62003CO0396_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑396/03 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Tiesas Statūtu 56. pantam,
ko 2003. gada 22. septembrī iesniedza
Magnus Killinger, Meiningene [ Meiningen ] (Vācija), ko pārstāv T. Šeuernštūls [ T. Scheuernstuhl ], Rechtsanwalt,
apelācijas sūdzības iesniedzējs,
citi lietas dalībnieki tiesvedībā –
Vācijas Federatīvā Republika,
Eiropas Savienības Padome,
Eiropas Kopienu Komisija,
atbildētājas pirmajā instancē.
TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Lēnartss [ K. Lenaerts ], tiesneši K. Šīmans [ K. Schiemann ] (referents) un E. Juhāss [ E. Juhász ],
ģenerāladvokāts A. Ticano [A. Tizzano],
sekretārs R. Grass [ R. Grass ],
uzklausījusi ģenerāladvokātu,
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Sprieduma pamatojums
1. Savā apelācijas sūdzībā Killingers [ Killinger ] lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2003. gada 8. jūlija rīkojumu lietā T‑186/03 Killinger /Vācija u.c. (Krājumā nav publicēts, turpmāk tekstā – “apstrīdētais rīkojums”), ar kuru tā noraidīja kā nepieņemamu viņa prasību:
– atcelt Tīringenes [ Thuringe ] federālās zemes Tieslietu un Eiropas lietu ministrijas lēmumu, kā arī vairākus Vācijas tiesu nolēmumus, kas attiecas uz prasību, ko Killingers sākotnēji cēla Veimāras Administratīvajā tiesā [ Verwaltungsgericht Weimar ] (Vācija);
– izdot rīkojumu Vācijas Federatīvajai Republikai ļaut viņam Kopienas mērogā veikt brīvu profesionālo un ekonomisko darbību kā juristam ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus piemēro juristiem ar diplomu citu dalībvalstu tiesību zinātnēs;
pakārtoti, nodot lietu, kurā tika pieņemti iepriekšējā ievilkumā minētie tiesas lēmumi, izskatīšanā citam sastāvam Veimāras Administratīvajā tiesā un atzīt, ka Vācijas tiesas nav izpildījušas pienākumus, kas izriet no EKL 234. panta otrās un trešās daļas;
– piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai izmaksāt viņam kompensējošu pabalstu par materiālo zaudējumu un morālo kaitējumu, kas viņam nodarīts šīs dalībvalsts piemērotās diskriminējošās prakses dēļ;
– atzīt Vācijas Federatīvās Republikas, Eiropas Savienības Padomes un Eiropas Kopienu Komisijas bezdarbību, jo tās nav pieņēmušas vajadzīgos tiesību aktus un izpildvaras aktus, lai Vācijā diplomu ieguvušiem juristiem ļautu veikt nediskriminējošu profesionālo darbību Kopienas mērogā, un
– izdot rīkojumu Vācijas Federatīvajai Republikai, Padomei un Komisijai grozīt vai papildināt to tiesību aktus un izpildvaras aktus, lai nodrošinātu, ka Vācijā diplomēto juristu brīva profesionālā darbība Kopienas mērogā tiek pakļauta tādiem pašiem nosacījumiem kvalitātes jomā, kādi pastāv attiecībā uz citās dalībvalstīs diplomētiem juristiem.
2. Turklāt Killingers lūdz Tiesai tiesvedībā pieņemt galīgo spriedumu un apmierināt lūgumus, kurus viņš iesniedzis Pirmās instances tiesā.
3. Pirmajā instancē Killingers galvenokārt apgalvoja, ka otrā valsts eksāmena kritērijs Vācijas juristu apmācībā diskriminē Vācijas pilsoņus par labu juristiem, kas ir studējuši citās dalībvalstīs. Šis kritērijs ir nesamērīgi daudz stingrāks. Pirmkārt, tas rada Vācijas juristiem nelabvēlīgu stāvokli attiecībā uz to pieeju advokāta profesijai Vācijā, ņemot vērā, ka citu dalībvalstu diplomēto personu iegūtā apmācība, kas ir iegūta daudz vieglākā ceļā, var tik atzīta par līdzvērtīgu. Otrkārt, vairākas starptautiskas iestādes, tostarp arī Eiropas Kopienu Tiesa, piemēro diskriminējošu praksi, nosakot, ka Vācijā diplomēto juristu pieeja konkrētā karjeras virzībā ir pakļauta otrā valsts eksāmena [nokārtošanas nosacījumam], lai gan citu dalībvalstu juristiem ir tikai jāatbilst ne tik stingriem kvalitātes kritērijiem, ko piemēro to izcelsmes valstī, lai iegūtu pieeju advokāta profesijai.
Apstrīdētais rīkojums
4. Ar apstrīdēto rīkojumu Pirmās instances tiesa, piemērojot sava reglamenta 111. pantu, atzina Killingera prasību par acīmredzami nepieņemamu.
5. Šajā sakarā vispirms Pirmās instances tiesa atzina, ka tās kompetencē nav izskatīt fiziskas personas prasību pret dalībvalsti. Otrkārt, apstrīdētā rīkojuma 4. punktā tā atzina, ka:
“Ar šo prasību prasītājs lūdz atcelt vienu valsts iestādes lēmumu un vairākus valsts tiesu nolēmumus. Tādējādi prasība nav vērsta pret Eiropas Kopienu iestādes vai struktūrvienības aktu, un līdz ar to tā ir acīmredzami nepieņemama. Tā kā prasība turklāt ir vērsta pret dalībvalsti, tā jānoraida kā nepieņemama, nepaziņojot par to atbildētājām.”
Apelācija
6. Atbilstoši Tiesas Reglamenta 119. pantam, ja apelācija ir acīmredzami nepamatota, Tiesa jebkurā laikā ar motivētu rīkojumu var apelāciju noraidīt.
7. Apelācija sastāv no četriem dažādiem pamatiem. Killingers pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā:
– nepamatoti ir piemērojusi Pirmās instances tiesas reglamenta 111. pantu;
– nav ievērojusi, ka viņa prasība kā atbildētājas skāra ne tikai Vācijas Federatīvās Republikas iestādes, bet arī Padomi un Komisiju un ka viņš apstrīd to pozitīvo tiesību aktus un arī bezdarbību – prasības daļas, ko Pirmās instances tiesa kļūdaini pat neizskatīja;
– nav ievērojusi, ka Vācijas Federatīvās Republikas iestādes ir jāuzskata par Eiropas Savienības iestādēm no funkcionālā viedokļa un ka līdz ar to Pirmās instances tiesas kompetencē ir izskatīt pret tām celto prasību, un
– nav ievērojusi, ka, lai uzturētu Kopienu tiesības, ir būtiski, ka Kopienu tiesās var celt prasības saistībā ar pilsoņu tiesībām.
Par pirmo pamatu
8. Ar savu pirmo pamatu Killingers uzsver, ka Pirmās instances tiesa nav pamatoti piemērojusi sava Reglamenta 111. pantu un tas rada kaitējumu viņa tiesībām uz lietas taisnīgu un efektīvu izskatīšanu atbilstoši 6. un 13. pantam Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “EKCP”), kā arī 47. pantam ES Pamattiesību hartā, kas ir pasludināta Nicā 2000. gada 7. decembrī (OV C 364, 1. lpp.), kopskatā ar EKL 6. pantu.
9. Šajā sakarā ir jāatzīst, ka pašas procedūras, ko paredz Pirmās instances tiesas reglamenta 111. pants, piemērošana nerada kaitējumu tiesībām uz lietas taisnīgu un efektīvu izskatīšanu, tāpēc ka šis noteikums ir piemērojams tikai tajās lietās, kad Pirmās instances tiesas kompetencē acīmredzami nav izskatīt attiecīgo prasību vai ja prasības pieteikums ir acīmredzami nepieņemams vai acīmredzami juridiski nepamatots. Ja Pirmās instances tiesa kļūdaini uzskatītu, ka minētā panta piemērošanas nosacījumi ir bijuši izpildīti, tad bija jāapstrīd šis novērtējums, kā Killingers to dara otrā, trešā un ceturtā pamata ietvaros, un nevis pati minētā panta piemērošana. Līdz ar to pirmais pamats ir jānoraida kā acīmredzami nepamatots.
Par otro pamatu
10. Ar savu otro pamatu Killingers pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav ievērojusi, ka viņa prasība kā atbildētājas skar ne tikai Vācijas Federatīvās Republikas iestādes, bet arī Padomi un Komisiju un ka viņš apstrīd ne tikai to pozitīvo tiesību aktus, bet arī bezdarbību – prasības daļas, ko Pirmās instances tiesa kļūdaini pat neizskatīja.
11. No apstrīdētā rīkojuma izriet, ka Pirmās instances tiesa patiešām nav izskatījusi Killingera pirmajā instancē celto prasījumu ceturto un piekto punktu. Šāds trūkums ir acīmredzami pretējs Kopienu tiesībām.
12. Tomēr Pirmās instances tiesas pieļautā Kopienu tiesību pārkāpuma rezultātā apstrīdētais rīkojums nav jāatceļ, ja tā rezolutīvā daļa ir pamatota ar citiem tiesiskiem pamatiem (šajā sakarā skat. 1992. gada 9. jūnija spriedumu lietā C‑30/91 P Lestelle /Komisija, Recueil, I‑3755. lpp., 28. punkts; 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā C‑93/02 P Biret International /Padome, Recueil, I‑10497. lpp., 60. punkts, un 2004. gada 2. decembra spriedumu lietā C‑226/03 P, José Martí Peix /Komisija, Krājums, I‑11421. lpp., 29. punkts).
13. Tādēļ ir jāizskata, vai fakts, ka Pirmās instance tiesa nav izskatījusi Killingera pirmajā instancē celto prasījumu ceturto un piekto punktu, var izraisīt apstrīdētā rīkojuma rezolutīvās daļas nepareizību.
Par pirmajā instancē iesniegto prasījumu ceturto punktu
14. Kas attiecas uz Killingera pirmajā instancē celto prasījumu ceturto punktu – tā mērķis bija panākt, lai Pirmās instances tiesa atzītu Vācijas Federatīvās Republikas, Padomes un Komisijas bezdarbību tādēļ, ka tās nav pieņēmušas tiesību aktus un izpildvaras aktus, kas vajadzīgi, lai Vācijā diplomētie juristi varētu veikt nediskriminējošu profesionālu darbību.
15. Vācijas Federatīvā Republika uzskatīja, ka šis prasījumu punkts bija acīmredzami nepieņemams, jo Kopienu tiesu kompetencē nav izskatīt strīdu starp fizisku personu un dalībvalsti, kā tas ir precizēts šī rīkojuma 26. punktā.
16. Padome un Komisija uzskatīja, ka principā Pirmās instances tiesas kompetencē ir izskatīt prasību par bezdarbību, ko iesniedz fiziskas personas atbilstoši EKL 232. panta trešajai daļai. Tomēr šī panta otrā daļa noteic, ka šāda prasība ir pieņemama tikai ar nosacījumu, ka attiecīgā iestāde – atbildētāja vispirms ir aicināta pieņemt lēmumu. Taču Killingers sava prasības pieteikuma, kas iesniegts Pirmās instances tiesā, 11. lappusē skaidri atzīst, ka viņš nav sūtījis iepriekšēju aicinājumu Padomei vai Komisijai. Attiecībā uz prasības pieņemamības nosacījumu ir jāpiebilst, ka – pretēji Killingera viedoklim – nevar uzskatīt, ka viņa prasības pieteikums būtu uzskatāms par aicinājumu EKL 232. panta otrās daļas nozīmē.
17. Šajos apstākļos Killingera pirmajā instancē celto prasījumu ceturtais punkts acīmredzami nebija pieņemams un tas, ka Pirmās instances tiesa neizskatīja šo prasījumu punktu, neizraisa apstrīdētā rīkojuma rezolutīvās daļas pārskatīšanu.
Par pirmajā instancē iesniegto prasījumu piekto punktu
18. Kas attiecas uz Killingera pirmajā instancē iesniegto prasījumu piekto punktu – tā mērķis bija panākt, lai Vācijas Federatīvajai Republikai, Padomei un Komisijai tiktu dots rīkojums grozīt vai papildināt to tiesību aktus un izpildvaras aktus, lai nodrošinātu, ka Vācijā diplomēto juristu brīva profesionālā darbība Kopienas mērogā netiek pakļauta atšķirīgiem nosacījumiem ilguma un kvalitātes jomā salīdzinājumā ar to, kā tas ir attiecībā uz citās dalībvalstīs diplomētiem juristiem, proti, otrā valsts eksāmena prasībai. Killingers īpaši pārmet Komisijai, ka tā pieprasa, lai tiktu nokārtots otrais valsts eksāmens, pirms Vācijā diplomētiem juristiem tiek atļauts piedalīties šīs iestādes amatu konkursos, kas ir diskriminējoši salīdzinājumā ar citu dalībvalstu juristiem, kuriem netiek piemēroti tik strikti nosacījumi. Killingers sava prasības pieteikuma, kas ir iesniegts Pirmās instances tiesai, pielikuma 62. lappusē ir darījis zināmu Tiesas Personāla daļas 1991. gada 11. marta vēstuli, ar kuru viņa kandidatūra darbam jurista lingvista amatā Tulkošanas dienesta Vācu valodas nodaļā konkursa paziņojuma CJ 5/90 ietvaros, kas publicēts 1990. gada 17. oktobrī (OV C 262, 11. lpp.), tika noraidīta tikai tāpēc, ka viņš nebija veiksmīgi nokārtojis minēto otro valsts eksāmenu – pārbaudījumu, kura nokārtošana ir priekšnosacījums dalībai konkursā atbilstoši minētā konkursa paziņojuma III sadaļas 2. punkta a) apakšpunktam.
19. Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka Killingera pirmajā instancē celto prasījumu piektais punkts acīmredzami, tāpat kā norādīts šī rīkojuma 15. punktā, nav bijis pieņemams, jo Kopienu tiesu kompetencē nav izskatīt strīdu starp fizisku personu un dalībvalsti.
20. Padome un Komisija uzskatīja, ka ir piemērojami šī rīkojuma 16. punktā norādītie apsvērumi un ka pats prasījumu piektais punkts arī acīmredzami nav pieņemams, jo nav izpildīts EKL 232. panta otrajā daļā paredzētais nosacījums.
21. Turklāt ir jāprecizē, ka atbilstoši minētajam pantam Tiesā var vērsties, lai konstatētu iestāžu bezdarbību, bet tai nav acīmredzamas kompetences dot rīkojumus iestādēm.
22. Kas attiecas uz Killingera norādītajiem Kopienu iestāžu, iespējams, diskriminējošiem kritērijiem pieņemšanai darbā, jāatzīst, ka viņš nav cēlis prasību atbilstoši EKL 236. panta un Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumu 90. un 91. panta noteikumiem par konkrēta konkursa paziņojumu vai par kandidatūras noraidījumu. Attiecībā uz Tiesas dienestu 1991. gada 11. martā veikto Killingera kandidatūras noraidījumu jebkurā gadījumā ir jānorāda, ka prasība bija jāizvirza pret šo iestādi, nevis pret Komisiju un ka šajā sakarā noteikumu 91. panta 3. punktā paredzētais trīs mēnešu termiņš jau sen ir beidzies. Attiecībā uz 2003. gada 30. aprīļa paziņojumu par amatu Eiropas Cilvēktiesību tiesā, kura kopija ir atrodama Pirmās instances tiesā iesniegtā prasības pieteikuma pielikuma 310. un 311. lappusē, jānorāda, ka minētā tiesa nav viena no Eiropas Savienības iestādēm un ka jebkurā gadījumā Kopienu tiesu kompetencē nav izskatīt prasības pret šo iestādi.
23. Šajos apstākļos Killingera pirmajā instancē celto prasījumu piektais punkts acīmredzami nav bijis pieņemams un tas, ka Pirmās instances tiesa neizskatīja šo prasījumu punktu, nav pamats, lai apšaubītu apstrīdētā rīkojuma rezolutīvo daļu.
24. Līdz ar to otrais Killingera izvirzītais pamats acīmredzami nav nozīmīgs, un tādēļ tas ir jānoraida kā acīmredzami nepamatots.
Par trešo pamatu
25. Ar savu trešo pamatu Killingers pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav atzinusi par pieņemamu viņa prasību tādēļ, ka tā tika vērsta pret Vācijas Federatīvo Republiku. Viņš uzskata, ka Pirmās instances tiesai faktiski šīs valsts iestādes bija jāuzskata par Eiropas Savienības iestādēm no funkcionālā viedokļa un līdz ar to jāatzīst sava kompetence [lietas izskatīšanā].
26. Piemērojot principu, kas noteikts EKL 5. panta pirmajā daļā, Kopienu tiesas var lemt tikai par tām nozarēm, kurās tām ar EK līgumu vai ar atvasinātiem tiesību aktiem ir piešķirta kompetence. Līgums skaidri nošķir dalībvalstis un Kopienu iestādes un nepieļauj “funkcionālu” analīzi, ko iesaka Killingers. Tādējādi Pirmās instances tiesa pareizi ir secinājusi, ka tās kompetencē neietilpst izskatīt strīdu starp fizisku personu un dalībvalsti. Līdz ar to trešais pamats ir jānoraida kā acīmredzami nepamatots.
Par ceturto pamatu
27. Ar savu ceturto pamatu Killingers būtībā apgalvo, ka, lai nodrošinātu tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību EKCP 13. panta nozīmē, ir būtiski, lai Pirmās instances tiesa atzītu savu kompetenci izskatīt lietu pret dalībvalsti, neņemot vērā faktu, ka Līgumā šajā sakarā nav paredzēta īpaša kompetence, jo ir minēts EKL 234. panta otrās un trešās daļas pārkāpums. Ja tas tā nebūtu, valsts iestādes varētu neievērot Kopienu tiesības un tām nevarētu piemērot sankcijas par šo neievērošanu.
28. Šajā sakarā jāatgādina, ka Kopienu tiesas var lemt tikai par tām nozarēm, kurās tām ir skaidri uzticēta kompetence, kā tas ir nospriests šī rīkojuma 26. punktā. Saskaņā ar Līgumā paredzēto tiesiskās aizsardzības sistēmu prasību par valsts iestāžu izdarītajiem Kopienu tiesību pārkāpumiem, ieskaitot EKL 234. panta trešās daļas pārkāpumu, Kopienu tiesās var celt Komisija vai kāda dalībvalsts vai kompetentās valsts tiesās – jebkura fiziska vai juridiska persona. Pēdējā gadījumā valsts tiesām ir jāgarantē Kopienu tiesību noteikumu aizsardzība un tiesiskās aizsardzības efektivitātes ievērošana. Līdz ar to ceturtais pamats ir jānoraida kā acīmredzami nepamatots.
29. Šajos apstākļos, piemērojot Reglamenta 119. pantu, apelācija ir jānoraida kā acīmredzami nepamatota.
Par tiesāšanās izdevumiem
30. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 69. panta 1. punktu, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lēmumu par tiesāšanās izdevumiem ietver galīgajā rīkojumā par tiesvedības izbeigšanu. Tā kā Killingera apelācija tiek noraidīta, viņš sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) izdod rīkojumu:
1) apelācijas sūdzību noraidīt;
2) M. Killingers sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.