62002CC0467_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Käesoleva kohtuasja raamiks on asjaolu, et Türgi päritolu töötaja poeg, kes on Saksamaal sündinud ja alati seal elanud, vaidlustas selle liikmesriigi ametiasutuste poolt tema suhtes peamiselt ebaseadusliku narkootiliste ainete levitamise eest mõistetud vanglakaristuste järel algatatud väljasaatmismenetluse. See käsitleb järelikult Euroopa Majandusühenduse ja Türgi vahel sõlmitud assotsieerumislepinguga(2) loodud assotsiatsiooninõukogu 19. septembri 1980. aasta otsuse nr 1/80, mis käsitleb assotsiatsiooni arengut(3), tõlgendamist.
2. Verwaltungsgericht Stuttgart (Saksamaa) esitab niisiis mitu eelotsuse küsimust otsuse nr 1/80 kohaldamisala kohta, selle kohta, millistel tingimustel selle otsusega antud õigused vanglakaristuse tagajärjel kaduda võivad ja kas kohtunik, kellele on esitatud kaebus väljasaatmise otsuse vastu, võib arvesse võtta pärast kõnealust otsust toimunud asjaomase isiku positiivset arengut.
I. Ühenduse õigus
3. Assotsieerumislepingu eesmärk on edendada Euroopa Ühenduse ja Türgi vaheliste kaubandus- ja majandussuhete pidevat ja tasakaalustatud tugevdamist, et tagada selle riigi majanduse kiirendatud areng ning Türgi rahva tööhõive taseme ja elutingimuste parandamine.(4) Vastavalt kõnealuse lepingu preambulile lihtsustab sel moel Türgi rahva pingutustele oma elatustaseme tõstmiseks pakutud toetus edaspidi Türgi liitumist ühendusega.
4. Nimetatud eesmärkide saavutamiseks on assotsieerumislepingus sätestatud eelkõige töötajate vaba liikumise järk-järguline elluviimine ning asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse piirangute kaotamine.(5) Nimetatud lepingu artikli 12 kohaselt on lepinguosalised omavahelise töötajate vaba liikumise järkjärgulise elluviimise eesmärgil kokku leppinud „juhinduda EÜ asutamislepingu artiklitest 48(6), 49(7) ja 50(8) ”. Vastavalt assotsiatsiooninõukogus kokkulepitud tingimustele pidi vaba liikumise elluviimine toimuma vahemikus kaheteistkümnenda aasta lõpust kahekümne teise aasta lõpuni pärast assotsieerumislepingu jõustumist.(9)
5. Seega võttis assotsiatsiooninõukogu kõigepealt vastu 20. detsembri 1976. aasta otsuse nr 2/76, mis esimese etapina nägi ette töötajate õiguse järkjärguliseks juurdepääsuks töökohtadele vastuvõtvas riigis ning õiguse nende töötajate lastele juurdepääsuks üldharidusele selles riigis.(10)
6. Seejärel võttis assotsiatsiooninõukogu vastu otsuse nr 1/80, mille eesmärk on otsuse kolmanda põhjenduse kohaselt parandada sotsiaalvaldkonnas töötajate ja nende perede õiguslikku seisundit otsusega nr 2/76 loodud korraga võrreldes. Türgi päritolu töötajate ja nende pereliikmete suhtes kohaldatavad sätted on väljendatud vastavalt nimetatud otsuse artiklites 6 ja 7.
7. Otsuse nr 1/80 artikkel 6 näeb ette:
„1. Arvestades artiklist 7, mis käsitleb perekonnaliikmete vaba juurdepääsu tööle, tulenevaid erisusi, on liikmesriigi seaduslikul tööturul töötaval Türgi päritolu töötajal:
– õigus pärast ühte aastat seaduslikku töötamist selles liikmesriigis uuendada tööluba sama tööandja juures töötamiseks, kui tööandjal on talle tööd pakkuda;
– õigus pärast kolme aastat seaduslikku töötamist selles liikmesriigis ning arvestades ühenduse liikmesriikide töötajate eesõigusi, võtta vastu samal kutsealal sama või mõne teise tööandja mõni teine tavapärastel tingimustel tehtud tööpakkumine, mis on registreeritud selle liikmesriigi tööhõivega tegelevates ametiasutustes;
– õigus pärast nelja aastat seaduslikku töötamist selles liikmesriigis omandada vaba juurdepääs kõigile palgalistele töökohtadele omal valikul.
2.	Iga-aastased puhkused, rasedus- ja sünnituspuhkus ning puudumised tööõnnetuste või lühiajaliste haiguste tõttu arvestatakse seaduslike tööperioodide hulka. Mittevabatahtliku töötuse perioode, mis on pädevate asutuste poolt nõuetekohaselt registreeritud, ja puudumisi pikaajaliste haiguste tõttu ei loeta küll seaduslike tööperioodide hulka, kuid nad ei kahjusta siiski eelneva tööperioodi alusel saadud õigusi.”
[…]” [Siin ja edaspidi on osundatud otsust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes]
8. Otsuse nr 1/80 artikkel 7 näeb ette:
„Liikmesriigi seaduslikul tööturul töötava Türgi päritolu töötaja perekonnaliikmetel, kellel on lubatud temaga kaasa tulla, on:
– õigus võtta vastu tööpakkumisi pärast seda, kui nad on selles liikmesriigis vähemalt kolm aastat seaduslikult elanud, arvestades ühenduse liikmesriikide töötajate eesõigusi,
– õigus omandada vaba juurdepääs kõigile palgalistele töökohtadele omal valikul pärast seda, kui nad on selles liikmesriigis viis aastat seaduslikult elanud.
Türgi päritolu töötajate lastel on pärast vastuvõtvas riigis kutsehariduse omandamist õigus selles liikmesriigis vastu võtta kõik tööpakkumised, sõltumata selles liikmesriigis elamise kestusest, tingimusel, et üks vanematest on selles liikmesriigis seaduslikult töötanud vähemalt kolm aastat.”
9. Otsuse nr 1/80 artiklis 14 on määratletud piirid, mida kõnealuste õiguste teostamise suhtes võib kohaldada. Selle lõige 1 näeb ette:
„Käesoleva jao sätete kohaldamisel arvestatakse avaliku korra, julgeoleku ja rahvatervise seisukohalt õigustatud piiranguid.”
II. Asjaolud ja menetlus
10. Inan Cetinkaya on Türgi kodanik, kes on sündinud Saksamaal 1979. aastal ja kes on alati elanud selles liikmesriigis. Ta lõpetas õpingud 1995. aasta juulis keskkooli diplomiga. 1996. aastast kuni 1999. aasta detsembrini pidas ta lühikeste perioodide kaupa mitut ametit erinevate tööandjate juures. Alates 9. märtsist 1995 on tal Saksamaal alaline elamisluba. Tema vanemad ja õed elavad samuti selles liikmesriigis, kus tema isa oli töötanud kuni pensionile jäämiseni.
11. Ajavahemikus 1996–2000 karistati I. Cetinkayat viis korda, neist neli korda vanglakaristusega. Tema viimane karistus 26. septembril 2000 oli kolmeaastane „alaealiste vangistus” narkootiliste ainete ebaseadusliku levitamise eest.
12. I. Cetinkaya kandis vanglakaristust 7. jaanuarist 2000 kuni 22. jaanuarini 2001, kui ta vabastati ja suunati narkovõõrutusravile. Ta lõpetas selle edukalt 2002. aasta suvel. 2002. aasta augustis jätkas ta õpinguid ja töötas osalise tööajaga. 20. augusti 2002. aasta otsusega tegi Amtsgericht Schwäbisch Hall (Saksamaa) korralduse ta kandmata jäänud vangistusest tingimisi vabastada.
13. 3. novembril 2000 tegi Regirungspräsidium Stuttgart (Saksamaa pädev haldusasutus väljasaatmise küsimuses) I. Cetinkaya suhtes otsuse tema kohese Saksamaalt väljasaatmise kohta. Nimetatud asutuse väitel oli väljasaatmine vajalik, kuna olid olemas avalikust korrast ja julgeolekust tulenevad tõsised põhjused, mis õigustasid selle meetme kasutamist. Väljasaatmine oli seega vajalik eri- ja üldpreventsiooni põhjustel. Lisaks ei saanud I. Cetinkaya enam toetuda otsuse nr 1/80 artikli 7 esimeses lõigus sisalduvale elamisõigusele, kuna vangistuse ja narkovõõrutusravi tõttu ei olnud ta enam tööturul. 8. detsembril 2000 esitas I. Cetinkaya selle otsuse peale kaebuse. 3. septembril 2002 muutis Regierungspräsidium Stuttgart oma 3. novembri 2000. aasta otsust selliselt, et I. Cetinkayale määrati vabatahtlikult riigi territooriumilt lahkumiseks tähtaeg 4. oktoobrini 2002. Asjaomane isik esitas kaebuse ka kõnealuse muudatuse peale. Verwaltungsgericht ühendas kaks I. Cetinkaya algatatud kohtuasja.
III. Eelotsuse küsimused
14. Eelotsusetaotluses toob Verwaltungsgericht välja, et kui otsus nr 1/80 ei ole I. Cetinkaya suhtes kohaldatav, tuleb tema kaebus 3. novembri 2000. aasta otsuse (muudetud 3. septembril 2002) peale välismaalaste suhtes kohaldatavate riigisiseste õigusaktide alusel rahuldamata jätta. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul tuleneb Bundesverwaltungsgericht’i (Saksamaa) väljakujunenud kohtupraktikast ühelt poolt, et asjaomase isiku positiivset arengut pärast 3. novembrit 2000, mil väljasaatmise otsus vastu võeti, ei või arvesse võtta. Niisiis peab nimetatud kohus hindama I. Cetinkaya faktilist ja õiguslikku situatsiooni 3. novembri 2000. aasta seisuga. Teiselt poolt ei ole asjaomase isiku väljasaatmine Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika seisukohast ebaproportsionaalne meede, kuigi ta on sündinud Saksamaal ja tema vanemad ning õed elavad samuti seal. Nimelt olid asjaomasel isikul piisavad teadmised türgi keelest, ta oli täisealine, vallaline ja ilma lasteta ning Euroopa Inimõiguste Kohus omistab erilist tähtsust võitlusele uimastitega seotud kuritegevuse vastu.
15. Seevastu leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kui I. Cetinkaya suhtes kohaldatakse otsust nr 1/80 ja kui nimetatud otsuse artiklit 14 tuleb tõlgendada nii, et asjaomase isiku faktilist ja õiguslikku situatsiooni tuleb hinnata kohtuistungi päeval, siis peab tema kaebuse tõenäoliselt vastu võtma. I. Cetinkaya vabastati pärast 3. novembri 2000. aasta otsust kandmata jäänud karistusest tingimisi, mis lubab arvata, et ta ei kujuta enam tegelikku ja konkreetset ohtu olulisele ühenduse huvile.
16. Verwaltungsgericht Stuttgart kaldub arvama, et vastupidiselt pädeva ametiasutuse otsusele kohaldatakse I. Cetinkaya suhtes otsust nr 1/80 ning tema positiivset arengut peaks saama arvesse võtta. Kõnealune kohus kahtleb siiski otsuse nr 1/80 asjakohaste sätete tõlgenduses. Seda arvestades otsustas ta kohtuliku arutamise peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas [otsuse nr 1/80] artikli 7 esimest lõiku saab kohaldada Saksamaa seaduslikul tööturul töötava Türgi päritolu töötaja Saksamaal sündinud lapse suhtes, kui alates tema sünnist – ja tõenäoliselt kuni täisealiseks saamiseni – lubati tal (esialgu) riigis elada vaid perekonna ühtsuse säilitamise eesmärgil või kui elamisloa puudumisel ei ole tema riigis viibimist takistatud vaid nimetatud põhjusel?
2. Kas otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teises taandes sätestatud pereliikme õigust juurdepääsuks tööturule ning elamisloa pikendamisele võib piirata vaid nimetatud otsuse artikli 14 alusel?
3. Kas isikule kolmeaastase alaealiste vangistuse kohaldamisega kaasneb tööturule juurdepääsu õiguse lõppemine ja seetõttu ka artikli 7 esimese lõigu teises taandes sätestatud õiguste kaotamine isegi siis, kui on olemas reaalne võimalus, et tal tuleb kanda vaid osa karistusest, aga et samas peab ta tingimisi vabastamise järel läbima narkovõõrutusravi ja et selle aja jooksul ei ole asjaomane isik enam tööturul?
4. Kas (reaalsest) vangistusest tingitud töökoha kaotus või töötuse korral vabadele töökohtadele kandideerimise võimaluse puudumine on iseenesest käsitletav vabatahtliku töötusena otsuse nr 1/80 artikli 6 lõike 2 teise lause tähenduses, mis ei välista otsuse nr 1/80 artikli 6 lõikes 1 ja artikli 7 esimeses lõigus sätestatud õiguste kaotamist?
5. Kas nimetatu kehtib ka sellises olukorras, kus teatud aja möödudes võidakse isik ennetähtaegselt vangistusest vabastada, kuid seejärel tuleb tal kõigepealt käia narkovõõrutusravil ja tema tööleasumine ei ole võimalik enne tasemekoolituse läbimist?
6. Kas otsuse nr 1/80 artiklit 14 tuleb tõlgendada selliselt, et kohtumenetluse käigus tuleb arvesse võtta ametiasutuse viimasele otsusele järgnenud asjaomase isiku olukorra sellist muutust, mis enam ei võimalda otsuse nr 1/80 artikli 14 alusel tema õigusi piirata?”
IV. Hinnang
A. Esimene eelotsuse küsimus
17. Esimese küsimusega tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas I. Cetinkaya suhtes kohaldatakse otsuse nr 1/80 artikli 7 esimest lõiku. Ta esitab Euroopa Kohtule selle küsimuse, kuna erinevalt seal sätestatust ei ole asjaomasele isikule otseses tähenduses antud luba oma vanematega Saksamaale kaasa tulla, kuivõrd ta on selles riigis sündinud. Eelotsuse küsimuse esitanud kohus soovib seega teada peamiselt seda, kas otsuse nr 1/80 artikli 7 esimest lõiku tuleb tõlgendada selliselt, et see on kohaldatav vastuvõtvas liikmesriigis seaduslikul tööturul töötava Türgi päritolu töötaja nimetatud liikmesriigis sündinud täisealiseks saanud lapse suhtes.
18. Enne sellele küsimusele vastamist tuleb esiteks meenutada, et kohtupraktika kohaselt on otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu sätted otsekohaldatavad, nii et Türgi kodanikud, kes vastavad seal sätestatud tingimustele, võivad siseriiklikus kohtus toetuda otse õigustele, mille nimetatud sätted neile annavad.(11) Lisaks, nagu ma juba ütlesin, annab artikli 7 e simene lõik liikmesriigi seaduslikul tööturul töötava Türgi päritolu töötaja kõigile pereliikmetele, kellel on lubatud temaga kaasa tulla, õiguse enda valitud töökohale selles liikmesriigis, kui nad on kolm aastat seaduslikult elanud nimetatud riigis ja arvestades ühenduse liikmesriikide kodanikest töötajate eesõigusi, või ilma nimetatud reservatsioonita, kui nad on seal viis aastat seaduslikult elanud. Samuti on Euroopa Kohus otsustanud, et selle sättega antud õiguse kasulik mõju eeldab ka, et oleks olemas sellele õigusele vastav elamisõigus.(12)
19. Sellest tuleneb, et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõiguga antav õigus juurdepääsuks töökohtadele ja elamisõigus sõltuvad neljast tingimusest: esiteks, et asjaomane isik oleks Türgi päritolu töötaja pereliige; teiseks, et nimetatud Türgi päritolu töötaja oleks vastuvõtvas riigis seaduslikul tööturul; kolmandaks, et pereliikmel oleks lubatud kõnealuse töötajaga kaasa tulla ja neljandaks, et ta oleks elanud selles riigis seaduslikult vähemalt kolm aastat. Et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule asjakohane vastus, vaatlen ma iga tingimust eraldi.
20. Esimese tingimuse kohta ei ole vaidlustatud ja ei näi olevat võimalik vaidlustada, et Türgi päritolu töötaja laps on tema pereliige otsuse nr 1/80 artikli 7 esimesele lõigu tähenduses. Lisaks täpsustas Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuasjas Ergat, et Türgi päritolu töötaja laps jääb selleks viidatud sätete tähenduses ka pärast täisealiseks saamist, isegi kui ta elab vastuvõtvas liikmesriigis oma vanematest eraldi.(13) I. Cetinkaya kui Türgi päritolu töötaja laps on seega kindlasti nimetatud töötaja pereliige otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu tähenduses.
21. Seevastu on Saksamaa valitsus kahtluse alla seadnud, kas I. Cetinkaya vastab teisele tingimusele, nimelt kas ta on „seaduslikul tööturul töötava” Türgi päritolu töötaja laps. Nimetatud valitsus kinnitab, et juhul kui I. Cetinkaya isa oleks oma pensioniõigust kasutanud enne väljasaatmisotsuse tegemist, st enne 3. novembrit 2000, ei oleks ta enam seaduslikul tööturul. Seega ei saaks tema poega selle otsuse kuupäeval enam käsitada otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu mõjualasse kuuluvana. Saksamaa valitsuse hinnangul on selles sättes ette nähtud tingimused rangemad kui artikli 7 teises lõigus sätestatud tingimused Türgi päritolu töötajate laste kohta, kes on vastuvõtvas riigis kutsehariduse omandanud. Euroopa Kohtu seisukohta 19. novembri 1998. aasta kohtuasjas Akman,(14) mille kohaselt Türgi päritolu töötaja vastuvõtvas riigis kutsehariduse omandanud laps võib toetuda otsuse nr 1/80 artikli 7 teise lõiguga antud õigustele isegi kui töötaja, kellest õigused tulenevad, on lahkunud selle riigi seaduslikult tööturult, ei saa laiendada kõnealuse otsuse artikli 7 esimesele lõigule. Sellest tulenevalt peab Türgi päritolu töötaja töötama endiselt vastuvõtva riigi seaduslikul tööturul hetkel, kui tema pereliikmed kavatsevad kasutada nimetatud artikli 7 esimese lõiguga saadud õigusi.
22. Mina ei ole sellise analüüsiga nõus. On tõsi, et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimeses lõigus sisalduv väljend „seaduslikul tööturul töötav” viitab ühele olemasolevale olukorrale, nagu tuleb välja ka oleviku kesksõna „töötav” kasutamisest prantsuskeelses versioonis. Sama vormi on kasutatud ka paljudes teistes keeleversioonides, milles otsus nr 1/80 on koostatud.(15) Samuti on selge, et otsuse nr 1/80 artikli 7 teises lõigus sisalduv tingimus, et töötaja peab kuuluma tööturule, mida Euroopa Kohus on tõlgendanud eespool viidatud Akmani kohtuotsuses, on väljendatud mineviku vormis.(16) Siiski ei tule kõnealuse artikli 7 esimese lõigu vaidlusalusest tingimusest selgelt välja, et õigused, mida asjaomane säte annab Türgi päritolu töötaja pereliikmetele, sõltuvad töötamisest vastuvõtvas liikmesriigis ning et need õigused kaovad, kui kõnealune töötaja lõplikult igasuguse töötamise lõpetab. Lisaks tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et otsuse nr 1/80 sätete tõlgendamisel tuleb arvestada mitte ainult kõnealuse sätte sõnastust, vaid ka selle konteksti ja nimetatud otsuse eesmärke.(17) Kuid Saksamaa valitsuse toetatud vaidlusaluse tingimuse tõlgendus on minu hinnangul vastuolus kõnealuse artikli 7 esimese lõigu kohtupraktikas täpsustatud eesmärkide ja ülesehitusega.
23. Nii märkis Euroopa Kohus eespool viidatud Kadimani otsuses, et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimene lõik vastab kahele eesmärgile. Esiteks on selle sätte eesmärk soodustada liikmesriigi seaduslikul tööturul töötava Türgi päritolu töötaja töötamist ja viibimist, tagades seal tema peresidemete säilimise.(18) Euroopa Kohtu hinnangul näeb säte selleks esiteks ette nimetatud töötaja pereliikmetele võimaluse temaga perekonna ühtsuse säilitamise eesmärgil kaasa tulla.(19) Euroopa Kohus järeldas selle sätte eesmärgist ja ülesehitusest, et põhimõtteliselt peab pereliige elama Türgi päritolu töötajaga kolm esimest aastat tegelikult ühises majapidamises.(20) Teiseks soodustab kõnealune säte selleks, et tugevdada veelgi asjaomase töötaja integratsiooni vastuvõtvas liikmesriigis, tema pereliikmete positsiooni kindlustamist, võimaldades neile omakorda juurdepääsu selle liikmesriigi seaduslikule tööturule.(21) Nii antakse kõnealune õigus juurdepääsuks töökohtadele neile esmalt pärast kolme aastat seaduslikku elamist selles liikmesriigis, arvestades teiste liikmesriikide kodanike eesõigusi, ning seejärel viie aasta pärast ilma selle piiranguta. Lisaks on teada, et õigus juurdepääsuks töökohtadele eeldab tingimata elamisõigust vastuvõtvas liikmesriigis, selleks et seda õigust teostada saaks.
24. Eespool viidatud kohtuotsuses Ergat täpsustas Euroopa Kohus, milline on kõnealuste pereliikmetele antavate õiguste ulatus.(22) Euroopa Kohus kinnitas, et kui otsuse nr 1/80 artikli 7 esimeses lõigus osutatud Türgi kodanik on saanud vastavalt selle sätte teisele taandele pärast viit aastat seaduslikku töötaja juures elamist õiguse omandada vaba juurdepääs vastuvõtva liikmesriigi töökohtadele, lisaks sellele, et otsuse nr 1/80 otsekohaldatavusest tuleneb huvitatud isiku individuaalne õigus juurdepääsuks töökohtadele, eeldab selle õiguse kasulik mõju ka, et oleks olemas sellele õigusele vastav elamisõigus, mis samuti põhineb ühenduse õigusel ega sõltu nimetatud õigustele juurdepääsu tingimuste jätkuvast olemasolust (23) . Euroopa Kohus märkis, et otsuse nr 1/80 eesmärki ei saavutata, kui liikmesriigi kehtestatud piirangud võivad jätta pereliikmed ilma õigustest, mis on neile antud kõnealuse otsuse artikli 7 esimese lõiguga, täpselt hetkel, kui neil vaba juurdepääsu teel enda valitud töökohale on võimalus püsivalt vastuvõtvasse liikmesriiki elama jääda.(24) Oma analüüsi kinnitamiseks toetus ta eespool viidatud kohtuotsusele Akman, kus kohus otsustas, et hetkel, kui laps on lõpetanud oma õpingud ja omandab otseselt otsusega nr 1/80 antud õiguse juurdepääsuks vastuvõtva liikmesriigi tööturule ja sellest tulenevalt õiguse saada seal sellel eesmärgil elamisluba, ei ole vajalik, et asjaomase lapse vanem oleks endiselt töötaja staatuses ega isegi, et ta elaks ikka kõnealuse riigi territooriumil. Euroopa Kohus järeldas sellest, et liikmesriikidel ei ole enam õigust Türgi päritolu töötajate perekonnaliikmetele elamislubade andmiseks tingimusi seada pärast nimetatud kolmeaastase elamise perioodi möödumist(25) ja veelgi enam pärast viieaastast seaduslikku elamist, kuna vastavalt otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teisele taandele ei tohi asjaomase isiku suhtes enam kehtestada teiste liikmesriikide töötajate eelisõigust.
25. Nendest elementidest tuleneb minu hinnangul, et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõiguga antav õigus juurdepääsuks töökohtadele ja elamisõigus pereliikmetele, et kindlustada nende integratsiooni vastuvõtvas liikmesriigis, peavad olema sõltumatud Türgi päritolu töötaja olukorrast, kellest nende õigused algselt tulenevad. Neid peab saama rakendada alati, kui pereliige vastab kõnealuse artikli 7 esimeses lõigus sätestatud tingimustele, isegi kui töötaja, kellest need õigused tulenevad, ei ole enam selle riigi tööturul. Vastasel korral ei saaks rääkida nende pereliikmete tõelisest integratsioonivõimalusest, kuna nende õigus juurdepääsuks töökohtadele, sõltudes alati Türgi päritolu töötaja saatusest, jääks ebakindlaks või ajutiseks. Nii oleks Saksamaa valitsuse väite tulemuseks, et Türgi päritolu töötaja laps kes, nagu I. Cetinkaya, on alustanud töötamist vastuvõtvas riigis, võiks kaotada seejärel oma õiguse juurdepääsuks töökohtadele alates päevast, mil tema isa kasutab oma pensioniõigust. Mulle tundub, et selle väitega ei saa nõustuda. Ma arvan, et arvestades otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu eesmärke ja ülesehitust, võib töötaja vastuvõtva liikmesriigi seaduslikul tööturul töötamise tingimust kohaldada vaid kolmeaastase perioodi jooksul, mille kestel peab pereliige elama katkematult tema juures ja enne mille lõppu ei ole pereliikmel veel otseselt nimetatud artikli 7 esimese lõiguga antud õiguseid. Kõnealune tingimus ei saa kesta sellest perioodist kauem, ilma nende õiguste ulatust kahtluse alla seadmata. Ma järeldan sellest, et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimene lõik ei eelda, et Türgi päritolu töötaja töötaks endiselt kõnealuse riigi seaduslikul tööturul, kui pärast kolmeaastast seaduslikku elamist selles riigis kavatseb pereliige ise tööturule asuda ja taotleb elamisluba.
26. Türgi kodanikku kes, nagu I. Cetinkaya, on sündinud ja alati elanud Saksamaal, kus tema isa on minevikus üle kolme aasta töötanud, tuleb minu hinnangul käsitada seaduslikul tööturul töötava Türgi päritolu töötaja lapsena otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu tähenduses, isegi kui 3. novembril 2000, mil tehti väljasaatmise otsus, oli tema isa juba kasutanud oma pensioniõigust.
27. Nüüd tuleb vaadelda kolmandat tingimust, mille kohaselt pereliikmel peab olema luba tulla Türgi päritolu töötaja juurde vastuvõtvasse liikmesriiki. Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus ja kõik menetlusse astunud pooled, leian ma, et seda ei saa tõlgendada nii, nagu oleks selle eesmärk välistada otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu kohaldamisalast töötaja pereliikmed, kes on selle riigi territooriumil sündinud. Ühelt poolt ei näita ükski element artikli 7 esimese lõigu sõnastuses, et see tingimus oleks ette nähtud niisuguste Türgi päritolu töötaja pereliikmete välistamiseks, kes on kõnealuses liikmesriigis sündinud ja kes oletatavalt ei pidanudki „tema juurde elama asumiseks luba taotlema”. Teiselt poolt ei vastaks vaidlusaluse tingimuse nii kitsas tõlgendus ei juriidilisele kontekstile, kuhu ta kuulub, ega eelkõige otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõiguga taotletavale eesmärgile.
28. Otsuse nr 1/80 artiklite 6 ja 7 sisust tuleb välja, et see ei mõjuta liikmesriikide õigust reguleerida Türgi kodanike ning nende pereliikmete juurdepääsu nende riikide territooriumile.(26) Nii annab otsuse nr 1/80 artikli 7 esimene lõik Türgi päritolu töötaja pereliikmetele õiguse juurdepääsuks töökohtadele alates teatavast elamisaja pikkusest, mõjutamata samas vastava liikmesriigi pädevust anda asjaomastele isikutele luba tulla kaasa Türgi päritolu töötajaga, kes seal seaduslikult töötab.(27) Sanktsioon vastuvõtva liikmesriigi korralduste täitmata jätmise puhul on kohtupraktika kohaselt see, et selleks, et saada õigust töökohale, ei tohi elamisõigus selles liikmesriigis olla omandatud pettuse teel.(28)
29. Ma järeldan sellest, et tingimust, mille kohaselt Türgi päritolu töötaja pereliikmetel peab olema luba „temaga kaasa tulla”, tuleb mõista nii, et selle eesmärk on välistada otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu kohaldamisalast need pereliikmed, kes on sisenenud vastuvõtva riigi territooriumile selle riigi seadusi rikkudes. Seda tingimust saab seega kasutada vaid selliste isikute välistamiseks, kes ei elanud selle liikmesriigi territooriumil, kus asub Türgi päritolu töötaja, ja kes peavad riiki sisenemiseks selle riigi pädevatelt asutustelt luba taotlema, et kõnealuse töötaja juurde minna. Järelikult ei saa seda kasutada asjaomase töötaja pereliikme vastu, kes, olles kõnealuse riigi territooriumil sündinud, ei pea sellist luba taotlema.
30. Seega oleks Türgi päritolu töötaja vastuvõtvas riigis sündinud pereliikmete, ja eelkõige tema laste väljaarvamine otsuse nr 1/80 artikli 7 esimeses lõigu kohaldamisalast selgelt vastuolus kõnealuse otsuse eesmärgiga. On väljakujunenud kohtupraktika, et kõnealuse artikli 7 esimese lõigu eesmärk on soodustada perekonna ühtsuse säilitamist vastuvõtvas riigis. Nagu ma olen eespool juba märkinud, on Euroopa Kohus otsustanud, et selle artikli eesmärk on soodustada asjaomase liikmesriigi seaduslikul tööturul töötava Türgi päritolu töötaja töötamist ja viibimist, tagades seal tema peresidemete säilimise.(29) Seda eesmärki arvestades otsustas Euroopa Kohus eespool viidatud otsuses Kadiman, et pereliikmed peavad kõnealuse artikli 7 esimeses lõigus sätestatud kolmeaastase perioodi jooksul asjaomase töötajaga katkestusteta koos elama. Seega oleks selle eesmärgiga „kokkusobimatu ja ebaloogiline”, nagu märgib ka eelotsusetaotluse esitanud kohus ise(30), arvata selle sätte kohaldamisalast välja Türgi päritolu töötaja vastuvõtvas riigis sündinud pereliikmed ja eelkõige tema lapsed, kuivõrd nende sündimine kõnealuses riigis aitab just kaasa nimetatud sätte eesmärgi saavutamisele.
31. Sellest tuleneb, et asjaolu, et I. Cetinkaya on sündinud Saksamaal ja et tal ei ole vormilist luba oma isaga kaasa tulla, ei välista, et ta kuulub otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu kohaldamisalasse.
32. Lõpuks, neljanda tingimuse kohta, on kindel, et I. Cetinakya oli tema väljasaatmise otsuse kuupäevaks elanud Saksamaal seaduslikult üle viie aasta. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud andmetest ilmneb, et I. Cetinakya oli elanud selles riigis katkestusteta alates oma sünnist ja oli 9. märtsil 1995 saanud alalise elamisloa ning tema olukord oli stabiilne, mitte ebakindel(31) . Ta võib seega kuuluda otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teise taande kohaldamisalasse, mille kohaselt on tal Saksamaal vaba juurdepääs kõigile palgalistele töökohtadele omal valikul.
33. Sellest tuleneb, et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimene lõik on kohaldatav I. Cetinkaya olukorras asuva Türgi kodaniku suhtes. Ma soovitan seega Euroopa Kohtul vastata esimesele eelotsuse küsimusele, et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimest lõiku tuleb tõlgendada selliselt, et see on kohaldatav vastuvõtvas liikmesriigis seaduslikul tööturul töötava või töötanud Türgi päritolu töötaja asjaomases liikmesriigis sündinud täisealiseks saanud lapse suhtes.
B. Teine eelotsuse küsimus
34. Teise küsimusega tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas vangistuse ja narkovõõrutusravi tõttu kaotas I. Cetinkaya oma õigused, mis tulenevad otsuse nr 1/80 artikli 7 esimesest lõigust. Nimetatud kohus märgib, et siseriikliku kohtupraktika alusel on otsuse nr 1 /80 artikli 6 põhimõtted, mille kohaselt pikem puudumine tööturult võib kaasa tuua selle artikliga antud õiguste kadumise, kohaldatavad ka nimetatud otsuse artikli 7 raames. Ta rõhutab siiski, et see väide ei vasta sama artikli 7 eesmärkidele ja ülesehitusele. Nimetatud väide ei ole ka kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga, kuna kohtuotsuses Ergat andis Euroopa Kohus mõista, et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõiguga antud õiguseid ei saa sama otsuse artikli 14 alusel lõpetada.
35. Eelotsuse küsimuse esitanud kohus tahab seega teada sisuliselt seda, kas otsuse nr 1/80 artikli 7 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et pärast vanglakaristuse kandmist ja sellele järgnenud narkovõõrutusravi saab I. Cetinkaya olukorras olevale Türgi kodanikule nimetatud sättes antud õigusi piirata vaid otsuse nr 1/80 artikli 14 alusel või võib neid piirata ka pikaajalise tööturult puudumise tõttu.
36. Selle küsimuse olulisuse mõistmiseks tuleb meenutada, millistel tingimustel on kohtupraktikas täpsustatud, et Türgi kodanik kaotab otsusega nr 1/80 antud õigused pikaajalise tööturult puudumise puhul. See kohtupraktika kujunes välja nimetatud otsuse artikli 6 tõlgendamise raames. Seda artiklit kohaldatakse Türgi päritolu töötajatele, kes on sõlminud töösuhte mõnes liikmesriigis ja kes töötavad selle riigi seaduslikul tööturul. Et asjaomane isik saaks teostada oma õigust juurdepääsuks töökohtadele, peab tal olema ka elamisõigus vastuvõtvas liikmesriigis.(32) Selle elamisõiguse eesmärk on seega vaid tagada töökohtadele juurdepääsu õiguse kasulik mõju. Kohus järeldas sellest eespool viidatud kohtuotsuses Bozkurt, et Türgi kodanik ei või taotleda elamisõigust vastuvõtvas liikmesriigis otsuse nr 1/80 artikli 6 alusel, kui ta on jõudnud pensioniikka või pärast tööõnnetust, mis tõi kaasa tema edaspidise täieliku ja püsiva töövõimetuse. Euroopa Kohtu hinnangul peab sellisel juhul käsitama asjaomast isikut lõplikult selle liikmesriigi tööturult lahkununa, nii et elamisõigus, mida ta taotleb, ei ole kuidagi seotud palgatööga, isegi mitte tulevasega.(33) Seejärel – eespool viidatud kohtuotsuses Tetik – otsustas Euroopa Kohus, et Türgi päritolu töötaja kaotab kõnealuse artikliga 6 saadud õigused, kui ta otsustab lahkuda töölt ja ei astu mõistliku aja jooksul vajalikke samme uue töösuhte sõlmimiseks.(34) Ta kinnitas seda analüüsi eespool nimetatud kohtuotsuses Nazli jt.(35) Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusega tahetakse seega teada, kas seda kohtupraktikat saab üle kanda Türgi kodanikule, kelle suhtes kohaldatakse otsuse nr 1/80 artikli 7 esimest lõiku ja kes on I. Cetinkaya olukorras.
37. Nii nagu komisjon arvan ka mina, et vastuse sellele küsimusele saab tuletada eespool viidatud kohtuotsusest Ergat. See kohtuotsus, nagu me eespool nägime, käsitles Türgi päritolu töötajate last, kellel lubati kaheksa aasta vanusena tulla oma vanemate juurde Saksamaale, kus ta on ka ise mitut ametit pidanud, ja kelle elamisloa pikendamisest pädevad asutused keeldusid, kuna taotluse esitamisega hilineti. Me nägime, et Euroopa Kohus täpsustas otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõiguga otse Türgi päritolu töötajate pereliikmetele antavate õiguste ulatust. Ma märkisin, et Euroopa Kohus kinnitas väga selgelt, et liikmesriikidel ei ole enam õigust Türgi päritolu töötajate pereliikmetele elamislubade andmiseks tingimusi seada pärast selles sättes ette nähtud kolmeaastase perioodi möödumist ja veelgi enam, kui pärast viieaastast seaduslikku elamist kohaldatakse asjaomase isiku suhtes selle otsuse 7 esimese lõigu teise taande sätteid.(36) Euroopa Kohus täpsustas, et kui liikmesriigid on säilitanud oma pädevuse reguleerida nii Türgi päritolu töötaja pereliikme sisenemist nende territooriumile kui ka talle elamisloa andmise tingimusi esimese kolme aasta jooksul, ei ole neil seevastu enam võimalust vastu võtta elamislubasid puudutavaid meetmeid, mis võivad takistada õiguste teostamist, mis on otsusega nr 1/80 sõnaselgelt antud asjaomasele isikule, kes vastab selle otsuse tingimustele ja kes seeläbi on juba vastuvõtvasse liikmesriiki seaduslikult integreerunud, võttes arvesse, et elamisõigus on igasuguse palgatöö saamiseks ja teostamiseks möödapääsmatu.(37)
38. Lisaks täpsustas Euroopa Kohus samas kohtuotsuses, millistel tingimustel võib Türgi päritolu töötaja pereliige, kelle suhtes kohaldatakse otsuse nr 1/80 artikli 7 esimest lõiku, kaotada talle selle sättega antud õigused. Oma ettepanekus selle kohtuasja kohta kaitses kohtujurist Mischo väidet, et kui Türgi päritolu töötaja täisealine laps, kelle suhtes kohaldatakse otsuse nr 1/80 artikli 7 esimest lõiku, on jõudnud etappi, mil tal on tekkinud vaba juurdepääs kõigile töökohtadele, tuleks tema suhtes kohaldada samu reegleid kui täisealisena liikmesriiki elama tulnud Türgi päritolu töötaja suhtes. Laps kaotaks seega oma õigused pikaajalise vabatahtliku töötuse korral.(38) Ma kaitsesin samasugust seisukohta eespool viidatud kohtuasjas Akman, mis käsitles last, kes on vastuvõtvas riigis kutsehariduse omandanud ja kelle õigused on saadud otsuse nr 1/80 artikli 7 teise lõigu alusel. Ma leidsin, et ühetaolise kohaldamise huvides peaks juhul, kui Türgi päritolu töötaja lapsel on pärast kutsehariduse omandamist vaba juurdepääs kõigile töökohtadele ja kui tal on vastav elamisõigus, ta teostama oma õigust juurdepääsuks töökohtadele mõistliku aja jooksul.(39) Siiski ei korranud Euroopa Kohus eespool nimetatud Akmani kohtuasja otsuses seda nõudmist. Lisaks märkis ta eespool viidatud kohtuotsuses Ergat, et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõiguga pereliikmetele antud õigusi võib piirata vaid kahel juhul, esiteks kõnealuse otsuse artikli 14 kohaldamisel ja teiseks juhul, kui isik on vastuvõtva liikmesriigi territooriumilt märkimisväärselt pikaks ajaks ja õiguspärase põhjuseta lahkunud.(40) Euroopa Kohus ei kasutanud seega kolmandat kohtujurist Mischo poolt välja pakutud hüpoteesi pikaajalise vabatahtliku töötuse kohta.
39. Seega võib järeldada eespool viidatud kohtuotsusest Ergat, et väljaspool väljasaatmisotsust, mille liikmesriik on teinud otsuse nr 1/80 artikli 14 alusel, kaotab asjaomane isik nimetatud otsuse artikli 7 esimese lõigu alusel saadud elamisõiguse ja õiguse juurdepääsuks töökohtadele vaid juhul, kui ta on ise otsustanud katkestada oma sidemed selle riigiga, lahkudes seal pikaks ajaks ja ilma õiguspärase põhjuseta. Seevastu kui pereliige ei ole katkestanud oma sidemeid vastuvõtva riigiga, võib ta kaotada need õigused vaid artikli 14 alusel.
40. See lahendus peaks seda enam olema kohaldatav Türgi päritolu töötaja täisealiseks saanud lapse suhtes, kes nagu I. Cetinkaya on sündinud selles liikmesriigis ja seal alati koos oma vanematega elanud. Me nägime, et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimene lõik täidab kaht eesmärki – võimaldada Türgi päritolu töötaja integratsiooni vastuvõtvas liikmesriigis, soodustades tema peresidemete säilimist, ja kindlustada tema pereliikmete positsiooni, võimaldades neil pärast teatud perioodi ise tööturule asuda. Eespool viidatud kohtuotsuse Ergat puhul tõin ma välja, et Euroopa Kohtu hinnangul ei ole riikidel enam õigust võtta meetmeid, mis võivad takistada otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu tingimustele vastavate pereliikmete elamisõigust, kuna nimetatud isikud on seeläbi juba seaduslikult vastuvõtvasse liikmesriiki integreerunud. Selline arutlus peaks seda enam olema kohaldatav Türgi päritolu töötaja lapse suhtes, kes on vastuvõtvas riigis sündinud, seal koolis käinud ja alati seal elanud. On vaieldamatu, et see Türgi kodanik on juba liikmesriiki integreerunud. Järelikult ei saa tema otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teise taande alusel saadud õiguseid piirata enam kui pereliikmel, kes oma elu jooksul on tulnud töötajaga vastuvõtvasse liikmesriiki kaasa. Lisaks tuleb esile tõsta, et I. Cetinkaya, nagu ka Ergat, on kasutanud oma õigust juurdepääsuks töökohtadele vastuvõtvas riigis, kuna ta on seal pidanud mitut ametit ajavahemikus 1996 kuni 1999. aasta detsember, st praktiliselt kuni tema kinnipidamiseni, mis õigustab veelgi Euroopa Kohtu poolt Ergati otsuses võetud seisukoha laiendamist käesolevale kohtuasjale.
41. Neist elementidest võib järeldada, et Türgi kodaniku, kes on vastuvõtvas riigis sündinud ja ei ole kunagi katkestanud oma sidemeid selle riigiga, võib otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu alusel saadud õigustest ilma jätta vaid kõnealuse otsuse artikli 14 esimest lõiget kohaldades, nimelt avaliku korra, julgeoleku ja rahvatervise huvides. Selline analüüs vastaks artikli 7 esimese lõiguga taotletavale integratsiooni eesmärgile. Türgi päritolu töötajate integratsiooni soodustab veelgi asjaolu, et tugevdatakse nende vastuvõtvas liikmesriigis sündinud laste õiguseid. Samuti kindlustaks pereliikmete integratsiooni asjaolu, et enam ei oleks vastuvõtvas liikmesriigis sündinud teise põlvkonna ja mitte kunagi selle riigiga sidemeid katkestanud laste elamisõigus, kuivõrd see poleks enam seotud majandustegevusega, sõltumata põlvkondadest, ajutine või ebakindel. Seevastu kui laiendada neile lastele otsuse nr 1/80 artiklis 6 sisalduvaid piiranguid, võiks selle tulemuseks olla, et pärast õnnetust, mis muudab nad lõplikult töövõimetuks või juhul, kui nad kasutavad oma pensioniõigust, ei oleks neil enam kõnealuse otsuse alusel elamisõigust selles riigis, isegi kui nad on seal alati elanud.
42. Samuti on selle analüüsi eeliseks, et võetakse arvesse ühenduse õiguse olulist arengut liikmesriikide elamisõiguse valdkonnas. Nii on teada, et ühenduse kodanike elamisõigus ei sõltu enam majandustegevusest. Alates 1990. aastatest on vastu võetud mitu direktiivi nende isikute huvides, kes ei tegele või ei tegele enam majandustegevusega. Eelkõige on seadusandja sätestanud, millistel tingimustel võivad pensionile jäänud töötajad saada loa vastuvõtvas liikmesriigis elamiseks.(41) See areng on muutunud konkreetsemaks Euroopa Liidu kodaniku staatuse lisamisega Euroopa Liidu lepingusse, millega antakse otsekohalduvate sätete kaudu igale mõne liikmesriigi kodakondsusega isikule õigus viibida vabalt liikmesriikide territooriumil,(42) tingimusel, et asjaomastel isikutel on endale ja oma pereliikmetele piisavad rahalised vahendid ja ravikindlustus, mis katab riskid vastuvõtvas riigis(43) .
43. Muidugi ei ole need sätted ülekantavad Türgi kodanikele, kelle suhtes kohaldatakse otsust nr 1/80, ning vastavalt kohtupraktikale on EÜ artiklites 39–41 sätestatud ühenduse kodanike elamisõigus liikmesriigis, millest assotsieerumislepingu osapooled on otsustanud lähtuda töötajate liikumisvabaduse saavutamiseks Euroopa Ühenduse liikmesriikide ja Türgi vahel, endiselt sõltuv tingimusest, et asjaomane kodanik on säilitanud töötaja või tööotsija staatuse.(44) Siiski näib mulle raske seda arengut otsuse nr 1/80 tõlgendamisel üldse mitte arvestada. See tundub mulle olevat põhjendatud, arvestades kolmandate riikide kodanike elamisõiguse valdkonnas liikmesriikides võetud meetmeid. Oma erakorralisel koosolekul Tamperes 15. ja 16. oktoobril 1999 kinnitas Euroopa Ülemkogu, et Euroopa Liit peab tagama liikmesriikides seaduslikult elavate kolmandate riikide kodanike võrdse kohtlemise ning et energilisema integratsioonipoliitika eesmärgiks peaks olema pakkuda neile Euroopa Liidu kodanikega võrreldavaid õiguseid ja kohustusi.(45) Direktiiv 2003/109/EÜ,(46) mis võeti vastu seda kinnitust järgides,(47) märgib eelkõige, et liikmesriigis pikaajaliselt elavate kolmandate riikide kodanike integratsioon on võtmetähtsusega element majandusliku ja sotsiaalse ühtekuuluvuse edendamiseks, mis on asutamislepingus väljendatud ühenduse peamine eesmärk(48) . Sellega luuakse kolmandate riikide kodanikele, kes elavad seaduslikult ühe liikmesriigi territooriumil viieaastase perioodi jooksul, püsiv pikaajalise elaniku staatus, kui nad tõendavad, et neil on enda ja oma pereliikmete jaoks piisavad rahalised vahendid ja ravikindlustus.(49)
44. Seda arengut ja eelkõige sel moel kõigile kolmandate riikide kodanikele pärast teatavat seaduslikku ühes liikmesriigis elamise perioodi antavaid õigusi arvestades ei oleks seega järjepidev, kui Türgi päritolu töötajate täisealiseks saanud lapsed, kes on seal sündinud ja alati elanud, saavad enam kui 40 aastat tagasi eesmärgiga võimaldada Türgi integreerumist Euroopa Ühendusega sõlmitud assotsieerumislepingu alusel elamisõiguse, mis vaid kaasneb majandustegevusega. Selles suhtes tuleb veel meenutada, et vastavalt kohtupraktikale ei anna otsusega nr 1/80 Türgi kodanikele antavad õigused neile õigust ühenduse piires vabalt liikuda ja need on piiratud vastuvõtva liikmesriigi territooriumiga, kuhu asjaomased sisserännanud on saabunud või kus nad seaduslikult elavad.(50) Nõustumine, et Türgi päritolu lapsele, kes on vastuvõtvas riigis sündinud ja ei ole kunagi katkestanud oma sidemeid selle riigiga, otseselt otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõiguga antud õigusi võib piirata vaid kõnealuse otsuse artikli 14 esimest lõiget kohaldades, võimaldaks neil sisserännanuil säilitada vahepealne positsioon Euroopa Liidu kodanike ja kõigi kolmandate riikide kodanike hulgas, mis vastaks assotsieerumislepingu loogikale.
45. Türgi kodanikku, kes nagu I. Cetinkaya on toime pannud narkootikumidega seotud õigusrikkumisi, mis õigustasid tema karistamist kolmeaastase vangistusega nagu käesolevas asjas, ei peaks seega välja jätma otsuse nr 1/80 kohaldamisalast ja seega jätma automaatselt ilma õigusest juurdepääsuks töökohtadele ja elamisõigusest, mille talle annab nimetatud otsuse artikli 7 esimene lõik. Selle analüüsi tulemus ei sea kahtluse alla liikmesriikide legitiimset õigust võtta väljasaatmismeetmeid teiste riikide kodanike suhtes, kes ohustavad tõsiselt avalikku korda. Ma ei vaidlusta ka, et narkootikumidega seotud õigusrikkumiste toimepanemine on tõsine ja reaalne oht ühiskonnale, mis võib õigustada erimeetmeid neis süüdi olevate välismaalaste suhtes, nagu Euroopa Kohus on korduvalt kinnitanud.(51) Ma tahan lihtsalt öelda, et õiguslik raamistik, milles liikmesriigid võivad võtta neid meetmeid Türgi kodanike suhtes, kelle suhtes kohaldatakse otsuse nr 1/80 artikli 7 esimest lõiku, on nimetatud otsuse artikkel 14, millega assotsiatsiooninõukogu soovis jätta assotsieerumislepingu osapooltele võimaluse kaitsta oma legitiimseid huvisid avaliku korra valdkonnas, võimaldades neil piirata kõnealuse otsusega antavaid õigusi.
46. Seega peaks eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima 3. novembri 2000. aasta väljasaatmisotsuse, mida muudeti 3. septembril 2002, seaduslikkust selle sätte alusel. Selles osas tuleb meenutada, et eespool viidatud kohtuasjas Nazli jt märkis Euroopa Kohus, et otsuse nr 1/80 artiklis 14 sätestatud avalikku korda puudutava erandi ulatuse kindlakstegemiseks tuleb lähtuda ühenduse liikmesriikide kodanikest töötajate vabale liikumisele tehtava sarnase erandi tõlgendusest.(52) Kohtupraktikast tuleneb, et mõiste „avalik kord” asutamislepinguga tagatud põhivabaduste teostamise erandi õigustusena peab olema kitsalt defineeritud.(53) See eeldab, et lisaks mis tahes seadusrikkumisega kaasnevale sotsiaalse korra häirimisele ähvardab mõnda ühiskonna põhihuvi tõeline ja piisavalt tõsine oht.(54) Sellisel juhul võib kriminaalkaristus õigustada väljasaatmismeedet vaid juhul, kui karistamise põhjuseks olevad asjaolud annavad alust järeldada, et isiku käitumine kujutab endast olemasolevat ohtu avalikule korrale.(55) Sellest tuleneb, et väljasaatmismeede ei saa põhineda üldpreventsiooni põhjustel,(56) nagu tundub olevat, vähemalt osaliselt, põhikohtuasjas vaidlustatud otsuse puhul. Samuti ei saa seda teha automaatselt süüdimõistva kohtuotsuse tagajärjel.(57) Iga üksikjuhtumi puhul tuleb hinnata rikkuja käitumist ja ohtu, mida ta kujutab avalikule korrale. Lisaks, nagu selgub kuuenda eelotsuse küsimuse analüüsist, peab väljasaatmisotsuse õiguspärasust kontrolliv kohtunik saama arvesse võtta pärast väljasaatmisotsuse tegemist ilmnenud asjaolusid, mis näitavad, et asjaomane isik ei kujuta endast enam ohtu avalikule korrale. Lõpuks, asjaomase liikmesriigi võetud avaliku korra meetmed peavad järgima proportsionaalsuse põhimõtet,(58) nii et nad peavad tagama nende eesmärgi saavutamise ja mitte minema kaugemale selle saavutamiseks vajalikust.
47. Lisaks peavad siseriiklikud pädevad asutused selle hindamise raames arvestama Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklis 8 tagatud pereelu kaitsega. See nõudmine, mille arvestamist Euroopa Kohus on nõudnud ühenduse töötajate ja nende pereliikmete liikumisvabaduse raames,(59) peab kehtima ka siis, kui hinnatakse piiranguid, mida võib kohaldada otsusega nr 1/80 Türgi päritolu immigrantidele antud õiguste suhtes. On selge, et isiku väljasaatmine riigist, kus elavad tema lähisugulased, võib olla sekkumine õigusesse pereelu austamisele ja et see õigus on osa põhiõigustest, mida kaitseb ühenduse õiguskord.(60) Eespool viidatud kohtuotsuses Orfanopoulos jt täpsustas Euroopa Kohus, et selline sekkumine peaks olema proportsionaalne avaliku korra kaitsega ja et selle proportsionaalsuse kontrolli eesmärgil tuleks arvesse võtta eelkõige isiku poolt toimepandud rikkumise laadi ja raskust, tema viibimise kestust vastuvõtvas liikmesriigis, aega, mis on rikkumise toimepanemisest möödunud, asjaomase isiku perekonnaseisu ning tema elukaaslasel ja lastel tema päritoluriigis tekkida võivate raskuste tõsidust.(61)
48. Kohtupraktika peab seega tähtsaks kaitsta üksikisikute õigusi, kui riigid teostavad oma pädevusi avaliku korra valdkonnas. Kui nõustuda, et Türgi kodanik on pärast vanglakaristuse kohaldamist automaatselt välja arvatud otsuse nr 1/80 kohaldamisalast, kuna tema võimalus töötada on ajutiselt takistatud, võiks see võimaldada ka siseriiklikel asutustel minna üle piiridest, mis on ühenduse õigusega seatud riikide pädevusele avaliku korra valdkonnas ja jätta seega otsuse nr 1/80 artikkel 14 ilma osast oma kasulikust mõjust.
49. Arvestades kõiki neid elemente, teen ma Euroopa Kohtule ettepaneku vastata teisele eelotsuse küsimusele, et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimest lõiku tuleb tõlgendada nii, et pärast vanglakaristuse kandmist, millele võib järgneda narkovõõrutusravi, võib I. Cetinkaya olukorras olevale Türgi kodanikule, kes on sündinud ja alati elanud vastuvõtvas riigis, nimetatud sättega antud õigusi piirata vaid kõnealuse otsuse artikli 14 alusel.
C. Kolmas eelotsuse küsimus
50. Eeldusel, et vastus eelmisele küsimusele on eitav ja et otsuse nr 1/8 0 artikli 7 esimese lõiguga antud õigused võivad kaduda, kui asjaomane isik on lahkunud tööturult, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas sellisena tuleb käsitada käesolevat juhtumit, kus asjaomast isikut on karistatud kolmeaastase alaealiste vangistusega. Nimetatud kohus küsib selles osas, kuidas tuleb tõlgendada eespool viidatud kohtuotsust Nazli jt, milles Euroopa Kohus otsustas, et seaduslikul tööturul töötav töötaja ei kaota otsuse nr 1/80 artikliga 6 saadud õiguseid seetõttu, et ta paigutati 13 kuuks eeluurimisvanglasse, misjärel mõisteti talle tingimisi vabadusekaotuslik karistus.
51. Seega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus peamiselt, kas Türgi päritolu töötaja pereliige kaotab otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teise taande alusel saadud õiguse juurdepääsuks kõigile palgalistele töökohtadele omal valikul pärast viieaastast seaduslikku elamist vastuvõtvas liikmesriigis, kui teda on karistatud kolmeaastase alaealiste vangistusega, mille kestust võib lühendada, kuid millele peab järgnema narkovõõrutusravi, mille jooksul ei ole ta samuti tööturul kättesaadav.
52. Kuivõrd ma soovitasin vastata eelmisele küsimusele jaatavalt, võtan ma kolmanda eelotsuse küsimuse suhtes seisukoha vaid teise võimalusena. Ma arvan, et Euroopa Kohtu seisukoht eespool viidatud kohtuotsuses Nazli jt võimaldab vastata sellele küsimusele eitavalt.(62)
53. Selles kohtuasjas otsustas Euroopa Kohus, et Türgi päritolu töötaja töötamisperioodi ajutine katkestus tema eelvangistuse ajal ei põhjusta iseenesest otse otsuse nr 1/80 artikli 6 alusel saadud elamisõiguse ja töökohtadele juurdepääsu õiguse kaotamist, kuid siiski tingimusel, et ta leiab uue töö mõistliku aja jooksul pärast vabanemist.(63) Euroopa Kohus õigustas seda hinnangut, märkides, et eelvangistusest tulenev ajutine eemalolek ei sea mingil moel kahtluse alla asjaomase isiku edasist osalemist aktiivses elus.(64) Kohus ei soovinud piirata seda hinnangut kõnealuse juhtumi eriliste asjaoludega, nimelt et Nazli paigutati uurimise huvides eeluurimisvanglasse, misjärel mõisteti talle tingimisi vabadusekaotuslik karistus. Kõnealust analüüsi eespool viidatud kohtuotsuses Nazli jt kinnitati eespool viidatud kohtuotsuses Orfanopoulos jt.(65)
54. Sama analüüs tundub olevat kohaldatav ka siis, kui on võimalus, et asjaomane isik vabastatakse tingimisi, et läbida narkovõõrutusravi. Sellise meetme eesmärk on just lõpetada asjaomase isiku narkosõltuvus, et võimaldada tema resotsialiseerimine, st leida tal oma koht ühiskonnas, mis eeldab, et ta võiks pidada ametit ja et ta ei oleks ilma jäetud oma elamisõigusest. Seega oleks nende eesmärkidega kokkusobimatu käsitada vanglakaristust iseenesest tööturult lahkumisena, mis jätab ilma juurdepääsuõigusest tööturule ja sellega kaasnevast elamisõigusest. See oleks käesoleval juhul seda enam kokkusobimatu, et Saksa kriminaalsüsteemi taotletav resotsialiseerimise eesmärk näib olevat saavutatud, kuna asjaomane isik lõpetas edukalt narkovõõrutusravi, vabastati tingimisi kandmata jäänud karistusest, alustas uuesti õpinguid ja leidis osalise ajaga töö. Seevastu võib asjaolusid, mis olid aluseks mõistetud karistusele, võtta arvesse otsuse nr 1/80 artikli 14 raames, et hinnata, kas asjaomane isik kujutab endast kohtupraktika mõttes olemasolevat, reaalset ja piisavalt tõsist ohtu avalikule korrale.
55. Ma järeldan sellest, et Türgi päritolu töötaja pereliige ei kaota otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teise taande alusel saadud õigust juurdepääsuks töökohtadele ja elamisõigust, kui teda on karistatud kolmeaastase alaealiste vangistusega, mille kestust võib lühendada, kuid millele peab järgnema narkovõõrutusravi, mille jooksul ei ole ta samuti tööturul kättesaadav.
D. Neljas ja viies eelotsuse küsimus
56. Neljanda ja viienda küsimusega, mida on kohane vaadelda koos, küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas reaalsest vangistusest tingitud töökoha kaotus või vabadele töökohtadele kandideerimise võimaluse puudumine on iseenesest käsitletav vabatahtliku töötusena otsuse nr 1/80 artikli 6 lõike 2 teise lause tähenduses, mis ei välista otsuse nr 1/80 artikli 6 lõikes 1 ja artikli 7 esimeses lõigus sätestatud õiguste kaotamist. Lisaks küsib nimetatud kohus, kas käesolevale küsimusele antavat vastust võib mõjutada asjaolu, et on võimalik isiku ennetähtaegne vangistusest vabastamine, kuid seejärel tuleb tal kõigepealt käia narkovõõrutusravil ja tema tööleasumine ei ole võimalik enne diplomi saamist.
57. Neid kahte küsimust vaatlen ma samuti alles teise võimalusena, kuivõrd ma soovitasin vastata teisele eelotsuse küsimusele, et I. Cetinakya olukorras olev Türgi kodanik võib kaotada otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu alusel saadud õigused vaid kõnealuse otsuse artikli 14 esimese lõike alusel.
58. Need kaks küsimust põhinevad eeldusel, et otsuse nr 1/80 artikli 6 lõige 2 on sellisel kujul ülekantav nimetatud otsuse artikli 7 esimesele lõigule. Nagu kõik menetlusse astujad, arvan ka mina, et selline eeldus on ekslik. Me nägime, et kõnealune otsuse nr 1/80 artikkel 6 hõlmab Türgi päritolu töötajate olukorda. Selle artikli lõige 1 hõlmab järkjärgulisi õigusi juurdepääsuks töökohtadele.(66) Nagu Euroopa Kohus selgitas eespool viidatud kohtuotsuses Bozkurt,(67) on vaid artikli 6 lõikes 1 ette nähtud seaduslike töötamisperioodide arvestamiseks sama artikli lõikes 2 ette nähtud teatavad töö katkestamise tagajärjed. Samuti on sätestatud, et iga-aastased puhkused, rasedus- ja sünnituspuhkus ning puudumised tööõnnetuste või lühiajaliste haiguste tõttu tuleb arvestada seaduslike tööperioodide hulka. Seejärel on teises lauses märgitud, et mittevabatahtliku töötuse perioodid ja puudumised pikaajaliste haiguste tõttu ei kahjusta õigusi, mille Türgi päritolu töötaja on juba otsuse nr 1/80 artikli 6 lõike 1 alusel saanud. Nagu märkis Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuses Tetik,(68) on viimati nimetatud sätte ainsaks eesmärgiks vältida, et Türgi päritolu töötaja, kes jätkab tööd pärast seda, kui ta oli sunnitud katkestama oma kutsetegevuse haiguse või mitte enda süül tekkinud töötuse tõttu, ei peaks uuesti alustama kõnealuses artikli 6 lõikes 1 sätestatud seadusliku töötamise perioode samal moel nagu Türgi kodanik, kes ei ole vastuvõtvas riigis veel kunagi töötanud.
59. Otsuse nr 1/80 artikli 6 lõike 2 sätted ei ole seega kohaldatavad sama otsuse artikli 7 esimese lõigu raames, kus ei korrata samu mõisteid ja mis allub täiesti teistsugusele süsteemile, kuna selle artikli alusel antavad õigused ei sõltu pereliikme töötamisest teatud aja kestel, vaid tegelikust elamisest koos töötajaga kolme aasta kestel.
E. Kuues eelotsuse küsimus
60. Kuuenda küsimusega tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas ta võib arvesse võtta I. Cetinkaya olukorras alates 3. novembril 2000 tehtud väljasaatmisotsusest toimunud positiivseid muutusi. Nimetatud kohus toob välja, et Bundesverwaltungsgericht’i väljakujunenud kohtupraktika alusel tuleb väljasaatmiskorralduse raames hinnata asjaomase isiku faktilist ja õiguslikku situatsiooni nimetatud otsuse kuupäevaga. Kohtunik ei saa seega võtta arvesse asjaomase isiku olukorras pärast 3. novembrit 2000 toimunud positiivseid muutusi. Eelotsusetaotluse esitanud kohus toob siiski välja, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale sõltub Euroopa Liidu kodaniku väljasaatmine tingimusest, et eksisteerib mitte ainult konkreetne, vaid ka olemasolev oht.(69) Vastavalt sellele kohtupraktikale peaks siseriiklikud ametiasutused ja kohtuvõimud vaatlema menetluse igal etapil, kas asjaomane isik kujutab endast veel olemasolevat ohtu avalikule korrale. Lisaks on kõnealune kohtupraktika kohaldatav otsuse nr 1/80 artikli 14 raames. Sellest tuleneb, et siseriiklik kohus peaks saama arvesse võtta asjaomase isiku olukorda sellisena, nagu see on kohtuistungi päeval.
61. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib seega peamiselt, kas otsuse nr 1/80 artiklit 14 tuleb tõlgendada selliselt, et sellega on vastuolus siseriiklik praktika, mille kohaselt kohtunik, kellele on esitatud kaebus väljasaatmisotsuse peale, ei või arvesse võtta pärast viimast ametiasutuste tehtud otsust toimunud asjaomase isiku olukorra sellist muutust, mis enam ei võimalda selle artikli alusel tema õigusi piirata.
62. Ma arvan, et vastuse sellele küsimusele võib tuletada eespool viidatud otsusest Orfanopoulos jt, kus Euroopa Kohus tegi otsuse samalaadse küsimuse kohta kaebuse raames Saksamaa ametiasutuse poolt ühenduse kodaniku suhtes tehtud väljasaatmisotsuse peale.(70) Küsimus oli seega, kuidas tõlgendada direktiivi 64/221 artiklit 3, kus on määratletud tingimused, mille kohaselt liikmesriik võib võtta meetmeid avaliku korra huvides teiste liikmesriikide kodanike suhtes. Kõnealuses artiklis on sätestatud, nagu me juba nägime, et avaliku korra või julgeoleku huvides võetud meetmed peavad põhinema eranditult asjaomase isiku isiklikul käitumisel ja et varasemate süüdimõistvate kohtuotsustega ei saa automaatselt põhjendada selliste meetmete võtmist. Eespool viidatud kohtuasjas Orfanopoulus jt tehtud otsuses märkis Euroopa Kohus, et „direktiivi 64/221 artikliga 3 on vastuolus selline siseriiklik praktika, mille kohaselt siseriiklikud kohtud ei pea teise liikmesriigi kodaniku väljasaatmise õiguspärasust kontrollides arvesse võtma asjaolusid, mis ilmnesid pärast pädevate asutuste viimase otsuse tegemist ja millega võib kaasneda olukord, kus isiku käitumisest tulenev olemasolev oht avalikule korrale kaob või märkimisväärselt väheneb”(71) . Euroopa Kohus täpsustas, et selline olukord on eelkõige siis, kui ajavahemik väljasaatmisotsuse tegemise ja selle otsuse hindamise vahel pädeva kohtuvõimu poolt on pikk.
63. Seda vastust saab kohaldada otsuse nr 1/80 artikli 14 raames. Ühelt poolt ei sisalda see artikkel, nagu ka direktiivi 64/221 artikkel 3, märget kuupäeva kohta, millest lähtuda, kui hinnatakse ohu olemasolu, mida kujutab endast avalikule korrale selle Türgi kodaniku käitumine, kelle vastu on väljasaatmismeede suunatud. Teiselt poolt tugines Euroopa Kohus nimetatud direktiivi artikli 3 tõlgendamisel oma praktikale, mille kohaselt töötajate liikumisvabadusele tehtavaid erandeid tuleb tõlgendada kitsalt.(72) Lisaks on teada, et asutamislepingu töötajate liikumisvabadust käsitlevates artiklites sisalduvad põhimõtted peavad laienema nii palju kui võimalik Türgi kodanikele, kelle õigused on määratletud otsusega nr 1/80 ning et kõnealuse otsuse artiklis 14 sätestatud avalikku korda puudutava erandi ulatuse kindlakstegemiseks tuleb lähtuda ühenduse liikmesriikide kodanikest töötajate vabale liikumisele tehtava sarnase erandi tõlgendusest.(73) Sellest tuleneb, et mõiste „ohu olemasolu avalikule korrale”, mida peab kujutama endast selle isiku käitumine, kelle suhtes väljasaatmismeede on suunatud, peab otsuse nr 1/80 artikli 14 raames olema sama ulatusega kui see, mille Euroopa Kohus andis liikmesriikide kodanike suhtes kohaldatava direktiivi 62/221 artikli 3 kohta.
64. Ma soovitan seega Euroopa Kohtul vastata kuuendale eelotsuse küsimusele, et otsuse nr 1/80 artiklit 14 tuleb tõlgendada selliselt, et sellega on vastuolus siseriiklik praktika, mille kohaselt kohtunik, kellele on esitatud kaebus väljasaatmisotsuse vastu, ei või arvesse võtta pärast viimast ametiasutuste tehtud otsust toimunud asjaomase isiku olukorra sellist muutust, mis enam ei võimalda selle artikli alusel tema õigusi piirata.
V. Ettepanek
65. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Verwaltungsgericht Stuttgart’i esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1. 	Euroopa Majandusühenduse ja Türgi vahel sõlmitud assotsieerumislepinguga loodud assotsiatsiooninõukogu 19. septembri 1980. aasta otsuse nr 1/80, mis käsitleb assotsiatsiooni arengut, artikli 7 esimest lõiku tuleb tõlgendada selliselt, et see on kohaldatav vastuvõtva liikmesriigi seaduslikul tööturul töötava või töötanud Türgi päritolu töötaja täisealiseks saanud lapse suhtes, kes on nimetatud liikmesriigis sündinud.
2. Seda sätet tuleb tõlgendada ka nii, et pärast vanglakaristuse kandmist, millele võib järgneda narkovõõrutusravi, võib I. Cetinkaya olukorras olevale Türgi kodanikule, kes on sündinud ja alati elanud vastuvõtvas riigis, nimetatud sättega antud õigusi piirata vaid otsuse nr 1/80 artikli 14 alusel.
3. Nimetatud otsuse artiklit 14 tuleb tõlgendada selliselt, et sellega on vastuolus siseriiklik praktika, mille kohaselt kohtunik, kellele on esitatud kaebus väljasaatmisotsuse vastu, ei või arvesse võtta pärast viimast ametiasutuste tehtud otsust toimunud asjaomase isiku olukorra sellist muutust, mis enam ei võimalda selle artikli alusel tema õigusi piirata.
(1) .
(2)
–	Leping, millele kirjutasid 12. septembril 1963 Ankaras alla ühelt poolt Türgi Vabariik ning teiselt poolt EMÜ liikmesriigid ja ühendus, ning mis sõlmiti, kiideti heaks ja kinnitati ühenduse poolt nõukogu 23. detsembri 1963. aasta otsusega 64/732/EMÜ (EÜT 1964, 217, lk 3685; ELT eriväljaanne 11/11, lk 10) (edaspidi „assotsieerumisleping”).
(3)
–	Edaspidi „otsus nr 1/80”. Otsusega nr 1/80, mis jõustus 1. juulil 1980, saab tutvuda väljaandes Accord d’association et protocoles CEE-Turquie et autres textes de base . Euroopa Ühenduste Ametlike Väljaannete Talitus, Brüssel, 1992.
(4)
–	Artikkel 2.
(5)
–	Artiklid 12–14.
(6)
–	Muudetuna EÜ artikkel 39.
(7)
–	Muudetuna EÜ artikkel 40.
(8)
–	Muudetuna EÜ artikkel 41.
(9)
–	23. novembril 1970 Brüsselis allkirjastatud ja ühenduse poolt nõukogu 19. septembri 1972. aasta määrusega (EMÜ) nr 2760/72 (EÜT L 293, lk 1; ELT eriväljaanne 11/11, lk 41) sõlmitud, heaks kiidetud ja kinnitatud lisaprotokolli artikkel 36.
(10)
–	Otsuse nr 2/76 artiklid 2 ja 3.
(11)
–	17. aprilli 1997. aasta otsus kohtuasjas C-351/95: Kadiman (EKL 1997, lk I-2133, punkt 28); 16. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C-329/97: Ergat (EKL 2000, lk I-1487, punkt 34) ja 22. juuni 2000. aasta otsus kohtuasjas C-65/98: Eyüp (EKL 2000, lk I-4747, punkt 25).
(12)
–	Eespool viidatud Ergat kohtuotsus (punkt 40).
(13)
–	Punkt 27.
(14)
–	C-210/97, EKL 1998, lk I-7519. Selles kohtuasjas oli H. Akmanil lubatud 1980. aastal tulla Saksamaale, kus tema isal oli regulaarne töökoht, et tegeleda seal inseneriõpingutega. Pärast õpingute edukat lõpetamist 1993. aastal taotles ta tähtajatut elamisluba. Loa andmisest keelduti, kuna tema isa oli pöördunud tagasi Türki 1986. aastal. Euroopa Kohus leidis siiski, et H. Akman vastas kahele otsuse nr 1/80 artikli 7 teises lõigus sätestatud tingimusele, kuivõrd ta oli lõpetanud õpingud Saksamaal ja tema isa oli seal seaduslikult töötanud üle kolme aasta.
(15)
–	„Die Familienangehörigen eines dem regulären Arbeitsmarkt eines Mitgliedstaates angehörenden türkischen Arbeitnehmers” saksakeelses versioonis, „I familiari che sono stati autorizzati a raggiungere un lavoratore turco inserito nel regolare mercato del lavoro di uno Stato membro” itaaliakeelses versioonis, või näiteks „Gezinsleden van een tot de legale arbeidsmarkt van een lidstaat behorende Turkse werknemer, die toestemming hebben gekregen om zich bij hem te voegen” hollandikeelses versioonis.
(16)
–	„[…] tingimusel, et üks vanematest on selles liikmesriigis seaduslikult töötanud vähemalt kolm aastat”.
(17)
–	Eespool viidatud kohtuotsused Kadiman (punkt 37) ja Akman (punkt 32). 8. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C-171/01: Wählergruppe Gemeinsam (EKL 2003, lk I-4301, punkt 78) ja 21. oktoobri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-317/01 ja C-369/01: Abatay jt (EKL 2003, lk I-12301, punkt 90).
(18)
–	Punkt 34.
(19)
–	Ibidem
(punkt 35).
(20)
–	Ibidem
(punktid 41 ja 47). Euroopa Kohus täpsustas siiski, et see tõlgendus ei tähenda, et asjaomane pereliige ei või puududa ühisest elukohast mõistliku aja jooksul ja õiguspärasel põhjustel, näiteks puhkuse veetmiseks või sugulaste külastamiseks päritolumaal, kui need katkestused toimuvad ilma kavatsuseta seada kahtluse alla ühist elukohta selle töötajaga vastuvõtvas liikmesriigis (punkt 48).
(21)
–	Ibidem
(punkt 36).
(22)
–	Selle kohtuasja raamiks on Saksa ametiasutuste keeldumine S. Ergati (1967. aastal sündinud Türgi kodanik, kellel lubati 1975. aastal tulla Saksamaale, et liituda oma seal töötavate vanematega, ja kes oli pidanud teatavate vahedega mitut ametit) elamisloa pikendamisest põhjendusel, et pikendamise taotlus esitati 1991. aasta juulis pädevale välismaalaste ametile hilinemisega. Euroopa Kohtult küsiti, kas Türgi päritolu isik, kellel on lubatud perekonna ühtsuse säilitamise eesmärgil tulla liikmesriiki koos seaduslikul tööturul töötava Türgi päritolu töötajaga, kes on seal seaduslikult elanud üle viie aasta ja kes on pidanud teatavate katkestustega mitut ametit, kaotab õigused, mille talle annab otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teine taane, ja eelkõige õiguse vastuvõtva liikmesriigi elamisloa pikendamisele, kui tema elamisluba oli selle pikendamise taotluse esitamise hetkeks aegunud, millest pädevad siseriiklikud asutused keeldusid.
(23)
–	Ibidem
(punkt 40, kohtujuristi kursiiv).
(24)
–	Ibidem
(punkt 43).
(25)
–	Eespool viidatud Ergat kohtuotsus (punkt 38).
(26)
–	11. mai 2000. aasta otsus kohtuasjas C-37/98: Savas (EKL 2000, lk I-2927, punkt 58) ja eespool viidatud kohtuotsus Abatay jt (punkt 63). Otsuse nr 1/80 artikli 6 kohta vt 16. detsembri 1992. aasta otsus kohtuasjas C-237/91: Kus (EKL 1992, lk I-6781, punkt 25) ja 23. jaanuari 1997. aasta otsus kohtuasjas C-171/95: Tetik (EKL 1997, lk I-329, punkt 21).
(27)
–	Eespool viidatud kohtuotsus Kadiman (punktid 32 ja 51).
(28)
–	Vt 5. juuni 1997. aasta otsus kohtuasjas C-285/95: Kol (EKL 1997, lk I-3069, punkt 27). Selle kohta vt ka 20. septembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C-192/89: Sevince (EKL 1990, lk I-3461, punkt 30); eespool viidatud kohtuotsus Kus (punktid 12 ja 22); 6. juuni 1995. aasta otsus kohtuasjas C-434/93: Bozkurt (EKL 1995, lk I-1475, punkt 26) ja 26. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C-1/97: Birden (EKL 1998, lk I-7747, punktid 55–59).
(29)
–	Eespool viidatud kohtuotsus Kadiman (punkt 34).
(30)
–	Eelotsusetaotlus (lk 11).
(31)
–	Vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Ergat (punktid 28 ja 30).
(32)
–	Eespool viidatud kohtuotsused Sevince (punktid 29 ja 31), Kus (punkt 33) ja Tetik (punktid 26, 30 ja 31). Vt ka 10. veebruari 2000. aasta otsus kohtuasjas C-340/97: Nazli jt (EKL 2000 lk I­957, punkt 28).
(33)
–	Eespool viidatud kohtuotsus Bozkurt (punktid 39 ja 40).
(34)
–	Punktid 41, 42 ja 46.
(35)
–	Punktid 44 ja 49.
(36)
–	Eespool viidatud kohtuotsus Ergat (punktid 39 ja 40).
(37)
–	Ibidem
(punkt 42, kohtujuristi kursiiv).
(38)
–	Kohtujuristi ettepaneku punktid 65 ja 66.
(39)
–	Eespool viidatud Akmani kohtuasja ettepaneku punkt 61.
(40)
–	Punktid 45–50.
(41)
–	Nõukogu 28. juuni 1990. aasta direktiiv 90/365/EMÜ kutsetegevuse lõpetanud töötajate ja füüsilisest isikust ettevõtjate elamisõiguse kohta (EÜT L 184, lk 28; ELT eriväljaanne 20/01, lk 5). Vt ka nõukogu 28. juuni 1990. aasta direktiivi 90/364/EMÜ elamisõiguse kohta (EÜT L 180, lk 26; ELT eriväljaanne 20/01, lk 3).
(42)
–	17. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-413/99: Baumbast ja R (EKL 2002, lk I-7091, punkt 84).
(43)
–	Ma märgin veel, et vastuvõtmisjärgus olevas direktiivis, mis peab olemasolevaid määruseid ja direktiive kodifitseerima ja üle vaatama, arvestades uut Euroopa Liidu kodaniku staatust, on sätestatud, et pärast viieaastast seaduslikku elamist ühe liikmesriigi territooriumil on liidu kodanikel ja nende pereliikmetel selles riigis elamisõigus, mis ei sõltu enam ühestki tingimusest [nõukogu 5. detsembri 2003. aasta ühise seisukoha (EÜ) nr 6/2004 eesmärgiga vastu võtta Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2004/…/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT C 54 E, lk 12), 17. põhjendus ja artikkel 7].
(44)
–	29. aprilli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjas C-482/01 ja C-493/01: Orfanopoulos jt (EKL 2004, lk I-5257, punkt 49).
(45)
–	Eesistujariigi järelduste artikkel 18.
(46)
–	Nõukogu 25. novembri 2003. aasta direktiiv pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta (EÜT 2004, L 16, lk 44; ELT eriväljaanne 19/06, lk 272). Seda direktiivi kohaldatakse, ilma et see piiraks ühelt poolt ühenduse või ühenduse ja tema liikmesriikide ja teiselt poolt kolmandate riikide vahel sõlmitud kahe- või mitmepoolsete lepingute soodsamate sätete kohaldamist (artikli 3 lõige 3). Liikmesriigid peavad võtma selle direktiivi järgimiseks vajalikud meetmed vastu hiljemalt 23. jaanuariks 2006 (artikkel 26).
(47)
–	Direktiivi 2003/109 teine põhjendus.
(48)
–	Direktiivi 2003/109 neljas põhjendus.
(49)
–	Direktiivi 2003/109 artiklid 4 ja 5.
(50)
–	Eespool viidatud kohtuotsused Tetik (punkt 29) ja Kadiman (punkt 30). Vt ka 30. septembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-36/96: Günaydin jt (EKL 1997, lk I-5143, punkt 23) ja C-98/96: Ertanir (EKL 1997, lk I-5179, punkt 22).
(51)
–	19. jaanuari 1999. aasta otsus kohtuasjas C-348/96: Calfa (EKL 1999, lk I-11, punktid 22–24); eespool viidatud otsus Nazli jt (punkt 58) ja eespool viidatud otsus Orfanopoulos jt (punkt 65).
(52)
–	Punkt 56.
(53)
–	28. oktoobri 1975. aasta kohtuotsus 36/75: Rutili (EKL 1975, lk 1219, punkt 27) ja eespool viidatud otsus Nazli jt (punkt 58).
(54)
–	27. oktoobri 1977. aasta otsus kohtuasjas 30/77: Bouchereau (EKL 1977, lk 1999, punkt 35).
(55)
–	Eespool viidatud kohtuotsus Calfa (punkt 24). See kohtupraktika põhineb nõukogu 25. veebruari 1964. aasta direktiivil 64/221/EMÜ välisriigi kodanike liikumise ja elukohaga seonduvate avaliku korra, julgeoleku või tervishoiu seisukohalt õigustatud erimeetmete kooskõlastamise kohta (EÜT 1964, 56, lk 850; ELT eriväljaanne 05/01, lk 11), mille artiklis 3 on sätestatud, et „avaliku korra või julgeoleku huvides võetud meetmed põhinevad eranditult asjaomase isiku isiklikul käitumisel” ja et „varasemate süüdimõistvate kohtuotsustega ei saa iseenesest põhjendada selliste meetmete võtmist”.
(56)
–	26. veebruari 1975. aasta otsus kohtuasjas 67/74: Bonsignore (EKL 1975, lk 297, punkt 7).
(57)
–	Näiteks kinnitas Euroopa Kohus eespool viidatud Calfa kohtuotsuses, et asutamislepingu põhivabadustega, mida väljendatakse EÜ artiklites 39, 52 ja 59 ning direktiivi 64/221 artiklis 3, on vastuolus siseriiklikud õigusnormid, mis kohustavad kohtunikku tegema automaatselt narkootikumidega seotud õigusrikkumistes süüdi tunnistatud teiste liikmesriikide kodanike suhtes eluaegse riigi territooriumilt väljasaatmise otsuse. Eespool viidatud otsuses Nazli jt järeldas Euroopa Kohus ühenduse kodanike suhtes tehtud väljasaatmismeetmeid käsitlevast kohtupraktikast, et otsuse nr 1/80 artikliga 14 on vastuolus siseriiklikud õigusaktid, mille kohaselt saadetakse põhimõtteliselt riigist välja välismaalane, kes on toime pannud siseriiklike narkootikumidealaste õigusaktide rikkumise, ilma et pädevatel asutustel oleks mingit kaalutlusõigust. Alles hiljuti tegi Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuasjas Orfanopoulos jt otsuse, et kõnealuste sätetega on vastuolus siseriiklikud õigusaktid, mis nagu Saksamaa välismaalastele kohaldatavad õigusnormid, nõuavad siseriiklikelt ametiasutustelt otsust saata riigist välja teiste liikmesriikide kodanikud, kellele on mõistetud alaealiste vähemalt kaheaastane vangistus või tingimusteta vabadusekaotus narkootikumidealaste õigusaktide rikkumise eest.
(58)
–	26. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-100/01: Olazabal (EKL 2002, lk I-10981, punkt 43).
(59)
–	18. mai 1989. aasta otsus kohtuasjas C-249/86: komisjon v. Saksamaa (EKL 1989, lk 1263, punkt 10).
(60)
–	11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C-60/00: Carpenter (EKL 2002, lk I-6279, punkt 41). Vt ka 25. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C-459/99: MRAX (EKL 2002 lk I-6591, punkt 53).
(61)
–	Punkt 99.
(62)
–	Eespool viidatud kohtuotsuses Nazli jt oli Euroopa Kohus vastamisi küsimusega, kas Türgi kodanik, kes on katkestusteta neli aastat töötanud seaduslikult ühes liikmesriigis, lahkus selle riigi seaduslikult tööturult ja kaotas otsuse nr 1/80 artikli 6 esimese lõike kolmanda taande alusel saadud õigused seetõttu, et ta paigutati enam kui aastaks eeluurimisvanglasse, misjärel mõisteti talle tingimisi vabadusekaotuslik karistus.
(63)
–	Punkt 41.
(64)
–	Punkt 42.
(65)
–	Punkt 50.
(66)
–	Otsuse nr 1/80 artikli 6 lõike 1 alusel võib Türgi päritolu töötaja pärast ühte aastat seaduslikku töötamist taotleda oma tööloa uuendamist sama tööandja juures töötamiseks. Ta võib, pärast kolme aastat seaduslikku töötamist ning arvestades ühenduse kodanike eesõigusi, võtta vastu samal kutsealal tehtud tööpakkumise. Ning lõpuks, pärast nelja aastat seaduslikku töötamist on tal tingimusteta õigus omandada juurdepääs kõigile palgalistele töökohtadele vastuvõtvas riigis.
(67)
–	Punkt 38.
(68)
–	Punkt 39.
(69)
–	Nimetatud kohus toetub eespool viidatud kohtuotsustele Bouchereau ja Calfa.
(70)
–	Küsimus tekkis kohtuasjas C-493/01, kus Itaalia kodanik Olivieri esitas kaebuse Regierungspräsidium Stuttgart’i poolt 2000. aasta augustis tehtud otsuse peale, milles tehti korraldus ta pärast korduvaid karistusi narkootikumidega seotud õiguserikkumiste eest maalt välja saata. Eelotsusetaotluse esitanud kohus tahtis teada, kas ta võib arvesse võtta asjaolu, et Olivieri ei kujutanud pärast väljasaatmisotsust enam retsidiivi ohtu, kuna asjaomane isik oli aidsi nakatunud ja raskelt haige.
(71)
–	Resolutiivosa punkt 3.
(72)
–	Eespool viidatud kohtuotsus Orfanopoulos jt (punkt 79).
(73)
–	Eespool viidatud kohtuotsus Nazli jt (punktid 55 ja 56).