62024CJ0597
TIESAS SPRIEDUMS (desmitā palāta)
2026. gada 12. martā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Vienlīdzīga attieksme nodarbinātības un profesijas jomā – Direktīva 2000/78/EK – Aizliegums diskriminēt invaliditātes dēļ – 2. panta 2. punkts – Skolotāja ar invaliditāti tiesības tikt pārceltam uz noteiktu teritoriālo zonu – 5. pants – Saprātīgi pielāgojumi invalīdiem – Prioritāte mobilitātei vienā un tajā pašā teritoriālajā zonā salīdzinājumā ar mobilitāti starp dažādām teritoriālajām zonām
Lietā C‑597/24 [Zirvatta] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Corte suprema di cassazione (Kasācijas tiesa, Itālija) iesniegusi ar 2024. gada 10. septembra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 16. septembrī, tiesvedībā
C.M.
pret
Ministero dell’Istruzione e del Merito,
piedaloties:
Ufficio Scolastico Regionale per la Lombardia,
Ambito Territoriale di Mantova,
Ufficio Scolastico Regionale per la Calabria,
TIESA (desmitā palāta)
šādā sastāvā: piektās palātas priekšsēdētāja M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún] (referente), kas pilda desmitās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši J. Regans [E. Regan] un D. Gracijs [D. Gratsias],
ģenerāladvokāts: A. Rants [A. Rantos],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Itālijas valdības vārdā – S. Fiorentino, pārstāvis, kam palīdz D. D’Alberti, avvocato dello Stato, un M. T. Lubrano Lobianco, procuratore dello Stato,
–
Eiropas Komisijas vārdā – D. Recchia un E. Schmidt, pārstāves,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 2. panta 2. punkta b) apakšpunkta i) punktu un 5. pantu Padomes Direktīvā 2000/78/EK (2000. gada 27. novembris), ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju (OV 2000, L 303, 16. lpp.).
2
Šis lūgums iesniegts tiesvedībā starp pasniedzēju ar invaliditāti C.M. un Ministero dell’Istruzione e del Merito (Izglītības un nopelnu ministrija, Itālija) par C.M. lūgumu pārcelt viņu uz citu provinci, nevis to, kurā viņa pilda savus pienākumus.
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
3
Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvencijas par personu ar invaliditāti tiesībām, kas noslēgta 2006. gada 13. decembrī Ņujorkā un Eiropas Kopienas vārdā apstiprināta ar Padomes 2009. gada 26. novembra Lēmumu 2010/48/EK (OV 2010, L 23, 35. lpp.; turpmāk tekstā – “ANO konvencija”), 1. pantā noteikts:
“Šīs konvencijas mērķis ir veicināt, aizsargāt un nodrošināt to, lai visas personas ar invaliditāti varētu pilnībā un vienlīdzīgi izmantot visas cilvēktiesības un pamatbrīvības, un veicināt tām piemītošās cieņas ievērošanu.
Pie personām ar invaliditāti pieder personas, kurām ir ilgstoši fiziski, garīgi, intelektuāli vai maņu traucējumi, kas mijiedarbībā ar dažādiem šķēršļiem var apgrūtināt to pilnvērtīgu un efektīvu līdzdalību sabiedrības dzīvē vienlīdzīgi ar citiem.”
4
Šīs konvencijas 2. pants formulēts šādi:
“Šajā konvencijā:
[..]
“diskriminācija invaliditātes dēļ” nozīmē jebkāda veida nošķiršanu, izslēgšanu vai ierobežošanu invaliditātes dēļ, kuras mērķis ir traucēt vai pilnībā nepieļaut visu politisko, ekonomisko, sociālo, kultūras, pilsonisko vai citu cilvēktiesību un pamatbrīvību atzīšanu, izmantošanu vai īstenošanu vienlīdzīgi ar citiem vai kurai ir tādas sekas. Tā ietver visas diskriminācijas formas, tostarp saprātīga pielāgojuma atteikumu;
“saprātīgs pielāgojums” nozīmē vajadzīgās un atbilstošās izmaiņas un korekcijas – ja tās konkrētā gadījumā ir nepieciešamas un neuzliek nesamērīgu vai nepamatotu slogu –, lai nodrošinātu, ka personas ar invaliditāti vienlīdzīgi ar citiem var izmantot vai īstenot visas cilvēktiesības un pamatbrīvības;
[..].”
5
Minētās konvencijas 5. pantā paredzēts:
“1.   Dalībvalstis atzīst, ka visi cilvēki ir vienlīdzīgi likuma priekšā un saskaņā ar to un ka visiem cilvēkiem bez jebkādas diskriminācijas ir tiesības uz vienādu likuma aizsardzību un uz likumā paredzēto priekšrocību vienādu izmantošanu.
[..]
4.   Īpašos pasākumus, kas ir nepieciešami, lai paātrinātu vai sasniegtu personu ar invaliditāti faktisku vienlīdzību, neuzskata par diskrimināciju šīs konvencijas nozīmē.”
6
Saskaņā ar šīs pašas konvencijas 27. panta 1. punkta g) apakšpunktu:
“Dalībvalstis atzīst personu ar invaliditāti tiesības uz darbu vienlīdzīgi ar citiem; tās ietver iespēju pelnīt iztikas līdzekļus ar darbu, kuru persona ar invaliditāti brīvi izvēlas vai kuram piekrīt darba tirgū un darba vidē, kas ir atklāta, veicina integrāciju un ir pieejama personām ar invaliditāti. Dalībvalstis nodrošina un veicina tiesību uz darbu īstenošanu, tostarp personām, kas par personām ar invaliditāti kļuvušas darbā, un veic atbilstošus pasākumus, tostarp pieņemot normatīvos aktus, lai cita starpā:
[..]
g) nodarbinātu personas ar invaliditāti valsts sektorā.”
Savienības tiesības
7
Direktīvas 2000/78 16., 20. un 21. apsvērumā noteikts:
“(16)
Tādu pasākumu nodrošināšanai, kuru mērķis ir ievērot invalīdu vajadzības darba vietā, ir svarīga loma, lai cīnītos pret diskrimināciju invaliditātes dēļ.
[..]
(20)
Būtu jāparedz pienācīgi, t.i., efektīvi un praktiski pasākumi, lai darba vietu pielāgotu invalīdiem, piemēram, pielāgotu telpas un iekārtas, darba laiku, uzdevumu sadali vai izglītības un integrācijas resursu nodrošināšanu.
(21)
Lai noteiktu, vai attiecīgie pasākumi veicina neproporcionāla sloga rašanos, jo īpaši būtu jāņem vērā attiecīgās finansiālās un citas izmaksas, organizācijas vai uzņēmuma lielums un finansiālie resursi un iespēja iegūt valsts finansējumu vai kādu citu palīdzību.”
8
Šīs direktīvas 1. pantā “Mērķis” paredzēts:
“Lai vienlīdzīgas attieksmes princips stātos spēkā dalībvalstīs, šīs direktīvas mērķis attiecībā uz nodarbinātību un profesiju ir noteikt sistēmu, lai apkarotu diskrimināciju reliģijas, uzskatu, invaliditātes, vecuma vai seksuālās orientācijas dēļ.”
9
Minētās direktīvas 2. pantā “Diskriminācijas jēdziens” noteikts:
“1.   Šajā direktīvā “vienlīdzīgas attieksmes princips” nozīmē to, ka nav ne tiešas, ne netiešas diskriminācijas, kuras pamatā ir jebkurš 1. pantā minēts iemesls.
2.   Šā panta 1. punktā:
a)
uzskata, ka tiešā diskriminācija notiek tad, ja salīdzināmā situācijā pret vienu personu izturas, ir izturējušies vai izturētos sliktāk nekā pret citu personu jebkura 1. [pantā] minēta iemesla dēļ;
b)
pieņem, ka netiešā diskriminācija notiek tad, ja acīmredzami neitrāla noteikuma, kritērija vai prakses dēļ personas, kuras atbalsta konkrētu reliģiju vai uzskatus, kurām ir konkrēta invaliditāte, konkrēts vecums vai konkrēta seksuālā orientācija, atrodas konkrētā nelabvēlīgā situācijā salīdzinājumā ar otru personu, ja vien:
i)
šis noteikums, kritērijs vai prakse nav objektīvi attaisnota ar likumīgu mērķi un ja vien nav pienācīgi un vajadzīgi līdzekļi šā mērķa sasniegšanai vai
[..].
5.   Šī direktīva neierobežo attiecīgās valsts tiesību aktos noteiktos pasākumus, kuri demokrātiskā sabiedrībā vajadzīgi sabiedrības drošībai, sabiedriskās kārtības uzturēšanai un kriminālnoziegumu novēršanai, veselības aizsardzībai un citu personu tiesību un brīvību aizsardzībai.”
10
Šīs pašas direktīvas 3. panta “Piemērošanas joma” 1. punkta a) un c) apakšpunktā noteikts:
“Nepārsniedzot [Eiropas] Kopienas kompetenci, šo direktīvu piemēro visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā, tostarp valsts iestādēs, attiecībā uz:
a)
nosacījumiem darba, pašnodarbinātības un profesijas iegūšanai, to skaitā atlases kritērijiem un darbā pieņemšanas nosacījumiem, lai kāda būtu darbības nozare, un visos profesionālās hierarhijas līmeņos, ietverot paaugstināšanu amatā;
[..]
c)
nodarbinātību un darba nosacījumiem, to skaitā atlaišanu un atalgojumu.”
11
Direktīvas 2000/78 5. pantā “Saprātīga darba vietas izveidošana [saprātīgi pielāgojumi] invalīdiem” noteikts:
“Lai garantētu vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu pret invalīdiem, nodrošina saprātīgu darba vietas izveidošanu. Tas nozīmē, ka darba devēji, ja tas vajadzīgs konkrētā gadījumā, veic atbilstīgus pasākumus, lai invalīds varētu dabūt darbu, strādāt vai tikt paaugstināts amatā, vai iegūt profesionālo izglītību, ja vien šādi pasākumi neuzliek neproporcionālu slogu darba devējam. Šis slogs nav neproporcionāls, ja to pietiekami izlīdzina ar pasākumiem, kas pastāv attiecīgās dalībvalsts invaliditātes politikā.”
12
Atbilstoši šīs direktīvas 7. pantam “Pozitīva darbība”:
“1.   Lai nodrošinātu pilnīgu vienlīdzību praksē, vienlīdzīgas attieksmes princips nekavē nevienu dalībvalsti paredzēt vai saglabāt īpašus pasākumus, lai novērstu trūkumus vai kompensētu trūkumus, kas saistīti ar jebkuru no 1. pantā minētajiem iemesliem.
2.   Attiecībā uz invalīdiem vienlīdzīgas attieksmes princips neierobežo dalībvalstu tiesības saglabāt vai pieņemt noteikumus par darba aizsardzību un drošību darba vietā vai pasākumus, kā mērķis ir radīt un saglabāt noteikumus vai iespējas, lai saglabātu vai veicinātu viņu integrāciju darba vidē.”
Itālijas tiesības
Likums Nr. 104/1992
13
Saskaņā ar 1992. gada 5. februāralegge n. 104 – Legge‑quadro per l’assistenza, l’integrazione sociale e i diritti delle persone handicappate (Pamatlikums Nr. 104 par palīdzību, sociālo integrācijai un invalīdu tiesībām; 1992. gada 17. februāraGURI Nr. 39, kārtējais pielikums Nr. 30; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 104/1992”) 21. pantu:
“1.   Tādai personai ar invaliditāti, kuras invaliditātes pakāpe pārsniedz divas trešdaļas vai kurai ir darbnespēja, kas minēta 1950. gada 10. augusta [legge n. 648 – Riordinamento delle disposizioni sulle pensioni di guerra (Likums Nr. 648 par kara pensiju noteikumu reorganizāciju; 1950. gada 1. septembraGURI Nr. 200)] pielikuma A tabulas pirmajā, otrajā un trešajā kategorijā, un kuru valsts iestādes pieņēmušas darbā kā konkursa veiksmīgo kandidātu vai uz cita pamata, ir tiesības prioritāri izvēlēties amatu no pieejamām amata vietām.
2.   Šī panta 1. punktā minētajām personām ir prioritāte attiecībā uz pārcelšanu pēc pieprasījuma.”
14
Šī likuma 33. panta 6. punktā noteikts:
“Pilngadīga persona ar smagu invaliditāti var alternatīvi izmantot 2. un 3. punktā paredzēto atvaļinājumu, ja iespējams, izvēlēties darba vietu, kas ir vistuvākā savai dzīvesvietai, un viņu nevar pārcelt uz citu dienesta vietu bez šīs personas piekrišanas.”
Leģislatīvais dekrēts Nr. 297
15
1994. gada 16. aprīļadecreto legislativo n. 297 – Approvazione del testo unico delle disposizioni legislative vigenti in materia di istruzione, relative alle scuole di ogni ordine e grado (Leģislatīvais dekrēts Nr. 297, ar ko apstiprina vienotu piemērojamo tiesību normu tekstu attiecībā uz pedagoģisko darbību un visu veidu un līmeņu skolām; 1994. gada 19. maijaGURI Nr. 115, kārtējais pielikums Nr. 79; turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 297”) 465. panta 1. punktā paredzēts:
“Līdz 470. panta 1. punkta piemērošanai pieteikumi par pārcelšanu vienas provinces ietvaros tiek izskatīti pirms pieteikumiem par pārcelšanu no citas provinces.”
16
Šī dekrēta 470. pants formulēts šādi:
“1.   Īpašas vienošanās, kas noslēgtas starp arodbiedrībām un [Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca (Izglītības, universitāšu un pētniecības ministrija, Itālija)], nosaka grafiku un kārtību, kādā tiek nodrošināta profesionālā mobilitāte (mācību priekšmeta vai izglītības sistēmas līmeņa maiņa) un teritoriālā mobilitāte, kā arī atcelts sadalījums starp amatiem, kas rezervēti mobilitātei starp provincēm, un amatiem, kas rezervēti pastāvīgai nodarbinātībai, lai pastāvīgā nodarbinātība tiktu nodrošināta atlikušajos amatos, kas palikuši brīvi un pieejami pēc profesionālās un teritoriālās mobilitātes pasākumu pabeigšanas katrā mācību gadā.
2.   Vienošanās, kas minētas 1. punktā, nosaka arī prioritātes secību starp dažādām mobilitātes operācijām, kritērijus un kārtību attiecīgo sarakstu izveidošanai, kā arī kritērijus, lai pabeigtu izmaiņas izglītības disciplīnā un izglītības sistēmas līmenī saistībā ar 479. pantā minētajām norīkojuma darbībām, ņemot vērā, ka izmaiņas atbalsta amatos ir atkarīgas no nepieciešamā specializācijas dokumenta esības. Šajā pantā paredzēto nosacījumu par darba stāžu neņem vērā attiecībā uz izglītības sistēmas līmeņa izmaiņām.”
17
Minētā dekrēta 601. pantā paredzēts:
“1.   Šajā konsolidētajā tekstā minētajiem darbiniekiem piemēro [Likuma Nr. 104/1992] 21. un 33. pantu.
2.   [Iepriekš minētie] noteikumi piešķir prioritātes tiesības attiecībā uz iecelšanu amatā, pieņemšanu darbā kā pagaidu darbiniekiem un mobilitāti.”
Leģislatīvais dekrēts Nr. 216
18
2003. gada 9. jūlijadecreto legislativo n. 216 – Attuazione della direttiva 2000/78/CE per la parità di trattamento in materia di occupazione e di condizioni di lavoro e della direttiva n. 2014/54/UE relativa alle misure intese ad agevolare l’esercizio dei diritti conferiti ai lavoratori nel quadro della libera circolazione dei lavoratori (Leģislatīvais dekrēts Nr. 216, ar ko īsteno Direktīvu 2000/78/EK par vienlīdzīgu attieksmi nodarbinātības un profesijas jomā un Direktīvu 2014/54/ES par pasākumiem, ar ko veicina darba ņēmējiem piešķirto tiesību īstenošanu darba ņēmēju pārvietošanās brīvības jomā; 2003. gada 13. augustaGURI Nr. 187), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 3. panta 3. bis punktā paredzēts:
“Lai nodrošinātu vienlīdzīgas attieksmes pret personām ar invaliditāti principa ievērošanu, valsts un privātajiem darba devējiem ir pienākums darba vietā veikt saprātīgus pielāgojumus, kā noteikts [ANO konvencijā], kas ratificēta saskaņā ar 2009. gada 3. marta [legge n. 18 – Ratifica ed esecuzione della Convenzione delle Nazioni Unite sui diritti delle persone con disabilità, con Protocollo opzionale, fatta a New York il 13 dicembre 2006 e istituzione dell’Osservatorio nazionale sulla condizione delle persone con disabilità (Likums Nr. 18, ar ko ratificē un īsteno Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvenciju par personu ar invaliditāti tiesībām un tās fakultatīvo protokolu, kas noslēgts Ņujorkā 2006. gada 13. decembrī, un Valsts personu ar invaliditāti statusa uzraudzības centra izveidi; 2009. gada 14. martaGURI Nr. 61)], lai nodrošinātu personu ar invaliditāti pilnīgu vienlīdzību ar citiem darba ņēmējiem. Publiskā sektora darba devējiem ir jānodrošina šī punkta īstenošana bez jaunām vai augstākām izmaksām attiecībā uz valsts finansēm un jāizmanto cilvēkresursi, finanšu un materiālie resursi, kas pieejami saskaņā ar spēkā esošajiem tiesību aktiem.”
Skolu izglītības nozares darbinieku valsts darba koplīgums 2006.–2009. gada regulējuma četru gadu laikposmam un 2006.–2007. gada ekonomikas divgadu laikposmam
19
2007. gada 27. novembracontratto collettivo nazionale di lavoro relativo al personale del Comparto scuola per il quadriennio normativo 2006–2009 e biennio economico 2006–2007 (Skolu izglītības nozares darbinieku valsts darba koplīgums 2006.–2009. gada regulējuma četru gadu laikposmam un 2006.–2007. gada ekonomikas divgadu laikposmam) 10. panta 1. punktā noteikts:
“Šajā koplīgumā minēto darbinieku [..] teritoriālās mobilitātes īstenošanas kritērijus un kārtību nosaka valsts papildu koplīguma sarunās [..].”
CCNI
20
2017. gada 11. aprīļacontratto collettivo nazionale integrativo concernente la mobilità del personale docente, educativo ed A.T.A. per l’a.s. 2017/2018 (Valsts papildu koplīgums par skolu mācībspēku, izglītības, palīgu, tehnisko un administratīvo darbinieku mobilitāti 2017./2018. mācību gadam; turpmāk tekstā – “CCNI”) 6. panta 2. punktā noteikts:
“Mobilitāte vienas un tās pašas provinces ietvaros notiek pirms mobilitātes starp dažādām provincēm [..].”
21
CCNI 13. panta 1. punktā paredzēts:
“1.   Prioritātes sistēma
Šajā pantā minētās prioritātes ir sistemātiski sagrupētas pa kategorijām un tiek ņemtas vērā, ievērojot šādu prioritāšu secību, tikai teritoriālās mobilitātes operācijās, uz kurām tās attiecas, izņemot I apakšpunktu, kas attiecas arī uz profesionālās mobilitātes operācijām. [..]
I) Invaliditāte un smagas veselības problēmas
Teritoriālās un profesionālās mobilitātes darbībās neatkarīgi no attiecīgās personas izcelsmes provinces absolūta prioritāte tiek piešķirta visiem mācībspēku darbiniekiem, uz kuriem attiecas viens no šādiem nosacījumiem:
1)
neredzīgi mācībspēki [..];
2)
personāls, kas saņem hemodialīzi [..].
Skolotājam ir prioritāte attiecībā uz visām norādītajām skolas preferencēm un visām preferencēm, lai iegūtu pastāvīgu amatu šajā zonā.
[..]
III) Personas ar invaliditāti un personāls, kam ir nepieciešama speciāla un pastāvīga aprūpe
Pārcelšanas procedūrās prioritāte tiek piešķirta skolu darbiniekiem, uz kuriem attiecas šādas situācijas:
1) invalīdiem, kuri minēti [Likuma Nr. 104/1992] 21. pantā, uz ko ir atsauce [Leģislatīvā dekrēta Nr. 297] 601. pantā, un kuru invaliditātes pakāpe pārsniedz divas trešdaļas vai kuriem ir darbnespēja, kas ir ierakstīta [Likuma Nr. 648 par kara pensiju noteikumu reorganizāciju] pielikuma A tabulas pirmajā, otrajā un trešajā kategorijā [..];
[..].
III apakšpunkta 1. punktā minētie darbinieki [..] uz šo prioritāti var atsaukties dzīvesvietas pašvaldības provincē un tikai attiecībā uz šo provinci – ar nosacījumu, ka viņi ir izteikuši vēlmi strādāt vienā vai vairākās izglītības iestādēs, kas atrodas minētajā pašvaldībā, vai ir norādījuši šai pašvaldībai vai tās daļai atbilstošu apgabalu, ja ir iecerējuši izrādīt vēlmi strādāt izglītības iestādēs citās pašvaldībās vai citos apgabalos vai provincēs. [..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
22
C.M., kas ir invalīde, kopš 2016. gada ir štata skolotāja. Viņa pilda pienākumus Ostiglijā [Ostiglia], kas atrodas Mantujas [Mantova] provincē (Itālija).
23
2017. gada 31. oktobrī pēc medicīniskās ekspertīzes invaliditātes jautājumos kompetentā medicīniskā komisija konstatēja, ka viņai ir invaliditāte ar pastāvīgu darbspējas samazinājumu par 70 %.
24
Izglītības, universitātes un pētniecības ministrijas organizētajā valsts mobilitātes programmā 2018./2019. mācību gadam C.M. lūdza pārcelt viņu uz Katandzāro [Catanzaro] (Itālija) provinci, atsaucoties uz prioritāti, kas saskaņā ar Likuma Nr. 104/1992 21. pantu ir piešķirta personām ar invaliditāti, kuru invaliditātes pakāpe pārsniedz divas trešdaļas.
25
Šis lūgums par C.M. pārcelšanu tika noraidīts tāpēc, ka šajā provincē nebija pietiekamu amata vietu, jo vakantās amata vietas tika piešķirtas saistībā ar pārcelšanu minētās provinces ietvaros.
26
C.M. cēla prasību saistībā ar pieteikuma par pārcelšanu noraidījumu Tribunale di Mantova (Mantujas tiesa, Itālija), lūdzot konstatēt viņas tiesības tikt pārceltai citā amatā Katandzāro provincē. Šī prasība tika noraidīta.
27
C.M. par šīs tiesas spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Corte d’appello di Brescia (Brešas apelācijas tiesa, Itālija), kura to noraidīja, jo CCNI 13. pantā paredzētā prioritāte personām ar invaliditāti pārcelšanas jomā ir piemērojama tikai mobilitātes procedūrās vienā un tajā pašā provincē. Tādējādi pieteikumi par pārcelšanu starp provincēm var tikt izskatīti tikai pēc tam, kad ir izskatīti pieteikumi par pārcelšanu provinces ietvaros. Tikai neredzīgiem skolotājiem vai skolotājiem, kas saņem hemodialīzi, ir tā sauktā “absolūtā” pārcelšanas prioritāte vienā un tajā pašā provincē vai starp provincēm.
28
C.M. par Corte d’appello di Brescia (Brešas apelācijas tiesas) spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija), kas ir iesniedzējtiesa.
29
Šajā tiesā C.M. apgalvo, ka valsts skolu personāla mobilitātes shēma, saskaņā ar kuru pieteikumi par pārcelšanu starp provincēm var tikt izskatīti tikai pēc tam, kad ir izskatīti pieteikumi par pārcelšanu provinces ietvaros, esot šķērslis aizsardzības efektivitātei, kāda saskaņā ar Likuma Nr. 104/1992 21. pantu ir ikvienai personai ar invaliditāti, kuras invaliditātes pakāpe pārsniedz divas trešdaļas. Viņa norāda, ka šāda persona varētu pretendēt tikai uz atlikušajiem amatiem vēlamajā provincē. Ņemot vērā šo mobilitātes procesa provinces ietvaros un starpprovinču posmu secību, kad tiek izskatīti pieteikumi par pārcelšanu starp provincēm, sākotnēji aizpildāmās amata vietas jau var būt aizpildītas, pamatojoties uz to skolotāju iesniegtajiem pieteikumiem par pārcelšanu provinces ietvaros, kuri nav invalīdi, un tādējādi atņemt iedarbību prioritātei, kas piešķirta skolotājiem, uz kuriem attiecas minētais 21. pants. Tāpēc prasītāja pamatlietā uzskata, ka tāpat kā neredzīgiem skolotājiem vai skolotājiem, kas saņem hemodialīzi, viņai personas ar invaliditāti statusa dēļ, kas esot atzīts saskaņā ar 21. pantu, vajadzētu būt iespējai izmantot absolūtu prioritāti mobilitātes jomā.
30
Savukārt Izglītības un nopelnu ministrija lūdz noraidīt apelācijas sūdzību, pamatojoties uz to, ka C.M. tiesības tikt pārceltai citā amatā ir atkarīgas no vakanto amata vietu pieejamības vēlamajā provincē. Šajā gadījumā, lai gan C.M. tika piešķirta prioritāte saskaņā ar Likuma Nr. 104/1992 21. panta 2. punktu, viņas pieteikumu par pārcelšanu nevarēja apmierināt, jo vēlamajā provincē nebija vakantu amata vietu.
31
Iesniedzējtiesa atgādina – minētā 21. panta 2. punktā ir paredzēts, ka skolotājiem ar invaliditāti, kuru invaliditātes pakāpe pārsniedz divas trešdaļas, ir prioritāte mobilitātes jomā un šī tiesību norma ir daļa no teritoriālās mobilitātes režīma, un Leģislatīvā dekrēta Nr. 297465. panta 1. punktā, lasot to kopsakarā ar CCNI 6. panta 2. punktu, ir paredzēts, ka pieteikumi par skolotāju pārcelšanu vienas provinces ietvaros tiek izskatīti prioritāri attiecībā pret pieteikumiem par viņu pārcelšanu no vienas provinces uz citu.
32
Šī prioritāte, kas piešķirta mobilitātei provinces ietvaros un kas – šīs tiesas ieskatā – ļauj labāk pārvaldīt sarežģīto personāla mobilitāti visā valsts teritorijā, lai skolas atsākšana notiktu labos apstākļos, Likuma Nr. 104/1992 21. pantā minētajiem skolotājiem varētu radīt nelabvēlīgāku situāciju salīdzinājumā ar citiem skolotājiem, ņemot vērā izglītības jomā pieejamo amata vietu pakāpenisku samazināšanu. Tāpēc minētā tiesa uzskata par nepieciešamu uzdot Tiesai jautājumu par Leģislatīvā dekrēta Nr. 297465. panta 1. punkta, lasot to kopsakarā ar CCNI 6. panta 2. punktu, saderību ar Savienības tiesībām.
33
Šajos apstākļos Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Direktīvas 2000/78] 5. pants “Saprātīga darba vietas izveidošana invalīdiem” jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds ir Itālijā un minēts [CCNI], kurā saskaņā ar [6. panta 2. punkta, lasot to kopsakarā ar 13. panta 1. punkta noteikumiem,] tiek atzīta minētā 13. panta 1. punkta III apakšpunkta 1. punktā minētā priekšroka skolas personālam ar invaliditāti, kas minēts Likuma Nr. 104/1992 21. pantā, uz kuru norādīts [Leģislatīvā dekrēta Nr. 297] 601. pantā, dodot priekšroku mobilitātei vienas provinces ietvaros salīdzinājumā ar mobilitāti starp provincēm?
2)
Vai saskaņā ar Direktīvas 2000/78 2. panta 2. punkta b) apakšpunkta i) punktu konkrētā nelabvēlīgā situācija, kurā skolotāji ar invaliditāti, kas pārsniedz divas trešdaļas, var nonākt minēto valsts tiesību normu dēļ, ir objektīvi attaisnota ar leģitīmu mērķi, jo līdz mācību gada sākumam ir jānodrošina visai sarežģītu teritoriālās mobilitātes operāciju norise, kas ietver visu valsts teritoriju, un šīs operācijas īstenošanai izmantotie līdzekļi ir atbilstoši un ja tie nepārsniedz to, kas nepieciešams normatīvajā un līgumiskajā regulējumā izvirzītā mērķa sasniegšanai? Vai, gluži otrādi, minētais regulējums izraisa minēto mācībspēku diskrimināciju, kas izpaužas kā apstāklis, ka atzītā priekšroka mobilitātes procedūrās faktiski tiek zaudēta, jo attiecas tikai uz mobilitāti vienas provinces ietvaros, nevis uz mobilitāti starp provincēm, un tātad tai nav absolūta rakstura (kā paredzēts citām personu ar invaliditāti kategorijām)?”
Par Tiesas kompetenci un prejudiciālo jautājumu pieņemamību
34
Itālijas valdība apgalvo, ka Tiesas kompetencē nav izskatīt uzdotos jautājumus, jo to mērķis ir izvērtēt darba koplīguma noteikumu, proti, CCNI 6. un 13. panta, nevis leģislatīva vai reglamentējoša akta normu saderību ar Direktīvu 2000/78.
35
Šī valdība piebilst, ka 2001. gada 30. martadecreto legislativo Nr. 165 – Norme generali sull’ordinamento del lavoro alle dipendenze delle amministrazioni pubbliche (Leģislatīvais dekrēts Nr. 165 par vispārējiem noteikumiem attiecībā uz darba organizāciju valsts pārvaldes iestādēs; 2001. gada 9. maijaGURI Nr. 106) 64. pants paredz jautājumu par koplīguma efektivitāti, spēkā esību vai interpretāciju uzdošanu Agenzia per la rappresentanza negoziale delle pubbliche amministrazioni (ARAN) (Aģentūra, kas sarunu ietvaros pārstāv valsts pārvaldes iestādes, Itālija).
36
Katrā ziņā, pat ja Tiesa uzskatītu, ka Direktīva 2000/78 jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā CCNI 6. un 13. pants, iesniedzējtiesai esot jāpiemēro Leģislatīvā dekrēta Nr. 297465. pants, kurā paredzēts, ka pieteikumi par pārcelšanu vienas provinces ietvaros tiek izskatīti pirms pieteikumiem par pārcelšanu no citas provinces, līdz ar to šim jautājumam pamatlietas atrisināšanā neesot nozīmes.
37
Šajā ziņā jāatgādina, ka LESD 267. pantā paredzētās sadarbības sistēmas pamatā ir skaidra funkciju sadale starp valsts tiesām un Tiesu. Saskaņā ar 267. pantu uzsāktas tiesvedības ietvaros valsts tiesību normu interpretācija ir dalībvalstu tiesu, nevis Tiesas kompetencē un Tiesa nav tiesīga lemt par valsts tiesību normu atbilstību Savienības tiesībām. Tiesas kompetencē savukārt ir sniegt valsts tiesai visus norādījumus par Savienības tiesību normu interpretāciju, kas ļautu tai izvērtēt šo normu saderīgumu ar Savienības tiesisko regulējumu (spriedums, 2020. gada 18. novembris, Syndicat CFTC, C‑463/19, EU:C:2020:932, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
38
Lai gan ir taisnība, ka formāli ar prejudiciālajiem jautājumiem, lasot tos kopsakarā ar iesniedzējtiesas nolēmuma pamatojumu, iesniedzējtiesa aicina Tiesu lemt par valsts tiesību normu saderību ar Savienības tiesībām, tomēr Tiesa var lietderīgi atbildēt uz šiem jautājumiem, sniedzot šai tiesai Savienības tiesību interpretācijas elementus, kas tai ļaus pašai lemt par valsts tiesību saderību ar Savienības tiesībām. Tādējādi, ja uzdotie jautājumi ir par Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 18. novembris, Syndicat CFTC, C‑463/19, EU:C:2020:932, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
39
Šajā ziņā jāatgādina, ka uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, ko valsts tiesa uzdevusi atbilstoši pašas noteiktajam tiesiskajam regulējumam un faktiskajiem apstākļiem, kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas nozīmīguma prezumpcija. Atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālo jautājumu Tiesa var tikai tad, ja ir acīmredzams, ka Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēmai ir hipotētisks raksturs vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesību apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2025. gada 18. decembris, Tenergie (Pieteikums par ievedmuitas nodokļa atlaišanu), C‑259/24, EU:C:2025:1013, 26. punkts un tajā minētā judikatūra).
40
Šajā gadījumā uzdotie jautājumi ir par to, kā interpretēt Direktīvā 2000/78 garantēto vienlīdzīgas attieksmes principu, tās 5. pantu, kas attiecas uz “saprātīgu darba vietas izveidošanu [saprātīgiem pielāgojumiem] invalīdiem”, kā arī šīs direktīvas 2. panta 2. punkta b) apakšpunkta i) punktu, kas attiecas uz iemesliem, kuri var attaisnot atšķirīgu attieksmi.
41
Turklāt jākonstatē, ka lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pietiekami izklāstīti faktiskie un tiesiskie apstākļi, uz kuriem attiecas uzdotie jautājumi, kā arī iemesli, kas likuši iesniedzējtiesai šaubīties par pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma saderību ar Savienības tiesībām. Tādējādi nešķiet, ka minētajiem jautājumiem nebūtu nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu vai ka tie attiektos uz hipotētisku problēmu.
42
No tā izriet, ka Tiesas kompetencē ir atbildēt uz prejudiciālajiem jautājumiem un ka tie ir pieņemami.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
43
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2000/78 5. pants jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas paredz profesionālo un teritoriālo mobilitāti, kurā mobilitātes jomā prioritāte tiek piešķirta noteiktiem skolotājiem ar invaliditāti, dodot priekšroku mobilitātei provinces ietvaros salīdzinājumā ar mobilitāti starp provincēm.
44
Iesākumā jāatgādina, ka gan no šīs direktīvas nosaukuma un preambulas, gan no satura un mērķa izriet, ka ar to ir paredzēts izveidot kopēju sistēmu, lai ikvienai personai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi “nodarbinātības un profesijas” jomā, piedāvājot efektīvu aizsardzību pret diskrimināciju, kam pamatā ir kāds no 1. pantā minētajiem iemesliem, kuru skaitā ir arī invaliditāte (spriedums, 2025. gada 11. septembris, Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
45
Saskaņā ar minētās direktīvas 3. panta 1. punkta a) un c) apakšpunktu Eiropas Savienībai piešķirtās kompetences robežās šo direktīvu piemēro visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā, tostarp valsts iestādēs, it īpaši arī attiecībā uz nosacījumiem darba iegūšanai, kā arī nodarbinātības un darba nosacījumiem (spriedums, 2025. gada 11. septembris, Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
46
Šajā gadījumā jāpārbauda, vai ar pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu, kurā mobilitātes jomā prioritāte tiek piešķirta noteiktiem skolotājiem ar invaliditāti, tiek īstenoti “saprātīgi pielāgojumi” šīs direktīvas 5. panta izpratnē.
47
Saskaņā ar šo tiesību normu, lai garantētu vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu pret invalīdiem, nodrošina saprātīgus pielāgojumus, un tas nozīmē, ka darba devēji, ja tas vajadzīgs konkrētā gadījumā, veic atbilstīgus pasākumus, lai invalīds varētu dabūt darbu, strādāt vai tikt paaugstināts amatā, vai iegūt profesionālo izglītību, ja vien šādi pasākumi neuzliek neproporcionālu slogu darba devējam. Šis slogs nav nesamērīgs, ja to pietiekami izlīdzina ar pasākumiem, kas pastāv attiecīgās dalībvalsts invaliditātes politikā.
48
No Direktīvas 2000/78 5. panta, lasot to kopsakarā ar 20. apsvērumu, izriet, ka atbilstošie pasākumi 5. panta izpratnē ir efektīvi un praktiski pasākumi, lai darba vietu pielāgotu invalīdiem, piemēram, pielāgotu telpas un iekārtas, darba laiku, uzdevumu sadali vai izglītības un integrācijas resursu nodrošināšanu.
49
Tomēr 20. apsvērumā ir sniegts neizsmeļošs atbilstošo pasākumu uzskaitījums, jo tie var būt fiziski, organizatoriski un/vai izglītojoši, jo minētajā 5. pantā, lasot to ANO konvencijas gaismā, ir sniegta plaša jēdziena “saprātīgi pielāgojumi” definīcija (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 10. februāris, HR Rail, C‑485/20, EU:C:2022:85, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
50
Jāprecizē, ka, interpretējot Direktīvas 2000/78 normas, var atsaukties uz šīs konvencijas noteikumiem un tādējādi šī direktīva jāinterpretē cik vien iespējams atbilstoši šai konvencijai (spriedums, 2025. gada 11. septembris, Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
51
Saskaņā ar šīs konvencijas 2. panta ceturto daļu “saprātīgs pielāgojums” nozīmē “vajadzīgās un atbilstošās izmaiņas un korekcijas – ja tās konkrētā gadījumā ir nepieciešamas un neuzliek nesamērīgu vai nepamatotu slogu –, lai nodrošinātu, ka personas ar invaliditāti vienlīdzīgi ar citiem var izmantot vai īstenot visas cilvēktiesības un pamatbrīvības”.
52
Direktīvas 2000/78 20. apsvērumā ietvertā atsauce uz “darba vietas” pielāgošanu jāsaprot kā tāda, kurā ir uzsvērts šādas pielāgošanas prioritārais raksturs, ņemot vērā citus pasākumus, kas ļauj pielāgot personas ar invaliditāti darba vidi, lai ļautu tai pilnvērtīgi un efektīvi piedalīties profesionālajā dzīvē, pamatojoties uz vienlīdzības principu ar citiem darba ņēmējiem. Tādējādi šie pasākumi var ietvert to, ka darba devējs īsteno pasākumus, kas ļauj šai personai saglabāt savu darbu, piemēram, pārcelšanu uz citu darba vietu (spriedums, 2022. gada 10. februāris, HR Rail, C‑485/20, EU:C:2022:85, 41. punkts).
53
Šīs direktīvas 21. apsvērumā ir precizēts: lai noteiktu, vai attiecīgie pasākumi veicina nesamērīga sloga rašanos, jo īpaši būtu jāņem vērā attiecīgās finansiālās un citas izmaksas, organizācijas vai uzņēmuma lielums un finansiālie resursi un iespēja iegūt valsts finansējumu vai kādu citu palīdzību.
54
Tādējādi jēdziens “saprātīgi pielāgojumi” minētās direktīvas 5. panta izpratnē jāsaprot plaši kā tāds, kas attiecas uz dažādu šķēršļu novēršanu, kuri apgrūtina personu ar invaliditāti pilnvērtīgu un efektīvu līdzdalību profesionālajā dzīvē vienlīdzīgi ar citiem darbiniekiem (spriedums, 2021. gada 21. oktobris, Komisia za zashtita ot diskriminatsia, C‑824/19, EU:C:2021:862, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
55
Tomēr saskaņā ar minētās direktīvas 5. pantu “darba devēji, ja tas vajadzīgs konkrētā gadījumā, veic atbilstīgus pasākumus”.
56
Kā Eiropas Komisija uzsver rakstveida apsvērumos, lai veiktu saprātīgus pielāgojumus, kas nepieciešami, lai darba ņēmējs ar invaliditāti varētu piekļūt darbam, to veikt vai tajā attīstīties minētā 5. panta nozīmē, ir nepieciešams konkrēti zināt šī darba ņēmēja vajadzības, kā arī grūtības un šķēršļus, ar kuriem viņš saskaras, piekļūstot darbam un to veicot.
57
Šajā kontekstā no Tiesas judikatūras izriet, ka tad, ja darba ņēmējs neatgriezeniski ir zaudējis spēju strādāt savā amatā invaliditātes iestāšanās dēļ, viņa pārcelšana citā amatā var būt atbilstīgs pasākums saistībā ar saprātīgiem pielāgojumiem minētā 5. panta izpratnē, jo tā šim darba ņēmējam ļauj paturēt savu darbu, nodrošinot pilnvērtīgu un efektīvu līdzdalību profesionālajā dzīvē, pamatojoties uz principu par vienlīdzību ar citiem darba ņēmējiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 10. februāris, HR Rail, C‑485/20, EU:C:2022:85, 41. un 43. punkts).
58
Tomēr iespēja pārcelt personu ar invaliditāti citā amatā katrā ziņā ir tikai tad, ja ir vismaz viens vakants amats, kuru attiecīgais darba ņēmējs var ieņemt (spriedums, 2024. gada 18. janvāris, Ca Na Negreta, C‑631/22, EU:C:2024:53, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
59
Šajā gadījumā saskaņā ar Leģislatīvā dekrēta Nr. 297465. panta 1. punktu, lasot to kopsakarā ar CCNI 6. panta 2. punktu, pieteikumi par mobilitāti provinces ietvaros tiek izskatīti pirms pieteikumu izskatīšanas par mobilitāti starp provincēm.
60
Saskaņā ar Likuma Nr. 104/1992 21. pantu prioritāte mobilitātes jomā tiek piešķirta personām ar invaliditāti, kuru invaliditātes līmenis pārsniedz divas trešdaļas.
61
Protams, kā izriet no šī sprieduma 54.–58. punkta, jēdziens “saprātīgi pielāgojumi” Direktīvas 2000/78 5. panta izpratnē jāsaprot plaši kā tāds, kas attiecas uz visiem pasākumiem, kuri ļauj apmierināt personas ar invaliditāti vajadzības konkrētā situācijā.
62
Tomēr šķiet, ka pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā, kāds tas ir izklāstīts šī sprieduma 59. un 60. punktā, ir paredzēti pasākumi, kuriem ir vispārīgs un abstrakts raksturs, tāpēc to nevar uzskatīt par tādu, kas paredz pasākumus, kuri attiecīgajai personai ar invaliditāti ir noteikti, “ja tas vajadzīgs konkrētā gadījumā” minētā 5. panta izpratnē.
63
Proti, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šajā valsts sistēmā paredzētā prioritāte mobilitātes jomā attiecīgajām personām tiek piešķirta automātiski atkarībā no kategorijas, kurā ietilpst viņu invaliditāte, it īpaši no viņu invaliditātes pakāpes, neparedzot attiecīgā gadījumā ņemt vērā viņu personīgās vajadzības konkrētā situācijā.
64
No tā izriet, ka šī prioritāte mobilitātes jomā nevar tikt uzskatīta par tādu, ar kuru tiek īstenoti “saprātīgi pielāgojumi” Direktīvas 2000/78 5. panta izpratnē, bet tas tomēr jāpārbauda iesniedzējtiesai.
65
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2000/78 5. pants jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas paredz sistēmu, kura attiecas uz profesionālo un teritoriālo mobilitāti un kura noteiktiem skolotājiem ar invaliditāti piešķir prioritāti mobilitātes jomā, dodot priekšroku mobilitātei provinces ietvaros salīdzinājumā ar mobilitāti starp provincēm, jo šī sistēma, ņemot vērā, ka tajā nav ievērotas personu ar invaliditāti īpašās vajadzības konkrētās situācijās, neietilpst jēdzienā “saprātīgi pielāgojumi” šīs tiesību normas izpratnē.
Par otro jautājumu
66
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2000/78 2. panta 2. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesiskais regulējums, kurš attiecas uz profesionālo un teritoriālo mobilitāti un ar kuru noteiktiem skolotājiem ar invaliditāti piešķirta prioritāte mobilitātes jomā salīdzinājumā ar skolotājiem, kas nav invalīdi, un vienlaikus dota priekšroka mobilitātei provinces ietvaros salīdzinājumā ar mobilitāti starp provincēm, ir netieša diskriminācija šīs tiesību normas izpratnē un to nevar attaisnot ar mērķi nodrošināt skolotāju mobilitāti visā valsts teritorijā, lai sāktu darbu jaunajā mācību gadā.
67
Vispirms jāatgādina, ka šajā direktīvā jomā, uz kuru tā attiecas, ir konkretizēts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 21. pantā nostiprinātais vispārējais diskriminācijas aizlieguma princips, kas aizliedz jebkādu diskrimināciju, tostarp invaliditātes dēļ. Turklāt Pamattiesību hartas 26. pantā noteikts, ka Savienība atzīst un ievēro personu ar invaliditāti tiesības izmantot pasākumus, kas paredzēti, lai nodrošinātu viņu neatkarību, sociālo un profesionālo integrāciju un dalību sabiedrības dzīvē (spriedums, 2025. gada 11. septembris, Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
68
Saskaņā ar minētās direktīvas 2. panta 1. punktu šajā direktīvā “vienlīdzīgas attieksmes princips” nozīmē to, ka nav ne tiešas, ne netiešas diskriminācijas, tostarp invaliditātes dēļ. Turklāt no 2. panta 2. punkta b) apakšpunkta izriet, ka minētā 1. punkta izpratnē netieša diskriminācija notiek tad, ja šķietami neitrāls noteikums, kritērijs vai prakse var radīt īpaši nelabvēlīgu situāciju personām ar konkrētu invaliditāti salīdzinājumā ar citām personām.
69
Šajā kontekstā jāprecizē, ka nelabvēlīga attieksme invaliditātes dēļ Direktīvā 2000/78 paredzētajai aizsardzībai ir pretrunā tikai tad, ja tā rada diskrimināciju šīs direktīvas 2. panta nozīmē. Darba ņēmējs ar invaliditāti, uz kuru attiecas šī direktīva, ir jāaizsargā pret jebkādu diskrimināciju salīdzinājumā ar darba ņēmēju, kam invaliditātes nav. Līdz ar to ir jāpārbauda, vai pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums attiecībā uz šīm divām darba ņēmēju kategorijām var radīt netiešu diskrimināciju pret personām ar invaliditāti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 11. septembris, Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
70
Tādējādi iesniedzējtiesai, ņemot vērā pamatlietas apstākļus, ir jāizvērtē, vai piemērojamais valsts tiesiskais regulējums var radīt “īpaši nelabvēlīgus apstākļus” darba ņēmējiem invalīdiem minētās direktīvas 2. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
71
Šajā ziņā jānorāda, ka ne no šajā tiesību normā ietvertā jēdziena “īpaša nelabvēlīga situācija”, ne no citiem tajā ietvertajiem precizējumiem neizriet, ka šāda nelabvēlīga situācija pastāvētu tikai smaga, klaja un īpaši būtiska nevienlīdzības gadījuma dēļ. Šis jēdziens ir jāsaprot tādējādi, ka īpaši ar šo direktīvu aizsargātās personas, tostarp darba ņēmēji invalīdi, attiecīgās normas, kritērija vai prakses dēļ ir nelabvēlīgākā situācijā (spriedums, 2025. gada 11. septembris, Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
72
Tādējādi šādas īpaši nelabvēlīgas situācijas esību it īpaši var konstatēt, ja ir pierādīts, ka tāda tiesību norma kā pamatlietā negatīvi ietekmē ievērojami lielāku darba ņēmēju ar invaliditāti daļu salīdzinājumā ar personām, kam nav invaliditātes (spriedums, 2025. gada 11. septembris, Pauni, C‑5/24, EU:C:2025:689, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
73
Tomēr jākonstatē – no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem neizriet, ka pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums C.M. radītu nelabvēlīgu situāciju viņas invaliditātes dēļ salīdzinājumā ar skolotājiem, kuri nav invalīdi.
74
Kā rakstveida apsvērumos apgalvo Komisija, gluži pretēji, šķiet, ka C.M. ir vismaz labvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar skolotājiem, kuri nav invalīdi, jo viņai ir pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā piešķirtā prioritāte mobilitātes jomā, lai gan šie skolotāji no tā negūst nekādu labumu, jo viņi var vienīgi kandidēt vakantajās amata vietās pēc tam, kad ir apmierināti visi prioritārie lūgumi.
75
Turklāt uz visiem skolotājiem – neatkarīgi no tā, vai tie ir invalīdi vai ne –, kuri lūdz pārcelšanu starp provincēm, attiecas noteikums, ka pieteikumu izskatīšana par mobilitāti starp provincēm notiek pirms pieteikumu izskatīšanas par mobilitāti starp provincēm, jo pēc pieteikumu izskatīšanas par mobilitāti provinču ietvaros to amata vietu skaits, kas ir pieejamas, lai apmierinātu pieteikumus par pārcelšanu starp provincēm, ievērojami samazinās.
76
Tāpēc pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu nevar uzskatīt nedz par tādu, kas C.M. rada “īpaši nelabvēlīgu situāciju” Direktīvas 2000/78 2. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē salīdzinājumā ar skolotājiem, kuri nav invalīdi, nedz arī līdz ar to par tādu, ar kuru tiek radīta atšķirīga attieksme, kas netieši balstīta uz invaliditāti šīs tiesību normas izpratnē.
77
Tādējādi, ja nepastāv šāda “īpaši nelabvēlīga situācija”, nav jāpārbauda ne tas, vai šo tiesisko regulējumu var attaisnot ar mērķi nodrošināt skolotāju mobilitāti visā valsts teritorijā, lai atsāktu darbu jaunajā mācību gadā, ne arī tas, vai līdzekļi šī mērķa sasniegšanai ir piemēroti un vajadzīgi saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta 2. punkta b) apakšpunkta i) punktu.
78
Tomēr jānorāda, ka rakstveida apsvērumos Komisija apgalvo – lai gan pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums ir pozitīva darbība minētās direktīvas 7. panta izpratnē, tajā ir paredzēta atšķirīga attieksme atkarībā no attiecīgo personu invaliditātes. Saskaņā ar CCNI 13. panta 1. punkta I apakšpunktu personām, kuras ir neredzīgas vai kurām tiek veikta hemodialīze, ir tā sauktā “absolūtā” prioritāte, jo šī prioritāte attiecas gan uz pieteikumiem par mobilitāti provinču ietvaros, gan uz pieteikumiem par mobilitāti starp provincēm. Savukārt saskaņā ar CCNI 13. panta 1. punkta III apakšpunktu personas ar invaliditāti, kuru invaliditātes pakāpe pārsniedz divas trešdaļas, ir tiesīgas uz tā saukto “relatīvo” prioritāti, jo tā attiecas tikai uz pieteikumiem par mobilitāti provinces ietvaros. Tomēr šajā ziņā jākonstatē, ka iesniedzējtiesa nav sniegusi specifiskus elementus, kas ļautu izvērtēt kontekstu vai iemeslus, kādēļ ir nošķirtas dažādas personu ar invaliditāti kategorijas, kas izriet no šīm tiesību normām.
79
Šajā ziņā jāatgādina, ka Direktīvā 2000/78 nostiprinātā vienlīdzīgas attieksmes principa mērķis ir aizsargāt darba ņēmēju ar invaliditāti šīs direktīvas izpratnē no jebkādas diskriminācijas invaliditātes dēļ ne tikai salīdzinājumā ar darba ņēmējiem, kuriem nav invaliditātes, bet arī salīdzinājumā ar citiem darba ņēmējiem ar invaliditāti (spriedums, 2021. gada 26. janvāris, Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie, C‑16/19, EU:C:2021:64, 36. punkts).
80
Tad, ja attieksme pret vienu darba ņēmēju ir nelabvēlīgāka nekā tā ir, ir bijusi vai būtu bijusi līdzīgā situācijā pret kādu citu darba ņēmēju un ja, ņemot vērā visus atbilstošos lietas apstākļus, izrādās, ka šī nelabvēlīgā attieksme tiek īstenota, pamatojoties uz pirmā minētā darba ņēmēja invaliditāti, jo tā ir balstīta uz kritēriju, kas ir nesaraujami saistīts ar šo invaliditāti, šāda attieksme ir pretrunā minētās direktīvas 2. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētajam tiešas diskriminācijas aizliegumam (spriedums, 2021. gada 26. janvāris, Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie, C‑16/19, EU:C:2021:64, 48. punkts).
81
Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka tieša diskriminācija, kas balstīta uz kādu no Direktīvas 2000/78 1. pantā minētajiem iemesliem, piemēram, invaliditāti, var būt attaisnota, pamatojoties uz šīs direktīvas 2. panta 5. punktu vai 7. pantu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 22. janvāris, Cresco Investigation, C‑193/17, EU:C:2019:43, 52. punkts).
82
No Tiesas judikatūras izriet, ka iespējamais attaisnojums ir jāizvērtē, ņemot vērā attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 22. janvāris, Cresco Investigation, C‑193/17, EU:C:2019:43, 54. un 66. punkts).
83
Šajā gadījumā, tā kā nav pietiekamas informācijas par pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma mērķi, Tiesa nevar, pirmkārt, izteikties par dažādu kategoriju personu ar invaliditāti situācijas līdzību šī sprieduma 80. punktā minētās judikatūras izpratnē. Otrkārt, šī paša iemesla dēļ Tiesa arī nevar izvērtēt, vai šādu tiesisko regulējumu varētu attaisnot, pamatojoties uz šī sprieduma 81. punktā minētajām tiesību normām.
84
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2000/78 2. panta 2. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesiskais regulējums par profesionālo un teritoriālo mobilitāti, saskaņā ar kuru noteiktiem skolotājiem ar invaliditāti tiek piešķirta prioritāte mobilitātes jomā salīdzinājumā ar skolotājiem, kas nav invalīdi, un vienlaikus dota priekšroka mobilitātei provinces ietvaros salīdzinājumā ar mobilitāti starp provincēm, nav netieša diskriminācija šīs tiesību normas izpratnē par sliktu skolotājiem, kuri lūguši pārcelšanu starp provincēm.
Par tiesāšanās izdevumiem
85
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:
1)
Padomes Direktīvas 2000/78/EK (2000. gada 27. novembris), ar ko nosaka kopēju sistēmu vienlīdzīgai attieksmei pret nodarbinātību un profesiju, 5. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
tam nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas paredz sistēmu, kura attiecas uz profesionālo un teritoriālo mobilitāti un kura noteiktiem skolotājiem ar invaliditāti piešķir prioritāti mobilitātes jomā, dodot priekšroku mobilitātei provinces ietvaros salīdzinājumā ar mobilitāti starp provincēm, jo šī sistēma, ņemot vērā, ka tajā nav ievērotas personu ar invaliditāti īpašās vajadzības konkrētās situācijās, neietilpst jēdzienā “saprātīgi pielāgojumi” šīs tiesību normas izpratnē.
2)
Direktīvas 2000/78 2. panta 2. punkta b) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
valsts tiesiskais regulējums par profesionālo un teritoriālo mobilitāti, saskaņā ar kuru noteiktiem skolotājiem ar invaliditāti tiek piešķirta prioritāte mobilitātes jomā salīdzinājumā ar skolotājiem, kas nav invalīdi, un vienlaikus dota priekšroka mobilitātei provinces ietvaros salīdzinājumā ar mobilitāti starp provincēm, nav netieša diskriminācija šīs tiesību normas izpratnē par sliktu skolotājiem, kuri lūguši pārcelšanu starp provincēm.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.