62011CC0032
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
PEDRA CRUZ VILLALÓNA
přednesené dne 25. října 2012 (
1
)
Věc C-32/11
Allianz Hungária Biztosító Zrt.
Generali-Providencia Biztosító Zrt.
Gépjármű Márkakereskedők Országos Szövetsége
Magyar Peugeot Márkakereskedők Biztosítási Alkusz Kft.
Paragon-Alkusz Zrt., právní nástupce Magyar Opelkereskedők Bróker Kft.
proti
Gazdasági Versenyhivatal
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága (Maďarsko)]
„Hospodářská soutěž — Dvoustranné dohody uzavřené mezi pojišťovnami a některými autorizovanými prodejci motorových vozidel, na jejichž základě závisí hodinová sazba za opravu hrazená jim pojišťovnami na podílu pojistných smluv od dané pojišťovny, které autorizovaní prodejci prodají coby zprostředkovatelé — Pravomoc Soudního dvora — Omezení hospodářské soutěže na základě účelu“
I – Úvod
1.
V projednávané věci předložil Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága (maďarský nejvyšší soud) v rámci řízení, jehož předmětem je legalita rozhodnutí vnitrostátního orgánu pro hospodářskou soutěž, kterým byly za jednotlivé smlouvy uzavřené několika pojišťovnami, autorizovanými prodejci a opravnami motorových vozidel a jedním sdružením takových prodejců, uloženy pro omezování hospodářské soutěže a rozpor s maďarskou zákonnou úpravou sankce, Soudnímu dvoru otázku na výklad článku 101 odst. 1 SFEU.
2.
Věc má dvě stránky. Zaprvé je v důsledku okolností samotné věci, dle mého mínění, třeba se zabývat přípustností položené předběžné otázky. Přestože se táže na pojem unijního práva, není sporu o tom, že se věc v původním řízení řídí maďarskými vnitrostátními pravidly hospodářské soutěže. V tomto smyslu navrhnu Soudnímu dvoru, aby rozhodl, že s ohledem na zjevnou neexistenci „přímého a bezpodmínečného odkazu“ vnitrostátní právní úpravy na unijní právo ve smyslu judikatury Soudního dvora nejsou splněny náležitosti podmiňující přípustnost tohoto typu předběžných otázek.
3.
Bez ohledu na to se budu podpůrně zabývat věcnou stránkou případu, který se týká, jak jsem již zmínil, případného omezení hospodářské soutěže na základě účelu v mimořádně spletitém kontextu vertikálních dohod, na které ovšem mohla mít vliv horizontální dohoda.
II – Právní rámec
A – Unijní právo
4.
Nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích 81 a 82 Smlouvy (
2
) upravuje ve svém článku 3 vztah mezi články 81 ES a 82 ES (101 SFEU a 102 SFEU) na straně jedné a vnitrostátními právními předpisy o hospodářské soutěži na straně druhé.
5.
Odstavec 1 tohoto článku stanoví, že „[p]okud orgány pro hospodářskou soutěž členských států nebo vnitrostátní soudy použijí vnitrostátní právní předpisy o hospodářské soutěži na dohody, rozhodnutí sdružení podniků nebo jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. [101 odst. 1 SFEU], které by mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy ve smyslu uvedeného ustanovení, použijí také článek [101 SFEU] na takové dohody, rozhodnutí nebo jednání ve vzájemné shodě. Pokud orgány pro hospodářskou soutěž členských států nebo vnitrostátní soudy použijí vnitrostátní právní předpisy o hospodářské soutěži na zneužití zakázané článkem [102 SFEU], použijí také článek [102 SFEU]“.
6.
Článek 3 odst. 2 stanoví, že „[p]oužití vnitrostátních právních předpisů o hospodářské soutěži nesmí vést k zákazu dohod, rozhodnutí sdružení podniků nebo jednání ve vzájemné shodě, které mohou ovlivnit obchod mezi členskými státy, ale které neomezují hospodářskou soutěž ve smyslu čl. [101 odst. 1 SFEU], nebo které splňují podmínky čl. [101 odst. 3 SFEU], nebo na které se vztahuje nařízení o použití čl. [101 odst. 3 SFEU]. Toto nařízení nebrání členským státům přijmout a uplatňovat na svém území přísnější vnitrostátní právní předpisy, které zakazují nebo postihují jednostranná jednání podniků.“
7.
Konečně čl. 3 odst. 3 stanoví, že „[a]niž jsou dotčeny obecné zásady a ostatní ustanovení práva Společenství, odstavce 1 a 2 se nepoužijí, pokud orgány pro hospodářskou soutěž a soudy členských států uplatňují vnitrostátní právní předpisy o kontrole fúzí, a rovněž nebrání použití ustanovení vnitrostátních právních předpisů, které sledují převážně jiný cíl než články [101 a 102 SFEU]“.
B – Maďarská právní úprava
8.
Maďarský zákonodárce přijal v roce 1996 zákon, kterým se zakazují nekalé tržní praktiky a omezování hospodářské soutěže (
3
), v jehož preambuli uvedl, že se zákon přijímá „s ohledem na požadavek sbližování právních předpisů Evropského společenství a tradic maďarského zákona na ochranu hospodářské soutěže“.
9.
Podle § 1 odst. 2 Tpvt se ustanovení tohoto zákona použijí na jednání upravené články 81 ES a 82 ES (101 SFEU a 102 SFEU), spadá-li věc do pravomocí maďarského Úřadu pro hospodářskou soutěž nebo maďarských soudů.
10.
Ustanovení § 11 odst. 1 Tpvt, zařazeného do kapitoly IV nadepsané „Zákaz dohod omezujících hospodářskou soutěž“, zakazuje „veškeré dohody mezi podniky […], rozhodnutí sdružení podniků, korporací veřejného práva, sdružení a jiných podobných entit […], jejichž účelem nebo důsledkem je nebo by mohlo být vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže. Dohody uzavřené mezi podniky, které na sobě nejsou nezávislé, se za takové dohody nepovažují“.
III – Spor v původním řízení a předběžná otázka
11.
Koncem roku 2002 pověřilo několik autorizovaných prodejců motorových vozidel, působících i jako autoopravny, národní sdružení autorizovaných prodejců motorových vozidel (Gépjármű Márkakereskedők Országos Szövetsége, dále jen „GÉMOSZ“), aby jejich jménem každoročně dojednalo s pojišťovnami rámcovou dohodu o hodinové sazbě za opravy poškozených vozidel hrazených těmito pojišťovnami.
12.
Tito autorizovaní prodejci měli s pojišťovnami, konkrétně s Allianz Hungária Biztosító Zrt. (dále jen „Allianz“) a s Generali-Providencia Biztosító Zrt. (dále jen „Generali“), dva typy vztahů. Na jedné straně jednali jako „zprostředkovatelé“ těchto pojišťoven a svým zákazníkům nabízeli v okamžiku koupě nebo opravy vozidla pojištění motorových vozidel od těchto společností. Na druhé straně, v případě pojistné události, opravovali tito autorizovaní prodejci pojištěná vozidla na účet pojišťoven.
13.
V roce 2004 a v roce 2005 uzavřelo sdružení GÉMOSZ s pojišťovnou Allianz rámcovou dohodu o hodinových sazbách za opravu. Allianz následně uzavřela s několika autorizovanými prodejci řadu individuálních dohod, podle kterých se hodinová sazba jejich autoopraven měla zvýšit, pokud podíl pojistných smluv na pojištění motorových vozidel od Allianz dosáhne stanoveného podílu na celkovém počtu pojistných smluv prodaných prostřednictvím daného autorizovaného prodejce (
4
).
14.
Generali neuzavřela v rozhodném období žádnou rámcovou dohodu se sdružením GÉMOSZ, nýbrž jen individuální dohody s autorizovanými prodejci, v nichž vůči nim prakticky uplatnila podobné ustanovení o zvýšení hodinové sazby, jaké bylo popsáno výše (
5
).
15.
V rozhodnutí ze dne 21. prosince 2006 rozhodl maďarský Úřad pro ochranu hospodářské soutěže (Gazdasági Versenyhivatal), že v rozporu s § 11 Tpvt jsou následující dohody:
—
zaprvé, tři rozhodnutí sdružení GÉMOSZ přijatá v letech 2003 až 2005, jimiž se pro autorizované prodejce motorových vozidel stanovily „doporučené ceny“, které se mají pojišťovnám účtovat za opravu poškozených vozidel;
—
zadruhé, rámcové dohody uzavřené v letech 2004 a 2005 mezi sdružením GÉMOSZ a pojišťovnou Allianz, jakož i jednotlivé individuální dohody uzavřené v tomtéž období několika autorizovanými prodejci s pojišťovnami Allianz a Generali, a
—
zatřetí, několik dohod uzavřených v letech 2000 až 2005 mezi Allianz a Generali na straně jedné a několika pojišťovacími makléři (Peugeot Márkakereskedők, Opelkereskedők a Porsche Biztosítási Alkusz Kft.) na straně druhé, které se týkaly provizí pro tyto makléře, jež měly záviset na počtu prodaných pojistek dané pojišťovny.
16.
V odůvodnění rozhodnutí uvedl Úřad pro ochranu hospodářské soutěže, že účelem tohoto souboru dohod, posuzovaných společně i jednotlivě, bylo omezení hospodářské soutěže na trhu s pojistnými smlouvami i na trhu s opravami motorových vozidel. Podle tohoto orgánu pro hospodářskou soutěž se článek 101 SFEU na tyto dohody nevztahuje, neboť neovlivňují obchod mezi členskými státy, a jejich protiprávnost pramení výlučně z maďarských předpisů o ochraně hospodářské soutěže.
17.
Zmíněný Úřad poté, co konstatoval protiprávnost dohod, uložil jednak povinnost zdržet se pokračování ve sporném jednání, a jednak pokuty ve výši 5319000000 HUF pojišťovně Allianz, 1046000000 HUF pojišťovně Generali, 360000000 HUF sdružení GÉMOSZ, 13600000 HUF společnosti Peugeot Márkakereskedők a 45000000 HUF společnosti Opelkereskedők.
18.
Proti tomuto rozhodnutí byla podána správní žaloba, které Fővárosi Bíróság (Městský soud v Budapešti) částečně vyhověl; prvostupňový rozsudek byl ovšem napaden odvoláním, na jehož základě potvrdil Fővárosi Ítélőtábla (Odvolací soud v Budapešti) zákonnost rozhodnutí v plném rozsahu.
19.
Proti rozsudku odvolacího soudu byl k Legfelsőbb Bíróság (maďarskému nejvyššímu soudu) podán kasační opravný prostředek. Legfelsőbb Bíróság konstatoval, že znění § 11 odst. 1 Tpvt je prakticky totožné se zněním článku 101 odst. 1 SFEU, poukázal na zřejmý zájem vykládat ustanovení a pojmy unijního práva jednotně a položil následující předběžnou otázku:
„Mohou být dvoustranné dohody uzavřené mezi pojišťovnou a jednotlivými autoopravnami, nebo mezi pojišťovnou a sdružením autoopraven, podle nichž hodinová sazba za opravu hrazená pojišťovnou autoopravně za opravu vozidel u ní pojištěných závisí mimo jiné na množství a procentu pojistných smluv sjednaných pro tuto pojišťovnu prostřednictvím autoopravny, která jedná jako pojišťovací agent uvedené pojišťovny, považovány za dohody odporující článku 101 odst. 1 SFEU (jejichž účelem či důsledkem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na vnitřním trhu)?“
IV – K přípustnosti předběžné otázky
20.
Předkládající soud žádá odpověď na otázku, zda čl. 101 odst. 1 SFEU brání určitému typu dohod mezi podniky. V samotné předběžné otázce se ovšem uvádí, že toto ustanovení Smlouvy se na danou věc nevztahuje, neboť sporné dohody neovlivňují obchod mezi členskými státy. Jejich legalitu je proto třeba zkoumat výlučně podle maďarských vnitrostátních pravidel v oblasti hospodářské soutěže, konkrétně podle § 11 odst. 1 Tpvt. Tento závěr, který je východiskem rozhodnutí maďarského Úřadu pro ochranu hospodářské soutěže, nezpochybnil žádný z účastníků řízení.
21.
I navzdory této čistě vnitrostátní povaze věci, která je předmětem sporu v původním řízení, považoval maďarský nejvyšší soud za účelné položit otázku na výklad článku 101 SFEU, což odůvodnil tím, že kvalifikace sporných dohod podle maďarského vnitrostátního práva (Tpvt) je založena na pojmech, které jsou svým obsahem totožné s pojmy obsaženými v citovaném článku SFEU.
22.
Ustanovení § 11 odst. 1 Tpvt totiž téměř doslovně, bez jakéhokoli rozdílu ve významu, přebírá zákaz dohod omezujících hospodářskou soutěž obsažený v čl. 101 odst. 1 SFEU (článku 81 ES). Z toho důvodu má předkládající soud za to, že je pro kvalifikování sporných dohod jako dohod určených k omezování hospodářské soutěže třeba vyložit ustanovení článku 101 odst. 1 SFEU a že poskytnutí odpovědi ze strany Soudního dvora odůvodňuje „zřejmý zájem Společenství na tom, aby normy a pojmy přijaté v rámci unijního práva (mezi které patří pojmy obsažené v § 11 odst. 1 Tpvt., které se použijí v projednávané věci) byly vykládány jednotně, nezávisle na okolnostech, za kterých se použijí, aby do budoucna bylo zabráněno rozdílnému výkladu“.
23.
I Komise se vyslovila ve prospěch přípustnosti předběžné otázky. Konkrétně uvádí, že i přesto, že se v projednávaném případě – na rozdíl od níže uvedených věcí – nepoužilo unijní právo přímo, je z důvodu zvláštní vazby mezi zákonem o hospodářské soutěži a unijním právem nezbytné provést výklad požadovaný maďarským soudem.
24.
Soudní dvůr totiž v celé řadě rozhodnutí, počínaje rozsudkem Dzodzi (
6
), rozhodl o přípustnosti předběžných otázek týkajících se ustanovení unijního práva navzdory tomu, že toto ustanovení nebylo ve věci v původním řízení použitelné, a to „v konkrétním případě, kdy vnitrostátní právo členského státu odkazuje na obsah tohoto ustanovení za účelem stanovení pravidel použitelných na situaci, která je čistě vnitřní záležitostí tohoto členského státu“. K odůvodnění tohoto závěru uvedl Soudní dvůr v citovaném rozsudku, že existuje „jasný zájem na tom, aby se za účelem předejití budoucím rozdílným výkladům dostalo ustanovením práva Společenství jednotného výkladu bez ohledu na podmínky, za kterých se mají uplatnit“, i když použít ustanovení vyložené Soudním dvorem s ohledem na skutkové a právní okolnosti jimi projednávané věci a určit přesný rozsah odkazu na unijní právo budou posléze muset vnitrostátní soudy (
7
).
25.
Vůči této judikatuře vyjádřilo v minulosti jednoznačné výhrady několik generálních advokátů (
8
). Soudní dvůr však v tomto judikatorním trendu i navzdory zmíněné kritice pokračoval (
9
).
26.
Nelze nicméně přehlížet, že přípustnost tohoto typu předběžných otázek nebyla akceptována bezpodmínečně. Soudní dvůr v této souvislosti již v rozsudku Kleinwort Benson (
10
) zavedl významnou podmínku vyžadující, aby odkaz na unijní právo obsažený ve vnitrostátní normě byl „přímý a bezpodmínečný“, a někteří generální advokáti ji přijali velmi kladně (
11
). V souladu s touto judikaturou uplatnil Soudní dvůr v usnesení vydaném ve věci Club Náutico de Gran Canaria, která se týkala všeobecné nepřímé daně Kanárských ostrovů (IGIC), uvedenou výjimku restriktivně. Zmíněná daň v podstatě kopíruje ustanovení o DPH, ale na Kanárských ostrovech se uplatňuje mimo působnost unijního práva. Ačkoli ustanovení o IGIC, o jehož výklad žádal předkládající soud, přebíralo obsah ustanovení španělského zákona o DPH, Soudní dvůr zdůraznil, že uvedená právní úprava nečinila „přímý a bezpodmínečný“ odkaz, nýbrž byla pouhou reprodukcí, pročež rozhodl o nepřípustnosti předběžné otázky (
12
).
27.
Rozsudky jako Leur-Bloem a Kofisa Italia (
13
) tak nepřímo potvrzují platnost této judikatury argumentací a contrario a v rozsudku ETI (
14
), přestože v něm není na rozsudek Kleinwort-Benson výslovně odkazováno, se v tomtéž smyslu v obdobném případě uvádí, že odkaz na unijní právo obsažený v dotčeném vnitrostátním ustanovení nepodléhá jakékoli podmínce (
15
).
28.
V nedávné době nebyla z důvodu neexistence „přímého a bezpodmínečného odkazu“ vnitrostátní normy na unijní právo připuštěna předběžná otázka v rozsudku Teresa Cicala (
16
) (na který nemohli účastníci řízení ve svých písemnostech poukazovat). V uvedeném rozsudku se uvádí, že „[v]ýklad provedený Soudním dvorem, pokud jde o ustanovení unijního práva ve vztahu k čistě vnitrostátním situacím, je […] odůvodněn tím, že tato ustanovení jsou na základě vnitrostátního práva přímo a bezpodmínečně použitelná“ (
17
). Tento požadavek byl aktuálně zopakován i ve věci Nolan, v níž se Soudní dvůr prohlásil za nepříslušný proto, že ve vnitrostátním právním řádu neexistoval výslovný a konkrétní odkaz na unijní právo (
18
).
29.
Stran smyslu, který je třeba připisovat uvedené podmínce, mám za to, že výraz „přímý odkaz“ znamená, že odkaz musí být výslovný a jednoznačný. Musí se v konečném důsledku jednat o skutečný odkaz a nepostačí pouhá zmínka o tom, co bylo zdrojem inspirace. Pojem „bezpodmínečný“ pak dle mého mínění znamená, že odkaz směřuje na veškerou příslušnou právní úpravu. Domnívám se, že izolovaný odkaz vnitrostátního vnitrostátní zákonodárce na určité ustanovení vyňaté z unijní legislativy nemusí být dostatečný, neboť použití judikatury Soudního dvora, a v konečném důsledku i odpovědi na předběžnou otázku by v takovém případě mohly být nefunkční.
30.
Jsou-li splněny oba předpoklady, je podle mě položení předběžné otázky nejen legitimní, ale mělo by navíc být i přijímáno kladně. Logickým důsledkem vlastní vůle vnitrostátního zákonodárce převzít unijní právo by mohla, ba dokonce měla být snaha vnitrostátního soudu neodklánět se od výkladu unijního práva provedeného unijním soudem. Navíc by za takových okolností nemělo být z logiky věci položení předběžné otázky vnitrostátním soudem něco náhodného, nýbrž by se z něj měla stát konzistentní a stabilní praxe.
31.
Domnívám se, že v tomto ohledu není účelné se ptát, zda se vnitrostátní soud bude držet odpovědi Soudního dvora. Zjevným důsledkem zásady loajální spolupráce je skutečnost, že vnitrostátní soud, který se v popsaném kontextu obrátil na Soudní dvůr formou předložení předběžné otázky, se musí řídit jeho odpovědí (
19
).
32.
Stejně jako ve věci Cicala je i v projednávaném případě nezbytné k určení, zda je předběžná otázka přípustná, nejprve zjistit, zda maďarský zákon obsahuje „přímý a bezpodmínečný odkaz“ na unijní právní předpisy v oblasti hospodářské soutěže.
33.
Již výše bylo uvedeno, že na uvedený rozsudek nemohli účastníci tohoto řízení poukazovat, jelikož byl vydán teprve poté, co předložili své písemnosti. Tento rozsudek však představuje pro projednávaný případ zvlášť relevantní precedens, neboť obě věci jsou si v několika ohledech podobné.
34.
V rozsudku Cicala poukázal Soudní dvůr v bodech 25 a 26 na to, že tam dotčený vnitrostátní předpis „obecně odkazuje na ‚zásady vycházející z právního řádu Společenství‘“, a nikoli na konkrétní ustanovení unijního práva uvedená v předběžné otázce ani na jiná ustanovení unijního práva týkající se téže oblasti, takže „nelze mít za to, že ustanovení uvedená v položených otázkách se jako taková stala na základě italského práva přímo použitelná“. V případě zde projednávaného maďarského zákona je odkaz dokonce ještě obecnější, jelikož se v preambuli zmiňuje jen abstraktní „požadavek sbližování právních předpisů Evropského společenství a tradic maďarského zákona na ochranu hospodářské soutěže“. To by ostatně nemělo nijak překvapovat, jelikož zákonodárcem byl zákonodárce státu, který v dané době ještě zdaleka neměl postavení členského státu Evropské unie.
35.
Dále je třeba poukázat na skutečnost, že v obou případech žádaly předkládající soudy o výklad norem primárního práva, které jsou navíc mimořádné obecné, téměř principiální: v jednom případě šlo o čl. 296 druhý pododstavec SFEU a čl. 41 odst. 2 písm. c) Listiny, jež se týkají povinnosti uvádět odůvodnění právních aktů, v druhém případě pak o pojem „omezení hospodářské soutěže na základě účelu“ obsažený v článku 101 SFEU.
36.
Za takových podmínek nelze prohlásit, že maďarský zákon o hospodářské soutěži činí „přímý a bezpodmínečný odkaz“ na článek 101 SFEU: preambule zákona totiž jen obecně zmiňuje právní předpisy „Evropského společenství“ v oblasti hospodářské soutěže, aniž výslovně a jednoznačně cituje jakékoli konkrétní ustanovení, a tyto předpisy navíc uvádí – spolu s národní tradicí – spíše jako zdroj inspirace. Kromě toho maďarský zákon, stejně jako italská právní úprava dotčená ve věci Cicala neuvádí, že v důsledku tohoto odkazu se nepoužijí vnitrostátní pravidla (
20
). Položená otázka je konečně i nekonkrétní, neboť se týká samotného pojmu „jednání omezující hospodářskou soutěž“ podle primárního práva.
37.
Z výše uvedeného je v zásadě třeba dovodit závěr, že ve věci v původním řízení neexistuje zřejmý unijní zájem na zachování jednotného výkladu ustanovení, které je předmětem předběžné otázky a výsledkem přímé a bezpodmínečné recepce unijního práva.
38.
Po tomto ujasnění (
21
) je namístě ještě odpovědět na tvrzení Komise, podle kterého je třeba se situacemi, kdy vnitrostátní legislativa představuje recepci unijního práva v oblasti jednání omezujících hospodářskou soutěž, zacházet zvláštním způsobem.
39.
Komise totiž s odkazem na článek 3 nařízení č. 1/2003 a s oporou v judikatuře prosazuje názor, že v oblasti práva hospodářské soutěže tento zřejmý zájem v obecné rovině existuje. Domnívám se, že ačkoli existují argumenty pro uznání, že v oblasti práva hospodářské soutěže může být uvedený unijní zájem silnější, nemůže to z níže rozvedených důvodů vést k nahrazení požadavku přímého a bezpodmínečného odkazu.
40.
Na jedné straně je třeba konstatovat, že judikatura vycházející z rozsudku Dzodzi se zvlášť intenzivně uplatňuje v oblasti práva hospodářské soutěže. Ve výše citovaných rozsudcích Bronner, Poseidon Chartering a ETI a v rozsudku Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (
22
) připustil Soudní dvůr příslušné předběžné otázky ve věcech, v nichž spory v původním řízení v zásadě nespadaly do působnosti unijního práva, a ve skutečnosti se týkaly vnitrostátního předpisu z oblasti hospodářské soutěže.
41.
V těchto případech obhajoval Soudní dvůr svou pravomoc i tím, že je nezbytné zabránit rozdílnému výkladu téhož ustanovení unijního práva podle toho, zda se uplatní toliko nepřímo (prostřednictvím odkazu obsaženého ve vnitrostátním právu), nebo přímo (spadá-li do působnosti vnitrostátního práva i článku 101 SFEU) (
23
).
42.
Podle čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1/2003 se totiž vnitrostátní právní předpisy o hospodářské soutěži (jakým je i § 11 odst. 1 Tpvt) uplatňují společně s články 101 SFEU a 102 SFEU, pokud by příslušné dohody, rozhodnutí či jednání „mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy“ ve smyslu Smlouvy.
43.
A contrario je tudíž třeba dospět k závěru, že když se způsobilost ovlivnit obchod mezi členskými státy neprokáže, uplatní se uvedené vnitrostátní normy nezávisle na unijním právu. Unijní zákonodárce se v tomto ohledu vyjádřil jasně – v čl. 3 odst. 1 a 2 nařízení č. 1/2003 je tato myšlenka uvedena výslovně a i samotné sdělení Komise k pojmu „ovlivnění obchodu“ uvedenému v ustanoveních o hospodářské soutěži stanoví, že toto kritérium „také vymezuje oblast působnosti článku 3 nařízení č. 1/2003 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích [101 SFEU a 102 SFEU]“ (
24
).
44.
Proto je v případech, kdy může být ovlivněn obchod mezi členskými státy, třeba uplatňovat vnitrostátní právo společně s unijním právem (čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1/2003), které bude působit jako „bariéra“ (čl. 3 odst. 2 nařízení č. 1/2003), ale mimo tyto případy se vnitrostátní právní předpisy o hospodářské soutěži budou uplatňovat (potažmo je bude třeba vykládat) v zásadě nezávisle na unijním právu.
45.
S ohledem na Smlouvu a na nařízení č. 1/2003 není působnost členských států v oblasti hospodářské soutěže omezena jen na oprávnění spravovat a provádět, nýbrž zahrnuje i normotvorné pravomoci. Vyvíjejí-li činnost v oblasti, která jim je vymezena, nejsou tyto pravomoci žádným způsobem omezeny předností unijního práva, neboť články 101 SFEU ani 102 SFEU se na ně nevztahují a neexistuje žádný evropský předpis, který by tuto oblast harmonizoval.
46.
Článek 3 nařízení č. 1/2003 tudíž nemůže sám o sobě odůvodňovat pravomoc Soudního dvora v takových věcech, jako je projednávaná věc, ve kterých je třeba spor v původním řízení rozhodnout výlučně na základě vnitrostátních norem (
25
). Opačný přístup by zbavil ohraničující kritérium „ovlivnění obchodu mezi členskými státy“ veškerého užitečného účinku a představoval by nežádoucí zásah do jedné z oblastí suverenity členských států, jež měla být vyhrazena výlučně jim.
47.
V posledních letech sice docházelo k postupné „europeizaci“ vnitrostátních právních předpisů v oblasti hospodářské soutěže, jimž zejména v nových členských státy bylo unijní právo vzorem (
26
). To ovšem neznamená, že by tato „europeizace“ měla probíhat soudní cestou. Ačkoli lze považovat za vhodné, či dokonce žádoucí, aby členské státy ve svých předpisech z oblasti hospodářské soutěže použitelných na ryze vnitrostátní případy (bez ovlivnění obchodu mezi státy) usilovaly o sblížení s unijním právem a aby vnitrostátní orgány vycházely při uplatňování a výkladu těchto vnitrostátních předpisů z judikatury Soudního dvora k článkům 101 SFEU a 102 SFEU, nemůže k takové harmonizaci docházet prostřednictvím řízení o předběžné otázce.
48.
Lze tedy uzavřít, že předběžnou otázku by bylo možné prohlásit za přípustnou jedině tehdy, kdyby existoval skutečně „přímý a bezpodmínečný“ odkaz na unijní právo vyžadovaný výše uvedenými rozsudky Kleinwort-Benson a Teresa Cicala, a že není namístě činit výjimku z uvedeného požadavku pro případy, kdy vnitrostátní zákonodárce odkazuje na normy z oblasti práva hospodářské soutěže. Vzhledem k tomu, že tyto podmínky nejsou splněny, mám za to, že by Soudní dvůr neměl prohlašovat tuto předběžnou otázku za přípustnou, jelikož nemá pro rozhodování o ní pravomoc.
V – Posouzení předběžné otázky
49.
Bez dotčení obsahu předchozího bodu nyní posoudím pro případ, že by rozhodující senát dospěl k závěru o přípustnosti předběžné otázky, meritum věci.
A – Úvodní úvahy
50.
Předkládající soud se v projednávaném případě táže Soudního dvora na možnost kvalifikovat řadu dohod uzavřených několika podniky a jedním sdružením podniků jako dohody, jejichž účelem je omezení hospodářské soutěže ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU. K posouzení této otázky je třeba nejprve rozebrat skutkové a právní zvláštnosti případu a učinit několik poznámek k identifikaci sporných dohod a k pojmu „omezení na základě účelu“.
1. Zvláštnosti případu
51.
Ve věci v původním řízení je zpochybněna legalita komplexního souboru dohod, jejichž hlavními zúčastněnými jsou pojišťovny Allianz a Generali, několik autorizovaných prodejců motorových vozidel a sdružení těchto prodejců (GÉMOSZ), s tou zvláštností, že autorizovaní prodejci mají ve vztahu k pojišťovnám dvojí postavení: v okamžiku sjednávání automobilového pojištění se svými zákazníky jednají autorizovaní prodejci jako zprostředkovatelé pojišťoven, respektive jako pojišťovací makléři, a v okamžiku oprav poškozených vozidel jako autoopravny, kterým příslušné pojišťovny vyplácejí odměny ve výši závislé mimo jiné na pojistkách, které tito autorizovaní prodejci uzavřeli na jejich účet.
52.
Allianz a Generali uzavírají s autoopravnami každoročně dohodu o podmínkách oprav a o sazbách, které tyto opravny účtují za opravy vozidel pojištěných u těchto pojišťoven. Na základě těchto dohod mohou autoopravny opravovat pojištěná vozidla bez nutnosti předchozí konzultace s pojišťovnami.
53.
Koncem roku 2002 pověřil větší počet autorizovaných prodejců motorových vozidel, kteří provozují i opravny, sdružení GÉMOSZ, aby jejich jménem každoročně dojednalo s pojišťovnami rámcovou dohodu o zmiňovaných sazbách.
54.
V letech 2004 a 2005 uzavřela Allianz se sdružením GÉMOSZ rámcové dohody o zmíněných sazbách. Na základě těchto rámcových dohod uzavřela Allianz individuální dohody s autorizovanými prodejci (opravnami). Podle těchto individuálních dohod platilo, že pokud podíl pojistek od Allianz na celkovém počtu pojistných smluv prodaných prostřednictvím daného autorizovaného prodejce dosáhne stanoveného podílu, respektive se na něm udrží, bude jeho autorizovaným opravnám vyplácena odměna vyšší, než jaká byla sjednána v rámci GÉMOSZ.
55.
Generali neuzavřela se sdružením GÉMOSZ v rozhodném období žádnou rámcovou dohodu, nýbrž jen individuální dohody s autorizovanými prodejci. Tyto dohody podle všeho neobsahovaly taková ujednání o zvýšení sazeb, jaká obsahovaly dohody pojišťovny Allianz, ačkoli maďarský orgán pro hospodářskou soutěž konstatoval, že v praxi používala Generali obdobné obchodní pobídky.
56.
Kromě toho uzavřela v letech 2000 až 2005 Allianz i Generali k podpoře prodeje svých produktů výměnou za zvýšení odměny několik dohod s pojišťovacími makléři.
57.
Složitost projednávané věci vyplývá tedy především ze skutečnosti, že se v ní prolínají činnosti, které mohou omezovat hospodářskou soutěž a které jsou charakteristické pro dva velmi rozdílné trhy, a sice trh s pojištěním a trh s opravami automobilů. K zodpovězení předběžné otázky tedy bude nezbytné určitým způsobem odlišit oba dotčené trhy.
2. Ke sporným dohodám
58.
Vedle tohoto spletitého souboru dohod je třeba poukázat i na to, že předběžná otázka položená maďarským nejvyšším soudem míří výlučně na „dvoustranné dohody uzavřené mezi pojišťovnou a jednotlivými autoopravnami“ a na dohody uzavřené „mezi pojišťovnou a sdružením autoopraven“.
59.
Projednávaná předběžná otázka se tudíž týká jen těchto dohod, tedy jednak dohod uzavřených pojišťovnami Allianz a Generali s jednotlivými autorizovanými prodejci (opravnami), a jednak dohod uzavřených pojišťovnou Allianz se sdružením seskupujícím autorizované prodejce (GEMOSZ).
60.
Podle maďarské vlády a podle Komise je ovšem třeba uvedené dohody posuzovat společně s některými rozhodnutími GEMOSZ a s dohodami, které uzavřely pojišťovny s pojišťovacími makléři autorizovaných prodejců. Bez ohledu na doslovné znění předběžné otázky mám z níže uvedených důvodů za to, že vyhnout se takovému celkovému posuzování lze jen stěží.
3. K pojmu „omezení na základě účelu“
61.
Svou předběžnou otázkou se maďarský nejvyšší soud táže, zda lze uvedené dohody kvalifikovat jako dohody, jejichž účelem je omezení hospodářské soutěže, ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU.
62.
Podle uvedeného ustanovení platí, že „[s] vnitřním trhem jsou neslučitelné, a proto zakázané, veškeré dohody mezi podniky, rozhodnutí sdružení podniků a jednání ve vzájemné shodě, které by mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy a jejichž účelem nebo důsledkem je vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže na vnitřním trhu“.
63.
Článek 101 odst. 1 SFEU tedy zavádí dva typy zakázaných omezení hospodářské soutěže, a sice omezení, která jsou omezeními „na základě svého účelu“, a omezení, která jsou omezeními „na základě svých důsledků“. Podle judikatury znamená použití spojky „nebo“ tolik, že druhá z těchto kvalifikací je ve vztahu k prvně jmenované subsidiární, tedy že nejdříve je nutné uvážit „samotný účel dohody s ohledem na kontext, ve kterém má být uplatňována“, ale „v případě, že analýza ustanovení této dohody neodhalí dostatečný stupeň škodlivosti ve vztahu k hospodářské soutěži, je pak třeba přezkoumat účinky dohody, a aby tato dohoda podléhala zákazu, musí existovat skutečnosti prokazující, že hospodářská soutěž byla ve značné míře buď vyloučena, nebo omezena či narušena“. Rozlišení mezi „svým účelem protiprávním jednáním“ a „svým důsledkem protiprávním jednáním“ vychází tudíž z okolnosti, že některé formy koluzí mezi podniky mohou být považovány za škodlivé pro řádné fungování normální hospodářské soutěže již ze své povahy (
27
).
64.
Kvalifikování určité dohody nebo jednání jako dohody nebo jednání, jejichž účelem je omezení hospodářské soutěže, funguje jako jistý druh „presumpce“, protože v případě, že je zjištěna omezující povaha, není již potřebné prokazovat účinky dotčené dohody nebo dotčeného jednání na hospodářskou soutěž. Navíc je možné je zakázat z preventivních důvodů a nečekat, než k případným škodlivým účinkům na hospodářskou soutěž skutečně dojde (
28
).
65.
Komise ve svých pokynech k uplatňování článku [101] odst. 3 [SFEU] uvádí, že jde o „omezení, která ve světle cílů sledovaných pravidly hospodářské soutěže Společenství mají tak vysoký potenciál nepříznivých účinků na hospodářskou soutěž, že pro účely použití čl. [101] odst. 1 [SFEU] není nutné prokázat žádné skutečné účinky na trh. Tento předpoklad se zakládá na závažné povaze omezení a na zkušenostech, které ukazují, že omezení, jejichž cílem je omezení hospodářské soutěže, mohou mít na trh nepříznivé účinky a ohrozit cíle, které sledují pravidla Společenství v oblasti hospodářské soutěže“ (
29
) (neoficiální překlad). Domnívám se, že z uvedeného lze dovodit, že je třeba vykládat tuto kategorii restriktivně a omezit ji na případy, kdy lze shledat zvláště závažný inherentní potenciál vyvolat negativní účinky.
66.
Podle ustálené judikatury je přitom pro posouzení protisoutěžní povahy dohody třeba se soustředit zejména na znění jejích ustanovení, na cíle, kterých má dosáhnout, jakož i na hospodářský a právní kontext, do kterého spadá. Ačkoli úmysl účastníků není pro určení omezující povahy dohody nezbytný, Komisi ani unijním soudům nic nezakazuje, aby tento úmysl zohlednily (
30
).
67.
V souladu s touto ustálenou judikaturu se v projednávané věci budu zabývat obsahem a cílem, kterých mají dosáhnout dohody uváděné předkládajícím soudem, totiž dohody uzavřené mezi pojišťovnami na straně jedné a jednotlivými autorizovaným autoopravnami, respektive sdružením těchto autorizovaných prodejců a autoopraven (GEMOSZ) na straně druhé. Dále rozeberu hospodářský a právní kontext, do kterého tyto dohody spadají a do kterého je dle mého názoru třeba zahrnout i dohody a rozhodnutí uváděné maďarskou vládou a Komisí, tedy rozhodnutí GEMOSZ a dohody s pojišťovacími makléři.
B – Obsah a cíl sporných dohod
68.
Mám zaprvé za to, že z hlediska obsahu a cíle dohod, které jsou předmětem předběžné otázky a podle kterých nabízejí pojišťovny autorizovaným prodejcům tím vyšší odměny za opravy vozidel, čím vyšší je podíl pojištění od dané pojišťovny na pojištěních, které tento autorizovaný prodejce prodá, nelze tyto dohody kvalifikovat jako omezení na základě účelu.
69.
Především je třeba poukázat na to, že jde o dohody vertikální, na které se, krom výjimek, čl. 101 odst. 1 SFEU zpravidla nepoužije (
31
). Vertikální dohody jsou tedy na rozdíl od horizontálních (
32
), u nichž je očividně snazší nalézt účel nebo účinky spočívající v omezení hospodářské soutěže, mnohem komplexnější.
70.
Maďarská vláda a Komise ovšem zpochybňují kvalifikaci těchto dohod coby vertikálních. Domnívají se, že mezi pojišťovnami a autorizovanými prodejci (opravnami) neexistuje žádný právní vztah, na jehož základě by jedna ze stran poskytovala službu druhé straně. Vzhledem k tomu, že opravny nejsou zákazníci pojišťoven a že hodinové sazby za opravu nelze považovat za protiplnění za prodej pojištění, nelze zde hovořit o skutečné „vertikálnosti“. Uzavírají, že vzhledem k neexistenci právního vztahu, na jehož základě by jedna ze stran poskytovala službu druhé straně, nejde o vertikální dohody.
71.
Allianz naopak tvrdí, že její dohody s autorizovanými prodejci jsou bezesporu vertikální, neboť tito jí za odměnu poskytují služby spočívající v opravách pojištěných vozidel a ve zprostředkování prodeje pojištění.
72.
Tvrzení Allianz podle mého názoru lépe odpovídá širokému vymezení vertikálních dohod obsaženému v nařízení č. 330/2010. V článku 1 odst. 1 písm. a) tohoto nařízení jsou totiž vertikální dohody definovány jako „dohody nebo […] jednání ve vzájemné shodě, jež byly uzavřeny mezi dvěma nebo více podniky, z nichž každý pro účely dohody nebo jednání ve vzájemné shodě jedná na různé úrovni výrobního nebo distribučního řetězce, a které se týkají podmínek, za kterých mohou strany nakupovat, prodávat nebo dále prodávat určité zboží nebo služby“.
73.
Mám tudíž zaprvé za to, že pojišťovny a autorizovaní prodejci (opravny) jednají pro účely dohody na různé úrovni distribučního řetězce, a zadruhé že v dotčených dohodách stanoví smluvní strany podmínky, za nichž autorizovaní prodejci poskytují pojišťovnám blíže určené služby, které tyto pojišťovny odměňují smluvenou cenou. V této souvislosti není například sporu o tom, že autorizovaní prodejci prodávají pojistné produkty pojišťoven za odměnu, takže se předběžná otázka vlastně týká toho, zda zvolená podoba odměny (prostřednictvím hodinové ceny za opravu) je slučitelná s čl. 101 odst. 1 SFEU. Dohody popsané v předběžné otázce proto považuji za vertikální dohody.
74.
Soudní dvůr však doposud kvalifikoval jako dohody, jejichž účelem je omezení hospodářské soutěže, jen vertikální dohody, které se týkaly určování minimálních cen dalšího prodeje (
33
), zákazu paralelního obchodování mezi členskými státy spojeného se vznikem absolutní územní ochrany (
34
) a v poslední době ujednání zakazující distributorům, aby k prodeji určitých výrobků využívali internet, není-li takový zákaz objektivně odůvodněný, jako například v rámci systému selektivní distribuce (
35
).
75.
Dohody dotčené v projednávané věci ale nemají, jak bude objasněno níže, samy o sobě takový omezující potenciál jako výše uvedená ujednání.
76.
Maďarská vláda a Komise tvrdí, že cílem skutečnosti, že sporné dohody vážou výši hodinové sazby za opravu, kterou mají hradit pojišťovny, na prodej stanoveného podílu produktů těchto pojišťoven autorizovaným prodejcem (opravnou), a nikoli na prodej absolutního množství, je zachovat rozdělení tržních podílů, které pojišťovny měly v okamžiku uzavření dohod, což samo o sobě představuje protisoutěžní cíl. Výsledkem dohod je podle nich propojení v zásadě nezávislých činností, totiž opravování motorových vozidel a prodeje pojištění, což narušuje řádné fungování trhu a potvrzuje protisoutěžní cíl posuzovaných dohod.
77.
Předně je třeba připomenout, že právo hospodářské soutěže nezakazuje výslovně ten typ ujednání, který stanovuje cíle v podobě podílů, ani nestanoví sankce za vertikální dohody, jejichž účelem je zvýšení vlastních tržeb na úkor tržeb konkurentů. Nejzřetelněji to dokládá skutečnost, že v jistých časových mezích se tolerují ujednání o výhradnosti značky a o ujednání zákazu soutěžit, která nejenže vybízejí k absenci hospodářské soutěže, ale dokonce zakazují prodej produktů jiných soutěžitelů (
36
).
78.
Tak například čl. 5 odst. 1 písm. a) nařízení č. 330/2010 vylučuje použití výjimky podle čl. 101 odst. 3 SFEU (a potažmo stanoví použitelnost článku 101 odst. 1 SFEU) jen u zákazu soutěžit, „jehož trvání je neomezené nebo je delší než pět let“, takže na kratší zákazy lze výjimku použít. V pokynech Komise k vertikálním omezením se uvádí, že „[p]ovinnost nákupu jedné značky s platností kratší než jeden rok sjednaná mezi nedominantními společnost[m]i obvykle nevede k výrazně škodlivému působení na soutěž nebo k čistě negativnímu působení“ (
37
).
79.
Je zřejmé, že pokud nařízení č. 330/2010 stanoví, že na určité typy vertikálních dohod se výjimka nevztahuje, neznamená to, že by měly být automaticky zařazeny do kategorie dohod, jejichž účelem je omezení hospodářské soutěže. Je ovšem také pravda, že „černá listina“ podle nařízení č. 330/2010 a omezení označovaná Komisí jako „tvrdá“ se z velké části překrývají s dohodami a jednáními, které judikatura kvalifikuje jako omezení na základě účelu. Tyto výčty tedy sice nejsou určujícím kritériem, ale zjevně je lze použít jako ukazatel zejména toho, co není omezením na základě účelu.
80.
I v samotné judikatuře byly přezkoumávány určité vertikální dohody, které obsahovaly taková ujednání o zákazu soutěžit, se závěrem, že jejich účelem nebylo omezování hospodářské soutěže, přestože bylo třeba ještě zjistit, zda vyloučení, omezení nebo narušení hospodářské soutěže není jejich důsledkem (
38
).
81.
Mám za to, že sporné dohody nemají z hlediska svého obsahu a cíle tak vysoký potenciál omezit hospodářskou soutěž, jaký měly vertikální dohody, které judikatura v minulosti označila za omezení na základě účelu. Jejich způsobilost omezit hospodářskou soutěž se dokonce zdá být ještě nižší, než jakou mají vertikální dohody, které podle judikatury nepředstavují omezení na základě účelu, ač by případně mohly vyvolat protisoutěžní účinky (
39
).
C – Hospodářský a právní kontext sporných dohod
82.
Jak již bylo uvedeno výše, je podle judikatury třeba pro zjištění, zda určitá dohoda představuje omezení hospodářské soutěže na základě účelu, posoudit i hospodářský a právní kontext, do kterého taková dohoda spadá (
40
).
83.
V této souvislosti se ve sdělení Komise pro uplatňování článku [101] odst. 3 [SFEU] uvádí, že „[m]ůže být rovněž nezbytné zvážit kontext, v němž se dohoda uplatňuje (či má uplatňovat), a skutečné jednání a chování stran na trhu. Jinými slovy, než je možné učinit závěr, zda určité omezení představuje omezení hospodářské soutěže jakožto cíl [na základě účelu], může být předtím nutné přezkoumat skutečnosti, jež jsou základem dohody, a zvláštní okolnosti, za nichž dohoda funguje. Způsob, jakým se dohoda skutečně provádí, může odhalit omezení jakožto cíl [na základě účelu], i když formální dohoda výslovné ustanovení za tímto účelem neobsahuje“ (
41
) (neoficiální překlad).
84.
V projednávané věci se ovšem sporné dohody uplatňovaly ve velmi specifickém kontextu, jehož některé stránky se mohou na první pohled jevit jako problematické.
85.
Rozhodnutí GÉMOSZ podle všeho představují z každého hlediska horizontální dohodu mezi autorizovanými prodejci o sazbách a podmínkách platných pro opravy motorových vozidel. Z prohlášení učiněných na jednání dále plyne, že pojišťovny Allianz a Generali, které sporné dohody uzavřely, měly společně více než 70 % podíl na trhu. Pojišťovny s největší tržní sílou tudíž tím, že s autorizovanými prodejci, respektive se sdružením GÉMOSZ, uzavřely dohody o cenách za opravy vycházejících ze sazeb dohodnutých předtím v rámci tohoto sdružení, upevnily horizontální dohodu autorizovaných prodejců a zajistily jí účinnost. Dohody pojišťoven s makléři konečně posilují případné protisoutěžní účinky dohod uzavřených mezi pojišťovnami a autorizovanými prodejci.
86.
Mám za to, že při restriktivním výkladu nemusí předně v případě trhu s automobilovým pojištěním postačovat všechny tyto okolnosti k tomu, aby mohl vnitrostátní soud kvalifikovat uvedené vertikální dohody jako dohody, jejichž účelem je omezení hospodářské soutěže.
87.
Není sporu o tom, že Allianz a Generali usilovaly skrze dohody se sdružením GÉMOSZ a s autorizovanými prodejci (opravnami) o zvýšení svých tržních podílů s důsledkem spočívajícím ve vyloučení soutěžitelů. Tento cíl ovšem, jak již bylo řečeno, nečiní ze sporných dohod omezení na základě účelu.
88.
K tomu, aby bylo možno konstatovat omezení na základě účelu na trhu s pojištěním, by dle mého názoru bylo potřebné prokázat, že mezi Allianz a Generali existovala protisoutěžní horizontální dohoda anebo alespoň jednání ve vzájemné shodě zaměřené na vyloučení soutěžitelů z trhu, které teprve by bylo omezením hospodářské soutěže na základě účelu. Takové je ostatně podle všeho stanovisko, které ve své písemnosti naznačuje Komise, která tvrdí, že mezi pojišťovnami mohlo v tomto případě docházet k jednání ve vzájemné shodě zejména vzhledem k totožnosti podmínek ve smlouvách, které uzavřela Allianz se sdružením GÉMOSZ a s jednotlivými autorizovanými prodejci, a ve smlouvách, které uzavřela Generali s jednotlivými autorizovanými prodejci.
89.
Na tomto místě je ovšem třeba připomenout ustálenou judikaturu Soudního dvora, podle které „pro účely čl. [101 odst. 1 SFEU] představuje jednání ve vzájemné shodě formu koordinace mezi podniky, jež i bez realizace uzavření dohody ve vlastním slova smyslu vědomě předchází rizikům hospodářské soutěže prostřednictvím praktické spolupráce mezi podniky. Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 16. prosince 1975, Suiker Unie v. Komise […], také rozhodl, že kritéria koordinace a spolupráce zakládající jednání ve vzájemné shodě, která zdaleka nevyžadují zpracování opravdového ‚plánu‘, je třeba chápat ve světle koncepce vlastní ustanovením Smlouvy týkajícím se hospodářské soutěže, podle které každý hospodářský subjekt musí autonomním způsobem určovat politiku, kterou hodlá uplatňovat na společném trhu, a podmínky, které hodlá nabídnout svým zákazníkům“. Ačkoliv „tento požadavek autonomie nevylučuje právo hospodářských subjektů na rozumné přizpůsobení se existujícímu nebo očekávanému chování jejich soutěžitelů, striktně brání všem přímým nebo nepřímým kontaktům mezi těmito subjekty, jejichž cílem [účelem] nebo výsledkem [důsledkem] je dosažení podmínek hospodářské soutěže, které s přihlédnutím k povaze výrobků nebo poskytovaných služeb, významu a množství podniků, jakož i objemu uvedeného trhu neodpovídají obvyklým podmínkám relevantního trhu“ (
42
).
90.
Jednání ve vzájemné shodě tudíž může existovat jen v případě, že je shledána shoda vůle několika soutěžitelů, kteří se rozhodnou nahradit rizika hospodářské soutěže vzájemnou koordinací, a jakýkoli druh přímého nebo nepřímého kontaktu mezi těmito subjekty (
43
). Jednání ve vzájemné shodě dále „předpokládá, kromě vzájemné shody mezi podniky, i chování na trhu v návaznosti na tuto vzájemnou shodu a příčinnou souvislost mezi oběma skutečnostmi“ (
44
).
91.
S ohledem na tuto judikaturu dospěla Komise k názoru, že ze skutečností, že pojišťovny akceptovaly standardní podmínky navržené autorizovanými prodejci a že smluvní podmínky jsou podobné, či dokonce totožné, vyplývá, že se jedná o horizontální dohody, nebo alespoň o jednání ve vzájemné shodě, uplatňované jednotlivými pojišťovnami a jednotlivými autorizovanými prodejci.
92.
V této souvislosti je nicméně třeba dodat, že samo paralelní jednání nestačí k prokázání toho, že došlo k jednání ve vzájemné shodě, pokud existuje jiné věrohodné vysvětlení takového jednání. Soudní dvůr jednoznačně uvedl, že „[u] posuzování důkazní hodnoty těchto skutečností je třeba připomenout, že souběžnost jednání lze považovat za důkaz jednání ve vzájemné shodě pouze tehdy, je-li vzájemná shoda jejím jediným přijatelným vysvětlením. Je totiž třeba zohlednit skutečnost, že i když článek 85 Smlouvy zakazuje jakoukoli formu koluze, která může narušit hospodářskou soutěž, nevylučuje právo hospodářských subjektů rozumně se přizpůsobit existujícímu nebo očekávanému jednání jejich soutěžitelů“ (
45
).
93.
Posoudit, zda existují důkazy popsané koordinace nebo jednání ve vzájemné shodě, musí vnitrostátní soud. Jen pokud by takové důkazy existovaly, šlo by o jednoznačné omezení na základě účelu na trhu s pojištěním, jelikož koordinace soutěžitelů za účelem rozdělení trhu je jedním z omezení hospodářské soutěže, které je na základě shora citované judikatury třeba kvalifikovat tímto způsobem.
94.
Jestliže naopak vyplyne jen to, že každá z pojišťoven usilovala o zvýšení svých tržeb a že uzavírala s autorizovanými prodejci smlouvy obsahující podobná ustanovení, přičemž k této podobnosti přispěl fakt, že se předtím autorizovaní prodejci navzájem dohodli na hodinové sazbě, kterou chtěli žádat, nelze dle mého názoru shledat, že došlo k jednání ve vzájemné shodě.
95.
Naproti tomu konstatování, že týž soubor dohod představuje omezení hospodářské soutěže na základě účelu na trhu s opravami vozidel, nebude již tak problematické.
96.
Za prokázanou lze považovat skutečnost, že zvýšení sazeb smluvené horizontálně autorizovanými prodejci bylo přeneseno do smluv s pojišťovnami, které nejen že akceptovaly úroveň sazeb dohodnutou mezi autorizovanými prodejci v rámci sdružení GÉMOSZ, ale výměnou za určité podmínky ji dokonce zvýšily.
97.
Prima facie tedy účinnost uvedené horizontální dohody o sazbách za opravy závisela na tom, zda pojišťovny jejich podmínky přijmou, k čemuž očividně došlo. Vertikální dohody mezi autorizovanými prodejci (opravnami), respektive samotným sdružením GÉMOSZ, a pojišťovnami potvrdily horizontální dohodu, která sama měla protisoutěžní povahu. Z toho důvodu je celý soubor dohod (nikoli jen samotná horizontální dohoda) protiprávní a jednání pojišťoven lze spolu s jednáním autorizovaných prodejců (opraven) také shledat protiprávním.
98.
Přezkoumat podmínky zmíněné dohody, respektive rozhodnutí sdružení GÉMOSZ, musí v každém případě vnitrostátní soud. Zejména bude třeba zjistit, zda je jimi vázán dostatečně vysoký počet autorizovaných prodejců (opraven), aby bylo možno hovořit o skutečné horizontální protisoutěžní dohodě.
99.
Po prokázání těchto hledisek bude možné na základě výše uvedeného konstatovat, že na trhu s opravami motorových vozidel došlo k omezení hospodářské soutěže, k jehož upevnění přispěly dohody pojišťoven se sdružením GÉMOSZ a s jednotlivými autorizovanými prodejci. Jak podotkla Komise, judikatura již shledala protiprávním soubor dohod mezi účastníky působícími na dvou různých trzích, a to v rozsudku ze dne 18. prosince 2008, Coop de France bétail et viande (
46
).
VI – Závěry
100.
V důsledku výše uvedeného navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžnou otázku, kterou položil Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága (Maďarsko), odpověděl takto:
„1)
Soudní dvůr Evropské unie nemá pravomoc k zodpovězení položené předběžné otázky.
2)
Podpůrně platí, že uvedené dvoustranné dohody uzavřené mezi pojišťovnou a jednotlivými autoopravnami, nebo mezi pojišťovnou a sdružením autoopraven, podle nichž hodinová sazba za opravu hrazená pojišťovnou autoopravně za opravu vozidel u ní pojištěných závisí mimo jiné na množství a procentu pojistných smluv sjednaných pro tuto pojišťovnu prostřednictvím autoopravny, která jedná jako pojišťovací agent uvedené pojišťovny:
a)
nepředstavují dohody, jejichž účelem je omezení hospodářské soutěže, ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU, pokud jde o trh s pojištěním, ledaže došlo k jednání pojišťoven ve vzájemné shodě, jehož cílem bylo vyloučení soutěžitelů z trhu. To musí ověřit vnitrostátní soud;
b)
mohou představovat dohody, jejichž účelem je omezení hospodářské soutěže, ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU, pokud jde o trh s opravami vozidel, a to s ohledem na kontext, v kterém byly prováděny, zejména na existenci horizontální dohody o sazbách autorizovaných prodejců. Existenci takové dohody a její dopad musí ověřit vnitrostátní soud.“
(
1
) – Původní jazyk: španělština.
(
2
) – Úř. věst. L 1, s. 1; Zvl. vyd. 08/02, s. 205.
(
3
) – Zákon č. LVII z roku 1996 (A Tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról szóló 1996. évi LVII. törvény; dále jen „Tpvt“).
(
4
) – Allianz uvádí, že její vzorová dohoda obsahovala tři různé typy odměn v závislosti na tom, zda autorizovaný prodejce prodá pojištění od Allianz odpovídající (i) méně než 30 %, (ii) 30 až 50 %, nebo (iii) více než 50 % z celkových tržeb prodejce z prodeje pojištění. Smluvené zvýšení hodinové sazby za opravu vozidel se pohybovalo v rozmezí (i) 10–11 % pro prodejce, u nichž podíl produktů Allianz na tržbách za pojištění tvořil méně než 30 %, (ii) 12–13 % pro prodejce, u nichž podíl produktů Allianz na tržbách za pojištění tvořil 30 až 50 % a (iii) 14–15 % pro prodejce, u nichž podíl produktů Allianz na tržbách za pojištění tvořil více než 50 %. Bez ohledu na to však podle Generali, druhé z vyšetřovaných pojišťoven, stanovila většina smluv pojišťovny Allianz s autorizovanými prodejci zvýšení odměny za opravy jen v případech, že produkty Allianz prodané příslušným prodejcem tvořily více než 50 % jeho tržeb.
(
5
) – Podle této pojišťovny stanovily smlouvy, které uzavírala Generali s autorizovanými prodejci, zvýšení odměny v případech, kdy podíl produktů Generali na tržbách za pojištění tvořil více než 30 %; tento cíl převyšoval o deset procentních bodů podíl Generali na trhu v rozhodném období, jež dosahoval 20 %.
(
6
) – Rozsudek ze dne 18. října 1990, Dzodzi (C-297/88 a C-197/89, Recueil, s. I-3763). Precedentem může být i rozsudek ze dne 26. září 1985, Thomasdünger (166/84, Recueil, s. 3001).
(
7
) – Rozsudek Dzodzi, body 34 až 41.
(
8
) – Tento kritický náhled je kvalitně shrnut ve stanovisku generálního advokáta Ruiz-Jaraba Colomera ve věci Kofisa Italia, předneseném dne 26. září 2000 (rozsudek ze dne 11. ledna 2001, C-1/99, Recueil, s. I-207), bod 22 a násl. I generální advokát Mancini ve stanovisku předneseném již dne 15. května 1985 ve výše uvedené věci Thomasdünger vyjádřil své výhrady k připouštění tohoto typu předběžných otázek, které by dle něj mohlo být dokonce v rozporu se Smlouvou. Ve stejném duchu se vyslovili i generální advokáti Darmon ve stanovisku předneseném dne 3. července 1990 ve výše citované věci Dzozi, Tizzano ve výše uvedeném stanovisku předneseném ve věci Adam a Jacobs ve stanoviscích přednesených dne 17. září 1996 ve věci Leur-Bloem (rozsudek ze dne 17. července 1997, C-28/95, Recueil, s. I-4161) a dne 15. listopadu 2001 ve věci BIAO (rozsudek ze dne 7. ledna 2003, C-306/99, Recueil, s. I-1).
(
9
) – Viz mimo jiné výše uvedený rozsudek Leur-Bloem; rozsudek ze dne 26. listopadu 1998, Bronner (C-7/97, Recueil, s. I-7791); výše uvedené rozsudky Kofisa Italia, Adam a BIAO, a rozsudek ze dne 16. března 2006, Poseidon Chartering (C-3/04, Sb. rozh. s. I-2505).
(
10
) – Rozsudek ze dne 28. března 1995 (C-346/93, Recueil, s. I-615).
(
11
) – Výše uvedená stanoviska generálních advokátů Ruiz-Jaraba Colomera ve věci Kofisa Italia, Jacobse ve věci BIAO a Tizzana ve věci Adam.
(
12
) – Věc C-186/07, Sb. rozh. s. I-60.
(
13
) – Výše uvedené rozsudky Leur-Bloem, bod 27, a a Kofisa Italia, bod 29.
(
14
) – Rozsudek ze dne 11. prosince 2007 (C-280/06, Sb. rozh. s. I-10893).
(
15
) – Bod 25.
(
16
) – Rozsudek ze dne 7. prosince 2011, Teresa Cicala (C-482/10, Sb. rozh. s. I-14139).
(
17
) – Rozsudek Cicala, bod 19.
(
18
) – Rozsudek ze dne 18. října 2012 (C-583/10), bod 47.
(
19
) – K této zásadě viz rozsudek ze dne 18. října 2008, Marra a Clemente (C-200/07 a C-201/07, Sb. rozh. s. I-7929), bod 41 a citovaná judikatura.
(
20
) – Výše uvedený rozsudek Cicala, bod 28.
(
21
) – Přestože Komise na jednání připustila, že se zde nejedná o „přímý a bezpodmínečný odkaz“.
(
22
) – Rozsudek ze dne 14. prosince 2006 (C-217/05, Sb. rozh. s. I-11987).
(
23
) – Výše uvedené rozsudky Bronner, body 19 a 20; Poseidon Chartering, bod 16; Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, bod 20, a ETI, bod 26. V tomtéž smyslu viz stanoviska generální advokátky Kokott ve věci Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, přednesené dne 13. července 2006, a ve věci ETI, přednesené dne 3. července 2007.
(
24
) – Sdělení Komise – Pokyny k pojmu ovlivnění obchodu uvedenému v článku 81 [ES] a 82 [ES], Úř. věst. C 101, s. 81–96, bod 8. Viz také sdělení Komise o spolupráci mezi Komisí a vnitrostátními soudy při používání článků 81 ES a 82 ES, Úř. věst. C 101, 27.4.2004, s. 54–64, odst. 6.
(
25
) – Jinak by tomu bylo v případě, že by se prokázalo, že by sporné dohody mohly ovlivnit obchod mezi členskými státy, ale jak bylo již poznamenáno, tato okolnost nebyla v projednávaném případě předmětem sporu.
(
26
) – V této souvislosti viz Cseres, K. J.: „The impact of regulation 1/2003 in the new Member States“, The Competition Law Review, roč. 6, č. 2 (červenec 2010).
(
27
) – Rozsudek Soudního dvora ze dne 20. listopadu 2008, Beef Industry Development Society a Barry Brothers (C-209/07, Sb. rozh. s. I-8637), body 15 a 17.
(
28
) – Ustálená judikatura v této souvislosti praví, že „zohlednění konkrétních účinků dohody pro účely použití čl. [101 odst. 1 SFEU] je nadbytečné, jestliže se ukáže, že tato dohoda má za cíl omezení, vyloučení nebo narušení hospodářské soutěže“. V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. července 1966, Consten a Grundig v. Komise (56/64 a 58/64, Recueil, s. 299), bod 496; a ze dne 15. října 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a další v. Komise (C-238/99P, C-244/99P, C-245/99P, C-247/99P, C-250/99P až C-252/99P a C-254/99P, Recueil, s. I-8375), bod 491.
(
29
) – Sdělení Komise – Pokyny k uplatňování čl. 81 odst. 3 Smlouvy (Úř. věst. C 101, s. 97–118), odst. 21.
(
30
) – Viz mimo jiné rozsudky IAZ a další v. Komise (96/82 až 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 a 110/82, Recueil, s. 3369), body 23 až 25; a ze dne 6. října 2009, GlaxoSmithKline a další (spojené věci C-501/06 P, C-513/06 P, C-515/06 P a C-519/06 P, Sb. rozh. s. I-9291), bod 58.
(
31
) – V této souvislosti viz článek 2 nařízení Komise (EU) č. 330/2010 ze dne 20. dubna 2010 o použití čl. 101 odst. 3 [SFEU] na kategorie vertikálních dohod a jednání ve vzájemné shodě (Úř. věst. L 102, s. 1). Toto nařízení v článku 3 stanoví několik prahových hodnot tržního podílu pro použitelnost výjimky a v článku 5 podává výčet některých vertikálních omezení, která pod tuto výjimku nespadají.
(
32
) – Mezi soutěžícími podniky, což by například mohla být dohoda, pokud by ovšem existovala, o sazbách za opravy uzavřená mezi Allianz a Generali.
(
33
) – Rozsudek ze dne 3. července 1985, Binon (243/83, Recueil, s. 2015).
(
34
) – Výše uvedený rozsudek Consten a Grundig v. Komise a rozsudek ze dne 1. února 1978, Miller (19/77, Recueil, s. 131).
(
35
) – Rozsudek ze dne 13. října 2011, Pierre Fabre Dermo-Cosmétique SAS (C-439/09, Sb. rozh. s. I-9419).
(
36
) – Podle čl. 1 odst. 1 písm. d) nařízení č. 330/2010 se zákazem soutěžit rozumí „jakýkoli přímý nebo nepřímý závazek zakazující kupujícímu vyrábět, nakupovat, prodávat nebo dále prodávat zboží nebo služby soutěžící se smluvním zbožím nebo službami, nebo jakýkoli přímý nebo nepřímý závazek zavazující kupujícího provést u dodavatele nebo jakéhokoli jiného podniku označeného dodavatelem více než 80 % ročních nákupů smluvního zboží nebo služeb a jejich náhrad na relevantním trhu, vypočítáno na základě hodnoty nebo, je-li to v odvětví běžná praxe, objemu nákupů provedených v předchozím kalendářním roce“.
(
37
) – Úř. věst. C 130, odstavec 133.
(
38
) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 28. února 1991, Delimitis (C-234/89, Recueil, s. I-935), body 13 až 15; ze dne 7. prosince 2000, Neste Markkinointi Oy (C-214/99, Recueil, s. I-11121), bod 25; ze dne 11. září 2008, CEPSA Estaciones de Servicio SA (C-279/06, Sb. rozh. s. I-6681), bod 43; a ze dne 2. dubna 2009, Pedro IV Servicios SL (C-260/07, Sb. rozh. s. I-2437), bod 83.
(
39
) – Viz judikatura uvedená v předchozí poznámce pod čarou.
(
40
) – Viz kupříkladu výše uvedený rozsudek IAZ a další v. Komise, body 23 až 25.
(
41
) – Výše uvedené sdělení, odstavec 22.
(
42
) – Rozsudek Soudního dvora ze dne 14. července 1981, Gerhard Züchner (172/80, Sb. rozh. s. I-565), body 12 až 14.
(
43
) – V této souvislosti lze zmínit rozsudek ze dne 14. července 1972, ICI v. Komise (48/69, Recueil, s. 619), bod 64: „(jestliže) článek 85 rozlišuje mezi pojmem ‚jednání ve vzájemné shodě‘ a pojmem ‚dohody mezi podniky‘ […], činí tak s cílem zachytit pod zákazy tohoto ustanovení různé formy spolupráce a koluze mezi podniky, které […] nahrazují rizika hospodářské soutěže praktickou spoluprací mezi podniky, aniž dospějí až k uzavření dohody ve vlastním slova smyslu“.
(
44
) – Rozsudek ze dne 8. července 1999, Hüls AG (C-199/92 P, Recueil, s. I-4287), bod 161.
(
45
) – Rozsudek ze dne 31. března 1993, A. Ahlström Osakeyhtiö a další (C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 a C-125/85 až C-129/85, Recueil, s. I-1307), bod 71.
(
46
) – Spojené věci C-101/07 P a C-110/07 P, Sb. rozh. s. I-10193.