FÖRSTAINSTANSRÄTTENS BESLUT (avdelningen för överklaganden) den 15 januari 2009
Mål T‑306/08 P
Kurt-Wolfgang Braun-Neumann
mot
Europaparlamentet
”Överklagande – Personalmål – Pensioner – Efterlevandepension – Utbetalning av 50 procent på grund av existensen av en andra efterlevande make – Rättsakt som går någon emot – Sent klagomål”
Saken: Överklagande av det beslut som Europeiska unionens personaldomstol meddelade den 23 maj 2008 i mål F-79/07 (REGP 2008, s. I‑A-1-0000
och s. II‑A-1-0000), Braun-Neumann mot parlamentet, i syfte att få till stånd en ogiltigförklaring av beslutet.
Avgörande: Överklagandet ogillas. Vardera parten ska bära sin kostnad inom ramen för detta förfarande.
Sammanfattning
1.      Tjänstemän – Överklagande – Rättsakt som går någon emot – Begrepp – Formkrav – Föreligger inte
(Tjänsteföreskrifterna, artiklarna 90 och 91)
2.      Tjänstemän – Överklagande – Föregående administrativt klagomål – Tidsfrister
(Tjänsteföreskrifterna, artiklarna 90 och 91)
3.      Tjänstemän – Överklagande – Föregående administrativt klagomål – Tidsfrister
(Tjänsteföreskrifterna, artiklarna 90 och 91)
1.      Att den åtgärd som administrationen vidtar är av informell karaktär hindrar inte att den kan betecknas som en rättsakt som
går någon emot. Att en rättakt betecknas så är inte beroende av dess form eller dess namn, utan av dess innehåll och framför
allt av huruvida den har bindande rättsverkningar som direkt och omedelbart kan påverka sökandens intressen genom att väsentligt
förändra dennes rättsliga ställning.
(se punkt 32)
Hänvisning till domstolen den 1 februari 1979, 17/78, Deshormes mot kommissionen, REG 1979, s. 189, punkt 10; förstainstansrätten
den 19 oktober 1995, T‑562/93, Obst mot kommissionen, REGP 1995, s. I‑A‑247 och s. II‑737, punkt 23; förstainstansrätten den
9 september 2008, Marcuccio mot kommissionen, T‑144/08, REGP 2008, s. I–A–0000 och s. II–A–0000, punkt 25
2.      Det finns inte någon uttrycklig bestämmelse inom gemenskapsrätten som innebär en allmän skyldighet för institutionerna att
upplysa de personer som avses i rättsakter vare sig om huruvida beslutet kan överklagas eller informera om de frister inom
vilka ett överklagande ska göras. Den omständigheten att svaret på ett föregående administrativt klagomål inte innehåller
någon information om hur den berörde kan överklaga beslutet medför ingen skyldighet för gemenskapsdomstolen att ta upp en
talan till sakprövning som har väckts för sent, med tillämpning av rättssäkerhets- och proportionalitetsprincipen.
(se punkterna 34 och 35)
Hänvisning till domstolen den 5 mars 1999, C‑153/98 P, Guérin automobiles mot kommissionen, REG 1999, s. 1441, punkterna 13
och 15; förstainstansrätten den 24 februari 2000, T‑145/98, ADT Projekt mot kommissionen, REG 2000, s. II‑387, punkt 210;
förstainstansrätten den 22 december 2005, T‑146/04, Gorostiaga Atxalandabaso mot parlamentet, REG 2005, s. II‑5989, punkt 131
3.      Den frist på tre månader för att anföra klagomål mot ett beslut som går någon emot, som föreskrivs i artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna,
utgör tvingande rätt och är inte något som parterna eller domstolen kan råda över, eftersom den har fastställts för att säkerställa
tydlighet och säkerhet i rättsförhållanden, liksom att garantera säker kunskap om rättens innehåll. Gemenskapsdomstolen ska
således på eget initiativ kontrollera huruvida denna frist har iakttagits. Den omständigheten att institutionen inte i samband
med svaret på det administrativa klagomålet angav att klagomålet hade kommit in för sent och således inte kunde prövas i sak,
eller att den till och med angav att sökanden fortfarande kunde väcka talan vid domstol, påverkar inte möjligheten att pröva
talan i sak enligt artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna. Sådana omständigheter kan nämligen varken föranleda undantag från
systemet med tvingande tidsfrister som införts genom artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna och ännu mindre befria förstainstansrätten
från dess skyldighet att kontrollera om de föreskrivna fristerna har iakttagits.
(se punkterna 36 och 37)
Hänvisning till förstainstansrätten den 17 oktober 1991, T‑129/89, Offermann mot parlamentet, REG 1991, s. II‑855, punkt 34;
förstainstansrätten den 18 mars 1997, T‑35/96, Rasmussen mot kommissionen, REGP 1997, s. I‑A‑61 och s. II‑187, punkt 30; förstainstansrätten
den 7 september 2005, T‑358/03, Krahl mot kommissionen, REGP 2005, s. I‑A‑215 och s. II‑993, punkt 35 och där angiven rättspraxis
samt punkt 36