62023CJ0723
SODBA SODIŠČA (šesti senat)
z dne 10. aprila 2025 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Direktiva (EU) 2019/1023 – Postopki glede prestrukturiranja, insolventnosti in odpusta dolgov – Člen 20 – Dostop do odpusta dolgov – Člen 23(1) in (2) – Odstopanja – Fizična oseba, ki je postala insolventna – Pogoji za dostop do odpusta dolgov – Pojem ‚nepoštenega‘ ravnanja ali ravnanja ‚v slabi veri‘ – Ravnanja v razmerju do upnikov tretje osebe“
V zadevi C‑723/23, [Amilla], (
i
)
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Juzgado de lo Mercantil no 3 de Oviedo, con sede en Gijón (gospodarsko sodišče št. 3 v Oviedu s sedežem v Gijónu, Španija) z odločbo z dne 13. oktobra 2023, ki je na Sodišče prispela 28. novembra 2023, v postopku
Agencia Estatal de la Administración Tributaria
proti
VT,
UP,
SODIŠČE (šesti senat),
v sestavi A. Kumin, predsednik senata, F. Biltgen (poročevalec), predsednik prvega senata, in S. Gervasoni, sodnik,
generalni pravobranilec: J. Richard de la Tour,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za VT in UP I. Blanco Urizar, abogado,
–
za špansko vlado A. Ballesteros Panizo, agent,
–
za Evropsko komisijo J. L. Buendía Sierra, G. Meeßen in G. von Rintelen, agenti,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 20 in člena 23(1) Direktive (EU) 2019/1023 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. junija 2019 o okvirih preventivnega prestrukturiranja, odpustu dolgov in prepovedih opravljanja dejavnosti ter ukrepih za povečanje učinkovitosti postopkov glede prestrukturiranja, insolventnosti in odpusta dolgov ter o spremembi Direktive (EU) 2017/1132 (Direktiva o prestrukturiranju in insolventnosti, UL 2019, L 172, str. 18).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med fizično osebo VT, ki je postala insolventna, in Agencia Estatal de la Administración Tributaria (državna agencija za davčno upravo, Španija; v nadaljevanju: AEAT) v zvezi s prošnjo za odpust dolgov, ki jo je ta oseba vložila med postopkom zaradi insolventnosti, ki se je nanašal nanjo.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
V uvodnih izjavah od 78 do 81 Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti je navedeno:
„(78)
Popoln odpust dolgov ali prenehanje prepovedi opravljanja dejavnosti po obdobju, ki ni daljše od treh let, nista primerna v vseh okoliščinah, zato bi lahko bilo potrebno uvesti odstopanja od tega pravila, ki so ustrezno utemeljena z razlogi, določenimi v nacionalnem pravu. Takšna odstopanja bi bilo na primer treba uvesti, kadar je dolžnik nepošten ali je ravnal v slabi veri. Kadar se podjetniki ne morejo sklicevati na domnevo poštenja in dobre vere po nacionalnem pravu, pa jim breme dokazovanja glede njihovega poštenja in dobre vere ne bi smelo po nepotrebnem otežiti ali jih obremeniti pri tem, da začnejo postopek.
(79)
Sodni ali upravni organi lahko pri ugotavljanju, ali podjetnik ni bil pošten, upoštevajo okoliščine, kot so: narava in obseg dolgov; obdobje, v katerem so dolgovi nastali; prizadevanja podjetnika, da poravna dolgove in izpolni pravne obveznosti, vključno z zahtevami glede javnega izdajanja dovoljenj in potrebo po pravilnem knjigovodstvu; dejanja podjetnika, s katerimi bi lahko onemogočil ukrepanje upnikov; izpolnjevanje dolžnosti, če obstaja verjetnost insolventnosti, ki jih imajo podjetniki, ki so direktorji podjetja; ter spoštovanje konkurenčnega in delovnega prava Unije in nacionalnega konkurenčnega in delovnega prava. Moralo bi tudi biti mogoče uvesti odstopanja, kadar podjetnik ni izpolnil nekaterih pravnih obveznosti, vključno z obveznostmi, da čim bolj poveča donose za upnike, ki bi lahko bile v obliki splošne obveznosti ustvarjanja dohodka ali premoženja. Nadalje bi moralo tudi biti mogoče uvesti posebna odstopanja, kadar je to potrebno za zagotovitev ravnotežja med pravicami dolžnika in pravicami enega ali več upnikov, na primer kadar je upnik fizična oseba, ki jo je treba bolj zavarovati kot dolžnika.
(80)
Odstopanje bi lahko bilo upravičeno tudi, kadar niso kriti stroški postopka, ki vodi do odpusta dolgov, vključno s pristojbinami sodnih in upravnih organov ter honorarji upraviteljev. Državam članicam bi bilo treba omogočiti, da se ugodnosti tega odpusta lahko prekličejo, na primer kadar se finančni položaj dolžnika bistveno izboljša zaradi nepričakovanih okoliščin, denimo zaradi dobitka na loteriji, prejema dediščine ali donacije. Državam članicam ne bi smeli preprečiti, da določijo dodatna odstopanja v natančno opredeljenih okoliščinah in kadar so ustrezno utemeljena.
(81)
Kadar obstaja ustrezno utemeljen razlog po nacionalnem pravu, bi lahko bilo primerno, da se za nekatere kategorije dolgov omeji možnost odpusta. […] Državam članicam bi bilo treba omogočiti, da izključijo tudi druge kategorije dolgov, če je to ustrezno utemeljeno.“
4
Člen 20 te direktive, naslovljen „Dostop do odpusta dolgov“, določa:
„1.   Države članice zagotovijo, da imajo insolventni podjetniki dostop do vsaj enega postopka, ki lahko privede do popolnega odpusta dolgov v skladu s to direktivo.
[…]
2.   Države članice, v katerih je popoln odpust dolgov odvisen od delnega odplačila dolgov s strani podjetnika, zagotovijo, da s tem povezana obveznost odplačila temelji na položaju posameznega podjetnika in da je zlasti sorazmerna z njegovim zasegljivim ali razpoložljivim dohodkom in premoženjem v preizkusni dobi za odpust dolgov ter da upošteva pravičen interes upnikov.
[…]“
5
Člen 23 navedene direktive, naslovljen „Odstopanja“, določa:
„1.   Z odstopanjem od členov 20 do 22 države članice ohranijo ali uvedejo določbe, s katerimi zavrnejo ali omejijo dostop do odpusta dolgov, prekličejo koristi takega preklica dolgov ali določijo daljše preizkusne dobe za pridobitev popolnega odpusta dolgov ali daljša obdobja prepovedi opravljanja dejavnosti, kadar je insolventni podjetnik do upnikov ali drugih deležnikov ravnal nepošteno ali v slabi veri po nacionalnem pravu, ko je postal zadolžen, med postopkom v primeru insolventnosti ali med plačilom dolgov, brez poseganja v nacionalna pravila o dokaznem bremenu.
2.   Z odstopanjem od členov 20 do 22 lahko države članice ohranijo ali uvedejo določbe, s katerimi v natančno opredeljenih okoliščinah zavrnejo ali omejijo dostop do odpusta dolgov, prekličejo koristi odpusta dolgov ali določijo daljše preizkusne dobe za pridobitev popolnega odpusta dolgov ali daljša obdobja prepovedi opravljanja dejavnosti, kadar so taka odstopanja ustrezno utemeljena, na primer kadar:
(a)
je insolventni podjetnik znatno kršil obveznosti na podlagi načrta za odplačilo dolgov ali katero koli drugo pravno obveznost, namenjeno zaščiti interesov upnikov, vključno z obveznostjo, da poveča donose za upnike;
(b)
insolventni podjetnik ne izpolni obveznosti zagotavljanja informacij ali sodelovanja v skladu s pravom Unije in nacionalnim pravom;
(c)
gre za prošnje z namenom zlorabe odpusta dolgov;
(d)
gre za novo prošnjo za odpust dolgov v določenem obdobju, potem ko je bil insolventnemu podjetniku odobren popoln odpust dolgov ali mu je bil popoln odpust dolgov zavrnjen zaradi hude kršitve obveznosti zagotavljanja informacij ali sodelovanja;
(e)
strošek postopka, ki vodi do odpusta dolgov, ni pokrit, ali
(f)
je odstopanje potrebno, da se zagotovi ravnotežje med pravicami dolžnika in pravicami enega ali več upnikov.
3.   Z odstopanjem od člena 21 lahko države članice določijo daljše preizkusne dobe za odpust dolgov, kadar:
[…]
4.   Države članice lahko določene kategorije dolgov izključijo iz odpusta dolgov ali omejijo dostop do odpusta dolgov ali določijo daljše preizkusne dobe za odpust dolgov, kadar so take izključitve, omejitve ali daljše dobe ustrezno utemeljene, kot v primeru:
(a)
zavarovanih dolgov;
(b)
dolgov, ki izhajajo iz kazenskih sankcij ali so z njimi povezani;
(c)
dolgov, ki izhajajo iz odškodninske odgovornosti;
[…].“
Špansko pravo
6
Zakon, ki se rationae temporis uporablja za spor o glavni stvari, je Real Decreto Legislativo 1/2020 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley Concursal (kraljeva zakonska uredba 1/2020 o potrditvi prečiščenega besedila zakona o stečaju) z dne 5. maja 2020 (BOE št. 127 z dne 7. maja 2020, str. 31518), kakor je bila spremenjena z Ley 16/2022 de reforma del texto refundido de la Ley Concursal, aprobado por el Real Decreto Legislativo 1/2020, para la transposición de la Directiva (UE) 2019/1023 (zakon 16/2022 o spremembi prečiščenega besedila zakona o stečaju, potrjenega s kraljevo zakonsko uredbo 1/2020 z dne 5. maja 2020 za prenos Direktive (EU) 2019/1023) z dne 5. septembra 2022 (BOE št. 214 z dne 6. septembra 2022, str. 123682) (v nadaljevanju: TRLC).
7
V preambuli k zakonu št. 16/2022 je navedeno:
„[…]
[…] Če je insolventni dolžnik fizična oseba, je namen postopka zaradi insolventnosti identificirati dobroverne dolžnike in jim ponuditi delni odpust njihovih dolgov ter jim tako dati novo priložnost in preprečiti, da bi postali del sive ekonomije ali se znašli na obrobju družbe.
[…]
[Direktiva o prestrukturiranju in insolventnosti] vsem državam članicam nalaga obveznost, da vzpostavijo mehanizem druge priložnosti za preprečitev, da bi se dolžniki poskušali preseliti v druge države, ki že določajo te mehanizme, s stroški, ki bi jih to pomenilo tako za dolžnika kot za njegove upnike. Vzporedno se poenotenje v tej točki šteje za bistveno za delovanje evropskega enotnega trga.
Ena od najkorenitejših sprememb nove ureditve je, da je namesto tega, da je odpust odvisen od odplačila določene vrste dolgov (kot je določal člen 487(2) prečiščenega besedila zakona o stečaju), sprejet sistem zaslužnega odpusta, v katerem ima lahko vsak dolžnik ne glede na to, ali je podjetnik ali ne, če izpolnjuje zahtevo po dobri veri, na kateri temelji ta institut, dostop do odpusta vseh njegovih dolgov, razen tistih, za katere se izjemoma in zaradi njihove posebne narave šteje, da ne morejo biti po zakonu predmet odpusta. Možnost, ki jo je španski zakonodajalec sprejel že leta 2015, da se odpust odobri vsakemu dolžniku, ki je dobroverna fizična oseba, ne glede na to, ali je podjetnik ali ne, je ohranjena.
[…]
Dobra vera dolžnika ostaja temelj odpusta. V skladu s priporočili mednarodnih organizacij je določena normativna omejitev dobre vere s sklicevanjem na nekatera izčrpno našteta objektivna ravnanja (seznam numerus clausus), brez uporabe modelov ravnanja, ki so nejasni ali ne dovolj natančno določeni ali katerih dokaz od dolžnika zahteva nemogoče breme. […]
[…]
Odpust dolgov se razširi na vse terjatve v okviru kolektivnega postopka in terjatve do stečajne mase. Izjeme v nekaterih primerih temeljijo na posebnem pomenu njihovega poplačila za pravično in solidarno družbo, ki temelji na pravni državi (kot so preživninski dolgovi, dolgovi, ki izhajajo iz javnopravnih terjatev, dolgovi, ki izhajajo iz kaznivih dejanj, ali dolgovi, ki izhajajo iz deliktne odgovornosti). Tako je odpust dolgov za javnopravne terjatve odvisen od nekaterih omejitev in je mogoč le ob prvem odpustu dolgov, ne pa pri naslednjih. V drugih primerih je izjema utemeljena s sinergijami ali negativnimi zunanjimi učinki, ki bi lahko izhajali iz odpusta nekaterih vrst dolgov: odpust dolgov, ki izhajajo iz obveznosti plačila stroškov postopka, ki vodi do odpusta dolgov, bi lahko nekatere tretje osebe odvrnil od sodelovanja z dolžnikom pri tem namenu (npr. odvetnike), kar bi stečajnemu dolžniku preprečilo dostop do svojega spisa. Prav tako bi odpust dolgov za terjatve, zavarovane s premoženjem, brez kakršne koli podlage posegel v enega od bistvenih elementov dostopa do kredita in s tem v dobro delovanje sodobnih gospodarstev, ki je zaščita upnika z zanesljivim zavarovanjem dolga s premoženjem zaradi negotovosti v primeru insolventnosti ali neizpolnjevanja obveznosti dolžnika. Nazadnje, izjemoma lahko sodišče odloči, da se nekateri dolgovi v celoti ali delno ne odpustijo, če je to potrebno za preprečitev insolventnosti upnika.
[…]“
8
Člen 486 TRLC določa:
„Dolžnik, ki je fizična oseba, ne glede na to, ali je podjetnik ali ne, lahko zaprosi za odpust neplačanih dolgov pod pogoji, določenimi s tem zakonom, če je dobroveren dolžnik, tako da se:
1.
predloži načrt za odplačilo brez predhodne likvidacije stečajne mase v skladu z ureditvijo odpusta dolgov iz pododdelka 1 oddelka 3 spodaj ali
2.
unovči stečajna masa, pri čemer se za odpust dolgov uporabi ureditev iz pododdelka 2 oddelka 3 spodaj, če je razlog za končanje postopka zaradi insolventnosti konec likvidacije stečajne mase ali če ta masa ne zadostuje za poplačilo terjatev do stečajne mase.“
9
Člen 487 TRLC določa:
„(1)   Dolžniku, ki se znajde v enem od naslednjih položajev, ni mogoče odobriti odpusta neplačanih dolgov:
1.
Če je bil v desetih letih pred prošnjo za odpust dolgov pravnomočno obsojen na zaporno kazen, tudi pogojno ali če je bila ta kazen nadomeščena, za kazniva dejanja zoper premoženje in socialno-ekonomski red, zaradi ponarejanja listin, zoper državno blagajno in socialno varnost ali zoper pravice delavcev, pod pogojem, da je najvišja kazen za kaznivo dejanje enaka ali daljša od treh let, razen če je na dan vložitve prošnje za odpust dolgov kazenska odgovornost prenehala in so bile denarne obveznosti, ki izhajajo iz kaznivega dejanja, poravnane.
2.
Če je bil v desetih letih pred prošnjo za odpust dolgov s pravnomočno upravno odločbo kaznovan zaradi zelo hudih kršitev na področju davkov, socialne varnosti ali socialnega reda ali če je bila v istem obdobju izdana pravnomočna odločba o razširitvi odgovornosti, razen če je dolžnik do datuma vložitve prošnje za odpust dolgov v celoti izpolnil svoje obveznosti.
V primeru hudih kršitev lahko dolžniki, ki so bili sankcionirani v znesku, ki presega 50 % zneska, ki je upravičen do odpusta s strani [AEAT] iz člena 489(1), točka 5, dobijo odpust le, če so do datuma vložitve prošnje za odpust dolgov v celoti izpolnili svoje obveznosti.
3.
Če je bilo ugotovljeno, da je insolventnost goljufiva. Če pa je bilo ugotovljeno, da je insolventnost goljufiva zgolj zato, ker dolžnik ni pravočasno izpolnil obveznosti vložitve predloga za razglasitev insolventnosti, lahko sodišče upošteva okoliščine, v katerih je prišlo do zamude.
4.
Če je bil v desetih letih pred prošnjo odpust dolgov v sodbi, s katero je bilo ugotovljeno, da je insolventnost tretje osebe, goljufiva, razglašen za zadevno osebo, razen če je dolžnik do datuma vložitve prošnje za odpust dolgov v celoti izpolnil svoje obveznosti.
[…]
(2)   Če opredelitev v primerih iz točk 3 in 4 prejšnjega odstavka še ni pravnomočna, sodišče odloži odločitev o odpustu dolgov, dokler opredelitev ni pravnomočna. […]“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
10
VT in njegova žena UP sta bila upravitelja družb BLANCO Y NARANJA SL in MALVA Y NARANJA SL. Obe družbi sta bili v postopku zaradi insolventnosti, po koncu katerega sta bili razglašeni za insolventni in je bilo odločeno, da je treba ti insolventnosti opredeliti kot „goljufivi“. Po tej opredelitvi sta bila VT in UP, kot solidarna upravitelja navedenih družb, v obeh postopkih označena kot „zadevni osebi“ in jima je bila za določeno obdobje (pet let v enem in sedem let v drugem postopku) odvzeta pravica upravljanja premoženja drugih in pravica do zastopanja katere koli osebe. Poleg tega sta izgubila vse pravice, ki sta jih imela kot insolvenčna upnika ali upnika stečajne mase istih družb. Prav tako jima je bilo naloženo solidarno plačilo premoženjskega primanjkljaja obeh zadevnih družb, in sicer 169.085,24 EUR oziroma 62.035,91 EUR, ter plačilo stroškov postopka.
11
Ker je imel VT težave pri vračilu teh zneskov, je pri Cámara Oficial de Comercio, Industria y Navegación de Gijón (uradna zbornica za trgovino, industrijo in plovbo v Gijónu, Španija) začel postopek izvensodne poravnave glede plačil. Ker v tem postopku taka poravnava ni bila sklenjena, je VT pri Juzgado de lo Mercantil no 3 de Oviedo, con sede en Gijón (gospodarsko sodišče št. 3 v Oviedu s sedežem v Gijónu, Španija), ki je predložitveno sodišče, vložil predlog za razglasitev insolventnosti.
12
Predložitveno sodišče je s sklepom z dne 8. februarja 2021 ugotovilo insolventnost fizične osebe VT in to insolventnost opredelilo kot „nenamerno“.
13
VT je 2. februarja 2023 v okviru postopka zaradi insolventnosti, ki je bil uveden zoper njega, vložil prošnjo za odpust neplačanih dolgov. AEAT je tej prošnji nasprotovala, pri čemer je navedla, da zadevna insolventnost spada na področje uporabe izjeme iz člena 487(1), točka 4, TRLC, in opozorila, da je bil VT v okviru postopkov zaradi insolventnosti, navedenih v točki 10 te sodbe, razglašen za „zadevno osebo“ in da so bile insolventnosti zadevnih družb opredeljene kot „goljufive“ ter da VT ni v celoti izpolnil svoje obveznosti.
14
VT je trdil, po eni strani, da je v razmerju do „svojih lastnih upnikov“ dobroveren dolžnik in da to, da je bil v postopku zaradi insolventnosti pravnih oseb, katerih soupravitelj je bil, zaradi vloge poroka razglašen za „zadevno osebo“, ne omejuje njegovega dostopa do odpusta dolgov, ki jih ima do svojih upnikov. Po drugi strani pa naj bi bila izjema, določena v členu 487(1), točka 4, TRLC – ker določa objektivno odgovornost, ki je ni mogoče tehtati – v nasprotju s sistemom, ki je bil vzpostavljen z Direktivo o prestrukturiranju in insolventnosti in ki naj bi zahteval upoštevanje subjektivnih okoliščin dolžnikovega položaja, da bi se ugotovilo, ali je bil nepošten.
15
Predložitveno sodišče navaja, na prvem mestu, da se člen 23(1) te direktive nanaša na položaj, v katerem insolventni podjetnik v razmerju do upnikov ravna nepošteno ali v slabi veri. Vendar naj ne bi bilo mogoče jasno ugotoviti, ali se ta določba nanaša na položaj, kakršen je ta v postopku v glavni stvari in v katerem se je dolžnik kot solidarni upravitelj štel za solidarno odgovornega upnikom tretje osebe. Tako naj bi se postavljalo vprašanje, ali se odstopanje glede dostopa do odpusta neplačanih dolgov dolžnika v razmerju do njegovih lastnih upnikov uporablja za upnike tretje osebe in ali je taka uporaba združljiva s pojmom „upnik“ v smislu navedene določbe.
16
Na drugem mestu, navedeno sodišče meni, da izjema, določena v členu 487(1), točka 4, TRLC, VT preprečuje dostop do postopka, ki lahko privede do popolnega odpusta dolgov, ki jih ima do svojih lastnih upnikov. Sprašuje se, ali je treba člen 20 Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti, ki državam članicam nalaga, da določijo postopek, ki lahko privede do popolnega odpusta dolgov, razlagati tako, da nasprotuje taki določbi.
17
Na tretjem mestu, navedeno sodišče dvomi o tem, ali Direktiva o prestrukturiranju in insolventnosti, zlasti njen člen 20(2), zahteva, da se pri vzpostavljeni ureditvi dostopa do popolnega odpusta dolgov upoštevajo subjektivne okoliščine dolžnikovega položaja, in sicer njegov posamični položaj, ali pa imajo države članice možnost ohraniti ali sprejeti določbo, kot je člen 487(1), točka 4, TRLC, ki določa povsem objektivna merila in ne upošteva tega položaja.
18
V teh okoliščinah je Juzgado de lo Mercantil no 3 de Oviedo, con sede en Gijón (gospodarsko sodišče št. 3 v Oviedu s sedežem v Gijónu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 23(1) Direktive [o prestrukturiranju in insolventnosti] razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu pravilu, kakršno je člen 487(1), točka 4 [TRLC] in s katerim so bila v pojem ‚dolžnikovo nepošteno ravnanje ali ravnanje v slabi veri‘ vključena njegova ravnanja v razmerju do upnikov tretjih oseb, ki niso tisti, ki so na seznamu upnikov v njegovem lastnem postopku zaradi insolventnosti kot fizična oseba?
2.
Ali je člen 487(1), točka 4, [TRLC] združljiv s členom 20 Direktive [o prestrukturiranju in insolventnosti] v delu, v katerem določa odstopanje od postopka druge priložnosti, ki preprečuje popolni odpust dolgov?
3.
Ali je člen 487(1), točka 4, [TRLC] združljiv s členom 20(2) in uvodno izjavo 79 Direktive [o prestrukturiranju in insolventnosti], če nacionalno pravilo ne upošteva posamičnega položaja dolžnika, s čimer vzpostavlja objektivno odstopanje, ne da bi španska sodišča imela možnost presojanja subjektivne okoliščine dolžnika, ki se odloči za postopek druge priložnosti?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
19
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 23(1) Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki izključuje dostop do odpusta dolgov, če je dolžnik ravnal nepošteno ali v slabi veri v razmerju do upnikov tretje osebe in je bil v okviru sodne razglasitve goljufive insolventnosti te tretje osebe razglašen za „zadevno osebo“.
20
To vprašanje izhaja iz dejstva, da člen 487(1), točka 4, TRLC v bistvu določa, da lahko dolžnik, ki je bil v desetih letih pred vložitvijo prošnje za odpust dolgov razglašen za „zadevno osebo“ v sodbi, s katero je bila insolventnost tretje osebe opredeljena kot „goljufiva“, tak odpust dolgov doseže le, če je na dan vložitve te prošnje plačal vse dolgove iz svoje obveznosti.
21
Glede na to pojasnilo je treba opozoriti, da je treba v skladu s sodno prakso Sodišča pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi sobesedilo in cilje ureditve, katere del je (sodba z dne 14. marca 2024, VR Bank Ravensburg‑Weingarten, C‑536/22, EU:C:2024:234, točka 35 in navedena sodna praksa).
22
Na prvem mestu, kar zadeva člen 23(1) Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti, ta določa, da države članice ohranijo ali uvedejo določbe, s katerimi zavrnejo ali omejijo dostop do odpusta dolgov, prekličejo koristi takega preklica dolgov ali določijo daljše preizkusne dobe za pridobitev popolnega odpusta dolgov ali daljša obdobja prepovedi opravljanja dejavnosti, kadar je insolventni podjetnik „do upnikov […] ravnal nepošteno ali v slabi veri […] ko je postal zadolžen, med postopkom v primeru insolventnosti ali med plačilom dolgov“.
23
Ta določba vsebuje posredno časovno navedbo glede trenutka, v katerem mora dolžnik ravnati nepošteno ali v slabi veri, in sicer, „ko je postal zadolžen“, „med postopkom v primeru insolventnosti“ ali „med poplačilom dolgov“, na podlagi česar naj bi bilo mogoče šteti, da so„upniki“ iz navedene določbe tisti, ki jih je mogoče določiti bodisi v trenutku, ko se je zadevni dolžnik zadolžil, bodisi med postopkom zaradi insolventnosti bodisi ob vračilu dolga. Kot je Evropska komisija navedla v pisnem stališču, je to časovno navedbo mogoče razumeti tako, da govori v prid razlagi člena 23(1) Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti, v skladu s katero se izraz „upnik“ nanaša le na upnike, v razmerju do katerih se je zadevni dolžnik neposredno in osebno zadolžil, in sicer na „njegove lastne“ upnike, ne pa na tiste, ki so bili prvotno upniki tretje osebe in ki so postali dolžnikovi upniki šele na podlagi sodbe, s katero je bil ta dolžnik razglašen za „zadevno osebo“ zaradi goljufive insolventnosti te tretje osebe.
24
Ker pa v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, oseba, ki deluje kot upravitelj družbe, katere insolventnost je bila opredeljena kot „goljufiva“, ve, da jo je v skladu z veljavno nacionalno ureditvijo mogoče razglasiti za „zadevno osebo“ v smislu te nacionalne ureditve in torej postane dolžnik upnikov te družbe, ta oseba ne more razumno prezreti, da so upniki, v razmerju do katerih se je odločila zavezati navedeno družbo, potencialno njeni lastni upniki. Zato je treba v takem primeru nepošteno ali slaboverno ravnanje navedene osebe v razmerju do upnikov iste družbe in torej njenih potencialnih osebnih upnikov enačiti z nepoštenim ali slabovernim ravnanjem v razmerju do svojih lastnih upnikov.
25
To razlago besedila člena 23(1) Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti potrjuje dejstvo, da je v francoski različici te določbe uporabljen izraz „upniki“ in ne „njegovi upniki“. Če bi namreč zakonodajalec Unije želel krog upnikov, na katere se nanaša navedena določba, omejiti na lastne upnike dolžnika, bi to zlahka storil z uporabo svojilnega pridevnika „njegovi“.
26
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da poleg francoske tudi druge jezikovne različice člena 23(1) Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti, med drugim nemška („gegenüber den Gläubigern“), angleška („towards creditors“), danska („for kreditorer“), španska („respecto a los acreedores“), madžarska („a hitelezőkkel […] szemben“), italijanska („nei confronti dei creditori“), portugalska („para com os credores“), romunska („față de creditori“) in švedska („gentemot borgenärerna“), potrjujejo, da zakonodajalec ni uporabil tega svojilnega pridevnika.
27
Na drugem mestu, glede sobesedila, v katero je umeščen člen 23(1) Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti, je treba navesti, da je ta člen prva od več določb, ki odstopajo od načela dostopa do postopka, ki lahko privede do popolnega odpusta dolgov, določenega v členu 20 te direktive, in da je zato treba člen 23(1) razlagati ozko.
28
Vendar, kot je razvidno zlasti iz češke, danske, nemške, angleške, irske, francoske, hrvaške, italijanske, latvijske, nizozemske, portugalske, romunske, slovaške, slovenske, finske in švedske jezikovne različice Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti, odstavek 1 člena 23 navedene direktive – drugače kot odstavki 2, 3 in 4 tega člena 23, v katerih je uporabljen izraz, ki je vsebinsko enakovreden francoskemu izrazu „peuvent“, in sicer „mohou“, „kan“, „können“, „may“, „féadfaidh“, „mogu“, „possono“, „var“, „kunnen“, „podem“, „pot“, „môžu“, „lahko“, „voivat“ in „får“ in ki državam članicam dajejo določeno polje proste presoje, da države članice lahko „ohranijo ali uvedejo“ nekatera odstopanja od tega načela, „določijo“ daljše preizkusne dobe za odpust dolgov in „določene kategorije dolgov izključijo iz odpusta dolgov ali omejijo dostop do odpusta dolgov ali določijo daljše preizkusne dobe za odpust dolgov“ – v teh jezikovnih različicah ne določa podobnega izraza in državam članicam nalaga, da morajo uvesti takšno odstopanje, in sicer z navedbo, da „države članice ohranijo ali uvedejo“ med drugim določbe, s katerimi zavrnejo ali omejijo dostop do odpusta dolgov, ali določijo daljše preizkusne dobe za pridobitev popolnega odpusta dolgov ali daljša obdobja prepovedi opravljanja dejavnosti, kadar je insolventni dolžnik ravnal nepošteno ali v slabi veri. Te ugotovitve ne omaja dejstvo, da je v španski različici člena 23(1) te direktive uporabljen izraz „podrán“ („bodo lahko“), saj se ubeseditev, ki je uporabljena v eni od jezikovnih različic akta, ne more uporabiti kot edina podlaga za razlago tega akta oziroma glede tega ne more imeti prednosti pred drugimi jezikovnimi različicami (glej v tem smislu sodbo z dne 20. februarja 2018, Belgija/Komisija, C‑16/16 P, EU:C:2018:79, točki 50 in 51 ter navedena sodna praksa).
29
Ker se je torej zakonodajalec Unije odločil državam članicam naložiti, naj to odstopanje od navedenega načela ohranijo ali uvedejo, in se ni omejil na to, da jim v zvezi s tem podeli polje proste presoje, je treba uporabiti tisto razlago člena 23(1) Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti, ki omogoča, da se v največji možni meri prepreči, da bi se dolžniki, ki so do upnikov ali drugih deležnikov ravnali nepošteno ali v slabi veri, okoristili z odpustom dolgov.
30
Kontekstualna razlaga tega člena 23(1) torej potrjuje dobesedno razlago, navedeno v točkah 24 in 25 te sodbe.
31
Na tretjem mestu, kar zadeva cilj člena 23(1) Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti, je iz uvodne izjave 78 te direktive razvidno, da je zakonodajalec Unije želel uvesti odstopanje od dostopa do odpusta dolgov, in sicer v primeru, „kadar je dolžnik nepošten ali je ravnal v slabi veri“, ne da bi bil v tej uvodni izjavi dodatno omejen krog upnikov, do katerih naj bi dolžnik ravnal nepošteno ali v slabi veri.
32
Zakonodajalec Unije je v uvodni izjavi 79 navedene direktive ravno glede okoliščin, ki jih je treba upoštevati pri ugotavljanju, ali dolžnik ni bil pošten, navedel „naravo in obseg dolgov; obdobje, v katerem so dolgovi nastali; prizadevanja podjetnika, da poravna dolgove in izpolni pravne obveznosti, vključno z zahtevami glede javnega izdajanja dovoljenj in potrebo po pravilnem knjigovodstvu; dejanja podjetnika, s katerimi bi lahko onemogočil ukrepanje upnikov; izpolnjevanje dolžnosti, če obstaja verjetnost insolventnosti, ki jih imajo podjetniki, ki so direktorji podjetja; ter spoštovanje konkurenčnega in delovnega prava Unije in nacionalnega konkurenčnega in delovnega prava“.
33
Ugotoviti je treba, po eni strani, da je to naštevanje, ki ni izčrpno, ker je uvedeno z izrazom „kot so“, ne vsebuje nobene navedbe, da je krog upnikov, do katerih je dolžnik ravnal nepošteno ali v slabi veri, kakor koli omejen in da naj ne bi vključeval oseb, ki so bile prvotno upniki tretje osebe in ki so zaradi goljufive insolventnosti te tretje osebe postale upniki tega dolžnika. Po drugi strani pa tako naštete okoliščine, zlasti tiste, ki se nanašajo na „naravo in obseg dolgov“, „obdobje, v katerem so dolgovi nastali“ in „dejanja [dolžnika], s katerimi bi lahko onemogočil ukrepanje upnikov“, zajemajo širok spekter položajev in so zapisane tako, da je mogoče sklepati, da je zakonodajalec Unije nameraval zajeti ravnanje dolžnika v razmerju tako do svojih lastnih upnikov kot tudi do upnikov tretje osebe, kot je družba, ki jo je ta dolžnik upravljal.
34
Zato glede na navedeni cilj člena 23(1) Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti ni mogoče razlagati tako, da se oseba, ki je bila spoznana za odgovorno za goljufivo insolventnost gospodarske družbe, lahko izogne solidarni odgovornosti, ki jo ima na podlagi nacionalnega prava do upnikov te družbe, tako da predlaga uvedbo postopka v primeru insolventnosti fizičnih oseb in v okviru tega postopka zahteva popoln odpust svojih dolgov.
35
Ob upoštevanju zgornjih preudarkov je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 23(1) Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki izključuje dostop do odpusta dolgov, če je dolžnik ravnal nepošteno ali v slabi veri v razmerju do upnikov tretje osebe in je bil v okviru sodne razglasitve goljufive insolventnosti te tretje osebe razglašen za „zadevno osebo“.
Drugo in tretje vprašanje
Dopustnost tretjega vprašanja
36
Španska vlada v bistvu trdi, da tretje vprašanje temelji na predpostavki, da TRLC španskim organom in sodiščem ne dopušča subjektivne presoje ravnanja osebe, ki zaprosi za odpust neplačanih dolgov. Ta predpostavka pa naj bi bila napačna. To vprašanje naj zato ne bi bilo upoštevno za rešitev spora o glavni stvari in naj bi ga bilo zato treba razglasiti za nedopustno.
37
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, določenega v členu 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ki jo bo sprejelo, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato je Sodišče, kadar se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma dolžno odločati (sodba z dne 22. februarja 2024, Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid in drugi, C‑59/22, C‑110/22 in C‑159/22, EU:C:2024:149, točka 43 in navedena sodna praksa).
38
Iz tega sledi, da za vprašanja, ki se nanašajo na pravo Unije, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga je postavilo nacionalno sodišče, samo če je očitno, da zaprošena razlaga pravila prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (sodba z dne 22. februarja 2024, Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid in drugi, C‑59/22, C‑110/22 in C‑159/22, EU:C:2024:149, točka 44 in navedena sodna praksa).
39
V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, po eni strani, da ni očitno, da določbe prava Unije, katerih razlaga je zaprošena v tretjem vprašanju, nimajo nobene zveze s predmetom spora o glavni stvari ali da problem, izpostavljen v tem vprašanju, ni pomemben za rešitev spora o glavni stvari.
40
Čeprav je res, kot je poudarila španska vlada, da je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da predložitveno sodišče meni, da člen 487(1), točka 4, TRLC določa odstopanje od postopka odpusta dolgov, ki temelji izključno na objektivnih elementih in ki španskim sodiščem ne omogoča presoje subjektivnih okoliščin položaja dolžnika, ki se je odločil za ta postopek, pa ostaja dejstvo, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso le predložitveno sodišče pristojno za razlago in uporabo nacionalnega prava. Zato mora Sodišče v okviru porazdelitve pristojnosti med njim in nacionalnimi sodišči upoštevati tak pravni okvir, v katerega so umeščena vprašanja za predhodno odločanje, kot je opredeljen v predložitveni odločbi (sodba z dne 14. novembra 2024, S. (Sprememba sestave), C‑197/23, EU:C:2024:956, točka 51 in navedena sodna praksa).
41
Po drugi strani pa je predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe navedlo vse podatke, ki so potrebni, da bi Sodišče lahko podalo koristen odgovor na tretje vprašanje.
42
Zato je to vprašanje dopustno.
Utemeljenost
43
Glede drugega in tretjega vprašanja, ki ju je treba obravnavati skupaj, je treba poudariti, da ti vprašanji izhajata iz preučitve nacionalne določbe o odstopanju, ki pod določenimi pogoji izključuje upravičenost do splošno veljavne ureditve, zato ju je treba razumeti tako, da se v bistvu nanašata na razlago člena 23(2) Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti. Ta določba namreč pod nekaterimi pogoji določa možnost, da države članice ohranijo ali uvedejo odstopajoče določbe, s katerimi zavrnejo ali omejijo dostop do odpusta dolgov, prekličejo ugodnost odpusta dolgov ali določijo daljše obdobje za popoln odpust dolgov ali prepoved opravljanja dejavnosti. Navedeni vprašanji se ne moreta nanašati na člen 20 te direktive, ki je načelna določba, ki državam članicam nalaga, da zagotovijo, da imajo insolventni podjetniki dostop do postopka, ki lahko privede do popolnega odpusta dolgov v skladu z navedeno direktivo.
44
Zato je treba šteti, da predložitveno sodišče z drugim in tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 23(2) Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa odstopanje od načela dostopa do postopka, ki lahko privede do odpusta dolgov, ki ni določen v tej določbi, in ki ta dostop izključuje, če je bil dolžnik v desetih letih pred vložitvijo vloge za odpust razglašen za „zadevno osebo“ v sodbi, s katero je bila insolventnost tretje osebe opredeljena kot „goljufiva“, razen če je na dan vložitve te zahteve plačal vse dolgove iz svoje obveznosti, ne da bi morala nacionalna sodišča subjektivno presojati, ali je ta dolžnik ravnal nepošteno ali v slabi veri.
45
Na prvem mestu, Sodišče je glede vprašanja, ali ta člen 23(2) nasprotuje nacionalni ureditvi, ki izključuje dostop do postopka odpusta dolgov v okoliščinah, ki niso naštete v tej določbi, že odločilo, da je treba to določbo razlagati tako, da seznam okoliščin iz tega člena ni izčrpen in da imajo države članice polje proste presoje, ki jim omogoča, da uvedejo določbe o zavrnitvi ali omejitvi dostopa do odpusta dolgov, o preklicu koristi odpusta dolgov ali o določitvi daljše preizkusne dobe za pridobitev popolnega odpusta dolgov ali daljših obdobij prepovedi opravljanja dejavnosti v okoliščinah, ki niso naštete v tej določbi, če so te okoliščine, kot je razvidno iz besedila navedene določbe, natančno opredeljene in če so taka odstopanja ustrezno utemeljena (sodba z dne 7. novembra 2024 v združenih zadevah Corván in Bacigán, C‑289/23 in C‑305/23, EU):C:2024:934, točka 28).
46
Sodišče je glede pogojev, ki veljajo za izvajanje možnosti, ki je tako priznana državam članicam, in sicer, da se morajo odstopanja, ki jih uvedejo države članice, nanašati na „natančno opredeljene okoliščine“ in so „ustrezno utemeljena“, presodilo, da kadar nacionalni zakonodajalec sprejme določbe o takih odstopanjih, morajo razlogi za ta odstopanja izhajati iz nacionalnega prava ali postopka, ki je privedel do teh odstopanj, in da morajo ti razlogi uresničevati legitimen javni interes (sodba z dne 7. novembra 2024, Corván in Bacigán, C‑289/23 in C‑305/23, EU:C:2024:934, točka 31 in navedena sodna praksa).
47
V zvezi s tem je treba opozoriti, po eni strani, da je tako na podlagi uvodne izjave 78 Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti, ki se sklicuje na odstopanja, „ki so ustrezno utemeljena z razlogi, določenimi v nacionalnem pravu“, kot tudi na podlagi uvodne izjave 81 te direktive, v kateri je naveden „ustrezno utemeljen razlog po nacionalnem pravu“, mogoče šteti, da je zakonodajalec Unije menil, da zadostuje, da se upoštevajo podrobna pravila, ki so za to določena v različnih nacionalnih pravnih ureditvah (sodba z dne 7. novembra 2024, Corván in Bacigán, C‑289/23 in C‑305/23, EU:C:2024:934, točka 32).
48
Po drugi strani je Sodišče v okviru zadeve, ki se nanaša na podobno določbo, kot je ta v postopku v glavni stvari, in sicer člen 487(1), točka 2, TRLC, razsodilo, da člen 23(2) Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki izključuje dostop do odpusta dolgov v natančno opredeljenih okoliščinah, kot je položaj, v katerem je bil dolžnik v desetih letih pred prošnjo za odpust kaznovan s pravnomočno upravno odločbo zaradi zelo hude kršitve na področju davkov, kršitve socialne varnosti, kršitve socialnega reda ali če je bila zoper njega izdana pravnomočna odločba o razširitvi odgovornosti, razen če je ta dolžnik na dan vložitve te prošnje v celoti plačal svoje davčne dolgove in izpolnil obveznosti iz naslova socialne varnosti in če iz nacionalnega prava izhaja, da je takšna izključitev upravičena z uresničevanjem legitimnega javnega interesa, kar mora presoditi predložitveno sodišče (glej v tem smislu sodbo z dne 7. novembra 2024, Corván in Bacigán, C‑289/23 in C‑305/23, EU:C:2024:934, točka 47).
49
Enaka ugotovitev velja za nacionalno določbo, kot je člen 487(1), točka 4, TRLC, ki določa, da lahko dolžnik, ki je bil v desetih letih pred vložitvijo zahtevka za odpust dolgov razglašen za „zadevno osebo“ v sodbi, s katero je bila insolventnost tretje osebe opredeljena kot „goljufiva“, tak odpust dolgov doseže le, če je na dan vložitve te prošnje plačal vse dolgove iz njegove obveznosti.
50
V obravnavani zadevi je španski zakonodajalec, kot je razvidno iz točke 7 te sodbe, v preambuli zakona 16/2022, katerega namen je zagotoviti prenos Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti v špansko pravo, navedel razloge, zaradi katerih je določil odstopanja od odpusta dolgov. Ta zakonodajalec v navedeni preambuli med drugim po eni strani navaja, da „dobra vera dolžnika ostaja temelj odpusta [dolgov] dolžnikov“ in da se „[n]ormativna razmejitev dobre vere določi s sklicevanjem na nekatera izčrpno našteta objektivna ravnanja (seznam numerus clausus), brez uporabe modelov ravnanja, ki so nejasni ali ne dovolj natančno določeni ali katerih dokaz od dolžnika zahteva nemogoče breme“.
51
Po drugi strani je iz te preambule razvidno, da je španski zakonodajalec menil, da je treba določiti izjeme od načela, v skladu s katerim ima dolžnik, ki izpolnjuje zahtevo dobre vere, lahko dostop do popolnega odpusta svojih dolgov, in sicer za dolgove, za katere „izjemoma in zaradi njihove posebne narave šteje, da ne morejo biti po zakonu predmet odpusta“. Te izjeme so med drugim utemeljene s „posebnim pomenom poplačila [teh dolgov] za pravično in solidarno družbo, ki temelji na pravni državi“ ali „s sinergijami ali negativnimi zunanjimi učinki, ki bi lahko izhajali iz odpusta nekaterih vrst dolgov“.
52
V obravnavani zadevi mora predložitveno sodišče presoditi, po eni strani, ali ti razlogi pomenijo legitimne razloge v javnem interesu, in po drugi strani, ali iz nacionalne zakonodaje izhaja, da je zaradi navedenih razlogov izključitev odpusta dolgov v natančno opredeljenih okoliščinah, kot so tiste, ki so določene v členu 487(1), točka 4, TRLC, upravičena.
53
Na drugem mestu, glede vprašanja, ali člen 23(1) Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti nasprotuje nacionalni ureditvi, ki izključuje dostop do odpusta dolgov v natančno opredeljenih okoliščinah in ne da bi nacionalna sodišča morala subjektivno presojati, ali je zadevni dolžnik ravnal nepošteno ali v slabi veri, je treba ugotoviti, da čeprav se ta določba izrecno nanaša na insolventne podjetnike, ki so ravnali „nepošteno ali v slabi veri“, v odstavku 2 tega člena ni takšnega sklicevanja. Člen 23(2) te direktive namreč zgolj določa, da lahko države članice ohranijo ali uvedejo določbe, s katerimi „v natančno opredeljenih okoliščinah“ zavrnejo ali omejijo dostop do odpusta dolgov, prekličejo koristi odpusta dolgov ali določijo daljše preizkusne dobe za pridobitev popolnega odpusta dolgov ali daljša obdobja prepovedi opravljanja dejavnosti_„kadar so taka odstopanja ustrezno utemeljena“, ne da bi se torej zahtevalo, da zadevni podjetniki ravnajo „nepošteno“ ali „v slabi veri“ (sodba z dne 7. novembra 2024, Corván in Bacigán, C‑289/23 in C‑305/23, EU:C:2024:934, točka 41).
54
Kot je Sodišče že ugotovilo, za okoliščine, ki so kot ponazoritev naštete v istem členu 23(2) in v katerih je mogoče predvideti odstopanja od odpusta dolgov, ni značilno, da bi zadevni podjetniki ravnali „nepošteno“ ali „v slabi veri“ in da te okoliščine v bistvu ustrezajo okoliščinam iz uvodnih izjav 79 in 80 Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti ter da iz teh uvodnih izjav tudi ne izhaja, da je zakonodajalec Unije želel omejiti „natančno opredeljene okoliščine“ iz člena 23(2) te direktive na primere, v katerih so zadevni podjetniki ravnali nepošteno ali v slabi veri (sodba z dne 7. novembra 2024, Corván in Bacigán, C‑289/23 in C‑305/23, EU:C:2024:934, točki 42 in 43).
55
Ker člen 23(2) Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti v skladu s sodno prakso Sodišča ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki izključuje dostop do odpusta dolgov v natančno opredeljenih okoliščinah, v katerih dolžnik ni ravnal nepošteno ali v slabi veri (glej v tem smislu sodbo z dne 7. novembra 2024, Corván in Bacigán, C‑289/23 in C‑305/23, EU:C:2024:934, točka 44), je treba ugotoviti, da ta določba prav tako ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki v takih okoliščinah izključuje dostop do odpusta dolgov, ne da bi morala nacionalna sodišča subjektivno presojati, ali je zadevni dolžnik ravnal nepošteno ali v slabi veri.
56
Iz tega sledi, da je treba člen 23(2) Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti razlagati tako, da države članice lahko določijo nacionalne določbe, ki izključujejo dostop do postopka odpusta dolgov v primerih, v katerih ne gre za nepošteno ravnanje ali ravnanje v slabi veri zadevnega dolžnika, ne da bi morala nacionalna sodišča subjektivno presojati, ali je ta dolžnik ravnal nepošteno ali v slabi veri.
57
Vendar je zakonodajalec Unije za izvajanje te možnosti izrecno določil pogoje, da se odstopanja, navedena v tej isti določbi, nanašajo na „natančno opredeljene okoliščine“ in da so ta odstopanja „ustrezno utemeljena“. Iz tega sledi, kot je bilo opozorjeno v točki 46 te sodbe, da kadar nacionalni zakonodajalec uvede taka odstopanja, morajo razlogi za ta odstopanja izhajati iz nacionalnega prava ali postopka, ki je privedel do teh odstopanj, in da morajo ti razlogi uresničevati legitimen javni interes. Nacionalno pravo mora torej omogočiti opredelitev legitimnega razloga v javnem interesu, ki v teh natančno opredeljenih okoliščinah upravičuje izključitev odpusta dolgov.
58
Člen 23(2) Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti torej ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki izključuje dostop do odpusta dolgov v nekaterih točno opredeljenih okoliščinah, kot je položaj dolžnika, zoper katerega je bila v desetih letih pred prošnjo za odpust dolgov izdana pravnomočna odločba o razširitvi odgovornosti, razen če je ta dolžnik na dan vložitve te prošnje v celoti plačal svoje davčne dolgove in izpolnil obveznosti iz naslova socialne varnosti in če iz nacionalnega prava izhaja, da je takšna izključitev upravičena z uresničevanjem legitimnega javnega interesa, kar mora presoditi predložitveno sodišče (sodba z dne 7. novembra 2024, Corván in Bacigán, C‑289/23 in C‑305/23, EU:C:2024:934, točka 47).
59
Glede na navedene preudarke je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 23(2) Direktive o prestrukturiranju in insolventnosti razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa odstopanje od načela dostopa do postopka, ki lahko privede do odpusta dolgov, ki ni določen v tej določbi, in ki ta dostop izključuje, če je bil dolžnik v desetih letih pred vložitvijo vloge za odpust dolgov razglašen za „zadevno osebo“ v sodbi, s katero je bila insolventnost tretje osebe opredeljena kot „goljufiva“, razen če je na dan vložitve te zahteve plačal vse dolgove iz svoje obveznosti, ne da bi morala nacionalna sodišča subjektivno presojati, ali je ta dolžnik ravnal nepošteno ali v slabi veri, če je taka izključitev ustrezno utemeljena na podlagi nacionalnega prava.
Stroški
60
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:
1.
Člen 23(1) Direktive (EU) 2019/1023 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. junija 2019 o okvirih preventivnega prestrukturiranja, odpustu dolgov in prepovedih opravljanja dejavnosti ter ukrepih za povečanje učinkovitosti postopkov glede prestrukturiranja, insolventnosti in odpusta dolgov ter o spremembi Direktive (EU) 2017/1132 (Direktiva o prestrukturiranju in insolventnosti)
je treba razlagati tako, da
ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki izključuje dostop do odpusta dolgov, če je dolžnik ravnal nepošteno ali v slabi veri v razmerju do upnikov tretje osebe in je bil v okviru sodne razglasitve goljufive insolventnosti te tretje osebe razglašen za „zadevno osebo“.
2.
Člen 23(2) Direktive 2019/1023
je treba razlagati tako, da
ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa odstopanje od načela dostopa do postopka, ki lahko privede do odpusta dolgov, ki ni določen v tej določbi, in ki ta dostop izključuje, če je bil dolžnik v desetih letih pred vložitvijo vloge za odpust dolgov razglašen za „zadevno osebo“ v sodbi, s katero je bila insolventnost tretje osebe opredeljena kot „goljufiva“, razen če je na dan vložitve te zahteve plačal vse dolgove iz svoje obveznosti, ne da bi morala nacionalna sodišča subjektivno presojati, ali je ta dolžnik ravnal nepošteno ali v slabi veri, če je taka izključitev ustrezno utemeljena na podlagi nacionalnega prava.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: španščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.