62005TO0447_BG
Страни по делото
Основания за решението
Диспозитив
Страни по делото
По дело T‑447/05
Société des plantations de Mbanga SA (SPM),
установено в Douala (Камерун), за което първоначално се явяват адв. Р. Soler Couteaux и адв. S. Cahn, впоследствие адв. B. Doré, avocats,
жалбоподател,
срещу
Комисия на Европейските общности,
за която се явяват г‑жа F. Clotuche-Duvieusart и г‑н L. Visaggio, в качеството на представители,
ответник,
с предмет жалба за отмяна на Регламент (ЕО) № 2015/2005 на Комисията от 9 декември 2005 година относно вноса през януари и февруари 2006 г. на банани с произход от страните от АКТБ в рамките на тарифната квота, предоставена с Регламент (ЕО) № 1964/2005 на Съвета относно митническите ставки за банани (ОВ L 324, стр. 5),
ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪД НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ (пети състав),
състоящ се от: г-н M. Vilaras, председател, г‑жа M. E. Martins Ribeiro и г‑жа K. Jürimäe, съдии,
секретар: г-н E. Coulon,
постанови настоящото
Определение
Основания за решението
Правна уредба
1. С дял IV от Регламент (EИО) № 404/93 на Съвета от 13 февруари 1993 година относно общата организация на пазара на банани (ОВ L 47, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 12, стр. 110) се установява общ режим на внос в Общността на банани с произход от трети страни, който се прилага през периода между 1 юли 1993 г. и 31 декември 2005 г. Режимът е създаден във връзка с откриването на тарифни квоти в обем, установен, за да се гарантира снабдяването на общностния пазар, като спрямо осъществявания съгласно тези квоти внос се е прилагало намалено или нулево мито. При тези условия на бананите с произход от страните от Африка, Карибските острови и Тихоокеанския басейн (наричани по-нататък „страните от АКТБ“) е предоставено преференциално третиране — определена част от внесеното количество банани е освободена от мита, а за останалата е прилагана преференциална тарифа.
2. Общият режим на внос, предвиден с дял IV от Регламент № 404/93, е изменян нееднократно. От 1 юли 2001 г. основните правила, регулиращи вноса на банани в Общността, са в членове 16—20 от Регламент № 404/93, в редакцията му, изменена с Регламенти (ЕО) № 216/2001 на Съвета от 29 януари 2001 г. (ОВ L 31, стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 36, стр. 29) и № 2587/2001 на Съвета от 19 декември 2001 г. (ОВ L 345, стр. 13; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 40, стр. 156). Освен това се прилагат и разпоредбите на Регламент (ЕО) № 896/2001 на Комисията от 7 май 2001 година относно установяване на подробни правила за прилагане на Регламент (EИО) № 404/93 на Съвета по отношение на режима за внос на банани в Общността (ОВ L 126, стр. 6).
3. Според съображения 1 и 2 от Регламент № 216/2001, с цел да се уредят споровете, възникнали заради режима на внос на банани, предвиден с дял IV от Регламент № 404/93, анализът на всички възможности, представени от Комисията, показва, че „въвеждането в средносрочен план на режим на внос, основан на прилагането на мито с подходящ размер и на преференциална тарифа за вноса от страните АКТБ (Африка, Карибските острови и Тихоокеанския басейн), дава най-добри гаранции, че от една страна, ще се осъществят целите на общата организация на пазара, що се отнася до продукцията на Общността и търсенето от страна на потребителите, и от друга, че ще се спазят правилата на международната търговия, за да се предотвратят нови спорове“. Съображение 4 от същия регламент уточнява, че „[д]о влизането в сила на този режим доставките за Общността следва да бъдат извършвани по няколко тарифни квоти, открити за внос с всякакъв произход […]“. [неофициален превод]
4. Член 16 от Регламент № 404/93, изменен с Регламент № 216/2001, е гласял:
„1. Настоящият член и членове 17—20 се прилагат за вноса на пресни продукти с код по КН ex 0803 00 19 до влизането в сила на ставката на Общата митническата тарифа за тези продукти, най-късно на 1 януари 2006 г., въведена съгласно процедурата, предвидена в член ХХVIII от Общото споразумение за митата и търговията (ГАТТ).
2. До влизането в сила на ставката, посочена в параграф 1, вносът на пресни продукти, посочени в същия параграф, се извършва в рамките на тарифните квоти, установени от член 18.“ [неофициален превод]
5. Член 18, параграф 1 от Регламент № 404/93 е предвиждал откриването на три тарифни квоти, обозначени с буквите A, Б и В, за общо количество от 3 403 000 тона. След измененията, въведени с Регламент № 2587/2001, съгласно член 18, параграф 1, първа алинея, буква в) от Регламент № 404/93 определеното количество за тарифа В е 750 000 тона и както предвижда член 18, параграф 1, трета алинея от Регламент № 404/93, то е запазено за вноса на банани с произход от страните от АКТБ (наричани по-нататък „бананите от АКТБ“).
6. Паралелно с този режим Комисията приема преходни мерки от 2004 г., които са последица от присъединяването на десет нови държави-членки към Общността, за да се гарантира снабдяването на пазара на тези държави. За 2005 г. тези мерки са установени с Регламент (ЕО) № 1892/2004 на Комисията от 29 октомври 2004 година относно преходни мерки за 2005 г. във връзка с вноса на банани в Общността поради присъединяването на Чешката република, Естония, Кипър, Латвия, Литва, Унгария, Малта, Полша, Словения и Словакия (ОВ L 328, стр. 50), с който се предоставя допълнително количество от 460 000 тона за откритите квоти с член 18 от Регламент № 404/93 за внос на банани с всякакъв произход.
7. Член 1 от Регламент (ЕО) № 1964/2005 на Съвета от 29 ноември 2005 година относно митническите ставки за банани (ОВ L 316, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 67, стр. 162), с който се въвежда само тарифен режим, гласи:
„1. Считано от 1 януари 2006 г., митническата ставка за банани (код по КН 0803 00 19) става 176 EUR/тон.
2. Всяка година от 1 януари, като се започне от 1 януари 2006 г., за вноса на банани (код по КН 0803 00 19) с произход от страните от Африка, Карибските острови и Тихоокеанския басейн се предоставя автономна тарифна квота от 775 000 тона нето тегло при нулева ставка на митото.“ [неофициален превод]
8. Съгласно член 16, параграф 1 от Регламент № 404/93 влизането в сила на това ново мито обезсмисля съществуването на режима на тарифните квоти за вноса, предвиден с дял IV от този регламент.
9. Член 2 от Регламент № 1964/2005 предвижда, че мерките, необходими за неговото изпълнение, както и преходните мерки за улесняване преминаването от съществуващите в момента договорености към установените в този регламент, следва да бъдат приети съобразно с комитологична процедура (управителен комитет).
10. Регламент (ЕО) № 2015/2005 на Комисията от 9 декември 2005 година относно вноса през януари и февруари 2006 г. на банани с произход от страните от АКТБ в рамките на тарифната квота, предоставена с Регламент (ЕО) № 1964/2005 на Съвета относно митническите ставки за банани (ОВ L 324, стр. 5, наричан по-нататък „оспорваният регламент“), е приет, за да установи условията за управлението на тарифната квота, приложими спрямо вноса от страни от АКТБ през месеците януари и февруари 2006 г. Съображение 2 от този регламент уточнява:
„Въвеждането на инструментите, необходими за управлението на тарифната квота за внос на банани с произход от страните от АКТБ, предвидено с Регламент [...] № 1964/2005, не може да бъде завършено навреме преди 1 януари 2006 г. Поради това Комисията следва да приеме временни мерки във връзка с издаването на вносни лицензии за януари и февруари 2006 г., за да се гарантира снабдяването на Общността и осигури непрекъснатостта на търговските отношения със страните от АКТБ, и за да се избегнат смущения при осъществяването на търговията. Тези мерки не са пречка подробните правила да се приемат по-късно през 2006 г.“ [неофициален превод]
11. Член 2 от оспорвания регламент предвижда:
„За месеците януари и февруари 2006 г.
– за издаването на вносни лицензии на операторите по дял II се предоставя количество от 135 000 тона; поредният номер на тази тарифна подквота е 09.4160,
– за издаването на вносни лицензии на операторите по дял III се предоставя количество от 25 000 тона; поредният номер на тази тарифна квота е 09.4162.“
12. Дял II от оспорвания регламент е свързан с „[о]ператори, регистрирани за тарифна квота В, посочена в член 18, параграф 1, [буква] в) от Регламент [...] № 404/93 за 2005 година“. Член 3 от него предвижда:
„За месеците януари и февруари от 2006 г. всеки традиционен оператор по тарифна квота В и всеки нетрадиционен оператор по тарифна квота В, посочени съответно в член 3, точка 3 и в член 7, параграф 1 от Регламент [...] № 896/2001 [...], може да подаде едно или повече заявления за вносна лицензия, но според случая не повече от:
– за традиционни оператори по тарифна квота В — установеното и съобщено за 2005 г. референтно количество по отношение на тарифна квота В съгласно член 5, параграф 4 от Регламент [...] № 896/2001.
– за нетрадиционни оператори по тарифна квота В — установеното и съобщено за 2005 г. количество по отношение на тарифна квота В съгласно член 9, параграф 3 от Регламент [...] № 896/2001.
[…]“ [неофициален превод]
13. Дял III от оспорвания регламент се отнася до „[д]руги[те] оператори“. Член 4, параграф 1 от този регламент предвижда:
„Установените в Общността оператори, които са регистрирани за квоти A/Б, посочени в член 18, параграф 1 от Регламент [...] № 404/93 или за допълнителното количество, установено с Регламент [...] № 1892/2004, които през 2005 г. пускат в свободно обращение банани с произход от страните от АКТБ, могат да подадат само едно заявление за вносна лицензия по отношение на количеството, определено в член 2, второ тире.“ [неофициален превод]
14. Дял IV от оспорвания регламент уточнява условията за подаване на заявления (член 5) и за издаване на вносна лицензия (член 6). В членове 7—9 от дял V от посочения регламент се съдържат заключителните разпоредби.
15. Регламент (ЕО) № 219/2006 на Комисията от 8 февруари 2006 година за откриването и начина на управление на тарифната квота за внос на банани, попадащи под код по КН 0803 00 19, с произход от страните от АКТБ за периода от 1 март до 31 декември 2006 г. (ОВ L 38, стр. 22) впоследствие определя подробните правила за управлението на тарифната квота, приложими спрямо вноса от страните от АКТБ, считано от 1 март 2006 г. Член 2, буква  б) от посочения регламент предвижда, че количество от 468 150 тона, тоест 76 % от наличното количество, ще се управлява в съответствие с глава ІІІ от същия регламент. В член 7, параграф 2 от последния се препраща към метода, известен като „дошлият пръв—обслужен пръв“, който е предвиден в членове 308а, 308б и 308в от Регламент (ЕИО) № 2454/93 на Комисията от 2 юли 1993 година за определяне на разпоредби за прилагане на Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета относно създаване на Митнически кодекс на Общността (ОВ L 253, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 23, стр. 3).
16. Отношенията между страните от АКТБ и Общността понастоящем са уредени със споразумението за партньорство между членовете на групата страни от АКТБ, от една страна, и Европейската общност и нейните държави-членки, от друга страна, подписано в Котону на 23 юни 2000 година (ОВ L 317, 2000 г., стр. 3, наричано по-нататък „Споразумението от Котону“).
17. Общият режим на търговията между Общността и страните от АКТБ е уреден в приложение V към Споразумението от Котону. Този режим се прилага през преходния период на преговори във връзка с нови споразумения за икономическо партньорство, който изтича на 31 декември 2007 г. Член 1 от това приложение по-конкретно предвижда:
„1. Стоките, с произход от страните от АКТБ се внасят в Общността, освободени от мита и такси, имащи равностоен ефект.
a) За стоките, с произход от страните от АКТБ:
– изброени в приложение I към Договора, когато попадат в общата организация на пазара по смисъла на член 34 от Договора, или
– при вноса в Общността при условията на спазването на определени правила в резултат от прилагането на Общата земеделска политика,
Общността предприема необходимите мерки, за да гарантира по-благоприятното третиране от това, което е предоставила на трети страни, ползващи се от клаузата за най-облагодетелствана нация за същите стоки.
[...]
г) Договореностите в буква a) влизат в сила по същото време, в което влиза в сила и настоящото споразумение и се прилагат, докато трае подготвителният период, определен в член 37, параграф 1 от споразумението.
Въпреки това, ако през този период Общността:
[...]
– измени общата организация на пазара, и по-специално по отношение на отделен продукт или особените правила, въведени в резултат от прилагането на Общата земеделска политика, тя си запазва правото да измени режима, предвиден за продуктите, произхождащи от страните от АКТБ, след консултации в рамките на Съвета на министрите. В тези случаи Общността се задължава да гарантира, че продуктите, произхождащи от страните от АКТБ, продължават да се ползват с предимство, сравнимо с това, което са ползвали по-рано по отношение на продуктите, произхождащи от трети страни, ползващи се от клаузата за най-облагодетелствана нация.“
18. Член 1 от протокол № 5, приложен към приложение V от Споразумението от Котону и озаглавен „Втори протокол за бананите“, предвижда:
„Страните признават изключителното икономическо значение за доставчиците на банани от АКТБ на износа им за пазара на Общността. Общността приема да разгледа, и когато е необходимо да вземе мерки, насочени към осигуряването на продължаващата жизненост на техните индустрии за износ на банани и продължаването на снабдяването на пазара на Общността с банани.“
Жалбоподател
19. Дружеството жалбоподател е учредено на 5 октомври 1998 г. Основният му предмет на дейност в Камерун и в други страни е производството, преработката и търговията с банани, предназначени за износ.
20. Жалбоподателят е от категорията производители, които нито са оператори, нито са част от европейска или многонационална група. Поради това той няма качеството на оператор по смисъла на оспорвания регламент и не може да придобие подобен статут, тъй като този регламент поддържа системата за разпределение на износни лицензии въз основа на данни за минал момент, установени с действалата по-рано правна уредба.
Производството и исканията на страните
21. Жалбоподателят подава настоящата жалба в секретариата на Първоинстанционния съд на 22 декември 2005 г.
22. С отделен акт, представен в секретариата на Първоинстанционния съд в същия ден, жалбоподателят прави искане делото да бъде разгледано по реда на бързото производство по член 76а от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд.
23. Искането за разглеждане на делото по реда на бързото производство е оставено без уважение с решение на Първоинстанционния съд от 26 януари 2006 г.
24. С отделен акт, подаден в секретариата на Първоинстанционния съд на 10 февруари 2006 г., Комисията прави възражение за недопустимост срещу настоящата жалба на основание на член 114 от Процедурния правилник.
25. Жалбоподателят представя становище по възражението за недопустимост на 28 март 2006 г. — датата, на която приключва писменото производство по допустимостта.
26. С жалбата жалбоподателят моли Първоинстанционния съд:
– да отмени оспорвания регламент,
– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
27. С възражението за недопустимост Комисията моли Първоинстанционния съд:
– да отхвърли жалбата като недопустима,
– да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
28. Със становището по възражението за недопустимост жалбоподателят моли Първоинстанционния съд:
– да остави без уважение възражението за недопустимост, направено от Комисията,
– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
От правна страна
29. По силата на член 114, параграф 1 от Процедурния правилник, когато някоя от страните направи молба за това, Първоинстанционният съд може да се произнесе по възражение за недопустимост, без да разглежда спора по същество. Съгласно параграф 3 от същия член производството по молбата преминава в устна фаза, освен ако Първоинстанционният съд не реши друго. В конкретния случай Първоинстанционният съд счита, че след проучването на доказателствата по преписката делото е изяснено в достатъчна степен, за да се произнесе по жалбата, без да провежда устната фаза на производството.
30. Комисията твърди, че жалбата е недопустима, тъй като от една страна, жалбоподателят няма правен интерес да обжалва оспорвания регламент, а от друга — този регламент има общо приложение и не е свързан с жалбоподателя нито пряко, нито лично.
Доводи на страните
31. Комисията изтъква, че съгласно член 230, четвърта алинея ЕО, за да се обяви за допустима жалба за отмяна, подадена от физическо или юридическо лице срещу регламент, е необходимо този регламент в действителност да представлява индивидуално решение, което засяга пряко и лично това лице. Тя добавя, че посочената разпоредба има за цел да не се допусне положение, при което със самия избор на регламента като форма се изключва възможността за частноправен субект да обжалва решение, което го засяга пряко и лично.
32. В конкретния случай оспорваният регламент не само не посочвал пряко или лично жалбоподателя, но и целта му не била да обхване правното положение на производители като жалбоподателя, които се намират извън територията на Общността, по такъв начин, че последният да няма правен интерес от отмяната на този регламент.
33. Относно правния интерес, Комисията припомня на първо място, че оспорваният регламент следва да установи приложимите временни мерки за месеците януари и февруари 2006 г. за издаването на вносни лицензии във връзка с тарифната квота, която е приложима по отношение на бананите от АКТБ и е предвидена с Регламент № 1964/2005. Приемането на тези мерки било наложително, тъй като наличното време след приемането на Регламент № 1964/2005 не било достатъчно, за да ѝ даде възможност да приеме и публикува нови подробни правила за управлението на квотата за бананите от АКТБ и освен това да позволи въз основа на тези подробни правила на държавите-членки отново да регистрират операторите, които имат право да участват в разпределението на тарифната квота. Решението издаването на вносни лицензии само за месеците януари и февруари 2006 г. да се ограничи до оператори, които са снабдявали общностния пазар с банани от АКТБ при действалия до 31 декември 2005 г. режим на тарифни квоти, било взето, за да се осигури непрекъснатостта на търговските отношения със страните от АКТБ, а и за да се избегнат смущения при осъществяването на търговията.
34. Комисията добавя, че за тази цел оспорваният регламент определя две подквоти за различни видове оператори — първата — от 135 000 тона, е открита за оператори, установени в Общността, които през 2005 г. са били регистрирани за тарифна квота В, посочена в член 18, параграф 1, буква в) от Регламент № 404/93, а втората — от 25 000 тона, е открита за другите оператори, а именно операторите, установени в Общността, които са регистрирани за квоти А и Б, посочени в член 18, параграф 1 от Регламент № 404/93, или за допълнителното количество, установено с Регламент № 1892/2004, които през 2005 г. пускат в свободно обращение банани с произход от страните от АКТБ. По тази причина подобна система не можело да посочва производители като жалбоподателя, установени в трета страна, които не упражняват никаква стопанска дейност на територията на държавите-членки. Ето защо правното положение на жалбоподателя по никакъв начин нямало да се промени, ако оспорваният регламент бъде отменен, тъй като той не се прилагал спрямо жалбоподателя, което доказвало липсата на правен интерес на жалбоподателя от отмяната на този регламент.
35. На второ място, дори да се предположи, че е налице такъв интерес, според Комисията остава в сила фактът, че жалбоподателят не е нито пряко, нито лично засегнат от оспорвания регламент, доколкото се касае за акт с общо приложение. В това отношение Комисията уточнява, че въпросният регламент определя категории оператори и подробните правила за достъп до различните подквоти въз основа на обективно определени критерии, а именно, от една страна, участието в разпределението на тарифните квоти, предвидени с член 18 от Регламент № 404/93 или на определеното с Регламент № 1892/2004 допълнително количество, и от друга страна, произходът на бананите, внесени на това основание в Общността. Следователно се касаело за регламент, който поражда правни последици за лица, посочени по общ и абстрактен начин, в съответствие с възприетия от съдебната практика критерий за разграничение между регламент и решение (Решение на Съда от 6 октомври 1982 г. по дело Alusuisse Italia/Съвет и Комисия, 307/81, Recueil, стр. 3463, точка 9 и Решение от 2 април 1998 г. по дело Greenpeace Council и др./Комисия, C‑321/95 P, Recueil, стр. I‑1651, точка 28; Определение на Първоинстанционния съд от 19 юни 1995 г., Kik/Съвет и Комисия, T‑107/94, Recueil, стр. II‑1717, точка 35 и Решение на Първоинстанционния съд от 12 юли 2001 г. по дело Comafrica и Dole Fresh Fruit Europe/Комисия, T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 и T‑225/99, Recueil, стр. II‑1975, точки 108—110).
36. Предвид факта, че жалбоподателят нямал качеството на оператор по смисъла на оспорвания регламент, последният бил засегнат от този акт единствено поради обективното си качество на икономически оператор по същия начин, както всички останали икономически оператори в подобно положение, тъй като самият той посочва в жалбата, че не е установен в Общността и не разполага с данни за минал момент във връзка с общностния режим на внос, приложим до 31 декември 2005 г. Комисията добавя, че Първоинстанционният съд вече е имал възможност да потвърди, че регламентите за определяне на подробни правила, свързани с управлението на тарифни квоти за внос, имат общо и абстрактно приложение (Определение на Първоинстанционния съд от 25 септември 2002 г. по дело Di Lenardo/Комисия, T‑178/01, все още непубликувано в Recueil, и Решение по дело Dilexport/Комисия, T‑179/01, все още непубликувано в Recueil). Освен това нямало други обстоятелства, свързани с положението на жалбоподателя, които да го отграничават от другите икономически оператори.
37. В отговор на довода на жалбоподателя, че оспорваният регламент реално го лишава от правото му на внос, според Комисията той не можел да бъде лишен от право на внос, след като, подобно на другите икономически оператори, нямал никакво придобито право в това отношение, още повече че нямал дори качеството на оператор съгласно действалия по-рано режим на внос. Следователно положението на жалбоподателя не било различно от това на всяко друго лице, което не отговаря на изискванията, посочени в дялове II и III от оспорвания регламент.
38. Освен това Комисията изтъква, че дори ако оспорваните мерки са били в състояние да застрашат осъществяването на дейността на жалбоподателя, това обстоятелство също не можело да отграничи неговото положение. В действителност съгласно постоянната съдебна практика фактът, че даден акт може да произвежда различни конкретни последици за различните правни субекти, спрямо които се прилага, не отнемал нормативния му характер, доколкото прилагането му се осъществява по силата на обективно правно или фактическо положение, определено в съответния акт (Определение на Съда от 12 юли 1993 г. по дело AEFMA/К омисия, C‑107/93, Recueil, стр. I‑3999, точки 14—22, Определение на Първоинстанционния съд от 15 септември 1999 г. по дело Van Parys и др./Комисия, T‑11/99, Recueil, стр. II‑2653, точки 50 и 51). Същото било в сила и по отношение на възможността да се определи с по-голяма или по-малка точност колко или дори кои са правните субекти, спрямо които се прилага съответният акт (Решение на Съда от 14 февруари 1989 г. по дело Lefebvre/Комисия, 206/87, Recueil, стр. 275, Определение на Първоинстанционния съд от 28 февруари 2005 г. по дело von Pezold/Комисия, T‑108/03, Recueil, стр. II‑655, точка 46).
39. На първо място, жалбоподателят не приема тезата на Комисията, че нямал правен интерес да оспорва въпросния регламент. Във връзка с това той поддържа, че съгласно постоянната съдебна практика нито мястото на установяване, нито упражняването на стопанска дейност от жалбоподателя имат отражение върху допустимостта на жалба за отмяна, като релевантни били единствено правните последици от въпросния акт по отношение на правното положение на жалбоподателя (Решение на Първоинстанционния съд от 14 септември 1995 г. по дело Antillean Rice Mills и др./Комисия, T‑480/93 и T‑483/93, Recueil, стр. II‑2305).
40. Той добавя, че съгласно постоянната практика допустимостта на жалба за отмяна, подадена от частноправен субект, е подчинена само на условието последният да може да се позове на възникнал и съществуващ правно защитен интерес. В конкретния случай не можело да се отрече, че доколкото като последица от прилагането на оспорвания регламент производителите, установени в страните от АКТБ, които нямат качеството на оператор по смисъла на посочения регламент, са лишени от право на износ за общностния пазар, тези производители имат обоснован и правно защитен интерес, който им дава възможност да оспорват законосъобразността на този регламент.
41. На второ място, според жалбоподателя, въпреки че посоченият регламент се прилагал спрямо всички заинтересовани икономически оператори, той също така засягал пряко и лично някои от тях. В това отношение той припомня, че съгласно постоянната практика, след като даден регламент по същество не представлява индивидуално решение, следва да се определят правните последици, които той цели да породи или действително поражда (Решение на Съда по дело Alusuisse Italia/Съвет и Комисия, точка 35 по-горе, точка 8 и Решение от 22 ноември 2001 г. по дело Antillean Rice Mills/Съвет, C‑451/98, Recueil, стр. I‑8949).
42. Следователно съгласно приетото от съдебната практика нормативният характер на даден акт не бил пречка жалбоподателят да подаде жалба за отмяна. За тази цел било достатъчно последният да докаже, че е пряко и лично засегнат от този акт (Решение на Съда от 29 март 1979 г. по дело ISO/Съвет, 118/77, Recueil, стр. 1277, Решение от 21 февруари 1984 г. по дело Allied Corporation и др./Комисия, 239/82 и 275/82, Recueil, стр. 1005, Решение от 14 март 1990 г. по дело Nashua Corporation и др./Комисия и Съвет, C‑133/87 и C‑150/87, Recueil, стр. I‑719, Решение от 16 май 1991 г. по дело Extramet Industrie/Съвет, C‑358/89, Recueil, стр. I‑2501, Решение от 18 май 1994 г. по дело Codorníu/Съвет, C‑309/89, Recueil, стр. I‑1853 и Решение по дело Antillean Rice Mills/Съвет, точка 41 по-горе).
43. На трето място, жалбоподателят твърди, че е лично засегнат от оспорвания регламент, както съдебната практика изисква, поради някои присъщи на него качества или поради фактическо положение, което го отграничава от всички други лица и поради това го индивидуализира по същия начин, както адресата на решение (Решение на Съда от 15 юли 1963 г. по дело Plaumann/Комисия, 25/62, Recueil, стр. 197, 223 и Решение от 25 юли 2002 г. по дело Unión de Pequeños Agricultores/Съвет, C‑50/00 P, Recueil, стр. I‑6677; Определение на Първоинстанционния съд от 6 юли 2004 г. по дело Alpenhain-Camembert-Werk и др./Комисия, T‑370/02, Recueil, стр. II‑2097). В това отношение той изтъква не само че се намира във фактическо положение, съвсем различно от това на оператори или други производители на банани от АКТБ, но и в правно положение, което допуска да се приеме, че трябва да бъде приравнен на „адресат“ по смисъла на съдебната практика. В действителност, поради факта че попада в категорията независими производители, установени в страните от АКТБ, независимо дали са оператори или производители, които не са се интегрирали, за него било невъзможно да търгува продукцията си на територията на Европейския съюз.
44. Според жалбоподателя от член 1 от приложение V към Споразумението от Котону и от член 1 от протокол № 5, приложен към приложение V от това споразумение и озаглавен „Втори протокол за бананите“, следвало, че общностното право определя правното положение на установен в страна от АКТБ производител, изнасящ своите продукти за общностния пазар, като го разграничава от това на другите производители, както и на всички други оператори на пазара на банани. От посочените разпоредби несъмнено следвало, че предприятията — производители на банани от АКТБ, се намирали в особено правно положение спрямо правилата на Общата земеделска политика, а именно в същото положение като посоченото в Решение Antillean Rice Mills и др./Комисия, точка 39 по-горе.
45. Жалбоподателят уточнява, че може да бъде индивидуализиран в резултат от отчитането от автора на акта (или от задължението за отчитане от автора на акта) на неговото правно или фактическо положение, което съответствало на това на засегнатите предприятия при приемането на този акт. Този начин на установяване на индивидуалната връзка бил вече възприет от Съда с Решение от 17 януари 1985 г. по дело Piraiki-Patraiki и др./Комисия (11/82, Recueil, стр. 207), доколкото разпоредбите на Акта за присъединяване изисквали това, както и с Решение от 26 юни 1990 г. по дело Sofrimport/Комисия (C‑152/88, Recueil, стр. I‑2477), в което той приел, че разглежданата правна уредба задължавала Комисията да вземе предвид положението на жалбоподателите при приемането на оспорвания акт.
46. Освен това положението му било съвсем сходно с това на износителите на ориз от нидерландските Антилски острови в делото, по което е постановено Решение по дело Antillean Rice Mills/Съвет, точка 41 по-горе, с което се приема, че им е отнета възможността да изнасят за Общността в резултат от общностна мярка. Според жалбоподателя е вярно, че в това решение Съдът най-напред отсъдил, че жалбоподателите не можели да се считат за засегнати от общностната мярка само в качеството си на износители на ориз за Общността, тъй като тази дейност е търговска дейност, която във всеки един момент може да се упражнява от което и да е предприятие. Освен това Съдът уточнил, че жалбоподателите били засегнати a priori само поради обективното си качество на икономически оператори, действащи във въпросния сектор по същия начин, както всеки друг оператор, и на последно място, малкият брой засегнати оператори не бил достатъчна основа, за да се заключи, че съществува такава индивидуална връзка. Според Съда обаче и обстоятелството, че Съветът или Комисията са длъжни по силата на специални разпоредби да отчитат последиците от акта, който възнамеряват да приемат, за положението на някои частноправни субекти, също можело да „индивидуализира последните“ (Решение на Съда по дело Piraiki-Patraiki и др./Комисия, точка 45 по-горе, точки 28 и 31 и Решение от 11 февруари 1999 г. по дело Antillean Rice Mills и др./Комисия, C‑390/95 P, Recueil, стр. I‑769, точка 25).
47. Според жалбоподателя подобен начин на разсъждение може да се възприеме по отношение на задължението за институциите, когато приемат регламент в областта на Общата стопанска политика (в конкретния случай, общата организация на пазара на банани), не само да взимат предвид положението на установените в страните от АКТБ оператори, но и да им гарантират, че ще могат да търгуват с продуктите си поне така изгодно, както при по-ранното им положение, съгласно разпоредбите на член 1 от приложение V към Споразумението от Котону. Изискването за отчитане на индивидуалното положение в конкретния случай било завишено, поради обстоятелството че съгласно договорните задължения, които са съставна част от общностния правен ред, институциите били длъжни да поддържат традиционните търговски отношения през въпросния период.
48. Нещо повече, не можело да се приеме доводът на Комисията, изтъкнат във връзка с оспорването на допустимостта на жалбата, че както Съдът приел в Решение по дело Antillean Rice Mills/Съвет, точка 41 по-горе, жалбоподателите не можели да се считат за засегнати от общностната мярка само в качеството си на износители на ориз за Общността, тъй като тази дейност е търговска дейност, която във всеки един момент може да се упражнява от което и да е предприятие. В конкретния случай оспорваният регламент трябвало да се прилага само за период от два месеца, така че възможността в толкова кратък срок други предприятия да станат производители на банани била чисто теоретична.
49. На четвърто място, според жалбоподателя Комисията не привежда в подкрепа на възражението си за недопустимост никакъв довод, който може да оспори факта, че е пряко засегнат от оспорвания регламент. В това отношение той подчертава, че след като няма общностна или национална мярка за изпълнение на режима на внос, създаден с оспорвания регламент, този регламент го засяга пряко. Във всеки случай към момента на приемане на оспорвания регламент на Комисията вероятно било известно, че механизмът на търговия, създаден с лицензионния режим, непосредствено водел производителите като жалбоподателя до невъзможност да поддържат традиционните търговски отношения, свързани с Общността.
50. На последно място, жалбоподателят напомня за Решение от 3 май 2002 г. по дело Jégo-Quéré/Комисия (T‑177/01, Recueil, стр. II‑2365), в което Първоинстанционният съд посочва, че когато не са налице национални мерки за изпълнение на общностен акт, приемането на жалба за отмяна за недопустима водело до отнемане на правото на правните субекти на ефективно съдебно средство за защита, гарантирано от националните конституционни норми, от Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи (ЕКПЧ), от правните принципи на Общността и от Хартата на основните права. Освен това той напомня, че в Решение по дело Unión de Pequeños Agricultores/Съвет, точка 43 по-горе Съдът е приел Европейската общност за правова общност, чиито институции се подчиняват на контрол за съответствие на актовете им с Договора и с общите принципи на правото, част от които са основните права. Правото на ефективна съдебна защита е измежду тях.
51. Според жалбоподателя, след като в конкретния случай въпросът за действителността на посочения регламент не може да се постави пред национална юрисдикция, само с приемането на жалбата за допустима можело да се избегне отказ от правосъдие, защото иначе на оспорвания регламент щял да се предостави имунитет срещу съдебно разглеждане, несъвместим с принципа за правова общност. Освен това ако общностният съд не приемел жалбата за допустима, той щял да се лиши от възможността да проучи възможните незаконосъобразности на този акт, върху който по този начин нямало да се упражни съдебен контрол, в противоречие с правилата, произтичащи от факта, че Общността е правова общност (Решение на Съда от 23 април 1986 г. по дело Les Verts/Парламент, 294/83, Recueil, стр. 1339). В подкрепа на тезата си жалбоподателят напомня, че проектът на Договора от 18 юли 2003 г. за създаване на Конституция за Европа (член II‑47 и член III‑270, четвърта алинея) предвижда възможността за частноправните субекти да обжалват нормативните актове, които ги засягат пряко и лично и не съдържат мерки за изпълнение.
Съображения на Първоинстанционния съд
Относно правния интерес
52. Видно от постоянната съдебна практика допустимостта на жалба за отмяна, подадена от физическо или юридическо лице, е обусловена от изискването това лице да има правен интерес (Решение на Съда от 31 март 1977 г. по дело Société pour l’exportation des sucres/Комисия, 88/76, Recueil, стр. 709, точка 19, Решение от 14 септември 1995 г. по дело Antillean Rice Mills и др./Комисия, точка 39 по-горе, точка 59, Определение на Първоинстанционния съд от 29 април 1999 г. по дело Unione provinciale degli agricoltori di Firenze и др./Комисия, T‑78/98, Recueil, стр. II‑1377, точка 30 и Определение от 17 октомври 2005 г. по дело First Data и др./Комисия, T‑28/02, Recueil, стр. ІІ‑4119, точка 34).
53. Нещо повече, физическите и юридическите лица имат интерес да обжалват даден акт единствено ако отмяната му сама по себе си може да има правни последици (Решение на Съда от 24 юни 1986 г. по дело AKZO Chemie/Комисия, 53/85, Recueil, стр. 1965, точка 21, Решение от 14 септември 1995 г. по дело Antillean Rice Mills и др./Комисия, точка 39 по-горе, точка 59).
54. Според Комисията в конкретния случай жалбоподателят няма правен интерес, тъй като оспорваният регламент не се прилага спрямо производители като жалбоподателя, които са установени в трета страна и не упражняват никаква стопанска дейност на територията на държавите-членки. От това следвало, че отмяната на оспорвания регламент нямало да има никакви последици за правното положение на жалбоподателя.
55. Този довод не може да бъде приет.
56. В действителност жалбоподателят оспорва въпросния регламент, точно поради факта че не отчитал положението на независими производители като него и така му отнемал възможността да изнася продуктите си за общностния пазар. Според него, именно поради обстоятелството че с членове 3 и 4 този регламент създава режим за предоставяне на вносни лицензии въз основа на данни за минал момент, той нарушава както договорните разпоредби, регулиращи пазара на банани, така и принципите, залегнали в общностните разпоредби относно Общата земеделска политика и общата организация на пазара на банани. Освен това оспорваният регламент нарушавал принципа за забрана на дискриминацията, доколкото необосновано поставял в по-благоприятно положение някои традиционни големи вносители, както и принципа на оправданите правни очаквания.
57. В това отношение следва да се напомни, че съгласно член 233 ЕО институцията, чийто акт е бил отменен, е длъжна да предприеме необходимите мерки за изпълнение на решението. Въпросните мерки не са свързани със заличаването на акта като такъв от общностния правен ред, тъй като това следва от самия характер на отмяната на акта от Съда. Те по-скоро касаят отстраняването на последиците от незаконосъобразностите, установени с отменителното решение. В действителност подобна отмяна поражда задължение за институцията, издала акта, да предприеме мерките, които налага изпълнението на решението. По този начин институцията може да бъде задължена да възстанови предишното положение на жалбоподателя или да направи необходимото, за да не се приеме идентичен акт (Решение от 14 септември 1995 г. по дело Antilleans Rice Mills и др./Комисия, точка 39 по-горе, точка 60).
58. Съгласно постоянната практика, за да се съобрази с отменителното решение и да го изпълни изцяло, съответната институция е длъжна да спазва не само диспозитива на решението, но и мотивите, довели до постановяването му, които представляват неговата необходима основа, доколкото без тях не може да се определи точният смисъл на постановеното в диспозитива. Фактически това са съображенията, които от една страна указват конкретната разпоредба, приета за незаконосъобразна, а от друга — разкриват точните основания за установената в диспозитива незаконосъобразност, които съответната институция е длъжна да вземе предвид, когато заменя отменения акт (Решение на Съда от 26 април 1988 г. по дело Asteris и др./Комисия, 97/86, 193/86, 99/86 и 215/86, Recueil, стр. 2181, точка 27 и Решение от 6 март 2003 г. по дело Interporc/Комисия, C‑41/00 P, Recueil, стр. I‑2125, точка 29, Решение на Първоинстанционния съд от 2 февруари 1995 г. по дело Frederiksen/Парламент, T‑106/92, RecueilFP, стр. I‑A‑29 и II‑99, точка 31).
59. Ето защо според посочената по-горе съдебна практика съответната институция е длъжна да направи необходимото, така че приетият акт, който е предназначен да замени отменения акт, да не е засегнат от същите незаконосъобразности като установените в отменителното решение. При тези условия отмяната на даден акт, по съображение че той не отчита положението на определена категория икономически оператори, която отмяна поражда задължение за приелата акта институция да предприеме необходимите за изпълнение на решението мерки, може да има последици за правното положение на жалбоподателя.
60. От предходното следва, че жалбоподателят има интерес от отмяната на оспорвания регламент.
По въпроса дали жалбоподателят е пряко и лично засегнат
61. Съгласно постоянната съдебна практика член 230, четвърта алинея ЕО предоставя по-конкретно право на частноправните субекти да оспорват всяко решение, което, макар прието под формата на регламент, ги засяга пряко и лично. Тази разпоредба има за цел да не се допусне положение, при което само със самия избор на регламента като форма общностните институции изключват възможността за частноправен субект да обжалва решение, което го засяга пряко и лично, като по този начин указва, че изборът на формата не може да промени характера на акта (Решение на Съда от 17 юни 1980 г. по дело Calpak и Società Emiliana Lavorazione Frutta/Комисия, 789/79 и 790/79, Recueil, стр. 1949, точка 7, Определение на Първоинстанционния съд от 8 юли 1999 г. по дело Area Cova и др./Съвет и Комисия, T‑12/96, Recueil, стр. II‑2301, точка 24 и Определение на Първоинстанционния съд от 8 септември 2005 г. по дело Lorte и др./Съвет, T‑287/04, Recueil, стр. ІІ‑3125, точка 36).
62. От съдебната практика освен това следва, че критерият за разграничение между регламент и решение трябва да се търси в общото приложение или липсата на такова на въпросния акт, като се преценява характерът на оспорвания акт, и по-конкретно правните последици, които той цели да породи или действително поражда (Решение на Съда от 24 февруари 1987 г. по дело Deutz und Geldermann/Съвет, 26/86, Recueil, стр. 941, точка 7 и Определение на Съда от 23 ноември 1995 г. по дело Asocarne/Съвет, C‑10/95 P, Recueil, стр. I‑4149, точка 28, Определение по дело Area Cova и др./Съвет и Комисия, точка 61 по-горе, точка 25 и Решение на Първоинстанционния съд от 3 февруари 2005 г. по дело Comafrica и Dole Fresh Fruit Europe/Комисия, T‑139/01, Recueil, стр. II‑409, точка 87).
63. В конкретния случай следва да се отбележи, че оспорваният регламент, съдържащ общи и абстрактни формулировки, следва да определи подробните правила за прилагане на Регламент № 1964/2005 за месеците януари и февруари 2006 г. във връзка с режима на внос в Общността на банани от АКТБ.
64. Обстоятелството, че според жалбоподателя, след като нямал качеството на оператор по смисъла на оспорвания регламент, той не можел да внася продуктите си на общностния пазар, е просто последица от прилагането на членове 3 и 4 от този регламент към неговото положение. Тези разпоредби на оспорвания регламент обаче очевидно са мерки с общо приложение. Всъщност те предвиждат създаването на две подквоти, предназначени за различни видове оператори — първата — от 135 000 тона, е открита за установените в Общността оператори, които за 2005 г. са регистрирани за тарифна квота В, посочена в член 18, параграф 1, буква в) от Регламент № 404/93, а втората — от 25 000 тона, е открита за другите оператори, тоест установените в Общността оператори, регистрирани за квоти A и Б, посочени в член 18, параграф 1 от Регламент № 404/93, или за допълнителното количество, определено с Регламент № 1892/2004, които през 2005 г. пускат в свободно обращение банани с произход от страните от АКТБ.
65. Следователно оспорваният регламент представлява нормативен акт с общо приложение, доколкото се прилага по отношение на обективно определени положения и има правни последици по отношение на категории лица, които са посочени по общ и абстрактен начин. Всъщност подобни мерки са свързани с жалбоподателя само поради качеството му на икономически оператор, който не е установен в Общността и не разполага с данни за минал момент във връзка с общностния режим на внос, приложим до 31 декември 2005 г. Ето защо оспорваните мерки го засягат по същия начин, както всеки друг икономически участник, поставен в същото положение, а именно операторите, установени в страна от АКТБ, които не упражняват никаква стопанска дейност и не разполагат с данни за минал момент във връзка с общностния режим на внос, приложим до 31 декември 2005 г. (вж. в този смисъл Определение по дело Di Lenardo/Комисия, точка 36 по-горе, точка 47, Определение по дело Dilexport/Комисия, точка 36 по-горе, точка 47 и Решение от 3 февруари 2005 г. по дело Comafrica и Dole Fresh Fruit Europe/Комисия, точка 62 по-горе, точка 88).
66. При определени обстоятелства обаче не е изключена възможността разпоредбите на нормативен акт, които се прилагат спрямо всички заинтересовани икономически оператори, да засягат лично някои от тях (Решение по дело Extramet Industrie/Съвет, точка 42 по-горе, точка 13, Решение по дело Codorníu/Съвет, точка 42 по-горе, точка 19 и Решение по дело Unión de Pequeños Agricultores/Съвет, точка 43 по-горе, точка 36). При подобна хипотеза даден общностен акт може едновременно да притежава както нормативен характер, така и характер на решение по отношение на някои заинтересовани икономически оператори (Решение на Първоинстанционния съд от 13 ноември 1995 г. по дело Exporteurs in Levende Varkens и др./Комисия, T‑481/93 и T‑484/93, Recueil, стр. II‑2941, точка 50, Решение от 12 юли 2001 г. по дело Comafrica и Dole Fresh Fruit Europe/Комисия, точка 35 по-горе, точка 101 и Решение от 3 февруари 2005 г. по дело Comafrica и Dole Fresh Fruit Europe/Комисия, точка 62 по-горе, точка 107).
67. Съгласно постоянната съдебна практика физическите или юридически лица, които не са адресати на акт, могат да твърдят, че са лично засегнати по смисъла на член 230, четвърта алинея ЕО само ако са засегнати от оспорвания акт поради някои присъщи на тях качества или поради фактическо обстоятелство, което ги отграничава от всички останали, и затова са в положение, аналогично на това на адресат (Решение на Съда по дело Plaumann/Комисия, точка 43 по-горе, стр. 223, Решение по дело Codorníu/Съвет, точка 42 по-горе, точка 20, Решение по дело Unión de Pequeños Agricultores/Съвет, точка 43 по-горе, точка 36 и Решение от 1 април 2004 г. по дело Комисия/Jégo-Quéré, C‑263/02 P, Recueil, стр. I‑3425, точка 45, Решение от 3 февруари 2005 г.по дело Comafrica и Dole Fresh Fruit Europe/Комисия, точка 62 по-горе, точка 107). Ако това изискване не е изпълнено, физическите или юридическите лица при никакви обстоятелства нямат право да подадат жалба за отмяна на регламент (Решение по дело Unión de Pequeños Agricultores/Съвет, точка 43 по-горе, точка 37).
68. С оглед на тази съдебна практика следва да се провери дали в настоящия случай жалбоподателят е лично засегнат от оспорвания регламент.
69. На първо място, що се отнася до довода на жалбоподателя, изведен от факта, че оспорваният регламент му забранява достъпа до общностния пазар, следва да се отбележи, че оспорваният регламент го засяга само поради обективното му качество на предприятие, което произвежда и търгува с банани от АКТБ, по същия начин, както всеки друг независим оператор, който е установен в страна от АКТБ и упражнява същата дейност. Всъщност, видно от съдебната практика, това качество само по себе си не е достатъчно, за да се заключи, че жалбоподателят е лично засегнат от оспорвания регламент (вж. в този смисъл Решение по дело Piraiki-Patraiki и др./Комисия, точка 45 по-горе, точка 14 и Решение по дело Antillean Rice Mills/Съвет, точка 41 по-горе, точка 51; Определение на Първоинстанционния съд от 30 април 2003 г. по дело Villiger Söhne/Съвет, T‑154/02, Recueil, стр. II‑1921, точка 47).
70. Тази констатация не се опровергава от довода на жалбоподателя, че оспорваният регламент му забранявал всякаква дейност по внос на банани и по този начин поставял под въпрос неговото съществуване. На практика дори ако се приеме, че този довод е обоснован, обстоятелството, че даден нормативен акт може да има различни конкретни последици за различни правни субекти, спрямо които се прилага, не може да го отграничи от всички други засегнати оператори, след като този акт се прилага по силата на обективно определено положение (Определение на Съда от 18 декември 1997 г. по дело Sveriges Betodlares и Henrikson/Комисия, C‑409/96 P, Recueil, стр. I‑7531, точка 37, Определение на Първоинстанционния съд по дело Di Lenardo/Комисия, точка 36 по-горе, точка 52, Определение на Първоинстанционния съд по дело Dilexport/Комисия, точка 36 по-горе, точка 52 и Определение на Първоинстанционния съд от 13 декември 2005 г. по дело Arla Foods и др./Комисия, T‑397/02, Recueil, стр. ІІ‑5365, точка 70).
71. На второ място, що се отнася до довода на жалбоподателя, че оспорваният регламент лишавал само ограничен брой икономически оператори от възможността да търгуват с банани от АКТБ на общностната територия, следва да се напомни постоянната практика, съгласно която възможността да се определи с по-голяма или по-малка точност колко са или дори кои са правните субекти, спрямо които се прилага дадена мярка, по никакъв начин не налага тези субекти да се считат за лично засегнати от въпросната мярка, след като е установено, както в настоящия случай, че прилагането се осъществява по силата на обективно правно или фактическо положение, определено в оспорвания акт (Определение на Съда от 21 юни 1993 г. по дело Chiquita Banana и др./Съвет, C‑276/93, Recueil, стр. I‑3345, точка 8 и Решение по дело Antillean Rice Mills/Съвет, точка 41 по-горе, точка 52, Определение по дело von Pezold/Комисия, точка 38 по-горе, точка 46).
72. Това заключение не може да бъде опровергано от обстоятелството, че оспорваният регламент се прилага само за период от два месеца и следователно възможността в толкова кратък срок други предприятия да станат производители на банани била чисто теоретична. В това отношение е достатъчно да се отбележи, че жалбоподателят е засегнат от оспорвания регламент, който няма като цел или последица да ограничи производството на въпросните продукти, само в качеството си на износител за Общността и следователно този регламент го засяга по същия начин, както всеки друг оператор, който се намира или може да се окаже в същото положение (вж. в този смисъл Решение по дело Piraiki-Patraiki и др./Комисия, точка 45 по-горе, точки 12—14).
73. На трето място, жалбоподателят твърди, че е лично засегнат, по съображение че Комисията трябвало да вземе предвид особеното му положение.
74. В това отношение следва да се напомни, че съгласно установената практика фактът, че по силата на специални разпоредби Комисията е длъжна да отчита последиците от акта, който възнамерява да приеме, за положението на някои частноправни субекти, може да индивидуализира последните (Решение по дело Piraiki-Patraiki и др./Комисия, точка 45 по-горе, точки 21 и 28—31, Sofrimport/Комисия, точка 45 по-горе, точки 11—13, Решение от 11 февруари 1999 г. по дело Antillean Rice Mills и др./Комисия, точка 46 по-горе, точка 25 и Решение по дело Antillean Rice Mills/Съвет, точка 41 по-горе, точка 57; Решение на Първоинстанционния съд от 14 септември 1995 г. по дело Antillean Rice Mills и др./Комисия, точка 39 по-горе, точки 67—78 и Решение от 17 януари 2002 г. по дело Rica Foods/Комисия, T‑47/00, Recueil, стр. II‑113, точка 41).
75. Със сигурност е вярно, както подчертава жалбоподателят в становището си по възражението за недопустимост, че съгласно член 1 от протокол № 5, приложен към приложение V от Споразумението от Котону и озаглавен „Втори протокол за бананите“, страните признават изключителното икономическо значение за доставчиците на банани от АКТБ на износа им за пазара на Общността, и по-конкретно че Общността приема да разгледа и когато е необходимо да вземе мерки, насочени към осигуряването на продължаващата жизненост на техните индустрии за износ на банани и продължаването на снабдяването на пазара на Общността с банани.
76. Както следва от съдебната практика обаче, дори подобно задължение да се приеме за съществуващо, това не е достатъчно, за да се заключи, че жалбоподателят е лично засегнат. В действителност Съдът, след като в точка 28 от Решение по дело Piraiki‑Patraiki и др./Комисия, точка 45 по-горе, е установил, че Комисията е трябвало да се осведоми за отрицателните последици, които решението ѝ е могло да има за съответната държава-членка и за заинтересованите предприятия, не е заключил само въз основа на тази констатация, че всички заинтересовани предприятия са лично засегнати по смисъла на член 230, четвърта алинея ЕО. Напротив, според него само предприятията с вече сключен договор, чието изпълнение, предвидено за периода на прилагане на оспорваното решение, било затруднено изцяло или отчасти, са лично засегнати от него по смисъла на член 230, четвърта алинея ЕО (Решение на Съда по дело Piraiki-Patraiki и др./Комисия, точка 45 по-горе, точки 28, 31 и 32, Решение по дело Antillean Rice Mills/Съвет, точка 41 по-горе, точка 60 и Решение от 10 април 2003 г. по дело Комисия/Nederlandse Antillen, C‑142/00 P, Recueil, стр. I‑3483, точка 74).
77. Следователно констатацията, че към момента на приемане на оспорвания регламент Комисията е трябвало, доколкото обстоятелствата в случая са позволявали това, да отчете евентуалните отрицателни последици по-конкретно за заинтересованите предприятия, по никакъв начин не освобождава жалбоподателя от задължението да докаже, че е засегнат от този регламент поради фактическо положение, което го отграничава от всички други лица (вж. по аналогия Решение по дело Antillean Rice Mills/Съвет, точка 41 по-горе, точка 62 и Решение по дело Комисия/Nederlandse Antillen, точка 76 по-горе, точка 76).
78. Следователно жалбоподателят не представя никакво доказателство, въз основа на което да се заключи, че е засегнат поради наличието на особено положение.
79. От предходното следва, че жалбоподателят не се намира в положение, което го отграничава от останалите икономически оператори, и поради това не е лично засегнат от оспорвания регламент.
80. На последно място, според жалбоподателя обявяването на настоящата жалба за недопустима било равностойно на нарушение на неговото основно право на ефективна съдебна защ ита. За да е ефективна общностната система за съдебна защита, било необходимо жалбоподателят да се разглежда като лично засегнат, по съображение че националното право не му предоставя никакво правно средство за защита, за да атакува оспорвания регламент пред национална юрисдикция.
81. В това отношение, след като напомня, че правото на ефективна съдебна защита е част от общите принципи на правото, които произтичат от общите за държавите-членки конституционни традиции, и че освен това е залегнало в членове 6 и 13 от ЕКПЧ, Съдът е изтъкнал, че с членове 230 ЕО и 241 ЕО от една страна, и от друга — с член 234 ЕО, Договорът за ЕО създава завършена система от правни средства за защита и от производства, предназначена да гарантира контрола за законосъобразност на актовете на институциите, като го поверява на общностните съдилища. В тази система физическите или юридическите лица, които предвид изискванията за допустимост по член 230, четвърта алинея ЕО не могат непосредствено да оспорват общностни актове с общо приложение, имат право в зависимост от случая инцидентно да изтъкват недействителността на такива актове пред общностните съдилища съгласно член 241 ЕО или пред националните юрисдикции и да искат от последните, които нямат правомощие да установяват недействителността на тези актове, да отправят в тази връзка преюдициално запитване до Съда (Решение по дело Unión de Pequeños Agricultores/Съвет, точка 43 по-горе, точки 39 и 40 и Решение по дело Комисия/Jégo-Quéré, точка 67 по-горе, точки 29 и 30, Определение на Първоинстанционния съд от 29 юни 2006 г. по дело Nürburgring/Парламент и Съвет, T‑311/03, Recueil, стр. ІІ‑46*, точка 69).
82. Противно на твърдяното от жалбоподателя, дори да се приеме, че в настоящия случай няма никакво ефективно правно средство за защита, този факт не може да обоснове изменение по съдебен ред на системата на правните средства за защита и на производствата, установена с членове 230 ЕО, 234 ЕО и 241 ЕО, посочена в точка 81 по-горе. Както следва от съдебната практика, допустимостта на жалба за отмяна пред общностния съд не зависи от това дали съществува правно средство за защита пред национална юрисдикция, което допуска проверката за действителност на акта, чиято отмяна се иска (вж. в този смисъл Решение по дело Unión de Pequeños Agricultores/Съвет, точка 43 по-горе, точки 43 и 46 и Решение по дело Комисия/Jégo-Quéré, точка 67 по-горе, точки 33 и 34; Определение по дело Nürburgring/Парламент и Съвет, точка 81 по-горе, точка 70). В никакъв случай този факт не може да позволи да се обяви за допустима жалба за отмяна, подадена от физическо или юридическо лице, което не отговаря на изискванията на член 230, четвърта алинея ЕО (Определение на Съда от 1 февруари 2001 г. по дело Area Cova и др./Съвет и Комисия, C‑301/99 P, Recueil, стр. I‑1005, точка 47).
83. Освен това, както е отбелязал Съдът, обстоятелството, че не се допуска частноправен субект да подаде жалба за отмяна на мерките, които оспорва, не означава лишаване от достъп до правосъдие, тъй като остава открита възможността да се предяви иск за извъндоговорна отговорност по член 235 ЕО и по член 288, втора алинея ЕО, ако характерът на мерките може да обвърже отговорността на Общността (вж. в този смисъл Решение на Съда от 12 септември 2006 г. по дело Reynolds Tobacco и др./Комисия, C‑131/03 P, Recueil, стр. І‑7795, точка 82).
84. От изложените съображения следва, че жалбоподателят не може да се счита за лично засегнат от оспорвания регламент. След като той не отговаря на едно от изискванията за допустимост по член 230, четвърта алинея ЕО, не е необходимо да се изследва дали е пряко засегнат от този регламент.
85. Следователно жалбата трябва да се отхвърли като недопустима.
По съдебните разноски
86. По силата на член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като жалбоподателят е загубил делото, той следва да се осъди да заплати направените от Комисията съдебни разноски съгласно нейните искания.
Диспозитив
По изложените съображения
ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯТ СЪД (пети състав)
определи:
1) Отхвърля жалбата като недопустима.
2) Société des plantations de Mbanga SA (SPM) понася направените от него съдебни разноски, както и тези на Комисията.
Съставено в Люксембург на 12 януари 2007 година.