Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
ANDREE BIONDIJA,
predstavljeni 26. marca 2026(1)
Združene zadeve C‑266/24 P, C‑269/24 P in C‑289/24 P
Evropska komisija
proti
Ryanair DAC (C‑266/24 P)
in
Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV
proti
Ryanair DAC,
Evropski komisiji (C‑269/24 P)
in
Société Air France,
Air France-KLM
proti
Ryanair DAC,
Evropski komisiji (C‑289/24 P)
„ Pritožba – Državna pomoč – Pomoč, ki jo je Nizozemska dodelila družbi KLM v okviru pandemije covida-19 – Državno poroštvo za bančno posojilo in podrejeno posojilo države – Sklep o razglasitvi pomoči za združljivo z notranjim trgom – Določitev upravičenca do pomoči v okviru skupine družb “
I.      Uvod
1.        Te pritožbe so še en primer v (doslej že dokaj obsežnem) naboru zadev, v katerih sta sodišči Unije obravnavali združljivost nacionalnih ukrepov, sprejetih za omiljenje tragičnih posledic pandemije covida-19, s sistemom Unije glede državnih pomoči.
2.        V tem okviru je Sodišče izrecno sprejelo trditve držav članic, da so bodisi na podlagi člena 107(2)(b) PDEU(2) bodisi na podlagi člena 107(3)(b) PDEU(3) upravičene podpirati nekatera nacionalna podjetja, ne pa tudi drugih, zaradi njihovih strukturnih značilnosti, ki so bistvene za gospodarstvo te države članice, na primer v smislu povezljivosti, zaposlovanja in infrastrukture.
3.        Morda je zdaj pravi čas in kraj, da se znova pretehtata doslednost sodb Sodišča glede uporabe načel prava Unije za ukrepe, sprejete v resnično izrednih razmerah, in njihova izvedljivost, zlasti ob upoštevanju obširnejšega in bolj podkrepljenega znanja o vplivu teh ukrepov na trg. Nadzor nad državnimi pomočmi je namreč – enako kot konkurenčno pravo – dinamičen proces. Kljub vsemu je njegov končni cilj vedno preprečevanje nacionalnih delitev, pri čemer se ne dopusti ravnanje podjetja, ki spodkopava lojalno, neizkrivljeno konkurenco na notranjem trgu in uresničevanje skupnih ciljev.
4.        Vendar se mora Sodišče v obravnavanih pritožbah osredotočiti izključno na pravilno uporabo nekaterih temeljnih pojmov prava državnih pomoči. Natančneje, s temi pritožbami se postavlja vprašanje meril, ki jih je treba uporabiti za določitev upravičenca do ukrepa državne pomoči v okviru skupine družb. Evropska komisija (zadeva C‑266/24 P), Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV (v nadaljevanju: KLM)
(zadeva C‑269/24 P) in
Air France-KLM S.A. (v nadaljevanju: Air-France-KLM) in Société Air France S.A. (v nadaljevanju: Air France)
(zadeva C‑289/24 P) predlagajo razveljavitev sodbe v zadevi T‑146/22 (v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je Splošno sodišče razglasilo ničnost Sklepa Komisije C(2021) 5437 final z dne 16. julija 2021(4) (v nadaljevanju: sporni sklep), s katerim so bili odobreni podporni ukrepi v korist letalske družbe KLM. Te pritožbe spadajo v niz sedmih pritožb, ki se vse nanašajo na ukrepe v korist družb iz skupine Air France-KLM.(5)
II.    Dejansko stanje, sporni sklep in izpodbijana sodba
5.        Družba KLM je del skupine Air France-KLM, na čelu katere je družba Air France-KLM.(6) Air France, ki je v celoti v lasti družbe Air France-KLM, je druga odvisna družba skupine in sestrska družba družbe KLM.(7)
6.        Kraljevina Nizozemska je 26. junija 2020 Komisiji priglasila pomoč družbi KLM, ki je zajemala, na eni strani, državno poroštvo za posojilo, ki bi ga tej družbi odobril konzorcij bank, in, na drugi strani, državno posojilo (v nadaljevanju: zadevni ukrep). Celotni proračun pomoči je znašal 3,4 milijarde EUR. Cilj zadevnega ukrepa je bil, da se družbi KLM začasno zagotovijo likvidna sredstva, ki jih je potrebovala za soočanje z negativnimi posledicami pandemije covida-19. Kraljevina Nizozemska je menila, da bi glede na pomen družbe KLM za njeno gospodarstvo in njeno letalsko pokritost stečaj te družbe še povečal resno motnjo v njenem gospodarstvu, ki jo povzroča ta pandemija.(8)
7.        Komisija je s sklepom z dne 13. julija 2020 ugotovila, da zadevni ukrep, prvič, pomeni državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU in, drugič, da je združljiv z notranjim trgom na podlagi člena 107(3)(b) PDEU.(9) V skladu s tem sklepom je bila družba KLM edina upravičenka do pomoči, druge družbe skupine Air France-KLM pa so bile izključene.(10)
8.        Splošno sodišče je s sodbo z dne 19. maja 2021, Ryanair/Komisija (KLM; covid-19),(11) prvotni sklep razglasilo za ničen iz razloga, da je bil pomanjkljivo obrazložen glede določitve upravičenca do zadevnega ukrepa. Poleg tega je odločilo, da učinke razglasitve ničnosti navedenega sklepa zadrži do sprejetja novega sklepa Komisije na podlagi člena 108 PDEU.(12)
9.        Komisija je 16. julija 2021 sprejela sporni sklep, v katerem je menila, da zadevni ukrep pomeni državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU, vendar je združljiv z notranjim trgom na podlagi člena 107(3)(b) PDEU, ter da je družba KLM edina upravičenka do pomoči, druge družbe skupine Air France-KLM pa so izključene.
10.      Družba Ryanair DAC (v nadaljevanju: Ryanair) je predlagala razglasitev ničnosti spornega sklepa, pri čemer je med drugim trdila, da je Komisija storila napako s tem, da je kot upravičenko do pomoči opredelila izključno družbo KLM. Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi ta tožbeni razlog sprejelo in ugotovilo, da bi moral pojem upravičenke do zadevnega ukrepa pomoči obsegati družbe Air France, Air France-KLM in KLM. Na tej podlagi je sporni sklep v celoti razglasilo za ničen, ne da bi preučilo druge tožbene razloge, ki jih je navedla družba Ryanair.(13)
III. Predlogi strank
11.      Komisija, družba KLM, družba Air France-KLM in družba Air France v svojih treh pritožbah Sodišču primarno predlagajo, naj razveljavi izpodbijano sodbo, dokončno odloči in družbi Ryanair naloži plačilo stroškov ali, podredno, zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču in pridrži odločitev o stroških postopka.
12.      Francoska republika in Kraljevina Nizozemska Sodišču predlagata, naj ugodi pritožbam in razveljavi izpodbijano sodbo. Kraljevina Nizozemska poleg tega Sodišču predlaga, naj družbi Ryanair naloži plačilo stroškov.
13.      Družba Ryanair Sodišču predlaga, naj pritožbe zavrne in Komisiji ter družbam KLM, Air France-KLM in Air France naloži plačilo stroškov.
IV.    Pritožbe
14.      Komisija v utemeljitev pritožbe navaja dva pritožbena razloga. S prvim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je uporabilo napačen standard za opredelitev upravičenca do pomoči znotraj skupine družb. Z drugim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče presojo Komisije nadomestilo s svojo, ne da bi ustrezno dokazalo, da je Komisija pri razlogovanju storila očitno napako pri presoji.
15.      Družbe KLM (v zadevi C‑269/24 P) ter Air France-KLM in Air France (v zadevi C‑289/24 P) v utemeljitev svojih pritožb navajajo tri pritožbene razloge, pri čemer se prva dva nanašata na isto napačno uporabo prava, ki jo je Komisija navedla v pritožbi v zadevi C‑266/24 P. Družbe KLM, Air France-KLM in Air France s tretjim pritožbenim razlogom trdijo, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je napačno razlagalo pravni okvir v zvezi s pojmom „posredne prednosti državne pomoči“.
A.      Prvi pritožbeni razlog
16.      Komisija ter družbe KLM, Air France-KLM in Air France (skupaj: pritožnice) ob podpori Francoske republike in Kraljevine Nizozemske s prvim pritožbenim razlogom, s katerim izpodbijajo točke od 54 do 159 izpodbijane sodbe, trdijo, da je Splošno sodišče uporabilo napačen standard za opredelitev, katero podjetje ima status upravičenca do pomoči, dodeljene z zadevnim ukrepom. Natančneje, pritožnice menijo, da je Splošno sodišče napačno izenačilo analizo tega, kaj pomeni „ena sama gospodarska enota“, z analizo „upravičenca“ do ukrepa pomoči v okviru skupine družb, pri čemer se je osredotočilo na dejavnike, s katerimi je mogoče dokazati obstoj take enote, namesto da bi opredelilo, katero podjetje ima dejansko korist od ukrepa pomoči.
17.      Državne pomoči je mogoče dodeliti v korist fizičnih ali pravnih oseb. Vendar se pravila o državnih pomočeh uporabljajo le za podjetja.(14) Natančneje, člen 107(1) PDEU med drugim predpostavlja prednost, ki je dana podjetju.(15) Ta pojma zajemata tretjega, ki sicer v členu 107(1) PDEU ni posebej naveden, vendar je kljub temu osrednji pojem prava državnih pomoči, to je pojem upravičenca. Pojem upravičenca – ki ni pomemben le za namene vračila pomoči, ampak tudi pri analizi, ali se za nacionalni ukrep uporablja člen 107(1), in analizi njegove združljivosti – pomeni podjetje, ki ima dejansko korist od pomoči.(16)
18.      V skladu z dobro ustaljenim preizkusom, ki ga je izoblikovalo Sodišče, pojem podjetja napotuje na subjekte, ki opravljajo gospodarsko dejavnost, ne glede na njegov pravni status in način financiranja,(17) ter ga je treba razlagati kot gospodarsko enoto, tudi če to gospodarsko enoto s pravnega vidika sestavlja več fizičnih ali pravnih oseb(18).
19.      Pojem podjetja kot gospodarske enote, ki ga je Sodišče izoblikovalo v zgodnjih 70. letih prejšnjega stoletja v kontekstu tega, kar je danes člen 101 PDEU, je bil prenesen na druga tesno prepletena področja prava Unije, kot je državna pomoč(19) – in sicer upravičeno. Če parafraziram generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa, bi morali imeti zaradi doslednosti in enotnosti enaki pojmi na sorodnih področjih prava Unije, ki imajo enake cilje, na splošno enak pomen, razen če je utemeljeno drugače.(20)
20.      Torej je mogoče za opredelitev obsega upravičenca do državne pomoči več pravno neodvisnih subjektov obravnavati kot del enega samega podjetja, če je mogoče šteti, da imajo kot gospodarska enota od zadevnega ukrepa korist.(21)
21.      Seveda to še ne pomeni, da je treba vsakič, ko je prejemnik državne pomoči del skupine družb, samodejno šteti, da je dejanski upravičenec cela skupina. Za določitev obsega podjetja – v smislu gospodarske enote – upravičenega do ukrepa pomoči znotraj take skupine družb, je treba upoštevati več dejavnikov, na podlagi katerih je mogoče v posameznem primeru določiti predvidljive gospodarske učinke tega ukrepa in prednosti, ki jih prinaša. Gre torej za prospektivno dejavnost.
22.      Da bi opredelili, ali so očitki pritožnic utemeljeni, je tako treba na kratko povzeti korake razlogovanja, na podlagi katerega sta Komisija oziroma Splošno sodišče opredelila upravičenca do zadevnega ukrepa pomoči.
23.      Komisija je v točkah od 107 do 110 obrazložitve spornega sklepa opozorila, prvič, da je mogoče družbe v skupini podjetij za namene državne pomoči obravnavati kot eno samo podjetje, kadar tvorijo eno samo gospodarsko enoto, ki se presoja na podlagi dejavnikov, povezanih z obstojem povezav med temi družbami, kot so neposreden ali posreden nadzor s strani enega subjekta, funkcionalne in finančne povezave, enake ali vzporedne gospodarske dejavnosti ter posebne pogodbene določbe.(22) Drugič, Komisija je ob sklicevanju na sodbo z dne 3. julija 2003, Belgija/Komisija,(23) izpostavila, da zgolj zato, ker več družb pripada isti skupini, še ni nujno, da so te ipso facto upravičenke do državne pomoči, saj je lahko pomoč omejena na posebne subjekte znotraj skupine. Na podlagi teh meril je v točkah od 112 do 117 obrazložitve spornega sklepa nato analizirala (i) funkcionalne, gospodarske in strukturne povezave med družbami Air France, KLM in Air France-KLM ter (ii) sporazume v zvezi z zadevnim ukrepom in tveganje za prelivanje med temi tremi subjekti. V skladu z analizo je po eni strani menila, da družba KLM kljub obstoju nekaterih funkcionalnih, gospodarskih in strukturnih povezav(24)de facto uživa precejšno funkcionalno, finančno in operativno avtonomijo, neodvisno upravlja svoje finančne in likvidnostne potrebe (pri čemer nima družba Air France-KLM nobenega nadzora nad njenimi sredstvi) in transakcije znotraj skupine opravlja pod tržnimi pogoji.(25) Po drugi strani je Komisija menila, da pogodbeni mehanizmi zadevnega ukrepa vključujejo več zaščitnih ukrepov,(26) ki zagotavljajo, da se sredstva usmerijo izključno in dejansko k družbi KLM, ki se ji tudi neposredno nakažejo, brez stekanja prek holdinške družbe in brez možnosti prelivanja k družbi Air France. Zato je Komisija ugotovila, da je družba KLM gospodarska enota, ločena od matične družbe in družbe Air France, ter da je edina upravičenka do tega ukrepa.
24.      Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi preučilo, prvič, kapitalske, strukturne, funkcionalne in gospodarske povezave med družbami Air France‑KLM, Air France in KLM ter odvisnimi družbami vsake od njih ter ugotovilo, da so vse to dejavniki, ki kažejo, da navedeni subjekti za namene uporabe pravil o državni pomoči sestavljajo eno samo gospodarsko enoto.(27) Natančneje, ugotovilo je, da (i) družba Air France-KLM izvaja nadzor tako, da je neposredno ali posredno vpletena v upravljanje družb Air France in KLM,(28) (ii) ugotovitev Komisije, da imata družbi Air France in KLM funkcionalno avtonomijo, ni utemeljena(29) ter (iii) obstaja določena stopnja gospodarske in finančne soodvisnosti med družbo Air France-KLM in njenima odvisnima družbama ter določena stopnja gospodarske integracije in sodelovanja med družbama Air France in KLM(30). Drugič, Splošno sodišče je preučilo sporazume, na podlagi katerih je bil zadevni ukrep dodeljen, in ugotovilo, da na podlagi pogodbenih mehanizmov iz teh sporazumov ni mogoče ugotoviti, da je edina upravičenka do zadevnega ukrepa družba KLM(31) (točka 132). Poleg tega je preučilo vrsto dodeljenega ukrepa in okvir, v katerem je bil dodeljen, pri čemer je ugotovilo, da Komisija kot del tega okvira ni upoštevala sklepa Air France-KLM in Air France.(32)
25.      Priznati moram, da so po mojem mnenju očitki pritožnic v zvezi z razlogovanjem Splošnega sodišča preveč formalistični in v nasprotju s prevladujočim pristopom funkcionalnosti, ki se uporablja v pravu državnih pomoči. V preprosti angleščini (in upam, da tudi v drugih uradnih jezikih Unije) preprosto ne najdem nikakršnih dejanskih razlik med rekonstrukcijo, ki jo predlaga Komisija v spornem sklepu, in razlogovanjem Splošnega sodišča.
26.      Tako sporni sklep kot izpodbijana sodba temeljita na posamični in celoviti presoji istih dejavnikov, preučenih v povsem enakem zaporedju. Nobena od pritožnic ne izpodbija upoštevnosti katerega koli od teh dejavnikov niti ne trdi, da Splošno sodišče ni upoštevalo drugih dejavnikov, ki bi bili lahko upoštevni. Natančneje, priznavajo, da je analiza gospodarskih, funkcionalnih in strukturnih povezav med različnimi subjekti v skupini družb izhodišče pri določanju upravičenca do ukrepa pomoči znotraj take skupine, saj se je tako mogoče zlasti prepričati o stopnji avtonomije teh subjektov pri odločanju.
27.      Sporni sklep in izpodbijana sodba oba temeljita na istem pojmu podjetja kot gospodarske enote in v bistvu na isti sodni praksi za določitev obstoja ali neobstoja take enote na področju državnih pomoči.(33) Znova, pritožnice ne izpodbijajo upoštevnosti tega pojma ali te sodne prakse za opredelitev obsega upravičenca do državne pomoči znotraj skupine podjetij.
28.      Komisija ob sklicevanju na točko 66 sodbe AceaElectrabel(34) navaja, da se lahko pojem „ena sama gospodarska enota“ na področju državnih pomoči razlikuje od pojma, ki se uporablja za druga področja konkurenčnega prava. Vendar me ta trditev ne prepriča popolnoma.
29.      Tako kot pojem „podjetje“ je tudi pojem „ena sama gospodarska enota“ po naravi funkcionalen. Razvrstitev več subjektov kot ene same gospodarske enote za namene konkurenčnega prava, vključno z državno pomočjo, je pogojena s posebnim ciljem, ki mu je taka razvrstitev namenjena, in odvisna od preučevanega okvira. Torej je mogoče različne subjekte za določitev upravičenca do državne pomoči v posameznem primeru obravnavati kot nedeljivo celoto, čeprav jih za namene, povezane z drugimi področji konkurenčnega prava, ne bi bilo mogoče obravnavati kot take.
30.      Pritožnice še trdijo, da Splošno sodišče ni upoštevalo sodne prakse, v skladu s katero je mogoče upravičenca do državne pomoči omejiti na eno od družb, ki sestavljajo skupino, medtem ko se druge izključijo, in da se je zato oprlo na napačen ali nepopoln pravni okvir. Sklicujejo se zlasti na sodbo Verlipack, v kateri je Sodišče pojasnilo, da lahko Komisija v primeru državnega posojila na podlagi besedila določb o dodelitvi ugotovi, da upravičenec do pomoči ni posojilojemalec, ampak drug subjekt, ki mu mora prvi predati izposojena sredstva. Pri tem v bistvu trdijo, da je iz navedene sodbe razvidno, da lahko za dodelitev pomoči subjektu znotraj skupine družb veljajo omejitve glede dostopa do sredstev ali namenov, za katere se pomoč lahko uporabi, na primer – odvisno od okoliščin posameznega primera – da se lahko subjekt za namene določitve upravičenca do pomoči obravnava kot samostojna enota.
31.      V zvezi s tem najprej ugotavljam, da zgolj dejstvo, da Splošno sodišče v nasprotju s Komisijo v spornem sklepu(35) ni napotilo na sodbo Verlipack, ko je v točkah od 54 do 61 izpodbijane sodbe navedlo sodno prakso, za katero je menilo, da je upoštevna, in povzelo merila, ki jih bo uporabilo, še ne pomeni, da je izključilo možnost, da je mogoče obseg upravičenca do državne pomoči znotraj skupine družb omejiti na en sam subjekt.
32.      Tako možnost je namreč mogoče ugotoviti šele po presoji, v kateri se upoštevajo vsi upoštevni zgoraj navedeni dejavniki in ki je odvisna od posebnih značilnosti posameznega primera. Torej razlogovanja Splošnega sodišča ni mogoče izpodbijati le na podlagi očitanega izpusta, če se izkaže, da je dejansko opravilo tako presojo. Poleg tega Splošno sodišče ni upoštevalo niti sodbe Verlipack niti sodb z dne 25. junija 1998, British Airways in drugi/Komisija(36) ter z dne 11. maja 2005, Saxonia Edelmetalle in ZEMAG/Komisija,(37) na katere se pritožnice prav tako sklicujejo. Vendar je menilo, da zadevi, v katerih sta bili izrečeni ti sodbi, nista primerljivi z zadevami, ki jih obravnava, zato je ugotovilo, da v nasprotju s takimi sodbami upravičenke do zadevnega ukrepa pomoči ni mogoče obravnavati tako, da je omejena na eno samo družbo znotraj skupine, ki ji pripada.(38)
33.      Komisija trdi, da ne le dejstvo, da v točkah od 54 do 62 izpodbijane sodbe ni nikakor napoteno na sodbo Verlipack, ampak tudi napotila na točko 11 Obvestila o pojmu državne pomoči(39) in na sodbo AceaElectrabel v točkah 57 in 58 te sodbe kažejo, da se je Splošno sodišče oprlo na nepravilen pravni okvir. Pri tem trdi, da so lahko sicer dejavniki, kot so obstoj kontrolnega deleža ter druge funkcionalne, gospodarske in strukturne povezave, na katere se opirata navedeno obvestilo in sodba AceaElectrabel, primerni tako za ugotovitev, ali več subjektov sestavlja eno samo podjetje, kot tudi za določitev upravičenca do pomoči, vendar se teža in pomen teh dejavnikov spreminjata glede na to, ali se želi opredeliti „podjetje“ kot celota ali „upravičenec“. Priznam, da tega očitka ne razumem v celoti.
34.      Kot je bilo že navedeno, sta pojma „podjetje“ in „gospodarska enota“ pogojena s posebnim ciljem, ki se uresničuje. To pomeni, da je treba pri določanju, ali je znotraj skupine podjetij do ukrepa pomoči upravičen en sam izmed subjektov, ki sestavljajo skupino, to je enoto, ki jo sestavlja več od teh subjektov, ali skupina kot celota, upoštevati upoštevne dejavnike, ki se lahko v vsakem posameznem primeru razlikujejo. To pomeni, da je mogoče iste subjekte obravnavati kot gospodarsko enoto v zvezi z danim ukrepom pomoči, ne pa v zvezi z drugim.(40)
35.      Torej se v okoliščinah, kakršne so te iz obravnavanih združenih zadev, ne postavlja vprašanje, koliko teže ali pomena je treba pripisati obstoječim gospodarskim, strukturnim in funkcionalnim povezavam med subjekti, ki sestavljajo skupino – kar je treba temeljito in objektivno presoditi – ampak ali je mogoče ob upoštevanju posebnih značilnosti zadeve enega ali več od teh subjektov kljub tem povezavam obravnavati kot edinega upravičenca do zadevne pomoči. Zdi se mi, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi natančno sledilo temu razlogovanju.
36.      Pritožnice v delno prekrivajočih se trditvah še navajajo, da je Splošno sodišče izključilo možnost, da država članica uporabi pogodbene zaščitne ukrepe za omejitev koristi pomoči na nekatere subjekte znotraj skupine podjetij. Menim, da ta trditev ni utemeljena.
37.      Splošno sodišče je ne le izrecno priznalo, da so „pogodbe, na podlagi katerih je bil ukrep pomoči dodeljen“, eden od več dejavnikov, ki jih je treba upoštevati kot del celovite presoje, s katero se opredeli, ali je mogoče šteti, da ločeni pravni subjekti za namene uporabe pravil o državni pomoči sestavljajo eno samo gospodarsko enoto.(41) Poleg tega je tudi temeljito preučilo vsebino pogodbenih mehanizmov, vzpostavljenih s sporazumi, na podlagi katerih je bil zadevni ukrep pomoči dodeljen, in ugotovilo, da Komisija ni dokazala, da ti mehanizmi zadostujejo, da se prepreči, da bi se sredstva, dodeljena družbi KLM, neposredno ali posredno stekala k drugim članom skupine.
38.      V zvezi s tem po mojem mnenju ni sporno – kot je Splošno sodišče pojasnilo v točki 134 izpodbijane sodbe – da je primernost tovrstnih pogodbenih mehanizmov za to, da se z njimi ciljno zajame en sam subjekt v skupini podjetij, odvisna od njihove konkretne vsebine in konkretnih elementov zadeve. Drugačna ugotovitev, ki je ne zagovarjajo niti same pritožnice, bi privedla do tega, da bi postala določitev dejanskega upravičenca do ukrepa pomoči v okoliščinah, kot so te iz obravnavanih združenih zadev, povsem formalistična.
39.      V sodbi Verlipack tovrsten kazuistični pristop še zdaleč ni zavrnjen, ampak je v njej dejansko potrjen. V tej sodbi je Sodišče dopustilo, da je zgolj „mogoče“, da se na podlagi analize zadevnih določb ugotovi, da je bil prejemnik zadevnih posojil drug subjekt, ne pa posojilojemalec. Širše, čeprav je sodbo Verlipack gotovo mogoče razumeti tako, da se z njo priznava, da se pri določanju podjetja, ki ima od pomoči dejansko korist, lahko upoštevajo pogoji, pod katerimi jo je država članica dodelila, področja uporabe te sodbe po mojem mnenju ne bi smeli preveč razširiti.(42) Natančneje, ni je mogoče razlagati tako, da se brezpogojno da prednost pogodbenim ureditvam pred gospodarsko resničnostjo in učinkovitostjo nadzora nad državnimi pomočmi.
40.      Opozarjam še, da so v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča samo učinki, ki jih povzroči ukrep, odločilni za opredelitev, ali naj se ta obravnava kot državna pomoč.(43) Navedeno temeljno načelo prava državnih pomoči je hkrati vodilo pri določanju upravičenca do državne pomoči. V zadevi, v kateri je bila izdana sodba
Verlipack, je uporabljen pristop, ki temelji na učinku in ki je v pravu državnih pomoči vseprisoten, ni pa mogoče z njim upravičiti metode, s katero se pretirana teža pripiše pogodbenim mehanizmom, ki spremljajo dodelitev pomoči, ne da se opravi temeljita analiza njihove vsebine in učinkov.
41.      Skratka, zdi se mi, da to, kar pritožnice opisujejo kot uporabo napačnega ali nepopolnega pravnega okvira in napačno uporabo ali napačno razlago upoštevne sodne prakse ali „teže“, ki naj se pripiše merilom, ki se uporabljajo, ni nič drugega kot razlika v ugotovitvah, do katerih sta prišla Komisija in Splošno sodišče na podlagi upoštevnih dejstev in dokazov. Menim, da sta Splošno sodišče in Komisija oba uporabila isti pravni standard.
42.      Glede na vse navedeno predlagam, naj se prvi pritožbeni razlog v vseh obravnavanih združenih zadevah zavrne.
B.      Drugi pritožbeni razlog
43.      Pritožnice ob podpori Francoske republike in Kraljevine Nizozemske trdijo, da je Splošno sodišče s preverjanjem analize upravičenca do zadevnega ukrepa v spornem sklepu preseglo meje svojega obrobnega nadzora nad ekonomskimi vprašanji ter s svojo presojo dejstev in dokazov nadomestilo presojo Komisije, ne da bi ustrezno dokazalo kakršno koli očitno napako pri presoji v razlogovanju te institucije. Primarno navajajo, da je Splošno sodišče prišlo do nasprotne ugotovitve kot Komisija v spornem sklepu, ne da bi v kateri koli fazi analize Komisije ugotovilo očitno napako pri presoji. Taka navedba – ki je v nasprotju s tem, kar trdi družba Ryanair, na splošno dopustna –
je razdeljena na štiri glavne trditve, ki jih bom obravnaval ločeno. Preden se lotim analize, bi bilo lahko koristno na kratko spomniti na načela, ki urejajo standard sodnega nadzora, ki se uporablja v okoliščinah teh združenih zadev.
44.      Sodišče je priznalo, da ima Komisija široko diskrecijsko pravico pri odločanju, ali ločeni subjekti za namene opredelitve upravičenca do pomoči sestavljajo gospodarsko enoto.(44) Določitev upravičenca do državne pomoči v primeru skupine podjetij lahko dejansko vključuje kompleksne ekonomske presoje, pri čemer je nadzor nad takimi presojami v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča omejen. Omejen je namreč na preverjanje spoštovanja postopkovnih pravil in pravil obrazložitve ter na nadzor vsebinske pravilnosti ugotovljenega dejanskega stanja in pravilne uporabe prava, odsotnosti očitne napake pri presoji dejanskega stanja ali zlorabe pooblastil. Sodišče Unije ni pristojno, da bi ekonomsko presojo Komisije nadomestilo s svojo.
45.      Vendar je Sodišče pojasnilo, da diskrecijska pravica, ki jo ima Komisija pri izvajanju kompleksnih ekonomskih presoj, zlasti na področju državnih pomoči, ne pomeni, da mora sodišče Unije opustiti nadzor nad razlago, ki jo v zvezi z ekonomskimi podatki poda Komisija.(45) Sodišči Unije morata med drugim preveriti ne le vsebinsko pravilnost navedenih dokazov, njihovo zanesljivost in doslednost, ampak morata tudi ugotoviti, ali ti dokazi vsebujejo vse upoštevne podatke, ki jih je treba upoštevati pri presoji kompleksnega položaja, in ali lahko utemeljijo iz njih izvedene sklepe.(46) Kot sem že imel priložnost navesti, je intenzivnost sodnega nadzora nad ekonomskimi presojami dejansko odvisna od stopnje njihove kompleksnosti in od tega, ali pomenijo politične ali objektivne odločitve. Zato merilo „obrobnega nadzora nad zapletenimi ekonomskimi presojami“ ne bi smelo postati splošna formula, zaradi katere bi bilo sodišče Unije neupravičeno omejeno pri izvajanju zadostne ravni sodnega nadzora nad celotnimi kategorijami presoj.(47) To še toliko bolj drži v primeru presoj, ki se opravijo v fazi opredeljevanja dejavnikov, ki pripomorejo k dokazovanju obstoja državne pomoči v smislu člena 107(1) PDEU in opredelitvi njenega obsega, kot je določitev podjetja, ki mu pomoč koristi.
46.      Kot priznavajo tudi same pritožnice, je Splošno sodišče v točkah 59 in 60 izpodbijane sodbe z napotitvijo na zgoraj navedeno sodno prakso pravilno povzelo meje sodnega nadzora v zadevah, ki jih obravnava.
a)      Prva trditev: Splošno sodišče je preseglo meje svojega sodnega nadzora v zvezi s kapitalskimi, strukturnimi in funkcionalnimi povezavami
47.      Pritožnice v bistvu trdijo, da ugotovitve Splošnega sodišča, kar zadeva kapitalske, strukturne in funkcionalne povezave, niso neskladne z ugotovitvami, do katerih je prišla Komisija v spornem sklepu, in da v izpodbijani sodbi ni ugotovljena očitna napaka v presojah, ki jih je v zvezi s temi povezavami opravila Komisija.
48.      Menim, da ta trditev – ki zajema več očitkov, od katerih so nekateri, kot bom pojasnil v nadaljevanju, nedopustni – ne temelji na pozornem branju navedene sodbe.
49.      V nasprotju s trditvijo pritožnic je iz razlogovanja, na katerem temeljijo točke od 63 do 107 izpodbijane sodbe,(48) razvidno, da Splošno sodišče ni sprejelo ugotovitve Komisije, da kljub „nekaterim funkcionalnim, gospodarskim in strukturnim povezavam med družbami Air France, KLM in Air France-KLM“ (točka 112 obrazložitve spornega sklepa) „družbi KLM in Air France de facto uživata precejšnjo funkcionalno, gospodarsko in strukturno avtonomijo tako druga do druge kot do svoje matične družbe“ (točka 113 obrazložitve spornega sklepa). Splošno sodišče je ugotovilo, nasprotno, da so te povezave, če se preučijo ločeno ali skupaj, dejavniki, ki kažejo na to, da navedenih treh subjektov za namene zadevnega ukrepa pomoči ni mogoče šteti za neodvisne.(49)
50.      Pritožnice prav tako napačno trdijo, da Splošno sodišče v razlogovanju Komisije ali njenih ugotovitvah ni ugotovilo nobene očitne napake pri presoji. Splošno sodišče je ob upoštevanju informacij iz tega sklepa ter navedenih trditev in dokazov, ki so mu bili predloženi – v zvezi s katerimi pritožnice ne izpodbijajo, da je imela Komisija v času sprejetja spornega sklepa dostop do njih niti da so upoštevni –(50) opravilo nadzor nad točkama 112 in 113 obrazložitve spornega sklepa in menilo, da ugotovitve Komisije glede intenzivnosti funkcionalnih, gospodarskih in strukturnih povezav med družbama Air France in KLM med seboj ter med tema družbama in njuno matično družbo niso bile dovolj utemeljene. Torej je ostalo znotraj meja svojega sodnega nadzora nad kompleksnimi ekonomskimi presojami na področju državnih pomoči, kot so bile izoblikovane v sodni praksi, navedeni v točki 45 teh sklepnih predlogov.
51.      Z dejstvom, ki ga izpostavljajo pritožnice, to je, da je Splošno sodišče kategorijo „očitna napaka pri presoji“ izrecno navedlo šele proti koncu izpodbijane sodbe,(51) pa še to samo enkrat, ni mogoče omajati te ugotovitve, saj bi sicer jezikovnim izbiram Splošnega sodišča dali prednost pred vsebino njegovega razlogovanja.
52.      Iz istih razlogov, kot so bili navedeni zgoraj, po mojem mnenju trditve pritožnic, da je Splošno sodišče presojo Komisije nadomestilo s svojo presojo, ni mogoče sprejeti.
53.      Splošno sodišče se je osredotočilo na nadzor nad presojo Komisije, kar zadeva gospodarske, strukturne in funkcionalne povezave med družbami Air France-KLM, Air France in KLM ob upoštevanju trditev in dokazov, ki so mu bili predloženi, na podlagi česar je ugotovilo, da ugotovitve Komisije niso utemeljene. V delu, v katerem ta trditev temelji na domnevno preveč podrobni analizi Splošnega sodišča, je ta preveč poenostavljena ter se opira na napačno in ozko dojemanje vloge sodišč Unije pri nadzoru nad ekonomskimi presojami Komisije. To, da je obseg navedenega nadzora lahko omejen, še ne pomeni, da ti sodišči nista pristojni za njegovo temeljito izvedbo ali da se ta od njiju celo ne zahteva.
54.      Natančneje, v nasprotju s trditvijo družb Air France-KLM in Air France Splošno sodišče v točki 82 izpodbijane sodbe ni s svojo presojo nadomestilo presoje Komisije v zvezi s sodelovanjem med družbama Transavia France in Transavia Netherlands. Pri ugotovitvi določenega funkcionalnega in poslovnega sodelovanja med tema družbama ne glede na to, da ima vsaka svoje lastne koncesije, potrdila, prometne pravice, slote, sredstva, osebje in vodstvo, se ni oprlo le na dejstvo, da si delita isto znamko in spletno mesto. Poudarilo je, da se „Transavia“ na trgu in v dokumentih skupine Air France‑KLM, zlasti v univerzalnih registracijskih dokumentih za leto 2019 in leto 2020, pojavlja kot enoten gospodarski subjekt, in sicer „low cost“ (nizkocenovni) segment poslovne dejavnosti te skupine.(52) V zvezi s tem je treba upoštevati, da je enotnost ravnanja na trgu tipična značilnost, ki privede do ugotovitve, da več pravno neodvisnih subjektov deluje kot ena sama „gospodarska enota“.(53)
55.      Menim, da so preostale trditve, ki jih navajajo pritožnice, bodisi neutemeljene bodisi nedopustne, saj je njihov namen pri Sodišču doseči ponovno presojo dejstev ali dokazov, ki jih je preučilo Splošno sodišče, za kar ob neobstoju dokazov o izkrivljanju ni pristojno.(54)
56.      Prvič, drži sicer – kot poudarja družba KLM – da se je Splošno sodišče v točki 89 izpodbijane sodbe napačno oprlo na točko 41 obrazložitve spornega sklepa, v kateri je podrobno navedeno pojasnilo Kraljevine Nizozemske v zvezi s funkcionalnimi povezavami znotraj skupine Air France-KLM, kar ni del presoje Komisije. Vendar se Komisija strinja s trditvijo Kraljevine Nizozemske, da sta bili družbi KLM in Air France „funkcionalno avtonomni“(55), in v svoji presoji pogosto napotuje na ta pojasnila(56).
57.      Drugič, trditev družbe KLM, da je treba v skupini podjetij pričakovati določeno raven funkcionalnih povezav in da lahko odvisne družbe kljub določeni stopnji usklajevanja še vedno delujejo avtonomno tudi znotraj ene same gospodarske enote, je brezpredmetna, saj je Splošno sodišče prav za ugotovitev, da je družba KLM uživala tako avtonomijo, menilo, da ni utemeljena.
58.      Tretjič, trditev pritožnic, da pravici družbe Air France-KLM do veta in odobritve ne presegata običajnih prerogativ, ki jih uživa katera koli matična družba, ki nadzoruje svoje odvisne družbe, tudi kolikor je z dejanskega vidika točna, po mojem mnenju ni odločilna za odgovor na vprašanje, za kateri subjekt znotraj skupne Air France-KLM bi bilo mogoče šteti, da ima dejansko neposredno ali posredno korist od zadevnega ukrepa.
59.      Četrtič, v nasprotju s trditvijo pritožnic Splošno sodišče v točki 104 izpodbijane sodbe ni trdilo, da je okoliščina, da poslovni odnosi med družbama Air France in KLM ter med tema odvisnima družbama in njuno matično družbo potekajo v „običajnih tržnih razmerah“, pomembna le za namene obdavčitve. Nasprotno, menilo je, da taka okoliščina ob upoštevanju dejavnikov, ki jih je pred tem navedlo v točkah od 100 do 103 te sodbe,(57) ne zadostuje kot dokaz, da ta subjekta uživata gospodarsko avtonomijo znotraj skupine Air France-KLM. Poleg tega je iz točke 105 izpodbijane sodbe razvidno, da je Splošno sodišče menilo, da je učinek zadevnega ukrepa okrepitev finančnega položaja skupine Air France‑KLM kot celote prek zagotovitve znatnih zneskov likvidnih sredstev, ki pod običajnimi tržnimi pogoji ne bi bili na voljo, in preprečitve propada družbe KLM. Taka prednost se je torej navezovala bolj na ugodne učinke, ki naj bi jih imelo izboljšanje likvidnosti in sposobnosti preživetja družbe KLM na družbi Air France-KLM in Air France, ne pa na tveganje, da bi bila pomoč prenesena prek transakcij med temi družbami pod netržnimi pogoji. Torej dejstvo, da so take transakcije potekale pod običajnimi tržnimi pogoji, za razlogovanje Splošnega sodišča ni bilo bistveno.
60.      Petič, trditve, s katerimi družbe KLM, Air France-KLM in Air France izpodbijajo prej navedeno izjavo iz točke 105 izpodbijane sodbe o učinkih zadevnega ukrepa na skupino Air France-KLM kot celoto, niso utemeljene, vsekakor pa so nedopustne, saj se z njimi Sodišču predlaga nadzor nad presojo dejstev in dokazov, ki jo je opravilo Splošno sodišče, brez sklicevanja na njihovo izkrivljanje.(58) Kar zadeva trditev iz točke 106 te sodbe, da „družba KLM […] verjetno ne bi mogla nadaljevati svojih dejavnosti in bi s tem tudi ogrozila nadaljevanje dejavnosti, ki jih izvaja skupaj z družbo Air France“, ki jo pritožnice prav tako izpodbijajo, bom zgolj izpostavil, da je bil v skladu s spornim sklepom zadevni ukrep predviden in dovoljen kot odgovor na akutno pomanjkanje likvidnih sredstev družbe KLM, da bi tako preprečili njen stečaj.(59) Splošno sodišče torej ni napačno ugotovilo, da družba KLM, če ne bi bilo tega ukrepa, verjetno ne bi mogla nadaljevati svojih dejavnosti, vključno s tistimi, ki jih izvaja skupaj z družbo Air France.(60)
61.      Iz vsega navedenega izhaja, da je treba po mojem mnenju prvo trditev, ki so jo navedle pritožnice v zvezi s strukturnimi, funkcionalnimi in gospodarskimi povezavami znotraj skupine Air France-KLM, zavrniti.
b)      Druga trditev: Splošno sodišče je preseglo meje svojega sodnega nadzora v zvezi s sporazumi, na podlagi katerih je bil zadevni ukrep dodeljen
62.      Pritožnice ob podpori Francoske republike in Kraljevine Nizozemske trdijo, da Splošno sodišče ni dokazalo, da je Komisija storila očitno napako pri presoji, ker je v točki 114 obrazložitve spornega sklepa ugotovila, da zaščitni ukrepi iz sporazumov, na podlagi katerih je bil zadevni ukrep dodeljen(61), omogočajo učinkovito in izključno usmerjanje dejanske koristi ukrepa k družbi KLM, kar prav tako velja za določbo o dodelitvi. Z navedeno drugo trditvijo, ki vsebuje več različnih ugovorov, se izpodbijajo točke od 108 do 132 izpodbijane sodbe.
63.      Kot je bilo že ugotovljeno, lahko Komisija zaradi obstoja določb o dodelitvi ali pogodbenih sporazumov, ki spremljajo dodelitev državne pomoči subjektu iz skupine družb, obseg upravičenca omeji na zgolj ta subjekt, ki je za namene te pomoči posebej obravnavan kot ločeno podjetje. Kot pa sem prav tako že navedel, je treba upoštevati, da je izid odvisen od dejanske vsebine takih določb ali pogodbenih sporazumov ter vseh okoliščin obravnavane zadeve.
64.      Prvič, pritožnice trdijo, da se je Splošno sodišče v točkah od 112 do 118 izpodbijane sodbe napačno osredotočilo na vlogo in prerogative družbe Air France-KLM na podlagi okvirnega sporazuma ter da je napačno razlagalo naravo take vpletenosti. Pri tem poudarjajo, da je bila družba Air France-KLM stranka sporazuma le kot lastnica poslovnih deležev družbe KLM in za zagotovitev, da družba KLM izpolnjuje obveznosti na podlagi ukrepa pomoči. Menim, da ta trditev temelji na zavajajočem razumevanju razlogovanja Splošnega sodišča.(62)
65.      V nasprotju s tem, za kar se zdi, da menijo pritožnice, Splošno sodišče v točkah od 112 do 118 izpodbijane sodbe ni želelo dokazati, da je družbi Air France-KLM njen status stranke v okvirnem sporazumu omogočil neposredno korist od zadevne pomoči, kar bi spodkopalo prizadevanja nizozemskih organov, da pomoč usmerijo le k družbi KLM. Nasprotno, menilo je, da vpletenost družbe Air France-KLM v dodelitev in izvajanje zadevnega ukrepa kaže, da ta družba ni bila le v vlogi posrednika, ampak je imela vlogo dejavne pogodbene stranke.(63)
66.      V tem okviru je mogoče razumeti, da Splošno sodišče – v zvezi s čimer ga pritožnice prav tako grajajo – ni podrobneje pojasnilo narave pravic, ki naj bi jih družba Air France-KLM pridobila zaradi sodelovanja v okvirnem sporazumu in za katere se zdi, da so večinoma pravice do odobritve, kar zadeva izpolnjevanje pogojev, ki so jih postavili nizozemski organi za dodelitev zadevnega ukrepa. Tako pojasnilo za namene razlogovanja Splošnega sodišča, v skladu s katerim Komisija pri določanju upravičenca do zadevnega ukrepa ni upoštevala – ali ni ustrezno upoštevala – dejavne vpletenosti družbe Air France-KLM(64) v dodelitev in izvajanje(65) tega ukrepa, ni bilo potrebno.
67.      Drugič, pritožnice trdijo, da so pogodbene določbe, vključene v sporazume, na podlagi katerih je bil zadevni ukrep dodeljen – to je določbe, v skladu s katerimi je bilo treba pomoč uporabiti izključno za korporativne potrebe družbe KLM, je bilo posojanje naprej drugim delom skupine Air France-KLM prepovedano, prihodkov iz ukrepa ni bilo mogoče uporabiti v neposredno korist družbe Air France-KLM in je bil imenovan državni zastopnik za zagotovitev izpolnjevanja teh obveznosti – drugim subjektom razen družbe KLM preprečevale neposredno korist od pomoči in da so prav tako preprečevale kakršno koli posredno odtekanje pomoči iz družbe KLM k drugim družbam v skupini. Splošno sodišče naj bi s tem, da je prišlo do drugačne ugotovitve, presojo Komisije nadomestilo s svojo.
68.      Prvič, Komisija trdi, da je Splošno sodišče storilo napako, ker je te določbe analiziralo ločeno, ne da bi preučilo učinek zadevnega ukrepa kot celote. Taka trditev po mojem mnenju ni utemeljena. Splošno sodišče je pogodbene mehanizme, na katere je bilo napoteno v spornem sklepu, preučilo posamično (glej točke 120, 122, 128 in 130 izpodbijane sodbe) in kot celoto ter ugotovilo, da ne podpirajo ugotovitve, da je bila edina upravičenka do spornega ukrepa pomoči družba KLM (glej točko 132 izpodbijane sodbe).
69.      Drugič, Komisija trdi, da je Splošno sodišče te pogodbene mehanizme zavrnilo zgolj zato, ker z njimi ni mogoče preprečiti, da bi imeli družbi Air France-KLM in Air France korist od posrednih prednosti, ki niso posredne pomoči, ampak prej in kvečjemu sekundarni gospodarski učinki. Podobno družba KLM trdi, da Splošno sodišče ni pojasnilo narave takih posrednih prednosti ali utemeljilo, zakaj bi morala Komisija v svoji presoji ex ante meniti, da je dovolj verjetno, da se bodo te prednosti uresničile, kar pomeni, da bi se oprla na hipotetične scenarije. Ti ugovori bodo dodatno obravnavani v analizi tretjega pritožbenega razloga v zadevah C‑269/24 P in C‑289/24 P.
70.      Tretjič, Komisija trdi, da Splošno sodišče ni presodilo povezanih učinkov zgoraj navedenih pogodbenih mehanizmov ob upoštevanju strukture podjetja in upravljanja skupine Air France-KLM. Komisija napotuje na točko 116 obrazložitve spornega sklepa, v kateri je pojasnila, da je bilo s tako strukturo preprečeno tveganje, da bi se lahko pomoč, ki jo je prejela družba KLM, prenesla na družbo Air France prek sporazumov o finančnem ali poslovnem sodelovanju pod ugodnejšimi pogoji. Kot pa je bilo navedeno v točki 59 teh sklepnih predlogov, Splošno sodišče meni, da učinki zadevnega ukrepa na družbi Air France-KLM in KLM niso bili odvisni od možnosti, da bi se pomoč posredovala naprej prek transakcij pod netržnimi pogoji. Zato je treba tudi ta ugovor zavrniti.
71.      Četrtič, družbi Air France-KLM in Air France trdita, da je Splošno sodišče spregledalo „diskrecijsko kompleksno ekonomsko presojo“, ki jo je opravila Komisija v oddelku 2.5.3 spornega sklepa in iz katere je razviden pomen pogodbenih zaščitnih ukrepov. V zvezi s tem ugotavljam, da po eni strani točke od 48 do 53 obrazložitve tega sklepa, vključene v prej navedeni oddelek, vsebujejo zgolj pojasnila nizozemskih organov glede teh zaščitnih ukrepov, ne vsebujejo pa nikakršne presoje Komisije.(66) Po drugi strani in kot je pojasnjeno v točki 68 teh sklepnih predlogov, je Splošno sodišče upoštevalo pogodbene mehanizme, na katere je napoteno v spornem sklepu, in ugotovilo da to ni dovolj za utemeljitev ugotovitev Komisije v zvezi z obsegom upravičenca do zadevnega ukrepa.
72.      Glede na navedeno je treba po mojem mnenju zavrniti tudi drugo trditev pritožnic.
c)      Tretja trditev: Splošno sodišče je pri preučevanju vrste dodeljenega ukrepa pomoči in okvira, v katerem je bil dodeljen, večkrat napačno uporabilo pravo
73.      Pritožnice ob podpori Francoske republike in Kraljevine Nizozemske trdijo, da je Splošno sodišče Komisiji neupravičeno očitalo, da pri presoji zadevnega ukrepa ni upoštevala sklepa Air France ter sklepa Air France-KLM in Air France.(67) Ta tretja trditev se nanaša na točke od 140 do 146 izpodbijane sodbe.
74.      Prvič, pritožnice trdijo, da je Splošno sodišče storilo napako in samo sebi nasprotovalo, ker je Komisiji očitalo, da ni dodatno preučila sklepa Air France, čeprav je v točki 141 izpodbijane sodbe izrecno priznalo, da po mnenju Komisije tega sklepa pri presoji zadevnega ukrepa ni mogoče upoštevati.
75.      V zvezi s tem ugotavljam, da je po eni strani iz točke 144 te sodbe jasno razvidno, da po mnenju Splošnega sodišča Komisija, čeprav je omenila sklep Air France, ni preučila kumulativnega učinka zadevnega ukrepa in ukrepov, ki so bili predmet sklepa Air France ter sklepa Air France-KLM in Air France, čeprav je med njimi obstajala kronološka, strukturna in gospodarska povezava. V tem razlogovanju ne vidim nobenega protislovja.
76.      Poleg tega zgolj to, da je Komisija ugotovila, da so zgoraj navedeni trije ukrepi namenjeni različnim upravičencem – ki ustrezajo različnim subjektom ali konfiguracijam subjektov, ki pripadajo isti skupini – še ne pomeni, da ni več dolžna preučiti njihovih učinkov na položaj skupine kot celote. Kadar več subjektov, ki prejmejo državne pomoči, na trgu deluje kot ena sama enota, bi bilo umetno in v nasprotju z učinkovitostjo nadzora nad državnimi pomočmi, če bi – ker so bile te pomoči namenjene posamično navedenim subjektom – brez nadaljnje analize šteli, da ni nobenega učinka na enoto kot celoto.(68)
77.      Drugič, pritožnice trdijo, da je Splošno sodišče neupravičeno grajalo Komisijo, ker ni obravnavala sklepa Air France-KLM in Air France, ki je bil sprejet po sprejetju prvotnega sklepa, katerega ničnost je bila razglašena s sodbo z dne 19. maja 2021. Ker se mora v skladu s sodno prakso Sodišča Komisija po taki razglasitvi ničnosti postaviti v položaj, v kakršnem je bila ob sprejetju prvotnega sklepa, naj bi ta institucija ravnala pravilno, ker ni upoštevala pomoči, na katero se nanaša sklep Air France-KLM in Air France, ki je bil sprejet po časovnem obdobju, upoštevnem za sporni sklep.
78.      V zvezi s tem je Sodišče dejansko že večkrat navedlo, da je treba postopek za nadomestitev ukrepa, razglašenega za ničnega, nadaljevati prav od točke, na kateri je nastala nezakonitost.(69) Vendar menim, da ima ta ugotovitev večinoma procesne učinke in da ne more utemeljevati tega, da Komisija pri ponovni presoji združljivosti državne pomoči po razglasitvi ničnosti njenega predhodnega sklepa ne upošteva ukrepa, ki v času sprejetja sklepa, razglašenega za ničnega, še ni bil priglašen, vendar je zelo tesno povezan s pomočjo in je naslovljen na subjekte, ki pripadajo isti skupini družb.
79.      Poleg tega je Sodišče tudi pojasnilo, da mora zadevna institucija za zagotovitev skladnosti s sodbo o razglasitvi ničnosti ukrepa in njeno polno izvršitev upoštevati ne le izrek sodbe, ampak tudi njeno obrazložitev, v kateri so navedeni natančni razlogi za nezakonitost, ki je ugotovljena v izreku in ki jo mora ta institucija upoštevati pri nadomestitvi ukrepa, razglašenega za ničnega.(70) Splošno sodišče je v sodbi z dne 19. maja 2021, s katero je bila razglašena ničnost prvotnega sklepa, čeprav ni omenilo sklepa Air France-KLM, ki je bil pravkar sprejet, poudarila, da mora Komisija posebej pazljivo preučiti povezave med družbami iz iste skupine, če se je treba bati učinkov kopičenja državnih pomoči v isti skupini na konkurenco(71), in grajalo Komisijo, ker ni podala obrazložitve v zvezi z možnostjo, da bi bila lahko pomoč, predhodno dodeljena družbi Air France in dovoljena s sklepom Air France, vsaj delno uporabljena za potrebe družbe KLM(72). V tem okviru je Splošno sodišče zavrnilo enako usmeritev razlogovanja, kot jo je zagovarjala Komisija v pritožbi, to je, da družba KLM ni bila ena od upravičenk do državnih pomoči, dodeljenih družbi Air France in družbi Air France-KLM, zato ji glede tega ni bilo treba predložiti nikakršnih pojasnil glede kumulativnih učinkov teh različnih ukrepov na položaj skupine Air France-KLM kot celote.(73)
80.      Zato menim, da v posebnih okoliščinah obravnavanih zadev Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava, ker je ugotovilo, da bi morala Komisija kot del okvira zadevnega ukrepa upoštevati sklep Air France ter sklep Air France‑KLM in Air France.
d)      Četrta trditev: Splošno sodišče ni preseglo meja svojega sodnega nadzora, kar zadeva tehtanje, ki ga je Komisija opravila v zvezi s preučevanimi dejavniki
81.      Pritožnice trdijo, da se nobeden od elementov, na katere se je oprlo Splošno sodišče, ne navezuje na presojo iz točke 117 obrazložitve spornega sklepa, v kateri je Komisija, ki je izvrševala široko diskrecijsko pravico, ki jo ima za presojo kompleksnih ekonomskih vprašanj, pretehtala upoštevne dejavnike, predhodno ugotovljene v tem sklepu, da bi tako odločila, ali obstoj nadzora ter funkcionalnih, gospodarskih in strukturnih povezav med družbami KLM, Air France-KLM in Air France pomeni, da sta imeli tudi zadnjenavedeni družbi – kljub strukturi in upravljanju skupine ter pogodbenim ukrepom iz sporazumov, na podlagi katerih je bila pomoč dodeljena – korist od ukrepa pomoči. Pritožnice menijo, da Splošno sodišče ni ugotovilo očitne napake pri presoji v okviru tovrstnega tehtanja in je torej presojo Komisije nadomestilo s svojo presojo.
82.      Naj v zvezi s tem zgolj poudarim, prvič, da točka 117 obrazložitve spornega sklepa prej vsebuje ugotovitev, ki jo je Komisija izpeljala na podlagi svojih predhodnih presoj iz točk od 112 do 116 obrazložitve, ne pa obrazloženo tehtanje različnih upoštevnih dejavnikov,(74) in, drugič, da je Splošno sodišče ugotovilo, da analiza Komisije v zvezi s temi dejavniki v vsaki fazi vsebuje napake, zaradi česar je nujno omajano tudi njihovo tehtanje.
e)      Predlog v zvezi z drugim pritožbenim razlogom
83.      Iz zgoraj navedenih razlogov menim, da je treba drugi pritožbeni razlog v vsaki od obravnavanih združenih zadev zavrniti.
C.      Tretji pritožbeni razlog v zadevah C‑269/24 P in C‑289/24 P
84.      Družbi Air France-KLM in Air France ter družba KLM trdijo, da Splošno sodišče ni pravilno razlikovalo med posrednimi koristmi in sekundarnimi gospodarskimi učinki. Njihove trditve se delno prekrivajo s trditvami, ki jih je navedla Komisija in so bile predstavljene v točki 69 teh sklepnih predlogov, čeprav te niso bile strukturirane kot ločen pritožbeni razlog. Pritožnice s svojimi trditvami izpodbijajo točke od 147 do 158 izpodbijane sodbe, v katerih je Splošno sodišče zavrnilo trditev Komisije, da je imel zadevni ukrep v zvezi z družbama Air France-KLM in Air France kvečjemu „zgolj sekundarne gospodarske učinke“, ki jih ni bilo mogoče opredeliti kot posredno prednost zanju.
85.      Pojem posrednih prednosti je dejansko precej težko opredeljiv. Sodna praksa v zvezi s tem vidikom je skromna.(75) Nasprotno pa je v točki 116 Obvestila o pojmu državne pomoči pojasnjeno, da bi bilo treba take posredne prednosti razlikovati od zgolj sekundarnih gospodarskih učinkov, ki so neločljivo povezani s skoraj vsakim ukrepom državne pomoči. V ta namen bi bilo treba predvidljive učinke ukrepa proučiti z vidika predhodnega stanja. Za posredno prednost torej gre, če je ukrep zasnovan tako, da so njegovi sekundarni učinki usmerjeni „v določljiva podjetja ali skupine podjetij“. V opombi 181 tega obvestila je pojasnjeno, da pa gre lahko za zgolj sekundarni gospodarski učinek v obliki povečane proizvodnje, ki se ne šteje za posredno pomoč, če je pomoč preprosto usmerjena prek podjetja, na primer finančnega posrednika, ki jo v celoti prenese na upravičenca pomoči.
86.      Priznati moram, da se mi Obvestilo o pojmu državne pomoči zdi praktično uporabno, vendar že po sami naravi kočljivo orodje, saj gre za instrument, sprejet v okviru člena 107(1) PDEU, ki opredeljuje objektiven pojem, za razlago katerega sta pristojni sodišči Unije, čeprav bi moralo biti mehko pravo omejeno na druge odstavke člena 107 PDEU, katerih uporaba je v posebni pristojnosti Komisije.
87.      Naj bo to obvestilo še tako kočljivo, se sodišči Unije opirata nanj, kar velja tudi za izpodbijano sodbo(76), in sta že odločili, da je – kot kateri koli instrument mehkega prava, katerega namen je natančneje določiti merila, ki jih namerava Komisija uporabiti v okviru izvajanja svoje diskrecijske pravice – za to institucijo zavezujoče(77). Nazadnje je Sodišče posebej napotilo na opredelitev iz zgoraj navedene točke 116 Obvestila o pojmu državne pomoči, pri čemer je ugotovilo, da mora Komisija poleg neposrednih prednosti preučiti tudi posredne prednosti in da tako ne more na podlagi konkretne trditve ovreči neposredne prednosti, ne da bi hkrati preučila, ali je ta kjer koli drugje ustvarila posredno prednost.(78)
88.      Očitno je torej, da posredne prednosti zahtevajo neke vrste analizo de novo glede na neposredne prednosti, kar zadeva vprašanje, ali so merila iz člena 107(1) izpolnjena v zvezi z ločenimi upravičenci. Kadar pa je z ukrepom državne pomoči podeljena prednost eni sami gospodarski enoti, je analiza, ki jo je treba opraviti, že po definiciji omejena na tako enoto in ni nobene potrebe po tem, da se preiščejo še posredne prednosti za posamezne subjekte, ki sestavljajo to enoto.
89.      V obravnavanih združenih zadevah je Splošno sodišče ugotovilo, da je Komisija storila napako, ker je družbi Air France-KLM in Air France izključila iz obsega upravičenca do zadevnega ukrepa, saj so preučeni upoštevni dejavniki kazali na to, da za namene zadevnega ukrepa sestavljata eno samo gospodarsko enoto z družbo KLM in da sporazumi, ki spremljajo dodelitev tega ukrepa, zlasti ob upoštevanju ravni integracije znotraj skupine Air France-KLM, niso bili dovolj za preprečitev, da bi navedeni ukrep koristil vsem navedenim trem subjektom kot celoti. Splošno sodišče je dodalo, da sta imeli družbi Air France-KLM in Air France vsaj posredne prednosti.(79) Trditve, ki so jih pritožnice navedle v okviru tretjega pritožbenega razloga, je torej treba obravnavati kot brezpredmetne.
90.      Vsekakor pa teh trditev po mojem mnenju ni mogoče sprejeti. Prednosti, ki jih je navedlo Splošno sodišče – to je „predvidljivih ex ante učinkov“ (i) izboljšanja finančnega položaja in finančne stabilnosti družbe Air France-KLM in skupine kot celote, vključno z družbo Air France; (ii) krepitve zmožnosti družbe Air France‑KLM, da zbira sredstva na finančnih trgih za potrebe svojih odvisnih družb, vključno z družbo Air France; in (iii) zagotovitve nadaljevanja dejavnosti družbe KLM, ene glavnih odvisnih družb v skupini, in preprečitve tveganja, da bi njen propad ogrozil družbo Air France‑KLM in celotno skupino(80) – ki so posebej osredotočene na skupino Air France-KLM ter njeno holdinško družbo in odvisno družbo Air France, ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve ni mogoče obravnavati kot zgolj sekundarne gospodarske učinke, ki jih je mogoče izenačiti z učinki, ki jih lahko občutijo poslovni partnerji upravičenca do državne pomoči.
91.      Zato menim, da je treba zavrniti tudi tretji pritožbeni razlog v zadevah C‑269/24 in C‑289/24.
D.      Predlogi glede pritožb
92.      Iz zgoraj navedenih razlogov je treba po mojem mnenju obravnavane pritožbe zavrniti. Sodišču zato predlagam, naj Komisiji, družbam KLM, Air France-KLM in Air France naloži plačilo stroškov, nastalih družbi
Ryanair v zvezi s temi pritožbami, Francoski republiki, Kraljevini Nizozemski in Komisiji pa na podlagi členov 138(1) in 140(1) Poslovnika Sodišča, ki se v pritožbenem postopku uporabljata na podlagi člena 184(1) tega poslovnika, naloži, da nosijo svoje stroške.
V.      Predlog
93.      Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj pritožbe zavrne ter Evropski komisiji, družbam Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Air France‑KLM S.A. in Société Air France S.A. naloži plačilo stroškov, nastalih družbi
Ryanair DAC v zvezi s temi pritožbami, Francoski republiki, Kraljevini Nizozemski in Evropski komisiji pa na podlagi členov 138(1) in 140(1) Poslovnika Sodišča, ki se v pritožbenem postopku uporabljata na podlagi člena 184(1) tega poslovnika, naloži, da nosijo svoje stroške.
1      Jezik izvirnika: angleščina.
2      Glej sodbo z dne 28. septembra 2023, Ryanair/Komisija (C‑321/21 P, EU:C:2023:713, točka 23).
3      Glej sodbo z dne 30. maja 2024, Ryanair/Komisija (C‑353/21 P, EU:C:2024:437, točki 29 in 30).
4      Državna pomoč SA.57116 (2020/N) – Nizozemska – COVID‑19: Državno poroštvo za posojilo in posojilo države v korist družbe KLM.
5      Poleg ukrepa, ki je predmet obravnavanih pritožb, gre še za dva druga ukrepa. Prvi je individualna pomoč, ki jo je Francoska republika dodelila družbi Air France v obliki, na eni strani, državnega poroštva v višini 90 % za posojilo v višini 4 milijarde EUR, ki ga je odobril konzorcij bank, in, na drugi strani, posojila delničarja v višini največ 3 milijarde EUR, odobrenega 4. maja 2020 s Sklepom Komisije C(2020) 2983 final v zvezi z državno pomočjo SA.57082 (2020/N) – Francija – COVID-19 – Začasni okvir 107(3)(b) – Poroštvo in posojilo delničarja v korist družbe Air France (v nadaljevanju: sklep Air France). Splošno sodišče je ta sklep razglasilo za ničen s sodbo z dne 20. decembra 2023, Ryanair in Malta Air/Komisija (Air France; covid-19) (T‑216/21, EU:T:2023:822). Postopka v zvezi s pritožbama, ki so ju vložile Komisija (C‑166/24 P) ter družbi Air France-KLM in Air France (C‑192/24 P), sta bila prekinjena. Drugi ukrep je individualna pomoč, ki jo je Francoska republika dodelila v obliki dokapitalizacije družb Air France in Air France-KLM SA (v nadaljevanju: Air France-KLM), ki je bila 5. aprila 2021 odobrena s Sklepom Komisije C(2021) 2488 final o državni pomoči SA.59913 – Francija – COVID-19 – dokapitalizacija družb Air France in Air France-KLM (v nadaljevanju: sklep Air France-KLM in Air France), ki ga je Splošno sodišče s sodbo z dne 20. decembra 2023, Ryanair in Malta Air/Komisija (Air France-KLM in Air France; covid‑19) (T‑494/21, EU:T:2023:831), razglasilo za ničnega. Postopka v zvezi s pritožbama, ki so ju vložile Komisija (zadeva C‑167/24 P) ter družbi Air France-KLM in Air France (zadeva C‑193/24 P), sta bila prav tako prekinjena.
6      Holdinška družba Air France-KLM ima neposredno ali posredno v lasti 93,84 % osnovnega kapitala družbe KLM, ki predstavlja 99,7 % ekonomskih pravic, to je pravic do dividend, in 49 % glasovalnih pravic. Ob sprejetju Sklepa C(2020) 4871 final v zvezi z državno pomočjo SA.57116 (2020/N) - Nizozemska - COVID-19: Državno poroštvo in državno posojilo družbi KLM (v nadaljevanju: prvotni sklep) je imela Francoska republika 14,3‑odstotni delež v družbi Air France-KLM, Kraljevina Nizozemska pa 14‑odstotni delež.
7      Sklicevanja na družbo KLM in družbo Air France je treba razumeti kot sklicevanja na družbo KLM in njene odvisne družbe ter na družbo Air France in njene odvisne družbe.
8      Izpodbijana sodba (točka 6).
9      Glej prvotni sklep, naveden zgoraj v opombi 6.
10      Izpodbijana sodba (točka 7).
11      T‑643/20, EU:T:2021:286 (v nadaljevanju: sodba z dne 19. maja 2021).
12      Izpodbijana sodba (točka 9).
13      Družba Ryanair je v utemeljitev tožbe navedla štiri druge tožbene razloge, ki so se v bistvu nanašali na (i) kršitev določb Pogodbe DEU in splošnih pravnih načel v zvezi z nediskriminacijo, svobodo opravljanja storitev in svobodo ustanavljanja,
(ii) napačno uporabo člena 107(3)(b) PDEU, (iii) kršitev njenih procesnih pravic in (iv) kršitev obveznosti obrazložitve.
14      Glej v tem smislu sodbi z dne 23. marca 2006, Enirisorse (C‑237/04, EU:C:2006:197, točke 26, 27 in 36), in z dne 20. novembra 2025, Staten genom Sjöfartsverket (C‑401/24, EU:C:2025:902, točka 21).
15      Glej sodbo z dne 20. novembra 2025, Staten genom Sjöfartsverket (C‑401/24, EU:C:2025:902, točka 21).
16      Glej med drugim sodbi z dne 21. marca 1991, Italija/Komisija (C‑303/88, EU:C:1991:136, točka 57), in z dne 29. julija 2024, Koiviston Auto Helsinki/Komisija (C‑697/22 P, EU:C:2024:641, točka 79).
17      Glej med drugim sodbo z dne 20. novembra 2025, Staten genom Sjöfartsverket (C‑401/24, EU:C:2025:902, točka 21 in navedena sodna praksa).
18      Glej sodbo z dne 12. julija 1984, Hydrotherm Gerätebau (170/83, EU:C:1984:271, točka 11), in nedavno sodbo z dne 13. februarja 2025, ILVA (Globa za kršitev SUVP) (C‑383/23, EU:C:2025:84, točka 22 in navedena sodna praksa).
19      Glej sodbe z dne 14. novembra 1984, Intermills/Komisija (323/82, EU:C:1984:345, točka 11); z dne 10. januarja 2006, Cassa di Risparmio di Firenze in drugi (C‑222/04, EU:C:2006:8, točke od 112 do 114); z dne 16. decembra 2010, AceaElectrabel Produzione/Komisija (C‑480/09 P, v nadaljevanju: sodba AceaElectrabel, EU:C:2010:787, točke od 47 do 51). Glej tudi sodbo z dne 22. junija 2006, Belgija in Forum 187/Komisija (C‑182/03 in C‑217/03, EU:C:2006:416, točka 102). Ob upoštevanju sodne prakse Splošnega sodišča, med drugim sodbe z dne 17. marca 2015, Pollmeier Massivholz/Komisija (T‑89/09, EU:T:2015:153, točka 122 in navedena sodna praksa). Na področju subvencij glej sodbo z dne 28. novembra 2024, Hengshi Egypt Fiberglass Fabrics in Jushi Egypt for Fiberglass Industry/Komisija (C‑269/23 P in C‑272/23 P, EU:C:2024:984, točka 156).
20      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa v zadevi Cassa di Risparmio di Firenze in drugi (C‑222/04, EU:C:2005:655, opomba 26).
21      Tudi praksa Komisije podpira ta pristop. Glej na primer Sklep Komisije (EU) 2017/1283 z dne 30. avgusta 2016 o državni pomoči SA.38373 (2014/C) (ex 2014/NN) (ex 2014/CP), ki jo je Irska odobrila skupini Apple (notificirano pod dokumentarno številko C(2017) 5605) (UL 2017, L 187, str. 1, točke od 416 do 418), in Sklep Komisije (EU) 2016/1699 z dne 11. januarja 2016 o shemi državne pomoči v zvezi z oprostitvijo presežnega dobička SA.37667 (2015/C) (ex 2015/NN), ki jo je izvedla Belgija (notificirano pod dokumentarno številko C(2015) 9837) (UL 2016, L 260, str. 61, točke od 183 do 186). Zoper sodbi Splošnega sodišča, s katerima je bil potrjen zadnjenavedeni sklep, med drugim o uporabi pojma gospodarske enote za opredelitev obsega upravičenca do državne pomoči, je trenutno vložena pritožba pri Sodišču (glej sodbi z dne 20. septembra 2023, Dow Silicones in drugi/Komisija (T‑858/16 in T‑867/16, EU:T:2023:570, točke od 111 do 119), in z dne 20. septembra 2023,
Magnetrol International in drugi/Komisija (T‑263/16 RENV, T‑265/16, T‑311/16, T‑319/16, T‑321/16, T‑343/16, T‑350/16, T‑444/16, T‑800/16 in T‑832/16, EU:T:2023:565, točke od 141 do 156).
22      Komisija se je sklicevala na sodbe z dne 14. oktobra 2004, Pollmeier Malchow/Komisija (T‑137/02, EU:T:2004:304, točki 50 in 51); z dne 8. septembra 2009, AceaElectrabel/Komisija (T‑303/05, EU:T:2009:312, točka 101), in z dne 19. maja 2021, točka 47.
23      C‑457/00, v nadaljevanju: sodba Verlipack, EU:C:2003:387.
24      Komisija je navedla te povezave: (i) družbi Air France in KLM sta del iste skupine družb pod nadzorom družbe Air France-KLM; (ii) družbe v skupini Air France-KLM opravljajo vzporedno gospodarsko dejavnost (to je dejavnosti, povezane z letalskim prevozom potnikov in blaga); (iii) družba Air France-KLM odvisnim družbam pomaga pri usklajevanju njihovih dejavnosti, zlasti na področju prodaje ter upravljanja cen in prihodkov; (iv) družba Air France-KLM odvisnim družbam zagotavlja funkcije splošne holdinške podpore na nekaj področjih, ki pa so omejena; (v) družba Air France-KLM odvisnim družbam zagotavlja določene finančne storitve in lahko (občasno) zbira kapital na trgih v korist svojih odvisnih družb; (vi) družba Air France‑KLM ima nekaj pravic veta glede poslovnih načrtov, proračunov in plač ter imenovanj in odpoklicev višjih vodstvenih delavcev v družbi KLM; (vii) družba Air France-KLM ima pravico do odobritve glede finančnih transakcij družbe KLM, ki presegajo 150 milijonov EUR.
25      Komisija je navedla, da družba Air France-KLM ne zagotavlja finančne podpore družbi KLM ter da so bili stroški financiranja in odhodki iz poslovanja, ki jih je zagotovila v korist svojih odvisnih družb, poplačani v skladu z neodvisnim tržnim načelom.
26      Ti zaščitni ukrepi so našteti v točki 53 obrazložitve spornega sklepa.
27      Izpodbijana sodba (točke od 63 do 107).
28      Izpodbijana sodba (točka 76).
29      Izpodbijana sodba (točka 96).
30      Izpodbijana sodba (točke od 100 do 104).
31      Izpodbijana sodba (točke od 108 do 132).
32      Izpodbijana sodba (točke od 140 do 146).
33      Glej točki 107 in 108
spornega sklepa ter točko 55 izpodbijane sodbe. Glede sklicevanja na sodbo Verlipack glej podrobneje točke od 28 do 32 teh sklepnih predlogov.
34      Splošno sodišče je v točki 66 sodbe AceaElectrabel zavrnilo trditve tožečih strank v zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba, v skladu s katerimi naj Komisija ne bi ocenila, da ju je treba šteti za eno samo gospodarsko enoto na podlagi pravil, ki se uporabljajo za omejevalne sporazume ali koncentracije.
35      Glej točki 109 in 110 obrazložitve spornega sklepa.
36      T‑371/94 in T‑394/94, EU:T:1998:140.
37      T‑111/01 in T‑133/01, EU:T:2005:166.
38      Izpodbijana sodba (točki 137 in 138).
39      Obvestilo Komisije o pojmu državne pomoči po členu 107(1) [PDEU] (UL 2016, C 262, str. 1). V točki 11 tega obvestila so navedene sodbe Sodišča, v katerih je bil uporabljen pojem „ena sama gospodarska enota“ na področju državnih pomoči. Napoteno je na sodbi AceaElectrabel, točke od 47 do 55, in na sodbo z dne 10. januarja 2006, Cassa di Risparmio di Firenze in drugi (C‑222/04, EU:C:2006:8, točka 112).
40      Glej po analogiji sodbo z dne 6. oktobra 2021, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, točka 47), v kateri je Sodišče pojasnilo, da „je ena matična družba lahko del mnogih gospodarskih enot, ki jih glede na zadevno gospodarsko dejavnost sestavljajo ta matična družba sama in različne kombinacije njenih hčerinskih družb, ki pripadajo isti skupini družb“.
41      Izpodbijana sodba (točki 56 in 134).
42      Poleg tega je treba poudariti, da je dejansko stanje v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Verlipack, posebno in se zelo razlikuje od dejanskega stanja v obravnavanih združenih zadevah. Posojili iz te zadeve sta bili dodeljeni za financiranje naložbe nemške skupine Heye v belgijski skupini Verlipack. Zdi se, da skupina Heye, posojilojemalka navedenih posojil, in skupina Verlipack, dejanska upravičenka do njih, v času, ko je bil ukrep pomoči dodeljen, nista pripadali isti skupini družb, razmerje med njima pa je bilo omejeno na tehnično pomoč; glej točki 12 in 107 obrazložitve Sklepa Komisije 2001/856/ES z dne 4. oktobra 2000 v zvezi z državno pomočjo skupini Verlipack, Belgija (UL 2001, L 320, str. 28).
43      Sodba z dne 21. decembra 2016, Komisija/Aer Lingus in Ryanair Designated Activity (C‑164/15 P in C‑165/15 P, EU:C:2016:990, točka 68).
44      Glej točko 63 sodbe AceaElectrabel. Do te sodbe je bila ta izjava navedena le v sodni praksi Splošnega sodišča, glej sodbo z dne 8. septembra 2009, AceaElectrabel/Komisija (T‑303/05, EU:T:2009:312, točka 101 in navedena sodna praksa).
45      Glej sodbo z dne 2. septembra 2010, Komisija/Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, točka 64).
46      Glej na področju državnih pomoči med drugim sodbi z dne 2. septembra 2010, Komisija/Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, točka 65), in z dne 20. septembra 2018, Španija/Komisija (C‑114/17 P, EU:C:2018:753, točka 104).
47      Glej moje sklepne predloge v zadevi Deutsche Lufthansa/Ryanair in drugi (C‑457/23 P, EU:C:2025:802, točki 18 in 19).
48      V točkah od 63 do 77 izpodbijane sodbe je opravilo poglobljeno presojo analize Komisije ob upoštevanju podatkov, na katerih je temeljila, ter trditev in dokazov, ki jih je predložila družba Ryanair. Ugotovilo je, da te povezave kažejo, prvič, da družba Air France-KLM dejansko izvaja nadzor tako, da neposredno ali posredno sodeluje pri upravljanju družb Air France in KLM ter s tem sodeluje pri gospodarski dejavnosti, ki jo ti opravljata, in, drugič, da na ravni te skupine obstajata centralizirani postopek odločanja in določeno usklajevanje, vsaj kar zadeva sprejemanje določenih pomembnih odločitev. Kar zadeva funkcionalne povezave med družbami Air France-KLM, Air France in KLM, je Splošno sodišče na podlagi enako poglobljene analize, ki jo je opravilo v točkah od 78 do 97 izpodbijane sodbe, menilo, da je ugotovitev Komisije, da družbi Air France in KLM uživata funkcionalno avtonomijo, prav tako omajana z več elementi, in sicer s (i) pravico do veta družbe Air France-KLM glede plač, imenovanj in odpoklicev vodstvenih delavcev v njenih odvisnih družbah, (ii) njeno vpletenostjo v pomembne ali strateške odločitve na področju financiranja, naložb in poslov v zvezi s floto ter (iii) obstojem določene funkcionalne integracije in funkcionalnega sodelovanja med družbama Air France in KLM ter odvisnimi družbami vsake od njiju. Nazadnje, kar zadeva gospodarske povezave med družbami Air France-KLM, Air France in KLM, je Splošno sodišče v točkah od 98 do 107 izpodbijane sodbe menilo, da ugotovitvi Komisije, da ti trije subjekti uživajo de facto gospodarsko avtonomijo, nasprotuje tudi nekaj elementov, ki izhajajo iz spornega sklepa in dokazov, ki so mu bili predloženi.
49      Glej točke 77, 97 oziroma 107 izpodbijane sodbe.
50      In sicer univerzalnega registracijskega dokumenta za leti 2019 in 2020 za družbo Air France‑KLM, predloženega Autorité des marchés financiers (organ za finančne trge, Francija) v skladu z Uredbo (EU) 2017/1129 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o prospektu, ki se objavi ob ponudbi vrednostnih papirjev javnosti ali njihovi uvrstitvi v trgovanje na reguliranem trgu, in razveljavitvi Direktive 2003/71/ES (UL 2017, L 168, str. 12) (v nadaljevanju: univerzalna registracijska dokumenta za leti 2019 in 2020). Pritožnice izpodbijajo pomen, ki ga je Splošno sodišče pripisalo tem dokumentom. V zvezi s tem je treba spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso le Splošno sodišče pristojno za ugotavljanje in presojo dejanskega stanja ter načeloma za presojo dokazov, ki jih je sprejelo za utemeljitev tega dejanskega stanja (glej med drugim sodbo z dne 9. junija 2016, PROAS/Komisija, C‑616/13 P, EU:C:2016:415, točka 52). Če so bili namreč ti dokazi pravilno pridobljeni ter če so bila spoštovana splošna pravna načela in postopkovna pravila glede dokaznega bremena in izvajanja dokazov, je samo Splošno sodišče pristojno presojati vrednost dokazov, ki so mu bili predloženi. Ta presoja torej razen v primeru izkrivljanja teh dokazov ni pravno vprašanje, ki bi bilo predmet nadzora Sodišča (glej zlasti sodbo z dne 6. aprila 2006, General Motors/Komisija, C‑551/03, EU:C:2006:229,
točka 52).
51      Glej točko 159 izpodbijane sodbe, v kateri je Splošno sodišče navedlo svojo ugotovitev o vprašanju upravičenca do zadevnega ukrepa pomoči.
52      Glej točko 82 izpodbijane sodbe. Splošno sodišče je v točki 102 te sodbe poudarilo tudi, da je Komisija v okviru ukrepa procesnega vodstva priznala, da se je družba Air France-KLM pogajala o skupnem naročilu zrakoplovov v imenu družb KLM, Transavia Netherlands in Transavia France.
53      Glej med drugim sodbo z dne 22. januarja 2026, Semural Waste & Energy (C‑812/24, EU:C:2026:38, točka 44 in navedena sodna praksa).
54      Glej med drugim sodbo z dne 23. novembra 2023, Ryanair in Airport Marketing Services (C‑758/21 P, EU:C:2023:917, točka 124).
55      V točki 113 obrazložitve spornega sklepa je navedeno, da imata družbi KLM in Air France „de facto veliko funkcionalno […] avtonomijo“.
56      („imata de facto veliko funkcionalno […] avtonomijo“).
57      In sicer (i) dejstva, da je družba Air France‑KLM ustvarjala svoje prihodke samo pri svojih odvisnih družbah, (ii) dejstva, da je navedena holdinška družba delovala v interesu svojih odvisnih družb, tako da je zbirala sredstva za njune potrebe na finančnih trgih, pri čemer se je opirala na finančni položaj skupine Air France‑KLM kot celote, ter (iii) dejstva, da so obstajali sporazumi o delitvi stroškov med družbama Air France in KLM ter dejavnosti, ki jih opravljata skupaj.
58      Splošno sodišče je svoje trditve o učinkih zadevnega ukrepa na ravni skupine Air France-KLM utemeljilo zlasti z univerzalnima registracijskima dokumentoma za leto 2019 in leto 2020, ki sta mu bila predložena.
59      Glej točki 12 in 13 obrazložitve spornega sklepa in točko 105 izpodbijane sodbe.
60      Enako velja za ugotovitev Splošnega sodišča v točki 126 izpodbijane sodbe.
61      Zadevni ukrep je bil dodeljen na podlagi med drugim teh pogodb, opisanih v točki 18 obrazložitve izpodbijanega sklepa: okvirni sporazum, sklenjen med nizozemsko državo, družbo KLM in družbo Air France-KLM (v nadaljevanju: okvirni sporazum), (ii) pogodba o revolving kreditu, sklenjena med družbo KLM in konzorcijem bank in (iii) sporazum o posojilu države med nizozemsko državo in družbo KLM.
62      Splošno sodišče je v točkah od 112 do 118 izpodbijane sodbe navedlo, da je bila družba Air France‑KLM pogodbena stranka okvirnega sporazuma in da je kot taka prevzela „pogodbene pravice in obveznosti“ do svojih sopogodbenikov v okviru dodelitve in izvajanja zadevnega ukrepa. Splošno sodišče je poleg odobritve financiranja na podlagi spornega ukrepa (točka 113) navedlo še soglasje k načrtu prestrukturiranja družbe KLM, spremembo nekaterih določb sporazumov, sklenjenih med Kraljevino Nizozemsko, družbo Air France-KLM in družbo KLM ob odobritvi koncentracije med družbama Air France in KLM leta 2004, ter izvajanje drugih pogojev, zlasti v zvezi z delovnim pravom, kakovostjo omrežja in trajnostjo (točke od 114 do 117 izpodbijane sodbe).
63      Glej točko 153 izpodbijane sodbe, v kateri je želelo Splošno sodišče razlikovati med obravnavano zadevo in zadevo, v kateri je bila izrečena sodba Verlipack.
64      Glej točki 118 in 119 izpodbijane sodbe.
65      Zdi se, da družbi Air France-KLM in Air France izpodbijata točnost izjave Splošnega sodišča, da je imela družba Air France-KLM kakršno koli vlogo pri izvajanju zadevnega ukrepa, vendar ne da bi trdili, da je bila storjena napaka pri razlagi upoštevnih pogodbenih določb, kaj šele, da je bila izkrivljena njihova vsebina.
66      Taka presoja je navedena v točkah od 114 do 116 in 117 obrazložitve spornega sklepa.
67      Glej opombo 5 teh sklepnih predlogov.
68      Kar zadeva dodelitev državne pomoči subjektom, ki pripadajo skupinam podjetij, ki delujejo v več državah članicah, je Splošno sodišče še opozorilo, da imajo Komisija in države članice vzajemno obveznost lojalnega sodelovanja ter da morajo sodelovati v dobri veri, da bi se zagotovilo popolno spoštovanje določb Pogodbe DEU; glej točko 164 izpodbijane sodbe.
69      Glej med drugim sodbo z dne 3. oktobra 2000, Industrie des poudres sphériques/Svet (C‑458/98 P, EU:C:2000:531, točka 82), ki jo Komisija navaja v svojih pisanjih.
70      Glej sodbo z dne 3. oktobra 2000, Industrie des poudres sphériques/Svet (C‑458/98 P, EU:C:2000:531, točka 81).
71      Glej sodbo z dne 19. maja 2021 (točka 48).
72      Glej sodbo z dne 19. maja 2021 (točke 42, 43 in 72).
73      Glej sodbo z dne 19. maja 2021 (točka 37).
74      V točki 117 obrazložitve spornega sklepa je navedeno, da „Komisija po tehtanju kljub povezavam med družbami, KLM,
Air France in [Air France-KLM] meni, da odvisna družba KLM na podlagi celote dokaznih elementov, navedenih v oddelku 2.5, katerih presoja je bila opravljena v točkah od 112 do 116 obrazložitve, na splošno uživa dovolj pravne in finančne avtonomije, da se za namene uporabe pravil o državni pomoči za priglašeni ukrep pomoči obravnava kot gospodarska enota, ločena od družbe [Air France-KLM] in družbe Air France“.
75      Glej zlasti sodbe z dne 19. septembra 2000, Nemčija/Komisija (C‑156/98, EU:C:2000:467, točki 26 in 27); z dne 13. junija 2002, Nizozemska/Komisija (C‑382/99, EU:C:2002:363, točke od 55 do 69), in z dne 28. julija 2011, Mediaset/Komisija (C‑403/10 P, EU:C:2011:533, točke od 73 do 83).
76      Izpodbijana sodba, točka 152.
77      Glej sodbo z dne 10. aprila 2024, Danske Slagtermestre/Komisija (T‑486/18 RENV, EU:T:2024:217, točka 73).
78      Glej sodbo z dne 16. oktobra 2025, Nizozemska/Komisija (C‑59/24 P, EU:C:2025:798, točki 91 in 92).
79      To je jasno razvidno iz razlogovanja Splošnega sodišča kot celote ter, natančneje, iz točk od 125 do 127 in 153 izpodbijane sodbe, v katerih je Splošno sodišče zavrnilo trditev Komisije o obstoju zgolj sekundarnih gospodarskih učinkov na podlagi sodbe AceaElectrabel in nadzora, ki ga je družba Air France-KLM izvajala nad svojimi odvisnimi družbami, pa tudi iz točk od 154 do 156.
80      Izpodbijana sodba (točke od 125 do 127, 155 in 156).