Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTES TAMARAS ČAPETAS [TAMARA ĆAPETA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 30. oktobrī (1)
Lieta C‑293/24
João Filipe Ferreira da Silva e Brito u.c.
pret
Estado português
(Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa, Portugāle) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Dalībvalsts atbildība par kaitējumu, kas privātpersonām nodarīts ar Savienības tiesību pārkāpumu, kurā vainojama valsts pēdējās instances tiesa – Pietiekami būtisks Savienības tiesību pārkāpums – Novērtēšana – Uzņēmumu pāreja – Darbinieku tiesību aizsardzība – Direktīvas 77/187/EK un 2001/23/EK – 1. panta 1. punkts – Jēdziens “uzņēmuma pāreja” – LESD 267. panta trešais punkts – Pienākums lūgt prejudiciālu nolēmumu
I.      Ievads
1.        Spriedumā Köbler (2) Tiesa precizēja, ka dalībvalsti var saukt pie atbildības par kaitējumu, kas nodarīts ar valsts pēdējās instances tiesu pieļautām kļūdām. Šāda atbildība pastāv tikai tad, ja šīs kļūdas ir uzskatāmas par pietiekami būtisku Savienības tiesību pārkāpumu. Taču vēl nav pilnīgi skaidras atbildes uz jautājumu, kā apstāklis, ka šādas tiesas nav vērsušās Tiesā saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu, ietekmē pārkāpuma smagumu.
2.        Šāds jautājums ir uzdots šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa, Portugāle) ir iesniegusi saistībā ar vairāk nekā pirms trim desmitgadēm sākto tiesvedību valsts tiesās.
3.        Tādējādi šī lieta sniedz Tiesai iespēju precizēt mijiedarbību starp Köbler un CILFIT (3) judikatūru un tālāk attīstīt spriedumu Consorzio (4).
II.    Šīs lietas priekšvēsture, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
4.        Šī lieta aizsākās 1993. gadā, kad tika likvidēta Air Atlantis SA (turpmāk tekstā – “AIA”), proti, Portugāles aviosabiedrība, kas darbojas neregulāro gaisa pārvadājumu nozarē (čarterreisi). Saistībā ar šo likvidāciju
vēlāk tika
uzsāktas divas tiesvedības Portugāles tiesās. Tā kā tās abas ir būtiskas, lai izprastu šajā lietā izvirzītos problēmjautājumus, turpinājumā tās īsumā aprakstīšu.
A.      Pirmā tiesvedība (attiecībā uz uzņēmējsabiedrības īpašumtiesību pāreju)
5.        AIA likvidācijas procesā šīs sabiedrības darbiniekiem tika piemērots kolektīvās atlaišanas pasākums. Tomēr neilgu laiku pēc tam viņi uzzināja, ka daļa AIA lidmašīnu bija nodotas Portugāles aviosabiedrībai TAP Air Portugal (turpmāk tekstā –
“TAP”), kas bija AIA vairākuma akcionārs.
Tāpat TAP bija sākusi apkalpot čarterlidojumus maršrutos, kurus iepriekš apkalpoja AIA. Tāpēc šie darbinieki uzskatīja, ka AIA darbības ir tikušas nodotas TAP.
6.        1993. un 1994. gadā bijušie AIA darbinieki apstrīdēja kolektīvo atlaišanu Tribunal de Trabalho de Lisboa (Lisabonas Darba lietu tiesa, Portugāle; turpmāk tekstā – “Lisabonas Darba lietu tiesa”). Viņi tostarp lūdza atjaunošanu darbā TAP un darba samaksas izmaksu, pamatojoties uz to, ka ir notikusi uzņēmējsabiedrības īpašumtiesību pāreja.
7.        Lēmums par viņu prasījumiem citastarp bija atkarīgs no Direktīvas 77/187/EEK (5) par darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu īpašnieka maiņas gadījumā piemērošanas;
tā tiesvedības laikā tika aizstāta ar Direktīvu 2001/23/EK (6).
8.        Saskaņā ar Direktīvām 77/187 un 2001/23 darbiniekiem ir zināmas tiesības darba devēja maiņas gadījumā. It īpaši – viņu darba tiesiskās attiecības automātiski pāriet no bijušā darba devēja uz jauno darba devēju un viņi ir aizsargāti pret atlaišanu tikai pārejas dēļ. (7)
9.        Tomēr saskaņā ar Direktīvu 77/187 un 2001/23 1. panta 1. punktu, lai tās būtu piemērojamas, jānotiek “uzņēmuma, uzņēmējsabiedrības vai uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības daļas īpašumtiesību pārej[ai] citam darba devējam īpašumtiesību nodošanas vai uzņēmumu apvienošanas dēļ”.
Tādējādi šis jēdziens, ko apzīmēšu kā “uzņēmuma pāreju”, ir atslēga tiesībām, kas darbiniekiem piešķirtas ar šīm direktīvām.
Sākotnēji Direktīvā 77/187 nebija jēdziena “uzņēmuma pāreja” definīcijas, līdz ar to tā interpretācija bija Tiesas kompetencē. Pēc tam šī direktīva tika grozīta ar Direktīvu 98/50, lai ņemtu vērā Tiesas judikatūru. Ar Direktīvu 2001/23 tika kodificēta Direktīva 77/187, to negrozot (8).
10.      No brīža, kad
AIA bijušie darbinieki cēla prasības, līdz brīdim, kad Lisabonas Darba lietu tiesa par tām lēma, pagāja gandrīz 15 gadi (9). 2007. gada 6. februāra spriedumā (10) minētā tiesa nosprieda, ka ir notikusi uzņēmuma pāreja, un uzdeva
TAP atjaunot darbiniekus darbā, kā arī atlīdzināt nodarītos zaudējumus un negūtos ienākumus.
11.      Par šo spriedumu tika iesniegtas apelācijas sūdzības Tribunal da Relação de Lisboa (Lisabonas apelācijas tiesa, Portugāle; turpmāk tekstā –
“Lisabonas apelācijas tiesa”). Ar 2008. gada 16. janvāra spriedumu (11) šī tiesa atcēla pirmās instances spriedumu un noraidīja prasības, uzskatot, ka nav notikusi uzņēmuma pāreja no AIA uz TAP.
12.      Darbinieki šo spriedumu pārsūdzēja Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa, Portugāle; turpmāk tekstā – “Portugāles Augstākā tiesa”). Viņi citastarp atsaucās uz Tiesas judikatūru par Direktīvām 77/187 un 2001/23 un lūdza vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
13.      Ar 2009. gada 25. februāra spriedumu (turpmāk tekstā – “2009. gada spriedums”) (12) Portugāles Augstākā tiesa šīs sūdzības noraidīja. Šī tiesa it īpaši atzina, ka lietas fakti neļauj secināt, ka būtu notikusi uzņēmuma pāreja no AIA
uz TAP. (13) Minētā tiesa arī uzskatīja, ka tai nav pienākuma vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, un noraidīja darbinieku šajā ziņā izteiktos lūgumus. (14)
B.      Otrā tiesvedība (par prasību par kaitējuma atlīdzināšanu pret Portugāles valsti)
14.      Pēc tam, kad viņu prasība tika noraidīta,
F. Ferreira da Silva e Brito un 96 citi bijušie AIA darbinieki Varas Cíveis de Lisboa (Lisabonas pirmās instances tiesa, Portugāle; turpmāk tekstā – “Lisabonas pirmās instances tiesa”) cēla prasību pret Portugāles valsti par kaitējuma atlīdzināšanu. Šie prasītāji prasību pamatoja ar iespējamiem Savienības tiesību pārkāpumiem, ko Portugāles Augstākā tiesa esot pieļāvusi 2009. gada spriedumā.
15.      Viņi apgalvoja, ka šis spriedums ir acīmredzami prettiesisks, jo Portugāles Augstākā tiesa ir nepareizi interpretējusi jēdzienu “uzņēmuma pāreja” Direktīvas 2001/23 izpratnē un šī tiesa nav ievērojusi pienākumu lūgt prejudiciālu nolēmumu par šā jēdziena interpretāciju.
16.      Šajā tiesvedībā Lisabonas pirmās instances tiesa vērsās Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Par šo lūgumu tika pasludināts 2015. gada 9. septembra spriedums Ferreira da Silva e Brito u. c. (turpmāk tekstā – “spriedums Ferreira I”) (15).
17.      Minētajā spriedumā Tiesa citastarp nosprieda, ka Direktīvas 2001/23 1. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “uzņēmuma pāreja” “attiecas uz situāciju, kad uzņēmuma, kas darbojas čarterreisu tirgū, darbība tiek izbeigta ar tā vairākuma akcionāra, kurš pats ir gaisa pārvadājumu uzņēmums, lēmumu un kad līdz ar to pēdējais minētais aizstāj likvidēto uzņēmumu, pārņemot lidmašīnu nomas līgumus un izpildāmos līgumus par čarterreisiem, veic darbību, ko agrāk nodrošināja likvidētais uzņēmums, atjauno darbā dažus no darbiniekiem, kuri agrāk strādāja šajā uzņēmumā, uzticot viņiem darba pienākumus, kas ir identiski agrāk veiktajiem pienākumiem, un no minētā uzņēmuma pārņem neliela izmēra aprīkojumu” (16).
18.      Tiesa atzina, ka gaisa transporta nozarē pamatlīdzekļu pāreja jāuzskata par būtisku elementu un ka citi elementi bija nopietna norāde uz pāreju (17). Tiesa atsaucās arī uz spriedumu Klarenberg (18), kas tika pasludināts vairākas dienas pirms 2009. gada sprieduma, un atzina, ka nozīme ir funkcionālas saiknes saglabāšanai starp dažādajiem nodotajiem elementiem, pat ja tie pēc īpašumtiesību pārejas ir integrēti jaunā, atšķirīgā organizatoriskā struktūrā (19).
19.      Turklāt spriedumā Ferreira I Tiesa nosprieda, ka tādos apstākļos kā šajā lietā, kurai ir raksturīgi
gan pretrunīgi zemāko instanču tiesu nolēmumi, gan interpretācijas grūtības dažādās dalībvalstīs, pēdējās instances valsts tiesai saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu ir pienākums vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par jēdziena “uzņēmuma pāreja” interpretāciju (20). Tiesa uzsvēra, ka attiecīgajā jomā šā jēdziena interpretācija ir radījusi neskaidrības daudzām valsts tiesām, kuras uzskatīja, ka nepieciešams uzdot prejudiciālus jautājumus; šī nenoteiktība “liecina ne tikai par to, ka pastāv interpretācijas grūtības, bet arī par to, ka pastāv risks, ka judikatūra Savienībā varētu būt atšķirīga” un ka tādējādi pēdējās instances tiesai ir jāizpilda pienākums uzdot prejudiciālu jautājumu, “lai novērstu Savienības tiesību kļūdainas interpretācijas risku” (21).
20.      Pēc tam ar 2020. gada 20. janvāra spriedumu (22)Tribunal Judicial da Comarca de Lisboa (Lisabonas rajona tiesa, Portugāle; turpmāk tekstā – “Lisabonas rajona tiesa”), kas starplaikā acīmredzot bija kļuvusi par Lisabonas pirmās instances tiesas pēcteci, noraidīja prasību, pamatojoties uz to, ka nav pierādīts pietiekami būtisks Savienības tiesību pārkāpums (23).
21.      Daži no prasītājiem par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Lisabonas apelācijas tiesā. Ar 2023. gada 16. marta spriedumu (24) Minētā tiesa šo sūdzību noraidīja. Tā norādīja, ka Portugāles Augstākajai tiesai vajadzēja lūgt prejudiciālu nolēmumu, bet tā nav nepareizi interpretējusi jēdzienu “uzņēmuma pāreja”. Tādējādi tā secināja, ka nav izdarīts pietiekami būtisks Savienības tiesību pārkāpums (25).
22.      F. Ferreira da Silva e Brito un vairāki citi prasītāji (turpmāk tekstā – “prasītāji”) šo spriedumu pārsūdzēja Portugāles Augstākajā tiesā, kas ir iesniedzējtiesa šajā lietā.
23.      Minētā tiesa norāda, ka spriedumā Ferreira I Tiesa lēma, vai uz šīs lietas faktiskajiem apstākļiem varētu attiekties jēdziens “uzņēmuma pāreja” Direktīvas 2001/23 izpratnē, neminot laiku, kad 2009. gada spriedums tika pasludināts, proti, 2009. gada 25. februārī. Tas nozīmējot, ka jāņem vērā Tiesas judikatūra, kas pastāvēja minētajā datumā. Iesniedzējtiesa arī uzsver, ka spriedumā Ferreira I Tiesa atzina, ka Portugāles Augstākā tiesa ir pārkāpusi LESD 267. pantu, 2009. gada spriedumā atsakoties lūgt prejudiciālu nolēmumu. Tomēr Tiesa šajā spriedumā nav lēmusi par to, vai pārkāpums ir pietiekami būtisks, jo tai netika lūgts to darīt.
24.      Tādējādi ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai spriedumā Ferreira I sniegtā atbilde ir piemērojama arī brīdī, kad tika pasludināts 2009. gada spriedums, ar kuru esot pārkāptas Savienības tiesības.
25.      Šī tiesa šaubās arī par to, ka
2009. gada spriedumā pieļauts pietiekami būtisks Savienības tiesību pārkāpums – vai nu tādēļ, ka ir kļūdaini interpretēts jēdziens “uzņēmuma pāreja” no Savienības tiesību viedokļa, vai arī tādēļ, ka nav ievērots pienākums uzdot prejudiciālu jautājumu (26).
26.      Turklāt gadījumā, ja Tiesa secinātu, ka pastāv pietiekami būtisks Savienības tiesību pārkāpums, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai, lai novērtētu nosacījumu par cēloņsakarību, piemērojamie valsts tiesību akti (27) – kuros bija paredzēts, ka apstāklis, ka darbinieks
pieņem kompensāciju, ir piekrišana atlaišanai un tādējādi liedz darbiniekam apstrīdēt šo atlaišanu, – ir pretrunā Direktīvas 77/187 normām, proti, tolaik spēkā esošajām Savienības tiesību normām.
27.      Šajos apstākļos Portugāles Augstākā tiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai, ņemot vērā iepriekš izklāstītos pierādītos faktus un līdz 2009. gada 25. februārim zināmo Tiesas judikatūru, [Direktīva 77/187] un [Direktīva 2001/23], it īpaši [Direktīvas 2001/23]
1. panta 1. punkts, kurā skaidrots
jēdziens “pāreja”, šajā datumā bija jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “uzņēmuma pāreja” attiecas uz situāciju, kad uzņēmuma, kas darbojas čarterlidojumu tirgū, darbība tiek izbeigta ar šā uzņēmuma vairākuma akcionāra, kurš pats ir gaisa pārvadājumu uzņēmums, lēmumu un kad šis vairākuma akcionārs likvidācijas kontekstā veic darbības, kas detalizētāk aprakstītas iepriekš izklāstītajā pierādīto faktu atreferējumā?
2)      Ja atbilde ir apstiprinoša – un ņemot vērā arī iepriekš izklāstītos pierādītos faktus un līdz 2009. gada 25. februārim zināmo Tiesas judikatūru –, vai par pietiekami būtisku Savienības tiesību pārkāpumu ir uzskatāms lēmums, kas ietverts spriedumā, kuru tajā pašā dienā pasludinājusi Supremo Tribunal de Justiça
(Augstākā tiesa), kura, lemjot pēdējā instancē un ņemot vērā tai zināmos faktus, atzina, ka minētās direktīvas, it īpaši [Direktīvas 2001/23]
1. panta 1. punkts, jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “uzņēmuma pāreja” neattiecas uz iepriekšējā jautājumā aprakstīto situāciju?
3)      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos pierādītos faktus un līdz 2009. gada 25. februārim zināmo Tiesas judikatūru, vai par pietiekami būtisku Savienības tiesību pārkāpumu ir uzskatāms lēmums, kas ietverts spriedumā, kuru tajā pašā dienā pasludinājusi Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa), kura, lemjot pēdējā instancē un ņemot vērā tai zināmos faktus, atzina, ka EKL 234. pants (tagad LESD 267. pants) jāinterpretē tādējādi, ka Supremo Tribunal de Justiça (Augstākā tiesa), ņemot vērā pirmajā prejudiciālajā jautājumā aprakstītos faktus un to, ka zemāko instanču valsts tiesas, izskatot lietu, pieņēma pretrunīgus spriedumus, nebija pienākuma iesniegt Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par jēdziena “uzņēmuma pāreja” [Direktīvas 2001/23] 1. panta 1. punkta izpratnē pareizu interpretāciju?
4)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša un ja atbilde uz vienu no abiem iepriekšējiem vai abiem diviem iepriekšējiem jautājumiem ir apstiprinoša, izdarot secinājumu, ka pastāv pietiekami būtisks Savienības tiesību pārkāpums – kā šeit izskatāmajā lietā, kurā ir pierādīts, ka darbinieki piekrita saņemt kompensāciju par kolektīvo atlaišanu pārliecībā, ka Air Atlantis, viņu darba devējas, darbības izbeigšana ir neizbēgama, un nezinādami, ka pēc viņu darba līgumu izbeigšanas TAP veiks vismaz daļu no čarterlidojumu darbībām, ko līdz tam nodrošināja Air Atlantis, un ka TAP tiks nodota daļa no Air Atlantis aprīkojuma, ieskaitot lidmašīnas –, vai [Direktīvas 77/187] 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāda valsts tiesību norma kā 1989. gada 27. februāra Decreto‑Lei [(dekrētlikuma)] Nr. 64‑A/89 23. panta 3. punkts, kas starplaikā ir atcelts, bet bija piemērojams pamatlietas faktu norises laikā un saskaņā ar ko, “ja darbinieks pieņem šajā pantā minēto kompensāciju, tiek uzskatīts, ka viņš piekrīt atlaišanai”?
28.      Rakstveida apsvērumus Tiesai iesniedza prasītāji, Portugāles valdība un Eiropas Komisija.
29.      Tiesas sēde notika 2025. gada 16. jūnijā, un tās laikā mutvārdu apsvērumus sniedza visas šīs ieinteresētās puses, kā arī Vācijas un Spānijas valdības.
III. Juridiskā analīze
30.      Šajā lietā ir uzdoti četri jautājumi. Būtībā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot šādus aspektus. Pirmkārt, vai 2009. gada spriedumā izdarītais secinājums, ka uzņēmuma pāreja nav notikusi, ir piemērojamo Savienības tiesību pārkāpums? Otrkārt, ja šis secinājums būtu kļūdains, vai tas ir pietiekami būtisks pārkāpums, kas var izraisīt valsts atbildību par nodarīto kaitējumu? Treškārt, vai Portugāles  Augstākās tiesas secinājums, ka tai nebija pienākuma iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, ir pietiekami būtisks pārkāpums? Ceturtkārt, vai Direktīvas 77/187 noteikumi nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas liedz darbiniekiem tiesības apstrīdēt savu kolektīvo atlaišanu pēc tam, kad ir pieņemta kompensācija, uz kuru viņiem bija tiesības?
31.      Atbilstoši Tiesas lūgumam analīzē koncentrēšos uz trešo jautājumu.
32.      Tā kā jautājums par to, vai Savienības tiesību pārkāpums ir pietiekami būtisks, ir balstīts uz premisu, ka vispār ir ticis pieļauts pārkāpums, izdarīšu pieņēmumu, ka Tiesa, atbildot uz pirmo jautājumu, konstatētu šādu pārkāpumu.
33.      Turpinājumā paskaidrošu, kāpēc pienākuma vērsties Tiesā neievērošana pati par sevi nevar izraisīt valsts atbildību par
kaitējumu. No šāda viedokļa atsevišķs jautājums par to, vai pienākuma vērsties Tiesā pārkāpums ir pietiekami būtisks, ir nevietā. Tāpēc trešo jautājumu saprotu tādējādi, ka tā mērķis ir noskaidrot, kā pienākuma vērsties Tiesā neievērošana
ietekmē konstatējumu, ka tādu Savienības tiesību normu pārkāpums, kuru mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, ir pietiekami būtisks.
34.      Analīzi sākšu ar jēdzienu “pietiekami būtisks pārkāpums” un Köbler judikatūru. Tā noslēgsies
ar secinājumu, ka pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu neievērošana – kas šajā judikatūrā ir uzskaitīta
kā viens no faktoriem, kuriem ir nozīme, lai konstatētu, ka Savienības tiesību pārkāpums ir pietiekami būtisks, – var veicināt šādu konstatējumu situācijās, kad pēdējās instances tiesa ir netīši pieļāvusi kļūdu tiesas spriešanā. Šajā ziņā pietiekami būtisks pārkāpums izriet no Savienības tiesību normu, kuru mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, kļūdainas interpretācijas vai piemērošanas, ko papildina pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu neievērošana (A sadaļa).
35.      Lai ietekmētu pārkāpuma smagumu, konkrētajā lietā
pienākumam lūgt prejudiciālu nolēmumu vispirms ir jāpastāv. Lai konstatētu, kad pienākums iesniegt lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pastāv, analizēšu spriedumu CILFIT, kas nesen tika tālāk attīstīts spriedumā Consorzio. Izvērtēšu spriedumā Consorzio
neatbildēto jautājumu, vai pēdējās instances tiesai ir pienākums vērsties Tiesā tikai tad, ja pastāv pamatotas šaubas par Savienības tiesību pareizu interpretāciju – atšķirībā no to pareizas piemērošanas –, kā tas, šķiet, ir šajā lietā. Uzskatu, ka nošķīrums starp interpretāciju un piemērošanu nav lietderīgs, lai atsevišķus nolēmumus izslēgtu no pienākuma vērsties tiesā ar prejudiciālu jautājumu. Tas nozīmē, ka pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu neievērošana saistībā ar Savienības tiesību piemērošanu arī var ietekmēt pietiekami būtiska pārkāpuma konstatāciju (B sadaļa).
36.      Tomēr – kā tiks izklāstīts C sadaļā – pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu neievērošanu var attaisnot, ja pēdējās instances tiesa ir norādījusi pieņemamus iemeslu, kāpēc tas nav darīts, tostarp paskaidrojusi, kāpēc tā Savienības tiesību normu, tostarp attiecīgās Tiesas judikatūras, piemērošanu
konkrētās lietas apstākļos uzskatīja par pareizu.
37.      Visbeidzot D sadaļā
analīzi piemērošu jautājumam, vai var attaisnot to, ka Portugāles Augstākā tiesa 2009. gada spriedumā nolēma
nelūgt prejudiciālu nolēmumu.
A.      Pietiekami būtisks Savienības tiesību pārkāpums
1.      “Köbler” standarts (28)
38.      Spriedumā Köbler (29) Tiesa iepriekš attiecībā uz valsts izpildvaru un likumdevējvaru (30) iedibināto un piemēroto principu, ka valsts ir atbildīga par kaitējumu, kas privātpersonām nodarīts
ar Savienības tiesību pārkāpumu (ko apzīmēšu kā “valsts atbildību”),
attiecināja arī uz situācijām, kurās Savienības tiesību pārkāpumā ir vainojamas valsts pēdējās instances tiesas.
39.      Kā Tiesa ir nospriedusi, šādas atbildības nosacījumi paliek tādi paši: lai šāda prasība būtu sekmīga, pārkāptās
Savienības tiesību normas mērķim ir jābūt piešķirt tiesības privātpersonām, pārkāpumam ir jābūt pietiekami būtiskam un jāpastāv tiešai cēloņsakarībai starp valsts pienākuma pārkāpumu un cietušajam nodarīto kaitējumu vai zaudējumiem (31).
40.      Tādējādi valsts atbildība – neatkarīgi no tā, kura dalībvalsts institūcija
ir atbildīga par pārkāpumu, – neiestājas par jebkādu Savienības tiesību pārkāpumu, bet gan tikai par pārkāpumiem, kas var tikt kvalificēti kā pietiekami būtiski. Tas nozīmē, ka personai nodarītais kaitējums netiek atlīdzināts ikreiz, kad ir pārkāptas šīs personas tiesības, kas izriet no Savienības tiesību normām. Gluži pretēji, valsts atbildības koncepts Savienības tiesībās līdzsvaro nepieciešamību nodrošināt indivīda tiesību efektīvu aizsardzību, no vienas puses, un nepieciešamību ļaut valsts institūcijām brīvi darboties sabiedrisko uzdevumu izpildē, no otras puses (32).
41.      Piemērojot šādu līdzsvarošanu valsts atbildībai, kas izriet no pēdējās instances tiesu rīcības, Tiesa spriedumā Köbler atzina, ka, nosakot pietiekami būtiska pārkāpuma kritērijus, jāņem vērā tiesas funkciju specifika. Tādējādi Tiesa nosprieda, ka atbildība par kļūdām tiesas spriešanā “var iestāties tikai izņēmuma gadījumā, kad tiesa ir acīmredzami pārkāpusi piemērojamās tiesības” (33). Tātad
Köbler
standarts ir acīmredzama Savienības tiesību pārkāpšana.
42.      Līdz ar to var secināt, ka gadījumā, ja kļūda Savienības tiesību interpretācijā vai piemērošanā ir pieļauta labā ticībā, pildot tiesas funkcijas, valsts atbildība neiestājas.
2.      Pārkāpuma smaguma novērtējuma faktori
43.      Tomēr, lai noteiktu, vai pārkāpums ir acīmredzams, nav “vienas receptes”. Gluži pretēji, Tiesa ir izklāstījusi vairākus faktorus, kuriem var būt nozīme, veicot šo noteikšanu(34). Lielākā daļa šo faktoru – pārkāptās
normas skaidrības un precizitātes pakāpe, pārkāpuma tīšais raksturs, tiesību kļūdas attaisnojamība vai neattaisnojamība
vai arī Savienības iestādes pausta nostāja – jau bija minēti judikatūrā, kas attiecās uz pārkāpumiem, kuros vainojamas citas valsts institūcijas, nevis pēdējās instances tiesas (35).
Šo sarakstu Tiesa ir papildinājusi ar pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu neievērošanu.
44.      Tādējādi pienākuma vērsties Tiesā neievērošana ir viens no faktoriem, kas var ietekmēt valsts tiesas veiktās Savienības tiesību kļūdainas interpretācijas kvalificēšanu par pietiekami būtisku. Atšķirībā no citiem uzskaitītajiem faktoriem tam ir nozīme tikai attiecībā uz valsts atbildību, kas izriet no
pēdējās instances tiesu rīcības.
45.      Pienākuma lūgt
prejudiciālu nolēmumu neievērošana – šādu pārkāpumu var pieļaut tikai pēdējās instances tiesas – var ietekmēt veidu, kādā, novērtējot pārkāpuma pietiekamo būtiskumu, tiek līdzsvaroti citi faktori. Piemēram, pārkāptās
normas skaidrības pakāpe jāvērtē atšķirīgi situācijā, kad pārkāpumu ir izdarījusi administratīva vai likumdevēja iestāde, un situācijā, kad
normas skaidrības trūkums noved pie tā, ka valsts tiesa, kas lemj pēdējā instancē, šo normu kļūdaini izprot un piemēro. Ja norma nav skaidra, pēdējās instances valsts tiesai jāvēršas Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Savukārt citas valsts iestādes, piemēram, ministrija, nevar lūgt Tiesu sniegt skaidrojumu. Tādējādi tiesību normas skaidrības trūkums var attaisnot to, ka valsts pārvaldes iestāde (36) ir pārkāpusi attiecīgo
normu, bet nevar attaisnot pēdējās instances valsts tiesu, kas nav lūgusi sniegt prejudiciālu nolēmumu.
46.      Man šķiet, ka galvenais jautājums, uz kuru ir jāatbild, novērtējot, vai pārkāpums ir pietiekami būtisks, būtībā ir par to, vai valsts iestādes, tostarp pēdējās instances tiesas, pieļautā kļūda ir attaisnojama vai neattaisnojama (37).
47.      Pārkāpums acīmredzami būtu neattaisnojams, ja pēdējās instances tiesa apzināti piemērotu Savienības tiesību normu pretrunā tās skaidrajai jēgai. Tas ietver acīmredzamus Tiesas judikatūras pārkāpumus(38).
Es tam pievienotu situācijas, kurās pēdējās instances tiesa neievēro Savienības tiesības, tostarp Tiesas judikatūru, un izlemj lietu, piemērojot tikai valsts tiesības, it īpaši situācijās, kad tiesvedības dalībnieki šajā tiesā ir atsaukušies uz Savienības tiesībām. Šādas situācijas varētu saprast kā apzinātu Savienības tiesību apiešanu un tādējādi arī kā acīmredzamu pārkāpumu.
3.      Par to, kā pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu neievērošana ietekmē pietiekami būtiska pārkāpuma konstatēšanu
48.      Tomēr, ja pārkāpums, kas izpaužas kā konkrētajā lietā piemērojamo Savienības tiesību kļūdaina interpretācija, nav tīšs, no Köbler judikatūras, šķiet, izriet, ka to tomēr var uzskatīt par pietiekami būtisku, ja pēdējās instances tiesa nav lūgusi sniegt prejudiciālu nolēmumu un tādējādi nav ievērojusi tai LESD 267. panta trešajā daļā uzlikto pienākumu.
49.      Līdz ar to atkarībā no apstākļiem principā
varētu tikt attaisnots tas, ka pēdējās instances tiesa ir nepareizi izpratusi Savienības tiesības un tādēļ pieņēmusi kļūdainu nolēmumu, taču šāda pēdējās instances tiesas kļūda nav attaisnojama, ja tā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā nav lūgusi Tiesas interpretāciju, kaut arī tai bija šāds pienākums.
50.      Trešais iesniedzējtiesas jautājums ir formulēts tādējādi, ka tā mērķis ir noskaidrot, vai Portugāles Augstākās tiesas pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu neievērošana ir pietiekami būtisks pārkāpums. Tas izraisīja lietas
dalībnieku diskusiju, vai pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu neievērošana pati par sevi var izraisīt valsts atbildību.
51.      Manuprāt, pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu neievērošana pati par sevi nevar izraisīt valsts atbildību.
52.      Prasība sakarā ar valsts atbildību ir paredzēta, lai sniegtu atlīdzinājumu par kaitējumu, kas nodarīts, pārkāpjot privātpersonai Savienības tiesību
sistēmā piešķirtas tiesības. Ja šis pārkāpums izriet no kļūdas tiesas spriešanā, ko pieļāvusi valsts pēdējās instances tiesa, pārkāptās Savienības tiesību normas mērķim ir jābūt piešķirt tiesības privātpersonām.
53.      Valsts pēdējās instances tiesas pienākums
lūgt prejudiciālu nolēmumu nepastāv attiecībā pret lietas dalībnieku. Citiem vārdiem sakot – kā to šajā lietā ir norādījuši prasītāji, kā arī Vācijas un Spānijas valdības –, LESD 267. panta trešā daļa nav tiesību norma, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām (39). Tā kā nav tiesību, šīs tiesības nevar tikt pārkāptas un līdz ar to nevar būt valsts atbildība par šo pārkāpumu. Rezumējot – prasība par kaitējuma atlīdzināšanu, kas pamatota ar valsts atbildību, nav veids, kā nodrošināt pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izpildi (40).
54.      Šādas prasības kontekstā pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu pārkāpums kļūst nozīmīgs tikai kā elements, kas palīdz konstatēt, ka Savienības tiesību normu, kuru mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, kļūdaina interpretācija vai piemērošana ir pietiekami būtiska, lai iestātos valsts atbildība (41).
Ja pēdējās instances tiesa nav lūgusi prejudiciālu nolēmumu, lai gan tai bija pienākums to darīt, bet tomēr ir pareizi interpretējusi un piemērojusi Savienības tiesības, atlīdzināms kaitējums nerodas un valsts atbildība neiestājas.
55.       Tomēr, ja pēdējās instances tiesa ir nepareizi interpretējusi vai piemērojusi Savienības tiesību normas, tādējādi liedzot privātpersonai no Savienības tiesību sistēmas izrietošas tiesības, šāds pārkāpums jāuzskata par pietiekami būtisku, ja tiesa pieļāvusi kļūdu, nevēršoties Tiesā. Tas tā ir tāpēc, ka indivīda tiesību pārkāpums nebūtu noticis, ja tiesa būtu izpildījusi pienākumu uzdot prejudiciālu jautājumu, tādējādi ļaujot Tiesai pareizi interpretēt Savienības tiesības.
56.      Līdz ar to formula, lai novērtētu, vai pēdējās instances tiesas izdarīts netīšs Savienības tiesību pārkāpums ir pietiekami būtisks, šķiet šāda: pārkāptas Savienības tiesību normas, ar kurām privātpersonām piešķir tiesības +
nav ievērots pienākums lūgt prejudiciālu nolēmumu = pietiekami būtisks pārkāpums.
57.      Šis formula rada divas problēmas, kas nozīmīgas, lai atbildētu uz trešo jautājumu – tās aplūkošu secīgi. Pirmkārt, vai pēdējās instances tiesai ir pienākums vērsties Tiesā, ja tai ir šaubas par Savienības tiesību normu pareizu piemērošanu, nevis par to pareizu interpretāciju? Ja šaubas par piemērošanu nerada pienākumu lūgt prejudiciālu nolēmumu, prejudiciāla nolēmuma nelūgšana nevar būt faktors, kas izraisa pietiekami būtisku pārkāpumu. Otrkārt, ja pēdējās instances tiesa neievēro pienākumu lūgt prejudiciālu nolēmumu, rodas jautājums, vai šā pienākuma neievērošana tomēr var tikt attaisnota un tādējādi pietiekami būtiska pārkāpuma nav.
58.      Pēdējā minētajā gadījumā formula būtu nedaudz jāmaina: pārkāptas Savienības tiesību normas, ar kurām privātpersonām piešķir tiesības +
pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu neievērošana nav attaisnojama = pietiekami būtisks pārkāpums.
59.      Rezumējot – lai konstatētu, vai pēdējās instances tiesas pieļauta kļūda tiesas spriešanā ir pietiekami būtisks pārkāpums, kas var izraisīt valsts atbildību, pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu neievērošana ir tikai viens no vērā ņemamajiem faktoriem.
Pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu neievērošana
pati par sevi nevar izraisīt valsts atbildību. Ja tiesa pieļauj kļūdu, nelūdzot prejudiciālu nolēmumu, bet pareizi piemēro Savienības tiesības, šāda atbildība nevar iestāties.
Ja tiesa tīši
nepareizi piemēro Savienības tiesības, pārkāpums pats par sevi ir pietiekami būtisks. Tomēr Savienības tiesību normu, kuru mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, netīša pārkāpuma gadījumā šis pārkāpums ir pietiekami būtisks, ja tiesa nav izpildījusi LESD 267. panta trešajā daļā paredzēto pienākumu lūgt prejudiciālu nolēmumu.
B.      Kad pastāv pienākums lūgt prejudiciālu nolēmumu
1.      CILFIT
60.      LESD 267. panta trešajā daļā pēdējās instances valsts tiesām ir noteikts pienākums uzdot Tiesai jautājumus par Savienības tiesību interpretāciju (vai spēkā esību), kas tām ir nepieciešami, lai izspriestu tajās izskatāmās lietas.
61.      Spriedumā CILFIT Tiesa identificēja trīs situācijas – proti, jautājumam nav nozīmes, “acte éclairé” un “acte clair” –, kurās valsts pēdējās instances tiesām nav šāda pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu (42).
62.      Neņemot vērā pirmo situāciju, kas uz šo lietu neattiecas – “acte éclairé” situācija ir tādā gadījumā, ja Tiesa piemērojamo Savienības tiesību normu jau ir interpretējusi identiskā vai līdzīgā situācijā, lai gan attiecīgie jautājumi nav bijuši pilnīgi identiski (43). “Acte clair” situācija ir tad, ja Savienības tiesību normu pareiza piemērošana ir tik acīmredzama, ka nerada nekādas pamatotas šaubas par to, kā uz uzdoto jautājumu jāatbild (44).
63.      Piemērojot to šajā lietā, man nešķiet pilnīgi skaidrs, vai Portugāles Augstākās tiesas lēmumu nelūgt prejudiciālu nolēmumu varētu uzskatīt par potenciāli attaisnotu, ņemot vērā “acte éclairé” vai “acte clair” situāciju. Brīdī, kad Portugāles Augstākā tiesa pasludināja 2009. gada spriedumu, jau bija pasludināti vairāki spriedumi, kuros Tiesa interpretēja Direktīvās 77/187 un 2001/23 ietverto jēdzienu “uzņēmuma pāreja”. Tomēr situācijas, kurās šīs interpretācijas tika sniegtas, nebija identiskas šīs lietas apstākļiem.
64.      Ja situācijas, kurās Tiesa jau ir interpretējusi jēdzienu “uzņēmuma pāreja”, ir pietiekami līdzīgas, jautājumu, vai ir pārkāpts pienākums
lūgt prejudiciālu nolēmumu, var izvērtēt, ņemot vērā “acte éclairé” situāciju. Ja tas tā nav, varētu uzskatīt, ka esošā judikatūra veicināja šā jēdziena skaidrību un tādējādi, kad Portugāles Augstākā tiesa 2009. gadā pieņēma nolēmumu, vairs nebija nekādu pamatotu šaubu par to, kā šis jēdziens būtu jāpiemēro jaunajos šīs lietas apstākļos. Tad jautājums, vai ir noticis pienākuma vērsties Tiesā pārkāpums, tiktu izvērtēts, ņemot vērā “acte clair” situāciju (45).
65.      Manuprāt, šī lieta nav
jākvalificē kā
viena no šīm abām situācijām. Tā kā pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu galvenais mērķis ir nodrošināt Savienības tiesību vienveidību, jautājums, uz kuru jāatbild, lai izlemtu, vai ir pārkāpts pienākums uzdot prejudiciālu jautājumu, ir tāds pats: vai Portugāles Augstākā tiesa varētu secināt, ka nav pamatotu šaubu, ka Tiesa vai citu dalībvalstu pēdējās instances tiesas nonāks pie tādas pašas jēdziena “uzņēmuma pāreja” interpretācijas, to piemērojot konkrētajiem apstākļiem lietā, kuru izskata šī tiesa.
66.      Ja atbilde uz šo jautājumu ir apstiprinoša, pienākums lūgt prejudiciālu nolēmumu ir ievērots un līdz ar to Savienības tiesību pārkāpums, ja vien tas nav izdarīts tīši, nevar tikt uzskatīts par pietiekami būtisku.
2.      “Consorzio”: interpretācija atšķirībā no piemērošanas
67.      CILFIT judikatūra tika precizēta spriedumā Consorzio. Šajā lietā Tiesa apstiprināja trīs CILFIT situācijas ar divām potenciāli būtiskām atšķirībām.
68.      Pirmkārt – kā norādījuši tiesībzinātnieki – spriedumā Consorzio Tiesa ir mainījusi formulējumu, saskaņā ar kuru lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav nepieciešams, ja Savienības tiesību pareiza interpretācija (nevis Savienības tiesību pareiza piemērošana) ir tik acīmredzama, ka nerodas nekādas pamatotas šaubas (46).
Neatbildēts ir palicis
jautājums, vai Tiesa vēlējās izslēgt pienākumu lūgt prejudiciālu nolēmumu situācijās, kad pēdējās instances tiesai ir šaubas par Savienības tiesību pareizu piemērošanu.
69.      Otrkārt, Tiesa atzina, ka pēdējās instances tiesai, kas nolemj nevērsties Tiesā, jāpamato šis lēmums, ņemot vērā trīs spriedumā CILFIT
minētās situācijas (47). Šāds pienācīgs pamatojums, manuprāt, var attaisnot pienākuma vērsties Tiesā neizpildi, liekot secināt, ka nav pieļauts pietiekami būtisks pārkāpums.
70.      Fakts, ka spriedumā Consorzio
formulējums tika mainīts no piemērošanas uz interpretāciju, raisīja
aktīvu akadēmisku diskusiju par to, vai Tiesa šajā lietā ir akceptējusi ģenerāladvokāta M. Bobeka ierosinājumu, kura pamatā bija Savienības tiesību interpretācijas un piemērošanas nošķiršana (48).
Viņa priekšlikums bija tāds, ka pēdējās instances tiesām ir pienākums lūgt prejudiciālu nolēmumu tikai tad, ja tas ir nepieciešams Savienības tiesību vienveidīgai interpretācijai, nevis tad, ja tām ir šaubas par Savienības tiesību pareizu piemērošanu (49).
71.      Ģenerāladvokāts
M. Bobeks paskaidroja, ka prejudiciālā nolēmuma tiesvedības mērķis –
palīdzēt valsts tiesām piemērot Savienības tiesības –
tiek īstenots ar tiesu pilnvarām
lūgt prejudiciāla nolēmuma sniegšanu; šā iemesla dēļ jebkura valsts tiesa vienmēr var lūgt prejudiciālu nolēmumu. Tomēr prejudiciālā nolēmuma tiesvedībai ir arī vispārējs mērķis nodrošināt Savienības tiesību vienveidīgu interpretāciju –
tāpēc pēdējās instances tiesām ir pienākums lūgt prejudiciālu nolēmumu. Ģenerāladvokāts
M. Bobeks uzskata, ka LESD 267. panta trešajā daļā noteiktais pienākums kalpo pēdējam minētajam mērķim un tam nevajadzētu likt pēdējās instances tiesām lūgt prejudiciālu nolēmumu ikreiz, kad Savienības tiesību piemērošana varētu radīt problēmas. Citiem vārdiem – ja pēdējās instances tiesa piemēro Savienības tiesību normas, kas jau ir interpretētas vai skaidras pašas par sevi, nav pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu.
72.      Tiesībzinātnieki nav vienisprātis par formulējuma maiņas nozīmi spriedumā Consorzio. Dažu ieskatā tas norāda, ka Tiesa ir piekritusi ģenerāladvokāta
M. Bobeka ierosinājumam nošķirt interpretāciju un piemērošanu (50), savukārt citi ir piesardzīgāki un skaidro, ka frāze “Savienības tiesību pareiza interpretācija” ietver arī Savienības tiesību pareizu piemērošanu (51).
73.      Kāpēc šim jautājumam ir nozīme šajā lietā?
74.      Principā valsts tiesām būs vajadzīga Tiesas sniegta Savienības tiesību interpretācija, lai piemērotu Savienības tiesības tajās izskatāmā strīda atrisināšanai. Jautājums par Savienības tiesību interpretāciju vienmēr ir saistīts ar konkrētās lietas faktiem. Ģenerāladvokāts M. Bobeks uzskatīja, ka iespējamām atšķirībām attiecībā uz to, kā valstu tiesas piemēro Savienības tiesības, nevajadzētu radīt bažas saistībā ar mērķi nodrošināt Savienības tiesību vienveidīgu interpretāciju. Līdz ar to – viņa ieskatā –
tiesai, kurai ir nepieciešama Tiesas palīdzība, lai piemērotu Savienības tiesības, nav pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu. No tā izrietētu, ka tad, ja nav pienākuma uzdot prejudiciālu jautājumu, nevar pastāvēt šā pienākuma pārkāpums, kas varētu tikt ņemts vērā, lai novērtētu, vai Savienības tiesību normu, ar kurām privātpersonām piešķir tiesības, pārkāpums ir pietiekami būtisks, lai izraisītu valsts atbildību.
75.      Ja šis priekšlikums tiktu pieņemts, prasību par valsts atbildību izskatošajai tiesai būtu jānosaka, vai pēdējās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu Savienības tiesību interpretācijā vai piemērošanā. Pēdējā minētajā gadījumā tā var izslēgt pienākuma vērsties Tiesā neievērošanu kā faktoru, kas varētu likt secināt, ka Savienības tiesību normu, ar kurām privātpersonām piešķir tiesības, pārkāpums ir pietiekami būtisks.
76.      Ja izmaiņas formulējumā, kuras Tiesa izdarīja spriedumā Consorzio,
tomēr neizslēdza jautājumus par Savienības tiesību piemērošanu no pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu, nav vajadzības noteikt, vai pēdējās instances tiesa Savienības tiesības ir interpretējusi vai piemērojusi.
77.      Portugāles Augstākās tiesas 2009. gada spriedumā pieļautā kļūda varētu tikt saprasta kā kļūda Savienības tiesību piemērošanā, jo šī tiesa ņēma vērā Savienības tiesību jēdzienu “uzņēmuma pāreja”, kā tas interpretēts attiecīgajā Tiesas judikatūrā, bet to pēc tam nepareizi piemēroja attiecīgajai situācijai (52).
Ja Savienības tiesību piemērošana nerada pienākumu lūgt prejudiciālu nolēmumu, šī pienākuma neievērošana nav ņemama vērā kā pārkāpuma smaguma novērtējuma faktors (53).
78.      Tāds tomēr nebija Tiesas secinājums lietā Ferreira I.
Taču Tiesa uzskatīja, ka Portugāles Augstākajai tiesai bija jālūdz prejudiciāls nolēmums (54).
Tas man liek secināt, ka Tiesa vai nu saistībā ar pienākumu lūgt prejudiciālu nolēmumu nenošķir interpretāciju un piemērošanu, vai arī tā uzskatīja, ka Portugāles Augstākās tiesas pieļautā kļūda ir kļūda interpretācijā, nevis piemērošanā.
79.      Līdz ar to Tiesas skaidrojums par izmaiņām formulējumā spriedumā Consorzio ietekmētu atbildi, kas sniedzama iesniedzējtiesai.
80.      Ņemot to vērā, neesmu pārliecināta, ka Tiesai kā kritērijs, lai apstiprinātu vai izslēgtu pienākuma vērsties Tiesā esību, būtu jāizmanto interpretācijas un piemērošanas nošķīrums. Iemesls tam galvenokārt ir divējāds.
81.      Pirmais iemesls ir tāds, ka tos nevar nošķirt, pamatojoties uz objektīvu noteikumu. Interpretāciju varētu raksturot kā procesu, kas ļauj izprast normas
jēgu. Piemērošanu var saprast kā siloģismu, kurā lielā premisa ir vispārēja tiesību norma, un mazā premisa ir lietas fakti. Tomēr problēma – kā norādījis ģenerāladvokāts F. Kapotorti [F. Capotorti] lietā CILFIT u.c. – ir tāda, ka piemērošana bez interpretācijas nav iespējama: lai normu piemērotu lietas faktiem, tiesai vispirms tā jāinterpretē – kaut vai tādēļ vien, lai konstatētu, ka tās
jēga ir pilnīgi skaidra (55). Tāpēc, lai izlemtu, ka lielā premisa ir skaidra “acte clair” situācijas izpratnē, tiesai vispirms šī premisa ir jāinterpretē.
82.      Līdz ar to nevar novilkt līniju starp interpretāciju un piemērošanu, pamatojoties uz iepriekš noteiktu vispārīguma pakāpi. Dažādas personas var atšķirīgi vērtēt to, kur beidzas interpretācija un sākas piemērošana (56).
83.      Otrais iemesls, kādēļ uzskatu, ka Tiesai nevajadzētu nošķirt interpretāciju un piemērošanu, ir tāds, ka atšķirības piemērošanā var būt būtiskas arī no Savienības tiesību vienveidības viedokļa.
84.      Aplūkosim ģenerāladvokāta M. Bobeka piemēru par Savienības tiesību piemērošanu, attiecībā uz kuru pēdējās instances valsts tiesai nebūtu pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu: vai lidmašīnas sadursme ar putnu ir ārkārtējs apstāklis, kas, pamatojoties uz piemērojamajām Savienības tiesībām (57), atbrīvo aviosabiedrību no kompensācijas izmaksāšanas pasažierim, kura lidojums ir atcelts vai kavēts (58). Viņš norādīja, ka Tiesa jēdzienu “ārkārtēji apstākļi” jau ir interpretējusi kā “notikumu, kas [..] nav raksturīgs attiecīgā gaisa pārvadātāja normālai darbībai un tā rakstura vai izcelsmes dēļ ir ārpus šī pārvadātāja faktiskās kontroles” (59). Viņa
ieskatā, lemjot par to, vai lidmašīnas sadursme ar putnu ir ārkārtējs apstāklis, tiesa veic Savienības tiesības piemērošanu.
85.      Tomēr, lai gan varu piekrist, ka šis ir piemērošanas piemērs (ja tiek pieņemts nošķīrums starp interpretāciju un piemērošanu), šādā situācijai, lai nodrošinātu Savienības tiesību vienveidību, varētu būt jālūdz
prejudiciāls nolēmums. Viena tiesa varētu uzskatīt, ka lidmašīnas sadursme ar putnu ir raksturīga gaisa pārvadātāja parastai darbībai (galu galā lidmašīnas taču lido), pat ja šī sadursme ir ārpus tā kontroles un tādējādi nav ārkārtējs apstāklis. Cita tiesa varētu izlemt atšķirīgi, uzskatot, ka šāda veida sadursme ir ārkārtējs apstāklis, jo tā nenotiek bieži un gaisa pārvadātājs jebkurā gadījumā nevar to paredzēt. Sekas būtu tādas, ka pirmā tiesa – kā mēs to pašlaik zinām (60) –
kļūdaini piespriestu aviosabiedrībai samaksāt kompensāciju, bet otrā tiesa to nedarītu. Līdz ar to attieksme pret pasažieriem un aviosabiedrībām, kas ir vienādā situācijā, būtu atšķirīga.
86.      Vispārējais mērķis nodrošināt Savienības tiesību vienveidību nav pašmērķis – vienveidība ir nepieciešama, lai vienādās situācijās nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret Savienības tiesību subjektiem. Tas nozīmē, ka, ņemot vērā mērķi nodrošināt Savienības tiesību vienveidību, piemērā minētajām tiesām varētu būt pienākums vērsties Tiesā, pat ja tās tikai piemērotu Savienības tiesības.
87.      Rezumējot – manuprāt, Tiesai nevajadzētu balstīties uz nošķīrumu starp interpretāciju un piemērošanu, lai izslēgtu LESD 267. panta trešajā daļā paredzētā pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu
piemērojamību (61). Līdz ar to, ja pēdējās instances tiesa ir kļūdaini piemērojusi Savienības tiesību normas, kuru mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, tad prejudiciāla nolēmuma nelūgšana varētu izraisīt pietiekami būtisku pārkāpumu valsts atbildības vajadzībām. Citiem vārdiem – nepareiza piemērošana var būt šo secinājumu 56. punktā norādītā vienādojuma otrais
elements.
88.      Šajā lietā – pat ja varētu uzskatīt, ka Portugāles Augstākā tiesa Savienības tiesību jēdzienu “uzņēmuma pāreja” piemēroja, nevis interpretēja, – tikai uz šī pamata vien to nevajadzētu atbrīvot no pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu. Tās lēmums nelūgt prejudiciālu nolēmumu
var būt pamatots tikai tad, ja šī tiesa uzskata, ka Tiesa un citas pēdējās instances tiesas šo jēdzienu konkrētās lietas apstākļos piemēros tādā pašā veidā.
89.      Kā paskaidrots, lietā Ferreira I Tiesa atzina, ka Portugāles Augstākajai tiesai bija pienākums vērsties Tiesā šīs lietas apstākļos. Tas
vedina domāt, ka tā nav izpildījusi LESD 267. panta trešajā daļā paredzēto pienākumu lūgt prejudiciālu nolēmumu, un liek secināt, ka tās veiktā Savienības tiesību jēdziena “uzņēmuma pāreja” kļūdainā piemērošana bija pietiekami būtiska.
90.      Tomēr vēl ir apšaubāms, vai pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu neizpildi varētu attaisnot.
91.      Manuprāt, faktu, ka pēdējās instances tiesa nelūdz prejudiciālu nolēmumu, var attaisnot, pat ja Tiesa vēlāk atzīst, ka tai bija jālūdz prejudiciāls nolēmums. Tas nozīmē, ka Tiesas attiecībā uz pagātni veiktais konstatējums pats par sevi nerada pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu
neattaisnojamu pārkāpumu.
92.      Ja tiesa ir sniegusi pamatotu skaidrojumu par iemesliem, kuru dēļ tā nolēmuma pieņemšanas brīdī uzskatīja, ka izskatāmās lietas apstākļos šāds pienākums nepastāv, tās pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu neizpilde nerada pietiekami būtisku pārkāpumu Savienības tiesību piemērošanā. Ar to esmu nonākusi pie otrā sprieduma
Consorzio
jauninājuma – prasības, ka pēdējās instances tiesām lēmumi nelūgt prejudiciālu nolēmumu ir jāpamato.
C.      Pamatojuma būtiskums
93.      Lai gan uzskatu, ka nošķīrumu starp interpretāciju un piemērošanu nevar lietderīgi veikt, lai pēdējās instances tiesas atbrīvotu no pienākuma vērsties Tiesā, uzskatu, ka šīm tiesām jābūt pietiekamai brīvībai, interpretējot un piemērojot Savienības tiesības.
94.      Kā jau atzīts spriedumā
van Gend and Loos (62), valstu tiesas ir daļa no Savienības tiesu varas. To kā Savienības tiesu statuss ir uzsvērts un nostiprināts jaunākajā judikatūrā (63).
95.      Šādā sistēmā attiecībām starp Tiesu un valsts tiesām jābalstās uz savstarpēju uzticēšanos. Principā nav iemesla apšaubīt, ka pēdējās instances tiesas lūgs prejudiciālu nolēmumu, kad – to ieskatā – tas būs svarīgi, lai nodrošinātu Savienības tiesību vienveidību. Tāpēc uzskatu, ka bažas par nevienveidību, kas var izrietēt no pienākuma vērsties Tiesā neievērošanas, ir pārspīlētas (64).
96.      Manuprāt, pienākums norādīt pamatojumu, kas valsts tiesām ir noteikts, pamatojoties uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu, un kas spriedumā Consorzio
ir pastiprināts attiecībā uz prejudiciāla nolēmuma nelūgšanas motīvu izklāstu, ir pietiekams, lai liktu tiesām ņemt vērā Savienības tiesību vienveidības intereses, lemjot, vai tām attiecīgajā lietā jālūdz prejudiciāls nolēmums.
97.      Kā jau norādīju, spriedumā Consorzio Tiesa pēdējās instances tiesām pieprasīja norādīt iemeslus, kuru dēļ tās nolemj nelūgt prejudiciālu nolēmumu, ņemot vērā trīs spriedumā CILFIT
minētas situācijas. Manuprāt, šādu
iemeslu norādīšana ir piemērots veids, kā saglabāt Savienības tiesību vienveidību, vienlaikus nodrošinot indivīda tiesību efektīvu aizsardzību.
98.      Kā esmu norādījusi secinājumos lietā Remling (65), pienācīgs pamatojums, kurā izskaidrots, kāpēc pēdējās instances tiesa nav lūgusi prejudiciālu nolēmumu, var atbrīvot šo tiesu no spriedumā Köbler paredzētās atbildības.
99.      Kāda veida pamatojuma izklāsts var attaisnot prejudiciāla nolēmuma nelūgšanu? Pienācīgs pamatojums būtībā nozīmē, ka pēdējās instances tiesai ir jāpaskaidro, kāpēc tā uzskata, ka Savienības tiesību norma, ņemot vērā to interpretējošo judikatūru, nerada pamatotas šaubas par to, ka
šī norma ir piemērojama konkrētam faktu kopumam noteiktā veidā.
100. Ja tiesa paskaidro, kāpēc tā uzskata, ka šāda piemērošana ir pareiza, tas vienlaikus pierāda, ka šī tiesa nav uzskatījusi, ka Tiesa vai citu dalībvalstu pēdējās instances tiesas nolemtu citādi.
101. Nav iespējams tiesām sniegt pienācīgu paskaidrojumu kontrolsarakstu, jo tas ir atkarīgs no katras lietas apstākļiem. Tomēr iespējams pateikt, kas nav pienācīgs pamatojums – piemēram, tukšs apgalvojums, ka tiesai nav šaubu par ES tiesību pareizu piemērošanu, nepaskaidrojot, kāpēc, vai mehānisks attiecīgo Tiesas spriedumu uzskaitījums, nepaskaidrojot, kāpēc tie tiesu attiecīgajā lietā noved pie konkrēta iznākuma.
102. Šī lieta norisinājās pirms pēdējās instances tiesām tika ieviests pienākums lēmumu nelūgt prejudiciālu nolēmumu pamatot
CILFIT kritēriju gaismā – pirms Consorzio
tas nebija minēts expressis verbis.
103. Tomēr pienākums norādīt pamatojumu katrā ziņā nav balstīts uz LESD 267. pantu, bet gan uz Hartas 47. pantu – kā daļa no tiesībām uz lietas taisnīgu izskatīšanu, un tas pastāv, lai ļautu lietas dalībniekiem saprast pasludinātā sprieduma pamatojumu (66). Principā pienācīgs paskaidrojums par to, kāpēc
norma ir tikusi piemērota
konkrētā veidā, ietvertu – pat ja tas nav izklāstīts
expressis verbis – paskaidrojumu par iemesliem, kuru dēļ tiesa nav lūgusi prejudiciālu nolēmumu.
104. Tādējādi – pat ja tas ir attiecībā uz pagātni, kā šajā lietā, Tiesa varētu secināt, ka pēdējās instances tiesai bija jālūdz prejudiciāls nolēmums, tas nenozīmē, ka šīs tiesas (tagad acīmredzamā) pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu neievērošana automātiski nozīmē, ka Savienības tiesību normu, ar kurām tiek piešķirtas tiesības privātpersonām, pārkāpums ir pietiekami būtisks.
105. Prejudiciāla nolēmuma nelūgšanas pienācīgs izskaidrojums var attaisnot pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu neievērošanu un neizraisīt pietiekami būtisku pārkāpumu.
106. Šāda mijiedarbības starp Savienības tiesību normas, ar kuru piešķir tiesības, pārkāpumu un pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu
neievērošanu interpretācija atbilst iepriekš minētās lietas
Köbler iznākumam. Minētajā lietā Tiesa atzina, ka Austrijas pēdējās instances tiesa nav pareizi piemērojusi Savienības tiesības un ka tai bija jāuztur lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tomēr Tiesa nosprieda, ka lēmums nelūgt prejudiciālu nolēmumu ir attaisnojams, jo tiesnesis bija nepareizi izpratis Tiesas spriedumu attiecīgajā jautājumā. Līdz ar to Tiesa secināja, ka nav izdarīts pietiekami būtisks pārkāpums (67).
107. Šīs daļas noslēgumā jāpiebilst – ja pēdējās instances tiesa sniedz saprātīgu skaidrojumu par to, kāpēc tā ir piemērojusi Savienības tiesības, tostarp attiecīgo judikatūru, tādā veidā, kādā šī tiesa to ir izdarījusi, pat ja vēlāk attiecībā uz pagātni šāda piemērošana tiek uzskatīta par kļūdainu, tiesas lēmums nelūgt prejudiciālu nolēmumu var tikt attaisnots un nenovest pie secinājuma, ka noticis pietiekami būtisks pārkāpums, lai iestātos valsts atbildība.
D.      Piemērošana šajā lietā
108. Saistībā ar šo lietu jānorāda – kad lietas risinājums ir atkarīgs no tādu ļoti kontekstuālu jēdzienu kā “uzņēmuma pāreja” piemērošanas, pastāv iespēja, ka divas tiesas vienādos apstākļos izdarīs atšķirīgus secinājumus attiecībā uz uzņēmuma pārejas esību(68).
109. Portugāles Augstākā tiesa 2009. gada spriedumā un Tiesa spriedumā
Ferreira I ir izdarījušas atšķirīgus secinājumus.
110. Ja Tiesa, atbildot uz pirmo jautājumu, apstiprinātu, ka Portugāles Augstākā tiesa ir kļūdaini piemērojusi Savienības tiesību jēdzienu “uzņēmuma pāreja”, šīs tiesas lēmums saistībā ar 2009. gada spriedumu nelūgt prejudiciālu nolēmumu varētu palīdzēt kvalificēt šo kļūdaino piemērošanu kā pietiekami būtisku pārkāpumu. Tomēr tas tā būtu tikai tad, ja šī tiesa 2009. gada spriedumā nebūtu pietiekami izskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ tā uzskatīja, ka Tiesas judikatūra tai lika secināt, ka šīs lietas apstākļos nav notikusi uzņēmuma pāreja.
111. Kaut arī Tiesa spriedumā Ferreira I
atzina, ka Portugāles Augstākajai tiesai bija jālūdz prejudiciāls nolēmums, tas nenozīmē, ka šādu pārkāpumu nevar attaisnot. Lietā Ferreira I Tiesai netika uzdots jautājums, kā pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu neievērošana
ietekmē
pietiekami būtiska pārkāpuma konstatēšanu valsts atbildības nolūkos.
112. Man šķiet, ka Portugāles Augstākā tiesa ir ņēmusi vērā attiecīgo Tiesas judikatūru un paskaidrojusi, kāpēc šī judikatūra tai lika secināt, ka šīs lietas konkrētajos apstākļos nav notikusi uzņēmuma pāreja (skat. šo secinājumu 13. punktu) (69). Taču tas jāpārbauda iesniedzējtiesai, pamatojoties uz 2009. gada spriedumā ietverto paskaidrojumu.
113. Man arī šķiet, ka tieši šīs Tiesas judikatūras dēļ Portugāles Augstākā tiesa uzskatīja, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav nepieciešams. Tās
ieskatā
Tiesas interpretācijā jēdziens “uzņēmuma pāreja” bija pietiekami izskaidrots, lai izlemtu šo lietu.
114. Tomēr spriedumā Ferreira I Tiesa atzina, ka viens no iemesliem, kuru dēļ Portugāles Augstākajai tiesai vajadzēja lūgt prejudiciālu nolēmumu, bija tieši tas, ka citas valsts tiesas bija konstatējušas jēdziena “uzņēmuma pāreja” sarežģītību un bieži lūdza sniegt prejudiciālus nolēmumus (skat. šo secinājumu 19. punktu). Tādējādi Tiesa paradoksālā kārtā uzskatīja, ka daudzās interpretācijas, ko tā sniedza dažādās lietās, bija iemesls, lai Portugāles Augstākā tiesa atkārtoti lūgtu prejudiciālu nolēmumu. Portugāles Augstākā tiesa, gluži pretēji, uzskatīja, ka šīs interpretācijas ir iemesls, kuru dēļ tai nav jālūdz prejudiciāls nolēmums, jo tā ir konstatējusi, ka pastāvošā judikatūra
sniedz pietiekamu interpretāciju, lai šo jēdzienu piemērotu jaunajiem lietas apstākļiem.
115. Portugāles Augstākās tiesas nostāja man šķiet pieņemams paskaidrojums, kāpēc tā uzskatīja, ka nav jālūdz sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tomēr tas tā ir ar nosacījumu, ka minētā tiesa patiešām ir paskaidrojusi, kāpēc pastāvošajā judikatūrā jēdziens “uzņēmuma pāreja” ir izskaidrots tā, ka tas neatstāj nekādas pamatotas šaubas attiecībā uz tā piemērošanu konkrētās lietas apstākļiem.
IV.    Secinājumi
116. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Supremo Tribunal de Justiça
(Augstākā tiesa, Portugāle) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Lai noteiktu, vai pēdējās instances tiesas pieļauta kļūda tiesas spriešanā ir pietiekami būtisks pārkāpums, kas var izraisīt valsts atbildību, pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu neievērošana ir tikai viens no vērā ņemamajiem faktoriem. Pienākuma lūgt prejudiciālu nolēmumu
neievērošana var palīdzēt konstatēt, ka Savienības tiesību normu, ar kurām piešķirtas tiesības, pārkāpums ir pietiekami būtisks, bet pati par sevi nevar izraisīt valsts atbildību.
Neatkarīgi no tā, vai pēdējās instances tiesa ir nepareizi interpretējusi vai nepareizi piemērojusi Savienības tiesību normas, kas piešķir tiesības privātpersonām, prejudiciāla nolēmuma nelūgšana var izraisīt pietiekami būtisku pārkāpumu valsts atbildības nolūkos.
Ja pēdējās instances tiesa sniedz pienācīgu pamatojumu tam, kāpēc tā ir piemērojusi Savienības tiesības, tostarp attiecīgo judikatūru, tādā veidā, kādā tā to ir darījusi, tiesas lēmums nelūgt prejudiciālu nolēmumu var tikt attaisnots un nenovest pie secinājuma, ka noticis pietiekami būtisks pārkāpums, lai iestātos valsts atbildība.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Spriedums, 2003. gada 30. septembris (C‑224/01, turpmāk tekstā – “spriedums Köbler”, EU:C:2003:513).
3      Spriedums, 1982. gada 6.oktobris, Cilfit u.c. (283/81, turpmāk tekstā – “spriedums CILFIT”, EU:C:1982:335)
4      Spriedums, 2021. gada 6. oktobris, Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi (C‑561/19, turpmāk tekstā – “spriedums Consorzio”, EU:C:2021:799).
5      Padomes Direktīva (1977. gada 14. februāris) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā (OV 1977, L 61, 26. lpp.) Šī direktīva tika grozīta ar Padomes 1998. gada 29. jūnija Direktīvu 98/50/EK (OV 1998, L 201, 88. lpp.).
6      Padomes Direktīva (2001. gada 12. marts) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā (OV 2001, L 82, 16. lpp.).
7      Šajā ziņā skat. Direktīvas 77/187 3. un 4. pantu, kā arī tās otro apsvērumu un Direktīvas 2001/23 3. un 4. pantu, kā arī tās 3. apsvērumu.
8      Šajā ziņā skat. Direktīvas 2001/23
1. panta 1. punkta b) apakšpunktu un 1., 7. un 8. apsvērumu.
9      Tiesvedības ilguma dēļ Eiropas Cilvēktiesību tiesa (turpmāk tekstā – “ECT”) pasludināja spriedumu, kurā konstatēts Eiropas Cilvēktiesību konvencijas (ECPAK) 6. panta 1. punkta pārkāpums saprātīga termiņa pārsniegšanas dēļ, kā arī ECPAK 13. panta pārkāpums, jo nav efektīvu tiesību aizsardzības līdzekļu, lai vērstos pret procesa pārmērīgo ilgumu. Skat. ECT spriedumu, 2012. gada 22. maijs, Ferreira da Silva e Brito u.c. pret Portugāli, CE:ECHR:2012:0522JUD004627309.
10      Skat. it īpaši 74.–79. lpp. (lasīts ar mašīntulkošanas palīdzību).
11      Skat. it īpaši 49.–57. lpp. (lasīts ar mašīntulkošanas palīdzību).
12      Skat. it īpaši 157.–181. lpp. (lasīts ar mašīntulkošanas palīdzību). Šis spriedums ir rezumēts lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā lietā.
13      2009. gada spriedumā Portugāles Augstākā tiesas būtībā lēma šādi. Pirmkārt, šī tiesa izklāstīja tiesisko regulējumu, kas reglamentē uzņēmuma pāreju, ņemot vērā valsts tiesību aktu mērķus un Direktīvu 77/187 un 2001/23 normas, kā arī Tiesas judikatūru par uzņēmuma pārejas esības novērtēšanu. Otrkārt, šī tiesa, ņemot vērā valsts tiesībās un Savienības tiesībās paredzētos kritērijus, veica vērtējumu konkrētajā lietā. Tā it īpaši atzina, ka nav formāla nodošanas akta starp AIA un TAP un nav arī faktiski notikusi vairāku pārstrukturētu elementu kā neatkarīgu uzņēmuma vienību nodošana TAP, un – pat pieņemot, ka atsevišķa aktīvu nodošana varētu ļaut atjaunot uzņēmumu kā ekonomisku vienību saņēmēja ietvaros, – tas šajā lietā nav pierādīts. Tā arī ņēma vērā dažādus apstākļus un konstatēja, ka neviens no tiem neļauj pārliecinoši secināt, ka ir notikusi uzņēmuma pāreja no AIA uz TAP, un šajā ziņā atsaucās uz Tiesas judikatūru.
14      2009. gada spriedumā Portugāles Augstākās tiesas argumentācija būtībā bija šāda. Pirmkārt, ņemot vērā attiecīgo direktīvu saturu, Tiesas sniegto interpretāciju un lietas apstākļus, nebija nekādu būtisku šaubu par interpretāciju, kurai būtu nepieciešams lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu. Otrkārt, Tiesa ir izveidojusi pastāvīgu judikatūru par jēdziena “uzņēmuma pāreja” interpretāciju, jo Direktīva 2001/23 atspoguļoja no šīs judikatūras izrietošo jēdzienu konsolidāciju un šo jēdzienu interpretācija (Savienības un valsts) judikatūrā pašlaik bija skaidra – tas nozīmēja, ka iepriekšēja apspriešanās ar Tiesu nebija nepieciešama. Treškārt, jautājums par atsevišķu valsts tiesību normu saderību ar šo direktīvu nevarot būt lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu priekšmets. Ceturtkārt, Tiesai nebija jānosaka, vai Savienības tiesību norma bija piemērojama konkrētai situācijai dažādu dalībvalstu tiesās; tādējādi Tiesai nevarēja uzdot jautājumu par to, vai Tiesas veiktā Direktīvu 77/187 un 2001/23 interpretācija atbilst Lisabonas apelācijas tiesas veiktajai uzņēmuma pāreju reglamentējošā valsts tiesiskā regulējuma interpretācijai un piemērošanai.
15      C‑160/14, EU:C:2015:565.
16      Spriedums Ferreira I (35. punkts).
17      Skat. spriedumu Ferreira I (29.–31. punkts).
18      Spriedums, 2009. gada 12. februāris (C‑466/07, turpmāk tekstā – “spriedums Klarenberg”, EU:C:2009:85). Atgādinu, ka 2009. gada spriedums tika pasludināts 2009. gada 25. februārī.
19      Skat. spriedumu Ferreira I (32.–34. punkts).
20      Skat. spriedumu Ferreira I (45. punkts). Šajā ziņā minētā sprieduma 41. un 42. punktā Tiesa precizēja, ka tas vien, ka zemākas instances tiesas ir pieņēmušas pretrunīgus nolēmumus, nav noteicošs, lai iestātos pienākums lūgt prejudiciālu nolēmumu. Tas atbilst 2015. gada 9. septembra spriedumam X un van Dijk (C‑72/14 un C‑197/14, EU:C:2015:564, 52.–63. punkts), kuru Tiesa pasludināja tajā pašā dienā un tajā pašā palātā kā Ferreira I un kurā Tiesa nosprieda, ka pēdējās instances tiesai nav pienākuma uzdot prejudiciālu jautājumu tikai tādēļ vien, ka zemākas instances tiesa ir iesniegusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu līdzīgā lietā, un pēdējās instances tiesai arī nav jāgaida atbilde uz šo jautājumu
21      Spriedums Ferreira I (43. un 44. punkts).
22      Skat. it īpaši 203.–215. lpp. (lasīts ar mašīntulkošanas palīdzību).
23      Šajā spriedumā Lisabonas rajona tiesa atzina, ka nav pieļauta kļūda, interpretējot jēdzienu “uzņēmuma pāreja” Direktīvas 2001/23 izpratnē. Tā it īpaši uzsvēra, ka Portugāles Augstākā tiesa ir sniegusi izvērstu argumentāciju, ņemot vērā Savienības tiesības, un atzinusi, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru jāveic vispārēja lietas apstākļu analīze. Nevar arī apgalvot, ka Portugāles Augstākā tiesa būtu pieļāvusi kļūdu, neatsaucoties uz spriedumu lietā Klarenberg, jo tajā šis jautājums bija aplūkots vien vispārīgi. Šī tiesa arī konstatēja, ka Portugāles Augstākā tiesa lēmuma nelūgt prejudiciālu nolēmumu pamatojumu ir izklāstījusi loģiski un konsekventi un, pat ja šis lēmums būtu kļūdains, pamatojoties uz informāciju, kas kļuvusi zināma vēlāk, šo kļūdu nevar kvalificēt kā pietiekami būtisku Savienības tiesību pārkāpumu.
24      Skat. it īpaši 318.–382. lpp. (lasīts ar mašīntulkošanas palīdzību).
25      Šajā spriedumā Lisabonas apelācijas tiesa uzskatīja, ka, ņemot vērā visu elementu un apstākļu vispārējo vērtējumu, kas jāveic saskaņā ar Tiesas judikatūru, Portugāles Augstākā tiesa nav nepareizi interpretējusi jēdzienu “uzņēmējsabiedrības īpašumtiesību pāreja”. Tā it īpaši uzsvēra, ka spriedums Klarenberg nav mainījis šo vērtējumu un ka valsts tiesas kompetencē ir izlemt, vai konkrētajā gadījumā ir notikusi uzņēmējsabiedrības īpašumtiesību pāreja. Tā arī uzskatīja, ka Portugāles Augstākā tiesa nav izpildījusi pienākumu lūgt prejudiciālu nolēmumu, kļūdaini novērtējot, vai no šī pienākuma ir jāatsakās, bet tas nav acīmredzams konkrētajos lietas apstākļos. Tā it īpaši norādīja, ka Portugāles Augstākā tiesa ir ņēmusi vērā attiecīgos attiecīgo direktīvu noteikumus, kā arī Tiesas judikatūru par jēdzienu “uzņēmējsabiedrības īpašumtiesību pāreja”.
26      Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka spriedumā Köbler un 2016. gada 28. jūlija spriedumā Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602) Tiesa pietiekami būtisku Savienības tiesību pārkāpumu nekonstatēja.
27      Saskaņā ar 23. panta 3. punktu 1989. gada 27. februāra Dekrētlikumā Nr. 64‑A/89, ar ko nosaka tiesisko režīmu individuālo darba līgumu izbeigšanai, kā arī uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu noslēgšanai un izbeigšanai, tas, ka darbinieki, kuru darba līgums ir izbeigts kolektīvās atlaišanas dēļ, pieņem kompensāciju, ir līdzvērtīgs tam, ka tie piekrīt atlaišanai.
28      Formulējums pārņemts no ģenerāladvokāta M. Bobeka [M. Bobek] secinājumiem lietā Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:340, 131. punkts).
29      Skat. spriedumu Köbler (īpaši 30.–50. punkts).
30      Skat. it īpaši spriedumus, 1991. gada 19. novembris, Francovich u.c. (C‑6/90 un C‑9/90, EU:C:1991:428), un 1996. gada 5. marts, Brasserie du pêcheur un Factortame (C‑46/93 un C‑48/93, EU:C:1996:79).
31      Skat. spriedums Köbler (51. un 52. punkts).
32      Pēc analoģijas Savienības ārpuslīgumiskās atbildības jomā skat. spriedumu, 2019. gada 10. septembris, HTTS/Padome (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, 37. punkts), kurā Tiesa atzina, ka “prasība par pietiekami būtisku Savienības tiesību normas pārkāpumu izriet no nepieciešamības līdzsvarot privātpersonu aizsardzību pret iestāžu prettiesisku rīcību, no vienas puses, un novērtējuma brīvību, kas ir jāatzīst šīm iestādēm, lai neparalizētu to rīcību, no otras puses”.
33      Köbler (53. punkts) (mans izcēlums). Tiesa to ir atkārtojusi citās lietās par valsts atbildību, kas izriet no valsts pēdējās instances tiesu rīcības. Skat., piemēram, spriedumus, 2006. gada 13. jūnijs, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, 32. un 42. punkts); 2016. gada 28. jūlijs, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, 24. punkts), un 2019. gada 29. jūlijs, Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, 41. punkts).
34      Skat. spriedumu Köbler
(55. punkts). Līdzīgi elementi ir izklāstīti arī vēlākos spriedumos par valsts atbildību, kura izriet pēdējās instances valsts tiesu rīcības. Skat., piemēram, spriedumus, 2006. gada 13. jūnijs, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, 43. punkts) un 2016. gada 28. jūlijs, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, 25. punkts).
35      Šajā ziņā skat. spriedumu, 1996. gada 5. marts, Brasserie du pêcheur un Factortame (C‑46/93 un C‑48/93, EU:C:1996:79, 56. punkts).
36      Spilgtam piemēram skat. spriedumu, 1998. gada 24. septembris, Brinkmann (C‑319/96, EU:C:1998:429, it īpaši 30.–33. punkts), kurā Tiesa atzina, ka apstāklis, ka valsts iestāde, kas kļūdaini klasificējusi ar nodokli apliekamos ieņēmumus, nepareizi piemēroja Savienības direktīvu nodokļu jomā, nav pietiekami būtisks pārkāpums.
37      Tādējādi, lai gan visi elementi ir uzskaitīti vienkopus, pārkāpuma attaisnojamība vai neattaisnojamība, šķiet, ir galvenais faktors, kas ietver pārējos. Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta F. Ležē [P. Léger] secinājumus lietā Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, 139. punkts) un lietā Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602, 71. punkts).
38      Šādi saprotu Tiesas spriedumā Köbler (56. punkts) teikto, ka “katrā ziņā [Savienības] tiesību pārkāpums ir acīmredzams un līdz ar to pietiekami būtisks, ja attiecīgais nolēmums ir pieņemts, acīmredzami pārkāpjot Tiesas judikatūru attiecīgajā jautājumā”.
39      Šajā ziņā skat. manus secinājumus lietā Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, 46. un 47. punkts).
40      Tā kā pienākums lūgt prejudiciālu nolēmumu ir noteikts vispārējās interesēs, proti, lai nodrošinātu Savienības tiesību vienveidību, to var īstenot, ceļot prasību sakarā ar pienākumu neizpildi, pamatojoties uz LESD 258.–260. pantu. Skat., piemēram, spriedumus, 2018. gada 4. oktobris, Komisija/Francija (Priekšnodoklis par ienākumiem no kapitāla un kustamas mantas) (C‑416/17, EU:C:2018:811), un 2024. gada 14. marts, Komisija/Apvienotā Karaliste (Supreme Court spriedums) (C‑516/22, EU:C:2024:231).
41      Šajā ziņā skat. EBTA Tiesas neseno spriedumu, 2025. gada 5. jūnijs, Dartride AS/Norvēģijas valsts (E‑25/24, 36. punkts), kurā šī tiesa nosprieda: “Tādējādi LESD 267. panta trešajai daļai ir nozīme, lai novērtētu pārkāpuma būtiskumu, nevis kā vienam no atbildību veidojošajiem elementiem[..].”
42      Skat. spriedumu CILFIT (10., 13., 14. un 16. punkts).
43      Skat. spriedumu CILFIT (13. un 14. punkts).
44      Skat. spriedumu CILFIT (16. punkts). Trīs CILFIT situācijas sīkāk aplūkoju secinājumos lietā Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, 24.–35. punkts).
45      Šajā ziņā, manuprāt, “acte clair” nenozīmē, ka skaidru Savienības tiesību normu var mehāniski piemērot konkrētās lietas apstākļiem. Tas drīzāk nozīmē, ka pēdējās instances tiesai ir jāinterpretē piemērojamās Savienības tiesības saskaņā ar Tiesas izmantotajiem interpretācijas noteikumiem (CILFIT kritērijiem) un jāizlemj, vai pastāv pamatotas šaubas, ka Tiesa, pamatojoties uz tiem pašiem interpretācijas noteikumiem, varētu nonākt pie atšķirīga secinājuma. Šajā ziņā skat. Petrić, D., “How to make a unicorn or “there never was an ‘acte clair’ in EU law”: Some remarks about Case C‑561/19 Consorzio Italian Management”, Croatian Yearbook of European Law & Policy, 17. sēj., 2021, 307.–328.lpp.
46      Sal. spriedumu CILFIT (16. un 21. punkts) ar spriedumu
Consorzio (33., 39. un 66. punkts).
47      Skat. spriedumu Consorzio (51. punkts). Skat. arī manus secinājumus lietā Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, it īpaši 43.–61. punkts), kuros izvērtēju šāda pienākuma pastāvēšanas iemeslus un juridisko pamatu.
48      Skat. ģenerāladvokāta M. Bobeka secinājumus lietā Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, it īpaši 131.–181. punkts).
49      Ģenerāladvokāts M. Bobeks secinājumos lietā Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, 134. punkts) ierosināja, ka pēdējās instances valsts tiesai ir pienākums lūgt prejudiciālu nolēmumu tikai tad, ja lietā rodas: i) vispārīgs jautājums par Savienības tiesību interpretāciju (pretstatā to piemērošanai); ii) attiecībā uz to no objektīvā viedokļa ir vairāk nekā viena saprātīgi iespējama interpretācija un iii) atbildi nevar secināt no pastāvošās Tiesas judikatūras (vai attiecībā uz to iesniedzējtiesa vēlas atkāpties no šīs judikatūras).
50      Skat., piemēram, Broberg, M. un Fenger, N., “If you love somebody set them free: On the Court of Justice’s revision of the acte clair doctrine”,
Common Market Law Review, 59. sēj. Nr. 3, 2022, 711.–738. lpp., 735.–736. lpp., kur norādīts, ka, mainot formulējumu, Tiesa ir atbalstījusi izpratni, saskaņā ar kuru LESD 267. panta mērķis ir nodrošināt vienveidīgu interpretāciju, nevis iesaistīt Tiesu katrā sarežģītā Savienības tiesību piemērošanā pēdējās instances tiesās.
51      Skat., piem., Cecchetti, L. un Gallo, D., “The unwritten exceptions to the duty to refer after Consorzio Italian Management II: “CILFIT Strategy” 2.0 and its loopholes”, Review of European Administrative Law, 15. sēj., Nr. 3, 2022, 29.–61. lpp., it īpaši 52.–53. lpp.
52      Piemēram, Broberg, M. un Fenger, N., Broberg and Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice, 3. izd., Oxford University Press, Oksforda, 2021, 216.–218. lpp., norāda, ka spriedums Ferreira I ir piemērs Savienības tiesību piemērošanai.
53      Tiesas spriedumu Ferreira I
arī var saprast kā Savienības tiesību piemērošanu, jo Tiesa jēdzienu “uzņēmuma pāreja” interpretēja šīs lietas īpašajos apstākļos (skat. šo secinājumu 17. punktu). Tomēr, tā kā uzdevumu sadalījums prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā ir aprakstīts tādējādi, ka Tiesa interpretē un valsts tiesas piemēro Savienības tiesības, ir iespējams, ka Tiesas atbilde šajā lietā tiks kvalificēta kā Savienības tiesību interpretācija.
54      Skat. šo secinājumu 19. punktu.
55      Skat. ģenerāladvokāta F. Kapotorti secinājumus lietā Cilfit u.c. (283/81, EU:C:1982:267, 4. punkts, 1982 Recueil, 3432. lpp., it īpaši 3435. lpp.). Viņš izmantoja šādu argumentu, lai noraidītu “acte clair” teoriju, kas tiek saprasta tādējādi – ja noteikums ir skaidrs, tas nav jāinterpretē, bet gan vienkārši jāpiemēro.
56      Secinājumos lietā Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, 149. punkts) ģenerāladvokāts M. Bobeks patiešām atzina šo trūkumu, norādot, ka viņš neierosina “atbrīvoties no [viena] vienradža, lai to nekavējoties aizstātu ar citu”.
57      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula Nr. 261/2004 (2004. gada 11. februāris), ar ko paredz kopīgus noteikumus par kompensāciju un atbalstu pasažieriem sakarā ar iekāpšanas atteikumu un lidojumu atcelšanu vai ilgu kavēšanos un ar ko atceļ Regulu (EEK) Nr. 295/91
(OV 2004, L 46, 1. lpp.).
58      Ģenerāladvokāta M. Bobeka secinājumi lietā Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, 140. punkts).
59      Skat. ģenerāladvokāta M. Bobeka secinājumus lietā Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, 140. punkts, 115. zemsvītras piezīme) (it īpaši atsaucoties uz spriedumu, 2008. gada 22. decembris, Wallentin‑Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771, 23. punkts)).
60      Šodien ir zināms, ka lidmašīnas sadursme ar putnu ir ārkārtējs apstāklis, kā Tiesa ir nospriedusi 2017. gada 4. maija spriedumā Pešková un Peška (C‑315/15, EU:C:2017:342, 26. punkts).
61      Tas nenozīmē, ka Tiesa tiesas spriešanas politikas ietvaros nevar nolemt sniegt vispārīgu atbildi, kad tai tiek jautāts par Savienības tiesību interpretāciju. Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta F. Džeikobsa [F. Jacobs] secinājumus lietā Wiener SI (C-338/95, EU:C:1997:352, it īpaši 8.–21. punkts un 48. punkts), kurā pēdējā minētā pieeja citastarp ieteikta, kad tiek apsvērta interpretācija, ko Tiesa sniegusi jēdzienam “uzņēmuma pāreja”.
62      Spriedums, 1963. gada 28. jūlijs (C‑379/62, EU:C:2016:1).
63      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 27. februāris, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, 32. un 33. punkts).
64      Tomēr piekrītu, ka laikā, kad pasludināts spriedums CILFIT, tas būtu varējis būt citāds. Skat. piem., Rasmussen, H., “The European Court’s acte clair strategy in CILFIT Or: acte clair, of course! But what does it mean?”, European Law Review, 40. sēj., Nr. 4, 2015, 475.–489. lpp. (šis raksts atkārto agrāku rakstu, kas publicēts European Law Review, 9. sēj., 1984, 242.–259. lpp.).
65      Skat. manus secinājumus lietā Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, 50. punkts). Skat. arī Krommendijk, J., ““Open sesame!”: Improving access to the ECJ by requiring national courts to reason their refusals to refer”, European Law Journal, 42. sēj., Nr. 1, 2017, 46.–62. lpp., it īpaši 59. lpp., 104. zemsvītras piezīmi, kurā norādīts: “Valsts tiesai, kas izskata Köbler
tipa prasību, ir arī vieglāk pārbaudīt, vai tiesa ir izpildījusi atbildības kritērijus. Nešķiet nesaprātīgi pieņemt, ka tad, ja valsts tiesas pamato savus atteikumus lūgt prejudiciālu nolēmumu, tās var vieglāk izvairīties no atbildības, jo nav rīkojušās ļaunā ticībā.”
66      Skat. manus secinājumus lietā Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, 52. un 59. punkts).
67      Skat. spriedumu Köbler (123. un 124. punkts).
68      Skat., piemēram, Beltzer, R.M., “The transfert of Undertakings and the Importance of taking Over Personnel – A Vicious Circle?”, International Journal of Comparative Labour Law and Industrial Relations, 23. sēj. 1. sēj., 2007, 139.–155. lpp., it īpaši 141.–142. lpp., kurā norādīts, ka, lai gan Tiesa ir sniegusi dažus interpretācijas elementus, “ir, piemēram, iespējams, ka divas tiesas atšķirīgi lemj par vieniem un tiem pašiem faktiem, lai atbildētu uz jautājumu, vai ir notikusi uzņēmuma pāreja. Šo subjektivitāti praktiski nav iespējams izklāstīt Eiropas tiesai, jo Spijkers faktoru izsvēršana ir faktu jautājums, nevis tiesību īstenošana”.
69      Šajā ziņā sprieduma Klarenberg – kuru Tiesa pasludināja tikai dažas dienas pirms 2009. gada sprieduma – neņemšana vērā būtiski neietekmē vērtējumu, vai Portugāles Augstākā tiesa būtu varējusi uzskatīt, ka nav prejudiciāls nolēmums nav jālūdz. Šis spriedums bija tikai viens no spriedumiem virknē spriedumu, kuros atšķirīgos apstākļos tika skaidrots jēdziens “uzņēmuma pāreja”.