62020CJ0501_RES
Дело C‑501/20
MPA
срещу
LCDNMT
(Преюдициално запитване, отправено от Audiencia Provincial de Barcelona)
Решение на Съда (трети състав) от 1 август 2022 година
„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси — Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения по брачни дела и дела, свързани с родителската отговорност — Регламент (ЕО) № 2201/2003 — Членове 3, 6—8 и 14 — Понятие за обичайно местопребиваване — Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения и сътрудничество по въпроси, свързани със задължения за издръжка — Регламент (ЕО) № 4/2009 — Членове 3 и 7 — Граждани на две различни държави членки, пребиваващи в трета държава като договорно наети служители на Съюза, назначени в делегацията на Европейския съюз в тази трета държава — Определяне на компетентността — Forum necessitatis“
Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси — Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения по брачни дела и дела, свързани с родителската отговорност — Регламент № 2201/2003 — Компетентност, приложимо право, признаване и изпълнение на съдебните решения по дела, свързани със задължения за издръжка — Регламент № 4/2009 — Понятие за обичайно местопребиваване — Критерии за преценка — Съпрузи, за които се твърди, че имат дипломатически статут като договорно наети служители, назначени в делегацията на Съюза в трета държава — Липса на значение
(член 3 от Хагския протокол от 23 ноември 2007 г.; член 3, параграф 1, буква a) от Регламент № 2201/2003 на Съвета и съображение 8 и член 3, букви a) и б) от Регламент № 4/2009 на Съвета)
(вж. т. 41—47, 49, 53 и 66; т. 1 от диспозитива)
Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси — Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения по брачни дела и по дела, свързани с родителска отговорност — Регламент № 2201/2003 — Компетентност по дела, свързани с родителска отговорност — Понятие за обичайно местопребиваване на детето — Критерии за преценка — Гражданство на майката и местопребиваване на същата преди сключването на брака в държавата членка на сезирания съд — Липса на значение — Ненавършили пълнолетие деца, които са родени в тази държава членка и са нейни граждани — Недостатъчно обстоятелство
(съображение 12 и член 8, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 на Съвета)
(вж. т. 71, 72 и 75—78; т. 2 от диспозитива)
Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси — Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения по брачни дела и по дела, свързани с родителска отговорност — Регламент № 2201/2003 — Субсидиарна компетентност — Обхват — Ответник в главното производство, който е гражданин на държава членка, различна от тази на сезирания съд — Изключване на субсидиарна компетентност на посочения съд по брачни дела — Липса на значение в областта на родителската отговорност
(членове 3—6, член 7, параграф 1 и членове 8—14 от Регламент № 2201/2003 на Съвета)
(вж. т. 81—85, 89—91 и 96; т. 3 от диспозитива)
Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси — Компетентност, приложимо право, признаване и изпълнение на съдебни решения по въпроси, свързани със задължения за издръжка — Регламент № 4/2009 — Компетентност във връзка със задължения за издръжка — Forum necessitatis — Приложимост — Условия
(член 24, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз; Хагска конвенция от 23 ноември 2007 г.; съображение 16 и членове 3—7 от Регламент № 4/2009 на Съвета)
(вж. т. 99, 101, 105—111 и 113; т. 4 от диспозитива)
Резюме
Съдът внася уточнения относно съдебната компетентност по дела за развод, по дела, свързани с родителската отговорност и по дела, свързани със задължения за издръжка
Той уточнява също така критерия за обичайно местопребиваване, който определя компетентния съд по граждански дела
През 2015 г. двама договорно наети служители на Европейската комисия, пребивавали по-рано в Гвинея Бисау, се преместват в Того с ненавършилите им пълнолетие деца, поради това, че са били назначени в делегацията на Европейския съюз в тази трета държава. Тъй като майката е испанска гражданка, а бащата е португалски гражданин, родените в Испания деца имат двойно гражданство — испанско и португалско. След фактическата раздяла на съпрузите през 2018 г., майката и децата продължават да живеят в семейното жилище в Того, а бащата живее на хотел в същата държава.
През 2019 г. майката подава искова молба за развод пред испански съд, с която inter alia претендира да се определи начинът на упражняване на родителските права и родителската отговорност, както и издръжка за децата. Този съд обаче приема, че не е териториално компетентен, с мотива, че обичайното местопребиваване на страните не е било в Испания.
Сезиран от майката с въззивна жалба, Audiencia Provincial de Barcelona (Апелативен съд на провинция Барселона, Испания) решава да отправи няколко преюдициални въпроса до Съда, за да може с оглед на особеното положение на съпрузите и техните деца да се произнесе относно компетентността на испанските съдилища съгласно Регламент № 2201/2003 (
1
) и Регламент № 4/2009 (
2
).
В решението си Съдът уточнява относимите обстоятелства за целите на определяне на обичайното местопребиваване на страните, което е включено като критерий за определяне на компетентността в посочените регламенти. Той уточнява и условията, при които сезиран съд може да приеме, че е компетентен да се произнесе по дела за развод, по дела във връзка с родителска отговорност и по дела във връзка със задължения за издръжка, когато обикновено нито един съд на държава членка не е компетентен.
Съображения на Съда
Понятието „обичайно местопребиваване“ на съпрузите, посочено в алтернативните основания за компетентност по член 3, параграф 1, буква a) от Регламент № 2201/2003, трябва да се тълкува самостоятелно и еднакво. То се характеризира не само с желанието на съответното лице да установи обичайния център на живота си на определено място, но и с достатъчно трайно присъствие на територията на съответната държава членка. Същото определение е валидно и за понятието „постоянно местопребиваване“ по отношение на задълженията за издръжка по смисъла на критериите за компетентност по член 3, букви a) и б) от Регламент № 4/2009, като то трябва да се ръководи от същите принципи и се характеризира със същите елементи, както в Хагския протокол за приложимото право към задължения за издръжка. Качеството „договорно наети служители на Съюза“ на съпрузи, назначени в негова делегация в трета държава и за които се твърди, както в настоящия случай, че имат дипломатически статут, не може да повлияе върху тълкуването на понятието „обичайно местопребиваване“ по смисъла на посочените по-горе разпоредби.
Що се отнася до обичайното местопребиваване на детето по смисъла на член 8, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 по дела във връзка с родителска отговорност, то също е самостоятелно понятие. Обичайното местопребиваване изисква най-малко физическо присъствие в дадена държава членка, което по никакъв начин не е временно или случайно, и отразява определена интеграция на детето в определена социална и семейна среда. В това отношение връзката, създадена от гражданството на майката и от нейното местопребиваване преди сключването на брака в държавата членка на съда, сезиран с иск във връзка с родителската отговорност, не е от значение за целите на признаване на компетентността на този съд, а обстоятелството, че ненавършилите пълнолетие деца са родени в тази държава членка и са нейни граждани, не е достатъчно в това отношение.
Подобно тълкуване на понятието „обичайно местопребиваване“ би могло да доведе до невъзможност, с оглед на обстоятелствата в конкретния случай, да се посочи за компетентен който и да е съд на държава членка съгласно общите правила за компетентност на Регламент № 2201/2003, за да се произнесе по иск за разтрогване на брака и по иск във връзка с родителската отговорност. В такъв случай членове 7 и 14 от този регламент биха могли да позволят на сезиран съд да приложи съответно за едната и за другата област правилата за компетентност, установени във вътрешното право, но с различен обхват. По брачни дела такава субсидиарна компетентност на сезирания съд на държава членка е изключена, когато ответникът е гражданин на друга държава членка, без обаче да има пречка за компетентността на съдилищата на последната посочена държава членка съгласно нейното вътрешно право. По дела във връзка с родителската отговорност обаче фактът, че ответникът е гражданин на друга държава членка, не е пречка сезираният съд на държавата членка да признае своята компетентност.
Друга правна уредба е предвидена в областта на задълженията за издръжка, когато обичайното местопребиваване на всички страни по спора не е в държава членка. В такъв случай в член 7 от Регламент № 4/2009 са предвидени кумулативно четири условия, които трябва да бъдат изпълнени, за да може съд на държава членка по изключение да приеме, че е компетентен по силата на състояние на необходимост (forum necessitatis). Първо, сезираният съд трябва да се увери, че нито един съд на държава членка не е компетентен по смисъла на членове 3—6 от Регламент № 4/2009. Второ, съответният спор трябва да има тясна връзка с трета държава, какъвто е настоящият случай, в който всички страни имат обичайно местопребиваване в нея. Трето, условието да не може в рамките на разумното производството да се образува или да се води или това производство да се окаже невъзможно в третата държава, налага с оглед на конкретния случай да са налице правни или фактически пречки за достъпа до правосъдие в третата държава, по-специално поради процесуални условия, които са дискриминационни или противоречат на справедливия процес. На последно място, спорът трябва да има достатъчна връзка с държавата членка на сезирания съд, като посочената връзка може да се основава по-специално на гражданството на една от страните.
(
1
)	Регламент (ЕО) № 2201/2003 на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000 (ОВ L 338, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език 2007 г., глава 19, том 6, стр. 183).
(
2
)	Регламент (ЕО) № 4/2009 на Съвета от 18 декември 2008 година относно компетентността, приложимото право, признаването и изпълнението на съдебни решения и сътрудничеството по въпроси, свързани със задължения за издръжка (ОВ L 7, 2009 г., стр. 1).