62019TJ0018_RES
Mål T-18/19
Colin Brown
mot
Europeiska kommissionen
Tribunalens dom (fjärde avdelningen i utökad sammansättning) av den 5 oktober 2020
”Personalmål – Tjänstemän – Tjänsteman som var medborgare i Förenade kungariket när han tillträdde sin tjänst – Förenade kungarikets utträde ur unionen – Förvärv under anställningen av medborgarskap i det land där anställningsorten ligger – Förlust av utlandstillägget – Likabehandling – Icke-diskrimineringsprincipen – Artikel 4.1 i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna”
Tjänstemän – Lön – Utlandstillägg – Villkor för beviljande – Händelse som motiverar att administrationen gör en ny prövning av den situation som den som uppbär utlandstillägg befinner sig i – Förvärv under anställningen av medborgarskap i det land där anställningsorten ligger – Omfattas
(Tjänsteföreskrifterna, bilaga VII, artikel 4.1 a)
(se punkterna 36, 37, 39, 41–45 och 50–52)
Tjänstemän – Lön – Utlandstillägg – Villkor för beviljande – Situationen för den som uppbär utlandstillägg prövas på nytt på grund av att vederbörande under anställningen förvärvat medborgarskap i det land där anställningsorten ligger – Förlust av rätten till utlandstillägg – Beaktande av de omständigheter som föranlett ansökan om naturalisation – Risk för uppsägning som har samband med att en medlemsstat utträder ur unionen – Saknar betydelse
(Tjänsteföreskrifterna, bilaga VII, artikel 4.1 a)
(se punkterna 64–69)
Tjänstemän – Lön – Utlandstillägg – Villkor för beviljande – Situationen för den som uppbär utlandstillägg prövas på nytt på grund av att vederbörande under anställningen förvärvat medborgarskap i det land där anställningsorten ligger – Situation som kan likställas med den situation som en tjänsteman som är eller har varit medborgare i det land där anställningsorten ligger befinner sig i – Åsidosättande av principen om likabehandling och icke-diskriminering – Föreligger inte
(Tjänsteföreskrifterna, bilaga VII, artikel 4.1 b)
(se punkterna 81–83, 86–90, 96, 97 och 112–117)
Resumé
I domen Brown/kommissionen (T-18/19), som tribunalen i utökad sammansättning med fem domare meddelade den 5 oktober 2020, preciserade tribunalen under vilka omständigheter en tjänsteman kan fråntas sin rätt till utlandstillägg på grund av att han eller hon har blivit medborgare i det land där anställningsorten ligger, mot bakgrund av de villkor som gäller för beviljande av utlandstillägg enligt artikel 4.1 i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska unionen (nedan kallade tjänsteföreskrifterna).
I förevarande fall tillträdde sökanden, Colin Brown, en tjänst vid kommissionen den 1 januari 2001. Han var då endast medborgare i Förenade kungariket. Byrån för löneadministration och individuella ersättningar (PMO) vid kommissionen beviljade honom utlandstillägg enligt artikel 4.1 a i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna efter att ha konstaterat att han uppfyllde det krav som ställs på en tjänsteman avseende att denne ”inte är och aldrig har varit medborgare i den stat inom vars territorium anställningsorten ligger”.
Den 23 juni 2016 röstade medborgarna i Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland i en folkomröstning för att deras land skulle utträda ur Europeiska unionen. Den 29 mars 2017 anmälde Förenade kungariket till Europeiska rådet sin avsikt att utträda ur unionen. Sökanden ansökte mot denna bakgrund den 27 juni 2017 om belgiskt medborgarskap, vilket han erhöll den 3 november samma år. Efter att ha underrättats om detta meddelade PMO, den 23 februari 2018, sökanden sitt beslut att frånta honom rätten till utlandstillägg och till följd härav även rätten till ersättning för resekostnader, med motiveringen att han hade blivit medborgare i det land där hans anställningsort ligger, i förevarande fall Belgien. Enligt ett beslut om rättelse av den 19 mars 2018 (nedan kallat det angripna beslutet) skulle beslutet av den 23 februari 2018 gälla från och med den 1 december 2017.
Då sökandens klagomål mot det angripna beslutet inte föranledde någon ändring, väckte sökanden talan vid tribunalen om ogiltigförklaring av det angripna beslutet och om att de aktuella förmånerna skulle återställas från och med den 1 december 2017. Till stöd för sitt yrkande om ogiltigförklaring åberopade sökanden fyra grunder, i vilka han dels bestred att det var möjligt att ompröva hans rätt till utlandstillägg, såväl principiellt som med hänsyn till de särskilda omständigheterna i det enskilda fallet, dels gjorde gällande att principen om likabehandling och icke-diskriminering hade åsidosatts till följd av bland annat de villkor för beviljande som tillämpades vid omprövningen och till följd av tolkningen av dessa.
Tribunalen fann, beträffande den första tvistefrågan, att PMO inte hade åsidosatt artikel 4.1 a i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna genom att anse att förvärv under anställningen av medborgarskap i det land där anställningsorten ligger borde leda till en omprövning av rätten till utlandstillägg. Även om det i denna bestämmelse inte uttryckligen föreskrivs att en sådan omprövning kan göras, konstaterade tribunalen att administrationen likväl inte kan fortsätta att varje månad betala detta tillägg när en händelse inträffar som väsentligt förändrar den berördes situation enligt villkoren för beviljande. I ett sådant fall, och i avsaknad av bestämmelser som hindrar detta, ska myndigheten göra en ny bedömning av situationen
Tribunalen konstaterade i detta sammanhang att tolkningen av artikel 4.1 a i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna gav stöd för denna bedömning, eftersom det vid tolkningen av denna bestämmelse inte framkommit någon omständighet som kunde utesluta att omprövning av rätten till utlandstillägg får göras med anledning av att en tjänsteman under anställningen har förvärvat medborgarskap i det land där anställningsorten ligger. Tribunalen ansåg nämligen för det första att den omständigheten att villkoret att en tjänsteman inte är medborgare i det land där anställningsorten ligger har formulerats i presens inte utesluter att den berörda tjänstemannen under hela anställningstiden måste fortsätta att uppfylla detta villkor för att behålla rätten till utlandstillägg. Vad för det andra gäller lagstiftarens val av villkor för beviljande av utlandstillägg fann tribunalen, mot bakgrund av förarbetena (
1
) till de gamla tjänsteföreskrifterna, (
2
) att medborgarskapskriteriet valts på grund av att det är ett tydligt kriterium som är enkelt att tillämpa, även om man var medveten om detta kriteriums begränsningar, bland annat i situationer där en person har dubbelt medborgarskap. Med beaktande av principen om en strikt tolkning av de unionsbestämmelser som ger rätt till ekonomiska förmåner fann tribunalen att det skulle ha krävts att den aktuella bestämmelsen hade formulerats på ett annat sätt för att all möjlighet till omprövning vid förvärv under anställningen av medborgarskap i det land där anställningsorten ligger skulle vara utesluten. Tribunalen fann för det tredje att en sådan omprövning även är förenlig med syftet med utlandstillägget, vilket är att kompensera för de särskilda kostnader och nackdelar som den anställde under hela anställningstiden kan åsamkas genom att han eller hon befinner sig långt från sin ursprungsort på grund av att vederbörande utför arbete för unionen på anställningsorten. Eftersom det ålåg unionslagstiftaren att beakta detta syfte när den fastställde villkoren för beviljande av utlandstillägg, ansåg tribunalen, med hänsyn till den formulering som valts i artikel 4.1 a i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna, att den integration av en tjänsteman som följer av att han eller hon under anställningen varaktigt har bosatt sig och arbetar i det land där anställningsorten ligger inte kan utgöra hinder för betalning av utlandstillägg. Detta val kan däremot inte anses omfatta även det fallet att en tjänsteman under anställningen förvärvar medborgarskap i det land där anställningsorten ligger, med hänsyn till den särskilda form av integration som en sådan naturalisering innebär.
Slutligen fann tribunalen att det saknades fog för sökandens kritik mot PMO för att denna inte hade avstått från att göra en omprövning av hans fall, med hänsyn till de omständigheter som föranlett honom att ansöka om naturalisering, vilka enligt honom var att anse som en tvångssituation som utgjorde force majeure. Efter det att tribunalen hade preciserat att det naturaliseringsförfarande som sökanden genomgått syftade till att motverka den risk för uppsägning som han löpte för det fall att Förenade kungariket skulle komma att utträda ur unionen, fann den att den omtvistade omprövningen inte kunde anses ha medfört en sådan orimlig börda för sökanden som uppfyller kraven på force majeure och som därmed skulle befria PMO från dess omprövningsskyldighet. Detta gällde i än högre grad då sökanden genom förvärvet av belgiskt medborgarskap numera var helt garanterad att behålla sin anställning. Tribunalen erinrade slutligen om att ingen kan göra anspråk på att verkningarna av en unionsmedlemsstats utträde ska undanröjas.
Tribunalen fann därefter, beträffande den andra tvistefrågan, att varken tillämpningen på sökanden, inom ramen för omprövningen, av de villkor för beviljande som gäller för tjänstemän som är medborgare i det land där anställningsorten ligger eller den tolkning som har gjorts av dessa innebar ett åsidosättande av principen om likabehandling och icke-diskriminering.
Tribunalen framhöll först att den åtskillnad som följer av valet av medborgarskap som det främsta kriteriet, vilket lagstiftaren har gjort med utövande av det stora utrymme för skönsmässig bedömning som denne förfogar över vid fastställandet av tjänstemännens anställningsvillkor, inte framstår som uppenbart olämplig eller godtycklig utifrån syftet med utlandstillägget. Dessutom kräver den periodiska utbetalningen, vilken för övrigt inte är begränsad i tiden, att principen om likabehandling och icke-diskriminering iakttas inte bara när tjänsten tillträds, utan även vid varje tillfälle då rätten till detta tillägg omprövas.
Med hänsyn till de strikta villkor som måste vara uppfyllda för att tjänstemän som är medborgare i det land där anställningsorten ligger ska kunna beviljas utlandstillägg, det vill säga en total avsaknad av bosättning och yrkesverksamhet inom detta lands europeiska territorium under en referensperiod på tio år innan de tillträder sin tjänst, ansåg tribunalen att det inte fanns något skäl som motiverade att sökanden undantogs från dessa krav, efter det att han naturaliserats. Från och med detta datum skulle han således behandlas på samma sätt som alla andra personer som är eller har varit belgiska medborgare, vilkas vistelse i Belgien, om än kort, under referensperioden på tio år kan utgöra hinder för att de beviljas detta tillägg enligt artikel 4.1 b i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna. Tribunalen ansåg däremot att situationen för en tjänsteman som under anställningen har förvärvat medborgarskap i det land där anställningsorten ligger inte längre är jämförbar med situationen för tjänstemän som inte har uttryckt någon avsikt att formalisera sina band till detta land genom att bli medborgare där.
Tribunalen underkände under alla omständigheter argumentet om att det var fråga om diskriminering av tjänstemän som var medborgare i Förenade kungariket, efter det att den hade försäkrat sig om att den kritiserade tolkningen i praktiken följdes oberoende av vilket medborgarskap som ursprungligen beaktats för en tjänsteman och att tolkningen inte heller hade någon koppling till något som helst övervägande i fråga om utvecklingen av förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenade kungariket. Vad slutligen gäller grunden att principen om likabehandling och icke-diskriminering har åsidosatts till följd av en felaktig tolkning av artikel 4.1 b i bilaga VII till tjänsteföreskrifterna, påpekade tribunalen att den tolkning som förordats i detta avseende är oförenlig med själva ordalydelsen i denna bestämmelse och med dess tillämpningsområde, varför den inte kunde godtas.
Mot bakgrund av dessa överväganden ogillade tribunalen de övriga yrkandena och följaktligen talan i dess helhet.
(
1
)	Rådets informationsmeddelande av den 11 december 1959.
(
2
)	Rådets förordning nr 31 (EEG), 11 (Euratom) av den 18 december 1961 om tjänsteföreskrifter för tjänstemän och anställningsvillkor för övriga anställda i Europeiska ekonomiska gemenskapen och Europeiska atomenergigemenskapen (EGT 45, 1962, s. 1387).