Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JEAN RICHARD DE LA TOUR
esitatud 13. mail 2026(1)
Kohtuasi C‑227/25 P
DR,
DS
versus
Euroopa Kindlustus- ja Tööandjapensionide Järelevalve (EIOPA)
Apellatsioonkaebus – Avalik teenistus – Liidu lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi, mis on esitatud seetõttu, et institutsioon on rikkunud oma kohustust tagada isikuandmete kaitse – Teenistujale ja tema abikaasale tekitatud mittevaraline kahju – Teenistuja abikaasa esitatud hagi õiguslik alus – ELTL artiklite 268 ja 340 alusel esitatud hagi vastuvõetamatus – Pereliikme õigus või kohustus esitada hagi ELTL artikli 270 alusel
I.      Sissejuhatus
1.        Käesolev apellatsioonkaebusega on vaidlustatud Euroopa Liidu Üldkohtu 17. jaanuari 2025. aasta määrus DR ja DS vs. EIOPA,(2) millega Üldkohus jättis vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata liidu lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi, mille olid esitanud liidu teenistuja DR ja tema abikaasa DS, kuna Euroopa Kindlustus- ja Tööandjapensionide Järelevalve (EIOPA) oli DRi suhtes läbi viidud eetikakontrolli ja haldusjuurdluse käigus väidetavalt avalikustanud nende isikuandmed.
2.        Apellatsioonkaebuses palutakse Euroopa Kohtul võtta seisukoht järelduste kohta, mille Üldkohus tegi põhimõtetest, mille Euroopa Kohus oli kehtestanud 5. mai 2022. aasta kohtuotsuses komisjon
vs. MissirMamachi di Lusignano(3) ning mis puudutavad ametniku või teenistuja pereliikmete poolt tema ja asjaomase institutsiooni vahelisest teenistussuhtest tulenevas vaidluses esitatud kahju hüvitamise hagide vastuvõetavuse tingimusi.
3.        Teen Euroopa Kohtule ettepaneku apellatsioonkaebus rahuldada ja tühistada vaidlustatud kohtumäärus osas, milles Üldkohus leidis, et DSi hagi on vastuvõetamatu, kuna see on esitatud ekslikul õiguslikul alusel. Selgitan põhjuseid, miks see Üldkohtu määrus põhineb minu arvates nimetatud Euroopa Kohtu otsuse sõnastuse ekslikul tõlgendusel, kuna Euroopa Kohtu poolt ametniku või teenistuja pereliikmetele ELTL artikli 270 alusel antud võimalust on käsitatud selles kohtumääruses kohustusena, mille mittejärgimise korral jäetakse hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
II.    Vaidluse taust
4.        Käesoleva apellatsioonkaebuse jaoks võib vaidluse tausta, nagu see on esitatud vaidlustatud kohtumääruse punktides 2–30, kokku võtta järgmiselt.
5.        DR võeti 6. septembril 2017 pärast huvide konflikti deklaratsiooni täitmist teenistusse EIOPA järelevalveosakonna teenistujana. Pärast seda, kui 7. detsembril 2018 algatati tema suhtes eetikakontrolli menetlus, edastas ta 14. jaanuari 2019. aasta ja 10. märtsi 2019. aasta e-kirjades teavet äriühingute A, B ja C kohta,(4) väites, et edastatud andmed on konfidentsiaalsed, ja märkides, et neid andmeid ei tohi EIOPAs avaldada teistele isikutele ilma tema eelneva nõusolekuta. Pärast seda, kui eetikaametnik oli saatnud EIOPA-le hindamisaruande, algatas selle asutuse tegevdirektor 22. juulil 2019 DRi suhtes haldusjuurdluse, et teha kindlaks tema kõrvaltegevuse laad. Selle uurimise eest vastutav väline uurija edastas 30. septembril 2019 oma aruande ja 17. detsembri 2019. aasta otsusega vabastati DR teenistusest EIOPAs.
6.        DR esitas 13. jaanuaril 2020 Euroopa Ombudsmanile esimese kaebuse, väites, et tema teenistusest vabastamine oli õigusvastane. See kaebus jäeti vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata põhjusel, et ta ei olnud ammendanud kõiki sisemisi õiguskaitsevahendeid. DR esitas seejärel 3. veebruaril 2020 EIOPA-le teenistusest vabastamise otsuse peale kaebuse, milles ta esiteks vaidlustas teise osakonda üleviimise ja teenistusest vabastamise otsuse seaduslikkuse, teiseks kaebas ta mitme rikkumise üle seoses oma isikuandmete töötlemisega, kolmandaks väitis, et teda on ahistatud, ja neljandaks nõudis rahalist hüvitist väidetavalt tekitatud kahju eest.
7.        EIOPA jättis 2. juuni 2020. aasta otsusega teenistusest vabastamise otsuse peale esitatud kaebuse rahuldamata.
8.        DR esitas 16. septembril 2020 teise kaebuse ombudsmanile, kes jättis selle rahuldamata põhjendusel, et tal ei ole uurimise algatamiseks piisavalt alust.
9.        DR esitas 30. septembril 2020 Euroopa Andmekaitseinspektorile kaebuse, väites, et EIOPA on ebaseaduslikult töödelnud tema, DSi ja asjaomaste äriühingute isikuandmeid.
10.      DR esitas 1. detsembril 2021 ombudsmanile kolmanda kaebuse.
11.      Euroopa Andmekaitseinspektor tuvastas 9. septembri 2022. aasta otsuses, et EIOPA on rikkunud määruse (EL) 2018/1725(5) artikli 4 lõike 1 punkti a ja artikli 15 lõike 1 punkti c, kuna haldusjuurdluse käigus ei olnud ta DRi nõuetekohaselt teavitanud tema isikuandmete töötlemise õiguslikust alusest. Seetõttu otsustas Euroopa Andmekaitseinspektor teha EIOPA-le selle määruse artikli 58 lõike 2 punkti b alusel noomituse.
12.      Ombudsman leidis 25. mai 2023. aasta otsuses pärast DRi kolmandat kaebust, et teda teenistusse võttes ei olnud EIOPA lahendanud hoolikalt tema huvide konflikti küsimust, mis oli põhjustanud haldusomavoli. Lisaks märkis ombudsman, et EIOPA ei olnud eetikakontrolli ega haldusjuurdlust hoolikalt ja rangelt läbi viinud.
III. Menetlus liidu kohtutes
A.      Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtumäärus
13.      Apellandid esitasid Üldkohtu kantseleisse 4. aprillil 2024 saabunud hagiavaldusega ELTL artikli 268 alusel ELTL artiklil 340 teisel lõigul põhineva hagi, milles palusid hüvitada mittevaraline kahju, mis neile väidetavalt tekitati EIOPA õigusvastase tegevusega seoses nende isikuandmete töötlemisega DRi suhtes läbi viidud eetikakontrolli ja haldusjuurdluse raames.
14.      EIOPA esitas eraldi dokumendis, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 2. juulil 2024, vastuvõetamatuse vastuväite. Ta väitis eelkõige, et DRi ja tema abikaasa DSi esitatud hagi tuleneb esimesena nimetatu teenistussuhtest, mistõttu kuulub selle hagi ese ilmselgelt ELTL artikli 270 ning Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade(6) artiklite 90 ja 91 kohaldamisalasse, mitte ELTL artikli 268 ja artikli 340 teise lõigu kohaldamisalasse. Oma seisukohtades selle vastuvõetamatuse vastuväite kohta kordasid ja kaitsesid apellandid sõnaselgelt selle õigusliku aluse valikut, arvestades määruse 2018/1725 sõnastust.
15.      Üldkohus jättis vaidlustatud kohtumäärusega oma kodukorra artikli 130 lõigete 1 ja 7 alusel DRi ja DSi hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
B.      Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
16.      Apellandid esitasid 24. märtsil 2025 vaidlustatud kohtumääruse peale apellatsioonkaebuse. Oma nõuetes paluvad nad Euroopa Kohtul tühistada see kohtumäärus, rahuldada nende nõuded Üldkohtus, tuvastada, et EIOPA on piisavalt selgelt rikkunud üksikisikutele õigusi andvaid õigusnorme, eelkõige Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikleid 8 ja 41 ning määrust 2018/1725, et nad on kandnud mittevaralist kahju EIOPA toime pandud rikkumiste tõttu, mõista välja hüvitis selle kahju eest, mõista mõlema kohtuastme kõik kohtukulud välja EIOPA-lt, või kui see ei ole võimalik, saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse otsustamiseks.
17.      AEAPP palub jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja apellantidelt.
IV.    Analüüs
18.      Apellandid põhjendavad oma apellatsioonkaebust kahe väitega, millest esimese kohaselt ei ole vaidlustatud kohtumääruse punkt 74 põhjendatud ja teise kohaselt on rikutud õigusnormi seoses mõiste „personalieeskirjadega hõlmatud isikud“ ulatusega selle määruse artikli 91 lõike 1 tähenduses.(7)
19.      Osas, milles selle kohtumääruse resolutsioon põhineb DSi hagi puhul tema staatusel „personalieeskirjadega hõlmatud isikuna“, analüüsin kõigepealt apellatsioonkaebuse teist väidet.
A.      Apellatsioonkaebuse teine väide, et mõistet „personalieeskirjadega hõlmatud isikud“ personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 tähenduses on tõlgendatud vääralt
1.      Vaidlustatud kohtumäärus
20.      Vaidlustatud kohtumääruse punktis 38 tõdes Üldkohus kõigepealt, et apellandid tuginevad oma hagis ELTL artiklile 268 ja artikli 340 teisele lõigule.
21.      Selle kohtumääruse punktides 39–47 viitas Üldkohus ELTL artikli 270 kohaldamisala puudutavatele asjakohastele põhimõtetele ja kohtupraktikale, eelkõige kohtuotsusele komisjon vs. Missir Mamachi di Lusignano.
22.      Nii tuletas Üldkohus selle kohtumääruse punktis 43 meelde, et sellest kohtupraktikast tuleneb, et kui vaidlus tuleneb ametniku või teenistuja ja liidu institutsiooni vahelisest teenistussuhtest, võib mitte ainult see ametnik või teenistuja, vaid ka iga muu isik, kelle suhtes kohaldatakse personalieeskirju personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 tähenduses, „esitada liidu institutsiooni vastu ELTL artikli 270 alusel hagi et vaidlustada teda kahjustava meetme õiguspärasus“.
23.      Tegemaks kindlaks muud isikud kui ametnikud ja muud teenistujad, keda võib pidada „personalieeskirjadega hõlmatuks“, märkis Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 44, et selle kohtupraktika kohaselt on personalieeskirjade ja Euroopa Liidu muude teenistujate teenistustingimuste eesmärk reguleerida liidu institutsioonide ning nende ametnike või muude teenistujate vahelisi õigussuhteid ning et selle eesmärgi saavutamiseks ei kehtesta need mitte ainult rea vastastikuseid õigusi ja kohustusi nende institutsioonide ja ametnike või muude teenistujate vahel, vaid annavad ka õigusi ja eeliseid nende teatavatele pereliikmetele.
24.      Vaidlustatud kohtumääruse punktis 45 tõdes Üldkohus, et ametniku või teenistuja abikaasa puhul võimaldavad personalieeskirjade artiklid 42b ja 55a ning muude teenistujate teenistustingimuste artikkel 16 tal raske haiguse või puude korral saada ametnikult või teenistujalt abi, andes viimatinimetatule võimaluse kasutada oma õigust perepuhkusele või õigust töötada osalise tööajaga. Lisaks annavad personalieeskirjade artikkel 70 ja muude teenistujate teenistustingimuste artikkel 35 üleelanud abikaasale teatavatel tingimustel õiguse hüvitistele ametniku või teenistuja surma korral.
25.      Selle kohtumääruse punktis 46 märkis Üldkohus, et ametniku või teenistuja abikaasa on personalieeskirjadega hõlmatud isik personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 tähenduses, ning et järelikult „võib“ ta vastavalt viidatud kohtupraktikale samamoodi nagu ametnik või teenistuja, kelle abikaasa ta on, esitada ELTL artikli 270 alusel liidu institutsiooni vastu kahju hüvitamise hagi, kui vaidlus tuleneb selle ametniku või teenistuja ja institutsiooni vahelisest teenistussuhtest.
26.      Sellega seoses leidis Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 47, et kõnealuse kohtupraktika tähenduses „ei sõltu personalieeskirjadega hõlmatud isikute õigus esitada ELTL artikli 270 alusel hagi nõudest, et neil isikutel peavad igal konkreetsel juhul tegelikult olema neile personalieeskirjade ja muude teenistujate teenistustingimustega antud õigused ja eelised. Piisab sellest, kui nende isikute ja ametniku või teenistuja vaheliste sidemete tõttu kohaldatakse nende suhtes personalieeskirju“.
27.      Neid põhimõtteid arvestades, nagu need on esitatud eelkõige kohtuotsuses komisjon vs. Missir Mamachi di Lusignano, järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 48, et „kui ametniku või teenistuja ja tema abikaasa esitatud kahju hüvitamise hagi tuleneb selle ametniku või teenistuja ja liidu institutsiooni vahelisest teenistussuhtest, on see hagi, et mitte olla vastuvõetamatu, hõlmatud ELTL artikliga 270, nagu seda on rakendatud personalieeskirjade artikli 91 lõikega 1, ning see ei saa põhineda ELTL artikli 340 teisel lõigul“.
28.      Sellest tulenevalt analüüsis Üldkohus selleks, et hinnata hagi vastuvõetavust nii DRi kui ka DSi suhtes, vaidlustatud kohtumääruse punktides 51–61 vaidluse aluseks olevad asjaolusid, et teha kindlaks, need on seotud DRi ja EIOPA vahelise teenistussuhtega. Olles tuvastanud, et see on tõepoolest nii, järeldas Üldkohus selle kohtumääruse punktis 62, et vastavalt viidatud kohtupraktikale tuleb hagi lugeda vastuvõetamatuks osas, milles see põhineb ELTL artikli 340 teisel lõigul.
29.      Oma kohtumääruse punktis 63 märkis Üldkohus, et „igal juhul“, isegi kui hagi võiks tõlgendada nii, et see põhineb ELTL artiklil 270, ja isegi kui selle ese on või ei ole segi aetav DRi teenistusest vabastamise otsust käsitleva kaebuse esemega, tuleb see tunnistada vastuvõetamatuks, kuna apellandid ei olnud läbinud EIOPAs kohtueelset menetlust vastavalt personalieeskirjade artiklitele 90 ja 91.
30.      Vaidlustatud kohtumääruse punktis 64 leidis Üldkohus, et seda järeldust ei sea kahtluse alla argumendid, mille apellandid esitasid oma seisukohtades vastuvõetamatuse vastuväite vastu.
2.      Poolte argumendid
31.      Teises väites leiavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et DSi tuleb pidada „personalieeskirjadega hõlmatud isikuks“ personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 tähenduses, ning seetõttu oleks ta pidanud ta esitama oma kahju hüvitamise hagi ELTL artikli 270 alusel.
32.      Viidates kohtuotsuse komisjon
vs. MissirMamachi di Lusignano punktile 52, väidavad apellandid, et mõiste „personalieeskirjadega hõlmatud isikud“ personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 tähenduses, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus, hõlmab pereliikmeid, kellele personalieeskirjad viitavad, kuna neile on antud konkreetsed õigused ja eelised ning neil on õigus tugineda nendele õigustele ja eelistele, olenemata sellest, kas nende kaebus on põhjendatud või mitte. Nii andsid personalieeskirjad kohtuasjas, milles kõnealune kohtuotsus tehti, surnud ametniku pereliikmetele sõnaselgelt õigusi ja eeliseid. DSi puhul see aga nii ei ole. Ta ei väida, et tal oleks personalieeskirjadega antud õigus või eelis, ega soovi neile tugineda, ning tema nõue seisneb selle tuvastamises, et isikuandmeid on töödeldud määrust 2018/1725 rikkudes ebaseaduslikult.
33.      EIOPA väidab vastu, et see väide on ilmselgelt põhjendamatu. Esiteks tuleneb DSile kui EIOPA endise ajutise teenistuja abikaasale personalieeskirjadest mitu rahalist õigust, näiteks õigus olla kaetud ametnike ja muude teenistujate ühise kindlustusskeemiga. Teiseks ei ole oluline, kas käesoleval juhul taotleb DS õigusi ja eeliseid personalieeskirjade alusel, kuna personalieeskirjade artikkel 13 viitab konkreetselt ametnike abikaasadele.(8)
3.      Hinnang
34.      Leian, et see väide on põhjendatud. Minu arvates rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta kvalifitseeris DSi „personalieeskirjadega hõlmatud isikuks“, kes on sellest tulenevalt kohustatud esitama kahju hüvitamise hagi ELTL artikli 270 alusel.
35.      Täheldan, et vaidlustatud kohtumääruse punktides 43, 44 ja 47 on viidatud kohtuotsuse komisjon vs. Missir Mamachi di Lusignano punktidele 46–48 ja 51–55 sõnadega „vt selle kohta“. Tuleb aga tõdeda, et Üldkohus läheb oma kohtumääruses kaugemale viidatud kohtuotsuse pelgast konkreetsest kohaldamisest, laiendades Euroopa Kohtu poolt mõistele „personalieeskirjadega hõlmatud isikud“ antud määratlust ja nähes ette nende isikute esitatud liidu lepinguvälise vastutuse hagide vastuvõetavuse tingimuse, mille kohaselt on kohustuslik esitada Üldkohtule hagi ELTL artikli 270 alusel. Selle kohtumääruse nende kahe aspekti koosmõju tekitab probleemi, kuivõrd Üldkohtus teeb viidatud kohtuotsusest ebamõistlikke menetluslikke järeldusi, sest ükski säte ega kohtupraktika ei kohusta ametniku või teenistuja abikaasat esitama oma hagi sellisel õiguslikul alusel. Kuigi neist teist aspekti ei ole apellandid oma apellatsioonkaebuse teise väite põhjendamiseks edasi arendanud, on see aspekt tihedalt seotud nende nõudega, nagu seda on väljendatud nende apellatsioonkaebuse punktis 47.
36.      Nagu ka apellandid märgivad, erineb käesolevas asjas kõne all olev olukord olukorrast, milles tehti kohtuotsus komisjon
vs. MissirMamachi di Lusignano. Nii nähtub selle kohtuotsuse punktidest 48, 51, 52 ja 54, et Euroopa Kohus määratles mõiste „personalieeskirjadega hõlmatud isikud“, lähtudes eelkõige neile personalieeskirjadega antud „õigustest ja eelistest“, kuna ametniku pereliikmetele on ametniku surma korral ette nähtud konkreetsed õigused ja rahalised hüvitised. Kohus lisas, et ei ole vaja kindlaks teha, kas neil on konkreetsel käsitletaval juhul tegelikult need õigused ja eelised, et vältida vajadust analüüsida kõigepealt taotluse põhjendatust, et teha otsus kohtu pädevuse kohta.(9) Siiski võis Üldkohus käsitada neid „personalieeskirjadega hõlmatud isikutena“ just seetõttu, et neil oli personalieeskirjade alusel õigus rahalistele hüvitistele ametniku surma korral.
37.      Põhikohtuasjas ei näe personalieeskirjad ametniku või teenistuja abikaasale ette ühtegi õigust ega hüvitist, mis oleks seotud tema isikuandmete töötlemisega. Vaidlustatud kohtumääruse punktis 45 viitab Üldkohus personalieeskirjade sätetele, mis annavad ametnikule ja teenistujale õiguse perepuhkusele või osalisele tööajale abikaasa raske haiguse või puude korral, ning abikaasale õiguse saada hüvitist ametniku või teenistuja surma korral. Need sätted ei ole kuidagi seotud õiguste või hüvitisega, mis võiksid tuleneda personalieeskirjadest ametniku või teenistuja abikaasale tema isikuandmete ebaseadusliku töötlemise korral. Samuti viitab EIOPA oma vastuses personalieeskirjade artiklile 13, mille kohaselt peab ametnik deklareerima oma abikaasa tasustatava töö. Ent see artikkel kehtestab ametnikule või teenistujale õigusaktist tuleneva kohustuse, mida tuleb eristada tema pereliikmete õigusest või hüvitistest, millel põhineb Euroopa Kohtu praktika.
38.      Mõiste „personalieeskirjadega hõlmatud isikud“ nii lai tõlgendamine ja sellest tulenev ELTL artikli 270 isikulise kohaldamisala laiendamine ei tekitaks tingimata erilisi probleeme, kui sellega ei oleks vaidlustatud kohtumääruses kaasnenud ametniku või teenistuja pereliikmete esitatud kahju hüvitamise hagide vastuvõetavuse tingimuste karmistamine.(10) Üldkohus on muutnud Euroopa Kohtu poolt ametniku või teenistuja pereliikmetele ELTL artikli 270 alusel antud võimaluse kohustuseks, millega on kõnealuses kohtumääruses rikutud õigusnormi.
39.      Kuigi Üldkohus märkis vaidlustatud kohtumääruse punktis 46 õigesti, et ametniku või teenistuja abikaasa „võib“ esitada kahju hüvitamise hagi ELTL artikli 270 alusel, kui vaidlus tuleneb selle ametniku või teenistuja ja institutsiooni vahelisest teenistussuhtest, ning viitas selle kohtumääruse punktis 47 õigesti „personalieeskirjadega hõlmatud isikute õigusele esitada hagi ELTL artikli 270 alusel“, leidis ta aga seejärel kohe selle kohtumääruse punktis 48, et seda liiki hagi tuleb tunnistada sisuliselt vastuvõetamatuks, kui seda ei esitata nimetatud artikli alusel. Need kaks väidet on aga üksteist välistavad: tegemist saab olla kas võimaluse või kohustusega. Kuna Euroopa Kohus on kohtuotsuses komisjon vs. Missir Mamachi di Lusignano selgelt otsustanud, et tegemist on pelga võimalusega, mis on ametniku pereliikmetele antud, ei järginud Üldkohus, kes luges selle võimaluse põhjendamatult kohustuseks, Euroopa Kohtu praktikat ning rikkus seega ELTL artiklit 270 ja personalieeskirjade artikli 91 lõiget 1.
40.      Seda järeldust kinnitab minu arvates asjaolu, et tõlgendades laialt ametniku või teenistuja pereliikmete õigust esitada hagi ELTL artikli 270 alusel, ei soovinud Euroopa Kohus luua tingimust nende pereliikmete esitatud kahju hüvitamise hagide vastuvõetavusele. Kui ma ei eksi, siis näitab kohtuotsuse komisjon vs. Missir Mamachi di Lusignano punktides 55 ja 62 kasutatud sõnastus üksnes nimetatud liidu kohtu tahet anda ametniku või teenistuja pereliikmetele võimalus esitada kahju hüvitamise hagi ELTL artikli 270 alusel, kui vaidlus tuleneb selle ametniku või teenistuja ja asjaomase institutsiooni vahelisest teenistussuhtest, ning mitte täielikult välistada võimalust esitada see hagi ELTL artikli 268 ja ELTL artikli 340 teise lõigu alusel.
41.      Selles kohtuotsuses ei ole kasutatud imperatiivset sõnastust, nagu nähtub korduvalt kasutatud väljendist „võivad […] esitada […] hagi“ („eine Schadensersatzklage erheben können“ saksa keeles, „may […] bring an action“ inglise keeles või „possono […] partire un ricorso“ itaalia keeles (kohtujuristi kursiiv)). See väljend eeldab valiku tunnustamist. Kui ametniku või teenistuja pereliikmetel on võimalus esitada kahju hüvitamise hagi ELTL artikli 270 alusel, kui vaidlus tuleneb ametniku või teenistuja ja asjaomase institutsiooni vahelisest teenistussuhtest, siis ei ole sellise hagi esitamine mingil juhul kohustuslik, kuna neil on selles osas otsustusruum. Seega on neil ka võimalus esitada oma hagi ELTL artiklite 268 ja 340 alusel. Nagu Üldkohus hiljuti meenutas, „on personalieeskirjad ise autonoomne vahend, mille ainus eesmärk on reguleerida institutsioonide ning nende ametnike või muude teenistujate vahelisi õigussuhteid, kehtestades nende vahel vastastikused õigused ja kohustused“.(11) Teisisõnu on personalieeskirjadel suhteline mõju: sellega luuakse kohustusi üksnes poolte vahel ja välistatakse selliste lepingujärgsete kohustuste kohaldamine kolmandate isikute suhtes, kes ei ole lepingule oma nõustumust andnud.
42.      Kohtusse esitatavate hagide vastuvõetavuse tingimuste range tõlgendamisega – kuna need määravad kindlaks kohtusse pöördumise õiguse ja kohtuliku kaitse tõhususe – ning ülekaaluka vajadusega selgete eeskirjade järele selles valdkonnas oleks vastuolus see, kui samastada siin tegusõna „võib“ tegusõnaga „peab“ ja tõlgendada seda nii, et ametniku või teenistuja pereliikmetelt nõutakse hagi esitamist ELTL artikli 270 alusel, lugedes hagi vastasel juhul vastuvõetamatuks. Kohtupraktika selline suundumus oleks nõudnud vähemalt minimaalset selgitamist, kuivõrd see puudutab üksikisikute poolt Üldkohtule esitatud hagide vastuvõetavuse tingimuste tõlgendamist, mille õigsus on tõhusa kohtuliku kaitse tagamiseks hädavajalik.
43.      Kohtuotsuse komisjon vs. Missir Mamachi di Lusignano aluseks olnud kohtuasja konkreetsetel asjaoludel oli liidu kohtu poolt ELTL artikli 270 alusel esitatud kahju hüvitamise hagide läbivaatamise pädevuse laia tõlgenduse eesmärk tagada ametniku pereliikmete parem kaitse, arvestades institutsioonil lasuvat hoolsus- ja hoolitsemiskohustust. Samuti oli selle eesmärk tagada, et sama sündmusega seotud hagid, mis tulenevad ametniku ja selle institutsiooni vahelisest teenistussuhtest, mille teenistuses ta on või oli, saaks koondada ühe kohtumenetluse raames samasse kohtusse.
44.      Kuigi ma jagan soovi, et kõik need vaidlused oleksid ühte menetlusse koondatud, märgin siiski, et käesoleval juhul jääks DS lõpuks oma perekonnaseisu tõttu ilma võimalusest, et kohus vaataks läbi tema poolt isiklikult kantud kahju hüvitamise nõude. See lahendus oleks eriti range võrreldes menetlusliku kohtlemisega, mida Üldkohtus võimaldas kahju hüvitamise hagile, mille olid samal päeval ja sama teo toimepanemisega seoses esitanud äriühing, milles DR oli asutaja, seaduslik esindaja ja tegevdirektor, ning sellele äriühingule kuuluv teine äriühing.(12) Hagi, milles need juriidilised isikud palusid ELTL artiklite 268 ja 340 alusel hüvitada kahju, mis eetikakontrolli ja haldusjuurdluse käigus DR‑le väidetavalt tekitati, vaatas Üldkohus sisuliselt läbi 25. märtsi 2026. aasta kohtuotsuses DP ja DQ vs. EIOPA.(13)
45.      Neid asjaolusid arvestades leian, et vaidlustatud kohtumääruses on rikutud õigusnormi osas, milles Üldkohus leidis, et DS hagi on vastuvõetamatu, kuna see põhineb ELTL artikli 340 teisel lõigul.
46.      Neil asjaoludel ei ole seega vaja analüüsida apellatsioonkaebuse esimest väidet, et see kohtumäärus ei ole põhjendatud osas, mis puudutab DSi esitatud hagi õiguslikku alust.
47.      Teen siiski ettepaneku analüüsida seda esimest väidet mitte ainult põhiväitena seoses vaidlustatud kohtumääruse põhjenduse puudumisega DRi hagi õigusliku aluse osas, vaid ka teise võimalusena juhuks, kui Euroopa Kohus peaks leidma, et teine väide, mis puudutab personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 tähenduses mõiste „personalieeskirjadega hõlmatud isikud“ ulatuse väära tõlgendamist, ei ole põhjendatud.
B.      Apellatsioonkaebuse esimene väide, et vaidlustatud kohtumäärust ei ole põhjendatud osas, mis puudutab DRi ja DSi hagi õiguslikku alust
1.      Vaidlustatud kohtumäärus
48.      Vaidlustatud kohtumääruse punktides 64–78 analüüsis Üldkohus erinevaid argumente, mille apellandid olid esitanud oma seisukohtades vastuvõetamatuse vastuväite kohta.
49.      Täpsemalt analüüsis Üldkohus selle kohtumääruse punktides 72–75 teist argumenti, mis rajanes kohtupraktikal, milles Üldkohus oli tunnistanud määruse 2018/1725 rikkumise väitel(14) põhinevad hagid vastuvõetavaks, kuigi need ei olnud esitatud ELTL artikli 270 alusel.
50.      Vaidlustatud kohtumääruse punktis 74 leidis Üldkohus, et „kohtuasjas, milles tehti 1. detsembri 2021. aasta kohtuotsus JR vs. komisjon (T‑265/20, EU:T:2021:850), taotles komisjoni sisekonkursil kandideerinud hageja […] keda ei kantud reservnimekirja, nende komisjoni otsuste tühistamist, millega oli keeldutud tal võimaldamast tutvuda seda konkurssi puudutava teabega. Seega käsitleb see kohtuotsus ELTL artikli 263 alusel esitatud tühistamishagi ega ole asjakohane hindamaks, kas hagejatel on käesoleval juhul õigus esitada hagi EIOPA vastu ELTL artikli 340 teise lõigu alusel“.
2.      Poolte argumendid
51.      Apellatsioonkaebuse esimeses väites leiavad apellandid, et vaidlustatud kohtumäärus ei ole põhjendatud.
52.      Nad väidavad, et vaidlustatud kohtumääruse punkt 74 ei võimalda neil mõista põhjusi, miks ELTL artikkel 270 peaks kujutama endast selle kohtumääruse punktides 39–41 Üldkohtu poolt viidatud kohtupraktika tähenduses õiguskaitsevahendit avaliku teenistuse vaidlustes. Sellega seoses väidavad nad, et liidu kohus on tunnistanud 1. detsembri 2021. aasta kohtuotsuses JR vs. komisjon,(15) millele viidatakse selle kohtumääruse punktis 74, ELTL artikli 263 alusel esitatud tühistamishagi vastuvõetavaks sarnases vaidluses, mis tulenes asjaomase ametniku ja institutsiooni vahelisest teenistussuhtest ja puudutas määruse 2018/1725 rikkumist.
53.      Täpsemalt, kuigi apellandid märgivad, et nad mõistavad, et ELTL artikli 263 alusel esitatav tühistamishagi on menetlus, mille laad ja ulatus erinevad ELTL artikli 268 ja artikli 340 teise lõigu alusel esitatavast kahju hüvitamise hagist, väidavad nad, et Üldkohus ei ole piisavalt põhjendanud, miks sellisel menetluslikul erinevusel peaksid olema erinevad menetluslikud tagajärjed seoses kummagi hagi vastuvõetavusega, mis mõlemad on esitatud seetõttu, et ametnikud või teenistujad on rikkunud määrust 2018/1725 vaidlustes, mis tulenevad nende ja asjaomase institutsiooni vahelisest teenistussuhtest.
54.      Apellandid tuginevad ka 6. juuli 2022. aasta kohtuotsusele OC vs. Euroopa välisteenistus,(16) millele viidatakse vaidlustatud kohtumääruse punktis 70 ning milles Üldkohus heitis Euroopa välisteenistuse ametnikust hagejale sisuliselt ette, et too ei olnud esitanud ELTL artikli 263 alusel tühistamishagi komisjoni otsuse peale edastada määrust 2018/1725 rikkudes vaid kokkuvõtlik versioon teatavatest isikuandmeid sisaldavatest dokumentidest.
55.      EIOPA väidab, et see väide on tulemusetu ja igal juhul ilmselgelt põhjendamatu.
3.      Hinnang
56.      Tuletan kõigepealt meelde, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kujutab Üldkohtu põhjendamiskohustus, mis lasub tal Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 36 alusel koostoimes artikliga 53, endast olulist vorminõuet, mida tuleb eristada akti põhistuse sisulisest põhjendatusest.(17) Samuti peab vaidlustatud kohtuotsuse põhjendusest nähtuma selgelt ja üheselt Üldkohtu arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel mõista tehtud otsuse põhjendusi ja Euroopa Kohtul teostada kohtulikku kontrolli.(18) Rõhutan siiski, et põhjendamiskohustuse kohaselt ei ole siiski nõutav, et Üldkohus esitaks ammendava põhjenduse menetluse poolte iga üksiku argumendi kohta, ja põhjendus võib seega olla tuletatav, kui see võimaldab huvitatud isikutel teada saada põhjused, mille tõttu Üldkohus nende argumentidega ei nõustunud ning annab Euroopa Kohtule piisavalt teavet kohtuliku kontrolli teostamiseks.(19)
57.      Leian, et käesoleval juhul on vaidlustatud kohtumäärus ebapiisavalt põhjendatud, kuna selles ei ole sõnaselgelt käsitletud argumenti, mille apellandid esitasid vastuvõetamatuse vastuväite vastu esitatud seisukohtade punktis 42. Nad viitasid 1. detsembri 2021. aasta kohtuotsusele JR vs. komisjon(20) just nimelt seetõttu, et see puudutas tühistamishagi.(21) Lühike vastus sellele argumendile ei võimalda hinnata põhjuseid, miks Üldkohus vastandab need vaidlustatud kohtumääruse punktis 40 põhimõttele, et ELTL artikkel 270 on õiguskaitsevahend avaliku teenistuse vaidlustes, seistes eraldi ELTL artikliga 263 reguleeritud tühistamishagist kui üldisest õiguskaitsevahendist, samas kui on olemas kohtupraktika, millest nähtub, et see konkreetne õiguskaitsevahend ei ole ainus võimalik.(22)
58.      See põhjendamisviga ei mõjuta siiski nii DRi kui ka DSi hagi hõlmavat vaidlustatud kohtumääruse resolutsiooni ning seetõttu tuleb see väide tunnistada tulemusetuks.
59.      Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kui Üldkohtu esitatud üks põhistustest on piisav kohtuotsuse resolutsiooni põhjendamiseks, ei ole asjaomases kohtuotsuses esitatud muus põhjenduses esineda võival veal igal juhul mõju nimetatud resolutsioonile, mistõttu on väide, milles neid vigu mainitakse, tulemusetu ja tuleb tagasi lükata.(23)
60.      Lisaks on vaidlustatud kohtumääruse punkt 74 osa arutluskäigust, mida Üldkohus alustab selle kohtumääruse punktis 63 väljendiga „igal juhul“. Selline väljend näitab, et need argumendid on selles kohtumääruses esitatud täiendavate põhjendustena, kuna Üldkohus põhjendas DRi ja DSi hagi vastuvõetamatust vastavalt selle kohtumääruse punktides 39–42 ja 51–61 esitatud õiguslike põhjenduste ja tuvastatud faktiliste asjaoludega, millele apellandid oma apellatsioonkaebuses vastu ei vaielnud.
V.      Ettepanek
61.      Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 17. jaanuari 2025. aasta määrus DR ja DS vs. EIOPA (T‑182/24, EU:T:2025:62) osas, milles Üldkohus tunnistas DSi esitatud kahju hüvitamise hagi vastuvõetamatuks seetõttu, et DS oleks pidanud selle esitama ELTL artikli 270 alusel, ja saata kohtuasja tagasi Üldkohtusse.
1      Algkeel: prantsuse.
2      T‑182/24, edaspidi „vaidlustatud kohtumäärus“, EU:T:2025:62.
3      C‑54/20 P, edaspidi „kohtuotsus komisjon vs. Missir Mamachi di Lusignano“, EU:C:2022:349.
4      DR oli omanik ja tegevdirektor äriühingus A, millele kuulus 100% äriühingute B ja C kapitalist, kusjuures kaks viimast ühinesid 2018. aastal.
5      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2018. aasta määrus, mis käsitleb füüsiliste isikute kaitset isikuandmete töötlemisel liidu institutsioonides, organites ja asutustes ning isikuandmete vaba liikumist, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 45/2001 ja otsus nr 1247/2002/EÜ (ELT 2018, L 295, lk 39) (edaspidi „määrus 2018/1725“).
6      Vaidluse suhtes kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „personalieeskirjad“).
7      Personalieeskirjade artikli 91 lõikes 1 on sätestatud, et „Euroopa Liidu Kohtu jurisdiktsiooni alla kuuluvad kõik liidu ja käesolevate personalieeskirjadega hõlmatud isikute vahelised vaidlused, milles käsitletakse seda isikut kahjustavat meedet artikli 90 lõike 2 tähenduses. Rahaliste vaidluste puhul on Euroopa Kohtul täielik pädevus“.
8      Personalieeskirjade artiklis 13 on muu hulgas sätestatud, et „[k]ui ametniku abikaasa on tasustataval töökohal, teatab ametnik sellest oma institutsiooni ametisse nimetavale asutusele või ametiisikule“.
9      Vt kohtuotsus komisjon vs. Missir Mamachi di Lusignano (punktid 52 ja 61). Selle kohtuotsuse punkt 52 on sõnastatud järgmiselt: „Nende ametniku pereliikmete selline arvessevõtmine personalieeskirjades tingib selle, et nad on personalieeskirjadega hõlmatud isikud personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 tähenduses, ja seda sõltumata sellest, kas hagejal on tegelikult antud juhul personalieeskirjadest tulenev õigus või eelis [selle kohtuotsuse ingliskeelses versioonis kasutatakse järgmist sõnastust: „irrespective of whether an applicant does in fact have, in the particular case under consideration, a right or benefit“] […] Nimelt ei sõltu ELTL artikli 270 ja personalieeskirjade artikli 91 lõike 1 alusel liidu kohtute ratione personae pädevuse kindlaksmääramine küsimusest, kas neile kohtutele hagi esitavale personalieeskirjadega hõlmatud isikule on tegelikult antud [„actual grant“ ingliskeelses versioonis] õigus või eelis.“ Kohtujuristi kursiiv.
10      Jagan soovi tagada, et hagid, mis põhinevad ametniku ja asjaomase institutsiooni vahelise teenistussuhtega seotud samal sündmusel, koondataks ühte ja samasse kohtumenetlusse samas kohtus.
11      Vt 13. märtsi 2025. aasta kohtuotsus RY vs. komisjon (T‑246/24, EU:T:2025:299, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
12      Samal ajal esitati Üldkohtule kaks lepinguvälise vastutuse hagi, mille kohaselt olevat rikutud sama teoga esiteks isikuandmete kaitse norme (T‑182/24) ja teiseks ärisaladuse kaitse norme (T‑183/24).
13      T‑183/24, EU:T:2026:221.
14      Või seoses väitega, et rikutud on Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri 2000. aasta määrust (EÜ) nr 45/2001  üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ühenduse institutsioonides ja asutustes ning selliste andmete vaba liikumise kohta (EÜT 2001, L 8, lk 1; ELT eriväljaanne 13/26, lk 102), mis on asendatud määrusega 2018/1725.
15      T‑265/20, EU:T:2021:850.
16      T‑681/20, EU:T:2022:422.
17      Vt 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus UPL Europe ja Indofil Industries (Netherlands) vs. komisjon (C‑262/23 P, EU:C:2024:862, punkt 134 ja seal viidatud kohtupraktika).
18      Vt 26. veebruari 2026. aasta kohtuotsus Martinair Holland vs. komisjon (C‑386/22 P, EU:C:2026:131, punkt 78 ja seal viidatud kohtupraktika).
19      Vt 26. veebruari 2026. aasta kohtuotsus Martinair Holland vs. komisjon (C‑386/22 P, EU:C:2026:131, punkt 79 ja seal viidatud kohtupraktika).
20      T‑265/20, EU:T:2021:850.
21      Nende seisukohtade punktis 42 esitasid apellandid järgmise argumendi: „Lisaks heideti kohtuasjas [milles tehti 1. detsembri 2021. aasta kohtuotsus JR vs. komisjon (T‑265/20, EU:T:2021:850)] komisjonile ette mitut määruse 2018/1725 sätte, sealhulgas selle määruse artiklite 14 ja 17 rikkumist, kuna ta ei olnud edastanud teatavaid konkursil saadud hinnetega seotud isikuandmeid. Komisjoni ametnikust hageja esitatud tühistamishagi põhines ELTL artiklil 263 ja Üldkohus ei pidanud seda vastuvõetamatuks.“
22      Euroopa Kohus tuletas 24. veebruari 2026. aasta kohtumääruses RY vs. komisjon (C‑336/25 P, EU:C:2026:138) meelde, et „kooskõlas [oma] kohtupraktikaga on [ta] korduvalt otsustanud, et ELTL artikliga 270 […] on loodud avaliku teenistuse vaidluste jaoks õiguskaitsevahend, mis on eraldiseisev sellistest üldistest õiguskaitsevahenditest nagu ELTL artikliga 263 reguleeritud tühistamishagi ja ELTL artikliga 268 ning ELTL artikli 340 teise ja kolmanda lõiguga reguleeritud kahju hüvitamise hagi“ (punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).
23      Vt 13. novembri 2025. aasta kohtuotsus Al-Assad vs. nõukogu (C‑779/24 P, EU:C:2025:880, punkt 94 ja seal viidatud kohtupraktika).