61995CJ0138_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-138/95 P,
Campo Ebro Industrial SA, Levantina Agrícola Industrial SA (LAISA) och Cerestar Ibérica SA, företrädda av advokaten Paul Glazener, Rotterdam, delgivningsadress: advokatbyrån Carlos Zeyen, 67, rue Ermesinde, Luxemburg,
klagande,
angående överklagande av dom meddelad den 21 februari 1995 av förstainstansrätten (första avdelningen) i mål T-472/93, Campo Ebro m.fl. mot rådet (REG 1995, s. II-421), i vilket det förs talan om ogiltigförklaring av denna dom, i vilket den andra parten är: Europeiska unionens råd, företrätt av juridiske rådgivaren Arthur Brautigam, i egenskap av ombud, delgivningsadress: generaldirektören Bruno Eynard, direktoratet för rättsfrågor, Europeiska investeringsbanken, 100, boulevard Konrad Adenauer, Luxemburg
med stöd av
Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av juridiske rådgivaren José Luis Iglesias Buhigues och James Macdonald Flett, rättstjänsten, båda i egenskap av ombud, delgivningsadress: Carlos Gómez de la Cruz, Centre Wagner, Kirchberg, Luxemburg,
intervenient,
meddelar
DOMSTOLEN
(första avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden L. Sevón (referent) samt domarna D.A.O. Edward och M. Wathelet,
generaladvokat: A. La Pergola,
justitiesekreterare: R. Grass,
med hänsyn till referentens rapport,
och efter att den 21 november 1996 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1 De tre spanska bolagen Campo Ebro Industrial SA, Levantina Agrícola Industrial SA (LAISA) och Cerestar Ibérica SA har genom ansökan, som inkom till domstolens kansli den 2 maj 1995, med stöd av artikel 49 i EG-stadgan för domstolen överklagat förstainstansrättens dom av den 21 februari 1995 i mål T-472/93, Campo Ebro m.fl. mot rådet (REG 1995, s. II-421, nedan kallad den överklagade domen), i vilken förstainstansrätten avvisade deras talan vad avsåg ogiltigförklaring av rådets förordning (EEG) nr 3814/92 av den 28 december 1992 om ändring av förordning (EEG) nr 1785/81 och om tillämpning i Spanien av de priser inom sockersektorn som fastställts i samma förordning (EGT L 387, s. 7), och ogillade deras talan i den del de begärde skadestånd för den skada som de hade lidit genom att denna förordning antogs.
2 Den gemensamma organisationen av marknaden i sockersektorn regleras i rådets grundförordning (EEG) nr 1785/81 av den 30 juni 1981 (EGT L 177, s. 4), senare ändrad flera gånger.
3 Akten om anslutningsvillkoren för Konungariket Spanien och Portugisiska republiken, fogad till fördraget om Konungariket Spaniens och Portugisiska republikens anslutning till Europeiska ekonomiska gemenskapen, undertecknad den 12 juni 1985 (EGT L 302, s. 9, nedan kallad anslutningsakten), föreskriver i artikel 70.3 a, som är tillämplig på socker och isoglykos med stöd av artikel 108, att om priset på en jordbruksprodukt i Spanien på anslutningsdagen är högre än det gemensamma priset, skall det högre pris som gäller i Spanien bibehållas på samma nivå, varvid tillnärmning uppnås genom utvecklingen av de gemensamma priserna under de första sju åren efter anslutningen. Enligt artikel 70.3 b i anslutningsakten skall rådet, om priset på en jordbruksprodukt är väsentligt högre i Spanien än det gemensamma priset, vid slutet av det fjärde året efter anslutningen göra en analys av utvecklingen av stegen mot en pristillnärmning på grundval av ett yttrande från kommissionen, som också kan ge lämpliga förslag. I artikel 70.3 b andra stycket preciseras att rådet med kvalificerad majoritet, på förslag från kommissionen och efter att ha hört Europaparlamentet, i synnerhet får förlänga perioden för stegen mot en pristillnärmning inom gränserna för övergångstidens längsta varaktighet och besluta om andra metoder för att skynda på stegen mot en pristillnärmning.
4 Då priserna inte tillnärmades på det sätt som avsågs i anslutningsakten gjorde rådet en prisundersökning efter de första fem åren och antog förordning (EEG) nr 1716/91 av den 13 juni 1991 om tillnärmning av de priser på socker och sockerbetor som gäller i Spanien till gemenskapens priser (EGT L 162, s. 18, fransk version; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå).
5 Rådet beslutade dels att förlänga perioden för prisernas tillnärmning till och med den 1 juli 1995, dels att införa en tillnärmning i två etapper. I artikel 2 i förordning nr 1716/91 föreskrivs således:
"Perioden för tillnärmning av priser i Spanien förlängs till och med den 1 juli 1995. Den tillnärmning som avses i artikel 1 genomförs i två etapper. Den första etappen omfattar regleringsåren 1991/1992 och 1992/1993 och den andra etappen omfattar regleringsåren 1993/1994, 1994/1995 och 1995/1996."
6 I artikel 1 i förordning nr 3814/92 föreskrivs en fullständig tillnärmning av priserna från och med den 1 januari 1993 för att kunna genomföra den inre marknaden, och i artikel 2 föreskrivs att ett tillfälligt stöd som gradvis minskar skall beviljas sockerbetsproducenter och sockerrörsproducenter i Spanien. Dessutom beviljas sockerproducenter ett stöd för produkter som omfattas av kvoterna och som finns i lager den 31 december 1992. I artikel 3 ges Spanien rätt att i samband med omstruktureringsplaner för att rationalisera den spanska sockerindustrin bevilja anpassningsstöd till sockerproducerande företag under regleringsåren 1993/94, 1994/95 och 1995/96.
7 Av den överklagade domen framgår att klagandena är de enda isoglykosproducenterna i Spanien. De ifrågasätter förordning nr 3814/92, då den inte innehåller några regler som gör att de kan erhålla stöd.
8 Klagandena väckte den 23 mars 1993 talan vid domstolen och yrkade dels att förordning nr 3814/92 skulle ogiltigförklaras, dels att rådet skulle förpliktas att ersätta den skada som de påstod sig ha lidit genom att förordningen antogs.
9 Domstolen hänsköt målet till förstainstansrätten genom beslut av den 27 september 1993, med tillämpning av rådets beslut 93/350/Euratom, EKSG, EEG av den 8 juni 1993 om ändring i beslut 88/591/EKSG, EEG, Euratom om upprättandet av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt (EGT L 144, s. 21).
Den överklagade domen
10 Förstainstansrätten avvisade i den överklagade domen talan om ogiltigförklaring med motiveringen att förordning nr 3814/92 var en generell åtgärd som inte berörde sökandena direkt och personligen.
11 Förstainstansrätten ogillade skadeståndstalan, då den inte fann att rådet hade gjort sig skyldig till ett tillräckligt tydligt åsidosättande av en överordnad rättsregel som skyddar de enskilda, varför det inte var nödvändigt att pröva frågan om skadan.
12 Sökandena hävdade vid förstainstansrätten att rådet hade åsidosatt principen om skydd för berättigade förväntningar och icke-diskrimineringsprincipen.
13 Vad avsåg grunden om åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar undersökte förstainstansrätten - efter att i punkt 52 i den överklagade domen ha erinrat om domstolens rättspraxis - om den förordning som föregått förordning nr 3814/92 hade kunnat skapa några berättigade förväntningar hos de ekonomiska aktörerna i den berörda sektorn.
14 Förstainstansrätten fann - efter att i punkt 54-56 i den överklagade domen ha undersökt artikel 70.3 a och 70.3 b i anslutningsakten - att rådet hade behörighet att efter den sjunde tillnärmningen efter anslutningen genomföra en fullständig tillnärmning av sockerpriserna, varför sökandena inte hade rätt att förvänta sig att övergångsperioden för tillnärmning skulle fortsätta efter början av regleringsåret 1992/1993.
15 Förstainstansrätten ansåg även att inte heller förordning nr 1716/91 kunde skapa några berättigade förväntningar hos sökandena. Förstainstansrätten anmärkte i punkt 59 i den överklagade domen att det framgår av fjärde och femte övervägandena i ingressen till denna förordning att perioden för tillnärmning av priser hade förlängts till och med den 1 juli 1995, dels för att inte särskilt påverka de enskilda jordbrukarna genom en alltför snabb sänkning av priset på sockerbetor, dels för att beakta den extremt svåra situation för sockersektorn i Spanien som den då företagna undersökningen hade visat. Förstainstansrätten angav sedan i punkt 60 att det följer av förordningen att rådet hade beaktat dessa faktorer genom att föreskriva beviljande av stöd i förordning nr 3814/92, vilket motiverades av att man genomförde den inre marknaden och önskade undanröja handelshinder. Förstainstansrätten anmärkte slutligen i punkterna 61 och 62 att beslutet att upphäva tillnärmningsperioden följaktligen var ett legitimt val av ekonomisk politik och att beviljandet av stödet hade grundats på överväganden som inte överskred gränserna för det stora utrymme för skönsmässig bedömning som gemenskapens institutioner har vad avser jordbrukspolitiken.
16 Vidare ansåg förstainstansrätten i punkt 63-65 i den överklagade domen att en försiktig och välunderrättad ekonomisk aktör borde ha räknat med att genomförandet av den inre marknaden skulle kunna leda till en förtida tillnärmning av priserna, eftersom det var nödvändigt att upphäva systemet med anslutningsutjämningsbelopp, och detta än mer då kommissionens förslag i detta avseende hade analyserats i spansk press sedan juli 1992.
17 Förstainstansrätten konstaterade slutligen i punkt 66 att villkoren för den andra etappen av tillnärmning av priser inte hade fastställts i förordning nr 1716/91, vilket redan det gjorde att de sökande inte kunde hysa några berättigade förväntningar vad avsåg villkoren för denna tillnärmning.
18 Förstainstansrätten fann därför att talan inte kunde bifallas på den grunden att principen om skydd för berättigade förväntningar skulle ha åsidosatts.
19 Förstainstansrätten underkände för övrigt i punkt 79-81 argumentet att förordning nr 3814/92 saknade motivering, då det inte kan krävas att förordningen anger skälen till att det där inte föreskrivs övergångsåtgärder till förmån för producenter som skulle kunna påverkas indirekt.
20 Vad avser grunden om åsidosättande av icke-diskrimineringsprincipen undersökte förstainstansrätten först i punkterna 83 och 84 de nära konkurrensförhållandena mellan socker och isoglykos, såsom de beskrivs i andra och tredje övervägandena i ingressen till förordning nr 1785/81 och i domstolens dom av den 25 oktober 1978 i förenade målen 103/77 och 145/77, Royal Scholten-Honig och Tunnel Refineries (Rec. 1978, s. 2037). I punkt 85 ansåg förstainstansrätten att det inte kunde uteslutas att det finns omständigheter som är särskilda för sockerproduktionen och som i förekommande fall kan göra det befogat att behandla sockerproducenter annorlunda än isoglykosproducenter.
21 Förstainstansrätten kontrollerade sedan i punkt 86 om det i föreliggande fall fanns någon skillnad i behandling mellan sockerproducenterna och isoglykosproducenterna och om en sådan skillnad i behandling var befogad. I detta avseende konstaterades det i punkt 87 att sökandena inte hade vederlagt rådets argument att isoglykosproducenterna inte hade strukturella problem som kunde jämföras med sockerproducenternas och fann därför att rådet inte hade åsidosatt gränserna för sin behörighet genom att auktorisera ett nationellt stöd till sockerproducerande företag inom ramen för omstruktureringsplaner för att rationalisera sockerindustrin.
22 När det gällde stödet till lagerhållande sockerproducenter konstaterade förstainstansrätten i punkterna 88 och 89 att sökandena inte befann sig i en liknande situation som sockerproducenterna, då dessa i sina lager den 31 december 1992 hade hela den mängd socker som måste säljas under regleringsåret 1992/1993, medan sökandena endast hade en begränsad del av sin produktion i lager och att isoglykosproduktion, på grund av sin natur, inte nödvändigtvis föranleder att lager läggs upp och att isoglykos till skillnad från socker inte kan lagras under någon lång period.
23 Slutligen anmärkte förstainstansrätten i punkterna 90 och 91 att råvarorna och det sätt på vilket de erhålls är olika för sockerproducenter och för isoglykosproducenter. Sockerproducenter var skyldiga att köpa sina råvaror till ett minimipris som hade fastställts av gemenskapen, medan isoglykosproducenterna betalade ett pris som hade bestämts av marknadens villkor, och de kunde i förekommande fall dra fördel av eventuella förbättringar på spannmålsmarknaden.
24 Mot denna bakgrund fann förstainstansrätten i punkterna 92 och 93 att det - med hänsyn till att sökandena hade befunnit sig i en situation som objektivt sett skilt sig från den som sockerproducenterna befunnit sig i - inte hade visats att rådet, genom att inte vidta motsvarande övergångsåtgärder till förmån för isoglykosproducenterna, på ett uppenbart och allvarligt sätt hade åsidosatt gränserna för sin behörighet, varför även det yrkande som grundats på åsidosättande av icke-diskrimineringsprincipen skulle ogillas.
verklagandet
25 Klagandena har yrkat att domstolen skall
1) upphäva förstainstansrättens dom i den mån förstainstansrätten har ogillat yrkandet om skadestånd och
2) förplikta gemenskapen att ersätta den skada som klagandena har lidit på grund av förordningen och bestämma skadeståndet till 3 444 403 ecu för Campo Ebro Industrial SA, till 1 305 169 ecu för Levantina Agrícola Industrial SA (LAISA) och till 2 132 421 ecu för Cerestar Ibérica SA, eller till det belopp som domstolen finner skäligt, jämte ränta med åtta procent om året från den dag då ansökan inkom till förstainstansrätten till dess betalning sker, eller
3) återförvisa målet till förstainstansrätten, och
4) förplikta rådet att ersätta klagandenas kostnader såväl i rättegången i domstolen som i rättegången vid förstainstansrätten.
26 Rådet, som stöds av kommissionen, har yrkat att domstolen skall
1) ogilla överklagandet och
2) förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna.
Undersökning av grunderna
27 Klagandena har åberopat nio grunder mot den överklagade domen:
1) Förstainstansrätten har åsidosatt artikel 70.3 b i anslutningsakten, principen om skydd för berättigade förväntningar, och artikel 190 i EG-fördraget genom att finna att klagandena inte kunde hysa några berättigade förväntningar med anledning av anslutningsakten (punkt 56 i den överklagade domen).
2) Förstainstansrätten har gjort en felaktig tolkning av förordning nr 1716/91 och åsidosatt principen om berättigade förväntningar och artikel 190 i fördraget genom att finna att förordning nr 1716/91 inte kunde ge upphov till några som helst berättigade förväntningar hos klagandena (punkt 59).
3) Förstainstansrätten har inte tagit hänsyn till artikel 28 i Europeiska enhetsakten och har åsidosatt principen om skydd för berättigade förväntningar och artikel 190 i fördraget genom att anse att en försiktig och välunderrättad ekonomisk aktör borde ha räknat med att genomförandet av den inre marknaden skulle kunna leda till en förtida tillnärmning av interventionspriserna på socker (punkt 63).
4) Förstainstansrätten har gjort en felaktig tolkning av förordning nr 1716/91 och åsidosatt principen om skydd för berättigade förväntningar och artikel 190 i fördraget genom att finna att klagandena inte har kunnat hysa några skyddsvärda berättigade förväntningar på grundval av de omständigheter under vilka tillnärmningen av priserna genomfördes från och med regleringsåret 1993/1994 (punkt 66).
5) Förstainstansrätten har åsidosatt flera olika principer och bestämmelser när den har förkastat klagandenas grund avseende åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar.
6) Förstainstansrätten har feltolkat klagandenas argument och åsidosatt icke-diskrimineringsprincipen och artikel 190 i fördraget (punkt 81).
7) Förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning och åsidosatt icke-diskrimineringsprincipen och artikel 190 i fördraget när den ansett att klagandena, på grund av att isoglykosproduktion till skillnad från sockerproduktion inte nödvändigtvis innefattar att lager läggs upp, befunnit sig i en situation som skilde sig från sockerproducenternas samt att skillnaden i behandling vad gällde det stöd som utbetalats till sockerproducenterna för socker som fanns i lager den 31 december 1992 var befogad.
8) Förstainstansrätten har inte tagit hänsyn till den ovannämnda domen i de förenade målen Royal Scholten-Honig och Tunnel Refineries och inte heller till den gemensamma marknadsorganisationen för sockersektorn samt har åsidosatt icke-diskrimineringsprincipen och artikel 190 i fördraget när den ansett att sökandena var i en situation som skilde sig från sockerproducenternas och att de kunde behandlas annorlunda, eftersom de inte var skyldiga att betala ett av gemenskapen fastställt minimipris för sina råvaror.
9) Förstainstansrätten har åsidosatt flera gemenskapsrättsliga principer och bestämmelser när den har underkänt den grund som klagandena hade anfört om brott mot icke-diskrimineringsprincipen.
28 Det är lämpligt att dela upp de olika grunderna beroende på om klagandena åberopar åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar eller icke-diskrimineringsprincipen.
Grunderna om åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar
29 Som första grund har klagandena hävdat att förstainstansrätten i punkt 56 i den överklagade domen har åsidosatt artikel 70.3 b i anslutningsakten, principen om skydd för berättigade förväntningar, och artikel 190 i fördraget genom att finna att klagandena inte kunde hysa några berättigade förväntningar med anledning av anslutningsakten. Klagandena anser att de, med beaktande av omständigheten att sockerpriserna i Spanien var väsentligt högre än gemenskapens priser, kunde hysa berättigade förväntningar på att perioden för tillnärmning av priser skulle förlängas bortom sjunde tillnärmningen efter anslutningen.
30 I artikel 70.3 b andra stycket i anslutningsakten föreskrivs att rådet "får ... i synnerhet ... besluta om andra metoder för att skynda på stegen mot en pristillnärmning".
31 Det är således med rätta som förstainstansrätten har tolkat denna bestämmelse som att rådet givits behörighet att anta en metod för pristillnärmning och till och med att, åtminstone från och med den sjunde tillnärmningen efter anslutningen, genomföra en fullständig tillnärmning av sockerpriserna genom att anta en förordning. Det är även med rätta som förstainstansrätten därav har dragit slutsatsen att klagandena inte med stöd av anslutningsakten hade rätt att förvänta sig att övergångsperioden för tillnärmning skulle fortsätta efter början av regleringsåret 1992/1993.
32 Överklagandet kan således inte bifallas på den första grunden.
33 Som andra grund har klagandena hävdat att förstainstansrätten har gjort en felaktig tolkning av förordning nr 1716/91 och åsidosatt principen om skydd för berättigade förväntningar och artikel 190 i fördraget genom att finna att förordning nr 1716/91 inte kunde medföra några som helst berättigade förväntningar hos klagandena. En fördjupad analys av övervägandena i denna förordning visar enligt klagandena tvärtom att perioden för tillnärmning av priser hade förlängts på grund av den stora skillnaden mellan spanska priser och gemensamma priser och inte för att beakta de intressen som nämns i fjärde och femte övervägandet i förordning nr 1716/91, såsom förstainstansrätten har anfört i punkt 59 i den överklagade domen. Klagandena menar dessutom att den rättspraxis som förstainstansrätten åberopade vad avser berättigade förväntningar hos ekonomiska aktörer i punkt 61 i den överklagade domen inte är relevant i det aktuella fallet, eftersom förordning nr 3814/92 inte har antagits för att ta hänsyn till förändringar av ekonomiska förhållanden, utan för att genomföra den inre marknaden.
34 I det fjärde övervägandet i förordning nr 1716/91 preciseras att det är lämpligt att tillåta undanröjande av prisskillnader under en period av fem regleringsår, "vilket är en tillräckligt lång period för att särskilt jordbrukarna inte skall utsättas för en för snabb sänkning av priserna på sockerbetor". I femte övervägandet i denna förordning anges att analysen av prisutvecklingen "tydligt visar att Spanien på marknaden i sockersektorn för närvarande är i en extremt svår situation på grund av de strukturella svårigheter som tynger denna sektor där omstruktureringsåtgärder genomförs".
35 Även om det är sant att den allmänna orsaken till att perioden för tillnärmning av priser förlängdes var skillnaden mellan de spanska priserna och de gemensamma priserna, är den enda ändamålsenliga tolkning av fjärde och femte övervägandet som är möjlig den att rådet, genom att förlänga perioden för tillnärmning av priser, mera bestämt avsåg de intressen som nämns i dessa överväganden, det vill säga jordbrukares och sockerproducenters.
36 Det är vidare med rätta som förstainstansrätten i punkt 61 i den överklagade domen erinrade om att de ekonomiska aktörerna, enligt domstolens rättspraxis, har än mindre rätt att hysa förväntningar på att en viss situation skall bestå, när gemenskapernas institutioner har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning som de kan använda för att förändra denna situation, vilket är fallet inom den gemensamma jordbrukspolitiken. I detta avseende finns det inget som gör att man, som klagandena, kan hävda att målet med genomförandet av den gemensamma marknaden borde ha till följd att gemenskapernas institutioners behörighet att bedöma de ekonomiska omständigheterna minskar.
37 Det är således efter att korrekt ha tolkat förordning nr 1716/91 och erinrat om domstolens relevanta rättspraxis som förstainstansrätten har dragit slutsatsen att klagandena inte kunde grunda berättigade förväntningar på denna förordning.
38 Överklagandet kan således inte bifallas på den andra grunden.
39 Klagandena har som tredje grund hävdat att förstainstansrätten inte har tagit hänsyn till artikel 28 i Europeiska enhetsakten och åsidosatt principen om skydd för berättigade förväntningar och artikel 190 i fördraget, genom att anse att en försiktig och välunderrättad ekonomisk aktör borde ha räknat med att genomförandet av den inre marknaden skulle kunna leda till en förtida tillnärmning av interventionspriserna på socker. I artikel 28 i Europeiska enhetsakten föreskrivs nämligen att "Bestämmelserna i denna akt skall inte inverka på bestämmelserna i instrumenten för Konungariket Spaniens och Portugisiska republikens anslutning till Europeiska gemenskaperna". Klagandena hade således inte anledning att räkna med en förtida tillnärmning av interventionspriserna på socker, särskilt som målen med Europeiska enhetsakten kunde uppnås med bibehållande av de mekanismer som finns i anslutningsakten, däri inbegripet anslutningsutjämningsbelopp. Dessutom skulle förordning nr 1716/91 ha kunnat antas lång tid efter Europeiska enhetsaktens ikraftträdande, vilket förstainstansrätten i punkt 63 i den överklagade domen inte har beaktat. Att ett förslag från kommissionen varit känt sedan juli 1992 saknar enligt klagandena dessutom relevans, eftersom endast rådet har behörighet att ändra metoden för tillnärmning av priser.
40 Såsom har angetts i punkt 31 ovan har förstainstansrätten korrekt tolkat bestämmelserna i anslutningsakten som att rådet ges behörighet att genomföra en snabbare tillnärmning av priserna. Dessutom är det med rätta och med grund i ett klart ekonomiskt resonemang som förstainstansrätten i punkt 63 i den överklagade domen har ansett att en försiktig och välunderrättad ekonomisk aktör borde ha räknat med att genomförandet av den inre marknaden skulle kunna leda till en förtida tillnärmning av interventionspriserna på socker, eftersom de befintliga prisskillnaderna inom denna sektor ledde till en ordning med anslutningsutjämningsbelopp, vilken, i strid med syftet med genomförandet av den inre marknaden, var ägnad att upprätthålla handelshinder mellan medlemsstaterna. Slutligen framgår det av artikel 7 i förordning nr 1716/91, vilken hänvisar till artikel 43.2 i EEG-fördraget, att rådet endast kan besluta efter förslag från kommissionen. Om rådet inte nödvändigtvis följer varje förslag från kommissionen, är förekomsten av ett sådant förslag åtminstone tillräckligt för att uppmärksamma de ekonomiska aktörerna på att det var möjligt att situationen skulle förändras.
41 Det är således med rätta som förstainstansrätten inte har beaktat artikel 28 i Europeiska enhetsakten, eftersom den inte på något sätt påverkar rådets behörighet, såsom den har utformats i anslutningsakten, och som förstainstansrätten har ansett att, även om förordning nr 1716/91 hade antagits efter Europeiska enhetsaktens ikraftträdande, de ekonomiska aktörerna borde räkna med en förtida anpassning av sockerpriserna, särskilt som de förslag till förordning från kommissionen som lagts fram inför rådet hade analyserats i den spanska pressen från juli månad 1992. Förstainstansrätten har således därigenom inte åsidosatt principen om skydd för berättigade förväntningar.
42 Överklagandet kan således inte bifallas på den tredje grunden.
43 Klagandena har som fjärde grund hävdat att förstainstansrätten har feltolkat förordning nr 1716/91 och åsidosatt principen om skydd för berättigade förväntningar och artikel 190 i fördraget, när den har funnit att klagandena inte kunnat hysa några skyddsvärda berättigade förväntningar på grundval av de omständigheter under vilka tillnärmningen av priserna genomfördes från regleringsåret 1993/1994. Klagandena menar att förstainstansrätten i punkt 66 i den överklagade domen har uteslutit att de skulle kunna hysa några skyddsvärda berättigade förväntningar redan på grund av att förordningen inte fastställt villkoren för tillnärmning för perioden efter den 1 juli 1993, medan den enda anledningen till att rådet inte hade fastställt villkoren för tillnärmning för de tre sista regleringsåren var att rådet ville beakta den nya regleringen av produktionen, som skulle kunna ha tillämpats från och med den 1 juli 1993, och inte för att rådet hade för avsikt att förbehålla sig möjligheten att närma de spanska priserna till nivån på de gemensamma priserna efter regleringsåret 1992/1993.
44 I artikel 7 i förordning nr 1716/91 föreskrivs:
"Rådet beslutar innan den 1 januari 1993 om villkoren för tillnärmning av de spanska priserna till gemensamma priserna för regleringsåren 1993/1994, 1994/1995 och 1995/1996 i enlighet med det förfarande som föreskrivs i artikel 43.2 i fördraget."
45 Det är således med rätta som förstainstansrätten, efter att korrekt ha beskrivit den behörighet som rådet förbehålls enligt denna bestämmelse, därav dragit slutsatsen att redan förekomsten av en sådan behörighet var tillräcklig för att utesluta att klagandena skulle kunna hysa några skyddsvärda berättigade förväntningar på grundval av de villkor under vilka tillnärmningen av priserna genomfördes från och med regleringsåret 1993/1994.
46 Överklagandet kan således inte bifallas på den fjärde grunden.
47 Klagandena har som femte grund hävdat att förstainstansrätten har åsidosatt flera olika bestämmelser och principer när den underkänt klagandenas grund avseende åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar. Även om beslutet att inte fullfölja den progressiva anpassningen av priserna inte gick utöver gränsen för rådets utrymme för eget skön, borde rådet ha beslutat om lämpliga övergångsbestämmelser för att kompensera för de negativa verkningar som en snabbare anpassning av priserna har för klagandenas situation, på samma sätt som den kompenserade sockerproducenterna.
48 Det skall emellertid anmärkas att övergångsbestämmelser till fördel för klagandena endast kunde ha förklarats nödvändiga om förstainstansrätten hade funnit att de kunde hysa berättigade förväntningar på att en viss situation skulle bestå eller att utvecklingen skulle ha ett visst förlopp. Eftersom förstainstansrätten hade uteslutit att klagandena kunde hysa berättigade förväntningar, är det med rätta som den fann att rådet inte var skyldigt att anta övergångsåtgärder till klagandenas fördel.
49 Överklagandet kan således inte bifallas på den femte grunden.
Grunderna om åsidosättande av icke-diskrimineringsprincipen
50 Klagandena har som sjätte grund hävdat att förstainstansrätten i punkt 81 i den överklagade domen har feltolkat klagandenas argument och åsidosatt icke-diskrimineringsprincipen och artikel 190 i fördraget. Förstainstansrätten har enligt klagandena felaktigt ansett att klagandenas argument i punkt 38 i ansökan om ogiltigförklaring och punkt 36 i repliken syftade till ogiltigförklaring av förordning nr 3814/92 på grund av bristande motivering, när de i själva verket hävdade att eftersom denna förordning inte gav någon förklaring till skillnaden i behandling mellan dem och de spanska sockerproducenterna, borde förstainstansrätten ha förklarat att denna skillnad i behandling inte var objektivt befogad.
51 Vid förstainstansrätten utvecklade sökandena till stöd för sin andra grund, under vilken de gjort gällande att diskrimineringsförbudet åsidosatts, ett argument om bristfällig motivering av förordning nr 3814/92. Det var således med rätta som förstainstansrätten i punkt 81 i den överklagade domen, efter att ha analyserat motiveringen till denna förordning, underkände klagandenas argument innan den undersökte denna grund. Förstainstansrätten har därigenom korrekt tolkat klagandenas argument.
52 Överklagandet kan således inte bifallas på den sjätte grunden.
53 Klagandena har som sjunde grund hävdat att förstainstansrätten har gjort en felaktig rättslig bedömning och åsidosatt icke-diskrimineringsprincipen och artikel 190 i fördraget genom att anse att klagandena, på grund av att isoglykosproduktion till skillnad från sockerproduktion inte nödvändigtvis innefattar att lager läggs upp, befunnit sig i en situation som skilde sig från sockerproducenternas samt att skillnaden i behandling vad gäller det stöd som utbetalats till sockerproducenterna för socker som fanns i lager den 31 december 1992 var befogad.
54 Det skall emellertid konstateras att förstainstansrätten, för att komma fram till att det förelåg en skillnad mellan situationen för klagandena och sockerproducenterna, har tagit ställning till en rad faktiska omständigheter. Överklagandet kan inte upptas till sakprövning i den del som det avser denna bedömning av de faktiska omständigheterna (se beslut av den 20 mars 1991 i mål C-115/90 P, Turner mot kommissionen, Rec. 1991, s. I-1423, punkterna 13 och 14). Eftersom förordning nr 3814/92 föreskrev beviljande av stöd till produkter i lager, har förstainstansrätten lagt en bedömning av faktiska omständigheter, med avseende på skillnader i situationen mellan sockerproducenter och isoglykosproducenter i fråga om produkter i lager till grund för slutsatsen att det är möjligt att behandla dem olika, utan att därigenom ha åsidosatt icke-diskrimineringsprincipen.
55 Överklagandet kan således inte bifallas på den sjunde grunden.
56 Klagandena har som åttonde grund hävdat att förstainstansrätten inte har tagit hänsyn till den ovannämnda domen i de förenade målen Royal Scholten-Honig och Tunnel Refineries och inte heller till den gemensamma marknadsorganisationen för sockersektorn samt åsidosatt icke-diskrimineringsprincipen och artikel 190 i EG-fördraget när den ansett att sökandena var i en situation som skilde sig från sockerproducenternas och att de kunde behandlas annorlunda, eftersom de inte var skyldiga att betala ett av gemenskapen fastställt minimipris för sina råvaror. Minimipriset på den råvara som klagandena använde var interventionspriset på spannmål. Enligt klagandena har socker och isoglykos, sedan domen i det ovannämnda målet Royal Scholten-Honig och Tunnel Refineries, alltid behandlats på samma sätt vad avser den gemensamma organisationen inom sockersektorn, trots skillnaden i kostnaden för råvaran. Dessutom har förstainstansrätten i punkt 91 i den överklagade domen anfört att klagandena kunde dra fördel av eventuella förbättringar på spannmålsmarknaden, medan sockerproducenterna inte hade denna möjlighet beträffande sina råvaror, trots att detta endast var en hypotes som borde ha verifierats.
57 Det skall emellertid anmärkas att överklagandet inte kan upptas till sakprövning i den del som det avser förstainstansrättens bedömning av faktiska omständigheter (se det ovannämnda beslutet i målet Turner mot kommissionen, punkterna 13 och 14). Sådana ställningstaganden, såsom bedömningen att klagandena inte var skyldiga att betala minimipriser som hade fastställts av gemenskapen för råvaror eller bedömningen att sökandena kunde dra fördel av eventuella förbättringar på spannmålsmarknaden, ligger enligt artikel 51 i EG-stadgan utanför domstolens prövning. Eftersom förordning nr 3814/92 föreskrev en minskning av minimipriserna på sockerbetor, vilket är råvara för sockerproduktion, har förstainstansrätten lagt en bedömning av faktiska omständigheter med avseende på skillnader i situationen mellan sockerproducenter och isoglykosproducenter i fråga om råvaran till grund för slutsatsen att det är möjligt att behandla dem olika, utan att därigenom ha åsidosatt icke-diskrimineringsprincipen.
58 Överklagandet kan således inte bifallas på den åttonde grunden.
59 Klagandena har som nionde grund hävdat att förstainstansrätten har åsidosatt flera gemenskapsrättsliga principer och bestämmelser när den har underkänt den grund som sökanden anfört om brott mot icke-diskrimineringsprincipen.
60 Det framgår emellertid av artikel 51 i EG-stadgan för domstolen, liksom av artikel 112.1 c i rättegångsreglerna, att ett överklagande skall innehålla uppgifter om vilka delar av avgörandet som angrips samt de rättsliga grunder som anförs till stöd för yrkandet om upphävande av avgörandet (beslut av den 24 april 1996 i mål C-87/95 P, CNPAAP mot rådet, REG 1996, s. I-2003, punkt 29).
61 Vad avser nionde grunden, i den mån den skall anses vara en grund som kan särskiljas från de övriga, preciseras inte vilka uppgifter och rättsliga argument som kritiseras i den överklagade domen. Grunden uppfyller därmed inte de krav som ställs i dessa bestämmelser, varför den skall underkännas.
62 Mot bakgrund av samtliga överväganden ovan skall överklagandet ogillas i sin helhet.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
63 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som är tillämpliga på förfarandet för överklagande enligt artikel 118, skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Eftersom klagandena har tappat målet, skall de förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna i denna instans. Kommissionen, som har intervenerat i målet, skall enligt artikel 69.4 i rättegångsreglerna bära sin rättegångskostnad.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(första avdelningen)
följande dom:
64 Överklagandet ogillas.
65 Klagandena skall ersätta rättegångskostnaderna. Intervenienten skall bära sin rättegångskostnad.