62024CJ0446
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
23 април 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Директива 2008/115/ЕО — Връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети държави — Член 11, параграф 2 — Забрана за влизане — Продължителност — Национална правна уредба, която по принцип изисква в определени случаи забрана за влизане и пребиваване с неограничена продължителност — Терористична заплаха“
По дело C‑446/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Oberverwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Областен административен съд Бремен, Германия) с акт от 17 юни 2024 г., постъпил в Съда на 25 юни 2024 г., в рамките на производство по дело
Freie Hansestadt Bremen
срещу
DT,
СЪДЪТ (пети състав),
състоящ се от M. L. Arastey Sahún, председател на състава, J. Passer, E. Regan (докладчик), D. Gratsias и B. Smulders, съдии,
генерален адвокат: J. Richard de la Tour,
секретар: M. Siekierzyńska, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 19 юни 2025 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за Freie Hansestadt Bremen, от F. Müller, в качеството на представител,
–
за DT, от C. Graebsch, професор,
–
за германското правителство, от J. Möller и R. Kanitz, в качеството на представители,
–
за датското правителство, от D. Elkan, M. Jespersen и C. A.‑S. Maertens, в качеството на представители,
–
за шведското правителство, от J. Olsson, в качеството на представител,
–
за Европейската комисия, от A. Katsimerou и M. Wasmeier, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 2 октомври 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, точка 6 и член 11, параграф 2 от Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (ОВ L 348, 2008 г., стр. 98).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между Freie Hansestadt Bremen (федерална провинция Бремен, Германия) (наричана по-нататък „провинция Бремен“) и DT по повод на приетата от същата по отношение на него забрана за влизане и пребиваване в Германия.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Съображения 2, 6 и 14 от Директива 2008/115 гласят:
„(2)
Европейският съвет, състоял се в Брюксел на 4 и 5 ноември 2004 г., призова за установяването на ефективна политика за извеждане и репатриране, основана на общи норми, с оглед на това съответните лица да бъдат връщани по хуманен начин и при пълно зачитане на техните основни права и на тяхното достойнство.
[…]
(6)
Държавите членки следва да следят за това прекратяването на незаконния престой на граждани на трети страни да се извършва по справедлива и прозрачна процедура. В съответствие с общите принципи на законодателството на ЕС, решенията съгласно настоящата директива следва да се вземат индивидуално и въз основа на обективни критерии, което означава, че незаконният престой не следва да е единственото обстоятелство, което трябва да се вземе предвид. Когато използват стандартни формуляри за решения, свързани с връщане, например решения за връщане, и, ако има такива, забрани да влизане или решения за извеждане, държавите членки следва да зачитат този принцип и изцяло да спазват всички приложими разпоредби на настоящата директива.
[…]
(14)
Следва да се даде европейско измерение на последствията от националните мерки за връщане, като се въведе забрана за влизане, забраняваща влизането и престоя на територията на всички държави членки. Срокът на забраната за влизане следва да бъде определен, като надлежно се вземат предвид всички обстоятелства от значение в отделния случай и неговата продължителност не бива, по принцип, да надвишава пет години. […]“.
4
Член 1 от тази директива, озаглавен „Предмет“, предвижда:
„Настоящата директива определя общите стандарти и процедури, които се прилагат в държавите членки по отношение на връщането на граждани на трети страни, които са в незаконен престой, в съответствие с основните права, които се явяват общи принципи на правото на Общността, както и на международното право, включително задълженията в областта на защитата на бежанците и правата на човека“.
5
Член 3 („Определения“) от посочената директива гласи:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
4.
„решение за връщане“ е административно или съдебно решение или друг акт, което определя или обявява за незаконен престоя на гражданин на трета страна и налага или постановява задължение за връщане;
[…]
6.
„забрана за влизане“ е административно или съдебно решение или акт, с което се забраняват влизането и престоят на територията на държавите членки за определен период, придружаващо решение за връщане;
[…]“.
6
Съгласно текста на член 11 от същата директива, озаглавен „Забрана за влизане“:
„1.   Решенията за връщане се придружават от забрана за влизане:
a)
ако не е предоставен срок за доброволно напускане; или
б)
ако задължението за връщане не е било изпълнено.
В останалите случаи решенията за връщане могат да бъдат придружени от забрана за влизане.
2.   Продължителността на забраната за влизане се определя, като надлежно се вземат предвид всички обстоятелства от значение за отделния случай, и по принцип не надвишава пет години. Тя може обаче да надвиши пет години, ако гражданинът на трета страна представлява сериозна заплаха за обществения ред, обществената или националната сигурност.
3.   Държавите членки разглеждат възможността да оттеглят или да спрат действието на забрана за влизане, в случаите когато гражданин на трета страна, по отношение на когото е налице забрана за влизане, издадена в съответствие с параграф 1, втора алинея, може да докаже, че е напуснал територията на съответната държава членка при пълно спазване на решението за връщане.
[…]
Държавите членки могат да се въздържат от издаването на забрана за влизане или да оттеглят или спрат действието на такава забрана в отделни случаи по хуманитарни причини.
Държавите членки могат да оттеглят или да спрат действието на забрана за влизане в отделни случаи или определени категории случаи по други причини.
[…]“.
Германското право
7
Член 11 от Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (Закон за пребиваването, заетостта и интеграцията на чужденците на федералната територия) от 30 юли 2004 г. (BGBl. 2004 I, стр. 1950) в редакцията му, приложима към споровете по главното производство (наричан по-нататък „AufenthG“), е озаглавен „Забрана за влизане и пребиваване“ и предвижда:
„[…]
„(4) Забраната за влизане и пребиваване може да бъде отменена или продължителността ѝ да бъде намалена, за да се защитят интересите на чужденеца, които заслужават защита, или ако целта на тази забрана вече не изисква това. […]
[…]
(5a) […] (5a) Намаляването на продължителността или отмяната на забраната за влизане и пребиваване по принцип са изключени. В отделни случаи висшият административен орган на федералната провинция може да допусне изключения от горното.
(5b) Когато чужденецът е изведен от федералната територия въз основа на заповед за извеждане по член 58a, по принцип следва да се наложи забрана за влизане и пребиваване с неограничена продължителност. В случаите по параграф 5а или ако чужденецът е бил експулсиран на някое от основанията за експулсиране, посочени в член 54, параграф 1, точка 1, 2 или 2а, може да бъде наложена забрана за влизане и пребиваване с неограничена продължителност при преценка на всеки отделен случай. Параграф 5a, трето и четвърто изречение се прилага съответно.
[…]“.
8
Член 58a от AufenthG, озаглавен „Заповед за извеждане“, предвижда в параграф 1:
„Висшият административен орган на федерална провинция може да издаде заповед за извеждане на чужденец извън територията на държавата без предходно разпореждане за неговото експулсиране, ако въз основа на фактически обосновано предположение извеждането е необходимо за предотвратяването на особена опасност за сигурността на Федерална република Германия или на терористична опасност. Заповедта за извеждане подлежи на незабавно изпълнение, без да е необходимо предупреждение за извеждане.
[…]“.
Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
9
Жалбоподателят по главното производство е руски гражданин, който е живял в Бремен (Германия) въз основа на разрешение за пребиваване.
10
На 13 март 2017 г., на основание член 58а от AufenthG, Senator für Inneres (министър на вътрешните работи) на провинция Бремен (наричан по-нататък „министърът на вътрешните работи“) издава заповед за извеждане на този жалбоподател в Руската федерация с мотива, че по информация на компетентните служби за сигурност съществува опасност посоченият жалбоподател да извърши терористичен акт в Германия.
11
След безуспешно сезиране на Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Германия), Bundesverfassungsgericht (Федерален конституционен съд, Германия) и Европейския съд по правата на човека, на 4 септември 2017 г. жалбоподателят е изведен в Руската федерация. Понастоящем той живее в тази трета страна.
12
С решение от 1 декември 2017 г. Kommunale Ausländerbehörde der Stadtgemeinde Bremen (общинска служба по въпросите на чужденците на община Бремен, Германия) решава, че действието на извеждането на основание член 58а от AufenthG не е ограничено с конкретна продължителност.
13
С решение от 3 декември 2021 г., влязло в сила, Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Административен съд Бремен, Германия) отменя това решение с мотива, че на жалбоподателя по главното производство все още не е наложена забрана за влизане и пребиваване на територията на държавите членки.
14
С решение от 1 февруари 2022 г. министърът на вътрешните работи налага на жалбоподателя по главното производство забрана за влизане и пребиваване в Германия с неограничена продължителност. В подкрепа на това решение той посочва по същество, че съгласно член 11, параграф 5b, първо изречение от AufenthG такава забрана с неограничена продължителност по принцип следва да се наложи на лица, които са изведени въз основа на заповед за извеждане по член 58а от този закон. Министърът на вътрешните работи поддържа, че като се имат предвид данните на съответните служби за сигурност относно поведението на този жалбоподател след неговото извеждане, както и социалните и семейните му връзки с Германия, в случая на посочения жалбоподател нямало основания по изключение да се допусне отклонение от това правило. Министърът на вътрешните работи счита, че все още съществувала опасност ако влезе на територията на Федерална република Германия, същият жалбоподател да извърши терористичен акт на тази територия.
15
По жалба на жалбоподателя по главното производство срещу това решение от 1 февруари 2022 г., Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Административен съд Бремен) отменя това решение с мотива, че член 11, параграф 5b, първо изречение от AufenthG не може да се приложи, тъй като издаването на забрана с неограничена продължителност за влизане и пребиваване на територията на държавите членки не е в съответствие с член 3, точка 6 и член 11, параграф 2 от Директива 2008/115.
16
Провинция Бремен обжалва решението на Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Административен съд Бремен) пред Oberverwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Областен административен съд Бремен, Германия), който е запитващата юрисдикция.
17
Последният отбелязва, че на жалбоподателя по главното производство е наложена забрана за влизане и пребиваване в Германия с неограничена продължителност на основание член 11, параграф 5b, първо изречение от AufenthG. Съгласно член 3, точка 6 от Директива 2008/115 обаче „забраната за влизане“ е административно или съдебно решение или акт, с което се забраняват влизането и престоят на територията на държавите членки „за определен период“, а член 11, параграф 2 от тази директива изисква за забраната за влизане да се предвиди определена „продължителност“. Затова се поставял въпросът дали тези разпоредби от посочената директива трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат налагането на забрана за влизане на територията на държавите членки с неограничена продължителност, като тази, предвидена по принцип в член 11, параграф 5b, първо изречение от AufenthG в случай на чужденци, чието пребиваване е прекратено на основание член 58а AufenthG с цел предотвратяване на терористична заплаха.
18
Запитващата юрисдикция счита за необходимо да отправи преюдициално запитване до Съда, тъй като той все още не се е произнасял по този въпрос, а националните юрисдикции, германското правителство и германската доктрина дават различни отговори.
19
По-конкретно, част от германската доктрина одобрявала решението на Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Административен съд Бремен). Според тази част от доктрината Съдът вече бил постановил в решение от 19 септември 2013 г., Filev и Osmani (C‑297/12, EU:C:2013:569, т. 27), че от израза „[п]родължителността на забраната за влизане се определя“, съдържащ се в член 11, параграф 2, първо изречение от Директива 2008/115, ясно следвало, че държавите членки са длъжни да ограничат действието във времето на всяка забрана за влизане на тяхна територия, и то независимо от подадената за тази цел молба от съответния гражданин на трета страна. В подкрепа на това тълкуване било определението на понятието „забрана за влизане“ в член 3, точка 6 от тази директива. Освен това нямало елементи, които да водят до обратния извод, и в Препоръка (ЕС) 2017/2338 на Комисията от 16 ноември 2017 година за създаване на общ Наръчник за връщането, който компетентните органи на държавите членки да използват при изпълнението на задачи, свързани с връщането (ОВ L 339, 2017 г., стр. 83), в който се посочвало по-конкретно: „Без забрани за влизане за неограничен срок: продължителността на забраната за влизане е ключов елемент от решението за забрана за влизане“.
20
В друга част от германската доктрина съществува обаче схващането, че забраната за влизане и пребиваване, предвидена в член 11, параграф 5b, първо изречение от AufenthG, е в съответствие с член 3, точка 6 и член 11, параграф 2 от Директива 2008/115. Някои автори, подкрепящи това тълкуване, били на мнение, че в Наръчника за връщането Европейската комисия приела, че „[с]истематичното издаване на пожизнени забрани за влизане […], без да се отчитат конкретните обстоятелства във всеки отделен случай“ противоречи на тази директива. Според тях член 11, параграф 5b, първо изречение от AufenthG бил съвместим с посочената директива, доколкото се отнасял само до случаите по член 58а от този закон, сред които в частност отнасящите се до лицата, които представляват терористична заплаха. Накрая, точка 27 от решение от 19 септември 2013 г., Filev и Osmani (C‑297/12, EU:C:2013:569), трябвало да се разглежда в контекста на преюдициалния въпрос, който е отправен до Съда по делото, по което е постановено това решение. Този въпрос се отнасял само до това дали е в съответствие с правото на Съюза национална разпоредба, която обуславя ограничаването във времето на забрана за влизане от подаването от съответния гражданин на трета страна на молба за ползване на такова ограничение.
21
При тези обстоятелства Oberverwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Областен административен съд Бремен) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 3, точка 6 и член 11, параграф 2 от [Директива 2008/115] да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която по принцип предвижда налагане на забрана за влизане с неограничена продължителност на лице, чието право на пребиваване е прекратено и по отношение на което е издадено решение за връщане, тъй като лицето представлява терористична заплаха?“.
По преюдициалния въпрос
Предварителни бележки
22
Жалбоподателят по главното производство поддържа, че предвид времето, изтекло от приемането на разглежданото по главното производство решение за връщане — 13 март 2017 г. — до приемането на засягащата го забрана за влизане — 1 февруари 2022 г., тази забрана не може да се счита за свързана с това решение за връщане, както изисква Директива 2008/115. Така с доводите си жалбоподателят по главното производство оспорва приложимостта на тази директива към положение като разглежданото по главното производство.
23
В това отношение следва да се отбележи, че член 3, точка 6 от Директива 2008/115 определя „забраната за влизане“ като административно или съдебно решение или акт, с което се забраняват влизането и престоят на територията на държавите членки за определен период, „придружаващо решение за връщане“, като последното решение е дефинирано в член 3, точка 4 от тази директива като административно или съдебно решение или друг акт, което определя или обявява за незаконен престоя на гражданин на трета страна и налага или постановява задължение за връщане.
24
Освен това в съответствие с член 11, параграф 1 от посочената директива решенията за връщане се „придружават“ от забрана за влизане, ако не е предоставен срок за доброволно напускане или ако задължението за връщане не е било изпълнено. В останалите случаи решенията за връщане могат да бъдат „придружени“ от „забрана за влизане“.
25
От съображенията, изложени в точки 23 и 24 от настоящото решение, следва, че „забраната за влизане“ по смисъла на Директива 2008/115 допълва решение за връщане, като на заинтересованото лице се забранява за определен срок след „връщането“ му, както това понятие е определено в член 3, точка 3 от тази директива — и следователно след като то напусне територията на държавите членки — да влиза отново на тази територия и да пребивава на нея. Следователно забраната за влизане произвежда действие едва от момента, в който заинтересованото лице действително напусне територията на държавите членки (решение от 3 юни 2021 г., Westerwaldkreis, C‑546/19, EU:C:2021:432, т. 52 и цитираната съдебна практика).
26
Както обаче е видно от съдебната практика, не е задължително придружаваща забрана за влизане да бъде издадена едновременно с решение за връщане, нито дори да е приета в кратък срок след приемането на такова решение (вж. в този смисъл решение от 1 август 2025 г., Al Hoceima и Boghni, C‑636/23 и C‑637/23, EU:C:2025:603, т. 66). Следователно е достатъчно тази „забрана за влизане“ да е приета като продължение на решението, с което приемащата държава членка отнема, на същото основание, правото на засегнатия гражданин на трета страна на пребиваване на своята територия (вж. по аналогия решение от 27 април 2023 г., M. D. (Забрана за влизане в Унгария), C‑528/21, EU:C:2023:341, т. 80).
27
В настоящия случай от акта за преюдициално запитване е видно, че решението да се забрани на жалбоподателя по главното производство влизане в Германия е „прикрепено“ към приетото на същото основание решение за отнемане на правото му на пребиваване в Германия и за извеждането му, а именно с мотива, че според компетентните служби за сигурност съществува опасност жалбоподателят по главното производство да извърши терористичен акт в Германия.
28
По-нататък, изглежда — което обаче запитващата юрисдикция трябва да провери — че разглежданото по главното производство решение за връщане е било прието, без да бъде предоставен срок за доброволно напускане, така че, както следва от точка 24 от настоящото решение, германският компетентен орган е трябвало в съответствие с член 11, параграф 1 от Директива 2008/115 да издаде забрана за влизане по отношение на жалбоподателя по главното производство.
29
При тези условия не може да се приеме, че времето, изтекло от приемането на решението за връщане до забраната за влизане, разглеждана по главното производство, води до изключване на тази забрана от приложното поле на Директива 2008/115.
По същество
30
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 3, точка 6 и член 11, параграф 2 от Директива 2008/115 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, по силата на която приемането на забрана за влизане на територията на държавите членки с неограничена продължителност по отношение на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна, за когото е издадено решение за връщане, се налага по принцип, когато основанието за издаване на последното решение е наличието на терористична заплаха.
31
В съответствие с постоянната съдебна практика при тълкуването на разпоредба на правото на Съюза трябва да се вземат предвид не само нейният текст, но и контекстът ѝ и целите на правната уредба, от която тя е част (решение от 13 февруари 2025 г., Latvijas Sabiedriskais Autobuss, C‑684/23, EU:C:2025:90, т. 48 и цитираната съдебна практика).
32
Най-напред, що се отнася до текста на член 3, точка 6 и на член 11, параграф 2 от Директива 2008/115, следва да се припомни, че първата разпоредба определя „забраната за влизане“ като административно или съдебно решение или акт, което придружава решение за връщане и с което се забраняват влизането и престоят на територията на държавите членки „за определен период“. Член 11, параграф 2, първо изречение от тази директива гласи от своя страна, че продължителността на забраната за влизане се определя, като надлежно се вземат предвид „всички обстоятелства от значение за отделния случай“, и по принцип не надвишава пет години, а във второ изречение се уточнява, че забраната за влизане „може обаче да надвиши пет години“, ако гражданинът на трета страна представлява сериозна заплаха за обществения ред, обществената или националната сигурност.
33
На първо място, от самия текст на този член 11, параграф 2, първо изречение следва, че продължителността на забраната за влизане по принцип трябва да бъде ограничена до пет години.
34
За сметка на това никакво максимално ограничение във времето не е изрично наложено за случая, когато гражданинът на трета страна представлява сериозна заплаха за обществения ред, обществената или националната сигурност, тъй като член 11, параграф 2, второ изречение от Директива 2008/115 се ограничава до това да предвиди, че в такъв случай продължителността на забраната за влизане „може обаче да надвиши пет години“. Същевременно изричното посочване в първото изречение на този параграф на максимална продължителност „по принцип“, ограничена до пет години, подсказва, че ако намерението на законодателя на Съюза беше да наложи максимална продължителност във времето и за случая, когато гражданинът на трета страна представлява сериозна заплаха за обществения ред, обществената или националната сигурност, той щеше да я предвиди изрично (вж. по аналогия решение от 19 септември 2013 г., Filev и Osmani, C‑297/12, EU:C:2013:569, т. 30).
35
От тази гледна точка позоваването в член 3, точка 6 от Директива 2008/115 на факта, че забрана за влизане забранява влизането и престоя на територията на държавите членки за „определен“ период, не трябва непременно да се разбира в смисъл, че задължава националните органи да предвидят във всеки отделен случай, че продължителността на приетата забрана за влизане е ограничена във времето, а може да се тълкува и, както поддържат датското и шведското правителство и както отбелязва генералният адвокат в точка 25 от своето заключение, като означаваща, че във всеки отделен случай компетентните национални органи са длъжни да „определят“, в решението, с което налагат такава забрана, нейната продължителност по точен и мотивиран начин, независимо дали е ограничена или неограничена.
36
На второ място, от самия текст на член 11, параграф 2, първо изречение от Директива 2008/115 е видно, че продължителността на забраната за влизане трябва да бъде определена, като надлежно се вземат предвид всички обстоятелства от значение за отделния случай. Макар обаче, както следва от точка 34 от настоящото решение, второто изречение от този параграф да предвижда възможност за държавите членки да надвишат продължителността по принцип от пет години, предвидена в посоченото първо изречение, в случай на сериозна заплаха за обществения ред, обществената или националната сигурност, това второ изречение за сметка на това не предвижда изключение, дори в такъв случай, от задължението на тези държави членки надлежно да вземат предвид всички обстоятелства от значение за съответния случай.
37
След това, що се отнася до контекста, в който се вписват член 3, точка 6 и член 11, параграф 2 от Директива 2008/115, следва да се припомни, на първо място, че член 11, параграф 3 от Директива 2008/115 предвижда обстоятелствата, при които държавите членки, от една страна, са длъжни да разгледат възможността за оттегляне или спиране на действието на забрана за влизане, и от друга страна, могат да се въздържат от издаването на забрана за влизане или могат да оттеглят или да спрат действието на такава забрана. Тези задължения биха позволили съответно да се осигури спазването на предвидените в тази директива материалноправни и процесуални гаранции, както и факта, че забрана с неограничена продължителност не продължава да произвежда действие след момента, от който тя вече не може да се счита за необходима и пропорционална на преследваната с нея цел.
38
На второ място, съображение 6 от Директива 2008/115 гласи, че решенията по силата на същата следва да се вземат „индивидуално“, а съображение 14 от посочената директива, което е в основата на член 11, параграф 2, първо изречение от нея, предвижда, че срокът на забраната за влизане следва да бъде определен, „като надлежно се вземат предвид всички обстоятелства от значение в отделния случай“, като по този начин подкрепя тълкуването на последната разпоредба, според което дори при наличие на терористична заплаха решението за срока на забрана за влизане, подобно на всяко решение, взето съгласно тази директива, трябва да отчита всички специфични за конкретния случай обстоятелства.
39
Накрая, що се отнася до целите, преследвани с член 3, точка 6 и член 11, параграф 2 от Директива 2008/115, и по-общо с последната, следва да се припомни, че целта на член 11, параграф 2 от тази директива се състои по-специално в това да се гарантира, че продължителността на забраната за влизане не надвишава пет години, освен ако съответното лице представлява сериозна заплаха за обществения ред, обществената или националната сигурност (решение от 19 септември 2013 г., Filev и Osmani, C‑297/12, EU:C:2013:569, т. 32).
40
Освен това Съдът вече е постановил, че забраната за влизане представлява средство за повишаване на ефективността на политиката на Съюза по отношение на връщането, като гарантира, че през определен период след извеждането на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна той няма да може повече законно да се върне на територията на държавите членки. Следователно този инструмент се вписва в самата цел на посочената директива, която — както следва от съображение 2 от нея — е да се установи ефективна политика за извеждане и репатриране, основана на общи норми, с оглед на това съответните лица да бъдат връщани по хуманен начин и при пълно зачитане на техните основни права и на тяхното достойнство (вж. в този смисъл решение от 27 април 2023 г., M. D. (Забрана за влизане в Унгария), C‑528/21, EU:C:2023:341, т. 72 и 77).
41
Всъщност самата цел на Директива 2008/115, както е видно от член 1 от нея, се състои в определяне на общите стандарти и процедури, които се прилагат в държавите членки по отношение на връщането на граждани на трети страни, които са в незаконен престой, в съответствие с основните права като общи принципи на правото на Съюза, както и с международното право, включително задълженията в областта на защитата на бежанците и правата на човека.
42
Тълкуването на член 3, точка 6 и член 11, параграф 2 от Директива 2008/115 обаче в смисъл, че признават на компетентните национални органи възможността да решат, като вземат предвид всички обстоятелства по конкретния случай, че наличието на терористична заплаха обосновава налагането на забрана за влизане на съответния гражданин на трета страна с неограничена продължителност, по никакъв начин не засяга целта на тези разпоредби, припомнена в точка 39 от настоящото решение. Напротив, това тълкуване позволява да се гарантира, че държавите членки могат да се позоват в пълна степен на ефективния инструмент, какъвто е забраната за влизане, за да гарантират сигурността на съответната си територия, като същевременно гарантират, че срокът на валидност на този инструмент е обоснован с оглед на специфичните обстоятелства на конкретния случай, при зачитане на основните права на засегнатите лица.
43
В подкрепа на посоченото тълкуване е практиката на Европейския съд по правата на човека, според която фактът, че даден гражданин на трета страна представлява сериозна заплаха за обществения ред, каквато е терористичната заплаха, може да е достатъчен сам по себе си, за да се приеме, че компетентните национални органи имат право, при разглеждане на всички релевантни обстоятелства, характеризиращи положението на това лице, да издадат по отношение на същото не само мярка за извеждане от националната територия, но и забрана за влизане с неограничена продължителност спрямо него, без да могат да бъдат упрекнати, че са нарушили член 8 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., отнасящ се за зачитането на личния и семейния живот (вж. в този смисъл решение на ЕСПЧ от 25 март 2010 г., Mutlag с/у Германия, CE:ECHR:2010:0325JUD004060105, § 60—63; решение на ЕСПЧ от 30 ноември 2021 г., Avci с/у Дания, CE:ECHR:2021:1130JUD004024019, § 35—39; решение на ЕСПЧ от 22 март 2022 г., Laraba с/у Дания, CE:ECHR:2022:0322DEC002678119, § 32—35, и решение на ЕСПЧ от 5 септември 2023 г., Al-Masudi с/у Дания, CE:ECHR:2023:0905JUD003574021, § 33—36).
44
В настоящия случай провинция Бремен и германското правителство изтъкват, първо, че самото правило, разглеждано по главното производство, позволява да се вземат предвид конкретните обстоятелства във всеки отделен случай, при положение че, установявайки разграничение в зависимост от тежестта на нарушенията, както и от естеството и тежестта на опасностите, които трябва да бъдат предотвратени, националният законодател е въвел стандартизирани правила за някои категории положения, без обаче да предвижда издаването на забрани за влизане с неограничена продължителност във всички случаи.
45
Второ, от предоставените на Съда данни следва, че от разглежданото по главното производство „принципно“ правило има изключения, тъй като някои извънредни и нетипични обстоятелства позволяват, при преценка за всеки отделен случай, отклонение от това правило. От акта за преюдициално запитване в частност е видно, че в конкретния случай министърът на вътрешните работи е приел, че няма причини за отклонение от посоченото правило в случая на жалбоподателя по главното производство, като се имат предвид изводите на компетентните служби за сигурност относно поведението на този жалбоподател след извеждането му, както и социалните и семейните му връзки с Германия. Вследствие на това трябва да се отбележи, че макар да съществува общо правило, приложимо към положения като разглежданото по главното производство, възможността за отклоняване от него предполага най-малкото да се вземат предвид специфичните обстоятелства на конкретния случай.
46
Трето, провинция Бремен и германското правителство подчертават възможността да се провери дали продължават да са налице конкретните обстоятелства, довели до налагането на забрана за влизане с неограничена продължителност. В случай на трайна промяна в поведението на гражданина на трета страна разпоредбите на член 11, параграфи 4 и 5b от AufenthG изрично предвиждали последваща възможност за отмяна или за намаляване на продължителността на забраната за влизане и пребиваване.
47
В крайна сметка запитващата юрисдикция е компетентна да провери дали разглежданата по главното производство германска правна уредба позволява да се вземат предвид ефективно всички релевантни обстоятелства във всеки конкретен случай, така че да се обоснове не само констатацията за наличие на терористична заплаха, но и приложимостта на правилото, което по принцип налага забрана за влизане на територията на държавите членки с неограничена продължителност поради приемането на решение за връщане, основано на наличието на такава заплаха.
48
С оглед на всичко гореизложено на поставения въпрос следва да се отговори, че член 3, точка 6 и член 11, параграф 2 от Директива 2008/115 трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, която по принцип предвижда налагане на забрана за влизане на територията на държавите членки с неограничена продължителност на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна, по отношение на когото е издадено решение за връщане, когато последното решение е основано на наличието на терористична заплаха, при условие че компетентният национален орган може надлежно да вземе предвид всички обстоятелства от значение за всеки конкретен случай, за да обоснове констатацията за наличието на такава заплаха, както и приложимостта на тази правна уредба в конкретния случай.
По съдебните разноски
49
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
Поради изложените съображения Съдът (пети състав) реши:
Член 3, точка 6 и член 11, параграф 2, второ изречение от Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни
трябва да се тълкуват в смисъл, че
допускат национална правна уредба, която по принцип предвижда налагане на забрана за влизане на територията на държавите членки с неограничена продължителност на незаконно пребиваващ гражданин на трета страна, по отношение на когото е издадено решение за връщане, когато последното решение е основано на наличието на терористична заплаха, при условие че компетентният национален орган може надлежно да вземе предвид всички обстоятелства от значение за всеки конкретен случай, за да обоснове констатацията за наличието на такава заплаха, както и приложимостта на тази правна уредба в конкретния случай.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.