SODBA SODIŠČAz dne 19. junija 1990(*)„Pravo
Skupnosti – Neposredni učinek – Primarnost – Tožba pred nacionalnim
sodiščem za odpravo kršitve prava Skupnosti, ki izhaja iz določbe
nacionalnega prava – Kršitev, ki jo je treba ugotoviti – Predlog za
izdajo začasne odredbe – Obstoj nacionalne določbe, ki preprečuje izdajo
začasne odredbe – Obveznosti in pristojnosti sodnika, ki odloča o
zadevi“V zadevi C-213/89_katere predmet je predlog House of Lords, naslovljen na Sodišče na podlagi člena 177 Pogodbe EGS, v postopku medThe QueeninSecretary of State for Transport, ex parte: Factortame Ltd in drugi_za
sprejetje predhodne odločbe o razlagi prava Skupnosti in v zvezi z
obsegom pristojnosti nacionalnih sodišč za izdajo začasnih odredb, kadar
so sporne pravice, ki naj bi obstajale na podlagi prava Skupnosti_SODIŠČE_v
sestavi O. Due, predsednik, sir Gordon Slynn, C. N. Kakouris,
F. A. Schockweiler, M. Zuleeg, predsedniki senatov, G. F.
Mancini, R. Joliet, J. C. Moitinho de Almeida, G. C. Rodríguez Iglesias,
F. Grévisse in M. Diez de Velasco, sodniki_generalni pravobranilec: G. Tesauro_sodni tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator_ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:–        za
vlado Združenega kraljestva T. J. G. Pratt, Principal Assistant
Treasury Solicitor, zastopnik, skupaj s sirom Nicholasom Lyellom, QC,
Solicitor General, Christopher Bellamy, QC, in Christopher Vajda,
barrister_–        za
irsko vlado Louis J. Dockery, Chief State Solicitor, skupaj z Jamesom
O' Reillyjem, SC v irski zbornici_–        za
Factortame Ltd in druge David Vaughan, QC, Gerald Barling, barrister,
David Anderson, barrister, in Stephen Swabey, solicitor, iz odvetniške
pisarne Thomas Cooper & Stibbard_–        za
Komisijo Götz zur Hausen, pravni svetovalec, in Peter Oliver, član
pravne službe Komisije, zastopnik_ob upoštevanju zapisnika sodne obravnave_po
predstavitvi ustnih stališč vlade Združenega kraljestva, družbe
Factortame Ltd in drugi, družbe Rawlings (Trawling) Ltd., ki jo zastopa
N. Forwood, QC, in Komisije na obravnavi 5. aprila 1990_po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 17. maja 1990izreka naslednjoSodbo1        S
sodbo z dne 18. maja 1989, ki jo je Sodišče prejelo 10. julija 1989, je
House of Lords Sodišču na podlagi člena 177 Pogodbe EGS predložilo dve
vprašanji za predhodno odločanje glede razlage prava Skupnosti in v
zvezi z obsegom pristojnosti nacionalnih sodišč pri izdaji začasnih
odredb, kadar gre za pravice, ki naj bi jih podeljevalo pravo Skupnosti.2        Vprašanji
sta bili postavljeni v okviru spora med Secretary of State for
Transport (v nadaljevanju: prometni minister) na eni strani in družbo
Factortame Ltd in drugimi družbami, ustanovljenimi po pravu Združenega
kraljestva, pa tudi direktorji in družbeniki teh družb, od katerih so
večina španski državljani, na drugi strani (v nadaljevanju: pritožniki v
postopku v glavni stvari).3        Iz
spisa izhaja, da so zadevna podjetja lastniki ali upravljavci 95
ribiških ladij, ki so bile registrirane v britanskem ladijskem registru v
skladu z Merchant Shipping Act 1894 (zakon o trgovskem ladjevju iz leta
1894). Od tega je bilo 53 ladij prvotno registriranih v Španiji in so
plule pod špansko zastavo, vendar so bile po letu 1980 vpisane v
britanski register ob različnih datumih. Preostalih 42 ladij je bilo
vedno registriranih v Združenem kraljestvu, vendar so jih zadevna
podjetja kupila ob različnih datumih, večino po letu 1983.4        Zakonska
ureditev glede registracije britanskih ribiških ladij je bila temeljito
spremenjena z drugim delom Merchant Shipping Act 1988 (zakon o
trgovskem ladjevju iz leta 1988; v nadaljevanju: zakon iz leta 1988) in z
Merchant Shipping (Registration of Fishing Vessels) Regulations 1988
(pravila iz leta 1988 o registraciji ribiških ladij; v nadaljevanju:
pravila iz leta 1988; S. I. 1988, št. 1926). Združeno kraljestvo je s to
spremembo želelo prekiniti prakso, imenovano „quota hopping“, pri
kateri naj bi po mnenju Združenega kraljestva šlo za „plenjenje“
ribiških kvot, dodeljenih Združenemu kraljestvu, in sicer naj bi jih
plenile ladje, ki plujejo pod britansko zastavo, a niso britanske.5        Zakon
iz leta 1988 je določil vzpostavitev novega registra, v katerem morajo
biti odslej registrirane vse britanske ribiške ladje, vključno s
tistimi, ki so bile na podlagi zakona iz leta 1894 že registrirane v
starem splošnem registru. Vendar pa so v novem registru lahko
registrirane le tiste ribiške ladje, ki izpolnjujejo pogoje iz oddelka
14 zakona iz leta 1988.6        Ta
člen v prvem odstavku določa, da se – razen odstopanj, ki jih določi
prometni minister – ribiško ladjo lahko v novi register vpiše, le če:„a)      je ladja v britanski lasti_b)       ladjo upravljajo, njeno delovanje usmerjajo in nadzorujejo iz Združenega kraljestva inc)
je zakupnik ladje njen upravitelj
ali upravljavec kvalificirana oseba ali kvalificirana družba“.V
skladu z drugim odstavkom tega člena se šteje, da je ribiška ladja v
britanski lasti, če so v celoti njeni zakoniti lastniki (legal
ownership) ena ali več kvalificiranih oseb oziroma kvalificiranih družb
in če je ladja v dejanski lasti (beneficial ownership) ene ali več
kvalificiranih oseb ali vsaj 75 % v dejanski lasti ene ali več
kvalificiranih oseb; odstavek 7 istega člena določa, da „kvalificirana
oseba“ pomeni osebo, ki je britanski državljan s stalnim in dejanskim
prebivališčem v Združenem kraljestvu, „kvalificirana družba“ pa pomeni
družbo, ustanovljeno v Združenem kraljestvu, ki ima tam svoj sedež, vsaj
75 % družbe pa je v lasti ene ali več kvalificiranih oseb in je vsaj 75
% njenih direktorjev kvalificiranih oseb.7        Zakon
iz leta 1988 in pravila iz leta 1988 so začeli veljati 1. decembra
1988. Vendar je bila na podlagi člena 13 zakona iz leta 1988 veljavnost
registracij, opravljenih na podlagi prejšnje ureditve, podaljšana za
prehodno obdobje do 31. marca 1989.8        Komisija
je 4. avgusta 1989 na Sodišču vložila tožbo na podlagi člena 169
Pogodbe EGS, s katero je želela, naj se ugotovi, da je Združeno
kraljestvo, s tem da je določilo pogoje državljanstva iz člena 14 zakona
iz leta 1988, kršilo obveznosti iz členov 7, 52 in 221 Pogodbe EGS. Ta
tožba je predmet zadeve 246/89, ki poteka pred Sodiščem. Komisija je z
ločeno vlogo, vloženo v sodnem tajništvu istega dne, Sodišču podala
predlog za izdajo začasne odredbe, s katero naj se zadrži uporaba
pogojev državljanstva, in sicer za državljane drugih držav članic in za
ribiške ladje, ki so do 31. marca 1989 ribiško dejavnost opravljale pod
britansko zastavo in z britanskim ribiškim dovoljenjem. S sklepom z dne
10. oktobra 1989 (246/89 R, Recueil, str. 3125) je predsednik
Sodišča ugodil temu predlogu. Za izvedbo tega sklepa je Združeno
kraljestvo izdalo uredbo o spremembi člena 14 zakona iz leta 1988, in
sicer z učinkom od 2. novembra 1989.9        Ob
začetku postopka, ki je privedel do spora v glavni stvari, 95 ribiških
ladij pritožnikov v postopku v glavni stvari ni izpolnjevalo vsaj enega
od pogojev za registracijo, določenih v členu 14 zakona iz leta 1988, in
jih torej ni bilo mogoče vpisati v novi register.10      Ker
je tem ladjam grozilo, da bodo 1. aprila 1989 izgubile pravico do
ribolova, so zadevne družbe izpodbijale – z zahtevo za sodni preskus, ki
so ga 16. decembra 1988 vložile pri High Court of Justice, Queen' s
Bench Division – skladnost drugega dela zakona iz leta 1988 s pravom
Skupnosti; prav tako so predlagale izdajo začasnih odredb za celotno
obdobje do dokončne odločitve glede njihove zahteve za sodni preskus.11      Divisional
Court pri Queen' s Bench Division je v sodbi z dne 10. marca 1989: i)
prekinilo odločanje in Sodišču na podlagi člena 177 Pogodbe EGS
predložilo predlog za predhodno odločanje in ii) z začasno odredbo glede
vlagateljev predloga za izdajo začasne odredbe zadržalo uporabo drugega
dela zakona in predpisov iz leta 1988.12      Prometni
minister se je 13. marca 1989 glede začasnih odredb pritožil zoper
sklep Divisional Court. Court of Appeal je s sodbo z dne 22. marca 1989
odločilo, da sodišča na podlagi nacionalnega prava nimajo pristojnosti
začasno odložiti uporabe zakonov. Zato je Court of Appeal razveljavilo
sklep, ki ga je izdalo Divisional Court.13      House
of Lords, ki je odločalo o zadevi, je 18. maja 1989 izdalo zgoraj
navedeno sodbo. V njej je ugotovilo, da so bile trditve pritožnikov v
postopku v glavni stvari – glede nepopravljive škode, ki naj bi jim
nastala, če predlagane začasne odredbe ne bi bile izdane in če bi jim s
svojim zahtevkom v postopku v glavni stvari uspelo – utemeljene. Vendar
je presodilo, da britanska sodišča na podlagi nacionalnega prava v takih
primerih, kot je primer v postopku v glavni stvari, nimajo pristojnosti
za izdajo začasnih odredb; natančneje, temu naj bi – v povezavi z
domnevo, da so nacionalni zakoni vse dotlej, dokler ni odločeno o
njihovi združljivosti s pravom Skupnosti, v skladu z njim – nasprotovalo
staro pravilo angleškega običajnega prava, da zoper Krono, torej vlado,
ni mogoče izdati nobene začasne odredbe.14      House
of Lords se je nadalje vprašalo, ali so britanska sodišča – kljub
omenjenemu pravilu nacionalnega prava – na podlagi prava Skupnosti imela
pristojnost izdati začasne odredbe zoper Krono.15      House
of Lords je torej menilo, da se v zadevi zastavlja vprašanje razlage
prava Skupnosti, zato je na podlagi člena 177 Pogodbe EGS prekinilo
odločanje, dokler Sodišče ne bo odgovorilo na ta vprašanja za predhodno
odločanje:„1. Kadar(i)      v
postopku pred nacionalnim sodiščem stranka zatrjuje, da ima na podlagi
prava Skupnosti pravice, ki neposredno učinkujejo v nacionalnem pravu
(‚zatrjevane pravice‘),(ii)      uporaba jasne nacionalne določbe tej stranki sama po sebi odvzema zatrjevane pravice,(iii) obstajajo
trdni argumenti tako za obstoj zatrjevanih pravic kot proti njemu in je
nacionalno sodišče na podlagi člena 177 predložilo predlog za predhodno
odločanje o tem, ali zatrjevane pravice obstajajo,(iv)      nacionalno
pravo domneva, da je nacionalna določba v skladu s pravom Skupnosti,
razen če je ugotovljena njena nezdružljivost,(v)      nacionalno
sodišče nima pristojnosti za izdajo začasne odredbe za varstvo
zatrjevanih pravic, tako da bi se zadržala uporaba nacionalne določbe,
dokler ni končan postopek predhodnega odločanja,(vi)      bi
– v primeru odločitve v postopku predhodnega odločanja, ki bi bila v
korist zatrjevanih pravic – stranki, ki bi se lahko sklicevala na te
pravice, verjetno nastala nepopravljiva škoda, če ne bi bile izdana ta
začasna odredba za varstvo_ali pravo Skupnosti(a)      zavezuje nacionalno sodišče, da odobri to začasno varstvo zatrjevanih pravic, ali(b)      daje nacionalnemu sodišču pristojnost, da odobri to začasno varstvo zatrjevanih pravic?2.
Če je odgovor na prvo vprašanje pod
(a) nikalen in odgovor na prvo vprašanje pod (b) pritrdilen, katera
merila je treba uporabiti pri odločanju o tem, ali je izdajo zgoraj
navedenih začasnih odredb za varstvo zatrjevanih pravic treba odobriti
ali zavrniti?“16      Za
podrobnejšo predstavitev dejstev spora v postopku v glavni stvari,
postopka in stališč, predstavljenih Sodišču, se napotuje na poročilo za
obravnavo. Ti deli spisa so spodaj povzeti le toliko, kolikor je to
potrebno za razlogovanje Sodišča.17      Iz
spisa in predvsem iz predložitvene sodbe ter iz zgoraj predstavljenega
poteka zadeve pred nacionalnimi sodišči, ki so predhodno odločala o
zadevi, izhaja, da predložitveno sodišče s svojim vprašanjem za
predhodno odločanje želi v bistvu izvedeti, ali mora nacionalni sodnik,
ki – kadar odloča o zadevi, ki zadeva pravo Skupnosti – meni, da je
edina ovira za izdajo začasne odredbe pravilo nacionalnega prava,
zavrniti uporabo tega pravila.18      Pri
odgovoru na to vprašanje je treba poudariti, da je Sodišče v sodbi z
dne 9. marca 1978 v zadevi Simmenthal (106/77, Recueil, str. 629)
odločilo, da morajo pravila prava Skupnosti, ki imajo neposredni učinek,
„popolnoma učinkovati enako v vseh državah članicah od takrat, ko
začnejo veljati in ves čas med njihovo veljavnostjo“ (točka 14) ter da
„v skladu z načelom primarnosti prava Skupnosti določbe Pogodbe in akti
institucij, ki se uporabljajo neposredno, učinkujejo – v razmerju do
nacionalnega prava držav članic – tako, da se avtomatično zaradi
njihovega sprejetja samega ne uporabi nobena njim nasprotna določba
nacionalne zakonodaje“ (točka 17).19      V
skladu s sodno prakso Sodišča je naloga nacionalnih sodišč, da – z
uporabo načela sodelovanja iz člena 5 Pogodbe – zagotovijo pravno
varstvo, ki ga imajo upravičenci na podlagi neposrednega učinka določb
prava Skupnosti (glej tudi sodbi z dne 10. julija 1980 v zadevi Ariete,
811/79, Recueil, str. 2545, in Mireco, 826/79, Recueil, str. 2559).20      Sodišče
je tudi presodilo, da je z inherentnimi zahtevami prava Skupnosti
neskladna vsaka določba nacionalnega pravnega reda ali vsaka
zakonodajna, upravna ali sodna praksa, katere učinek je zmanjšanje
učinkovitosti prava Skupnosti, če pri uporabi tega prava pristojni
sodnik nima pooblastil za to, da stori vse potrebno, da se ne uporabijo
nacionalne zakonske določbe, ki morebiti ovirajo – četudi le začasno –
polni učinek predpisov Skupnosti (zgoraj navedena sodba Simmenthal z dne
9. marca 1978, točki 22 in 23).21      Dodati
je treba, da bi bil polni učinek prava Skupnosti prav tako zmanjšan, če
bi pravilo nacionalnega prava sodniku, ki odloča o sporu, za katerega
velja pravo Skupnosti, lahko preprečilo, da izda začasno odredbo, da se
zagotovi polni učinek pričakovane sodne odločbe glede obstoja pravic,
zatrjevanih na podlagi prava Skupnosti. Iz navedenega izhaja, da mora
sodnik, ki bi v takih okoliščinah izdal začasno odredbo, če mu tega ne
bi preprečevalo pravilo nacionalnega prava, zavrniti uporabo tega
pravila.22      To
razlago podkrepljuje sistem, ki ga vzpostavlja člen 177 Pogodbe EGS,
katerega učinek bi bil zmanjšan, če nacionalno sodišče, ki prekine
odločanje do odgovora Sodišča na vprašanje za predhodno odločanje, ne bi
moglo sprejeti začasne odredbe do izreka svoje odločbe, sprejete v
skladu z odgovorom Sodišča.23      Zato
je na zastavljeno vprašanje treba odgovoriti tako, da je pravo
Skupnosti treba razlagati tako, da mora nacionalno sodišče, ki pri
odločanju o sporu, ki se nanaša na pravo Skupnosti, meni, da je edina
ovira za izdajo začasne odredbe pravilo nacionalnega prava, zavrniti
uporabo tega pravila. Stroški24      Stroški,
ki so jih priglasile vlada Združenega kraljestva, vlada Irske in
Komisija Evropskih skupnosti, ki so Sodišču predložile svoja stališča,
se ne povrnejo. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari
ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o
stroških.Iz teh razlogov jeSODIŠČEpo obravnavanju vprašanja za predhodno odločanje, ki mu ga je predložilo House of Lords s sodbo z dne 18. maja 1989, razsodilo:Pravo
Skupnosti je treba razlagati tako, da mora nacionalno sodišče, ki pri
odločanju o sporu, ki se nanaša na pravo Skupnosti, meni, da je edina
ovira za izdajo začasne odredbe pravilo nacionalnega prava, zavrniti
uporabo tega pravila.DueSlynn      KakourisSchockweilerZuleeg      ManciniJolietMoitinho de Almeida      Rodríguez IglesiasGrévisse       Díez de VelascoRazglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 19. junija 1990.Sodni tajnik       PredsednikJ.-G. Giraud       O. Due* Jezik postopka: angleščina.