.
11      CG un YN, kas ir RL tiesību pārņēmējs, apgalvo, ka Pelham u.c. elektroniski nokopēja vienu aptuveni divas sekundes ilgu ritma secības fragmentu (sample) no skaņdarba “Metall auf Metall” un iekļāva šo fragmentu, secīgi to atkārtojot, skaņdarbā “Nur mir”, lai gan tiem bija iespēja pašiem ierakstīt šo secību.
12      CG un YN uzskata – galvenokārt –, ka Pelham u.c. ir pārkāpuši autortiesību, kas viņiem pieder kā fonogrammu producentam, blakustiesības. Pakārtoti viņi norāda, ka ir pārkāptas blakustiesības, kas viņiem pieder kā izpildītājiem, un –
pakārtoti tam – apgalvo, ka tikušas pārkāptas CG autortiesības uz skaņdarbu. Visbeidzot, vēl pakārtotāk, viņi apgalvo, ka Pelham u.c. ir pārkāpuši konkurences tiesisko regulējumu, ar ko tiek sodīts parazītisms.
13      CG un RL cēla prasību Landgericht Hamburg (Hamburgas apgabaltiesa, Vācija), lūdzot izbeigt pārkāpumu, piespriest zaudējumu atlīdzinājumu, sniegt informāciju un nodot fonogrammas, lai tās tiktu iznīcinātas.
14      Ar 2004. gada 8. oktobra spriedumu šī tiesa apmierināja šo prasību, un Pelham u.c. pret šo spriedumu Oberlandesgericht Hamburg (Federālās zemes Augstākā tiesa Hamburgā, Vācija) iesniegtā apelācijas sūdzība ar 2006. gada 7. jūnija spriedumu tika noraidīta. Pēc tam, kad Pelham u.c. bija iesnieguši revīzijas sūdzību Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa, Vācija), pēdējā minētā ar 2008. gada 20. novembra spriedumu atcēla Oberlandesgericht Hamburg (Federālās zemes Augstākā tiesa Hamburgā) spriedumu un nodeva lietu atpakaļ šai tiesai jaunai izskatīšanai. Ar 2011. gada 17. augusta spriedumu šī tiesa no jauna noraidīja Pelham u.c. pret 2004. gada 8. oktobra spriedumu iesniegto apelācijas sūdzību. Ar 2012. gada 13. decembra spriedumu Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) noraidīja jauno revīzijas sūdzību, ko Pelham u.c. bija iesnieguši pret šo 2011. gada 17. augusta spriedumu.
15      Bundesverfassungsgericht (Federālā konstitucionālā tiesa, Vācija) atcēla šo 2012. gada 13. decembra spriedumu un iepriekšējo Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) 2008. gada 20. novembra spriedumu, kā arī Oberlandesgericht Hamburg (Federālās zemes Augstākā tiesa Hamburgā) 2011. gada 17. augusta otro spriedumu, un nodeva lietu atpakaļ Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa).
16      Šajā trešajā revīzijas tiesvedībā Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) iesniedza Tiesā lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tostarp par Direktīvas 2001/29
2. panta c) punkta un 5. panta 3. punkta d) apakšpunkta, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/115/EK (2006. gada 12. decembris) par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām intelektuālā īpašuma jomā (OV 2006, L 376, 28. lpp.) 9. panta 1. punkta b) apakšpunkta interpretāciju.
17      Ar 2019. gada 29. jūlija spriedumu Pelham u.c. (C‑476/17, EU:C:2019:624) Tiesa tostarp nosprieda, ka Direktīvas 2001/29
2. panta c) punkts, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartu (turpmāk tekstā – “Harta”), jāinterpretē tādējādi, ka fonogrammu producentam ar šo normu piešķirtās ekskluzīvās tiesības atļaut vai aizliegt savas fonogrammas reproducēšanu ļauj šim producentam iebilst pret to, ka kāda trešā persona izmanto no tā fonogrammas paņemtu kādu – pat ļoti īsu – skaņu fragmentu (sample), lai šo fragmentu iekļautu citā fonogrammā, izņemot gadījumus, kad šis fragments šajā darbā ir iekļauts grozītā formā un nav atpazīstams ar dzirdi. Tiesa arī nosprieda, ka Direktīvas 2006/115 9. panta 1. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka fonogramma, kurā ir ietverti no citas fonogrammas pārnesti mūzikas fragmenti (samples), nav atzīstama par šīs citas fonogrammas kopiju minētās tiesību normas izpratnē, ja tajā nav ietverta pati šī fonogramma pilnā apjomā vai nozīmīga tās daļa.
18      Ar 2020. gada 30. aprīļa spriedumu Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) atcēla Oberlandesgericht Hamburg (Federālās zemes Augstākā tiesa Hamburgā) 2006. gada 7. jūnija spriedumu un nodeva lietu atpakaļ pēdējai minētajai tiesai. Ar 2022. gada 28. aprīļa spriedumu tā grozīja Landgericht Hamburg (Hamburgas apgabaltiesa) 2004. gada 8. oktobra spriedumu, savā vērtējumā nošķirot trīs atsevišķus laikposmus.
19      Attiecībā uz pirmo laikposmu, proti, laikposmu pirms Direktīvas 2001/29 transponēšanas termiņa beigām, kas iestājās 2002. gada 22. decembrī, Oberlandesgericht Hamburg (Federālās zemes Augstākā tiesa Hamburgā) izslēdza jebkādu autortiesību vai blakustiesību pārkāpumu, pamatodamās uz UrhG tiesību normām šajā laikposmā piemērojamajā redakcijā.
20      Attiecībā uz otro laikposmu – sākot no Direktīvas 2001/29 transponēšanas termiņa beigām līdz brīdim, kad 2021. gada 7. jūnijā stājās spēkā UrhG 51.a pantā paredzētais noteikums par autortiesību ierobežojumiem, šī tiesa, pirmkārt, piesprieda Pelham u.c. sniegt informāciju par to fonogrammu, kuras ietver skaņdarba “Nur mir” skaņu ierakstus un kuras tikušas radītas un/vai laistas tirgū šajā laikposmā, skaitu, kā arī nodot šo fonogrammu kopijas to iznīcināšanas nolūkā, un otrkārt, konstatēja, ka Pelham u.c. ir pienākums atlīdzināt zaudējumus. Tā tostarp uzskatīja, ka Pelham u.c., 2004. gadā no jauna izdodami divas fonogrammas, kas ietver šī skaņdarba ierakstus, ir pārkāpuši CG un RL kā fonogrammu producentiem piederošās reproducēšanas tiesības, jo no skaņdarba “Metall auf Metall” pārņemtā [ritma] secība esot skaidri uztverama skaņdarbā “Nur mir” un klausītājs, kurš pazīst pirmo no šiem skaņdarbiem, to varot atpazīt. Turklāt Pelham u.c., 2004. gadā ražodami un laizdami tirgū divas fonogrammas, esot pārkāpuši CG autortiesības uz pārņemto ritma secību, jo tā atbilstot nosacījumiem, kuriem jāatbilst ar autortiesībām aizsargātam darbam.
21      Attiecībā uz laikposmu no UrhG 51.a panta stāšanās spēkā 2021. gada 7. jūnijā minētā tiesa noraidīja jebkādu autortiesību un blakustiesību pārkāpumu, uzskatot, ka skaņdarba “Metall auf Metall” ritma secības pārņemšana fragmentu izmantošanas veidā ir izmantošana “stilizācijas” mērķiem, kas saskaņā ar šo tiesību normu ir atļauta.
22      CG un YN iesniedza revīzijas sūdzību Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa), kas ir iesniedzējtiesa, par to šī 2022. gada 28. aprīļa sprieduma daļu, ar kuru tika noraidīti viņu prasījumi, ciktāl tie attiecās uz laikposmu pēc 2021. gada 7. jūnija.
23      Šī tiesa uzskata, ka Oberlandesgericht Hamburg (Federālās zemes Augstākā tiesa Hamburgā) ir pamatoti konstatējusi, ka pastāv prasītājiem pamatlietā kā fonogrammu producentiem un izpildītājiem piederošo tiesību pārkāpums, jo Pelham u.c. ir pārņēmuši attiecīgo ritma secību tādā formā, kas, lai gan tā ir nedaudz mainīta, tomēr ir atpazīstama, to noklausoties.
24      Tā uzskata, ka Oberlandesgericht Hamburg (Federālās zemes Augstākā tiesa Hamburgā) nav arī pieļāvusi tiesību kļūdu, konstatēdama, ka šī ritma secība ir muzikāls darbs, kas var tikt aizsargāts ar autortiesībām.
25      Tomēr iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar UrhG 51.a panta pirmo teikumu publiskota darba reproducēšana, izplatīšana un izziņošana sabiedrībai ir atļauta karikatūras, parodijas vai stilizācijas mērķiem. Tā piebilst, ka saskaņā ar UrhG 83. pantu un 85. panta 4. punktu šī tiesību norma ir piemērojama izpildītāja un fonogrammu producenta blakustiesībām.
26      Uzskatīdama, ka ritma secības strīdīgā pārņemšana neatbilst nosacījumiem, kas tiek prasīti, lai to varētu kvalificēt kā “karikatūru” vai “parodiju”, ņemot vērā, ka neviens apstāklis neļauj uzskatīt, ka ar skaņdarbu “Nur mir” tiktu pausts humors vai izsmiekls, Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) vēlas noskaidrot, vai strīdīgo pārņemšanu var uzskatīt par tādu, kas tikusi veikta “stilizācijas” mērķiem Direktīvas 2001/29
5. panta 3. punkta k) apakšpunkta izpratnē, jo UrhG 51.a pants ir jāinterpretē atbilstoši šai tiesību normai, kuru ar to ir paredzēts transponēt Vācijas tiesībās.
27      Šajā nolūkā Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) rodas jautājums, pirmkārt, vai noteikums, kurā ir nospraustas autortiesību un blakustiesību robežas attiecībā uz darba vai cita aizsargāta objekta izmantošanu stilizācijas mērķiem Direktīvas 2001/29
5. panta 3. punkta k) apakšpunkta izpratnē, ir uzskatāms par visiem pārējiem gadījumiem piemērojamu normu (Auffangtatbestand), kurā katrā ziņā ietilpst mākslinieciskā konfrontācija ar pastāvošu darbu vai citu atsauces objektu, tostarp “fragmentu izmantošanas” (sampling) formā, vai arī jēdziens “stilizācija” ir pakļauts ierobežojošiem kritērijiem, tādiem kā humora, stila imitācijas vai cieņas izrādīšanas prasība.
28      Šis jautājums pamatlietas iznākumam esot izšķirošs, ņemot vērā Oberlandesgericht Hamburg (Federālās zemes Augstākā tiesa Hamburgā) konstatējumu, saskaņā ar kuru skaņdarbs “Nur mir” atgādina ritma secību, kas pārņemta no skaņdarba “Metall auf Metall”, lai gan tajā ir uztveramas atšķirības salīdzinājumā ar šo secību un tas nav nedz šīs ritma secības stilistiskā imitācija, nedz arī humora vai izsmiekla izpausme. Šī tiesa turklāt esot konstatējusi, ka skaņdarbā “Nur mir” ir veikta mākslinieciska konfrontācija ar minēto ritma secību, ņemot vērā, ka šī secība ir pārņemta skaņdarbā, kurš ir piederīgs citam muzikālajam žanram, bet tomēr, neraugoties uz palēnināto tempu un ritma nobīdi, tā ir atpazīstama kā alūzija uz oriģinālu.
29      Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) šajā ziņā norāda, ka no tā, ka izņēmumi attiecībā uz stilizāciju, karikatūru un parodiju ir reglamentēti vienā un tajā pašā tiesību normā, varētu izrietēt, ka šiem trim izņēmumiem ir kopīgas būtiskas iezīmes, it īpaši tā, ka tie ietver atsauci uz jau pastāvošu darbu, tajā pašā laikā paužot uztveramas atšķirības salīdzinājumā ar to. Turpretim neesot droši saprotams, vai jēdzienam “stilizācija” turklāt piemīt citas būtiskas iezīmes, tādas kā humora vai izsmiekla izpausme, kas tiek prasīta karikatūrai un parodijai, vai attiecīgā darba stila imitācijas iezīme, vai arī tā, ka attiecībā uz konkrētu darbu tiek pausta cieņas izrādīšanas forma. Proti, Direktīvas 2001/29
5. panta 3. punkta k) apakšpunkta mērķis nodrošināt taisnīgu līdzsvaru starp autoru tiesībām un interesēm, no vienas puses, un aizsargāto objektu izmantotāju tiesībām un interesēm, it īpaši viņu vārda brīvību un mākslas brīvību, kas garantēta ar Hartas 11. un 13. pantu, no otras puses, varētu liecināt par labu interpretācijai, saskaņā ar kuru stilizācijas izņēmumam ir visiem pārējiem gadījumiem piemērojamās normas raksturs un ka tas katrā ziņā attiecas uz māksliniecisku konfrontāciju ar jau iepriekš pastāvošu atsauces darbu, tostarp fragmentu izmantošanas formā.
30      Otrkārt, Bundesgerichtshof (Federālā augstākā tiesa) rodas jautājums, vai konstatējuma, ka ar autortiesībām aizsargāts darbs vai cits tiesību objekts tiek izmantots stilizācijas “mērķiem”, priekšnosacījums ir izmantotāja nodoms izmantot šo aizsargāto darbu vai objektu šādiem mērķiem, jo Oberlandesgericht Hamburg (Federālās zemes Augstākā tiesa Hamburgā) ir uzskatījusi, ka šāds nodoms nav nepieciešams un ka līdz ar to šajā ziņā nav jāveic konstatējumi.
31      Šajos apstākļos Bundesgerichtshof (Federālā Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1.      Vai autortiesības ierobežojošais tiesiskais regulējums attiecībā uz izmantošanu stilizācijas [pastiche] mērķiem Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta k) apakšpunkta izpratnē ir visiem pārējiem gadījumiem piemērojamā norma (Auffangtatbestand), kas katrā ziņā attiecas uz māksliniecisku konfrontāciju ar jau pastāvošu darbu vai citu atsauces objektu, kura tiek veikta tostarp fragmentu izmantošanas (sampling) formā? Vai stilizācijas jēdzienam ir piemērojami tādi ierobežojoši kritēriji kā prasība pēc humora, stila atdarināšanas vai cieņas izrādīšanas?
2.      Vai izmantošanai “stilizācijās” [stilizācijas “mērķiem”] Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta k) apakšpunkta izpratnē ir nepieciešams konstatēt izmantotāja nodomu izmantot ar autortiesībām aizsargātu objektu stilizācijas mērķiem, vai arī pietiek ar to, ka stilizācijas raksturu atpazīst tas, kam ir zināms ar autortiesībām aizsargāts objekts, uz kuru stilizācija atsaucas, un kam piemīt stilizācijas uztverei nepieciešamā intelektuālā izpratne?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
32      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2001/29
5. panta 3. punkta k) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka “stilizācijas” izņēmumam šīs tiesību normas izpratnē ir visiem pārējiem gadījumiem piemērojamās normas (Auffangtatbestand) raksturs, kas aptver vismaz jebkādu māksliniecisku konfrontāciju ar jau pastāvošu darbu, kura tiek veikta tostarp fragmentu izmantošanas (sampling) formā, un nav nepieciešams, lai šī konfrontācija būtu humora izpausme, stila imitācija vai cieņas izrādīšana.
33      Saskaņā ar Direktīvas 2001/29
5. panta 3. punkta k) apakšpunktu dalībvalstis var paredzēt izņēmumus vai ierobežojumus šīs direktīvas 2. un
3. pantā minētajām ekskluzīvajām reproducēšanas un izziņošanas sabiedrībai tiesībām, ja runa ir par izmantošanu karikatūras, parodijas vai stilizācijas mērķiem.
34      Tā kā Direktīvā 2001/29 jēdziens “stilizācija” nav definēts un tās 5. panta 3. punkta k) apakšpunktā nav nevienas atsauces uz valsts tiesībām šī jēdziena nozīmes noskaidrošanas nolūkā, šis jēdziens saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir jāuzskata par autonomu Savienības tiesību jēdzienu, kura interpretācija Savienības teritorijā ir jānosaka vienveidīgi atbilstoši attiecīgā jēdziena ierastajai nozīmei ikdienas valodā un ņemot vērā kontekstu, kādā minētais jēdziens tiek izmantots, kā arī šīs tiesību normas mērķus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 3. septembris, Deckmyn un Vrijheidsfonds, C‑201/13, EU:C:2014:2132, 14., 15. un 19. punkts, kā arī 2019. gada 29. jūlijs, Spiegel Online, C‑516/17, EU:C:2019:625, 62. un 65. punkts).
35      Pirmkārt, attiecībā uz jēdziena “stilizācija” ierasto nozīmi ir jānorāda, kā to būtībā ir darījis ģenerāladvokāts secinājumu 49.–57. punktā, ka šis jēdziens ir reti sastopams ikdienas valodā un ka, lai gan tas parasti tiek lietots, lai apzīmētu jaunrades darbu, kura stils imitē kāda darba, mākslinieka vai vienam un tam pašam mākslinieciskajam strāvojumam piederošu darbu stilu, šis jēdziens tomēr aptver dažādas izpratnes.
36      Tādējādi atbilstoši noteiktām izpratnēm
pat slēptu atdarinājumu, kas veikts ar maldināšanas nodomu, var kvalificēt kā “stilizāciju”, savukārt atbilstoši citām
izpratnēm
ir nepieciešama viena vai vairāku agrāku darbu raksturīgu elementu atklāta, atpazīstama izmantošana jaunā jaunradē, ar kuru šis darbs vai šie agrākie darbi tiek atdarināti, lai izveidotu māksliniecisku vai radošu dialogu ar tiem.
37      Turklāt, lai gan atbilstoši noteiktām izpratnēm jēdziens “stilizācija” ir ierobežots ar humoristiskiem vai satīriskiem atdarinājumiem un atbilstoši citām – ar stilistiskām imitācijām, atbilstoši daudzām izpratnēm tiek pieļauts, ka izmantošana, uz kuru attiecas šis jēdziens, var izpausties dažādos veidos un tā var tikt veikta ar dažādiem nodomiem, piemēram, lai apliecinātu cieņu darbam vai darbiem, uz kuriem attiecas stilizācija, paustu humora vai kritikas formu vai vienkārši ļautos stila praktizēšanai.
38      Tādējādi, ņemot vērā, ka jēdziena “stilizācija” parastā nozīme nav viennozīmīga, tā interpretācijai ir jāpamatojas uz kontekstu, kurā iekļaujas šis jēdziens, kā arī uz mērķiem, uz ko ir vērsts Direktīvas 2001/29
5. panta 3. punkta k) apakšpunkts.
39      Otrkārt, attiecībā uz kontekstu, kurā iekļaujas jēdziens “stilizācija”, ir jākonstatē, ka Direktīvas 2001/29
5. panta 3. punkta k) apakšpunktā kā izņēmumi no šīs direktīvas 2. un
3. pantā paredzētajām ekskluzīvajām reproducēšanas un izziņošanas sabiedrībai tiesībām papildus stilizācijai ir minēta “karikatūra” un “parodija”.
40      Šo trīs jēdzienu sasaistīšana vienā un tajā pašā tiesību normā ļauj uzskatīt, ka Savienības likumdevēja izpratnē tiem piemīt dažas kopīgas būtiskas iezīmes, proti, it īpaši atsauce uz pastāvošu darbu, tomēr salīdzinājumā ar to uzrādot pamanāmas atšķirības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 3. septembris, Deckmyn un Vrijheidsfonds, C‑201/13, EU:C:2014:2132, 20. punkts).
41      Tomēr, kā ģenerāladvokāts būtībā ir norādījis secinājumu 62. un 69. punktā, Savienības likumdevējs, Direktīvas 2001/29
5. panta 3. punkta k) apakšpunktā vienlīdzīgi uzskaitīdams trīs atšķirīgus jēdzienus, ir vēlējies atļaut trīs izmantošanas kategorijas, kuras, lai gan tās var daļēji pārklāties, tomēr ir jāinterpretē tā, lai nodrošinātu katra no šiem izņēmumiem lietderīgo iedarbību. Līdz ar to Tiesai ir jāatturas interpretēt vienu vai vairākus no šiem jēdzieniem kā tādus, kas būtu juridiski lieki.
42      No tā izriet, no vienas puses, ka, lai gan stilizācija tāpat kā parodija un karikatūra var būt humora vai izsmiekla izpausme (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 3. septembris, Deckmyn un Vrijheidsfonds, C‑201/13, EU:C:2014:2132, 20. punkts), nevar prasīt, lai tas tā noteikti būtu, jo šādas jēdziena “stilizācija” interpretācijas rezultātā šim izņēmumam tiktu piešķirts tvērums, kas būtu identisks jēdzienu “parodija” vai “karikatūra” tvērumam, tādējādi apdraudot tā lietderīgo iedarbību.
43      No otras puses, jēdziens “stilizācija” nevar tikt interpretēts tādējādi, ka tas attiecas uz jebkuru jaunrades darbu, kurš ietver atsauci uz pastāvošu darbu un kurš salīdzinājumā ar to uzrāda pamanāmas atšķirības, jo, kā izriet no šā sprieduma 40. punkta, šāda interpretācija padarītu liekus divus pārējos Direktīvas 2001/29
5. panta 3. punkta k) apakšpunktā uzskaitītos izņēmumus.
44      Turklāt, kā ģenerāladvokāts būtībā ir norādījis secinājumu 69. un 71. punktā
un kā izriet no šā sprieduma 40. punkta, neviens apstāklis nedz Direktīvas 2001/29
5. panta 3. punkta k) apakšpunkta, nedz – vispārīgāk – šī 5. panta kontekstā neliecina par to, ka Savienības likumdevējs “stilizācijas” izņēmumu būtu paredzējis kā visiem pārējiem gadījumiem piemērojamo normu, kas aptvertu jebkādu ar autortiesībām aizsargāta materiāla radošas izmantošanas formu.
45      Treškārt, attiecībā uz Direktīvas 2001/29
5. panta 3. punkta k) apakšpunkta mērķi no Direktīvas 2001/29 3. un 31. apsvēruma izriet, ka tās 5. panta 3. punkta k) apakšpunkta mērķis ir it īpaši elektroniskajā vidē saglabāt taisnīgu līdzsvaru starp autortiesību un blakustiesību īpašnieku interesēm uz to intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzību, no vienas puses, un aizsargātu objektu izmantotāju interešu un pamattiesību, it īpaši viņu vārda brīvības un mākslinieciskās brīvības, kas garantēta ar Hartas 11. un 13. pantu, kā arī sabiedrības interešu aizsardzību, no otras puses (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 3. septembris, Deckmyn un Vrijheidsfonds, C‑201/13, EU:C:2014:2132, 25. un 26. punkts, kā arī 2019. gada 29. jūlijs, Pelham u.c., C‑476/17, EU:C:2019:624, 32. punkts).
46      Protams, kā izriet no Direktīvas 2001/29 4., 9. un 10. apsvēruma, tās mērķis ir nodrošināt augstu autortiesību un blakustiesību aizsardzības līmeni, ar tās 2. un
3. pantu piešķirot ekskluzīvas reproducēšanas un izziņošanas sabiedrībai tiesības. Tomēr Hartas 17. panta 2. punktā nostiprinātās intelektuālā īpašuma tiesības nav absolūtas, bet tās ir jālīdzsvaro ar citām pamattiesībām, tostarp ar Hartas 13. pantā garantēto humanitāro zinātņu [mākslas] brīvību, kas ir piederīga vārda brīvībai, kura savukārt ir aizsargāta ar Hartas 11. pantu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 29. jūlijs, Pelham u.c., C‑476/17, EU:C:2019:624, 33. un 34. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
47      No tā izriet, ka, konkrētā situācijā interpretējot un piemērojot Direktīvas 2001/29
5. panta 3. punkta k) apakšpunktā paredzētos izņēmumus, ir jāievēro taisnīgs līdzsvars starp šīs direktīvas 2. un
3. pantā minēto personu interesēm un tiesībām, no vienas puses, un ar autortiesībām aizsargātu objektu izmantotāju vārda brīvību un māksliniecisko brīvību, kā arī sabiedrības interesēm, no otras puses (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 3. septembris, Deckmyn un Vrijheidsfonds, C‑201/13, EU:C:2014:2132, 27. punkts).
48      It īpaši, ņemot vērā Direktīvas 2001/29
5. panta 3. punkta k) apakšpunkta mērķi un to, ka šajā tiesību normā paredzētie izņēmumi paši ietver tiesības par labu aizsargātu objektu izmantotājiem, kas vērstas uz to, lai nodrošinātu pamatbrīvību ievērošanu, jēdziens “stilizācija” ir jāinterpretē nevis šauri, bet gan pilnīgā saskaņā ar šo mērķi un šīm brīvībām (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2019. gada 29. jūlijs, Funke Medien NRW, C‑469/17, EU:C:2019:623, 69.–71. punkts, un 2019. gada 29. jūlijs, Spiegel Online, C‑516/17, EU:C:2019:625, 53.–55. punkts).
49      Šajos apstākļos ir jānorāda, pirmkārt, ka jēdziens “stilizācija” nevar attiekties uz aizsargātu objektu slēptiem atdarinājumiem vai pat plaģiātiem. Proti, pat pieņemot, ka uz šādām ar autortiesībām aizsargātu objektu izmantošanas formām noteiktos apstākļos varētu attiekties vārda brīvība vai mākslas brīvība, tāda šī jēdziena interpretācija, saskaņā ar kuru šīs formas būtu atļautas saskaņā ar Direktīvas 2001/29
5. panta 3. punkta k) apakšpunktu bez tiesību īpašnieku iepriekšējas atļaujas, nebūtu piemērota, lai sasniegtu taisnīgu līdzsvaru, ko Savienības likumdevējs vēlējies panākt starp šo tiesību īpašnieku intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzību un aizsargātu objektu izmantotāju pamattiesību, kā arī sabiedrības interešu aizsardzību. Tādējādi minētais jēdziens paredz, ka runa ir par aizsargātu objektu atklātas izmantošanas formām, kuras kā tādas ir atpazīstamas.
50      Otrkārt, attiecībā uz jautājumu, kādas aizsargātu objektu atklātas izmantošanas formas ir konkrēti aptvertas ar jēdzienu “stilizācija”, ir jāuzskata, ka, ņemot vērā Direktīvas 2001/29
5. panta 3. punkta k) apakšpunkta mērķi nodrošināt vārda brīvības un mākslas brīvības ievērošanu un šā sprieduma 35.–43. punktā izklāstītos apsvērumus, šis jēdziens attiecas uz jaunrades darbiem, kuri atgādina vienu vai vairākus pastāvošus darbus, vienlaikus uzrādot pamanāmas atšķirības salīdzinājumā ar tiem, lai ar šiem darbiem īstenotu mākslinieciska vai radoša dialoga formu, kas kā tāda ir atpazīstama.
51      Šajā ziņā vispirms ir jākonstatē, ka, lai varētu īstenot šādu dialogu, jaunajā jaunrades darbā izmantotajiem elementiem ir jābūt tādiem, kas raksturo darbu vai darbus, no kuriem tie izriet.
52      Turpinājumā, kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 65. un 66. punktā, tā kā tiesību īpašnieka atļauja var būt nepieciešama tikai tādu darba elementu izmantošanai, kuri individuāli vai kopā ir aizsargāti ar autortiesībām, stilizācijas izņēmumam zināmā mērā ir jāpieļauj šādu aizsargāto elementu izmantošana, pretējā gadījumā tam nebūtu lietderīgas iedarbības.
53      Visbeidzot, mākslinieciskais vai radošais dialogs ar darbu vai darbiem, no kuriem izriet izmantotie elementi, var izpausties dažādās formās, tostarp šo darbu stilistiskās imitācijas, cieņas izrādīšanas tām vai humoristiskas vai kritiskas konfrontācijas ar minētajiem darbiem formā.
54      Šajā lietā iesniedzējtiesa it īpaši vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2001/29
5. panta 3. punkta k) apakšpunktā paredzētais “stilizācijas” izņēmums var attiekties uz skaņdarba ritma secības pārņemšanu fragmentu izmantošanas veidā (sampling).
55      Šajā ziņā jāatgādina, pirmkārt, ka šis paņēmiens, kas izpaužas tādējādi, ka izmantotājs – visbiežāk ar elektronisko iekārtu palīdzību – paņem kādas fonogrammas fragmentu (sample) un to izmanto jauna darba radīšanai, ir mākslinieciskās izpausmes forma, uz ko attiecas ar Hartas 13. pantu aizsargātā humanitāro zinātņu [mākslas] brīvībā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 29. jūlijs, Pelham u.c., C‑476/17, EU:C:2019:624, 35. punkts).
56      Otrkārt, ar Direktīvas 2001/29
2. panta c) punktu fonogrammu producentam piešķirtās ekskluzīvās tiesības atļaut vai aizliegt savas fonogrammas reproducēšanu tam principā ļauj iebilst pret to, ka trešā persona izmanto viņa fonogrammas skaņu fragmentu, lai iekļautu šo fragmentu citā fonogrammā tādā veidā, ka tas joprojām ir atpazīstams, to noklausoties. Tas atbilst šīs direktīvas 10. apsvērumā noteiktajam fonogrammu producenta ekskluzīvo tiesību specifiskajam mērķim, proti, aizsargāt šī producenta veiktos ieguldījumus. Proti, kā Savienības likumdevējs norādījis šajā apsvērumā, fonogrammu izgatavošanai ir vajadzīgi ievērojami ieguldījumi un tādēļ to producentiem ir jānodrošina iespēja iegūt labu atdevi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 29. jūlijs, Pelham u.c., C‑476/17, EU:C:2019:624, 29.–31. punkts).
57      Tāpēc pareizais līdzsvars, kas jānodrošina starp mākslas brīvības aizsardzību un autortiesību un blakustiesību aizsardzību, ir sasniegts tad, ja “stilizācijas” izņēmums attiecas uz skaņdarba ritma secības pārņemšanu fragmentu izmantošanas veidā, ciktāl šādi pārņemtais fragments tiek izmantots, lai radītu darbu, kas atbilst šā sprieduma 49.–53. punktā minētajām prasībām.
58      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/29
5. panta 3. punkta k) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka “stilizācijas” [pastiche] izņēmumam šīs tiesību normas izpratnē nav visiem pārējiem gadījumiem piemērojamās normas (Auffangtatbestand) rakstura, bet tas aptver jaunrades darbus, kuri atgādina vienu vai vairākus jau pastāvošus darbus, vienlaikus uzrādot pamanāmas atšķirības salīdzinājumā ar tiem, un kuros – tostarp arī fragmentu izmantošanas (sampling) veidā – tiek izmantoti daži no pastāvošajiem darbiem raksturīgajiem ar autortiesībām aizsargātajiem elementiem, lai ar šiem darbiem īstenotu māksliniecisku vai radošu dialogu, kurš ir atpazīstams kā tāds un kuram var būt dažādas formas, tostarp minēto darbu atklātas stilistiskās imitācijas, cieņas izrādīšanas šiem darbiem vai humoristiskas vai kritiskas konfrontācijas ar tiem forma.
Par otro jautājumu
59      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2001/29
5. panta 3. punkta k) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka, lai izmantošana būtu veikta “stilizācijā” [stilizācijas “mērķiem”] šīs tiesību normas izpratnē, ir nepieciešams konstatēt izmantotāja, kas vēlas atsaukties uz šo tiesību normu, nodomu izmantot pastāvošu darbu šādiem mērķiem, vai arī pietiek ar to, ka stilizācijas raksturu atpazīst tas, kam ir zināms šis darbs un kam piemīt nepieciešamā intelektuālā izpratne?
60      Kā izriet no atbildes uz pirmo jautājumu, stilizācijas kvalifikācijai tostarp tiek prasīts, lai jaunajā darbā, kas var izpausties dažādās formās, tiktu izmantoti jau pastāvošam darbam raksturīgie aizsargātie elementi, lai īstenotu ar šo darbu māksliniecisku vai radošu dialogu, kurš ir atpazīstams kā tāds.
61      Tomēr, kā ģenerāladvokāts būtībā ir norādījis secinājumu 82. punktā, lai garantētu
tiesisko drošību, jautājums par to, vai tas tā ir, ir jāizvērtē objektīvi, līdz ar to personām, kurām ir zināms pastāvošs darbs, no kura šie elementi ir aizgūti, “stilizācijas” raksturam jābūt atpazīstamam.
62      No tā izriet, ka uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/29
5. panta 3. punkta k) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka, lai izmantošana būtu veikta “stilizācijā” [stilizācijas “mērķiem”] šīs tiesību normas izpratnē, pietiek ar to, ka stilizācijas raksturu atpazīst persona, kurai ir zināms jau pastāvošs darbs, no kura šie elementi ir aizgūti.
Par tiesāšanās izdevumiem
63      Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no
tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā 5. panta 3. punkta k) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
“stilizāciju” [pastiche] izņēmumam šīs tiesību normas izpratnē nav visiem pārējiem gadījumiem piemērojamās normas (Auffangtatbestand) rakstura, bet tas aptver jaunrades darbus, kuri atgādina vienu vai vairākus jau pastāvošus darbus, vienlaikus uzrādot pamanāmas atšķirības salīdzinājumā ar tiem, un kuros – tostarp arī fragmentu izmantošanas (sampling) veidā – tiek izmantoti daži no pastāvošajiem darbiem raksturīgajiem ar autortiesībām aizsargātajiem elementiem, lai ar šiem darbiem īstenotu māksliniecisku vai radošu dialogu, kurš ir atpazīstams kā tāds un kuram var būt dažādas formas, tostarp minēto darbu atklātas stilistiskās imitācijas, cieņas izrādīšanas šiem darbiem vai humoristiskas vai kritiskas konfrontācijas ar tiem forma.
2)      Direktīvas 2001/29 5. panta 3. punkta k) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka,
lai izmantošana būtu veikta “stilizācijā” [stilizācijas “mērķiem”] šīs tiesību normas izpratnē, pietiek ar to, ka stilizācijas raksturu atpazīst persona, kurai ir zināms jau pastāvošs darbs, no kura šie elementi ir aizgūti.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – vācu.