EUROOPA KOHTU OTSUS19. jaanuar 1982(*)Direktiivide mõjuKohtuasjas 8/81_mille
esemeks on Euroopa Kohtule EMÜ asutamislepingu artikli 177 alusel
Finanzgericht Münster’i (finantskohus) esitatud taotlus, millega
soovitakse saada nimetatud kohtus pooleli olevas vaidluses järgmiste
poolte vahel:Ursula Becker, iseseisev krediidivahendaja, elukoht Münster_jaFinanzamt Münster-Innenstadt (maksuamet)_eelotsust
nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388
kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide
ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas
artikli 13 B osa punkti d alapunkti 1 tõlgendamise
kohta_EUROOPA KOHUS_koosseisus:
president M. J. Mertens de Wilmars, kodade esimehed G. Bosco,
A. Touffait ja O. Due, kohtunikud P. Pescatore,
A. J. Mackenzie Stuart, A. O’Keeffe, T. Koopmans,
U. Everling, A. Chloros ja F. Grévisse_kohtujurist: Sir Gordon Slynn_kohtusekretär: A. Van Houtteon teinud järgmiseotsuse[…] Õiguslik käsitlus1        Oma
27. novembri 1980. aasta määrusega, mis saabus Euroopa Kohtusse
14. jaanuaril 1981, esitas Finanzgericht Münster EMÜ
asutamislepingu artikli 177 alusel eelotsuse küsimuse, mis puudutab
nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388
kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide
ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (EÜT L
145, lk 1) artikli 13 B osa punkti d alapunkti 1
tõlgendamist, selleks et teha kindlaks, kas seda sätet võib pidada
Saksamaa Liitvabariigis alates 1. jaanuarist 1979 vahetult
kohaldatavaks, kui see liikmesriik ei ole tähtaegselt võtnud selle
rakendamise tagamiseks vajalikke meetmeid. Vaidluse taust2        Tuleb
meenutada, et kuues direktiiv võeti vastu 17. mail 1977 ja et
selle artikli 1 kohaselt pidid liikmesriigid hiljemalt
1. jaanuariks 1978 vastu võtma vajalikud õigus- ja haldusnormid, et
kohandada oma käibemaksusüsteem direktiivi nõuetele. Kuna mitu
liikmesriiki, nende hulgas Saksamaa Liitvabariik, ei olnud võimelised
õigeaegselt vajalikke kohandusi tegema, pikendas nõukogu 26. juuni
1978. aasta üheksanda direktiiviga 78/583 kumuleeruvaid käibemakse
käsitlevate liikmesriikide õigusnormide ühtlustamise kohta (EÜT L 194,
lk 16) kuuenda direktiivi artiklis 1 kehtestatud tähtaega nende
liikmesriikide suhtes 1. jaanuarini 1979.3        Saksamaa
Liitvabariik rakendas kuuenda direktiivi alles 26. novembri 1979. aasta
seadusega (Bundesgesetzblatt I, lk 1953), mis jõustus 1. jaanuaril
1980.4        Eelotsusetaotlusest
selgub, et põhikohtuasja hageja, kes tegutseb iseseisva
laenuvahendajana, taotles käibemaksu kuudeklaratsioonides 1979. aasta
märtsist juunini oma tehingute käibemaksust vabastamist, väites, et
kuues direktiiv, mille artikli 13 B osa punkti d
alapunkt 1 kohustab liikmesriike vabastama käibemaksust muu hulgas
„krediidi andmise ja vahendamise”, kuulub juba 1. jaanuarist 1979
siseriiklikkusse õigusesse.5        Toimikust
selgub, et hageja teavitas Finanzamt’i oma käibe suurusest ja makstud
sisendkäibemaksust ning väitis, et tal on õigus direktiivi artikli 13
B osa punkti d alapunktis 1 ette nähtud maksuvabastusele.
Sellest tulenevalt deklareeris ta tasumisele kuuluva käibemaksuna ning
sisendilt makstud maksu mahaarvamisena iga kord summa „0”. 6        Finanzamt
ei aktsepteerinud neid deklaratsioone ja määras esialgsetes
maksuteadetes hageja kõnealuste kuude tehingute eest omal algatusel
vastavalt veel muutmata siseriiklikele õigusaktidele käibemaksu koos
sisendilt makstud maksu mahaarvamisega.7        Nende
maksuteadete peale esitaski hageja pärast oma vaide tagasilükkamist
Finanzgericht’ile kaebuse, milles ta tugines direktiivi nimetatud
sättele.8        Finanzamt
kaitses ennast Finanzgericht’is, väites, et kõnealusel perioodil ei
olnud kuuendat direktiivi Saksamaa Liitvabariigis veel rakendatud. Ta
näitas lisaks, et kõigi liikmesriikide ühise seisukoha kohaselt ei saa
artikli 13 B osa pidada selliseks, mis looks vahetult kohaldatavaid
õigusi, võttes arvesse, et see säte jätab liikmesriikidele
kaalutlusõiguse.9        Selle
vaidluse lahendamiseks esitas Finanzgericht Euroopa Kohtule järgmiselt
sõnastatud küsimuse:„Kas nõukogu
17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ
kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide
ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (EÜT L
145, lk 1) X jaotise artikli 13 B osa punkti d
alapunkti 1 säte, mis näeb ette krediidi vahendamisega seotud
tehingute vabastamise käibemaksust, on alates 1. jaanuarist 1979
Saksamaa Liitvabariigis vahetult kohaldatav?”10      Põhikohtuasja
hagejal ei olnud Euroopa Kohtu menetluses esindajat. Tema seisukohta
toetas komisjon, kes esitas Euroopa Kohtule argumendid, mille eesmärk
oli tõendada, et üksikisikud võivad tugineda kuuenda direktiivi artikli
13 B osa punkti d alapunktile 1.11      Seevastu
kostjaks olev haldusasutus ja Saksamaa Liitvabariigi valitsus esitasid
rea argumente, mille eesmärk oli tõendada, et vaidlusalusele sättele ei
saa tugineda ajavahemikus – st 1979. aasta maksustamisaastal –, mil
Saksamaa Liitvabariigis ei olnud veel jõustatud kohaseid
rakendussätteid. Sama seisukohta kaitses Prantsuse Vabariigi valitsus. Põhiküsimus12      Kostjaks
olev haldusasutus, Saksamaa Liitvabariigi valitsus ja Prantsuse
Vabariigi valitsus ei vaidlusta seda, et üksikisikud võivad direktiivide
sätetele teatud olukordades tugineda, nagu tuleneb Euroopa Kohtu
praktikast, kuid nad väidavad, et sellist mõju ei saa omistada
põhikohtuasjas käsitletavale sättele.13      Prantsuse
valitsuse arvates on maksualaste direktiivide eesmärk erinevate
siseriiklike maksusüsteemide järkjärguline ühtlustamine, mitte nende
asendamine ühenduse maksusüsteemiga. Nii on see ka kuuenda direktiivi
puhul, mis sisaldab rida sätteid, mille rakendamise tingimused on jäetud
suures osas liikmesriikide otsustada. Kuna selle direktiivi puhul on
liikmesriikidele jäetud eriti palju valikuvõimalusi, leiab Prantsuse
valitsus, et direktiivil tervikuna ei saa olla mingit mõju
liikmesriikides enne, kui on vastu võetud kohased siseriiklikud
seadusandlikud meetmed.14      Igal
juhul ei saa – ja seda arvamust jagab Saksamaa Liitvabariigi valitsus
–mingit vahetut mõju omistada artikli 13 sätetele, arvestades
liikmesriikide kaalutlusruumi, õigusi ja valikuvõimalusi, mida see
artikkel sisaldab.15      Kostjaks
olev haldusasutus, keda toetab Saksamaa Liitvabariigi valitsus, juhib
tähelepanu direktiivis sätestatud maksusüsteemi terviklikkusele ja eriti
probleemidele, mida võib tekitada käibemaksule iseloomulik maksuahel.
Haldusasutus leiab, et maksuvabastust nagu see, mille näeb ette artikli
13 B osa punkti d alapunkt 1, ei ole võimalik tema
kontekstist eraldada, ilma et see häiriks kõnealuse maksusüsteemi kogu
mehhanismi.16      Nende
argumentide tõttu tuleb tõstatatud probleemi, mis puudutab nii
direktiivi ennast kui ka kõnealust maksusüsteemi, uurida direktiivide
mõju käsitlevat Euroopa Kohtu praktikat silmas pidades. Direktiivide mõju üldiselt17      Asutamislepingu
artikli 189 kolmanda lõigu kohaselt on „direktiiv […] saavutatava
tulemuse seisukohalt siduv iga liikmesriigi suhtes, kellele see on
adresseeritud, kuid jätab vormi ja meetodite valiku selle riigi
ametiasutustele”.18      Sellest
sättest selgub, et adressaatideks olevatel liikmesriikidel on
direktiivi järgi kohustus saavutada konkreetne tulemus ja see kohustus
tuleb täita direktiivis endas kehtestatud tähtaja lõpuks.19      Sellest
järeldub, et kõigil juhtudel, kui direktiivi on rakendatud õigesti,
ulatub selle mõju üksikisikuteni kõnealuse liikmesriigi poolt võetud
rakendusmeetmete vahendusel (6. mai 1980. aasta otsus
kohtuasjas 102/79: komisjon v. Belgia, EKL 1980, lk 1473).20      Seevastu
juhul, kui liikmesriik ei ole direktiivi õigesti rakendanud ning eriti
juhul, kui direktiivi sätted on jäänud rakendamata selle elluviimiseks
kehtestatud tähtaja lõpuks, tekivad spetsiifilised probleemid.21      Euroopa
Kohtu väljakujunenud praktikast ja viimasena 5. aprilli 1979. aasta
otsusest kohtuasjas 148/78: Ratti (EKL 1979, lk 1629) selgub,
et kuigi artikli 189 sätete kohaselt on määrused vahetult kohaldatavad
ja sellest tulenevalt võivad oma olemuselt tekitada vahetut õigusmõju,
ei tähenda see veel, et teist liiki õigusaktid, mida see artikkel
nimetab, ei võiks kunagi samasugust mõju tekitada.22      Artikliga
189 direktiivile omistatud siduva iseloomuga on vastuolus see, kui
välistatakse põhimõtteliselt, et asjassepuutuvad isikud võivad selles
kehtestatud kohustusele tugineda.23      Eriti
nendel juhtumitel, mil ühenduse ametivõimud on direktiividega
kohustanud liikmesriike teatud viisil käituma, nõrgeneb sellise
õigusakti kasulik mõju, kui isikuid takistatakse sellele kohtus
tuginemast ja siseriiklikke kohtuid takistatakse seda ühenduse õiguse
elemendina arvesse võtmast.24      Järelikult
ei saa liikmesriik, kes ei võtnud tähtaegselt direktiivis sätestatud
rakendusmeetmeid, kaitsta end üksikisikute vastu asjaoluga, et ta ise ei
ole täitnud direktiivist tulenevaid kohustusi.25      Kõigil
juhtudel, mil direktiivi sätted tunduvad sisu poolest olevat
tingimusteta ja piisavalt täpsed, võib nendele sätetele tugineda mis
tahes siseriikliku sätte vastu, mis on direktiiviga vastuolus, kui
rakendusmeetmeid ei ole tähtaegselt võetud, samuti juhul, kui need
sätted määratlevad õigusi, millele üksikisikutel on võimalus riigi vastu
tugineda.26      Finanzgericht’i
küsimusega tahetakse teada, kas sellise iseloomu saab omistada
direktiivi artikli 13 B osa punkti d alapunktile 1, mille
kohaselt „vabastavad liikmesriigid enda kehtestatud tingimustel, mille
eesmärk on tagada maksuvabastuse nõuetekohane ja arusaadav kohaldamine
ning ennetada võimalikku maksudest kõrvalehoidumist, maksustamise
vältimist ja muid kuritarvitusi […] d) järgmised tehingud: 1. krediidi
andmine ja vahendamine […]”. Direktiivi süsteem ja kontekst27      Eraldi
vaadelduna ning käibemaksust vabastatud teenust ja maksuvabastuse
saajat kindlaks määravana on see säte piisavalt täpne, et isik võiks
sellele tugineda ja kohus saaks seda kohaldada. Siiski tuleb uurida, kas
selles antud õigust maksuvabastusele võib pidada tingimusteta õiguseks,
võttes arvesse direktiivi üldist süsteemi ja artikli 13 konteksti,
samuti selle maksusüsteemi iseärasusi, mille raames maksuvabastust
kohaldatakse.28      Mis
puudutab direktiivi üldist süsteemi, siis tuleb kõigepealt uurida
argumenti, mis tuleneb asjaolust, et siseriikliku kohtu poolt viidatud
säte on sellise ühtlustava direktiivi lahutamatu osa, mis annab
liikmesriikidele mitmes küsimuses kaalutlusruumi, mis sisaldab õigusi ja
valikuvõimalusi.29      Kuigi
kuues direktiiv jätab vaieldamatult liikmesriikidele teatud sätete
rakendamisel suurema või väiksema kaalutlusruumi, ei saa üksikisikuid
siiski jätta ilma õigusest tugineda nendele sätetele, mida võib nende
iseseisva eseme tõttu tervikust eraldada ja sellistena kohaldadagi. See
minimaalne tagatis isikutele, keda direktiivi rakendamata jätmine
riivab, tuleneb liikmesriikidele asutamislepingu artikli 189 kolmanda
lõiguga kehtestatud kohustuse siduvast iseloomust. Sellelt kohustuselt
võetaks igasugune toime, kui liikmesriikidel oleks lubatud oma
tegevusetusega tühistada isegi mõju, mille direktiivi teatud sätted oma
sisu tõttu võivad tekitada.30      Seega
ei saa tugineda kõnealuse direktiivi üldisele iseloomule või
otsustusruumile, mille ta annab liikmesriikidele, selleks et võtta
igasugune mõju nendelt sätetelt, millele võib nende eset arvestades
kohtus tulemuslikult tugineda, vaatamata asjaolule, et direktiivi ei ole
tervikuna rakendatud.31      Mis
puudutab artikli 13 konteksti, siis kostjaks olev haldusasutus, keda
toetavad Saksamaa Liitvabariigi valitsus ja Prantsuse valitsus, pöörab
tähelepanu eriti kaalutlusruumile, mille annab liikmesriikidele selle
artikli B osa sissejuhatav lause, milles täpsustatakse, et
maksuvabastuse annab liikmesriik „enda kehtestatud tingimustel, mille
eesmärk on „tagada maksuvabastuse nõuetekohane ja arusaadav kohaldamine”
ning „ennetada võimalikku maksudest kõrvalehoidumist, maksustamise
vältimist ja muid kuritarvitusi”. Neid sätteid arvestades ei ole artikli
13 maksuvabastust puudutavad sätted tingimusteta ning seega ei saa
neile tugineda enne, kui nimetatud tingimused on kindlaks määratud.32      Selle
kohta tuleb kõigepealt märkida, et mainitud „tingimused” ei mõjuta
mingil viisil sätestatud maksuvabastuse sisu määratlust.33      Esiteks
on nimetatud „tingimused” mõeldud kehtestatud maksuvabastuste õige ja
arusaadava kohaldamise tagamiseks. Liikmesriik ei saa maksumaksja vastu,
kes on võimeline tõendama, et tal on oma maksuõigusliku olukorra tõttu
tõesti õigus mõnele direktiivis sätestatud maksuvabastuse liigile,
tugineda asjaolule, et ta ei ole võtnud vastu õigusnorme, mis on mõeldud
just sellesama maksuvabastuse kohaldamise lihtsustamiseks.34      Teiseks
on nende „tingimuste” eesmärgiks meetmed, mis peavad ennetama
võimalikku maksudest kõrvalehoidumist, maksustamise vältimist ja muid
kuritarvitusi. Liikmesriik, kes ei ole selleks tarvitusele võtnud
vajalikke ettevaatusabinõusid, ei saa tugineda omaenese tegevusetusele
selleks, et keelduda maksumaksjale andmast maksuvabastust, millele
viimasel on direktiivi kohaselt õigus, eriti seetõttu, et miski ei
takista seda liikmesriiki vastavate spetsiifiliste sätete puudumisel
kasutamast oma maksustamisest kõrvalehoidumise vastu võitlemiseks
mõeldud üldiste maksualaste õigusaktide mis tahes sätteid. 35      Seega
ilmneb, et artikli 13 B osa sissejuhataval lausel põhinev argument
tuleb tagasi lükata.36      Lisaks
lähtuvad kostjaks olev haldusasutus, Saksamaa Liitvabariigi valitsus ja
Prantsuse valitsus selleks, et väita, et kõnealusele sättele ei saa
tugineda, artikli 13 C osast, mis on sõnastatud järgmiselt:
„Valikuõigus. Liikmesriigid võivad anda oma maksumaksjatele maksustamise
suhtes valikuõiguse järgmistel juhtudel: […] b) B osa punktiga d […]
hõlmatud tehingud. Liikmesriigid võivad piirata nimetatud valikuõiguse
kohaldamisala ning kehtestavad selle kasutamise üksikasjaliku korra”.37      Saksa
valitsus rõhutab, et selle sättega ette nähtud valikuõigus on „mõeldud
liikmesriikidele” ja et Saksamaa Liitvabariik kasutas seda õigust alles
rakendusseaduse artiklis 9. Selle seadusliku valikuõiguse ennetavat
kasutamist ei saa lubada. Võttes arvesse liikmesriikidele jäetud õigust
ja selles muu hulgas sisalduvat võimalust piirata valikuõiguse
kohaldamisala ja kehtestada selle kasutamise kord, ei saa sätet, millele
põhikohtuasja hageja tugines, käsitleda tingimusteta normina.38      See
argument põhineb artikli 13 C osa ulatuse ebaõigel hindamisel.
Tänu selle sättega antud võimalusele võivad liikmesriigid direktiivis
sätestatud maksuvabastuste saajatele anda võimaluse loobuda
maksuvabastusest ja seda kas kõigil juhtudel või teatud piirides või ka
teatud eeldustel. Tuleb siiski rõhutada, et mainitud sätte kohaselt
kuulub juhul, kui liikmesriik kasutab seda võimalust, valikuõigus nendel
tingimustel üksnes maksumaksjale, mitte riigile.39      Sellest
järeldub, et artikli 13 C osa ei anna liikmesriikidele mingit
õigust siduda B osas ette nähtud maksuvabadusi mingite tingimustega
ega neid mingil viisil piirata; see jätab liikmesriikidele lihtsalt
õiguse anda nende maksuvabastuste saajatele võimalus valida ise
maksustamine, kui nad leiavad, et see on nende huvides.40      Seega
ilmneb, et säte, millele tuginevad kostjaks olev haldusasutus ja
Saksamaa valitsus, et tõendada maksuvabastuse tingimuslikkust, ei ole
asjakohane sellise maksumaksja olukorras, kes avaldab tahet saada
direktiivis ette nähtud maksuvabastust, võttes arvesse asjaolu, et
selline tahteavaldus välistab tingimata artikli 13 C osas ette
nähtud valikuõiguse kasutamise. Käibemaksusüsteem41      Kostjaks
olev haldusasutus, keda toetab Saksamaa Liitvabariigi valitsus, esitab
mitu üksikasjalikku argumenti selleks, et väita, et artikli 13
B osa punkti d alapunktile 1 ei saa tugineda, kusjuures
need argumendid põhinevad kõnealuse maksusüsteemi eripäral, st
tüüpilisel käibemaksuahelal, mille tekitab mahaarvamise õiguse
mehhanism. Haldusasutuse arvates võib selle ahela katkestamine
maksuvabastusega mõjuda ebasoodsalt nii maksuvabastuse saaja enda
huvidele kui ka käibemaksuahelas eelnevale ja isegi järgnevale
maksumaksjale. Lisaks juhib Finanzamt tähelepanu komplikatsioonidele,
mida võib maksuhaldurile tekitada direktiivi sätete kohaldamine enne
kohaldatavate siseriiklike õigusaktide kohandamist.42      Selles
kontekstis väidab haldusasutus esiteks, et sõltuvalt asjaoludest võib
direktiiviga ette nähtud maksuvabastus olla ebasoodne maksuvabastuse
saaja enda jaoks, ning seda iga kord, kui ta osutab teenuseid
maksukohustuslastele, kelle puhul on täidetud mahaarvamise tegemise
tingimused. Maksuvabastuse saaja jaoks võib ebasoodne olukord tekkida ka
juhul, kui seoses kapitalikaupadega toimub mahaarvamiste
korrigeerimine, mida võib direktiivi artikli 20 kohaselt teha
viieaastase perioodi jooksul. Haldusasutus mainib lisaks ka raskusi, mis
võivad tekkida, kui kohaldatakse direktiivi artikli 22 lõike 3 punktis b
ette nähtud arvete väljastamist käsitlevaid sätteid, mille kohaselt
peab maksustatavate teenuste osutamise puhul väljastatavatel arvetel
olema selgelt märgitud käibemaksu summa. Artikli 21 lõike 1 punkti c
kohaselt tekitab selline märge maksust vabastatud teenuste osutamise
korral iseseisva maksuvõla; selle sätte kohaselt ei või teenuse tarbija
tasumisele kuuluvat maksu mingil juhul artikli 17 lõike 2 alusel
sisendkäibemaksuna maha arvata. Maksuvabastuse andmine oleks seetõttu
märkimisväärselt ebasoodne krediidivahendajate jaoks, kes on väljastanud
arveid, millel on märgitud maksusumma.43      Haldusasutus
rõhutab eriti häireid, mis võivad tekkida selle tulemusena, et
maksuvabastust võib taotleda tagantjärele käibemaksuahelas eelnev või
järgnev maksumaksja, mis on kahjulik maksumaksjatele, kes on ärisuhetes
maksuvabastuse saajaga. 44      Selles
küsimuses tuleb märkida, et direktiivi süsteemist tuleneb esiteks, et
maksuvabastuse saajad loobuvad seda vabastust kasutades tingimata
sisendkäibemaksu mahaarvamise õigusest, ning teiseks, et kui nad
vabastati maksust, ei või nad mis tahes maksu puudutavat maksukohustust
maksuahelas üle kanda, mistõttu kolmandate isikute õigusi
põhimõtteliselt ei mõjutata.45      Seega
ilmneb, et kostjaks oleva haldusasutuse ja Saksa valitsuse argumendid,
et käibemaksukohustuse tavapärane ülekandmine on häiritud, ei ole
põhjendatud juhul, kui maksumaksja avaldas ise tahet saada direktiivis
ette nähtud maksuvabastust, vastutades ka oma valiku tagajärgede eest.46      Mis
puudutab viimaks haldusasutuse argumenti, et maksumaksjate poolt
direktiivi alusel tagantjärele nõutavad maksuvabastused põhjustavad
häireid, siis tuleb tõdeda, et see vastuväide ei ole asjakohane
maksumaksja puhul, kes taotleb maksuvabastust oma maksudeklaratsiooni
esitamise hetkel ning kes seetõttu ei märgib oma teenuste tarbijatele
väljastatud arvetel käibemaksu, mistõttu kolmandate isikute õigusi ei
mõjutata.47      Mis
puudutab üldisemaid haldusalaseid ebameeldivusi, mis tulenevad
direktiivis ette nähtud maksuvabastuse kohaldamisest olukorras, kus
maksualased õigusaktid ja halduspraktika ei ole veel kohandatud uutele
ühenduse õigusest tulenevatele asjaoludele, siis piisab sellest, kui
märkida, et niisugused raskused – kui need peaksid tekkima – tulenevad
sellest, et liikmesriik ei pidanud kinni kõnealuse direktiivi
rakendamiseks ette nähtud tähtajast. Selle olukorra tagajärgede eest
peavad vastutama haldusasutused ning seda vastutust ei tohi panna
maksumaksjatele, kes tuginevad täpsele kohustusele, mis riigil ühenduse
õiguse kohaselt alates 1. jaanuarist 1979 lasub.48      Eelnevast
järeldub, et tuleb tagasi lükata argumendid, mis puudutavad direktiivi
esemeks olevat maksusüsteemi.49      Esitatud
küsimusele tuleb seega vastata, et nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda
direktiivi kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide
õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne
maksubaas artikli 13 B osa punkti d alapunktis 1 sisalduv
säte, mis näeb ette krediidi vahendamisega seotud tehingute vabastamise
käibemaksust, võib krediidivahendaja tugineda alates 1. jaanuarist
1979, kui seda direktiivi ei ole rakendatud ja kui ta ei ole seda maksu
üle kandnud, ilma et riik saaks tema vastu sellele rakendamata jätmisele
tugineda. Kohtukulud50      Kohtule
oma märkused esitanud Saksamaa Liitvabariigi valitsuse, Prantsuse
valitsuse, Euroopa Ühenduste Nõukogu ja Euroopa Ühenduste Komisjoni
kulusid ei hüvitata. Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus
siseriiklikus kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse nimetatud kohus.Esitatud põhjendustest lähtudesEUROOPA KOHUS_vastates küsimusele, mille Finanzamt Münster esitas talle oma 27. novembri 1980. aasta määrusega, otsustab:Esitatud
küsimusele tuleb seega vastata, et nõukogu 17. mai
1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega
seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine
käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas artikli 13 B osa punkti d alapunktis 1
sisalduv säte, mis näeb ette krediidi vahendamisega seotud tehingute
vabastamise käibemaksust, võib krediidivahendaja tugineda alates
1. jaanuarist 1979, kui seda direktiivi ei ole rakendatud ja kui ta
ei ole seda maksu üle kandnud, ilma et riik saaks tema vastu sellele
rakendamata jätmisele tugineda.Mertens de WilmarsBoscoTouffaitDuePescatore      Mackenzie StuartO’KeeffeKoopmansEverling      ChlorosGrévisseKuulutatud avalikul kohtuistungil 19. jaanuaril 1982 Luxembourgis.Kohtusekretär       PresidentA. Van Houtte       J. Mertens de Wilmars* Kohtumenetluse keel: saksa.