62024CC0215
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
TAMARA ĆAPETA
föredraget den 5 juni 2025 (
1
)
Mål C‑215/24 [Fira] (
i
)
YX,
ytterligare deltagare i rättegången:
Ministério Público
(begäran om förhandsavgörande från Tribunal Judicial da Comarca do Porto – Juízo Local Criminal de Vila Nova de Gaia (Lokala brottmålsdomstolen i Vila Nova de Gaia, Portugal))
”Begäran om förhandsavgörande – Straffrättsligt samarbete – Rambeslut 2008/909/RIF – Rambeslut 2002/584/RIF – Principen om ömsesidigt erkännande av brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder – Europeisk arresteringsorder – Överlämnande mellan medlemsstaterna – Beslut av de rättsliga myndigheterna att skjuta upp verkställigheten av fängelsestraffet enligt nationell rätt i den verkställande staten”
I. Inledning
1.
Inom EU:s område med frihet, säkerhet och rättvisa kan en person som har dömts till fängelse i en medlemsstat avtjäna sitt straff i en annan medlemsstat, i synnerhet om det skulle främja personens sociala återanpassning. (
2
)
2.
Förevarande mål gäller en person som har dömts för ett brott i Portugal, men som numera är bosatt i Spanien. På grundval av rambeslut 2008/909/RIF (
3
) beslutade de spanska myndigheterna att erkänna och verkställa det fängelsestraff som hade utdömts av Tribunal Judicial da Comarca do Porto – Juízo Local Criminal de Vila Nova de Gaia (Lokala brottmålsdomstolen i Vila Nova de Gaia, Portugal) (nedan kallad den portugisiska domstolen).
3.
Juzgado Central de lo Penal n.° 1 de Madrid (Central brottmålsdomstolen nr 1 i Madrid (nedan kallad den spanska domstolen) ändrade dock det utdömda straffet genom att skjuta upp verkställigheten av fängelsestraffet på sex månader under en tvåårsperiod.
4.
Den portugisiska domstolen, som är hänskjutande domstol, ställer sig frågan om en sådan ändring är tillåten enligt rambeslut 2008/909.
5.
Kärnan i oenigheten mellan parterna är huruvida ett beslut att skjuta upp verkställigheten av en påföljd kan vara en del av verkställigheten av domen, vilket är den spanska regeringens ståndpunkt, eller om det ändrar domens art, vilket är den portugisiska regeringens och Europeiska kommissionens uppfattning.
II. Det nationella målet, tolkningsfrågorna och förfarandet vid EU-domstolen
6.
Den 9 oktober 2018 dömdes YX till fängelse i sex månader i Portugal för skattebedrägeri, i enlighet med Decreto-Lei n.o 20-A/90 (lagdekret nr 20-A/90) av den 15 januari 1990. Fängelsestraffet omvandlades till en alternativ påföljd bestående av 180 dagsböter. (
4
)
7.
YX betalade dock inte böterna och han presenterade inte heller några bevis för att den uteblivna betalningen inte berodde på honom. Den hänskjutande domstolen återkallade därmed, i enlighet med Código Penal (den portugisiska strafflagen), (
5
) den alternativa påföljden och beslutade att det ursprungliga fängelsestraffet skulle verkställas. (
6
)
8.
Fängelsestraffet kunde emellertid inte verkställas i Portugal, eftersom man inte kunde få tag på YX för att delge honom arresteringsordern i den medlemsstaten. Han ansågs därmed vara på flykt undan rättvisan på grund av den utdömda påföljden.
9.
Några år senare påträffades YX i Spanien. Den 22 februari 2022 utfärdade de behöriga portugisiska myndigheterna, på grundval av rambeslut 2002/584/RIF, (
7
) en europeisk arresteringsorder och begärde att YX skulle överlämnas för att avtjäna det sex månader långa fängelsestraffet.
10.
I artikel 4.6 i rambeslut 2002/584 föreskrivs ett frivilligt skäl till att vägra verkställighet av en europeisk arresteringsorder, nämligen när den person som begärs överlämnad är lagligen bosatt i den verkställande staten och personen önskar avtjäna straffet i den staten. På den grunden vägrade de spanska myndigheterna att verkställa den europeiska arresteringsordern och påtog sig skyldigheten att erkänna den påföljd som hade meddelats av den portugisiska domstolen och verkställa den i Spanien.
11.
Den 11 oktober 2023 beslutade den spanska domstolen, i enlighet med artikel 80 i Código Penal (den spanska strafflagen), (
8
) att skjuta upp verkställigheten av det fängelsestraff på sex månader som YX hade dömts till under en period av två år och informerade de portugisiska myndigheterna om beslutet.
12.
Ministério Público (den portugisiska åklagarmyndigheten) instämde inte i den spanska domstolens beslut om uppskov med verkställigheten. Den förde därför ärendet vidare till Tribunal Judicial da Comarca do Porto – Juízo Local Criminal de Vila Nova de Gaia (Distriktsdomstolen i Porto, Portugal – Lokala brottmålsdomstolen i Vila Nova de Gaia, Portugal), som är den hänskjutande domstolen. Inom ramen för detta förfarande begärde den portugisiska åklagarmyndigheten att frågan skulle hänskjutas till EU-domstolen för förhandsavgörande.
13.
Den hänskjutande domstolen anser att domstolen i den verkställande staten inte får ändra det beslut som fattats av domstolen i den utfärdande staten genom att låta sitt eget beslut träda i stället för beslutet av domstolen som fastställde påföljden. Den hänskjutande domstolen menar vidare att ett godtagande av en sådan ändring av påföljden skulle strida mot principerna om ömsesidigt erkännande och ömsesidigt förtroende. Samma domstol anser att de spanska rättsliga myndigheterna – genom att vägra att verkställa den europeiska arresteringsordern – förklarade sig vara beredda att påta sig verkställigheten av påföljden i sin helhet, utan möjlighet att omvandla fängelsestraffet till en alternativ åtgärd.
14.
Den hänskjutande domstolen gör också gällande att de spanska rättsliga myndigheterna under alla omständigheter borde ha informerat den utfärdande staten på förhand om att verkställigheten av fängelsestraffet skulle kunna komma att skjutas upp, för att göra det möjligt för den utfärdande staten att svara.
15.
Mot denna bakgrund beslutade Tribunal Judicial da Comarca do Porto – Juízo Local Criminal de Vila Nova de Gaia (Distriktsdomstolen i Porto, Portugal – Lokala brottmålsdomstolen i Vila Nova de Gaia, Portugal) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Får den verkställande staten, efter det att den i enlighet med artikel 4.6 i rambeslut 2002/584 har vägrat verkställa en europeisk arresteringsorder på grund av den dömda personens bosättningsort, samt efter att ha erkänt den fällande domen, åberopa tillämpningen av sin nationella lagstiftning och sin behörighet i egenskap av verkställande stat för att skjuta upp verkställigheten av det faktiska fängelsestraff som utdömts av den utfärdande staten när förfarandet för att verkställa domen redan har inletts?
2)
Får den rättsliga myndigheten i den verkställande staten ändra det avgörande som meddelats av den rättsliga myndigheten i den utfärdande staten, vilket i vederbörlig ordning vunnit laga kraft, utöver i de fall som anges i artikel 8 samt artikel 17.1 och 17.2 i rambeslut 2008/909?
3)
Ska artikel 17.1 i rambeslut 2008/909 tolkas så, att den ger den verkställande staten möjlighet att skjuta upp verkställigheten av det faktiska fängelsestraffet med tillämpning av villkoren i sin nationella lagstiftning, när de behöriga myndigheterna i den utfärdande staten inte har gjort detta i enlighet med sin lagstiftning?
Vid jakande svar på ovanstående frågor önskas svar på följande:
4)
Borde de spanska rättsliga myndigheterna (den verkställande staten) med beaktande av bestämmelserna i artiklarna 12, 13 och 17.3 i rambeslut 2008/909 på förhand ha informerat den utfärdande staten om sin åsikt vad gäller möjligheten att skjuta upp verkställigheten av det fängelsestraff som utdömts för den eftersökta personen?”
16.
Den spanska och den portugisiska regeringen samt kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden till EU-domstolen.
17.
En förhandling hölls den 19 mars 2025, där parterna yttrade sig muntligen.
III. Analys
A.
Bakgrund
18.
En medlemsstat får vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder för att avtjäna ett fängelsestraff endast om den åtar sig att verkställa straffet såsom det meddelades av domstolen i den utfärdande staten.
19.
Om den verkställande staten av något skäl inte kan verkställa fängelsestraffet såsom det meddelades av domstolen i den utfärdande staten är den skyldig att verkställa den europeiska arresteringsordern. (
9
)
20.
De enda undantag enligt vilka den verkställande staten får frångå påföljden såsom den meddelades av domstolen i den utfärdande staten återfinns i artikel 8.2 och 8.3 i rambeslut 2008/909. Dessa undantag är tillämpliga om en påföljd såsom den meddelades i den utfärdande staten är oförenlig med den verkställande statens lagstiftning, antingen på grund av sin längd eller på grund av sin art. I en sådan situation måste den anpassade påföljden i möjligaste mån motsvara den ursprungliga påföljden inom gränserna i den verkställande statens lagstiftning. (
10
)
21.
Skuldfrågan avgörs således i den utfärdande staten, liksom bedömningen av om påföljden är proportionerlig, och kan inte omprövas i den verkställande staten. (
11
)
22.
Av det skälet ansåg EU-domstolen i domen i målet Ognyanov att artikel 8 i rambeslut 2008/909 ska tolkas strikt och att den endast ger begränsade möjligheter för den verkställande staten att ändra påföljdens art eller längd i förhållande till hur den meddelades av domstolen i den utfärdande staten. (
12
)
23.
Medan straffmätningen (det vill säga fastställandet av skuld och beslutet om en proportionerlig påföljd) är en fråga för den utfärdande staten, är verkställigheten av påföljden, såsom anges i artikel 17.1 i rambeslut 2008/909, en fråga för den verkställande staten.
24.
Av det skälet tillämpas principen om ömsesidigt erkännande, såsom den återspeglas i rambeslut 2008/909, på två sätt: den verkställande staten är i princip skyldig att erkänna domstolarnas utdömande av straff i den utfärdande staten, medan den utfärdande staten i princip måste erkänna reglerna för verkställighet av påföljder i den verkställande staten.
25.
Svårigheten i förevarande mål är den omständigheten att Konungariket Spanien tolkar beslutet att skjuta upp verkställigheten av fängelsestraffet som en fråga för dess genomförande, medan Republiken Portugal, med stöd av kommissionen, anser det vara ett beslut inom ramen för straffmätningen.
26.
Svaret på frågan om uppskjuten verkställighet av ett fängelsestraff är en ändring eller ett genomförande av påföljden, vilket är kärnan i de första tre tolkningsfrågorna, är avhängigt tolkningen av rambeslut 2008/909, i synnerhet artiklarna 8 och 17. Jag kommer därför att analysera de tre frågorna tillsammans under avsnitt C i detta förslag till avgörande.
27.
Om uppskjuten verkställighet av ett fängelsestraff är en ändring av det ursprungliga fängelsestraffets art, innebär det att artikel 8 i rambeslut 2008/909 är tillämplig och förbjuder de spanska verkställande myndigheterna att anpassa fängelsestraffet genom att omvandla det till ett villkorligt fängelsestraff. Om uppskovet med verkställigheten av fängelsestraffet är en form av verkställighet av påföljden är däremot artikel 8 i rambeslut 2008/909 inte tillämplig. Den verkställande staten skulle i själva verket kunna besluta att skjuta upp verkställigheten av ett fängelsestraff som en del av dess verkställighet enligt artikel 17 i det beslutet.
28.
Innan jag analyserar denna fråga kommer jag kort att beakta den avvisningsgrund som har åberopats av Konungariket Spanien (B).
29.
Den fjärde frågan är avhängig ett jakande svar på de första tre frågorna. Eftersom jag kommer att föreslå att EU-domstolen besvarar de frågorna nekande, kommer den fjärde frågan inte att behöva besvaras.
B.
Upptagande till prövning
30.
Den spanska regeringen har bestridit att begäran om förhandsavgörande tas upp till prövning. Den anser att det är oklart vilket sorts förfarande som äger rum inför den hänskjutande domstolen och varför EU-domstolens svar skulle vara relevanta för det nationella målet.
31.
Det är fast rättspraxis att EU-domstolen endast kan besvara frågor som har hänskjutits för förhandsavgörande om svaren är användbara, så att den nationella domstolen kan avgöra det mål som är anhängigt vid den. (
13
)
32.
Det är också fast rättspraxis att frågor om tolkning av unionsrätten som hänskjutits av nationella domstolar presumeras vara relevanta. EU-domstolen kan bara avvisa en tolkningsfråga om det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med saken i det nationella målet. (
14
)
33.
I förfarandet som regleras genom rambeslut 2008/909 måste myndigheterna i den utfärdande staten samtycka till att fängelsestraffet verkställs i den verkställande staten genom att utfärda ett intyg. (
15
) Detta intyg kan återkallas så länge verkställigheten av påföljden i den verkställande staten inte har påbörjats. (
16
)
34.
Följaktligen, även om den hänskjutande domstolen i det nu aktuella målet tyvärr inte har förklarat i beslutet om hänskjutande exakt vilket som är syftet med det förfarande som den portugisiska åklagarmyndigheten har inlett vid den, har presumtionen om att målet kan tas upp till prövning inte vederlagts. Svaret från EU-domstolen kan hjälpa den hänskjutande domstolen att avgöra huruvida intyget bör utfärdas eller återkallas (om det redan har utfärdats). (
17
)
35.
Det är därför inte uppenbart att svaren på tolkningsfrågorna inte är nödvändiga för den hänskjutande domstolen för att avgöra det mål som är anhängigt vid den. Jag föreslår därför att EU-domstolen besvarar tolkningsfrågorna.
C.
Uppskjuten verkställighet av fängelsestraffet är en ändring av denna påföljd
36.
Jag är av den uppfattningen att ett beslut att skjuta upp verkställigheten av ett fängelsestraff ändrar dess art.
37.
I detta avseende håller jag således med den portugisiska regeringen och kommissionen, vilka hävdar att fängelsestraff och villkorligt fängelsestraff är två olika påföljder.
38.
Ett beslut att skjuta upp verkställigheten av ett fängelsestraff är således inte en fråga om verkställighet, utan är snarare en ändring av påföljden. Av det skälet omfattas det inte av artikel 17 i rambeslut 2008/909. Artikel 8 i rambeslutet hindrar i själva verket Konungariket Spanien från att skjuta upp verkställigheten av ett fängelsestraff som har utdömts av den portugisiska domstolen.
39.
Jag kommer att underbygga min ståndpunkt genom att titta närmare på lydelsen i relevanta bestämmelser i rambeslut 2008/909, liksom på deras sammanhang och syfte, och samtidigt bemöta argumenten från parterna i förfarandet.
1. Argument som grundas på artikel 8 i rambeslut 2008/909
40.
Diskussionen om påföljdens ”art” har sitt ursprung i artikel 8 i rambeslut 2008/909. Enligt artikel 8.1 ska den verkställande staten i princip erkänna och verkställa påföljden såsom den har meddelats av domstolen i den utfärdande staten. Endast för det fallet rättssystemet i den verkställande staten inte erkänner fängelsestraff av en viss längd (artikel 8.2 i rambeslut 2008/909), eller av en viss art (artikel 8.3), får denna stat ”anpassa” påföljden (se punkt 20 i detta förslag till avgörande).
41.
Ett fängelsestraff på sex månader erkänns i princip i den spanska straffrätten. Av det skälet kan uppskjuten verkställighet, som ändrar påföljdens art, inte motiveras enligt artikel 8.3 i rambeslut 2008/909.
42.
Om den verkställande staten anser att det är nödvändigt att anpassa påföljden enligt artikel 8 i rambeslut 2008/909, på grundval av dess artikel 12.1, måste den dessutom så snart som möjligt informera den utfärdande staten om sitt beslut. Denna underrättelse gör det möjligt för den utfärdande staten att besluta att återkalla intyget om den inte samtycker till anpassningarna.
43.
I förevarande mål lämnade de spanska myndigheterna inte någon sådan information till de portugisiska myndigheterna på grundval av artikel 12 i rambeslut 2008/909, eftersom de inte ansåg att de hade ändrat den erkända påföljdens art i den mening som avses i artikel 8 i rambeslutet. De informerade emellertid de portugisiska myndigheterna om uppskovet med verkställigheten av fängelsestraffet.
44.
Åtskillnaden mellan en åtgärd som innebär att en påföljd utdöms och en åtgärd som avser verkställigheten eller tillämpningen av en påföljd är inte alltid tydlig i praktiken. (
18
)
45.
I förevarande mål gör den spanska regeringen alltså gällande att den uppskjutna verkställigheten inte ändrade påföljdens art. Påföljden utgörs fortfarande av ett fängelsestraff på sex månader, även om dess verkställighet skjuts upp under en prövotid på två år.
46.
Jag menar att viss vägledning finns att få om arten hos en påföljd har ändrats genom att ställa sig frågan om den frihetsberövande aspekten av en påföljd har ändrats. Jag anser att vad som gör skillnaden i detta avseende är om frihetsberövandet är oundvikligt, som på grundval av ett fängelsestraff, eller villkorat, såsom på grundval av ett villkorligt fängelsestraff. Detta är ett argument som ger stöd för den portugisiska regeringens och kommissionens inställning att ett fängelsestraff och ett villkorligt fängelsestraff är två påföljder av olika art.
47.
I förevarande mål förefaller det som att den portugisiska domstolen, efter att ha ansett YX skyldig, ansåg det lämpligt att denne avtjänar fängelsestraffet. Om den domstolen hade ansett att verkställigheten av fängelsestraffet borde skjutas upp, kunde den ha meddelat ett villkorligt straff. (
19
) Ömsesidigt erkännande, som det straffrättsliga samarbetet bygger på, kräver att myndigheterna i den verkställande staten godtar fastställandet av skuld och beslutet om en lämplig påföljd enligt domstolsavgörandet i den utfärdande staten.
48.
Härav följer att den spanska domstolens beslut att skjuta upp verkställigheten ändrade arten av det fängelsestraff som utdömts av den portugisiska domstolen, vilket inte omfattade uppskjuten verkställighet. Eftersom det spanska rättssystemet erkänner fängelsestraff på sex månader kan Konungariket Spanien, i egenskap av verkställande stat, inte stödja sig på varken artikel 8.2 eller 8.3 i rambeslut 2008/909 i syfte att skjuta upp verkställigheten av ett sådant straff.
2. Argument grundade på artikel 17 i rambeslut 2008/909
49.
Artikel 17 i rambeslut 2008/909 gäller verkställigheten av en påföljd, vilken i princip regleras enligt lagstiftningen i den verkställande staten. Punkterna 3 och 4 i den bestämmelsen rör frågan om villkorlig frigivning.
50.
Den spanska regeringen hävdar i detta sammanhang att ett villkorligt fängelsestraff är att likna vid förtida eller villkorlig frigivning. I båda fallen avtjänas fängelsestraffet antingen inte alls eller endast delvis. I båda fallen har ett beslut att skjuta upp eller avsluta fängelsestraffet i förtid ett nära samband med den dömda personens enskilda situation och beteende, och kan betraktas mot bakgrund av att bidra till en bättre social återanpassning av personen.
51.
Enligt artikel 17 i rambeslut 2008/909 är förtida eller villkorlig frigivning en form av verkställighet av ett fängelsestraff, och den spanska regeringen anser att med tanke på likheterna bör samma sak gälla för uppskjuten verkställighet av ett fängelsestraff.
52.
Även om den spanska regeringens argument har viss giltighet står det emellertid också klart att artikel 17 i rambeslut 2008/909 avser förtida frigivning och inte villkorliga fängelsestraff.
53.
Skälet till att frågan om förtida frigivning regleras i rambeslutet har sannolikt att göra med att lagstiftaren observerat avsevärda skillnader i bestämmelserna om förtida frigivning i de olika medlemsstaterna. Samtidigt inträffar förtida frigivning med nödvändighet efter det att verkställigheten av fängelsestraffet har påbörjats, och kan därför knappast förstås som något annat än en form av verkställighet av påföljden. För att komma till rätta med möjliga problem som kan uppkomma till följd av detta föreskrivs i artikel 17.3 en skyldighet för den verkställande staten att informera den utfärdande staten som sina bestämmelser om förtida eller villkorlig frigivning, vilket ger den utfärdande staten möjlighet att återkalla intyget om den inte samtycker till den verkställande statens bestämmelser om förtida frigivning. (
20
) Ett sådant återkallande av ett intyg är enligt artikel 13 i rambeslut 2008/909 inte möjligt efter det att verkställigheten har påbörjats i den verkställande staten. Det var därför nödvändigt att hitta en juridisk lösning som gör det möjligt för den utfärdande medlemsstaten att inte samtycka till den verkställande medlemsstatens bestämmelser om förtida frigivning innan verkställigheten påbörjas i den senare.
54.
Unionslagstiftaren har inte föreskrivit något sådant alternativ när det gäller uppskjuten verkställighet av ett fängelsestraff.
55.
Jag anser – i motsats till den spanska regeringen – att lagstiftarens val att i artikel 17 hantera problem till följd av olika bestämmelser om förtida frigivning, men inte om villkorliga fängelsestraff, är ett (textuellt) argument som talar för att avvisa ståndpunkten att uppskjuten verkställighet av ett fängelsestraff är en form av verkställighet av påföljden. Det leder snarare fram till slutsatsen att unionslagstiftaren inte ansåg uppskjuten verkställighet av ett fängelsestraff vara en form av verkställighet av påföljden, utan en annan typ av påföljd.
56.
Denna slutsats stärks av det bredare sammanhang i vilket rambeslut 2008/909 ingår.
3. Argument grundade på sammanhanget
57.
Samma år som unionslagstiftaren antog rambeslut 2008/909 godkände den också rambeslut 2008/947/RIF, (
21
) som är tillämpligt på domar och övervakningsbeslut i syfte att övervaka alternativa påföljder och övervakningsåtgärder.
58.
Såsom kommissionen har påpekat har dessa två rambeslut olika tillämpningsområden och är ömsesidigt uteslutande. Om det rättsliga samarbetet innefattar erkännande och verkställighet av fängelsestraff återfinns de tillämpliga bestämmelserna i rambeslut 2008/909. Om det rättsliga samarbetet gäller erkännande och verkställighet av ett villkorligt fängelsestraff återfinns bestämmelserna i rambeslut 2008/947.
59.
Denna juridiska lösning ger vid handen att unionslagstiftaren behandlar villkorliga fängelsestraff och ovillkorliga fängelsestraff som två olika typer av fängelsestraff.
60.
I det nu aktuella målet har myndigheterna i både den verkställande och den utfärdande staten agerat på grundval av rambeslut 2008/909.
4. Argument grundade på syftet med rambeslut 2008/909
61.
Slutsatsen att den verkställande staten inte får omvandla ett fängelsestraff till ett villkorligt fängelsestraff är förenlig med syftet med rambeslut 2008/909.
62.
Ett av målen med det instrumentet är att möjliggöra ömsesidigt erkännande av brottmålsdomar. Om en medlemsstat, på grundval av ömsesidigt erkännande, godtar att verkställa en dom som har meddelats i en annan medlemsstat och inte åberopar något av skälen till att verkställighet av domen får vägras, bör verkställigheten – såsom kommissionen har påpekat – endast vara en fortsättning av målet som inleddes i den utfärdande staten. (
22
)
63.
Jag delar denna uppfattning. Den omständigheten att verkställigheten av ett fängelsestraff genomförs i en annan medlemsstat än den medlemsstat där påföljden meddelades bör inte ändra verkställigheten av påföljden, på samma sätt som en dom inte skulle ändras om den verkställdes i en annan region i samma stat och inom ramen för en annan domstols behörighet än den domstol som meddelade domen. Även om vissa verkställighetsbestämmelser kan skilja sig åt, är verkställigheten ett rent fullföljande av utdömandet av straffet.
64.
Principen om ömsesidigt erkännande, såsom den kommer till uttryck i rambeslut 2008/909, bör i praktiken leda till automatik i medlemsstaternas samarbete inom brottsbekämpning. Den bör medföra en skyldighet för den verkställande staten att verkställa utländska domar utan att pröva om dessa domar skulle ha meddelats om förfarandena hade ägt rum enligt den nationella lagstiftningen i den verkställande staten. (
23
)
65.
Den verkställande statens bedömning av om den påföljd som utdömts i den utfärdande staten motsvarar den påföljd som skulle ha utdömts för samma brott i den verkställande staten bör således anses strida mot syftet med och andan i rambeslut 2008/909. (
24
)
66.
Verkställigheten av ett fängelsestraff i Spanien kan förvisso, såsom den spanska regeringen har förklarat, skjutas upp i två steg: (i) domen om fängelsestraff avkunnas, och (ii) därefter meddelas att dess verkställighet skjuts upp. Det andra steget inkräktar emellertid på den bedömning av skuld och lämpligt straff som har gjorts av domstolen i den utfärdande staten.
67.
Den verkställande staten bör därför inte få besluta att skjuta upp verkställigheten av ett fängelsestraff om domstolen i den utfärdande staten inte har meddelat en sådan påföljd.
5. Argument grundade på rättspraxis
68.
Jag kommer slutligen att överväga den spanska regeringens argument som presenterades i dess skriftliga yttrande och bekräftades under förhandlingen, att domarna i målen Ardic (
25
) och Minister for Justice and Equality (Återkallelse av uppskjuten verkställighet av frihetsberövande straff) (
26
) stöder dess ståndpunkt att ett beslut att skjuta upp verkställigheten av ett fängelsestraff är en form av verkställighet av påföljden och inte en ändring av den.
69.
I dessa domar fann EU-domstolen att ett beslut att återkalla uppskjuten verkställighet av ett tidigare utdömt fängelsestraff inte påverkar arten eller varaktigheten av de fängelsestraff som utdömts genom de tidigare domar varigenom den berörda personen slutligt fälldes till ansvar. (
27
)
70.
Den portugisiska regeringen och kommissionen anser att de målen inte är relevanta för förevarande mål, eftersom de avser en annan fråga. Jag kan inte ansluta mig till denna ståndpunkt. Även om EU-domstolen i de målen hade att tolka begreppet ”förhandling som ledde till beslutet” i artikel 4a i rambeslut 2002/584, rörde de ett liknande dilemma – frågan om återkallelse av uppskjuten verkställighet av ett fängelsestraff är en del av straffmätningen, eller om det snarare handlar om verkställighet av en redan fastställd påföljd. Jag anser således att dessa mål är relevanta för det nu aktuella målet.
71.
Jag är dock – i likhet med kommissionen – av den uppfattningen att ett beslut att skjuta upp verkställigheten av ett fängelsestraff, som beslutet i förevarande mål, och en återkallelse av den uppskjutna verkställigheten, som det var fråga om i de målen, skiljer sig åt. Beslut om uppskov med verkställigheten av ett fängelsestraff ingår i det dömande förfarandet, vilket innebär att ta ställning till skuldfrågan och en lämplig påföljd, medan återkallelse av den uppskjutna verkställigheten är en del av genomförandet av den uppskjutna verkställigheten av fängelsestraffet, vars villkor redan bestämdes i det dömande förfarandet.
72.
Den omständigheten att EU-domstolen ansåg att en återkallelse av den uppskjutna verkställigheten av ett fängelsestraff var ett sätt att verkställa en påföljd motsäger därför inte slutsatsen att ett beslut att skjuta upp verkställigheten av ett fängelsestraff är en del av utdömandet av straffet.
6. Slutsats i denna del
73.
Sammanfattningsvis anser jag att villkorliga fängelsestraff och ovillkorliga fängelsestraff enligt unionsrätten är två olika typer av påföljder. Den verkställande staten kan därför inte skjuta upp verkställigheten av ett fängelsestraff som ett sätt att verkställa en påföljd som den har erkänt. Sådant uppskov är inte en fråga om verkställighet i enlighet med artikel 17 i rambeslut 2008/909. Det ändrar i själva verket påföljdens art och är i princip förbjudet enligt artikel 8 i rambeslut 2008/909.
74.
I det nu aktuella målet har den verkställande staten, för det fallet den inte vill verkställa fängelsestraffet, möjlighet att verkställa den europeiska arresteringsordern och överlämna den dömda personen till den utfärdande staten för personen att avtjäna sitt straff i den staten.
75.
Efter att ha vägrat att verkställa den europeiska arresteringsordern i enlighet med artikel 4.6 i rambeslut 2002/584 på grund av den dömda personens bosättningsort, och efter att ha erkänt den fällande domen, kan den verkställande staten dock inte grunda sig på tillämpningen av sin nationella rätt för att skjuta upp verkställigheten av det fängelsestraff som utdömts av den utfärdande staten.
76.
Genom att besluta att skjuta upp verkställigheten av det fängelsestraff som den portugisiska domstolen hade bedömt vara proportionerligt för det skattebrott som YX hade begått, påbörjade inte den spanska domstolen verkställigheten av påföljden utan ändrade den i strid med artikel 8 i rambeslut 2008/909. Eftersom verkställigheten av påföljden ännu inte har påbörjats, har de portugisiska myndigheterna möjlighet att återkalla intyget.
IV. Förslag till avgörande
77.
Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att EU-domstolen besvarar tolkningsfrågorna från Tribunal Judicial da Comarca do Porto – Juízo Local Criminal de Vila Nova de Gaia (Distriktsdomstolen i Porto, Portugal – Lokala brottmålsdomstolen i Vila Nova de Gaia, Portugal) på följande sätt:
1)
Artiklarna 8 och 17 i rådets rambeslut 2008/909/RIF av den 27 november 2008 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa inom Europeiska unionen,
ska tolkas enligt följande:
–
Efter att ha vägrat att verkställa en europeisk arresteringsorder i enlighet med artikel 4.6 i rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna på grund av den dömda personens bosättningsort, och efter att ha erkänt den fällande domen, får den verkställande staten inte tillämpa sin nationella lagstiftning för att skjuta upp verkställigheten av det faktiska fängelsestraff som utdömts av den utfärdande staten.
–
Den rättsliga myndigheten i den verkställande staten får endast ändra det beslut som meddelats av den rättsliga myndigheten i den utfärdande staten, vilket i vederbörlig ordning vunnit laga kraft, i de fall som anges i artikel 8.2 och 8.3 i rambeslut 2008/909. I detta avseende får den verkställande staten ersätta en påföljd med en annan påföljd av annan art endast om arten av den rättsliga påföljd som ursprungligen meddelats av domstolen i den utfärdande staten inte erkänns i den verkställande statens rättssystem.
2.
Artikel 17.1 i rambeslut 2008/909 s
ska tolkas så, att den inte ger den verkställande staten möjlighet att skjuta upp verkställigheten av det faktiska fängelsestraffet genom att tillämpa villkoren i sin nationella lagstiftning, när de behöriga myndigheterna i den utfärdande staten inte har gjort detta i enlighet med lagstiftningen i denna stat.
3.
Det finns med hänsyn till svaren på ovanstående frågor inte anledning att besvara den fjärde frågan.
(
1
)	Originalspråk: engelska.
(
i
)	Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.
(
2
)	Se, till exempel, dom av den 11 mars 2020, SF (Europeisk arresteringsorder – Garanti för återsändande till den verkställande staten) (C‑314/18, EU:C:2020:191, punkt 51).
(
3
)	Rådets rambeslut 2008/909/RIF av den 27 november 2008 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa inom Europeiska unionen (EUT L 327, 2008, s. 27) (nedan kallat rambeslut 2008/909).
(
4
)	En sådan omvandling från fängelse till böter är möjlig – såsom förklaras i beslutet om hänskjutande – på grundval av artikel 45 i den portugisiska strafflagen.
(
5
)	I detta avseende hänvisas i beslutet om hänskjutande till artikel 45.2 och artikel 49.3 i den portugisiska strafflagen.
(
6
)	Den portugisiska regeringen förklarade under förhandlingen att den portugisiska domstolen i en sådan situation inte har något annat val än att återgå till det ursprungliga fängelsestraffet. Det var således inte längre möjligt för domstolen att skjuta upp verkställigheten av fängelsestraffet.
(
7
)	Rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (EGT L 190, 2002, s. 1) (nedan kallat rambeslut 2002/584).
(
8
)	Denna bestämmelse ger domstolarna möjlighet att skjuta upp verkställigheten av fängelsestraff på mindre än två år i mellan två och fem år.
(
9
)	Se dom av den 29 juni 2017, Popławski, (C‑579/15, EU:C:2017:503, punkterna 22 – 24).
(
10
)	Om oförenligheten beror på påföljdens längd får den anpassade påföljden således inte understiga det strängaste straff som föreskrivs för liknande brott i den verkställande statens lagstiftning (artikel 8.2 i rambeslut 2008/909). Om oförenligheten kommer sig av påföljdens art ska den anpassade påföljden eller åtgärden i möjligaste mån motsvara den påföljd som utdömts i den utfärdande staten, och den får inte i något fall omvandlas till ett bötesstraff (artikel 8.3 i rambeslut 2008/909).
(
11
)	EU-domstolen ansåg att begreppet beslut, i samband med att den förklarade begreppet ”förhandling som ledde till beslutet” vid tillämpning av artikel 4a i rambeslut 2002/584, syftar på det rättsliga beslut varigenom en persons skuld och/eller i förekommande fall det fängelsestraff som vederbörande dömts till slutligt fastställs efter en prövning av såväl de faktiska som de rättsliga omständigheterna i målet. Se dom av den 22 december 2017, Ardic (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1026, punkt 67).
(
12
)	Se dom av den 8 november 2016, (C‑554/14, EU:C:2016:835, punkt 36). EU-domstolen bekräftade denna slutsats i ett mål som uppkom i ett liknande sammanhang gällande tillämpning av artikel 5.3 i rambeslut 2002/584, och inte av dess artikel 4.1, i domen av den 11 mars 2020, SF (Europeisk arresteringsorder – Garanti för återsändande till den verkställande staten) (C‑314/18, EU:C:2020:191, punkt 65). Se även dom av den 15 april 2021, AV (Dom med gemensam påföljd) (C‑221/19, EU:C:2021:278, punkt 35).
(
13
)	Se dom av den 11 september 2008, CEPSA (C‑279/06, EU:C:2008:485, punkt 31 och där angiven rättspraxis).
(
14
)	Se, bland annat, dom av den 16 december 2021, AB m.fl. (Återkallande av en amnesti) (C‑203/20, EU:C:2021:1016, punkt 46), dom av den 8 april 2025, Europeiska åklagarmyndigheten (Rättslig prövning av processuella beslut) (C‑292/23, EU:C:2025:255, punkt 36).
(
15
)	Se artikel 4 i och bilaga I till rambeslut 2008/909.
(
16
)	Artikel 13 i rambeslut 2008/909.
(
17
)	En oklar aspekt i förevarande mål är om myndigheterna i den utfärdande staten har utfärdat ett intyg eller inte.
(
18
)	Se, i detta avseende, dom av den 3 april 2025, MA (C‑743/24, EU:C:2025:230, punkt 26) (Alchaster II). Se även förslag till avgörande av generaladvokaten Richard de la Tour i målet SH (C‑798/23, EU:C:2025:265, punkt 68), där han hänvisar till domen från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (Europadomstolen) av den 10 november 2022, Kupinskyy mot Ukraina (CE:ECHR:2022:l 1 10JUD000508418, § 49 och där angiven rättspraxis).
(
19
)	Det verkar dock som att den portugisiska domstolen, efter att ha omvandlat det alternativa bötesstraffet som inte betalades till ett fängelsestraff, var förhindrad enligt lag att skjuta upp verkställigheten av det ursprungliga fängelsestraffet (se punkt 7 och fotnot 6 i detta förslag till avgörande).
(
20
)	Detta innebär att unionslagstiftaren erkände att den utfärdande staten kan vägra verkställighet av en påföljd som har meddelats av dess domstol i en annan medlemsstat, om detta skulle leda till tidigare frigivning än vad som anges i domen och i lagstiftningen om förtida frigivning i den utfärdande staten.
(
21
)	Rådets rambeslut 2008/947/RIF av den 27 november 2008 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på domar och övervakningsbeslut i syfte att övervaka alternativa påföljder och övervakningsåtgärder (EUT L 337, 2008, s. 102) (nedan kallat rambeslut 2008/947).
(
22
)	Kommissionen hänvisade till detta krav som principen om fullföljande av verkställighet.
(
23
)	Se, i detta avseende, Mitsilegas, V., EU Criminal Law after Lisbon: Rights, Trust and the Transformation of Justice in Europe, Hart Publishing Ltd, 2016, s. 128. Schiff Berman, P., Global Legal Pluralism. A Jurisprudence of Law Beyond Borders, Cambridge University Press, 2012, s. 16.
(
24
)	Se, i detta avseende, Rapport från kommissionen till Europaparlamentet och rådet om medlemsstaternas genomförande av rambesluten 2008/909/RIF, 2008/947/RIF och 2009/829/RIF om ömsesidigt erkännande av domar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder, om övervakningsbeslut och alternativa påföljder samt om övervakningsåtgärder som ett alternativ till tillfälligt frihetsberövande (COM/2014/057 final, s. 8).
(
25
)	Dom av den 22 december 2017, Ardic (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1026).
(
26
)	Dom av den 23 mars 2023, Minister for Justice and Equality (Återkallelse av uppskjuten verkställighet av frihetsberövande straff) (C‑514/21 och C‑515/21, EU:C:2023:235).
(
27
)	Dom av den 22 december 2017, Ardic (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1026, punkt 78). EU-domstolen bekräftade denna slutsats i domen av den 23 mars 2023, Minister for Justice and Equality (Återkallelse av uppskjuten verkställighet av frihetsberövande straff) (C‑514/21 och C‑515/21, EU:C:2023:235, punkt 53).