Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT LAILA MEDINA
föredraget den 12 mars 2026 (1)
Mål C-60/25 [Livronsa] (i)
SR
mot
FT SpA,
Övrig part i rättegången:
Assoutenti
(begäran om förhandsavgörande från Corte d’appello di Cagliari (Appellationsdomstolen i Cagliari (Italien))
(Begäran om förhandsavgörande – Konkurrens – Avtal, beslut och samordnade förfaranden – Artikel 101.2 FEUF – Förordning (EG) nr 1/2003 – Artikel 16.1 – Sektorn för räntederivat i euro – Bindande verkan av Europeiska kommissionens beslut för en nationell domstol – Tvist mellan en låntagare och den utlånande banken rörande giltigheten av en räntesats som indexerats mot Euribor)
I.      Inledning
1.        Förevarande förslag till avgörande avser en begäran om förhandsavgörande beträffande tolkningen av artikel 101.2 FEUF och artikel 16.1 i förordning (EG) nr 1/2003.(2) Begäran har framställts av Civilrättsavdelningen vid Corte d’appello di Cagliari (Appellationsdomstolen i Cagliari, Italien) inom ramen för en tvist mellan en låntagare, SR, och den bank som beviljat honom ett hypotekslån, FT. Tvisten gäller giltigheten av en klausul som fastställer den ränta som ska betalas för lånet med hänvisning till referensvärdet Euro Interbank Offered Rate (Euribor).
2.        Begäran har sin grund i Europeiska kommissionens beslut av den 4 december 2013(3) och den 7 december 2016,(4) i vilka denna institution fann att vissa banker som deltog i den panel som svarade för att fastställa Euribor hade deltagit i en kartell mellan september 2005 och maj 2008.(5) Närmare bestämt fastslog kommissionen att dessa banker hade överträtt artikel 101.1 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet genom att ta del i en enda och fortlöpande överträdelse som bestod i avtal och/eller samordnade förfaranden med syftet att manipulera den normala prissättningen på marknaden för räntederivat i euro (Euro Interest Rate Derivatives; (EIRD).(6) Tribunalen(7) som första instans och EU-domstolen(8) efter överklagande bekräftade kommissionens skäl för dess bedömning och godkände i synnerhet beskrivningen av överträdelsen som en konkurrensbegränsning genom syfte.(9)
3.        Genom sin begäran om förhandsavgörande önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i vilken inverkan besluten rörande räntederivat i euro – och domstolens dom i anslutning till dessa – har på giltigheten av en klausul som hänvisar till Euribor i ett hypotekslåneavtal som ingåtts mellan en enskild person och en bank som inte deltagit i den överträdelse som fastställts av kommissionen. I huvudsak önskar den hänskjutande domstolen fastställa, för det första, huruvida artikel 101.2 FEUF, enligt vilken alla avtal eller beslut som är förbjudna enligt artikel 101.1 FEUF
automatiskt ska vara ogiltiga, bör leda till att denna klausul ogiltigförklaras, även om det berörda låneavtalet har ingåtts utanför marknaden för räntederivat i euro. För det andra frågar den hänskjutande domstolen huruvida och i vilken utsträckning, den manipulation av Euribor som fastställts av kommissionen har bevisvärde i nationella förfaranden i enlighet med artikel 16.1 i förordning nr 1/2003.
II.    De faktiska omständigheterna, förfarandet och tolkningsfrågan
4.        Den 15 december 2005 ingick SR och FT ett hypotekslåneavtal. Räntan på lånet var fast under en inledande period på sex månader. Därefter omräknades räntan på grundval av en rörlig komponent kopplad till Euribor. Avtalet omförhandlades ytterligare den 20 februari 2015.
5.        SR väckte talan vid Tribunale di Oristano (Distriktsdomstolen i Oristano, Italien). Genom denna talan begärde han dels en omräkning av det belopp som skulle betalas i ränta på hypotekslånet, dels fastställelse av att han hade en fordran. SR hävdade att vissa villkor i avtalet, däribland villkoret som fastställde räntesatsen med hänvisning till Euribor, var ogiltiga på grund av att de var vaga och otillförlitliga. I sin dom förklarade
denna domstol att den räntesats som avtalats i låneavtalet hade bestämts i enlighet med tillämplig lagstiftning. Den förklarade också att den rörliga räntesatsen baserades på förutbestämda och objektiva kriterier som inte var föremål för långivarens skönsmässiga bedömning, vilket uteslöt grund för avtalets ogiltighet.
6.        SR har överklagat denna dom till Corte d’appello di Cagliari (Appellationsdomstolen i Cagliari), som är den hänskjutande domstolen i förevarande mål. I sitt överklagande har han begärt att klausulen i låneavtalet som innehåller hänvisningen till Euribor ska förklaras ogiltig och att återbetalningsplanen enligt detta avtal ska räknas om. SR hävdar i synnerhet att han inte kunde bedöma tillämpningen av Euribor på sitt lån på ett korrekt sätt på grund av den konstlade manipulationen av Euribor, vilket kommissionen funnit i besluten om räntederivat i euro. Under förfarandet har klaganden begärt att en fråga skulle hänskjutas till domstolen för förhandsavgörande.
7.        Den hänskjutande domstolen anser att det för avgörande
av tvisten i det nationella målet, liksom för många andra pågående tvister, är nödvändigt att klargöra tillämpningsområdet för artikel 101.2 FEUF och bevisvärdet av besluten om räntederivat i euro för nationella domstolar enligt artikel 16 i förordning nr 1/2003. Den hänskjutande domstolen är i synnerhet osäker i fråga om hur dessa bestämmelser ska tolkas vid bedömningen av giltigheten av en klausul i ett hypotekslåneavtal som under den period då kommissionen funnit att överträdelsen begåtts fastställde räntesatsen för lånet med hänvisning till Euribor.
8.        I detta avseende påpekar den hänskjutande domstolen först och främst att praxis från Corte Suprema di Cassazione (Högsta domstolen, Italien) förefaller ha påverkats av olika synsätt, vilka beskrivs på följande sätt i begäran om förhandsavgörande.
9.        Å ena sidan bör, enligt en första grupp av rättsfall, den manipulation av Euribor som fastställts i besluten om räntederivat i euro anses ha ökat bevisvärdet till stöd för en talan om ogiltigförklaring av en avtalsklausul som hänvisar till Euribor, oavsett om den bank som är part i det berörda låneavtalet har deltagit i den överträdelse som kommissionen konstaterat. Enligt denna rättspraxis kan dessutom föremålet för avtalsvillkoret inte fastställas om det externa index som anges i låneavtalet inte längre på ett tillförlitligt sätt återspeglar parternas avsikt på grund av olaglig manipulation. Enligt nationell civilrätt innebär denna situation att villkoret måste anses vara delvis ogiltigt för den period som överträdelsen avser. Endast en talan om ogiltigförklaring, till skillnad från en skadeståndstalan, kan dessutom säkerställa ett fullgott skydd för slutkonsumenten och skydda denne från verkningarna av det konkurrensbegränsande avtalet.
10.      Å andra sidan är
besluten om räntederivat i euro, enligt en andra och nyare grupp av rättsfall, visserligen bindande för nationella domstolar i enlighet med artikel 16.1 i förordning nr 1/2003, men de utgör inte bevis med betydande bevisvärde för att ogiltigförklara en klausul som fastställer räntesatsen i ett låneavtal med hänvisning till Euribor. Denna grupp av rättsfall
bekräftar att den överträdelse som kommissionen fastställde i dessa beslut bestod i ett beteende som syftade till att minska de kassaflöden som kartellmedlemmarna annars skulle ha haft för
räntederivat i euro. Denna konkurrensbegränsning avser därför endast marknaden för räntederivat i euro och kan inte ha någon inverkan på marknaden för lån med rörlig ränta kopplade till Euribor.
11.      Under alla omständigheter lutar den hänskjutande domstolen åt att anse att när det väl har fastställts att en referensränta har manipulerats, måste denna manipulation anses vara fastställd på alla marknader där denna ränta tillämpas. Det vore motsägelsefullt att anse att den manipulation av Euribor som kommissionen fastslagit i sina beslut uteslutande avsåg marknaden för räntederivat i euro och inte andra marknader, däribland marknaden för lån med rörlig ränta. Den hänskjutande domstolen anser dessutom att en tolkning enligt vilken artikel 101.2 FEUF inte har någon verkan på avtalsförhållanden som hänvisar till Euribor under överträdelseperioden skulle undergräva den avskräckande effekten av denna bestämmelse.
12.      Mot denna bakgrund beslutade Corte d’appello di Cagliari (Appellationsdomstolen i Cagliari) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till domstolen för förhandsavgörande:
”Ska, med beaktande av artikel 16.1 i [förordning (EG) nr 1//2003], beviset på manipulationer av Euribor [räntesatsen], såsom dessa konstaterades i kommissionens beslut om [räntederivat i euro] och i EU-domstolens dom i målet
[HSBC Holdings m.fl.], anses vara slutgiltigt fastställt även för de nationella domstolarna och utgör den konkurrensbegränsning som är föremål för [dessa] kommissionens beslut och [denna] EU-domstolens dom en kartell som enligt artikel 101 [FEUF] enbart är förbjuden på marknaden för [ränte] derivat [i euro] eller på alla marknader där den manipulerade Euribor [räntesatsen] har använts?”
13.      Begäran om förhandsavgörande gavs in till EU-domstolens kansli den 28 januari 2025. Klaganden och motparten, intervenienten i det nationella målet samt kommissionen har gett in skriftliga yttranden. Ingen förhandling har ägt rum i förevarande mål.
III. Bedömning
14.      Genom sin fråga vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida artikel 16.1 i förordning nr 1/2003 ska tolkas så, att kommissionens bedömning att en referensränta har manipulerats i ett beslut vari fastställs att en överträdelse av artikel 101.1 FEUF ägt rum, ska anses vara slutgiltigt fastställd för nationella domstolar i mål som anhängiggjorts vid dem. Den hänskjutande domstolen frågar också om denna bedömning innebär att ett avtal som hänvisar till detta referensvärde och som ingåtts utanför den marknad som kommissionens beslut avser utgör ett förbjudet avtal enligt artikel 101 FEUF.
15.      Jag kommer först att behandla den del av tolkningsfrågan som avser tolkningen av artikel 101 FEUF (första delen), innan jag övergår till den del av tolkningsfrågan som avser tolkningen av artikel 16.1 i förordning nr 1/2003 (andra delen).
16.      När det gäller den första delen av tolkningsfrågan kan det av beslutet om hänskjutande utläsas att den hänskjutande domstolens tvivel beträffande tillämpningsområdet för denna bestämmelse avser de rättsliga följderna av slutsatserna i besluten om räntederivat i euro, såsom bekräftats i domstolens dom i målet HSBC Holdings m.fl. Närmare bestämt undrar den hänskjutande domstolen om bedömningen att en referensränta har manipulerats på en viss marknad, vilket medför ett åsidosättande av artikel 101.1 FEUF, kan medföra att en klausul i ett avtal, som ingåtts på en annan marknad och som hänvisar till denna referensränta under överträdelseperioden, blir ogiltig i enlighet med artikel 101.2 FEUF.
17.      Enligt artikel 101.2 FEUF är alla avtal eller beslut som är förbjudna enligt artikel 101.1 FEUF automatiskt ogiltiga. Enligt domstolens praxis blir ett avtal som inte uppfyller villkoren i artikel 101.3 FEUF ogiltigt i den mån dess syfte eller verkan är oförenligt med förbudet i artikel 101.1 FEUF.(10) Eftersom den ogiltighet som avses i artikel 101.2 FEUF är absolut, har ett avtal som är ogiltigt enligt den bestämmelsen ingen verkan, varken i det förflutna eller i framtiden, mellan de avtalsslutande parterna.(11) Ett sådant avtal kan inte heller åberopas mot tredje man.(12)
18.      Domstolen har därför avgränsat tillämpningsområdet för artikel 101.2 FEUF(13) genom att begränsa dess tillämpning till avtal som omfattas av förbudet i artikel 101.1 FEUF.(14) Det är riktigt att enligt rättspraxis kan vem som helst åberopa att ett förbjudet avtal är automatiskt ogiltigt och att domstolarna är bundna av detta.(15) Det är dock endast beslut eller avtal som omfattas av artikel 101.1 FEUF som blir ogenomförbara, i princip i deras helhet, såvida inte de konkurrensbegränsande inslagen kan skiljas från resten av avtalet.(16) Som domstolen har förklarat är de följder som föreskrivs för ogiltigheten enligt artikel 101.2 FEUF avseende de delar av avtalet som inte är oförenliga med artikel 101.1, för beställningar och leveranser som gjorts på grundval av avtalet och för de ekonomiska skyldigheter som följer därav, inte en fråga för unionsrätten.(17)
19.      Tanken bakom domstolens avgöranden kan enligt min mening enkelt förklaras med hänvisning till, för det första, behovet av att förhindra en dominoeffekt av det slag som den hänskjutande domstolen avser i sitt beslut om hänskjutande, nämligen på avtalsförhållanden som ingåtts mellan tredje parter som inte är inblandade i det specifika avtal som kommissionen har funnit vara förbjudet. Detta gäller i synnerhet en klausul som den som är aktuell i målet vid den nationella domstolen, som avser en produkt och en marknad som skiljer sig från dem som omfattas av kommissionens beslut om manipulationen av Euribor i samband med räntederivat i euro. Den oförutsägbarhet som skulle kunna uppstå i fråga om de rättsliga och ekonomiska konsekvenserna av en systematisk ogiltigförklaring av alla avtal eller klausuler som inte i sig har befunnits vara förbjudna enligt artikel 101.1 FEUF förefaller mig motivera domstolens tolkning av artikel 101.2 FEUF.
20.      För det andra är domstolens tolkning av artikel 101.2 FEUF också, i likhet med vad motparten i det nationella målet har anfört, förenlig med principen om att ansvaret för överträdelser av EU:s konkurrensregler är av personlig karaktär. Enligt rättspraxis är det endast det företag som överträder dessa regler som ska svara för överträdelsen.(18) Även om denna rättspraxis har utvecklats i samband med förhandsavgöranden om skadeståndstalan, följer det logiskt att den ogiltighet som föreskrivs i artikel 101.2 FEUF för avtal och beslut som strider mot artikel 101.1 inte kan utsträckas till avtalsförhållanden som ingåtts av parter som inte är inblandade i överträdelsen.
21.      Det är riktigt att domstolen i den dom i målet Allianz Hungária(19) som kommissionen nämner i sina skriftliga yttranden förklarade att vertikala avtal som ingåtts för att genomföra ett horisontellt avtal (marknadsuppdelningsavtal) som strider mot artikel 101.1 FEUF också kan förklaras rättsstridiga enligt den sistnämnda bestämmelsen.(20) Närmare bestämt var frågan i det målet huruvida vertikala avtal genom vilka två motorfordonsförsäkringsföretag bilateralt, antingen med bilhandlare eller med en branschorganisation som företrädde dem, kommit överens om timpriset för reparation av försäkrade fordon, utgjorde en begränsning genom syfte enligt artikel 101.1 FEUF. I sin dom fann domstolen att förekomsten av ett horisontellt avtal mellan dessa två företag, som syftade till att dela upp marknaden, kunde göra även de vertikala avtal som ingåtts för att genomföra detta
rättsstridiga.
22.      Domen i målet Allianz Hungária kan dock inte överföras på förevarande mål. Av den domen framgår att domstolen inte utvidgade den ogiltighet som föreskrivs i artikel 101.2 FEUF till avtal som inte omfattas av förbudet i artikel 101.1 FEUF. Tvärtom fann domstolen att vertikala avtal som var nödvändiga för genomförandet av det horisontella avtalet, utan vilka det senare avtalet inte kunde genomföras, också kunde anses strida mot artikel 101.1 FEUF och därför vara ogiltiga i sig, med förbehåll för den bedömning som skulle göras av den hänskjutande domstolen i det målet.
23.      I detta avseende räcker det att notera att det låneavtal som är föremål för prövning i det nationella målet inte utgör någon del av den överträdelse av artikel 101.1 FEUF som kommissionen har fastställt. Till skillnad från den situation som var aktuell i domen i målet Allianz Hungária ingicks detta avtal inte för att genomföra eller verkställa det konkurrensbegränsande avtal som kommissionen har fastställt i besluten om räntederivat i euro. Det hänvisade endast till referensvärdet Euribor för att bestämma den rörliga räntesats som ska tillämpas på ett hypotekslån som en bank beviljat en enskild person, vilket dessutom inte hade något samband med det rättsstridiga
agerande som fastställts av kommissionen. I detta sammanhang är det för mig uppenbart att detta avtal inte kan anses vara föremål för den verkan som föreskrivs i artikel 101.2 FEUF, vilken enligt den rättspraxis som anges i punkt 18 i förevarande förslag till avgörande endast är tillämplig på avtal som strider mot artikel 101.1 FEUF.
24.      Det följer av detta att artikel 101.2 FEUF inte kan tolkas så, att kommissionens bedömning i ett beslut om fastställande av en överträdelse av artikel 101.1 FEUF, att en referensränta har manipulerats, måste medföra att en klausul i ett låneavtal som hänvisar till denna referensränta blir ogiltig, när denna klausul inte ingår i det konkurrensbegränsande avtal som avses i kommissionens beslut och inte som sådant har befunnits strida mot artikel 101.1 FEUF.
25.      I detta skede är det viktigt att notera att det faktum att artikel 101.2 FEUF inte innehåller en rättslig grund för att förklara en klausul i ett låneavtal som inte omfattas av artikel 101.1 FEUF ogiltig, inte innebär att parterna i avtalet inte har andra rättsmedel till sitt förfogande för att hävda att klausulen är ogiltig.(21) I detta avseende ska det erinras om att, såsom framgår av domstolens praxis, följderna som ett avtal som är förbjudet enligt artikel 101.1 FEUF kan få för avtalsförhållanden som involverar tredje parter ska fastställas av nationella domstolar i enlighet med deras egen lagstiftning.(22)
26.      I förevarande mål är de uppgifter som den hänskjutande domstolen lämnat i detta avseende ganska begränsade. Av beslutet om hänskjutande kan dock utläsas att det nationella målet avser en talan om ogiltigförklaring grundad på att en klausul som fastställer räntan i ett låneavtal med hänvisning till referensvärdet Euribor är otillförlitlig. Med beaktande av den rättspraxis som anges i punkt 25 ovan finns det ingenting som hindrar den hänskjutande domstolen att bedöma giltigheten och verkan av denna klausul mot bakgrund av tillämpliga nationella bestämmelser, till exempel bestämmelser om avtalsföremålets lagenlighet som anges i beslutet om hänskjutande.
(23)
27.      Det är just i denna situation som tolkningen av artikel 16 i förordning nr 1/2003 – som den andra delen av tolkningsfrågan avser – får särskild betydelse i ett mål som det nationella målet, i synnerhet i samband med besluten om räntederivat i euro. Genom denna del av frågan vill den hänskjutande domstolen i huvudsak få klarhet i huruvida den manipulation som kommissionen fastställt i dessa beslut har bevisvärde i ett förfarande som rör giltigheten enligt nationell rätt av en klausul som hänvisar till Euribor under överträdelseperioden.
28.      I artikel 16 i förordning nr 1/2003, under rubriken ”Enhetlig tillämpning av [EU:s] konkurrensrätt”, föreskrivs att när nationella domstolar avgör mål om avtal, beslut eller förfaranden enligt artikel 101 FEUF eller artikel 102 FEUF som redan är föremål för ett beslut av kommissionen, får de inte fatta beslut som strider mot kommissionens beslut.(24) Denna bestämmelse kodifierar tidigare rättspraxis,(25) där domstolen i huvudsak hade slagit fast att i ett system för tillämpning av konkurrenslagstiftningen som tilldelas flera aktörer, däribland nationella domstolar, kräver principerna om rättssäkerhet och enhetlig tillämpning av EU:s konkurrensregler att motstridiga beslut undviks.(26)
29.      Vidare har domstolen i sin praxis fastställt gränserna för den regel som följer av artikel 16 i förordning nr 1/2003. I samband med en civilrättslig skadeståndstalan, där skadegörande handling, skada och ett direkt orsakssamband mellan denna
handling och skadan ska fastställas, är den nationella domstolen bunden av kommissionens bedömning att ett avtal är förbjudet och av den rättsliga kvalificeringen av detta avtal.(27) Tribunalen har också i sin praxis, som enligt min mening lätt skulle kunna godkännas av EU-domstolen,(28) fastställt att nationella domstolar likaså är bundna av kommissionens bedömning av den tidsmässiga och geografiska räckvidden av den handling som prövats och av ansvaret eller icke-ansvaret för de personer som utretts med avseende på handlingen i fråga.(29)
30.      I det föreliggande fallet är det viktigt att påpeka att kommissionen fann att vissa banker i Euribor-panelen hade deltagit i en kartell på marknaden för räntederivat i euro, som i huvudsak varade från september 2005 till maj 2008.(30) Kommissionen fann i synnerhet att kartellmedlemmarna under denna period hade deltagit i en rad förfaranden som syftade till att manipulera den normala prissättningen på marknaden för
räntederivat i euro. Dessa förfaranden innefattade utbyte av information om deras preferenser för oförändrade, låga eller höga räntor (fastställande) för vissa Euribor-löptider, beroende på deras marknadsställning eller exponeringar. Deltagarna utbytte också konfidentiell information om sin marknadsställning eller avsikter när det gällde framtida Euribor-inlämningar för specifika löptider. Ibland utforskade börsmäklare dessutom möjligheterna att anpassa minst en av sina bankers framtida Euribor-inlämningar på grundval av information som de fått från andra deltagare.(31)
31.      Det kan vara lämpligt att påminna sig att Euribor är en referensräntesats som har bred användning på internationella penningmarknader.(32) Den syftar till att återspegla kostnaden för lån mellan banker i euro. Beräkningen görs dagligen, med data från flera finansinstitut inom en utsedd panel som underlag för processen. Den baseras på de bud som lämnas av bankerna i panelen, som uppskattar de räntor till vilka en hypotetisk förstklassig bank skulle låna ut medel till en annan förstklassig bank. Euribor-räntorna återspeglas i prissättningen av räntederivat i euro, som är globalt handlade finansiella produkter. Dessa produkter används av stora företag, finansinstitut, hedgefonder och andra internationella företag för att hantera sin exponering mot ränterisk (hedging för både låntagare och investerare) eller i spekulativa syften.(33)
32.      Som kommissionen helt riktigt har påpekat i sina skriftliga yttranden måste särskild uppmärksamhet fästas vid förhållandet att besluten om räntederivat i euro inte innehåller några specifika slutsatser om effekterna av det konkurrensbegränsande avtalet såvitt gäller Euribor. Av dessa beslut framgår i synnerhet att nivån på Euribor kunde manipuleras uppåt, nedåt eller hållas oförändrad av de banker som ingick i panelen, beroende på kartellparternas positioner på derivatmarknaden.(34) Besluten om räntederivat i euro avgör därför inte huruvida kartellen hade en tendens att driva Euribor uppåt eller nedåt. Även om det kan vara rimligt att anta, på grundval av agerandet av de banker som var inblandade i det förbjudna avtalet, att Euribor inte följde sin normala utveckling under kartellperioden(35), drog kommissionen inga definitiva slutsatser om den övergripande riktningen i vilken detta referensvärde manipulerades. Genom sina respektive domar(36) bekräftade både tribunalen och domstolen kommissionens bedömning och drog slutsatsen att överträdelsen i fråga utgjorde en begränsning ”genom syfte” enligt artikel 101.1 FEUF, som endast rörde marknaden för räntederivat i euro.
33.      Av ovanstående överväganden följer att artikel 16 i förordning nr 1/2003, vad gäller besluten om räntederivat i euro, kräver att nationella domstolar betraktar förekomsten av en manipulation av Euribor under den period, som kommissionen fastställt, som slutgiltigt fastställd. Eftersom överträdelsen i fråga klassificerades som en begränsning genom syfte kan däremot inga specifika effekter på Euribornivå härledas enbart från de ageranden som kommissionen fann strida mot artikel 101.1 FEUF. (37)
34.      I förevarande fall kvarstår frågan huruvida artikel 16 i förordning nr 1/2003 utgör en lämplig rättslig grund för slutsatsen att kommissionens konstateranden i ett beslut i vilket en överträdelse av artikel 101.1 FEUJF konstateras är bindande för den nationella domstolen, i ett fall där en nationell domstol har att avgöra giltigheten av ett avtalsvillkor i enlighet med nationell rätt, särskilt vad gäller huruvida det aktuella villkoret är lagenligt i materiellt hänseende.
35.      Det är härvidlag tillräckligt att påpeka att artikel 16 i förordning nr 1/2003 endast kräver att nationella domstolar inte fattar beslut som strider mot beslut som kommissionen har antagit när de ”fäller avgöranden om sådana avtal, beslut eller förfaranden enligt artikel [101] eller artikel [102 FEUF]. Eftersom den nationella domstolen, i ett sådant fall som det som är aktuellt i det nationella målet, under alla omständigheter inte skulle tillämpa EU:s konkurrensrätt för att avgöra målet, kan artikel 16 i förordning nr 1/2003 inte formellt sett utgöra en rättslig grund enligt vilken den nationella domstolen är skyldig att beakta kommissionens konstateranden i EIRD-besluten.
36.      Det skulle i detta sammanhang kunna hävdas att när en nationell domstol prövar ett mål uteslutande enligt nationell rätt skulle den tvingande karaktären av kommissionens konstateranden i ett beslut i vilken den konstaterar en överträdelse av artikel 101.1 FEUF bestämmas i enlighet med nationell rätt. Det finns emellertid två skäl varför ett sådant synsätt inte kan godtas. För det första bortses från att akter som antas av EU:s institutioner inom deras befogenheter inte behöver erkännas i nationell rätt. De utgör istället integrerad del av medlemsstaternas rättssystem och kan därför inte bortses från i nationella domstolsförfaranden. För det andra kunde ett sådant synsätt innebära att en nationell domstol beslutar att inte ta hänsyn till en unionsakt som är lagenlig och gällande enligt fast rättspraxis och konstaterandena i en sådan akt dessutom har bekräftats av domstolen i domen HSBC Holding m.fl.
37.      Härav följer att även om artikel 16 i förordning nr 1/2003 inte kan vara tillämplig i det nationella målet, medför, såsom påpekats ovan, likväl den princip som bestämmelsen ifråga ger uttryck för - nämligen att ett konstaterande enligt unionsrätten inte kan bortses från - samma rättsliga följder. En nationell domstol måste ta hänsyn till de faktiska och rättsliga konstateranden som gjorts EU-förfaranden när dessa är relevanta för det nationella målet. Detta gäller även om detta ska avgöras utanför den unionsrättsliga ramen.
38.      I förevarande fall, i samband med en talan som väckts av en part om ogiltigförklaring av en klausul enligt nationell rätt, måste kommissionens bedömning i besluten om räntederivat i euro av manipulationen av Euribor anses vara slutgiltigt fastställd och ska beaktas, givetvis såsom angetts i punkt 33 ovan med förbehåll för de konkreta villkor som anges i dessa beslut.
39.      Mot denna bakgrund föreslår jag att artikel 101.2 FEUF och artikel 16.1 i förordning nr 1/2003 ska tolkas så, att kommissionens bedömning i ett beslut om fastställande av en överträdelse av artikel 101.1 FEUF att en referensränta har manipulerats inte medför att en klausul i ett låneavtal som hänvisar till denna referensränta blir ogiltig, när denna klausul inte ingår i det konkurrensbegränsande avtal som avses i kommissionens beslut och inte som sådan har befunnits strida mot artikel 101.1 FEUF. Även om artikel 16 i förordning nr 1/2003 inte är formellt tillämplig kan en nationell domstol i ett förfarande om giltigheten av en klausul enligt nationell rätt, inte underlåta att ta hänsyn till den manipulation som kommissionen har fastställt i beslutet, med förbehåll för den bedömning som gjorts i det beslutet.
IV.    Förslag till avgörande
40.      På grundval av den bedömning som gjorts ovan föreslår jag att domstolen besvarar den fråga som ställts av Corte d’appello di Cagliari (Appellationsdomstolen i Cagliari, Italien) på följande sätt:
Artikel 101.2 FEUF och artikel 16.1 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna [101] och [102] FEUF (EGT L 1, 2003, s. 1)
ska tolkas så, att Europeiska kommissionens bedömning i ett beslut om fastställande av en överträdelse av artikel 101.1 FEUF att en referensränta har manipulerats inte medför att en klausul i ett låneavtal som hänvisar till denna referensränta blir ogiltig, när denna klausul inte ingår i det konkurrensbegränsande avtal som avses i kommissionens beslut och inte som sådan har befunnits strida mot artikel 101.1 FEUF. Även om artikel 16 i förordning nr 1/2003 inte är formellt tillämplig kan en nationell domstol i ett förfarande om giltigheten av en klausul enligt nationell rätt, inte underlåta att ta hänsyn till den manipulation som kommissionen har fastställt i beslutet, med förbehåll för den bedömning som gjorts i det beslutet.
1      Originalspråk: engelska.
i      Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.
2      Rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna [101] och [102 FEUF] (EGT L 1, 2003, s. 1).
3      Kommissionens beslut C(2013) 8512 final om ett förfarande enligt artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet (ärende AT.39914 – Euro Interest Rate Derivatives (EIRD) (Förlikning)) (nedan kallat beslutet 2013). Detta beslut riktades mot banker som hörde till koncernerna Barclays, Deutsche Bank, Société Générale och Royal Bank of Scotland.
4      Kommissionens beslut C(2013) 8512 final om ett förfarande enligt artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet (ärende AT.39914 – Euro Interest Rate Derivatives (EIRD) (nedan kallat beslutet 2016). Detta beslut riktades mot banker som hörde till koncernerna Crédit Agricole, HSBC och JPMorgan Chase.
5      Att två separata beslut har antagits beror på att vissa av de berörda bankerna, som förtecknas i skäl 2 i beslutet 2013 gick med på att delta i ett förlikningsförfarande enligt artikel 10 a i kommissionens förordning (EG) nr 773/2004 av den 7 april 2004 om kommissionens genomförande av förfaranden enligt artiklarna [101 FEUF] och [102 FEUF] (EUT L 123, 2004, s. 18). Däremot beslutade andra banker, som anges i skälen 52–64 i beslutet 2016, att inte delta i detta förfarande, och ett beslut fattades därför avseende dessa banker i enlighet med det standardförfarande som fastställs i artikel 7 i förordning nr 1/2003.
6      Se, bland annat, skäl 67 i beslutet 2013 och artikel 1 däri. Se också skäl 357 i beslutet 2016, och artikel 1 däri.
7      Dom av den 24 september 2019, HSBC Holdings m.fl./kommissionen (T-105/17, EU:T:2019:675).
8      Dom av den 12 januari 2023, HSBC Holdings m.fl./kommissionen (C-883/19 P, EU:C:2023:11) (nedan kallad domen i målet HSBC Holdings m.fl.).
9      Tribunalens och domstolens domar avsåg uteslutande beslutet 2016 och berörde inte beslutet 2013, som hade vunnit laga kraft. Till följd av båda domarna ogiltigförklarades beslutet 2016 delvis, särskilt vad gäller fastställandet av det bötesbelopp som kommissionen ålagt sökandena i det målet. Tribunalen kom till en liknande slutsats i sina domar av den 20 december 2023, JPMorgan Chase m.fl./kommissionen (T-106/17, EU:T:2023:832) och Crédit agricole och Crédit agricole Corporate and Investment Bank/kommissionen (T-113/17, EU:T:2023:847). Överklagandena av dessa domar är för närvarande anhängiga vid domstolen i målen C-160/24 P respektive C-191/24 P. Efter den partiella ogiltigförklaringen av beslutet 2016 om böter antog kommissionen dessutom beslut C(2021) 4600 final av den 28 juni 2021. Detta beslut ledde till domen av den 27 november 2024, HSBC Holdings m.fl./kommissionen (T-561/21, EU:T:2024:869), och har nu vunnit laga kraft.
10      Dom av den 25 november 1971, Béguelin Import (22/71, EU:C:1971:113, punkt 26).
11      Dom av den 6 februari 1973, Brasserie de Haecht (48/72, EU:C:1973:11, punkt 26).
12      Dom av den 25 november 1971, Béguelin Import (22/71, EU:C:1971:113, punkt 29).
13      Se, bland annat, Jones, A., Sufrin, B. och Dunne, N., EU Competition Law: Text, Cases and Materials, Oxford University Press, 2023, s. 228; Van Bael, I. och Bellis, J.-F., Competition Law of the European Union, Wolters Kluwer, 2021, s. 77 och 78; Argenton, C., Geradin, D. och Stephan, A., EU Cartel Law and Economics, Oxford University Press, 2020, s. 69 och 70, och Meeßen, G., Article 101 TFEU, i Kellerbauer, M., Klamert, M., och Tomkin, J. (red.), The EU Treaties and the Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Oxford University Press, 2019, s. 1034 och 1035.
14      Alla dessa avgöranden är fortfarande relevanta, vilket framgår av bland annat domen av den 20 april 2023, Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C-25/21, EU:C:2023:298, punkterna 70–73), och av domen av den 25 januari 2024, Em akaunt BG (C-438/22, EU:C:2024:71, punkterna 57 och 58), där det uttryckligen hänvisas till dem.
15      Se, analogt, dom av den 20 september 2001, Courage och Crehan (C-453/99, EU:C:2001:465, punkt 22).
16      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 februari 1991, Delimitis (C-234/89, EU:C:1991:91, punkt 40).
17      Dom av den 14 december 1983, Société de vente de ciments et bétons de l’est (319/82, EU:C:1983:374, punkterna 11 och 12).
18      Dom av den 14 mars 2019, Skanska Industrial Solutions m.fl. (C-724/17, EU:C:2019:204, punkt 31).
19      Dom av den 14 mars 2013, Allianz Hungária Biztosító m.fl. (C-32/11, EU:C:2013:160) (nedan kallad domen i Allianz Hungária).
20      Ibidem, punkt 50.
21      Dessutom kan en part som anser sig ha lidit skada till följd av manipulation av en referensränta faktiskt väcka talan om skadestånd enligt nationell rätt som införlivar. Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/104/EU av den 26 november 2014 om vissa regler som styr skadeståndstalan enligt nationell rätt för överträdelser av medlemsstaternas och Europeiska unionens konkurrensrättsliga bestämmelser (EUT L 349, 2014, s. 1). Den nationella domstol vid vilken denna talan förs är skyldig att skydda de rättigheter som direkt följer av artikel 101.1 FEUF, även när sökanden är en tredje part i förhållande till det avtal som kommissionen har funnit vara olagligt. Se, bland annat, dom av den 5 juni 2014, Kone m.fl. (C-557/12, EU:C:2014:1317, punkt 37), och dom av den 20 april 2023, Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C-25/21, EU:C:2023:298, punkterna 50–52 och där angiven rättspraxis).
22      Se, i detta avseende, dom av den 14 december 1983, Société de vente de ciments et bétons de l’est (319/82, EU:C:1983:374, punkt 12) och dom av den 30 november 2006, Brünsteiner och Autohaus Hilgert (C 376/05 och C 377/05, EU:C:2006:753, punkt 48 och där angiven rättspraxis.
23      I beslutet om hänskjutande och parternas skriftliga yttranden anges härvidlag artiklarna 1346 och 1418 i den italienska civillagen.
24      Se även, dom av den 18 april 2024, Heureka Group (Onlineprisjämförelsetjänster) (C-605/21, EU:C:2024:324, punkt 74).
25      Se skäl 22 i förordning nr 1/2003 och dom av den 14 december 2000, Masterfoods aoch HB (C- 344/98, (Masterfoodsdomen), EU:C:2000:689, punkt 60
26      A. Pachev, Jurisdiction of the Courts of the European Union Member States to apply European Union antitrust law in private disputes, i Justice in transition: towards a united and sustainable European Union, Mélanges en l’honneur d’Alexander Arabadjiev, Bruylant, 2025, s. 573.
27      Den nationella domstolen måste dock fortfarande bedöma förekomsten av skada och det direkta orsakssambandet mellan skadan och avtalet eller förfarandet i fråga. Även om kommissionen i sitt beslut har fastställt de exakta effekterna av överträdelsen, är det fortfarande den nationella domstolen som ska fastställa den skada som vållats varje enskild person som har väckt talan om skadestånd. Se i detta avseende dom av den 6 november 2012, Otis m.fl. (C-199/11, EU:C:2012:684, punkterna 65 och 66).
28      Dom av den 16 december 2015, British Airways/kommissionen (T-48/11, EU:T:2015:988, punkt 40).
Se även Joncheray, N., ‘Article 16: Uniform application of Community Competition Law – Commentary’, i Prete, L., Dekeyser, K., et al. (eds.), Regulation 1/2003 and EU Antitrust Enforcement –: A Systematic Guide, Wolters Kluwer, 2002, p. 399.
29      Se även Carovano, G., ‘Boosting the coherent application of EU competition law in private litigations while augmenting national courts’ independence’, European Law Journal, Vol. 31, Nr 3, 2025, p. 272 och 273.
30      Se fotnot 6 i förevarande förslag till avgörande.
31      Se, bland annat, skäl 32 i beslutet 2013 och skälen 113–115, 358 och 359 i beslutet 2016.
Se även domen i målet HSBC Holdings m.fl., punkterna 18 och 19.
32      Se skäl 1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/1011 av den 8 juni 2016 om index som används som referensvärden för finansiella instrument och finansiella avtal eller för att mäta investeringsfonders resultat, och om ändring av direktiven 2008/48/EG och 2014/17/EU och förordning (EU) nr 596/2014 (EUT L 171, 2016, s. 1)
och skäl 5 i kommissionens genomförandeförordning (EU) 2016/1368 av den 11 augusti 2016 m inrättande av en förteckning över kritiska referensvärden som används på finansmarknader i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/1011 (EUT L 217, 2016, s. 1).
33      Se skälen 5–9 i beslutet 2013 och 20–26 i beslutet 2016. Se även förslag till avgörande av generaladvokaten Emiliou i målet HSBC Holdings m.fl./ kommissionen (C-883/19 P, EU:C:2022:384, punkt 1).
34      Se bland annat skälen 388 och 392 a och e i beslutet 2016.
35      Se bland annat skälen 397 och 404–408 i beslutet 2016.
36      Se fotnoterna 7 och 8 i förevarande förslag till avgörande.
37      Se, bland annat, domen i målet HSBC Holdings m.fl., punkterna 125, 191, 206 och 208.