62012CC0399
PEDRO CRUZ VILLALÓN
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2014. április 29. (
1
)
C‑399/12. sz. ügy
Németországi Szövetségi Köztársaság
kontra
az Európai Unió Tanácsa
(A Németországi Szövetségi Köztársaság által benyújtott megsemmisítés iránti kereset)
„Nemzetközi szervezetek — Szerződéskötési eljárás — A megállapodásokkal létrehozott szervekben az Unió által képviselendő álláspontok kialakítása — A Nemzetközi Szőlészeti és Borászati Szervezet állásfoglalásai — Az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése — A tagállamok megállapodásai — Joghatás — Analógia”
1.
Az Európai Unió az évek során a nemzetközi szervezetek tekintélyes szereplőjévé vált. (
2
) A Szerződések egyik e szempontból releváns rendelkezése az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése, amely a megállapodásokkal létrehozott szervekben az Unió által képviselendő álláspontok kialakítására vonatkozó eljárásjogi jogalapot tartalmaz arra az esetre, ha az ilyen szervnek joghatással bíró jogi aktust kell elfogadnia. A jelen megsemmisítés iránti kereset azt a kérdést veti fel, hogy alkalmazható‑e az említett rendelkezés olyan esetben, amelyet a következő sajátosságok jellemeznek: egyrészt az Unió néhány tagállama a szervezet tagja, maga az Unió azonban nem; másrészt olyan szervezetről van szó, amely főszabály szerint „ajánlásokat” tesz.
2.
A jogvita alapja az Unió és a tagállamok közötti egyeztetés volt a Nemzetközi Szőlészeti és Borászati Szervezet (a továbbiakban: OIV), a szőlőre, borra, boralapú italokra, csemegeszőlőre, mazsolaszőlőre és egyéb, szőlő alapú termékekre kiterjedő kompetenciával rendelkező nemzetközi kormányközi szervezet tevékenységének területén. Az Unió több tagállama tagja a szervezetnek, maga az Unió azonban nem. 2012. június 19‑én a Tanács az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdésével összefüggésben értelmezett EUMSZ 43. cikk alapján első alkalommal fogadott el minősített többséggel az OIV egyes állásfoglalásai tekintetében az Unió nevében képviselendő álláspont kialakításáról szóló határozatot. A Németországi Szövetségi Köztársaság, amely a határozat ellen szavazott, és jegyzőkönyvben rögzített megjegyzést tett álláspontjához, erre tekintettel nyújtotta be a jelen megsemmisítés iránti keresetet.
3.
A jelen ügy körülményein túlmenően a tisztázandó jogkérdések kiemelkedő jelentőséggel bírnak az Unió és a tagállamok között a külső tevékenység területén fennálló kapcsolat szempontjából. Jóllehet az Unió tagállamai – már csak nemzetközi jogtörténeti okokból is – több nemzetközi szervezetben tagsággal rendelkeznek, az Unió azonban nem. Gyakran akkor is ez a helyzet, ha az adott szervezet az Unió hatáskörébe tartozó területen működik. Az ilyen esetek tekintetében a Bíróság a jelen ügyben jövőbe mutató megállapításokat tehet.
I – Jogi háttér
A – Nemzetközi jog
4.
Az OIV‑t jelenlegi formájában a Nemzetközi Szőlészeti és Borászati Szervezet létrehozásáról szóló 2001. április 3‑i Megállapodás (a továbbiakban: Megállapodás) (
3
) hozta létre az 1924‑ben létrehozott Nemzetközi Szőlészeti és Borászati Hivatal (
4
) utódszervezeteként.
5.
Az OIV célkitűzései többek között a következők: „a szőlészeti és borászati termékek előállítása és forgalmazása körülményeinek javítása és a fogyasztói érdekek figyelembevétele érdekében [aktív közreműködés] a már létező eljárások és szabályok nemzetközi harmonizációjában, valamint szükség esetén új nemzetközi szabályok kidolgozásában” (a Megállapodás 2. cikke (1) bekezdésének c) pontja).
6.
A Megállapodás 2. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében ezen célkitűzések elérése érdekében az OIV többek között az alábbi feladatkörrel rendelkezik:
„ajánlásokat dolgoz ki és fogalmaz meg, amelyek alkalmazását a tagokkal együttműködve követi nyomon, különös tekintettel az alábbi szakterületekre:
i.
a szőlőtermesztés feltételei,
ii.
borászati eljárások,
iii.
a termékek meghatározása és/vagy leírása, a címkézés és a forgalmazás feltételei,
iv.
a szőlő alapú termékek analitikai és értékelési módszerei;”
7.
A Megállapodás 8. cikke értelmében (
5
):
„Az OIV munkájában nemzetközi kormányközi szervezetek is részt vehetnek, amelyek az OIV tagjává is válhatnak és hozzájárulhatnak annak finanszírozásához is, amelynek feltételeit minden egyes esetben a Közgyűlés határozza meg a Végrehajtó Bizottság javaslata alapján.”
B – Uniós jog
1. Elsődleges jog
8.
Az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésének első mondata értelmében:
„Az Unió és a tagállamok a lojális együttműködés elvének megfelelően kölcsönösen tiszteletben tartják és segítik egymást a Szerződésekből eredő feladatok végrehajtásában.”
9.
Az EUMSZ 218. cikk értelmében:
„(1)   A 207. cikkben megállapított különös rendelkezések sérelme nélkül az Unió és a harmadik országok, illetve nemzetközi szervezetek közötti megállapodásokat az alábbi eljárás szerint kell megtárgyalni és megkötni. […]
(9)   A Tanács a Bizottságnak vagy az Unió külügyi és biztonságpolitikai főképviselőjének a javaslata alapján határozatot fogad el valamely megállapodás alkalmazásának felfüggesztésére, valamint a megállapodásokkal létrehozott szervekben az Unió által képviselendő álláspontok kialakítására vonatkozóan, amennyiben az ilyen szervnek joghatással bíró jogi aktust kell elfogadnia, kivéve a megállapodás intézményi kereteit kiegészítő vagy módosító jogi aktusokat. […]
(11)   Egy tagállam, az Európai Parlament, a Tanács vagy a Bizottság kérheti a Bíróság véleményét a tervezett megállapodásnak a Szerződésekkel való összeegyeztethetőségéről. […]”
2. Másodlagos jog
10.
A 2008. augusztus 1‑jén hatályba lépett 479/2008 tanácsi rendelet (
6
) a másodlagos jogban először (
7
) hivatkozott dinamikusan az OIV állásfoglalásaira. A 491/2009 tanácsi rendelettel (
8
) ezek a borpiac közös szervezésére vonatkozó rendelkezések belekerültek az 1234/2007/EK tanácsi rendeletbe (
9
) (az egységes közös piacszervezésről szóló rendelet).
11.
Az egységes közös piacszervezésről szóló rendelet 120f. cikke értelmében:
„A Bizottság valamely borászati eljárás engedélyezésekor a 195. cikk (4) bekezdésében említett eljárással összhangban:
a)
a Nemzetközi Szőlészeti és Borászati Hivatal (OIV) által ajánlott és közzétett borászati eljárásból, valamint a még nem engedélyezett borászati eljárás kísérleti célú alkalmazásának eredményeiből indul ki […]”
12.
Ugyanezen rendelet 120g. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A borágazatba tartozó termékek összetételének meghatározására szolgáló analitikai módszerek és azok a szabályok, amelyek segítségével megállapítható, hogy e termékek esetében alkalmaztak‑e nem engedélyezett borászati gyakorlatot, az OIV által ajánlott és közzétett módszerek és szabályok.
Amennyiben nem léteznek az OIV által ajánlott és közzétett módszerek és szabályok, a módszereket és szabályokat a 195. cikk (4) bekezdésében meghatározott eljárásnak megfelelően a Bizottság fogadja el.
Az említett szabályok elfogadásáig az érintett tagállam által engedélyezett módszereket és szabályokat kell alkalmazni.”
13.
Ugyanezen rendelet 158a. cikkének (2) bekezdése értelmében:
„A Szerződés 300. cikke alapján aláírt megállapodásokban foglalt eltérő rendelkezések hiányában az e cikk (1) bekezdésében említett termékeket az OIV által ajánlott és közzétett vagy a Közösség által az e rendelet és végrehajtási intézkedései alapján engedélyezett borászati gyakorlattal összhangban kell előállítani.”
14.
A 606/2009 rendelet (
10
) 9. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A 479/2008/EK rendelet 32. cikke második számozatlan bekezdésének e) pontjában említett, a borászati eljárások során alkalmazott anyagokra vonatkozó tisztasági és azonosítási előírások – amennyiben a 2008/84/EK bizottsági irányelv nem rendelkezik ezek tekintetében – a Nemzetközi Szőlészeti és Borászati Szervezet által kiadott Nemzetközi borászati kódexben megállapított előírásokkal azonosak.” (
11
)
15.
A 606/2009 rendelet 15. cikkének (2) bekezdése értelmében:
„A Bizottság az Európai Unió Hivatalos Lapjának C sorozatában közzéteszi azoknak a 479/2008/EK rendelet 31. cikkének első számozatlan bekezdésében [jelenleg az egységes közös piacszervezésről szóló rendelet 120g. cikkének első bekezdésében] említett és a nemzetközi bor‑ és mustvizsgálati módszereknek az OIV által összeállított gyűjteményében […] ismertetett analitikai módszereknek a jegyzékét és leírását, amelyek a közösségi szabályozás által a borászati termékek előállítása tekintetében megállapított határértékek és követelmények ellenőrzése céljából alkalmazandók.” (
12
)
II – A jogvita tárgya, az eljárás és a kérelmek
16.
2012. június 18‑án a Tanács minősített többséggel elfogadta a Nemzetközi Szőlészeti és Borászati Szervezet (OIV) keretében szavazásra bocsátandó egyes állásfoglalások tekintetében az Európai Unió nevében képviselendő álláspont kialakításáról szóló határozatot. (
13
) A határozat alapjául az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdésével összefüggésben értelmezett EUMSZ 43. cikk szolgált.
17.
2012. augusztus 28‑i beadványával a Németországi Szövetségi Köztársaság megsemmisítés iránti keresetet nyújtott be e határozattal szemben. Németország véleménye szerint a határozatot nem alapozhatták volna az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdésére, mint eljárásjogi jogalapra. Nem tűnik úgy, hogy a határozat meghozatalára vonatkozó egyéb jogalap létezne.
18.
A Cseh Köztársaságnak, a Luxemburgi Nagyhercegségnek, Magyarországnak, a Holland Királyságnak, az Osztrák Köztársaságnak és a Szlovák Köztársaságnak megengedték, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatása végett beavatkozzon, a Bizottságnak pedig azt, hogy a Tanács támogatása végett beavatkozzon.
19.
A Németországi Szövetségi Köztársaság a támogatása végett beavatkozók támogatásával azt kéri, hogy a Bíróság
—
semmisítse meg a Tanács 2012. június 18‑i határozatát,
—
a Tanácsot kötelezze a költségek viselésére.
20.
A Tanács a Bizottság támogatásával azt kéri, hogy a Bíróság
—
a keresetet teljes egészében utasítsa el, mint megalapozatlant,
—
másodlagosan, a határozat megsemmisítése esetén, tartsa fenn a határozat joghatásait,
—
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
21.
Az írásbeli szakasz lezárását követően 2013. november 26‑án került sor a kereset tárgyalására. Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága számára szintén megengedték, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatása végett az eljárásba beavatkozzon.
III – A felek érvei
22.
A Németországi Szövetségi Köztársaság a keresetében egyetlen megsemmisítési jogalapra hivatkozik: a Tanács nem alapozhatta volna a vitatott határozatot az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdésére mint eljárásjogi jogalapra. Németország e tekintetben lényegében azzal érvel, hogy a rendelkezés a jelen ügyben két okból sem alkalmazható. Nevezetesen szövege, rendszere, keletkezési története és funkciója alapján az nem vonatkozik a tagállamok megállapodásaira, hanem csak az Unió nemzetközi megállapodásaira, és az analógia útján sem alkalmazható. A tagállamok nemzetközi megállapodásaival létrehozott szervezetek szerveiben a tagállamok által végzett tevékenység összehangolására az EUSZ 4. cikk (3) bekezdése szerinti lojális együttműködés elve alapján kerül sor. (
14
) Az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése másrészt „joghatással bíró jogi aktust” feltételez, ami a Németországi Szövetségi Köztársaság véleménye szerint azt jelenti, hogy az adott jogi aktusnak a nemzetközi jog alapján kötelező jellegűnek kell lennie. Az OIV állásfoglalásai esetében nem ez a helyzet. Németország rámutat továbbá arra, hogy a rendelkezés alkalmazása nem felel meg az OIV műszaki jellegének, és ezenfelül az Unió érdekeinek kevésbé hatékony képviseletét biztosítja.
23.
A Tanács ezzel szemben alkalmazhatónak véli az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdését. A Tanács lényegében azzal érvel, hogy a rendelkezés az Unió hatáskörébe tartozó ügyekben olyan nemzetközi szervezetekben is lehetővé teszi álláspont kialakítását, amelyeknek csak a tagállamok a tagjai, az Unió azonban nem. A vitatott határozat tárgyát képező OIV‑állásfoglalások tekintetében a Tanács – a Németországi Szövetségi Köztársasággal ellentétben – az Unió kizárólagos hatásköréből indul ki. Az aktusok „joghatása” tekintetében a Tanács – az állásfoglalások bizonyos nemzetközi jogi hatásaira is hivatkozva, jóllehet, csupán ajánlásokról van szó – többek között úgy véli, hogy az állásfoglalások uniós jogba történő átvétele az egységes közös piacszervezésről szóló rendelet 158a. cikkének (2) bekezdésével, 120f. cikkének a) pontjával és 120g. cikkével összhangban megfelelő joghatást biztosít.
24.
A Cseh Köztársaság lényegében egyetért a Szövetségi Köztársaság megállapításaival, és azokat kiegészíti az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdésének értelmezése tekintetében. A Luxemburgi Nagyhercegség is ugyanezen álláspontot osztja, és többek között rámutat arra, hogy a jelen ügyben az Unió megosztott, nem pedig kizárólagos hatásköréről van szó. Ezt hangsúlyozza Hollandia is, amely ezen túlmenően azzal érvel, hogy a 218. cikk (9) bekezdése azért sem jöhet szóba jogalapként, mert a határozat elfogadásakor nem volt biztos, hogy milyen állásfoglalásokat bocsátanak majd szavazásra. A határozatnak ezenfelül hiányzik az indokolása, különösen azon kérdést illetően, hogy arra miért van szükség annak ellenére, hogy az Unió nem tagja az OIV‑nek, és nem minden tagállama rendelkezik tagsággal, valamint hogy 40 évnyi tagállami együttműködés áll fenn e területen az OIV és elődszervezete keretében. (
15
) Hollandia végezetül úgy véli, hogy a Tanács eljárása veszélyezteti az OIV‑n belüli egyetértést, és ezáltal az Unió érdekeit. Magyarország kiegészíti Németország megállapításait, és ezen túlmenően rámutat arra, hogy az Európai Parlamentet – amennyire megállapítható – nem tájékoztatták a megtámadott határozatról, és ezzel megsértették az EUMSZ 218. cikk (10) bekezdésében rögzített eljárást, amit a Bíróságnak hivatalból figyelembe kell vennie. Lényegében Ausztria is egyetért Németország megállapításaival. A Szlovák Köztársaság egyetért Németország álláspontjával, és többek között rámutat arra, hogy az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése még az Unió kizárólagos külső hatáskörének területén is csak akkor alkalmazható, ha teljesülnek annak feltételei. Az Egyesült Királyság rámutat arra, hogy a joghatás kérdése keretében nem releváns az uniós jogi joghatásokkal kapcsolatos ítélkezési gyakorlat, hanem sokkal inkább azt kell figyelembe venni, hogy az EUMSZ 218. cikk az Unióra a nemzetközi jog alapján kötelező megállapodások megkötését szabályozza.
25.
A Bizottság a Tanács álláspontját osztja. Ezen túlmenően rámutat az ügy elvi jelentőségére: az Unió több nemzetközi szervezetben nem képviselteti magát, jóllehet e szervezetek olyan területeken tevékenykednek, amelyek legalább részben az Unió hatáskörébe tartoznak. Az ítélkezési gyakorlat azt mutatja, hogy az Unió külső képviseletét a hatáskörébe tartozó területeken ilyen esetekben a tagállamok látják el az Unió érdekében. A Bizottság különösen az Unió hatásköreivel érvel. (
16
) A jelen esetben az Unió kizárólagos külső hatáskörrel rendelkezik. Jogi szempontból ezért a tagállamok nem hozhatnak az uniós jog módosítására alkalmas határozatokat valamely nemzetközi szervezetben. Az OIV‑állásfoglalások azonban ilyen módosítással járnak. Az állásfoglalások tehát csak az Unió közös álláspontjának az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése szerinti kialakítását követően fogadhatók el, ami az álláspont kialakítása mellett a tagállamok arra vonatkozó felhatalmazását is magában foglalja, hogy képviseljék az Unió álláspontját az annak kizárólagos külső hatáskörébe tartozó területen. Csak így óvhatók meg az OIV‑ben magukat nem képviseltető tagállamok érdekei is. E tagállamok is ki vannak téve ugyanis az OIV‑állásfoglalások hatásainak, mivel az állásfoglalások módosítják az Unió tagállamaira kötelező uniós vívmányokat. Az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdésének rendszertani értelmezését illetően a Bizottság rámutat arra, hogy figyelembe kell venni, hogy az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdése sem csak az Unió megállapodásaira vonatkozik. A Bizottság mindehhez azt is hozzáfűzi, hogy a joghatással nem bíró jogi aktusok tekintetében a Tanácsban az EUMSZ 16. cikkel összhangban informális koordinációt kell végezni.
IV – Értékelés
26.
A felek közötti vita tárgyát a jelen ügyben lényegében (
17
) az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdésének az OIV keretében szavazásra bocsátandó egyes állásfoglalások tekintetében az Európai Unió nevében képviselendő álláspont kialakításáról szóló, 2012. június 18‑i tanácsi határozat eljárásjogi jogalapjaként való alkalmazhatósága képezi.
27.
Az OIV érintett állásfoglalásai maguk nem képezik vita tárgyát. Azokat valamennyi fél és beavatkozó támogatta, és azokat az OIV‑ben a felperes és a támogatása végett beavatkozók szavazataival fogadták el.
A – Előzetes megfontolások
28.
Mielőtt az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdésének értelmezésével foglalkoznék, indokoltnak vélem a jogvita hátterének és a rendelkezés értelmezése szempontjából lényeges keletkezési történetnek a részletes ismertetését. Ennek keretében végezetül azt a kérdést is vizsgálom, hogy milyen jelentőséggel bír a CITES‑ügy (
18
) a jelen jogvita szempontjából.
1. A jogvita háttere
29.
Az OIV, amint már megállapítást nyert, olyan nemzetközi szervezet, amely többek között a borágazatra vonatkozó ajánlásokat fogad el, például a borászati eljárások tekintetében. (
19
) Ezen ajánlásokat rendszerint az éves közgyűlésen fogadják el konszenzussal. (
20
)
30.
A Németországi Szövetségi Köztársaság és az Unió 19 további tagállama 2012‑ben tagja lett az OIV‑nek. (
21
) Jóllehet az Unió az alapító szerződés 8. cikke értelmében jogi szempontból taggá válhat, eddig nem vált a szervezet tagjává, és megfigyelői vagy egyéb különleges jogállást sem élvez. (
22
) A Bizottság azonban vendégként jelen lehet az OIV szakértői csoportjaiban és bizottságaiban, és részt vehet azok munkájában. (
23
)
31.
2010 júniusáig az Unió tagállamai a Bizottság közreműködésével hangolták össze az OIV‑ben végzett tevékenységüket, a Tanács „Bor és alkohol” munkacsoportjában, az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésére hivatkozva, közös álláspontra vonatkozó bizottsági javaslat nélkül, mégpedig oly módon, hogy a tagállamok és a Bizottság ismertették álláspontjaikat, és az elnökség megpróbált közös álláspontot kialakítani.
32.
Az OIV‑nek és elődszervezetének, mint nagy tudományos‑műszaki szakértelemmel rendelkező szakosodott nemzetközi szervezeteknek az állásfoglalásai a Németország által a tárgyaláson adott tájékoztatás szerint 1971 óta szolgáltak hivatkozási pontokként európai jogi aktusok számára.
33.
Az Unió azonban – mint megállapítást nyert – a 479/2008 rendelettel hivatkozott először dinamikusan a borpiac közös szervezése keretében az OIV állásfoglalásaira. (
24
)
34.
Röviddel ezután, 2008 szeptemberében a Bizottság – kifejezetten az OIV ajánlásaira történő, az imént említett rendelet által bevezetett hivatkozások miatt is – azt ajánlotta a Tanácsnak, hogy hatalmazza fel az Európai Közösség OIV‑hez történő csatlakozásával kapcsolatos tárgyalások megkezdésére. (
25
) A Tanács azonban nem adott ilyen felhatalmazást, mivel nem állt rendelkezésre az ehhez szükséges többség. (
26
)
35.
2011. május 16‑án a Bizottság az OIV kilencedik közgyűlésére tekintettel először nyújtott be javaslatot a Tanácsnak az OIV‑állásfoglalások tekintetében az Európai Unió nevében képviselendő álláspont kialakításáról szóló tanácsi határozatra. A Bizottság e tekintetben eljárásjogi szempontból az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdését, tehát azt a rendelkezést vette alapul, amelyre a Tanács a jelen ügyben megtámadott határozatban hivatkozott. A Bizottság javaslatát mindazonáltal nem fogadták el. A Bizottság erre tekintettel arra az álláspontra helyezkedett, hogy a tagállamok tanácsi határozat hiányában nem képviselhetnek olyan álláspontot az OIV‑ben, amely hatással lehet az uniós vívmányokra, és egy nem kimerítő felsorolásban 14 olyan állásfoglalás‑tervezetet sorolt fel, amelyek elfogadása véleménye szerint érintené e vívmányokat. A magukat az OIV‑ben képviseltető tagállamok egymás közötti előzetes egyeztetést követően az OIV 2011. június 24‑i közgyűlésén mégis elfogadtak több állásfoglalást konszenzussal, köztük olyanokat is, amelyek a Bizottság véleménye szerint hatással vannak az uniós vívmányokra. A Bizottság erre tekintettel kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást indított az érintett tagállamokkal, többek között a Németországi Szövetségi Köztársasággal szemben. (
27
)
36.
2012. április 27‑én a Bizottság az OIV 2012. június 22‑i tizedik közgyűlésén szavazásra bocsátandó egyes állásfoglalások tekintetében az Európai Unió nevében képviselendő álláspont kialakításáról szóló határozatra vonatkozó javaslatot (
28
) terjesztett a Tanács elé. A kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás nyomása alatt (
29
) 2012. június 11‑én a Mezőgazdasági Különbizottság – Németország, a Cseh Köztársaság, Ausztria és Szlovákia ellenszavazatával és Luxemburg tartózkodása mellett – minősített többséggel és módosított formában elfogadta az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdésével összefüggésben értelmezett EUMSZ 43. cikken alapuló javaslatot, majd 2012. június 18‑án a Tanács (mezőgazdaság és halászat) is elfogadta azt. (
30
) Németország, Görögország, Hollandia (Magyarország és Finnország csatlakozott e megjegyzéshez), Románia és az Egyesült Királyság e tekintetben jegyzőkönyvben rögzített megjegyzéseket tettek, amelyekben kétségbe vonták a 218. cikk (9) bekezdésének megfelelő jogalapként való alkalmazhatóságát. (
31
)
37.
A vitatott 2012. június 18‑i tanácsi határozat közös uniós álláspontot alakít ki a szőlő‑ és borágazati termékek összetételének meghatározására szolgáló analitikai módszerekkel, a borászati eljárások során alkalmazott anyagokra vonatkozó egyes tisztasági és azonosítási előírásokkal, valamint bizonyos borászati eljárásokkal kapcsolatos, és a mellékletben felsorolt 27 állásfoglalás‑tervezet tekintetében. E tekintetben olyan állásfoglalásokról van szó, amelyek a Tanács véleménye szerint az Unió hatáskörébe tartoznak, és joghatással bírnak. (
32
) Az OIV‑ben tagsággal rendelkező tagállamoknak képviselniük kell a közös álláspontot annak közgyűlésén. Az érintett tagállamok e tekintetben különösen helyszíni egyeztetést követően a Tanács határozata nélkül támogathatnak az állásfoglalásokat tartalmi szempontból nem módosító módosításokat. Az álláspontot vélhetően befolyásoló új tudományos vagy műszaki információk ismertetése esetén azonban a megfelelő tagállamoknak a Közgyűlésen kérniük kell a szavazás elhalasztását addig, amíg az új adatok alapján ki nem alakul az uniós álláspont.
38.
Az állásfoglalásokat egy kivétellel (
33
) elfogadta az OIV 2012. június 22‑i izmiri közgyűlése. Ezt megelőzően az állásfoglalás‑tervezetek módosításait az uniós álláspont összehangolására szolgáló izmiri üléseken nem „tartalmi” jellegűnek minősítették. Az állásfoglalások szakmai tartalmával a Németországi Szövetségi Köztársaság is egyetértett, és támogatta azt.
2. A rendelkezés keletkezése
39.
A megállapodásokkal létrehozott szervekben az Unió által képviselendő álláspontok kialakítására vonatkozó rendelkezés keletkezési történetének ismertetését már a rendelkezésnek az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdéseként elfoglalt különleges rendszertani elhelyezkedése is indokolttá teszi. Csodálkozást kelthet ugyanis, hogy a megállapodásokkal létrehozott szervekben az Unió által képviselendő álláspontok kialakítására vonatkozó rendelkezés olyan cikkben szerepel, amely az Unió és harmadik országok, illetve nemzetközi szervezetek közötti megállapodásokra vonatkozó tárgyalásoknak és e megállapodások megkötésének részletes szabályait rögzíti. A rendelkezés értelmezéséhez, amely rendelkezés hatálya képezi a jelen jogvita tárgyát, véleményem szerint szükséges annak eredetét és az azt megelőző rendelkezéseket is szemügyre venni.
a) Az EGK‑Szerződés
40.
Az EGK‑Szerződés nem tartalmazott a jelenlegi EUMSZ 218. cikk (9) bekezdésének megfelelő rendelkezést. Az EGK‑Szerződés 116. cikke mindazonáltal a következőképpen rendelkezett: „Az átmeneti időszak végétől a gazdasági jellegű nemzetközi szervezetekben a közös piac szempontjából különösen jelentős kérdésekben a tagállamok csak közösen lépnek fel. Ennek érdekében a Bizottság javaslatokat terjeszt a Tanács elé az ilyen közös fellépések hatókörére és végrehajtására vonatkozóan; ezekről a Tanács minősített többséggel határoz. […]”
41.
A rendelkezés a Bíróság megállapítása szerint alapot teremtett „a tagállamok közös fellépésére az olyan nemzetközi szervezetekben […], amelyekben a Közösség nem rendelkezik tagsággal” (
34
). Ilyen szabályra akkoriban azért is szükség volt, mert a nemzetközi szervezetek főszabály szerint csak államok számára tették lehetővé a csatlakozást, (
35
) ami problémákat okozhatott éppen az Unió hatáskörének központi területén, a kereskedelempolitikában. A gyakorlatban a rendelkezést a közös kereskedelempolitikán kívül is alkalmazták. (
36
) Úgy tűnt ezenfelül, hogy a Bíróság ragaszkodik a rendelkezés rendszeresebb alkalmazásához. (
37
) A tagállamok ezzel szemben fenyegetve érezték hatásköreiket a rendelkezés által. (
38
)
b) A Maastrichti Szerződés
42.
A Maastrichti Szerződés a rendelkezést hatályon kívül helyezte anélkül, hogy új rendelkezést léptetett volna a helyébe; a KKBP terén csak a nemzetközi szervezeteken belüli összehangolási kötelezettség és a közös álláspontok képviselete maradt fenn. (
39
) Ennek oka abban keresendő, hogy a tagállamok szemszögéből a szuverenitásukba való beavatkozás túl széles körű. (
40
) A Szerződések már nem tartalmaztak olyan rendelkezést, amely kifejezetten a tagállamok és a Közösség nemzetközi szervezeteken belüli tevékenységének összehangolását szabályozta volna.
43.
A nemzetközi szervezetek jelentőségének számos területen megfigyelhető növekedésére és a Közösség széles hatásköreire tekintettel azonban a Közösségnek a nemzetközi szervezetek vonatkozásában is szélesebb körben kellett eljárnia, ami felvetette a jogalap kérdését, amely a gyakorlatban mindazonáltal csak akkor vált relevánssá, amikor az Unió intézményei és a tagállamok nem jutottak egyetértésre.
44.
A nemzetközi jog alapján kötelező jellegű határozatokra vonatkozó tárgyalások esetében e tekintetben kínálta magát a megállapodások megkötésére vonatkozó rendelkezések alkalmazása. A Bíróság már 1/78. sz. véleményében megállapította, hogy a nemzetközi szervezetekben folytatott, a „nemzetközi jog alanyai általi kötelező jellegű kötelezettségvállalásra” irányuló tárgyalások esetén a megállapodásokra vonatkozó tárgyalásokra és e megállapodások megkötésére vonatkozó rendelkezések alkalmazandók, nem pedig az EGK‑Szerződés 116. cikke. (
41
) 2/92. sz. véleményében a Bíróság ezt követően a Közösségnek a szintén a hatáskörébe tartozó, a Gazdasági, Együttműködési és Fejlesztési Szervezet (OECD) Tanácsa által hozott, a nemzeti elbánásról szóló, harmadik átdolgozott határozathoz (
42
) történő csatlakozásával foglalkozott. A Közösség nem volt tagja a szervezetnek. A Bíróság megállapította, hogy a (jogilag kötelező) határozat a Közösség és harmadik államok közötti megállapodással esik egy tekintet alá. Az EK 228. cikk értelmében vett megállapodás ugyanis „minden, a nemzetközi jog alanyai általi kötelező jellegű kötelezettségvállalás” (
43
). Azon álláspont, hogy a nemzetközi szervezetek általi határozathozatal a szerződéskötéssel esik egy tekintet alá, ennyiben kézenfekvő volt. (
44
)
45.
Ezt követően az is ténylegesen megállapíthatóvá vált, hogy a nemzetközi szervezetekben végzett tevékenység összehangolása tekintetében hiányzó konkrét jogalapot a szervezetek jogilag kötelező erejű határozatai esetében különösen az EK 113. cikk (közös kereskedelempolitika) és az EK 228. cikk (nemzetközi megállapodások megkötése) alkalmazása útján pótolták. (
45
)
c) Az Amszterdami Szerződés
46.
E jogi helyzet azonban külkapcsolatai tekintetében nem felelt meg az Unió igényeinek. Különösen a vegyes megállapodások okoztak problémákat. (
46
) Így az Amszterdami Szerződésre vonatkozó tárgyalások során leszögezték, hogy a Közösségnek a hatáskörmegosztás ellenére egyetlen hanggal kell fellépnie. Ez különösen igaz a vegyes szervek gyarapodására tekintettel, amelyek döntései joghatásokkal jártak. (
47
) E probléma megoldása céljából javaslat született az EK 228. cikk (2) bekezdésének, tehát a megállapodások megkötésére vonatkozó rendelkezés kiegészítésére. (
48
)
47.
A tárgyalások eredménye (az egykori EK 228. cikk átszámozását követően) az EK 300. cikk (2) bekezdésének második albekezdése lett, amely a következőképpen rendelkezett: „A (3) bekezdésben megállapított szabályoktól eltérve, ugyanezeket az eljárásokat kell alkalmazni a valamely megállapodás alkalmazását felfüggesztő határozatoknál, valamint a 310. cikken alapuló megállapodásokkal felállított szervekben a Közösség által képviselendő álláspontok kialakításánál, amennyiben az ilyen szervnek joghatással bíró határozatot kell hoznia, kivéve a megállapodás intézményi kereteit kiegészítő vagy módosító határozatokat.”
48.
Különösen a rendelkezés rendszere tanulságos: az EK 300. cikk (1)–(5) bekezdése a nemzetközi megállapodások megkötése során követendő eljárást szabályozta. E tekintetben különbséget tettek a megállapodás tárgyalási szakasza (az EK 300. cikk (1) bekezdése) és aláírása, amelyet a hatálybalépést megelőzően történő ideiglenes alkalmazásról szóló határozat kísérhet, valamint megkötése (a 300. cikk (2) bekezdésének első albekezdése) között. Az Európai Parlament szerződéskötési eljárásban való részvételét e rendelkezéseket követően a (3) bekezdés részletezi.
49.
Az EK 300. cikk (2) bekezdésének második albekezdése e megállapodások megkötésére vonatkozó rendelkezések között foglal helyet, és úgy rendelkezik, hogy „[a] (3) bekezdésben megállapított szabályoktól eltérve, ugyanezeket az eljárásokat kell alkalmazni” valamely megállapodás felfüggesztésénél, valamint álláspontoknak az EK 310. cikk alapján felállított szervekben történő kialakításánál. A megállapodások megkötésére vonatkozó eljárás (vagyis az EK 300. cikk (2) bekezdésének első albekezdése) tehát – a Parlament részvétele tekintetében végrehajtott módosítással – az EK 310. cikk alapján, tehát társulási megállapodások útján felállított szervekben történő határozathozatalra is vonatkozik. A Parlament EK 300. cikk (3) bekezdésében előírt bevonása helyett ebben az esetben csak haladéktalan és teljes körű tájékoztatásra kerül sor az EK 300. cikk (2) bekezdésének harmadik albekezdésével összhangban. A rendelkezés hatályának a társulási tanácsi határozatokra való korlátozása talán éppen a társulási tanácsi határozatok uniós jogrendbeli különleges helyzetével, mégpedig e rend szerves részét képező mivoltukkal (
49
) magyarázható.
50.
A rendelkezés célja tehát a megállapodások megkötésére vonatkozó rendelkezések alkalmazásának tisztázása mellett az eljárás egyszerűsítése, (
50
) a főszabály szerint alkalmazandó eljáráshoz képest egy lex specialis megteremtése volt a társulási tanácsokban, tehát az olyan megállapodásokkal felállított szervekben képviselendő álláspontok kialakítása tekintetében, amelyekben az Unió definíció szerint (EK 310. cikk) szerződő fél.
d) A Nizzai Szerződés
51.
A Nizzai Szerződés megőrizte a rendelkezés szövegét, megszüntette azonban alkalmazhatóságának az EK 310. cikk szerinti megállapodásokkal felállított szervekre való korlátozását. Az EK 300. cikk (2) bekezdése második albekezdése szövegének a jelen ügy szempontjából releváns része ettől az időponttól kezdve általánosan a következőképpen rendelkezett: „a megállapodásokkal felállított szervekben a Közösség által képviselendő”. A rendelkezés alkalmazhatósága így már nem korlátozódott a szerveket felállító megállapodások különleges, egyetlen fajtájára. (
51
)
e) A Lisszaboni Szerződés
52.
A Lisszaboni Szerződés az EUMSZ 218. cikkben rögzítette a szerződéskötési eljárásra – és a közös álláspont kialakítására – vonatkozó szabályokat. Ez több szerkesztői jellegű kiigazítással járt együtt. Így törölték az „ugyanezek[re] az eljárások[ra]” és a (3) bekezdésben megállapított szabályoktól való eltérésre vonatkozó hivatkozásokat. Azokat az eljárás leírása váltotta fel. E szerződésmódosítás azonban egyébként nem járt lényeges tartalmi módosításokkal. A szerkesztői jellegű kiigazítások révén különösen nem változott a rendelkezés lex specialis jellege, amint ez már abból kiderül, hogy a rendelkezés továbbra is a szerződéskötési eljárás szabályozásának (EUMSZ 218. cikk) része maradt.
3. A CITES‑ügy
53.
Végezetül annak kérdésével kell foglalkozni, hogy a felek által többször hivatkozott CITES‑ügy milyen jelentőséggel bír a jelen eljárás szempontjából, és különösen hogy a Bíróság az említett jogvita keretében legalább közvetetten elbírálta‑e már a jelen ügyben eldöntendő kérdéseket.
54.
A CITES‑ügy tárgyát is az Unió tagállamai közös álláspontjának kialakítása képezte egy olyan nemzetközi megállapodás keretében (mégpedig a CITES‑ben részes felek 14. konferenciáján), amelynek az Unió maga nem volt részese. A Tanács – akárcsak a jelen ügyben – elfogadott egy a konferencián képviselendő közös álláspont kialakításáról szóló határozatot. Jóllehet a Tanács a határozatot saját bevallása szerint az EK 300. cikk (2) bekezdésének második albekezdése – a jelenlegi EUMSZ 218. cikk (9) bekezdését megelőző rendelkezés – szerinti eljárásban fogadta el, a határozat ténylegesen nem tüntetett fel jogalapot. A releváns jogalap kiválasztása a Tanácson belül korábban viták tárgyát képezte. A Bizottság megsemmisítés iránti keresetet indított azzal érvelve, hogy a határozat a jogalap feltüntetésének hiányában sérti az indokolási kötelezettséget. (
52
)
55.
Az ügy két okból releváns a jelen vita szempontjából. A Bíróság egyrészt a Bizottság álláspontjának megfelelően úgy határozott, hogy a határozatnak fel kell tüntetnie a jogalapját, ha az az Unió által meg nem erősített nemzetközi megállapodás részes feleinek konferenciáján az Unió érdekében együttesen eljáró tagállamok által képviselendő uniós álláspontot rögzíti az Unió hatáskörébe tartozó területen. (
53
)
56.
A jelen ügy e szempontból a CITES‑ügy következménye. Most a Tanács, kötelezettségének megfelelően, feltüntette a jogalapot. A felperes és a támogatása végett beavatkozók azonban azt nem tekintik relevánsnak.
57.
A második ok, amiért a CITES‑ügy a jelen ügyben különös jelentőséggel bír, az, hogy a jogalap, amelynek relevanciáját a jelen ügyben vitatják, a CITES‑ügyben is említést nyert. A Tanács és a Bizottság úgy véli, hogy a Bíróság e vitában legalább közvetetten elismerte, hogy a jogalap alkalmazható a jelen ügy szerintihez hasonló esetekben.
58.
Véleményem szerint az ítéletből nem szűrhető le ilyen kijelentés. Jóllehet a Bíróság rámutatott arra, hogy „a Tanács az EK 300. cikk (2) bekezdése második albekezdésének megfelelően fogadta el a határozatot” (
54
), ez azonban csak a tényállás ismertetése volt. (
55
) A Bíróság sehol nem állapítja meg, hogy az említett rendelkezés valóban megfelelő jogalapot képez az olyan nemzetközi szervekben képviselendő álláspontok kialakításához, amelyekben az Unió nem rendelkezik tagsággal.
59.
Kokott főtanácsnok indítványa sem tartalmaz ilyen megállapítást. A főtanácsnok sokkal inkább azzal érvel, hogy a határozat jogalapja nem derül ki egyértelműen a jogi aktusból annak feltüntetése nélkül, többek között mert nem világos, hogy az EK 300. cikk (2) bekezdésének második albekezdése alkalmazható‑e olyan nemzetközi megállapodások esetében, amelyeknek a Közösség nem tagja. Jóllehet a rendszertani értelmezés az ilyen alkalmazás ellen szól, a teleologikus értelmezés azonban mellette. (
56
) A rendelkezés alkalmazhatóságával kapcsolatban a főtanácsnoknak nem kellett állást foglalnia, és nem is tett így.
60.
A CITES‑ügyben tehát a Bíróság nem – közvetetten sem – döntött a jelen ügy kérdéseiről. A problematika továbbra is fennáll.
B – Elemzés
1. Az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdésének értelmezése
61.
Németország álláspontjának alátámasztása érdekében két érdemi érvre hivatkozik: hogy a jelen ügyben értelmezendő rendelkezés abból a feltevésből indul ki, hogy az Unió maga is tagja a kérdéses nemzetközi szervezetnek, a jelen ügyben azonban nem ez a helyzet, és hogy az Unió által képviselendő álláspontok kialakítása a rendelkezés szerint egy további feltételtől is függ, amely nem teljesül, mégpedig attól, hogy a nemzetközi szervezet „joghatással bíró”, tehát a nemzetközi jog alapján kötelező jellegű jogi aktusokat fogadjon el, ami a jelen ügyben szintén nem állapítható meg. A jelen jogvita tárgyát ennélfogva annak vizsgálata kell, hogy képezze, hogy az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése normatív tartalmának részeként ténylegesen megköveteli‑e, hogy az Unió egyrészt tagja legyen a szóban forgó nemzetközi szervezetnek, másrészt pedig hogy az adott szerv által elfogadandó jogi aktusok vagy legalább ezen jogi aktusok némelyike a nemzetközi jog alapján kötelező jellegű legyen.
a) A tagság
62.
Először tehát azt a kérdést kell vizsgálni, hogy az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése a megállapodásokkal létrehozott szervekben az Unió által képviselendő álláspontok kialakítására is alkalmazható‑e, ha az Unió nem részese a megállapodásnak, hanem csak néhány tagállam.
63.
Az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdésének teljes szövege értelmében: „A Tanács a Bizottságnak vagy az Unió külügyi és biztonságpolitikai főképviselőjének a javaslata alapján határozatot fogad el valamely megállapodás alkalmazásának felfüggesztésére, valamint a megállapodásokkal létrehozott szervekben az Unió által képviselendő álláspontok kialakítására vonatkozóan, amennyiben az ilyen szervnek joghatással bíró jogi aktust kell elfogadnia, kivéve a megállapodás intézményi kereteit kiegészítő vagy módosító jogi aktusokat.”
64.
Egy mondatban tehát két, első pillantásra nyilvánvalóan eltérő szabályozás kapcsolódik össze. A rendelkezés először is „valamely megállapodás alkalmazásának felfüggesztésére” vonatkozó határozat elfogadására vonatkozik. E rendelkezést az uralkodó álláspont szerint azon tény miatt fogadták el, hogy az Unió által kötött kereskedelmi és együttműködési megállapodások az 1990‑es évektől gyakrabban tartalmaznak olyan emberi jogi záradékokat, amelyek megszegése a megállapodás alkalmazásának felfüggesztését vagy megszűnését vonja maga után. (
57
) A rendelkezés egyértelmű helyzetet teremtett az ehhez kapcsolódóan alkalmazandó eljárás tekintetében, és így lehetővé tette az Unió gördülékeny eljárását. (
58
)
65.
A rendelkezés ezt követően jogalapot tartalmaz álláspontok nemzetközi szervezeteken belüli kialakításához. Ez képezi a jelen ügy tárgyát.
i) A szöveg
66.
A nyelvtani értelmezés kiindulópontjának azon megállapításnak kell lennie, hogy a rendelkezés először általánosan „megállapodások[at]” említ, (
59
) anélkül hogy e tekintetben kifejezetten különbséget tenne azon esetek között, amelyekben az Unió részese ilyen megállapodásoknak, és azon esetek között, amelyekben nem ez a helyzet. E szabályozás hiánya azonban semmiképpen sem engedhet elhamarkodottan arra következtetni, hogy – amint ezt a Tanács végül is javasolja – ott, ahol a jogszabály nem tesz különbséget, a jogalkalmazó sem tehet különbséget. (
60
)
67.
Mindenekelőtt figyelembe kell ugyanis venni, hogy a rendelkezés ugyanazt a „megállapodás” szót egyszerre többször, és különösen két eltérő helyzet tekintetében használja: először „valamely megállapodás alkalmazás[a] felfüggesztésé[nek]”, majd a megállapodásokkal létrehozott szervekben képviselendő álláspontok kialakításának szabályozására kerül sor. E körülmények között azonban abból kell kiindulni, hogy ugyanannak a szónak ugyanazzal a jelentéssel is kell bírnia. Egyértelmű, hogy az első esetben csak az Unió megállapodásairól lehet szó. A „megállapodás” szónak ezért a második esetben is ilyen jelentéssel kell bírnia, vagyis ebben az esetben is az Unió megállapodásairól van szó. (
61
)
68.
Kevésbé meggyőzőnek tűnik számomra az a Németország által felhozott érv, amely „az Unió által” kifejezésen alapul. Németország azzal érvel, hogy abból a tényből, hogy „a megállapodásokkal létrehozott szervekben az Unió által képviselendő álláspontok” kialakításáról van szó, (
62
) az következik, hogy az Uniónak a szervezet tagjának kell lennie. (
63
) Az alábbiakban ismertetendő okokból azonban nem vélem úgy, hogy e kifejezés használata automatikusan magában foglalná, hogy az Uniónak magának is a megállapodás részesének kell lennie.
69.
Ha az Unió maga is részese a megállapodásnak, ha tehát tagja a nemzetközi szervezetnek, nincs szüksége a nevében nyilatkozó tagállamok általi képviseletre, hanem csak a cikk egy másik bekezdése értelmében vett intézményi képviselőre. (
64
) A bennünket foglalkoztató ügy összefüggésében tehát a kifejezés csak elvonatkoztatva vagy átvitt értelemben használható, tehát olyan értelemben, hogy a tagállamok az Unió érdekében előadják annak álláspontját – anélkül is, hogy e tekintetben kifejezetten más nevében járnának el.
70.
A Tanács e tekintetben helyesen mutat rá arra, hogy gyakran az Unió kizárólagos külső hatásköreit is az Unió érdekében együttesen eljáró tagállamok útján kell gyakorolni. Ez a helyzet például akkor, ha az Unió nemzetközi jogi okokból nem rendelkezhet tagsággal valamely nemzetközi szervezetben. (
65
) Ilyen esetben a tagállamok képviselik az Unió álláspontját, és – amint azt a Bizottság megjegyezte – kötelesek biztosítani ezen álláspont hatékony képviseletét.
71.
Mindezek alapján ezért úgy vélem, hogy a „megállapodás” szó úgy, ahogyan azt az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése használja, olyan megállapodásokra vonatkozik, amelyeknek az Unió részese.
ii) A rendszer
72.
A rendelkezés rendszere tekintetében mind a rendelkezést tartalmazó címből, mind magából a cikkből is levonhatók bizonyos következtetések.
73.
Az értelmezendő rendelkezés az EUM‑Szerződés Ötödik része (az Unió külső tevékenysége) „Nemzetközi megállapodások” címet viselő V. címének része. Amint azt a cím bevezető rendelkezése, a megállapodások megkötésére vonatkozó hatáskörről szóló EUMSZ 216. cikk, mutatja, a cím az Unió megállapodásaival foglalkozik. Ezt támasztja alá a cím egyéb rendelkezéseinek tartalma is.
74.
Maga a 218. cikk is az ilyen rendszertani értelmezés mellett szól. Az EUMSZ 218. cikk (1) bekezdése ugyanis úgy rendelkezik, hogy – az EUMSZ 207. cikk sérelme nélkül – „az Unió és a harmadik országok, illetve nemzetközi szervezetek közötti megállapodásokat az alábbi eljárás szerint kell megtárgyalni és megkötni”. A megállapodásokkal létrehozott, joghatással bíró jogi aktusokat elfogadó szervekben képviselendő álláspontok kialakításáról szóló határozat elfogadása – amint azt a történeti megállapítások mutatták – a Szerződés értelmében egy megállapodás megkötése különleges formájának tekintendő. Az EUMSZ 218. cikk (1) bekezdése egyértelműen „az Unió és a harmadik országok, illetve nemzetközi szervezetek közötti” megállapodásokra korlátozza a rendelkezés (9) bekezdésének alkalmazhatóságát.
75.
Az értelmezést az is alátámasztja, hogy a rendelkezés kifejezetten nem alkalmazható „a megállapodás intézményi kereteit kiegészítő vagy módosító” jogi aktusokra. A rendelkezés hatályának e korlátozása véleményem szerint egyértelművé teszi annak lex specialis jellegét álláspontok nemzetközi szervezeteken belüli kialakítása tekintetében, ami az eljárás egyszerűsítését hivatott szolgálni a körülményesebb szerződéskötési eljárással szemben. Különösen jelentős határozatok esetében az eljárás ezen egyszerűsítése, vagyis a Parlament részvételének korlátozása, nem alkalmazható. A szerződéskötési eljárás egyszerűsítését szolgáló lex specialis azonban nem alkalmazható olyan megállapodásokra, amelyek tekintetében az Unió szerződéskötési eljárása egyébként sem alkalmazható. Mivel a szerződéskötési eljárás az Unió megállapodásaira alkalmazandó, az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése szerinti eljárás is csak az Unió megállapodásaira alkalmazható.
76.
A Tanács és a Bizottság ezen érvvel szemben arra hivatkoznak, hogy az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdése is a tagállamok Unió részvétele nélküli megállapodásaira alkalmazandó, tehát az EUMSZ 218. cikk rendelkezései közül nem mindegyik alkalmazható csak az Unió megállapodásaira.
77.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az EUMSZ 218. cikk (11) bekezdésében rögzített azon lehetőség, hogy vélemény kérhető a tervezett megállapodásnak a Szerződésekkel való összeegyeztethetőségéről, bizonyos esetekben valóban rendelkezésre áll olyan megállapodások esetében is, amelyeket nem az Unió, hanem a tagállamok kötnek meg. (
66
) A Bíróság előtt azonban e tekintetben az a kérdés merült fel, hogy hogyan határozhatók meg az uniós jog szerint az Unió és a tagállamok hatáskörei, (
67
) nem pedig a tagállamok megállapodásainak általános vizsgálatáról volt szó. Véleményem szerint ezen ítélkezési gyakorlat meglehetősen konkrétan a véleményezési eljárásra vonatkozik, és nem hozható fel érvként az EUMSZ 218. cikk egyéb rendelkezéseinek, különösen a jelen ügyben értelmezendő bekezdésnek az értelmezése tekintetében.
78.
A rendszertani értelmezés tehát a felperes álláspontját támasztja alá. (
68
)
iii) Teleológia
79.
A teleologikus értelmezés keretében először a rendelkezés célját kell meghatározni. Ez egyrészt a kontextus és az összefüggés értelmezése útján állapítható meg, másrészt a jogalkotó által a rendelkezéssel követett célkitűzés alapján, végezetül pedig alapul vehető a Szerződés egészének célkitűzése is. (
69
)
80.
A jelen esetben mindenekelőtt a rendelkezés keletkezésének története mutatja a rendelkezés célkitűzését: a szerződéskötési eljárás alkalmazása az álláspontok nemzetközi szervezeteken belüli kialakítására az Unióra a nemzetközi jog alapján kötelező határozatok tekintetében, amire a Maastrichti Szerződés teremtett kényszert, aligha felelt meg a realitásoknak. Az Amszterdami Szerződés egyszerűsített eljárást alakított ki, amely először csak társulási tanácsokra volt alkalmazható, de amelynek hatályát később kiterjesztették. Az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése e tekintetben lex specialist volt hivatott képezni az általános szerződéskötési eljárással szemben az Unión belüli döntéshozatal tekintetében a joghatással bíró határozatok nemzetközi szerveken belüli elfogadása esetén. A rendelkezés tehát – a Bizottság beavatkozási beadványának szavaival élve – azt hivatott lehetővé tenni, „hogy a nemzetközi megállapodások keretében olyan jogi aktusokat lehessen elfogadni, amelyek az Unió szintjén egyszerűsített, és így gyors eljárás tárgyát képezhetik az intézményi egyensúly megzavarása nélkül”.
81.
A rendelkezés kontextusa megmutatja, hogy a rendelkezés a hatályának a Nizzai Szerződés általi kiterjesztése ellenére, amely kiterjesztés már a szöveg minimális módosításaira tekintettel sem járthatott a tagállamok megállapodásaira való kiterjesztéssel, és a Lisszaboni Szerződés által elvégzett módosítások ellenére továbbra is eredeti célját hivatott szolgálni. A rendelkezés ugyanis a mai napig az Unió megállapodásainak megtárgyalására és megkötésére vonatkozó cikk részét képezi, ezért tehát továbbra is lex specialist képez a szerződéskötési eljárás keretében.
82.
A szerződéskötési eljárás azonban egy az Unió és a harmadik országok, illetve nemzetközi szervezetek közötti megállapodások megkötésére szolgáló eljárás (az EUMSZ 218. cikk (1) bekezdése). Ha az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése szerinti eljárás lex specialist képez ahhoz képest, akkor e rendelkezés hatályának is olyan megállapodásokra kell korlátozódnia, amelyeknek az Unió részese.
iv) Közbenső következtetés
83.
A fent kifejtettekből az következik, hogy az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése abból a feltevésből indul ki, hogy az Uniónak részesnek kell lennie a rendelkezés által említett szervet létrehozó megállapodásban.
b) Joghatással bíró jogi aktusok
84.
A „joghatás” kritériumának jelentésére vonatkozó kérdés, a jelen ügyben felvetett második jogkérdés, két különleges körülményre tekintettel merül fel. A vitatott határozat tárgyát képező OIV‑állásfoglalások ugyanis egyrészt ajánlásokat tartalmaznak, amelyek – e tekintetben nem vitatottan – legalábbis klasszikus nemzetközi jogi értelemben véve nem kötelezőek (
70
) annak kérdésétől függetlenül, hogy az OIV állásfoglalásai kötelezőek lehetnek‑e egyáltalán a tagsággal nem rendelkező Unióra. (
71
)
85.
Másrészt és szintén nem vitatottan az Unió másodlagos joga 2008 óta dinamikusan hivatkozik éppen ezen OIV‑állásfoglalásokra. Így a Bizottság a borászati eljárások engedélyezésekor az OIV által ajánlott eljárásból indul ki (az egységes közös piacszervezésről szóló rendelet 120f. cikke). Ezen túlmenően a borágazatba tartozó termékek összetételének meghatározására szolgáló analitikai módszerek és azok a szabályok, amelyek segítségével megállapítható, hogy e termékek esetében alkalmaztak‑e nem engedélyezett borászati gyakorlatot, az OIV által ajánlott és közzétett módszerek és szabályok (az egységes közös piacszervezésről szóló rendelet 120g. cikke), amelyeket a 606/2009 rendelet 15. cikkének (2) bekezdése értelmében a Bizottság is közzétesz. Végezetül az OIV által ajánlott borászati eljárások közvetlen jelentőséggel bírnak a borbehozatal szempontjából is (az egységes közös piacszervezésről szóló rendelet 158a. cikkének (2) bekezdése). Az OIV állásfoglalásait legalább az utóbbi két esetben az uniós jogban található dinamikus hivatkozások útján emelik át a másodlagos jogba. A vitatott állásfoglalások a felperes véleménye szerint is az egységes közös piacszervezésről szóló rendelet 120f. és 120g. cikke, valamint 158a. cikkének (2) bekezdése értelmében vett módszerekre vonatkoztak.
86.
A Németországi Szövetségi Köztársaság és a támogatása végett beavatkozók úgy vélik, hogy csak valamely nemzetközi szervezet nemzetközi jog alapján kötelező jellegű határozatai tekinthetők „joghatással bíró” jogi aktusoknak.
87.
A Tanács és a Bizottság ezzel szemben úgy vélik, hogy valamely nemzetközi szervezetnek a dinamikus hivatkozás útján az uniós jogba integrált határozatai is joghatással bírnak a rendelkezés értelmében véve. A Bizottság úgy érvel továbbá, hogy egy nem kötelező jellegű határozat gyenge nemzetközi jogi hatásai is elegendőek a határozat joghatásának elismeréséhez.
88.
A következőkben a rendelkezés szövegét, rendszerét és teleológiáját elemzem annak megállapítása érdekében, hogy mit kell érteni a joghatás fogalma alatt.
i) A szöveg
89.
A rendelkezés szövegére vetett első pillantáskor feltűnik, hogy az abban használt „joghatás” fogalma – amint azt a Bizottság kifejtette – különbözik a nemzetközi jogi kötelező erő fogalmától. Ez más nyelvi változatok esetében is így van, (
72
) amelyekben a használt fogalmak látszólag inkább a jogi aktus jogi hatásait veszik alapul, és e tekintetben nem határozzák meg, hogy e hatásoknak milyen jellegűeknek kell lenniük.
90.
A pontosabb elemzés megmutatja, hogy a rendelkezés szövege azonban a Tanács ezen, uniós jogbeli dinamikus hivatkozásokon alapuló tézise ellen szól: a rendelkezés joghatással bíró jogi aktust említ, amelyet megállapodásokkal létrehozott szervnek „kell elfogadnia” (
73
). A rendelkezés e megfogalmazása rávilágít a szerv eljárása és az annak eredménye közötti szoros kapcsolatra. A szervnek ez alapján olyan jogi aktust kell elfogadnia, amely ab origine„joghatással bír”. A rendelkezés tehát nem vonatkozik azokra az esetekre, amelyekben joghatással nem bíró jogi aktusok csak szinte utólag, valamelyik szerződő fél (esetünkben az Unió) belső joga útján tesznek szert joghatásra, még ha ez automatikusan történik is, közvetlen hivatkozás útján; ellenkezőleg, a rendelkezés olyan esetekre vonatkozik, amelyekben a jogi aktusok eredetileg is (és így a szerv jogrendje alapján, tehát nemzetközi jogilag) joghatással bírnak. Éppen e közvetlen joghatásban keresendő a közös álláspont kialakítása szükségességének oka. A rendelkezésben tehát arról van szó, hogy a szerv álláspontjából eredően az Unió jogilag kötelezetté válik.
ii) A rendszer
91.
A rendszertani értelmezés kevésbé tanulságos. Az EUMSZ 216. cikk (2) bekezdése egyrészt a „kötelezőek” fogalmát használja a nemzetközi megállapodásokkal összefüggésben, (
74
) ami amellett szólhat, hogy a „joghatás” szónak más jelentést kell tulajdonítani. Másrészt azonban a megsemmisítés iránti keresetre vonatkozó rendelkezés (EUMSZ 263. cikk) a „joghatással járó” szavakkal a „joghatással bíró” kifejezéshez hasonló kifejezést tartalmaz, amely hasonlóság különösen az egyéb nyelvi változatokban fejeződik ki, (
75
) és amely kifejezés a Bíróság azon állandó ítélkezési gyakorlatára vonatkozik, amely szerint megsemmisítés iránti kereset csak olyan intézkedésekkel szemben indítható, amelyek „kötelező joghatásokat” váltanak ki, (
76
) ami a joghatás fogalmának az (esetünkben nemzetközi jogi jellegű) kötelező erő értelmében vett értelmezése mellett szólhat. Végezetül abból a tényből, hogy a Bíróság a nemzetközi jog alapján nem kötelező jellegű jogi aktusoknak más összefüggésekben relevanciát tulajdonított, (
77
) nem vonható le következtetés a jelen ügyben eldöntendő értelmezési kérdést illetően.
iii) Teleológia
92.
Mint az már megállapítást nyert, a rendelkezés célja, hogy lex specialist képezzen az általános szerződéskötési eljárással szemben az Unión belüli döntéshozatal tekintetében a joghatással bíró határozatok nemzetközi szerveken belüli elfogadása esetén. E célkitűzés véleményem szerint két okból is a „joghatás” nemzetközi jogi kötelező erő értelmében vett értelmezése mellett szól.
93.
A megkülönböztetésnek egyrészt el kell határolnia a nyilvánvalóan releváns jogi aktusokat a nem releváns jogi aktusoktól a jogi aktus hatása alapján. Valamely jogi aktus joghatásai a joghatással bíró jogi aktusok esetében más eljárásmódot indokolnak a közös álláspont kialakítása tekintetében, mint a joghatással nem bíró jogi aktusok esetében. A megkülönböztetés ennélfogva olyan tulajdonságra vonatkozik, amellyel a jogi aktusok kezdettől fogva rendelkeznek, mégpedig arra a tényre, hogy azok a nemzetközi jog alapján kötelezőek az Unióra. A nemzetközi jog alapján nem kötelező jellegű jogi aktusok ugyan az uniós jogbeli dinamikus hivatkozás alapján elfogadásuktól kezdve joghatásokat fejthetnek ki az uniós jogban, ezek azonban az Unió szabad akaratán alapulnak. Az ilyen joghatások esetében nem a jogi aktus tulajdonságáról van szó.
94.
A rendelkezés keletkezésének története másrészt megmutatja, hogy a Maastrichti Szerződés alkalmazási körében a nemzetközi jog alapján kötelező jellegű határozatok tekintetében a szerződéskötési eljárást kellett alkalmazni. A nemzetközi megállapodás fogalmát e tekintetben tágan határozták meg, mégpedig úgy, mint – ahogyan már megállapítást nyert – „minden, a nemzetközi jog alanyai általi kötelező jellegű kötelezettségvállalás[t]” (
78
). E tekintetben logikusnak tűnik, ha az Amszterdami Szerződés által az említett eljáráshoz képest rögzített lex specialis szabályozás szintén a nemzetközi jog alapján kötelező jellegű határozatokra irányul.
95.
Ezen értelmezés megfelelő mértékű jogbiztonságot is kínál az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdésének alkalmazhatóságára vonatkozó döntéshozatal során az eljárásban részt vevő intézmények érdekében. Ezt nem biztosítanák az alperes által javasolt kritériumok.
96.
Amennyiben a Tanács elegendőnek kívánja tekinteni az uniós jogbeli dinamikus hivatkozás útján megszerzett joghatást az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdésének alkalmazásához, az eljárás alkalmazását a jogalkotó mérlegelési jogkörébe utalja. Egy dinamikus hivatkozás használata alkalmazhatóvá tenné a rendelkezést, amelynek a megfelelő nemzetközi jogi aktusnak az uniós szabályozásba történő egyszerű átvételével való helyettesítése másfelől kizárná a rendelkezés alkalmazását. Az ilyen kritérium túlságosan önkényesnek tűnik számomra egy ilyen jelentős rendelkezés, mint lehetséges eljárásjogi jogalap alkalmazásáról való döntéshez. (
79
)
97.
Még kevésbé alkalmasak a nem kötelező jellegű határozatnak a Tanács és a Bizottság által hivatkozott gyenge nemzetközi jogi hatásai valamely eljárásjogi jogalap alkalmazási kritériuma szerepének a betöltésére. Megkísérelhetünk e tekintetben rámutatni arra, hogy a nemzetközi jogi jogforrástan az utóbbi években fokozottan törekszik olyan jogi aktusoknak a „soft law” kategóriájába való bevonására, amelyek jogilag ugyan nem kötelező jellegűek, de hivatkozások, a kötelező jellegű jog értelmezéséhez való felhasználásuk vagy tényleges érvényesülésük révén mégis bizonyos mértékű relevanciával bírnak. (
80
)
98.
E bizonyos mértékű relevanciának a jelen ügyben, tehát a vitatott OIV‑állásfoglalások tekintetében történő szemléltetése céljából a Tanács helyesen mutatott rá arra, hogy az említett állásfoglalások nemzetközi műszaki szabványként a Kereskedelmi Világszervezet TBT‑megállapodása (
81
) 2.4., 2.5. cikkének hatálya alá tartoznak. Az e szabványokkal összhangban álló műszaki előírásokat elfogadó állam előnyben van abban az esetben, ha éppen e műszaki előírásokat támadják meg a kereskedelem akadályaként a Kereskedelmi Világszervezetben: megdönthető vélelem áll fenn azt illetően, hogy a vonatkozó nemzetközi szabványokkal összhangban álló belső műszaki előírások nem képeznek szükségtelen nemzetközi kereskedelmi akadályt. (
82
) Véleményem szerint a „soft law” kategóriája esetében mindazonáltal sem a jogi aktusok jogi szempontból releváns, sem egyértelműen körülhatárolható kategóriájáról nincs szó. Eljárásjogi jogalap alkalmazásának tehát ez nem lehet a kritériuma.
iv) Közbenső következtetés
99.
Az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdésében szereplő joghatás fogalma a jogi aktus nemzetközi jogi kötelező erejét jelenti.
c) Az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése értelmezésének eredménye
100.
Alapvetően bebizonyosodott tehát, hogy az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése szövegére, rendszerére, valamint értelmére és céljára tekintettel nem alkalmazható a jelen ügy tárgyát képezőhöz hasonló esetekben. E következtetéssel azonban nem zárulhat le a jelen ügy vizsgálata.
2. Analógia útján történő alkalmazás
101.
A Tanács és a Bizottság ugyanis olyan érvekre hivatkoztak, amelyek bizonyos körülmények között indokolhatják a rendelkezés analógia útján történő alkalmazását, jóllehet nem teljesül a rendelkezés alkalmazásának jelen ügyben vizsgált két feltétele. A Tanács és a Bizottság véleménye szerint alkalmazandó az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése, ha valamely nemzetközi megállapodással létrehozott szerv tevékenysége az Unió hatáskörébe tartozik, különösen ha az Unió valamely kizárólagos hatásköréről van szó. (
83
) Csak így biztosítható az Uniónak és tagállamainak cselekvőképessége az azok hatáskörébe tartozó területen.
102.
A rendelkezés analógia útján történő alkalmazásának szükségessége tehát a jelen ügyben abból eredhet, hogy az Unió részvétele nélkül működő nemzetközi szervezet az Unió hatáskörébe tartozó területen végzett (joghatással nem bíró) tevékenységének esetére a Szerződések – anélkül, hogy ez szándékos lenne – nem bocsátanak rendelkezésre olyan Unión belüli eljárást, amelyet az Unió alkalmazhatna külső hatásköreinek a tagállamok útján történő hatékony gyakorlásának biztosítására, és hogy az érdekek összehasonlíthatóak az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése alkalmazásának rendes esetében fennálló érdekekkel.
103.
Az analógia az uniós jog eszköztárának részét képezi. (
84
) A szándékosságot nélkülöző joghézag mellett (
85
) a vizsgált és a szabályozott esetben fennálló érdekek hasonlóságát is feltételezi. E feltételek vizsgálatának szigorúsága e tekintetben azon témakörtől függ, amelynek keretében mérlegelni kell az analógia útján történő alkalmazást. Így a büntetőjogban egyszerűen kizárt az analógia. (
86
) Az Unió anyagi jogi hatásköreinek területén kimondottan problematikus az analógia a hatáskör‑átruházás elvére tekintettel. (
87
) Ezzel szemben más területeken, mint például a származékos jog tekintetében a mozgás és tartózkodás területén, kézenfekvő lehet az analógia alkalmazása. (
88
)
104.
A jelen ügyet illetően először is meg kell jegyezni, hogy az eljárásjogi jogalapoknak a jelen ügy tárgyát képező területén nem kizárt ugyan az analógia, de a feltételeket gondosan meg kell vizsgálni az uniós intézmények megóvandó hatásköreire tekintettel. Az analógia ellen szól továbbá, ha valamely szabályt lex specialisként fogadtak el egy különleges eset tekintetében. (
89
) Az analógia alkalmazása ennélfogva főszabály szerint az alkalmazását igazoló okok alapos mérlegelését követeli meg.
a) Két esetcsoport megkülönböztetése
105.
A Szerződések abból a feltevésből indulnak ki, hogy az uniós hatásköröket az Unió intézményei gyakorolják. (
90
) Ha az Unió hatáskörébe tartozó területen nemzetközi szervezet kezd tevékenykedni, úgy tűnik, hogy a rendszer logikája először azt diktálja, hogy az Unió maga is a szervezet tagjaként járjon el. Az Unió azonban sok esetben nem tagja a szervezetnek.
106.
Véleményem szerint a jelen ügy megoldása érdekében e tekintetben két esetcsoportot kell megkülönböztetni. Így létezik egyrészt több olyan eset, amelyben az Unió nemzetközi jogi okokból nem rendelkezhet tagsággal valamely nemzetközi szervezetben. Ez az eset áll fenn akkor, ha a nemzetközi szervezet nem teszi lehetővé szupranacionális szervezetek tagságát, vagy ha az Unió felvételi kérelmét – bármely okból – elutasították a szervezetben. Ilyen esetben az Unió külső hatáskörének gyakorlására a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az Unió érdekében együttesen eljáró tagállamok útján kerül sor. (
91
)
107.
Más a helyzet akkor, ha az Unió taggá válhat az érintett nemzetközi szervezetben, és felvételi kérelmét a szervezet eddig nem utasította el. Ilyen esetben az Unió csatlakozása a hatékony uniós hatáskörgyakorlás legtermészetesebb módja.
108.
A jelen ügy e második esetcsoport körébe tartozik. Az OIV a 2001. április 3‑i Megállapodás 8. cikkében kifejezetten lehetővé teszi „nemzetközi kormányközi szervezetek” és így többek között az Unió csatlakozását. A Bizottság ennek megfelelően 2008‑ban az OIV‑állásfoglalások tekintetében röviddel azelőtt bevezetett uniós jogbeli dinamikus hivatkozásokra tekintettel (
92
) ajánlást tett a csatlakozás megtárgyalására vonatkozó felhatalmazásra, e felhatalmazást azonban az Unión belüli okokból – mégpedig a szükséges tanácsi többség hiányában – nem kapta meg.
109.
E körülmények között az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése analógia útján történő alkalmazásának kérdésével kapcsolatos következő megállapításaimat a második esetcsoportra korlátozom. Ennélfogva figyelmen kívül hagyom annak kérdését, hogy mennyiben igazolható a rendelkezés analógia útján történő alkalmazása olyan megállapodások esetében, amelyek tárgya az Unió hatáskörébe tartozik, de amelyek esetében az Unió a nemzetközi megállapodás kialakítása miatt „még nem” válhat taggá. (
93
)
b) Analógia útján történő alkalmazás a releváns esetcsoport keretében
110.
Véleményem szerint e tekintetben el kell utasítani a rendelkezés analógia útján történő alkalmazását.
111.
Az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdésének az alperes által javasolt értelmezése először is gyakorlatilag sokkal inkább az EGK‑Szerződés 116. cikkéhez való visszatérést jelentené. E rendelkezést azonban szándékosan hatályon kívül helyezték, és szándékosan eltekintettek az újbóli bevezetésétől, valamint az teljesen más összefüggésre vonatkozott. Ezen értelmezéssel a Szerződések alkotóinak nyilvánvaló szándéka maradna figyelmen kívül.
112.
Másodszor az ilyen, analógia útján történő alkalmazás figyelmen kívül hagyna két lényeges jogi fejleményt. Egyrészt egyre több nemzetközi szervezet tevékenysége tartozik az Unió hatáskörébe. Másrészt és mindenekelőtt fokozatosan megszűntek és megszűnnek az Unió nemzetközi szervezetbeli tagságának nemzetközi jogi akadályai. A kizárólagos uniós hatáskörök gyakorlásának területén a főszabálynak az Unió nemzetközi szervezethez történő csatlakozásának kell lennie. A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az Unió kizárólagos hatáskörébe tartozó területeken az Unió intézményei és a tagállamok kötelesek minden jogi és politikai eszközt bevetni az Unió megállapodásban való részvételének biztosítása érdekében. (
94
) Ha mindazonáltal a Tanács álláspontjával értenénk egyet, az Unió a jövőben szabadon dönthetne arról, hogy csatlakozni kíván‑e valamely nemzetközi szervezethez, vagy csatlakozás nélkül ugyanolyan módon kíván‑e álláspontokat kialakítani, mint a csatlakozást követően. A Tanácsnak a dinamikus hivatkozások hatásairól alkotott elképzelését követve ugyanis az Unió egy hivatkozás bevezetése útján maga idézhetné elő az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdésének alkalmazását, és így bizonyos mértékben szükségtelenné tehetné a nemzetközi szervezethez történő csatlakozást.
113.
Az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdésének analógia útján történő alkalmazása a jelen ügyben végezetül megkerülné az Európai Parlament hatásköreit. Az EUMSZ 218. cikk főszabály szerint a Parlament részvételét írja elő a megállapodás megkötésében. Ez ugyanúgy alkalmazandó az Unió valamely nemzetközi szervezethez történő csatlakozása, mint – a fent kifejtettek szerint – egy joghatással bíró határozat nemzetközi szervezeteken belüli elfogadása esetén. Az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése keretében azonban a Parlament szerepe a haladéktalan és teljes körű tájékoztatásra korlátozódik. Az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése hatályának a tagállamok megállapodásaira történő kiterjesztése jelentősen korlátozza a Parlament részvételi jogait. A megfelelő jogalap kiválasztása azonban többek között éppen az érintett közösségi intézmények jogosultságainak megóvását hivatott szolgálni. (
95
)
114.
Az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdésének analógia útján történő alkalmazása mellett és ellen szóló érvek gondos mérlegelése tehát nem támasztja alá az analógia útján történő alkalmazást.
C – Következtetés
115.
Az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése tehát nem biztosít megfelelő jogalapot a jelen ügy tárgyát képező határozathoz. Fenti észrevételeimre tekintettel e tekintetben nem is pusztán alaki hibáról van csak szó. (
96
) A megtámadott határozatot meg kell semmisíteni.
D – További kifogások
116.
Álláspontomra tekintettel nem foglalok állást – elfogadhatóságuk tekintetében sem – a beavatkozók által hivatkozott további kifogásokról, mégpedig a megtámadott határozat indokolásának a Hollandia által, és a parlamenti részvételnek a Magyarország által kifogásolt hiányáról.
E – A megsemmisítés joghatásainak korlátozása
117.
A Tanács azt kérte, hogy a Bíróság a határozat megsemmisítése esetén tartsa fenn a határozat joghatásait. A felperes e kérelem elutasítását kérte.
118.
Az EUMSZ 264. cikk értelmében a Bíróság, ha azt szükségesnek ítéli, megjelöli a semmisnek nyilvánított jogi aktusoknak azokat a joghatásait, amelyek továbbra is fennmaradnak.
119.
A megtámadott határozat az Uniónak az OIV‑ben részes tagállamai által képviselendő és képviselt álláspontját alakítja ki. E tekintetben úgy tűnik, hogy a helyzet azon helyzetnek felel meg, amelyben a Bíróság a CITES‑ügyben fenntartotta a megtámadott határozat joghatásait. (
97
)
120.
A jelen ügy mindazonáltal már abban is különbözik a CITES‑ügytől, hogy a felperes ez utóbbi ügyben nem kérte a joghatások fenntartása iránti kérelem elutasítását. A felperes a jelen ügyben a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás keretében jelentkező lehetséges következmények érvével kérte a kérelem elutasítását.
121.
Amint azt a szlovák kormány helyesen kifejti, a jelen ügyben nem állapítható meg, hogy kinek a jogbiztonságát veszélyeztetné a megsemmisítés. A vitatott OIV‑állásfoglalásokat elfogadták, és azok érvényét nem korlátozza a határozat megsemmisítése. Véleményem szerint a másodlagos kérelemnek ezért nem lehet helyt adni.
F – A költségekről
122.
A Bíróság eljárási szabályzata 138. cikkének (1) bekezdése értelmében a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Az általam javasolt megoldás szerint a felperes a pernyertes fél, aki megfelelő kérelmet terjesztett elő. Ezért a Tanácsnak kell viselnie a költségeket. Az eljárási szabályzat 140. cikkének (1) bekezdésével összhangban az eljárásba beavatkozók maguk viselik saját költségeiket.
V – Végkövetkeztetések
123.
A fenti megfontolásaim fényében azt javaslom a Bíróság számára, hogy az alábbiak szerint határozzon:
1)
A Bíróság megsemmisíti az OIV egyes állásfoglalásai tekintetében az Európai Unió nevében képviselendő álláspont kialakításáról szóló 2012. június 18‑i tanácsi határozatot.
2)
A Bíróság az Európai Unió Tanácsát kötelezi a költségek viselésére.
3)
A Cseh Köztársaság, a Luxemburgi Nagyhercegség, Magyarország, a Holland Királyság, az Osztrák Köztársaság, a Szlovák Köztársaság, Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága és a Bizottság maguk viselik saját költségeiket.
(
1
)	Eredeti nyelv: német.
(
2
)	Hoffmeister, F., Outsider or Frontrunner? Recent Developments under International and European Law on the Status of the European Union in International Organizations and Treaty Bodies, CMLR 44 (2007.), 41., 68.
(
3
)	BGBl. II 2002., 2733. [Kihirdette: a 24/2004. (II. 20.) kormányrendelet]. A Megállapodás 19. cikke értelmében annak francia, angol és spanyol nyelven írt mindhárom változata egyaránt hiteles.
(
4
)	A Nemzetközi Borászati Intézet létrehozásáról szóló, 1924. november 29‑i párizsi megállapodás. A német fordítás megtalálható például az Osztrák Köztársaság BGBl.‑je 1930. évi számának 241. oldalán. A „Nemzetközi Szőlészeti és Borászati Hivatal” nevet a szervezet 1958. szeptember 4. óta viseli.
(
5
)	Az elődszervezet szemlátomást csak államok csatlakozását tette lehetővé azáltal, hogy a Nemzetközi Borászati Intézet létrehozásáról szóló párizsi megállapodás 6. cikke a következőképpen rendelkezett: „A jelen megállapodást alá nem író országok később csatlakozhatnak ahhoz […]”.
(
6
)	A borpiac közös szervezéséről, az 1493/1999/EK, az 1782/2003/EK, az 1290/2005/EK és a 3/2008/EK rendelet módosításáról, valamint a 2392/86/EGK és az 1493/1999/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. április 29‑i 479/2008/EK tanácsi rendelet (HL L 148., 1. o.; helyesbítés: HL L 220., 2008. augusztus 15., 35. o.).
(
7
)	A tárgyaláson Németország által előadottak szerint az OIV és elődszervezetének állásfoglalásai 1971 óta szolgáltak hivatkozási pontokként a Közösség számára. Az OIV‑re 2008 előtt is hivatkoztak egyes jogi aktusok, például a 2005. december 20‑i 2165/2005/EK tanácsi rendelet (HL L 345., 1. o.) (4) preambulumbekezdése, és a 2006. október 11‑i 1507/2006/EK bizottsági rendelet (HL L 280., 9. o.) (1) preambulumbekezdése. Lásd a 2007. május 7‑i 519/2007/EK tanácsi rendelet (HL L 123., 1. o.) (2) preambulumbekezdését is.
(
8
)	A mezőgazdasági piacok közös szervezésének létrehozásáról, valamint egyes mezőgazdasági termékekre vonatkozó egyedi rendelkezésekről szóló 1234/2007/EK rendelet („az egységes közös piacszervezésről szóló rendelet”) módosításáról szóló, 2009. május 25‑i 491/2009 tanácsi rendelet (HL L 154., 1. o.; helyesbítés: HL L 313., 2011. november 26., 47. o.).
(
9
)	A többször módosított, a mezőgazdasági piacok közös szervezésének létrehozásáról, valamint egyes mezőgazdasági termékekre vonatkozó egyedi rendelkezésekről szóló, 2007. október 22‑i 1234/2007/EK tanácsi rendelet („az egységes közös piacszervezésről szóló rendelet”) (HL L 299., 1. o.; helyesbítés: HL L 230., 2009. szeptember 2., 6. o., HL L 63., 2010. március 12., 30. o., HL L 220., 2010. augusztus 21., 76. o., HL L 276., 2011. október 21., 63. o., HL L 313., 2011. november 26., 47. o., HL L 97., 2013. április 6., 4. o.). Lásd a 491/2009 rendelet (3) preambulumbekezdését.
(
10
)	A 479/2008/EK tanácsi rendeletnek a szőlőből készült termékek kategóriái, a borászati eljárások és az azokhoz kapcsolódó korlátozások tekintetében történő végrehajtására vonatkozó egyes szabályok megállapításáról szóló, 2009. július 10‑i 606/2009/EK bizottsági rendelet (HL L 193., 1. o.).
(
11
)	Az idézet nem tartalmazza az idézett szövegben szereplő lábjegyzeteket.
(
12
)	Kiemelés az eredetiben.
(
13
)	11436/12. sz. tanácsi dokumentum.
(
14
)	Németország a tárgyaláson két kérdést különböztetett meg e tekintetben: hogy az Uniónak az OIV tagjának kell‑e lennie a rendelkezés alkalmazásához, és hogy az OIV‑ben elfogadhatók‑e állásfoglalások „az Unió által”. Véleményem szerint a második kérdés esetében csak az első kérdés egyik vonatkozásáról van szó.
(
15
)	E kifogással a felperes kifejezetten egyetért.
(
16
)	A Tanács egyetértett ezen érveléssel.
(
17
)	A Németország támogatása végett beavatkozók további kifogásokat fogalmaztak meg, amelyekkel Németország részben egyetértett.
(
18
)	Bizottság kontra Tanács ítélet (a továbbiakban: CITES‑ítélet), C‑370/07, EU:C:2009:590. A CITES a veszélyeztetett, vadon élő állat‑ és növényfajok nemzetközi kereskedelméről szóló egyezmény, Washington, 1973. március 3., UNTS 993, 243. o.
(
19
)	Az OIV célkitűzéseit és hatásköreit a Megállapodás 1. és 2. cikke ismerteti.
(
20
)	Lásd a Megállapodás 5. cikkének (1) és (3) bekezdését. A konszenzusos eljárás alól tehetők kivételek, de ez az alapvető nemzeti érdekek fenyegetettségére hivatkozva megakadályozható. Az állásfoglalások előkészítésének eljárását az OIV Belső Működési Szabályzatának 5. fejezete ismerteti.
(
21
)	Jelenleg az OIV 45 tagállama közül 21 tagja az Európai Uniónak: Belgium, Bulgária, Németország, Finnország, Franciaország, Görögország, Olaszország, Horvátország, Luxemburg, Málta, Hollandia, Ausztria, Portugália, Románia, Svédország, Szlovákia, Szlovénia, Spanyolország, Cseh Köztársaság, Magyarország, Ciprus.
(
22
)	Az OIV Belső Működési Szabályzatának 3. és 4. cikke.
(
23
)	Az OIV Belső Működési Szabályzata 5. cikkének (2) és (3) bekezdése értelmében a Végrehajtó Bizottság beleegyezésével. Mindkét fogalom meghatározását tartalmazza az OIV Belső Működési Szabályzatának 2. melléklete.
(
24
)	A rendelet 30. cikkének a) pontja, 31. cikke, 82. cikkének (2) bekezdése, jelenleg az egységes közös piacszervezésről szóló rendelet 120f. cikkének a) pontja, 120g. cikke és 158a. cikkének (2) bekezdése. Az OIV‑re már korábbi jogi aktusok is hivatkoztak, lásd a 7. lábjegyzetet.
(
25
)	COM(2008) 577 végleges.
(
26
)	A Bizottság a tárgyaláson két okot nevezett meg e tekintetben: egyrészt az Unió tagsága az ezzel járó szavazatsúlyra tekintettel megzavarhatja az OIV‑n belüli egyensúlyt, másrészt a tagállamok meg kívánták őrizni önállóságukat.
(
27
)	2011/2121. sz. eljárás. Az eljárást a Bizottság tájékoztatása szerint a tárgyaláson felfüggesztették a jelen ügyben történő döntéshozatalig.
(
28
)	COM(2012) 192 végleges. Az OIV kilencedik és tizedik közgyűlése között a szervezet két rendkívüli közgyűlést tartott. Az első rendkívüli ülés elé egy határozattervezetet terjesztettek az EUMSZ 218. cikk (9) bekezdése alapján, de annak elfogadására nem került sor. Az OIV által elfogadott állásfoglalásokat azonban irrelevánsnak minősítették az uniós vívmányok szempontjából. A második rendkívüli ülés elé idő hiányában nem terjesztettek határozattervezetet, és nem végeztek koordinációt az Unió keretében.
(
29
)	Németország és a Cseh Köztársaság azt állítja, hogy a Bizottság kilátásba helyezte, hogy a határozat tagállamok általi támogatása esetén nem folytatja a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás. A Bizottság a tárgyaláson elismerte, hogy a többség a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás nyomása alatt született meg.
(
30
)	11436/12. sz. tanácsi dokumentum.
(
31
)	Románia megjegyzése nem említi a rendelkezést, leszögezi azonban, hogy Románia szavazási magatartása nem értelmezhető hasonló helyzetekre vonatkozó precedensként, és hogy a Bizottságnak és a tagállamoknak tisztázniuk kell a hatáskörök megosztását.
(
32
)	Más állásfoglalás‑tervezetek ezzel szemben a Tanács előkészítő szerveiben lefolytatott informális koordináció tárgyát képezték a lojális együttműködés kötelezettségével (az EUSZ 4. cikk (3) bekezdése) összhangban.
(
33
)	Az OENO‑SPECIF 10–452. sz. állásfoglalást a Tanács tájékoztatása szerint nem bocsátották szavazásra a Közgyűlés hatáskörrel rendelkező Technikai Bizottságának határozata alapján.
(
34
)	1/78. sz. vélemény, EU:C:1979:224, 50. pont. Kiemelés tőlem.
(
35
)	A nemzetközi jogi oldalhoz lásd Kuijper, P., és társai (szerk.), The Law of EU External Relations, Oxford, OUP, 2013., 201. o. A témához általában: Eeckhout, P., EU External Relations Law, Oxford, OUP, 2012. évi 2. kiadás, 222–231. o.
(
36
)	Bizottság kontra Tanács ítélet (a továbbiakban: AETR‑ítélet), 22/70, EU:C:1971:32, 76. és 77. pont.
(
37
)	Kramer és társai ítélet, 3/76, 4/76 és 6/76, EU:C:1976:114, 42. és 43. pont, lásd ehhez Constantinesco, V., és társai (szerk.), Traité instituant la CEE, Párizs, Economica, 1992., Article 116, 6. és 16. pont.
(
38
)	Kritizálták például, hogy a rendelkezés alapján a Közösség többségi határozattal olyan döntéseket hozhat, amelyek a Tanácson belül csak egyhangúlag lettek volna elfogadhatók, és hogy a tagállamok kizárólagos feladatkörébe tartozó döntések hozhatók. CONF/3870/96.
(
39
)	Az EUSZ J.2. cikk (3) bekezdése, jelenleg az EUSZ 34. cikk (1) bekezdése az Unió álláspontjainak képviseletére vonatkozó kötelezettséggel, és e tekintetben az „álláspont” nem értelmezendő szűken. Ehhez Geiger, R., in: Geiger, R., és társai (szerk.), EUV/AEUV, München, C. H. Beck, 2010. évi 5. kiadás, EUSZ 34. cikk, 1. pont.
(
40
)	Sack, J., Les relations extérieures de l’Union européenne sous l’angle institutionnel, Revue des affaires européennes 2001–2002., 29., 33.
(
41
)	1/78. sz. vélemény, EU:C:1979:224, 51. pont, lásd továbbá az 1/75. sz. véleményt, EU:C:1975:145.
(
42
)	A határozat kifejezetten lehetővé tette a Közösség csatlakozását, lásd a Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési Szervezet Tanácsa által hozott, a nemzeti elbánásról szóló, harmadik átdolgozott határozat 7. cikkét.
(
43
)	2/92. sz. vélemény, EU:C:1995:83, 8. pont.
(
44
)	Lásd továbbá Vedder, C., Die auswärtige Gewalt des Europa der Neun, Göttingen, Otto Schwartz & Co., 1980., 155–157. o.
(
45
)	Sack, J., The European Community’s Membership of International Organizations, CMLR 32. (1995.), 1227., 1252.; Schmalenbach, K., in: Calliess, C., és Ruffert, M., (szerk.), Kommentar zu EU‑Vertrag und EG‑Vertrag, Neuwied, Luchterhand, 1999., 300. cikk, 49. pont.
(
46
)	Ehhez és a Közösség arra vonatkozó hatásköréhez, hogy egy nemzetközi szervezet tagjává váljon 1/76. sz. vélemény, EU:C:1977:63, 5. pont; 1/94. sz. vélemény, EU:C:1994:384; Hillion, C., és Koutrakos, P., (szerk.), Mixed Agreements Revisited, Oxford, Hart, 2010.
(
47
)	CONF/3870/96., különösen az 5. o. E tekintetben már korán sor került a nyersanyag‑megállapodás és a FAO esetében a Tanács és a Bizottság közötti nem nyilvános megállapodásokra. Sack, J., Die Europäische Gemeinschaft als Mitglied Internationaler Organisationen, in: Randelzhofer, A., és társai (szerk.), Gedächtnisschrift für Eberhard Grabitz, München, C. H.Beck, 1995., 655–659. o.
(
48
)	CONF/3822/96.; CONF/3870/96.
(
49
)	Sevince‑ítélet, C‑192/89, EU:C:1990:322, 9. pont és Görögország kontra Bizottság ítélet, 30/88, EU:C:1989:422, 13. pont.
(
50
)	Schmalenbach, K., in: Calliess, C., és Ruffert, M., (szerk.), Kommentar zu EU‑Vertrag und EG‑Vertrag, Neuwied, Luchterhand, 1999.‚ 300. cikk, 45. pont.
(
51
)	A továbbiakban egyéb, például együttműködési megállapodásokkal felállított szervek is a rendelkezés hatálya alá tartoztak. Conference of the Representatives of the Governments of the Member States, The Legal Adviser, 2000. május 10‑i SN 2705/00. sz. dokumentum. Lásd Rehulka, in: Mayer, H., és Stöger, K., Kommentar zu EUV und AEUV, Bécs, Manzsche Verlags‑ und Universitätsbuchhandlung, 2011., EUMSZ 218. cikk, 3. pont; Terhechte in: Schwarze, J., (szerk.), EU‑Kommentar, Baden‑Baden, Nomos, 2009. évi 2. kiadás, EUMSZ 218. cikk, 11–14. pont.
(
52
)	CITES‑ítélet, EU:C:2009:590, 19., 58. és 59. pont.
(
53
)	CITES‑ítélet, EU:C:2009:590, 43., 45., 61. és 62. pont.
(
54
)	CITES‑ítélet, EU:C:2009:590, 51. pont.
(
55
)	CITES‑ítélet, EU:C:2009:590, 59. pont.
(
56
)	Kokott főtanácsnok CITES‑ügyre vonatkozó indítványa, C‑370/07, EU:C:2009:249, 75–77. pont.
(
57
)	Lásd a szerződések jogáról szóló bécsi szerződés 57. és 60. cikkét. Brandtner, B., és Rosas, A., Human Rights and the External Relations of the European Community, EJIL 9. (1998.), 468.; Bartels, L., Human Rights Conditionality in the EU’s International Agreements, Oxford, OUP, 2005.; lásd COM(95) 216 végleges.
(
58
)	E tekintetben egybehangzóan: Zagel, G., in: Smit, H., és társai (szerk.), Smit & Herzog on the Law of the European Union, Danvers, LexisNexis, 2013., Art. 218.04[3][c]; Schmalenbach, K., in: Calliess, C., és Ruffert, M., (szerk.), EUV/AEUV, München, C. H. Beck, 2011. évi 4. kiadás, 218. cikk, 23. és 24. pont.
(
59
)	A jelen indítvány eredeti nyelve szerinti német nyelvi változat „Übereinkunft” fogalma az „Abkommens” fogalmát váltotta fel, amelyet az EKSZ 300. cikk (2) bekezdésének második albekezdése szerinti megelőző rendelkezés használt. Ez azonban nem jelent tartalmi változást. A fogalom tehát továbbra is „minden, a nemzetközi jog alanyai általi kötelező jellegű kötelezettségvállalás[ra] [vonatkozik], függetlenül annak formájától”. Lásd az 1/75. sz. véleményt, EU:C:1975:145, lásd továbbá: 2/92. sz. vélemény (OECD vélemény), EU:C:1995:83, 8. pont, és Franciaország kontra Bizottság ítélet, C‑233/02, EU:C:2004:173, 45. pont.
(
60
)	Az Ubi lex non distinguit, nec nos distinguere debemus alapelv (Glosse Pretium, Dig. 6.2.8.). Éppily tévesnek vélem a Tanács azon érvét, hogy egyértelmű nyelvtani értelmezés esetén és más nyelvi változatok eltéréseinek hiányában már nem alkalmazandók egyéb értelmezési módszerek. A Bíróság kifejezetten megállapította, hogy valamely uniós jogi rendelkezés értelmezésekor „nem csupán annak szövegét kell figyelembe venni, hanem összefüggéseit, és annak a szabályozásnak a céljait is, amelynek részét képezi”. Sturgeon és társai ítélet, C‑402/07 és C‑432/07, EU:C:2009:716, 41. pont; SGAE ítélet, C‑306/05, EU:C:2006:764, 34. pont és Wendelboe és társai ítélet, 19/83, EU:C:1985:54, 13–15. pont.
(
61
)	Végeredményben ugyanígy Lorenzmeier, S., in: Grabitz, E., és társai (szerk.), Das Recht der Europäischen Union, München, C. H. Beck, 2013. évi 51. kiadás, 218. cikk, 8. pont. A fogalom EUMSZ 218. cikk (11) bekezdésében való használatával kapcsolatban a rendelkezés rendszertani értelmezése kapcsán általam kifejtettekre hivatkozom.
(
62
)	Kiemelés tőlem.
(
63
)	Németország kifejtette, hogy a nemzetközi szervezetben tagsággal nem rendelkező jogalany „által” nem képviselhető álláspont, az OIV nem uniós tagállamai elutasítják „az Unió által” képviselt álláspontot, és azt nem fogadja el az ülés elnöke.
(
64
)	Az EUMSZ 218. cikk (7) bekezdése az intézményi képviselet értelmében véve használja „az Unió nevében” kifejezést: „[a] megállapodás megkötésekor a Tanács […] felhatalmazhatja a főtárgyalót arra, hogy az Unió nevében módosításokat hagyjon jóvá […]”. Kiemelés tőlem.
(
65
)	2/91. sz. vélemény, EU:C:1993:106, 5. pont, Bizottság kontra Görögország ítélet, C‑45/07, EU:C:2009:81, 31. pont. Lásd a lenti 91. lábjegyzetet.
(
66
)	2/91. sz. vélemény, EU:C:1993:106, 5. pont.
(
67
)	2/91. sz. vélemény, EU:C:1993:106, 3. és 4. pont.
(
68
)	Lásd: Kokott főtanácsnok CITES‑ügyre vonatkozó indítványa, EU:C:2009:249, 75. pont.
(
69
)	Alapvető jelentőségű: Simon, D., L’Interprétation judiciaire des traités d’organisations internationales, Párizs, Pedone, 1981., 391–398. o. Lásd továbbá Lecourt, R., L’Europe des juges, Brüsszel, Bruylant, 1976., 235–247. o.
(
70
)	Az OIV nyomon követi ugyan az ajánlások alkalmazását (a Megállapodás 2. cikke (2) bekezdésének b) pontja), e nyomon követés azonban nem jelenti a kötelező jellegű átültetés ellenőrzését.
(
71
)	Lásd ehhez: Intertanko és társai ítélet, C‑308/06, EU:C:2008:312, 47–50. pont, Air Transport Association of America és társai ítélet, C‑366/10, EU:C:2011:864, 52., 60–71. pont.
(
72
)	„[W]hen that body is called upon to adopt acts having legal effects” angolul, „lorsque cette instance est appelée à adopter des actes ayant des effets juridiques” franciául, „cuando dicho organismo deba adoptar actos que surtan efectos jurídicos” spanyolul és „se tale organo deve adottare atti che hanno effetti giuridici” olaszul.
(
73
)	Más nyelvi változatok tekintetében lásd a 72. lábjegyzetet.
(
74
)	Az angol változatban: „binding”, franciául: „lient”, spanyolul: „vincularán”, olaszul: „vincolano”.
(
75
)	Németül a következőképpen szól a megfelelő szöveg: „mit Rechtswirkung gegenüber Dritten”, az angol változatban: „intended to produce legal effects vis‑à‑vis third parties” (kiemelés az eredetiben), franciául: „destinés à produre des effets juridiques à l’egard des tiers”, spanyolul: „destinados a producir efectos jurídicos frente a terceros”, olaszul: „destinati a produrre effetti giuridici nei confronti di terzi”.
(
76
)	Eurocoton és társai kontra Tanács ítélet, C‑76/01 P, EU:C:2003:511, 54. pont; Hollandia kontra Bizottság ítélet, C‑147/96, EU:C:2000:35, 25. pont; Les Verts kontra Parlament ítélet, 294/83, EU:C:1986:166, 24–27. pont; IBM kontra Bizottság ítélet, 60/81, EU:C:1981:264, 9. pont és AETR‑ítélet, EU:C:1971:32, 38–55. pont. Lásd továbbá: Inuit Tapiriit Kanatami és társai kontra Parlament és Tanács ítélet, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 56. pont.
(
77
)	Például a Deutsche Shell ítéletben, C‑188/91, EU:C:1992:393, 16–18. pont, a Bizottság kontra Görögország ítéletben, EU:C:2008:642, 19–23. pont.
(
78
)	Lásd a fenti 59. lábjegyzetet.
(
79
)	Mindazonáltal akárcsak a Tanács, én is úgy vélem, hogy e tekintetben nem az Unió anyagi jogi hatáskörei hatáskör‑átruházás elvével ellentétes kiterjesztésének kérdéséről van szó.
(
80
)	Lásd Dupuy, P.‑M., Droit international public, Párizs, Dalloz, 2010. évi 10. kiadás, 433. o.; Malanczuk, P., Akehurst’s Modern Introduction to International Law, London, Routledge, 1997. évi 7. kiadás, 54. o.
(
81
)	A kereskedelem műszaki akadályairól szóló megállapodás (TBT‑megállapodás), a Tanács által az 1994. december 22‑i 94/800/EK tanácsi határozatban (HL L 336., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 21. kötet, 80. o.) jóváhagyott, a Kereskedelmi Világszervezetet létrehozó megállapodás (HL L 366., 86. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 21. kötet, 82. o.) 1.A. melléklete.
(
82
)	Lásd ehhez Tamiotti, L., Art. 2 TBT Agreement, in: Wolfrum, R., és társai (szerk.), Max Planck Commentaries on World Trade Law: Technical Barriers and SPS Measures, Leiden, Brill, 2007., 226. o.
(
83
)	E tekintetben nyitva hagyhatom annak kérdését, hogy a jelen ügyben valóban az Unió kizárólagos anyagi jogi hatásköréről van‑e szó.
(
84
)	Lásd legutóbb: O‑ítélet, C‑456/12, EU:C:2014:135, 50. pont; lásd továbbá: Ziebell (korábban Örnek) ítélet, C‑371/08, EU:C:2011:809, 58. pont és Winner Wetten ítélet, C‑409/06, EU:C:2010:503, 64. pont.
(
85
)	Trstenjak főtanácsnok Sapir és társai ügyre vonatkozó indítványa, C‑645/11, EU:C:2012:757, 118. pont, Alber főtanácsnok Tanács kontra Busacca és társai ügyre vonatkozó indítványa, C‑434/98 P, EU:C:2000:298, 26. pont.
(
86
)	Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 49. cikke, az EJEE 7. cikke, EJEB, 2005. február 17‑i K. A. és A. D. kontra Belgium ítélet, 42758/98. és 45558/99. sz. kereset, 51. sz.
(
87
)	Lásd Calliess, C., in: Calliess, C., és Ruffert, M., (szerk.), EUV/AEUV, München, C. H. Beck, 2011. évi 4. kiadás, EUSZ 5. cikk, 9. pont.
(
88
)	Lásd: Eind‑ítélet, C‑291/05, EU:C:2007:771, 43. és 45. pont, valamint O‑ítélet, EU:C:2014:135, 50. pont.
(
89
)	Haneberg‑ítélet, C‑28/91, EU:C:1992:285, 21–25. pont.
(
90
)	Schmalenbach, K., in: Calliess, C. és Ruffert, M., Kommentar zu EU‑Vertrag und EG‑Vertrag, Neuwied, Luchterhand, 2002. évi 2. kiadás‚ 300. cikk, 74. pont.
(
91
)	2/91. sz. vélemény, EU:C:1993:106, 5. pont; Bizottság kontra Görögország ítélet, EU:C:2009:81, 31. pont; Bot főtanácsnok Bizottság kontra Görögország ügyre vonatkozó indítványa, C‑45/07, EU:C:2008:642, 47. pont. Tágabban: AETR‑ítélet, EU:C:1971:32, 81–90. pont (a Közösség hatáskörváltozásai tekintetében); Tizzano főtanácsnok Bizottság kontra Németország ügyre vonatkozó indítványa, C‑433/03, EU:C:2005/153, 87. pont. Lásd általánosságban Cremona, M., Member States as Trustees of the Community Interest: Participating in International Agreements on Behalf of the European Community, EUI Working Papers 2009/17.
(
92
)	A jelen indítvány 33. pontja.
(
93
)	E kérdéssel kapcsolatban egy teleologikus értelmezés keretében Kokott főtanácsnok CITES‑ügyre vonatkozó indítványa, EU:C:2009:249, 76. pont. A rendelkezés analógia útján történő alkalmazása mellett: Lorenzmeier, S. in Grabitz, E., és társai (szerk.), Das Recht der Europäischen Union, München, C. H. Beck, 2013. évi 51. kiadás, 218. cikk, 64–66. pont.
(
94
)	Kramer és társai ítélet, EU:C:1976:114, 44. és 45. pont. Lásd Hoffmeister, lásd a fenti 2. lábjegyzetet, 59. o.
(
95
)	CITES‑ítélet, EU:C:2009:590, 48. pont.
(
96
)	Lásd: Bizottság kontra Tanács ítélet, 165/87, EU:C:1988:458, 19. pont.
(
97
)	CITES‑ítélet, EU:C:2009:590, 63–66. pont.