62009CC0148_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. С настоящата жалба белгийското правителство, подкрепяно от Европейската комисия, иска отмяната на Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности [понастоящем „Общият съд“] от 10 февруари 2009 г. по дело Deutsche Post AG и DHL International/Комисия (T‑388/03, Recueil, стр. II‑199, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), с което Общият съд отменя Решение C (2003) 2508 на Комисията от 23 юли 2003 г. да не повдига възражения вследствие на процедурата по предварително разглеждане, предвидена в член 88, параграф 3 ЕО, срещу няколко мерки, взети от белгийските органи в полза на белгийското публично предприятие за пощенски услуги La Poste SA (наричано по-нататък „спорното решение“).
2. Основният въпрос в настоящото дело е въпросът за обхвата на правомощието на Общия съд да извършва нова правна квалификация на предмета на спора, с който е сезиран. Съдът е приканен да се произнесе и по тълкуването на понятието „сериозни затруднения“, което може да доведе до започване от страна на Комисията на официалната процедура по разследване по член 88, параграф 2 ЕО.
I – Обстоятелства в основата на спора
3. La Poste SA (наричано по-нататък „La Poste“) е преобразувано в публичноправно акционерно дружество през 1992 г., но продължава да бъде оператор на универсалната пощенска услуга в Белгия и трябва да изпълнява конкретни задължения в рамките на услуги от общ икономически интерес (наричани по-нататък „УОИИ“). Условията за компенсиране на нетните допълнителни разходи за УОИИ са определени в договора за управление, сключен с белгийската държава.
4. Секторът на експресните пратки представлява 4 % от оборота на La Poste, което в този сектор съответства на пазарен дял от 18 %. Deutsche Post AG (наричано по-нататък „Deutsche Post“) и неговото белгийско дъщерно дружество DHL International държат между 35 % и 45 % от дяловете на същия този пазар.
5. С писмо от 3 декември 2002 г. белгийските органи уведомяват Комисията за проект за увеличаване на капитала на La Poste със сумата от 297,5 милиона евро.
6. Според белгийското правителство рекапитализацията следва логиката на частния инвеститор в условията на пазарна икономика и следователно в нея няма елемент на държавна помощ.
7. В хода на проверката на въпросната мярка е установено, че трябва да бъдат разгледани шест предишни мерки, за които не е отправено уведомление, свързани с извършването на УОИИ, тъй като според Комисията те обуславят законосъобразността на увеличението на капитала, за което е отправено уведомление. Мерките се състоят в освобождаване от плащане на корпоративен данък, отпадане на провизия за пенсии в размер на 100 милиона евро през 1997 г., възможност за ползване на гаранции от държавата за сключените заеми, освобождаване от данък върху недвижимите имоти за имуществото, предназначено за извършване на обществената услуга, свръхкомпенсиране на финансовите услуги от общ интерес в първия договор за управление (1992—1997) и две увеличения на капитала на обща стойност от 62 милиона евро, за които не е отправено уведомление, извършени през 1997 г.
8. На 22 юли 2003 г. Deutsche Post AG и DHL International сезират Комисията с молба за сведения относно състоянието на процедурата по разглеждане на мярката, за която е отправено уведомление, с оглед на евентуално участие в посочената процедура.
9. На 23 юли 2003 г., като счита, че увеличението на капитала, за което е отправено уведомление, както и другите разгледани мерки не представляват държавна помощ, вследствие на предвидената в член 88, параграф 3 ЕО процедура по предварително разглеждане Комисията приема спорното решение.
II – Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
10. На 27 ноември 2003 г. Deutsche Post AG и DHL International SA/NV подават жалба за отмяна на спорното решение.
11. Комисията повдига пред Общия съд възражение за недопустимост, основано на липсата на процесуална легитимация и правен интерес на жалбоподателите в първоинстанционното производство. По отношение на допустимостта Общият съд последователно проверява процесуалната легитимация и правния интерес на жалбоподателите в първоинстанционното производство. Вследствие на тази проверка Общият съд отхвърля възражението за недопустимост, внесено от Комисията, като в точка 57 от обжалваното решение приема, че посочените жалбоподатели са процесуално легитимирани, за да защитят процесуалните си гаранции. В точки 61—64 Общият съд приема, че в качеството им на заинтересовани страни по смисъла на член 88, параграф 2 ЕО жалбоподателите имат правен интерес.
12. Що се отнася до съществото на спора, след като припомня обективния характер на понятието „сериозни затруднения“, в точки 96—107 от обжалваното решение Общият съд посочва съвкупността от косвени доказателства, установяващи такива сериозни затруднения, изведена от продължителността и обстоятелствата при предварителното разглеждане, от недостатъчното и непълно разглеждане и от съдържанието на спорното решение.
13. В резултат на това в точка 106 от обжалваното решение Общият съд заключава, че с проведената от Комисията процедура значително се превишава това, което обичайно включва едно първоначално разглеждане по член 88, параграф 3 ЕО.
14. След това Общият съд установява, че Комисията е разгледала в недостатъчна степен втората мярка в полза на La Poste, а именно отпадането на провизия за пенсии, тъй като тя не е разполагала с необходимите сведения, за да оцени предимството, дадено чрез безплатното предоставяне на недвижимо имущество от страна на белгийската държава.
15. Накрая, след като припомня, че в съответствие с Решение по дело Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg(2), обявено след приемането на спорното решение, Комисията е трябвало да проучи дали компенсираните от държавата разходи за УОИИ са били равни или по-ниски от тези на едно добре управлявано средно предприятие (критерия за „benchmarking“), Общият съд установява, че подобна проверка в настоящия случай липсва. Следователно той заключава, че мярката, за която е било отправено уведомление, е разгледана в непълна степен.
16. Вследствие на това Общият съд отменя спорното решение въз основа на второто, четвъртото и седмото правно основание.
III – По жалбата
17. В своята жалба Кралство Белгия, подкрепяно от Комисията, иска от Съда да отмени обжалваното съдебно решение и да осъди жалбоподателите в първоинстанционното производство да заплатят съдебните разноски. Белгийското правителство излага три правни основания в подкрепа на жалбата си.
18. В писмения си отговор на тези три правни основания Комисията излага „автономно“ правно основание, изведено от недопустимостта на подадената пред Общия съд жалба(3) .
19. Deutsche Post и DHL International искат настоящата жалба да бъде отхвърлена, а Кралство Белгия и Комисията да бъдат осъдени да заплатят съдебните разноски.
IV – По автономното правно основание, изложено от Комисията
20. Като се има предвид определящият характер на това правно основание, предлагам на Съда да разгледа първо него.
А – Доводи на страните
21. Според Комисията Общият съд е нарушил член 230, параграф 4 ЕО, като е обявил за допустима жалбата на жалбоподателите в първоинстанционното производство, с мотива че последните са се позовали на защитата на процесуалните гаранции, които им предоставя член 88, параграф 2 ЕО. Било ясно, че жалбата, с която е сезиран Общият съд, не е съдържала твърдяното второ правно основание, изведено от защитата на процесуалните права. По този начин Комисията упреква Общия съд, че е извършил нова правна квалификация на подадена пред него жалба.
22. Комисията подчертава, че въпросът за защитата на процесуалните права е споменат един-единствен път в точка 17 от жалбата, в частта за допустимостта на вече изложените правни средства за защита, насочени срещу основателността на решението. Следователно, според Комисията, не е ставало въпрос за отделно правно основание.
23. Жалбоподателите в първоинстанционното производство изтъкват, че автономното правно основание на Комисията е недопустимо, тъй като е допълнително правно основание по смисъла на член 117, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, произхождащо от встъпила страна. Освен това според жалбоподателите Комисията се е заблудила, като е счела, че правното основание, свързано със защитата на процесуалните права, не е било изтъкнато в първоинстанционното производство. В това отношение те изброяват отделните части от своята жалба, свързани с този въпрос, и съответно заключават, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото при квалифицирането на въпросните доводи.
Б – Съображения
1. Бележки по допустимостта на правното основание
24. В самото начало трябва да отбележа, че що се отнася до служебното разглеждане, според постоянната съдебна практика Съдът може служебно да повдига всякакви въпроси, свързани с допустимостта на жалба срещу решение на Общия съд(4) .
25. По отношение на допустимостта на подадената пред Общия съд жалба за отмяна, когато е сезиран с жалба по член 56 от cтатута си, Съдът е длъжен да се произнесе, ако трябва служебно, по абсолютната процесуална предпоставка, изведена от нарушението на условието, установено в член 230, четвърта алинея ЕО, според което жалбоподателят има право да иска отмяната на решение, на което не е адресат, само ако пряко и лично е засегнат от същото(5) .
26. Служебното разглеждане на правни основания, за които това е възможно, може да стане на всеки етап от производството(6) . Следователно правно основание, което е възможно да бъде разгледано служебно, може да бъде или изтъкнато от страните, или разгледано от Съда.
27. Все пак в настоящия случай считам, че допустимостта на автономното правно основание на Комисията може да бъде основана на прилагане mutatis mutandis на принципите, които уреждат подаването на насрещна жалба. В действителност от член 115 от Процедурния правилник на Съда ясно следва, че всяка страна в производството пред Общия съд може да представи писмен отговор в срок от два месеца, считано от връчването на жалбата. В този смисъл се налага изводът, че Комисията се е явила пред Общия съд като ответник.
28. Освен това според съдебната практика член 40, четвърта алинея от Статута на Съда на Европейския съюз допуска встъпилата страна да представи различни правни доводи от тези на подпомаганата от нея страна, стига те да са в подкрепа на исканията на тази страна(7) . По отношение на правните основания, които могат да бъдат изтъкнати, не се прави никакво разграничение между страните, които имат право да представят писмен отговор, тъй като за последния се прилагат еднакво изискванията на членове 115 и 116 от Процедурния правилник на Съда. При липса на изрично ограничение встъпилата страна, ползваща се от правото да представи писмен отговор по член 115 от Процедурния правилник на Съда, трябва да може да изтъкне правни основания по всеки правен въпрос, който е в основата на обжалваното съдебно решение(8) .
29. A fortiori това право трябва да бъде признато на Комисията в качеството на ответник в първоинстанционното производство и на страна в производството по обжалване пред Съда.
30. Следователно автономното правно основание на Комисията трябва да бъде обявено за допустимо.
2. По съществото на спора
31. Настоящото правно основание повдига важни въпроси относно обхвата на правомощията на Общия съд при тълкуването на изтъкнатите пред него правни основания. Отговорът, който следва да се даде на това правно основание, е неразривно свързан със забраната да се извършва нова правна квалификация на предмета на жалбата, в съответствие със съдебната практика по дело Schwäbisch Hall и др./Комисия, посочено по-горе — въпрос, който вече засегнах в своето заключение по дело Комисия/Kronotex и Kronoply, в което приканвам Съда да се придържа към съдебната практика по дело Cook/Комисия и по дело Matra/Комисия(9), като уточнявам също условията и реда за прилагането ѝ(10) .
32. В действителност посочената съдебна практика се отнася до случаи, в които, без да започва процедурата по член 88, параграф 2 ЕО, на основание параграф 3 от същия член Комисията установява, че мярката, за която е подадено уведомление, не е държавна помощ, или че дадена държавна помощ е съвместима с общия пазар. Следователно лицата, предприятията или сдруженията, чиито интереси евентуално могат да бъдат засегнати от отпускането на помощта, а именно конкурентните предприятия и професионалните организации, които като заинтересовани лица се ползват от процесуални гаранции, когато се прилага процедурата по член 88, параграф 2 ЕО, могат да подадат жалба за отмяна на решението, което установява това положение.
33. Следователно съгласно съдебната практика по дело Cook/Комисия и по дело Matra/Комисия, посочена по-горе, допустимостта на такава жалба зависи, от една страна, от характера на правните основания, и от друга страна, от качеството на жалбоподателя. Условията за допустимост се преценяват по различен начин, в зависимост от това дали жалбоподателят възнамерява да оспорва по същество решението на Комисията или да защитава процесуалните гаранции, от които се ползва. Вследствие на Решение по дело Комисия/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum това ясно разграничение определя условията, приложими към проверката на допустимостта(11) .
34. В настоящия случай, за да се даде отговор на въпросното правно основание, е уместно да се сравни жалбата в първоинстанционното производство с тълкуването ѝ от Общия съд в обжалваното съдебно решение.
35. В точка 36 от посоченото съдебно решение Общият съд припомня наведената от страните съдебна практика относно статута на конкурентите на бенефициера на мярка за помощ, на които се признава правото да обжалват приетото решение след процедурата по предварително разглеждане(12) .
36. В точка 45 от въпросното съдебно решение Общият съд представя всички изтъкнати пред него правни основания, като по-специално потвърждава, че второто правно основание е изрично изведено от нарушение на член 88, параграф 3 ЕО(13) .
37. Все пак от жалбата в първоинстанционното производство става ясно, че жалбоподателите в това производство определят предмета на спора, като изтъкват правните основания, съдържащи се в точки 3 и 4 от посочения документ.
38. Така в точка 3 от жалбата жалбоподателите в първоинстанционното производство най-напред изтъкват нарушението на правото на защита, до което води премахването в неповерителната версия на решението на съществена според тях информация.
39. В точка 4 от жалбата същите жалбоподатели упрекват Комисията, че не е квалифицирала като помощ следните мерки: първо, освобождаването на La Poste от корпоративен данък, второ, отпадането на провизия за пенсии, и трето, възможността La Poste да ползва гаранции от държавата за заемите. Накрая в същата точка 4 от жалбата жалбоподателите в първоинстанционното производство поставят под въпрос метода и съдържанието на извършеното от Комисията изчисление на разликата между финансовите предимства, предоставени на La Poste, и разходите за УОИИ, тъй като Комисията не взела предвид гореописаните мерки. Накрая те упрекват Комисията, че е извършила приспадане във фиксиран размер от компенсациите на нетните допълнителни разходи, предназначени за предоставянето на УОИИ, без да е проверила дали компенсирането е станало точно за периода, през който са били направени разходите.
40. Следователно е ясно, че нито едно от посочените правни основания не се отнася изрично до нарушението на правата, предоставени по член 88, параграф 2 ЕО.
41. Несъмнено в част от писмените си становища по допустимостта на подадената пред Общия съд жалба в нейната цялост, и по-специално в точка 17 от жалбата, жалбоподателите в първоинстанционното производство припомнят съдебната практика относно спазването на процесуалните гаранции. Нито едно от описаните по-горе правни основания обаче не се отнася изрично до нарушаването на процесуалните гаранции по смисъла на съдебната практика по дело Cook/Комисия и и по дело Matra/Комисия, посочени по-горе. Следователно изглежда, че жалбоподателите в първоинстанционното производство припомнят съдебната практика, свързана с условията за допустимост, без да правят разграничение между условията за допустимост по съществото на спора и условията за допустимост при защита на процесуалните права.
42. Освен това вярно е, че в точка 22 от жалбата, която се отнася до първото правно основание, свързано с нарушаването на правото на защита, жалбоподателите в първоинстанционното производство изтъкват, че „в рамките на съответно разследване Комисията е трябвало да започне основната процедура по разследване, предвидена в член 88, параграф 2 ЕО. Тъй като тя не го е направила, решението ѝ е незаконосъобразно“. Само това твърдение обаче не е достатъчно, за да е налице отделно правно основание. От друга страна обаче, това твърдение е посочено в част от жалбата в първоинстанционното производство, свързана с нейната основателност.
43. Накрая в точка 14 от жалбата жалбоподателите в първоинстанционното производство припомнят, че са се обърнали към Комисията с искане да бъдат счетени за заинтересовани страни по смисъла на член 1, буква з) и член 20 от Регламент (ЕО) № 659/1999(14) .
44. Въпреки това тези елементи не биха могли сами по себе си да се считат за правно основание.
45. Като се има предвид посоченото по-горе, критиките на Комисията по повод съображенията на Общия съд трябва да бъдат счетени за основателни, тъй като последният изглежда е извел от жалбата, с която е сезиран, елементите, с които да състави отделно правно основание, наречено „второ правно основание“, въз основа на откъслечни данни, фигуриращи в различни части от жалбата.
46. В това отношение припомням, че в съответствие с посочената по-горе съдебна практика по дело Schwäbisch Hall и др./Комисия Съдът е сметнал за грешка при прилагане на правото — макар исканията, представени пред Общия съд, и всички правни основания, изтъкнати в тяхна подкрепа, да са имали за цел отмяната на спорното решение по същество — извършеното от Общия съд ново квалифициране на самия предмет на жалбата, с която е сезиран, което го е накарало погрешно да приеме, че жалбоподателите са възнамерявали да постигнат спазване на процесуалните гаранции, с които би трябвало да разполагат.
47. В настоящия случай Общият съд извършва нова правна квалификация на предмета на жалбата в нарушение на посочената по-горе съдебна практика, което представлява грешка при прилагане на правото. Така Общият съд е превишил правомощията си, като е знаел, че в съответствие с посочената по-горе съдебна практика е обвързан от предмета на спора, така както следва от жалбата, с която е сезиран.
48. Тъй като, от една страна, от предходните съображения следва, че жалбоподателите в първоинстанционното производство не са се позовали изрично на нито едно правно основание, за да защитят процесуалните гаранции, и от друга страна, Общият съд е приел в точки 47 и 51 от обжалваното съдебно решение, че посочените жалбоподатели не отговарят на критериите на съдебната практика по дело Plaumann/Комисия(15), считам, че Общият съд е трябвало да обяви за недопустими правните основания по съществото на спора. В точки 67 и 68 от обжалваното съдебно решение обаче Общият съд се е ограничил да приеме за недопустими, от една страна, правните основания, чиято цел е Общият съд да се произнесе по наличието на помощ или по съвместимостта ѝ с общия пазар, и от друга страна, правното основание, свързано с нарушаването на правото на защита.
49. Ето защо предлагам на Съда да приеме изтъкнатото от Комисията правно основание и съответно да отмени решението на Общия съд по отношение на новата правна квалификация на предмета на спора, с който е сезиран, без да е необходимо да се разглеждат останалите правни основания на жалбата.
50. Освен това считам, че Съдът би могъл да се произнесе по спора и без да връща делото на Общия съд, като отхвърли жалбата в първоинстанционното производство като недопустима в нейната цялост.
51. Все пак, в случай че Съдът възприеме друго правно разрешение, възнамерявам да анализирам, при условията на евентуалност, доводите от жалбата на белгийското правителство.
V – По второто правно основание от жалбата
52. Тъй като това правно основание е тясно свързано с предходното правно основание, предлагам то да бъде разгледано преди останалите правни основания от настоящата жалба.
А – Доводи на страните
53. Белгийското правителство изтъква, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е обявил за допустими четвъртото и седмото правно основание на жалбата в първоинстанционното производство, макар с тези правни основания жалбоподателите в първоинстанционното производство да поставят под въпрос основателността на спорното решение.
54. От своя страна Комисията изтъква, че в обжалваното съдебно решение Общият съд е извършил анализ по същество на спорното решение.
55. Според жалбоподателите в първоинстанционното производство Общият съд се е ограничил да отчете всички относими обстоятелства, за да прецени евентуалното наличие на сериозни затруднения.
Б – Съображения
56. В самото начало подчертавам, че отговорът, който следва да бъде даден на настоящото правно основание, зависи от отговора, който Съдът ще даде, от една страна, предвид дело Комисия/Kronoply и Kronotex, посочено по-горе, на въпроса за валидността на съдебната практика по дело Cook/Комисия и дело Matra/Комисия, посочена по-горе, и от друга страна, на автономното правно основание на Комисията, изтъкнато в рамките на настоящата жалба.
57. Преди всичко, по отношение по-специално на седмото правно основание, изтъкнато от жалбоподателите в първоинстанционното производство пред Общия съд, трябва да отбележа, че в жалбата си те по никакъв начин не споменават дали е релевантна съдебната практика по дело Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg, посочена по-горе. Този въпрос е бил поставен едва в отговор на писмените становища на Комисията(16) . Така Общият съд разглежда това правно основание в точки 70—73 от обжалваното съдебно решение в светлината на съдебната практика, според която правно основание, което представлява пряко или имплицитно допълнение към по-рано изложено правно основание в исковата молба или жалбата, трябва да се счита за допустимо(17) . Все пак, ако Общият съд бе приел, че въпросът за разглеждането на определените в Решение по дело Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg критерии не може да се свърже с изложеното в жалбата правно основание, този въпрос би могъл да представлява ново правно основание, което съгласно член 48, параграф 2 от Процедурния правилник на Общия съд може да се въвежда само ако почива на правни и фактически обстоятелства, установени в хода на производството.
58. В това отношение отбелязвам, че в точка 73 от обжалваното съдебно решение Общият съд е приел, че седмото правно основание от жалбата в първоинстанционното производство е в тясна връзка с второто правно основание, изведено от нарушението на разпоредбите на член 88, параграф 3 ЕО. Доколкото обаче защитавам тезата, че липсва второ правно основание в първоинстанционното производство, така както е определено от Общия съд като процесуално правно основание, предлагам да се приеме, че той е допуснал грешка при прилагане на правото, като е постановил, че седмото правно основание допълва хипотетично второ правно основание, когато посоченото седмо правно основание е трябвало да се приеме за недопустимо. Все пак, в случай че Съдът не възприеме това доста радикално предложение, посоченият проблем ме кара да изложа следните съображения.
59. В точка 45 от обжалваното съдебно решение Общият съд излага правните основания в подкрепа на жалбата, като приема, че четвъртото правно основание е свързано с разглеждането на мерки, съответстващи на отпадането на провизия за пенсии, докато седмото правно основание засяга липсата на проверка на разходите, на които са били доставени УОИИ, в съответствие с критериите от Решение по дело Altmark и Regierungspräsidium Magdeburg, посочено по-горе.
60. Така на пръв поглед и при условие че Общият съд правилно е установил и описал въпросните правни основания, следва да се приеме, че посочените по-горе правни основания се отнасят до съществото на спора. Следователно в съответствие с посочената по-горе съдебна практика по дело Cook/Комисия и по дело Matra/Комисия, която продължава да бъде релевантна, Общият съд е бил длъжен да провери дали жалбоподателите са се намирали в особено положение по смисъла на съдебната практика по дело Plaumann/Комисия, посочена по-горе. Всъщност в точки 47 и 51 от обжалваното съдебно решение Общият съд основателно е приел, че наведените от страните обстоятелства не могат да докажат, че конкурентната им позиция, сравнена с тази на останалите конкуренти на La Poste, е била сериозно засегната.
61. След като обаче в точка 52 от обжалваното съдебно решение е приел, че жалбоподателите в първоинстанционното производство са заинтересовани страни по смисъла на член 88, параграф 2 ЕО, Общият съд анализира проблема със защитата на процесуалните права в отговор на предполагаемо второ основание на жалбата.
62. Всъщност, след като в точка 55 от обжалваното съдебно решение приема, че второто правно основание изрично повдига въпроса за нарушаването на процесуалните права, в точка 56 от същото съдебно решение Общият съд постановява, че третото, четвъртото, петото и седмото правно основание съдържат елементи в подкрепа на посоченото по-горе второ правно основание. Вследствие на това в точка 57 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че жалбоподателите в първоинстанционното производство имат процесуална легитимация.
63. Така Общият съд свързва допустимостта на четвъртото и седмото правно основание от жалбата с допустимостта на второто правно основание, отнасящо се до защитата на процесуалните гаранции, което, ако е налице, се урежда от по-гъвкави критерии за допустимост в съответствие със съдебната практика от дело Cook/Комисия и дело Matra/Комисия, посочени по-горе.
64. Този подход на Общия съд представлява двойна грешка при прилагане на правото.
65. От една страна, налага се изводът, че Общият съд е използвал доводи, изтъкнати в подкрепа на четвъртото и седмото правно основание относно съществото на спора, в рамките на анализа на второто правно основание, което считам за несъществуващо.
66. Освен това, дори да се предположи, че това второ правно основание действително е било изтъкнато пред Общия съд, такъв подход според мен може да бъде подложен на критика. В рамките на жалба за отмяна на решение на Комисията жалбоподателят е този, който трябва да очертае рамката на спора и да посочи ясно доводите, чиято цел е да се докаже наличието на сериозни затруднения при прилагането на член 88, параграф 3 ЕО, като обоснове започването на официалната процедура по разследване от Комисията. Така, като формулира „процесуално“ правно основание, жалбоподателят може да се позове на фактите, представляващи обстоятелство по същество. Все пак по мое мнение не Общият съд е този, който трябва вместо страните да търси в жалбата обстоятелства, които могат да подкрепят правното основание, изведено от нарушаването на процесуалните права(18) . Така, доколкото в негова подкрепа не са изтъкнати никакви конкретни доводи, второто изложено пред Общия съд правно основание, ако такова е било формулирано, е трябвало да бъде обявено за недопустимо.
67. От друга страна, тъй като четвъртото и седмото правно основание на жалбата се отнасят до съществото на спора и като се имат предвид съображенията на Общия съд в точки 47 и 51 от обжалваното съдебно решение, според които жалбоподателите в първоинстанционното производство не са установили, че конкурентната им позиция на пазара е била значително засегната, четвъртото и седмото правно основание на жалбата е трябвало да бъдат обявени за недопустими съгласно релевантната съдебна практика, а именно Решение по дело Cook/Комисия и Решение по дело Matra/Комисия, посочени по-горе.
68. Ето защо предлагам на Съда да постанови, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, и съответно да приеме за основателно второто правно основание на настоящата жалба. В съответствие с това правно основание Съдът ще трябва да отмени решението на Общия съд в неговата цялост и да се произнесе окончателно по спора, като обяви за недопустима жалбата в първоинстанционното производство.
VI – По първото правно основание от жалбата
А – Доводи на страните
69. Белгийското правителство изтъква, че Общият съд погрешно е квалифицирал някои обстоятелства от процедурата по предварително разглеждане като обективни и съгласувани косвени доказателства за „сериозни затруднения“, които налагат започването на официалната процедура по разследване, предвидена в член 88, параграф 2 ЕО.
70. Що се отнася до обстоятелствата, при които се е провела процедурата по разглеждане, белгийското правителство счита приетия от Общия съд срок от два месеца само за инструктивен, така че превишаването му не би трябвало автоматично да означава, че Комисията се е натъкнала на сериозни затруднения. Ето защо не следва да се приема, че срок от седем месеца явно превишава срока, в който Комисията би трябвало принципно да приключи предварителното си разглеждане. Комисията добавя, че предвид конкретните обстоятелства по настоящия случай предварителното разглеждане не е продължило прекалено дълго.
71. Освен това според белгийското правителство материалният и/или времеви обхват на процедурата по разглеждане не отразява непременно сериозни затруднения по същество. Общият съд е пропуснал да посочи in concreto връзка, от една страна, между широкото поле на разследване, обхванато от проверката на помощта, за която е отправено уведомление, и нейния очевидно сложен характер, и от друга страна, наличието на сериозни затруднения. Според Комисията фактическите затруднения не водят задължително до сериозни затруднения.
72. Накрая, белгийското правителство подчертава, че колебанието по отношение на правното основание по-скоро свидетелства за избора, който е имала Комисията да приключи случая, отколкото за сериозни затруднения.
73. Що се отнася до съдържанието на спорното решение, при анализа си по въпроса дали помощта, за която е отправено уведомление, е разгледана в достатъчна степен, белгийското правителство счита, че Общият съд стига до резултат по същество, различен от приетия от Комисията. Подобна разлика обаче не може да се приеме, за да се заключи, че са били налице сериозни затруднения. Освен това Комисията подчертава, че в рамките на проверката на защитата на процесуалните гаранции, предвидени в член 88, параграф 2 ЕО, не е уместно да се разглежда критерият, наречен „benchmarking“, изведен от Решение по дело Altmark и Regierungspräsidium Magdeburg, посочено по-горе.
74. Като цяло жалбоподателите в първоинстанционното производство считат, че процедурите по разглеждане на Комисията, започнати в рамките на приватизацията на държавни пощенски предприятия, обикновено се провеждат от нея в рамките на официална процедура по разследване. Подобни операции се характеризират със сложен фактологичен контекст, което задължително води до наличието на сериозни затруднения.
75. По-специално жалбоподателите в първоинстанционното производство припомнят преди всичко, че по време на процедурата по разглеждане самата Комисия е подчертала сложния характер на случая, представен на нейното внимание. След това, белгийското правителство е пропуснало да отговори на констатациите на Общия съд, според които Комисията не е разполагала с цялата фактическа информация, за да разгледа прехвърлянето на недвижимо имущество и отпадането на провизията за пенсии. Накрая, жалбоподателите подчертават значението на „benchmarking“ за разходите за УОИИ по смисъла на четвъртия критерий, установен с Решение по дело Altmark и Regierungspräsidium Magdeburg, посочено по-горе.
Б – Съображения
76. В самото начало е уместно да с е припомни, че макар в рамките на производство по обжалване Съдът да не е компетентен да се произнася по фактическите въпроси, по силата на член 225 ЕО той е компетентен да извърши проверка на правната квалификация на тези факти и на правните последици от тях, изведени от Общия съд(19) . Така Съдът може да се произнесе по понятието „сериозни затруднения“, тълкувано от Общия съд, въз основа на фактическите обстоятелства, представени пред последния.
77. Според практиката на Съда понятието за държавна помощ, определено в Договора, има правен характер и трябва да се тълкува въз основа на обективни фактори. Ето защо, по принцип и като отчита както конкретните обстоятелства на отнесения пред него спор, така и сложността на преценките на Комисията, съдът на Съюза трябва да упражни цялостен контрол по въпроса дали дадена мярка попада в приложното поле на член 87, параграф 1 ЕО(20) .
78. Съгласно член 88, параграф 3, първо изречение ЕО Комисията трябва да бъде уведомена за проектите за предоставяне или изменение на помощи преди изпълнението им. Тогава тя пристъпва към първоначално разглеждане на планираните помощи. Ако след като ги разгледа, счете, че даден проект не е съвместим с общия пазар, тя незабавно започва процедурата по член 88, параграф 2, първа алинея ЕО(21) .
79. Важно е да се подчертае, че в зависимост от фактическите и правните обстоятелства по делото Комисията е длъжна да определи дали затрудненията, на които се е натъкнала при разглеждането на съвместимостта на помощта, налагат започването на тази процедура. В преценката си Комисията е длъжна да спазва изискванията, свързани на първо място с ограничението на правомощието ѝ да се произнася по съвместимостта на помощ само за мерките, които не пораждат сериозни затруднения, така че този критерий придобива изключителен характер(22) . Второ, когато се натъкне на сериозни затруднения, Комисията няма никаква дискреционна власт по отношение на започването на официалната процедура по разследване(23) . Трето, понятието за сериозни затруднения има обективен характер(24) . Накрая, проверката за законосъобразността, извършвана от Общия съд относно наличието на сериозни затруднения, по своя характер надхвърля търсенето на явна грешка в преценката(25) .
80. По този начин съгласно постоянната съдебна практика Комисията може да се придържа към фазата на предварително разглеждане по член 88, параграф 3 ЕО, за да вземе благоприятно решение относно дадена помощ само ако след първоначалното разглеждане е в състояние да се убеди, че тази помощ е съвместима с Договора ЕО или че мярката, за която е отправено уведомление, не е държавна помощ. Ако обаче това първоначално разглеждане доведе Комисията до обратното заключение или дори не ѝ позволи да преодолее всички затруднения, възникнали при преценката на съвместимостта на тази помощ с общия пазар, тя е длъжна да се снабди с всички необходими становища и за тази цел да започне процедурата по член 88, параграф 2 ЕО(26) .
81. Комисията разполага със свобода на действие при преценката на обстоятелствата, която ѝ позволява да определи дали те създават сериозни затруднения(27) . Понятието за сериозни затруднения обаче има обективен характер. За да се установи наличието им, трябва да се разгледат не само обстоятелствата при приемането на обжалвания акт, но и преценките, на които се е основала Комисията(28) .
82. В настоящия случай белгийското правителство се опитва да докаже, че нито едно от приетите косвени доказателства не дава възможност да се заключи, че са налице сериозни затруднения. Това правителство се позовава на продължителността на процедурата, на обхвата на разследването в първоначалната процедура, на колебанията по отношение на избора на правното основание за решението на Комисията и на обстоятелствата от съдържанието на спорното решение.
83. Припомням, че макар и Съдът да не е определил ясно кои обстоятелства могат да представляват косвени доказателства за наличието на сериозни затруднения, както генералният адвокат Trstenjak отбелязва накратко в заключението си, в съдебната практика са възприети три вида такива доказателства. Те могат да бъдат резултат, първо, от дискусиите, проведени между Комисията и държавата членка по време на предварителната фаза, второ, от изтеклия срок по време на предварителната фаза на разглеждане в конкретния случай, и трето, от преценките, на които Комисията се е основала, за да приеме решение в края на предварителната фаза. Тези преценки могат да създадат затруднения, които да обосноват започването на официалната фаза по разследване(29) .
84. Трябва да се посочи, че след като основателно припомня правилата, които уреждат процедурата по член 88 ЕО, в точки 96—110 от обжалваното съдебно решение Общият съд се е постарал да разгледа обстоятелствата в настоящия случай, които могат да установят наличието на сериозни затруднения.
85. Така в точка 94 от обжалваното съдебно решение Общият съд подчертава, че изтичането на срок, който значително превишава необходимия за извършването на първоначално разглеждане съгласно разпоредбите на член 88, параграф 3 ЕО, наред с други фактори може да обоснове извода, че Комисията се е натъкнала на сериозни затруднения при преценката, което налага да бъде започната процедурата по член 88, параграф 2 ЕО(30) .
86. Според Общия съд това е съвкупност от косвени доказателства, които, взети заедно, свидетелстват за наличието на сериозни затруднения.
87. В този смисъл бих искал да наблегна на разграничение, което следва да се запази в настоящия случай, между понятието за косвено доказателство и понятието за доказателство. Изтъкнатите пред Общия съд елементи, които се състоят в конкретен факт, събитие или обстоятелство, трябва да се тълкуват като елементи, които по всяка вероятност посочват правдоподобността на защитавана теза, а именно наличието на сериозни затруднения.
88. Посочените елементи не следва все пак да се считат за доказателства в смисъл на част от доказване на защитаваната констатация, което Общият съд трябва да извърши. Последният трябва не да доказва дадени обстоятелства, а да изведе логично и обосновано заключение въз основа на представените пред него обективни фактори.
89. В обжалваното съдебно решение Общият съд първо анализира затрудненията, свързани с продължителността и обстоятелствата на производството в настоящия случай. След това в точки 117 и 118 Общият съд анализира затрудненията, чиято обосновка почива на самото съдържание на решението на Комисията.
90. На първо място, считам, че преценката на понятието „сериозни затруднения“ не включва задължително анализ на други дела с оглед на определянето на средната продължителност на предварителното разглеждане при липсата на затруднения за Комисията. Косвените доказателства за наличието на сериозни затруднения по-скоро трябва да бъдат разглеждани за всеки отделен случай, и по-конкретно с оглед на характера на мярката, която Комисията разглежда.
91. Несъмнено продължителността на разглеждането на обикновена пряка подкрепа не може да бъде една и съща с продължителността на разглеждането на сложен механизъм като компенсирането за доставката на УОИИ. Така обикновена номинална разлика в продължителността не може сама по себе си да бъде определящ фактор, въз основа на който да се приеме, че са налице сериозни затруднения. Все пак, както посочва и генералният адвокат Trstenjak, този аспект може да бъде косвено доказателство за това.
92. Освен това определеният срок за „решението да не се повдигат възражения“, предвиден в член 4, параграф 3 от Регламент № 659/1999 за мерките, за които е отправено уведомление, е два месеца. Този срок може да бъде удължен съгласно параграф 5 от същия член по взаимно съгласие или когато Комисията се нуждае от допълнителна информация.
93. Важно е обаче да се спомене, че според жалбоподателите в първоинстанционното производство процедурите по разглеждане, започнати от Комисията при приватизацията на предприятия в публичния сектор, като цяло се провеждат от нея в рамките на официална процедура по разследване.
94. Второ, по отношение на релевантността на обстоятелствата, при които се е провела процедурата по предварително разглеждане, анализирани в точки 99—105 от обжалваното съдебно решение, считам, че искането на сведения от държавата членка е част от задълженията на Комисията да положи дължима грижа в рамките на процедурата по разглеждане на мерките, за които е отправено уведомление, така че ако мярката е особено сложна, характерът на тази кореспонденция да може да покаже наличието на сериозни затруднения.
95. В настоящия случай Общият съд е подчертал широкия обхват на разследването на Комисията. Все пак, ако въпреки сложността на материята Комисията е била в състояние да разгледа в сравнително кратък период от време няколко мерки, за които е отправено уведомление, и такива, за които не е отправено уведомление, взети през годините, това може да докаже по-скоро капацитета на работа на нейните служби, отколкото наличието на затруднения, на които се е натъкнала при разглеждането на съответната мярка.
96. Струва ми се, опитът е показал, че сложността на дадена преписка сама по себе си не означава, че са налице сериозни затруднения за Комисията, поради които тя да започне процедурата, предвидена в член 88, параграф 2 ЕО. Независимо от това, когато сложният характер се съпровожда от по-продължително разглеждане, това сочи, че са налице сериозни затруднения.
97. Все пак, най-убедителното доказателство ми изглежда отбелязаното от Общия съд в точка 102 от съдебното решение по повод преценката на разгледаните от Комисията мерки. В това отношение според Общия съд от преписката е видно, че Комисията няколко пъти е обявила, че се налага да започне официалната процедура по разследване. Струва ми се, че липсата на сериозни затруднения трудно може да бъде съвместима с подобно заключение след предварителната процедура.
98. Трето, по отношение на колебанията на Комисията относно избора на правно основание ми се струва, че това обстоятелство има чисто формален характер, тъй като Комисията се е колебала между констатацията за липсата на помощ и приемането на решение, с което мерките, разгледани по смисъла на член 88, параграф 3 ЕО, се обявяват за съвместими.
99. Трябва да посоча обаче, че Комисията е обвързала законосъобразността на мярката, за която е отправено уведомление, със законосъобразността на шестте мерки, взети между 1992 г. и 1997 г., за които не е отправено уведомление. Ето защо ми е трудно да отрека наличието на сериозни затруднения, като се има предвид несигурността по отношение на квалификацията на мерките за компенсиране на УОИИ за периода, което може да обоснове заключението, че мерките, за които не е отправено уведомление, тоест които са незаконосъобразни, могат да попаднат в приложното пол е на член 87, параграф 1 ЕО.
100. Всъщност в решението си Комисията изтъква, че доколкото La Poste е претърпяло нетна загуба, мярката, състояща се в освобождаване от корпоративен данък, не води нито до предимство, нито до прехвърляне на държавни ресурси за La Poste.
101. Трябва да се посочи, че тази мярка, за която не е отправено уведомление, е била оценена след разгледаните данъчни години. Въпросът, който възниква, е дали отправено за нея уведомление и разглеждане ex ante би могло да промени заключението на Комисията по отношение на наличието на държавна помощ. От това възниква съмнение, което обосновава довода, че Комисията е трябвало да започне официалната процедура по разследване по смисъла на член 88, параграф 2 ЕО.
102. Четвърто, по отношение на съдържанието на спорното решение, предвид изложените в точки 108—110 от обжалваното съдебно решение обстоятелства, Общият съд е могъл основателно да счете, че Комисията е приела обжалваното решение, без да е разполагала с информацията, която дава възможност да се оцени наличието на предимство.
103. Накрая, що се отнася до това, че равнището на разходите за УОИИ не е оценено предвид критериите, установени от Съда в Решение по дело Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg, посочено по-горе, предлагам този въпрос да се разгледа извън рамките на настоящото правно основание. На практика той вече е обсъден от гледна точка на допустимостта при отговора на второто правно основание от настоящата жалба. В замяна на това обаче, по отношение на съществото на спора въпросът за релевантността на съдебната практика по дело Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg, посочено по-горе, за да се прецени законосъобразността на спорното решение, ще бъде анализиран в отговор на третото правно основание от жалбата.
104. Като се има предвид посоченото по-горе, считам, че Общият съд основателно е приел, че съществуват обстоятелства, които е трябвало да накарат Комисията да започне официалната процедура по разследване по член 88, параграф 2 ЕО. Все пак считам, че той би могъл да приеме, че Комисията е трябвало да започне посочената процедура само предвид всички затруднения, на които се е натъкнала при разглеждането на въпросните мерки. Само по себе си нито едно от разгледаните от Общия съд обстоятелства не ми изглежда достатъчно убедително. В точки 98 и 99 от обжалваното съдебно решение се вижда, че това е и позицията на Общия съд.
105. Следователно и в случай че Съдът не последва предложението ми относно разглеждането на автономното правно основание на Комисията, както и на второто правно основание от настоящата жалба, предлагам на Съда да отхвърли първото правно основание като необосновано.
VII – По третото правно основание от жалбата
А – Предварителни бележки
106. Според Общия съд въпросът за недостатъчното разглеждане от Комисията — предвид критериите, изведени в Решение по дело Altmark и Regierungspräsidium Magdeburg, посочено по-горе — е предмет на седмото правно основание от жалбата в първоинстанционното производство. Както посочих и по-горе в отговор на второто правно основание на настоящата жалба, това седмо правно основание е трябвало да бъде обявено за недопустимо. Все пак, в случай че Съдът не приеме това предложение, ще анализирам посоченото правно основание по същество.
Б – Доводи на страните
107. Белгийското правителство и Комисията упрекват Общия съд, че е нарушил принципа на правна сигурност, като е приложил с обратна сила четвъртия критерий от Решение по дело Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg, посочено по-горе. В това отношение белгийското правителство се основава на Решение на Общия съд по дело Sarrio/Комисия(31), според което Комисията трябва да се съобразява само със съдебната практика, приложима към момента на приемане на решенията ѝ.
108. Жалбоподателите в първоинстанционното производство изтъкват разликите между настоящия случай и този в основата на посоченото по-горе дело Sarrio/Комисия, за да оспорят релевантността на изтъкнатите от белгийското правителство доводи.
В – Съображения
109. Със своя довод белгийското правителство изтъква нарушаването от страна на Общия съд на принципа на правна сигурност. Все пак, за да се даде полезен отговор на неговите опасения, е уместно да се припомнят накратко последиците, с които следва да се свържат тълкувателните решения, произнесени от Съда в рамките на производството за постановяване на преюдициално заключение, както и правилата, които уреждат прилагането във времето на правните норми на Съюза.
110. Трябва да отбележа, че обратната сила като характеристика на съдебната практика (judge-made law) в качеството ѝ на източник на правото е класически елемент от доктрината(32) .
111. В своята съдебна практика Съдът изрично приема принципа на обратно действие на тълкувателните си решения по силата на член 234 ЕО(33) . По принцип даденото от Съда тълкуване само изразява съдържанието на приложимото правило от правото на Съюза ab initio(34) .
112. Така тълкуването, което Съдът дава на правна норма на Съюза при упражняването на компетентността, която му предоставя член 267 ДФЕС, изяснява и уточнява, когато е необходимо, значението и обхвата на тази норма, така както трябва или е трябвало да се разбира и прилага от момента на влизането ѝ в сила. Следователно така тълкуваната норма може и трябва да се прилага от съда дори и към правоотношения, възникнали и създадени преди съдебното решение, което се произнася по молбата за тълкуване, ако, от друга страна, са налице условията, които дават възможност да се сезират компетентните юрисдикции със спор, свързан с прилагането на посочената норма(35) .
113. Все пак, по изключение, като се имат предвид сериозните трудности, които може да породи неговото решение по отношение на минал период, може да се наложи Съдът да ограничи възможността за заинтересованите лица да се позовават на тълкуването на определена разпоредба, дадено от него в образувано по преюдициално запитване производство(36) .
114. Приложимостта на критериите, установени в посоченото по-горе Решение по дело Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg, е обширно анализирана в Решение по дело BUPA и др./Комисия(37) . В него се приема, че при липсата на каквото и да е времево ограничение принципите, изведени в посоченото по-горе Решение по дело Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg по повод тълкуването на член 87, параграф 1 ЕО, са напълно приложими към фактическата и правната обстановка на делото във вида, в който е представена на Комисията при приемането от нейна страна на обжалваното решение, дори когато въпросното съдебно решение е обявено след приемането на решението на Комисията, и следователно тя няма как да е знаела съдържанието му към момента на приемането на своето решение(38) .
115. Считам, че в Решение по дело Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg, посочено по-горе, Съдът уточнява критериите, приложими при административното разглеждане на мярка, която може да представлява държавна помощ в контекста на доставката на УОИИ. По този начин Съдът тълкува разпоредба от правото на Съюза, а именно член 86 ЕО, като се старае да уточни правилата за тълкуването и прилагането ѝ.
116. Съдът се ограничава до прилагането на действаща норма, без да създава ново правило. Тук е уместно да се припомни, че съдебното решение, постановено по преюдициално запитване, има не конститутивен, а чисто декларативен характер, като последица от което то по принцип произвежда действие от датата на влизане в сила на тълкуваната норма(39) .
117. Също така считам, че в правния ред на Съюза няма гаранции за непогрешимостта на Комисията, когато прилага правните норми на Съюза. Тъй като единственият интерес на Комисията е да съблюдава законосъобразността на правото на Съюза, фактът, че Съдът ѝ предоставя полезен инструмент за прилагането на спорна разпоредба, е полезен за Комисията източник на насоки при упражняването на компетентността ѝ. Всъщност Комисията е длъжна да прилага правото на Съюза по обективен начин.
118. В обжалваното съдебно решение Общият съд счита, че липсата на цялостно разглеждане на въпросната мярка от гледна точка на един от критериите, установени в съдебната практика по дело Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg, посочено по-горе, говори за наличието на сериозни затруднения за Комисията. На практика Комисията е пренебрегнала правило, което няма как да е знаела към момента на приемане на спорното решение(40) .
119. Съображенията на Общия съд в Решение по дело BUPA и др./Комисия леко се различават от съображенията му в обжалваното съдебно решение. Всъщност в посоченото дело, като се има предвид заключението му по отношение на приложимостта на критериите от дело Altmark и Regierungspräsidium Magdeburg, посочено по-горе, чийто обхват Съдът не е ограничил във времето, Общият съд решава да провери дали обжалваното решение е съвместимо с критериите, изложени в посоченото съдебно решение. Ето защо той разглежда законосъобразността на обжалваното решение, като едновременно прилага критериите, формулирани в посоченото съдебно решение в съответствие с духа и целта, залегнали в основата му, по начин, адаптиран към конкретните данни от разглежданото от него дело.
120. От друга страна, в Решение по дело Asklepios Kliniken/Комисия при преценката на срока за разглеждане на дадена жалба Общият съд е приел, че Комисията е имала право да разграничи разглеждането на фактическите въпроси, поставени в жалбата, докато чака да бъде изяснена правната рамка, в светлината на която би трябвало да бъде разгледана жалбата, като се има предвид значението на дело Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg, посочено по-горе. Следователно по съществото на спора Общият съд постановява, че Комисията е изпълнила задълженията си за полагане на дължима грижа в очакване на изхода от делото Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg, посочено по-горе(41) .
121. Накрая, макар и съгласно постоянната съдебна практика законосъобразността на решение в областта на държавните помощи да трябва да бъде преценявана в зависимост от данните, с които Комисията е разполагала към момента на неговото приемане(42), следва отново да се потвърди основната разлика между фактите, с които разполага Комисията, и тълкуването на правото, а именно приложимата нормативна уредба, предмет на тълкуване от съда на Съюза. Тази уредба е част от обективна законосъобразност, която обвързва Комисията.
122. Като се има предвид посоченото по-горе, считам, че тълкуването от Съда на действаща разпоредба трябва да доведе до отмяна на подлежащото на обжалване решение на Комисията, прието преди произнасянето на решението на Съда, тъй като Комисията не е приложила критериите за административно разглеждане, които са резултат на новото тълкуване, ако жалбоподателят се е позовал на разпоредбата, предмет на въпросното тълкуване.
123. Следователно става въпрос не за това Комисията да бъде упреквана за грешка при прилагане на правото, а за потвърждаване на функцията ѝ на пазител на Договорите под правораздавателния контрол на Съда, в съответствие с принципа на правовата държава, прогласен в член 2 от Договора за Европейския съюз.
124. Следователно предлагам третото правно основание на настоящата жалба да се отхвърли.
VIII – Заключение
125. Предвид гореизложените съображения предлагам на Съда:
– да отмени решението на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 10 февруари 2009 г. по дело Deutsche Post и DHL International/Комисия (T‑388/03) в неговата цялост, или въз основа на автономното правно основание на Комисията, или въз основа на второто правно основание на настоящата жалба, и
– да се произнесе окончателно по спора, като обяви за недопустима жалбата в първоинстанционното производство в нейната цялост.
126. Ако все пак Съдът не приеме това предложение, при условията на евентуалност предлагам същият да отхвърли както автономното правно основание, така и настоящата жалба в нейната цялост.
127. Тъй като възлагането на съдебните разноски ще зависи от правното решение, което Съдът ще приеме, се въздържам от изразяване на позиция по този въпрос.
(1) .
(2)  –	Решение от 24 юли 2003 г. (C‑280/00, Recueil, стр. I‑7747).
(3)  –	Трябва да отбележа, че не става ясно дали е уместно правното основание, изтъкнато от Комисията, да се квалифицира като насрещна жалба или като „автономно правно основание“. От само себе си се разбира, че от процесуална гледна точка приетата квалификация няма да окаже никакво влияние върху разглеждането на конкретните доводи, изложени от Комисията. Тъй като в писмения си отговор Комисията никъде не използва израза „насрещна жалба“, като едновременно с това защитава допустимостта на свое различно правно основание, предлагам да се възприеме квалификацията „автономно правно основание“.
(4)  –	Решение от 28 февруари 2008 г. по дело Neirinck/Комисия (C‑17/07 P, точка 38).
(5)  –	Решение от 29 ноември 2007 г. по дело Stadtwerke Schwäbisch Hall и др./Комисия (C‑176/06 P, точка 18).
(6)  –	Решение от 20 февруари 1997 г. по дело Комисия/Daffix (C‑166/95 P, Recueil, стр. I‑983, точка 25).
(7)  –	Вж. в този смисъл, Решение от 8 юли 1999 г. по дело Chemie Linz/Комисия (C‑245/92 P, Recueil, стр. I‑4643, точка 32).
(8)  –	Решение от 11 февруари 1999 г. по дело Antillean Rice Mills и др./Комисия (C‑390/95 P, Recueil, стр. I‑769, точки 21 и 22).
(9)  –	Решение от 19 май 1993 г. по дело Cook/Комисия (C‑198/91, Recueil, стр. I‑2487) и Решение от 15 юни 1993 г. по дело Matra/Комисия (C‑225/91, Recueil, стр. I‑3203).
(10)  –	Дело Комисия/Kronoply и Kronotex (C‑83/09 P), все още висящо пред Съда, заключението ми по което е представено на 25 ноември 2010 г.
(11)  –	Решение от 13 декември 2005 г. (C‑78/03 P, Recueil, стр. I‑10737), в което Съдът се е постарал да изясни разрешението, възприето в Решение по дело Cook/Комисия и Решение по дело Matra/Комисия, посочени по-горе.
(12)  –	Решение по дело Cook/Комисия и Решение по дело Matra/Комисия, посочени по-горе, както и Решение от 2 април 1998 г. по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France (C‑367/95 P, Recueil, стр. I‑1719).
(13)  –	В точка 35 от обжалваното съдебно решение Общият съд излага позицията на Комисията, според която жалбата в първоинстанционното производство не е допустима, тъй като жалбоподателите са изтъкнали само най-общо нарушаването на процесуалните им гаранции и искат отмяната на спорното решение, а не започване на официалната процедура по разследване.
(14)  – Регламент на Съвета от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила за прилагането на член 93 от Договора за ЕО (ОВ L 83, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41).
(15)  – Решение от 15 юли 1963 г. (25/62, Recueil, стp. 197).
(16)  – Точка 15 и сл. от писмената реплика пред Общия съд.
(17)  – Решение от 19 май 1983 г. по дело Verros/Парламент (306/81, Recueil, стр. 1755, точка 9) и Решение от 22 ноември 2001 г. по дело Нидерландия/Съвет (C‑301/97, Recueil, стр. I‑8853, точка 169).
(18)  – Вж. моето заключение от 25 ноември 2010 г. по дело Комисия/Kronoply и Kronopost (точки 112 и 113).
(19)  – Вж. Решение от 6 април 2006 г. по дело General Motors/Комисия (C‑551/03 P, Recueil, стр. I‑3173, точка 51), Решение от 22 май 2008 г. по дело Evonik Degussa/Комисия и Съвет (C‑266/06 P, точка 72) и Решение от 6 ноември 2008 г. по дело Нидерландия/Комисия (C‑405/07 P, Сборник, стр. I‑8301, точка 44).
(20)  – Решение от 22 декември 2008 г. по дело British Aggregates/Комисия (C‑487/06 P, Сборник, стр. I‑10505, точка 111).
(21)  – Решение по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France, посочено по-горе (точки 35 и 36).
(22)  – Според практиката на Общия съд Комисията не може да откаже да започне официалната процедура по разследване, като се позовава на други обстоятелства, като например интереса на трети лица, съображения за процесуална икономия или друг мотив от административно естество; вж. Решение на Общия съд от 15 март 2001 г. по дело Prayon-Rupel/Комисия (T‑73/98, Recueil, стр. II‑867, точка 44).
(23)  – Решение по дело Prayon-Rupel/Комисия, посочено по-горе (точка 45).
(24)  – Вж. Решение от 2 април 2009 г. по дело Bouygues и Bouygues Télécom/Комисия (C‑431/07 P, Сборник, стр. I‑2665, точки 61—63).
(25)  – Решение по дело Prayon-Rupel/Комисия, посочено по-горе (точка 47).
(26)  – Вж. по-специално Решение от 20 март 1984 г. по дело Германия/Комисия (84/82, Recueil, стр. 145, точка 13), Решение по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France, посочено по-горе (точка 39), Решение по дело Prayon-Rupel/Комисия, посочено по-горе (точка 42), Решение от 17 юли 2008 г. по дело Athinaïki Techniki/Комисия, (C‑521/06 P, Сборник, стр. I‑5829, точка 34), Решение по дело Bouygues и Bouygues Télécom/Комисия, посочено по-горе (точка 61) и Решение на Общия съд от 18 септември 1995 г. по дело SIDE/Комисия (T‑49/93, Recueil, стр. II‑2501, точка 58).
(27)  – Решение на Общия съд от 12 декември 2006 г. по дело Asociación de Estaciones de Servicio de Madrid и Federación Catalana de Estaciones de Servicio/Комисия (T‑95/03, Recueil, стр. II‑4739, точка 139).
(28)  – Решение по дело Bouygues и Bouygues Télécom/Комисия, посочено по-горе (точка 63).
(29)  – Вж. Заключение по дело Bouygues и Bouygues Télécom/Комисия, посочено по-горе (точка 210 и сл.).
(30)  – Решение по дело Германия/Комисия, посочено по-горе (точки 15 и 17), Решение по дело Prayon-Rupel/Комисия, посочено по-горе (точка 93), както и Решение на Общия съд от 10 май 2000 г. по дело SIC/Комисия (T‑46/97, Recueil, стр. II‑2125, точка 102); вж. също точка 94 от обжалваното съдебно решение.
(31)  – Решение от 14 май 1998 г. (T‑334/94, Recueil, стр. II‑1439).
(32)  – Вж. Cross, R. et Harris, J.W. Precedent in English Law. — Clarendon Law Series. 1991, 30—32.
(33)  – Решение от 27 март 1980 г. по дело Denkavit italiana (61/79, Recueil, стр. 1205), Решение от 27 март 1980 г. по дело Meridionale Industria Salumi и др. (66/79, 127/79 и 128/79, Recueil, стр. 1237), Решение от 29 ноември 2001 г. по дело Griesmar (C‑366/99, Recueil, стр. I‑9383) и Решение от 20 септември 2001 г. по дело Grzelczyk (C‑184/99, Recueil, стр. I‑6193).
(34)  – Вж. по този въпрос Pescatore, P. Art. 177. — Traité instituant la CEE. Commentaire article par article. Economica, Paris 1992, р. 1120.
(35)  – Вж. по-специално Решение от 13 януари 2004 г. по дело Kühne & Heitz (C‑453/00, Recueil, стр. I‑837, точка 21), Решение от 13 април 2010 г. по дело Bressol и др. и Chaverot и др. (C‑73/08, все още непубликувано в Сборника, точка 90 и сл., както и посочената съдебна практика).
(36)  – Вж. по-специално Решение от 8 април 1976 г. по дело Defrenne (43/75, Recueil, стр. 455), Решение по дело Denkavit italiana, посочено по-горе (точка 17), Решение от 6 март 2007 г. по дело Meilicke и др. (C‑292/04, Сборник, стр. I‑1835, точки 36 и 37), Решение от 17 май 1990 г. по дело Barber (С‑262/88, Recueil, стр. І‑1889, точки 41 и 44). Вж. също Решение от 1 април 2008 г. по дело Maruko (C‑267/06, Сборник, стр. I‑1757, точка 77).
(37)  – Решение от 12 февруари 2008 г. (T‑289/03, Сборник, стр. II‑81).
(38)  – Трябва да отбележа, че Решение по дело BUPA и др., посочено по-горе, не е обжалвано.
(39)  – Вж. по-специално Решение от 12 февруари 2008 г. по дело Kempter (C‑2/06, Сборник, стр. I‑411, точка 35).
(40)  – Дата на спорното решение е 23 юли 2003 г.; датата на Решение по дело Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg, посочено по-горе, е 24 юли 2003 г.
(41)  – Решение от 11 юли 2007 г. по дело Asklepios Kliniken/Комисия (T‑167/04, Recueil, стр. ІІ‑2379, точки 87—89) (по повод жалба, а не уведомление).
(42)  – Вж. по-специално Решение от 10 юли 1986 г. по дело Белгия/Комисия (234/84, Recueil, стр. 2263, точка 16), Решение от 24 септември 2002 г. по дело Falck и Acciaierie di Bolzano/Комисия (C‑74/00 P и C‑75/00 P, Recueil, стр. I‑7869, точка 168), Решение от 14 септември 2004 г. по дело Испания/Комисия (C‑276/02, Recueil, стр. I‑8091, точка 31) и Решение от 15 април 2008 г. по дело Nuova Agricast (C‑390/06, Сборник, стр. I‑2577, точка 54).