62010CO0026_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål C‑26/10 P,
angående ett överklagande enligt artikel 56 i stadgan för Europeiska unionens domstol, som ingavs den 15 januari 2010,
Paul Inge Hansen,
Arvika (Sverige), företrädd av P. Löfqvist, advokat,
klagande,
i vilket den andra parten är:
Europeiska kommissionen,
svarande i första instans,
meddelar
DOMSTOLEN (sjunde avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden R. Silva de Lapuerta samt domarna E. Juhász (referent) och J. Malenovský,
generaladvokat: N. Jääskinen,
justitiesekreterare: R. Grass,
följande
Beslut
Domskäl
1. Paul Inge Hansen har yrkat att domstolen ska undanröja det beslut som meddelades av förstainstansrätten den 17 november 2009 i mål T-295/09, Hansen mot kommissionen. Genom detta beslut avvisade förstainstansrätten Paul Inge Hansens talan om å ena sidan fastställelse av att Europeiska gemenskapernas kommissions underlåtenhet att inleda ett fördragsbrottsförfarande med stöd av artikel 226 EG mot Konungariket Sverige var rättsstridig och å andra sidan ett åläggande för kommissionen att utöva sin initiativrätt, för att vidta åtgärder och understödja initiativ för att förbättra handikappades rätt till jämlika och diskrimineringsfria arbetsliv.
Förfarandet vid förstainstansrätten och det överklagade beslutet
2. Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 20 juli 2009 väckte Paul Inge Hansen talan vid förstainstansrätten och yrkade att förstainstansrätten skulle fastställa att kommissionens underlåtenhet att inleda det förfarande som föreskrivs i artikel 226 EG mot Konungariket Sverige var rättsstridig samt att förstainstansrätten skulle ålägga kommissionen att utöva sin initiativrätt, vidta åtgärder och understödja initiativ för att förbättra handikappades rätt till jämlika och diskrimineringsfria arbetsliv.
3. Förstainstansrätten avvisade i det överklagade beslutet talan i dess helhet, eftersom det var uppenbart att den inte kunde prövas i sak.
4. De relevanta punkterna i skälen i det överklagade beslutet är följande:
”6 Förstainstansrätten erinrar om att det följer av fast rättspraxis att en passivitetstalan som har väckts av en fysisk eller juridisk person och som avser fastställelse av att kommissionen, genom att inte inleda ett förfarande för fastställelse av en medlemsstats fördragsbrott, har brutit mot fördraget genom att inte fatta beslut, ska avvisas (se, exempelvis, domstolens dom av den 14 februari 1989 i mål [247/87], Star Fruit mot kommissionen, REG 1989, s. 291). Fysiska och juridiska personer kan nämligen åberopa artikel 232 tredje stycket EG endast för att yrka fastställelse av att en institution i strid med fördraget underlåtit att anta sådana rättsakter, andra än rekommendationer och yttranden, som skulle kunna riktas till dem eller som direkt eller personligen skulle beröra sagda personer (domstolens dom av den 26 november 1996 i mål C‑68/95, T. Port, REG 1996, s. I‑6065, punkterna 58 och 59).
7 Inom ramen för fördragsbrottsförfarandet, som regleras i artikel 226 EG, kan kommissionen emellertid endast anta rättsakter som riktas till medlemsstaterna (förstainstansrättens beslut av den 29 november 1994 i de förenade målen T‑479/93 och T‑559/93, Bernardi mot kommissionen, REG 1994, s. II‑1115, punkt 31, och av den 19 februari 1997 i mål T‑117/96, Intertronic mot kommissionen, REG 1997, s. II‑141, punkt 32). Det följer för övrigt av det system som föreskrivs i artikel 226 EG att varken det motiverade yttrandet, som endast utgör ett förberedande stadium inför en eventuell talan om fastställelse av fördragsbrott vid domstolen, eller väckandet av en sådan talan genom det faktiska ingivandet av en ansökan härom utgör rättsakter som direkt berör fysiska eller juridiska personer.
8 Av detta följer att sökandens talan, om fastställelse av att kommissionen har underlåtit att fatta beslut i strid med fördraget genom att inte inleda ett fördragsbrottsförfarande mot en medlemsstat, ska avvisas då det är uppenbart att den inte kan prövas i sak.
…
12 I den mån … talan mot kommissionens beslut nr EMPL/G3/MZ D(2009) 10750 av den 20 maj 2009 ska förstås så, att den avser ogiltigförklaring av detta beslut, är det tillräckligt att konstatera att enskilda enligt fast rättspraxis inte är behöriga att föra talan mot kommissionens beslut att inte inleda ett fördragsbrottsförfarande mot en medlemsstat (domstolens beslut av den 12 juni 1992 i mål C‑29/92, Asia Motor France mot kommissionen, REG 1992, s. I‑3935, punkt 21, förstainstansrättens beslut av den 13 november 1995 i mål T‑126/95, Dumez mot kommissionen, REG 1995, s. II‑2863, punkt 33, och förstainstansrättens dom av den 22 maj 1996 i mål T‑277/94, AITEC mot kommissionen, REG 1996, s. II‑351, punkt 55).
…
14 Sökanden har även yrkat att förstainstansrätten ska ålägga kommissionen att utöva sin initiativrätt, vidta åtgärder och understödja initiativ för att förbättra handikappades rätt till jämlika och diskrimineringsfria arbetsliv.
15 Gemenskapens domstolar är, vid en prövning av lagenligheten av en rättsakt med stöd av artiklarna 230 EG och 232 EG, inte behöriga att ålägga gemenskapens institutioner eller organ att vidta åtgärder (se [domstolens] beslut … av den 26 oktober 1995 i de förenade målen C‑199/94 P och C‑200/94 P, Pevasa och Inpesca mot kommissionen, REG 1995, s. I‑3709, punkt 24).”
Överklagandet
5. Paul Inge Hansen har yrkat att domstolen ska undanröja förstainstansrättens beslut i dess helhet, bifalla samtliga yrkanden som han framställt i första instans och förplikta kommissionen att ersätta hans rättegångskostnader i första och andra instans.
6. Enligt artikel 119 i rättegångsreglerna kan domstolen, om det är uppenbart att överklagandet helt eller delvis inte kan tas upp till prövning eller om överklagandet helt eller delvis är uppenbart ogrundat, vid varje tidpunkt, med referentens rapport som underlag och efter att ha hört generaladvokaten, avvisa eller ogilla överklagandet helt eller delvis genom motiverat beslut.
7. Det följer av artikel 256 FEUF, artikel 58 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol och artikel 112.1 c i domstolens rättegångsregler att det i ett överklagande klart ska anges dels i vilka hänseenden som den överklagade domen ifrågasätts, dels de rättsliga grunder som specifikt åberopas till stöd för yrkandet om upphävande (se, bland annat, dom av den 4 juli 2000 i mål  C‑352/98 P, Bergaderm och Goupil mot kommissionen, REG 2000, s. I‑5291, punkt 34, och beslut av den 19 maj 2009 i mål C‑349/08 P, Kronberger mot parlamentet, punkt 37).
8. Ett överklagande som inte ens innehåller något argument som specifikt syftar till att visa att det har skett en felaktig rättstillämpning i det överklagade avgörandet, utan endast återger grunder och argument som redan har anförts vid tribunalen, uppfyller inte detta krav. Ett sådant överklagande utgör nämligen endast en begäran om omprövning av den ansökan som ingetts till tribunalen, vilket faller utanför domstolens behörighet (se domen i det ovannämnda målet Bergaderm och Goupil mot kommissionen, punkterna 34 och 35).
9. I förevarande fall har klaganden framfört en rad påståenden till stöd för sitt yrkande om undanröjande av beslutet, utan att precisera innehållet i påståendena eller tillhandahålla någon som helst bevisning för att styrka dem och utan att framföra något argument som specifikt syftar till att visa att förstainstansrätten har begått ett fel i det överklagade beslutet.
10. Paul Inge Hansen har således inte klart angett vare sig i vilka hänseenden som den överklagade domen ifrågasätts eller de rättsliga grunder som han specifikt åberopar till stöd för yrkandet om upphävande. Även om det ges sken av att grunder, som klaganden anser vara rättsliga grunder, underställs domstolens prövning, utgör ett sådant överklagande i själva verket endast en begäran om omprövning av den ansökan som ingetts till tribunalen, vilket faller utanför domstolens behörighet (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Bergaderm och Goupil mot kommissionen, punkterna 34 och 35).
11. Överklagandet ska således avvisas, eftersom det är uppenbart att det inte kan prövas i sak.
Rättegångskostnader
12. Enligt artikel 69.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 118 i desamma ska tillämpas i mål om överklagande, ska beslut om kostnader meddelas i det beslut genom vilket förfarandet avslutas.
13. Eftersom förevarande beslut har fattats innan svaranden i första instans delgetts ansökan och följaktligen innan några rättegångskostnader hunnit uppkomma för denna part, är det tillräckligt att besluta att klaganden ska bära sina rättegångskostnader.
Domslut
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjunde avdelningen) följande:
1) Överklagandet avvisas.
2) Paul Inge Hansen ska bära sina rättegångskostnader.