62003TO0196_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Izrek
Stranke
V zadevi T-196/03,
European Federation for Cosmetic Ingredients (EFfCI), s sedežem v Bruslju (Belgija), ki jo zastopata K. Van Maldegem in C. Mereu, avocats,
tožeča stranka,
proti
Evropskemu parlamentu, ki ga zastopajo J. L. Rufas Quintana, M. Moore in K. Bradley, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
in
Svetu Evropske unije, ki ga zastopata E. Karlsson in C. Giorgi Fort, zastopnici,
toženi stranki,
zaradi razglasitve ničnosti:
– člena 1(2) Direktive 2003/15/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. februarja 2003 o spremembi Direktive Sveta 76/768/EGS o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kozmetičnimi izdelki (UL L 66, str. 26) v delu, kjer je z njim v Direktivo 76/768 vstavljen nov člen 4a(2) in (2.1) ter nov člen 4b,
– člena 1(5) Direktive 2003/15 v delu, kjer v člen 6(3) Direktive 76/768 vstavlja nov pododstavek,
SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (tretji senat),
v sestavi J. Azizi, predsednik, M. Jaeger in F. Dehousse, sodnika,
sodni tajnik: H. Jung,
sprejema naslednji
Sklep
Razlogi za odločitev
Pravni, dejanski in postopkovni okvir
1. Pred sprejetjem izpodbijanega akta je bil člen 4(1) Direktive Sveta 76/768/EGS z dne 27. julija 1976 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kozmetičnimi izdelki (UL L 262, str. 169)
– dopolnjen z Direktivo Sveta 93/35/EGS z dne 14. junija 1993 o šesti spremembi Direktive 76/768 (UL L 151, str. 32) s tem, da je bila vstavljena točka i),
– ki je bila zadnjič spremenjena z Direktivo Komisije 2000/41/ES z dne 19. junija 2000 o drugem odlogu roka, po katerem so poskusi na živalih prepovedani za sestavine ali kombinacije sestavin kozmetičnih izdelkov (UL L 145, str. 25).
Spremenjeni člen 4(1), prvi pododstavek, Direktive 76/768 je tako določal:
„Brez poseganja v splošne obveznosti iz člena 2 države članice prepovedo trženje kozmetičnih izdelkov, ki vsebujejo:
[...]
i) sestavine ali kombinacije sestavin, ki so bile preskušene na živalih po 30. juniju 2002, da bi bile v skladu z zahtevami te direktive.“
2. Prav tako je bil pred sprejetjem izpodbijanega akta v Direktivo 76/768
– s členom 1 Direktive Sveta 88/667/EGS z dne 21. decembra 1988 o četrti spremembi Direktive 76/768 (UL L 382, str. 46) dodan člen 6(3),
– ki je bil dopolnjen s členom 1(9) Direktive 93/35.
Člen 6(3) Direktive 76/768 je tako določal:
„Države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotovitev, da označevanje, dajanje v promet in oglaševanje kozmetičnih izdelkov, besedila, imena, blagovne znamke, slike ter simbolične in druge oznake niso uporabljeni tako, da bi bilo videti, da imajo izdelki značilnosti, ki jih v resnici nimajo. Nadalje mora biti v vsaki navedbi poskusov na živalih jasno izraženo tudi, ali so bili poskusi opravljeni s končnim izdelkom in/ali z njegovimi sestavinami.“
3. Evropski parlament in Svet sta dne 27. februarja 2003 sprejela Direktivo 2003/15/ES o spremembi Direktive 76/768 (UL L 66, str. 26).
4. Člen 1 Direktive 2003/15 določa:
„Direktiva 76/768/EGS se s tem spremeni, kakor sledi:
[...]
2. vstavijo se naslednji členi:
‚Člen 4a
1. Brez poseganja v splošne obveznosti, ki izhajajo iz člena 2, države članice prepovejo:
(a) dajanje v promet kozmetičnih izdelkov, pri katerih se je končna formulacija zaradi izpolnjevanja zahtev te direktive preskušala na živalih z metodo, ki ni alternativna metoda, potem ko je taka alternativna metoda že bila znanstveno potrjena in sprejeta na ravni Skupnosti z obveznim upoštevanjem razvoja znanstvenega potrjevanja znotraj OECD;
(b) dajanje v promet kozmetičnih izdelkov, ki vsebujejo sestavine ali kombinacije sestavin, ki so se zaradi izpolnjevanja zahtev te direktive preskušale na živalih z metodo, ki ni alternativna metoda, potem ko je taka alternativna metoda že bila znanstveno potrjena in sprejeta na ravni Skupnosti z obveznim upoštevanjem razvoja znanstvenega potrjevanja znotraj OECD;
(c) izvajanje preskusov končnih kozmetičnih izdelkov na živalih na svojem ozemlju zaradi izpolnjevanja zahtev te direktive;
(d) izvajanje preskušanja sestavin ali kombinacij sestavin na živalih zaradi izpolnjevanja zahtev te direktive na svojem ozemlju, najpozneje do datuma, ko se zahteva, da se taki preskusi nadomestijo z eno ali več znanstveno potrjenimi alternativnimi metodami, navedenimi v Prilogi V k Direktivi Sveta 67/548/EGS z dne 27. junija 1967 o približevanju zakonov in drugih predpisov v zvezi z razvrščanjem, pakiranjem in označevanjem nevarnih snovi ali v Prilogi IX k tej direktivi.
Najpozneje do 11. septembra 2004 Komisija v skladu s postopkom iz člena 10(2) in po posvetovanju z Znanstvenim odborom za kozmetične izdelke in neprehrambne proizvode, ki so namenjeni potrošnikom (SCCNFP), pripravi vsebino Priloge IX.
2. Komisija po posvetovanju s SCCNFP in Evropskim centrom za validacijo alternativnih metod (ECVAM) in z obveznim upoštevanjem razvoja znanstvenega potrjevanja znotraj OECD določi časovne razporede za uresničevanje določb iz odstavka 1(a), (b) in (d), vključno z roki za postopno opuščanje različnih preskusov. Časovni razporedi se dajo na voljo javnosti najpozneje do 11. septembra 2004 in se pošljejo Evropskemu parlamentu in Svetu. V zvezi z odstavkom 1(a), (b) in (d) se obdobje izvajanja omeji na največ šest let po začetku veljavnosti Direktive 2003/15/ES.
2.1. V zvezi s preskusi glede strupenosti pri večkratnih odmerkih, strupenosti za razmnoževanje in toksikokinetike, za katere se druge možnosti še ne obravnavajo, se obdobje izvajanja odstavka 1(a) in (b) omeji na največ 10 let po začetku veljavnosti Direktive 2003/15/ES.
[...]
Člen 4b
V kozmetičnih izdelkih je prepovedano uporabljati snovi, ki so razvrščene kot rakotvorne, mutagene ali strupene za razmnoževanje, skupin 1, 2 ali 3 na podlagi Priloge I k Direktivi 67/548/EGS. V ta namen Komisija sprejme potrebne ukrepe v skladu s postopkom iz člena 10(2). Snov, razvrščena v skupino 3, se v kozmetičnih izdelkih lahko uporablja, če jo je ocenil SCCNFP in ugotovil, da je sprejemljiva za uporabo v kozmetičnih izdelkih.‘
[...]
5. zadnji stavek člena 6(3) se črta in doda se naslednji pododstavek:
‚Proizvajalec ali odgovorna oseba za dajanje izdelka v promet na trgu Skupnosti lahko na embalaži izdelka ali katerem koli dokumentu, pisni opombi, etiketi, ovratniku, priloženem izdelku ali nanašajočem se nanj izkoristi prednost dejstva, da se preskusi izdelka niso izvajali na živalih, samo če izvajalec ali njegov dobavitelj nista izvajala ali naročila nobenih preskusov končnega izdelka ali njegovega prototipa ali katere koli od vsebovanih sestavin na živalih ali uporabila katere koli sestavine, ki jih je kdor koli preskušal na živalih zaradi razvoja novih kozmetičnih izdelkov. Sprejmejo se smernice v skladu s postopkom iz člena 10(2) in objavijo v Uradnem listu Evropske unije. Evropskemu parlamentu se predložijo izvodi osnutkov ukrepov, predloženih odboru.‘
[...]“
5. Tožeča stranka je Evropsko gospodarsko interesno združenje (EGIZ), ki združuje dve združenji podjetij, ki proizvajajo kemične izdelke.
6. Tožeča stranka je to tožbo na razglasitev delne ničnosti Direktive 2003/15 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila 3. junija 2003.
7. Toženi stranki sta z ločenima vlogama, ki sta bili v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vloženi 17. julija oziroma 14. avgusta 2003, podali dva ugovora nedopustnosti na podlagi člena 114 Poslovnika Sodišča prve stopnje. Tožeča stranka je 29. septembra 2003 podala stališča glede teh ugovorov.
Predlogi strank
8. Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
– tožbo razglasi za dopustno in utemeljeno ali, podredno, naj odločanje o vprašanjih dopustnosti pridrži za končno odločbo;
– člen 1 Direktive 2003/15 v delu, kjer v Direktivo 76/768 vstavlja člen 4a(2) in (2.1) ter člen 4 in nov pododstavek v člen 6(3), razglasi za ničen;
– toženima strankama naloži plačilo stroškov.
9. Svet Evropske unije in Evropski parlament Sodišču prve stopnje predlagata, naj:
– tožbo zavrže kot nedopustno;
– tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Postopek
1. Pridržanje odločanja o ugovorih nedopustnosti za končno odločbo
Navedbe strank
10. Svet in Parlament predlagata, naj Sodišče prve stopnje na podlagi člena 114(1) Poslovnika o nedopustnosti tožbe odloči, ne da bi se ukvarjalo z utemeljenostjo.
11. Nasprotno tožeče združenje Sodišču prve stopnje predlaga, „naj utemeljenost preuči pred odločitvijo o dopustnosti ali, podredno, vse odločitve pridrži za končno odločbo“. European Federation for Cosmetic Ingredients (EFfCI) navaja, da „se zadeva dotika izredno kompleksnega pravnega področja, v katerem je [njen] pravni položaj [...] tesno povezan s skritimi vprašanji o utemeljenosti“. Ta kompleksnost naj bi bila izkazana z nepravilnim opisom tožbenih razlogov, navedenih v utemeljitvi vloge, s katero naj bi Parlament podal ugovor nedopustnosti. Sodišče prve stopnje bi zato moralo preučiti utemeljenost „pred vprašanjem dopustnosti ali hkrati z njim“. EFfCI dodaja, da člen 114(4) Poslovnika izrecno predpisuje to možnost. Sicer pa naj bi bila ta ponazorjena v sodbi Sodišča prve stopnje z dne 1. decembra 1999 v zadevi Boehringer proti Svetu in Komisiji (T-125/96 in T-152/96, Recueil, str. II-3427).
Presoja Sodišča prve stopnje
12. Sodišče prve stopnje lahko v skladu s členom 114(4), prvi pododstavek, Poslovnika odloči o ugovoru nedopustnosti, ki ga je stranka podala na podlagi člena 114(1), ali odločanje o njem pridrži za končno odločbo.
13. Iz sodbe Sodišča z dne 26. februarja 2002 v zadevi Svet proti Boehringerju (C-23/00 P, Recueil, str. I-1873, točka 52) izhaja, da mora Sodišče prve stopnje oceniti, kaj v okoliščinah primera pomeni dobro vodenje sodnih postopkov. Tako je smelo Sodišče prve stopnje v tem primeru zaradi ekonomičnosti postopka izjemoma odločiti, da zakonitost enega od izpodbijanih aktov preuči pred dopustnostjo prve od dveh združenih tožb (zgoraj v točki 11 navedena sodba Boehringer proti Svetu in Komisiji).
14. V tem primeru takšne ekonomičnosti postopka ni mogoče doseči. Navedba EFfCI, da naj bi tožba sprožila izredno kompleksna pravna vprašanja, ima, nasprotno, za posledico, da se izogne obravnavi utemeljenosti, kar bi se lahko zgodilo, če tožba ne bi bila dopustna. V zvezi s tem ni mogoče sprejeti navedbe, da naj bi taka kompleksnost in takšna nezmožnost takojšnje odločitve o nedopustnosti tožbe izhajali iz pomanjkljivega razumevanja Parlamenta tožbenih razlogov iz vloge. Parlament razlogov ugovora nedopustnosti ne utemeljuje na način, kot jih je razumel, tako da njegovo razumevanje teh, čeprav ni pravilno, ne vodi nujno k temu, da se o zadevah odloči hkrati.
15. V teh okoliščinah se izvajanjem EFfCI ne more pritrditi. Ničnostna tožba se ne sme spremeniti v enostavno pravno mnenje o zakonitosti izpodbijane direktive, ker bi to predstavljalo zlorabo namena člena 230 ES.
16. Zato je v skladu s členom 114(1) Poslovnika o nedopustnosti treba odločiti, ne da bi se obravnavalo utemeljenost.
17. V skladu s členom 114(3) Poslovnika je nadaljevanje postopka ustno, razen če Sodišče prve stopnje odloči drugače. V tem primeru Sodišče prve stopnje ocenjuje, da je na podlagi pregleda listin iz spisa zadeva zadosti razjasnjena, da se o predlogih toženih strank odloči brez začetka ustnega postopka.
2. Zahteva za zaupno obravnavanje
18. EFfCI je dne 29. septembra 2003 na podlagi člena 116(2) Poslovnika zahtevala, naj se nekatere listine obravnavajo zaupno.
19. Iz te določbe izhaja, da je zahteva za zaupno obravnavanje povezana z intervencijo. Ker v tem primeru ni intervencije, je zahteva prenagljena. O tej točki se zato ni treba opredeliti.
Nedopustnost tožbe
1. Navedbe strank
20. Toženi stranki menita, da tožba ni dopustna, ker sporne določbe tožnika ne zadevajo posamično v smislu člena 230, četrti pododstavek, ES.
21. Po njunem mnenju se ne more sklepati, da je tožeče združenje posamično prizadeto, ker so podjetja, ki jih zastopa, z izpodbijanim aktom gospodarsko bolj prizadeta od drugih, ki jih ta akt ne zadeva zaradi nekaterih njihovih posebnih lastnosti.
22. Nadalje toženi stranki navajata, da Sodišče v sodbi z dne 18. maja 1994 v zadevi Codorniu proti Svetu (C-309/89, Recueil, str. I-1853) ni sklepalo, da je bila oseba „posamično prizadeta“, le ker je sporni ukrep vplival na njene pravice intelektualne lastnine. Dopustnost tožbe bi morala ugotoviti prej, ker je bila družba Codorniu soočena s predpisi, ki izraz „crémant“ pridržujejo za določene francoske in luksemburške vinogradnike, to je natančno določen krog proizvajalcev, saj je ta izraz predstavljal prijavljeno znamko. Po drugi strani pa naj dejstvo, da naj bi EFfCI predstavljala in branila interese velikega števila družb, imetnikov patentov za trženje sestavin, ki se uporabljajo v proizvodnji kozmetičnih izdelkov, ne bi bilo v zadostni meri razlikovalno. Proizvodnja večine kozmetičnih izdelkov naj bi bila dejansko prepletena s pravicami intelektualne lastnine.
23. Nadalje bi presoja, da dejstvo zastopanja celotnega sektorja izpolnjuje pogoj biti posamično prizadet, odvzela ves smisel tega pogoja.
24. Po mnenju toženih strank iz sodne prakse izhaja, da morajo države članice pri izvajanju določb Skupnosti zagotoviti popolno in učinkovito sodno varstvo, na katero se lahko tožeča stranka sklicuje.
25. EFfCI zatrjuje, da je v primerjavi z drugimi gospodarskimi subjekti posamično prizadeta, ker naj bi gospodarske dejavnosti proizvajalcev sestavin kozmetičnih izdelkov občutile posledice, zlasti prepovedi dajanja v promet kozmetičnih izdelkov, ki so bili preskušani na živalih ali vsebujejo snovi, ki so razvrščene kot rakotvorne, mutagene ali strupene za razmnoževanje (v nadaljevanju: CMR).
26. EFfCI navaja, da izpodbijane določbe prepovedujejo poskuse kemičnih sestavin, ki se uporabljajo v proizvodnji kozmetičnih izdelkov, na živalih in kakršno koli trženje končnih kozmetičnih izdelkov ali njihovih sestavin, ki naj bi bile na ta način preizkušane. Prepovedi naj bi veljali, čeprav bi bili poskusi na živalih izvedeni, da zadostijo drugim predpisom. Po mnenju EFfCI vplivata na njen konkurenčni položaj, ker so družbe, ki jih zastopa, prikrajšane v primerjavi z drugimi, ki ne delujejo v kozmetičnem sektorju, ali v primerjavi z drugimi, ki dajejo v promet sestavine, ki se uporabljajo le v tej industriji, vendar niso preizkušane na živalih. Prikrajšanost naj bi izhajala iz dejstva, da opravljajo podjetja, ki jih združuje EFfCI, raznovrstne dejavnosti. Zato bi morala zadostiti tudi drugim normativnim zahtevam, ki nalagajo izvajanje poskusov na živalih. Tožeča stranka podrobneje navaja, da je vpliv teh prepovedi še toliko pomembnejši, ker je inovativnost nepogrešljiv dejavnik za ohranitev konkurenčnega položaja kozmetičnih podjetij. Ta naj bi prav tako nenehno potrebovala nove kemične sestavine, „ki morajo biti zaradi potreb direktive o nevarnih sestavinah predmet poglobljenih poskusov na živalih“.
27. EFfCI nadalje trdi, da „[drugi] izpodbijani ukrep očitno učinkuje na [njen] pravni položaj [...], saj ne more več uporabljati snovi, ki so razvrščene kot kancerogene, mutagene ali strupene za razmnoževanje skupin 1, 2 ali 3 in so sestavine kemičnih izdelkov. Tudi v tem primeru družbe članice […] nenehno izdelujejo [so izdelovale] in dobavljajo [so dobavljale] kemične snovi teh skupin kozmetični industriji“.
28. Po mnenju EFfCI naj bi na družbe, ki jih združuje, vplival tretji izpodbijani ukrep, ker proizvajalcem kozmetičnih izdelkov dovoljuje, da uporabljajo etiketo, na kateri je navedeno, da med proizvodnjo kozmetičnega izdelka in njegovih sestavin niso bili izvedeni poskusi na živalih. Ker so bile skoraj vse kemične snovi preizkušane na živalih in ker pred mnogimi leti alternativne metode niso bile dostopne, EFfCI zatrjuje, da so se družbe, katerih interese brani, od začetka veljavnosti izpodbijane direktive lahko le redko sklicevale na neobstoj takih poskusov. Zadevna podjetja naj bi bila tako v slabšem položaju v primerjavi z drugimi gospodarskimi izvajalci, ki bi se lahko okoristili s takšno označbo. Razen tega naj bi utrpela „konkurenčno škodo v primerjavi z drugimi izvajalci kozmetičnih izdelkov, ki bodo uporabljali zavajajočo etiketo z navedbo, da ni bil izveden poskus na živalih“.
29. EFfCI še navaja, da so družbe, ki jih združuje, individualizirane s patenti, katerih imetniki so. Meni, da jim ti patenti dejansko podeljujejo izključnost uporabe in dajanja v promet izdelkov, ki jih pokrivajo. Tožeča stranka zatrjuje, da je tej pravici zagotovljeno posebno varstvo, podobno tistemu, ki ga je Sodišče upoštevalo v sodbi z dne 24. junija 1986 v zadevi AKZO Chemie proti Komisiji (53/85, Recueil, str. 1965). Sporna direktiva naj bi imela negativne posledice na ugodnosti, ki jih proizvajalci iz te lahko izpeljejo. Sklicujoč se na zgoraj v točki 22 navedeno sodbo Codorniu proti Svetu EFfCI vztraja, da je pravica izključnega trženja izdelkov, ki izhaja iz intervencij pred sprejetjem sporne direktive, enaka pravici, ki jo je družba Codorniu imela na podlagi registracije blagovne znamke „crémant“ in zaradi katere je bila njena tožba razglašena za dopustno.
30. Tožeče združenje prav tako navaja, da so družbe, katerih interese zastopa, v nekaterih primerih zavezane razdreti pogodbene dogovore, ki so bili predhodno sklenjeni s strankami, kar jim povzroča velike izgube v smislu vzajemnega zaupanja in tržnega deleža.
31. Tožeče združenje prav tako navaja, da je „sodelovalo v upravnem postopku s tem, da je posredovalo znanstvene podatke in nudilo svoje pripombe med celotnim postopkom sprejetja“ sporne direktive. Sklicuje se tudi na posebno varstvo člena 13 Direktive 76/768, ki zahteva, da se zadevnim strankam sporoči natančna utemeljitev „vsakega posameznega ukrepa, ki omejuje ali prepoveduje trženje kozmetičnih izdelkov in je bil sprejet v skladu s [to direktivo]“.
32. Nazadnje tožeče združenje navaja, da „je njegova sposobnost [...], da zaščiti svoje pravice intelektualne lastnine (patent), in njegova sposobnost, da brani svoje izdelke po obstoječem pravu Skupnosti (pravice obrambe), višje pravno načelo, ki ga je treba spoštovati v vseh primerih, kadar so obravnavane pravice in svoboščine posameznika“. To pravno načelo, nadaljuje, „izhaja iz členov 6 in 13 Evropske konvencije za zaščito človekovih pravic in temeljnih svoboščin ((EKČP), podpisane v Rimu 4. novembra 1950)“.
2. Presoja Sodišča prve stopnje
Splošno
33. Člen 230, četrti pododstavek, ES določa: „Fizične ali pravne osebe lahko [...] sprožijo postopke zoper nanje naslovljene odločbe ali zoper odločbe, ki jih neposredno in posamično zadevajo, čeprav so v obliki uredbe ali odločbe naslovljene na drugo osebo.“
34. Čeprav člen 230, četrti pododstavek, ES izrecno ne obravnava dopustnosti ničnostnih tožb, ki jih posamezniki vložijo zoper direktivo, iz sodne prakse vendarle izhaja, da samo ta okoliščina ne zadošča, da se tovrstne tožbe razglasijo za nedopustne (sodba Sodišča prve stopnje z dne 17. junija 1998 v zadevi UEAPME proti Svetu, T-135/96, Recueil, str. II-2335, točka 63, ter sklepa Sodišča prve stopnje z dne 10. septembra 2002 v zadevi Japan Tobacco in JT International proti Parlamentu in Svetu, T-223/01, Recueil, str. II-3259, točka 28, in z dne 6. maja 2003 v zadevi Vannieuwenhuyze-Morin proti Parlamentu in Svetu, T-321/02, Recueil, str. II-1997, točka 21). Institucije Skupnosti poleg tega ne morejo le z izbiro oblike spornega ukrepa izključiti sodnega varstva, ki ga nudi posameznikom ta določba (sklep Sodišča prve stopnje z dne 14. januarja 2002 v zadevi Association contre l’heure d’été proti Parlamentu in Svetu, T-84/01, Recueil, str. II-99, točka 23, in zgoraj navedena sklepa Japan Tobacco in JT International proti Parlamentu in Svetu, točka 28, ter Vannieuwenhuyze-Morin proti Parlamentu in Svetu, točka 21). Zato je treba preveriti, ali sporna direktiva tožečega združenja ne zadeva „neposredno in posamično“ v smislu člena 230, četrti pododstavek, ES.
35. Upoštevajoč kumulativno naravo teh dveh pogojev, Sodišče prve stopnje ugotavlja, da je treba najprej preveriti, ali je tožeče združenje prizadeto posamično, saj če to ne bi bilo podano, ne bi bilo treba raziskati, ali sporna direktiva nanj vpliva na neposreden način.
Pogoj, da je tožnik prizadet posamično
36. V tem primeru ni sporno, da so členi 4a, 4b in 6(3), drugi pododstavek, ki so jih sporne določbe vstavile v Direktivo 76/768, oblikovani splošno. Te določbe se uporabljajo v objektivno določenih okoliščinah in pravno učinkujejo na podjetja, ki izdelujejo snovi, ki se uporabljajo v kozmetični proizvodnji, to je na splošno in abstraktno določeno skupino pravnih oseb.
37. Vendar dejstvo, da je izpodbijani akt splošnega značaja in da ne pomeni odločbe v smislu člena 249 ES, ne zadošča, da se izključi možnost posameznika, da zoper njega vloži ničnostno tožbo (zgoraj v točki 22 navedena sodba Codorniu proti Svetu, točka 19, sodba Sodišča z dne 22. novembra 2001 v zadevi Antillean Rice Mills proti Svetu, C-451/98, Recueil, str. I-8949, točka 49, zgoraj v točki 34 navedeni sklep Japan Tobacco in JT International proti Parlamentu in Sveti, točka 29, in sklep Sodišča prve stopnje z dne 21. marca 2003 v zadevi Établissements Toulorge proti Parlamentu in Svetu, T-167/02, Recueil, str. II-1111, točka 26).
38. V določenih primerih lahko akt, kljub svoji veljavi za vse gospodarske subjekte, posamično zadeva le nekatere izmed njih, tako da glede slednjih pridobi značaj odločbe (sodba Sodišča z dne 16. maja 1991 v zadevi Extramet Industrie proti Svetu, C-358/89, Recueil, str. I-2501, točka 13, zgoraj v točki 22 navedena sodba Codorniu proti Svetu, točka 19, in zgoraj v točki 34 navedeni sklep Japan Tobacco in JT International proti Parlamentu in Svetu, točka 29). To je primer, v katerem sporni akt vpliva na njih zaradi nekaterih lastnosti, ki so jim posebne, ali zaradi dejanskega stanja, ki jih razlikuje od drugih oseb in jih s tem individualizira na enak način, kot da bi bil naslovnik odločbe (sodbi Sodišča z dne 15. julija 1963 v zadevi Plaumann proti Komisiji EGS, 25/62, Recueil, str. 197, in z dne 1. aprila 2004 v zadevi Komisija proti Jégo-Quéré, C-263/02 P, Recueil, str. I-0000, točka 45).
39. Tako je treba preveriti, ali v obravnavanem primeru podatki iz spisa dopuščajo ugotovitev, da sta pogoja izpolnjena.
40. Na prvem mestu se zastavlja vprašanje, kako lahko dejstvo, da ima EFfCI značaj EGIZ, vpliva na dopustnost tožbe.
41. Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da ni mogoče sprejeti načela, da bi bilo združenje kot predstavnik skupine izvajalcev posamično prizadeto z aktom, ki vpliva na splošne interese te skupine (sodbe Sodišča z dne 14. decembra 1962 v zadevi Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes in drugi proti Svetu, 16/62 in 17/62, Recueil, str. 901; z dne 18. marca 1975 v zadevi Union syndicale in drugi proti Svetu, 72/74, Recueil, str. 401; z dne 28. oktobra 1982 v zadevi Groupement des agences de voyages proti Komisiji, 135/81, Recueil, str. 3799, in z dne 10. julija 1986 v zadevi DEFI proti Komisiji, 282/85, Recueil, str. 2469, sklep Sodišča z dne 5. novembra 1986 v zadevi UFADE proti Svetu in Komisiji, 117/86, Recueil, str. 3255, sklep Sodišča prve stopnje z dne 28. oktobra 1993 v zadevi FRSEA in FNSEA proti Svetu, T-476/93, Recueil, str. II-1187, točka 25, ter sodba Sodišča prve stopnje z dne 6. julija 1995 v zadevi AITEC in drugi proti Komisiji, od T-447/93 do T-449/93, Recueil, str. II-1971, točka 54).
42. Vendarle so lahko tožbe, ki jih vloži združenje, dopustne vsaj v treh okoliščinah:
– kadar pravna določba strokovnim združenjem izrecno priznava niz postopkovnih pravic;
– kadar združenje zastopa interese podjetij, ki bi bila legitimirana vložiti tožbo;
– kadar je združenje individualizirano zaradi vpliva na svoje interese, zlasti ker je na njegov položaj pogajalca vplival akt, katerega ničnost se predlaga (sklep Sodišča prve stopnje z dne 23. novembra 1999 v zadevi UPA proti Svetu, T-173/98, Recueil, str. II-3357, točka 47).
43. Iz tega izhaja, da je dopustnost ničnostne tožbe združenja, ki je ustanovljeno za pospeševanje skupnih interesov skupine upravičencev, ne glede na lastne interese za vložitev tožbe, odvisna od vprašanja, ali lahko njegovi člani posamično vložijo to tožbo. To pravilo velja tudi za EGIZ. Iz člena 3 Uredbe (EGS) št. 2137/85 dne 25. julija 1985 o Evropskem gospodarskem interesnem združenju (UL L 199, str. 1) namreč izhaja, da je namen takega združenja le olajšati ali razvijati gospodarske dejavnosti njegovih članov, da se jim omogoči izboljšanje njihovih rezultatov, tako da ima le pomožen značaj.
44. Zato je treba preučiti, ali so člani tožečega združenja z izpodbijanim aktom posamično prizadeti.
45. Sodišče prve stopnje v zvezi s tem poudarja, da sta članici tožečega združenja tudi združenji podjetij. Posledično je vprašanje, ali bi ti združenji lahko vložili to tožbo, v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 42, izmenoma odvisno ali od posebnih okoliščin ali od vprašanja, ali so podjetja, ki so člani, posamično prizadeta z izpodbijanim aktom.
Ali so podjetja tega sektorja posamično prizadeta
– Vpliv sporne direktive na konkurenčni položaj podjetij sektorja
46. EFfCI zatrjuje škodljive učinke, ki bi jih prepovedi, uvedene z Direktivo 2003/15, in označevanje, ki jo ta dovoljuje glede neobstoja poskusov na živalih, imeli na konkurenčni položaj podjetij, ki jih zastopata dve združenji EFfCI.
47. Vendar ju ti učinki ne razlikujejo od drugih podjetij, ki ne dobavljajo v kozmetični sektor ali se omejujejo na ta trg, vendar svojih sestavin ne preskušajo na živalih ali ne uporabljajo snovi KMR. Da bi akt subjekte posamično zadeval, namreč ni dovolj, da bi akt nekatere subjekte gospodarsko bolj prizadel kot njihove konkurente (sklep Sodišča prve stopnje z dne 15. septembra 1999 v zadevi Van Parys in drug proti Komisiji, T-11/99, Recueil, str. II-2653, točki 50 in 51).
48. Še več, zadevna podjetja naj bi bila prizadeta le zaradi svoje objektivne narave kot družbe, ki izdeluje snovi, ki jih uporabljajo kozmetična podjetja in drugi na enak način kot kateri koli drug subjekt, ki ima enak položaj v Evropski skupnosti (glej v tem smislu sklepa Sodišča prve stopnje z dne 15. junija 1998 v zadevi Sofivo in drugi proti Svetu, T-14/97 in T-15/97, Recueil, str. II-2601, točka 37, in z dne 15. januarja 2004 v zadevi Valenergol proti Svetu, T-393/03, v Recueil, str. I-0000, točka 19).
49. Poleg tega dejstvo, da naj bi bila zainteresirana podjetja v nekaterih državah glavna podjetja v sektorju, ne dovoljuje sklepa, da bi sodila v krog gospodarskih izvajalcev, ki so določeni in opredeljeni na podlagi meril glede spornih izdelkov ali opravljanja gospodarske dejavnosti. Trgovinska dejavnost je a priori primerna, da jo izvaja katero koli podjetje, ki lahko dejansko ali potencialno pride v enak položaj (sodba Sodišča z dne 17. januarja 1985 v zadevi Piraiki-Patraiki in drugi proti Komisiji, 11/82, Recueil, str. 207, točke od 12 do 14).
50. Končno, Sodišče prve stopnje ne more upoštevati okoliščine, da naj bi podjetja, člani združenj, ki jih zastopa tožeče združenje, utrpela konkurenčno škodo zato, ker bi lahko bila soočena z drugimi proizvajalci kozmetike, ki uporabljajo „zavajajočo etiketo“. Ta trditev se opira le na nedokazano hipotezo, da naj izvajalci ne bi spoštovali zakonskih dolžnosti. Čeprav bi prišlo do tovrstnega položaja, tožeče združenje s tem ne bi bilo izvzeto, da zadosti pogojem dopustnosti iz člena 230, četrti pododstavek, ES.
51. Zato je treba preveriti, ali v tem primeru ne obstajajo druge okoliščine, ki bi opredeljevale podjetja, ki so člani EFfCI.
– Obstoj pogodbenih dogovorov
52. Sklicujoč se na zgoraj v točki 49 navedeno sodbo Piraiki-Patraiki in drugi proti Komisiji in sodbo Sodišča z dne 26. junija 1990 v zadevi Sofrimport proti Komisiji (C-152/88, Recueil, str. I-2477) tožeče združenje navaja, da naj bi prepoved poskusov na živalih in snovi KMR podjetja, člane združenja, ki jih brani, silila k razdrtju pogodbenih dogovorov, predhodno sklenjenih s strankami, kar bi lahko povzročilo precejšnjo gospodarsko škodo.
53. Kot je Sodišče prve stopnje že poudarilo v zgoraj v točki 27 navedenem sklepu Établissements Toulorge proti Parlamentu in Svetu (točka 64), je Sodišče v vsaki od teh zadev preverjalo, ali je bil predložen dokaz o obstoju nekaterih posebnih lastnostih ali o dejanskem stanju, ki tožeče stranke razlikuje glede na druge osebe in jih s tem individualizira na enak način, kot da bi bile naslovnik odločbe. Iz teh sodb in sodbe Sodišča z dne 10. aprila 2003 v zadevi Komisija proti Nederlandse Antillen (C-142/00 P, Recueil, str. I-3483) izhaja, da je izpolnitev dveh kumulativnih pogojev nujna, da bi lahko sklicevanje na pogodbene dogovore vodilo k dopustnosti ničnostne tožbe. Prvič, pravna določba, hierarhično višja od spornega normativnega akta, mora institucijam nalagati, da na poseben način upoštevajo položaj tožečih strank v primerjavi z drugimi osebami, ki jih zadeva ta akt. Drugič tožeča podjetja morajo biti stranke pogodb, ki so že sklenjene in katerih izvršitev, določena v obdobju veljave spornega ukrepa, bi bila v celoti ali delno ovirana.
54. V tem primeru tožeče združenje, prvič, ne omenja zavezujoče določbe, hierarhično višje od sporne direktive, ki bi Parlament in Svet silila, da upoštevata negativne posledice, ki bi jih lahko ta direktiva imela na gospodarski položaj podjetij, člane združenj, ki jih zastopa.
55. Drugič, nikakor ni bilo ugotovljeno, da obstajajo veljavne sklenjene pogodbe, katerih izvršitev bi zaradi sprejetja in pričetka veljave izpodbijanega akta postala nemogoča.
– Vpliv pravic intelektualne lastnine
56. EFfCI nadalje navaja, da naj bi bili njeni člani individualizirani s posebnim značajem pravic patentov, katerih imetniki so, ker jim ti patenti podeljujejo izključnost uporabe in dajanja v promet izdelkov, ki jih pokrivajo.
57. Vendar je treba opozoriti, da jih obstoj pravnega varstva znanja in izkušenj ter poslovnih skrivnosti podjetij, ki jih branita združenji, članici EFfCI, ne more razlikovati od drugih proizvajalcev kozmetičnih izdelkov, ki jih zadeva sporna direktiva. Ti se lahko prav tako sklicujejo na omenjeno varstvo v svojo korist, saj sta proizvodnja in trženje izdelkov pogosto prepletena s pravicami intelektualne lastnine. Poleg tega, čeprav vsak patent opredeljuje izdelek, ki ga ščiti, sporna direktiva ne ovira uporabe posebnega patenta, tako da se lahko morebiten vpliv na pravice intelektualne lastnine pripiše le dejstvu izdelovanja snovi za uporabo v kozmetični industriji, ki ni povezano s katero koli osebo.
58. V zvezi s tem je treba dejansko stanje v zgoraj v točki 22 navedeni sodbi Codorniu proti Svetu razlikovati od stanja v tem primeru. V navedeni zadevi je sporna ureditev oznako „crémant“ pridržala določenemu krogu proizvajalcev, čeprav je tožeče podjetje to oznako registriralo kot znamko in jo je uporabljalo dolgo časa pred sprejetjem spornega predpisa. Tako je bila jasno razmejena od drugih gospodarskih subjektov. Ta specifičnost oznake, ki jo je pravica varovala in je bila tožeči stranki z izpodbijanim aktom na nekakšen način „odvzeta“, je bila tista, ki je bolj kot uživanje intelektualne pravice in abstracto odločila razplet v zgoraj v točki 22 navedeni sodbi Codorniu proti Svetu. Sporna direktiva pa nasprotno ni imela namena, da določeno intelektualno pravico pridrži nekaterim proizvajalcem v škodo podjetij, ki jih brani tožeče združenje.
59. EFfCI se sklicuje na dejstvo, da brani interese združenj, katerih člani so podjetja, imetniki patentov, ki se lahko uveljavljajo proti tretjim osebam ter ščitijo znanje in izkušnje, pridobljene na podlagi nenehnih inovatorskih naporov, ki so nepogrešljivi za ohranitev njihovih konkurenčnih položajev.
60. Sodišče prve stopnje pa opozarja, da potreba po inovatorstvu, da se ohrani konkurenčnost v tržnem gospodarstvu, ne more individualizirati zadevnih podjetij. Nazadnje, vsaj v obravnavanem primeru, možnost uveljavljanja patentov nasproti tretjim osebam ne individualizira pravic, ki jih varujejo, glede na druge pravice, katerih imetniki so običajno gospodarski subjekti in ki imajo enak učinek. Tako možnost uveljavljanja gospodarskih izvajalcev, imetnikov patentov, ne razmejuje od drugih.
61. Iz vseh navedenih ugotovitev izhaja, da podjetja, katerih interese brani tožeče združenje, niso posamično prizadeta s spornimi določbami Direktive 2003/15.
62. Takšno sklepanje ne omaja zgoraj v točki 29 navedena sodba AKZO Chemie proti Komisiji (točka 28), v skladu s katero „poslovne skrivnosti uživajo popolnoma posebno varstvo [...]“ Varstvo, ki ga ta sodba omenja, se je namreč nanašalo na nerazkritje skrivnosti v okviru konkurenčne politike na podlagi člena 13(3) in člena 21(2) Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, prva Uredba o izvajanju členov 85 in 86 Pogodbe (UL L 13, str. 204). Iz tega se ne more izpeljati sklepa v zvezi s dopustnostjo tožbe glede pogoja, da bi bil tožnik posamično prizadet. V nasprotju z izvajanji tožečega združenja zgoraj v točki 29 navedena sodba AKZO Chemie proti Komisiji ne dopušča sklepanja, da bi bil vsak imetnik pravic intelektualne lastnine posamično prizadet z normativno določbo, ki lahko vpliva nanj.
Obstoj posebnih postopkovnih pravic
– Glede tožečega združenja
63. V skladu s sodno prakso lahko posebne okoliščine upravičijo dopustnost ničnostne tožbe, ki jo združenje vloži zoper splošni akt, čeprav naj njegovi člani z njim ne bi bili neposredno in posamično prizadeti. To je podano zlasti, če je združenje sodelovalo v postopku, ki je pripeljal do sprejetja tega akta (sklep Sodišča prve stopnje z dne 2. aprila 2004 v zadevi Gonnelli in AIFO proti Komisiji, T-231/02, Recueil, str. II-0000).
64. Tožeče združenje v zvezi s tem navaja, da naj bi sodelovalo v postopku, ki je vodilo k sprejetju sporne direktive, s tem, da je posredovalo znanstvene podatke in podalo stališče o razpravljalnih vprašanjih.
65. Dejstvo, da je v okviru postopka, ki ne predvideva intervencije posameznikov, prostovoljno sodelovalo pri pripravi akta zakonodajne narave, v nasprotju s sodelovanjem v postopku, ki predvideva takšno intervencijo, ne more privesti do pravice do tožbe zoper ta akt (sklep Sodišča z dne 23. novembra 1995 v zadevi Asocarne proti Svetu, C-10/95 P, Recueil, str. I-4149).
66. Poleg tega člen 13 Direktive 76/768, na katerega se sklicuje tožeče združenje, temu ne podeljuje pravice sodelovanja pri pripravi izpodbijanega akta. Nanaša se le na informacijo, ki je bila kasneje dana zainteresiranim podjetjem, na katera vplivajo posamezni akti, sprejeti za izvedbo te direktive.
67. Ker se EFfCI v utemeljitvi izvajanj ne sklicuje na druge določbe, je treba ugotoviti, da ostajajo njegovi ukrepi neformalne narave in da ne morejo upravičiti dopustnosti ničnostne tožbe.
– Glede združenj, ki so člani tožečega združenja ali njihovih podjetij
68. V zvezi s tem zadošča ugotovitev, da se tožeče združenje ni sklicevalo na dejstvo, da naj bi bila združenja, ki so njegovi člani, ali podjetja, ki jih združuje, imetniki posebnih postopkovnih pravic.
Vprašanje učinkovitega sodnega varstva
69. EFfCI opira zadnji argument na zahteve po učinkovitem sodnem varstvu.
70. V zvezi s tem je treba opozoriti, da so države članice tiste, ki so zavezane predvideti sistem pravnih sredstev in postopkov, ki omogočajo spoštovanje pravice do učinkovitega sodnega varstva in zapolnitev takšnih morebitnih praznin v Pogodbah. Poleg tega je Sodišče odločilo, da razlaga pravil o dopustnosti iz člena 230, četrti pododstavek, ES ni dopustna v smislu, da bi se morala ničnostna tožba razglasiti za dopustno, če bi se po konkretnem preizkusu nacionalnih postopkovnih pravil s strani sodišča Skupnosti izkazalo, da te posamezniku ne dovoljujejo vložitve tožbe, s katero bi lahko prerekal zakonitost izpodbijanega akta Skupnosti. „Takšna ureditev bi v vsakem konkretnem primeru zahtevala, da sodišče Skupnosti preuči in obrazloži nacionalno postopkovno pravo, kar bi vodilo k prekoračitvi njegove pristojnosti v okviru postopka nadzora nad zakonitostjo aktov Skupnosti“ (sodba Sodišča z dne 25. julija 2002 v zadevi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, C-50/00 P, Recueil, str. I-6677, točka 43, in zgoraj v točki 38 navedena sodba Komisija proti Jégo-Quéré, točka 33). Ta presoja se mora a fortiori sprejeti, kadar, kot v tem primeru, tožeča stranka ne zatrjuje, da v nacionalnem pravu ne obstaja pravno sredstvo, ki bi nacionalnemu sodišču dopuščaloa, da izpodbija veljavnost sporne direktive (zgoraj v točki 37 navedeni sklep Établissements Toulorge proti Parlamentu in Svetu, točka 61).
Ugotovitev
71. Iz navedenega izhaja, da tožeče združenje s spornimi določbami ni posamično prizadeto. Zato je treba tožbo razglasiti za nedopustno, ne da bi bilo treba preučiti pogoja, ali je tožnik z izpodbijanim aktom neposredno prizadet, in ostale ugovore nedopustnosti, ki sta jih navedli toženi stranki.
Stroški
72. V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka s predlogom ni uspela, se ji v skladu s predlogom toženih strank naloži plačilo stroškov, ki sta jih ti priglasili.
Izrek
Iz teh razlogov je
SODIŠČE PRVE STOPNJE (tretji senat)
sklenilo:
1) 1. Tožba se zavrže.
2) 2. Tožeča stranka nosi svoje stroške in stroške, ki sta jih priglasili toženi stranki.
V Luxembourgu, 10. decembra 2004.