62024CC0095
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. RICHARD DE LA TOUR
представено на 18 септември 2025 година (
1
)
Дело C‑95/24 [Khuzdar] (
i
)
ATAU
Наказателно производство
при участието на
Procura generale presso la Corte d’appello di Napoli
(Преюдициално запитване, отправено от Corte di appello di Napoli (Апелативен съд Неапол, Италия)
„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение 2002/584/ПВР — Европейска заповед за арест — Процедура за предаване между държавите членки — Случаи, при които изпълнението може да бъде отказано — Член 4, точка 6 — Поемане от изпълняващата държава членка на изпълнението на наказанието съгласно националното ѝ право — Рамково решение 2008/909/ПВР — Основания за отказ от признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието — Член 9, параграф 1, буква и) — Лице, което не се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е постановено решението — Изключения — Условие за уведомяване за насрочения съдебен процес — Уведомяване за определената дата и място на процеса — Укриване на засегнатото лице — Доброволен и недвусмислен отказ на засегнатото лице да присъства на съдебния процес срещу него — Свобода на преценка на компетентния орган на изпълняващата държава членка — Задължение за съответстващо тълкуване“
I. Въведение
1.
Правото на справедлив съдебен процес е един от основните принципи на демократичното общество. На него се основава правото на заподозрените и обвиняемите да присъстват на съдебния процес, което следва да бъде гарантирано в целия Европейски съюз (
2
). Това право обаче не е абсолютно. При определени обстоятелства заподозреният или обвиняемият следва да може да се откаже от него изрично или мълчаливо, но по недвусмислен начин (
3
).
2.
В този контекст настоящото преюдициално запитване се отнася до тълкуването на член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (
4
), както и на член 9, параграф 1, буква и) и член 25 от Рамково решение 2008/909/ПВР на Съвета от 27 ноември 2008 година за прилагане на принципа за взаимно признаване към съдебни решения по наказателни дела, с които се налагат наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода, за целите на тяхното изпълнение в Европейския съюз (
5
), изменени с Рамково решение 2009/299 (
6
).
3.
Запитването е отправено в рамките на производство за изпълнение в Италия на присъда, постановена в Словакия, с която на лице, което се е укрило преди съдебния процес срещу него, е наложено наказание лишаване от свобода.
4.
По настоящото дело от Съда се иска по-специално да уточни как следва да се разбира изразът „е било уведомено за насрочения съдебен процес“, съдържащ се в член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от Рамково решение 2008/909, както и свободата на преценка, с която разполагат компетентните органи при прилагането на основанието за отказ от признаване на съдебно решение и изпълнение на наказание, посочено в член 9, параграф 1, буква и) от това рамково решение. В това отношение подчертавам, че делото се вписва във фактически контекст, който се различава в известна степен от този по дело Höldermann (C‑447/24), по което също днес представям заключение (
7
). По-конкретно, за разлика от посоченото дело, настоящото дело се отнася до изпълнението на европейска заповед за арест.
II. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
1. Рамково решение 2002/584
5.
Член 4 от Рамково решение 2002/584, озаглавен „Случаи, при които изпълнението на европейска заповед за арест може да бъде отказано“, гласи в точка 6:
„Изпълняващият съдебен орган може да откаже да изпълни европейска заповед за арест:
[…]
6)
когато европейската заповед за арест е издадена с оглед изпълнение на присъда за лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане и издирваното лице се намира или е гражданин или пребиваващ в изпълняващата страна, а същата поема изпълнението на присъдата или мярката, изискваща задържане съгласно националното си право“.
6.
Член 4а от това рамково решение, озаглавен „Решения, постановени вследствие на съдебен процес, на който лицето не се е явило лично“, в параграф 1 предвижда:
„Изпълняващият съдебен орган също така може да откаже да изпълни европейска заповед за арест, издадена с цел изпълнение на присъда за лишаване от свобода или на мярка, изискваща задържане, ако лицето не се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е постановено решението, освен ако в европейската заповед за арест не е посочено, че лицето, в съответствие с допълнителните процесуални изисквания, определени в националното законодателство на издаващата държава членка:
a)
своевременно,
i)
или е призовано лично и по този начин уведомено за определената дата и място на съдебния процес, вследствие на който е постановено решението, или чрез други средства действително е получило официална информация за определената дата и място на съдебния процес по начин, който недвусмислено доказва, че то е било уведомено за насрочения съдебен процес;
и
ii)
е уведомено за възможността за постановяване на такова решение, ако не се яви на съдебния процес;
или
б)
след като е било уведомено за насрочения съдебен процес, е упълномощило защитник, посочен от заинтересованото лице или от държавата, с цел да го защитава на съдебния процес и действително е било защитавано от този защитник на процеса;
или
в)
след като решението му е било връчено лично и е било изрично уведомено за правото на повторно разглеждане или обжалване, в което лицето има правото да участва и което позволява делото да се преразгледа по същество, включително и с оглед на нови доказателства, и което може да доведе до отмяна на първоначалното решение:
i)
изрично е заявило, че не оспорва решението;
или
ii)
не е поискало повторно разглеждане или обжалване в приложимия за целта срок;
или
г)
решението не му е било връчено лично, но:
i)
решението ще му бъде връчено лично незабавно след предаването и ще бъде изрично уведомено за правото си на повторно разглеждане или обжалване, в което лицето има правото да участва и което позволява делото да се преразгледа по същество, включително и с оглед на нови доказателства, и което може да доведе до отмяна на първоначалното решение;
и
ii)
ще бъде уведомено за срока, в който трябва да поиска повторно разглеждане или обжалване, както е посочено в съответната европейска заповед за арест“.
2. Рамково решение 2008/909
7.
Член 9 от Рамково решение 2008/909, озаглавен „Основания за отказ от признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието“, предвижда в параграф 1, буква и):
„Компетентният орган на изпълняващата държава може да откаже да признае решението и изпълни наказанието, ако:
[…]
и)
съгласно предвиденото в член 4 удостоверение лицето не се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е постановено решението, освен ако в удостоверението не е посочено, че лицето, в съответствие с допълнителни процесуални изисквания, определени в националното законодателство на издаващата държава:
i)
своевременно,
–
или е призовано лично и по този начин уведомено за определената дата и място на съдебния процес, вследствие на който е постановено решението, или чрез други средства действително е получило официална информация за определената дата и място на съдебния процес по начин, който недвусмислено доказва, че то е било уведомено за насрочения съдебен процес,
и
–
е уведомено за възможността за постановяване на такова решение, ако не се яви на съдебния процес;
или
ii)
след като е било уведомено за насрочения съдебен процес, е упълномощило защитник, посочен от заинтересованото лице или от държавата, с цел да го защитава на съдебния процес и действително е било защитавано от този защитник на процеса;
или
iii)
след като решението му е било връчено лично и е било изрично уведомено за правото на повторно разглеждане или обжалване, в което лицето има право да участва и което позволява делото да се преразгледа по същество, включително и с оглед на нови доказателства, и което може да доведе до отмяна на първоначалното решение:
–
изрично е заявило, че не оспорва решението;,
или
–
не е поискало повторно разглеждане или обжалване в приложимия за целта срок“.
8.
Член 25 от това рамково решение има следното съдържание:
„Без да се засягат разпоредбите на Рамково решение [2002/584], разпоредбите на настоящото рамково решение се прилагат mutatis mutantis, доколкото са съвместими с разпоредбите на това рамково решение, към изпълнението на наказанията в случаи, когато държава членка се задължава да изпълни наказание съгласно член 4, параграф 6 от това рамково решение, или когато, действайки съгласно член 5, параграф 3 от това рамково решение, тя е поставила условие за последващо връщане на осъденото лице в съответната държава за изтърпяване на наказанието, за да се избегне възможността съответното лице да остане ненаказано“.
Б.
Италианското право
9.
Член 6, параграф 1 bis, буква b) от Legge n. 69 — Disposizioni per conformare il diritto interno alla decisione quadro 2002/584/GAI del Consiglio, del 13 giugno 2002, relativa al mandato d’arresto europeo e alle procedure di consegna tra Stati membri (Закон № 69 от 22 април 2005 г. (Разпоредби за привеждане на вътрешното законодателство в съответствие с Рамково решение [2002/584]) (
8
), в редакцията му, приложима по спора в главното производство, гласи:
„Когато е издадена с цел изпълнение на присъда лишаване от свобода или на мярка за лишаване от свобода, наложена вследствие на съдебен процес, на който лицето не се е явило лично, европейската заповед за арест трябва […] да съдържа индикация за поне едно от следните условия:
[…]
b)
съответното лице, след като е било уведомено за съдебния процес срещу него, е било представлявано по време на приключилия с упоменатото решение процес от адвокат, посочен от самия него или назначен служебно“.
10.
Съгласно член 18 bis, параграф 2 от този закон:
„Когато европейската заповед за арест е издадена за целите на изпълнението на наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, Corte di appello (Апелативен съд, Италия) може да откаже предаването на италиански гражданин или лице, което законно и действително пребивава или живее на територията на Италия от най-малко пет години […], при условие че разпореди това наказание или тази мярка да се изпълни в Италия в съответствие с вътрешното право“.
11.
Член 13 от Decreto legislativo n. 161 — Disposizioni per conformare il diritto interno alla Decisione quadro 2008/909/GAI relativa all’applicazione del principio del reciproco riconoscimento alle sentenze penali che irrogano pene detentive o misure privative della libertà personale, ai fini della loro esecuzione nell’Unione europea (Законодателен декрет № 161/2010 г. (Разпоредби за привеждане на вътрешното законодателство в съответствие с Рамково решение [2008/909]) (
9
), от 7 септември 2010 г., в редакцията му, приложима по спора в главното производство (наричан по-нататък „Законодателен декрет № 161/2010“), гласи в параграф 1, буква i):
„Апелативният съд отказва да признае осъдителната присъда в следните случаи:
[…]
i)
ако лицето не се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е постановено подлежащото на изпълнение решение, освен ако от удостоверението е видно:
1)
че своевременно е било призовано лично и по този начин е било уведомено за определената дата и място на съдебния процес или действително е получило официална информация за определената дата и място на съдебния процес чрез други средства, които позволяват недвусмислено да се докаже, че е било уведомено за това, както и че е било уведомено за възможността за постановяване на такова решение, ако не се яви на съдебния процес; или
2)
че след като е било уведомено за насрочената дата за съдебния процес, е упълномощило избран или служебен защитник, който действително го е защитавал по време на съдебния процес; или
3)
че след като решението му е било връчено лично и е било изрично уведомено за правото на повторно разглеждане или обжалване, в което да има възможност да участва, за да изиска преразглеждане на обвинението по същество, включително събиране на нови доказателства, изрично е заявило, че не оспорва решението, или не е поискало повторно разглеждане или обжалване в приложимия за целта срок“.
12.
Член 24 от Законодателен декрет № 161/2010 предвижда, че когато откаже предаването, поискано чрез европейска заповед за арест, издадена въз основа на осъдителна присъда, и разпореди изпълнение на наказанието на територията на Италия, апелативният съд трябва едновременно с това да признае чуждестранната осъдителна присъда, на която се основава европейската заповед за арест, за целите на изпълнението ѝ в Италия, ако са налице предпоставките за това.
III. Фактите по главното производство и преюдициалните въпроси
13.
На 5 октомври 2015 г. Okresný súd Dunajská Streda (Районен съд Дунайска Стреда, Словакия) издава европейска заповед за арест с оглед изпълнение на осъдителна присъда, постановена от тази юрисдикция на 23 август 2010 г. (
10
) срещу ATAU, който е осъден с нея на пет години лишаване от свобода. На 19 юни 2023 г. последният е открит и задържан в Италия.
14.
Corte di appello di Napoli (Апелативен съд Неапол, Италия), който е запитващата юрисдикция, следва да прецени искането на словашките съдебни органи за предаването му въз основа на европейската заповед за арест. Той посочва, че е отменил мярката за неотклонение „домашен арест“, която е определена на 20 юни 2023 г. на ATAU.
15.
В хода на производството пред този съд ATAU декларира и доказва, че от повече от пет години действително и законно пребивава в Италия. Поради това той моли апелативния съд да откаже предаването му и чрез признаването на присъдата от 23 август 2010 г. да разпореди наложеното му наказание да бъде изпълнено в Италия.
16.
За да прецени това искане, запитващата юрисдикция иска от словашките власти да допълнят изпратеното преди това удостоверение, като уточнят процесуалните гаранции, приложени спрямо ATAU.
17.
С писмо от 2 ноември 2023 г. Okresný súd Dunajská Streda (Районен съд Дунайска Стреда, Словакия) отговаря, че ATAU не е участвал лично в съдебния процес, вследствие на който е постановена присъдата от 23 август 2010 г. Той обаче бил подпомаган и представляван от адвокат по време на процеса. Освен това, въпреки че никога не е бил уведомен за деня и мястото на провеждане на съдебния процес, той е знаел, че срещу него се води такъв. Всъщност той бил арестуван и задържан в Словакия на 28 септември 2009 г. за същото престъпление, след това на 15 декември 2009 г. бил освободен и настанен в бежански лагер на словашка територия. Впоследствие се укривал, без да се върне и без да посочи адрес за връчване, така че не е било възможно да бъде уведомен за определената дата и място на процеса, нито за възможността да бъде постановено решение, дори ако не се яви.
18.
Запитващата юрисдикция разяснява на първо място, че съгласно италианското право, ако реши да откаже предаването и разпореди чуждестранната осъдителна присъда да бъде изпълнена в Италия, апелативният съд трябва да признае тази присъда, като може да го направи само ако са налице предпоставките за това. Конкретният случай обаче не бил такъв. Всъщност тази юрисдикция припомня, че ATAU не е получил информацията, посочена в член 13, параграф 1, буква i) от Законодателен декрет № 161/2010, а именно определената дата и място на съдебния процес срещу него.
19.
На второ място, запитващата юрисдикция подчертава, че в италианското право предаването на осъденото лице въз основа на европейска заповед за арест се допуска при единственото условие осъденото лице да е било уведомено за това, че срещу него има висящ съдебен процес и то да е представлявано от правен съветник по време на този процес. За сметка на това, признаването на осъдителното решение в Италия се допуска при по-стриктното условие осъденото лице, подпомагано от правен защитник, да е било уведомено за насрочената дата на съдебния процес.
20.
Така от италианското право следва, че ATAU можел да бъде предаден на словашките власти, защото е бил уведомен за водения срещу него съдебен процес и е бил подпомаган от защитник, но че, макар действително да пребивава на италианска територия от повече от пет години и да е отправил искане за изпълнението на неговото наказание в Италия, не било възможно да се откаже предаването му, като се разпореди изпълнение на наказанието на територията на Италия, тъй като той не е бил уведомен за насрочената дата за съдебния процес.
21.
Според запитващата юрисдикция, по този начин би се стигнало до парадоксалната последица, при която фактът, че процесуалната гаранция, предвидена за осъденото лице във връзка с признаването на осъдителна присъда, е по-голяма от процесуалната гаранция, предвидена за това лице във връзка с предаването му в изпълнение на европейска заповед за арест, действа в ущърб вместо в полза на осъденото лице. Освен това съдържащото се в италианското право разграничение води до парадоксалния резултат, че същата осъдителна присъда не може да бъде призната в Италия за целите на изпълнението, въпреки, че води до издаването на европейска заповед за арест, която трябва да бъде изпълнена.
22.
Вследствие на това запитващата юрисдикция иска да установи дали правото на Съюза може да се тълкува в смисъл, че може да се откаже предаване след признаване на присъдата за целите на изтърпяване на наказанието в изпълняващата държава членка, дори когато не е налице процесуалната гаранция, предвидена във връзка с признаването на присъдата (уведомяване за определената дата на процеса), но е налице процесуалната гаранция, предвидена във връзка с предаването въз основа на европейската заповед за арест (уведомяване за наличието на съдебен процес).
23.
Освен това, тази юрисдикция отбелязва, че италианското право, по-конкретно член 13, параграф 1, буква i) от Законодателен декрет № 161/2010 предвижда, че когато осъденото лице не е било уведомено за датата на съдебния процес националният съд „отказва да признае“ (
11
) присъдата. И обратно, правото на Съюза, по-конкретно член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909, предвижда, че в такъв случай съдът на изпълняващата държава „може да откаже да признае“ (
12
) присъдата. От това следва, че докато съгласно италианското право апелативният съд е длъжен да откаже признаване на присъдата, съгласно правото на Съюза апелативният съд има правомощието, но не и задължението, да откаже признаване.
24.
Така в настоящия случай при прилагане на италианското право не би било възможно присъдата от 23 август 2010 г. да бъде призната за изпълнение в Италия, тъй като ATAU не е бил уведомен за насрочената дата за съдебния процес и следователно запитващата юрисдикция би трябвало да го предаде на Словашката република, въпреки че той има право да изтърпи наказанието си в Италия и е поискал това. Същевременно при прилагане на правото на Съюза този съд би имал дискреционното правомощие да реши дали да признае чуждестранната осъдителна присъда и да откаже предаването и да разпореди изпълнение на наказанието в Италия.
25.
При тези обстоятелства Corte di appello di Napoli (Апелативен съд Неапол, Италия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„Трябва ли, разглеждани заедно, разпоредбите [на] член 4, точка 6 от Рамково решение [2002/584], [както и на] член 9, параграф 1, буква и) и [на] член 25 от Рамково решение [2008/909], да се тълкуват в смисъл, че:
a)
съдът на изпълняващата държава, който е сезиран с искане за признаване на влязла в сила чуждестранна осъдителна присъда, има дискреционното правомощие, а не чак задължението, да откаже да признае присъдата, когато установи, че съдебният процес, вследствие на който е постановена тази присъда, не е осигурявал на подсъдимия нито една от процесуалните гаранции, предвидени в член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение [2008/909];
б)
съдът на изпълняващата държава, който е сезиран с искане да разпореди предаване въз основа на европейска заповед за арест, издадена за целите на изпълнението на присъда, когато са налице едновременно условията да се разпореди предаване на осъденото лице на осъждащата държава, и предпоставките да се откаже предаване, като се разпореди изпълнение на наказанието на територията на изпълняващата държава, има правомощието да откаже предаването, да признае присъдата и да разпореди изпълнението ѝ на своя територия, дори ако съдебният процес, вследствие на който е постановена признатата присъда, не е осигурявал на подсъдимия нито една от процесуалните гаранции, предвидени в член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение [2008/909]?“.
26.
ATAU, италианското и румънското правителство и Европейската комисия представят писмени становища и участват в съдебното заседание, проведено на 15 май 2025 г., на което отговарят на поставените от Съда въпроси за устен отговор.
IV. Анализ
А.
По допустимостта
27.
Италианското правителство счита, че преюдициалното запитване е недопустимо поради хипотетичния си характер, доколкото с искането си за признаване на осъдителната присъда в Италия ATAU приемал постановената в негово отсъствие присъда. Следователно компетентният съд на изпълняващата държава членка бил длъжен да признае тази присъда за целите на изпълнението на наказанието в Италия. В това отношение това правителство се позовава на член 13, параграф 1, буква i), точка 3 от Законодателен декрет № 161/2010, който транспонира в италианското право член 9, параграф 1, буква и), подточка iii) от Рамково решение 2008/909. Всъщност от тази разпоредба следва, че компетентният орган на изпълняващата държава членка не може да откаже да признае осъдителната присъда и да изпълни наказанието, когато, след като решението му е било връчено лично и е било изрично уведомено за правото на повторно разглеждане или обжалване, в което лицето има право да участва и което позволява делото да се преразгледа по същество, включително и с оглед на нови доказателства, и което може да доведе до отмяна на първоначалното решение, лицето изрично е заявило, че не оспорва решението, или не е поискало повторно разглеждане или обжалване в приложимия за целта срок.
28.
Въпросът дали обстоятелството, че осъденото лице е поискало от държавата членка, в която е постановена присъдата, да изпълнява наказанието си в друга държава членка, съответства на хипотезата по член 9, параграф 1, буква и), подточка iii) от Рамково решение 2008/909, се отнася по-скоро до съществото на преюдициалното запитване, отколкото до неговата допустимост. Отбелязвам впрочем, че този въпрос е поставен от запитващата юрисдикция по дело Höldermann (C‑447/24). Ето защо по този въпрос препращам към представеното от мен днес заключение по това дело.
Б.
По същество
29.
С въпросите си, които предлагам да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция по същество иска от Съда да се произнесе дали член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584, както и член 9, параграф 1, буква и) и член 25 от Рамково решение 2008/909 трябва да се тълкуват в смисъл, че при прилагането на посочения в първата от тези разпоредби случай, при който изпълнението на европейска заповед за арест може да бъде отказано когато лицето, за което е издадена тази заповед, не се е явило лично на съдебния процес срещу него, компетентният орган на изпълняващата държава членка има възможността, а не задължението, да откаже да признае съдебното решение и да изпълни наказанието, когато не е приложимо нито едно от изключенията, предвидени във втората от посочените разпоредби.
30.
Сред случаите, при които изпълнението на европейска заповед за арест може да бъде отказано, припомням, че в член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 е предвидено, че изпълняващият съдебен орган може да откаже да изпълни европейска заповед за арест, когато е издадена с оглед изпълнение на присъда за лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, и издирваното лице се намира или е гражданин или пребивава в изпълняващата държава членка, и когато същата поема изпълнението на присъдата или мярката, изискваща задържане, съгласно националното си право.
31.
Съгласно постановеното от Съда от използването на глагола „мога“ следва, че изпълняващият съдебен орган трябва да има свобода на преценка, по-конкретно, за да може да вземе предвид целта на тази разпоредба, която е увеличаване на шансовете за социална реинтеграция на издирваното лице след изтърпяване на наложеното му наказание (
13
).
32.
Така прилагането на предвиденото в тази разпоредба факултативно основание за отказ на изпълнение на европейска заповед за арест зависи от наличието на две условия, а именно, от една страна, издирваното лице да се намира в изпълняващата държава членка или да е неин гражданин или пребиваващ в нея и от друга страна, тази държава да поеме съгласно вътрешното си право изпълнението на наказанието или на мярката, за които е била издадена европейската заповед за арест (
14
).
33.
Що се отнася до първото условие, Съдът вече е приел, че издирвано лице „пребивава“ в изпълняващата държава членка, когато се е установило в последната като място на действително пребиваване, „намира се“ в нея и в резултат на траен престой с определена продължителност в тази държава членка е установило връзки с нея, аналогични по степен на близост с тези, произтичащи от пребиваване (
15
).
34.
Относно второто условие от текста на член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 следва, че отказът да бъде изпълнена европейска заповед за арест предполага изпълняващата държава членка наистина да поеме изпълнението на наказанието лишаване от свобода, наложено на издирваното лице. Доколкото това лице е осъдено в издаващата държава членка, това задължително означава, че органите на изпълняващата държава членка признават осъдителната присъда, постановена по отношение на посоченото лице, в съответствие с разпоредбите на Рамково решение 2008/909 (
16
). Затова не може да се счита, че само заявената от тази държава „готовност“ да поеме изпълнението на въпросното наказание може да оправдае такъв отказ. Следователно преди всеки отказ да бъде изпълнена европейска заповед за арест, изпълняващият съдебен орган трябва да провери възможността за реално изпълнение на наказанието съгласно вътрешното си право (
17
).
35.
В този смисъл следва да се гарантира, че изпълняващият съдебен орган ще използва възможността да откаже да изпълни европейска заповед за арест само при условие че може да гарантира ефективното изпълнение в държавата членка на наказанието, наложено на издирваното лице, и по този начин да се стигне до разрешение, съответстващо на преследваната с Рамково решение 2002/584 цел (
18
).
36.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 25 от Рамково решение 2008/909 „[б]ез да се засягат разпоредбите на Рамково решение [2002/584], разпоредбите на настоящото рамково решение се прилагат mutatis mutantis, доколкото са съвместими с разпоредбите на това рамково решение, към изпълнението на наказанията в случаи, когато държава членка се задължава да изпълни наказание съгласно член 4, параграф 6 от това рамково решение, или когато, действайки съгласно член 5, параграф 3 от това рамково решение, тя е поставила условие за последващо връщане на осъденото лице в съответната държава за изтърпяване на наказанието, за да се избегне възможността съответното лице да остане ненаказано“. Съдът по-конкретно посочва, че предвидената от законодателя на Съюза връзка между Рамково решение 2002/584 и Рамково решение 2008/909 трябва да допринесе за постигането на целта за улесняване на социалната реинтеграция на съответното лице и че тази реинтеграция е в интерес не само на осъденото лице, но и на Европейския съюз като цяло (
19
).
37.
В този контекст съображение 12 от Рамково решение 2008/909 гласи, че то „следва също така да се прилага, mutatis mutandis, и към изпълнението на наказания в случаите по член 4, параграф 6 и член 5, параграф 3 от Рамково решение [2002/584]. Това означава, inter alia, че без да засяга това рамково решение, изпълняващата държава може да провери наличието на основание за отказ от признаване и изпълнение съгласно член 9 от настоящото рамково решение […] като условие за признаването и изпълнението на съдебното решение, за да се прецени дали лицето да бъде предадено или да се изпълни наказанието в случаите по член 4, параграф 6 от [Рамково решение 2002/584]“. Вследствие на това законодателят на Съюза акцентира например върху проверката от изпълняващата държава членка дали са налице основанията за отказ от признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието, предвидени в член 9 от Рамково решение 2008/909.
38.
В рамките на настоящото дело тази проверка се отнася до основанието за отказ от признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието, основание, предвидено в член 9, параграф 1, буква и) от това рамково решение. Всъщност наличието на такова основание би могло да бъде пречка за прилагането на случая, при който изпълнението на европейска заповед за арест може да бъде отказано, предвиден в член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584. С други думи, отказът за изпълнение на европейска заповед за арест на основание член 4, точка 6 от това рамково решение предполага, че наказанието може да бъде изпълнено в изпълняващата държава членка, което не е така, ако изпълняващият съдебен орган счита, че е приложимо основанието за отказ от признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието, предвидено в член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909. В този контекст тълкуването на член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 трябва да има за цел да гарантира както целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице, така и целта за борба с безнаказаността. Същевременно, ако се вземе предвид основанието за отказ от признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието, посочено в член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909, трябва да се вземе предвид и правото на съответното лице да се яви лично на съдебния процес срещу него.
39.
Всъщност тази разпоредба предвижда факултативно основание за непризнаване на съдебно решение, изпратено от друга държава членка, и за неизпълнение на наложеното от нея наказание, ако осъденото лице не се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е постановена осъдителната присъда. Тази възможност обаче е съпроводена от три изключения, изброени в подточки i)—iii) от посочената разпоредба, които лишават компетентния орган на изпълняващата държава членка от възможността да откаже признаването и изпълнението на съдебното решение, което му е изпратено.
40.
Поставените от запитващата юрисдикция въпроси се основават на няколко съображения.
41.
Първо, Италианската република е транспонирала по различен начин в националното си право член 4а, параграф 1, буква б) от Рамково решение 2002/584 и член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от Рамково решение 2008/909, въпреки че текстът на тези разпоредби е идентичен. Всъщност, докато в първия случай съгласно италианското право се изисква заинтересованото лице да е било уведомено за съдебния процес срещу него, във втория случай се изисква заинтересованото лице да е било уведомено за определената дата на съдебния процес.
42.
Второ, с оглед на последното изискване в случая не е приложимо изключението, което възпрепятства компетентния орган на изпълняващата държава членка да се позове на основанието за отказ от признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието, посочено в член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от Рамково решение 2008/909. В случая ATAU не е бил уведомен за определените дата и място на съдебния процес.
43.
Трето, доколкото това изключение не било приложимо, компетентният орган на изпълняващата държава членка бил длъжен съгласно италианското право да откаже да признае съдебното решение и изпълнението на наказанието. Тъй като в резултат на това не можело да се приложи един от случаите, при които изпълнението на европейска заповед за арест може да бъде отказано, ATAU трябвало да бъде предаден на словашките органи за изпълнение на наказанието му.
44.
С оглед на така изложените от запитващата юрисдикция съображения следва да се провери, на първо място, дали условието за уведомяване за насрочения съдебен процес, съдържащо се в член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от Рамково решение 2008/909, изисква заинтересованото лице да бъде уведомено за определените дата и място на съдебния процес срещу него. На второ място, следва да се определи дали, когато това условие не е изпълнено, националното право може да задължи компетентния орган на изпълняващата държава членка да откаже да признае съдебното решение и да изпълни наказанието.
1. Уведомяването за насрочения съдебен процес изисква уведомяване на лицето за определените дата и място на съдебния процес
45.
Поради причините, които изложих в заключението си по дело Höldermann (C‑447/24), представено днес и към което препращам, считам, че условието за уведомяване за насрочения съдебен процес, посочено в член 9, параграф 1, подточка i), подточка ii) от Рамково решение 2008/909, изисква лицето да бъде уведомено за определените дата и място на съдебния процес. С оглед на разликата в транспонирането в италианското право на тази разпоредба и на член 4а, параграф 1, буква б) от Рамково решение 2002/584 уточнявам, че според мен тази разлика не следва да се прави, тъй като считам, че доколкото текстът на тези две разпоредби е идентичен, по отношение на последната разпоредба трябва да се възприеме същото тълкуване.
2. Проверката на условията, предвидени в член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от Рамково решение 2008/909
а) По първото условие: случаите, в които се счита, че заинтересованото лице е получило достатъчно информация
46.
За да се провери дали е изпълнено първото условие по член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от Рамково решение 2008/909, според мен е уместно да се вземе предвид съдебната практика във връзка с Директива 2016/343. Всъщност в този контекст Съдът е установил случаи, при които следва да се счита, че съответното лице е било уведомено за водения срещу него съдебен процес.
47.
Така, Съдът посочва, че както следва от съображение 38 от Директива 2016/343, за да се определи дали първото условие по член 8, параграф 2, букви а) и б) от тази директива е изпълнено, следва да се обърне особено внимание, от една страна, на усилията, които публичните органи са положили, за да информират заинтересованото лице за съдебния процес срещу него, и от друга страна, на усилията, които това лице е положило, за да получи предназначената за него информация. Вследствие на това според Съда от значение за преценката относно това условие са евентуални точни и обективни данни, че макар да е официално уведомено, че е обвинено в извършването на престъпление, и поради това да знае, че срещу него ще се води съдебен процес, посоченото лице умишлено прави така, че да избегне официалното получаване на информацията относно датата и мястото на съдебния процес. Може да се приеме, че са налице такива точни и обективни данни например когато лицето е съобщило умишлено неверен адрес на компетентните органи или вече не се намира на адреса, който им е съобщило (
20
). Така обстоятелството, че съответното лице умишлено е попречило на държавата да го уведоми, представлява релевантно обстоятелство за определянето дали предоставената му информация е достатъчна.
48.
Съдът е приел, че задочно осъдено лице може да се разглежда по-конкретно като разполагало с достатъчно информация, за да знае, че срещу него ще се води съдебен процес, ако му е било предявено първоначално обвинение, чието съдържание съответства, що се отнася до деянията, предмет на обвинение, и правната им квалификация, на съдържанието на окончателния обвинителен акт, съставен в крайна сметка срещу него (
21
).
49.
Следователно, когато съответното лице се е укрило, след като му е предявено такова първоначално обвинение, държавите членки могат да приемат, че своевременното изпращане от компетентните органи на официален документ, посочващ датата и мястото на съдебния процес, на адреса, който това лице е съобщило на тези органи по време на разследването, и представеното доказателство, че този документ действително е бил доставен на този адрес, са равнозначни на уведомяване на посоченото лице относно тази дата и това място по смисъла на член 8, параграф 2 от Директива 2016/343. Това обаче може да е така само при условие че посочените органи са положили разумни усилия, за да установят местонахождението на същото лице и да го призоват лично или по друг начин да го уведомят официално за датата и мястото на съдебния процес, както се предвижда в съображение 36 от тази директива. В този случай се счита, че засегнатото лице е уведомено за съдебния процес (
22
). Така неполагането на усилия от съответното лице поради укриването му може да доведе до правната фикция, че то е било надлежно уведомено за датата и мястото на съдебния процес срещу него.
50.
С оглед на тези обстоятелства запитващата юрисдикция трябва да провери дали трябва да се счита, че ATAU е бил уведомен за датата и мястото на съдебния процес срещу него. За тази цел тя ще трябва да установи евентуални точни и обективни данни, че ATAU, макар официално да е бил уведомен, че е обвинен в извършването на престъпление, и поради това да е знаел, че срещу него ще се води съдебен процес, умишлено е направил така, че да избегне официалното получаване на информацията относно датата и мястото на съдебния процес.
51.
От тази гледна точка припомням, че съгласно предоставените от запитващата юрисдикция данни, макар никога да не е бил уведомен за датата и мястото на съдебния процес, ATAU е бил уведомен за висящия процес срещу него. Всъщност той бил арестуван и задържан в Словакия на 28 септември 2009 г. за същото престъпление, след това на 15 декември 2009 г. бил освободен и настанен в бежански лагер на словашка територия. Впоследствие се укрива, без да се върне и без да посочи адрес за връчване, така че не е било възможно да бъде уведомен за определената дата и място на процеса, нито за възможността да бъде постановено решение, дори ако не се яви.
52.
Въз основа на тези обстоятелства запитващата юрисдикция следва, след като евентуално поиска информация от издаващия съдебен орган, да провери дали ATAU се е укрил, след като е узнал за обвинението срещу него, без да се върне и без да посочи адрес за връчване. Доколкото ATAU е бил арестуван и задържан в Словакия, вероятно е той да е получил тази информация на този етап от наказателното разследване, което запитващата юрисдикция следва да провери. При това положение изглежда, че съществуват точни и обективни данни, че знаейки, че срещу него ще се води съдебен процес, това лице умишлено е направило така, че да избегне официалното получаване на информацията относно датата и мястото на този съдебен процес. За да може да се счита, че ATAU е получил тази информация, трябва все пак словашките власти да са положили разумни усилия да открият местонахождението му и да го призоват лично или да го уведомят официално с други средства за датата и мястото на посочения процес.
б) По второто условие: упълномощаване на защитник, който е защитавал лицето на съдебния процес
53.
Що се отнася до представителството от упълномощен адвокат, Съдът уточнява, че наличието на „упълномощаване“ по смисъла на член 8, параграф 2, буква б) от Директива 2016/343 изисква самото засегнато лице да е поверило на адвокат, евентуално определен служебно, задачата да го представлява в задочния съдебен процес (
23
). От това следва, че обстоятелството, че задочно осъдено лице е било защитавано от служебно назначен адвокат в хода на цялото съдебно производство, водено в негово отсъствие, само по себе си не е достатъчно, за да бъде изпълнено второто условие, посочено в тази разпоредба (
24
).
54.
Според Съда представителството от адвокат позволява да се докаже, че лицето, съдено в задочно производство, се е отказало доброволно и недвусмислено от правото си да присъства в съдебния процес, само ако това лице умишлено е оставило на този адвокат грижата да го защитава пред съда, което предполага лицето да е избрало адвоката конкретно, за да го представлява в съдебния процес в негово отсъствие (
25
). Вследствие на това контакти между задочно осъденото лице и служебно назначен адвокат, осъществени само в хода на досъдебното производство, не могат да се разглеждат като достатъчни, за да се докаже, че това лице е било представлявано в хода на задочния съдебен процес „от упълномощен да го защитава адвокат“ по смисъла на член 8, параграф 2, буква б) от Директива 2016/343 (
26
). Затова запитващата юрисдикция следва да провери дали от наличните при нея данни следва, че съответното лице недвусмислено е упълномощило служебно определения адвокат да го представлява пред съда в негово отсъствие (
27
).
55.
Въз основа на тези обстоятелства, от които според мен трябва да се ръководи разглеждането на второто условие, предвидено в член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от Рамково решение 2008/909, запитващата юрисдикция следва да провери дали това условие е изпълнено. От тази гледна точка припомням, че съгласно предоставените от запитващата юрисдикция данни, макар ATAU да не е участвал лично в производството, в което е постановена присъдата от 23 август 2010 г., в хода на производството той все пак е бил подпомаган и представляван от адвокат.
56.
Ако запитващата юрисдикция стигне до извода, че са изпълнени условията за прилагане на изключението по член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от Рамково решение 2008/909, не би могло признаването на съдебното решение и изпълнението на наказанието в Италия да бъдат отказани. Следователно няма пречка при прилагането на случая, при който изпълнението на европейска заповед за арест може да бъде отказано, предвиден в член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584, Италия да поеме изпълнението на наложеното на ATAU наказание лишаване от свобода.
57.
Във всеки случай, дори запитващата юрисдикция да стигне до извода, че тези условия не са изпълнени, важно е да се подчертае, че тя не може да бъде задължена съгласно националното си право да откаже да признае съдебното решение и да изпълни наказанието. Всъщност тя би разполагала със свобода на преценка, за да реши дали да приложи основанието за отказ от признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието, предвидено в член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909.
58.
Именно в този контекст и въз основа на изложените по-горе съображения тук следва да се отговори по-пряко на въпросите на запитващата юрисдикция.
3. По факултативния характер на основанието за отказ от признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието, предвидено в член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909 и свободата на преценка, с която трябва да разполага компетентният орган на изпълняващата държава членка
59.
Запитващата юрисдикция иска от Съда да установи дали член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909 задължава компетентния орган на изпълняващата държава членка да откаже да признае и изпълни осъдително съдебно решение, когато установи, че нито едно от изключенията, посочени в тази разпоредба, не е приложимо. С други думи, тя иска да се установи дали тази констатация изключва възможността тя да упражни свобода на преценка, за да определи дали следва да откаже признаването на осъдителната присъда.
60.
За да се отговори на този въпрос, следва да се посочи, че в рамките на механизма за признаване и изпълнение на съдебни решения по наказателни дела законодателят на Съюза е решил да отдаде особено значение на правото на подсъдимия да се яви лично на съдебния процес срещу него, подобно на това, което важи за член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584, като въвежда в член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909 факултативно основание за отказ да се признае решението и да се изпълни наказанието, специално посветено на защитата на това право (
28
). Нещо повече, това основание за отказ трябва да се тълкува в съответствие с изискванията, произтичащи от член 47, втора и трета алинея, както и от член 48 от Хартата на основните права на Европейския съюз (
29
).
61.
Съдът е установил, че от текста на член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584 следва, че тази разпоредба предвижда случай, при който може да бъде отказано изпълнението на европейска заповед за арест, издадена с цел изпълнение на присъда за лишаване от свобода или на мярка, изискваща задържане, ако лицето не се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е постановена присъдата. Тази възможност обаче е съпътствана от четири изключения, посочени съответно в букви а)—г) от тази разпоредба, при които изпълняващият съдебен орган е лишен от възможността да откаже изпълнението на въпросната европейска заповед за арест (
30
).
62.
Следователно изпълняващият съдебен орган разполага с възможността да откаже да изпълни европейска заповед за арест, издадена с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода или на мярка, изискваща задържане, ако лицето не се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е постановено съответното решение, освен ако в тази европейска заповед за арест не е посочено, че са изпълнени условията, предвидени съответно в член 4а, параграф 1, букви а)—г) от Рамково решение 2002/584 (
31
). В това отношение, Съдът е посочил, че по този начин член 4а ограничава възможността да се отказва изпълнение на европейска заповед за арест, като определя точно и еднообразно условията, при които признаването и изпълнението на решение, постановено вследствие на съдебен процес, на който заинтересованото лице не се е явило лично, не могат да бъдат отказвани (
32
).
63.
От това следва, че изпълняващият съдебен орган е длъжен да изпълни европейската заповед за арест въпреки отсъствието на заинтересованото лице по време на съдебния процес, вследствие на който е постановено съответното решение, щом установи, че е налице някое от обстоятелствата по член 4а, параграф 1, букви а)—г) от това рамково решение (
33
).
64.
Съдът е имал повод да уточни, че тъй като член 4а предвижда случаи, при които изпълнението на европейска заповед за арест може да бъде отказано, изпълняващият съдебен орган при всички положения може, дори след като е констатирал, че посочените в предходната точка от настоящото заключение обстоятелства не са налице по отношение на лицето, за което е издадена европейската заповед за арест, да вземе под внимание други обстоятелства, позволяващи му да се увери, че предаването на заинтересованото лице не води до нарушаване на правото му на защита (
34
).
65.
В това отношение Съдът се основава на самия текст на член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584, и по-специално на указанието, че изпълняващият съдебен орган „може да откаже“ изпълнението на заповедта за арест, като от това прави извода, че последният трябва да разполага със свобода на преценка по въпроса дали следва да се откаже такова изпълнение когато европейската заповед за арест не съдържа никое от посочените в букви а)—г) от тази разпоредба обстоятелства (
35
).
66.
Според Съда това тълкуване се потвърждава от общата структура на това рамково решение. Всъщност изпълнението на европейска заповед за арест е установеният в посоченото рамково решение принцип, докато основанията за отказ на признаване и изпълнение са изключенията. Ако обаче изпълняващият съдебен орган се лиши от възможността да вземе предвид характерните за всеки случай обстоятелства и съответно, в зависимост от конкретния случай, да приеме, че не са изпълнени като цяло условията за отказ за предаване, обикновената възможност, предвидена в член 4а от същото рамково решение, би се превърнала в същинско задължение, като по този начин и отказът за предаване би се трансформирал от изключение в принципно правило (
36
).
67.
Така, когато не е изпълнено нито едно от условията, посочени съответно в член 4а, параграф 1, букви а)—г) от Рамково решение 2002/584, изпълняващият съдебен орган не може да бъде задължен да откаже да изпълни европейската заповед за арест, без да може да вземе предвид характерните за всеки случай обстоятелства (
37
).
68.
Затова от тази гледна точка изпълняващият съдебен орган може да вземе предвид други обстоятелства, които му позволяват да се увери, че с предаването на заинтересованото лице не се нарушава правото му на защита, и така да пристъпи към предаването му на издаващата държава членка. В това отношение по-специално може да се вземе предвид поведението на заинтересованото лице, и по-специално фактът, че то се е опитало да избегне връчването на изпратената му информация или да избегне всякакъв контакт с адвокатите си (
38
).
69.
От това следва, че когато проверява дали е изпълнено едно от предвидените в член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584 условия, изпълняващият съдебен орган не може да бъде възпрепятстван да се увери в спазването на правото на защита на съответното лице, като в това отношение надлежно вземе предвид всички обстоятелства, характерни за делото, с което е сезиран, включително информацията, с която самият той може да разполага (
39
).
70.
След тези уточнения изтъквам, че правилата относно задочните производства, съдържащи се в Рамкови решения 2002/584 и 2008/909, имат един и същ произход, а именно Рамково решение 2009/299, и преследват постигането на една и съща цел, по-специално да укрепят правото на защита на засегнатите лица, като обезпечат гарантирането на основното им право на справедлив наказателен процес (
40
), като същевременно се подобри взаимното признаване на съдебните решения между държавите членки (
41
). Освен това, както съответно са изменени и включени от Рамково решение 2009/299, настоящият текст на член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2002/584 и този на член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584 се припокриват, което, както следва от съображения 4 и 6 от Рамково решение 2009/299, отразява волята на законодателя на Съюза да определи точно и еднообразно условията, при които признаването и изпълнението на решение, постановено вследствие на съдебен процес, на който заинтересованото лице не се е явило лично, не могат да бъдат отказвани (
42
).
71.
С оглед на тези обстоятелства считам, че насоките, произтичащи от практиката на Съда по член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584, би трябвало да се прилагат по аналогия към факултативното основание за отказ от признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието, предвидено в член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909.
72.
Това означава, че ако условията за прилагане на изключенията, съдържащи се в тази разпоредба, не са изпълнени, компетентният орган на изпълняващата държава членка разполага със свобода на преценка, за да прецени във всеки отделен случай дали следва да се позове на това основание за отказ от признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието. Тогава се прилага принципът, че изпълнението може да бъде отказано. Затова компетентният орган на изпълняващата държава членка при всички положения може да вземе под внимание други обстоятелства, позволяващи му да се увери, че признаването на съдебно решение и изпълнението на наказанието не водят до нарушаване на правото на защита на заинтересованото лице. Следователно този орган трябва да разполага с възможността да вземе предвид поведението на заинтересованото лице, включително обстоятелства, сочещи, че то се е опитало да избегне връчването на изпратената му информация или да избегне всякакъв контакт с адвокатите си.
73.
Така при упражняването на правото си на преценка компетентният орган на изпълняващата държава членка може да осигури равновесие между целите за борба с безнаказаността, за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице и за гарантиране на правото му на защита. Считам, че в рамките на претеглянето, което трябва да се извърши между различните засегнати интереси, следва да се вземе предвид и обстоятелството, че осъденото лице е поискало наказанието му да бъде изпълнено в изпълняващата държава членка (
43
).
74.
В случая от предоставената от запитващата юрисдикция информация следва, че разглежданата в главното производство италианска правна уредба задължава компетентния орган на изпълняващата държава членка да откаже да признае съдебно решение и да изпълни наказание, постановено в друга държава членка, когато не е приложимо нито едно от изключенията, предвидени в член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909. Следователно тази правна уредба не оставя на посочения орган никаква свобода на преценка, за да провери въз основа на обстоятелствата по случая дали правото на защита на заинтересованото лице може да се счита за спазено и вследствие на това да реши да признае и изпълни съответната осъдителна присъда.
75.
При тези условия се налага изводът, че такава национална правна уредба противоречи на член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909.
76.
С оглед на установената несъвместимост следва да се припомни, че съгласно практиката на Съда принципът на предимство на правото на Съюза трябва да се тълкува в смисъл, че не задължава национална юрисдикция да остави без приложение разпоредба от националното право, която е несъвместима с разпоредби на Рамково решение 2002/584 или на Рамково решение 2008/909, тъй като тези разпоредби нямат директен ефект. Органите на държавите членки, включително съдебните, обаче са длъжни във възможно най-голяма степен да тълкуват националното си право в съответствие с правото на Съюза по начин, който им позволява да осигурят резултат, съвместим с преследваната с тези рамкови решения цел (
44
).
77.
Всъщност, макар рамковите решения да нямат директен ефект, обвързващият им характер поражда в тежест на националните органи задължение за съответстващо тълкуване на вътрешното им право, считано от датата на изтичане на срока за транспониране на тези рамкови решения. Следователно, прилагайки националното право, тези органи са длъжни да го тълкуват във възможно най-голяма степен с оглед на текста и целта на съответното рамково решение, за да се постигне търсеният от него резултат, при което обаче се изключва тълкуване contra legem на националното право. При това положение принципът на съответстващо тълкуване изисква да се вземе предвид цялото вътрешно право и да се приложат признатите от последното тълкувателни методи, за да се гарантира пълната ефективност на съответното рамково решение и да се достигне до разрешение, съответстващо на преследваната с това рамково решение цел (
45
).
78.
От това следва, че запитващата юрисдикция трябва, като вземе предвид цялото вътрешно право и приложи признатите от последното тълкувателни методи, да тълкува разглежданата в главното производство национална правна уредба във възможно най-голяма степен с оглед на текста и целта на Рамкови решения 2002/584 и 2008/909.
V. Заключение
79.
С оглед на всички изложени съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Corte di appello di Napoli (Апелативен съд Неапол, Италия) въпроси по следния начин:
„Член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки, както и член 9, параграф 1, буква и) и член 25 от Рамково решение 2008/909/ПВР на Съвета от 27 ноември 2008 година за прилагане на принципа за взаимно признаване към съдебни решения по наказателни дела, с които се налагат наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода, за целите на тяхното изпълнение в Европейския съюз, изменени с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 година,
трябва да се тълкуват в смисъл, че:
при прилагането на посочения в първата от тези разпоредби случай, при който изпълнението на европейска заповед за арест може да бъде отказано когато лицето, за което е издадена тази заповед, не се е явило лично на съдебния процес срещу него, компетентният орган на изпълняващата държава членка има възможността, а не задължението, да откаже да признае съдебното решение и да изпълни наказанието, когато не е приложимо нито едно от изключенията, предвидени във втората от посочените разпоредби.
Националната юрисдикция трябва, като вземе предвид цялото вътрешно право и приложи признатите от последното тълкувателни методи, да тълкува националната си правна уредба във възможно най-голяма степен с оглед на текста и целите на рамкови решения 2002/584 и 2008/909, с измененията“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
(
2
)	Вж. съображение 33 от Директива (EС) 2016/343 на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно укрепването на някои аспекти на презумпцията за невиновност и на правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство (OB L 65, 2016 г., стр. 1). Вж. и решение от 20 май 2025 г., Качев (C‑135/25 PPU, наричано по-нататък решение Качев, EU:C:2025:366, т. 31 и цитираната съдебна практика).
(
3
)	Вж. съображение 35 от Директива 2016/343. Вж. и първото съображение от Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 година за изменение на рамкови решения 2002/584/ПВР, 2005/214/ПВР, 2006/783/ПВР, 2008/909/ПВР и 2008/947/ПВР, с което се укрепват процесуалните права на лицата и се насърчава прилагането на принципа за взаимно признаване на решения, постановени в отсъствието на заинтересованото лице по време на съдебния процес (ОВ L 81, 2009 г., стр. 24).
(
4
)	ОВ L 190, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3.
(
5
)	ОВ L 327, 2008 г., стр. 27.
(
6
)	Наричани по-нататък съответно „Рамково решение 2002/584“ и „Рамково решение 2008/909“.
(
7
)	По това дело, по което съответното лице не се е укрило преди съдебния процес, това лице е посочило адреса на кантората на защитника си, когото е упълномощило да го представлява в първоинстанционното и второинстанционното производство, като адрес за връчване от компетентните органи.
(
8
)	GURI, бр. 98 от 29 април 2005 г., стр. 6.
(
9
)	GURI, бр. 230 от 1 октомври 2010 г., стр. 1.
(
10
)	Наричана по-нататък „присъдата от 23 август 2010 г.“
(
11
)	Курсивът е мой.
(
12
)	Курсивът е мой.
(
13
)	Вж. по-специално решения от 29 юни 2017 г.Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, т. 21 и 23), от 29 април 2021 г., X (Европейска заповед за арест — ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, т. 43 и цитираната съдебна практика), и от 6 юни 2023 г., O. G. (Европейска заповед за арест срещу гражданин на трета държава) (C‑700/21, наричано по-нататък решение O. G., EU:C:2023:444, т. 49), както и от 4 септември 2025 г., C.J. (Изпълнение на осъдителна присъда след ЕЗА) (C‑305/22, наричано по-нататък решение C.J., EU:C:2025:665, т. 44).
(
14
)	Вж. по-специално решения O. G. (т. 46 и цитираната съдебна практика) и C.J. (т. 43).
(
15
)	Вж. по-специално решение O. G. (т. 47 и цитираната съдебна практика).
(
16
)	Вж. по-специално решения O. G. (т. 48 и цитираната съдебна практика) и C.J. (т. 52). Както Съдът уточнява в последното решение, при прилагането на факултативното основание за отказ на изпълнение, предвидено в член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584, поемането от изпълняващата държава на изпълнението на наказанието, наложено с осъдителната присъда, постановена в издаващата държава и обосновала издаването на европейската заповед за арест, зависи от съгласието на тази издаваща държава, в съответствие с правилата, предвидени в Рамково решение 2008/909 (т. 67 от посоченото решение).
(
17
)	Вж. по-специално решение от 24 юни 2019 г., Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, т. 88 и цитираната съдебна практика).
(
18
)	Вж. по-специално решение от 24 юни 2019 г., Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, т. 92 и цитираната съдебна практика).
(
19
)	Вж. решения от 11 март 2020 г., SF (Европейска заповед за арест — гаранция за връщане в изпълняващата държава) (C‑314/18, EU:C:2020:191, т. 51 и цитираната съдебна практика) и C.J. (т. 81). При все това в последното решение Съдът уточнява, че ако въз основа на тази цел се допусне изпълняващата държава да откаже да изпълни европейска заповед за арест, издадена за целите на изпълнението на наказание лишаване от свобода, без съгласието на издаващата държава относно поемането на изпълнението от първата държава, това би могло да създаде висок риск от безнаказаност на лица, които се опитват да се укрият от правосъдието, след като са били осъдени в държава членка, и в крайна сметка би застрашило ефективното функциониране на опростената система за предаване между държавите членки, установена с Рамково решение 2002/584 (т. 82 от посоченото решение).
(
20
)	Вж. по-специално решение Качев (т. 35 и цитираната съдебна практика).
(
21
)	Вж. по-специално решение Качев (т. 36 и цитираната съдебна практика).
(
22
)	Вж. по-специално решение Качев (т. 37 и цитираната съдебна практика).
(
23
)	Вж. по-специално решение Качев (т. 41 и цитираната съдебна практика).
(
24
)	Вж. решение Качев (т. 59).
(
25
)	Вж. решение Качев (т. 61).
(
26
)	Вж. решение Качев (т. 62).
(
27
)	Вж. решение Качев (т. 63).
(
28
)	Вж. по аналогия решение от 23 март 2023 г., Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (C‑514/21 и C‑515/21, наричано по-нататък решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание), EU:C:2023:235, т. 64).
(
29
)	Вж. по аналогия решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 60, 61 и 64).
(
30
)	Вж. по-специално решение от 21 декември 2023 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане) (C‑396/22, наричано по-нататък решение Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане), EU:C:2023:1029, т. 38 и цитираната съдебна практика).
(
31
)	Вж. по-специално решение Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане) (т. 39 и цитираната съдебна практика).
(
32
)	Вж. по-специално решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 49 и цитираната съдебна практика).
(
33
)	Вж. по-специално решение Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане) (т. 40 и цитираната съдебна практика).
(
34
)	Вж. по-специално решение Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане) (т. 41 и цитираната съдебна практика).
(
35
)	Вж. по-специално решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 75 и 76 и цитираната съдебна практика).
(
36
)	Вж. решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 77).
(
37
)	Вж. по-специално решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 76 и цитираната съдебна практика).
(
38
)	Вж. по-специално решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 78 и цитираната съдебна практика). Вж. също решение Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане) (т. 42 и цитираната съдебна практика).
(
39
)	Вж. по-специално решение Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане) (т. 43 и цитираната съдебна практика).
(
40
)	Вж. по-специално решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 66 и цитираната съдебна практика).
(
41
)	Вж. по-специално решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 50).
(
42
)	Вж. в това отношение решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 49 и цитираната съдебна практика).
(
43
)	В заключението си, представено днес по дело Höldermann (C‑447/24), излагам причините, поради които считам, че фактът, че заинтересованото лице е поискало от компетентния орган на държавата членка, в която е постановена присъдата, наказанието да бъде изпълнено в изпълняващата държава членка, сам по себе си не отговаря на условията, посочени в член 9, параграф 1, буква и), подточка iii) от Рамково решение 2008/909. Вярно е, че поведението на ATAU може да изглежда противоречиво, доколкото, като иска наказанието му да бъде изпълнено в Италия, той изглежда приема това наказание. Важно е обаче да се подчертае, че ATAU може да отправи такова искане, като същевременно си запази правото да поиска провеждането на нов съдебен процес. Впрочем отбелязвам, че представителят на ATAU посочва в съдебното заседание, че той все още би могъл да упражни такова право. Тези елементи са част от обстоятелствата, които изпълняващият съдебен орган може да вземе предвид в рамките на своята свобода на преценка.
(
44
)	Вж. по-специално решение от 21 декември 2023 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане) (C‑398/22, EU:C:2023:1031, т. 46 и цитираната съдебна практика).
(
45
)	Вж. по-специално решение от 21 декември 2023 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане) (C‑398/22, EU:C:2023:1031, т. 47 и цитираната съдебна практика).