Začasna izdaja
SODBA SODIŠČA (osmi senat)
SLz dne 23. aprila 2026(*)
„ Predhodno odločanje – Intelektualna lastnina – Direktiva 2004/48/ES – Spoštovanje pravic intelektualne lastnine – Člen 9(5) – Začasni ukrepi – Nevložitev tožbe, ki bi pripeljala do meritorne odločbe – Nacionalna ureditev, ki določa ohranitev učinkov začasnih ukrepov, ki naj bi predvidevali učinke meritorne odločbe “
V zadevi C‑132/25,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče, Italija) z odločbo z dne 10. februarja 2025, ki je na Sodišče prispela istega dne, v postopku
M. M. Ristorazione Srl
proti
Villa Ramazzini Srl,
SODIŠČE (osmi senat),
v sestavi O. Spineanu-Matei (poročevalka), predsednica senata, S. Rodin in N. Piçarra, sodnika,
generalna pravobranilka: T. Ćapeta,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za M. M. Ristorazione Srl B. Pasanisi, avvocato,
–        za Villa Ramazzini Srl M. Machetta, avvocato,
–        za italijansko vlado S. Fiorentino, agent, skupaj s F. Montanarom, avvocato dello Stato, in I. Fresujem, procuratore dello Stato,
–        za nizozemsko vlado A. Hanje in J. Langer, agenta,
–        za Evropsko komisijo C. Biz, J. Samnadda in J. Szczodrowski, agenti,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 9(5) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/48/ES z dne 29. aprila 2004 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 2, str. 32).
2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo M. M. Ristorazione Srl in družbo Villa Ramazzini Srl, ki je imetnica figurativne znamke Mò Mò, v zvezi s predlogom družbe M. M. Ristorazione za ugotovitev neučinkovitosti začasne odredbe, s katero ji je bila prepovedana uporaba razlikovalnega znaka „Mò Mò Pizza, Sapori e Salute“ in vseh drugih razlikovalnih znakov, ki vsebujejo znamko Mò Mò.
Pravni okvir
Mednarodno pravo
3        Sporazum o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine je Priloga 1C k Sporazumu o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije (STO), ki je bil 15. aprila 1994 podpisan v Marakešu in odobren s Sklepom Sveta z dne 22. decembra 1994 o sklenitvi sporazumov, doseženih v Urugvajskem krogu večstranskih pogajanj (1986-1994), v imenu Evropske skupnosti, v zvezi z zadevami, ki so v njeni pristojnosti (94/800/ES) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 21, str. 80, v nadaljevanju: Sporazum TRIPS). Članice Sporazuma TRIPS so članice STO, med katerimi so vse države članice Unije in tudi sama Unija.
4        Člen 50 tega sporazuma, ki spada tudi v del III tega sporazuma, določa:
„1.      Sodne oblasti lahko odredijo takojšnje in učinkovite začasne ukrepe,
(a)      da bi preprečili nastanek kršitve kakršne koli pravice intelektualne lastnine, zlasti pa da bi preprečili blagu vstop v trgovinske tokove na njihovem jurisdikcijskem območju, vključno z uvoženim blagom takoj po carinjenju;
(b)      da bi zavarovali zadevne dokaze v zvezi z domnevno kršitvijo.
2.      Sodne oblasti imajo, če je potrebno, pravico sprejeti začasne ukrepe brez zaslišanja druge strani, zlasti če lahko morebitna zamuda povzroči nepopravljivo škodo imetniku pravice ali če obstaja nevarnost uničenja dokazov.
[…]
6.      Brez poseganja v odstavek 4 se začasni ukrepi, sprejeti na podlagi odstavkov 1 in 2, na toženčevo zahtevo prekličejo ali drugače prenehajo učinkovati, če postopek, ki vodi do odločitve na podlagi okoliščin primera, ni bil sprožen v razumnem obdobju, ki ga določi sodna oblast, ki je odredila začasne ukrepe, če to dovoljuje domača zakonodaja ali če take odločitve ni, v največ dvajsetih delovnih dneh ali enaintridesetih koledarskih dneh, kar je dlje.
[…]“
Pravo Unije
5        V uvodnih izjavah 4, 5 in 22 Direktive 2004/48 je navedeno:
„(4)      Na mednarodni ravni vse države članice, pa tudi [Evropsko s]kupnost samo glede zadev v njeni pristojnosti, zavezuje [Sporazum TRIPS] […].
(5)      Sporazum TRIPS vsebuje zlasti določbe o sredstvih za uveljavljanje pravic intelektualne lastnine, ki so skupni standardi, ki se uporabljajo na mednarodni ravni in se izvajajo v vseh državah članicah. Ta direktiva ne sme vplivati na mednarodne obveznosti držav članic, vključno z obveznostmi na podlagi Sporazuma TRIPS.
[…]
(22)      Bistveno je tudi, da se zagotovijo začasni ukrepi za takojšnjo prekinitev kršitev [pravic intelektualne lastnine], brez čakanja na meritorno odločitev o primeru, ob hkratnem upoštevanju pravic obrambe, zagotovitvi sorazmernosti začasnih ukrepov, tako da ustrezajo značilnostim zadevnega primera, in da se zagotovijo jamstva, potrebna za pokritje stroškov in škode, povzročene tožencu z neutemeljenim zahtevkom. Taki ukrepi so utemeljeni zlasti, kadar bi kakršno koli odlašanje povzročilo nepopravljivo škodo imetniku pravice intelektualne lastnine.“
6        Člen 2 te direktive, naslovljen „Področje uporabe“, v odstavku 1 določa:
„Brez poseganja v sredstva, ki jih ali jih lahko predvideva zakonodaja Skupnosti ali nacionalna zakonodaja, če so lahko ta sredstva ugodnejša za imetnike pravic, se ukrepi, postopki in pravna sredstva, predvideni v tej direktivi, uporabljajo v skladu s členom 3 za katero koli kršitev pravic intelektualne lastnine, kot je predvidena v pravu Skupnosti in/ali nacionalnem pravu zadevne države članice.“
7        Člen 3 navedene direktive, naslovljen „Splošne obveznosti“, določa:
„1.      Države članice predvidijo ukrepe, postopke in pravna sredstva, potrebne za zagotovitev uveljavitve pravic intelektualne lastnine, ki jih zajema ta direktiva. Ti ukrepi, postopki in pravna sredstva so pošteni in pravični in niso po nepotrebnem zapleteni ali dragi in ne vsebujejo nerazumnih časovnih rokov ali neupravičenih zamud.
2.      Ti ukrepi, postopki in pravna sredstva so tudi dejanski [učinkoviti], sorazmerni in odvračilni in se uporabljajo na tak način, da se izogibajo ustvarjanju ovir za zakonito trgovino in zagotavljajo zaščito pred zlorabo.“
8        Člen 9 te direktive, naslovljen „Začasni in varnostni ukrepi“, določa:
„1.      Države članice zagotovijo, da lahko sodni organi na zahtevo vlagatelja:
(a)      izdajo proti domnevnemu kršitelju začasno odredbo, namenjeno preprečitvi kakršne koli neposredne kršitve pravice intelektualne lastnine, ali začasno prepovejo, po potrebi s ponavljajočimi se [periodičnimi] denarnimi kaznimi, kadar je to predvideno z nacionalno zakonodajo, nadaljevanje domnevnih kršitev navedene pravice ali za tako nadaljevanje predvidijo predložitev garancij, namenjenih zagotovitvi odškodnine imetniku pravice; začasna odredba se lahko po enakih pogojih izda tudi proti posredniku, katerega storitve tretja stranka uporablja za kršitev pravice intelektualne lastnine; odredbe proti posrednikom, katerih storitve uporablja tretja stranka za kršitev avtorske ali sorodne pravice, so zajete v Direktivi 2001/29/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230)];
(b)      odredijo zaseg ali izročitev blaga, s katerim se domnevno krši pravica intelektualne lastnine, da se prepreči njegov vstop ali gibanje v komercialnih tokovih.
2.      V primeru kršitve, storjene v komercialnem obsegu, države članice zagotovijo, da lahko sodni organi, če oškodovana stranka dokaže okoliščine, ki bi verjetno ogrozile izterjavo odškodnine, odredijo varnostni zaseg premičnin in nepremičnin domnevnega kršitelja, vključno z blokiranjem njegovih bančnih računov in drugega premoženja. V ta namen lahko pristojni organi odredijo predložitev bančnih, finančnih ali komercialnih dokumentov ali primeren dostop do ustreznih informacij.
3.      Sodni organi imajo v zvezi z ukrepi iz odstavkov 1 in 2 pravico zahtevati od vlagatelja, da priskrbi razumno dosegljive dokaze, da bi se lahko v zadostni meri prepričali, ali je vlagatelj imetnik pravice in je bila vlagateljeva pravica kršena ali da je taka kršitev neizogibna.
4.      Države članice zagotovijo, da se lahko začasni ukrepi iz odstavkov 1 in 2 v ustreznih primerih sprejmejo brez zaslišanja toženca, zlasti kadar bi kakršno koli odlašanje povzročilo imetniku pravice nepopravljivo škodo. V tem primeru se stranke obvestijo najpozneje takoj po izvedbi ukrepov.
Na zahtevo toženca se opravi preizkus, vključno s pravico do zaslišanja, z namenom, da se v razumnem času po obvestilu o ukrepih odloči, ali je treba ukrepe spremeniti, preklicati ali potrditi.
5.      Države članice zagotovijo, da se začasni ukrepi iz odstavkov 1 in 2 prekličejo ali drugače prenehajo veljati na zahtevo toženca, če vlagatelj v razumnem roku ne sproži postopka, ki vodi do odločitve o vsebini zadeve, pred pristojnim sodnim organom, ta rok
določi sodni organ, ki odreja ukrepe, kadar to dovoljuje zakonodaja države članice ali, če ni take določitve, v roku, ki ne presega 20 delovnih dni ali 31 koledarskih dni, kar je pozneje.
[…]“
Italijansko pravo
CPI
9        Člen 131 decreto legislativo n. 30 –
Codice della proprietà industriale, a norma dell’articolo 15 della legge 12 dicembre 2002, n. 273 (zakonska uredba št. 30 o odobritvi zakonika o industrijski lastnini v skladu s členom 15 zakona št. 273 z dne 12. decembra 2002) z dne 10. februarja 2005 (GURI št. 52 z dne 4. marca 2005, redni dodatek št. 28) v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v sporu o glavni stvari (v nadaljevanju: CPI), naslovljen „Odredbe“, določa:
„1.      Imetnik pravice industrijske lastnine lahko zahteva odredbo zoper vsako neposredno kršitev svoje pravice in zoper nadaljevanje ali ponovitev kršitev, ki so v teku. Med drugim lahko v skladu z določbami zakonika o civilnem postopku [(v nadaljevanju: CPC)] v zvezi s postopki zavarovanja zahteva odredbo proti proizvodnji, trženju in uporabi ponarejenih izdelkov ter odredbo o odstranitvi teh izdelkov s trga zoper vsako osebo, ki jih poseduje ali ima do njih drugače dostop.
Iz istih razlogov se lahko zahtevata odredba in odredba o odstranitvi teh izdelkov zoper katero koli osebo, katere storitve se uporabljajo za kršitev pravice industrijske lastnine.
2.      Sodišče lahko pri izdaji sodne odredbe določi znesek, ki se dolguje za vsako pozneje ugotovljeno kršitev ali neupoštevanje in za vsako zamudo pri izvršitvi odredbe.“
10      Člen 132 CPI, naslovljen „Predvidevanje učinkov varnostnega ukrepa in razmerje med postopkom za izdajo začasne odredbe in postopkom v glavni stvari“, določa:
„1.      Ukrepi iz členov 126, 128, 129, 131 in 133 se lahko sprejmejo tudi med postopkom prijave patenta ali registracije, če je prijava dostopna javnosti ali osebam, ki so bile o njej obveščene.
2.      Če sodišče, ki izda začasni ukrep, ne določi roka za začetek postopka v glavni stvari s strani strank, se postopek začne v 20 delovnih dneh ali v roku 31 koledarskih dni, če je ta rok daljši. Rok začne teči od razglasitve odredbe, če je ta izdana na obravnavi, ali – če obravnave ni bilo – od njene vročitve. Kadar se zahteva sprejetje začasnih ukrepov, ki dopolnjujejo opis, hkrati z opisom ali podredno, se pri izračunu roka upošteva sklep izbranega sodišča, s katerim se prav tako odloči o teh dodatnih ukrepih.
3.      Če se postopek v glavni stvari ne začne v prekluzivnem roku iz odstavka 2 ali če se konča po tem, ko se je začel, začasni ukrep preneha učinkovati.
4.      Določbe odstavka 3 se ne uporabljajo za nujne ukrepe, sprejete na podlagi člena 700 [CPC], in za druge začasne ukrepe, na podlagi katerih je mogoče vnaprej predvidevati učinke meritorne odločbe [(v nadaljevanju: ukrepi predvidevanja)]. V takih primerih lahko stranke vložijo predlog za začetek postopka v glavni stvari.
[…]“
CPC
11      Člen 700 CPC določa:
„Razen v primerih, ki so urejeni v prejšnjih razdelkih tega poglavja, lahko vsaka oseba, ki ima utemeljen razlog za bojazen, da bo v času, potrebnem za uveljavljanje njene pravice po rednem postopku, tej pravici grozila neposredna in nepopravljiva škoda, vloži tožbo pri sodišču za sprejetje nujnih ukrepov, za katere meni, da so glede na okoliščine najprimernejši za začasno zagotovitev učinkov meritorne odločbe.“
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
12      Družba Villa Ramazzini, ki ima sedež v Italiji, je imetnica figurativne znamke Mò Mò.
13      Družba M. M. Ristorazione, ki ima prav tako sedež v Italiji, je uporabljala razlikovalni znak „Mò Mò Pizza, Sapori e Salute“.
14      Tribunale di Roma (sodišče v Rimu, Italija) je z začasno odredbo z dne 22. marca 2018 ugodilo predlogu za ukrep zavarovanja, ki ga je vložila družba Villa Ramazzini. Navedeno sodišče je, konkretno, družbi M. M. Ristorazione prepovedalo uporabo znaka „Mò Mò Pizza, Sapori e Salute“ in vseh drugih razlikovalnih znakov, ki vsebujejo znamko Mò Mò, odredilo odstranitev tega znaka z izveska družbe M. M. Ristorazione in zadnjenavedeni naložilo periodično denarno kazen za vsak dan zamude pri izvršitvi njegove odločbe od vročitve te odločbe v izvršljivi obliki.
15      Družba M. M. Ristorazione je pri Tribunale di Roma (sodišče v Rimu) vložila predlog za razglasitev neučinkovitosti začasne odredbe z dne 22. marca 2018. Trdila je, da je ta odredba izgubila svoj učinek na podlagi člena 132(3) CPI in člena 9(5) Direktive 2004/48, saj družba Villa Ramazzini ni začela postopka v glavni stvari za dosego ugotovitve svoje pravice.
16      Tribunale di Roma (sodišče v Rimu) je s sodbo z dne 8. julija 2020 zavrnilo ta predlog za ugotovitev neučinkovitosti na podlagi člena 132(4) CPI, v skladu s katerim se sankcija prenehanja veljavnosti začasnega ukrepa zaradi nepravočasne uvedbe postopka v glavni stvari ne uporablja za ukrepe predvidevanja, kot so – po mnenju navedenega sodišča – odredba o opustitvi ravnanja, izdana proti družbi M. M. Ristorazione. Po mnenju navedenega sodišča se člen 9 Direktive 2004/48 nanaša izključno na ukrepe, ki so začasni po svoji naravi, in ne na tiste, ki bi lahko predvideli učinke meritorne odločbe.
17      Družba M. M. Ristorazione je zoper to sodbo vložila pritožbo pri Corte d’appello di Roma (višje sodišče v Rimu, Italija), ki je potrdilo sodbo, izdano na prvi stopnji. Navedeno sodišče je odredbe o opustitvi ravnanja iz člena 131 CPI najprej opredelilo kot ukrepe predvidevanja in nato menilo, da lahko ti ukrepi, če so postali pravnomočni, sami po sebi dokončno varujejo pravico tožeče stranke. V zvezi s tem je treba navedene ukrepe razlikovati od ukrepov iz člena 9 Direktive 2004/48, za katere je značilen namen ohraniti dejansko stanje, da bi lahko glavna odločba razvila svoje učinke v prihodnosti. Po navedbah navedenega sodišča je namen ureditve ukrepov predvidevanja spoštovanje načela ekonomičnosti postopka, ki ga ureja člen 3 te direktive.
18      Družba M. M. Ristorazione je vložila kasacijsko pritožbo pri Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče, Italija), ki je predložitveno sodišče. V utemeljitev pritožbe navaja dva pritožbena razloga, od katerih se prvi nanaša na kršitev člena 9 Direktive 2004/48 in člena 132 CPI. Po mnenju družbe M. M. Ristorazione ta člen 9 zajema ukrepe predvidevanja, kot so odredbe, katerih namen je preprečevanje ali opustitev ravnanja. Poleg tega naj člen 3 te direktive ne bi nasprotoval temu, da lahko ukrepi predvidevanja prenehajo učinkovati.
19      Predložitveno sodišče, na prvem mestu, navaja, da čeprav člen 132(3) CPI določa splošno pravilo, v skladu s katerim začasni ukrep izgubi svoje učinke, če se postopek v glavni stvari ne začne v predpisanem roku, člen 132(4) CPI kljub temu določa, da se to pravilo ne uporablja za nujne ukrepe, sprejete na podlagi člena 700 CPC, in za druge začasne ukrepe, katerih namen je predvideti učinke meritorne odločbe, pri čemer lahko vsaka stranka sproži postopek v glavni stvari.
20      Navedeno sodišče dodaja, da iz člena 9(5) Direktive 2004/48 izhaja, da se začasni ukrepi iz odstavkov 1 in 2 tega člena prekličejo ali drugače prenehajo veljati na zahtevo tožene stranke, če vlagatelj v razumnem roku ne sproži postopka, ki vodi do meritorne odločbe.
21      Navedeno sodišče pojasnjuje, da v skladu s sodno prakso Sodišča ukrepi iz člena 9(5) Direktive 2004/48 spadajo med pravne instrumente, ki jih je določil zakonodajalec Unije in ki omogočajo splošno zmanjšanje tveganja, da bi toženi stranki nastala škoda zaradi začasnih ukrepov, in s tem njeno zaščito.
22      Navedeno sodišče ugotavlja, da je med ukrepi, navedenimi v členu 9(1)(a) Direktive 2004/48, začasna odredba, ki se ujema z odredbo o opustitvi ravnanja iz člena 131(1) CPI in plačilom periodične denarne kazni, ki je enaka določitvi „zneska, dolgovanega za vsako pozneje ugotovljeno kršitev ali nespoštovanje in za vsako zamudo pri izvršitvi ukrepa“ iz člena 131(2) CPI.
23      Na drugem mestu, predložitveno sodišče navaja, da na nacionalni ravni niti sodna praksa niti pravna teorija ne omogočata enoznačnega odgovora na vprašanje, ali so s členom 132(4) CPI kršene določbe Direktive 2004/48.
24      V teh okoliščinah je Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člen 9(5) Direktive [2004/48] razlagati tako, da nasprotuje določbi nacionalne zakonodaje iz člena 132(4) [CPI], v skladu s katero se pravilo iz člena 132(3) CPI, ki določa, da začasne odredbe prenehajo veljati, če v prekluzivnem roku ni uveden postopek v glavni stvari, ne uporablja za nujne odredbe, izdane v skladu s členom 700 [CPC], in za druge začasne odredbe, na podlagi katerih je mogoče vnaprej predvideti učinke meritorne odločbe, saj lahko stranke v takih primerih vseeno vložijo predlog za začetek navedenega postopka v glavni stvari?“
Vprašanje za predhodno odločanje
25      Predložitveno sodišče z edinim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 9(5) Direktive 2004/48 razlagati tako, da nasprotuje uporabi nacionalne določbe, ki omogoča ohranitev nekaterih začasnih ukrepov, kot so začasni ukrepi, na podlagi katerih je mogoče vnaprej predvideti učinke meritorne odločbe, čeprav tožeča stranka ni vložila tožbe, ki bi vodila do takšne odločbe, v roku iz tega člena 9(5), tožena stranka pa predlaga razveljavitev teh začasnih ukrepov ali prenehanje njihovih učinkov na drug način.
26      Uvodoma je treba spomniti, da Sporazum TRIPS, ki je sestavni del pravnega reda Unije, zavezuje Unijo in ima zato prednost pred akti sekundarnega prava Unije, te akte pa je treba, kolikor je mogoče, razlagati v skladu z določbami navedenega sporazuma (glej v tem smislu sodbo z dne 27. februarja 2024, EUIPO/The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑328/21 P, EU:C:2024:172, točka 70 in navedena sodna praksa).
27      V zvezi s tem je v uvodnih izjavah 4 in 5 Direktive 2004/48 navedeno, da ta direktiva ne sme vplivati na obveznosti držav članic, ki izhajajo iz Sporazuma TRIPS, ki zavezuje vse države članice, pa tudi Unijo samo. Poleg tega člen 9 navedene direktive odraža besedilo člena 50 tega sporazuma. Iz tega sledi, da je to direktivo treba, kolikor je mogoče, razlagati v skladu z mednarodnimi obveznostmi Unije, ki izhajajo iz navedenega sporazuma.
28      Poleg tega je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi njen kontekst ter cilje in namen, ki jim sledi akt, katerega del je (glej sodbi z dne 17. novembra 1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, točka 12, in z dne 19. junija 2025, CeramTec, C‑17/24, EU:C:2025:455, točka 33 in navedena sodna praksa).
29      Na prvem mestu, v skladu s členom 9(5) Direktive 2004/48 države članice zagotovijo, da se začasni ukrepi iz odstavkov 1 in 2 tega člena 9 prekličejo ali drugače prenehajo veljati na zahtevo tožene stranke, če vlagatelj ne sproži postopka, ki vodi do meritorne odločbe o zadevi, pred pristojnim sodnim organom v roku, ki ga določi sodni organ, ki odreja ukrepe, kadar to dovoljuje zakonodaja države članice, ali – če ni take določitve – v roku, ki ne presega 20 delovnih dni ali 31 koledarskih dni, kar je pozneje.
30      Iz besedila člena 9(5) Direktive 2004/48 je razvidno, da se to predvsem nanaša na začasne ukrepe iz člena 9(1)(a) te direktive. Namen teh ukrepov iz začasne odredbe je predvsem preprečiti kakršno koli neposredno kršitev pravice intelektualne lastnine ali začasno prepovedati, po potrebi s periodičnimi denarnimi kaznimi, kadar je to predvideno z nacionalno zakonodajo, nadaljevanje domnevnih kršitev navedene pravice ali za tako nadaljevanje predvideti predložitev garancij, namenjenih zagotovitvi odškodnine imetniku pravice.
31      Dalje, gre za začasne ukrepe iz člena 9(1)(b) navedene direktive, in sicer ukrepe, s katerimi se odredi zaseg ali izročitev blaga, s katerim se domnevno krši pravica intelektualne lastnine, da se prepreči njegov vstop v komercialne tokove
ali gibanje v njih.
32      Nazadnje, gre za začasne ukrepe iz člena 9(2) iste direktive, katerih cilj je odrediti varnostni zaseg premičnin in nepremičnin domnevnega kršitelja, vključno z blokiranjem njegovih bančnih računov in drugega premoženja.
33      Besedilo člena 9(5) Direktive 2004/48 v povezavi z odstavkoma 1 in 2 tega člena tako zajema širok nabor začasnih ukrepov in ne izključuje začasnih ukrepov, na podlagi katerih je mogoče predvideti učinke meritorne odločbe.
34      Na drugem mestu, iz konteksta, v katerega je umeščen člen 9(5) Direktive 2004/48, je razvidno, da je namen te določbe toženi stranki, ki je naslovnik začasnega ukrepa, podeliti pravico do preklica tega ukrepa, če se izkaže, da tožeča stranka ne nadaljuje spora z vložitvijo tožbe, ki bi vodila do meritorne odločbe v predpisanem roku (glej po analogiji sodbo z dne 13. septembra 2001, Schiening-Nijstad in drugi, C‑89/99, EU:C:2001:438, točka 42).
35      Člen 9(5) Direktive 2004/48 namreč državam članicam ne nalaga, da določijo samodejno prenehanje učinkov zadevnih začasnih ukrepov zaradi izteka roka, določenega tožeči stranki za vložitev tožbe, ki bi vodila do meritorne odločbe, ker ta določba izrecno določa, da se za to zahteva predlog tožene stranke (glej po analogiji sodbo z dne 13. septembra 2001, Schiening-Nijstad in drugi, C‑89/99, EU:C:2001:438, točka 60).
36      Poleg tega člen 9(4) te direktive določa, da se začasni ukrepi, čeprav so bili sprejeti brez zaslišanja tožene stranke, spremenijo le na zahtevo te stranke.
37      Na tretjem mestu, v zvezi s cilji in namenom Direktive 2004/48 je treba navesti, da je namen te direktive urejanje tistih vidikov pravic intelektualne lastnine, ki se na eni strani nanašajo na uveljavljanje teh pravic, na drugi strani pa na poseg v te pravice, tako da se določijo učinkovita pravna sredstva za preprečevanje, odpravo ali popravo kakršnih koli kršitev obstoječe pravice intelektualne lastnine (sodba z dne 28. aprila 2022, Phoenix Contact, C‑44/21, EU:C:2022:309, točka 39 in navedena sodna praksa). V skladu s členom 3(1) te direktive morajo biti ukrepi, postopki in pravna sredstva, potrebni za zagotovitev uveljavitve teh pravic, predvsem pošteni in pravični.
38      Poleg tega je v členu 3(2) navedene direktive poudarjeno, da morajo biti ti ukrepi, postopki in pravna sredstva učinkoviti, sorazmerni in odvračilni ter se morajo uporabljati na tak način, da se ne ustvarjajo ovire za zakonito trgovino in da se zagotavlja zaščita pred zlorabo. S to določbo se tako državam članicam in navsezadnje nacionalnim sodiščem nalaga, da zagotovijo jamstva, da se med drugim ukrepi in postopki iz člena 9 Direktive 2004/48 ne uporabljajo na način, ki pomeni zlorabo (sodba z dne 28. aprila 2022, Phoenix Contact, C‑44/21, EU:C:2022:309, točka 43 in navedena sodna praksa).
39      Poleg tega je cilj člena 9(5) Direktive 2004/48, kot izhaja tudi iz uvodne izjave 22 te direktive, zagotoviti, da zadevni začasni ukrepi ne ostanejo v veljavi za nedoločen čas, ne da bi bila sprejeta meritorna odločitev. Namen tega člena 9(5) v povezavi s členom 3 navedene direktive je torej preprečiti nesorazmerno uporabo ali zlorabo začasnih ukrepov in preprečiti ustvarjanje ovir za zakonito trgovino s tem, da toženi stranki zagotavlja možnost, da zahteva njihov preklic, če tožeča stranka ne začne postopka v glavni stvari.
40      Člen 9(5) Direktive 2004/48, ki ne določa nobene izjeme od pravila, ki ga določa, je torej eno od jamstev v korist tožene stranke, za katere je zakonodajalec Unije štel,
da jih je treba določiti v zameno za hitre in učinkovite začasne ukrepe, katerih obstoj je predvidel in ki škodijo interesom tožene stranke (glej v tem smislu sodbo z dne 28. aprila 2022, Phoenix Contact, C‑44/21, EU:C:2022:309, točke od 43 do 48).
41      Vendar bi lahko ohranitev nekaterih začasnih ukrepov v veljavi, ne da bi bila tožena stranka zavezana začeti postopek v glavni stvari, privedla do položajev, v katerih bi začasni ukrep, ki se zdi upravičen v okviru nujnega postopka, vendar ki bi se kasneje lahko izkazal za neupravičenega, še naprej vplival na toženo stranko, ker ne bi bilo sodnega nadzora nad vsebino zadeve, in bi lahko – zaradi uporabe ukrepov za spoštovanje pravic intelektualne lastnine – posegal v cilj, ki se uresničuje s členom 9(5) Direktive 2004/48, in v načelo sorazmernosti iz člena 3(2) te direktive.
42      Poleg tega načelo ekonomičnosti postopka, na katero se sklicuje predložitveno sodišče, ne more prevladati nad izrecnimi določbami sekundarne zakonodaje Unije, ki določa vzpostavitev jamstev za varstvo pravice do obrambe, kot so določena v členih 3 in 9 Direktive 2004/48 v povezavi s členom 50 Sporazuma TRIPS ter členoma 47 in 48 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.
43      Nazadnje, člena 2(1) Direktive 2004/48, iz katerega izhaja, da se ta direktiva uporablja brez poseganja v sredstva, ki jih ali jih lahko določa nacionalna zakonodaja, če so lahko ta sredstva ugodnejša za imetnike pravic (sodba z dne 28. aprila 2022, Phoenix Contact, C‑44/21, EU:C:2022:309, točka 37 in navedena sodna praksa), ni mogoče razlagati tako, da dopušča ohranitev nekaterih začasnih ukrepov v veljavi, ne da bi bila tožena stranka, ki se sklicuje na pravico intelektualne lastnine, zavezana začeti postopek v glavni stvari. Tudi če bi lahko bilo nacionalno pravilo, ki določa tako ohranitev, ugodnejše za imetnike pravic intelektualne lastnine, je zakonodajalec Unije v členih 3 in 9 navedene direktive določil pogoje za uporabo začasnih ukrepov, in to na način, ki je skladu s členom 50 Sporazuma TRIPS, s čimer je zagotovil ravnotežje med pravicami imetnika pravic intelektualne lastnine in pravicami do obrambe na podlagi členov 47 in 48 Listine o temeljnih pravicah. Taki pogoji za uporabo zato ne spadajo v procesno avtonomijo držav članic.
44      Na četrtem mestu, predložitveno sodišče navaja, da v skladu z delom pravne teorije ukrepi predvidevanja iz člena 132(4) CPI ne spadajo med začasne ukrepe iz člena 9(5) Direktive 2004/48. Ti ukrepi naj bi se, drugače kot začasni ukrepi v ožjem pomenu, šteli za ukrepe, ki ščitijo pravice intelektualne lastnine enako kot dokončna odločba. Ker predvidevajo meritorno odločitev, naj bi bili netipični začasni ukrepi.
45      V zvezi s tem mora nacionalno sodišče ugotoviti, ali ukrepi predvidevanja, ki so sprejeti v okviru postopka v glavni stvari, pomenijo začasne ukrepe v smislu člena 9(1)(a) Direktive 2004/48.
46      Vendar je mogoče, po eni strani, navesti, da ni sporno, da lahko tako tožeča kot tožena stranka začneta postopek v glavni stvari, tako da se zdi, da zakonodajalec takih ukrepov predvidevanja ni zasnoval kot pravno dokončnih, saj jih je sam opredelil kot začasne ukrepe (glej po analogiji sodbo z dne 16. junija 1998, Hermès, C‑53/96, EU:C:1998:292, točka 38).
47      Po drugi strani je treba opozoriti, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da „morebitna volja strank, da sprejmejo sodbo v postopku za začasno odredbo kot ‚dokončno‘ rešitev svojega spora, ne more spremeniti pravne narave ukrepa, opredeljenega kot ‚začasnega‘ v smislu člena 50 Sporazuma TRIPS“ (sodba z dne 16. junija 1998, Hermès, C‑53/96, EU:C:1998:292, točka 44).
48      Glede na vse navedene preudarke je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 9(5) Direktive 2004/48 razlagati tako, da nasprotuje uporabi nacionalne določbe, ki omogoča ohranitev nekaterih začasnih ukrepov, kot so začasni ukrepi, na podlagi katerih je mogoče vnaprej določiti učinke meritorne odločbe, v veljavi, čeprav tožeča stranka ni vložila tožbe, ki bi vodila do takšne odločbe, v roku iz tega člena 9(5), tožena stranka pa predlaga razveljavitev teh začasnih ukrepov ali prenehanje njihovih učinkov na drug način.
Stroški
49      Ker je ta postopek za stranki v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:
Člen 9(5) Direktive 2004/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine
je treba razlagati tako, da
da nasprotuje uporabi nacionalne določbe, ki omogoča ohranitev nekaterih začasnih ukrepov, kot so začasni ukrepi, na podlagi katerih je mogoče vnaprej določiti učinke meritorne odločbe, v veljavi, čeprav tožeča stranka ni vložila tožbe, ki bi vodila do takšne odločbe, v roku iz tega člena 9(5), tožena stranka pa predlaga razveljavitev teh začasnih ukrepov ali prenehanje njihovih učinkov na drug način.
Podpisi
*      Jezik postopka: italijanščina.