62015CC0196
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
přednesené dne 23. prosince 2015 (
1
)
Věc C‑196/15
Granarolo SpA
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži, Francie)]
„Soudní příslušnost v občanských a obchodních věcech — nařízení (ES) č. 44/2001 — Zvláštní příslušnost — Článek 5 odst. 1 a 3 — Náhlé přerušení obchodního vztahu — Smluvní nebo deliktní povaha příslušné žaloby na náhradu škody“
I – Úvod
1.
Projednávaná věc je pro Soudní dvůr novou příležitostí k tomu, aby od sebe odlišil zvláštní kritéria pro určení soudní příslušnosti, jež pro uplatňování smluvních a mimosmluvních nároků stanoví nařízení (ES) č. 44/2001 (
2
).
2.
Konkrétně se jedná o otázku, zda se na právní spor, v němž je žaloba na náhradu škody odůvodňována pouze náhlým přerušením obchodních vztahů, uplatní soudní příslušnost pro oblast deliktní odpovědnosti.
II – Právní rámec
A – Unijní právo
3.
Článek 5 nařízení č. 44/2001 stanoví:
„Osoba, která má bydliště na území některého členského státu, může být v jiném členském státě žalována,
1.
a)
pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn;
b)
pro účely tohoto ustanovení a pokud nebylo dohodnuto jinak, je místem plnění zmíněného závazku:
—
v případě prodeje zboží místo na území členského státu, kam podle smlouvy zboží bylo nebo mělo být dodáno,
—
v případě poskytování služeb místo na území členského státu, kde služby podle smlouvy byly nebo měly být poskytovány,
[…]
3.
ve věcech týkajících se protiprávního jednání či jednání, které je postaveno na roveň protiprávnímu jednání, u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události;
[…]“
B – Vnitrostátní právo
4.
Článek L. 442-6 francouzského obchodního zákoníku (Code de commerce) stanoví:
„[…] Každému výrobci, obchodníku, průmyslovému výrobci nebo osobě zapsané v živnostenském rejstříku vzniká odpovědnost za škodu a povinnost nahradit tuto škodu, pokud byla způsobena:
[…]
5.
náhlým, byť jen částečným, přerušením zavedeného obchodního vztahu bez předchozího písemného oznámení, které zohledňuje dobu trvání obchodního vztahu a dodržuje minimální výpovědní lhůtu, kterou stanoví meziodvětvové dohody s přihlédnutím k obvyklé obchodní praxi. […] Pokud takové dohody neexistují, ministr obchodu může s přihlédnutím k obchodním zvyklostem vyhláškou stanovit pro každou kategorií výrobků minimální lhůtu pro oznámení a vymezit podmínky přerušení obchodních vztahů zejména v závislosti na jejich trvání. Předchozí ustanovení nebrání možnosti ukončení obchodního vztahu bez předchozího oznámení v případě neplnění závazků druhou smluvní stranou nebo v případě vyšší moci. […]“
III – Spor v původním řízení a předběžné otázky
5.
Francouzská společnost uváděla zhruba 25 let na francouzský trh jako distributor potraviny dodávané italským podnikem. Mnohaletý obchodní vztah se nezakládal na žádné rámcové smlouvě a zejména pak ani na jakémkoli ujednání o výhradním zastoupení.
6.
Dne 10. prosince 2012 sdělil italský podnik francouzské společnosti, že tento obchodní vztah ke dni 1. ledna 2013 ukončuje.
7.
Francouzská společnost v návaznosti na to italský podnik zažalovala u Tribunal de commerce Marseille (obchodní soud v Marseilli) o náhradu škody z důvodu náhlého přerušení obchodních vztahů. Svou žalobu opírala o článek L. 442-6 obchodního zákoníku. Vzhledem k tomu, že Tribunal de commerce byl toho názoru, že předmětem žaloby je protiprávní jednání, uznal svou příslušnost podle čl. 5 odst. 3 nařízení č. 44/2001.
8.
Italský podnik podal opravný prostředek proti příslušnosti francouzských soudů.
9.
V této situaci Cour d’appel de Paris (odvolací soud v Paříži), který se tímto opravným prostředkem zabývá, přerušil řízení a rozhodl o předložení následující předběžné otázky Soudnímu dvoru:
„1)
Musí být čl. 5 odst. 3 nařízení č. 44/2001 vykládán v tom smyslu, že žaloba na náhradu škody z důvodu přerušení zavedených obchodních vztahů spočívajících v dodávání zboží distributorovi po dobu několika let bez rámcové smlouvy nebo ujednání o výhradním zastoupení náleží do oblasti deliktní odpovědnosti?
2)
V případě záporné odpovědi na první otázku: je ustanovení čl. 5 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení použitelné na určení místa plnění závazku, který je základem žaloby v případě uvedeném v první otázce?“
IV – Právní posouzení
A – K první předběžné otázce
10.
Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda taková žaloba na náhradu škody, jako je žaloba, jež je předmětem původního řízení, spadá do oblasti deliktní odpovědnosti ve smyslu čl. 5 odst. 3 nařízení č. 44/2001.
11.
Hranici mezi deliktní a smluvní odpovědností upřesnil Soudní dvůr v roce 2014 ve věci Brogsitter (
3
) .
1. Rozsudek ve věci Brogsitter
12.
Soudní dvůr se v této věci zabýval otázkou, zda žaloby na určení občanskoprávní odpovědnosti, kterou je nutno podle vnitrostátního práva považovat za deliktní, musí být s ohledem na smlouvu mezi účastníky původního řízení nicméně považovány za žaloby patřící mezi případy, kdy „předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy“ ve smyslu čl. 5 odst. 1 nařízení č. 44/2001 (
4
).
13.
Za určující pro odlišení deliktní a smluvní odpovědnosti považoval Soudní dvůr to, zda „se smlouva mezi žalovaným a žalobcem jeví jako nezbytná k prokázání […] nedovolené povahy jednání vytýkaného první osobě […]“ (
5
). Vykládat smlouvu je nezbytné tehdy, když „je předmětem žalob […] v původním řízení návrh na náhradu škody, za jejíž příčinu lze rozumně považovat porušení práv a povinností ze smlouvy mezi účastníky původního řízení, kteroužto by bylo nutné vzít v úvahu při rozhodování o žalobě“ (
6
).
14.
Je-li nezbytný výklad smlouvy, připadá v úvahu smluvní odpovědnost ve smyslu čl. 5 odst. 1, v opačném případě připadá v úvahu deliktní odpovědnost ve smyslu čl. 5 odst. 3 nařízení č. 44/2001.
2. Uplatnění zásad vypracovaných v rozsudku ve věci Brogsitter na projednávanou věc
15.
V projednávané věci se jedná o obdobný problém jako ve věci Brogsitter.
16.
Také zde vychází předkládající soud z toho, že nárok na náhradu škody, uplatněný na základě vnitrostátního práva (
7
), je třeba klasifikovat jako deliktní.
17.
V projednávané věci však – na rozdíl od věci Brogsitter – neexistuje nutná souvislost s výkladem smlouvy mezi oběma stranami, který by mohl zakládat soudní příslušnost pro oblast smluvní odpovědnosti.
18.
Základem nároku na náhradu škody je náhlé přerušení stávajících obchodních vztahů, v jejichž průběhu bylo francouzské společnosti mnohokrát dodáno příslušné zboží. Strany však spolu neuzavřely žádnou rámcovou smlouvu, která by jejich obchodní vztahy celkově upravovala. Na rozhodující otázku, zda byla v souvislosti s přerušením obchodních vztahů poskytnuta přiměřená lhůta, nelze tudíž odpovědět na základě posouzení smluvních ujednání mezi stranami (
8
).
19.
Svou povahou je požadavek náhrady škody na smluvním jednání spíše nezávislý. Jeho základem nejsou smluvní ujednání obou stran, nýbrž právní předpis, který v zájmu řádné hospodářské činnosti nepřipouští jakékoliv nenadálé přerušení obchodních vztahů a dosavadnímu obchodnímu partnerovi umožňuje v takových případech vznášet nárok na náhradu škody.
20.
Popsaná situace je tedy do jisté míry opačná ve srovnání se situací ve věci Brogsitter. Ve věci Brogsitter se jednalo o nárok na náhradu škody, jehož základem bylo porušení existující smlouvy. Oproti tomu v projednávané věci není požadavek náhrady škody vznášen na základě existujících smluv, nýbrž spíše na základě skutečnosti, že po náhlém ukončení obchodních vztahů nedošlo k uzavření žádných dalších smluv. Nejedná se tedy o neplnění smluvních závazků, nýbrž o odmítnutí smluvního vztahu ze strany dřívějšího obchodního partnera. „Základ“ nároku na náhradu škody nemá tudíž žádnou oporu ve smlouvě.
21.
O smluvní opoře by bylo možné (hypoteticky) hovořit pouze tehdy, kdyby strana přerušující obchodní vztah mohla věřiteli vytýkat, že se v rámci jejich obchodního vztahu dříve dopouštěl nějakého porušování smluvních ujednání, aby tímto způsobem ospravedlnila své přerušení obchodních vztahů, a byla tak zproštěna povinnosti nahrazovat škodu. Takový prostředek obrany – i kdyby byl ve formě námitky předložen, třebaže pro to chybí jakékoli opěrné body – by ovšem nijak nezměnil povahu nároku na náhradu škody a nedosáhl by toho, aby se z něho stal nárok smluvní.
22.
„Smlouva nebo nároky ze smlouvy“ tudíž nejsou předmětem stávajícího řízení, a proto se také v tomto případě nemůže jednat o smluvní odpovědnost podle čl. 5 odst. 1 nařízení č. 44/2001.
23.
Nárok, o jaký se jedná v původním řízení, musí být vzhledem ke své povaze klasifikován spíše jako deliktní, jak to již dříve v případě nároků vznikajících na základě zaviněného přerušení jednání o uzavření smlouvy učinil Soudní dvůr (
9
). S předmětným nárokem, který vzniká v projednávané věci, jsou tyto nároky srovnatelné potud, že ani zde nemá „jedna strana vůči druhé […] svobodně přijaté závazky“ (
10
) a že uplatňovaný nárok je založen na výtce jednání obchodního partnera v rozporu s dobrou vírou (
11
).
24.
Z výše uvedeného vyplývá, že na první předběžnou otázku je třeba odpovědět tak, že žaloba na náhradu škody z důvodu přerušení stávajících obchodních vztahů, které nejsou upraveny žádnou rámcovou smlouvou ani ujednáním o výhradním zastoupení, se týká protiprávního jednání či jednání, které je postaveno na roveň protiprávnímu jednání, a že tudíž spadá do působnosti čl. 5 odst. 3 nařízení č. 44/2001.
B – Ke druhé předběžné otázce
25.
Vzhledem k tomu, že odpověď na první otázku není záporná, není už nutné hledat odpověď na druhou otázku předkládajícího soudu, jejímž předmětem je v případě, že by deliktní odpovědnost byla vyloučena, k čemuž nedošlo, zda je ustanovení čl. 5 odst. 1 písm. b) nařízení č. 44/2001 použitelné na určení místa plnění sporného závazku.
26.
Podpůrně se lze krátce vyjádřit i k této druhé otázce a poukázat na rozsudek Soudního dvora ve věci Corman-Collins (
12
), v němž byla vznesena otázka, zda je na nároky na odškodnění prodejce v souvislosti s ukončením ústně sjednané smlouvy o autorizovaném prodeji (
13
) použitelné ustanovení čl. 5 odst. 1 písm. b) nařízení č. 44/2001.
27.
Soudní dvůr v tomto ohledu konstatoval, že smlouva o autorizovaném prodeji, „pro kterou je charakteristická rámcová dohoda, jejímž předmětem je závazek spočívající v dodání a zásobování sjednaný do budoucna dvěma hospodářskými subjekty, která obsahuje zvláštní smluvní ustanovení ohledně distribuce zboží, jež prodává poskytovatel oprávnění […]“ (
14
), má být kvalifikována jako smlouva o poskytování služeb (ve smyslu ustanovení čl. 5 odst. 1 písm. b) druhé odrážky). Jedná-li se naopak o „trvalý obchodní vztah mezi dvěma hospodářskými subjekty v případě, že se tento vztah omezuje na smlouvy po sobě jdoucí, jejichž předmětem je dodání a odebrání zboží“, je třeba použít ustanovení čl. 5 odst. 1 písm. b) první odrážky (
15
).
28.
Na projednávanou věc nelze tyto úvahy uplatnit už vzhledem k tomu, že strany spolu žádnou rámcovou dohodu uzavřenu neměly. Předmětem sporu v původním řízení navíc není „prodej zboží“ ve smyslu čl. 5 odst. 1 písm. b) první odrážky nařízení č. 44/2001, nýbrž spíše náhlé přerušení obchodních vztahů bez ohledu na konkrétní obsah příslušných smluvních ujednání. Ustanovení čl. 5 odst. 1 písm. b) nařízení č. 44/2001 tudíž nelze použít.
V – Závěry
29.
S ohledem na uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžnou otázku odpověděl následujícím způsobem:
„Žaloba na náhradu škody z důvodu přerušení stávajících obchodních vztahů, které nejsou upraveny žádnou rámcovou smlouvou ani ujednáním o výhradním zastoupení, se týká protiprávního jednání či jednání, které je postaveno na roveň protiprávnímu jednání, a spadá tudíž do působnosti čl. 5 odst. 3 nařízení č. 44/2001.“
(
1
) – Původní jazyk: němčina.
(
2
) – Nařízení Rady ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst 2001, L 12, s. 1).
(
3
) – Rozsudek ve věci Brogsitter (C‑548/12, EU:C:2014:148).
(
4
) – Rozsudek ve věci Brogsitter (C‑548/12, EU:C:2014:148, bod 16).
(
5
) – Rozsudek ve věci Brogsitter (C‑548/12, EU:C:2014:148, bod 25).
(
6
) – Rozsudek ve věci Brogsitter (C‑548/12, EU:C:2014:148, bod 26).
(
7
) – Skutečnost, že právní spor v původním řízení spadá do působnosti francouzského práva, předkládající soud dále neproblematizuje. Samo o sobě to však zjevné není a v zásadě by to mělo být stanoveno na základě příslušných kolizních norem nebo imperativních ustanovení, což je otázka, kterou se předkládající soud nezabýval a pro jejíž zodpovězení není v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce dostatek údajů.
(
8
) – Otázka, zda smlouvy byly již uzavřeny, nebo zda se obchodní vztahy nacházely ještě v předsmluvním stadiu, kdy se o uzavření smluv teprve jednalo, je pro výše uvedené odůvodnění nároku, jak to s odvoláním na judikaturu nejvyšších soudů uvádí francouzská vláda, zcela bezvýznamná.
(
9
) – Rozsudek ve věci Tacconi (C‑334/00, EU:C:2002:499).
(
10
) – Rozsudek ve věci Tacconi (C‑334/00, EU:C:2002:499, bod 27); k tomu také srov. rozsudek ve věci Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, bod 39).
(
11
) – Rozsudek ve věci Tacconi (C‑334/00, EU:C:2002:499, bod 27).
(
12
) – Rozsudek ve věci Corman-Collins (C‑9/12, EU:C:2013:860).
(
13
) – Rozsudek ve věci Corman-Collins (C‑9/12, EU:C:2013:860, bod 14): V tom spočívá rozhodující rozdíl oproti projednávané věci, ve které podle konstatování předkládajícího soudu jakákoli rámcová smlouva chybí.
(
14
) – Rozsudek ve věci Corman-Collins (C‑9/12, EU:C:2013:860, bod 36).
(
15
) – Rozsudek ve věci Corman-Collins (C‑9/12, EU:C:2013:860, body 35 a 36).