62005CJ0385_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål C-385/05,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 234 EG, framställd av Conseil d’État (Frankrike), genom beslut av den 19 oktober 2005 som inkom till domstolen den 24 oktober 2005, i målet
Confédération générale du travail (CGT),
Confédération française démocratique du travail (CFDT),
Confédération française de l’encadrement (CFE-CGC),
Confédération française des travailleurs chrétiens (CFTC),
Confédération générale du travail-Force ouvrière (CGT-FO)
mot
Premier ministre,
Ministre de l’Emploi, de la Cohésion sociale et du Logement,
meddelar
DOMSTOLEN (andra avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden C.W.A. Timmermans samt domarna R. Schintgen (referent), R. Silva de Lapuerta, J. Makarczyk och L. Bay Larsen,
generaladvokat: P. Mengozzi,
justitiesekreterare: förste handläggaren L. Hewlett,
efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 7 juni 2006,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
– Confédération générale du travail (CGT), genom A. Lyon-Caen, avocat,
– Confédération française démocratique du travail (CFDT), genom H. Masse-Dessen, avocat,
– Confédération française de l’encadrement (CFE-CGC), genom H. Masse-Dessen, avocat,
– Confédération française des travailleurs chrétiens (CFTC), genom H. Masse-Dessen, avocat,
– Confédération générale du travail-Force ouvrière (CGT‑FO), genom T. Haas, avocat,
– Frankrikes regering, genom G. de Bergues och C. Bergeot-Nunes, båda i egenskap av ombud,
– Europeiska gemenskapernas kommission, genom J. Enegren och G. Rozet, båda i egenskap av ombud,
och efter att den 12 september 2006 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1. Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av rådets direktiv 98/59/EG av den 20 juli 1998 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om kollektiva uppsägningar (EGT L 225, s. 16) och Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/14/EG av den 11 mars 2002 om inrättande av en allmän ram för information till och samråd med arbetstagare i Europeiska gemenskapen (EGT L 80, s. 29).
2. Begäran har framställts inom ramen för förfaranden vid Conseil d’État som anhängiggjorts av Confédération générale du travail (CGT), Confédération française démocratique du travail (CFDT), Confédération française de l’encadrement (CFE-CGC), Confédération française des travailleurs chrétiens (CFTC) samt Confédération générale du travail-Force ouvrière (CGT-FO). Förfarandena avsåg ogiltigförklaring av förordning nr 2005‑892 av den 2 augusti 2005 om bestämmelser för beräkningen av personalstyrkan i företag (JORF av den 3 augusti 2005, s. 12687, nedan kallad förordning nr 2005–892).
Tillämpliga bestämmelser
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
3. I artikel 1.1 i direktiv 98/59 föreskrivs följande:
”1. I detta direktiv avses med
a) kollektiva uppsägningar: uppsägningar från arbetsgivarens sida av ett eller flera skäl som inte är hänförliga till berörda arbetstagare personligen och då, efter medlemsstaternas val, antalet uppsägningar är
i) antingen under en period av 30 dagar
– minst 10 på arbetsplatser med normalt fler än 20 och färre än 100 arbetstagare,
– minst 10 % av antalet arbetstagare på arbetsplatser med normalt minst 100 men färre än 300 arbetstagare,
– minst 30 på arbetsplatser med normalt minst 300 arbetstagare,
ii) eller, under en period av 90 dagar minst 20, oberoende av det normala antalet arbetstagare på arbetsplatsen i fråga,
b) arbetstagarrepresentanter: arbetstagarnas representanter enligt medlemsstaternas lag eller praxis.
Vid beräkningen av antalet uppsägningar enligt första stycket punkt a skall upphörande av enskilda arbetstagares anställningsavtal på arbetsgivarens initiativ av någon anledning som inte hänför sig till arbetstagaren personligen, jämställas med uppsägningar som sker kollektivt, om antalet uppgår till minst fem.”
4. Artikel 2.1 i direktiv 98/59 har följande lydelse:
”Överväger en arbetsgivare att vidta kollektiva uppsägningar skall han i god tid inleda överläggningar med arbetstagarrepresentanterna i syfte att söka nå en överenskommelse.”
5. I artikel 3 i direktiv 98/59 föreskrivs följande:
”1. Arbetsgivarna skall skriftligen anmäla alla planerade kollektiva uppsägningar till den behöriga myndigheten.
…
2. Arbetsgivarna skall tillställa arbetstagarrepresentanterna en kopia av sin anmälan enligt punkt 1.
Arbetstagarrepresentanterna får lämna synpunkter till den behöriga myndigheten.”
6. Artikel 5 i direktiv 98/59 har följande lydelse:
”Detta direktiv skall inte påverka medlemsstaternas rätt att tillämpa eller utfärda lagar eller andra författningar som är gynnsammare för arbetstagarna eller att främja eller tillåta tillämpning av kollektivavtal som är förmånligare för arbetstagarna.”
7. Skälen 7 och 8 i direktiv 2002/14 har följande lydelse:
”(7) Det finns behov av att förstärka den sociala dialogen och öka det ömsesidiga förtroendet inom företagen för att göra det lättare att föregripa risker, göra arbetsorganisationen mer flexibel och underlätta arbetstagarnas tillgång till utbildning inom företaget under trygga förhållanden, öka arbetstagarnas medvetenhet om behoven av anpassning, stimulera arbetstagarna att medverka i åtgärder och insatser för att öka deras anställbarhet, främja arbetstagarnas medverkan i företagets verksamhet och framtid samt stärka företagets konkurrenskraft.
(8) Det finns i synnerhet ett behov av att främja och stärka informationen och samrådet om den rådande situationen och den förväntade utvecklingen av sysselsättningen inom företaget och, när arbetsgivaren bedömer att sysselsättningen i företaget kan komma att hotas, om vilka eventuella föregripande åtgärder som planeras, i synnerhet i form av utbildning och kompetensutveckling för arbetstagarna, för att motverka den negativa utvecklingen eller mildra dess följder samt för att öka anställbarheten och anpassningsförmågan hos de arbetstagare som kan komma att påverkas.”
8. Det framgår av skäl 18 i direktiv 2002/14 att direktivet avser att inrätta en allmän ram som har till syfte att fastställa minimiföreskrifter som skall tillämpas i hela gemenskapen men som inte hindrar medlemsstaterna från att anta bestämmelser som är förmånligare för arbetstagarna.
9. Denna allmänna ram bör också, vilket framgår av skäl 19 i direktivet, syfta till att undvika sådana administrativa, ekonomiska och rättsliga förpliktelser som kan motverka etableringen och utvecklingen av små och medelstora företag. Det förefaller därför, enligt samma skäl, rimligt att enligt medlemsstaternas val begränsa tillämpningsområdet för detta direktiv till företag med minst 50 arbetstagare eller till driftställen med minst 20 arbetstagare.
10. I artikel 1.1 i direktiv 2002/14 föreskrivs följande:
”Detta direktiv syftar till att inrätta en allmän ram med minimikrav avseende arbetstagarnas rätt till information och samråd i företag eller driftställen inom gemenskapen.”
11. Artikel 2 i samma direktiv har följande lydelse:
”I detta direktiv avses med:
...
d) arbetstagare: varje person som i den berörda medlemsstaten åtnjuter skydd som arbetstagare inom ramen för den nationella arbetslagstiftningen och enligt nationell praxis,
...”
12. I artikel 3.1 i direktiv 2002/14 föreskrivs följande:
”I enlighet med medlemsstaternas val skall detta direktiv tillämpas på:
a) företag som i en medlemsstat sysselsätter minst 50 arbetstagare, eller
b) driftställen som i en medlemsstat sysselsätter minst 20 arbetstagare.
Medlemsstaterna skall själva besluta om hur tröskelvärdena för anställda arbetstagare skall beräknas.”
13. Artikel 4.1 i direktiv 2002/14 har följande lydelse:
”I enlighet med principerna i artikel 1 och utan att det påverkar tillämpningen av gällande bestämmelser och/eller praxis som är mer gynnsamma för arbetstagarna, skall medlemsstaterna besluta om formerna för rätt till information och samråd på lämplig nivå i enlighet med denna artikel.”
14. I artikel 11 i direktiv 2002/14 föreskrivs att medlemsstaterna är skyldiga att vidta alla nödvändiga åtgärder för att alltid kunna garantera de resultat som införs genom detta direktiv.
Den nationella lagstiftningen
15. I enlighet med artikel L. 421-1 i den franska lagen om arbete (code de travail) skall arbetstagarrepresentanter utses inom samtliga driftställen med minst elva anställda.
16. Det framgår av artiklarna L. 321-2 och L. 321-3 i denna lag att arbetsgivare vilka planerar uppsägningar av ekonomiska skäl skall sammankalla och samråda med företagsrådet eller arbetstagarrepresentanterna när antalet uppsägningar beräknas uppgå till minst tio under en 30-dagarsperiod.
17. Innan förordning nr 2005-892 antogs hade artikel L. 620-10 i lagen om arbete följande lydelse:
”För genomförandet av bestämmelserna i denna lag skall personalstyrkan i företag beräknas enligt följande:
Heltidsanställda med tillsvidareanställning och personer som arbetar i hemmet räknas till fullo in i företagets personalstyrka.
Arbetstagare med tidsbegränsade anställningsavtal, periodvis anställda, arbetstagare som ställts till förfogande för företaget av ett utomstående företag, inklusive tillfälligt anställda, skall beaktas i företagets personalstyrka i proportion till deras närvarotid under föregående tolvmånadersperiod. Arbetstagare med tidsbegränsade anställningsavtal, tillfälligt anställda och arbetstagare som ställts till förfogande av ett utomstående företag skall emellertid inte beaktas vid beräkningen av företagets personalstyrka när dessa ersätter en anställd som är frånvarande eller vars anställningsavtal avslutats.
Deltidsanställda, oberoende av vilken typ av anställningsavtal de har, skall beaktas genom att det sammanlagda antalet timmar som anges i anställningskontrakten delas med den lagstadgade eller avtalsenliga arbetstiden.”
18. Genom artikel 1 i förordning nr 2005-892 infördes ett nytt stycke i artikel L. 620-10. I detta stycke föreskrivs följande:
”Den som anställs från och med den 22 juni 2005 och som är under 26 år skall inte räknas in i företagets personalstyrka förrän den åldern uppnåtts oberoende av vilken typ av anställningsavtal personen har med företaget. Denna bestämmelse får inte medföra indragning av ett organ som företräder personalen eller av ett mandat för en person som företräder personalen. Bestämmelserna i detta stycke skall tillämpas till och med den 31 december 2007.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
19. Av handlingarna i målet framgår att premiärministern i sin allmänna politiska deklaration inför parlamentet den 8 juni 2005, i syfte att råda bot på situationen på arbetsmarknaden i Frankrike, lade fram en åtgärdsplan för sysselsättningen. För att dessa åtgärder skulle kunna träda i kraft från och med den 1 september 2005 begärde regeringen att få behörighet att lagstifta genom förordning.
20. Enligt artikel 1 i lag nr 2005-846 av den 26 juli 2005 (JORF av den 27 juli 2005, s. 12223), bemyndigades regeringen att lagstifta genom förordning, bland annat för att ändra de bestämmelser för beräkning av personalstyrkan i företag vilka används för att genomföra arbetsrättsliga och ekonomiska bestämmelser som införts genom annan lagstiftning, för att från och med den 22 juni 2005 underlätta för företagen att anställa personer som är yngre än 26 år.
21. Den 2 augusti 2005 antog regeringen, genom förordning nr 2005‑892, bestämmelser för att ändra bestämmelserna för beräkning av personalstyrkan i företag. Bestämmelserna i denna förordning skulle upphöra att gälla den 31 december 2007.
22. CGT, CFDT, CFE-CGC, CFTC och CGT-FO väckte var för sig talan mot förordning nr 2005–892 vid Conseil d’État.
23. Till stöd för respektive talan, åberopade klagandena vid den nationella domstolen bland annat att ändringen av bestämmelserna för beräkning av personalstyrkan i förordning nr 2005-892 var oförenlig med syftena i direktiven 98/59 och 2002/14.
24. Den hänskjutande domstolen har påpekat att även om den omtvistade bestämmelsen i artikel 1 i förordning nr 2005-892 inte direkt leder till att de nationella bestämmelser genom vilka direktiven 98/59 och 2002/14 införlivats undantas från tillämpning kan dock bestämmelsen, i de fall där ett företag har mer än 20 anställda men av dessa färre än 11 är 26 år eller äldre, leda till att arbetsgivaren befrias från vissa skyldigheter som åligger arbetsgivaren enligt de två direktiven.
25. Mot denna bakgrund beslutade Conseil d’État att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1) Med hänsyn till syftet med direktiv 2002/14 … vilket enligt artikel 1.1 är att inrätta en allmän ram med minimikrav avseende arbetstagarnas rätt till information och samråd i företag eller driftställen inom gemenskapen, skall den omständigheten att medlemsstaterna själva skall besluta om hur de tröskelvärden för anställda arbetstagare som anges i detta direktiv skall beräknas tolkas så att det är tillåtet för medlemsstaterna att särbehandla vissa kategorier av anställda vid beräkningen av dessa tröskelvärden?
2) Kan direktiv 98/59 … tolkas så att det tillåter en ordning som har till effekt att vissa arbetsplatser som vanligtvis har mer än 20 anställda befrias, om än tillfälligt, från skyldigheten att skapa en organisation för arbetstagarrepresentation, på grund av bestämmelser för beräkning av antalet anställda som innebär att vissa kategorier av anställda inte beaktas vid tillämpningen av bestämmelser för hur denna representation skall organiseras?”
26. Conseil d’État har i sitt beslut om hänskjutande begärt att domstolen skall handlägga målet skyndsamt i enlighet med artikel 104 a första stycket i rättegångsreglerna.
27. Domstolens ordförande avslog denna begäran genom beslut av den 21 november 2005.
Prövning av tolkningsfrågorna
28. Det följer inledningsvis av domstolens rättspraxis att främjandet av sysselsättningen utgör ett legitimt socialpolitiskt mål och att medlemsstaterna har stort utrymme för eget skön när de väljer åtgärder för att förverkliga målen för sin socialpolitik (se, bland annat dom av den 9 februari 1999 i mål C-167/97, Seymour-Smith och Perez, REG 1999, s. I‑623, punkterna 71 och 74, samt av den 20 mars 2003 i mål C-187/00, Kutz-Bauer, REG 2003, s. I-2741, punkterna 55–56).
29. Medlemsstaternas utrymme för eget skön inom socialpolitikens område får emellertid inte leda till att genomförandet av en grundläggande gemenskapsrättslig princip eller gemenskapsrättslig bestämmelse blir utan mening (se, för ett liknande resonemang, domarna i de ovannämnda målen Seymour-Smith och Perez, punkt 75, och Kutz‑Bauer, punkt 57).
Den första frågan
30. Den nationella domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 3.1 i direktiv 2002/14 skall tolkas på så sätt att den utgör hinder för nationella bestämmelser enligt vilka en bestämd kategori av arbetstagare undantas, om än tillfälligt, vid beräkningen av antalet arbetstagare i den mening som avses i denna bestämmelse.
31. Enligt artikel 2 d i direktiv 2002/14 avses med arbetstagare varje person som i den berörda medlemsstaten åtnjuter skydd som arbetstagare inom ramen för den nationella arbetslagstiftningen och enligt nationell praxis.
32. Det har inte ifrågasatts att arbetstagare som är yngre än 26 år, och som avses i den nationella bestämmelse som aktualiserats i målet vid den nationella domstolen, omfattas av nationella bestämmelser om skydd för arbetstagare, eftersom de är arbetstagare i den mening som avses i direktiv 2002/14.
33. I artikel 3.1 andra stycket i direktiv 2002/14 föreskrivs visserligen att medlemsstaterna själva skall besluta om hur tröskelvärdena för anställda arbetstagare skall beräknas. Denna bestämmelse avser emellertid hur tröskelvärdena för anställda skall beräknas och inte själva definitionen av begreppet arbetstagare.
34. De personer som skall beaktas vid beräkningen definieras i direktiv 2002/14 och medlemsstaterna kan således inte utesluta en bestämd kategori personer som från början ingår i denna kategori. Även om det sätt på vilket medlemsstaterna skall beräkna tröskelvärdena för de arbetstagare som omfattas av direktivets tillämpningsområde inte anges i direktivet så föreskrivs emellertid att de skall beaktas.
35. Det framgår nämligen av domstolens rättspraxis att när en gemenskapsbestämmelse hänvisar till nationell lagstiftning och praxis, kan medlemsstaterna inte vidta åtgärder som kan skada den ändamålsenliga verkan av de gemenskapsbestämmelser i vilka denna ingår (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 september 2003 i mål C-151/02, Jaeger, REG 2003, s. I‑8389, punkt 59).
36. Vad särskilt beträffar direktiv 2002/14 framgår det av såväl artikel 137 EG, vilken utgör dess rättsliga grund, som av skäl 18 samt artikel 1.1 i direktivet att direktivets syfte är att inrätta en allmän ram med minimikrav avseende arbetstagarnas rätt till information och samråd i företag eller driftställen inom gemenskapen.
37. Det system som inrättats genom direktiv 2002/14 äger vidare, med vissa undantag som anges i artikel 3.2 och 3.3 i detta direktiv, tillämpning på alla arbetstagare som avses i artikel 2 d i direktivet.
38. En sådan lagstiftning som den som är aktuell i målet vid den nationella domstolen, vilken, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 28 i sitt förslag till avgörande, leder till att vissa arbetsgivare undantas från de skyldigheter som föreskrivs i direktiv 2002/14 och att arbetstagarna hos dessa fråntas de rättigheter de har enligt direktivet, innebär att dessa rättigheter förlorar sin betydelse och således att direktivet fråntas sin ändamålsenliga verkan.
39. Det framgår för övrigt av den franska regeringens yttrande att den nationella bestämmelse som aktualiserats i målet vid den nationella domstolen har till syfte att mildra konsekvenserna för arbetsgivarna av de restriktioner som blir följden av att de föreskrivna tröskelvärdena kan överskridas om ytterligare arbetstagare anställs, bland annat vad gäller tillämpningen av de skyldigheter som följer av direktiv 2002/14.
40. Den franska regeringen har förordat en tolkning av direktiv 2002/14, enligt vilken artikel 3.1 i direktivet inte utgör hinder för medlemsstaterna att införa beräkningsmetoder för tröskelvärdena för anställda arbetstagare som, såsom är fallet med den bestämmelse som aktualiserats i målet vid den nationella domstolen, innebär att vissa kategorier arbetstagare undantas vid beräkningen, när detta undantag motiveras av allmänintresset att främja anställning av unga samt är förenligt med proportionalitetsprincipen. En sådan tolkning är oförenlig med artikel 11.1 i direktiv 2002/14, såtillvida som den innebär att det skulle vara tillåtet för medlemsstaterna att kringgå, om än tillfälligt, denna tydliga och klara skyldighet enligt gemenskapsrätten. I artikel 11.1 föreskrivs att medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att alltid kunna garantera de resultat som införs genom direktiv 2002/14 (se analogt dom av den 4 juli 2006 i mål C‑212/04, Adeneler, REG 2006, s. I‑0000, punkt 68).
41. Mot denna bakgrund skall den första frågan besvaras så att artikel 3.1 i direktiv 2002/14 skall tolkas på så sätt att den utgör hinder för nationella bestämmelser enligt vilka en bestämd kategori av arbetstagare undantas, om än tillfälligt, vid beräkningen av antalet arbetstagare i den mening som avses i denna bestämmelse.
Den andra frågan
42. Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida artikel 1.1 a i direktiv 98/59 skall tolkas på så sätt att den utgör hinder för nationella bestämmelser enligt vilka en bestämd kategori av arbetstagare undantas, om än tillfälligt, vid beräkningen av antalet arbetstagare i den mening som avses i denna bestämmelse.
43. För att besvara den på så sätt omformulerade frågan skall det först påpekas att syftet med direktiv 98/59 är att säkerställa ett jämförbart skydd för arbetstagarnas rättigheter i olika medlemsstater vid kollektiva uppsägningar och att sammanjämka de kostnader som detta skydd innebär för företagen i gemenskapen (se analogt dom av den 8 juni 1994 i mål C‑383/92, kommissionen mot Förenade kungariket, REG 1994, s. I‑2479, punkt 16; svensk specialutgåva, volym 15, s. 187).
44. Det framgår vidare av artikel 1.1 och artikel 5 i direktiv 98/59 att syftet med direktivet är att inrätta en minsta skyddsnivå vad gäller information till och samråd med arbetstagarna vid kollektiva uppsägningar medan medlemsstaterna behåller sin frihet att anta nationella bestämmelser som är mer förmånliga för arbetstagarna.
45. De tröskelvärden som fastställs i artikel 1.1 i direktiv 98/59 utgör precis sådana minimiregler som medlemsstaterna inte kan avvika från annat än till arbetstagarnas fördel.
46. Det följer nämligen av domstolens rättspraxis att en nationell lagstiftning som gör det möjligt att lägga hinder i vägen för ett skydd som genom ett direktiv villkorslöst tillförsäkrats arbetstagarna strider mot gemenskapsrätten (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Förenade kungariket, punkt 21).
47. Direktiv 98/59 kan dessutom inte, i motsats till vad den franska regeringen har hävdat, tolkas på ett sådant sätt att medlemsstaterna kan ändra beräkningsreglerna för tröskelvärdena och följaktligen tröskelreglerna, eftersom en sådan tolkning skulle innebära att medlemsstaterna kunde ändra direktivets tillämpningsområde och därmed frånta direktivet dess fulla verkan.
48. Det framgår av begäran om förhandsavgörande samt av punkterna 73 och 74 i generaladvokatens förslag till avgörande att en sådan nationell bestämmelse som den som aktualiserats i målet vid den nationella domstolen kan, om än tillfälligt, beröva samtliga arbetstagare i vissa företag som vanligtvis sysselsätter fler än 20 anställda de rättigheter dessa har enligt direktiv 98/59, och hindrar därför direktivets ändamålsenliga verkan.
49. Mot denna bakgrund skall den andra frågan besvaras så att artikel 1.1 a i direktiv 98/59 skall tolkas på så sätt att den utgör hinder för nationella bestämmelser enligt vilka en bestämd kategori av arbetstagare undantas, om än tillfälligt, vid beräkningen av antalet arbetstagare i den mening som avses i denna bestämmelse.
Rättegångskostnader
50. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Domslut
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:
1) Artikel 3.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/14/EG av den 11 mars 2002 om inrättande av en allmän ram för information till och samråd med arbetstagare i Europeiska gemenskapen skall tolkas på så sätt att den utgör hinder för nationella bestämmelser enligt vilka en bestämd kategori av arbetstagare undantas, om än tillfälligt, vid beräkningen av antalet arbetstagare i den mening som avses i denna bestämmelse.
2) Artikel 1.1 a i rådets direktiv 98/59/EG av den 20 juli 1998 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om kollektiva uppsägningar skall tolkas på så sätt att den utgör hinder för nationella bestämmelser enligt vilka en bestämd kategori av arbetstagare undantas, om än tillfälligt, vid beräkningen av antalet arbetstagare i den mening som avses i denna bestämmelse.