62024CJ0340
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kahdeksas jaosto)
20 päivänä marraskuuta 2025 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Henkilöiden vapaa liikkuvuus – SEUT 45 ja SEUT 49 artikla – Ammattipätevyyden tunnustaminen – Oikeus harjoittaa tukiopettajan ammattia jäsenvaltiossa – Kyseisen jäsenvaltion kansalaiset, jotka ovat saaneet yksityisen korkeakoulun antaman muodollista pätevyyttä osoittavan asiakirjan toisessa jäsenvaltiossa – Muodollista pätevyyttä osoittava asiakirja, jota ei ole laillisesti tunnustettu ja joka ei anna oikeutta ryhtyä harjoittamaan vastaavaa ammattia viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa – Ensimmäisen jäsenvaltion velvollisuus ottaa huomioon kaikki asianomaisen henkilön tutkintotodistukset, todistukset ja muut muodollista pätevyyttä osoittavat asiakirjat – Poikkeus
Yhdistetyissä asioissa C‑340/24 ja C‑442/24 [Artollisi ja Lescolanno] (
i
),
joissa on kyse kahdesta SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jotka Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Latiumin alueellinen hallintotuomioistuin, Italia), on esittänyt 3.5. ja 17.6.2024 tekemillään päätöksillä, jotka ovat saapuneet unionin tuomioistuimeen 9.5. ja 21.6.2024 saadakseen ennakkoratkaisun asioissa
EW (C‑340/24) ja
LO (C‑442/24)
vastaan
Ministero dell’Istruzione e del Merito (C‑340/24 ja C‑442/24) ja
Ministero dell’Università e della Ricerca (C‑340/24),
UNIONIN TUOMIOISTUIN (kahdeksas jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja O. Spineanu-Matei sekä tuomarit S. Rodin (esittelevä tuomari) ja N. Fenger,
julkisasiamies: N. Emiliou,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
LO, edustajinaan S. Berengan, B. Celletti ja F. Vannicelli, avvocati,
–
Italian hallitus, asiamiehenään S. Fiorentino, avustajinaan D. D’Alberti ja T. Lubrano Lobianco, avvocati dello Stato,
–
Ranskan hallitus, asiamiehinään B. Dourthe ja M. Guiresse,
–
Norjan kuningaskunta, asiamiehinään A. Narvestad ja I. Collett,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään L. Armati, P. A. Messina ja J. Szczodrowski,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asiat ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyynnöt koskevat ammattipätevyyden tunnustamisesta 7.9.2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/36/EY (EUVL 2005, L 255, s. 22), sellaisena kuin se on muutettuna 20.11.2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2013/55/EU (EUVL 2013, L 354, s. 132) (jäljempänä direktiivi 2005/36), 13 artiklan tulkintaa.
2
Nämä ennakkoratkaisupyynnöt on esitetty kahdessa asiassa, joista ensimmäisen asianosaiset ovat yhtäältä EW ja toisaalta Ministero dell’Istruzione e del Merito (opetus- ja ansioministeriö, Italia) ja Ministero dell’Università e della Ricerca (yliopisto- ja tutkimusministeriö, Italia) ja joista toisen asianosaiset ovat yhtäältä LO ja toisaalta Ministero dell’Istruzione e del Merito ja joissa on kyse EW:n ja LO:n sellaisten hakemusten hylkäämisestä, joissa he hakivat sellaisen muodollista pätevyyttä osoittavan asiakirjan tunnustamista, jonka nimike on ”Curso superior de Especialización en atención a las necesidades específicas de apoyo educativo” (Korkea-asteen erikoistumiskurssi tukiopetuksen alalla) ja jonka on myöntänyt Valenciassa (Espanja) sijaitseva CEU Universidad Cardenal Herrera, voidakseen harjoittaa tukiopetukseen erikoistuneen opettajan ammattia.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
3
Direktiivin 2005/36/EY johdanto-osan 41 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Tämän direktiivin soveltaminen ei rajoita [SEUT 45] artiklan 4 kohdan eikä [SEUT 49] artiklan soveltamista – –”
4
Kyseisen direktiivin 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä vahvistetaan säännöt, joiden mukaisesti jäsenvaltion, joka vaatii säännellyn ammatin harjoittamisen aloittamiseksi tai sen harjoittamiseksi alueellaan määrättyä ammattipätevyyttä (jäljempänä ’vastaanottava jäsenvaltio’), on tunnustettava kyseisen ammatin harjoittamisen aloittamiseen ja sen harjoittamiseen ammattipätevyys, joka on hankittu yhdessä tai useammassa muussa jäsenvaltiossa (jäljempänä ’kotijäsenvaltio’) ja joka antaa kyseisen pätevyyden haltijalle oikeuden harjoittaa siellä samaa ammattia.”
5
Kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä direktiiviä sovelletaan niihin jäsenvaltion kansalaisiin, jotka haluavat harjoittaa säänneltyä ammattia joko itsenäisinä ammatinharjoittajina tai palkattuina työntekijöinä, vapaiden ammattien harjoittajat mukaan luettuina, muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa he ovat hankkineet ammattipätevyytensä.”
6
Direktiivin 3 artiklan 1 kohdan c ja d alakohta sisältää seuraavat määritelmät:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
c)
’muodollista pätevyyttä osoittavalla asiakirjalla’ jäsenvaltion lakien, asetusten tai hallinnollisten määräysten mukaisesti nimetyn viranomaisen antamia tutkintotodistuksia, todistuksia ja muita muodollista pätevyyttä osoittavia asiakirjoja pääosin [unionissa] suoritetusta ammatillisesta koulutuksesta. – –
d)
’toimivaltaisella viranomaisella’ viranomaista tai elintä, jonka jäsenvaltio on nimenomaisesti valtuuttanut myöntämään tai ottamaan vastaan tutkintotodistuksia ja muita asiakirjoja tai tietoja, sekä ottamaan vastaan hakemuksia ja tekemään tässä direktiivissä tarkoitettuja päätöksiä”.
7
Direktiivin 2005/36 13 artiklan, jonka otsikko on ”Tunnustamisen edellytykset”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kun vastaanottavassa jäsenvaltiossa edellytetään säännellyn ammatin harjoittamisen aloittamiseksi tai harjoittamiseksi tiettyä ammattipätevyyttä, kyseisen jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen antaa hakijalle luvan ryhtyä harjoittamaan ja harjoittaa kyseistä ammattia samoin edellytyksin kuin omille kansalaisilleen, jos hakijalla on toisen jäsenvaltion alueellaan saman ammatin harjoittamisen aloittamiseksi tai harjoittamiseksi edellyttämä, 11 artiklassa tarkoitettu pätevyystodistus tai muodollista pätevyyttä osoittava asiakirja.
Pätevyystodistusten ja muodollista pätevyyttä osoittavien asiakirjojen on oltava jäsenvaltion lakien, asetusten tai hallinnollisten määräysten mukaisesti nimetyn toimivaltaisen viranomaisen antamia.”
Italian oikeus
8
Tukiopettajan ammatti on Italiassa säännelty ammatti. Kouluhenkilöstöä koskevista kiireellisistä säännöksistä 3.5.1999 annetun lain nro 124 (legge n. 124 – Disposizioni urgenti in materia di personale scolastico; GURI nro 107, 10.5.1999) 4 §:n mukaan ainoastaan henkilöt, jotka ovat suorittaneet tukiopetukseen erikoistuneen opettajan tutkinnon, voidaan sisällyttää maakunnallisiin luetteloihin, joiden perusteella vuosittaiset sijaisuudet jaetaan.
9
Maakunnallisten luetteloiden ja koululuetteloiden, joista on kyse 3.5.1999 annetun lain nro 124 4 §:n 6 a ja 6 b momentissa, perustamismenettelyistä ja opetus- ja tukihenkilöstön sijaisuuksien myöntämismenettelyistä 10.7.2020 annetun ministeriön asetuksen nro 60 (ordinanza ministeriale n. 60 – Procedure di istituzione delle graduatorie provinciali e di istituto di cui all’articolo 4, commi 6 bis e 6-ter, della legge 3 maggio 1999, n. 124 e di conferimento delle relative supplenze per il personale docente ed educativo) 7 §:n 4 momentin e kohdassa säädetään, että hakijoiden, jotka pyytävät sisällyttämistä kyseisiin maakunnallisiin luetteloihin, on liitettävä hakemukseensa ”vaaditut tutkintotodistukset, jotka on saatu hakemuksen jättämisen määräajan päättymiseen mennessä ja joista käyvät ilmi tarkat tiedot todistukset myöntäneistä oppilaitoksista”, ja että ”jos luetteloon pääsyn mahdollistava todistus on saatu ulkomailla ja ministeriö on sen tunnustanut, hakijan on annettava tiedot myös tutkinnon tunnustamista koskevasta päätöksestä”.
10
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää lisäksi, että vammaisten oppilaiden tukiopetukseen erikoistuneen opettajan tutkinto, joka on saatu Italiassa erityisten erikoistumisopintojen päätteeksi, tai vastaava ulkomailla saatu tukiopetukseen erikoistuneen opettajan tutkinto, joka on tunnustettu Italiassa, mahdollistaa pääsyn kilpailujen kautta myönnettäviin tukiopettajan virkoihin.
11
Korkea-asteen koulutusta koskevien tutkintojen tunnustamisesta Euroopan alueella Lissabonissa 11.4.1997 tehdyn yleissopimuksen ratifioinnista ja täytäntöönpanosta sekä sisäisen oikeusjärjestyksen mukauttamista koskevista säännöksistä 11.7.2002 annetun lain nro 148 (legge n. 148 – Ratifica ed esecuzione della Convenzione sul riconoscimento dei titoli di studio relativi all’insegnamento superiore nella Regione europea, fatta a Lisbona l’11 aprile 1997, e norme di adeguamento dell’ordinamento interno; GURI nro 173, 25.7.2002, Supplemento ordinario nro 151) 2 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Toimivalta ulkomailla suoritettujen opintojaksojen ja ‑kausien sekä ulkomaisten tutkintojen tunnustamiseen korkea-asteen koulutukseen pääsyn, yliopisto-opintojen jatkamisen ja yliopistotutkintojen suorittamisen mahdollistamiseksi Italiassa annetaan yliopistoille ja korkeakouluille, jotka harjoittavat sitä itsenäisen toimivaltansa puitteissa ja omien säännöstensä mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta asiaa koskevien kahdenvälisten sopimusten soveltamista.”
12
Kyseisen lain 5 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Akateemisten tutkintojen tunnustaminen muihin kuin 2 §:ssä mainittuihin tarkoituksiin kuuluu valtionhallinnolle, joka noudattaa ammattitutkintojen tunnustamista ja julkishallinnon tehtäviin pääsyä koskevia voimassa olevia säännöksiä myöhemmin annettavalla täytäntöönpanoasetuksella vahvistettavien menettelyjen mukaisesti.”
13
Ammattipätevyyden tunnustamisesta annetun direktiivin 2005/36/EY sekä tiettyjen direktiivien mukauttamisesta henkilöiden vapaan liikkuvuuden alalla Bulgarian ja Romanian liittymisen johdosta annetun direktiivin 2006/100/EY täytäntöönpanosta 9.11.2007 annetulla asetuksella nro 206 (Decreto legislativo n. 206 – Attuazione della direttiva 2005/36/CE relativa al riconoscimento delle qualifiche professionali, nonché della direttiva 2006/100/CE che adegua determinate direttive sulla libera circolazione delle persone a seguito dell’adesione di Bulgaria e Romania; GURI nro 261, 9.11.2007, Supplemento ordinario nro 228), sellaisena kuin se on muutettuna ammattipätevyyden tunnustamisesta annetun direktiivin 2005/36/EY muuttamisesta annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/55/EU ja hallinnollisesta yhteistyöstä sisämarkkinoiden tietojenvaihtojärjestelmässä 28.1.2016 annetun asetuksen (EU) N:o 1024/2012 (IMI-asetus) täytäntöönpanemiseksi 28.1.2016 annetulla asetuksella nro 15 (decreto legislativo n. 15 – Attuazione della direttiva 2013/55/UE del Parlamento europeo e del Consiglio, recante modifica della direttiva 2005/36/CE, relativa al riconoscimento delle qualifiche professionali e del regolamento (UE) n. 1024/2012, relativo alla cooperazione amministrativa attraverso il sistema di informazione del mercato interno (”Regolamento IMI”), GURI nro 32, 9.2.2016) (jäljempänä asetus nro 206/2007), säännellään sen 1 §:n nojalla muun muassa ”yhdessä tai useammassa muussa Euroopan unionin jäsenvaltiossa jo hankitun sellaisen ammattipätevyyden tunnustamista säänneltyjen ammattien aloittamiseksi ja harjoittamiseksi – –, joka antaa kyseisen pätevyyden haltijalle oikeuden harjoittaa kotijäsenvaltiossa vastaavaa ammattia”.
14
Asetuksen nro 206/2007 2 §:n mukaan asetusta ”sovelletaan Euroopan unionin jäsenvaltioiden kansalaisiin, jotka haluavat harjoittaa kansallisella alueella joko palkattuina työntekijöinä tai itsenäisinä ammatinharjoittajina, vapaiden ammattien harjoittajat mukaan luettuina, säänneltyä ammattia toisessa Euroopan unionin jäsenvaltiossa hankitun sellaisen ammattipätevyyden perusteella, joka antaa heille kotijäsenvaltiossa pätevyyden kyseisen ammatin harjoittamiseen”.
15
Asetuksen nro 206/2007 3 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.   Tähän asetukseen perustuva ammattipätevyyden tunnustaminen antaa erikseen säädettyjen vaatimusten täyttyessä pääsyn vastaavaan ammattiin, johon 2 §:n 1 momentissa tarkoitetuilla kansalaisilla on pätevyys kotijäsenvaltiossa, ja oikeuden harjoittaa sitä Italian oikeusjärjestyksessä säädetyin vastaavin edellytyksin.
2.   Asianomaisen Italian alueella harjoittamana ammattina on 1 §:n 1 momenttia sovellettaessa pidettävä sitä, johon hänellä on pätevyys kotijäsenvaltiossaan, jos ammattitoiminta on vertailukelpoista (sanotun rajoittamatta osittaista ammatinharjoittamisoikeutta koskevien 5 septies artiklan säännösten soveltamista).”
16
Asetuksen nro 206/2007 4 §:ssä täsmennetään, että ”ammattipätevyydellä” tarkoitetaan ”pätevyyttä, joka osoitetaan muodollista pätevyyttä osoittavalla asiakirjalla, – – pätevyystodistuksella tai ammattikokemuksella” ja että henkilöt, jotka ovat saaneet ulkomailla muodollista pätevyyttä osoittavan asiakirjan, jolla tarkoitetaan ”yliopiston tai muun erityisten lakien mukaisesti valtuutetun elimen antamia tutkintotodistuksia, todistuksia ja muita muodollista pätevyyttä osoittavia asiakirjoja, joilla todistetaan pääosin [unionissa] hankittu ammatillinen koulutus”, ja joka kyseisen asetuksen perusteella antaa heille ammatillisen pätevyyden ja antaa heille oikeuden harjoittaa kyseistä ammattia kotijäsenvaltiossa, voivat aloittaa kyseisessä asetuksessa säädetyn ammatillisen pätevyyden tunnustamista koskevan menettelyn.
Pääasiat, ennakkoratkaisukysymykset ja unionin tuomioistuimessa käyty menettely
17
Kumpikin pääasioiden kantajista jätti vuonna 2021 Italian toimivaltaiselle viranomaiselle hakemuksen toisessa jäsenvaltiossa hankitun ammattipätevyyden tunnustamiseksi tukiopetukseen erikoistuneen opettajan ammatin harjoittamista varten. Tunnustamista koskevat hakemukset koskivat Valenciassa sijaitsevan CEU Universidad Cardenal Herreran myöntämää muodollista pätevyyttä osoittavaa asiakirjaa, jonka nimike on ”Korkea-asteen erikoistumiskurssi tukiopetuksen alalla”.
18
Italian toimivaltainen viranomainen hylkäsi kyseisten kantajien hakemukset sillä perusteella, että Espanjan toimivaltaisilta viranomaisilta hallinnollisesta yhteistyöstä sisämarkkinoiden tietojenvaihtojärjestelmässä ja komission päätöksen 2008/49/EY kumoamisesta 25.10.2012 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EU) N:o 1024/2012 (IMI-asetus) (EUVL 2012, L 316, s. 1) säädetyn sisämarkkinoiden tietojenvaihtojärjestelmän kautta tehdyn pyynnön perusteella saatujen tietojen mukaan kyseessä oleva muodollista pätevyyttä osoittava asiakirja, joka on vain sen myöntäneen yliopiston oma todistus, ei ole Espanjassa virallinen muodollista pätevyyttä osoittava asiakirja, eikä sen perusteella voida harjoittaa Espanjassa alakoulun opettajan säänneltyä ammattia terapeuttisen pedagogiikan erikoisaloilla kuulo ja kieli; näitä pätevyyksiä edellytetään kyseisessä jäsenvaltiossa erityisopetuksen alalla.
19
Tämän vuoksi Italian toimivaltainen viranomainen totesi, että kyseinen muodollista pätevyyttä osoittava asiakirja, jota Espanjan valtio ei ollut tunnustanut, ei ollut pätevä eikä sillä ollut vaikutuksia Espanjassa, joten sitä ei voitu tunnustaa Italian lainsäädännön perusteella.
20
Pääasian kantajat nostivat näin ollen Tribunale amministrativo regionale per il Laziossa (Latiumin alueellinen hallintotuomioistuin, Italia), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, kanteet, joissa vaadittiin heidän hakemustensa hylkäämispäätösten kumoamista.
21
Kyseinen tuomioistuin katsoo olevan epäselvää, onko kansallisessa oikeuskäytännössä merkitykselliselle kansalliselle lainsäädännölle annettu sellainen tulkinta unionin oikeuden mukainen, joka johtaa siihen, että toimivaltaisten kansallisten viranomaisten on aina arvioitava kotijäsenvaltiossa suoritetun koulutuksen sisältöä vertaamalla sitä vastaanottavan jäsenvaltion oikeudessa säädettyyn koulutukseen erityisesti tilanteessa, jossa muodollista pätevyyttä osoittavaa asiakirjaa, jonka tunnustamista on haettu vastaanottavassa jäsenvaltiossa, ei ole laillisesti tunnustettu kotijäsenvaltiossa viralliseksi muodollista pätevyyttä osoittavaksi asiakirjaksi, joka antaa oikeuden ryhtyä harjoittamaan kyseistä ammattia.
22
Tässä tilanteessa Tribunale amministrativo regionale per il Lazio päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset, jotka ovat molemmissa pääasioissa samat:
”1)
Onko direktiivin 2005/36 – – 13 artiklaa, kun sitä luetaan ottamalla huomioon [unionin] tavoite poistaa jäsenvaltioiden välisiä ihmisten ja palvelujen sekä opettajien vapaan liikkuvuuden esteitä, tulkittava siten, että se on jäsenvaltioiden välisen ammattipätevyyden tunnustamisen valossa ja erityisesti tukiopetuksen erikoistumistutkinnon osalta esteenä sellaiselle kansallisen lainsäädännön tulkitsemiselle ja soveltamiselle, jossa katsotaan täyttyvän tunnustamisen edellytykset myös tilanteissa, joissa kotijäsenvaltiossa hankittu erikoistumistutkinto ei mahdollista vastaavan ammatin harjoittamista mainitussa kotijäsenvaltiossa, joka ei tunnusta tutkintoa laillisesti kyseisen ammatin harjoittamiseen pätevänä tutkintona?
2)
Jos direktiivin 2005/36 – – 13 artiklalla ei katsota olevan tällaista estävää vaikutusta, onko direktiivin 2005/36 III osaston I luvun säännöksiä tällöin tulkittava siten, että ammattipätevyyden tunnustamisessa toimivaltaisten viranomaisten on asianomaisen hakemuksen saatuaan kaikissa tapauksissa kuitenkin arvioitava kaikkien asianomaisen henkilön esittämien asiakirjojen, jotka voivat todistaa hänen ammattipätevyytensä, sisältöä, vaikka kyseinen pätevyys ei anna oikeutta ammatin harjoittamiseen kotijäsenvaltiossa, sekä sitä, täyttääkö koulutus, joka näillä asiakirjoilla todistetaan, kyseisen ammattipätevyyden saamiseen vastaanottavassa jäsenvaltiossa vaaditut edellytykset, ja tarvittaessa määrättävä korvaavia toimenpiteitä?”
23
Unionin tuomioistuimen presidentin 11.9.2024 tekemällä päätöksellä asiat C‑340/24 ja C‑442/24 yhdistettiin asian käsittelyn kirjallista ja suullista vaihetta sekä tuomion antamista varten.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
24
Aluksi on todettava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ennakkoratkaisukysymyksillään unionin tuomioistuimelta direktiivin 2005/36 13 artiklan tulkintaa. Kyseisessä säännöksessä säädetty ammattipätevyyden tunnustaminen merkitsee sitä, että tällaista tunnustamista hakevalla henkilöllä on oltava muodollista pätevyyttä osoittava asiakirja, joka oikeuttaa hänet kotijäsenvaltiossa harjoittamaan säänneltyä ammattia. Kyseistä direktiiviä ei nimittäin sovelleta tilanteeseen, jossa ammattipätevyyden tunnustamista hakeva henkilö ei ole saanut tällaista muodollista pätevyyttä osoittavaa asiakirjaa (ks. vastaavasti tuomio 8.7.2021, Lietuvos Respublikos sveikatos apsaugos ministerija, C‑166/20, EU:C:2021:554, 29 kohta), kuten on pääasian kantajien tapauksessa.
25
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välille SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Unionin tuomioistuimen on tämän vuoksi tarvittaessa muotoiltava sille esitetyt kysymykset uudelleen (tuomio 28.11.2000, Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, 18 kohta ja tuomio 24.6.2025, GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, 61 kohta).
26
Nyt käsiteltävässä tapauksessa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiassa C‑340/24 esitetyn ennakkoratkaisupyynnön – johon asiassa C‑442/24 esitetyssä ennakkoratkaisupyynnössä lähinnä vain viitataan – perusteluissa esittämistä seikoista ilmenee, että kyseinen tuomioistuin pyrkii tosiasiallisesti selvittämään, asetetaanko unionin oikeudessa toisessa jäsenvaltiossa hankitun ammattipätevyyden tunnustamista koskevan hakemuksen tutkimisen yhteydessä vastaanottavalle jäsenvaltiolle velvollisuus ottaa huomioon sellainen kotijäsenvaltiossa saatu muodollista pätevyyttä osoittava asiakirja, jota viimeksi mainittu jäsenvaltio ei ole laillisesti tunnustanut ja joka ei ole virallinen kyseisessä valtiossa.
27
Pääasian kantajat ovat Italian kansalaisia, jotka ovat opiskelleet espanjalaisessa yliopistossa ja ovat näin käyttäneet oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen. Opintojensa päätyttyä he hakivat espanjalaisten muodollista pätevyyttä osoittavien asiakirjojensa tunnustamista Italian toimivaltaiselta viranomaiselta voidakseen harjoittaa Italiassa tukiopetukseen erikoistuneen opettajan ammattia. On todettava, että jäsenvaltion kansalainen, joka on oleskellut toisessa jäsenvaltiossa ja saanut siellä yliopistollisen pätevyyden, johon hän haluaa vedota jäsenvaltiossa, jonka kansalainen hän on, kuuluu SEUT 45 tai SEUT 49 artiklan soveltamisalaan (ks. vastaavasti tuomio 3.3.2022, Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Lääkärin peruskoulutus), C‑634/20, EU:C:2022:149, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
28
Näin ollen on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kahdella ennakkoratkaisukysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, onko SEUT 45 ja SEUT 49 artiklaa tulkittava siten, että niissä asetetaan vastaanottavalle jäsenvaltiolle velvollisuus ottaa ammattipätevyyden tunnustamista koskevan hakemuksen tutkimisen yhteydessä huomioon toisessa jäsenvaltiossa saatu muodollista pätevyyttä osoittava asiakirja, jota kyseinen valtio ei ole laillisesti tunnustanut ja joka ei ole virallinen kyseisessä valtiossa.
29
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tilanteessa, joka ei kuulu direktiivin 2005/36 soveltamisalaan mutta joka kuuluu SEUT 45 artiklan tai SEUT 49 artiklan soveltamisalaan, jäsenvaltion viranomaisten, joille unionin kansalainen on tehnyt sellaisen ammatin harjoittamista koskevan lupahakemuksen, jonka harjoittamisen aloittamisen edellytyksenä on kansallisen lainsäädännön mukaan tutkintotodistus tai tietty ammatillinen pätevyys tai tietynpituinen käytännön kokemus, on otettava huomioon kaikki tutkintotodistukset, todistukset ja muut muodollista pätevyyttä osoittavat asiakirjat sekä asianomaisen henkilön asian kannalta merkityksellinen kokemus siten, että viranomaiset vertaavat näistä todistuksista ja asiakirjoista ilmenevää pätevyyttä ja kyseistä kokemusta kansallisessa lainsäädännössä edellytettyihin tietoihin ja pätevyyteen (tuomio 3.3.2022, Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Lääkärin peruskoulutus), C‑634/20, EU:C:2022:149, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
30
Tämä vertailu edellyttää jäsenvaltioiden vastavuoroista luottamusta kunkin jäsenvaltion myöntämiin ammattipätevyyden osoittaviin asiakirjoihin. Vastaanottavan jäsenvaltion viranomaisen on näin ollen lähtökohtaisesti pidettävä totuudenmukaisena muun muassa toisen jäsenvaltion viranomaisen myöntämän muodollista pätevyyttä osoittavan asiakirjan kaltaista asiakirjaa (ks. vastaavasti tuomio 16.6.2022, Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Psykoterapeutit), C‑577/20, EU:C:2022:467, 48 kohta).
31
Nyt käsiteltävässä tapauksessa kotijäsenvaltio on ilmoittanut vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille, että koska pääasiassa kyseessä oleva muodollista pätevyyttä osoittava asiakirja on vain sen myöntäneen yliopiston oma todistus, se ei ole virallinen muodollista pätevyyttä osoittava asiakirja ensiksi mainitussa valtiossa eikä sen perusteella voida siellä harjoittaa säänneltyä ammattia, jota pääasioiden kantajat haluavat ryhtyä harjoittamaan. Unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ilmenee lisäksi, että jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamasta selvityksestä muuta ilmene, kyseessä olevan asiakirjan perusteella ei ole mahdollista päästä korkeammalle akateemiselle tasolle eikä se ole osa Bolognan prosessilla ja eurooppalaisella korkeakoulutusalueella perustettua järjestelmää.
32
Tästä seuraa, että keskinäiseen luottamukseen, johon ammattipätevyyden tunnustamista koskeva järjestelmä unionissa perustuu, ei voida vedota tilanteessa, jossa kotijäsenvaltiossa saadun muodollista pätevyyttä osoittavan asiakirjan on myöntänyt yksityinen organisaatio, jota tämän jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset eivät ole valtuuttaneet myöntämään muodollista ammattipätevyyttä osoittavia asiakirjoja, joten tällaisen organisaation myöntämä todistus ei ole ”jäsenvaltion myöntämä” eikä sitä tämän vuoksi tunnusteta kyseisessä jäsenvaltiossa eikä se myöskään tarjoa mitään takeita sillä osoitetun pätevyyden tasosta ja laadusta.
33
Vaikka pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, joka ei kuulu direktiivin 2005/36 soveltamisalaan mutta joka kuuluu SEUT 45 artiklan tai SEUT 49 artiklan soveltamisalaan, asianomaisen vastaanottavan jäsenvaltion on – kuten tämän tuomion 29 ja 30 kohdasta ilmenee – otettava huomioon muun muassa kotijäsenvaltion myöntämä asiakirja, kyseisillä artikloilla ei voida velvoittaa ensin mainittua jäsenvaltiota ottamaan huomioon muodollista kelpoisuutta osoittavaa asiakirjaa, jota ei ole myöntänyt toinen jäsenvaltio ja jota ei ole siellä tunnustettu. Liikkuvuutta koskevilla vapauksilla ei nimittäin voida velvoittaa vastaanottavaa jäsenvaltiota antamaan kotijäsenvaltiossa myönnetylle muodollista pätevyyttä osoittavalle asiakirjalle enemmän arvoa kuin sillä on kotijäsenvaltiossa.
34
Vastaanottava jäsenvaltio voi kuitenkin tarvittaessa ottaa tällaisen muodollista pätevyyttä osoittavan asiakirjan huomioon tämän tuomion 29 kohdassa mainitussa vertailumenettelyssä.
35
Näin ollen esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että SEUT 45 ja SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, että niissä ei aseteta vastaanottavalle jäsenvaltiolle velvollisuutta ottaa ammattipätevyyden tunnustamista koskevan hakemuksen tutkimisen yhteydessä huomioon toisessa jäsenvaltiossa saatua muodollista pätevyyttä osoittavaa asiakirjaa, jota kyseinen valtio ei ole laillisesti tunnustanut ja joka ei ole virallinen kyseisessä valtiossa.
Oikeudenkäyntikulut
36
Pääasioiden asianosaisten osalta asioiden käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevien asioiden käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kahdeksas jaosto) on ratkaissut asiat seuraavasti:
SEUT 45 ja SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, että niissä ei aseteta vastaanottavalle jäsenvaltiolle velvollisuutta ottaa ammattipätevyyden tunnustamista koskevan hakemuksen tutkimisen yhteydessä huomioon toisessa jäsenvaltiossa saatua muodollista pätevyyttä osoittavaa asiakirjaa, jota kyseinen valtio ei ole laillisesti tunnustanut ja joka ei ole virallinen kyseisessä valtiossa.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.
(
i
)	Näiden asioiden nimet ovat kuvitteellisia nimiä. Ne eivät vastaa asioiden minkään asianosaisen todellista nimeä.