62018CC0160
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MACIEJE SZPUNARA
přednesené dne 13. června 2019 (
i
) (
1
)
Věc C‑160/18
X BV
proti
Staatssecretaris van Financiën
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud, Nizozemsko)]
„Řízení o předběžné otázce – Vlastní zdroje Evropské unie – Výběr dodatečných cel po propuštění zboží – Dovoz drůbežího masa – Mechanismus ověření za účelem určení výše dodatečných cel – Způsob výpočtu dodatečných cel – Zákonnost mechanismu ověření“
Úvod
1.
Soudní dvůr bude mít již podruhé příležitost posoudit legalitu ustanovení unijního práva o dodatečných clech v odvětví drůbežího masa. I v projednávané věci, podobně jako v té předchozí, se jedná o dovoz mraženého drůbežího masa původem z Brazílie (
2
). V předchozím případě týkajícím se téže problematiky Soudní dvůr ustanovení unijního práva zrušil (
3
). Ačkoli byla předmětná ustanovení změněna, existují významné pochybnosti o tom, zda jsou provedené změny dostačující. Projednávaná věc umožní na tuto otázku odpovědět.
Právní rámec
Mezinárodní právo
2.
Článek 5 odst. 1 písm. b) Dohody o zemědělství, která je součástí přílohy 1A Dohody o zřízení Světové obchodní organizace přijaté Evropskou unií rozhodnutím Rady ze dne 22. prosince 1994 o uzavření dohod jménem Evropského společenství s ohledem na oblasti, které jsou v jeho pravomoci, v rámci Uruguayského kola mnohostranných jednání (1986–1994) (
4
) (dále jen „dohoda o zemědělství“), stanoví:
„Bez ohledu na ustanovení odstavce 1 b) článku II GATT 1994, se může kterýkoli Člen dovolat ustanovení níže uvedených odstavců 4 a 5 v souvislosti s dovozem zemědělského výrobku, u kterého byla opatření, uvedená v odstavci 2 článku 4 této Dohody, převedena na běžná cla a který je označen v jeho listině koncesí a závazků symbolem ‚SSG‘ jako předmět koncese, pro kterou ustanovení tohoto článku může být uplatněno, jestliže:
[…]
b)
cena, za kterou mohou být dovozy výrobku na celní území Člena, poskytujícího koncesi, uskutečněny, stanovená na bázi dovozní ceny CIF příslušné dodávky, vyjádřená v domácí měně, klesá pod spouštěcí cenu, která se rovná průměru referenční ceny […] dotyčného výrobku za období 1986–1988.“
Unijní právo
3.
Článek 29 odst. 1 písm. d) a čl. 29 odst. 2 písm. a) nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (
5
), stanovil:
„1.   Celní hodnotou dováženého zboží je hodnota transakce, to je cena, která byla nebo má být skutečně zaplacena za zboží prodané pro vývoz na celní území Společenství, případně upravená podle článků 32 a 33, jestliže
[…]
d)
kupující a prodávající nejsou ve spojení nebo, jsou-li kupující a prodávající ve spojení, je hodnota transakce přijatelná pro celní účely podle odstavce 2.
2.
a)
Při určování, zda je hodnota transakce přijatelná pro účely odstavce 1, není skutečnost, že kupující a prodávající jsou ve spojení, sama o sobě dostatečným důvodem pro to, aby hodnota transakce byla považována za nepřijatelnou. Pokud to je nutné, prověří se okolnosti prodeje a hodnota transakce se přijme, jestliže spojení neovlivnilo cenu. Jestliže na základě informací poskytnutých deklarantem nebo získaných z jiných zdrojů mají celní orgány důvody považovat cenu za ovlivněnou spojením, sdělí své důvody deklarantovi a poskytnou mu přiměřenou možnost k vyjádření. Požádá-li o to deklarant, sdělí se mu důvody písemně.
[…]“
4.
Článek 30 odst. 1 a čl. 30 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2913/92 stanovil:
„1.   Nemůže-li být celní hodnota určena podle článku 29, určí se postupně podle odst. 2 písm. a), b), c) a d), a to podle prvního z těchto písmen, podle něhož ji lze určit, s tím, že pořadí použití písmen c) a d) lze na žádost deklaranta obrátit; pouze tehdy, nelze-li celní hodnotu určit podle určitého písmene, lze použít dalšího písmene v pořadí podle tohoto odstavce.
2.   Celní hodnotou určenou podle tohoto článku je
a)
hodnota transakce u stejného zboží prodávaného pro vývoz do Společenství a vyváženého ve stejnou dobu nebo přibližně ve stejnou dobu jako zboží, které je hodnoceno;
[…]“
5.
Článek 220 odst. 1 tohoto nařízení stanovil:
„Nebyla-li částka cla vyplývající z celního dluhu zaúčtována v souladu s články 218 a 219 nebo byla-li zaúčtována ve výši, která je nižší než částka dlužná ze zákona, zaúčtuje se částka cla, která má být vybrána nebo dovybrána, do dvou dnů ode dne, kdy se celní orgány o této situaci dověděly a mohou vypočítat částku dlužnou ze zákona a určit dlužníka (dodatečné zaúčtování). Tuto lhůtu lze prodloužit v souladu s článkem 219.“
6.
Článek 141 nařízení Rady (ES) č. 1234/2007 ze dne 22. října 2007, kterým se stanoví společná organizace zemědělských trhů a zvláštní ustanovení pro některé zemědělské produkty (jednotné nařízení o společné organizaci trhů) (
6
), stanovil:
„1.   Dovoz jednoho nebo více produktů v odvětvích […] drůbežího masa […] podléhá celní sazbě stanovené v článcích 135 až 140a, aby se vyloučily nebo napravily nepříznivé dopady, které by tento dovoz mohl mít na trh Společenství, jestliže:
a)
se dovoz uskutečňuje za cenu nižší, než je cena oznámená Společenstvím Světové obchodní organizaci (‚spouštěcí cena‘),
[…]
2.   Dodatečná dovozní cla se neuloží, pokud nehrozí nebezpečí, že by dovoz narušil trh Společenství, nebo pokud by účinky nebyly přiměřené sledovanému cíli.
3.   Pro účely odst. 1 písm. a) se dovozní ceny stanoví na základě dovozních cen CIF dané zásilky.
Dovozní ceny CIF se prověřují na základě reprezentativních cen daného produktu na světovém trhu nebo na dovozním trhu Společenství s tímto produktem.“
7.
Provádějící předpisy k nařízení č. 1234/2007 o dodatečných dovozních clech jsou obsaženy v nařízení Komise (ES) č. 1484/95, kterým se stanoví prováděcí pravidla k režimu dodatečných dovozních cel a určují dodatečná dovozní cla v odvětví drůbežího masa a vajec, jakož i pro vaječný albumin, a kterým se zrušuje nařízení č. 163/67/EHS (
7
). Článek 2 tohoto nařízení ve znění závazném do 11. září 2009 stanovil:
„1.   Reprezentativní ceny podle čl. [141 odst. 3 druhého pododstavce nařízení č. 1234/2007] se stanoví v pravidelných intervalech zejména na základě:
–
cen na trzích třetích zemí,
–
dovozní cen[y] CIF; ve smyslu tohoto nařízení se dovozní cena CIF skládá z těchto částí: a) ceny FOB v zemi původu; a b) skutečných nákladů za dopravu a pojištění až do místa dovozu na celním území Společenství,
–
cen používaných v jednotlivých fázích uvádění dovezených produktů na trh Společenství.
[…]
2.   Každé pondělí sdělí členské státy Komisi ceny podle odst. 1 druhé a třetí odrážky u reprezentativních zásilek produktů uvedených v příloze II.“
8.
Od 11. září 2009 je znění tohoto článku následující:
„1. Reprezentativní ceny uvedené v čl. 141 odst. 3 nařízení [č. 1234/2007] […] jsou určovány pravidelně a na základě údajů získaných v rámci kontroly Společenství stanovené v článku 308d nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 […].
[…]“
9.
Článek 3 nařízení č. 1484/95 stanoví:
„1.   Dodatečné clo se stanoví na základě dovozní ceny CIF dotyčné zásilky v souladu s ustanoveními článku 4.
2.   Pokud je dovozní cena CIF za 100 kilogramů dané dávky vyšší než použitá reprezentativní cena podle čl. 2 odst. 1, předloží dovozce příslušným členským státům, do nichž se dováží, alespoň následující důkazy:
–
kupní smlouvu nebo jakýkoliv jiný ekvivalentní dokument,
–
pojistnou smlouvu,
–
fakturu,
–
osvědčení o původu (pokud existuje),
–
smlouvu o přepravě,
–
a v případě námořní dopravy i nákladní list.
3.   V případě uvedeném v odstavci 2 musí dovozce složit jistotu uvedenou v čl. 248 odst. 1 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 […], která se rovná výši dodatečných cel, která by musel zaplatit, pokud by jejich výpočet byl prováděn na základě reprezentativní ceny použité pro dotyčný produkt, jak vyplývá z přílohy I.
4.   Dovozce má lhůtu jednoho měsíce od prodeje dotyčných produktů v rámci lhůty šesti měsíců ode dne přijetí prohlášení o propuštění do volného oběhu, aby prokázal, že dávka byla prodána za podmínek, které potvrzují reálnost cen uvedených v odstavci 2. Při nedodržení některé ze dvou výše uvedených lhůt dojde k propadnutí složené jistoty. Šestiměsíční lhůtu může prodloužit příslušný úřad, nejdéle však o tři měsíce, a to na základě řádně doložené žádosti dovozce.
Složená jistota se uvolní v případě, že byly předloženy důkazy o podmínkách průběhu dovozu ke spokojenosti celních úřadů.
Pokud tomu tak není, zůstane jistota pro zaplacení dodatečných cel.
5.   Pokud při kontrole příslušné úřady zjistí, že nebyly dodrženy podmínky tohoto článku, přistoupí k zajištění celního dluhu v souladu s článkem 220 nařízení (EHS) č. 2913/92. Při stanovení částky vymahatelných cel nebo částky, kterou ještě zbývá uhradit, se počítá také s úrokem ode dne propuštění zboží do volného oběhu až do dne zaplacení. Použitá úroková sazba je úroková sazba platná pro splácení celního dluhu podle vnitrostátních právních předpisů.“
10.
Ode dne 1. května 2010 je znění čl. 3 odst. 3 a 4 nařízení č. 1484/95 následující:
„3.   V případě uvedeném v odstavci 2 musí dovozce složit jistotu uvedenou v čl. 248 odst. 1 nařízení (EHS) č. 2454/93, která se rovná rozdílu mezi částkou dodatečného dovozního cla vypočtenou na základě reprezentativní ceny použitelné pro dotčený produkt a částkou dodatečného dovozního cla vypočtenou na základě dovozní ceny CIF dotčené zásilky.
4.   Dovozce má lhůtu dvou měsíců od prodeje dotčených produktů, avšak maximálně devět měsíců ode dne přijetí prohlášení o propuštění do volného oběhu, aby prokázal, že zásilka byla prodána za podmínek, které potvrzují reálnost cen uvedených v odstavci 2. Při nedodržení některé ze dvou výše uvedených lhůt dojde k propadnutí složené jistoty. Nicméně tuto lhůtu devíti měsíců může příslušný orgán prodloužit až o tři měsíce, a to na základě žádosti, kterou musí dovozce řádně odůvodnit.
Složená jistota se uvolní v tom rozsahu, ve kterém je celním orgánům poskytnut uspokojivý důkaz o podmínkách prodeje. Pokud tomu tak není, jistota propadá a použije se na zaplacení dodatečných cel.“
11.
Článek 4 nařízení č. 1484/95 určuje výši dodatečných cel podle velikosti rozdílu mezi dovozní cenou CIF zboží a spouštěcí cenou. Toto ustanovení provádí čl. 5 odst. 5 dohody o zemědělství zmíněné v bodě 2 tohoto stanoviska.
Skutkový stav, původní řízení a předběžné otázky
12.
X, společnost založená podle nizozemského práva (dále jen „společnost X“) je součástí mezinárodního koncernu, k němuž patří také společnost F, výrobce drůbeže, se sídlem v Brazílii. Společnost X kupuje mražené drůbeží maso vyráběné společností F, dováží je na celní území Unie a zde je prodává jiným osobám s ní spojeným i nespojeným. Na zboží dovážené společností X se vztahují ustanovení článku 141 nařízení č. 1234/2007.
13.
Nizozemské celní orgány uzavřely se společností X dohodu o způsobu výpočtu celní hodnoty předmětného zboží. Tato hodnota byla určena na základě ceny, za niž společnost X toto zboží koupila od jiné společnosti, jež je součástí téhož koncernu, zvýšené o 15 % s ohledem na dodatečné náklady a ziskovou marži. Celní hodnotu určenou tímto způsobem považovaly celní orgány za přijatelnou pro účely výpočtu dovozní ceny CIF (
8
) potřebné k uplatnění článku 141 nařízení č. 1234/2007.
14.
Předmětem původního řízení jsou dávky drůbežího masa, které společnost X dovážela na celní území Unie v období od 1. ledna 2009 do 30. června 2010. Udaná dovozní cena CIF tohoto zboží byla vyšší než spouštěcí cena (tedy také vyšší než reprezentativní cena, jež byla nižší než spouštěcí cena). Celní orgány propouštěly zboží do volného oběhu, aniž požadovaly složení jistoty podle čl. 3 odst. 3 nařízení č. 1484/95 nebo důkaz o tom, že k prodeji zboží došlo za podmínek, které potvrzují reálnost udané dovozní ceny ve smyslu čl. 3 odst. 4 tohoto nařízení.
15.
V rámci následného ověření však celní orgány zjistily, že společnost X předmětné dávky drůbežího masa prodala v Unii osobám s ní spojeným i nespojeným za ceny, které byly nižší než udaná dovozní cena. Tyto ceny byly rovněž nižší než pro ně příslušná reprezentativní cena.
16.
Celní orgány na základě analogického použití článku 4 nařízení č. 1484/95 uložily na předmětné zboží dodatečné clo v celkové výši 2163793,55 eura vypočtené na základě rozdílu mezi příslušnou reprezentativní cenou a spouštěcí cenou.
17.
Žaloba, kterou společnost X proti tomuto rozhodnutí podala, byla v prvním stupni i v odvolacím řízení zamítnuta. Proti rozsudku vydanému v odvolacím řízení dne 24. listopadu 2015 podala společnost X kasační opravný prostředek k předkládajícímu soudu.
18.
Za těchto okolností se Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud, Nizozemsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Má se čl. 3 odst. 2, 4 a 5 nařízení (ES) č. 1484/95 ve spojení s článkem 141 nařízení (ES) č. 1234/2007 vykládat v tom smyslu, že účelem kontrolního mechanismu, který je v těchto ustanoveních popsán, není ani v případě následné kontroly nic jiného než zajistit, aby příslušné orgány mohly včas získat informace o skutečnostech a okolnostech souvisejících s průběhem obchodních transakcí, které vzbuzují pochyby o správnosti uvedené dovozní ceny CIF a které mohou vést k zevrubné kontrole?
Nebo je namístě opačné pojetí, a kontrolní mechanismus zakotvený v čl. 3 odst. 2, 4 a 5 nařízení č. 1484/95 se i v případě následné kontroly má vykládat v tom smyslu, že další prodej nebo prodeje uskutečněné dovozcem na trhu Společenství za cenu nižší, než je udaná dovozní cena CIF zásilky po připočtení částky odpovídající dlužným odvodům za dovoz, jsou v rozporu s předepsanými podmínkami (prodeje) na trhu Společenství, takže už jen kvůli tomu vzniká povinnost zaplatit dodatečné dovozní clo? Byla by odpověď na tuto otázku jiná, kdyby k dalšímu prodeji nebo k dalším prodejům došlo za cenu nižší, než je použitelná reprezentativní cena? Má v této souvislosti nějaký význam, že reprezentativní cena byla před 11. zářím 2009 stanovována jiným způsobem než poté? Je pro zodpovězení těchto otázek relevantní, zda jsou kupující v Unii a dovozce spojenými podniky?
2)
Pokud z odpovědí na otázky uvedené pod bodem 1 vyplývá, že další prodej se ztrátou představuje dostatečnou indicii pro to, že udaná dovozní cena CIF nemůže být uznána, jakým způsobem se pak určí výše dodatečného cla? Má se vyměřovací základ určit podle metod pro stanovení celní hodnoty, které jsou uvedeny v článcích 29 až 31 [nařízení č. 2913/92]? Nebo se má vyměřovací základ stanovit výlučně na základě použitelné reprezentativní ceny? Je pro období před 11. zářím 2009 použití reprezentativní ceny zjištěné v tomto období v rozporu s čl. 141 odst. 3 nařízení (ES) č. 1234/2007?
3)
Pokud z odpovědí na otázky uvedené pod body 1 a 2 plyne, že je pro povinnost zaplatit dodatečné clo rozhodující, že dovezené výrobky byly na trhu Společenství dále prodávány se ztrátou, a že se pro stanovení výše dlužného dodatečného cla musí jako vyměřovací základ použít reprezentativní cena, platí pak, že je čl. 3 odst. 2, 4 a 5 nařízení (ES) č. 1484/95 s ohledem na [rozsudek ze dne 13. prosince 2001, Kloosterboer Rotterdam, C‑317/99, EU:C:2001:681], slučitelný s článkem 141 nařízení (ES) č. 1234/2007?“
Analýza
19.
Předkládající soud se obrátil na Soudní dvůr se třemi předběžnými otázkami. Třetí z těchto otázek se týká legality čl. 3 odst. 2, 4 a 5 nařízení č. 1484/95 z hlediska článku 141 nařízení č. 1234/2007 a rozsudku Kloosterboer Rotterdam (
9
). S tímto problémem souvisí také čl. 5 odst. 1 písm. b) dohody o zemědělství. Třetí předběžná otázka byla předkládajícím soudem koncipována jako závislá na odpovědích na první dvě otázky a na zvoleném výkladu výše uvedených ustanovení. Podle mého názoru však již samotné znění těchto ustanovení vzbuzuje závažné pochybnosti o jejich legalitě. Proto analýza žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce bude začínat právě třetí předběžnou otázkou.
Třetí předběžná otázka
20.
Jak jsem již uvedl výše, třetí předběžná otázka se týká platnosti čl. 3 odst. 2, 4 a 5 nařízení č. 1484/95 z hlediska článku 141 nařízení č. 1234/2007 a zmíněného rozsudku Kloosterboer Rotterdam. Tato ustanovení, a potažmo také otázku jejich případného rozporu s nařízením č. 1234/2007, není snadné pochopit, aniž si připomeneme jejich původní znění a historii zpochybnění tohoto znění Soudním dvorem.
21.
Původní znění čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce a čl. 3 odst. 3 nařízení č. 1484/95 bylo následující:
„1.   Na žádost dovozce může být dodatečné clo stanoveno na základě dovozní ceny CIF pro dotyčnou zásilku, pokud je tato cena vyšší než použitelná reprezentativní cena uvedená v čl. 2 odst. 1.
[…]
3.   Nepodá-li dovozce žádost podle odstavce 1, pak dovozní cenou dotyčné zásilky, z které se vychází při stanovení dodatečného cla, je reprezentativní cena podle čl. 2 odst. 1.“
22.
Článek 3 odst. 1 druhý pododstavec a čl. 3 odst. 2 předmětného nařízení obsahovaly mechanismus ověření správnosti dovozní ceny CIF udané dovozcem, a to ve znění v zásadě totožném, jako je znění současného čl. 3 odst. 2 až 5 tohoto nařízení.
23.
Logika těchto ustanovení byla tedy poměrně jasná. Dodatečná cla byla ukládaná zásadně na základě reprezentativní ceny. Pokud byl však dovoz uskutečněn za cenu vyšší, než je reprezentativní cena, tento způsob výpočtu dodatečného cla byl pro dovozce nevýhodný, neboť výše tohoto cla je závislá na velikosti rozdílu mezi stanovenou dovozní cenou (v tomto případě reprezentativní cenou) a spouštěcí cenou: čím nižší je ve srovnání se spouštěcí cenou dovozní cena, tím je dodatečné clo vyšší.
24.
Za těchto okolností měl proto dovozce možnost požádat, aby byla místo reprezentativní ceny použita dovozní cena CIF, tedy skutečná dovozní cena (
10
). Vyhovět této žádosti bylo možné jen za splnění určitých podmínek. Zaprvé byl dovozce povinen předložit řadu dokladů potvrzujících, že udaná dovozní cena CIF odpovídá skutečnosti. Zadruhé byl povinen v krátké lhůtě po prodeji dovezeného zboží na unijním trhu prokázat, že tento prodej proběhl za podmínek, které potvrzují reálnost udané ceny. Zatřetí byl dovozce povinen složit jistotu ve výši dodatečného cla, které by musel zaplatit v případě použití reprezentativní ceny. Pokud celní orgány zjistily, že prodej dovezeného zboží neproběhl za podmínek, jež potvrzují reálnost udané dovozní ceny CIF, následoval návrat k obecné zásadě, tedy k použití reprezentativní ceny, a automatické propadnutí složené jistoty, která byla použita pro zaplacení dodatečných cel. Nakonec zapáté pokud celní orgány v rámci následného ověření zjistily, že výše uvedené podmínky nebyly splněny, mohly ex post požadovat zaplacení dodatečných cel ve výši, která by byla vypočtena na základě reprezentativní ceny.
25.
Soudní dvůr v rozsudku Kloosterboer Rotterdam (
11
) zpochybnil obecnou zásadu výpočtu dodatečných cel podle reprezentativní ceny a zrušil jak čl. 3 odst. 3 nařízení č. 1484/95 (obecná zásada), tak čl. 3 odst. 1 tohoto nařízení (možnost podat žádost o použití dovozní ceny CIF spojená s povinností předložit stanovené doklady). Soudní dvůr konkrétně uvedl, že z čl. 5 odst. 3 prvního pododstavce nařízení č. 2777/75/EHS (
12
) jednoznačně vyplývá, že základem pro výpočet dodatečných cel může být jedině dovozní cena CIF a že z této zásady neexistují žádné výjimky. Soudní dvůr zároveň uvedl, že reprezentativní cena může sloužit výhradně k ověření, zda udaná dovozní cena CIF odpovídá skutečnosti (
13
).
26.
Soudní dvůr posuzoval předmětná ustanovení pouze ve světle nařízení č. 2777/75, přitom však zdůraznil, že toto nařízení bylo přizpůsobeno dohodě o zemědělství (
14
). Navíc je třeba si povšimnout, že způsob výpočtu dodatečných cel stanovený v původním znění článku 3 nařízení č. 1484/95 zpochybnil orgán WTO pro řešení sporů ve svém stanovisku ze dne 13. července 1998 (
15
).
27.
Nařízení č. 1484/95 bylo novelizováno ještě před vydáním výše uvedeného rozsudku Soudního dvora nařízením č. 493/1999/ES (
16
). V odůvodnění tohoto nařízení je na rozpor článku 3 nařízení č. 1484/95 s pravidly WTO poukazováno. V důsledku této novelizace čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1484/95 stanoví, že dodatečná cla jsou ukládána na základě dovozní ceny CIF. Kromě toho byl zrušen odstavec 3 původního znění tohoto článku.
28.
Avšak pro případ, kdy je dovozní cena CIF udaná dovozcem vyšší než reprezentativní cena, zůstaly nadále v platnosti veškeré povinnosti dovozce uvedené v čl. 3 odst. 1 druhém pododstavci a čl. 3 odst. 2 původního znění nařízení č. 1484/95 (
17
). Nyní jsou stanoveny v čl. 3 odst. 2 až 5 tohoto nařízení. Stejně tak byl ponechán v platnosti mechanismus automatického propadnutí jistoty v případě, že dovozce neprokáže, že prodal dovezené zboží za podmínek, které potvrzují reálnost dovozní ceny CIF. Celní orgány mají také nadále možnost ex post zjistit, že podmínky pro uplatnění dovozní ceny CIF nebyly splněny, a uložit dovozci zaplacení dodatečných cel ve výši vypočtené podle reprezentativní ceny.
29.
Ponechání v platnosti mechanismu, který de facto automaticky vede k výpočtu dodatečných cel na základě reprezentativní ceny, v situaci, kdy by měla být zásadně uplatněna dovozní cena CIF, se jeví jako nelogické. Jak by tedy měla být tato ustanovení vykládána?
30.
Komise to ve svém vyjádření k projednávané věci vysvětluje tak, že v případě, kdy je udaná dovozní cena CIF vyšší než reprezentativní cena, vzniká domněnka, že tato cena neodpovídá skutečnosti, neboť by to znamenalo, že zboží bylo koupeno za cenu vyšší, než je tržní cena. Jedná se o domněnku vyvratitelnou: dovozce může prokázat, že dovozní cena CIF je reálná, prodá-li dovezené zboží na unijním trhu za podmínek uznaných celními orgány za potvrzující tuto reálnost.
31.
V opačném případě mu však bude uloženo zaplacení dodatečných cel ve výši vypočtené na základě reprezentativní ceny. Tento závěr potvrdila Komise s konečnou platností na jednání. Pro podobný výklad čl. 3 odst. 2 až 5 nařízení č. 1484/95 se vyslovila ve svém vyjádření také nizozemská vláda.
32.
Novelizace čl. 3 odst. 3 daného nařízení účinná ode dne 1. května 2010, podle které se jistota neskládá v plné výši rovné dodatečným clům vypočteným na základě reprezentativní ceny, ale ve výši rozdílu mezi tímto clem vypočteným na základě reprezentativní ceny a clem vypočteným na základě dovozní ceny CIF, nemá na tento výklad vliv. V tomto případě totiž dovozce zaplatí clo vypočtené na základě dovozní ceny (
18
) a rozdíl bude vybrán buď prostřednictvím propadnutí jistoty, nebo na základě ověření ex post podle odstavce 5 daného článku. Mezi těmito řešeními není žádný podstatný rozdíl.
33.
Uvedené se mi jeví jako jediný možný výklad čl. 3 odst. 2 až 5 nařízení č. 1484/95. Závěr je tedy takový, že v situaci, kdy je dovozní cena CIF vyšší než reprezentativní cena, první z nich je základem pro výpočet dodatečných cel pouze v případě, že dovozce splní dodatečné požadavky, které se týkají zejména podmínek prodeje dovezeného zboží. Odhlédneme-li od formulace ustanovení, popsaná situace se příliš neliší od té, která byla aktuální za účinnosti článku 3 nařízení č. 1484/95 ve znění zpochybněném Soudním dvorem. Chybí zde pouze podmínka, podle které má dovozce podat žádost o uplatnění dovozní ceny CIF.
34.
V této souvislosti je třeba zdůraznit, že podle čl. 3 odst. 4 prvního pododstavce druhé věty nařízení č. 1484/95 jistota složená dovozcem propadá také tehdy, nedodrží-li dovozce lhůty stanovené v tomto ustanovení pro prokázání, že zboží bylo prodáno za cenu, která potvrzuje reálnost dovozní ceny CIF. Nejedná se tedy o věcné posouzení skutkového stavu, neboť k tomu, aby byla jako základ pro výpočet dodatečných cel fakticky použita reprezentativní cena, stačí formální pochybení. Uvedené podle mého názoru potvrzuje, že mechanismus obsažený v čl. 3 odst. 2 až 5 nařízení č. 1484/95 v současném znění je stejný jako ten, který byl stanoven v rámci původní právní úpravy, kterou Soudní dvůr zpochybnil.
35.
Je pravda, že Soudní dvůr přímo nerozhodl o protiprávnosti čl. 3 odst. 2 nařízení č. 1484/95 v původním znění. Kontrolní mechanismus upravený v tomto ustanovení však představoval nedílnou součást původní úpravy, jejíž zásadou byl výpočet dodatečných cel na základě reprezentativní ceny, přičemž dovozní cenu CIF bylo možné použít jen výjimečně po splnění stanovených podmínek. Zachování tohoto kontrolního mechanismu v nové právní úpravě znamená skryté ponechání této zásady v platnosti, neboť v praxi vede ke stejným důsledkům.
36.
Podle mého názoru tedy změnou a zrušením čl. 3 odst. 1 prvního pododstavce a čl. 3 odst. 3 nařízení č. 1484/95 v původním znění, ale ponecháním v platnosti čl. 3 odst. 1 druhého pododstavce a čl. 3 odst. 2 tohoto nařízení (pouze se změněným číslováním) Komise plně nepřizpůsobila tento předpis rozsudku Kloosterboer Rotterdam (
19
). Proto musí být čl. 3 odst. 2 až 5 nařízení č. 1484/95 v současném znění zrušen.
37.
Předkládající soud ve třetí předběžné otázce poukazuje pouze na čl. 3 odst. 2, 4 a 5 tohoto nařízení. Avšak odstavec 3 tohoto článku, který dovozci ukládá složit jistotu ve výši dodatečných cel vypočtených na základě reprezentativní ceny, je nedílnou součástí mechanismu upraveného v čl. 3 odst. 2 až 5 předmětného nařízení. Pokud by nebylo možné jako základ pro výpočet dodatečných dovozních cel automaticky použít reprezentativní cenu, postrádala by tato jistota smysl. Článek 3 odst. 2 až 5 nařízení č. 1484/95 musí být tedy posuzován jako celek.
38.
Komise ve svém vyjádření k projednávané věci uvádí, že prodej zboží na unijním trhu za cenu nižší, než je spouštěcí cena, velmi pravděpodobně povede k narušení tohoto trhu, což samo o sobě odůvodňuje uložení dodatečných cel. Je však třeba upozornit na to, že podle čl. 141 odst. 2 nařízení č. 1234/2007 se dodatečná dovozní cla neuloží, pokud nebezpečí, že by k takovému narušení došlo, nehrozí. Naopak to, že takové nebezpečí hrozí, není pro uložení těchto cel dostatečným základem. Základem pro jejich uložení je totiž výhradně dovoz zboží za dovozní cenu CIF, která je nižší než spouštěcí cena.
39.
Na základě všech výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na třetí předběžnou otázku tak, že čl. 3 odst. 2 až 5 nařízení č. 1484/95 je z hlediska čl. 141 odst. 3 nařízení č. 1234/2007 a čl. 5 odst. 1 písm. b) dohody o zemědělství neplatný.
První předběžná otázka
40.
První předběžná otázka se týká výkladu čl. 3 odst. 2 až 5 nařízení č. 1484/95. Přijme-li Soudní dvůr můj návrh odpovědi na třetí předběžnou otázku a rozhodne o neplatnosti těchto ustanovení, stane se odpověď na první předběžnou otázku bezpředmětnou. Proto se k první otázce níže vyjádřím jen stručně.
41.
Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda to, že dovozce prodal dovezené zboží za cenu nižší, než je udaná dovozní cena CIF zvýšená o clo, je dostatečným základem pro to, aby daná dovozní cena byla jako základ pro výpočet dodatečných cel zpochybněna.
42.
Odpověď na tuto otázku vyplývá z výše uvedeného výkladu čl. 3 odst. 2 až 5 nařízení č. 1484/95.
43.
Je-li dovozní cena CIF nižší než reprezentativní cena, je dovozce zásadně povinen prokázat, že prodal zboží za cenu, která potvrzuje reálnost této dovozní ceny. Tyto důkazy jsou posuzovány celními orgány (
20
). Dané posouzení podléhá soudnímu přezkumu. Jedná se o skutkové zjištění. Celní orgány posuzují, zda a do jaké míry prodej za nižší cenu, než je udaná dovozní cena CIF, zpochybňuje reálnost dané dovozní ceny. Posouzení není automatické, celní orgány mohou dospět na základě všech skutkových okolností k závěru, že udaná dovozní cena odpovídala skutečnosti, a to i v případě, že zboží bylo následně prodáno za nižší cenu. Jednou ze součástí tohoto posouzení může být srovnání prodejní a reprezentativní ceny.
44.
Navzdory pochybnostem uvedeným v této souvislosti předkládajícím soudem, změna způsobu výpočtu reprezentativní ceny účinná od 11. září 2009 zde není podstatná. Základem srovnání musí být reprezentativní cena v den dovozu vypočtená podle ustanovení účinných k tomuto dni.
45.
Z toho, že osoba kupující zboží na unijním trhu a dovozce jsou ve spojení, nevyplývají žádné automatické důsledky. Jedná se o skutkovou okolnost, již mohou brát celní orgány při posuzování reálnosti udané dovozní ceny v úvahu.
46.
Problém s legalitou čl. 3 odst. 2 až 5 nařízení č. 1484/95 nevyplývá z toho, že celní orgány mohou zpochybnit reálnost dovozcem udané dovozní ceny CIF, ale z důsledku, který je s tím spojen, konkrétně z automatického použití reprezentativní ceny jako základu pro výpočet dodatečných cel.
47.
Stejné úvahy se vztahují na situaci, kdy celní orgány, tak jako tomu bylo v původním řízení, neuplatní postup uvedený v čl. 3 odst. 2 až 4 nařízení č. 1484/95, ale provádí ověření ex post podle čl. 3 odst. 5 tohoto nařízení. Dané ustanovení se vztahuje na případy, kdy nebyly dodrženy „podmínky tohoto článku“. Pod těmito podmínkami je třeba rozumět prodej zboží dovozcem za cenu, která potvrzuje reálnost jím udané dovozní ceny CIF.
Druhá předběžná otázka
48.
Podstatou druhé předběžné otázky je to, na základě čeho má být vypočteno dodatečné clo v případě, kdy celní orgány shledají dovozcem udanou dovozní cenu CIF za neodpovídající skutečnosti.
49.
Pokud bychom se řídili doslovným zněním ustanovení čl. 3 odst. 2 až 5 nařízení č. 1484/95, odpověď je jednoduchá – tato cla se stanoví na základě reprezentativní ceny.
50.
Již v odpovědi na třetí předběžnou otázku jsem však uvedl, že tento postup je podle mého názoru protiprávní, a to rozhodně v rozsahu, v jakém ukládá použití reprezentativní ceny automaticky a definitivně. S ohledem na to vyvstává otázka, jak mají postupovat celní orgány v situaci, kdy pochybují o tom, zda je dovozní cena CIF udaná dovozcem reálná.
51.
Odpověď na tuto otázku tkví podle mého názoru v obecných ustanoveních celního práva o určování celní hodnoty zboží. Podle čl. 29 odst. 1 nařízení č. 2913/92 (
21
) je celní hodnotou zboží zásadně hodnota transakce. Z této zásady však existuje řada výjimek, mimo jiné pro případ, kdy jsou kupující (tj. dovozce) a prodávající ve spojení, jako je tomu v původním řízení. V takovém případě jsou celní orgány povinny zjistit, zda toto spojení neovlivnilo cenu (
22
).
52.
Nemůže-li být celní hodnota určena pomocí transakční hodnoty, články 30 až 31 nařízení č. 2913/92 stanoví náhradní metody určení celní hodnoty zboží. Tyto metody jsou v souladu s Dohodou o provádění článku VII Všeobecné dohody o clech a obchodu 1994, která je součástí přílohy 1A Dohody o zřízení Světové obchodní organizace, podobně jako dohoda o zemědělství. Konkrétně čl. 30 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2913/92 umožňuje určit celní hodnotu zboží podle hodnoty transakce u stejného zboží dováženého na celní území Unie. U zboží, na něž se vztahují ustanovení nařízení č. 1234/2007, lze tedy podle všeho určit hodnotu stejného zboží na základě reprezentativní ceny, což by umožňovalo vypočítat na stejném základě výši dodatečného cla. To však vyžaduje, aby celní orgány učinily pod soudním dohledem příslušná zjištění, přičemž s tím nesmí být spojeno přenesení důkazního břemene na dovozce ani automatické použití reprezentativní ceny namísto dovozní ceny CIF. Především žádná ustanovení unijního ani mezinárodního práva neumožňují odmítnout dovozní cenu udanou dovozcem jen proto, že zboží bylo následně prodáno za cenu, která je nižší než daná dovozní cena. Tato skutečnost může být nanejvýš základem pro provedení kontroly reálnosti udané dovozní ceny.
53.
Navrhuji tedy, aby Soudní dvůr odpověděl na druhou předběžnou otázku tak, že mají-li celní orgány pochybnosti o reálnosti dovozní ceny CIF udané dovozcem, jsou povinny určit základ pro výpočet dodatečných cel, která upravuje článek 141 nařízení č. 1234/2007, v souladu s články 29 až 31 nařízení č. 2913/92.
Závěry
54.
Na základě všech výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky položené Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud, Nizozemsko) takto:
„1)
Článek 3 odst. 2 až 5 nařízení Komise (ES) č. 1484/95 ze dne 28. června 1995, kterým se stanoví prováděcí pravidla k režimu dodatečných dovozních cel a určují dodatečná dovozní cla v odvětví drůbežího masa a vajec, jakož i pro vaječný albumin, a kterým se zrušuje nařízení č. 163/67/EHS je z hlediska čl. 141 odst. 3 nařízení Rady (ES) č. 1234/2007 ze dne 22. října 2007, kterým se stanoví společná organizace zemědělských trhů a zvláštní ustanovení pro některé zemědělské produkty (jednotné nařízení o společné organizaci trhů) a čl. 5 odst. 1 písm. b) Dohody o zemědělství, která je součástí přílohy 1A Dohody o zřízení Světové obchodní organizace, neplatný.
2)
Mají-li celní orgány pochybnosti o reálnosti dovozní ceny CIF udané dovozcem, jsou povinny určit základ pro výpočet dodatečných cel, která upravuje článek 141 nařízení č. 1234/2007, v souladu s články 29 až 31 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství.“
(
i
) – – Bod 36 tohoto znění byl po jeho prvním on line zpřístupnění předmětem jazykové úpravy.
(
1
) – Původní jazyk: polština.
(
2
) – Mezinárodní obchod s drůbežím masem poskytl také v jiných věcech příležitost rozvíjet unijní právo, viz např. rozsudek ze dne 13. ledna 2004, Kühne & Heitz, C‑453/00, EU:C:2004:17.
(
3
) – Rozsudek ze dne 13. prosince 2001, Kloosterboer Rotterdam, C‑317/99, EU:C:2001:681.
(
4
) – Úř. věst. 1994, L 336, s. 1; Zvl. vyd. 11/21, s. 80.
(
5
) – Úř. věst. 1992, L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307.
(
6
) – Úř. věst. 2007, L 299, s. 1.
(
7
) – Úř. věst. 1995, L 145, s. 47; Zvl. vyd. 03/17, s. 437.
(
8
) – Pojem „cena CIF” pochází z mezinárodních obchodních podmínek (Incoterms), zveřejňovaných Mezinárodní obchodní komorou, a zahrnuje náklady na zboží, pojištění a přepravu (Cost, Insurance & Freight).
(
9
) – Rozsudek ze dne 13. prosince 2001, C‑317/99, EU:C:2001:681.
(
10
) – Je třeba zdůraznit, že tato možnost se vztahovala pouze na situace, kdy byla dovozní cena CIF vyšší než reprezentativní cena. Toto řešení bylo opodstatněno logikou tehdejší úpravy, neboť v opačném případě dovozce neměl důvod žádat o použití dovozní ceny CIF – použití reprezentativní ceny pro něj bylo výhodnější.
(
11
) – Rozsudek ze dne 13. prosince 2001, C‑317/99, EU:C:2001:681.
(
12
) – Nařízení Rady (EHS) č. 2777/75 ze dne 29. října 1975 o společné organizaci trhu s drůbežím masem (Úř. věst. 1975, L 282, s. 77; Zvl. vyd. 03/02, s. 138). Toto ustanovení bylo nahrazeno čl. 141 odst. 3 nařízení č. 1234/2007.
(
13
) – Rozsudek ze dne 13. prosince 2001, Kloosterboer Rotterdam, C‑317/99, EU:C:2001:681, bod 30.
(
14
) – Rozsudek ze dne 13. prosince 2001, Kloosterboer Rotterdam, C‑317/99, EU:C:2001:681, body 23 až 25.
(
15
) – Stanovisko generálního advokáta D. Ruize-Jaraba Colomera ve věci Kloosterboer Rotterdam, C‑317/99, EU:C:2001:229, body 35 až 37.
(
16
) – Nařízení Komise (ES) č. 493/1999 ze dne 5. března 1999, kterým se mění nařízení (ES) č. 1484/95 (Úř. věst. 1999, L 59, s. 15; Zvl. vyd. 03/24, s. 420), čl. 1 odst. 3.
(
17
) – Viz bod 24 tohoto stanoviska.
(
18
) – V souladu s článkem 4 nařízení č. 1484/95.
(
19
) – Rozsudek ze dne 13. prosince 2001, C‑317/99, EU:C:2001:681.
(
20
) – Jednoznačně to vyplývá z čl. 3 odst. 4 druhého pododstavce nařízení č. 1484/95, podle kterého „[se] jistota […] uvolní, v tom rozsahu, ve kterém je celním orgánům poskytnut uspokojivý důkaz o podmínkách prodeje“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska).
(
21
) – Toto nařízení bylo účinné v době rozhodné z hlediska skutkových okolností věci v původním řízení. Ustanovení o určování celní hodnoty zboží, jež jsou účinná v současné době, se nacházejí v článku 69 a násl. nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 952/2013 ze dne 9. října 2013, kterým se stanoví celní kodex Unie (Úř. věst. 2013, L 269, s. 1).
(
22
) – Článek 29 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2913/92.