62021CC0588
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
LAILY MEDINA
přednesené dne 22. června 2023 (
1
)
Věc C‑588/21 P
Public.Resource.Org, Inc.,
Right to Know CLG
proti
Evropské komisi
„Kasační opravný prostředek – Přístup k dokumentům orgánů – Nařízení (ES) č. 1049/2001 – Harmonizované normy – Čtyři harmonizované normy přijaté Evropským výborem pro normalizaci – Odepření přístupu – Výjimka týkající se ochrany obchodních zájmů třetí osoby – Ochrana vyplývající z autorského práva – Zásada právního státu“
1.
Společnosti Public.Resource.Org, Inc. a Right to Know CLG (dále společně jen „navrhovatelky“), neziskové organizace, jejichž hlavní poslání spočívá ve zpřístupňování práva všem občanům, se domáhají zrušení rozsudku Tribunálu ze dne 14. července 2021 ve věci Public.Resource.Org a Right to Know v. Komise (T‑185/19, EU:T:2021:445) (dále jen „napadený rozsudek“). Uvedeným rozsudkem byla zamítnuta jako neopodstatněná žaloba na neplatnost rozhodnutí Komise C(2019) 639 final ze dne 22. ledna 2019, kterým byl zamítnut přístup ke čtyřem harmonizovaným technickým normám (dále jen „HTN“) přijatým Evropským výborem pro normalizaci (CEN) (dále jen „napadené rozhodnutí“). Projednávaná věc poskytuje velkému senátu Soudního dvora příležitost, aby se poprvé vyjádřil k otázce, zda HTN – u nichž již Soudní dvůr uznal, že jsou součástí unijního práva a vyvolávají právní účinky – mohou být chráněny autorským právem a dále zda zásada právního státu, jakož i zásada transparentnosti a právo na přístup k dokumentům, jak jsou zakotveny v článku 15 SFEU, vyžadují, aby byl přístup k HTN volně dostupný a bezplatný.
I. Skutečnosti předcházející sporu
2.
Navrhovatelky podaly Evropské komisi na základě nařízení (ES) č. 1049/2001 (
2
) a nařízení (ES) č. 1367/2006 (
3
) žádost o přístup k dokumentům v držení Komisí (dále jen „žádost o přístup“). Žádost o přístup se týkala čtyř HTN přijatých CEN v souladu s nařízením (EU) č. 1025/2012 (
4
), a sice těchto norem: (i) „Bezpečnost hraček – Část 5: Chemické hračky (soupravy) jiné než soupravy pro pokusy“; (ii) „Bezpečnost hraček – Část 4: Soupravy pro chemické pokusy a podobné činnosti“; (iii) „Bezpečnost hraček – Část 12: N-nitrosaminy a N‑nitrosovatelné látky“; a (iv) „Metoda simulace abraze (otěru) a koroze pro zjištění uvolňování niklu z povlaku“ (dále jen „požadované HTN“). HTN (i) až (iii) odkazují na směrnici 2009/48/ES (
5
) (dále jen „směrnice o bezpečnosti hraček“) a HTN (iv) odkazují na nařízení (ES) č. 1907/2006 (
6
).
3.
Komise dopisem ze dne 15. listopadu 2018 na základě první odrážky čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001 odmítla vyhovět žádosti o přístup. Komise toto odmítnutí potvrdila napadeným rozhodnutím.
4.
Nařízení č. 1025/2012 navazuje na „nařízení nového přístupu“, přístupu v oblasti technické harmonizace a normalizace, který byl vyvinut v roce 1985 a jenž omezuje obsah právních předpisů na „základní požadavky“, přičemž technické podrobnosti ponechává na HTN. Pro účely stanovení HTN formálně určuje pouze tři evropské organizace pro normalizaci: CEN (který je odpovědný za normalizaci ve většině odvětví); Comité européen de normalisation électrotechnique (CENELEC, Evropský výbor pro normalizaci v elektrotechnice), který je odpovědný za normalizaci v oblasti elektrotechniky a Evropský ústav pro telekomunikační normy (ETSI), který je odpovědný za normalizaci v oblasti informací a komunikací.
II. Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
5.
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 28. března 2019 podaly navrhovatelky žalobu na neplatnost napadeného rozhodnutí. První žalobní důvod navrhovatelek v podstatě vycházel z toho, že Komise nesprávně vyložila nebo nesprávně uplatnila čl. 4 odst. 2 první odrážku nařízení č. 1049/2001, a jejich druhý žalobní důvod vycházel z toho, že Komise porušila poslední odrážku čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001. Tribunál zamítl oba tyto žalobní důvody a žalobu zamítl.
III. Posouzení
A. První důvod kasačního opravného prostředku – Nesprávné posouzení při uplatnění výjimky stanovené v první odrážce čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001
1.
První část prvního důvodu kasačního opravného prostředku – Tribunál se nesprávným posouzením autorskoprávní ochrany pro požadované HTN dopustil nesprávného právního posouzení
a)
První tvrzení: HTN nemohou být chráněny autorským právem, protože jsou součástí unijního práva
6.
Navrhovatelky v podstatě tvrdí, že nesprávné právní posouzení, kterého se dopustil Tribunál, spočívá v tom, že neuznal, že požadované HTN nemohou být chráněny autorským právem, protože jsou součástí unijního práva a zásada právního státu vyžaduje volný přístup k právním předpisům. Komise a vedlejší účastníci (CEN a dalších 14 vedlejších účastníků řízení v prvním stupni) tvrdí, že kasační opravný prostředek by měl být zamítnut jako neopodstatněný, přičemž v podstatě argumentují tím, že unijní systém normalizace je založen na uznání autorských práv evropských organizací pro normalizaci k HTN.
1) Úvod
7.
Na úvod tohoto stanoviska je třeba uvést přehled rozsudků Soudního dvora ve věci Fra.bo, ve věci James Elliott a ve věci Stichting (
7
), neboť tyto rozsudky tvoří pozadí projednávané věci.
8.
Zaprvé Soudní dvůr v rozsudku Fra.bo (body 27 až 32) v podstatě uznal, že ačkoliv jsou národní normalizační a certifikační orgány soukromoprávními subjekty, mohou vykonávat veřejnou moc, a i když jsou národní technické normy de iure dobrovolné, de facto mohou mít závazné účinky. Důvodem je skutečnost, že jiné způsoby dodržování sekundárních právních předpisů EU by byly nákladnější pro výrobce, kteří by museli investovat do nalezení metod, které by mohly zaručit alespoň rovnocennou úroveň ochrany jako normy, a také s ohledem na skutečnost, že žádná alternativní metoda souladu netěží z předpokladu shody s požadavky sekundárních právních předpisů EU. Soudní dvůr uznal případnou de facto závaznou povahu technické normy (bod 30) a rozhodl, že „[článek 34 SFEU] musí být vykládán v tom smyslu, že se použije na normalizační a certifikační činnosti soukromoprávní organizace, pokud se na základě vnitrostátních právních předpisů má za to, že výrobky certifikované touto organizací odpovídají vnitrostátním právním předpisům, což brání uvádění na trh výrobků, jež zmíněnou organizací certifikovány nejsou“ (bod 32).
9.
Zadruhé Soudní dvůr v klíčovém rozsudku James Elliott (bod 40) konstatoval, že HTN jsou vzhledem ke svým právním účinkům součástí unijního práva. Uvedl, že „[HTN], jako je norma dotčená ve věci v původním řízení, která byla přijata na základě [směrnice] a na kterou byly zveřejněny odkazy v Úředním věstníku Evropské unie, je součástí unijního práva, jelikož právě odkazem na ustanovení takové normy se určuje, zda domněnka [shody] na základě [uvedené směrnice], platí nebo neplatí pro určitý výrobek“. Kromě toho bylo v bodě 42 téhož rozsudku uvedeno, že „ačkoli je pravda, že shoda stavebního výrobku se základními požadavky obsaženými v [uvedené směrnici] může být případně potvrzena jinými prostředky než důkazem o shodě s [HTN], nezpochybňuje to existenci právních účinků spojených s [HTN]“ (kurzivou zvýraznila autorka stanoviska). Konečně je v bodě 43 rozsudku James Elliott konstatováno, že „navíc je třeba uvést, že ačkoli vypracování takové [HTN] je svěřeno soukromoprávnímu subjektu, představuje nicméně nezbytné prováděcí opatření přísně zarámované základními požadavky definovanými uvedenou směrnicí, je uskutečněno z podnětu a pod kontrolou Komise, a jeho právní účinky podléhají předchozímu zveřejnění odkazů na uvedenou normu v řadě C [Úředního věstníku]“ (kurzivou zvýraznila autorka stanoviska). Je však třeba poznamenat, že od roku 2018 se jedná o řadu „L“ (pro právní předpisy) namísto řady „C“ (informace a oznámení), což potvrzuje uznání, že HTN tvoří součást unijního práva.
10.
Zatřetí velký senát Soudního dvora v rozsudku Stichting (body 33 až 49) uvedl, že normy [v dané věci normy Mezinárodní organizace pro normalizaci (ISO)] mohou být prohlášeny za závazné. Soudní dvůr v podstatě konstatoval, že není nutné, aby byly v legislativním aktu obsaženy podrobnosti technické povahy, a proto skutečnost, že je ve směrnici uveden pouze odkaz na normu ISO (ale nikoli její úplné znění), nemá vliv na platnost této směrnice. Soudní dvůr nicméně v bodě 48 uvedl, že „podle […] zásady právní jistoty […] lze technické normy vypracované normalizačním orgánem, jako je Mezinárodní organizace pro normalizaci (ISO), které se staly závaznými na základě unijního legislativního aktu, uplatňovat vůči jednotlivcům obecně pouze tehdy, pokud byly samy vyhlášeny v [Úředním věstníku]“.
11.
Jak vysvětlím v tomto stanovisku, výše uvedené rozsudky ve vzájemném spojení tvoří s ohledem na skutečnost, že HTN ukládají určité povinnosti a jejich právních účinků se může dovolávat široká veřejnost, pevný základ pro Soudní dvůr k rozhodnutí o vhodných podmínkách přístupu k HTN. Zároveň podotýkám, že se tato analýza nemusí nutně vztahovat na jiné druhy norem, které evropské organizace pro normalizaci vypracovávají.
12.
Kromě toho je třeba zdůraznit, že jedna ze čtyř požadovaných HTN – tedy norma (iv) v bodě 2 tohoto stanoviska – je ve skutečnosti jasně závazná, jak Komise uznala na jednání. Je tomu tak proto, že položka 27 v příloze XVII nařízení č. 1907/2006 v souvislosti s niklem stanoví, že „jako zkušební metody k prokázání souladu předmětů s odstavci 1 a 2 se použijí normy přijaté […] CEN […]“ (kurzivou zvýraznila autorka stanoviska). Požadovaná norma je tedy srovnatelná s normou dotčenou v rozsudku Stichting (bod 30), která byla rovněž závazná z důvodu použití stejných výrazů v unijních právních předpisech (a sice výrazu „se“).
13.
Pokud jde o další tři požadované HTN, které jsou předmětem projednávané věci, směrnice o bezpečnosti hraček v bodě 2 odůvodnění stanoví, že „Směrnice 88/378/EHS [ (
8
)] […] stanoví […] pouze základní požadavky na bezpečnost hraček […] Technické podrobnosti přijímá […] CEN […] a […] Cenelec […] v souladu se směrnicí […] 98/34/ES [ (
9
)] […] Shoda s těmito [HTN], jejichž referenční čísla jsou zveřejněna v [Úředním věstníku], zakládá předpoklad shody s požadavky směrnice 88/378/EHS. Zkušenosti ukázaly, že tyto základní zásady se v odvětví hraček osvědčily a měly by být zachovány“.
14.
Je obtížné zařadit HTN do jakékoliv již existující kategorie unijního práva a pro určení, zda by měl být přístup k HTN volně dostupný a bezplatný, anebo mohou být autorskoprávně chráněny, je nutné provést hlubší analýzu. Ačkoli Soudní dvůr již uznal, že HTN mají právní účinky, jsou součástí unijního práva a mohou být závazné, dosud se nezabýval jejich konkrétní povahou. Hlavní argument navrhovatelek spočívá v tom, že HTN nemohou být chráněny autorským právem, protože jsou součástí unijního práva a zásada právního státu vyžaduje volný přístup k právním předpisům. Pro posouzení, zda lze tomuto důvodu kasačního opravného prostředku vyhovět, je nutné analyzovat základní aspekty HTN, jako například který orgán nebo subjekt přijímá HTN jako akty tvořící součást unijního práva, na jakém právním základě a jakým postupem jsou HTN přijímány, jaké jsou přesně právní účinky HTN a jaká je povaha těchto aktů.
15.
Je totiž třeba přezkoumat, zda se HTN v průběhu času vyvinuly tak, že představují unijní právní akty sui generis (akty EU zavádějící normalizaci), jelikož jsou striktně upravenými provádějícími opatřeními sekundárních právních předpisů EU. Soudní dvůr například v „rozsudku Short Selling“ (
10
) uznal, že články 290 a 291 SFEU nezakládají uzavřený prováděcí systém a je možné přijmout další regulační nástroje za účelem konkretizace podrobností legislativního aktu. V důsledku toho navrhuji, aby Soudní dvůr využil této příležitosti a poskytl tolik potřebné objasnění odpovídající právní povahy HTN a jejich postavení v unijním právním řádu.
2) Povaha HTN jako unijního právního aktu
i) Instituce nebo subjekt, který přijímá HTN
16.
Moje hlavní tvrzení v tomto stanovisku zní, že HTN by měly být považovány za konstitutivní akty orgánů, institucí nebo jiných subjektů Evropské unie. Komise totiž hraje ústřední úlohu v unijním systému normalizace, jak byl zaveden unijním normotvůrcem. Mám za to (stejně jako generální advokát M. Campos Sánchez-Bordona uvedl dříve ve věci James Elliott (
11
)), že „pro účely článku 267 SFEU je namístě považovat [HTN] za ‚akt[y] přijat[é] orgány, institucemi nebo jinými subjekty Unie‘ “, a jak vysvětlím níže, také pro účely unijního práva obecně a přístupu k unijnímu právu zvláště.
17.
Jak je ostatně vysvětleno ve stanovisku ve věci James Elliott, existuje několik argumentů na podporu tohoto závěru: a) používání směrnic nebo nařízení prosazujících nový přístup nemůže být v rozporu s pravomocí Soudního dvora; b) Komise do značné míry dohlíží na postup, který evropské organizace pro normalizaci uplatňují při vypracovávání HTN, a c) fungování tří evropských organizací pro normalizaci (přičemž pouze tyto organizace jsou organizacemi Evropské unie zabývajícími se normalizací) je podmíněno ze strany Evropské unie. V souladu s výše uvedeným prokáži, že Komise by měla být považována za orgán přijímající HTN (neboť evropské organizace pro normalizaci ve skutečnosti představují pouze přípravné orgány s omezeným prostorem pro uvážení) nebo v každém případě za orgán odpovědný za přijetí HTN společně s evropskými organizacemi pro normalizaci.
18.
Je pravda, že třetí senát Soudního dvora v návaznosti na stanovisko generálního advokáta M. Campose Sáncheze-Bordony ve věci James Elliott připomněl, že „podle judikatury je Soudní dvůr příslušný k výkladu aktů, které byly přijaty orgány, které nelze kvalifikovat jako ‚orgány, instituce nebo jiné subjekty Unie‘, avšak mají povahu prováděcích opatření aktů unijního práva“ (bod 34).
19.
Jak však správně zdůrazňuje právní nauka, rozsudek Soudního dvora v této věci nebrání výkladu v tomto stanovisku, neboť Soudní dvůr „ponechal nezodpovězenou otázku, zda má být na [HTN] nahlíženo [v tom smyslu], že pocházejí od Komise, zatímco evropská organizace pro normalizaci působí pouze jako přípravný orgán“. Důležité je, že v uvedené věci Soudní dvůr nebyl povinen rozhodnout o otázce, zda je dohled vykonávaný Komisí dostatečný k tomu, aby byla konečná odpovědnost za HTN přenesena z evropských organizací pro normalizaci na Komisi, a zda v kontextu HTN skutečně došlo k přenesení určitých pravomocí Komisí na evropské organizace pro normalizaci (
12
).
20.
Mé předběžné úvahy mě vedou k názoru, že HTN nejsou pouhými prováděcími opatřeními pocházejícími od soukromoprávního subjektu (evropské organizace pro normalizaci), ale že je třeba na ně – v rámci unijního systému normalizace stanoveného unijním normotvůrcem – nahlížet v tom smyslu, že byly přijaty Komisí, nebo že je v každém případě tento orgán odpovědný za přijímání HTN spolu s evropskými organizacemi pro normalizaci.
21.
Z nedávného sdělení Komise vyplývá, že tento orgán uznává veřejnou povahu práce prováděné evropskými organizacemi pro normalizaci, neboť strategie EU pro normalizaci se musí zabývat „také základními demokratickými hodnotami a zájmy EU, jakož i zelenými a sociálními zásadami“, přičemž technické normy mají pro EU významný strategický význam. Rovněž připouští, že je třeba přenést ještě větší díl kontroly nad HTN z evropských organizací pro normalizaci na Komisi, pokud uvádí, že za účelem zajištění zohlednění veřejného zájmu by Komise měla být zmocněna k přímému vypracovávání společné specifikace (technických dokumentů alternativních ve vztahu k HTN vypracovávaným evropskými organizacemi pro normalizaci) prostřednictvím prováděcích aktů (
13
).
22.
Výše uvedené úvahy jsou mimoto dále potvrzeny analýzou postupu, jakým jsou HTN přijímány.
ii) Postup přijímání HTN
23.
Zaprvé HTN vznikají na základě žádosti o normalizaci (tzv. „pověření“ Komise uděleného evropské organizaci pro normalizaci). Pouze Komise, a nikoliv evropská organizace pro normalizaci ani žádný jiný subjekt, je oprávněna požadovat vypracování HTN za účelem provedení určité směrnice nebo nařízení. Komise proto osloví příslušnou evropskou organizaci pro normalizaci, která pak působí jako přípravný orgán pověřený tímto úkolem. Komise se rozhodne, kterou evropskou organizaci pro normalizaci pověří přípravou návrhu HTN podle přísných kritérií, pokud jde o jeho obsah stanovený Komisí, a ve lhůtě, kterou Komise určí. Pověření je podrobné a obsahuje zvláštní časový harmonogram pro vypracování HTN v zájmu podpory provádění konkrétních sekundárních právních předpisů EU. Podotýkám, že pověření obsahuje kritéria, kterými se řídí vypracování HTN, a tato kritéria jsou zpravidla velmi podrobná (
14
). Dotčená evropská organizace pro normalizaci je povinna informovat Komisi o vývoji procesu přípravy návrhu.
24.
V souvislosti s tímto poznamenávám, že uvedené pověření má dalekosáhlé účinky, neboť nejenže poskytuje nezbytné vodítko pro evropské organizace pro normalizaci v procesu vývoje HTN, ale v souladu s rozsudkem Soudního dvora ve věci Anstar musí být HTN vykládány také s ohledem na pověření, na jehož základě byly přijaty (
15
). Pokud jde o obsah pověření, Komise může delegovat pouze technické úkoly a musí se zdržet jakéhokoli přenášení politického rozhodování na evropské organizace pro normalizaci (
16
).
25.
Zadruhé po dokončení vypracování návrhu HTN jej evropská organizace pro normalizaci musí předložit Komisi a opět je to pouze tento orgán, který je oprávněn provést posouzení souladu, aby ověřil, zda návrh HTN odpovídá původnímu pověření. Toto posouzení může mít v souladu s Vademecem tři formy. Je důležité poznamenat, že je pouze v pravomoci Komise zhodnotit, zda je posouzení návrhu HTN uspokojivé, či nikoli. Vademecum (s. 9) stanoví, že „specifikace předložené evropskými organizacemi pro normalizaci na podporu unijních právních předpisů nelze nikdy automaticky považovat za vyhovující původnímu pověření, neboť se jedná o politickou odpovědnost. Komise jakožto dožadující orgán bude muset vždy posoudit splnění své původní žádosti ve spolupráci s evropskými organizacemi pro normalizaci […] než rozhodne o zveřejnění odkazů na dodanou normu v [Úředním věstníku]“.
26.
Zatřetí se norma vypracovaná evropskou organizací pro normalizaci pod přísným dohledem Komise stane HTN pouze tehdy, pokud Komise zveřejní odkaz na tuto normu v Úředním věstníku. Jestliže se Komise domnívá, že návrh HTN není dostatečně v souladu s pověřením, požádá příslušnou evropskou organizaci pro normalizaci o jeho úpravu nebo upustí od zveřejnění odkazu na návrh HTN nebo jeho část v Úředním věstníku. Prostor pro uvážení evropských organizací pro normalizaci je navíc ještě více omezen pravomocí Evropského parlamentu a členských států vznést námitku proti návrhu HTN.
27.
Konečně Komise nejenže důkladně dohlíží na vypracovávání HTN, ale také poskytuje značné finanční prostředky (až 35 % rozpočtu CEN). Spolupráce s Komisí se řídí dohodou v podobě určitých obecných pokynů, které jsou pravidelně obnovovány a jež zdůrazňují význam normalizace pro evropskou politiku a volný pohyb zboží a služeb (
17
).
28.
Životní cyklus tvorby a přijetí HTN začíná a končí u Komise. Ačkoli návrh normy připravuje evropská organizace pro normalizaci, nic to nemění na skutečnosti, že norma není součástí unijního práva až do okamžiku, kdy Komise zveřejní odkaz na tuto normu v Úředním věstníku. Je to tedy Komise, která tento přípravný dokument přemění na akt, který je součástí unijního práva.
29.
Jak je totiž v právní nauce široce uznáváno (
18
), „ ‚nový přístup‘ podle unijního práva si vyžaduje složitější postup. Četní autoři právní nauky uvádí, že ve svém současném znění, které je zakotveno v nařízení č. 1025/2012, stanoví silnější ‚juridifikaci‘, takže unijní orgány nemohou popřít svůj dohled nad obsahem [HTN]“ (
19
).
30.
Jak již podotkl generální advokát M. Campos Sánchez-Bordona, „možnost, aby členské státy a Evropský parlament mohly podat formální námitky, jakož i jednání Komise před zveřejněním [odkazů na HTN] nasvědčují tomu, že se v tomto případě jedná o ‚kontrolované‘ přenesení zákonodárné pravomoci na soukromý normalizační orgán“ (bod 55). Kromě toho, „soukromá povaha [CEN] se plně projevuje v situacích, kdy CEN vypracovává evropské technické normy, které nejsou harmonizovány, avšak […] CEN jedná jiným způsobem, když je jeho činnost zaměřena na plnění pověření, jež mu udělila Komise za účelem vypracování [HTN]“ (bod 56 stanoviska) (
20
).
31.
Kromě toho, podobně jako akty v přenesené pravomoci a prováděcí akty, i normalizační pověření Komise se řídí nařízením o postupu projednávání ve výborech (
21
), aby byla zajištěna obdobná úroveň kontroly ze strany členských států a Evropského parlamentu.
32.
Dále je třeba přezkoumat právní účinky HTN.
iii) Účinky HTN
33.
Nejprve je třeba odlišit běžné nebo neharmonizované normy, které jsou dobrovolné a samy o sobě nemají právní účinky, od HTN. Posledně uvedené normy jsou zvláštní formou technických norem v tom smyslu, že: a) jsou součástí unijního práva; b) je na ně odkazováno v závazných unijních právních předpisech nebo v každém případě představují nezbytná prováděcí opatření k těmto právním předpisům, jak je uvedeno výše, a c) mají významné právní účinky, které jim přisuzuje unijní právo, jak bude prokázáno níže. Podle Vademeca (s. 8) HTN „pomáhají při provádění právních předpisů [EU], ale ve skutečnosti jsou mnohem více než pouhá podpora“. Ve skutečnosti jsou nezbytné pro správné provádění příslušných sekundárních právních předpisů EU.
34.
Předmětné účinky jsou následující. HTN jsou přijímány na základě postupu stanoveného unijním normotvůrcem v nařízení č. 1025/2012 a s HTN je spojen zásadní předpoklad shody, tedy že shoda s danými HTN značí soulad se základními požadavky příslušných sekundárních právních předpisů EU a zaručuje tak volný pohyb daného zboží nebo služeb v rámci EU.
35.
S ohledem na výše uvedené a vzhledem k odkazu obsaženému v každé HTN na odpovídající sekundární právní předpisy, jak bylo zdůrazněno v odborné literatuře (
22
), je možné dospět k závěru, že i když byly HTN původně koncipovány jakožto dobrovolný mechanismus shody se základními požadavky stanovenými v sekundárních právních předpisech EU, Soudní dvůr je de facto uznal za akty mající potenciálně závazné právní účinky (
23
).
36.
Stricto sensu nařízení č. 1025/2012 stanoví, že HTN jsou dobrovolné, neboť hospodářské subjekty mají (přinejmenším v teoretické rovině) alternativní prostředky, jak prokázat shodu se základními požadavky příslušných sekundárních právních předpisů. Jak je však vysvětleno výše, jednou z nejdůležitějších vlastností HTN je právní účinek spočívající v předpokladu shody. Tím se z HTN stává zásadní nástroj pro účely požívání práva na volný pohyb zejména pro hospodářské subjekty, neboť jakmile splní požadavky HTN, využívají tohoto právního účinku a příslušné zboží a služby se mohou volně pohybovat na unijním trhu.
37.
Jinými slovy, dodržování HTN dává výrobci nebo poskytovateli služeb výhodu předpokladu shody, a pokud jde o odpovědnost v případě souvisejících potíží, nehod nebo soudních sporů, se výrobce nebo poskytovatel služeb může na tento předpoklad odvolávat: v takové situaci totiž důkazní břemeno pro výrobce nebo poskytovatele služeb spočívá v tom, že pouze prokáže soulad s příslušnou HTN a náleží protistraně (spotřebiteli nebo soutěžiteli), aby tento předpoklad vyvrátil.
38.
Takové významné právní činky vedou k praktickým obtížím a nerovnováze mezi stranami. Zatímco soulad s HTN poskytuje rozhodující předpoklad shody, není k nim volný přístup. Tato skutečnost ztěžuje široké veřejnosti možnost nahlédnout do HTN a hospodářským subjektům, tak i široké veřejnosti možnost posoudit a skutečně použít potenciální alternativy k HTN za účelem splnění základních požadavků sekundárních právních předpisů.
39.
Projednávaná věc se podobá věci, v níž byl vydán rozsudek Stichting. V této věci vnitrostátní soud požádal Soudní dvůr, aby rozhodl o platnosti směrnice s ohledem na zásadu transparentnosti, když tato směrnice – formou odkazu – zahrnovala normu ISO, která nebyla volně dostupná. Soudní dvůr v této věci rozhodl, že zásada právní jistoty vyžaduje zveřejnění unijního právního předpisu předtím, než může mít tento právní předpis účinky vůči fyzickým a právnickým osobám. Uvedený rozsudek je však založen na předpokladu, že předmětná směrnice nestanovila žádné omezení, pokud jde o přístup k dokumentům na základě nařízení č. 1049/2001. Soudní dvůr uvedl, že z tohoto začlenění norem ISO do směrnice plynuly právnickým osobám povinnosti, neboť k těmto normám mohly mít přístup prostřednictvím vnitrostátních normalizačních organizací. Pokud však jde o fyzické osoby, Soudní dvůr v bodě 48 uvedeného rozsudku konstatoval, že zásada právní jistoty vyžaduje, aby se technické normy vypracované normalizačním orgánem, jako je Mezinárodní organizace pro normalizaci (ISO), které se staly závaznými na základě unijního legislativního aktu, uplatňovaly vůči jednotlivcům obecně pouze tehdy, pokud byly tyto normy samy vyhlášeny v Úředním věstníku (na rozdíl od pouhého odkazu na tyto normy). V takovém případě totiž široká veřejnost nemůže znát metody nezbytné pro měření emisí tabákových výrobků, ledaže by k těmto normám měla přístup.
40.
V projednávané věci například základní požadavky na bezpečnost hraček uvedené v příloze II směrnice o bezpečnosti hraček (nadepsané „Zvláštní požadavky na bezpečnost“), části II (nadepsané „Hořlavost“), bodě 3 pouze stanoví, že „hračky jiné než kapsle pro hračky nesmějí být při použití podle čl. 10 odst. 2 prvního pododstavce výbušné a nesmějí obsahovat prvky nebo látky s nebezpečím výbuchu.“ Jak však zdůrazňují navrhovatelky, seznam látek a jejich maximální množství povolené v chemických sloučeninách, které zakládají předpoklad shody se základními požadavky, lze zjistit pouze nahlédnutím do příslušných HTN.
41.
Jinými slovy, směrnice a základní požadavky pouze udávají výsledek, jehož je třeba dosáhnout, ale nikoliv prostředky k jeho dosažení. Z toho vyplývá, že v praxi není možné, aby fyzická nebo právnická osoba zkoumala shodu výrobku se základními požadavky, aniž by měla přístup k příslušným HTN.
42.
Pokud výrobce (nebo poskytovatel služeb) podstoupí riziko a uvede na trh výrobek (nebo službu), který není v souladu s HTN, výsledkem je, že výrobek ani výrobce (nebo služba ani poskytovatel) nevyužívají předpokladu shody se základními požadavky v sekundárních právních předpisech EU. Z toho vyplývá, že v případě soudního sporu je to výrobce nebo poskytovatel služeb, kdo nese důkazní břemeno, že výrobek skutečně splňoval platné sekundární právní předpisy EU. Z tohoto podle mého názoru jednoznačně vyplývá, že de facto všichni výrobci nebo poskytovatelé služeb se budou snažit vždy dodržovat HTN, neboť žádný rozumný výrobce nebo poskytovatel služeb není ochoten sám podstupovat rozsáhlé obchodní riziko a nést takovou zátěž.
43.
Jinak řečeno, dodržování HTN zakládá předpoklad shody se základními požadavky sekundárních právních předpisů EU, což znamená, že HTN mají stejný účinek jako má závazné ustanovení pro jakoukoliv fyzickou nebo právnickou osobu, která usiluje o zpochybnění tohoto předpokladu ve vztahu k danému výrobku nebo službě. To znamená, že dovolávání se HTN přímo ovlivní důkazní břemeno.
44.
Existují proto právní účinky dopadající na výrobce a poskytovatele služeb a na osobu zpochybňující předpoklad, které jsou spojeny s dodržováním HTN – a to i v případě, že HTN (tedy tři HTN směrnice o bezpečnosti hraček dotčené v projednávané věci) nejsou formálně ani v teoretické rovině závazné.
45.
Skutečnost, že HTN jsou de facto závazné, neboť se obecně jedná o jedinou na trhu uznávanou metodu pro zajištění souladu s příslušnými sekundárními právními předpisy EU, potvrzuje studie zadaná Komisí: „z praktického hlediska jsou [HTN] pro většinu hospodářských subjektů téměř povinné“. Tatáž studie navíc poukazuje na to, že cena za HTN je jednou z hlavních překážek jejich účinného využívání (
24
).
46.
Základní požadavky sekundárních právních předpisů EU totiž přiznávají jednotlivcům práva, která mohou být uplatňována a vymáhána na základě unijního práva (
25
). Základní požadavky sekundárních právních předpisů EU však nelze chápat izolovaně, neboť v praxi je nemožné potvrdit shodu výrobku nebo služby bez odkazu na odpovídající HTN. Veřejnost tak nemůže uplatňovat svá práva vůči výrobci nebo poskytovateli služeb na základě těchto sekundárních právních předpisů, pokud se nemůže dovolávat příslušných HTN.
47.
Z toho vyplývá, že HTN jsou nezbytné pro účely vymáhání příslušných sekundárních právních předpisů EU. Skutečnost, že HTN jsou de facto závazné, uznal také Tribunál ve věci „Global Garden“ (rozsudek ze dne 26. ledna 2017, GGP Italy v. Komise, T‑474/15, EU:T:2017:36, bod 67) a Soudní dvůr v rozsudku Fra.bo. V posledně uvedeném rozsudku je konstatováno, že „prakticky všichni němečtí spotřebitelé nakupují pouze měděné spojovací tvarovky certifikované [německým certifikačním orgánem]“ (bod 30). Jak Soudní dvůr v tomto rozsudku rovněž vysvětlil, pro hospodářské subjekty je obecně obtížné, ne-li přímo nemožné, zvolit jinou cestu než technickou normu vzhledem k času a nákladům, které jsou v tomto ohledu nezbytné. Skutečnost, že společnosti za HTN platí, tento názor také potvrzuje. Neshledávám, proč by měly společnosti působící v konkurenčním prostředí platit za HTN, pokud by nebyly de facto závazné. Celá architektura unijního systému normalizace totiž předpokládá, že v zásadě všechny subjekty používají HTN.
48.
Mám za to, že de facto závazná povaha HTN nevyplývá pouze z existence samotných HTN, ale také z nedostatku skutečných alternativ. Existuje silná podpora a pobídky k neustálému rozvoji HTN. V důsledku tohoto procesu jsou vnitrostátní normalizační orgány omezeny ve své schopnosti poskytovat alternativy k HTN (vzhledem k tomu, že jsou především povinny provádět HTN bez žádných změn) a jeví se, že pro ostatní soukromé subjekty neexistuje žádná finanční motivace, aby na tomto trhu soutěžily. Vnitrostátní judikatura a právní literatura rovněž mají za to, že je nerealistické tvrdit, že používání HTN je dobrovolné (
26
).
49.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že HTN jsou de facto závazné přinejmenším v rozsahu, v jakém jsou nevyhnutelné z důvodu důkazní hodnoty, která je jim přiznávána.
50.
I kdyby však Soudní dvůr dospěl k závěru, že HTN nejsou de facto závazné (quod non), mám za to, že by to na mé analýze nic neměnilo, neboť by patrně postačovalo konstatovat, že HTN mají jednoznačný právní účinek, který jim přisuzují unijní právní předpisy – ať již jsou stricto sensu závazné, či nikoliv.
51.
Konečně, jakmile jsou HTN dokončeny a odkazy na ně jsou vyhlášeny v Úředním věstníku, každý členský stát musí přijmout všechny HTN – v nezměněné podobě – jako vnitrostátní normy a do šesti měsíců zrušit normy, které jsou s nimi v rozporu. Podle článku 17 SEU Komise jakožto strážkyně Smluv Unie „zajišťuje uplatňování Smluv a opatření přijatých orgány na jejich základě [a] […] dohlíží na uplatňování [unijního] práva“. Komise zajišťuje, aby byly HTN plně účinné, a v případě potřeby podat žalobu pro nesplnění povinností podle článku 258 SFEU. Soudní dvůr ostatně upřesnil, že uložení dodatečných požadavků na výrobky, na které se vztahují HTN, porušuje povinnost dotyčného členského státu správně provést unijní právo (
27
). Soudní dvůr vydal toto rozhodnutí ve vztahu k samotným HTN, a nikoli ve vztahu k základním požadavkům obsaženým v sekundárních právních předpisech. Z výše uvedeného vyplývá, že Komise je povinna zajistit plnou účinnost HTN, což znamená, že HTN musí být vymahatelné (
28
).
3) Dopad požadavků zásady právního státu na HTN
i) Obecné připomínky
52.
Zaprvé z článku 2 SEU vyplývá, že zásada právního státu vyžaduje volný přístup k unijnímu právu pro všechny fyzické a právnické osoby v Unii. Vychází ze základní zásady, že každý by měl mít možnost znát právo a každý je povinen jej respektovat (
29
). To je ostatně důvod, proč článek 297 SFEU stanoví, že unijní právo musí být vyhlášeno v Úředním věstníku.
53.
Zadruhé Soudní dvůr v této souvislosti odkazuje na zásadu legality (
30
) a zásadu právní jistoty (
31
), přičemž druhá uvedená zásada rovněž vyžaduje znalost práva ze strany fyzických a právnických osob. V tomto ohledu Soudní dvůr již konstatoval, že pravidla nevyvolávají právní účinky vůči takovým osobám, pokud nebyla třetím osobám oznámena formou zveřejnění (
32
).
54.
Zatřetí pojem „svobodný přístup k právu“ je uznáván také v rámci zásady transparentnosti (
33
). Je samozřejmostí, že unijní právo může být účinné pouze tehdy, pokud může být vymáháno. Jak bylo uvedeno výše, zveřejnění právního předpisu zajišťuje jeho vymahatelnost. Z toho vyplývá, že pokud HTN nejsou zveřejněny, nemohou být v plném rozsahu vymáhány. Jak již bylo uvedeno v bodech 33 až 51 tohoto stanoviska, HTN jsou součástí unijního práva a mají jasně definované právní účinky. Současné uspořádání, kdy se zveřejňuje pouze odkaz na HTN, a nikoliv jejich znění, upírá široké veřejnosti podstatný aspekt účinného a vymahatelného unijního práva.
55.
Nelze tedy přisvědčit tvrzení uvedenému v bodě 107 napadeného rozsudku, podle něhož navrhovatelky nedoložily „přesný zdroj ‚ústavní zásady‘, která by vyžadovala volný a bezplatný přístup k [HTN]“.
56.
Kromě toho Soudní dvůr uvedl ve věci Skoma-Lux, že unijní právo musí být občanům EU přístupné: „v souladu se zásadou právní jistoty musí [unijní] právní předpisy umožnit dotčeným osobám přesně určit rozsah povinností, které se na ně vztahují, což lze zaručit pouze řádným vyhlášením těchto předpisů v úředním jazyce adresáta“. Na tomto základě Soudní dvůr dospěl k závěru, že unijní nařízení nebo směrnice nemají vůči jednotlivcům právní účinky, pokud nejsou řádně vyhlášeny v Úředním věstníku v jazyce členského státu, „i když se tyto osoby mohly seznámit s touto právní úpravou jinými způsoby“ (
34
). Jak vysvětlím níže, placený přístup k HTN nebo přístup prostřednictvím určitých vybraných knihoven či několika málo „informačních míst“ (
35
) tudíž zjevně není – na rozdíl od názoru Tribunálu (body 103 a 107 napadeného rozsudku) – vyhovující a nepostačuje k zajištění dodržování zásad právního státu.
57.
Jak ostatně zdůraznila například Rada Evropy, „zásada právní jistoty je zásadní pro důvěru v soudní systém a právní stát […] Je rovněž nezbytná pro produktivní způsoby podnikání, aby byl zajištěn rozvoj a hospodářský pokrok […] K dosažení této důvěry musí stát zaručit snadnou dostupnost právních předpisů.“ (
36
).
58.
Je tedy třeba posoudit, zda zásada právní jistoty vyžaduje, aby byly HTN volně bezplatně přístupné, nebo mohou být stanoveny určité podmínky tohoto přístupu.
ii) Rozsah přístupu k HTN vhodný v projednávané věci
59.
Úvodem zdůrazňuji, že ačkoliv se Komise snaží v projednávané věci zachovat status quo, současně nedávno ve své Strategii EU pro normalizaci z roku 2022 zřetelně obhajovala názor, že „evropské organizace pro normalizaci by měly zvážit volný přístup k normám a dalším dokumentům. Komise je připravena vést s evropskými organizacemi pro normalizaci konstruktivní dialog prostřednictvím stávajících fór, aby jim pomohla dosáhnout tohoto cíle“ (viz bod 21 tohoto stanoviska).
60.
Z právních tradic členských států vyplývá, že „zásada právního státu obecně vyžaduje vyhlášení formálně přijatých právních norem. Cílem je zpřístupnit je veřejnosti takovým způsobem, aby se dotčené osoby mohly spolehlivě seznámit s jejich obsahem. Tato možnost rovněž nesmí být nepřiměřeně ztížena“ (
37
).
61.
Souhlasím s argumentem navrhovatelek, že občané by měli mít možnost využívat akt, který má právní účinky a jenž je součástí unijního práva – jako jsou HTN – a proto by měl být vymahatelný. Ostatně stačí odkázat na okolnosti věci, v níž byl vydán rozsudek James Elliott, kde otázka výkladu HTN vyvstala v souvislosti se soukromoprávní žalobou týkající se vadných stavebních výrobků. Vzhledem k tomu, že HTN mají skutečné právní účinky vůči fyzickým a právnickým osobám, zásada právního státu vyžaduje, aby tyto osoby měly přístup k HTN. Vzhledem k tomu, že HTN představují veřejný zájem a plní úlohu, která je funkčně rovnocenná úloze právních předpisů, musí být totiž odpovídajícím způsobem upravena jejich vymahatelnost (a tudíž i jejich dostupnost) (
38
).
62.
Jeví se, že většina členských států (s výjimkou Irska a bývalého členského státu Spojeného království) má tendenci vylučovat úřední texty z autorskoprávní ochrany. Situace je odlišná, pokud jde o autorskoprávní ochranu vnitrostátních norem. Jak jsem však vysvětlila v bodě 33 tohoto stanoviska, HTN jsou vzhledem k jejich zvláštní úloze v rámci unijního práva zcela odlišné od vnitrostátních norem.
63.
Rozsudky James Elliott a Stichting silně nasvědčují tomu, že existuje potřeba oficiálního zveřejnění HTN (na to bylo rovněž poukázáno v právní literatuře); jinak by docházelo k vážnému omezení účinnosti legislativních odkazů na taková pravidla, vzhledem k tomu, že nejsou obecně vymahatelná vůči jednotlivcům, ani vůči podnikům, které neměly účinný přístup k HTN. Zpřístupnění HTN za úplatu totiž nikdy nemůže nahradit povinnost vyhlásit je oficiálně v Úředním věstníku. To platí i v případě velkých podniků, neboť tato pravidla se v konečném důsledku stále týkají jejich zákazníků, kteří jsou ve skutečnosti skutečnými adresáty daných pravidel: jak by mohl občan s jistotou vědět, zda podnik vyrobil svůj výrobek nebo poskytl svou službu v souladu s HTN, pokud nemůže znát obsah těchto HTN? Občan nemůže být zbaven možnosti „oficiálně“ se seznámit s podstatou HTN, kterými může být přímo, či nepřímo dotčen (
39
).
64.
Vazba mezi HTN a sekundárními právními předpisy nutně staví HTN do oblasti veřejných úkolů, neboť jsou nezbytným (nebo „nutným“) doplňkem účinného provádění sekundárních právních předpisů EU (a tím i podpory účinného vytváření vnitřního trhu EU). Vzhledem k tomu, že evropské organizace pro normalizaci plní veřejné úkoly (tedy vypracování HTN doplňujících unijní právní předpisy), mohly by být za plnění těchto veřejných úkolů případně odměňovány z veřejných prostředků (což se již částečně děje s ohledem na financování všech tří evropských organizací pro normalizaci Komisí) (
40
).
65.
Z výše uvedeného vyplývá, že zásada právního státu vyžaduje přístup k HTN, který je volně dostupný a bezplatný. HTN jako akty zavádějící normalizaci, které jsou součástí unijního práva, provádějí sekundární právní předpisy EU a vyvolávají právní účinky, by měly být vyhlášeny v Úředním věstníku za účelem zajištění jejich vymahatelnosti a přístupnosti.
4) HTN jakožto součást unijního práva nemohou být chráněny autorským právem
66.
S ohledem na výše uvedené zůstává otázkou, jak uvést tento závěr do souladu se skutečností, že podle smluvních ujednání Komise a evropských organizací pro normalizaci jsou HTN chráněny autorským právem.
67.
Argument CEN a Komise, podle něhož přístup k požadovaným HTN není možný z důvodu této ochrany, totiž závisí na tom, zda připustíme, že HTN mohou být podle unijního práva chráněny autorským právem.
68.
Mé úvahy uvedené v rámci hlavního argumentu zmíněného v bodě 20 (podle něhož je třeba HTN ve skutečnosti považovat za přijaté Komisí) jsou použitelné mutatis mutandis, a to i kdyby Soudní dvůr dospěl k závěru, že HTN nelze považovat za „akty přijaté orgány, institucemi nebo jinými subjekty Unie“. Je tomu tak proto, že pro účely unijního práva obecně a přístupu k unijnímu právu zvláště zůstává skutečností, že HTN jsou součástí unijního práva a vzhledem k jejich nezbytné úloze při provádění závazných sekundárních právních předpisů EU a jejich právním účinkům nemají být v zásadě chráněny autorským právem.
69.
Tribunál se tedy dopustil nesprávného právního posouzení, když se nezabýval výše uvedenými aspekty a posoudil, zda právní předpis (a HTN jako akt tvořící součást unijního práva) může vůbec podléhat autorskoprávní ochraně. Učinil pouze odkaz na rozsudek James Elliott a uvedl, že Soudní dvůr neprohlásil současný systém zveřejňování HTN za neplatný (ačkoli ten nebyl předmětem uvedené věci). Tím nebyla zodpovězena rozhodující otázka, zda akt, který je součástí unijního práva, může být chráněn autorským právem.
70.
Je třeba zdůraznit, že na rozdíl od toho, co tvrdí Komise a vedlejší účastníci řízení, nařízení č. 1025/2012 nelze považovat za základ autorskoprávní ochrany HTN. Uvedené nařízení neobsahuje žádné ustanovení, které by stanovilo, že HTN mohou být chráněny autorským právem. Pokud by měl unijní normotvůrce za to, že HTN lze chránit autorským právem, zahrnul by do nařízení ustanovení v tomto smyslu nebo tuto skutečnost zmínil přinejmenším v bodě odůvodnění.
71.
Z tohoto vyplývá, že výjimka stanovená v první odrážce čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001 – na níž Tribunál založil napadený rozsudek a odepřel tak přístup k požadovaným HTN – není v kontextu projednávané věci použitelná. V důsledku toho je rozsudek stižen vadou spočívající v nesprávném právním posouzení věci a musí být zrušen.
b)
Druhé tvrzení první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku: i kdyby HTN mohly být chráněny autorským právem, volný přístup k právním předpisům má přednost před autorskoprávní ochranou
72.
Podpůrně navrhovatelky v podstatě tvrdí, že i kdyby požadované HTN mohly být chráněny autorským právem, volný přístup k právním předpisům musí mít přednost před autorskoprávní ochranou.
73.
Na úvod podotýkám, že samotné nařízení č. 1049/2001 uznává koncept volného přístupu k právním předpisům a v bodě 6 odůvodnění stanoví, že „dokumenty by měly být přístupné přímo v co nejširším rozsahu […] v případech, kdy orgány vykonávají své legislativní funkce, též v rámci přenesených pravomocí“ (kurzivou zvýraznila autorka stanoviska).
74.
Napadený rozsudek je navíc v rozporu se zásadou transparentnosti a s ustálenou judikaturou Soudního dvora. Soudní dvůr rozhodující v plénu potvrdil význam této zásady v legislativním procesu, podle níž by dokumenty, které jsou součástí takového procesu, měly být v zásadě zveřejněny. Soudní dvůr připomněl, že zpřístupnění dokumentů použitých v tomto procesu zvyšuje transparentnost a otevřenost legislativního procesu a posiluje demokratické právo evropských občanů kontrolovat informace, které byly základem pro přijetí legislativního aktu. Obecná potřeba důvěrnosti se totiž nevztahuje ani na stanoviska právní služby unijních orgánů týkající se legislativního procesu a Soudní dvůr uvedl, že nařízení č. 1049/2001 v zásadě ukládá povinnost je zpřístupnit (
41
). Význam zásady transparentnosti by měl poskytnout vodítka Soudnímu dvoru i v souvislosti s HTN.
75.
Kromě toho Soudní dvůr v rozsudku Stichting (body 40 až 42 a 73) uznal, že právní předpisy musí být zveřejněny, a podotkl, že normy nejsou pro veřejnost závazné, pokud nemusí být vyhlášeny v Úředním věstníku.
1) K neexistenci autorskoprávní ochrany čtyř požadovaných HTN (z důvodu nedostatku „originality“)
76.
Přestože EU není signatářem Bernské úmluvy (
42
), souhlasila s tím, že bude vázána jejími články 1 až 21 (
43
). Z článku 2 odst. 4 této úmluvy vyplývá, že „úředním textům z oboru zákonodárství, veřejné správy a soudnictví“ nenáleží automaticky ochrana autorského práva. Naopak „zákonodárstvím států [Bernské] Unie se vyhrazuje, aby upravila ochranu přiznávanou [takovým] úředním textům […], jakož i úředním překladům takových textů“.
77.
Unijní právo výslovně nestanoví, zda právní nebo kvaziprávní texty pocházející od unijních orgánů mohou být chráněny autorským právem. Je však možné uvést, že z článku 297 SFEU vyplývá, že unijní právní předpisy v zásadě nelze chránit autorským právem jako dílo, které zakládá jeho autorovi výlučné právo na rozmnožování, zveřejňování, prodej nebo šíření tohoto díla.
78.
Jak jsem objasnila výše, mám za to, že HTN by neměly být chráněny autorským právem, ale i kdyby Soudní dvůr dospěl k jinému závěru (quod non), níže vysvětlím, že v napadeném rozsudku není uvedeno, proč by čtyři požadované HTN měly v každém případě požívat autorskoprávní ochrany.
i) Pravomoc k posouzení autorských práv
79.
Navrhovatelky tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného posouzení, když dospěl k závěru, že Komise nebyla oprávněna zkoumat, zda čtyři požadované HTN mohou být chráněny autorským právem. Je třeba zdůraznit, že ve skutečnosti konstatoval, že takové posouzení by překračovalo rozsah kontroly, ke které je Komise oprávněna v rámci postupu týkajícího se přístupu k dokumentům (bod 57 napadeného rozsudku).
80.
Tyto úvahy jsou chybné. Zaprvé, jak navrhovatelky správně uvádějí, tento závěr je v přímém rozporu s body 48 a 49 napadeného rozsudku, v nichž se uvádí, že Komise mohla konstatovat, že bylo dosaženo prahové hodnoty originality, a že správně rozhodla, že požadované HTN mohou být chráněny autorským právem. Není jasné, jak lze určit existenci autorského práva, pokud Komise nemá právo tento aspekt posoudit. Tribunál se tak dopustil nesprávného právního posouzení, když dospěl k závěru, že Komise nebyla oprávněna zkoumat, zda požadované HTN mohou být chráněny autorským právem.
81.
Zadruhé, jak správně podotýkají navrhovatelky, projednávaná věc se týká žádosti o přístup k dokumentům, které jsou součástí unijního práva (a sice ke čtyřem požadovaným HTN), a tato žádost je založena na unijním nařízení (konkrétně nařízení č. 1049/2001). Soudní dvůr v tomto ohledu konstatoval, že článek 4 uvedeného nařízení neobsahuje žádný odkaz na ustanovení vnitrostátního práva členského státu (
44
). Přístup k dokumentům podle nařízení č. 1049/2001, a zejména přístup k aktům, které jsou součástí unijního práva, proto musí být posuzován unijními orgány a musí podléhat právnímu přezkumu na základě unijního práva před unijními soudy. Tribunál tento aspekt zjevně nezohlednil. Navíc, pokud by byl názor Tribunálu správný, bylo by tím narušeno základní právo navrhovatelek na účinnou soudní ochranu, včetně jejich práva být vyslechnut. Na tento rozpor poukázala i řada autorů v odborné literatuře (
45
). Je tedy věcí unijních orgánů, aby na základě vlastních právních předpisů Unie rozhodly o úrovni autorskoprávní ochrany, kterou je třeba přiznat aktům, které provádějí opatření sekundárních právních předpisů EU, a rozhodly tak, zda HTN mohou být chráněny autorským právem.
82.
Zatřetí Tribunál založil svůj závěr o tom, že Komise nemá pravomoc k posouzení autorského práva, na judikatuře týkající se patentů. Tato judikatura se však neuplatní v projednávané věci. Soudní dvůr rozhodující v plénu ve svém posudku 1/09 (
46
) uvedl, že „Soudní dvůr nemá pravomoc rozhodovat o přímých žalobách mezi jednotlivci ve věcech patentů, jelikož tato pravomoc náleží soudům členských států“.
83.
V rozsahu, v němž se Tribunál snaží opírat o stanovisko generálního advokáta N. Jääskinena ve věci Donner (C‑5/11, EU:C:2012:195) (bod 40 napadeného rozsudku), že autorské právo je i nadále navzdory stále širší harmonizaci do značné míry upraveno vnitrostátním právem, je napadený rozsudek v tomto ohledu příliš teoretický. Na to již bylo upozorněno v právní literatuře. Soudní dvůr totiž už od roku 2012 dokládá, jak daleko byla harmonizace v oblasti autorského práva dovedena. V každém případě se jeví, že odkaz je vytržen z kontextu, neboť věc Donner se zaměřovala na opravné prostředky v případě porušení autorského práva. Netýkala se podstaty existence autorskoprávní ochrany, jako je tomu v projednávané věci (
47
).
84.
Poznamenávám však, že projednávaný kasační opravný prostředek se netýká přímé žaloby mezi jednotlivci v oblasti porušování patentových práv (nebo autorského práva), ani nespadá mimo pravomoc svěřenou unijním soudům na základě Smluv o EU. V prvním stupni se žaloba domáhala naopak zrušení rozhodnutí Komise adresovaného navrhovatelkám, kterým byla zamítnuta jejich žádost o přístup k unijním dokumentům. Jedná se o druh žaloby, která spadá do pravomoci unijních soudů. Článek 263 SFEU zejména neomezuje žalobní důvody, které mohou být uplatněny v žalobě na neplatnost, jak bylo uvedeno Tribunálem v bodě 57 napadeného rozsudku. Tribunál se proto dopustil pochybení, když se snažil nalézt analogii mezi soukromoprávními spory týkajícími se porušení patentových práv na jedné straně a odmítnutím poskytnout přístup k unijním dokumentům souvisejícím se sporným uplatněním první odrážky čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001 na straně druhé.
85.
Z výše uvedeného vyplývá, že Tribunál dospěl k nesprávnému závěru, že Komise nebyla oprávněna zkoumat požadavek originality, když měl za to, že takové posouzení by překračovalo rozsah kontroly, ke které je oprávněna v rámci postupu týkajícího se přístupu k dokumentům. Je totiž věcí Komise a unijních soudů, aby určily, zda požadované HTN mohou být chráněny autorským právem a jestli splňují požadavek originality.
86.
Napadený rozsudek je tudíž stižen vadou spočívající v nesprávném právním posouzení.
ii) K neexistenci autorských práv k požadovaným HTN
87.
Tribunál v podstatě konstatoval, že se Komise nedopustila pochybení, když uvedla, že HTN byly vypracovány jejich autory dostatečně tvůrčím způsobem k tomu, aby mohly požívat autorskoprávní ochrany, a délka textu s sebou nese, že autoři činí určité volby (včetně členění dokumentu), což vede k autorskoprávní ochraně těchto dokumentů (body 47 až 49 napadeného rozsudku).
88.
Přístup Tribunálu je z právního hlediska nesprávný.
89.
Z ustálené judikatury vyplývá, že ačkoli autorské právo není v EU plně harmonizováno, „pojem ‚dílo‘ […] je […] autonomním pojmem unijního práva, který musí být vykládán a uplatňován jednotně a který předpokládá naplnění dvou kumulativních znaků. Tento pojem zaprvé předpokládá existenci originálního předmětu v tom smyslu, že je autorovým vlastním duševním výtvorem. Zadruhé jsou jako dílo kvalifikovány pouze prvky, které jsou vyjádřením takového výtvoru“ (
48
). Aby mohla existovat autorskoprávní ochrana, autor musí mít možnost vyjádřit při realizaci díla své tvůrčí schopnosti prostřednictvím rozhodnutí učiněných na základě své tvůrčí svobody (
49
).
90.
Tento závěr judikatura Soudního dvora potvrzuje. Soudní dvůr například uvedl, že skutečnost, že si vytvoření databáze vyžádalo značné pracovní úsilí a dovednosti jejího autora, nemůže jako taková odůvodnit její autorskoprávní ochranu, pokud toto pracovní úsilí a dovednosti nevyjadřují žádnou originalitu (
50
). Toto kritérium má v kontextu projednávané věci zásadní význam.
91.
Mám za to, že toto kritérium musí platit i v souvislosti s HTN. Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr zejména v rozsudku James Elliott uznal svou pravomoc vykládat HTN, je zřejmé, že unijním soudům přísluší posoudit, zda HTN mohou být chráněny autorským právem a jestli by měly těžit evropské organizace pro normalizaci z této autorskoprávní ochrany. V unijním právu totiž není možné připustit situaci, kdy by členské státy rozhodovaly, zda se autorské právo vztahuje na právní text, který je součástí unijního práva a má na jeho základě rozhodující právní účinky. Takový závěr není nikterak v rozporu s Bernskou úmluvou o ochraně literárních a uměleckých děl, neboť je na smluvních stranách této úmluvy, aby rozhodly, zda právní texty v jejich právním systému mohou být chráněny autorským právem, či nikoli.
92.
Souhlasím s navrhovatelkami, že Komise v napadeném rozhodnutí ani Tribunál v napadeném rozsudku řádně nezkoumaly originalitu požadovaných HTN ani to, zda mohou skutečně „odrážet osobnost autora“. To platí i pro existenci rozhodnutí učiněných na základě tvůrčí svobody. S ohledem na koncepci a účel HTN, které jsou obvykle výsledkem vědeckých zkoušek, jakož i následného schválení výboru, jsem dospěla k závěru, že kritérium originality nemůže být přijato automaticky (
51
) – jak učinil Tribunál v projednávané věci. Tento závěr je jen umocněn, vezmeme-li v úvahu zvláštní povahu HTN (body 16 a následující tohoto stanoviska) a postup jejich přijetí (body 23 a následující tohoto stanoviska).
93.
Ačkoli je na Komisi a Tribunálu, aby prokázaly, že se uplatní výjimka stanovená v článku 4 nařízení č. 1049/2001, vycházely pouze z velmi obecných tvrzení a předpokladů: konstatovaly, že požadované HTN jsou chráněny autorským právem, protože z délky textů lze vyvodit, že autoři museli učinit řadu rozhodnutí. Tyto faktory však neurčují, zda je určitý dokument originální, a tudíž chráněný autorským právem, či nikoli. Napadený rozsudek je tedy stižen vadou.
94.
Na rozdíl od toho, co Tribunál uvedl v bodě 59 napadeného rozsudku, navrhovatelky doložily – v rozsahu, v jakém to bylo možné, aniž měly skutečně přístup k požadovaným HTN – že možnosti volby, které měl CEN k dispozici, byly omezeny v několika ohledech. Pokud jde o obsah HTN a jejich rozvržení, jsou vymezeny příslušnými ustanoveními sekundárních právních předpisů, z nichž jsou HTN odvozeny, a pověřením Komise. Výše uvedené aspekty v zásadě značně omezují možnost uplatnit tvořivost a originalitu. Vágní odkaz na délku dokumentu proto není dostatečný za účelem prokázání, že HTN jsou výsledkem skutečné tvůrčí svobody ze strany CEN (
52
).
95.
Tribunál tudíž nesprávně konstatoval, že Komise byla oprávněna dospět k závěru, že požadované HTN jsou chráněny autorským právem, a v důsledku toho by napadený rozsudek měl být zrušen.
2.
Druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku – Tribunál se při posouzení ovlivnění obchodních zájmů CEN dopustil nesprávného právního posouzení
96.
Navrhovatelky v podstatě tvrdí, že se Tribunál při posouzení ovlivnění obchodních zájmů CEN dopustil nesprávného právního posouzení tím, že nesprávně uplatnil domněnku, že zveřejnění požadovaných HTN by ohrozilo zájem chráněný první odrážkou čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001, a neposoudil konkrétní ovlivnění těchto obchodních zájmů.
a)
Uplatnění obecné domněnky bylo protiprávní
97.
Na rozdíl od toho, co uvedl Tribunál v bodě 97 napadeného rozsudku, se nejeví, že by Komise vycházela z obecné domněnky důvěrnosti, podle níž by poskytnutí přístupu k HTN automaticky ohrozilo zájem chráněný první odrážkou čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001.
98.
Taková obecná domněnka není stanovena v nařízení č. 1049/2001 či v nařízení č. 1025/2012, ani v judikatuře Soudního dvora. Pro uznání takové domněnky by totiž muselo být jasně prokázáno, že zveřejnění dotčených dokumentů by konkrétně, skutečně, a nikoliv hypoteticky (
53
) vážně narušilo unijní systém normalizace.
99.
Zaprvé HTN tvoří pouze menšinu norem stanovených evropskými organizacemi pro normalizaci a významné financování evropských organizací pro normalizaci poskytuje Komise. Podle vyjádření CEN předneseného na jednání pochází 4,6 % rozpočtu na normalizaci z prodeje HTN, což činí přibližně 2 miliony EUR ročně, zatímco podle vlastních slov CEN se financování ze strany Komise rovná „přibližně 20 % celkového rozpočtu CEN“ (kurzivou zvýraznila autorka stanoviska) (
54
). Zadruhé vyšlo během jednání najevo, že unijní systém normalizace ve skutečnosti nevyžaduje placený přístup k HTN (na rozdíl od zjištění v bodech 102 a 103 napadeného rozsudku); požadavek na platbu fakticky vyplývá ze smluvního vztahu a ujednání o financování mezi evropskými organizacemi pro normalizaci a Komisí. Například ETSI (která rovněž dostává na HTN finanční prostředky od Komise) již poskytuje možnost bezplatného nahlédnutí do HTN a jejich vytištění a stažení z jejích internetových stránek (
55
). Z právní literatury mimoto vyplývá, že mezi v podstatě totožnými HTN v různých členských státech existují značné rozdíly v cenách, což je příznačné pro problémy plynoucí ze současné úpravy přístupu k HTN (
56
).
100.
Kromě toho vzhledem ke skutečnosti, že obecná domněnka důvěrnosti představuje výjimku z pravidla, že dotčený unijní orgán je povinen provést konkrétní a individuální posouzení každého dokumentu, musí být vykládána a uplatňována striktně. Soudní dvůr uznal existenci obecných domněnek důvěrnosti u pěti kategorií dokumentů: [i) dokumenty ze správního spisu týkajícího se státních podpor; ii) vyjádření předložená unijním soudům; iii) dokumenty vyměněné v rámci kontroly spojování podniků; iv) dokumenty v řízení o nesplnění povinnosti a v) dokumenty týkající se postupu podle článku 101 SFEU] (
57
).
101.
Je zřejmé, že HTN nespadají do žádné z těchto kategorií. Všechny výše uvedené kategorie totiž souvisejí se zvláštní procesní povahou těchto dokumentů. To se netýká požadovaných HTN, které jsou navíc již k dispozici k nahlédnutí v knihovnách či na informačních místech nebo jsou k zakoupení. Požadované HTN tedy nejsou důvěrné a na rozdíl od výše uvedených kategorií se netýkají žádného probíhajícího správního nebo soudního řízení.
102.
V důsledku toho se Tribunál dopustil pochybení, když připustil, že Komise byla oprávněna vycházet z takové obecné domněnky, aby odepřela přístup k požadovaným HTN.
b)
Neposouzení konkrétního ovlivnění obchodních zájmů
103.
Tribunál se v napadeném rozsudku (bod 64) omezil na převzetí tvrzení Komise týkajících se autorskoprávní ochrany jakožto nesporných a dospěl k závěru, že z nich plyne ovlivnění obchodních zájmů v důsledku „velmi výrazného snížení poplatků vybíraných CEN“. To je chybné.
104.
Zaprvé z úvah Tribunálu vyplývá, že údajná ochrana autorských práv k HTN bude mít vždy přednost před předpokladem existence práva na přístup podle nařízení č. 1049/2001. To je v rozporu s duchem a zněním uvedeného nařízení, podle něhož musí být veškeré výjimky vykládány úzce, aby přiznaná přístupová práva měla co nejširší možný účinek (
58
).
105.
Zadruhé Tribunál nepřezkoumal konkrétní skutkové okolnosti projednávané věci. Tvrzení o ovlivnění obchodního zájmu se tak jeví jako neopodstatněné (viz bod 99 tohoto stanoviska).
106.
V důsledku toho se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, neboť nemohl odůvodnit odepření přístupu k požadovaným HTN tím, že pouze zohlednil údajné negativní ovlivnění předmětných obchodních zájmů na základě první odrážky čl. 4 odst. 2 nařízení č. 1049/2001.
B. Druhý důvod kasačního opravného prostředku – Nesprávné právní posouzení spočívající v neuznání převažujícího veřejného zájmu
107.
Zaprvé navrhovatelky v podstatě tvrdí, že se Tribunál v bodech 98 až 101 napadeného rozsudku dopustil nesprávného právního posouzení. Jak vyplývá z mé analýzy prvního důvodu kasačního opravného prostředku, souhlasím s navrhovatelkami, že jejich žádost o přístup k požadovaným HTN byla odůvodněna na základě zásady právního státu. Tribunál tím, že rozhodl, že navrhovatelky neprokázaly konkrétní důvody, které by odůvodňovaly jejich žádost, neuznal hodnotu argumentu navrhovatelek a napadený rozsudek založil na chybných úvahách.
108.
Navrhovatelky v prvním stupni uvedly, že převažující veřejný zájem vyplývá ze skutečnosti, že požadované HTN jsou součástí unijního práva, které by mělo být volně přístupné. Kromě toho tvrdily, že požadované HTN se zabývají oblastmi práva, v nichž je zásadní vysoká úroveň ochrany spotřebitelů chráněná článkem 169 SFEU, a sice bezpečností hraček a maximální mírou niklu jako nejvyššího kontaktního alergenu a podezřelého karcinogenu. Lze se rozumně domnívat, že spotřebitelé by měli znát obsah těchto HTN, aby byla zaručena maximální bezpečnost hraček a předcházelo se rakovině. Za tímto účelem hraje dodržování HTN důležitou roli při ochraně členů veřejnosti v EU (zejména dětí s ohledem na požadované HTN) před potenciálně nebezpečnými a škodlivými výrobky. Mám za to, že navrhovatelky rovněž v dostatečné míře prokázaly, že požadované HTN mají značný význam i pro výrobce, poskytovatele služeb a další účastníky dodavatelského řetězce.
109.
Výše uvedené úvahy byly proto dostačující k tomu, aby byl v projednávané věci konstatován převažující veřejný zájem. Tribunál se v tomto ohledu dopustil nesprávného právního posouzení.
110.
Zadruhé navrhovatelky v podstatě kritizují závěr uvedený v bodech 102 až 104 napadeného rozsudku, podle něhož převažující veřejný zájem na zajištění fungování unijního systému normalizace má přednost před volným přístupem k HTN.
111.
Fungování unijního systému normalizace je faktorem, který nesouvisí s výjimkou stanovenou v čl. 4 odst. 2 první odrážce nařízení č. 1049/2001, který se týká ochrany obchodních zájmů fyzické nebo právnické osoby, včetně duševního vlastnictví. Tribunál tedy de facto vytvořil novou výjimku podle článku 4 tohoto nařízení, což je nepřípustné (
59
). Z výše uvedených úvah totiž vyplývá, že fungování unijního systému normalizace není ohroženo poskytnutím bezplatného a nepodmíněného přístupu k HTN.
112.
Dále článek 12 nařízení č. 1049/2001 vyžaduje, aby unijní orgány – v co nejširším měřítku – zpřístupňovaly dokumenty veřejnosti přímo. Zejména legislativní dokumenty – tedy dokumenty vytvořené nebo obdržené v průběhu procesu přijímání aktů, které jsou v členských státech nebo pro členské státy právně závazné – by měly být s výhradou článků 4 a 9 uvedeného nařízení přímo přístupné. Jak bylo vysvětleno v rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku, v této souvislosti HTN představují dokumenty, které jsou součástí unijního práva, které by mělo být vymahatelné jakoukoli dotčenou osobou, a proto se požadavek přístupnosti musí vztahovat i na HTN.
113.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že napadený rozsudek musí být zrušen, napadené rozhodnutí musí být zrušeno a Komisi musí být nařízeno, aby navrhovatelkám poskytla přístup ke čtyřem požadovaným HTN.
IV. Závěry
S přihlédnutím k výše uvedeným úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl takto:
„i) rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 14. července 2021, Public.Resource.Org a Right to Know v. Komise (T‑185/19, EU:T:2021:445) se zrušuje;
ii) rozhodnutí Evropské komise C(2019) 639 final ze dne 22. ledna 2019, kterým byl zamítnut přístup k požadovaným harmonizovaným technickým normám, se zrušuje;
iii) Komisi se nařizuje, aby poskytla navrhovatelkám přístup k uvedeným normám;
iv) Komisi se ukládá náhrada nákladů řízení v prvním stupni a nákladů řízení o kasačním opravném prostředku a
v) vedlejší účastníci řízení ponesou vlastní náklady řízení.“
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 30. května 2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise (Úř. věst. 2001, L 145, s. 43; Zvl. vyd. 01/03, s. 331).
(
3
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 6. září 2006 o použití ustanovení Aarhuské úmluvy o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí na orgány a subjekty Společenství (Úř. věst. 2006, L 264, s. 13).
(
4
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 25. října 2012 o evropské normalizaci, změně směrnic Rady 89/686/EHS a 93/15/EHS a směrnic Evropského parlamentu a Rady 94/9/ES, 94/25/ES, 95/16/ES, 97/23/ES, 98/34/ES, 2004/22/ES, 2007/23/ES, 2009/23/ES a 2009/105/ES, a kterým se ruší rozhodnutí Rady 87/95/EHS a rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady č. 1673/2006/ES (Úř. věst. 2012, L 316, s. 12).
(
5
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/48/ES ze dne 18. června 2009 o bezpečnosti hraček (Úř. věst. 2009, L 170, s. 1).
(
6
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 18. prosince 2006 o registraci, hodnocení, povolování a omezování chemických látek, o zřízení Evropské agentury pro chemické látky, o změně směrnice 1999/45/ES a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 793/93, nařízení Komise (ES) č. 1488/94, směrnice Rady 76/769/EHS a směrnic Komise 91/155/EHS, 93/67/EHS, 93/105/ES a 2000/21/ES (Úř. věst. 2006, L 396, s. 1).
(
7
) – Jedná se o rozsudky ze dne 12. července 2012, Fra.bo (C‑171/11, EU:C:2012:453, dále jen „rozsudek Fra.bo“), ze dne 27. října 2016, James Elliott (C‑613/14, EU:C:2016:821, dále jen „rozsudek James Elliott“) a ze dne 22. února 2022, Stichting Rookpreventie Jeugd a další (C‑160/20, EU:C:2022:101, dále jen „rozsudek Stichting“).
(
8
) – Směrnice Rady ze dne 3. května 1988 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se bezpečnosti hraček (Úř. věst. 1988, L 187, s. 1; Zvl. vyd. 13/09, s. 240).
(
9
) – Směrnice Evropského Parlamentu a Rady ze dne 22. června 1998 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů (Úř. věst. 1998, L 204, s. 37; Zvl. vyd. 13/20, s. 337).
(
10
) – Rozsudek ze dne 22. ledna 2014, Spojené království v. Parlament a Rada (C‑270/12, EU:C:2014:18, body 83 a 84).
(
11
) – Stanovisko ve věci James Elliott Construction (C‑613/14, EU:C:2016:63, bod 40).
(
12
) – Lundqvist, B., „European Harmonised Standards as ‚Part of EU Law’: The Implications of the James Elliott Case for Copyright Protection and, Possibly, for EU Competition Law“, Legal Issues of Economic Integration, sv. 44, č. 4, 2017, s. 429 a 431.
(
13
) – Sdělení Komise ze dne 2. února 2022 [COM (2022) 31 final] „Strategie EU pro normalizaci“, s. 4 a 5 a následující. Viz rovněž „Modrá příručka“ k provádění pravidel EU pro výrobky 2022 (Úř. věst. 2022, C 247, s. 1, poznámka pod čarou 192).
(
14
) – Dobrý příklad představuje pověření M.445/EN ze dne 9. července 2009 k požadovaným HTN ke směrnici o bezpečnosti hraček.
(
15
) – Rozsudek ze dne 14. prosince 2017, Anstar (C‑630/16, EU:C:2017:971, body 35 až 36).
(
16
) – Komise, Vademecum evropské normalizace – část I, SWD(2015) 205, s. 8 a 9 (dále jen „Vademecum“).
(
17
) – Viz Obecné pokyny pro spolupráci mezi CEN, CENELEC a ETSI a Evropskou komisí a Evropským sdružením volného obchodu – 28. března 2003 (Úř. věst. 2003, C 91, s. 7).
(
18
) – Viz Schepel, H., „The new approach to the new approach: The juridification of harmonised standards in EU law“, Maastricht Journal of European and Comparative Law, sv. 20(4), 2013, s. 521.
(
19
) – De Bellis, M., „Op-Ed: ‚Private standards, EU law and access – The General Court’s ruling in Public.Resource.Org‘ “, EU Law Live, 10. září 2021.
(
20
) – V této souvislosti viz také především rozsudek James Elliott, bod 43 (citovaný v bodě 9 tohoto stanoviska).
(
21
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 182/2011 ze dne 16. února 2011, kterým se stanoví pravidla a obecné zásady způsobu, jakým členské státy kontrolují Komisi při výkonu prováděcích pravomocí (Úř. věst. 2011, L 55, s. 13).
(
22
) – Soroiu a Correia de Carvalho, „Lawtify Premium: Public.Resource.Org (T‑185/19), a Judicial Take on Standardisation and Public Access to Law“, Review of European Administrative Law, sv. 15(2), 2022-2, s. 57. Viz také Schepel, H., op. cit., s. 521 a 523; Volpato, A., „The Harmonized Standards before the ECJ: James Elliott Construction“; Common Market Law Review, sv. 54(2), 2017, s. 591; van Gestel, R., a van Lochem, P., „Private Standards as a Replacement for Public Lawmaking?“ v Marta Cantero Gamito, M., a Micklitz, H.-W., (vyd.), The Role of the EU in Transnational Legal Ordering, Edward Elgar Publishing 2020, s. 31.
(
23
) – Viz rozsudky Fra.bo (body 27 až 32), James Elliott (body 40, 42 a 43) a rozsudek ze dne 22. února 2018, SAKSA (C‑185/17, EU:C:2018:108, bod 39).
(
24
) – Viz EIM Business & Policy Research, Přístup ke standardizaci – studie pro Evropskou komisi, [GŘ] Podnikání a průmysl, 2010, s. 17 a 9.
(
25
) – Viz judikatura připomenutá v rozsudku ze dne 22. prosince 2022, Ministre de la Transition écologique a Premier ministre (Odpovědnost státu za znečištění ovzduší) (C‑61/21, EU:C:2022:1015, body 43 až 47).
(
26
) – Viz rozsudek Rechtbank’s-Gravenhage (Okresní soud, Haag, Nizozemsko) ze dne 31. prosince 2008, LJN: BG8465. Viz Van Gestel, B., a Micklitz, H. W., „European Integration Through Standardization: How Judicial Review is Breaking Down the Club House of Private Standardization Bodies“, CMLR, sv. 50, 2013, s. 176.
(
27
) – Rozsudek ze dne 16. října 2014, Komise v. Německo (C‑100/13, nezveřejněný, EU:C:2014:2293, bod 63).
(
28
) – Viz také bod 61 tohoto stanoviska.
(
29
) – Rozsudek ze dne 18. ledna 2007, PKK a KNK v. Rada (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, bod 109).
(
30
) – Rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Komise v. CAS Succhi di Frutta (C‑496/99 P, EU:C:2004:236, bod 63).
(
31
) – Rozsudek ze dne 12. listopadu 1981, Meridionale Industria Salumi a další (212/80 až 217/80, EU:C:1981:270, bod 10).
(
32
) – Rozsudek ze dne 20. května 2003, Consorzio del Prosciutto di Parma a Salumificio S. Rita (C‑108/01, EU:C:2003:296, body 95 a 96).
(
33
) – Je uznáván také ústavními zásadami stanovenými v různých ustanoveních Smlouvy o EU – jako je čl. 1 odst. 2, čl. 10 odst. 3, čl. 11 odst. 2 a odst. 3 – a rovněž v Listině základních práv Evropské unie (článek 42).
(
34
) – Rozsudek ze dne 11. prosince 2007, Skoma-Lux (C‑161/06, EU:C:2007:773, body 38 a 51).
(
35
) – Místa spravovaná vnitrostátními organizacemi pro normalizaci, kde je k HTN podle všeho přístup za určitých podmínek.
(
36
) – Zpráva o právním státě – přijatá Benátskou komisí na jejím 86. plenárním zasedání (Benátky, 25. - 26. března 2011), CDL-AD(2011)003rev-e, bod 44.
(
37
) – Viz například Bundesverfassungsgericht (německý Spolkový ústavní soud): rozsudek ze dne 29. července 1998 – věc 1 BvR 1143/90, DE:BVerfG:1998:rk19980729.1bvr114390, bod 26.
(
38
) – Viz Van Waeyenberge, A., „La normalisation technique en Europe – L’empire (du droit) contre-attaque“, Revue internationale de droit économique: RIDE, č. 3, 2018, s. 314. Viz také Aubry, H., Brunet, A., a Peraldi-Leneuf, F., „Le contrôle des normes: un garde-fou démocratique à perfectionner“, v Aubry, H., a další (vyd.), „La normalisation en France et dans l’Union européenne. Une activité privée au service de l’intérêt général?“, PUAM, Aix-en-Provence 2012, s. 104.
(
39
) – Alvarez Garcia, V., „La problemática de la publicidad oficial de las normas técnicas de origen privado que despliegan efectos jurídico-públicos“, Revista de Derecho Comunitario Europeo, č. 72, 2022, s. 467.
(
40
) – Viz také Alvarez Garcia, V., op. cit., s. 478.
(
41
) – Rozsudek ze dne 16. února 2022, Maďarsko v. Parlament a Rada (C‑156/21, EU:C:2022:97, bod 58).
(
42
) – Bernská úmluva o ochraně literárních a uměleckých děl, podepsaná dne 9. září 1886 v Bernu (Pařížský akt ze dne 24. července 1971), v pozměněném znění ze dne 28. září 1979.
(
43
) – Prostřednictvím čl. 1 odst. 4 Smlouvy Světové organizace duševního vlastnictví (WIPO) o právu autorském, která byla přijata v Ženevě dne 20. prosince 1996.
(
44
) – Rozsudek ze dne 18. prosince 2007, Švédsko v. Komise (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, bod 69).
(
45
) – Ke kritice napadeného rozsudku viz Kamara, I., „General Court EU: Commercial interests block the right to access European harmonised standards“, Journal of Standardisation, sv. 1, 2022, kniha 4., a Krämer, L., „L’environnement devant la Cour de justice de l’Union européenne“, Revue du droit de l’Union européenne, 1/2022, s. 15.
(
46
) – Posudek ze dne 8. března 2011(Dohoda o vytvoření jednotného systému pro řešení sporů týkajících se patentů) (EU:C:2011:123, bod 80).
(
47
) – Viz Blockx, F., „The General Court of the EU wanders into copyright law, and gets disoriented“, příspěvek hosta IPKat, 15. července 2021, který obsahuje další odkazy.
(
48
) – Rozsudek ze dne 12. září 2019, Cofemel (C‑683/17, EU:C:2019:721, bod 29).
(
49
) – Rozsudek ze dne 1. prosince 2011, Painer (C‑145/10, EU:C:2011:798, bod 89).
(
50
) – Rozsudek ze dne 1. března 2012, Football Dataco a další (C‑604/10, EU:C:2012:115, bod 42).
(
51
) – Blockx, F., op. cit.
(
52
) – Telefonní seznamy jsou totiž také velmi dlouhé a dobře strukturované, ale to neznamená, že jsou výsledkem tvůrčí svobody. Viz například Feist Publications, Inc., v. Rural Telephone Service Co., 499 U. S. 340 (1991). Viz v tomto ohledu Blockx, F., op. cit.
(
53
) – Viz například rozsudek ze dne 1. července 2008, Sweden a Turco v. Rada (C‑39/05 P a C‑52/05 P, EU:C:2008:374, body 43 až 66). Viz rovněž rozsudek ze dne 25. ledna 2023, De Capitani v. Rada (T‑163/21, EU:T:2023:15, body 87 až 96 a citovaná judikatura) (nebyl proti němu podán kasační opravný prostředek k Soudnímu dvoru).
(
54
) – Ve výroční zprávě CEN z roku 2017 je na s. 22 nicméně uvedeno, že se může jednat až o 35 % rozpočtu CEN.
(
55
) – Viz https://www.etsi.org/intellectual-property-rights (ačkoliv jejich reprodukce musí být schválena uvedeným orgánem).
(
56
) – Van Gestel, R., a Micklitz, H.-W., op. cit., s. 181.
(
57
) – Rozsudek ze dne 4. září 2018, ClientEarth v. Komise (C‑57/16 P, EU:C:2018:660, body 80 a 81).
(
58
) – Rozsudek ze dne 18. prosince 2007, Švédsko v. Komise (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, bod 66).
(
59
) – Za tímto účelem viz rozsudek ze dne 18. prosince 2007, Švédsko v. Komise (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, body 65 a násl.).