62022CJ0162_RES
Mål C‑162/22
Förfarande anhängiggjort av A.G
(begäran om förhandsavgörande
från Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas)
Domstolens dom (första avdelningen) av den 7 september 2023
”Begäran om förhandsavgörande – Telekommunikation – Behandling av personuppgifter inom sektorn för elektronisk kommunikation – Direktiv 2002/58/EG – Tillämpningsområde – Artikel 15.1 – Uppgifter som lagrats av leverantörer av elektroniska kommunikationstjänster och gjorts tillgängliga för myndigheter med ansvar för straffrättsliga förfaranden – Senare användning av dessa uppgifter i samband med en utredning om tjänstefel”
Tillnärmning av lagstiftning – Sektorn för telekommunikation – Behandling av personuppgifter och integritetsskydd inom sektorn för elektronisk kommunikation – Direktiv 2002/58 – Rätt för medlemsstaterna att begränsa omfattningen av vissa rättigheter och skyldigheter – Nationell lagstiftning som ålägger leverantörer av elektronisk kommunikation att generellt och odifferentierat lagra trafik- och lokaliseringsuppgifter – Uppgifter som gjorts tillgängliga för behöriga myndigheter i syfte att bekämpa grov brottslighet – Senare användning av dessa uppgifter i samband med utredningar av tjänstefel med koppling till korruption – Otillåtet
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artiklarna 7, 8, 11 och 52.1; Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/58, artikel 15.1)
(se punkterna 30–43 samt domslutet)
Resumé
Lietuvéos Respublikos Generalinė prokuratūra (Riksåklagarmyndigheten i Republiken Litauen) (nedan kallad Riksåklagarmyndigheten) inledde en administrativ utredning mot A.G., som vid denna tidpunkt tjänstgjorde som åklagare vid en litauisk åklagarmyndighet. Utredningen hade sin grund i att det fanns indicier på att A.G., i samband med en förundersökning som han ledde, rättsstridigt hade lämnat upplysningar som var relevanta för förundersökningen till den misstänkte och dennes advokat.
I sin rapport avseende denna utredning konstaterade kommittén vid Riksåklagarmyndigheten att A.G. mycket riktigt hade gjort sig skyldig till tjänstefel. Enligt rapporten framgick detta tjänstefel av de uppgifter som samlats in under den administrativa utredningen. Närmare bestämt ska det av information som hade erhållits i samband med kriminalunderrättelseåtgärder och av uppgifter som hade inhämtats vid två förundersökningar ha bekräftats att det i samband med en av A.G. ledd förundersökning mot en misstänkt person hade förekommit telefonsamtal mellan A.G. och den misstänktes advokat. På grundval av samma rapport antog Riksåklagarmyndigheten två beslut genom vilka A.G. tilldelades en disciplinär påföljd och skildes från sin tjänst. Vilniaus apygardos administracinis teismas (Regionala förvaltningsdomstolen i Vilnius, Litauen) ogillade A.G:s överklagande med yrkande om ogiltigförklaring av dessa två beslut, bland annat med motiveringen att de kriminalunderrättelseåtgärder som hade vidtagits i förevarande fall var lagenliga, och att de uppgifter som samlats in i enlighet med bestämmelserna i lagen om kriminalunderrättelser (
1
) lagligen hade använts för att avgöra huruvida A.G. eventuellt hade begått ett fel i tjänsten.
A.G. överklagade till Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Högsta förvaltningsdomstolen, Litauen) som är hänskjutande domstol i förevarande mål. A.G gjorde därvid gällande att ett underrättelseorgans åtkomst till trafikuppgifter och till själva innehållet i elektronisk kommunikation i samband med en kriminalunderrättelseåtgärd utgör ett så allvarligt ingrepp i grundläggande rättigheter att en sådan åtkomst, med hänsyn till bestämmelserna i direktivet om integritet och elektronisk kommunikation (
2
) och Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), endast kan godkännas i syfte att bekämpa grov brottslighet. Enligt A.G. föreskriver emellertid lagen om kriminalunderrättelser (
3
) att sådana uppgifter kan användas för att utreda inte bara grova brott, utan även disciplinförseelser eller tjänstefel med koppling till korruption.
Enligt den hänskjutande domstolen rymmer de frågor som väckts av klaganden i det nationella målet två aspekter, nämligen dels åtkomsten till uppgifter som lagrats av leverantörer av elektroniska kommunikationstjänster för andra ändamål än bekämpning av grov brottslighet och förebyggande av allvarliga hot mot allmän säkerhet, dels användandet av dessa uppgifter, när åtkomsten till dem beviljats, för att utreda tjänstefel med koppling till korruption.
Efter att ha erinrat om de slutsatser som kan dras av domen Privacy International (
4
) avseende tillämpningsområdet för direktivet om integritet och elektronisk kommunikation, och av domen Prokuratuur (Villkor för att ge tillgång till uppgifter avseende elektronisk kommunikation) (
5
) när det gäller räckvidden av målet att förebygga, undersöka, avslöja och åtala brott, har den hänskjutande domstolen påpekat att EU-domstolen ännu inte har uttalat sig om hur en senare användning av uppgifterna i fråga ska bedömas med avseende på ingreppet i de grundläggande rättigheterna. Under dessa omständigheter vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida även en sådan senare användning ska anses utgöra ett så allvarligt ingrepp i de grundläggande rättigheter som stadfästs i stadgan (
6
), att endast bekämpning av grov brottslighet och förebyggande av allvarliga hot mot allmän säkerhet kan motivera en sådan senare användning, vilket skulle utesluta möjligheten att använda dessa uppgifter för att utreda tjänstefel med koppling till korruption.
I sin dom preciserar domstolen räckvidden av sin praxis enligt domarna La Quadrature du Net m.fl. (
7
) och Commissioner of An Garda Síochána m.fl. (
8
) genom att slå fast att artikel 15.1 i direktivet om integritet och elektronisk kommunikation, jämförd med stadgan (
9
), utgör hinder för att i utredningar om tjänstefel kopplade till korruption använda personuppgifter avseende elektronisk kommunikation, vilka har lagrats av leverantörer av elektroniska kommunikationstjänster i enlighet med en med stöd av denna bestämmelse vidtagen lagstiftningsåtgärd och därefter, med tillämpning av denna åtgärd, gjorts tillgängliga för behöriga myndigheter i syfte att bekämpa grov brottslighet.
Domstolens bedömning
Vad gäller villkoren för användning av trafik- och lokaliseringsuppgifter avseende sådana kommunikationer i ett administrativt förfarande som rör tjänstefel med koppling till korruption, erinrar domstolen inledningsvis om att tillgång till dessa uppgifter kan beviljas med tillämpning av en åtgärd som vidtagits med stöd av artikel 15.1 i direktivet om integritet och elektronisk kommunikation endast om dessa uppgifter har lagrats av leverantörerna på ett sätt som är förenligt med denna bestämmelse. Vidare gäller att en senare användning av dessa uppgifter endast är möjlig under förutsättning dels att lagringen av dessa uppgifter av leverantören av den elektroniska kommunikationstjänsten var förenlig med artikel 15.1 i direktivet om integritet och elektronisk kommunikation, såsom den har tolkats i domstolens praxis, dels att den tillgång till nämnda uppgifter som beviljades de behöriga myndigheterna även den var förenlig med denna bestämmelse.
Vad gäller de syften som kan motivera att myndigheterna använder uppgifter som lagrats av leverantörer av elektroniska kommunikationstjänster med tillämpning av en åtgärd som är förenlig med artikel 15.1 i direktivet om integritet och elektronisk kommunikation, jämförd med stadgan, erinrar domstolen om att denna bestämmelse gör det möjligt för medlemsstaterna att införa undantag från den principiella skyldigheten enligt artikel 5.1 i direktivet att garantera konfidentialiteten för personuppgifter och från motsvarande skyldigheter, vilka nämns bland annat i artiklarna 6 och 9 i direktivet, när en sådan begränsning i ett demokratiskt samhälle är nödvändig, lämplig och proportionell för att skydda nationell säkerhet, försvaret och allmän säkerhet samt för förebyggande, undersökning, avslöjande av och åtal för brott eller obehörig användning av ett elektroniskt kommunikationssystem. Medlemsstaterna får för detta ändamål bland annat vidta lagstiftningsåtgärder som innebär att uppgifter får bevaras under en begränsad period när det är motiverat av ett av dessa skäl.
Domstolen klargör emellertid att artikel 15.1 i direktivet om integritet och elektronisk kommunikation inte kan motivera att undantaget från den principiella skyldigheten att säkerställa konfidentialiteten vid elektronisk kommunikation och därmed förbundna uppgifter, och särskilt från förbudet mot lagring av sådana uppgifter i artikel 5 i direktivet, görs till huvudregel. Detta skulle nämligen i stor utsträckning förta verkan av sistnämnda bestämmelse.
Vad gäller de mål som kan motivera en begränsning av de rättigheter och skyldigheter som föreskrivs i bland annat artiklarna 5, 6 och 9 i direktivet om integritet och elektronisk kommunikation, erinrar domstolen om att uppräkningen av mål i artikel 15.1 första meningen i detta direktiv är uttömmande. En lagstiftningsåtgärd som har vidtagits med stöd av denna bestämmelse måste därför faktiskt och strikt avse ett av dessa mål.
Vad gäller sådana mål av allmänintresse som kan motivera att en åtgärd med stöd av artikel 15.1 i direktivet om integritet och elektronisk kommunikation vidtas, erinrar domstolen om att det framgår av domstolens praxis, särskilt av domarna La Quadrature du Net m.fl. och Commissioner of An Garda Síochána m.fl., att det av proportionalitetsprincipen följer att det föreligger en hierarki mellan dessa mål beroende på deras betydelse och att betydelsen av det mål som eftersträvas med en sådan åtgärd måste stå i proportion till hur allvarligt det ingrepp är som åtgärden medför. Betydelsen av målet att skydda nationell säkerhet är mer omfattande än betydelsen av de övriga mål som anges i artikel 15.1 i direktivet om integritet och elektronisk kommunikation, bland annat målen att bekämpa brottslighet i allmänhet, även grov brottslighet, och att skydda allmän säkerhet. Under förutsättning att övriga krav i artikel 52.1 i stadgan iakttas, kan målet att skydda nationell säkerhet således motivera åtgärder som innebär mer långtgående ingrepp i de grundläggande rättigheterna än dem som dessa övriga mål skulle kunna motivera.
När det mer specifikt gäller målet att förebygga, undersöka, avslöja och lagföra brott framhåller domstolen att det, i enlighet med proportionalitetsprincipen, endast är bekämpning av grov brottslighet och förebyggande av allvarliga hot mot allmän säkerhet som kan motivera allvarliga ingrepp i de grundläggande rättigheter som anges i artiklarna 7 och 8 i stadgan, såsom de ingrepp som följer av lagring av trafik- och lokaliseringsuppgifter. Därmed kan endast sådana ingrepp i nämnda grundläggande rättigheter som inte är av allvarligt slag motiveras av målet att förebygga, undersöka, avslöja och lagföra brott i allmänhet.
Det följer av denna rättspraxis att målen att bekämpa grov brottslighet och förhindra allvarliga hot mot allmän säkerhet ska tillskrivas mindre betydelse i hierarkin av målen av allmänt intresse än skyddet för den nationella säkerheten, men att de däremot är av större betydelse än bekämpning av brottslighet i allmänhet och förebyggande av icke allvarliga hot mot allmän säkerhet. I detta sammanhang erinrar domstolen emellertid om att möjligheten för medlemsstaterna att motivera en begränsning av de rättigheter och skyldigheter som föreskrivs i bland annat artiklarna 5, 6 och 9 i direktivet om integritet och elektronisk kommunikation ska bedömas med hänsyn till hur allvarligt det ingrepp är som en sådan begränsning medför. Det ska också kontrolleras att betydelsen av det mål av allmänintresse som eftersträvas med denna begränsning står i proportion till hur allvarligt ingreppet är.
Domstolen erinrar dessutom om att åtkomst till trafik- och lokaliseringsuppgifter som lagrats av leverantörer med tillämpning av en åtgärd som vidtagits med stöd av artikel 15.1 i direktivet om integritet och elektronisk kommunikation, vilken ska ges med iakttagande av de villkor som följer av rättspraxis avseende tolkningen av detta direktiv, i princip endast kan motiveras av det mål av allmänintresse som ligger till grund för leverantörernas skyldighet att lagra uppgifterna. Det enda undantaget från denna princip är om åtkomsten kan motiveras av ett mål som är av större betydelse än målet med lagringen.
Enligt domstolen är dessa överväganden giltiga i tillämpliga delar på en senare användning av trafik- och lokaliseringsuppgifter som lagrats av leverantörer av elektroniska kommunikationstjänster med tillämpning av en åtgärd som vidtagits med stöd av artikel 15.1 i direktivet om integritet och elektronisk kommunikation för att bekämpa grov brottslighet. Sådana uppgifter får alltså inte, efter att ha lagrats och gjorts tillgängliga för behöriga myndigheter i syfte att bekämpa grov brottslighet, överföras till andra myndigheter och användas för att uppnå mål som, i likhet med det i förevarande fall aktuella målet att bekämpa tjänstefel med koppling till korruption, vid rangordningen av målen av allmänintresse ska anses vara av mindre betydelse än målet att bekämpa grov brottslighet och förebygga allvarliga hot mot allmän säkerhet. Att i en sådan situation tillåta åtkomst till och användning av lagrade uppgifter skulle strida mot den rangordning av målen av allmänintresse som det erinrats om ovan.
(
1
)	Lietuvos Respublikos kriminalinės žvalgybos įstatymas (Republiken Litauens lag om kriminalunderrättelser) av den 2 oktober 2012 (Žin., 2012, nr 122-6093), i den lydelse som är tillämplig på omständigheterna i det nationella målet (nedan kallad lagen om kriminalunderrättelser).
(
2
)	Särskilt artikel 15.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/58/EG av den 12 juli 2002 om behandling av personuppgifter och integritetsskydd inom sektorn för elektronisk kommunikation (direktiv om integritet och elektronisk kommunikation) (EGT L 201, 2002, s. 37), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/136/EG av den 25 november 2009 (EUT L 337, 2009, s. 11).
(
3
)	Artikel 19.3 i lagen om kriminalunderrättelser.
(
4
)	Dom av den 6 oktober 2020, Privacy International (C‑623/17, EU:C:2020:790, punkt 39).
(
5
)	Dom av den 2 mars 2021, Prokuratuur (Villkor för att ge tillgång till uppgifter avseende elektronisk kommunikation) (C‑746/18, EU:C:2021:152, punkterna 33 och 35).
(
6
)	Artiklarna 7 och 8 i stadgan.
(
7
)	Dom av den 6 oktober 2020, La Quadrature du Net m.fl. (C‑511/18, C‑512/18 och C‑520/18, EU:C:2020:791).
(
8
)	Dom av den 5 april 2022, Commissioner of An Garda Síochána m.fl. (C‑140/20, EU:C:2022:258).
(
9
)	Artiklarna 7, 8, 11 och 52.1 i stadgan.