62024CJ0805
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (трети състав)
16 октомври 2025 година (
*1
)
„Жалба — Ограничителни мерки, приети с оглед на ситуацията в Украйна — Регламент (ЕС) № 269/2014 — Член 2 — Замразяване на финансови средства и икономически ресурси — Член 9, параграф 2 — Задължение за докладване на финансови средства и икономически ресурси от лицата, спрямо които е наложена ограничителна мярка замразяване — Правна квалификация на такова задължение — Правно основание — Член 215, параграф 2 ДФЕС — Членове 24, 26 и 29 ДЕС — Изпълнение на общата външна политика и политика на сигурност от държавите членки“
По дело C‑805/24 P
с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадена на 21 ноември 2024 г.,
Геннадий Николаевич Тимченко, с местожителство в Женева (Швейцария),
Елена Петровна Тимченко, с местожителство в Женева,
представлявани от S. Bonifassi, T. Bontinck, E. Fedorova и A. Guillerme, адвокати,
жалбоподатели,
като другите страни в производството са:
Съвет на Европейския съюз, представляван от M.‑C. Cadilhac, D. Laurent и J. Rurarz,
ответник в първоинстанционното производство,
Европейска комисия, представлявана от M. Carpus Carcea, C. Giolito, H. Krämer и L. Puccio,
встъпила страна в първоинстанционното производство,
СЪДЪТ (трети състав),
състоящ се от: C. Lycourgos, председател на състава, O. Spineanu–Matei (докладчик), S. Rodin, N. Piçarra и N. Fenger, съдии,
генерален адвокат: J. Kokott,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
С жалбата си жалбоподателите, г‑н Геннадий Николаевич Тимченко и г‑жа Елена Петровна Тимченко, искат отмяна на решението на Общия съд на Европейския съюз от 11 септември 2024 г., Тимченко и Тимченко/Съвет (T‑644/22, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“, EU:T:2024:621), с което той отхвърля жалбите им за отмяна на член 1, точка 4 от Регламент (ЕС) 2022/1273 на Съвета от 21 юли 2022 година за изменение на Регламент (ЕС) № 269/2014 относно ограничителни мерки по отношение на действия, подкопаващи или застрашаващи териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна (ОВ L 194, 2022 г., стр. 1, наричан по-нататък „спорният регламент“), в частта му, с която изменя член 9 от Регламент (ЕС) № 269/2014 на Съвета от 17 март 2014 година относно ограничителни мерки по отношение на действия, подкопаващи или застрашаващи териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна (ОВ L 78, 2014 г., стр. 6), като вмъква по-конкретно в параграф 2 от този член 9 задължение за докладване на финансови средства или икономически ресурси от лицата, на които е наложена ограничителна мярка замразяване.
Правната уредба и обстоятелствата по спора
2
Фактическата и правната обстановка по делото са изложени в точки 2—16 от обжалваното съдебно решение. За целите на настоящото производство те могат да бъдат обобщени и допълнени, както следва.
3
Настоящото дело се вписва в контекста на ограничителните мерки, приети от Европейския съюз от 2014 г. насам в отговор на действията, подкопаващи или застрашаващи териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна.
4
На жалбоподателите са наложени такива ограничителни мерки. Г‑н Тимченко е бизнесмен, а г‑жа Тимченко — негова съпруга. И двамата са с руско и финландско гражданство.
Регламент № 269/2014
5
Член 2 от Регламент № 269/2014, както е изменен с Регламент (ЕС) № 476/2014 на Съвета от 12 май 2014 г. (ОВ L 137, 2014 г., стр. 1) (наричан по-нататък „Регламент № 269/2014“), чиято редакция е същата както към датата на приемане на актовете, споменати в точка 7 от настоящото решение, така и към датата на приемане на спорния регламент, гласи:
„1.   Замразяват се всички финансови средства и икономически ресурси, които са собственост или се владеят, държат или контролират от някое от физическите лица или от свързаните с тях физически или юридически лица, образувания или органи, както са изброени в приложение I.
2.   Не се предоставят, пряко или косвено, никакви финансови средства или икономически ресурси на физическите или юридически лица, образувания или органи, или на свързаните с тях физически или юридически лица, образувания или органи, изброени в приложение I, или в тяхна полза“.
6
Член 9 от Регламент № 269/2014, както е изменен със спорния регламент, гласи:
„1.   Забранява се съзнателното или преднамереното участие в дейности, чиято цел или резултат е заобикалянето на мерките, посочени в член 2.
2.   Физически или юридически лица, образувания или органи, включени в списъка в приложение I:
a)
докладват преди 1 септември 2022 г. или в срок от 6 седмици от датата на включването им в списъка в приложение I, в зависимост от това кое от двете събития настъпва по-късно, относно финансови средства или икономически ресурси в рамките на юрисдикцията на държавата членка, принадлежащи им или притежавани, държани или контролирани от тях, на компетентния орган на държавата членка, в която се намират тези финансови средства или икономически ресурси; и
б)
сътрудничат на компетентния орган при всякакви проверки на тази информация.
3.   Неспазването на разпоредбите по параграф 2 се счита за участие, както е посочено в параграф 1, в дейности, чиято цел или резултат е заобикалянето на мерките, посочени в член 2.
[…]“.
Ограничителните мерки, приети срещу жалбоподателите
7
През 2022 г. Съветът на Европейския съюз приема ограничителни мерки срещу жалбоподателите, сред които замразяване на техните финансови средства и икономически ресурси, добавяйки техните имена в списъка на лицата, образуванията и органите, фигуриращи в приложението към Решение (ОВППС) 2014/145 на Съвета относно ограничителни мерки във връзка с действия, подкопаващи или застрашаващи, териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна (ОВ L 78, 2014 г., стр. 16) и в приложение I към Регламент № 269/2014. Тези мерки са приети, що се отнася до г‑н Тимченко, с Решение (ОВППС) 2022/337 на Съвета от 28 февруари 2022 г. за изменение на Решение 2014/145/ОВППС относно ограничителни мерки във връзка с действия, подкопаващи или застрашаващи териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна (ОВ L 59, 2022 г., стр. 1), както и с Регламент за изпълнение (ЕС) 2022/336 на Съвета от 28 февруари 2022 г. за прилагане на Регламент № 269/2014 относно ограничителни мерки по отношение на действия, подкопаващи или застрашаващи териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна (ОВ L 58, 2022 г., стр. 1), и що се отнася до г‑жа Тимченко, с Решение (ОВППС) 2022/582 на Съвета от 8 април 2022 г. за изменение на Решение 2014/145/ОВППС относно ограничителни мерки във връзка с действия, подкопаващи или застрашаващи териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна (ОВ L 110, 2022 г., стр. 55), както и с Регламент за изпълнение (ЕС) 2022/581 на Съвета от 8 април 2022 г. за прилагане на Регламент № 269/2014 относно ограничителни мерки по отношение на действия, подкопаващи или застрашаващи териториалната цялост, суверенитета и независимостта на Украйна (ОВ L 110, 2022 г., стр. 3). Впоследствие Съветът продължава действието на ограничителните мерки, приети срещу жалбоподателите.
Обжалваното съдебно решение
8
С жалба от 14 октомври 2022 г. до Общия съд жалбоподателите по същество искат отмяната на член 1, точка 4 от спорния регламент в частта му, с която изменя член 9, параграфи 2 и 3 от Регламент № 269/2014. Те поддържат по-конкретно, че като е изменил по този начин член 9, параграф 2 от този регламент, за да вмъкне, наред с останалото, задължението за физическите лица, включени в приложение I към посочения регламент, да докладват на компетентните органи на държавите членки финансовите средства или икономическите ресурси, принадлежащи им или притежавани, държани или контролирани от тях на територията на Европейския съюз (наричано по-нататък „спорното задължение за докладване“), Съветът е превишил правомощията, които са му предоставени по силата на член 215, параграф 2 ДФЕС, и по този начин е нарушил в частност член 29 ДЕС.
9
В точка 65 от обжалваното съдебно решение Общият съд постановява, позовавайки се на точки 56—64 от това решение, че след като спорното задължение за докладване е част от правомощието, с което Съветът разполага, за прилагане на решение в областта на общата външна политика и политика на сигурност (ОВППС), прието на основание член 29 ДЕС, в случая — Решение 2014/145, Съветът е можел да предвиди това задължение въз основа на регламент на Съюза, приет на основание член 215, параграф 2 ДФЕС, и то независимо от факта, че става въпрос за задължение за извършване на действия, наложени на лица като жалбоподателите, и че това задължение не е предвидено в самото Решение 2014/145.
10
По-конкретно, в точка 61 от обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля довода на жалбоподателите, че спорното задължение за докладване попада в обхвата на изпълнителните правомощия на държавите членки и съставлява нарушение на член 24, параграф 2 ДЕС.
11
След като впрочем отхвърля останалите доводи на жалбоподателите, Общият съд отхвърля тяхната жалба.
Искания на страните
12
Жалбоподателите искат от Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да разгледа делото по същество и да отмени спорния регламент в частта му, с която изменя член 9, параграф 2 от Регламент № 269/2014 и създава спорното задължение за докладване в тяхна тежест,
–
да осъди Съвета да заплати съдебните разноски в първоинстанционното производство и в производството по обжалване.
13
Съветът иска от Съда:
–
да отхвърли жалбата и
–
да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски в първоинстанционното производство и в производството по обжалване.
14
Европейската комисия иска от Съда:
–
да отхвърли жалбата и
–
да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
По жалбата
15
Жалбоподателите изтъкват две основания в подкрепа на жалбата си; първото е изведено от недостатъчност на мотивите, а второто — от грешки при прилагане на правото, допуснати от Общия съд при прилагането и тълкуването на член 215 ДФЕС, а също и на съдебната практика, произтичаща от решение от 28 март 2017 г., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236).
По първото основание
Доводи на страните
16
В първото основание жалбоподателите упрекват Общия съд, че не мотивирал в достатъчна степен обжалваното съдебно решение, за да отговори на довода им, че Съветът е превишил правомощията си, като е предвидил спорното задължение за докладване, съдържащо се в член 9, параграф 2 от Регламент № 269/2014, както е изменен със спорния регламент. Това основание се състои от две части.
17
В първата част от първото си основание жалбоподателите твърдят, че Общият съд не уточнявал ясно и недвусмислено дали спорното задължение за докладване представлява ограничителна мярка, приета на основание член 29 ДЕС и член 215 ДФЕС, както следвало от точки 56 и 62 от обжалваното съдебно решение, или пък това задължение било мярка за прилагане или изпълнение на ограничителни мерки, което следвало от точка 60 от това решение. Следователно съображенията на Общия съд били двусмислени, що се отнася до правната квалификация, която трябва да се даде на посоченото задължение.
18
Във втората част от първото си основание жалбоподателите приемат, че Общият съд не мотивирал в достатъчна степен точки 57—60 от обжалваното съдебно решение, тъй като в съображенията си не посочвал конкретното правно основание, на което Съветът е могъл да се позове, за да предвиди спорното задължение за докладване. Всъщност Общият съд не обяснявал как е стигнал до извода, че Съветът не е превишил правомощията си, предвиждайки това задължение, при положение че член 215, параграф 2 ДФЕС му позволява да приеме само ограничителни мерки, вече предвидени в референтното решение в областта на ОВППС, и че по силата на член 24 ДЕС изпълнението на ограничителните мерки се извършва от върховния представител на Съюза по въпросите на външните работи и политиката на сигурност и от държавите членки.
19
Съветът и Комисията оспорват основателността на доводите на жалбоподателите.
Съображения на Съда
20
Следва да се припомни, както прави Общият съд в точки 51 и 52 от обжалваното съдебно решение, че в областта на ОВППС Съветът може на основание член 29 ДЕС да приема решения, които определят подхода на Съюза по отделен въпрос от географско или тематично естество, като този подход може да включва ограничителни мерки по отношение на физически или юридически лица, групи или образувания (вж. в този смисъл решения от 28 март 2017 г., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, т. 87 и 88, и от 6 октомври 2020 г., Bank Refah Kargaran/Съвет, C‑134/19 P, EU:C:2020:793, т. 41 и 44).
21
Впрочем член 215, параграф 2 ДФЕС позволява на Съвета да приема ограничителни мерки по отношение на физически или юридически лица, недържавни групи или образувания, когато това е предвидено в решение, прието съгласно глава 2 на дял V от Договора за ЕС, в която се намира член 29 от него.
22
Предвид факта, че Съветът може да приема ограничителни мерки както в рамките на решение в областта на ОВППС на основание член 29 ДЕС, така и в рамките на актове на Съюза, приети въз основа на член 215, параграф 2 ДФЕС, Съдът уточнява, както Общият съд по същество припомня в точки 53—55 от обжалваното съдебно решение, разпределението на правомощията на Съвета с оглед на тези две разпоредби от Договорите.
23
Така с решенията, приети в рамките на ОВППС на основание член 29 ДЕС, се определя позицията на Съюза относно подлежащите на приемане ограничителни мерки. По общо правило Съветът трябва с единодушие да определи и дори да уточни предмета на ограничителните мерки (вж. в този смисъл решение от 28 март 2017 г., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, т. 88 и 90).
24
Що се отнася до регламентите, приети на основание член 215 ДФЕС, с оглед на целите и съдържанието си те са свързани с тези решения и представляват инструментът за привеждането им в действие на равнището на Съюза. Всъщност тази разпоредба, която създава свързващо звено между целите на Договора за ЕС в областта на ОВППС и действията на Съюза за приемане на икономически мерки, попадащи в обхвата на Договора за функционирането на ЕС, позволява приемането от Съвета — с квалифицирано мнозинство, по съвместно предложение на върховния представител на Съюза по въпросите на външните работи и политиката на сигурност и на Комисията — на регламенти, за да се приведе в действие съответното решение в областта на ОВППС и по този начин да се придаде действие на ограничителните мерки, когато последните попадат в приложното поле на Договора за функционирането на ЕС, както и по-специално за да се осигури еднаквото им прилагане във всички държави членки (вж. в този смисъл решения от 19 юли 2012 г., Парламент/Съвет, C‑130/10, EU:C:2012:472, т. 72 и 76, и от 28 март 2017 г., Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, т. 88—90).
25
Въз основа на тази съдебна практика Общият съд излага в точки 56, 59 и 60 от обжалваното съдебно решение във връзка с точки 63 и 65 от него, че спорното задължение за докладване, съдържащо се в член 9, параграф 2 от Регламент № 269/2014, както е изменен със спорния регламент, е въведено на основание член 215, параграф 2 ДФЕС и има за цел да се приведе в действие решение, взето в областта на ОВППС на основание член 29 ДЕС, а именно Решение 2014/145, за да се гарантира еднаквото прилагане на територията на Съюза на предвидените в това решение ограничителни мерки, особено за да се осуетят стратегиите за заобикаляне на тези мерки.
26
От тези точки следва, че предвид съдебната практика, припомнена в точки 53—55 от обжалваното съдебно решение и обобщена в точки 20—24 от настоящото решение, Общият съд е приел, че спорното задължение за докладване не е ограничителна мярка, приета на основание член 29 ДЕС и дори на основание член 215, параграф 2 ДФЕС, а мярка, приета само на основание на последната разпоредба, за да се гарантира еднаквото прилагане на ограничителната мярка замразяване на финансови средства и икономически ресурси, предвидена в член 2 от Решение 2014/145 и възпроизведена по същество в член 2 от Регламент № 269/2014.
27
По този начин Общият съд ясно и недвусмислено е посочил, от една страна, в точка 60 във връзка с точка 56 от обжалваното съдебно решение правното основание на спорното задължение за докладване, а именно член 215, параграф 2 ДФЕС, и от друга страна, в точка 60 от посоченото решение — правното естество на това задължение, а именно мярка за привеждане в действие на Решение 2014/145, така че да се гарантира еднаквото прилагане на предвидената в това решение ограничителна мярка замразяване на финансови средства и икономически ресурси.
28
Впрочем, обратно на поддържаното от жалбоподателите, констатацията в точка 62 от обжалваното съдебно решение, че само по себе си препращането в член 215, параграф 2 ДФЕС към „ограничителни мерки“ няма за последица ограничаване на предвидените в тази разпоредба мерки до задължения за бездействие, не може да се схваща в смисъл, че Общият съд е квалифицирал спорното задължение за докладване като „ограничителна мярка“ и така противоречи на своята констатация в точка 60 от това решение, че това задължение за докладване има за цел привеждането в действие на такава мярка.
29
Несъмнено текстът на член 215, параграф 2 ДФЕС използва единствено израза „ограничителни мерки“, а в точка 56 от обжалваното съдебно решение, както и в точки 63 и 65 от него Общият съд констатира, че спорното задължение за докладване е въведено на основание само на тази разпоредба от Договора за функционирането на ЕС.
30
Това обаче не означава, че това задължение трябва императивно да се квалифицира като „ограничителна мярка“. Всъщност, както следва от точка 89 от решение от 28 март 2017 г., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), цитирана в точка 54 от обжалваното съдебно решение и припомнена по същество в точка 24 от настоящото решение, мерките, приети от Съвета в регламент на основание на посочената разпоредба, могат да имат за цел да придадат действие на ограничителните мерки, предвидени в решение в областта на ОВППС, когато тези мерки попадат в приложното поле на Договора за функционирането на ЕС, и те да се прилагат еднакво във всички държави членки. За тази цел Съветът може да възпроизведе същественото съдържание на решението в областта на ОВППС и да даде определения или уточнения във връзка с прилагането на ограничителните мерки, предвидени в това решение.
31
При тези условия и като се има предвид и фактът, че по силата на член 26, параграф 2, втора алинея ДЕС Съветът следи за единството, съгласуваността и ефикасността на действията на Съюза в областта на ОВППС, може да се наложи тази институция да приеме в такъв регламент мерки, целящи единното, съгласувано и ефикасно прилагане на ограничителните мерки, определени в решение в областта на ОВППС, без самите тези мерки за прилагане да представляват ограничителни мерки. Именно такъв обаче е предметът на спорното задължение за докладване като мярка, която, видно по същество от точки 59 и 60 от обжалваното съдебно решение, се отнася до ограничителната мярка замразяване на финансови средства и икономически ресурси, предвидена в член 2 от Решение 2014/145 и възпроизведена по същество в член 2 от Регламент № 269/2014.
32
Потвърждавайки в точка 62 от обжалваното съдебно решение, че само по себе си препращането в член 215, параграф 2 ДФЕС към „ограничителни мерки“ няма за последица ограничаване на предвидените в тази разпоредба мерки до задължения за бездействие, Общият съд обяснява, както впрочем се вижда изрично от второто изречение на тази точка 62, а също и от точка 63 от това решение, че мярка, приета на основание член 215, параграф 2 ДФЕС, може — както в настоящия случай — да съдържа задължение за действие, за да се осигури еднаквото прилагане на ограничителна мярка, предвидена в решение в областта на ОВППС.
33
Следователно оплакванията, изтъкнати в подкрепа на първата част от първото основание и в подкрепа на част от втората част от това основание, че Общият съд си противоречал и че не се мотивирал в достатъчна степен относно правното основание, на което Съветът можел въведе спорното задължение за докладване, са неоснователни.
34
Следва да се отхвърли и оплакването, изтъкнато в подкрепа на втората част от посоченото основание, че съображенията на Общия съд в точки 57—60 от обжалваното съдебно решение относно правното основание на спорното задължение за докладване били опорочени от непълнота на мотивите, тъй като тази юрисдикция не взела предвид факта, че съгласно член 24 ДЕС ограничителните мерки се изпълняват от върховния представител на Съюза по въпросите на външните работи и политиката на сигурност, както и от държавите членки.
35
Всъщност в точка 61 от обжалваното съдебно решение, която не е оспорена в рамките на втората част от първото основание, Общият съд, позовавайки се изрично на съображенията си и на мотивите, изложени в точки 57—60 от това решение, отхвърля довода на жалбоподателите, изведен именно от нарушението на този член от Договора за ЕС и от незачитането на изпълнителните правомощия на държавите членки. При тези условия не може да се приеме, че Общият съд не е мотивирал в достатъчна степен обжалваното съдебно решение по този въпрос.
36
С оглед на гореизложените съображения първото основание следва да се отхвърли по същество.
По второто основание
37
Във второто основание жалбоподателите поддържат, че поради погрешно тълкуване и прилагане на член 215 ДФЕС и на решение от 28 март 2017 г., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), Общият съд неправилно постановил в точка 63 от обжалваното съдебно решение, че Съветът е можел да предвиди спорното задължение за докладване, съдържащо се в член 9, параграф 2 от Регламент № 269/2014, както е изменен със спорния регламент, независимо дали това съдебно решение трябва да се разбира в смисъл, че квалифицира това задължение като ограничителна мярка (първа част от второто основание), или като мярка за привеждане в действие или за изпълнение на ограничителна мярка замразяване на финансови средства и икономически ресурси (втора част от второто основание).
По първата част от второто основание
– Доводи на страните
38
В хипотезата, при която Общият съд квалифицира спорното задължение за докладване като ограничителна мярка, жалбоподателите преценяват, че този съд неправилно е приел в точка 63 от обжалваното съдебно решение, че Съветът е можел да го приеме на основание член 215, параграф 2 ДФЕС, въпреки че това задължение не е изрично предвидено в свързаното с него решение в областта на ОВППС.
39
Действително, от една страна, член 215, параграф 2 ДФЕС изключвал възможността за приемане на допълнителни ограничителни мерки, различни от предвидените в съответното решение в областта на ОВППС. Същевременно Решение 2014/145 не споменавало спорното задължение за докладване. От друга страна, самото естество на това задължение, представляващо пълноправно и подлежащо на санкциониране задължение, което трябва да се изпълни от съответните лица, за да не се счете, че липсата на докладване представлява заобикаляне на ограничителните мерки, налагало то да бъде включено не само в регламента, предвиждащ посоченото задължение, но и в референтното решение в областта на ОВППС, което се взема с единодушие.
40
Съветът и Комисията оспорват доводите на жалбоподателите.
– Съображения на Съда
41
Първата част от второто правно основание е формулирана в хипотезата, при която Общият съд квалифицира спорното задължение за докладване като ограничителна мярка. От мотивите, изложени в точки 26—32 от настоящото решение, обаче е видно, че случаят не е такъв. При тези условия тази част следва да се отхвърли като неотносима.
По втората част от второто основание
– Доводи на страните
42
В хипотезата, при която Общият съд квалифицира спорното задължение за докладване като мярка за привеждане в действие или за изпълнение на ограничителната мярка замразяване на финансови средства и икономически ресурси, предвидена по-специално в член 2 от Решение 2014/145, жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел в точка 63 от обжалваното съдебно решение, че Съветът е компетентен да предвиди такова задължение в Регламент № 269/2014. Всъщност Общият съд нарушил член 24 ДЕС, според който при неприлагане на член 291, параграф 2 ДФЕС всяка държава членка, а не Съветът трябвало да приеме мерките, необходими за привеждането в действие на ограничителните мерки, определени в решение в областта на ОВППС.
43
Впрочем отново в същата хипотеза жалбоподателите изтъкват по същество, че Общият съд в точки 54—59 от обжалваното съдебно решение неправилно е тълкувал и приложил решение от 28 март 2017 г., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), така че допуснал правна грешка, като постановил, че Съветът е компетентен да предвиди такова задължение в Регламент № 269/2014. Всъщност от това решение следвало, че регламент, приет на основание член 215 ДФЕС, представлява само инструмент за придаване на пряко действие и следователно на обвързваща сила на ограничителните мерки, вече определени в решение в областта на ОВППС, при необходимост — с уточнения по тях, но без добавяне на други мерки или изменение на обхвата на така определените мерки. Общият съд обаче разширил обхвата на посоченото съдебно решение, като посочил, че такъв регламент не само придава действие на такива ограничителни мерки, но и ги изпълнява.
44
Съветът и Комисията оспорват тези доводи.
– Съображения на Съда
45
На първо място, що се отнася до доводите на жалбоподателите, обобщени в точка 42 от настоящото решение, следва да се припомни, че по силата на член 24, параграф 1, втора алинея ДЕС и член 26, параграф 2, първа алинея и параграф 3 ДЕС Съветът взема с единодушие решенията, необходими за определянето и изпълнението на ОВППС, въз основа на общите насоки и стратегическите направления, определени от Европейския съвет, и че ОВППС се изпълнява от върховния представител на Съюза по въпросите на външните работи и политиката на сигурност и от държавите членки, в съответствие с Договорите и чрез използване на националните средства и средствата на Съюза.
46
Както Общият съд правилно постановява по същество в точка 61 от обжалваното съдебно решение във връзка с точки 57—60 от него, към които тази точка 61 препраща, Съветът — както е видно и от точки 30, 31 и 32 от настоящото решение — е овластен по силата на разпоредбата на член 24 ДЕС във връзка с тази на член 26 ДЕС, както и на член 215, параграф 2 ДФЕС да привежда в изпълнение решенията, приети в областта на ОВППС на основание член 29 ДЕС, в частност за да гарантира единното, съгласувано и ефикасно прилагане във всички държави членки на ограничителните мерки, предвидени в такива решения, когато тези мерки попадат в приложното поле на Договора за функционирането на ЕС.
47
Като приема по този начин на основание член 215, параграф 2 ДФЕС регламент за прилагане на решение в областта на ОВППС, Съветът изобщо не засяга изпълнителните правомощия на държавите членки, предвидени в член 24, параграф 1, втора алинея и член 26, параграф 3 ДЕС.
48
Всъщност такъв регламент цели да придаде действие на равнището на Съюза на ограничителните мерки, предвидени в решение в областта на ОВППС, гарантирайки в същото време тяхното единно, съгласувано и ефикасно прилагане, докато изпълнителните правомощия на държавите членки, визирани в тези разпоредби от ДЕС, се отнасят не за привеждането в изпълнение на решенията в областта на ОВППС и за изпълнението на ограничителните мерки на равнището на Съюза, а за изпълнението на тези мерки от компетентните органи на всяка държава членка на нейната национална територия.
49
Това трябва да важи в още по-голяма степен, тъй като по силата на самия текст на член 26, параграф 3 ДЕС ОВППС се изпълнява от държавите членки, „като се използват […] средствата на Съюза“. Това означава, че държавите членки трябва да гарантират изпълнението на ограничителните мерки на съответните си територии, като спазват мерките, приети от Съвета на основание член 215, параграф 2 ДФЕС, за да гарантират единното, съгласувано и ефикасно прилагане на равнището на Съюза на ограничителните мерки, определени в рамките на решенията в областта на ОВППС.
50
Доколкото жалбоподателите считат, че Съветът не е можел да предвиди спорното задължение за докладване при липсата на изпълнително правомощие, предоставено му в този смисъл на основание член 291, параграф 2 ДФЕС с регламент, приет на основание член 215, параграф 2 ДФЕС, достатъчно е да се отбележи, че ограничителни мерки и мерки, които — както спорното задължение за докладване — имат за цел да прилагат единно, съгласувано и ефикасно на равнището на Съюза ограничителни мерки, предвидени в решение в областта на ОВППС, несъмнено могат да бъдат приети на основание член 291, параграф 2 ДФЕС, когато регламент, приет въз основа на член 215 ДФЕС, предоставя изпълнителни правомощия на Комисията или на Съвета, но те могат също да бъдат приети изключително на основание на втората от посочените разпоредби (вж. в този смисъл решение от 1 март 2016 г., National Iranian Oil Company/Съвет, C‑440/14 P, EU:C:2016:128, т. 34).
51
На второ място, що се отнася до доводите на жалбоподателите, обобщени в точка 43 от настоящото решение, следва да се приеме, че Общият съд в точки 54—59 от обжалваното съдебно решение правилно е припомнил и приложил съдебната практика, установена с решение от 28 март 2017 г., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236). Всъщност, както Общият съд е постановил по същество и както вече беше посочено в точка 29 от настоящото решение, от точки 88—90 от решение от 28 март 2017 г., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), произтича, че в рамките на регламент, приет на основание член 215, параграф 2 ДФЕС, Съветът е овластен да приема всички мерки, като спорното задължение за докладване, целящи да приведат в изпълнение решение в областта на ОВППС, прието на основание член 29 ДЕС, и в този контекст да гарантират единното прилагане на равнището на Съюза на ограничителните мерки, определени в такова решение и припомнени, и дори уточнени, във въпросния регламент. За разлика от поддържаното от жалбоподателите, Съветът по този начин не добавя никаква нова ограничителна мярка, нито изменя обхвата на ограничителните мерки, определени в решението в областта на ОВППС.
52
С оглед на гореизложените съображения втората част от второто основание следва да се отхвърли по същество, а следователно и жалбата в своята цялост.
По съдебните разноски
53
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски.
54
Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от него, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
55
След като Съветът и Комисията са направили искане за осъждането на жалбоподателите да заплатят съдебните разноски, и същите са загубили делото, те трябва да бъдат осъдени да заплатят съдебните разноски.
Поради изложените съображения Съдът (трети състав) реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда г‑н Геннадий Николаевич Тимченко и г‑жа Елена Петровна Тимченко да понесат, освен направените от тях съдебни разноски, и тези на Съвета на Европейския съюз и на Европейската комисия.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.