62003CC0499_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Apellatsioonkaebus Esimese Astme Kohtu (neljas koda) 17. septembri 2003. aasta otsuse peale liidetud kohtuasjades T‑309/01 ja T‑239/02: Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH ja Commonfood Handelsgesellschaft für Agrar-Produkte mbH v. komisjon
–
Komisjoni 14. augusti 2001. aasta otsuse K(2001) 2533 osaline tühistamine (kohtuasi T‑309/01) ja komisjoni 5. märtsi 2002. aasta otsuse K(2002) 857 (kohtuasi T‑239/02), millega leiti, et apellatsioonkaebuse esitajatelt on õigustatud tagantjärgi nõuda Taist imporditud kodulinnulihalt tasumata imporditollimaksu, tühistamine
I. Sissejuhatus
1. Käesolevas kohtuasjas käsitletakse Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH (edaspidi „Biegi”) ja Commonfood Handelsgesellschaft für Agrar-Produkte mbH (edaspidi „Commonfood”) apellatsioonkaebust Esimese Astme Kohtu 17. septembri 2003. aasta otsuse peale liidetud kohtuasjades T‑309/01 ja T‑239/02. Nimetatud otsusega jättis Esimese Astme Kohus rahuldamata hagid kahe komisjoni otsuse (osaliseks) tühistamiseks.
2. Kohtuasi T‑309/01 puudutas komisjoni 14. augusti 2001. aasta otsust K(2001) 2533 (REC 4/00), millega leiti, et on õigustatud teha Biegi poolt tasumata imporditollimaksu järelarvestuskanne ajavahemikul 13.–18. juuli 1995 ja 4.–22. september 1995 Taist imporditud kodulinnuliha osas. Osundan asjaolule, et selles kohtuasjas ei ole vaidlustatud imporditollimaksu tagantjärgi nõudmist 1995. aasta septembri eest. Kohtuasi T‑239/02 puudutas komisjoni 5. märtsi 2002. aasta otsust K(2002) 857 (REC 4/01), milles jõuti samasugusele järeldusele seoses Commonfoodiga 24. juulil 1995 toimunud impordi osas.
3. Apellatsioonkaebus piirdub – nii nagu ka Esimese Astme Kohtule varem esitatud hagid – imporditollimaksu tagantjärgi maksmise nõudega 1995. aasta juuli eest, mis tähendab kohtuasjas T‑309/01 summat suuruses 218 605,65 Saksa marka ja kohtuasjas T‑239/02 summat suuruses 222 116,06 Saksa marka.
4. Selle kahe Saksamaa peamise kanaliha importija algatatud kohtuasja taust on järgmine. Alates 1. juulist 1995 viidi Saksa õigusnormidesse sisse imporditollimaks kanalihale määraga 0% ning siseriiklikest eeskirjadest ei nähtunud, et selle nullmäära kasutamiseks oli nõutav impordilitsents. See siseriiklik tegematajätmine tulenes ühenduse tollieeskirjade väärast tõlgendamisest. Biegi ja Commonfood deklareerisid seejärel impordiks erinevate saadetistena Taist pärit kanaliha ning pädev Saksa tolliasutus kohaldas nende suhtes tollimaksuvabastust. Asjaomast siseriiklikku eeskirja muudeti 22. augustil 1995. aastal tagasiulatuvalt nii, et nullmäära kasutamiseks tuleb esitada impordilitsents. Seejärel nõuti imporditollimaks tagantjärele sisse.
II. Raamistik
5. Käesolevas menetluses on keskse tähtsusega nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik(2), artikli 220 lõike 2 punkt b. Osas, milles see on oluline käesoleva asja jaoks, näeb nimetatud säte ette:
„2. [...] ei tehta järelarvestuskannet, kui:
[...]
b) tasumisele kuuluva tollimaksu summa kohta ei ole tehtud arvestuskannet tolli vea tõttu, mida ei oleks olnud võimalik avastada tasumise eest vastutaval isikul, kes toimis heauskselt ja järgis kõiki kehtivaid sätteid tollideklaratsiooni kohta;
[...]”
Õiguslikust raamistikust põhjalikuma ülevaate saamiseks osundan Esimese Astme Kohtu otsuse punktidele 1–7.
6. Faktilised asjaolud ja menetlus on esitatud Esimese Astme Kohtu otsuse punktides 8–18. Kokkuvõetult võib märkida, et nimetatud kanaliha importijad esitasid imporditollimaksu tagantjärgi sissenõudmise peale kaebuse Finanzgericht Bremenile. Finanzgericht Bremeni ettepanekul palusid Saksa asutused komisjonilt otsust selle kohta, kas tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punkti b kohaselt oleks õigustatud jätta tolli ning Biegi ja Commonfoodi vahelistes kohtuvaidlustes imporditollimaksude järelarvestuskanne tegemata.(3) Esimese Astme Kohtule esitatud hagiavaldus oli suunatud eeltoodule järgnenud komisjoni negatiivsete otsuste vastu.
III. Esimese Astme Kohtu otsus
7. Esimese Astme Kohus hindab oma otsuse punktides 55–84 apellantide esimest väidet: tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punkti b rikkumine. See väide lükatakse tagasi, kuna täidetud ei ole kohtupraktikast tulenev tingimus, mille esinemise korral võivad pädevad ametiasutused jätta järelarvestuskande tegemata: pädevate ametiasutuste viga peab olema selline, et heauskselt toimival tollimaksude tasumise eest vastutaval isikul ei oleks olnud võimalik seda avastada (kohtuotsuse punkt 55).
8. Esimese Astme Kohus märgib punktis 61: „Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb tolliasutuste poolt tehtud vea avastatavust hinnata vea olemust, huvitatud majandusettevõtjate ametialast kogemust ning nende poolt ülesnäidatud hoolsust arvestades.”
9. Vea olemust tuleb hinnata asjaomaste õigusnormide keerukust arvestades (kohtuotsuse punkt 62). Esimese Astme Kohus märgib otsuse punktides 63 ja 67, et asjaomased õigusnormid ei olnud nii keerulised. Sellest sõltumata on tegemist kogenud professionaalsete majandusettevõtjatega, kelle puhul tuleb lähtuda sellest, et nad olid teadlikud impordilitsentsi tähtsusest tariifikvoodi saamiseks. Nad nägid tõepoolest ka litsentsi ja kvoodi vahelist seost ning pöördusid Saksa ametiasutuste poole oma kahtluste kõrvaldamiseks (kohtuotsuse punktid 69–72). Esimese Astme Kohus märgib punktis 73: „Seoses asjaomase majandusettevõtja hoolsuskohustusega tuleneb kohtupraktikast, et kui majandusettevõtjal on tekkinud kahtlused, kas soodustariifikvoodi kasutamiseks on vajalik impordilitsents, peab ta kohe esitama päringuid ning otsima võimalikult palju teavet selle kohta, kas tema kahtlused on õigustatud.”
10. Esimese Astme Kohus on seisukohal, et hoolsuskohustus näeb igal juhul ette, et kogenud majandusettevõtja ei toetu üksnes siseriiklikus tollitariifistikus sisalduvatele andmetele. Selles valdkonnas on ühenduse tollieeskirjad ainuke positiivne õigus, mille mittetundmisele ei saa keegi tugineda. Siseriiklik tollitariifistik on üksnes tollivormistuse käsiraamat, millel on ainult viitav iseloom (kohtuotsuse punkt 75). Piisav ei ole see, kui majandusettevõtja toetub üksnes ebaõigele telefoni teel saadud teabele. Samuti ei ole asjakohane apellantide väide, et neil ei olnud piisavalt aega, et küsida pädevatelt ametiasutustelt õigusliku olukorra kohta kirjalikku selgitust. Esimese Astme Kohus leiab, et puudutatud isikutel oli käesoleval juhul piisavalt aega. Kui seda põhjendust aktsepteerida, siis võiks see viia ka selleni, et puudutatud majandusettevõtjate hoolsuskohustus, nagu see on määratletud kohtupraktikas, kaotab igasuguse tähenduse (kohtuotsuse punktid 76–83).
IV. Apellatsioonkaebuse esimene väide
A. Väited ja argumendid
11. Apellandid märgivad apellatsioonkaebuses esimese väitena, et Esimese Astme Kohus on rikkunud ühenduse õigust, kuna ta on valesti kohaldanud tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punkti b. Esimese Astme Kohus tugines otsuses ekslikult asjaolule, et apellandid oleksid pidanud pädevate tolliasutuste vea avastama. Esimese Astme Kohus esitab vaidlustatud kohtuotsuses liiga kõrgeid nõudmisi puudutatud majandusettevõtjate hoolsuskohustusele. Lisaks sellele ei arvestanud Esimese Astme Kohus kohaldatavate õigusnormide keerukusega.
12. Apellandid viitavad asjaolule, et asjaomase õigusnormi eesmärk on maksumaksja õiguspärase ootuse kaitsmine nii, et kõik asjaolud, millel tollimaksude tagantjärgi sissenõudmine või sissenõudmata jätmine põhineb, on põhjendatud.(4) Vaidluse hindamise jaoks on tähtis, et ametiasutuste viga ei parandata teatud aja jooksul. Asjassepuutuv siseriiklik õigusnorm ei olnud üksnes vigane, vaid ametiasutused jäid ka mitme telefonikõne vältel oma eksliku seisukoha juurde. Tegemist on kõrgeima siseriikliku tolliasutusega, kes oli ekslikul seisukohal peaaegu kaks kuud. Sellega seoses viitavad apellandid veel asjaolule, et komisjoni 13. juuni 1995. aasta määruse (EÜ) nr 1359/95(5) lisa ei täpsusta, et külmutatud kanatükkide jaoks tariifikvoodi kasutamiseks tuleb täita ka veel teisi ühenduse õiguse nõudeid nagu impordilitsentsi esitamine.
13. Majandusettevõtjatel, ka mitte kogenud majandusettevõtjatel, ei olnud võimalik ametiasutuste viga avastada. Apellandid leiavad, et nad näitasid üles kohtupraktikas nõutud hoolsust sellega, et küsisid mitu korda ametiasutustelt teavet impordilitsentsi kohta, millega ametiasutustel tekkis võimalus viga parandada.
14. Komisjon on seisukohal, et apellatsioonkaebus – ning seega ka apellatsioonkaebuse esimene väide – ei ole vastuvõetav, kuna apellandid kordavad juba Esimese Astme Kohtus esitatud väiteid ja argumente. Lisaks sellele käsitleb apellatsioonkaebus asjaolude hindamist, näiteks selles osas, mis puudutab õigusnormide keerukust ja vea kestvust.
15. Teise võimalusena leiab komisjon, et apellatsioonkaebus on põhjendamatu. Komisjon esitab oma vastuses apellatsioonkaebusele argumendid, mis on võrreldavad nendega, millele Esimese Astme Kohus oma otsuses tugines.
B. Vastuvõetavus
16. Olen seisukohal, et apellatsioonkaebuse esimene väide on vastuvõetav. Kuigi Euroopa Kohus märgib oma kohtupraktikas, et vastuvõetav ei ole apellatsioonkaebus, milles üksnes korratakse juba Esimese Astme Kohtus esitatud väiteid ja argumente, ei või seda järeldust aga tõlgendada nii, et apellatsioonimenetlus kaotaks oma tähtsuse. Apellatsioonimenetluses võib käsitleda uuesti Esimese Astme Kohtu poolt antud õiguslikku hinnangut(6) . Lisaks ei nõustu ma komisjoni seisukohaga selle kohta, et apellatsioonkaebus käsitleb asjaolude hindamist. Apellatsioonkaebus puudutab sisuliselt kohtupraktikas antud tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punkti b tõlgenduse täpsustamist.
C. Põhjendatus
17. Selles kohtuasjas on tegemist küsimusega, mil määral võib professionaalne ja kogenud – antud juhul kanaliha – importija toetuda siseriiklikele tolliasutustele, kui viimased tõlgendavad ühenduse tolliseadustikku vääralt.
18. Kõigepealt ei ole käesolevas kohtuasjas tegemist tegelikult uue probleemiga. Euroopa Kohus on korrapäraselt pidanud võrreldavates kohtuasjades tegelema küsimusega, mil määral võib ametiasutuste vea omistada hiljem ettevõtjale. Euroopa Kohtu põhireegel on, et ametiasutuse vea võib ettevõtjale omistada. Üksnes juhul, kui esineb kolm üsna ranget tingimust, võib õiguskindluse põhimõttest tuleneda, et ettevõtja ei pea enam tagantjärgi esitatud maksunõuet täitma.
19. Arvestades imporditollimaksude ja ‑kvootide kehtestamise ja rakendamise kontekstiga, on ka vajalik, et ametiasutuste vigu saab põhimõtteliselt omistada asjassepuutuvatele ettevõtjatele, või teisisõnu, et ettevõtjad ei saaks liiga kergesti lõigata kasu ametiasutuste tehtud vigadest, mis soodustavad ettevõtjaid. Esimesel kohal seisab ühenduse tolliseadustiku ühetaolise rakendamise huvi. Liikmesriikide vahelised erinevused rakendamisel põhjustaksid lihtsalt konkurentsimoonutusi. Lisaks sellele jäävad teised ettevõtjad halvemasse positsiooni, kui üks ettevõtja saab kasu soodustollimaksumäärade valest kohaldamisest: tariifikvoodid, mis on peamiselt Maailma Kaubandusorganisatsiooni raames kindlaks määratud, on oma ulatuselt piiratud. Teiseks pean silmas ühenduse finantshuve. Tegemist on ühenduse omavahenditega, mis võivad märkimisväärselt kannatada saada. Kui liikmesriikides tehtaks suuremastaabilisi vigu, mida ei saa parandada, siis võib see kahjustada ühenduse eelarvet. Kolmandaks on üldiselt tegemist professionaalsete ettevõtjatega, kellelt võib eeldada, et nad tunnevad ja kontrollivad nende suhtes kohaldatavaid ühenduse eeskirju.
20. Antud juhul saab tõmmata paralleele Euroopa Kohtu praktikaga, mis seondub alusetult makstud riigiabi tagasinõudmisega. Hoolas ettevõtja peab suutma tavaliselt kindlaks teha, kas EÜ artikli 88 menetlust on järgitud.(7) Selles osas on ettevõtjal aktiivne kontrollimiskohustus. Sellega jõuan Euroopa Kohtu kohaldatavate kriteeriumide juurde: vea olemus, ametialane kogemus ning hoolsuse määr (vt eespool punkt 8).
21. Vea olemus: Euroopa Kohus arvestab oma praktikas õigusnormide võimalikku keerukust. Käesolevas asjas toetuvad apellandid peamiselt ühenduse õigusnormide ebaselgusele. Nende seisukoht ei ole päris põhjendamata. Kui lugeda eraldi määrust nr 1359/95, siis võiks tõepoolest jõuda järeldusele, et impordilitsents ei ole vajalik. Määrus ei viita teistele impordilitsentsi sätestavatele ühenduse õigusnormidele, mistõttu võib tekkida mulje, et sellist litsentsi ei ole vaja esitada. Samuti ei tulene määrusest, milliseid teisi ühenduse õigusnorme soodustollimaksumääraga impordile kohaldatakse.
22. Seetõttu on väga küsitav, kas need õigusnormid vastavad nõuetele, mis on esitatud 22. detsembri 1998. aasta institutsioonidevahelises kokkuleppes ühenduse õigusaktide koostamise üldiste kvaliteedisuuniste kohta.(8) Selle esimese põhjenduse kohaselt peavad ühenduse õigusaktid olema selgelt, lihtsalt ja täpselt koostatud. Nagu komisjon Euroopa Kohtus suulises menetluses veel kord rõhutas, ei muuda seda ka asjaolu, et EÜ artikli 26 kohaselt kehtestab tollimaksumäärad nõukogu, mistõttu puudutatud isikud ei tohi tugineda üksnes komisjoni määrusele nr 1359/95, mis võib selle olemusest tulenevalt sisaldada üksnes nõukogu otsuse rakendussätteid.
23. Eeltoodu ei tähenda siiski, et kõnealuseid õigusnorme ei saa õigussubjektide vastu kasutada. Eelnimetatud üldised kvaliteedisuunised ei ole siduvad. Olulisem on see, et antud juhul on tegemist õigusnormidega, mis on suunatud kogenud majandusettevõtjatele, kellel on, nagu ma juba ütlesin, kontrollimiskohustus. Nad ei või toetuda üksnes ühele üksikule tekstile.
24. Mõnedel juhtudel on Euroopa Kohus teinud kestvalt väldanud vea põhjal järelduse, et lahendatav probleem oli keerukas ning et ettevõtjad ei olnud hooletud. Kohtuotsus Belovo(9) puudutas ühte ettevõtjat, kes sai pika aja vältel üheksa korda litsentsi, millega iga kord kinnitati seisukoha õigsust, mis tagantjärele osutus ebaõigeks ja mis oli vaidlusaluste maksete aluseks. Kohtuotsuses Faroe Seafood jt(10) oli samuti tegemist ettevõtjatega, kellele väljastati litsentse suhteliselt pika kahe ja poole aasta pikkuse ajavahemiku jooksul. Kohtuotsuses Ilumitrónica(11) vältas seaduse väär kohaldamine isegi rohkem kui 20 aastat.
25. Esimese Astme Kohus toob need kohtuotsused välja, toetamaks a contrario
oma arutluskäiku, et antud juhul ei olnud probleem nii keerukas. Nimelt lahendati probleem, millele apellandid tuginevad, suhteliselt kiiresti. Lisaks peab Esimese Astme Kohus tähtsaks asjaolu, et asjaomastel äriühingutel oli ilmselt halb aimdus, mistõttu nad palusid telefonitsi Saksa tolliasutustelt selgitust. Nõustun selle arutluskäigu tulemusega, küll aga mitte arutluskäigu endaga. Esiteks ei pea ma õigeks heita majandusettevõtjatele ette seda, et nad pöörduvad haldusasutuse poole, kui neil on kahtlusi vastavate ühenduse õigusnormide tõlgendamise osas. Peale selle võib ametiasutuste – nagu tagantjärgi selgub – ebaõige praktika kinnitus tekitada oletuse, et praktika on ühenduse õigusega kooskõlas. Minu jaoks ei ole seejuures määrav, kas see kinnitus on suuline või kirjalik. Kui õigussubjekt pöördub ametiasutuse poole palvega tõlgendada õigusnormi, siis peab õigussubjektil olema põhimõtteliselt võimalus eeldada, et antav vastus on täpne.
26. Õige arutluskäik on minu arvates teistsugune. Määrav on ühenduse õigusnormi sõnastus, mitte see, kuidas seda mõni ametiasutus tõlgendab. Üksnes äärmiselt erandlikel juhtudel võib õigussubjekt tuletada sellest tõlgendusest õigusnormi sõnastusega vastuolus oleva õiguspärase ootuse, mida kohtunik peab kaitsma, nii et sõnastust ei saa enam õigussubjekti vastu kasutada. Selline erandlik juht võib esineda siis, kui mitme aasta jooksul järgitakse süstemaatiliselt ühte ebaõiget õigusnormi tõlgendust, vastavalt millele õigussubjekt kohandab püsivalt oma käitumise. Lühidalt, ühenduse õigusnorm peab olema olnud mitte üksnes keerukas, vaid ka süstemaatiliselt valesti tõlgendatud. Käesoleval juhul see nii ei ole.
27. Teine tingimus, mida Euroopa Kohus kohaldab, on puudutatud isiku ametialane kogemus. Mida kauem ettevõtja selles valdkonnas tegutseb ja mida suurem on tema ettevõte, seda vähem perspektiivikas on tema määruse nr 2913/92 artikli 220 lõike 2 punkti b alusel esitatud apellatsioonkaebus. Esimese Astme Kohus märgib oma otsuses, et käesoleval juhul on tegemist kogenud kanaliha importijatega.
28. Kogenud importija puhul nõutakse kõrgemat hoolsuse määra. Nagu Esimese Astme Kohus oma otsuses õigustatult sedastab, ei tohi kogenud importija tugineda üksnes siseriiklikele rakendussätetele, kuna ühenduse määrused on vahetu õigusmõjuga. Kogenud importijalt võib oodata, et ta tugineb oma tegevuses vahetult ühenduse õiguse normidele ning loeb neid hoolikalt. Arvestades asjaoluga, kui huvitatud on importijad sellest, et nad saaksid kiiresti reageerida muudatustele tollimaksumäärades, siis ei ole see liialdatud nõue, sest importija täidab selle nõude tavaliselt juba enda huvides. Siseriiklikud rakendussätted on tema jaoks üksnes viitava tähendusega.
29. Lisaks on importijal võimalus pöörduda siseriiklike ametiasutuste poole. Nagu juba eespool mainitud, ei ole ma veendunud selles, et importija pöördumine peaks per se
olema kirjalik – Esimese Astme Kohus näib küll nii arvavat – pean aga tähtsaks seda, et tolliasutusel on reageerimiseks teatud aeg ning et kogenud importija ei või tugineda esimesele telefoni teel saadud arvamusele, mis kinnitab tema enda seisukohta. Tolliasutuse ja importija kokkupuudet iseloomustavad professionaalsus ja ühesugune teadmiste tase.
30. Konkreetse toimimisviisi õigsuses kahtlemise korral on liikmesriikidel võimalus pöörduda määruse nr 2454/93 artikli 871 menetluse kohaselt komisjoni poole.(12) Selle võimaluse olemasolu avaldab mõju ka importijate tegevusele. Importijad võivad paluda liikmesriigil seda teha ning saada sel viisil komisjonilt selgitust.
31. Kokkuvõttes olen seisukohal, et tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punktis b nimetatud tingimused, mille kohaselt ei tehta järelarvestuskannet tasumisele kuuluva tollimaksu summa kohta ei ole täidetud. Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku lükata esimene väide tagasi.
V. Apellatsioonkaebuse teine väide
32. Apellatsioonkaebuse teine väide puudutab menetluse väidetavat puudulikkust osas, milles Esimese Astme Kohus ei kuulanud ära apellantide nimetatud tunnistajaid. Selle asemel toetus Esimese Astme Kohus oma otsuses apellantide kahjuks tehtud oletustele.
33. Selle apellatsioonkaebuse väite osas saan teha lühidalt. Esiteks ei ole Esimese Astme Kohus tunnistajate ärakuulamiseks kohustatud; see tuleneb Esimese Astme Kohtu kodukorra artiklist 68 – selle lõige 2 peab silmas tunnistajaid, kelle ärakuulamist peetakse vajalikuks – ning seda kinnitab Euroopa Kohtu praktika.(13) Üldisemalt võib öelda, et üksnes Esimese Astme Kohus on pädev otsustama, kas lahendamisel olevates kohtuasjades esitatud tõendeid on vaja täiendada. Seda, kas talle esitatud tõendusmaterjal on või ei ole piisav, hindab Esimese Astme Kohus täiesti iseseisvalt ning see ei kuulu Euroopa Kohtu poolt apellatsiooni korras läbivaatamisele, välja arvatud juhul, kui Esimese Astme Kohus on talle esitatud tõendeid moonutanud või kui kohtuasja toimikust ilmnevad sisulised ebatäpsused Esimese Astme Kohtu poolt tehtud järeldustes.(14)
34. Apellandid ei ole esitanud argumente, mille tõttu peaks Euroopa Kohus eespool nimetatud kohtupraktikast tulenevalt teostama sisulist kontrolli ning mis võiks viia Esimese Astme Kohtu otsuse võimaliku tühistamiseni. Selle kohta märgin ühtlasi, et apellatsioonkaebuse esimese väite tagasilükkamine põhineb peamiselt apellantide kontrollikohustuse ulatusel, mitte apellantide ja Saksa ametiasutuste vahel peetud (telefoni-)kõneluste sisu hindamisel.
35. Kokkuvõttes on ka apellatsioonkaebuse teine väide põhjendamatu.
VI. Ettepanek
36. Tuginedes eelnevale, teen Euroopa Kohtule ettepaneku tunnistada põhjendamatuks Peter Biegi Nahrungsmittel GmbH ja Commonfood Handelsgesellschaft für Agrar‑Produkte mbH apellatsioonkaebus Esimese Astme Kohtu 17. septembri 2003. aasta otsuse peale liidetud kohtuasjades T‑309/01 ja T‑239/02.
(1) .
(2)  –	EÜT L 302, lk 1; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307; edaspidi „tolliseadustik”.
(3)
–	Komisjoni 2. juuli 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (EÜT L 253, lk 1; ELT eriväljaanne 02/06, lk 3), artiklis 871 sätestatud menetluse kohaselt.
(4)  –	Vt 14. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑251/00: Ilumitrónica (EKL 2002, lk I‑10433, punkt 39).
(5)
–	Komisjoni 13. juuni 1995. aasta määrus (EÜ) nr 1359/95, millega muudetakse tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühist tollitariifistikku käsitleva nõukogu määruse (EMÜ) nr 2658/87 I ja II lisa ning tunnistatakse määrus (EMÜ) nr 802/80 kehtetuks (EÜT L 142, lk 1; ELT eriväljaanne 02/05, lk 416).
(6)
–	Vt põhjalikumat käsitlust minu ettepanekus 23. märtsi 2004. aasta otsusele kohtuasjas C‑234/02 P: Euroopa ombudsman v.
Lamberts (EKL 2004, lk I‑2803, punkt 90 jj).
(7)
–	Vt 20. märtsi 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑24/95: Alcan Deutschland (EKL 1997, lk I‑1591).
(8)
–	EÜT 1999, C 73, lk 1; ELT eriväljaanne 01/03, lk 39.
(9)
–	16. juuli 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑187/91 (EKL 1992, lk I‑4937, punkt 18).
(10)
–	14. mai 1996. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑153/94 ja C‑204/94 (EKL 1996, lk I‑2465, punktid 7 ja 104).
(11)
–	Vt eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsuse, punkt 58 jj.
(12)
–	Eespool 3. joonealuses märkuses viidatud.
(13)
–	17. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑185/95 P: Baustahlgewebe v . komisjon (EKL 1998, lk I‑8417, punkt 77). Selle sätte saksakeelne versioon ei ole nii selge kui hollandi- ja prantsuskeelne. Sätted on sõnastatud järgmiselt: „ Die Zeugen werden aufgrund eines Beschlusses des Gerichts geladen. ” „ De getuigen wier verhoor noodzakelijk wordt geacht, worden opgeroepen krachtens een beschikking .” „ Les témoins dont l’audition est reconnue nécessaire sont cités en vertu d’une ordonnance .” Hoolimata neist erinevustest erinevate keeleversioonide vahel, kinnitas Euroopa Kohus nimetatud otsuses sõnaselgelt, et Esimese Astme Kohus ei ole kohustatud tunnistajaid ära kuulama.
(14)
–	Vt eelkõige 10. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑315/99 P: Ismeri Europa v.
kontrollikoda (EKL 2001, lk I‑5281, punkt 19).