62021CJ0245_RES
Förenade målen C-245/21 och C-248/21
Förbundsrepubliken Tyskland
mot
MAochPBochLE
(begäran om förhandsavgörande från Bundesverwaltungsgericht)
Domstolens dom (första avdelningen) av den 22 september 2022
”Begäran om förhandsavgörande – Förordning (EU) nr 604/2013 – Fastställande av vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd – Artiklarna 27 och 29 – Överföring av den berörda personen till den medlemsstat som är ansvarig för att pröva hans eller hennes ansökan – Avbruten överföring till följd av covid-19-pandemin – Omöjlighet att genomföra överföringen – Domstolsskydd – Konsekvenser för överföringsfristen”
Gränskontroller, asyl och invandring – Asylpolitik – Kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd – Förordning nr 604/2013 – Förfaranden för övertagande och återtagande – Frist för att genomföra överföringen av en person som ansöker om internationellt skydd – Beslut av de behöriga myndigheterna i en medlemsstat om att tills vidare avbryta verkställigheten av ett överföringsbeslut – Beslut som är motiverat av att det är praktiskt omöjligt att genomföra överföringen på grund av covid-19-pandemin – Överföringsfristen avbryts – Otillåtet
(Europaparlamentets och rådets förordning nr 604/2013, artiklarna 27.4 och 29.1)
(se punkterna 47–50, 57, 59–62 och 68–71 samt domslutet)
Resumé
Det förhållandet att verkställigheten av ett beslut om överföring av en asylsökande till den ansvariga medlemsstaten avbryts på grund av covid-19-panedemin medför inte att överföringsfristen på sex månader avbryts.
När denna tidsfrist väl har löpt ut blir den anmodande medlemsstaten ansvarig för prövningen av asylansökan.
Under år 2019 lämnade LE, MA och PB in asylansökningar i Tyskland. LE hade emellertid tidigare lämnat in en ansökan om internationellt skydd i Italien och MA och PB hade rest in olagligen i sistnämnda medlemsstat, där de hade registrerats som sökande av internationellt skydd. Den tyska behöriga myndigheten begärde därför att de italienska myndigheterna skulle återta LE och överta MA och PB med stöd av Dublin III‑förordningen. (
1
) Denna myndighet avvisade sedermera dessa personers asylansökningar och förordnade att de skulle avlägsnas till Italien.
I februari 2020 informerade de italienska myndigheterna de tyska myndigheterna om att det på grund av covid-19-pandemin inte längre skulle komma att ske några överföringar till och från Italien med stöd av Dublin III-förordningen. Genom beslut som antogs i mars 2020 och i april 2020 beslutade den behöriga tyska myndigheten att tillsvidare avbryta verkställigheten av besluten om avlägsnande av de berörda personerna med tillämpning av bland annat nämnda förordning, (
2
) med motiveringen att det med hänsyn till utvecklingen av covid-19-pandemin inte var möjligt att verkställa dessa överföringar.
Genom domar som meddelades i juni 2020 och i augusti 2020 upphävde Verwaltungsgericht (Förvaltningsdomstolen, Tyskland) de beslut genom vilka myndigheten hade avvisat de berörda personernas asylansökningar och beslutat att de skulle avlägsnas. Nämnda domstol konstaterade att även om Republiken Italien hade varit ansvarig för prövningen av de berörda personernas asylansökningar, hade ansvaret övergått på Förbundsrepubliken Tyskland på grund av att den frist för överföring som föreskrivs i Dublin III-förordningen (
3
) hade löpt ut, eftersom denna frist inte hade avbrutits genom de ovannämnda besluten att tillfälligt avbryta verkställigheten.
Den hänskjutande domstolen, till vilken dessa domar har överklagats, är osäker på huruvida besluten att avbryta verkställigheten av ordern om avlägsnande som fattats med avseende på de berörda personerna kan medföra att fristen för överföring avbryts.
EU-domstolen har slagit fast att den tidsfrist för överföring som föreskrivs i Dublin III-förordningen (
4
) inte avbryts när de behöriga myndigheterna i en medlemsstat, med stöd av denna förordning, (
5
) fattar ett beslut om att tillsvidare avbryta verkställigheten av ett beslut om överföring med motiveringen att det är praktiskt omöjligt att verkställa beslutet på grund av covid-19-pandemin.
Domstolens bedömning
Domstolen preciserar inledningsvis att när ett överklagande av ett beslut om överföring ges suspensiv verkan genom ett beslut som fattats av de behöriga myndigheterna på de villkor som anges i Dublin III-förordningen, (
6
) börjar fristen för överföringen löpa från och med det slutliga beslutet i fråga om detta överklagande, vilket innebär att överföringsbeslutet ska verkställas senast sex månader efter det att det slutliga beslutet i fråga om detta överklagande har fattats. En sådan lösning förutsätter emellertid att beslutet att avbryta verkställigheten av överföringsbeslutet har fattats av de behöriga myndigheterna inom gränserna för tillämpningsområdet för den bestämmelse som föreskriver en sådan suspensiv verkan. (
7
)
När det gäller detta tillämpningsområde har domstolen för det första understrukit att tillämpningen av denna bestämmelse har ett nära samband med den berörda personens överklagande av överföringsbeslutet, eftersom beslutet att avbryta verkställigheten ska fattas av dessa myndigheter ”i avvaktan på utfallet av överklagandet”.
Vad för det andra gäller det sammanhang som den nämnda bestämmelsen ingår i, återfinns bestämmelsen i den avdelning som har rubriken ”Rättssäkerhetsgarantier” (
8
). Bestämmelsen ingår dessutom i en artikel med rubriken ”Rättsmedel” och följer på ett stycke som avser den suspensiva verkan av ett överklagande av överföringsbeslutet, vilket stycke den kompletterar genom att ge medlemsstaterna rätt att föreskriva att de behöriga myndigheterna får avbryta verkställigheten av överföringsbeslutet när detta avbrott till följd av överklagandet inte följer av vare sig lag eller ett domstolsavgörande.
Vad slutligen gäller de mål som eftersträvas med Dublin III-förordningen, syftar den sexmånadersfrist som fastställs i förordningen till att säkerställa att den berörda personen verkligen överförs så snabbt som möjligt till den medlemsstat som är ansvarig för att pröva personens ansökan om internationellt skydd. Med hänsyn till den preskriptionsavbrytande verkan som ett uppskov med verkställigheten av ett beslut om överföring får på överföringsfristen, skulle en tolkning av denna bestämmelse som innebär att medlemsstaterna får låta de behöriga myndigheterna avbryta verkställigheten av överföringsbeslut på grund av skäl som saknar direkt samband med det rättsliga skyddet för den berörda personen riskera att frånta tidsfristen för överföring all verkan, att ändra ansvarsfördelningen mellan medlemsstaterna enligt Dublin III‑förordningen och varaktigt förlänga handläggningen av ansökningar om internationellt skydd.
Domstolen anser därför att de behöriga myndigheterna således endast kan avbryta verkställigheten av ett överföringsbeslut, i enlighet med de bestämmelser som stadgas i Dublin III‑förordningen, när omständigheterna kring verkställigheten innebär att den berörda personen, för att säkerställa att vederbörande ges ett effektivt domstolsskydd, måste tillåtas att stanna kvar i den medlemsstat som har fattat nämnda beslut fram till dess att ett slutligt beslut meddelas i fråga om detta överklagande. Ett beslut att tills vidare avbryta verkställigheten av ett överföringsbeslut med motiveringen att det är praktiskt omöjligt att verkställa det kan inte antas med stöd av dessa bestämmelser. Denna slutsats påverkas inte av att det följer av nationell rätt att det faktum att ett överföringsbeslut inte kan verkställas kan innebära att beslutet är rättsstridigt. Den omständigheten att ett beslut om att avbryta verkställigheten av ett överföringsbeslut kan återkallas innebär nämligen att detta beslut inte kan anses har fattats i avvaktan på utfallet av överklagandet av överföringsbeslutet och i syfte att garantera den berörda personen rättsligt skydd, eftersom det inte kan uteslutas att beslutet att avbryta överföringen återkallas innan överklagandet har avgjorts. Vidare följer det av flera bestämmelser i Dublin III-förordningen att unionslagstiftaren inte har ansett att det faktum att det är praktiskt omöjligt att verkställa ett överföringsbeslut ska anses motivera att tidsfristen för överföring avbryts eller tillfälligt upphör att löpa.
(
1
)	Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 604/2013 av den 26 juni 2013 om kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för att pröva en ansökan om internationellt skydd som en tredjelandsmedborgare eller en statslös person har lämnat in i någon medlemsstat (EUT L 2013, 2013, s. 31) (nedan kallad Dublin III-förordningen).
(
2
)	Besluten antogs med stöd av artikel 27.4 i Dublin III‑förordningen enligt vilken medlemsstaterna får föreskriva att de behöriga myndigheterna på eget initiativ får besluta att avbryta verkställigheten av överföringsbeslutet i väntan på utfallet av överklagandet eller omprövningen.
(
3
)	Se artikel 29.1 i Dublin III‑förordningen enligt vilken överföringen av sökanden från den anmodande medlemsstaten till den ansvariga medlemsstaten ska verkställas i enlighet med den anmodande medlemsstatens nationella rätt, efter samråd mellan de berörda medlemsstaterna, så snart det är praktiskt möjligt och senast inom sex månader efter det att framställan från en annan medlemsstat om övertagande eller återtagande av den berörda personen godtogs eller det slutliga beslutet i fråga om överklagande eller omprövning med suspensiv verkan fattades i enlighet med artikel 27.3.
(
4
)	Se artikel 29.1 i Dublin III‑förordningen.
(
5
)	Beslutet grundas således på artikel 27.4 i Dublin III‑förordningen.
(
6
)	I enlighet med artikel 27.4 i Dublin III‑förordningen.
(
7
)	Det rör sig om artikel 27.4 i Dublin III‑förordningen.
(
8
)	Kapitel VI, avsnitt IV i Dublin III-förordningen.