61996CC0048_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I - Inledande anmärkningar
1 I förevarande mål har domstolen att ta ställning till ett överklagande ingivet av företaget Windpark Groothusen GmbH & Co. Betriebs KG (nedan kallat Windpark) om upphävande av den dom som Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt (första avdelningen) meddelade den 13 december 1995 (nedan kallad den överklagade domen).(1)
2 Förstainstansrätten ogillade yrkandet om ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 13 januari 1994, enligt vilket Windpark inte beviljades det finansiella stöd det hade ansökt om inom ramen för Thermie-programmet för året 1993, och yrkandet att förplikta kommissionen att fatta ett nytt beslut.
II - Bakgrund
3 Av den överklagade domen (punkt 1-16) framgår följande:
4 Europeiska unionens råd antog den 29 juni 1990 förordning (EEG) nr 2008/90 om främjande av energiteknologi i Europa(2) (Thermie-programmet) (nedan kallad Thermie-förordningen). Thermie-programmet omfattar sammanlagt 17 tillämpningssektorer, bland annat vindkraft.
5 Förfarandet att välja ut de stödberättigade projekten inleds enligt artikel 8 i Thermie-förordningen av kommissionen, som i Europeiska gemenskapernas officiella tidning skall kungöra en anmodan att inkomma med projektförslag. Vid valet av projekt där de sammanlagda kostnaderna överstiger 500 000 ecu biträds kommissionen av en kommitté sammansatt av företrädare för medlemsstaterna (nedan kallad Thermie-kommittén). Kommittén yttrar sig över de förslag till åtgärder som kommissionen förelägger den. Om de åtgärder som kommissionen beslutat om inte överensstämmer med kommitténs yttrande skall kommissionen vidarebefordra dem till rådet. Rådet kan då med stöd av artikel 10.1 i Thermie-förordningen fatta ett beslut som skiljer sig från kommissionens beslut.
6 Den 16 juli 1992 kungjorde kommissionen i Europeiska gemenskapernas officiella tidning(3) ett meddelande om bestämmelserna angående beviljande av finansiellt stöd till projekt för främjande av energiteknologi för år 1993 - Thermie-programmet. Därmed anmodades berörda parter att före den 1 december 1992 inkomma med projekt för urval till ett eventuellt beviljande av finansiellt stöd för år 1993. Meddelandet angav också de sektorer som enligt artikel 8.2 i Thermie-förordningen skulle ges prioritet, nämligen "energibesparingar och minskning av utsläpp av CO2 i byggnader" och "integrerade styrsystem för stadstrafik". Vidare uppgav kommissionen att en skrift med alla detaljer om det förfarande som skulle följas vid ingivandet av projekt och med upplysningar om villkoren som berättigar till stöd, urvalskriterierna och andra relevanta upplysningar, kunde erhållas från kommissionen.
7 Windpark är ett bolag som avser att bygga upp och driva en vindkraftsanläggning (en "vindpark") i Groothusen nära staden Emden i Tyskland.
8 Den 27 november 1992 skickade Windpark en ansökan till kommissionen där klaganden begärde stöd med 1 933 495 ecu för att bygga upp en vindkraftsanläggning.
9 Omkring 700 förslag inkom till kommissionen. I mars 1993 upprättade generaldirektoratet för energi en handling med en utvärdering av dessa projekt. Den 5 april 1993 prövades nämnda projekt av den tekniska kommittén avseende vindkraft och den 3 och 4 juni 1993 av Thermie-kommittén.(4)
10 Den 19 juli 1993 beslöt kommissionen att bevilja finansiellt stöd till sammanlagt 137 projekt. Genom samma beslut upprättade kommissionen också en "reservlista" på 49 ersättningsprojekt. Vad gäller de 52 projekten inom vindkraftssektorn beviljades 11 av dem finansiellt stöd och 8 upptogs på reservlistan. Ett kortfattat meddelande om beslutet kungjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning av den 24 juli 1993(5), vilket, såsom beskrivs i den överklagade domen löd:
"Kommissionen beslutade nyligen att
- inom ramen för Thermie-programmet avsätta ett belopp om 129 182 448 ecu för finansiellt stöd till 137 projekt för främjande av energiteknologi (bilaga I),
- upprätta en reservlista för 49 ersättningsprojekt (bilaga II).
Kopior av bilagorna I och II kan erhållas efter skriftlig begäran insänd till följande adress:
..."
11 Den 5 augusti 1993 informerade kommissionen Windpark om att dess projekt hade upptagits på en "kompletterande lista över projekt som skulle kunna få finansiellt stöd före den 31 december 1993 om tillräckliga anslag fanns tillgängliga, framför allt om projekt som redan hade fått finansiellt stöd inte blev genomförda". Enligt en bilaga till denna skrivelse fastställdes det högsta beloppet som kunde beviljas ett dylikt projekt till 918 028 ecu. Kommissionen underströk att den omständighet att projektet upptogs på den kompletterande listan inte medförde någon som helst förpliktelse för kommissionen och att den avsade sig allt ansvar för de eventuella konsekvenserna av ett slutgiltigt beslut att inte bevilja Windpark finansiellt stöd.
12 Windpark begärde i ett telefax ställt till kommissionen den 9 augusti 1993 kompletterande upplysningar samt tillstånd att påbörja arbetena. Delstaten Niedersachsens sambandskontor vid Europeiska gemenskaperna upplyste sedan Windpark om att dess projekt fanns med på reservlistan och att ett beslut om ett eventuellt finansiellt stöd skulle fattas i september månad samma år.
13 I skrivelse av den 13 januari 1994, ställd till Windpark, uppgav kommissionen att dess projekt inte kunde få finansiellt stöd under år 1993, eftersom anslag för detta inte fanns i budgeten.
14 Windpark besvarade denna skrivelse genom skrivelser av den 9 och den 23 februari 1994, där det uttryckte sin besvikelse och begärde att "förfarandet och beslutet av den 13 januari 1994 noggrant skulle omprövas". Kommissionen besvarade dessa skrivelser genom en skrivelse av den 16 mars 1994, där den bekräftade innehållet i sina skrivelser av den 5 augusti 1993 och av den 13 januari 1994.
15 Windpark väckte då talan den 17 mars 1994 och yrkade att förstainstansrätten skulle ogiltigförklara kommissionens beslut av den 13 januari 1994 och ålägga kommissionen att fatta ett nytt beslut i överensstämmelse med de rättsprinciper som uttalats av EG-domstolen, samt att förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
16 Kommissionen yrkade att förstainstansrätten skulle ogilla talan och förplikta Windpark att ersätta rättegångskostnaderna.
17 Förstainstansrätten fann, efter att ha gjort en åtskillnad mellan kommissionens beslut av den 19 juli 1993 och beslutet i sin skrivelse av den 13 januari 1994 riktat till Windpark, att Windparks talan bara kunde upptas till prövning vad gäller det sista beslutet (se punkt 17 och följande punkter). Vidare förkastade förstainstansrätten de grunder för ogiltigförklaring som Windpark hade framfört, nämligen: 1) åsidosättande av väsentliga formkrav, eftersom beslutet inte var tillräckligt motiverat, 2) överträdelse av de grundläggande rättsregler som gäller för tillämpningen av fördraget, eftersom Windparks rätt att yttra sig inte hade iakttagits, och 3) behörighetsmissbruk, eftersom Windparks ansökan med den nämnda motiveringen avslogs utan synbara skäl.
III - Parternas yrkanden i målet om överklagande
18 Klaganden i målet, Windpark (nedan kallad klaganden), har genom ansökan, som inkom till domstolens kansli den 19 februari 1996, väckt talan om upphävande av dom som förstainstansrätten har meddelat och yrkat att domstolen skall: a) upphäva domen av den 13 december 1995, b) ogiltigförklara den svarande kommissionens beslut (nedan kallad svaranden), genom vilka klagandens ansökan om finansiellt stöd under Thermie-programmet avslogs (vilket meddelades klaganden genom skrivelse från generaldirektoratet för energi av den 13 januari 1994, vilket kompletterade generaldirektoratets skrivelse av den 5 augusti 1993), c) ålägga svaranden att fatta ett nytt beslut till klagandens förmån, innebärande ett beviljande av stöd om 918 028 ecu i överensstämmelse med domstolens grundläggande rättsprinciper, d) förplikta svaranden att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanser.
19 Svaranden har yrkat att domstolen skall: a) ogilla överklagandet och b) förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
IV -
Grunder för upphävande
20 Klaganden har hävdat att förstainstansrättens överklagade dom skall upphävas på sex grunder: a) åsidosättande av rätten till ett fullständigt rättsligt skydd, b) felaktig tillämpning av artikel 173 femte stycket i fördraget vad beträffar tidpunkten då fristen för att väcka talan börjar löpa, c) felaktig tillämpning av bestämmelserna i artikel 190 angående motiveringsskyldigheten av kommissionens beslut, d) åsidosättande av Windparks rätt att yttra sig, e) behörighetsmissbruk samt f) åsidosättande av artiklarna 175 tredje stycket, 173 fjärde stycket och 176 i fördraget.
A - sidosättande av rätten till ett fullständigt rättsligt skydd
21 Med sin första ogiltighetsgrund har klaganden hävdat att den överklagade domen skall upphävas, eftersom förstainstansrätten har åsidosatt klagandens grundläggande rätt till ett fullständigt rättsligt skydd.(6) Klaganden har särskilt framhävt att förstainstansrätten gjort en felaktig distinktion (se punkt 22 i den överklagade domen) mellan å ena sidan kommissionens beslut av den 19 juli 1993 att bevilja finansiellt stöd uppgående till ett sammanlagt belopp av 129 182 448 ecu för 137 projekt för att främja energiteknologi (bilaga I) och att upprätta en reservlista för 49 ersättningsprojekt (bilaga II), och å andra sidan rättsakten i skrivelsen av den 13 januari 1994. Klaganden har hävdat att förstainstansrätten, på grund av denna distinktion, i sak endast behandlade talan till den del den riktade sig mot beslutet av den 13 januari 1994, medan den avvisade den del av talan som riktade sig mot beslutet av den 19 juli 1993 såsom förfallen, vilket resulterade i att den inte undersökte grunderna för ogiltigförklaring av detta beslut, vilket berövade Windpark rätten till ett fullständigt rättsligt skydd.
22 Förstainstansrätten ansåg (punkt 23) att kommissionens beslut av den 19 juli 1993 var slutgiltigt vad gällde prövningen och urvalet av de projekt som skulle subventioneras inom ramen för Thermie-programmet under år 1993. Den anförde att ingen omprövning av projekten ägde rum i slutet av 1993 och att den enda frågan som ställdes i det skedet var huruvida det fortfarande fanns tillgängliga medel eller om alla de projekt som hade beviljats finansiellt stöd hade genomförts och om den tillgängliga budgeten följaktligen var uttömd. Förstainstansrätten ansåg likaså (punkt 23), att även om kommissionen i sin skrivelse av den 5 augusti 1993 till Windpark förbehöll sig rätten att ompröva sitt beslut i förhållande till de tillgängliga budgetanslagen, förändrade detta inte kommissionens fastslående att klagandens projekt vid detta datum inte ingick bland de 137 antagna projekten, vilket i själva verket alltså betydde att Windparks ansökan om stöd hade avslagits.
23 Kommissionens ovannämnda rättsakter, det vill säga 1) beslutet av den 19 juli 1993 avseende beviljande av finansiellt stöd till 137 projekt för främjande av energiteknologi, där det klagande företaget Windparks projekt inte fanns med och 2) beslutet i skrivelsen av den 13 januari 1994, utgör, såsom dessa handlingar riktigt har karaktäriserats i den överklagande domen, två distinkta beslut.
24 Eftersom det är ostridigt att Windpark den 5 augusti 1993 fick kännedom om innehållet i kommissionens första beslut av den 19 juli 1993 (vilket jag vidare skall behandla nedan), har talan mot detta beslut av den 17 mars 1994 väckts för sent.
25 Följaktligen gjorde förstainstansrätten en riktig bedömning när den ansåg att kommissionen hade fattat två distinkta beslut(7) och att Windparks talan kunde tas upp till prövning endast beträffande den sista rättsakten som meddelades i skrivelsen av den 13 januari 1994, medan den måste anses förfallen till den del den avser beslutet av den 19 juli 1993, enligt vilket dess ansökan om finansiellt stöd för projektet i grunden avslogs. Följaktligen måste vad som i motsats härtill hävdats avvisas såsom ogrundat, då, till den del talan berör förstainstansrättens bedömning av de faktiska omständigheterna, grunden måste avvisas och inte tas upp till prövning.(8)
26 Likaså måste klagandens påstående att kommissionen "... inte var benägen att bevilja finansiellt stöd till en summa överstigande 918 028 ecu" avvisas på två grunder. För det första därför att det rör en bedömning av de faktiska omständigheterna i ärendet, såsom förstainstansrätten konstaterade och för det andra därför att denna domstol uttryckligen ansåg att omständigheterna var rakt motsatta, såsom kommissionen riktigt påpekat. Förstainstansrätten anförde nämligen (punkt 8) följande: "Den 5 augusti 1993 informerade kommissionen sökanden om att dess projekt hade upptagits på en 'kompletterande lista över projekt som skulle kunna få finansiellt stöd före den 31 december 1993 om tillräckliga anslag fanns tillgängliga, framför allt om projekt som redan hade fått finansiellt stöd inte blivit genomförda'. Enligt en bilaga till denna skrivelse hade det ekonomiska stödet till detta projekt fastställts till ett belopp om högst 918 028 ecu. Kommissionen underströk att den omständigheten att projektet upptogs på den kompletterande listan inte medförde någon som helst förpliktelse för kommissionen och att den avsade sig allt ansvar för de eventuella konsekvenserna av ett slutgiltigt beslut att inte bevilja finansiellt stöd till sökanden."
27 Av den tidigare nämnda punkten 8, framgår tydligt att klaganden redan med beslutet av den 5 augusti 1993 fick kännedom om att medel eventuellt inte fanns tillgängliga och borde ha vänt sig mot detta beslut som gick emot dennes intressen.(9) Med sina påståenden har klaganden endast upprepat vid förstainstansrätten redan framförda faktiska påståenden, vilka befanns ogrundade och begär i själva verket att dessa beslut skall omprövas, vilket inte är möjligt inom ramen för ett överklagande.(10)
28 Överklagandet kan således inte bifallas med stöd av den första grunden.
B - Huruvida artikel 173 femte stycket i fördraget har tillämpats på ett felaktigt sätt
29 Klaganden har som andra grund gjort gällande att förstainstansrätten har tillämpat artikel 173 femte stycket i fördraget på ett felaktigt sätt. Klaganden har hävdat att även om det fastslogs att dess ansökan om finansiellt stöd i sin helhet avslogs i och med beslutet av den 19 juli 1993 så iakttogs tidsfristen på två månader för att väcka talan, vilket skedde den 17 mars 1994. Till stöd för detta påstående har klaganden hävdat att det ligger en motsägelse i det som förstainstansrätten funnit, särskilt mellan punkterna 9 och 28 i den överklagade domen.
30 Klaganden har erinrat om att, såsom det beskrivs i punkt 9 i den överklagade domen, klaganden begärde ytterligare upplysningar i ett fax skickat den 9 augusti 1993. Kommissionen besvarade inte denna förfrågan. Enligt klaganden borde kommissionen av detta fax ha förstått att den berörde inte hade insett den exakta betydelsen av meddelandet av den 5 augusti 1993 och borde ha besvarat klaganden och underrättat denne om det exakta innehållet i det antagna beslutet. Kommissionens första svar på klagandens förfrågan kom med skrivelsen av den 13 januari 1994, vilket fick fristen för att väcka talan mot beslutet att börja löpa.
31 Vidare har klaganden hävdat att, eftersom det antagna beslutet inte publicerades eller delgavs denne, fristen för talans väckande började att löpa från tidpunkten då klaganden fick kännedom om åtgärden, det vill säga genom skrivelsen av den 13 januari 1994. Klaganden anser därför att artikel 173 femte stycket i fördraget måste ges en snäv tolkning och vidare att fristen för att väcka talan mot en rättsakt som berör någon personligen inte börjar löpa från den tidpunkt då denne endast haft möjlighet att få kännedom om åtgärden utan från den tidpunkt då denne fick exakt kännedom om densamma. Enligt klaganden skulle det vara förenligt med gemenskapens rättsprinciper att det medges att det inte ankommer på den berörde att själv försöka efterforska beslutet och dess motivering utan att denne ges ett svar i enlighet med begäran.(11)
32 Jag kommer nu till frågan huruvida artikel 173.5 i fördraget har tillämpats på ett felaktigt sätt, det vill säga vid vilken tidpunkt fristen för att väcka talan mot kommissionens beslut började att löpa.
33 Till att börja med vill jag erinra om att domstolen vid upprepade tillfällen har ansett att i fall då varken offentliggörande eller delgivning ägt rum, börjar fristen för att väcka talan löpa när klaganden får full kännedom om innehållet och motiveringen till en viss åtgärd, så att denne kan göra gällande sin rätt att väcka talan.(12) Enligt domstolens fasta rättspraxis "ankommer det på den som fått kännedom om en rättsakt som berör honom att inom rimlig tid begära att få ta del av rättsaktens text i dess helhet".(13)
34 Med tanke på denna domstolens fasta rättspraxis, anser jag inte att förstainstansrätten begått något rättsligt fel då den bedömde(14) att klaganden sedan augusti 1993 haft kännedom om omständigheterna, vilket borde ha fått klaganden att reagera, eftersom denne visste att dess projekt hade uppförts på en reservlista och att kommissionen inte på något sätt hade förpliktelser på grund av detta (punkt 8).
35 Vad beträffar förekomsten av motsägande punkter i den överklagade domen, anser jag att det inte finns någon motsägelse mellan punkterna 9 och 28 i denna dom, vilket kommissionen riktigt betonat. Förstainstansrätten konstaterade nämligen i punkt 28 att "sökanden inte har utnyttjat möjligheten att begära vare sig den fullständiga texten eller individuella förklaringar vad gäller beslutet att utesluta dess projekt från de 137 projekt som beviljades finansiellt stöd under år 1993".
36 Domstolen fann (punkt 9) att "[g]enom telefax av den 9 augusti 1993 ställt till kommissionen begärde sökanden kompletterande upplysningar" men inte att få ta del av hela texten av beslutet av den 19 juli 1993, och den reagerade inte heller på meddelandet i Europeiska gemenskapernas officiella tidning(15) och begärde inte heller individuella upplysningar om varför dess projekt upptagits på en reservlista (kompletterande lista) och inte kunde beviljas ekonomiskt stöd annat än "om tillräckliga anslag fanns tillgängliga, framför allt om projekt som redan fått finansiellt stöd inte blivit genomförda".(16) Dessutom nämner förstainstansrätten uttryckligen att (punkt 9) "sökanden [begärde] kompletterande upplysningar samt tillstånd att påbörja arbetena". Alltså medgav klaganden verkligen existensen av beslutet av den 19 juli 1993, vilket hävdats gick emot klagandes intressen, och ändå begärde inte klaganden delgivning av detta beslut.(17)
37 Följaktligen, vad beträffar detta led i den undersökta grunden för upphävande, måste klagandens påståenden beträffande motsägande motiveringar i den överklagade domen avvisas såsom ogrundade.
38 Därav följer att överklagandet inte kan bifallas med stöd av den andra grunden.
C - sidosättande av motiveringsskyldigheten
39 Under sin tredje grund har klaganden hävdat att budgeten för Thermie-programmet år 1993 uppgick till 174 000 000 ecu. Av dessa anslogs 129 000 000 ecu till genomförandet av projekt för främjande av teknologi på energiområdet. Vidare åberopas inledningen i Thermie-rapporten, enligt vilken, för året 1993, 139 projekt tilldelades ekonomiskt stöd till en sammanlagt belopp av 140 000 000 ecu medan 34 000 000 ecu anslogs till genomförandeåtgärder. Då ungefär 129 000 000 ecu anslogs till 137 projekt, i och med beslutet av den 19 juli, drar klaganden slutsatsen att ungefär 11 000 000 ecu anslogs utan att beviljas till angivna projekt.
40 Klaganden har vidare hävdat att det i inledningen till Thermie-rapporten inte görs åtskillnad mellan "förmedlingsprojekt" i artikel 2 och "målgruppsindelade projekt" i artikel 4 i Thermie-förordningen. Dessutom anser klaganden att denna skillnad inte framgick vare sig vid förfarandet i förstainstansrätten eller i budgetprogrammet. I varje fall hävdar klaganden att även om de tillgängliga medlen efter den 19 juli 1993 beviljades till målgruppsindelade projekt, borde kommissionen ha jämfört dessa med klagandens för att fatta ett beslut och därvid motivera sitt ställningstagande.
41 Vidare har klaganden hävdat att den bakomliggande motiveringen till kommissionens beslut av den 19 juli 1993, vilket avslog klagandens beslut i sin helhet, förblivit okänd och att detta rättfärdigar en ogiltigförklaring. Klaganden hävdar att kommissionens skrivelse av den 13 januari 1994 inte tar upp hela texten till kommissionens beslut och att dess motivering att medlen hade uttömts är oriktig, eftersom kommissionen fram till den 31 december 1993 anslog 10 817 552 ecu till vissa målgruppsindelade projekt. Detta leder till att förstainstansrätten borde ha beaktat att rättsakten i skrivelsen av den 13 januari 1994 inte var motiverad.
42 Till stöd för sitt påstående, att kommissionens argumentation att samtliga tillgängliga medel för Thermie-programmet efter den 19 juli 1993 beviljades vissa målgruppsindelade projekt är felaktig, har klaganden hänvisat till ett meddelande från kommissionsledamoten Papoutsis till Europaparlamentet den 29 april 1996.(18)
43 Klaganden har vidare hävdat att då det av inledningen i Thermie-kommitténs rapport framgår att kommissionen i motsats till beslutet av den 19 juli 1993, utan Thermie-kommitténs medverkan, inom området för vindkraft stödde fyra projekt på reservlistan med en summa uppgående till 2 189 356 ecu, det vill säga icke målgruppsindelade projekt. Klaganden menar att förstainstansrätten gjorde fel i sin bedömning när denna summa inordnades under beviljandet av medel till målgruppsindelade projekt.(19)
44 Vidare har klaganden anfört att, med beaktande av kommissionsledamoten Papoutsis meddelande till Europaparlamentet, skrivelsen av den 13 januari 1994 utgjorde delgivning till Windpark av beslutet av den 13 december 1993, vilket inte finns med bland handlingarna i målet. Därför är även nämnda beslut av den 13 december 1993(20) bristfälligt motiverat och ett resultat av behörighetsmissbruk.
45 Jag skall i tur och ordning undersöka klagandens påståenden i ovan behandlade grund genom att dela upp dem i tre led. Först och främst skall jag undersöka klagandens påståenden som rör omfattningen av kommissionens motiveringsskyldighet vid avfattningen av dess rättsakt av den 13 januari 1994 och vidare det sätt på vilket förstainstansrätten tillämpade de berörda bestämmelserna. Fortsättningsvis skall jag ta upp huruvida det förstainstansrätten har tillämpat Thermie-förordningen på ett felaktigt sätt vad rör de målgruppsindelade projekt som beviljats finansiellt stöd, och slutligen huruvida förstainstansrätten har gjort fel vid fastställandet av de faktiska omständigheterna och inte beaktat ett grundläggande faktiskt påstående, vilket i så fall borde medföra ett upphävande av den överklagade domen.
a) Omfattningen av motiveringsskyldigheten
46 Anförandet om åsidosättande av motiveringsskyldigheten kan tas upp till prövning endast avseende förstainstansrättens dom och inte vad beträffar kommissionens rättsakt. Likväl påbjuds för att kunna undersöka nämnda grund, vilket jag nämnt i föregående punkt, en undersökning av omfattningen av en fullständig och korrekt motiveringsskyldighet vad beträffar kommissionens omstridda rättsakt. I detta har jag följande att anmärka.
47 Till en början vill jag erinra om att enligt artikel 190 i fördraget måste gemenskapsinstitutionernas rättsakter vara motiverade. Likväl måste, enligt domstolens fasta rättspraxis,(21) den motivering som krävs enligt artikel 190 i fördraget "anpassas efter vilken sorts rättsakt det är fråga om. Motiveringen skall på ett klart och otvetydigt sätt föra fram det resonemang som förts av den institution som är upphovsman till rättsakten, så att de berörda personerna kan få reda på skälen för den vidtagna åtgärden och domstolen ges möjlighet att utöva kontroll. Det framgår dessutom av denna rättspraxis att det inte kan fordras att motiveringen av en rättsakt anger de olika relevanta sakförhållandena och rättsliga övervägandena som ligger bakom den, om rättsakten ingår i ett sammanhang med rättsregler som reglerar den berörda frågan."
48 Likaså har domstolen i sin fasta rättspraxis förklarat(22) att "[k]ravet på motivering skall bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, särskilt rättsaktens innehåll, de anförda motivens karaktär och det intresse som de till vilka beslutet är riktat eller andra personer som direkt och personligen berörs av beslutet i den mening som avses i artikel 173 andra stycket i EEG-fördraget, kan ha av att få förklaringar".
49 I föreliggande mål märks att endast deltagandet i ett program om finansiellt stöd, såsom Thermie-programmet,
i form av inlämnande av en ansökan, inte skapar några rättigheter eller ens en gynnsam situation för den som sökt bidrag, naturligtvis under förutsättning att den för varje gång uppställda urvalsproceduren till fullo respekterats och att ansökan behandlats på ett objektivt och opartiskt sätt. Samma sak gäller i fall där vederbörande ansökan avslagits, vilket gör att sökandens rättsliga situation förblir densamma. Detta ökar givetvis kravet på en tillräcklig motivering. För att denna motiveringsskyldighet skall anses vara uppfylld måste sökanden informeras om att dess projekt prövats och att ett beslut fattas inom ramen för det föreskrivna förfarandet. Klagandens påstående, att denna motivering skulle ha innehållit orsakerna till varför andra projekt föredragits framför klagandens för beviljande av bistånd, saknar alltså allt stöd.(23) Undersökt från detta perspektiv uppvisar den överklagade domen följaktligen inte några brister som skulle leda till dess upphävande.
50 Jag anser att skyldigheten att ge en fullständig motivering av kommissionens ifrågasatta rättsakt av den 13 januari 1994, vilken först upptogs till prövning av förstainstansrätten, har iakttagits, i förevarande mål även på grund av att det rör sig om en urvalsprocess med ett stort antal deltagare, enligt vilken kriterierna för att kunna väljas ut redan tidigare tillkännagavs de berörda. Dessutom deltog vid förfarandet för beviljande av penningbidrag en rådgivande kommitté (Thermie-kommittén), som endast kan avge ett positivt utlåtande för beviljande av finansiellt stöd till vissa projekt, och vars åsikt kommissionen enligt Thermie-förordningen måste följa (artikel 10.1).(24) Då resultatet av urvalsförfarandet publicerades, är en detaljerad, personlig beskrivning av rättsakten som avslog ansökan om penningbidrag överflödig.(25) Detta berövar naturligtvis inte de sökande rätten att begära resultaten av urvalsförfarandet, i enlighet med meddelandet i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.
51 Med beaktande av vad som anförts ovan anser jag att förstainstansrätten inte gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den ansåg (punkt 45) att kommissionens meddelande till Windpark av den 13 januari 1994 motiverats på ett rättsenligt och tillfredsställande sätt, då den som grund för att inte bevilja penningbidrag till Windparks projekt angav uttömmandet av tillgängliga anslag vid den tidpunkten. Därför var det riktigt att avvisa Windparks grund om åsidosättande av motiveringsskyldigheten såsom ogrundad vad beträffar handlingen av den 13 januari 1994.
b) Oriktig tillämpning av Thermie-förordningen
52 Kommissionen har i detta sammanhang hävdat att de fyra projekt som med ett undantag från beslutet av den 19 juli 1993 beviljades finansiellt stöd redan hade upptagits på reservlistan efter det att Thermie-kommittén givit sitt utlåtande och avsåg, till skillnad från klagandens projekt, "en sammanslutning av minst två oberoende företag etablerade i olika medlemsstater". De hade alltså prioritet enligt artikel 6.3 a i Thermie-förordningen. Kommissionen har gjort gällande att Windparks typ av projekt var ett förmedlingsprojekt(26) och alltså inte avsett att tilldelas de summor som anslagits för "specialiserade tillämpningsprojekt".(27) Dessutom följer åtskillnaden av projekt som finansieras enligt artiklarna 2 och 4 i Thermie-förordningen av förordningen själv, och det kan inte råda tvekan om under vilken av dessa artiklar ett projekt hör.
53 Såsom kommissionen har hävdat, föregicks beslutet av den 13 december 1993, vilket berörde målgruppsindelade projekt, av en anmodan att inkomma med förslag till målgruppsindelade projekt relaterat till varmgasrengöring.(28) Med detta beslut beviljades 12 653 339 ecu för genomförandet av målgruppsindelade projekt. Eftersom klagandens projekt var ett förmedlingsprojekt beviljades det inte bistånd.
54 Förstainstansrätten anförde i detta sammanhang (punkt 44) att "... den enda fråga som kommissionen ställde sig för att komma fram till beslutet i skrivelsen av den 13 januari 1994 var huruvida det fortfarande fanns tillgängliga budgetmedel eller om alla de projekt som beviljats finansiellt stöd hade genomförts och om den tillgängliga budgeten följaktligen var uttömd. Även om det är riktigt att det fortfarande fanns tillgängliga finansiella medel enligt budgeten för Thermie-programmet i juli 1993, efter det att beslutet fattades att finansiera vissa projekt, så beviljades dessa medel enligt kommissionen under årets sista månader till vissa 'målgruppsindelade projekt' och det fanns följaktligen inga fler tillgängliga tillgångar i slutet av år 1993".
55 Med beaktande av vad som anförts ovan anser jag att det inte föreligger oriktig tillämpning av en bestämmelse i den materiella rätten (Thermie-förordningen), eftersom förstainstansrätten gjort en åtskillnad mellan målgruppsindelade projekt som slutligen fick finansiellt stöd och andra projekt som inte var målinriktade, såsom klagandens projekt. Följaktligen måste klagandens motsatta påståenden avvisas såsom ogrundade.
c) Villfarelse om de faktiska omständigheterna
56 Till en början anser jag att klagandens hänvisande i sin skriftliga kommentar till kommissionsledamoten Papoutsis tillkännagivande inte kan tas i beaktande, oavsett om handlingen är en del av de omständigheter klaganden har åberopat och oavsett om det hölls ett särskilt sammanträde i Europaparlamentet för Thermie-programmet i april 1996, då kommissionen bestrider dessa båda fakta. Mera specifikt kan detta påstående inte tas i beaktande, även om det rör sig om en sent framförd faktisk omständighet som för första gången tas upp i målet om upphävande, eftersom domstolens behörighet begränsas till prövning av förstainstansrättens bedömning av de yrkanden som framställdes vid denna och behandlades där.(29) Dessutom utgör inte, enligt domstolens rättspraxis, förstainstansrättens prövning av de bevis som framlagts vid denna, under förutsättning att det inte rör sig om förvanskade uppgifter, en rättsfråga som i sig är underställd domstolens kontroll.(30)
57 Följaktligen kan vad klaganden hävdat avseende detta inte tas upp till prövning.
58 Klaganden hävdar också att det återstod 10 817 552 ecu som inte hade anslagits. Denna summa omnämns inte tydligt i förstainstansrättens dom men togs eventuellt i beaktande när den anmärkte (punkt 44) att det fortfarande fanns tillgängliga finansiella medel. Jag anser att det faktum att förstainstansrätten i sin dom inte nämnde denna summa inte räcker för att konstituera fel i dom vad avser fastställandet av de faktiska omständigheterna, och därför kan detta påstående inte tas upp till prövning, eftersom det rör en bedömning av de faktiska omständigheterna, vilka inte faller under domstolens behörighet i mål om upphävande.
59 Klaganden hävdar slutligen att det i den överklagade domen inte förekommer någon antydan om vad som hände med skrivelsen av den 9 augusti 1993, som klaganden skickade till kommissionen och detta därför att skrivelsen i själva verket inte besvarades. Likaså omnämner förstainstansrätten inte exakt på vilka grunder och hur kommissionen beviljade 10 817 552 ecu till vissa projekt och inte heller varför klaganden inte beviljades summan på 918 028 ecu som fastställts i en skrivelse till klaganden av den 5 augusti 1993.
60 Såsom kommissionen riktigt betonat anmärkte förstainstansrätten (punkterna 7 och 24 i den överklagade domen) att ett kortfattat meddelande beträffande beslutet av den 19 juli 1993 har publicerats i Europeiska gemenskapernas officiella tidning(31) och delgivits klaganden med skrivelsen av den 5 augusti 1993.
61 Mot bakgrund av ovanstående bedömning anser jag inte heller att klagandens påstående om att ett grundläggande faktiskt uttalande inte beaktats, vilket om så skett skulle ha lett till ett upptagande till sakprövning av detta yrkande, utgör en brist i den överklagade domen, och sålunda bör dessa påståenden avvisas. Annars skulle detta utmynna i en ny bedömning av målet i sak, vilket faller utanför domstolens behörighet.
62 Med beaktande av det som anförts ovan måste den tredje grunden för ett upphävande avvisas i sin helhet.
D - Kränkning av Windparks rätt att yttra sig
63 Klaganden har hävdat att varje individ som personligen och direkt berörs av ett beslut har rätt att i kraft av en grundläggande gemenskapsrättslig princip tillkännage sin ståndpunkt, för att kunna ta ställning till de faktiska och rättsliga omständigheter som lagts denne till last, och vilka ligger till grund för det antagna beslutet med vilket sökandens begäran avslogs. Refererande till domstolens rättspraxis(32), anser klaganden att rätten att tillkännage sin ståndpunkt måste tillhandahållas "oberoende av eventuella praktiska svårigheter".
64 Enligt klaganden ansåg förstainstansrätten felaktigt att kommissionen kan förneka de berörda rätt att yttra sig under förfarandet för beviljande av finansiellt stöd, där förutsättningarna redan offentliggjorts, vilket leder till att de berörda själva får bedöma huruvida förutsättningarna för utbetalande av penningunderstöd föreligger, för att kunna inkomma med vederbörlig ansökan.
65 Sålunda betonar klaganden, i enlighet med vad som medgivits av förstainstansrätten, att dess projekt upptogs på en reservlista och att det uppfyllde förutsättningarna för beviljande av finansiellt stöd, liksom de andra 137 projekten vilka slutligen valdes ut. Klaganden förtydligade vid den muntliga förhandlingen att om kommissionen hade tillåtit klaganden att tillkännage sin ståndpunkt, skulle omständigheter kommit i dager, vilka skulle lett den (kommissionen) till att stödja klagandens projekt.
66 Klaganden har hävdat att förstainstansrätten gjorde en bristfällig bedömning då den ansåg klagandens anförande om rätt att bli hörd såsom ogrundat, då den hävdade att denne försummat att begära ytterligare förklaringar (punkt 49 i den överklagade domen), fastän den i punkt 9 anmärkt att ytterligare förklaringar begärts av klaganden per fax av den 9 augusti 1993.
67 Slutligen gjorde förstainstansrätten enligt klaganden fel i att inte beakta summan på 10 817 552 ecu som kommissionen den 19 juli-31 december 1993 beviljade målgruppsindelade projekt, något som Windpark borde fått rätt att yttra sig om.
68 Klagandens argumentation ställer frågan huruvida rätten att bli hörd skall förlänas de berörda innan de fått ta del av beslutet om beviljande av finansiellt stöd, med uteslutande av vissa andra projekt, såsom det föreskrivs inom ramen för bidrag enligt Thermie-programmet.
69 Klagandens argumentation kan ändå inte, enligt min åsikt, rubba det faktum att punkt 48-50 i den överklagade domen är korrekta ur juridisk synvinkel, vilket kommissionen riktigt betonat.
70 Vad beträffar den åberopade grunden om Windparks rätt att yttra sig,(33) avvisade förstainstansrätten denna med följande motivering (punkt 48): "Förstainstansrätten konstaterar inledningsvis att kommissionen har förklarat det förfarande som skall följas vid inlämning av projekt som skulle kunna få finansiellt stöd enligt Thermie-programmet i den informationsbroschyr som åsyftades i det meddelande där berörda parter anmodades att inkomma med sina projekt, och som publicerades i Europeiska gemenskapernas officiella tidning den 16 juli 1992 ... I denna skrift anges att 'när projektet väl har inlämnats ombeds förslagsgivarna att inte insända andra upplysningar till kommissionen om inte denna uttryckligen begär det'. För övrigt överensstämmer de finansiella stödprogrammens system att de som ansöker om ett sådant stöd vanligtvis inte yttrar sig ytterligare under urvalsförfarandet, eftersom detta utförs på grundval av de handlingar som de sökande ingivit. Ett sådant sätt att förfara är lämpligt i fall där hundratals ansökningar skall utvärderas och utgör sålunda inte ett åsidosättande av rätten att yttra sig."
71 Domstolen anförde vidare följande (punkt 49): "... eftersom sökanden inte begärt ytterligare förklaringar av kommissionen efter publiceringen av meddelandet om kommissionens beslut att bevilja finansiellt stöd till 137 projekt i Europeiska gemenskapernas officiella tidning den 24 juli 1993 och inte heller efter det att kommissionen skickade sin skrivelse av den 5 augusti 1993, anser förstainstansrätten att kommissionen inte var skyldig att ge sökanden en möjlighet att yttra sig innan den tillsände sökanden skrivelsen av den 13 januari 1994. Återigen har rätten att yttra sig inte åsidosatts."(34)
72 Den bedömning som förstainstansrätten företog är lagenlig, eftersom det, inom ramen för ett administrativt förfarande för beviljande av bidrag och med ett stort antal deltagare, såsom fallet är i detta förfarande, inte kan fordras att det berörda företaget (i förevarande mål klaganden) skall beredas tillfälle att på ett ändamålsenligt sätt tillkännage sin ståndpunkt. Detta förfarande riktar sig nämligen inte till en individ, i detta fall Windpark, vilken deltog i uttagningen, och det avkunnade beslutet fattades inte enligt kriterier som hade att göra med företagets uppförande,(35) utan på grundval av de ansökningshandlingar som denne lämnade in.
73 Dessutom kan, inom ramen för ett förfarande som det i Thermie-förordningen, icke-beviljandet av finansiellt stöd till ett företag inte anses allvarligt skada dettas intressen,(36) eller ens påverka en uppkommen laglig situation som är gynnsam för klaganden, vilket skulle göra det nödvändigt för institutionen som fattat beslut att bereda denne tillfälle att såsom berörd privatperson tillkännage sin ståndpunkt.(37)
74 Enligt min åsikt förestavas ovanstående lösning, av det faktum att ett avslag på en ansökan om beviljande av finansiellt stöd helt enkelt inte kan låta den simpla förhoppning som väcks vid inlämnandet av ansökan om finansiering utvecklas till en full rätt att beviljas stöd, en rätt som om den kränktes obestridligen skulle leda till att tidigare nämnda princip måste respekteras. Ett avslag på en dylik ansökan leder alltså inte till att en ogynnsam rättslig situation uppkommer för den berörde företagaren, och den påverkar honom inte heller på det sätt jag tidigare nämnt, så att det skulle bli nödvändigt för den beslutande institutionen att erbjuda honom att yttra sig såsom berörd individ.
75 Med beaktande av det som anförts ovan anser jag att omständigheterna i detta mål är klart annorlunda än de som låg till grund för förstainstansrättens dom av den 6 december 1994(38) och efterföljande talan om upphävande i domstolens dom av de 24 oktober 1996 i mål C-32/95 P, kommissionen mot Lisrestal m.fl.,(39) vilket klaganden åberopar. Just därför att den har en felaktig utgångspunkt, kan den givna lösningen inte tillämpas i förevarande mål och leder följaktligen, enligt min åsikt, inte till en brist i den överklagade domen.
76
I målet C-32/95 P, kommissionen mot Lisrestal m.fl. ansågs(40) att "iakttagandet av rätten till försvar i alla förfaranden som inleds mot en person och som kan leda till en rättsakt som går denna person emot utgör en grundläggande gemenskapsrättslig princip som skall säkerställas även i avsaknad av reglering av förfarandet i fråga ... Denna princip innebär ett krav på att dem som ett beslut, vilket på ett påtagligt sätt påverkar deras intressen, riktar sig till bereds tillfälle att på ett ändamålsenligt sätt tillkännage sin ståndpunkt". Följaktligen, då kommissionen har för avsikt att minska det bistånd som ursprungligen beviljats, måste den berörde beredas tillfälle att på ett ändamålsenligt sätt tillkännage sin ståndpunkt i fråga om de omständigheter som lagts denne till last när kommissionen motiverade sitt beslut att minska biståndet.(41)
77 Såsom förstainstansrätten tydligt omnämner (punkt 50) beviljades Windpark i förevarande mål inte finansiellt stöd utan hade endast upptagits på en reservlista över eventuella mottagare av finansiellt stöd från gemenskapen, och sålunda också på grund av detta skäl kan nämnda lösning inte tillämpas i detta fall.
78 Enligt vad som följer av det som anförts ovan måste den fjärde grunden för ett upphävande avvisas i sin helhet.
E - Behörighetsmissbruk
79 I sitt femte yrkande hävdar klaganden huvudsakligen att förstainstansrätten gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning då den inte ogiltigförklarade kommissionens rättsakt, vilket för det första innebär att detta beslut fattats genom behörighetsmissbruk och för det andra att kommissionen på fel sätt missbrukat sin behörighet att företa en skönsmässig bedömning.
80 Klaganden har hävdat att förstainstansrätten felaktigt bedömde att kommissionens prövning av dess projekt var riktig, eftersom den följde Thermie-kommitténs uppfattning. Klaganden erinrar om att nämnda kommitté sammanträffade innan beslutet av den 19 juli 1993 fattades, men eftersom förstainstansrätten ansåg att de faktiska omständigheter som förelåg före detta datum inte kunde tas upp till prövning, borde det verifieras huruvida kommissionens beviljande av finansiellt stöd till andra sökande under perioden den 19 juli-den 31 december 1993 innebar behörighetsmissbruk från kommissionens sida. Klaganden understryker att eftersom vissa målgruppsindelade projekt beviljades stöd (punkt 44 i den överklagade domen), men inte projekt upptagna på reservlistan, intervenerade inte Thermie-kommittén. Klaganden betonar att, eftersom kommissionen inte medger någon typ av prövning i detta avseende, behörighetsmissbruk föreligger, trots det faktum att kommissionen har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning. Grunden för upphävande består enligt klaganden i att förstainstansrätten kränkt principen att en bedömning måste företas innan vederbörligt beslut fattas, något som i detta fall inte skedde.
81 Enligt klaganden är det, även om kommissionens åsikt sammanföll med Thermie-kommitténs, inte möjligt att anse att kommissionen fattade sitt beslut på grundval av en riktig bedömning och att, om detta ändå skedde på ett rättsenligt sätt, vilket inte visats, det var omöjligt att fatta ett annat beslut.
82 Likaså begick förstainstansrätten enligt klaganden ett rättsligt fel då den inte tog hänsyn till möjligheten att kommissionens oberoende experter, vilka upptog projektet på reservlistan (punkt 56 i den överklagade domen), kunde ha handlat efter nationella ekonomiska intressen, eftersom de är offentligt anställda och beroende av medlemsstaterna.
83 I anslutning till detta anförde förstainstansrätten (punkt 58) att "... sökanden [inte har] framfört någon faktisk eller rättslig omständighet som skulle kunna leda till att ett fastställande av att den bedömning som kommissionen tillsammans med Thermie-kommittén gjort beträffande sökandens projekt är resultatet av ett uppenbart fel eller av behörighetsmissbruk".
84 Jag börjar med att göra två konstateranden. Inledningsvis ansåg förstainstansrätten att endast rättsakten som ryms i skrivelsen av den 13 januari 1994 kunde tas upp till prövning, vilket jag tidigare berört. Fortsättningsvis konstaterades att det inför förstainstansrätten inte i tid och i vederbörlig ordning framförts relevanta bevisfakta, vilka borde varit tillräckligt bestämda ur rättslig och faktisk synvinkel för att på ett klart sätt kunna fastställa för det första att kommissionen missbrukat sin behörighet, alltså med uteslutande eller åtminstone övervägande avsikt att uppnå andra syften än dem som angivits,(42) och för det andra att den missbrukat sin befogenhet att företa skönsmässig bedömning.
85 Jag anser att upptagandet av dessa bevisfakta till en början inte kan göras i målet om upphävande, därför att detta i så fall skulle betyda en ny bedömning av målet i sak, vilket ligger utanför domstolens behörighet.
86 Följaktligen måste den femte grunden avvisas.
F - sidosättande av artiklarna 175 tredje stycket, 173 fjärde stycket och 176 i fördraget
87 Med sin sjätte grund för upphävande har klaganden hävdat att artiklarna 175 tredje stycket, 173 fjärde stycket och 176 i fördraget har överträtts, eftersom förstainstansrätten inte tog hänsyn till skillnaderna mellan ansökningar som grundar sig på var och en av dessa artiklar.
88 Klaganden vidhåller att kommissionen har underlåtit att fatta ett rättsenligt beslut beträffande dennes ansökan av den 27 november 1992 om beviljande av finansiellt stöd uppgående till 918 028 ecu. Därför har klaganden rätt att åberopa artikel 175 tredje stycket i fördraget. Klaganden hävdar att domstolen måste ta i beaktande att beslutet av den 19 juli 1993 bekräftade möjligheten för sökandens projekt att beviljas stöd, eftersom det upptagits på reservlistan. Enligt klaganden visade det sig också att kommissionen ännu under det andra halvåret 1993 disponerade en summa av 10 817 552 ecu, vilken undanhölls projekten på reservlistan. Följaktligen måste domstolen fastställa att kommissionen är skyldig att fatta ett beslut i enlighet med klagandens ansökan och medge betydelsen av de fastställda omständigheterna i detta beslut.
89 Jag har redan föreslagit att alla anförda grunder för upphävande skall avvisas, eftersom de antingen är ogrundade eller inte kan upptas till sakprövning. Följaktligen är det inte lönt att försöka uppskatta eventuella följder av ett ogiltigförklarat beslut.
90 Jag vill blott anmärka att förstainstansrätten då den ställde sig negativ till Windparks ansökan (punkt 6), tillämpade(43) domstolens fasta rättspraxis, när den, beträffande begäran som inkom från klaganden att förstainstansrätten skulle ålägga en gemenskapsinstitution att "fatta ett nytt beslut i enlighet med domstolens fastslagna rättsprinciper", bedömde att "det inte tillkommer förstainstansrätten att rikta förelägganden till institutionerna inom ramen för den legalitetskontroll den utövar". Förstainstansrätten betonade också med rätta att "det ankommer på den berörda institutionen att vidta de åtgärder som krävs för att verkställa en dom som avkunnats inom ramen för en talan om ogiltigförklaring".
91 Följaktligen måste också den sista grunden för upphävande avvisas.
V - Förslag till avgörande
92 Med beaktande av vad som anförts ovan, föreslår jag att domstolen skall:
1) ogilla talan om upphävande och
2) förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
(1) - Dom i mål T-109/94, Windpark Groothusen mot kommissionen (REG 1995, s. II-3007).
(2) - EGT L 185, s. 1.
(3) - EGT C 179, s. 14.
(4) - Bestämningen av prioriteringarna för infordran av anbud upprättades sålunda enligt det så kallade "styrkommittéförfarandet" i överensstämmelse med artikel 9.2 jämförd med artikel 10.1 i Thermie-förordningen.
(5) - EGT C 200, s. 4.
(6) - Såsom denna rättighet fastslås i artikel F punkt 2 i Fördraget om den Europeiska unionen, i artikel 6 i den Europeiska konventionen för mänskliga rättigheter och artikel 173 fjärde stycket i fördraget. Dessutom åberopar klaganden beslut av den 29 januari 1997 i mål C-393/96 P (R), Antonissen (REG 1997, s. I-441), punkt 36 och dom av den 22 april 1997 i mål C-395/95 P, Geotronics mot kommissionen (REG 1997, s. I-2271).
(7) - Det kan anmärkas att den ursprungliga distinktionen gjordes av klaganden själv, vilket följer av punkt 17 i den överklagade domen: "I ansökan framställde sökanden endast yrkande om ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 13 januari 1994. I sin replik uppgav emellertid sökanden att det skulle anses att dess talan även var riktad mot tidigare beslut av kommissionen, bland annat beslutet av den 19 juli 1993, i den mån som sökandens anmärkningar avser dessa."
(8) - Se i detta sammanhang även dom av den 1 oktober 1991 i mål C-283/90 P, Vidrányi mot kommissionen (REG 1991, s. I-4339), punkt 12, av den 1 juni 1994 i mål C-136/92 P, kommissionen mot Brazzelli Lualdi m.fl. (REG 1994, s. I-1981), punkt 66, beslut av den 17 september 1996 i mål C-19/95 P, San Marco mot kommissionen (REG 1996, s. I-4435), punkt 40, och av den 16 september 1997, Koelman mot kommissionen i mål C-59/96 P (REG 1997, s. I-4809), punkt 31.
(9) - Förstainstansrätten angav i detta sammanhang följande (punkt 27): "Sökanden blev upplyst om att det fanns ett beslut om vilka projekt som skulle få finansiellt stöd för år 1993 i augusti 1993, när den fick kommissionens skrivelse daterad den 5 augusti 1993. Efter en muntlig fråga från förstainstansrätten vitsordade sökanden att den vid den tiden varken begärde att få hela beslutstexten eller några individuella förklaringar, framför allt eftersom den, felaktigt, bedömde sina utsikter som goda. Sökanden förklarade också vid sammanträdet att den inte förstod att skrivelsen av den 5 augusti kunde jämställas med ett avslag, eftersom kommissionen hade upplyst den om att dess projekt fanns upptaget på en 'kompletterande' lista. Tvärtom trodde sökanden att ett eventuellt stöd inte var uteslutet. Kommissionen å sin sida bekräftade vid sammanträdet att den skulle ha givit individuella förklaringar till sökanden om denna hade begärt det uttryckligen."
(10) - Se exempelvis dom av den 24 oktober 1996 i mål C-73/95 P, Viho mot kommissionen (REG 1996, s. I-5457), punkterna 25 och 26, samt beslut av den 26 april 1993 i mål C-244/92 P, Kupka-Floridi mot OKE (REG 1993, s. I-2041), punkt 7-11, beslut av den 26 september 1994 i mål C-26/94 P, X mot kommissionen (REG 1994, s. I-4379), punkt 10-13, och dom av den 16 september 1997, Koelman mot kommissionen (ovan fotnot 8), punkt 52.
(11) - I anslutning till detta åberopas också dom av den 9 januari 1997 i mål C-143/95 P, kommissionen mot Socurte m.fl. (REG 1997, s. I-1). Likaså åberopas dom av den 12 november 1996 i mål C-84/94, Förenade kungariket mot rådet (REG 1996, s. I-5755), punkt 19, i vilken domstolen upprepade en i sin fasta rättspraxis vedertagen ståndpunkt, enligt vilken enbart rådets praxis (enligt klaganden följaktligen också kommissionens) inte kan utgöra grund för att avvika från bestämmelser i fördraget och följaktligen inte kan ge upphov till bindande prejudikat för gemenskapsinstitutionerna i fråga om vilken rättslig grund som är den korrekta.
(12) - Se bland annat dom av den 6 december 1990 i mål C-180/88, Wirtschaftsvereinigung Eisen- und Stahlindustrie mot kommissionen (REG 1990, s. I-4413), punkt 22, av den 6 juli 1988 i mål 236/86, Dillinger Hüttenwerke (REG 1988, s. 3761), punkt 14, och av den 9 januari 1997, kommissionen mot Socurte m.fl. (ovan fotnot 11), punkt 31, samt punkt 30 och följande punkter i mitt förslag till avgörande i mål C-309/95, kommissionen mot rådet, (REG 1998, s. I-655).
(13) - Se exempelvis dom av den 6 december 1990 i målet Wirtschaftsvereinigung Eisen- und Stahlindustrie mot kommissionen (ovan fotnot 12), punkt 22-24, och dom av den 6 juli 1988 i målet Dillinger Hüttenwerke (ovan fotnot 12), punkt 14, och domstolens beslut av den 5 mars 1993 i mål C-102/92, Ferriere Acciaierie Sarde mot kommissionen (REG 1993, s. I-801), punkt 18.
(14) - Se punkt 27 i den överklagade domen, återgiven i fotnot 9.
(15) - Meddelande omnämnt i fotnot 5.
(16) - Punkt 8 i den överklagade domen.
(17) - Såsom förstainstansrätten omnämnt (punkterna 3 och 48), och som svaranden anfört, disponerade kommissionens tjänstemän över en skrift som innehöll detaljerna för det förfarande som skulle följas vid ingivandet av projekt och med upplysningar om villkoren för att beviljas stöd, urvalskriterierna och andra relevanta upplysningar, i vilken det angavs att de berörda inte fick börja ge ut pengar innan kommissionen hade fattat beslut om givande av finansiellt stöd.
(18) - Nämnda dokument har enligt klaganden referensnummer 0627/96 FR. Utlåtandet som klaganden har hänvisat till nämner följande: a) Efter Thermie-kommitténs positiva utlåtande anslog kommissionen genom beslut av den 19 juli 1993, 129 180 000 ecu för genomförandet av projekt för främjande av teknologi inom energiområdet, b) enligt kommissionens beslut av den 13 december 1993 anslogs 138 000 000 ecu till genomförandet av projekt, d) vidare upptogs genom beslut av den 13 december 1993, tre projekt på reservlistan och tre projekt om vilka medlemsstaterna kommit överens inom ramen för det skriftliga förfarandet i artikel 10.1 i förordning nr 2008/90, för beviljande av finansiellt stöd, i stället för projekt på den ursprungliga listan, vilka lämnades därhän.
(19) - Vid det offentliga sammanträdet anförde klaganden att sammanlagt 14 projekt hade beviljats bistånd utöver de 137 projekt som inledningsvis beviljades finansiellt stöd i och med beslutet av den 19 juli 1993.
(20) - I sin replik hänför sig klaganden, uppenbarligen av misstag, till beslutet av den 13 juli 1993.
(21) - Se exempelvis dom av den 14 juli 1994 i mål C-353/92, Grekland mot rådet (REG 1994, s. I-3411), punkt 19, av den 13 oktober 1992 i de förenade målen C-63/90 och C-67/90, Portugal och Spanien mot rådet (REG 1992, s. I-5073), punkt 16, och av den 9 november 1995 i mål C-466/93, Atlanta Fruchthandelsgesellschaft m.fl. (REG 1995, s. I-3799), punkt 16.
(22) - Dom av den 13 mars 1985 i de förenade målen 296/82 och 318/82, Nederländerna och Leeuwarder Papierwarenfabriek mot kommissionen (REG 1985, s. 809), punkt 19.
(23) - Att utlämna upplysningar med jämförbara uppgifter om andra företag strider eventuellt mot tystnadsplikten enligt artikel 214 i fördraget, se dom av den 24 juni 1986 i mål 53/85, AKZO Chemie mot kommissionen (REG 1986, s. 1965), punkt 26-28, men också den i fotnot 22 nämnda domen av den 13 mars 1985, Nederländerna och Leeuwarder Papierwarenfabriek mot kommissionen, punkt 27.
(24) - När den beslutande myndigheten har ett utrymme för skönsmässig bedömning, blir också motiveringsskyldigheten strängare än de fall då dess behörighet är klart fastställd, se förslag till avgörande av generaladvokat Maurice Lagrange i mål 66/63 (dom av den 15 juli 1964, Nederländerna mot den Höga Myndigheten för Europeiska kol-och stålgemenskapen, REG 1964, s. 1087).
(25) - Jag vill erinra om att domstolen bedömt att den administrativa institutionen vid anställning av tjänstemän enligt ett uttagningsförfarande inte har någon skyldighet att motivera sitt beslut gentemot de sökande som sållats bort, se bland annat dom av den 31 mars 1965 i mål 16/64, Rauch mot kommissionen (REG 1965, s. 179). Likaså ansåg domstolen i dom av den 26 november 1981 i mål 195/80, Michel mot parlamentet (REG 1981, s. 2861), punkt 27, beträffande motiveringen av beslut fattade av en uttagningskommitté i ett prov med många deltagare, att det måste tillåtas att uttagningskommittén i ett första skede endast tillställer sökandena upplysningar om kriterierna och resultatet av urvalet och att den inte ger individuella förklaringar utom till de sökande som uttryckligen begär det. Se exempelvis dom av den 28 februari 1980 i mål 89/79, Bonu mot rådet (REG 1980, s. 553), punkt 6, av den 9 juni 1983 i mål 225/82, Verzyck mot kommissionen (REG 1983, s. 1991), punkterna 16 och 17, och av den 12 juli 1989 i mål 225/87, Belardinelli m.fl. mot domstolen (REG 1989, s. 2353), punkt 7. Se också dom av den 7 februari 1990 i mål C-213/87, Gemeente Amsterdam och VIA mot kommissionen (REG 1990, s. I-221), där det bedömdes att den kortfattade motiveringen i beslut där kommissionen vägrar ta emot bidrag från den Europeiska Sociala Fonden för yrkesmässiga praktikkurser oundvikligen följer av det datoriserade förfarandet, där kommissionen måste besluta om flera tusen ansökningar om bidrag inom en kort tidsfrist. En mer detaljerad motivering av varje individuellt beslut kunde äventyra det korrekta och rationella beviljandet av finansiellt bistånd från fonden.
(26) - Förmedlingsprojekt är enligt artikel 2.2 b i Thermie-förordningens projekt som "... syftar till att, med beaktande av ett större tillämpningsområde inom gemenskapen, antingen under andra ekonomiska- eller geografiska förhållanden eller med tekniska förbättringar, marknadsföra nyskapande teknik, förfaranden eller produkter som redan tillämpats en gång, men som på grund av bestående problem, ännu inte kommit in på marknaden".
(27) - Beträffande "specialiserade tillämpningsprojekt" (målgruppsindelade projekt) enligt artikel 4 i Thermie-förordningen, föreskrivs följande: "När det bedöms vara nödvändigt, och särskilt där ett behov inte är tillfredsställt eller där betydelsefulla tekniska framsteg kunde åstadkommas genom samarbete mellan individer eller företag i åtminstone två medlemsstater, kan ett initiativ tas för att uppmuntra eller koordinera skapandet av särskilda projekt, så kallade 'målgruppsindelade projekt' (min kursivering)."
(28) - EGT C 171, 1993, s. 21.
(29) - Se exempelvis dom av den 1 juni 1994 i målet kommissionen mot Brazzelli Lualdi m.fl. (ovan fotnot 8), punkt 59, och beslut av den 17 september 1996 i målet San Marco mot kommissionen (ovan fotnot 8), punkt 49.
(30) - Se exempelvis dom av den 2 mars 1994 i mål C-53/92 P, Hilti mot kommissionen (REG 1994, s. I-667), punkterna 10 och 42, och beslut av den 17 september 1996 i målet San Marco mot kommissionen (ovan fotnot 8), punkt 39, och beslut av den 16 oktober 1997 i mål C-140/96, Dimitriadis mot revisionsrätten (REG 1997, s. I-5635), punkt 26.
(31) - Meddelande omnämnt i punkt 10.
(32) - Dom av den 24 oktober 1996 i mål C-32/95 P, kommissionen mot Lisrestal m.fl. (REG 1996, s. I-5373).
(33) - Thermie-förordningen anger tydligt att vederbörande förfarande är uteslutande skriftligt (artikel 8 i förordningen).
(34) - Se också punkt 50 i den överklagade domen.
(35) - Se dom av den 28 november 1991 i mål C-170/89, BEUC mot kommissionen (REG 1991, s. I-5709), punkterna 21 och 22, där domstolen ansåg att rätten till försvar inom ramen för ett anti-dumpningsförfarande eller förfarande avseende otillåtet stöd, inte ger rätt till tillgång till icke-konfidentiella dokument i förfarandet, så länge förfarandet inte kan leda till en åtgärd som är skadlig för den som begärt denna tillgång, i detta fall Bureau des unions des consommateurs (BEUC), givet att ingen anklagelse riktats mot denne.
(36) - I detta fall handlar det inte om ett förfarande som ålägger sökanden ett straff, och det är heller inte ett förfarande som för med sig andra ogynnsamma följder för sökanden, se också dom av den 27 juni 1991 i mål C-49/88, Al-Jubail Fertilizer mot rådet (REG 1991, s. I-3187), punkt 15, beträffande respekten för rätt till försvar inom ramen för ett anti-dumpningsförfarande och de etablerade gemenskapsinstitutionernas skyldighet att noggrant säkerställa berörda företags rätt till information.
(37) - Denna fråga är skild från den som berör huruvida förutsättningar föreligger för att väcka talan mot rättsakten, enligt artikel 173 fjärde stycket i fördraget.
(38) - Dom i mål T-450/93, Lisrestal m.fl. mot kommissionen (REG 1994, s. II-1177).
(39) - Se ovan fotnot 32.
(40) - Punkt 21. Se likaså dom av den 29 juni 1994 i mål C-135/92, Fiscano mot kommissionen (REG 1994, s. I-2885), punkt 39, och av den 12 februari 1992 i de förenade målen C-48/90 och C-66/90, Nederländerna mot kommissionen (REG 1992, s. I-565), punkt 44.
(41) - Detta ansåg förstainstansrätten i domen i målet Lisrestal m.fl. mot kommissionen (ovan fotnot 38). När denna dom överklagades till domstolen ansåg domstolen (dom av den 24 oktober 1996 i målet kommissionen mot Lisrestal m.fl. (ovan fotnot 32), punkt 21-38), att förstainstansrätten inte gjort en felaktig rättslig bedömning.
(42) - Se exempelvis dom av den 12 november 1996, Förenade kungariket mot kommissionen (ovan fotnot 11), punkt 69, och av den 13 juli 1995 i mål C-153/93, parlamentet mot kommissionen (REG 1995, s. I-2019), punkt 31.
(43) - Se exempelvis dom av den 24 juni 1986 i målet AKZO Chemie mot kommissionen (ovan fotnot 23), punkt 23.