62013CC0671
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
PEDRO CRUZ VILLALÓN
föredraget den 26 februari 2015 (
1
)
Mål C‑671/13
VĮ Indėlių ir investicijų draudimas
Virgilijus Vidutis Nemaniūnas
(begäran om förhandsavgörande från Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Litauen))
”System för insättningsgaranti och ersättning till investerare — Direktiven 94/19/EG och 97/9/EG — Undantag för innehavare av bankcertifikat eller obligationer som har emitterats av ett kreditinstitut från alla garanti- eller ersättningssystem — Möjlighet att vid nationell domstol åberopa bestämmelserna i direktiv 94/19/EG och 97/9/EG mot ett statligt bolag som tillhandahåller insättningsgaranti och betalar ut ersättning — Undantag från systemet för ersättning till investerare för skuldebrev som utfärdats av ett kreditinstitut som inte har använt dessa skuldebrev och inte hållit de investerade medlen åtskilda från andra medel som kreditinstitutet förfogar över”
1.
Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (högsta domstolen) i Litauen ger här EU‑domstolen möjlighet att för första gången pröva ett antal frågor rörande förhållandet mellan systemet för garanti av insättningar i direktiv 94/19/EG (
2
) och systemet för skydd för investerare i direktiv 97/9/EG. (
3
) Den omständigheten att den litauiska lagstiftaren har införlivat de två direktiven genom en och samma lag, gör att det finns risk för, å ena sidan, att de garantier som föreskrivs i de båda direktiven kan överlappa varandra eller, å andra sidan, att de undantag som uttryckligen tillåts i vart och ett av direktiven utan åtskillnad kan tillämpas på alla finansiella instrument. Det är därför viktigt att understryka det särskilda syftet med vart och ett av direktiven och därmed behovet av att på ett lämpligt sätt samordna deras respektive skyddssystem.
I. Tillämpliga bestämmelser
A. Unionsrätten
1. Insättningsdirektivet
2.
Enligt sextonde skälet i insättningsdirektivet ”… bör den lägsta garantinivå som föreskrivs i detta direktiv inte lämna en allt för stor del av insättningarna utan skydd, såväl av hänsyn till konsumentskydd som till stabiliteten i det finansiella systemet … ”.
3.
I artonde skälet i samma direktiv anges att ”[e]n medlemsstat måste kunna utesluta vissa särskilt angivna kategorier av insättningar eller insättare, om den inte anser att de behöver särskilt skydd från den garanti som systemen för garanti av insättningar ger”.
4.
Enligt artikel 1.1 i insättningsdirektivet avses med insättning ”ett tillgodohavande i form av inlåning eller som ett tillfälligt led i normala banktransaktioner och som ett kreditinstitut måste betala tillbaka enligt de lagliga och avtalsmässiga villkor som är tillämpliga, och alla fordringar i form av värdepapper som har ställts ut av kreditinstitut”.
5.
Enligt artikel 3.1 första stycket i insättningsdirektivet ska ”varje medlemsstat … säkerställa att ett eller flera system för garanti av insättningar införs och officiellt erkänns inom dess territorium. Förutom under sådana omständigheter som avses i andra stycket och i punkt 4 får inget kreditinstitut som är auktoriserat i medlemsstaten enligt artikel 3 i direktiv 77/780/EEG ta emot insättningar om det inte är anslutet till ett sådant system.”
6.
I artikel 7.1 och 7.2 i samma direktiv föreskrivs följande:
”1.   System för garanti av insättningar skall föreskriva att varje insättares sammanlagda insättningar skall täckas upp till 20000 ecu i den händelse insättningarna blir indisponibla.
…
2.   En medlemsstat kan bestämma att vissa insättare eller insättningar skall vara undantagna från garanti eller skall ges en lägre garanti. Dessa undantag finns angivna i bilaga 1.”
7.
I punkt 12 i förteckningen över undantag i bilaga 1 nämns ”[s]kuldebrev som samma kreditinstitut har ställt ut och skulder enligt egna accepter eller egna växlar”.
2. Investerardirektivet
8.
I skäl 4 i investerardirektivet anges följande:
”Skyddet för investerare och ett fortsatt förtroende för det finansiella systemet är viktiga beståndsdelar för att den inre marknaden på det här området skall fullbordas och fungera på ett riktigt sätt. Därför är det nödvändigt att varje medlemsstat förfogar över ett system för ersättning till investerare som garanterar en lägsta gemensam skyddsnivå, åtminstone för små investerare, om ett värdepappersföretag inte skulle vara i stånd att fullgöra sina skyldigheter gentemot sina investeringskunder.”
9.
Skäl 9 i samma direktiv har följande lydelse:
”Definitionen på ett värdepappersföretag innefattar de kreditinstitut som är auktoriserade att tillhandahålla investeringstjänster. Dessa kreditinstitut bör också vara skyldiga att ansluta sig till ett system för ersättning till investerare med avseende på sin investeringsverksamhet. Men det är likväl inte nödvändigt att föreskriva att dessa kreditinstitut skall ansluta sig till två system, om ett av systemen uppfyller kraven såväl i detta direktiv som i Europaparlamentets och rådets direktiv 94/19/EG … . För de värdepappersföretag som också är kreditinstitut kan det dock i vissa fall vara svårt att upprätthålla en skillnad mellan de insättningar som omfattas av direktiv 94/19/EG och de medel som innehas i samband med investeringsverksamheten. Medlemsstaterna bör därför ges möjlighet att bestämma vilket av de två direktiven som skall tillämpas.”
10.
Enligt artikel 1.4 i direktivet avses med investerare ”varje person som har anförtrott ett värdepappersföretag pengar eller instrument i samband med en investeringstjänst”.
11.
Enligt artikel 1.3 i investerardirektivet avses med ”instrument” i direktivet de instrument som är upptagna i avsnitt B i bilagan till direktiv 93/22/EEG. (
4
)
12.
I artikel 2.2 och 2.3 i investerardirektivet föreskrivs följande:
”2.   Ett system skall tillhandahålla skydd för investerare enligt artikel 4 antingen om
—
de behöriga myndigheterna har konstaterat att ett värdepappersföretag, enligt deras uppfattning, för närvarande och av skäl som direkt hör samman med dess finansiella ställning, verkar sakna förmåga att kunna uppfylla sina förpliktelser med anledning av investerares krav och att denna oförmåga inte endast är tillfällig,
eller
—
en rättslig myndighet av orsaker som direkt hör samman med ett värdepappersföretags finansiella ställning har meddelat ett avgörande som innebär att investerares möjlighet att framställa krav mot företaget tillfälligt upphävs,
beroende på om konstaterandet eller avgörandet inträffar först.
Skydd skall tillhandahållas för krav som uppkommer på grund av ett värdepappersföretags oförmåga att
—
betala tillbaka pengar som tillkommer eller tillhör investerare och som innehas för deras räkning i samband med investeringsverksamhet,
eller
—
till investerare lämna tillbaka finansiella instrument som tillhör dem och som innehas, handhas eller förvaltas för deras räkning i samband med investeringsverksamhet,
enligt de rättsliga och avtalsmässiga villkor som är tillämpliga.
3.   Sådana krav på kreditinstitut som avses i punkt 2 som i en viss medlemsstat skulle omfattas av både detta direktiv och direktiv 94/19/EG skall av den medlemsstaten hänföras till ett system enligt något av dessa direktiv efter vad den staten finner lämpligt. Inget krav skall kunna ge ersättning mer än en gång enligt dessa direktiv.”
13.
Artikel 4.1 och 4.2 i investerardirektivet har följande lydelse:
”1.   Medlemsstaterna skall säkerställa att systemet tillhandahåller ett skydd som uppgår till minst 20000 ecu per investerare vad gäller krav som avses i artikel 2.2.
Till och med den 31 december 1999 får medlemsstater i vilka skyddet, när detta direktiv antas, är lägre än 20000 ecu, behålla denna lägre skyddsnivå, under förutsättning att den inte är lägre än 15000 ecu. Denna möjlighet skall också ges medlemsstater på vilka övergångsbestämmelserna i artikel 7.1 andra stycket i direktiv 94/19/EG är tillämpliga.
2.   En medlemsstat kan föreskriva att vissa investerare skall vara undantagna från det skydd som systemet tillhandahåller eller skall ges en lägre skyddsnivå. Dessa undantag finns angivna i bilaga I (
5
).”
3. Direktiv 86/635/EEG (
6
)
14.
Enligt artikel 20.1 i direktiv 86/635 ska posten ”Skulder representerade av emitterade värdepapper” omfatta ”både obligationer och skulder för vilka omsättningsbara värdepapper har emitterats, särskilt bankcertifikat, ’bons de caisse’ och skulder enligt egna accepter eller egna växlar”.
4. Direktiv 2004/39/EG (
7
)
15.
I bilaga I, avsnitt C, till direktiv 2004/39 finns den förteckning över finansiella instrument som direktivet hänvisar till. I punkt 2 återfinns penningmarknadsinstrument under rubriken ”finansiella instrument”.
16.
I artikel 4.1.19 i direktiv 2004/39 anges att med penningmarknadsinstrument avses ”sådana kategorier av instrument som normalt omsätts på penningmarknaden, t.ex. statsskuldväxlar, inlåningsbevis och företagscertifikat, med undantag av betalningsmedel”.
5. Förordning (EG) nr 25/2009 (
8
)
17.
Enligt bilaga I.1, avsnitt 2, punkt g till förordning nr 25/2009 avses med penningmarknadsinstrument ”instrument som normalt är föremål för handel på penningmarknaden som är likvida och har ett värde som kan fastställas exakt vid varje tidpunkt”.
B. Nationell rätt
18.
I artikel 2.3 i den litauiska lagen nr IX-975 av den 20 juni 2003 om garanti av insättningar och förpliktelser gentemot investerare (Indėlių ir įsipareigojimų investuotojams draudimo įstatymas, nedan kallad den litauiska lagen om insättningsgaranti) anges att med ”insättare” avses en fysisk eller juridisk person som har medel insatta i en bank, en bankfilial eller en kooperativ bank, med undantag för personer vilkas insättningar enligt denna lag inte kan omfattas av garantin.
19.
I artikel 3.1 i ovannämnda lag anges att insättningsgarantin omfattar insättares insättningar i LTL eller utländsk valuta, medan det i artikel 3.4 i samma lag preciseras att bland annat skuldebrev (bankcertifikat) som ställs ut av garantigäldenären (i förevarande mål banken) själv, inte kan omfattas av garantin.
20.
Enligt artikel 9.1 andra meningen i den litauiska lagen om insättningsgaranti uppkommer rätten till ersättning från garantin hos investeraren på dagen för garantifallet enbart om garantigäldenären har överfört eller använt investerarens värdepapper och (eller) medel utan investerarens samtycke.
II. Faktiska omständigheter
21.
Den aktuella begäran om förhandsavgörande har föranletts av två förenade tvistemål i vilka två enskilda personer, Vitoldas Guliavičius och Virgilijus Vidutis Nemaniūnas, har yrkat att de avtal om förvärv av bankcertifikat respektive teckning av obligationer som de har ingått med en bank (Snoras) ska ogiltigförklarats. De har anfört att de inte vederbörligen har informerats, varken om de aktuella finansiella instrumentens egenskaper och villkor eller om Snoras finansiella ställning. Snoras gick i konkurs kort efter det att avtalen i fråga ingicks.
22.
Vad beträffar avtalet om förvärv av bankcertifikat, dömde domstolen i andra instans till Vitoldas Guliavičius fördel. Domen överklagades av VI Indėlių ir investicijų draudimas (nedan kallat IID), ett offentligt företag som har till uppgift att skydda insättningar och investeringar om ett finansinstitut blir insolvent. Vad beträffar avtalet om teckning av obligationer, ogillades Virgilijus Vidutis Nemaniūnas talan i första och andra instans och han överklagade slutligen till högsta domstolen.
23.
Högsta domstolen i Litauen, till vilken båda målen har överklagats, har begärt detta förhandsavgörande och klargjort att de domstolar som har dömt i första och andra instans endast har prövat huruvida Snoras har förfarit rättsstridigt beträffande den information banken lämnade om riskerna med de omtvistade transaktionerna. Tvisten ska emellertid även prövas mot bakgrund av bestämmelserna om skydd av kärandena i egenskap av insättare eller investerare.
III. Tolkningsfrågor
24.
De tolkningsfrågor som Lietuvos Aukščiausiasis Teismas hänsköt den 17 december 2013 har följande lydelse:
”1)
Ska artikel 7.2 i direktiv 94/19 jämförd med punkt 12 i bilaga I till samma direktiv tolkas så, att ett undantag från insättningsgarantin, som en medlemsstat har beslutat ska gälla för insättare i ett kreditinstitut som innehar skuldebrev (bankcertifikat) som institutet självt har emitterat, kan tillämpas enbart i fall då dessa bankcertifikat uppvisar (besitter) samtliga egenskaper som ett finansiellt instrument ska ha enligt direktiv 2004/39 (med hänsyn även till andra unionsrättsakter, såsom Europeiska centralbankens förordning nr 25/2009), däribland att de ska kunna omsättas på andrahandsmarknaden?
2)
Om den berörda medlemsstaten väljer att införliva direktiven 94/19 och 97/9 med nationell rätt på ett sådant sätt att systemen för skydd för insättare respektive investerare införs genom en och samma lagstiftningsakt (en och samma lag), ska då artikel 7.2 i direktiv 94/19 och punkt 12 i bilaga I till samma direktiv, i förening med artikel 2.2 i direktiv 97/9, tolkas så – med beaktande av artikel 2.3 i direktiv 97/9 – att innehavare av bankcertifikat och obligationer ska kunna omfattas av ett av de skyddssystem (garantisystem) som avses i de ovannämnda direktiven?
3)
Med beaktande av att det följer av nationell lagstiftning att inget av de möjliga skyddssystem som föreskrivs i direktiven 94/19 och 97/9 är tillämpligt på innehavare av bankcertifikat och obligationer som emitterats av ett kreditinstitut ställs följande frågor:
a)
Ska bestämmelserna i artiklarna 3.1, 7.1 (i dess lydelse enligt direktiv 2009/14), och 10.1 i direktiv 94/19 i förening med artikel 1.1 i samma direktiv – i vilken begreppet insättning definieras – anses vara klara, precisa och ovillkorliga samt skapa rättigheter för enskilda i sådan mån att enskilda kan åberopa bestämmelserna vid nationell domstol till stöd för sådan talan om ersättning som förs mot det statligt inrättade garantiorgan som ansvarar för utbetalningen av nämnda ersättning?
b)
Ska artiklarna 2.2 och 4.1 i direktiv 97/9 anses vara klara, precisa och ovillkorliga samt skapa rättigheter för enskilda i sådan mån att enskilda kan åberopa bestämmelserna vid nationell domstol till stöd för sådan talan om ersättning som förs mot det statligt inrättade garantiorgan som ansvarar för utbetalningen av nämnda ersättning?
c)
Om ovanstående frågor (3 a och 3 b) besvaras jakande, vilket av de två möjliga skyddssystemen ska den nationella domstolen välja att tillämpa vid prövningen av en tvist mellan en enskild och ett kreditinstitut som inbegriper det garantiorgan vilket inrättats av staten och ansvarar för systemen för skydd för insättare och investerare?
4)
Ska artiklarna 2.2 och 4.2 i direktiv 97/9 (jämförda med bilaga I till nämnda direktiv) tolkas så, att de utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken systemet för ersättning till investerare inte är tillämpligt på sådana investerare som innehar skuldebrev emitterade av ett kreditinstitut, med hänvisning till den typ av finansiella instrument som det är fråga om (skuldebrev) och med beaktande av att garantigäldenären (kreditinstitutet) inte har överfört eller använt investerarnas medel eller värdepapper utan deras samtycke? Vid tolkningen av de ovannämnda bestämmelserna i direktiv 97/9 vad gäller investerarskyddet, är det av betydelse att det kreditinstitut som har utfärdat skuldebreven – emittenten – samtidigt är förvaringsinstitut för dessa finansiella instrument (intermediär) och att de investerade medlen inte hålls åtskilda från andra medel som kreditinstitutet förfogar över?
25.
Den hänskjutande domstolens frågor avser med andra ord (1) räckvidden av det eventuella undantag från garantin som föreskrivs i insättningsdirektivet, ett undantag som, om det tolkas restriktivt – vilket den hänskjutande domstolen anser att det ska – inte är tillämpligt på de aktuella avtalen, (2) och (3) huruvida insättningsdirektivet och investerardirektivet har införlivats korrekt med den nationella rätten, och, om så inte är fallet, huruvida enskilda kan åberopa en direkt tillämpning av direktiven, samt (4) huruvida det är möjligt att den nationella lagstiftningen inte är tillämplig på en viss typ av investerare med hänvisning till den typ av finansiellt instrument som det rör sig om.
IV. Förfarandet vid domstolen
26.
Snoras, IID, Republiken Litauen och kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden i målet. Vid förhandlingen den 20 november 2014 medverkade dessutom ombuden för Virgilijus Vidutis Nemaniūnas och Vitoldas Guliavičius, varav det sistnämnda ombudet yttrade sig.
V. Prövning av tolkningsfrågorna
A. Den första tolkningsfrågan
27.
Den första frågan som Lietuvos Aukščiausiasis Teismas har ställt till domstolen handlar särskilt om insättningsdirektivet, närmare bestämt den möjlighet som medlemsstaterna har enligt artikel 7.2, jämförd med bilaga I punkt 12 i direktivet, att, från de insättningsgarantier som föreskrivs där, undanta ”bankcertifikat”, vilka i princip ska omfattas av direktivet i enlighet med artikel 1.
28.
Närmare bestämt undrar den hänskjutande domstolen om denna möjlighet att undanta bankcertifikat endast omfattar sådana certifikat som besitter samtliga egenskaper som ett finansiellt instrument ska ha enligt direktiv 2004/39, däribland att de kan omsättas på andrahandsmarknaden.
1. Parternas argument
29.
Vitoldas Guliavičius har gjort gällande att det i det aktuella fallet rör sig om en tidsbegränsad inlåning som inte kan omsättas på kapitalmarknaden och som därför inte betraktas som en investeringsprodukt. Den kan följaktligen inte undantas från den garanti som föreskrivs i insättningsdirektivet.
30.
Snoras och IID anser att Republiken Litauen fick använda sig av den möjlighet som föreskrivs i artikel 7.2 i insättningsdirektivet och därmed undanta bankcertifikaten från garantin. De menar beträffande detta att definitionen av sådana certifikat i litauisk rätt överensstämmer med den som finns i förordning nr 25/2009 och i direktiv 2004/39. Direktivet kan enligt Snoras och IID inte användas för att tolka förordningen utan att förbudet mot retroaktiv verkan åsidosätts.
31.
Republiken Litauen har gjort gällande att unionslagstiftaren har valt en minimiharmonisering för att uppnå målen med insättningsdirektivet, det vill säga att främja friheten att tillhandahålla tjänster, göra banksystemet mer stabilt och öka skyddet för insättarna. Enligt Republiken Litauen har direktivet inte skapat ett system som omfattar alla typer av insättningar och insättare, utan där föreskrivs en möjlighet för medlemsstaterna att undanta vissa insättningar från garantin. Enligt Republiken Litauen innefattas de bankcertifikat som är aktuella i det nationella målet i begreppet ”skuldebrev som [ett] kreditinstitut har ställt ut” i punkt 12 i bilaga I till insättningsdirektivet och därmed fick Republiken Litauen undanta dem från insättningsgarantin.
32.
Den litauiska regeringen menar att begreppet skuldebrev i insättningsdirektivet inte enbart avser handlingar som uppvisar de egenskaper som ett finansiellt instrument ska ha enligt direktiv 2004/39, vilket varken hänvisar till insättningsdirektivet eller ändrar det. Antagandet av direktiv 2004/39 har således inte haft någon inverkan på det undantag som föreskrivs i punkt 12 i bilaga I till insättningsdirektivet.
33.
Kommissionen anser å sin sida för det första att man måste se till artikel 20.1 i direktiv 86/635, enligt vilken bankcertifikat ingår i begreppet skulder för vilka överlåtbara värdepapper har emitterats, för att avgöra huruvida bankcertifikat kan anses ingå i begreppet ”ett tillgodohavande som representeras av ett värdepapper som har ställts ut av ett kreditinstitut” i artikel 1 i insättningsdirektivet. För det andra menar kommissionen att när det väl har slagits fast att bankcertifikat kan anses ingå i begreppet insättning i artikel 1 i insättningsdirektivet, innebär inte kravet på att tolka undantaget i artikel 7.2 i samma direktiv restriktivt, att detta undantag endast får tillämpas på skuldebrev som uppvisar de egenskaper som ett finansiellt instrument ska ha enligt direktiv 2004/39.
2. Bedömning
34.
Svaret på den första frågan måste bygga på en helhetstolkning av två bestämmelser i insättningsdirektivet. Det rör sig dels om artikel 1, där begreppet insättning definieras som ”ett tillgodohavande i form av inlåning eller som ett tillfälligt led i normala banktransaktioner och som ett kreditinstitut måste betala tillbaka enligt de lagliga och avtalsmässiga villkor som är tillämpliga, och alla fordringar i form av värdepapper som har ställts ut av kreditinstitut”. (
9
) Dels rör det sig om artikel 7.2, jämförd med punkt 12 i bilaga I till samma direktiv, enligt vilken en medlemsstat får besluta att vissa insättningar ska undantas från garantin eller ges en lägre garanti, närmare bestämt ”skuldebrev som samma kreditinstitut har ställt ut och skulder enligt egna accepter eller egna växlar”.
35.
Om vi enbart ser till ordalydelsen av artikel 1 i insättningsdirektivet, förefaller det uppenbart att lagstiftaren har inbegripit två olika begrepp eller institut i kategorin ”insättning”. Dels handlar det om ”ett tillgodohavande i form av inlåning eller som ett tillfälligt led i normala banktransaktioner och som ett kreditinstitut måste betala tillbaka enligt de lagliga och avtalsmässiga villkor som är tillämpliga”, dels handlar det om ”alla fordringar i form av värdepapper som har ställts ut av samma kreditinstitut”, vilket är ett begrepp som skiljer sig från det föregående.
36.
I båda fallen handlar det om skulder som kreditinstitutet är skyldigt att betala tillbaka, antingen till den som har ett tillgodohavande i form av inlåning eller som ett tillfälligt led i normala banktransaktioner, eller till innehavaren av ett bankcertifikat. Även om de har detta gemensamt skiljer sig skulderna åt på så sätt att det endast i fallet med bankcertifikat rör sig om skulder som kan överlåtas eller, i förekommande fall, omsättas.
37.
I det första fallet syftar artikel 1 i insättningsdirektivet på skulder som kreditinstitutet måste betala tillbaka enligt de lagliga och avtalsmässiga villkor som är tillämpliga på de konton där inlåning skett eller på de normala banktransaktioner där denna skuld har uppkommit som ett tillfälligt led. Det är enligt min uppfattning uppenbart att denna skyldighet att betala tillbaka utesluter att skulden kan överlåtas eller omsättas, eftersom det i strikt mening rör sig om en insättning i detta institut. (
10
)
38.
I det andra fallet nämns emellertid uttryckligen i artikel 1 fordringar i form av värdepapper, det vill säga i form av ett instrument som är förknippat med egenskapen att det kan omsättas. (
11
) Detta följer av direktiv 86/635, där det i artikel 20.1 föreskrivs att posten ”Skulder representerade av emitterade värdepapper” ska omfatta ”både obligationer och skulder för vilka omsättningsbara värdepapper har emitterats, särskilt bankcertifikat …”. (
12
) Vidare anges i artikel 4.1.19 i direktiv 2004/39 att med ”penningmarknadsinstrument” avses ”sådana kategorier av instrument som normalt omsätts på penningmarknaden, t.ex. statsskuldväxlar, inlåningsbevis [ (
13
) ] och företagscertifikat, med undantag av betalningsmedel”.
39.
Följaktligen tycks det uppenbart att bankcertifikat enligt unionsrätten, och i synnerhet enligt insättningsdirektivet, utgör en art av släktet ”insättning” i den mening som avses i det sistnämnda direktivet, vilken just karaktäriseras av att den kan omsättas.
40.
Frågan är då huruvida bankcertifikat enligt ovan är en typ av insättning med avseende på vilken medlemsstaterna enligt artikel 7.2 i insättningsdirektivet får bestämma att den ska vara undantagen från den garanti som föreskrivs i direktivet eller att den ska ges en lägre garanti.
41.
I artikel 7.2 i insättningsdirektivet föreskrivs att en medlemsstat kan bestämma att ”vissa insättare eller insättningar skall vara undantagna från garanti eller skall ges en lägre garanti”. Denna möjlighet är emellertid inte generell, vilket framgår av ordet ”vissa”, utan den inskränker sig till de insättare och insättningar som anges i bilaga I till direktivet.
42.
Granskar man de insättare och insättningar som nämns i bilaga I kan det konstateras, beträffande de sistnämnda, att nästan alla överensstämmer med begreppet insättning, och vad beträffar de förstnämnda handlar det i de flesta fall om insättare av offentlig karaktär. Bland dessa återfinns således insättningar gjorda av försäkringsföretag (punkt 2), insättningar gjorda av statliga och andra myndigheter (punkt 3 och 4), insättningar gjorda av företag för kollektiva investeringar (punkt 5) eller av pensionsfonder (punkt 6), samt insättningar gjorda av personer med någon form av ansvar för kreditinstitutets ledning eller revision (punkterna 7, 8 och 9) samt insättningar gjorda i utländsk valuta (punkt 13). Det handlar i dessa fall hela tiden om insättningar vars särdrag ligger i vem som har gjort dem. Det är också just detta som motiverar möjligheten att undanta dessa insättningar från det skydd som insättningsdirektivet ger. Det beror antingen på att det rör sig om insättare av offentlig karaktär, för vilka ett sådant skydd som föreskrivs för enskilda i direktivet inte behövs, eller på att det rör sig om insättare som har haft någon form av ansvar i den situation som har gjort skyddet i fråga nödvändigt.
43.
De enda fall i bilaga I som inte har något att göra med insättarens ställning är dels de som anges i punkt 10 (”Insättningar som inte är gjorda i någons namn”) (av denna formulering följer, e contrario, att undantag inte får göras för ”insättningar som är gjorda i någons namn”), dels, vilket är relevant här, de som nämns i punkt 12 och som avser ”skuldebrev som samma kreditinstitut har ställt ut och skulder enligt egna accepter eller egna växlar”. Alltså, till exempel, bankcertifikat.
44.
Enligt min uppfattning råder det således ingen tvekan om att Republiken Litauen enligt insättningsdirektivet fick undanta bankcertifikat från garantin eller ge dem en lägre garanti, varvid dessa ska betraktas som omsättningsbara finansiella instrument, eftersom omsättningsbarheten, som ovan nämnts, utgör en inneboende egenskap hos dessa instrument enligt unionsrätten.
45.
Den litauiska lagstiftaren har emellertid inte undantagit samtliga bankcertifikat, utan, i enlighet med insättningsdirektivet, endast de som har ställts ut av det försäkrade kreditinstitutet självt. Eftersom insättningsdirektivet medger att undantag görs för sådana bankcertifikat, finns inget att invända mot den litauiska lagstiftningen.
46.
Jag anser att undantag bara kan avse bankcertifikat i unionsrättslig mening, det vill säga omsättningsbara värdepapper, vilket innebär att om detta villkor inte är uppfyllt, utan det till exempel rör sig om certifikat utställda på en viss person, är det irrelevant att de har utställts av garantigäldenären. (
14
) Detta innebär med andra ord att de omtvistade finansiella instrumenten inte omfattas av möjligheten till undantag enligt insättningsdirektivet om de på grund av sina egenskaper inte är omsättningsbara och därmed, oavsett hur de benämns, inte utgör bankcertifikat i egentlig mening.
47.
Under alla förhållanden ankommer det på den nationella domstolen att pröva huruvida de omtvistade instrumenten i det nationella målet är sådana bankcertifikat som enligt insättningsdirektivet, med beaktande av omsättningsbarhetskriteriet, omfattas av den garanti som föreskrivs i direktivet eller inte.
48.
Således föreslår jag att den första tolkningsfrågan ska besvaras så, att artikel 7.2, jämförd med bilaga I, punkt 12, i insättningsdirektivet, ska tolkas så, att en medlemsstat får undanta insättare i ett kreditinstitut som innehar bankcertifikat som institutet självt har emitterat från garantin, förutsatt att det rör sig om omsättningsbara instrument, vilket det ankommer på den nationella domstolen att pröva. Om så inte är fallet ska insättningarna i fråga inte anses vara undantagna från den garanti som föreskrivs i nämnda direktiv.
B. Den fjärde och den andra tolkningsfrågan
49.
Enligt min uppfattning är det lämpligt att besvara Lietuvos Aukščiausiasis Teismas andra och fjärde tolkningsfråga tillsammans.
50.
Den fjärde frågan avser ett annat direktiv än det förra, nämligen investerardirektivet, även om såväl detta som insättningsdirektivet har införlivats av den nationella lagstiftaren genom en och samma lag.
51.
Närmare bestämt undrar den hänskjutande domstolen om den litauiska lagstiftaren har införlivat investerardirektivet korrekt då denne undantagit vissa investeringar från de däri föreskrivna garantierna, såsom investeringar som utgörs av ett skuldebrev, närmare bestämt ett bankcertifikat, som inte är omsättningsbart eller överlåtbart.
52.
Den hänskjutande domstolen undrar närmare bestämt huruvida artiklarna 2.2 och 4.2 i investerardirektivet, jämförda med bilaga I i samma direktiv, ska tolkas så, att de utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken systemet för ersättning till investerare inte är tillämpligt på sådana investerare som innehar skuldebrev som emitterats under sådana omständigheter som de som är aktuella i det nationella målet.
53.
Som jag ska visa är svaret på denna fråga nära knutet till den andra tolkningsfrågan, nämligen huruvida, om direktiven 94/19 och 97/9 införlivas med nationell rätt genom en och samma lag, artikel 7.2 i direktiv 94/19 och punkt 12 i bilaga I till samma direktiv, jämförda med artikel 2.2 i direktiv 97/9, ska tolkas så – med beaktande av artikel 2.3 i direktiv 97/9 – att innehavare av bankcertifikat och obligationer ska kunna omfattas av ett av de skyddssystem som avses i de ovannämnda direktiven?
1. Parternas argument rörande den fjärde frågan
54.
Snoras och IID har gjort gällande att det skydd som föreskrivs i investerardirektivet inte är beroende av vilken typ av finansiellt instrument det rör sig om utan av vem som förvarar det (intermediären), och att det inte omfattar risken för att emittenten blir insolvent. Om investerarens medel dessutom, som i det aktuella fallet, överförs till emittenten som betalning för de förvärvade finansiella instrumenten, kan de belopp som investeraren har betalat inte betraktas som investeringsmedel som omfattas av det skydd som avses i artikel 2 i investerardirektivet. I det aktuella fallet ska medlen enligt ovannämnda parter ha överförts frivilligt till Snoras på grundval av de avtal som hade ingåtts med Vitoldas Guliavičius och Virgilijus Vidutis Nemaniūnas. I dessa avtal angavs dessutom att banken hade rätt att använda sina kunders medel. Mot bakgrund av detta saknar det betydelse för tolkningen av investerardirektivet att Snoras var både emittent och intermediär för värdepappren.
55.
Den litauiska regeringen anser att högsta domstolen har misstagit sig då den gjort gällande att skälet till att garantisystemet för investerare inte är tillämpligt är den typ av finansiellt instrument som det rör sig om. Enligt den litauiska regeringen är skälet i stället att den i konkurs försatta banken inte har använt eller överfört skuldebreven eller medlen utan samtycke från Vitoldas Guliavičius och Virgilijus Vidutis Nemaniūnas. Vidare anser Republiken Litauen att det är irrelevant att Snoras var både emittent och intermediär för de omtvistade värdepappren, eftersom de belopp som investerarna förde över till banken utgjorde motprestationen för köpet av värdepappren och de kunde kräva återbetalning av dem på de villkor som angavs i avtalen. Det finns enligt Republiken Litauen inget som visar att banken kan anses ha förfogat över eller använt investerarnas medel utan deras samtycke.
56.
Kommissionen har gjort gällande att systemet i artiklarna 2.2 och 4.2 i investerardirektivet garanterar en ersättning för de aktuella bankcertifikaten och obligationerna om två villkor är uppfyllda. För det första ska det röra sig om finansiella instrument i den mening som avses i direktiv 2004/39, det vill säga värdepapper som kan bli föremål för handel på penningmarknaden. För det andra ska kreditinstitutet inte ha lämnat tillbaka värdepappren till investerarna eller betalat tillbaka medel som tillkommer eller tillhör dem och som innehas för deras räkning i samband med bankcertifikaten. Enligt kommissionen ankommer det på den hänskjutande domstolen att pröva huruvida dessa båda villkor är uppfyllda i det aktuella målet. Kommissionen menar emellertid beträffande det första villkoret att den omständigheten i sig att värdepappren inte överlämnas till innehavaren eller till en intermediär och att de inte registreras hos en värdepapperscentral, inte innebär att det kan uteslutas att de är överlåtbara.
2. Parternas argument rörande den andra frågan
57.
Vitoldas Guliavičius anser att de båda direktiven bör samordnas så att det alltid finns möjlighet till skydd enligt något av dem. Det innebär att om vissa finansiella instrument undantas kan det inte medföra att investerarna utan vidare blir utan skydd.
58.
Såväl Republiken Litauen som Snoras och IID anser att insättningsdirektivet och investerardirektivet har olika syften. Det förstnämnda syftar till att upprätthålla insättarnas förtroende för kreditinstituten och det finansiella systemets stabilitet och det sistnämnda till att skydda investerarna mot risken för bedrägeri, försumlighet i verksamheten eller misskötsel från värdepappersföretagets sida, vilket inte innefattar skydd mot den egna risken för investeringen som sådan. Enligt dessa parter kan ersättning bara komma i fråga om kreditinstitutet eller värdepappersföretaget blir insolvent och om de villkor som föreskrivs i den litauiska lagstiftningen och i unionsrätten är uppfyllda. När det gäller investerardirektivet är det enligt dessa parter fallet med det villkor som föreskrivs i artikel 9.1 i den litauiska lagen om insättningsgaranti.
59.
Dessa parter är också eniga om att båda direktiven medger att en medlemsstat undantar vissa kategorier av insättningar och investerare från garantin. De menar emellertid att investerardirektivet inte föreskriver att de kategorier som undantas från insättningsdirektivets skydd nödvändigtvis måste vara skyddade enligt investerardirektivet och vice versa. Det beror på att även om det finns ett samband mellan dem så innebär inte den omständigheten i sig att båda direktiven har införlivats genom en och samma nationella lag att alla insättare eller investerare alltid kan göra anspråk på ersättning om ett kreditinstitut eller ett värdepappersföretag blir insolvent.
60.
Enligt kommissionen skiljer sig visserligen de båda direktiven åt vad beträffar tillämpningsområde, villkor för tillämpning och skyddsnivå, men det är ändå möjligt att systemen överlappar varandra i vissa fall. Det finns då regler för att undvika dubbel ersättning, närmare bestämt skäl 9 och artikel 2.3 i investerardirektivet.
61.
Kommissionen påpekar att båda direktiven syftar till att säkerställa ett minimiskydd för små investerare mot bakgrund av deras sårbarhet i förhållande till finansinstituten. Undantaget för vissa skuldebrev enligt artikel 7.2 och bilaga I punkt 12 i insättningsdirektivet bör emellertid tolkas oberoende av om dessa värdepapper omfattas av det skydd som föreskrivs i investerardirektivet eller inte. Härav följer att det inte kan uteslutas att enskilda i vissa fall inte omfattas av något av dessa skydd.
3. Bedömning
62.
I investerardirektivet säkerställs det skydd för investerare som där eftersträvas om villkoren i artikel 2.2 är uppfyllda, villkor som rör att ett värdepappersföretag inte kan uppfylla sina förpliktelser mot investerarna på grund av sin finansiella ställning. Under sådana förhållanden föreskrivs det i investerardirektivet att ett skydd ska tillhandahållas för att a) betala tillbaka pengar som tillkommer eller tillhör investerare och som innehas för deras räkning i samband med investeringsverksamhet, eller för att b) till investerare lämna tillbaka finansiella instrument som tillhör dem och som innehas, handhas eller förvaltas för deras räkning i samband med investeringsverksamhet. Allt detta ”enligt de rättsliga och avtalsmässiga villkor som är tillämpliga”.
63.
I artikel 1.3 i investerardirektivet anges det att med ”instrument” avses de instrument som är upptagna i avsnitt B i bilagan till direktiv 93/22, nämligen bland annat penningmarknadsinstrument, vilka, såsom påpekats i punkt 38, enligt artikel 4.1.19 i direktiv 2004/39, innefattar bankcertifikat.
64.
Investerardirektivet medger att en medlemsstat föreskriver vissa undantag från garantisystemet. Närmare bestämt har unionslagstiftaren i bilaga I infört en förteckning över möjliga undantag, vilka alla bygger på om investeraren är en enskild person eller en institution. Det innebär att undantag till exempel kan göras för professionella eller offentliga investerare, medlemmar i själva värdepappersföretagets ledning eller personer med ansvar i detta företag eller nära släktingar.
65.
Enligt den litauiska lagstiftningen – vilken som bekant innefattar införlivandet av insättningsdirektivet och investerardirektivet genom en enda lagtext – är bankcertifikat som har ställts ut av kreditinstitutet självt undantagna från garantin. Just på grund av den ”sammansmältning” som skett av de båda direktiven i den litauiska lagstiftningen går det inte att avgöra om dessa certifikat är undantagna i egenskap av insättningar eller i egenskap av investeringar, det vill säga vilken av de möjligheter till undantag som är tillåtna enligt direktiven som den litauiska lagstiftaren har valt. Såväl den litauiska regeringen som Snoras och IID har gjort gällande att undantaget från garantin i det aktuella målet inte beror på att det är Snoras som har ställt ut de omtvistade värdepappren. Det avgörande är enligt ovannämnda parter att Snoras inte har använt eller överfört dessa värdepapper utan samtycke från Vitoldas Guliavičius och Virgilijus Vidutis Nemaniūnas.
66.
Det är enligt min uppfattning uppenbart att syftet med investerardirektivet inte är att omfatta alla risker som är förknippade med investeringsverksamhet, utan enbart vissa risker som har att göra med värdepappersföretagens insolvens. När det som i det aktuella fallet är samma kreditinstitut som har ställt ut värdepappren och som är intermediär, är det emellertid svårt att särskilja den risk som är förknippad med kreditinstitutets finansiella situation från den risk som är förknippad med investeringen.
67.
Investerardirektivet ger utrymme för möjligheten att det finns skuldförbindelser med avseende på vilka det inte, på grund av att de härrör från värdepappersföretag som är kreditinstitut, är så lätt att avgöra om de utgör en insättning som skyddas av insättningsdirektivet eller medel som satts in i dessa institut i samband med investeringsverksamhet som skyddas av investerardirektivet. Detta är orsaken till att det i skäl 9 i det sistnämnda direktivet anges att medlemsstaterna i sådana fall ”bör … ges möjlighet att bestämma vilket av de två direktiven som skall tillämpas”.
68.
Jag anser att denna möjlighet för medlemsstaterna har föranletts av att unionslagstiftaren har velat att man, oavsett hur svårt det i sådana här fall är att avgöra huruvida det rör sig om insättningar eller om investeringar, i slutändan ska tillämpa ett av de skyddssystem som föreskrivs i de båda direktiven i fråga, vilket innebär att de nationella lagstiftningarna och de olika nationella domstolarna måste göra det möjligt att först klassificera det aktuella finansiella instrumentet som insättning eller som investering.
69.
Detta följer enligt min uppfattning av skäl 9 i investerardirektivet, där det anges att mot bakgrund av att ”[d]efinitionen på ett värdepappersföretag innefattar de kreditinstitut som är auktoriserade att tillhandahålla investeringstjänster ... [bör] [d]essa kreditinstitut … också vara skyldiga att ansluta sig till ett system för ersättning till investerare med avseende på sin investeringsverksamhet [även om det inte är] ... nödvändigt att föreskriva att dessa kreditinstitut skall ansluta sig till två system, om ett av systemen uppfyller kraven såväl i detta direktiv som i ... direktiv 94/19/EG …”.
70.
I enlighet med detta föreskrivs det i artikel 2.3 i investerardirektivet att ”[s]ådana krav på kreditinstitut som avses i punkt 2 som i en viss medlemsstat skulle omfattas av både detta direktiv och direktiv 94/19/EG skall av den medlemsstaten hänföras till ett system enligt något av dessa direktiv efter vad den staten finner lämpligt”. I samma bestämmelse föreskrivs det emellertid att ”[i]nget krav skall kunna ge ersättning mer än en gång enligt dessa direktiv”.
71.
När det gäller den litauiska lagstiftningen har båda direktiven införlivats genom en och samma lag, vilken föreskriver ett enda skyddssystem. Enligt min uppfattning är denna lagstiftningslösning, vilken innebär att ett enda skyddssystem införs, inte på något sätt tvivelaktig, eftersom ovannämnda skäl uttryckligen nämner möjligheten att tillämpa ”ett av systemen”. Detta under förutsättning att detta system, enligt samma skäl, ”uppfyller kraven” såväl i insättningsdirektivet som i investerardirektivet.
72.
Följaktligen kan den omständigheten att ett bankcertifikat som har ställts ut av ett kreditinstitut, enligt litauisk lag, är undantaget från det skydd som föreskrivs för insättningar inte på något sätt medföra att det undantas från det skydd som det kan vara berättigat till i egenskap av investeringsinstrument. Tvärtom måste det skyddssystem som den litauiska lagstiftaren har infört uppfylla både villkoren i insättningsdirektivet och villkoren i investerardirektivet. Som framgått kräver investerardirektivet att kreditinstitut som är auktoriserade att tillhandahålla investeringstjänster ska ansluta sig till ett system för ersättning till investerare med avseende på sin investeringsverksamhet.
73.
Ett undantag är bara möjligt om ett sådant undantag har föreskrivits i investerardirektivet. Vad beträffar frågan om i vilka fall skyddet i investerardirektivet gäller, anges i detta direktiv enbart att värdepappersföretaget ska sakna förmåga att uppfylla sina förpliktelser ”av skäl som direkt hör samman med dess finansiella ställning” (artikel 2.2 i investerardirektivet) och ingenting nämns om det villkor som den litauiska lagstiftaren har föreskrivit, nämligen att medlen ska ha använts utan samtycke.
74.
Följaktligen föreslår jag i denna del att domstolen ska besvara den fjärde tolkningsfrågan på så sätt att artiklarna 2.2 och 4.2 i investerardirektivet (jämförda med bilaga I till direktivet) ska tolkas så, att de utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken systemet för ersättning till investerare inte är tillämpligt på bankcertifikat emitterade av ett kreditinstitut om detta institut inte har överfört eller använt investerarnas medel eller värdepapper utan deras samtycke.
C. Den tredje tolkningsfrågan
75.
Avslutningsvis ska jag nu, i enlighet med vad jag anser vara den logiska ordningen för att behandla Lietuvos Aukščiausiasis Teismas tolkningsfrågor, gå in på prövningen av den tredje frågan, i vilken den hänskjutande domstolen undrar om vissa bestämmelser i direktiv 94/19 och 97/9 kan åberopas av enskilda vid nationell domstol om inget av de skyddssystem som föreskrivs i nämnda direktiv är tillämpligt enligt den nationella lagstiftningen.
76.
Jag vill redan här påpeka att om det är förenligt med insättningsdirektivet att undanta de omtvistade instrumenten från det skydd som föreskrivs i nämnda direktiv, uppkommer frågan om direkt effekt endast beträffande investerardirektivet, i den mån den nationella lagstiftningen på ett otillbörligt sätt har uteslutit det skydd som ska tillhandahållas enligt sistnämnda direktiv.
1. Parternas argument
77.
Snoras och IID har intagit samma ståndpunkt som den litauiska regeringen och gjort gällande att de bestämmelser i direktiven som den hänskjutande domstolen har hänvisat till varken kan tillämpas på Snoras, i egenskap av privaträttsligt subjekt, eller på IID, som är ett offentligt bolag som är intervenient i det nationella målet. De anser att för det fall domstolen finner att de två direktiven kan tillämpas direkt, ska investerardirektivet i första hand tillämpas.
78.
Den litauiska regeringen har ifrågasatt den hänskjutande domstolens påstående att inget av de skyddssystem som föreskrivs i insättningsdirektivet respektive investerardirektivet enligt den nationella lagstiftningen kan tillämpas på innehavare av bankcertifikat och av obligationer som emitterats av ett kreditinstitut. Även om insättningsdirektivet inte är tillämpligt mot bakgrund av det undantag som föreskrivs i artikel 7.2 i detta direktiv, kan, enligt den litauiska regeringen, systemet i investerardirektivet tillämpas. Om det i förevarande fall inte har utgått någon ersättning beror det enligt den litauiska regeringen på att villkoret i artikel 9 i den litauiska lagen om insättningsgaranti inte är uppfyllt.
79.
Vad beträffar frågan om direkt effekt har Republiken Litauen gjort gällande att eftersom insättningsdirektivet och investerardirektivet har införlivats korrekt är frågan irrelevant, och att inget av direktiven, hur det än förhåller sig, uppfyller villkoren för att ha sådan effekt.
80.
Kommissionen anser å sin sida att frågan om huruvida insättningsdirektivet är klart, precist och ovillkorligt är ovidkommande, eftersom de aktuella bankcertifikaten, med tillämpning av artikel 7.2 i insättningsdirektivet, har undantagits från det skydd som föreskrivs i detta direktiv helt rättsenligt. Vad beträffar investerardirektivet anser kommissionen att det lämpliga vore att den hänskjutande domstolen tillämpade de relevanta nationella bestämmelserna på ett sådant sätt att de är förenliga med tolkningen av artikel 2.2 och 4.2 i nämnda direktiv, vilket enligt kommissionen måste beaktas för att besvara den fjärde tolkningsfrågan från den hänskjutande domstolen.
2. Bedömning
81.
I den tredje tolkningsfrågan utgår den hänskjutande domstolen från att ”det följer av nationell lagstiftning att inget av de möjliga skyddssystem som föreskrivs i direktiven 94/19 och 97/9 är tillämpligt på innehavare av bankcertifikat och obligationer som emitterats av ett kreditinstitut”. Därefter undrar den hänskjutande domstolen om det är möjligt att tillämpa insättningsdirektivet och investerardirektivet direkt.
82.
Som jag tidigare har påpekat uppkommer behovet av att göra en direkt tillämpning av investerardirektivet för det fall att ett korrekt undantag har gjorts från det skydd som föreskrivs i insättningsdirektivet och de omtvistade instrumenten inte kan bli föremål för ersättning i egenskap av investeringar på grund av att de inte uppfyller det villkor som den litauiska lagstiftaren har föreskrivit, nämligen att medlen ska ha använts utan samtycke.
83.
Om så skulle visa sig vara fallet anser jag att den offentligrättsliga karaktären hos IID, som är ett offentligt bolag som har till uppgift att skydda insättningar och investeringar om finansinstitut blir insolventa, i princip motiverar en direkt tillämpning av investerardirektivet, eftersom det inte enbart är enskilda som är parter i det nationella målet. (
15
) Som bekant räcker detta emellertid inte i sig för att en direkt tillämpning ska kunna ske, utan det krävs också att den bestämmelse vars direkta effekt åberopas ska vara tillräckligt klar, precis och ovillkorlig.
84.
Det följer nämligen av domstolens fasta praxis att om ett direktiv inte har införlivats eller inte har införlivats korrekt, och bestämmelserna i direktivet inte är villkorade och är tillräckligt precisa, får enskilda åberopa dessa bestämmelser mot staten vid nationell domstol. (
16
)
85.
I förevarande fall anser jag att även detta villkor är uppfyllt. Även om det i investerardirektivet i sig inte föreskrivs ett visst system för ersättning till investerare, har ett sådant system införts av den litauiske lagstiftaren, och det är omfattande och detaljerat. Det innebär att den enda omständighet som kan förhindra att de omtvistade instrumenten omfattas av detta system – om det mot bakgrund av vad som ovan nämnts ska betraktas som investeringsinstrument, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att avgöra – är ett villkor som har införts av den litauiska lagstiftaren (användande utan samtycke), och som enligt min uppfattning inte är förenligt med investerardirektivet.
86.
I detta hänseende är bestämmelsen i investerardirektivet om avgränsningen av de fall som omfattas av skyddet i sig tillräckligt klar, precis och ovillkorlig för att kunna åberopas direkt mot bestämmelserna i den nationella lagstiftningen.
87.
Följaktligen har investerardirektivet direkt effekt på denna punkt och om parterna i det nationella målet inte enbart utgörs av enskilda, kan direktivet tillämpas i målet i fråga av den hänskjutande domstolen. För detta ska det anses tillräckligt att bortse från det villkor som införts av den litauiska lagstiftaren och som inte föreskrivs i investerardirektivet, så att det skyddssystem som införts av den litauiska lagstiftaren i förekommande fall kan omfatta de omtvistade instrumenten.
88.
Således föreslår jag avslutningsvis att domstolen besvarar den tredje frågan så, att den hänskjutande domstolen i förekommande fall, till följd av investerardirektivets direkta effekt, är skyldig att underlåta att tillämpa det villkor om användning utan samtycke som införts av den nationella lagstiftaren vid fastställandet av vilka investeringar som omfattas av skyddssystemet enligt investerardirektivet.
VI. Förslag till avgörande
89.
Med hänsyn till vad som anförts ovan föreslår jag att domstolen besvarar de tolkningsfrågor som Lietuvos Aukščiausiasis Teismas ställt enligt följande:
1)
Artikel 7.2 jämförd med punkt 12 i bilaga I till Europaparlamentets och rådets direktiv 94/19/EG av den 30 maj 1994 om system för garanti av insättningar ska tolkas så, att en medlemsstat får undanta insättare i ett kreditinstitut som innehar bankcertifikat som institutet självt har emitterat från garantin, förutsatt att det rör sig om omsättningsbara instrument. Det ankommer på den nationella domstolen att pröva om de omtvistade certifikaten uppfyller detta villkor.
2)
Artiklarna 2.2 och 4.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 97/9/EG av den 3 mars 1997 om system för ersättning till investerare (jämförda med bilaga I till samma direktiv) ska tolkas så, att de utgör hinder för nationell lagstiftning, med undantag för fall av överlappning med direktiv 94/19, enligt vilken systemet för ersättning till investerare inte är tillämpligt på bankcertifikat emitterade av ett kreditinstitut om detta institut inte har överfört eller använt investerarnas medel eller värdepapper utan deras samtycke.
3)
Den hänskjutande domstolen är, till följd av att direktiv 97/9 har direkt effekt, skyldig att underlåta att tillämpa det villkor om användning utan samtycke som har införts av den nationella lagstiftaren vid fastställandet av vilka investeringar som omfattas av skyddssystemet enligt investerardirektivet.
(
1
)	Originalspråk: spanska.
(
2
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 94/19/EG av den 30 maj 1994 om system för garanti av insättningar (EGT L 135, s. 5; svensk specialutgåva, område 6, volym 4, s. 227). Nedan kallat insättningsdirektivet.
(
3
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 97/9/EG av den 3 mars 1997 om system för ersättning till investerare (EGT L 84, s. 22). Nedan kallat investerardirektivet.
(
4
)	Rådets direktiv 93/22/EEG av den 10 maj 1993 om investeringstjänster inom värdepappersområdet (EGT L 141, s. 27; svensk specialutgåva, område 6, volym 4, s. 83). De instrument som räknas upp i avsnitt B i bilagan är följande: ”1. a) Överlåtbara värdepapper. b) Andelar i företag för kollektiva investeringar. 2. Penningmarknadsinstrument. 3. Finansiella terminskontrakt (futures) och motsvarande instrument med kontantavräkning. 4. Ränteterminskontrakt (Forward interest-rate agreements, FRA). 5. Ränte- och valutaswaps samt swaps på aktier och aktieindex. 6. Köp- och säljoptioner avseende alla instrument som hör till detta avsnitt av bilagan, däri inbegripet motsvarande instrument med kontantavräkning. Denna grupp inbegriper särskilt valuta- och ränteoptioner.”
(
5
)	I bilaga I anges följande undantag: ”1. Professionella och institutionella investerare … . 2. Överstatliga institutioner, statliga och centrala administrativa myndigheter. 3. Provinsiella, regionala, lokala eller kommunala myndigheter. 4. Styrelseledamöter, andra medlemmar i värdepappersföretagets ledning och bolagsmän som personligen svarar för värdepappersföretagets skulder, personer som äger minst 5 % av värdepappersföretagets kapital, personer med ansvar att utföra i lag föreskriven revision av värdepappersföretagets bokföring och investerare med liknande ställning i andra företag inom samma grupp som ett sådant företag. 5. Nära släktingar och tredje man som handlar för de investerares räkning som avses i 4. 6. Andra företag inom samma grupp. 7. Investerare som är ansvariga för eller har dragit fördel av vissa förhållanden som är hänförliga till värdepappersföretaget och som ligger till grund för värdepappersföretagets finansiella svårigheter eller som har medverkat till att förvärra dess finansiella ställning. 8. Bolag som är av sådan storlek att de inte får att upprätta en balansräkning i förkortad form enligt artikel 11 i rådets fjärde direktiv (78/660/EEG) av den 25 juli 1978 grundat på artikel 54.3 g) i fördraget om årsbokslut i vissa typer av bolag.”
(
6
)	Rådets direktiv 86/635/EEG av den 8 december 1986 om årsbokslut och sammanställd redovisning för banker och andra finansiella institut (EGT L 372, s. 1; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 136).
(
7
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/39/EG av den 21 april 2004 om marknader för finansiella instrument och om ändring av rådets direktiv 85/611/EEG och 93/6/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/12/EG samt upphävande av rådets direktiv 93/22/EEG (EUT L 145, s. 1).
(
8
)	Europeiska centralbankens förordning (EG) nr 25/2009 av den 19 december 2008 om de monetära finansinstitutens balansräkningar (EUT L 15, s. 14), i dess lydelse enligt Europeiska centralbankens förordning (EU) nr 883/2011 av den 25 augusti 2011 (EUT L 228, s. 13) (nedan kallad förordning nr 25/2009).
(
9
)	Min kursivering.
(
10
)	Det handlar normalt sett om en ”avistainlåning”, vars vanligaste form är så kallad ”insättning på avistakonto” Se exempelvis Cortés, L.J ”Contratos bancarios (II)”, i Uría, R. och Menéndez, A. Curso
de
Derecho
Mercantil, vol. II, Civitas, Madrid, 2001, s. 540. Även, Thessinga, K.D. ”Das Einlagengeschäft”, i Boujong, K., Ebenroth, C.T och Joost, D. Handelsgesestzbuch
Kommentar, Bd. 2, C.H. Beck/Franz Vahlen, München, 2001, s. 1918 och följande sidor.
(
11
)	Se härvidlag exempelvis Cremades Bañón, F. Certificados de depósito en las imposiciones a plazo, Murcia, 1979, s. 102. Det handlar, även här normalt sett, om inlåning eller insättningar ”med fast löptid”, vars likviditet tillhandahålls genom utställande av bevis som innefattar rätten till återbetalning av det insatta kapitalet. I Cortés, L.J. a.a., s. 541, definieras bankcertifikat som ”inlösbara värdepapper som kan överlåtas genom påskrift, vilket innebär att innehavaren kan avyttra dem och få tillbaka de pengar som investerats eller lånats in på viss tid utan att avtalet med kreditinrättningen sägs upp eller upphör”. Se även Recalde, A. ”Certificado de depósito”, Enciclopedia
Jurídica
Básica, vol. I, Cívitas, Madrid, 1995, s. 1016.
(
12
)	Min kursivering.
(
13
)	Min kursivering.
(
14
)	Omsättningsbarhetskriteriet är det som enligt min uppfattning bäst överensstämmer med syftet med det undantag som insättningsdirektivet medger och det som, såsom framgår nedan, är mest lämpat för samordna detta direktiv med investerardirektivet. Det är enligt min uppfattning talande att innehavarbevis enligt tysk rätt är undantagna från garantin i insättningsdirektivet (§ 1 (2) i Einlagensicherungs- und Anlegerentschädigungsgesetz av den 16 juli 1998 (BGBl. I s. 1842), i dess lydelse enligt lag av den 15 juli 2014 (BGBL. I s. 934)). Vidare har den spanska lagstiftaren föreskrivit att bankcertifikat utställda i ett visst namn ska omfattas av insättningsgarantin, medan bankcertifikat utställda till innehavaren ska undantas (artikel 4.4 c i kungligt dekret 2606/1996 av den 20 december 1996 med rättsliga bestämmelser om garantifonden för insättningar i kreditinstitut (Real Decreto 2606/1996, de 20 de diciembre, por el que se establece el régimen jurídico del fondo de garantía de depósitos de entidades de crédito), BOE nr 307, av den 21 december 1996)).
(
15
)	Enligt formuleringen i dom av den 15 januari 2014, Association de médiation sociale (C-176/12, EU:C:2014:2), punkt 36, ”kan en direktivsbestämmelse som syftar till att tillerkänna enskilda rättigheter eller ålägga dem skyldigheter – även om den är klar, precis och ovillkorlig – emellertid inte som sådan tillämpas i en tvist där enbart enskilda står mot varandra”. Se även dom av den 19 januari 2010, Kücükdeveci (C-555/07, EU:C:2010:21), punkt 46.
(
16
)	Klassisk praxis sedan dom av den 4 december 1974, Van Duyn, 41/74 (EU:C:1974:133). För övrigt har domstolen alltid godtagit en vid definition av begreppet stat i detta sammanhang; se dom av den 26 februari 1986, Marshall (C‑152/84, EU:C:1986:84).