62002CC0346_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
„
Tagállami kötelezettségszegés
–
92/49/EGK irányelv
–
A biztosítási díjtáblák megállapításának szabadsága
–
A bonus-malus rendszer
”
I – Bevezetés
1. A tagállami kötelezettségszegés megállapítása iránti jelen eljárásokban a Bizottság olyan nemzeti rendelkezéseket támad meg, amelyek a gépjármű-biztosítási szerződéseknél kármentességi, illetőleg károsztályozási rendszerek bevezetését teszik kötelezővé. Az ilyen kötelezettség a Bizottság megítélése szerint a biztosítási díjtáblák szabad megállapításának elvébe ütközik.
2. Mind a luxemburgi, mind a francia jog azt írja ugyanis elő, hogy a gépjárművekre vonatkozó kötelező-felelősségbiztosítási szerződéseknek egy törvényileg meghatározott rendszert kell tartalmazniuk, amely a biztosítási díjtételeket a káresemények gyakoriságához igazítja. A Bizottság – a 92/49/EGK irányelvre(2) (a továbbiakban: 92/49 irányelv) támaszkodva – úgy véli, hogy a fenti nemzeti rendelkezések a biztosítási díjtáblák megállapításának – szerinte a díjtáblák és szerződési feltételek felügyeleti szervek által történő előzetes ellenőrzésének megszűnéséből fakadó – szabadságába ütköznek, mert az ilyen kötelező rendszerek közvetlenül kihatnak a biztosítási díjtáblákra.
3. A Bizottság emellett különösen a Bíróságnak a Bizottság kontra Olaszország ügyben(3) hozott ítéletére támaszkodik, amely kifejezetten elismerte a biztosítási díjtáblák szabad megállapításának elvét. Ennélfogva mindenekelőtt tisztázandó, hogy a biztosítási díjtáblák szabad megállapításának elve, amelyet a Bíróság a 92/49 irányelv 6., 29. és 39. cikkéből vezetett le, közvetlenül ellentmond‑e a fent említett nemzeti szabályozásoknak, vagy inkább a közérdekre figyelemmel történő arányossági vizsgálatra van‑e szükség.
II – Jogi háttér
Közösségi jog
4. A 92/49 irányelv ötödik preambulumbekezdésében a következőket határozza meg:
„mivel az elfogadott megközelítés olyan harmonizáció végrehajtásában áll, amely alapvető, szükséges és elégséges a tevékenységi engedélyek és a körültekintő ellenőrző rendszerek kölcsönös elismerésének eléréséhez, ezáltal lehetővé téve [helyesen: azon tevékenységi engedélyek és körültekintő ellenőrző rendszerek kölcsönös elismerésének eléréséhez, amelyek lehetővé teszik] a Közösség egészében érvényes egységes engedély kiadását és a székhely szerinti tagállam által gyakorolt felügyelet elvének alkalmazását”.
5. A 92/49 irányelv (19) preambulumbekezdésében ez áll:
„mivel a belső piac keretében a biztosított érdeke, hogy a Közösségben rendelkezésre álló biztosítási termékek lehető legszélesebb skálájához férhessen hozzá annak érdekében, hogy az igényének legjobban megfelelőt ki tudja választani közülük; mivel a kockázat helye szerinti tagállam feladata biztosítani azt, hogy semmi ne akadályozza területén a Közösségben eladásra kínált valamennyi biztosítási termék piacra kerülését mindaddig, amíg e termékek nem ütköznek a kockázat helye szerinti tagállam közérdeket védő jogszabályaival, amennyiben a biztosító székhelye szerinti tagállam szabályai nem tartalmaznak garanciát a közérdek védelmére, feltéve, hogy az ilyen intézkedéseket az adott tagállamban működő valamennyi társaságra megkülönböztetés nélkül alkalmazni kell, továbbá az ilyen intézkedéseknek objektív szempontból szükségesnek és az elérendő célkitűzéssel arányosnak kell lennie [helyesen: mivel a belső piac keretében a biztosított érdeke, hogy a Közösségben rendelkezésre álló biztosítási termékek lehető legszélesebb skálájához férhessen hozzá annak érdekében, hogy az igényének legjobban megfelelőt ki tudja választani közülük; mivel a kockázat helye szerinti tagállam feladata biztosítani azt, hogy semmi ne akadályozza területén a Közösségben eladásra kínált valamennyi biztosítási termék piacra kerülését mindaddig, amíg e termékek nem ütköznek a kockázat helye szerinti tagállam közérdeket védő jogszabályaival, és a biztosító székhelye szerinti tagállam szabályai nem tartalmaznak garanciát a közérdek védelmére; mindez csak akkor áll fenn, ha az ilyen intézkedéseket az adott tagállamban működő valamennyi társaságra megkülönböztetés nélkül alkalmazzák, továbbá ha az intézkedések objektív szempontból szükségesek, és arányosak az elérendő célkitűzéssel].”
6. A 92/49 irányelv 1. cikke a következőképpen hangzik:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
[...]
c) székhely szerinti tagállam : az a tagállam, amelyben a kockázatot fedező biztosítóintézet székhelye található;
[...]”.
7. A 92/49 irányelv II. címe („A biztosítási tevékenység megkezdése”) alá tartozó 6. cikk a következőképpen rendelkezik:
„A 72/239/EGK irányelv 8. cikkének helyébe a következők lépnek:
»8. cikk
[...]
(3) Ezen irányelv egyetlen rendelkezése sem akadályozza a tagállamokat abban, hogy a biztosítóintézetek alapító okiratának és alapszabályának jóváhagyási kötelezettségét és a felügyeleti jogkör jogszerű gyakorlásához szükséges bármely más dokumentum benyújtásának kötelezettségét előíró törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket hatályban tartsanak, illetve bevezessenek.
A tagállamok ugyanakkor nem hozhatnak olyan rendelkezéseket, amelyek előzetes jóváhagyatási vagy rendszeres tájékoztatási kötelezettséget írnak elő az általános és különös biztosítási szerződési feltételekkel, a biztosítási díjtáblákkal és a nyomtatványokkal, valamint olyan egyéb nyomtatott dokumentumokkal kapcsolatosan, amelyeket a vállalkozás a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei során kíván használni.
A tagállamok nem tarthatnak fenn és nem vezethetnek be a biztosítási díjak emelésére vonatkozóan előzetes tájékoztatási vagy jóváhagyatási kötelezettséget, kivéve, ha azok az általános árellenőrzési rendszerek részét képezik.
[...]«”
8. A 92/49 irányelv III. címe („A biztosítási tevékenységre irányadó feltételek összehangolása”) alá tartozó 28. cikk a következőképpen hangzik:
„Az a tagállam, amelyben a kockázat fennáll, nem akadályozhatja a biztosítottat, hogy a 73/239/EGK irányelv 6. cikke feltételeinek értelmében engedéllyel rendelkező biztosítóintézettel szerződést kössön, mindaddig, amíg az nem áll ellentétben azon tagállam közérdek védelmében hozott jogi rendelkezéseivel, amelyben a kockázat fennáll.”
9. A 92/49 irányelvnek szintén a III. címe alá tartozó 29. cikk a következőképpen hangzik:
„A tagállamok nem hozhatnak olyan rendelkezéseket, amelyek az általános vagy különös szerződési feltételek, a biztosítási díjtáblák és nyomtatványok, valamint az olyan egyéb nyomtatott dokumentumok előzetes jóváhagyatásának vagy azokról való rendszeres tájékoztatásnak a kötelezettségét írják elő, amelyeket a vállalkozás a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei során kíván használni. A tagállamok csak a szerződési feltételekről és az egyéb dokumentumokról történő nem rendszeres tájékoztatási kötelezettséget írhatnak elő a biztosítási szerződésekre vonatkozó nemzeti jogszabályaik betartásának ellenőrzése céljából, és ez a követelmény nem képezheti a biztosítóintézet tevékenysége folytatásának előfeltételét.
A tagállamok nem tarthatnak fenn és nem vezethetnek be a tervezett biztosítási díjemelésekre vonatkozóan előzetes tájékoztatási vagy jóváhagyatási kötelezettséget, kivéve, ha azok az általános árellenőrzési rendszerek részét képezik.”
10. A 92/49 irányelvnek szintén a III. címe alá tartozó 30. cikk (2) bekezdése a következőt írja elő:
„Bármilyen ellentétes rendelkezéstől függetlenül az a tagállam, amely a biztosítást kötelezővé teszi, előírhatja a biztosítóintézet számára, hogy az juttassa el a kötelező biztosítás általános és különös szerződési feltételeit piacra bocsátása előtt [helyesen: a piacra bocsátás előtt juttassa el a kötelező biztosítás általános és különös szerződési feltételeit] az adott tagállam illetékes hatóságához.”
11. A 92/49 irányelv IV. címe („A letelepedés jogára és a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezések”) alá tartozó 39. cikk (2) és (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(2) A fióktelep szerinti tagállam vagy a szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállam nem hozhat olyan rendelkezéseket, amelyek az általános vagy különös szerződési feltételek, a biztosítási díjtáblázatok és nyomtatványok, valamint olyan egyéb nyomtatott dokumentumok előzetes jóváhagyatásának vagy az azokról való rendszeres tájékoztatás kötelezettségét írják elő, amelyeket a vállalkozás a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei során kíván használni. Ezek a tagállamok csak a szerződési feltételekről és az egyéb dokumentumokról történő nem rendszeres tájékoztatási kötelezettséget írhatnak elő a területükön a letelepedés joga vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján biztosítási tevékenységet folytatni kívánó vállalkozások számára a biztosítási szerződésekre vonatkozó nemzeti jogszabályaik betartásának ellenőrzése céljából, és ez a követelmény nem képezheti a biztosítóintézet tevékenysége folytatásának előfeltételét.
(3) A fióktelep szerinti tagállam vagy a szolgáltatásnyújtás szerinti tagállam nem tarthat fenn és nem vezethet be biztosítási díjak emelésére vonatkozóan előzetes tájékoztatási vagy jóváhagyatási kötelezettséget, kivéve, ha azok az általános árellenőrzési rendszerek részét képezik.”
Nemzeti jog – Luxemburg
12. Az 1994. december 20‑i nagyhercegi rendelet, amely a kötelező gépjármű-felelősségbiztosításról és a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítási szerződések követelményeiről(4) szóló, 1976. április 7‑i módosított törvény 17. cikk (2) és (3) bekezdésének végrehajtásáról szól, olyan rendszert vezet be, amely több, káresemény nélküli év eltelte után biztosítási díjcsökkenést, káresemények bekövetkezése esetén pedig biztosítási díjemelkedést von maga után (a továbbiakban: bonus-malus
rendszer). Ezen rendelet 3. cikkének értelmében minden ezzel ellentétes kikötés tilos.
13. A rendelet 7. cikkének megfelelően a bonus-malus
rendszer valamennyi, természetes személy által kötött, általában Luxemburgban tartott gépjárműre vonatkozó kötelező felelősségbiztosítási szerződésre alkalmazandó. A bonus-malus
rendszer ennek megfelelően nem alkalmazandó természetes személy által gépjárművekre kötött casco biztosítási szerződésekre és jogvédelem-biztosítási szerződésekre, valamint jogi személy által kötött gépjármű-biztosítási szerződésre.
14. Ezen bonus-malus
rendszer értelmében minden, a rendszerbe újonnan belépő biztosítottat a 11‑es bonus-malus osztályba sorolnak be, ami 0%‑os bonusnak felel meg. Amennyiben az – alapvetően egy évig tartó – megfigyelési időszak alatt nem történik káresemény, a biztosított a rendszer eggyel alacsonyabb szintjére kerül egészen addig, amíg el nem éri a legkedvezőbb, azaz a ‑3‑as szintet. Az utolsó szinten a biztosított csupán az alapdíj 45%-át fizeti. Ezzel ellentétben minden káresemény 3 szintnyi emelkedéssel jár egészen addig, amíg a biztosított el nem éri a legmagasabb, azaz a 22‑es szintet, amely az alapdíj 250%‑ának felel meg.
15. E rendszer keretében csak azokat a káreseményeket veszik figyelembe, amelyeknél a biztosító károsult harmadik személy részére teljesít kifizetést. A rendszer felsőbb szintjére való átsorolás ebből kifolyólag nem jön számításba, amennyiben a károsult harmadik személy kárigénye alacsonyabb a biztosított mindenkori önrészénél, valamint amennyiben a biztosított a teljesített kártérítést a kifizetésről történt értesítéstől számított 4 hónapon belül megtéríti a biztosító részére.
Nemzeti jog – Franciaország
16. Franciaországban a biztosítási törvénykönyv(5) L. 111–4 cikke felhatalmazza a gazdasági és pénzügyminisztert, hogy elrendelje a kötelező szerződési feltételek biztosítási szerződésekbe történő belefoglalását. Ezen felhatalmazásával a miniszter a gépjárművek biztosításánál alkalmazandó bonus-malus
záradék(6) vonatkozásában élt: a biztosítási törvénykönyv A. 121–1 cikke lényegében azt mondja ki, hogy a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítási szerződéseknek tartalmazniuk kell a függelék előírásainak megfelelő bonus-malus
záradékot (a továbbiakban szintén: bonus-malus
rendszer).
17. A biztosítási törvénykönyv A. 121–1 cikkében meghatározott záradék alapján a biztosító biztosítási alapdíjat határoz meg. A biztosított által fizetett tényleges biztosítási díj az alapdíj, valamint a káresemények gyakoriságától függő díjnövelő, illetve díjcsökkentő együttható szorzatából adódik. Ezen együttható értéke, a kötelező záradék alapján 0,5 és 3,5 között változhat, ahol minden káresemény – az első, 0,5‑ös együtthatóval eltelt hároméves káresemény nélküli időszak után bekövetkezett káresemény kivételével – az együttható 25%‑os emelését vonja maga után, míg ha az egyéves megfigyelési időszak alatt nem történik káresemény, az együttható 5%‑kal csökken.
18. A francia biztosítási törvénykönyv L. 111–4 cikkében foglalt lehetséges belefoglalás alapján az ettől eltérő vagy ennek ellentmondó rendelkezések semmisek.(7)
III – Tényállás, megelőző eljárás és bírósági eljárás
19. Miután a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a Luxemburgban és Franciaországban a gépjármű-biztosításokat érintő hatályos jogi szabályozás – különösen az abban előírt azon kötelezettség, miszerint a biztosítási díjak mértékét érintő kármentességi, illetőleg károsztályozási rendszereket a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítási szerződések részévé kell tenni – a biztosítási díjtáblák megállapításának a – szerinte a 92/49 irányelvből fakadó – szabadságába ütközik, 1997. július 7‑én felszólító levelet küldött a francia, 2001. július 25‑én pedig a luxemburgi kormány részére azzal a felhívással, hogy két hónapon belül foglaljanak állást az ügyben.
20. Miután a francia kormány 1997. október 23‑i, valamint 1998. július 31‑i válaszlevelében(8) a Bizottság véleménye szerint nem oszlatta el a kötelezettségszegés gyanúját, a Bizottság 2001. április 20‑án indoklással ellátott véleményt intézett a Francia Köztársasághoz, 2001. december 20‑án pedig a Luxemburgi Nagyhercegséghez, amelyben a 92/49 irányelv megsértését kifogásolta, és mindkét tagállamot felszólította, hogy két hónapon belül tegyék meg az esetükben szükséges intézkedéseket. A francia kormány 2001. július 18‑i, a luxemburgi kormány 2002. március 6‑i levelében küldte meg válaszát.
21. Mivel a Bizottság arra a véleményre jutott, hogy sem a Francia Köztársaság, sem a Luxe mburgi Nagyhercegség nem tett eleget kötelezettségének, 2002. szeptember 30‑i beadványában – amelyet ugyanazon napon a Bíróság nyilvántartásába bejegyeztek – az EK 226. cikkének megfelelően keresetet nyújtott be egyrészről a Francia Köztársaság, másrészről a Luxemburgi Nagyhercegség ellen.
22. A C‑346/02. sz. ügyben a Bizottság a Luxemburgi Nagyhercegség tekintetében azt kéri a Bíróságtól, hogy:
– állapítsa meg, hogy a Luxemburgi Nagyhercegség nem teljesítette a 92/49 irányelvből eredő kötelezettségeit azáltal, hogy – a biztosítási díjtáblák szabad megállapításának, valamint a biztosítási díjak és szerződések előzetes vagy rendszeres ellenőrzése megszüntetésének az irányelv 6. cikke (3) bekezdésében, valamint 29. és 39. cikkében megfogalmazott elvével ellentétesen – olyan bonus-malus
rendszert vezetett be, majd tartott fenn, amely automatikusan és kötelező jelleggel kihat azokra a biztosítási díjtáblákra, amelyek minden, Luxemburg területén természetes személyek által kötött gépjármű-biztosítási szerződésre irányadóak – a Luxemburgi Nagyhercegség területén belüli székhellyel rendelkező biztosítótársaságok és a tevékenységüket fióktelepük útján vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága keretében ott gyakorló biztosítási vállalkozások közötti különbségre való tekintet nélkül;
– kötelezze a Luxemburgi Nagyhercegséget az eljárás költségeinek viselésére.
23. A C‑347/02. sz. ügyben a Bizottság a Francia Köztársaság tekintetében azt kéri a Bíróságtól, hogy:
– állapítsa meg, hogy a Francia Köztársaság nem teljesítette a 92/49 irányelvből eredő kötelezettségeit azáltal, hogy – a biztosítási díjtáblák szabad megállapításának, valamint a biztosítási díjak és szerződések előzetes vagy rendszeres ellenőrzése megszüntetésének az irányelv 6. cikke (3) bekezdésében, valamint 29. és 39. cikkében megfogalmazott elvével ellentétesen – olyan bonus-malus
rendszert vezetett be, majd tartott fenn, amely automatikusan és kötelező jelleggel kihat azokra a biztosítási díjtáblákra, amelyek minden, Franciaország területén természetes személyek által kötött gépjármű-biztosítási szerződésre irányadóak – a Francia Köztársaság területén székhellyel rendelkező biztosítótársaságok és a tevékenységüket fióktelepük útján vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága keretében ott gyakoroló biztosítási vállalkozások közötti különbségre való tekintet nélkül;
– a Francia Köztársaságot kötelezze az eljárás költségeinek viselésére.
IV – A jogkérdésről
A – Bevezető megjegyzések vizsgálatunk menetéhez
24. Tekintettel arra, hogy egyrészről a Bizottság kifogásai, másrészről a tagállamok érvelése mindkét eljárásban alapvetően megegyeznek, azokat egy összevont értékelésnek kívánom alávetni. Az elkülönített elemzés csak akkor válik szükségessé, ha valamelyik tagállamra vonatkozólag különleges körülmények merülnek fel.
25. A Bizottság megítélése szerint a luxemburgi és a francia jogszabályok azonos mértékben ellentétesek a 92/49 irányelvvel, mert a vonatkozó rendelkezések alapján a káresemények gyakoriságának figyelembevétele – a kármentességi, illetőleg károsztályozási rendszerek keretein belül – a mindenkori rendszernek megfelelően automatikusan és kötelező jelleggel kihatással van a biztosítási díjtáblákra. Ez sérti a biztosítási díjtáblák szabad megállapításának 92/49 irányelvből fakadó elvét. Ezzel ellentétben mind a luxemburgi, mind a francia kormány hangsúlyozza, hogy az adott nemzeti szabályozás már csak azért sem sérti a biztosítási díjtáblák szabad megállapításának elvét, mert a biztosítóknak jogukban áll az (alap)díj szabad megállapítása. Mindettől függetlenül a nemzeti szabályozásokat kényszerítő közérdekű indok igazolja. A Bizottság ezzel ellentétben nem lát lehetőséget ilyen jellegű igazolásra, mert az irányelv pontosan szabályozza a biztosítási díjtáblák szabad megállapításának elvét.
26. Ezt tekintetbe véve megállapítható, hogy a tagállami kötelezettségszegés megállapítása iránti jelen eljárás három lényegi jogkérdést vet fel. Mindenekelőtt a biztosítási díjtáblák szabad megállapítása elvének alkalmazási területe igényel vizsgálatot. Kizárólag így állapítható meg, hogy az irányelv a biztosítási díjakkal összefüggő szabályozások vonatkozásában tartalmaz‑e olyan, kellően pontos szabályozást, amelynek következményeként az irányelvvel ellentétes mindenkori nemzeti szabályozások kényszerítő közérdekű indokra történő hivatkozással már nem lehetnek igazolhatóak.
27. Amennyiben kiderülne, hogy a jelen vizsgálat tárgyát képező bonus-malus
rendszer alapvetően mégsem ellentétes a biztosítási díjtáblák szabad megállapításának elvével, további vizsgálat tárgyát képezné, hogy a tárgybeli nemzeti szabályozások korlátozzák‑e az elsődleges jogban rögzített és – különösen a 92/49 irányelven keresztül – a biztosítási ágazatba átültetett alapvető szabadságokat.
28. Végül azt lehetne megvizsgálni, hogy elfogadhatóak–e az alperes tagállamok által mentségül felhozott érvek, és azok kiállják–e egy arányossági vizsgálat próbáját.
B – A biztosítási díjtáblák szabad megállapításának elve
1. A biztosítási díjtáblák szabad megállapítása elvének eredete
a) A 92/49 irányelv szabályozásának tárgya
29. A 92/49 irányelvvel befejeződött az első két irányelv-generációval(9) megkezdett, az életbiztosítások körén kívül eső biztosítások belső piacának megteremtését célzó folyamat. Ezen keretszabályozás célja a piaci integráció elősegítése és ezzel egyidejűleg a biztosítottak megfelelő védelmének garantálása volt.(10)
30. A fenti cél megvalósításához a közösségi törvényalkotó szükségesnek tartotta, hogy a biztosítási tevékenység belső piacon belüli működési feltételei a közösségi jogi szabályozáson keresztül legyenek rögzítve. Ez a biztosítások felügyeletével kapcsolatos jelentős elvek harmonizációját célzó közös keretszabályok megalkotásával meg is történt. E keretszabályok lényege az, hogy a felügyeleti hatáskör a székhely szerinti tagállamban összpontosul.(11) E felügyeleti rendszer a biztosítóintézetek számára lehetővé teszi, hogy – a letelepedés jogának és a szolgáltatásnyújtás szabadságának alapelvéhez mérten – bármelyik másik tagállamban folytassák üzleti tevékenységüket.
31. Ezáltal előtérbe került a biztosítóintézetek fizetőképességének ellenőrzése – később a biztosító konszernek(12) és pénzügyi konglomerátumok(13) tekintetében is –, míg a közvetítői tevékenység ellenőrzése elmaradt,(14) a termékek és a biztosítási díjak ellenőrzése pedig – ha egyáltalán lehet így nevezni – a szabálytalanságok általános felügyeletére korlátozódott.(15) A „single licence” rendszere ugyanis a biztosítási feltételek és díjak előzetes ellenőrzésének eltörlését feltételezi.(16)
32. Hangsúlyozandó az is, hogy az itt irányadó közösségi jogi keretszabályok esetében nagyon korlátozott harmonizációról van szó. A harmadik irányelv‑generáció célja mindenekelőtt a nemzeti felügyeleti rendszerek összehangolása volt, a felügyeleti jog harmonizációja ennek megfelelően csak akkora mértékben történt meg, amilyet a belső piac létrehozásához szükségesnek ítéltek.(17) E fejlődés a biztosítási szerződések jogát csak csekély mértékben érintette.(18) Közösségi jogi előírások kizárólag a kollíziós szabályok és a biztosítási szerződések megkötésénél fennálló információszolgáltatási kötelezettség tekintetében léteznek.
33. Mindezekből az következik, hogy a biztosítási díjtáblák megállapításának szabadsága a biztosítási feltételek és díjak előzetes ellenőrzésének eltörlésében gyökeredzik. Jelentőséggel bír továbbá az, hogy a 92/49 irányelv nem minden, a biztosítási díjak szempontjából mérvadó területen harmonizálta a rendelkezéseket. Ezzel egyidejűleg hangsúlyozandó, hogy a 92/49 irányelv a biztosítási feltételek és díjak előzetes ellenőrzésének eltörlésén túlmenően a biztosítási termékek közösségen belüli szabad terjesztését kívánja elérni.(19) Az irányelv (19) preambulumbekezdésében erre vonatkozólag ez áll: „mivel a belső piac keretében a biztosított érdeke, hogy a Közösségben rendelkezésre álló biztosítási termékek lehető legszélesebb skálájához férhessen hozzá annak érdekében, hogy az igényének legjobban megfelelőt ki tudja választani közülük”. Az ügy tárgyát képező bonus-malus rendszerekre vonatkozóan megjegyzendő, hogy ha merev díjkedvezményi, illetve díjigazítási rendszer formájában törvény által rögzítik a káresemények gyakoriságának a biztosítási díjakra történő kihatását, ez szükségszerűen együtt jár a termékválaszték csökkenésével, mert a biztosítóintézetek így nem tudják saját modelljeiket kínálni.
b) A C‑59/01. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet
34. Ebben az ügyben(20) a Bizottság olyan nemzeti rendelkezést támadott meg, amely befagyasztotta a biztosítási díjakat minden olyan kötelező gépjármű-felelősségbiztosítási szerződés tekintetében, amelyek az Olaszország területén belüli káreseményekre vonatkoznak – a belföldi biztosítóintézetek, illetve a tevékenységüket fióktelep vagy a szolgáltatásnyújtás szabadságának keretei között gyakoroló biztosítóintézetek közötti különbségre való tekintet nélkül.
35. Az olasz kormány ugyan elismerte a biztosítási díjtáblák biztosítótársaságok általi szabad megállapításának korlátozását, de a 73/239/EGK irányelv(21) 8. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdésében meghatározott kivételre hivatkozott, amely egy általános árellenőrzési rendszer elemeit határozza meg.
36. A Bíróság, ítéletének 28. pontjában emlékeztettet arra, hogy „a 73/239 irányelv 8. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdése, valamint a 92/49 irányelv 29. cikkének (2) bekezdése és 39. cikkének (3) bekezdése szerint a tagállamok a javasolt díjemelésekről szóló előzetes tájékoztatást vagy azok jóváhagyatását kizárólag valamely általános árellenőrzési rendszer részeként vezethetik be, illetve tarthatják fenn”.
37. A Bíróság nézete szerint „ebből világosan következik a közösségi törvényhozónak azon szándéka, hogy a biztosítási üzletágban (az életbiztosítások kivételével), beleértve a kötelező biztosításokat is – mint a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás –, garantálja a biztosítási díjtáblák szabad megállapításának elvét. Ezen elv tilt minden olyan szabályozást, amely előzetes vagy rendszeres tájékoztatási kötelezettséget, illetve jóváhagyatási kötelezettséget ír elő olyan biztosítási díjtáblákkal kapcsolatban, amelyeket a biztosítóintézetek a biztosítottakkal való kapcsolatukban kívánnak használni.”(22)
38. A megengedett kivételekről a Bíróság a következőket fejtette ki: „a 92/49 irányelv által elismert egyetlen megengedett kivétel ezen elv alól az »általános árellenőrzési rendszer keretein belül« történő előzetes tájékoztatást és jóváhagyatást érinti”.(23)
Továbbiakban a Bíróság kifejtette: „[A] 92/49 irányelv lehetővé teszi, hogy az a tagállam, ahol a kockázat fennáll, megakadályozza a biztosítási szerződés megkötését, amennyiben ez a szerződés ellentétben áll az adott államban hatályos, a közérdek védelmében hozott jogi rendelkezésekkel.
Ezt az előírást azonban nem szabad úgy értelmezni, mint ami lerontja a jelen ítélet 28. pontjában hivatkozott azon rendelkezések hatályát, amelyek kifejezetten megnevezik a biztosítási díjtáblák szabad megállapításának elvétől való eltérést igazoló okokat. Ennek felel meg az is, hogy a 92/49 irányelv 28. cikke közvetlenül ugyanezen fejezetnek egy olyan előírása előtt áll, amely kifejezetten megismétli a tagállamokra irányuló azon tilalmat, miszerint a biztosítási díjak szabad megállapítása csak az általános árellenőrzési rendszer keretein belül korlátozható.”(24)
39. Ebben az ítéletében a Bíróság kifejezetten elismerte a biztosítási díjtáblák szabad megállapításának elvét. Tette ezt az előzetes ellenőrzés eltörlése és a bírósági díjtáblák szabad megállapítása között fennálló kézenfekvő összefüggéstől vezettetve. Figyelembe véve azonban, hogy a C‑59/01. sz. ügyben vitathatatlan volt a biztosítási díjtáblák szabad megállapításának korlátozása, kérdésessé válik ezen elv alkalmazási területe. A jelen ügyekben ugyanis már a biztosítási díjtáblák szabad megállapítása elvének érintettsége is vitatható.
2. A biztosítási díjtáblák szabad megállapítása elvének alkalmazási területe
a) A felek fő érvei
40. A Bizottság érvelése alapján a szóban forgó bonus-malus
rendszerek a biztosítási díjtáblák szabad megállapításának elvébe ütköznek. A Bizottság ezen elvet egyrészt a fent hivatkozott 2000. május 11‑én(25), illetve 2003. február 25‑én(26) hozott, a biztosítási feltételek és díjak előzetes ellenőrzésének eltörléséről szóló ítéletekből vezeti le, másrészt az irányelv céljából, miszerint a közösségen belül biztosítani kell a biztosítási termékek szabad terjeszthetőségét.
41. A Bizottság úgy véli: az elvvel ellentétben áll egy olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a biztosítási szerződés időtartama alatt bizonyos körülmények, kötelező jelleggel és törvényileg meghatározott mértékben kihatnak a biztosítási díjak mértékére. A Bizottság mindazonáltal hangsúlyozza, hogy nem vitatja a tagállamok lehetőségét olyan díjszabás alkalmazására, amely figyelembe veszi a biztosított által okozott károkat, sőt kármentességi illetőleg károsztályozási rendszereket alkalmaz. Ennek megfelelően a Bizottság nem tartana aggályosnak egy kármentességi, illetőleg károsztályokba való besorolást, amennyiben az nem egy előre meghatározott díjcsökkentő vagy díjnövelő együttható alapján történne, mert akkor a biztosítóintézetek szabadon mérlegelhetnék az egyes tényezők – mint például a balesetek száma, a mindenkori károk súlyossága vagy az alkalmasság hiánya – anyagi vonzatait.
42. A luxemburgi kormány
ezzel ellentétben azt a nézetet vallja, hogy a biztosítási díjtáblák szabad megállapításának elvével ellentétben áll a biztosítási díjakra vonatkozó előzetes és rendszeres tájékoztatási és jóváhagyatási kötelezettség áll. A luxemburgi bonus-malus
rendszer azonban nem teremti meg a fenti kötelezettséget, így kizárható az alapelv érintettsége. A luxemburgi kormány ebben az összefüggésben hangsúlyozza, hogy Luxemburgban a biztosítási díjak szabadon állapíthatók meg. A vitatott törvényi rendelkezés kizárólag a díjak későbbi, a kárgyakoriságnak megfelelő módosulását szabályozza. A bonus-malus
rendszer ebből kifolyólag csak a biztosítási díjak egy bizonyos elemére van hatással, így a biztosítási díjak piaci versenyének befolyásolása kizárható.
43. A francia kormány
érvelése lényegében megegyezik a luxemburgi érveléssel. A francia kormány érvelésében óva int a biztosítási díjak szabad megállapítása elvének abszolutizálásától. A 92/49 irányelv 6., 29. és 39. cikkét mindenképpen ugyanezen irányelv 29. cikkének fényében kellene értelmezni.
44. A francia kormány a továbbiakban a Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítéletre(27), továbbá a Cullet-ügyben hozott ítéletre(28) hivatkozik, melyek megoldása a jelen ügyre is alkalmazható.
b) Értékelés
45. A biztosítási díjtáblák szabad megállapításának elvéről való vita valójában nem annyira az elv érvényéről, mint inkább az elv alóli megengedett kivételekről szól. Ha ugyanis abból indulunk ki, hogy a 92/49 irányelv a biztosítási feltételek és díjak előzetes ellenőrzésének eltörlésén túlmenően a biztosítási díjtáblák szabad megállapítását irányozza elő, ebből az következik, hogy az irányelv e tekintetben kimerítő szabályozást alkalmaz, miszerint az elv alól csak azok a kivételek megengedettek, amelyeket maga az irányelv nevez meg. Ha viszont abból indulunk ki, hogy a biztosítási díjak szabad megállapítása elvének alkalmazási területe korlátozott, meg kell vizsgálni, hogy a tagállamoknak a biztosítási díjakra kiható rendelkezése mennyire igazolható a kényszerítő közérdekű indokokra való hivatkozással.
46. Előre kell bocsátani, hogy a C‑59/01. sz. ügyben hozott ítélet(29) ezt a kérdést nem válaszolta meg kimerítően, mert nem volt kétséges, hogy az ottani ügy tárgyát képező szabályozás mindenképpen korlátozta a biztosítási díjtáblák szabad megállapítását.
47. A francia kormány helyesen hangsúlyozza, hogy a 92/49 irányelv nem említi kifejezetten a biztosítási díjtáblák szabad megállapításának elvét. A 73/239 irányelv 8. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdése – a 92/49 irányelv által módosított változatban – az ott előirányzott kivételt nem általában a biztosítási díjtáblák szabad megállapítására, hanem (csak) a mindenkori előzetes ellenőrzési mechanizmusokra, illetőleg a rendszeres tájékoztatási kötelezettségekre vonatkoztatja.
48. Mindaddig amíg a biztosítási díjtáblák szabad megállapításának elve a biztosítási díjak előzetes ellenőrzésének, továbbá a mindenkori rendszeres tájékoztatási kötelezettségnek az eltörlését jelenti, az elv hatálya a C‑59/01. sz. ügyben hozott ítéletnek megfelelően egyértelmű. Kérdéses csupán az, hogy az olyan tagállami szabályozás is ellentmond-e ezen elvnek, amely ugyan a biztosítóintézetek díj-megállapítási jogosultságát érinti – mint például a jelen ügyben a díjszabás egyes elemeit érintő szabályozás –, de nem egyenértékű a biztosítási díjak előzetes ellenőrzésével vagy valamilyen rendszeres tájékoztatási kötelezettséggel.
49. Ebben az összefüggésben kevés segítséget nyújt a biztosítási termékek közösségen belüli szabad terjesztésének a 92/49 irányelvben megjelölt céljára történő utalás. A szabad terjesztés ugyanis kizárólag a 92/49 irányelv 28. cikkének sérelme nélkül, azaz a kockázat helye szerinti tagállamnak (amely megkülönböztetendő a 92/49 irányelv 1. cikke c) pontja szerinti székhely szerinti tagállamtól) a közérdek védelmében hozott jogi rendelkezéseinek sérelme nélkül érvényes. A 92/49 irányelv ezáltal általánosságban elismeri azon okokat, amelyek a Szerződésben rögzített alapvető szabadságjogok korlátozását igazolhatják.(30)
50. Azonban nem lehet az irányelv 28. cikkéhez folyamodni, amennyiben abból indulunk ki, hogy az irányelv alapján minden díjtáblát érintő rendelkezés harmonizált.(31) A biztosítási díjak szabad megállapítása elv alkalmazási területének kiterjesztéséből – annak a Bizottság által előnyben részesített értelmezése szerint – az következik, hogy a biztosítási díjak szabad megállapítása a lényegi elemén – a biztosítási díjak előzetes ellenőrzésének, valamint a rendszeres tájékoztatási kötelezettségnek az eltörlésén – túlmenően eleve kizárja a tagállamok minden olyan rendelkezését, amely a biztosítási díjakat érinti. Ezért a Bizottság következetesen jár el, amikor azt követeli, hogy a C‑59/01. sz. ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló megoldás vonatkozzék a jelen ügyekre is: a biztosítási díjak szabad megállapításának tágan értelmezett elve alól kizárólag valamely általános árellenőrzési rendszer jelenthet kivételt; és a 28. cikk nem foszthatja meg gyakorlati hatásától ezt a „szabály-kivétel”-viszonyt.
51. Kérdéses azonban, hogy a biztosítási díjak szabad megállapításának – és ezzel együtt az irányelv által harmonizált területnek – a tág értelmezése meggyőző‑e.
52. Óvakodnunk kell eközben a biztosítási díjak szabad megállapítása elvének túl tág értelmezésétől, mert ez a 92/49 irányelvnek sem a szövegét, sem a rendszerét nem venné eléggé figyelembe, ezenfelül súlyos értékelési ellentmondásokhoz és elhatárolási nehézségekhez vezetne.
53. Mindenekelőtt a 92/49 irányelv szövegéből és rendszeréből nem nyilvánvaló, hogy a közösségi törvényalkotó az előzetes feltétel- és árellenőrzési rendszer, továbbá a mindenkori rendszeres tájékoztatási kötelezettség megszüntetésén túl annyira biztosítani akarta a biztosítási díjtáblák megállapításának teljes szabadságát, hogy a biztosítási díjtáblákkal összefüggő tagállami szabályozások alapvetően megengedhetetlenné váljanak.(32)
54. Ebben az összefüggésben számításba kell venni, hogy a biztosítás maga tisztán jogi termék, ami azzal a következménnyel jár, hogy szerződési szabadságot érintő minden korlátozás – legyen az valamilyen minimális fedezeti érték meghatározása vagy bizonyos záradékok megtiltása, melyek többek között a fedezet mértékét határozzák meg – magát a terméket érinti, és ennek megfelelően – akár csak közvetett módon – hatással van a biztosítási díjakra is. Ha a biztosítási díjtáblák megállapításának szabadságát tágan értelmezzük, az gyakorlati szempontokból nézve bonyodalmas – és biztosítási szempontból nem megalapozott – különbségtételt tesz szükségessé az elsődlegesen a szerződési feltételeket érintő – és ekként a biztosítási díjakra csak nehezen meghatározható hatást gyakorló(33) – szabályozások, valamint azon szabályozások között, melyeknek a biztosítási díjakra gyakorolt hatása a díjszabás egyes elemeit érintő szabályozásból adódik. Különösen a bonus-malus rendszerek tartozhatnak mindkét kategóriába.
55. Ezzel egyidejűleg megfigyelhető, hogy a biztosítási területen a biztosítási díjtáblák szabad megállapítása szoros összefüggésben áll a szerződési szabadsággal. A Bizottság azonban soha nem képviselte azt a nézetet, hogy a szerződési szabadságot úgy kellene értelmezni, hogy az a szerződési szabadság minden korlátozását – például nemzeti biztosítási szerződési jog formájában – alapvetően megtiltaná. Sőt, általánosan elfogadott, hogy a biztosítási termékek szabad terjesztését érintő mindenkori korlátozások – a biztosítottak védelme érdekében elfogadott nemzeti rendelkezéseket is beleértve – igazolhatóak, amennyiben e korlátozások az általános közérdeken alapulnak.
56. Végezetül a Bizottság által a biztosítási díjtáblák megállapításának teljes mértékű szabadsága ügyében képviselt álláspont már csak azért sem meggyőző, mert a Bizottság más összefüggésben – egyéb megfontolások alapján – maga is törekszik egyes díjszabási elemek szabályozására: utaljunk itt csak a – nemtől függő – díjszabási elemek kizárására irányuló indítványára(34) .
3. Közbenső eredmény
57. A biztosítási díjtáblák szabad megállapításának a 92/49 irányelv 6., 29. és 39. cikkéből fakadó elvével nem állnak alapvető ellentétben a C‑346/02. sz., valamint a C‑347/02. sz. ügyben megkérdőjelezett nemzeti rendelkezések.
58. Az azonban még vizsgálandó, hogy a Bizottság a biztosítások belső piacának kitűzött megvalósítására tekintettel azonosított‑e még egyéb, a kérdéses nemzeti rendelkezések által előidézett jelentős akadályokat.
C – A biztosítási díjakra kötelező és automatikus jelleggel kiható bonus-malus rendszerek mint a biztosítások belső piaca megvalósításának akadályai
1. A felek fő érvei
59. A francia kormány
ellenkérelmében is megerősített álláspontja szerint a bonus-malus rendszerre nem alkalmazható a biztosítási díjtáblák szabad megállapításának elve, így e rendszert a szolgáltatásnyújtás EK 49. cikk szerinti szabadságának vonatkozásában kell értékelni.
60. A luxemburgi kormány
a 92/49 irányelv ötödik preambulumbekezdésére utalva szintén azzal érvel, hogy az ezen irányelv eredményeként létrejött harmonizáció részleges, és lényegében felügyeleti elemekre korlátozott. Ebből az következik, hogy a harmonizáció nem terjed ki a biztosítási díjakra, ezért a tagállam a közérdekre való hivatkozással a továbbiakban is fenntarthatja hatályos bonus-malus
rendszerét. Ezt a véleményt az irányelv tizenkilencedik preambulumbekezdése, valamint 28. cikke is alátámasztja.
61. A francia és luxemburgi kormány ezen érveire a Bizottság
nem kifejezetten válaszolt. Fejtegetéseiből azonban azt az álláspontját lehet kiolvasni, hogy amennyiben a Bíróság a bonus-malus
rendszerek tekintetében hiányos harmonizációból indul ki, akkor a Szerződésben rögzített – és a 92/49 irányelv által átültetett – alapvető szabadságok mindenkori korlátozásának igazolását a 92/49 irányelv 28. cikke alapján kellene vizsgálni.
2. Értékelés
62. Előrebocsátandó, hogy a francia kormány álláspontja nem tűnik következetesnek. Ha ugyanis a Bíróság abból indul ki, hogy az irányelv által célul kitűzött biztosítási jogi részharmonizáció a bonus-malus
rendszereket nem érinti, a bonus-malus
rendszereket már csak azért sem mérhetné az elsődleges jog mércéjével, mert ennek megfelelő megállapítást a Bizottság egyáltalán nem is kért. A Bíróság állandó joggyakorlatának megfelelően(35) tehát a Bizottság keresetét el kellene utasítani.
63. A továbbiakban megjegyzendő, hogy a bonus-malus
rendszerek nemcsak a szolgáltatásnyújtás szabadságát, hanem – és mindenek előtt(36) – az EK 43. cikk szerinti letelepedési jogot is érintik.
a) A biztosítási termékek szabad terjesztése mint a letelepedés jogának és a szolgáltatásnyújtás szabadságának másodlagos jogi kifejeződése
64. Mivel a 92/49 irányelv célja a a belső piac biztosítási ágazatbeli tökéletesítése, rögzítendő, hogy az irányelv itt a Szerződésben rögzített alapvető szabadságok – a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadsága – átültetéséről gondoskodik, és ezáltal részt vesz azok biztosításában.
65. Ebben az összefüggésben az érintett tagállamok nem vitatják, hogy a mindenkori bonus-malus
rendszerük korlátozza a biztosítási termékek – jelen esetben a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítások – szabad versenyét, amennyiben a más tagállamban székhellyel rendelkező biztosítótársaságok belföldi telephelyei, illetve azok a külföldi társaságok, melyek termékeiket a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján kínálják, feltételeik és díjaik ennek megfelelő megváltoztatására kényszerülnek.(37)
66. Kiemelendő, hogy az a körülmény, hogy a díjakat érintő jogi előírásokat nem teljesen harmonizáló másodlagos közösségi jogszabályok semmi estre sem zárják ki a szabad szolgáltatásnyújtás alapelvének sérelmét. Ennek a kivételek jogszerűségének megítélésekor van jelentősége.
b) Végkövetkeztetés az irányadó rendelkezést illetően
67. A biztosítási díjtáblák szabad megállapításának az előzetes árellenőrzés megszüntetése és a mindenkori rendszeres tájékoztatási kötelezettség kizárása által történő – a jelen esetben nem érintett – garantálásán túlmenően, a 92/49 irányelv a biztosítási termékek szabad terjesztését is biztosítja. Amikor azt vizsgálta, hogy a jelen eljárás tárgyát képező bonus-malus
rendszerek a közösségi jogba ütköznek‑e, a Bizottság helyesen a 92/49 irányelvet vette figyelembe irányadó rendelkezésként.
68. Amennyiben e rendszerek korlátozzák a biztosítási termékek közösségen belüli szabad terjesztését, úgy mindenképpen a 92/49 irányelvbe ütköznének, kivéve, ha a 92/49 irányelv 28. cikkének megfelelően közérdeket védő jogi rendelkezéseknek tekinthetők.
D – A közérdekű indokokra alapozott igazolás
1. A felek fő érvei
69. Az eljárás tárgyát képező bonus-malus
rendszereket mind a luxemburgi, mind a francia kormány
a közérdeket védő jogi rendelkezéseknek tekinti.
70. A Bizottság
ezt az érvelést következetesen nem fogadja el, mert kizártnak tartja az igazolást.
a) Fő érvek a C‑346/02. sz. ügyben
71. A luxemburgi kormány
különösen a C‑294/00. sz. ügyben(38) hozott ítéletre hivatkozik, és kifejti, hogy a Szerződés által biztosított alapvető szabadságokat korlátozó nemzeti intézkedések, kizárólag négy feltétel teljesülése esetén megengedettek: megkülönböztetéstől mentesen kell alkalmazni őket, kényszerítő közérdekű indoknak kell igazolnia őket, alkalmasnak kell lenniük a kívánt cél elérésére, és nem haladhatják meg azt a mértéket, amely a kívánt cél eléréséhez szükséges.
72. A luxemburgi bonus-malus
rendszer teljesíti ezeket a feltételeket. Alkalmazása a hátrányos megkülönböztetés tilalmának tiszteletben tartásával történik. Az igazolásként felhozott közérdekű indokok: a Bíróság által elismert(39) fogyasztóvédelem, illetve a Bíróság által szintúgy elismert(40) közlekedés biztonsága.
73. A bonus-malus
rendszer a fogyasztóvédelmet szolgálja, amennyiben előmozdítja a biztosítási díjak átláthatóságát, és a kárgyakoriság vagy a vezetői tapasztalatlanság következtében kivetett mindenkori felárakat bizonyos keretek között tartja. Azáltal, hogy a rendszer a kárgyakoriság figyelembevételét lehetővé teszi, egyben az elővigyázatos és felelősségteljes vezetésre is ösztönöz.
74. A kérdéses rendszer nem haladja meg a kívánt cél eléréséhez szükséges mértéket: kizárólag természetes személyekre alkalmazható, és a biztosítótársaságoknak minden szabadságot megad, hogy az alapdíjat saját számításuk alapján határozzák meg.
75. A Bizottság
álláspontja szerint a nevezett célok kevésbé mélyreható eszközökkel is elérhetőek, például az egyes kár(mentességi)osztályokba való besorolásnak a biztosítási díjakra gyakorolt hatásának törvényi meghatározásáról történő lemondással. A továbbiakban kétséges, hogy a rendszer alkalmas‑e a közlekedésbiztonság elősegítésére, mert a rendszer csak korlátozott személyi körre alkalmazható, és nem minden káreseményt vesz figyelembe.
b) Fő érvek a C‑347/02. sz. ügyben
76. A francia kormány
a C‑398/95. sz. ügyben(41) hozott ítéletre hivatkozik, és emlékeztet arra, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadsága csak olyan szabályozásokkal korlátozható, amelyek kényszerítő közérdekű indokon alapulnak, és a rendelkezést megalkotó tagállam felségterületén belül minden személyre és vállalkozásra vonatkoznak. A korlátozásoknak továbbá alkalmasnak kell lenniük arra, hogy biztosítsák az általuk elérni kívánt célt, és nem léphetik túl a cél eléréséhez szükséges mértéket.
77. A francia bonus-malus
rendszer egyenlő mértékben alkalmazandó minden társaságra, melyek belföldön űzik tevékenységüket. Közérdekű indokként a fogyasztóvédelem és a közlekedésbiztonság jönnek számításba.(42)
78. A fogyasztóvédelem tekintetében a francia kormány az ebből a rendszerből eredő korlátozott biztosítási díjingadozást hangsúlyozza, amely pozitívan hat a biztosítási díjakra, és csökkenti a biztosításnélküliség veszélyét. Ezen kívül a biztosítási díjak bizonyos mértékű átláthatósága is megállapítható.
79. A közlekedésbiztonság tekintetében a francia kormány tanulmányokat mutatott be, melyek szerint összességében a biztosított vezetők viselkedésére pozitív hatást gyakorol, ha a kárgyakoriságot a biztosítási díjszámítás részeként figyelembe veszik.
80. Kevésbé mélyreható eszközök nem állnak rendelkezésre, mert a rendszernek a fogyasztóvédelemre és a közlekedésbiztonságra gyakorolt pozitív hatásai éppen a rendszer kötelező jellegéből következnek.
81. A Bizottság
erről lényegében a C‑346/02. sz. ügyben a luxemburgi kormány ellenében felhozott álláspontot képviseli.
2. Értékelés
82. Előrebocsátandó, hogy amennyiben a tagállamok érvelései hasonlóságot mutatnak fel, az ismétlések elkerülése végett célszerű kereszthivatkozásokat alkalmazni. Az egyéb kérdésekben viszont elengedhetetlen az egyes bonus-malus
rendszerek külön vizsgálata, hogy egyedi ismertetőjegyeiket számításba lehessen venni.
83. A biztosítási termékek közösségen belüli szabad terjesztésének a kérdéses bonus-malus
rendszerek által történő – már megállapított – korlátozása(43) akkor igazolható, ha alkalmazásuk hátrányos megkülönböztetés nélkül történik, továbbá kényszerítő közérdekű indokon alapulnak, alkalmasak az elérni kívánt célok elérésére, és nem haladják meg az e célok eléréséhez szükséges mértéket. Ezen túlmenően biztosítani kell, hogy a szóban forgó rendszerek nem ismétlik meg a székhely szerinti tagállam azonos értékű előírásait.(44)
a) A biztosítási díjak átláthatósága és a fogyasztók védelme
84. Nem vitatott, hogy a fogyasztók védelme azok közé a közérdekű indokok közé tartozik, amelyek igazolhatják az alapvető szabadságok korlátozását.(45) A Bizottság azt sem vonta kétségbe, hogy mindkét kérdéses rendszer esetében különbségtétel nélkül alkalmazandó intézkedésekről van szó.
i) A C‑346/02. sz. ügy
85. A luxemburgi kormánynak a nemzeti bonus-malus
rendszer alkalmasságával és arányosságával kapcsolatos fejtegetései a fogyasztóvédelemi cél tekintetében kevéssé tűnnek helytállónak.
86. A biztosítási díjak átláthatóságának érve ellentmond a luxemburgi kormány azon fejtegetéseinek, hogy – a kormány szerint – Luxemburgban alapvetően a biztosítási díjtáblák szabad magállapítása érvényesül. Ha a biztosítási díjakat a tagállamban működő biztosítótársaságok alapvetően szabadon határozhatják meg, és a bonus-malus
rendszer csupán a díjszámítás egyetlen egy elemét érinti, nem világos, hogy e rendszer mennyiben befolyásolja a biztosítási díjak és járulékok átláthatóságát. Más szóval: a kárgyakoriság figyelembevételéből adódó együttható egységes megállapítása és ennek az úgynevezett alapdíjra való alkalmazása nem változtat semmit ezen alapdíj, valamint más szolgáltatók díjainak esetleges összehasonlíthatóságán.
87. A biztosítási díjingadozás visszaszorításának érve szintén több okból nem meggyőző.
88. Amennyiben a bonus-malus
rendszerek a legnagyobb együttható megállapításával gátat szabnak annak, hogy a nagy kárgyakoriság, illetőleg bizonyos biztosítottak tapasztalatlansága korlátlan módon kerüljön beszámításra, minden bizonnyal hozzájárulnak az olyan biztosítási ajánlat elérhetővé válásához, amely anyagi megfontolások alapján nem ijeszti el ezeket a gépkocsivezetőket a biztosítás megkötésétől. Ahogyan azonban azt a Bizottság már megjegyezte, a tapasztalat nem támasztja alá, hogy a kötelező kármentességi és károsztályozási rendszerek megszüntetése a biztosítás nélküli vezetők számának növekedéséhez vezetne. A Bizottsággal összhangban megállapítható továbbá, hogy a 0,5 és 2,5 közötti megengedett együtthatók a díjak és járulékok 1:5 arányú, azaz jelentős mértékű ingadozását teszik lehetővé, úgyhogy a „megfizethető” biztosítási díjak garantálása meglehetősen elméletinek tűnik.
89. Egyébiránt emlékeznünk kell arra, hogy a biztosítás nélküli vezetők elleni védekezés a kötelező gépjármű-felelősségbiztosításról szóló irányelvekre(46) tartozik, ezért nemzeti külön utak éppen ezen a területen nem tűnnének problémamentesnek.
90. Azzal kapcsolatban, hogy a bonus-malus
rendszerek – a biztosítottak közötti szolidaritás biztosítása érdekében – a minimum-együttható megállapítása révén határt szabnak a jó vezetők javát szolgáló kármentességi kedvezményeknek, elegendő megállapítani, hogy a felügyeleti szerveknek az úgynevezett visszásságfelügyelet keretén belül a szóban forgó bonus-malus
rendszerek nélkül is jogukban áll eljárniuk a túlzott kedvezmények ellen, amelyek adott esetben veszélyeztethetik, hogy a biztosítótársaságok folyamatosan megfeleljenek teljesítési kötelezettségüknek
ii) A C‑347/02. sz. ügy
91. A luxemburgi bonus-malus
rendszer szerkezetét érintő megállapítások teljes mértékben érvényesek a francia bonus-malus
rendszer kialakítására is, azzal a kitétellel, hogy a francia rendszerben megengedett 0,5 és 3,5 közötti együtthatók a biztosítási díjak és pótlékok 1:7 arányú ingadozását teszik lehetővé.
b) A közlekedésbiztonság
92. A közlekedésbiztonság előmozdítása az elismert közérdekű indokok közé tartozik.(47) Kérdéses azonban, hogy a szóban forgó bonus-malus
rendszerek az arányosság alapelvének megfelelően követik‑e ezt a célkitűzést.
i) A C‑346/02. sz. ügy
93. A luxemburgi bonus-malus
rendszernek a közlekedésbiztonság elősegítésére való alkalmassága két szempontból is kétségesnek tűnik.
94. Először is a luxemburgi rendszer alkalmazási köre kizárólag természetes személyekre korlátozódik. Ha azonban belegondolunk, hogy a lízingügyletek e tagállamban milyen kiemelkedő jelentőségűek(48) akkor megállapítható, hogy a luxemburgi bonus-malus
rendszer a közlekedésben részt vevők jelenős részét nem érinti.
95. Másodsorban meg kell jegyezni, hogy a luxemburgi rendszerben a károsztályokba történő besorolás a mindenkori gépjárműhöz van kötve. Míg a besorolás átvihető a helyettesítő járművekre, addig a második autó vásárlásakor a besorolás átvitele kizárt. Nem világos, hogy egy biztosított vezető milyen okból kerül különböző besorolásba annak függvényében, hogy éppen melyik gépjárművet használja, miközben a különböző besorolás nem az egyes járművek statisztikailag alátámasztott „balesetre való hajlamán” alapul.
96. Amennyiben valamely tagállam a biztosítási díjak alakításán keresztül is szavatolni szeretné a közlekedésbiztonságot, elképzelhetők lennének olyan rendszerek, amelyek keretein belül az esetleges pontlevonások egy pontrendszer alapú jogosítványra vonatkozó szabályozással összefüggésben – amilyen Luxemburgban és Franciaországban is létezik – a díjak megállapításában tükröződnének, és amelyek ezzel egyidejűleg kevésbé korlátoznák a szabad díjképzést és a termékek körének szabad kialakítását, például mert nem volna törvényileg előírva a díjak emelkedésének tényleges mértéke. Az ilyen rendszerek esetleg lehetővé tennék, hogy a tényleges vezetői magatartást jobban számításba lehessen venni.
ii) A C‑347/02. sz. ügy
97. A fenti meggondolások a francia rendszerre is érvényesek.
98. A francia kormány érvelésében egyébként kimutatta, hogy a biztosítási díjak vagy pótlékok kiszámításánál a kárgyakoriságnak – díjképzési elem formájában való – figyelembevétele azáltal járul hozzá a közlekedés biztonságához, hogy a biztosított vezetők anyagilag maguk is érintetté válnak vezetői magatartásuk következményeiben. Az erkölcsi kockázat ( moral hazard ) jelensége – amely szerint a kötelező biztosítást kötött biztosítottak gondossága a szerződés megkötése után alábbhagy – általános jelenség a kötelező felelősségbiztosítások körében, így biztosítási szempontból már létezik az igény a megfelelő ösztönzés létrehozására – a teljesítés kizárása és önrészről rendelkező záradékok formájában A francia kormány ugyanakkor nem igazolta, hogy ezen erkölcsi kockázat megelőzéséhez törvényi
rendszerre van szükség. Sokkal valószínűbb, hogy a piac már biztosítási okokból is felkínálna megfelelő – ugyanilyen hatékony – rendszereket.(49)
99. A francia kormány azt sem tudta bizonyítani, hogy a törvényi bonus-malus
rendszerrel rendelkező tagállamokban alacsonyabb a közlekedési balesetek áldozatainak a száma, mint azokban a tagállamokban, ahol a bonus-malus
rendszerek a piaci gyakorlatból adódnak, vagy ahol a törvényi szabályozások nem érintik a díjtáblák szerkezetét.(50)
100. Ennek következtében arra az eredményre jutottam, hogy a szóban forgó bonus-malus
rendszerek a biztosítási termékek közösségen belüli szabad terjesztésének korlátozását képezik, és ez a korlátozás nem igazolható közérdekű indokokra történő hivatkozással.
V – Költségek
101. A Bíróság eljárási szabályzata 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a Luxemburgi Nagyhercegség és a Francia Köztársaság pervesztesek lettek, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell őket a költségek viselésére.
VI – Végkövetkeztetések
102. A Bíróságnak ennélfogva azt javaslom, hogy a következőképpen döntsön:
1. A C‑346/02. sz. ügyben
– A Luxemburgi Nagyhercegség nem teljesítette a 92/49 irányelvből eredő kötelezettségeit azáltal, hogy – a biztosítási termékek közösségen belüli szabad terjesztésének az irányelv 6. cikke (3) bekezdésében, valamint 29. és 39. cikkében megfogalmazott elvével ellentétesen – olyan bonus-malus
rendszert vezetett be, majd tartott fenn, amely automatikusan és kötelező jelleggel kihat azokra a biztosítási díjtáblákra, amelyek minden, Luxemburg területén természetes személyek által kötött kötelező gépjármű-felelősségbiztosítási szerződésre irányadóak – a Luxemburgi Nagyhercegség területén belüli székhellyel rendelkező biztosítótársaságok és a tevékenységüket fióktelepük útján vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága keretében ott gyakorló biztosítási vállalkozások közötti különbségre való tekintet nélkül;
– a Luxemburgi Nagyhercegség viseli az eljárás költségeit.
2. A C‑347/02. sz. ügyben
– A Francia Köztársaság nem teljesítette a 92/49 irányelvből eredő kötelezettségeit azáltal, hogy – a biztosítási termékek közösségen belüli szabad terjesztésének az irányelv 6. cikke (3) bekezdésében, valamint 29. és 39. cikkében megfogalmazott alapelvével ellentétesen – olyan bonus-malus
rendszert vezetett be, majd tartott fenn, amely automatikusan és kötelező jelleggel kihat azokra a biztosítási díjtáblákra, amelyek minden, Franciaország területén kötött kötelező gépjármű-felelősségbiztosítási szerződésre irányadóak – a Francia Köztársaság területén belüli székhellyel rendelkező biztosítótársaságok és a tevékenységüket fióktelepük útján vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága keretében ott gyakorló biztosítási vállalkozások közötti különbségre való tekintet nélkül;
– a Francia Köztársaság viseli az eljárás költségeit.
(1) .
(2)
–	Az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosításra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról és a 73/239/EGK irányelv, valamint a 88/357/EGK irányelv módosításáról szóló, 1992. június 18‑i 92/49/EGK tanácsi irányelv (harmadik nem-életbiztosítási irányelv) (HL L 228., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 346. o.)
(3)
–	A C‑59/01. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2003. február 25‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑1759. o.). Ezen ítélethez lásd Binon, Jean-Marc: „Assurance et responsabilité”, Chronique de droit européen
című írásának (RGAR 2003., 13785. o.) 8. pontját.
(4)
–	Mémorial A, 1994, 2776. o.
(5)
–	A törvény 1994. január 4‑i, 94‑5 sz. változatában (JORF, 1994. január 5.). A 92/49 irányelvet többek között ezzel a törvénnyel ültették át a francia jogba.
(6)
–	„Clause de réduction ou de majoration des primes ou cotisations”.
(7)
–	A Semmítőszék első civiljogi kamarájának 1984. március 20‑án hozott ítélete (közzétéve RGAT 1984., 420. o., Bigot jegyzeteivel). Lásd még ehhez  Bigot: Traité de droit des assurances, Tome III: Le contrat d’assurance
című írásának (Paris 2002) 343. pontját.
(8)
–	A luxemburgi kormány nem válaszolt a Bizottság figyelmeztető levelére.
(9) –	Az életbiztosítás körén kívül eső irányelvek közül különösen az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítási tevékenység megkezdésére és gyakorlására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1973. július 24‑i 73/239/EGK első tanácsi irányelv (HL L 228., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 14. o.; a továbbiakban: 73/239 irányelv), az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítási üzletág tekintetében a letelepedés szabadságát akadályozó korlátok eltörléséről szóló, 1973 július 24‑i 73/240/EGK tanácsi irányelv (HL L 228., 20. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 31. o.), valamint az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítási tevékenységekre vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról és a szolgáltatásnyújtás szabadságának tényleges gyakorlását elősegítő rendelkezések megállapításáról, valamint a 73/239/EGK irányelv módosításáról szóló, 1988. június 22‑i 88/357/EGK második tanácsi irányelv (HL 172., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 198. o.) említendő.
(10)
–	Lásd különösen a 92/49 irányelv harmadik preambulumbekezdését.
(11)
–	Az úgynevezett „single licence”, illetve „passeport unique”.
(12)
–	A biztosítási csoportok biztosítóintézeteinek kiegészítő felügyeletéről szóló, 1998. október 27‑i 98/78/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 330., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 3. kötet, 151. o.).
(13)
–	A pénzügyi konglomerátumhoz tartozó hitelintézetek, biztosítóintézetek és befektetési vállalkozások kiegészítő felügyeletéről, valamint a 73/239/EGK, a 79/267/EGK, a 92/49/EGK, a 92/96/EGK, a 93/6/EGK és a 93/22/EGK tanácsi irányelvek, illetve a 98/78/EK és 2000/12/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvek módosításáról szóló, 2002. december 16-i 2002/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2003. L 35., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 4. kötet, 340. o.).
(14)
–	Emellett lásd a biztosítási közvetítésről szóló, 2002. december 9‑i 2002/92/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet (HL 2003. L 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 4. kötet, 330. o.).
(15)
–	Lásd főleg a Feyrock/Jacobsen/Lemor: Kraftfahrtversicherung
(2. kiadás, München, 2002) áttekintését, különösen a 143. és az azt követő pontokat.
(16)
–	A 92/49 irányelv 6., 29. és 39. cikke.
(17)
–	A 92/49 irányelv ötödik preambulumbekezdése: „mivel az elfogadott megközelítés olyan harmonizáció végrehajtásában áll, amely alapvető, szükséges és elégséges a tevékenységi engedélyek és a körültekintő ellenőrző rendszerek kölcsönös elismerésének eléréséhez, ezáltal lehetővé téve a Közösség egészében érvényes egységes engedély kiadását, és a székhely szerinti tagállam által gyakorolt felügyelet elvének alkalmazását”.
(18)
–	A 92/49 irányelv tizennyolcadik preambulumbekezdése: „mivel a biztosítási szerződésekre alkalmazandó jog harmonizációja nem képezi a biztosítási tevékenység területén a belső piac létrehozásának előfeltételét”.
(19)
–	Ebben az értelemben lásd a C‑296/98. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2000. május 11‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑3025. o.) 29. pontját: „Bizonyos adatok rendszeres közzétételének a kötelezettsége olyan követelmény, amely ellentétben áll a biztosítási termékeknek a 92/49 és 92/96 irányelvek által megvalósítani kívánt közösségen belüli szabad terjesztésével.”
(20)
–	A 3. sz. lábjegyzetben hivatkozott ítélet.
(21)
–	Hivatkozás a 9. sz. lábjegyzetben; a 92/49 irányelv által módosított változat.
(22)
–	A 3. sz. lábjegyzetben hivatkozott ítéltet 29. pontja.
(23)
–	I. h., 29. pont.
(24)
– I. h., 30. és további pontok.
(25) –	Hivatkozás a 19. sz. lábjegyzetben.
(26)
–	Hivatkozás a 3. sz. lábjegyzetben.
(27) –	A 78/82. sz. ügyben 1983. június 7‑én hozott ítélet (EBHT 1983., 1955. o.) A Bíróság ezen ítéletében megállapította, hogy a dohánytermékek forgalomba hozatalára vonatkozó kötelező kiskereskedelmi árrésnek az állami forgalomba hozatali monopólium keretein belül való rögzítése nem korlátozza a termelőket a kiskereskedelmi árképzésben.
(28) –	A 231/83. sz. ügyben 1985. január 29‑én hozott ítélet (EBHT 1985., 305. o.)
(29) –	Hivatkozás a 3. sz. lábjegyzetben.
(30) –	Ezen rendelkezés értelmezéséhez lásd a Bizottságnak az értelmezési kérdésekhez kiadott, a szolgáltatásnyújtás szabadsága és a közérdek a biztosítási ágazatban című közleményét (HL 2000. C 43., 5. o.). Lásd még Dubuissons mélyreható tanulmányát: L’intérêt général en droit communautaire de l’assurance, RGAT 1995., 809. o.
(31) –	A következmények tekintetében lásd fentebb a 45. pontot.
(32) –	A tagállamok mindennemű biztosítási díjakkal összefüggő szabályozásának az irányelv általi tilalma talán leginkább az irányelv tervezetének indokolásából derül ki, lásd ehhez a 30. lábjegyzetben hivatkozott Dubuisson-tanulmány 42. pontját.
(33) –	Például egy visszaélésszerűnek tekintett, a teljesítés kizárásáról szóló záradék tilalma.
(34) –	Lásd a nők és férfiak közötti egyenlő bánásmód elvének az árukhoz és szolgáltatásokhoz való hozzáférés, valamint azok érékesítése, illetve nyújtása tekintetében történő végrehajtásáról szóló tanácsi irányelvről készített 2003. november 5‑i bizottsági javaslatot. (KOM[2003] 657. o., végleges változat).
(35) –	Lásd különösen a C‑145/01. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2003. június 5‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑5581. o.) 17. pontját: „A pert megelőző eljárásban a felszólító levélnek különösen a jogvita tárgyát kell körülhatárolnia, és az észrevételei megtételére felhívott tagállam rendelkezésére kell bocsátania a védekezése előkészítéséhez szükséges adatokat.”
(36) –	Gyakorlati szempontból a szolgáltatásnyújtás szabadságának rendszerében a gépjármű kötelező-felelősségbiztosítási szerződések terjesztését teljesen kivételesnek kell tekinteni.
(37) –	A szabad terjesztés francia rendszer általi korlátozása a kötelező szerződési feltételek előírása jogalapjának – a biztosítási törvénykönyv L. 111-4 cikke, azelőtt az L. 310-7 cikk – a biztosítási törvénykönyv felügyeleti rendelkezései közül a szerződésjogi részbe történő áthelyezésével is világossá válik. Ezzel az áthelyezéssel biztosították, hogy a bonus-malus
rendszer – az úgynevezett home country control
bevezetése után – a külföldi szolgáltatókra is vonatkozzon. Ehhez l. Bigot: Traité de droit des assurances, 3. kötet, 343. pont, 256. sz. lábjegyzet.
(38) –	A C‑294/00. sz., Német Paracelsus iskolák ügyben 2002. július 11‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑6515. o.)
(39) –	A luxemburgi kormány ebben a vonatkozásban a 205/84. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1986. december 4‑én hozott ítéletre (EBHT 1986., 3755. o.) hivatkozik.
(40) –	A luxemburgi kormány itt a C‑55/93. sz. van Schaik-ügyben 1994. október 5‑én hozott ítéletre (EBHT 1994., I‑4837. o.) hivatkozik.
(41) –	A C‑398/95. sz. SETTG-ügyben 1997. június 5‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑3091. o.)
(42) –	A francia kormány álláspontja szerint ezen indokokat a 252/83. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 1986. december 4‑én hozott ítélet (EBHT 1986., 3713. o.) és a 406/85. sz., Gofette és Gilliard ügyben 1987. június 11‑én hozott ítélet (EBHT 1987., 2525. o.) legitimnek ismerte el.
(43) –	Lásd fentebb a 65. pontot.
(44) –	A 39. sz. lábjegyzetben hivatkozott 205/84. sz. ügyben hozott ítélet 47. pontja.
(45) –	A biztosítási ágazat tekintetében célszerűnek tűnik utalni a 252/83. sz. ügyben (hivatkozás a 42. sz. lábjegyzetben) és a 205/84. sz. ügyben (hivatkozás a 39. sz. lábjegyzetben) hozott iránymutató ítéletek 20., illetve 30. pontjára.
(46) –	Lásd különösen a tagállamok gépjármű-felelősségbiztosításra és a biztosítási kötelezettség ellenőrzésére vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló, 1972. április 24‑i 72/166/EGK tanácsi irányelv 3. cikkének (1) bekezdését (HL L 103., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 10. o.)
(47) –	Az utcai közlekedés biztonságához mint igazolási indokhoz lásd a C‑55/93. sz. ügyben hozott ítéletet (hivatkozás a 40. sz. lábjegyzetben).
(48) –	Itt kizárólag az úgynevezett „sárga rendszámok” visszatérő problémájára utalunk, lásd például a C‑232/01. sz. van Lent-ügyben 2003. október 2‑án hozott ítéletet (az EBHT‑ban még nem tették közzé).
(49) –	Ebben az ételemben lásd még Dubuisson írásának (hivatkozás a 30. sz. lábjegyzetben) 44. pontját.
(50) –	Ahogy Dubuisson (hivatkozás a 30. sz. lábjegyzetben) már korábban feltételezte (lásd a tanulmány 43. pontját), a közlekedési balesetek áldozatainak száma a törvényi bonus-malus
rendszer nélküli tagállamokban, mint például a német Szövetségi Statisztikai Hivatal közlése alapján a Németországi Szövetségi Köztársaságban, mind abszolút értékben, mind a forgalomsűrűségre vetítve alacsonyabb, mint Franciaországban.