Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
LAILA MEDINA
15 päivänä tammikuuta 2026 (1)
Asia C‑801/24 P
NKO AO National Settlement Depository (NSD)
vastaan
Euroopan unionin neuvosto
Valitus – Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka – Ukrainan alueellista koskemattomuutta, suvereniteettia ja itsenäisyyttä heikentävien tai uhkaavien toimien johdosta toteutetut rajoittavat toimenpiteet – Varojen jäädyttäminen – Valittajan nimen merkitseminen rajoittavien toimenpiteiden kohteena olevien henkilöiden, yhteisöjen ja elinten luetteloihin ja säilyttäminen niissä – Päätöksen 2014/145/YUTP 2 artiklan 1 kohdan f alakohta – Käsite ”aineellinen tai taloudellinen tuki Venäjän federaation hallitukselle” – Elinkeinovapaus – Omaisuudensuoja – Oikeasuhteisuus
I       Johdanto
1.        Tämä ratkaisuehdotus koskee NKO AO National Settlement Depositoryn (jäljempänä NSD)(2) tekemää valitusta, jossa vaaditaan kumoamaan 11.9.2024 annettu tuomio NSD v. neuvosto (T‑494/22, EU:T:2024:607).(3) Kyseisellä tuomiolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanteen, jonka valittaja oli nostanut SEUT 263 artiklan perusteella
–        rajoittavista toimenpiteistä Ukrainan alueellista koskemattomuutta, suvereniteettia ja itsenäisyyttä heikentävien tai uhkaavien toimien johdosta annetun päätöksen 2014/145/YUTP muuttamisesta 3.6.2022 annetusta neuvoston päätöksestä (YUTP) 2022/883 (EUVL 2022, L 153, s. 92) ja Ukrainan alueellista koskemattomuutta, suvereniteettia ja itsenäisyyttä heikentävien tai uhkaavien toimien johdosta määrättävistä rajoittavista toimenpiteistä annetun asetuksen (EU) N:o 269/2014 täytäntöönpanosta 3.6.2022 annetusta neuvoston täytäntöönpanoasetuksesta (EU) 2022/878 (EUVL 2022, L 153, s. 15);(4)
–        rajoittavista toimenpiteistä Ukrainan alueellista koskemattomuutta, suvereniteettia ja itsenäisyyttä heikentävien tai uhkaavien toimien johdosta annetun päätöksen 2014/145/YUTP muuttamisesta 13.3.2023 annetusta neuvoston päätöksestä (YUTP) 2023/572 (EUVL 2023, L 75 I, s. 134) ja Ukrainan alueellista koskemattomuutta, suvereniteettia ja itsenäisyyttä heikentävien tai uhkaavien toimien johdosta määrättävistä rajoittavista toimenpiteistä annetun asetuksen (EU) N:o 269/2014 täytäntöönpanosta 13.3.2023 annetusta neuvoston täytäntöönpanoasetuksesta (EU) 2023/571 (EUVL 2023, L 75 I, s. 1)(5) sekä
–        rajoittavista toimenpiteistä Ukrainan alueellista koskemattomuutta, suvereniteettia ja itsenäisyyttä heikentävien tai uhkaavien toimien johdosta annetun päätöksen 2014/145/YUTP muuttamisesta 13.9.2023 annetusta neuvoston päätöksestä (YUTP) 2023/1767 (EUVL 2023, L 226, s. 104) ja Ukrainan alueellista koskemattomuutta, suvereniteettia ja itsenäisyyttä heikentävien tai uhkaavien toimien johdosta määrättävistä rajoittavista toimenpiteistä annetun asetuksen (EU) N:o 269/2014 täytäntöönpanosta 13.9.2023 annetusta neuvoston täytäntöönpanoasetuksesta (EU) 2023/1765 (EUVL 2023, L 226, s. 3)(6)
siltä osin kuin näissä säädöksissä valittajan nimi on merkitty mainittujen säädösten liitteenä oleviin luetteloihin. Näillä säädöksillä Euroopan unionin neuvosto jäädytti kaikki valittajan varat ja taloudelliset resurssit jäsenvaltioiden alueella.
2.        Käsiteltävä asia on osa useita unionin tuomioistuimeen tehtyjä valituksia, jotka koskevat neuvoston vuonna 2022 sen jälkeen, kun Venäjän federaation armeija oli tunkeutunut Ukrainaan, hyväksymiä rajoittavia toimenpiteitä.(7) Se tarjoaa unionin tuomioistuimelle tilaisuuden tulkinta päätöksen 2014/145/YUTP,(8) sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä (YUTP) 2022/329,(9) 2 artiklan 1 kohdan f alakohdassa ja asetuksen (EU) N:o 269/2014,(10) sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EU) 2022/330, 3 artiklan 1 kohdan f alakohdassa vahvistettua merkintäkriteeriä.(11) Kyseisessä kriteerissä, johon viitataan yleisesti ”kriteerinä F”, säädetään muiden muassa oikeushenkilöiden ja yhteisöjen, jotka antavat aineellista tai taloudellista tukea Venäjän federaation hallitukselle, merkitsemisestä luetteloon. Unionin tuomioistuimella on lisäksi tilaisuus selventää, voiko rahoituspalveluja tarjoava yhtiö vedota yleisen suhteellisuusperiaatteen loukkaamiseen unionin rajoittavasta toimenpiteestä sen asiakkaisiin kohdistuneiden vaikutusten perusteella.
II     Tosiseikat ja menettely
A       Asian tausta
3.        Asian tausta kuvataan valituksenalaisen tuomion 2–20 kohdassa. Tämän ratkaisuehdotuksen tarkoituksiin kyseinen tausta voidaan tiivistää viittaamalla seuraaviin riidattomiin tosiseikkoihin.
4.        Valittaja on Venäjän oikeuden mukaan perustettu yhtiö, joka on toimiluvan saanut säilytysyhteisö, joka tarjoaa arvopaperien rekisteröinti- ja säilytyspalveluja arvopaperikeskuksena ja joka tarjoaa myös rahoituspalveluja erityisesti pankkisektorin ulkopuolisena luottolaitoksena, jolla on toimilupa, joka antaa sille oikeuden tarjota pankkien selvityspalveluja.
5.        Neuvosto antoi 17.3.2014 SEU 29 artiklan nojalla päätöksen 2014/145. Neuvosto antoi samana päivänä SEUT 215 artiklan 2 kohdan nojalla asetuksen N:o 269/2014. Molemmat säädökset koskivat Ukrainan alueellista koskemattomuutta, suvereniteettia ja itsenäisyyttä heikentävien tai uhkaavien toimien johdosta määrättäviä rajoittavia toimenpiteitä.
6.        Neuvosto antoi Ukrainan tilanteen vakavuuden huomioon ottaen 25.2.2022 yhtäältä päätöksen 2014/145 muuttamisesta päätöksen 2022/329 ja toisaalta asetuksen N:o 269/2014 muuttamisesta asetuksen 2022/330 erityisesti niiden kriteerien muuttamiseksi, joiden nojalla luonnollisiin henkilöihin tai oikeushenkilöihin, yhteisöihin tai elimiin voidaan kohdistaa kyseisiä rajoittavia toimenpiteitä.
7.        Päätöksen 2014/145, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 2022/329,(12) 2 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäädytetään kaikki varat ja taloudelliset resurssit, jotka kuuluvat seuraaville, liitteessä luetelluille tahoille tai ovat niiden omistuksessa, hallussa tai määräysvallassa:
– –
f)      luonnolliset henkilöt, oikeushenkilöt, yhteisöt tai elimet, jotka antavat aineellista tai taloudellista tukea Venäjän federaation hallitukselle, joka on vastuussa Krimin liittämisestä ja Ukrainan vakauden horjuttamisesta, tai hyötyvät siitä; – –
– –
2.      Mitään varoja tai taloudellisia resursseja ei saa suoraan tai välillisesti asettaa liitteessä lueteltujen luonnollisten henkilöiden, oikeushenkilöiden, yhteisöjen tai elinten saataville tai hyödynnettäviksi.”
8.        Kyseistä varojen jäädyttämistä koskevat yksityiskohtaiset säännöt määritellään muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan seuraavissa kohdissa.
9.        Asetuksessa N:o 269/2014, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2022/330,(13) velvoitetaan toteuttamaan varojen jäädyttämistä koskevia toimenpiteitä ja määritellään kyseistä varojen jäädyttämistä koskevat yksityiskohtaiset säännöt pääosin samaa sanamuotoa käyttäen kuin muutetussa päätöksessä 2014/145. Kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdan f alakohdassa toistetaan olennaisilta osin mainitun päätöksen 2 artiklan 1 kohdan f alakohta.
10.      Koska Venäjän federaatio jatkoi hyökkäyssotaansa Ukrainaa vastaan, neuvosto antoi 3.6.2022 alkuperäiset säädökset. Valittajan nimi lisättiin muutetun päätöksen 2014/145 liitteessä ja muutetun asetuksen N:o 269/2014 liitteessä I oleviin luetteloihin(14) seuraavilla perusteilla:
”[Valittaja] on venäläinen pankkisektorin ulkopuolinen rahoituslaitos ja Venäjän arvopaperikeskus. Se on oman pääoman ja velkapaperien markkina-arvon perusteella Venäjän suurin arvopaperikeskus ja ainoa, jolla on pääsy kansainväliseen rahoitusjärjestelmään.
Venäjän hallitus ja keskuspankki pitävät [valittajaa] järjestelmän kannalta merkittävänä venäläisenä rahoituslaitoksena. Sillä on keskeinen rooli Venäjän rahoitusjärjestelmän toiminnassa ja sen yhdistämisessä kansainväliseen rahoitusjärjestelmään, joten se mahdollistaa suoraan ja välillisesti Venäjän hallituksen toiminnan, politiikan ja resurssit.
[Valittajan] omistaa lähes kokonaan Moscow Exchange, jonka tehtävänä on tarjota kattava pääsy Venäjän rahoitusmarkkinoille. Moscow Exchange puolestaan on asemansa ja osakkeenomistajiensa kautta Venäjän hallituksen määräysvallassa. Näin ollen [valittaja] on yhteisö tai elin, joka antaa aineellista tai taloudellista tukea Venäjän federaation hallitukselle, joka on vastuussa Krimin liittämisestä ja Ukrainan vakauden horjuttamisesta.”
11.      Valittajaan alkuperäisissä säädöksissä kohdistettuja toimenpiteitä, joita sovellettiin 15.3.2023 saakka, jatkettiin ensin 15.9.2023 saakka luetteloissa säilyttämisestä vuoden 2023 maaliskuussa annetuilla säädöksillä ja toisen kerran 15.3.2024 saakka luetteloissa säilyttämisestä vuoden 2023 syyskuussa annetuilla säädöksillä muuttamatta perusteita valittajan nimen riidanalaisiin luetteloihin lisäämiseen.
B       Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
12.      Unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 12.8.2022 toimitetulla kannekirjelmällä valittaja nosti kanteen riidanalaisten säädösten kumoamiseksi.
13.      Kantaja esitti kumoamiskanteensa tueksi neljä kanneperustetta, joista ensimmäinen perustuu perusteluvelvollisuuden laiminlyömiseen, toinen ilmeiseen arviointivirheeseen, kolmas perusoikeuksien suhteettomaan loukkaamiseen ja neljäs todisteiden riittämättömyyteen.
14.      Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisessa tuomiossa valittajan kanteen kokonaisuudessaan ja velvoitti sen vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan neuvoston oikeudenkäyntikulut.
15.      Ensinnäkin perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä koskevasta kanneperusteesta unionin yleinen tuomioistuin totesi, että sekä alkuperäisten säädösten että luetteloissa säilyttämisestä vuoden 2023 maaliskuussa ja vuoden 2023 syyskuussa annettujen säädösten johdanto-osien perustelukappaleissa täsmennetään asiayhteys ja oikeudelliset perustat, joiden perusteella ne on annettu. Myös neuvoston valittajalle esittämässä tosiseikkojen kuvauksessa on riittävän selkeät ja täsmälliset perustelut, jotta kantaja voi ymmärtää syyt, joiden vuoksi sen nimi on merkitty riidanalaisiin luetteloihin ja myöhemmin säilytetty niissä, ja jotta unionin yleinen tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa. Kantajan esittämästä väitteestä, jonka mukaan neuvosto ei ole selostanut syitä siihen, että kyseisiin rajoittaviin toimenpiteisiin kuului myös valittajan asiakkaiden varojen jäädyttäminen, unionin yleinen tuomioistuin huomautti, että perusteluvelvollisuus ei merkitse velvollisuutta selostaa kaikkia seurauksia, joita riidanalaisen toimen antamisella on muille henkilöille, ja ettei sillä myöskään velvoiteta neuvostoa yksilöimään kaikkia niitä henkilöitä, joihin valittajaan kohdistuvat rajoittavat toimenpiteet voivat välillisesti vaikuttaa.
16.      Toiseksi kanneperusteista, jotka koskevat ilmeistä arviointivirhettä ja todisteiden riittämättömyyttä ja jotka unionin yleinen tuomioistuin tutki yhdessä, kyseinen tuomioistuin katsoi, ettei valittaja ollut osoittanut, että neuvosto olisi tehnyt arviointivirheen katsoessaan, että valittaja on järjestelmän kannalta merkittävä rahoituslaitos, jolla on keskeinen rooli Venäjän rahoitusjärjestelmän toiminnassa. Neuvosto ei myöskään tehnyt arviointivirhettä todetessaan, että valittaja on mahdollistanut Venäjän hallituksen toiminnan, politiikan ja resurssit. Kun otetaan huomioon valittajan sekä mainitulle hallitukselle että Venäjän federaation keskuspankille tarjoamien rahoituspalvelujen merkitys ja yleisesti sen antama panos Venäjän rahoitusjärjestelmän moitteettomaan toimintaan, neuvosto saattoi pätevästi katsoa, että valittaja antoi määrällisesti ja laadullisesti merkittävää aineellista tai taloudellista tukea Venäjän federaation hallitukselle ja mahdollisti taloudelliset resurssit, joilla Venäjän hallitus on voinut jatkaa Ukrainan vakautta horjuttavia toimiaan. Valittajan esittämistä yksityiskohtaisista argumenteista unionin yleinen tuomioistuin totesi lisäksi, että muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohdassa säädetty kriteeri ei edellytä sen osoittamista, että Venäjän federaation hallitus käyttää määräysvaltaa sille tukea antavaan henkilöön, yhteisöön tai elimeen. Kyseisessä säännöksessä ei myöskään edellytetä merkintäkriteerissä säädetyn aineellisen tai taloudellisen tuen lisäksi muun yhteyden, nimittäin valittajan ja Venäjän hallituksen välisen yhteyden, olemassaolon osoittamista.
17.      Kolmanneksi kanneperusteen, jonka mukaan perusoikeuksia on loukattu suhteettomalla tavalla, osalta unionin yleinen tuomioistuin tutki ensinnäkin valittajan väitteen, jonka mukaan siihen kohdistetut rajoittavat toimenpiteet ovat aiheuttaneet sen, että sen asiakkaille kuuluvia varoja tai taloudellisia resursseja on jäädytetty, mistä on ollut seurauksena se, että näillä toimenpiteillä on loukattu mainittujen asiakkaiden omaisuudensuojaa. Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin totesi, ettei valittaja voi vedota kumoamiskanteensa tueksi omaisuudensuojaan, jonka haltija se ei ole, sillä sen oikeuskäytännön mukaan subjektiivisen oikeuden loukkaamiseen voi lähtökohtaisesti vedota ainoastaan henkilö, jonka oikeutta on väitetysti loukattu, eikä kolmas osapuoli. Valittajan asiakkailla oli käytettävissään oikeussuojakeinoja kansallisissa tuomioistuimissa, joissa ne voivat muun muassa vedota siihen, että niiden Euroopan unionin perusoikeuskirjan 17 artiklassa vahvistettua omaisuudensuojaa on loukattu.(15) Tämän lisäksi valittajan väitteestä, jonka mukaan muutetussa päätöksessä 2014/145 ja muutetussa asetuksessa N:o 269/2014 säädetty poikkeus ei mahdollistanut sitä, että sen asiakkaat olisivat voineet saada jäädytetyt varansa tai taloudelliset resurssinsa vapautetuiksi, siksi, että kansalliset viranomaiset jättivät toimimatta, tai siksi, että mainitut viranomaiset asettivat liian rajoittavia edellytyksiä, unionin yleinen tuomioistuin huomautti, että valittaja tosiasiassa kiisti tässä väitteessä niiden toimenpiteiden laillisuuden, joita kansalliset viranomaiset ovat toteuttaneet asianomaisen säännöksen täytäntöönpanon yhteydessä ja joiden osalta ainoastaan kansalliset tuomioistuimet ovat toimivaltaisia. Kun on kyse valittajan asiakkaista, joihin ei ole kohdistettu mitään rajoittavia toimenpiteitä mutta joiden varat tai taloudelliset resurssit on jäädytetty valittajaan kohdistuvien rajoittavien toimenpiteiden vuoksi, kansallisten viranomaisten tehtävänä oli varmistaa, että asianomaisten asiakkaiden omaisuudensuojaan puuttuminen on toteutettu perusoikeuskirjan mukaisesti.
18.      Toiseksi, kun tarkastellaan valittajan väitettä, jonka mukaan siihen kohdistetuilla rajoittavilla toimenpiteillä rajoitettiin sen perusoikeuksia, nimittäin sen elinkeinovapautta ja omaisuudensuojaa, unioni yleinen tuomioistuin hylkäsi valittajan väitteet arvioituaan perusoikeuskirjan 52 artiklassa vahvistettuja edellytyksiä. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi etenkin, ettei riidanalaisista säädöksistä seuraavaa puuttumista valittajan oikeuksiin voida pitää suhteettomana. Lisäksi muista valittajan tältä osin esittämistä väitteistä unionin yleinen tuomioistuin totesi, että alkuperäisten säädösten antamishetkellä muutetussa päätöksessä 2014/145 ja muutetussa asetuksessa N:o 269/2014 säädetty poikkeus antoi kansallisille viranomaisille mahdollisuuden myöntää luvan valittajan varojen tai taloudellisten resurssien vapauttamiseen, jotta se saattoi suorittaa maksun sellaisten asiakkaidensa arvopapereiden palautuksena, joita sillä oli jäädytetyillä tileillään unioniin sijoittautuneissa säilytysyhteisöissä.
III  Vaatimukset ja menettely unionin tuomioistuimessa
19.      Unionin tuomioistuimeen 20.11.2024 toimittamassaan valituskirjelmässä valittaja vaatii, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion
–        kumoaa riidanalaiset säädökset ja
–        velvoittaa neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
20.      Neuvosto, jota Euroopan komissio tukee, vaatii 3.2.2025 toimittamassaan vastineessa unionin tuomioistuinta hylkäämään valituksen ja velvoittamaan valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
IV     Asian tarkastelu
21.      Valittaja vetoaa valituksensa tueksi kolmeen perusteeseen, joissa kaikissa vedotaan oikeudelliseen virheeseen ja jotka koskevat ensinnäkin neuvoston perusteluvelvollisuutta, toiseksi muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohdan tulkintaa ja kolmanneksi suhteellisuusperiaatteen arviointia.
22.      Unionin tuomioistuin on pyytänyt tutkimaan muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohdan tulkintaa koskevat väitteet, jotka liittyvät lähinnä toiseen valitusperusteeseen. Se on myös pyytänyt arvioimaan valittajan kolmannen valitusperusteen yhteydessä esittämiä väitteitä, jotka koskevat suhteellisuusperiaatetta. Keskityn arvioinnissani näin ollen näihin pääasiallisiin kysymyksiin.
A       Toinen valitusperuste
23.      Toisessa valitusperusteessaan valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen tulkitessaan muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohtaa.
24.      Tämä valitusperuste jakautuu kahteen osaan, joista ensimmäisessä väitetään, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi virheellisesti muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohtaan sisältyvää käsitettä ”antavat aineellista tai taloudellista tukea Venäjän federaation hallitukselle”, ja joista toisessa väitetään, että unionin yleinen tuomioistuin sovelsi epäasianmukaista näyttökynnystä.
1.     Toisen valitusperusteen ensimmäinen osa
25.      Toisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohtaa laajasti, epätäsmällisesti ja virheellisesti. Se esittää tältä osin kaksi pääasiallista argumenttia.
26.      Valittaja väittää ensinnäkin, että muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohtaan sisältyvää kriteeriä on tulkittava suppeasti siten, että siinä tarkoitetaan ainoastaan sellaisia tuen muotoja, joissa toimitetaan tavaroita tai siirretään varoja suoraan Venäjän hallitukselle asianomaisen henkilön tai yhteisön taloudellisten resurssien avulla. Tältä osin valittaja väittää, että muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohtaan sisältyvää aineellisen tai taloudellisen tuen käsitettä olisi tulkittava yhdenmukaisesti asetuksen (EU) N:o 833/2014(16) 4 artiklan 3 kohdan b alakohtaan sisältyvän rahoitustuen käsitteen kanssa, jolla kyseisen asetuksen mukaan tarkoitetaan kaikkia toimia, joilla kyseinen henkilö tai yhteisö antaa käyttöön tai sitoutuu antamaan käyttöön omia varojaan tai taloudellisia resurssejaan.
27.      Valittaja väittää toiseksi, että arvopaperikeskuksena se pelkästään tarjoaa valtion joukkovelkakirjojen liikkeeseen laskemisen järjestämiseen tarvittavat tekniset välineet. Sen tehtävän ei voida joka tapauksessa katsoa kuuluvan muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohdassa tarkoitettuun taloudellisen tuen käsitteeseen. Valittaja korostaa, ettei valituksenalaisessa tuomiossa suinkaan anneta ymmärtää, että se antaa suoraa taloudellista tukea Venäjän hallitukselle, nimittäin valtiolle siirrettyjen tulojen muodossa.
28.      Neuvosto ja komissio kiistävät nämä argumentit.
29.      Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 7 kohdasta ilmenee, muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohdan mukaan jäädytetään kaikki varat ja taloudelliset resurssit, jotka kuuluvat seuraaville tai ovat niiden omistuksessa, hallussa tai määräysvallassa: ”luonnolliset henkilöt, oikeushenkilöt, yhteisöt tai elimet, jotka antavat aineellista tai taloudellista tukea Venäjän federaation hallitukselle, joka on vastuussa Krimin liittämisestä ja Ukrainan vakauden horjuttamisesta, tai hyötyvät siitä”.
30.      Lisäksi valituksenalaisen tuomion 57 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin huomautti, ettei muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohtaan sisältyvässä hallitukselle annettavaa aineellista tai taloudellista tukea koskevassa kriteerissä edellytetä, että asianomaiset henkilöt tai yhteisöt antavat tukea, joka liittyy suoraan tai välillisesti Krimin liittämiseen tai Ukrainan vakauden horjuttamiseen. Unionin yleinen tuomioistuin viittasi unionin tuomioistuimen 7.4.2016 antamaan tuomioon Central Bank of Iran v. neuvosto (C‑266/15 P, EU:C:2016:208)(17) ja totesi lisäksi, että kyseisessä kriteerissä tarkoitettu aineellinen tai taloudellinen tuki on ymmärrettävä kaikeksi sellaiseksi tueksi, joka on määrällisen tai laadullisen merkityksensä vuoksi omiaan tarjoamaan mainitulle hallitukselle aineellisia tai taloudellisia resursseja tai välineitä, joiden avulla sen on mahdollista jatkaa Ukrainan vakautta horjuttavia toimiaan.
31.      Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on. Näin on etenkin silloin, kun kyseinen unionin oikeuden säännös tai määräys ei sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen säännöksen tai määräyksen sisällön ja ulottuvuuden määrittämiseksi, kuten käsiteltävässä asiassa muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohdan tapauksessa.(18)
32.      Sanamuodon mukaisesta tulkinnasta huomautan, että muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohdassa ei määritellä käsitettä ”antaa tukea”. Näin ollen unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseisen käsitteen sisältö ja ulottuvuus on määritettävä sen tavanomaisen merkityksen mukaisesti, joka sillä on yleiskielessä, ottaen samalla huomioon asiayhteys, jossa sitä käytetään.(19)
33.      Tältä osin käsite ”antavat tukea”, sellaisena kuin se muotoillaan muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohdassa, vastaa tukea-verbin preesensiä. Kyseinen verbi määritellään usein eri tavoin. Sillä voidaan ensinnäkin tarkoittaa tuen antamista jollekulle ja jonkin tukena olemista. Toiseksi sillä voidaan tarkoittaa auttamista (rahallisesti/taloudellisesti) ja avustamista.(20) Samankaltaisia merkityksiä tukea-verbille voidaan löytää muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohdan muista kieliversioista.(21) Lisäksi, koska tukea-sanaa määrittää ilmaisu ”aineellista tai taloudellista”, sen voidaan tulkita tarkoittavan joko tukemista aineellisella tai taloudellisella avulla tai vaihtoehtoisesti aineellisten tai taloudellisten resurssien antamista.
34.      On tärkeää huomata, että tukea-verbin ensimmäinen merkitys vaikuttaa puoltavan neuvoston ja komission ehdottamaa muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohdan tulkintaa, joka on linjassa unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa tekemän tulkinnan kanssa. Molemmat toimielimet väittävät lähinnä, että ilmaisu ”antavat aineellista tai taloudellista tukea Venäjän federaation hallitukselle” viittaa henkilöihin tai yhteisöihin, jotka edistävät laadullisesti tai määrällisesti Venäjän hallituksen sotilaallisia toimia Ukrainaa vastaan, eikä tämä edellytä näyttöä resurssien suorasta siirtämisestä kyseiselle hallitukselle. Sitä vastoin tukea-verbin toinen merkitys vaikuttaa vastaavan paremmin valittajan ehdottamaa tulkintaa, jonka mukaan muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohtaan sisältyvän merkintäkriteerin olisi koskettava ainoastaan luonnollisia henkilöitä tai yhteisöjä, jotka antavat suoraa taloudellista tukea tai aineellisia resursseja Venäjän hallitukselle sen Ukrainaan kohdistuvien toimien hyväksi.
35.      Tästä seuraa, että sanamuodon mukaisen tulkinnan näkökulmasta tarkasteltuna muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohdan sanamuoto ei ole sellaisenaan ratkaiseva sen määrittämiseksi, olisiko hyväksyttävä neuvoston ja komission ehdottama tulkinta vai vaihtoehtoisesti valittajan ehdottama tulkinta. Vastausta tähän kysymykseen on näin ollen etsittävä oikeudellisesta asiayhteydestä, johon muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohta kuuluu, ja tarkastelemalla sen pääasiallisia tavoitteita.
36.      Asiayhteyteen perustuvasta tulkinnasta huomautan samaan tapaan kuin ratkaisuehdotuksessani Mazepin v. neuvosto (C‑35/24 P, EU:C:2025:412),(22) että luetteloon merkitsemistä koskeva kriteeri, siinä muodossa kuin se on muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan g alakohdassa, lisättiin ensimmäisen kerran päätöksellä 2022/329.(23) Viimeksi mainittu päätös annettiin 25.2.2022 eli sitä päivää seuraavana päivänä, kun Venäjän federaation presidentti ilmoitti sotilasoperaatiosta Ukrainassa ja Venäjän asevoimat aloittivat hyökkäyksen Ukrainaa vastaan.(24) Kuten neuvosto perustellusti huomauttaa, kyseisellä päätöksellä laajennettiin Venäjän federaatioon kohdistettujen yksittäisten rajoittavien toimenpiteiden ulottuvuutta suurentamalla niiden henkilöiden ja yhteisöjen ryhmää, joihin toimenpiteet kohdistuvat, etenkin ottamalla käyttöön uusia luetteloon merkitsemistä koskevia kriteerejä.(25)
37.      Lisäksi on tärkeää huomata, että ennen kuin päätöstä 2014/145 muutettiin päätöksellä 2022/329, sen 2 artiklan 1 kohtaan sisältyi jo luetteloon merkitsemistä koskeva kriteeri, joka mahdollisti toimenpiteiden kohdentamisen oikeushenkilöihin, jotka pystyvät antamaan suoraa aineellista tai taloudellista tukea Krimin liittämistä tai Ukrainan vakauden horjuttamista koskeville Venäjän hallituksen toimille. Tämä koski tarkemmin sanottuna päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan b alakohtaa, jossa mainittiin ”oikeushenkilöt, yhteisöt tai elimet, jotka tukevat aineellisesti tai taloudellisesti toimia, jotka heikentävät tai uhkaavat Ukrainan alueellista koskemattomuutta, suvereniteettia ja itsenäisyyttä”. Kyseinen kriteeri säilytettiin muutetussa päätöksessä 2014/145, mikä viittaa mielestäni siihen, että sen 2 artiklan 1 kohdan f alakohdan tulkitseminen siten, että siinä edellytetään näyttöä tuesta Venäjän federaation hallitukselle annettavan suoran rahoituksen tai suorien tavarantoimitusten muodossa, olisi yksinkertaisesti tarpeeton ja epäjohdonmukainen asiayhteyden näkökulmasta, sillä se vesittäisi päätöksellä 2022/329 päätökseen 2014/145 tehdyt muutokset.
38.      Valittaja kuitenkin väittää, että asiayhteyden johdonmukaisuuden säilyttämisen nimissä muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohtaan sisältyvä aineellisen tai taloudellisen tuen käsite olisi määriteltävä samalla tavalla kuin asetuksen N:o 833/2014 4 artiklan 3 kohdan b alakohtaan sisältyvä rahoitustuen käsite. Kyseisen käsitteen saman asetuksen 1 artiklan o alakohtaan sisältyvän määritelmän mukaan rahoitustuki edellyttää, että kyseinen henkilö tai yhteisö antaa käyttöön tai sitoutuu antamaan käyttöön omia varojaan tai taloudellisia resurssejaan.
39.      Kuten komissio lähinnä huomauttaa, yhtäältä asetuksen N:o 833/2014 4 artiklan 3 kohdan b alakohdalla ja toisaalta muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohdalla on täysin erilaiset aineelliset soveltamisalat. Ensimmäisessä näistä säännöksistä viitataan etenkin nimenomaisesti asetuksen N:o 833/2014 liitteessä II tarkoitettuun teknologiaan, johon liittyvän rahoituksen tai rahoitustuen tarjoaminen luonnollisille henkilöille tai oikeushenkilöille, yhteisöille tai elimille Venäjällä, vaikka sitä ei kielletäkään nimenomaisesti,(26) edellyttää lupaa asianomaiselta toimivaltaiselta viranomaiselta. Kuten jo selitin, jälkimmäisessä näistä säännöksistä sitä vastoin vahvistetaan yksi luetteloon merkitsemistä koskeva kriteeri, joka johtaa kyseisen henkilön tai yhteisön varojen tai taloudellisten resurssien jäädyttämiseen. Koska asetuksen N:o 833/2014 4 artiklan 3 kohdan b alakohdan ja muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohdasta ilmenevän luetteloon merkitsemistä koskevan kriteerin välillä ei selvästikään ole aineellista suhdetta, molemmille säännöksille yhteistä osatekijää ei nähdäkseni voida pitää merkityksellisenä tulkinnan kannalta. Samasta syystä, toisin kuin valittaja väittää, unionin tuomioistuimen 28.3.2017 antamassaan tuomiossa Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236) ilmaisusta ”rahoitustuki” esittämällä tulkinnalla ei ole merkitystä.
40.      Tästä seuraa, että muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohdan asiayhteyteen perustuva arviointi vaikuttaa tukevan neuvoston ja komission esittämää tulkintaa, sellaisena kuin se kuvataan edellä 34 kohdassa, joka vastaa pohjimmiltaan unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa käyttämää tulkintaa.
41.      Teleologisesta tulkinnasta totesin ratkaisuehdotuksessani Mazepin v. neuvosto myös, että muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohtaan sisältyvät kriteerit ovat osa oikeudellista kehystä, jolla on säädetty ennennäkemätön joukko rajoittavia toimenpiteitä. Kuten unionin yleinen tuomioistuin aivan oikein muistutti valituksenalaisen tuomion 56 kohdassa, toimenpiteiden tavoite on kohdistaa Venäjän viranomaisiin ja Venäjän federaation talouteen mahdollisimman suurta painetta. Kyseisen oikeudellisen kehyksen tavoitteena on viime kädessä heikentää Venäjän hallituksen taloudellisia valmiuksia ja näin lopettaa kyseisen hallituksen Ukrainassa käymä hyökkäyssota.(27) Vastausta vailla oleva kysymys on se, voidaanko katsoa, että tämä äärimmäisen tärkeä tavoite voidaan saavuttaa tehokkaammin omaksumalla yhtäältä neuvoston ja komission ehdottama muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohdan tulkinta vai toisaalta valittajan ehdottama tulkinta. Tätä tarkoitusta varten on otettava huomioon, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan etusija on annettava tulkinnalle, jolla voidaan varmistaa säännöksen tehokas vaikutus.(28)
42.      On nähdäkseni selvää, että jos muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohtaa tulkitaan siten, että siinä tarkoitetaan ainoastaan Venäjän hallitukselle suoran rahoituksen tai aineellisten resurssien suoran toimittamisen muodossa annettavaa tukea, kuten valittaja väittää, sen lisäksi, että tämä on epäjohdonmukaista asiayhteyden näkökulmasta tarkasteltuna, kuten edellä jo selitin,(29) tällainen tulkinta rajoittaisi huomattavasti kyseiseen säännökseen sisältyvän kriteerin tehokkuutta, sillä se ei mahdollistaisi mahdollisimman suurta painetta, jota voidaan harjoittaa Venäjän viranomaisiin sen Ukrainassa toteuttamien toimien ja käytäntöjen lopettamiseksi. Kyseisellä tulkinnallahan ei heikennettäisi Venäjän federaation hallituksen taloudellisia valmiuksia vaan parhaassa tapauksessa säilytettäisiin samat taloudelliset valmiudet, jotka kyseisellä hallituksella oli ennen muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohdan hyväksymistä.
43.      Sitä vastoin, jos muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohtaa tulkittaisiin siten, että siinä tarkoitetaan mitä tahansa tukea, joka määrällisen tai laadullisen tärkeytensä perusteella on omiaan antamaan Venäjän hallitukselle resursseja tai laitteita, joiden avulla se voi jatkaa Ukrainan tilannetta epävakauttavia toimiaan, riippumatta tämän tuen suorasta tai välillisestä yhteydestä rajoittavien toimenpiteiden kohteena oleviin toimiin, tämä tulkinta olisi täysin linjassa sen oikeudellisen kehyksen tavoitteiden kanssa, johon muutettu päätös 2014/145 kuuluu, jolloin nämä tavoitteet voitaisiin perustellusti saavuttaa tehokkaammin.
44.      Valittaja kiistää edellä esitetyn päätelmän ja väittää, että unionin tuomioistuin esitti tämän tulkinnan, joka ilmenee lähinnä tuomiosta Central Bank of Iran, yksittäisten rajoittavien toimenpiteiden erilaisen järjestelmän ja, tarkemmin ottaen, sellaisen luetteloon merkitsemistä koskevan kriteerin osalta, joka laadittiin eri tavalla kuin muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohtaan sisältyvä kriteeri. Tuomiossa Central Bank of Iran(30) tarkasteltavana olleen kriteerin ja sen kriteerin, jota käsiteltävä asia koskee, sanamuodon eroista huolimatta molempia kriteerejä olisi lähestyttävä samasta tulkinnallisesta näkökulmasta. Kuten ratkaisuehdotuksessani Timchenko v. neuvosto (C‑702/23 P, EU:C:2025:273) huomautin,(31) unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön ratio decidendi(32) on lisätä mahdollisuuksia saada kyseisten rajoittavien toimenpiteiden alaan kuuluvat toimet loppumaan etenkin vähentämällä niihin käytettävissä olevia aineellisia ja taloudellisia resursseja riippumatta kyseisen yhteisön suorasta tai välillisestä yhteydestä näihin toimiin.
45.      Edellä esitetyt näkökohdat huomioon ottaen katson, ettei muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohdan asiayhteyteen perustuva tulkinta eikä kyseisen säännöksen teleologinen tulkinta edellytä, kuten valittaja väittää, sellaisen aineellisen ja taloudellisen tuen toteamista, joka muodostuu kyseisen henkilön tai yhteisön suoraan toimittamista tuotteista tai siirtämistä varoista Venäjän federaation hallituksen hyödynnettäviksi. Kyseisessä säännöksessä päinvastoin edellytetään ainoastaan, että kyseinen henkilö tai yhteisö pystyy helpottamaan Venäjän hallituksen Ukrainasta toteuttamia toimia määrällisesti tai laadullisesti.
46.      Tästä seuraa, että sikäli kuin unionin yleinen tuomioistuin perusti valituksenalaisen tuomion 57 kohdassa riidanalaisten säädösten lainmukaisuutta koskevan arviointinsa kyseiseen tulkintaan, sen ei voida sanoa tehneen oikeudellista virhettä.
47.      Kun tarkastellaan muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohdan soveltamista valittajaan, on tärkeää huomauttaa, että arvopaperikeskuksilla on keskeinen asema jokaisen maan pääomamarkkinoilla ja rahoitusjärjestelmässä, koska ne ylläpitävät infrastruktuuria, joka mahdollistaa kaupankäynnin arvopapereilla – kuten osakkeilla tai joukkovelkakirjoilla –rahoitusmarkkinoilla.(33) Unionin yleinen tuomioistuin totesi siten perustellusti valituksenalaisen tuomion 88 kohdassa, että valittajan kaltaisia arvopaperikeskuksia pidetään järjestelmän kannalta merkittävinä yhteisöinä, jotka ovat ehdottoman tärkeitä muun muassa rahapolitiikan tehokkaan toteuttamisen, julkisen velan hoito-ohjelman uskottavuuden, vakuuksien hallinnan sekä arvopaperimarkkinoiden turvallisuuden ja tehokkuuden kannalta. Lisäksi vaikeuttamalla näiden arvopaperikeskusten toimintaa muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohdalla todennäköisesti vähennetään rahavaroja, joita Venäjän federaation hallitus saa valtion joukkovelkakirjojen liikkeeseenlaskusta, ja lisätään siten sen sotilaallisten toimien kustannuksia ja rajoitetaan sen kykyä heikentää Ukrainan alueellista koskemattomuutta, suvereniteettia ja itsenäisyyttä.(34)
48.      Unionin yleinen tuomioistuin saattoi näin ollen mielestäni valituksenalaisen tuomion 106 kohdassa oikeudellista virhettä tekemättä todeta, että kun otetaan huomioon valittajan sekä Venäjän hallitukselle että Venäjän federaation keskuspankille tarjoamien rahoituspalvelujen merkitys ja yleisesti sen antama panos Venäjän rahoitusjärjestelmän moitteettomaan toimintaan, valittaja antoi Venäjän federaation hallitukselle määrällisesti ja laadullisesti merkittävää, muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohdassa tarkoitettua aineellista tai taloudellista tukea. Toisin kuin valittaja on väittänyt, tämä päätelmä voidaan tehdä tutkimatta, oliko Venäjän hallituksella suoraa tai välillistä vähemmistöosuutta valittajassa, sillä muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohtaa varten ehdotetun tulkinnan mukaan tämä ei yksinkertaisesti ole tekijä, jonka on täytyttävä, jotta kyseiseen säännökseen sisältyvää kriteeriä voidaan soveltaa.
49.      Edellä esitetyn ja sen perusteella, että tämän ratkaisuehdotuksen 46 ja 48 kohdassa esittämieni toteamusten mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä, kun se tulkitsi muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 1 kohdan f alakohtaa ja katsoi, että valittaja voisi kuulua kyseisestä säännöksestä ilmenevään käsitteeseen ”aineellinen tai taloudellinen tuki”, toisen valitusperusteen ensimmäinen osa olisi hylättävä.
2.     Toisen valitusperusteen toinen osa
50.      Toisen valitusperusteen toisessa osassa valittaja riitauttaa näyttövaatimukset, joita unionin yleinen tuomioistuin sovelsi arvioidakseen, olivatko riidanalaisissa säädöksissä esitetyt perustelut oikeutettuja. Valittaja väittää, että asiaa koskevan nimenomaisen säännöksen puuttuessa – mikä ei päde käsiteltävään asiaan – neuvosto ei voi pelkästään olla velvollinen esittämään ”riittävän konkreettisten, täsmällisten ja yhtäpitävien todisteiden kokonaisuuden”.
51.      Komissio katsoo, että tämä toisen valitusperusteen osa on jätettävä tutkimatta, koska on epäselvyyttä oikeudellisesta virheestä, jonka valittaja väittää unionin yleisen tuomioistuimen tehneen. Kyseisen osan sisällöstä sekä neuvosto että komissio väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin sovelsi oikein unionin tuomioistuimen vakiintunutta oikeuskäytäntöä, joka koskee rajoittavien toimenpiteiden alalla sovellettavia näyttövaatimuksia.
52.      Aluksi tutkittavaksi ottamisen edellytyksistä on tärkeää muistuttaa, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valitusperusteen tai sen osan on täytettävä kaksi edellytystä, jotta se voidaan ottaa sisällöllisesti tutkittavaksi.(35) Ensinnäkin valituksessa on ilmoitettava täsmällisesti se, miltä kaikilta osin valituksenalaisen tuomion kumoamista vaaditaan. Toiseksi oikeudelliset perustelut, joihin erityisesti halutaan vedota valitusperusteen tai sen osan tueksi, on esitettävä riittävän selkeästi ja täsmällisesti. Jos jompikumpi näistä kahdesta edellytyksestä ei täyty, unionin tuomioistuin ei voisi harjoittaa laillisuusvalvontaansa, ja näin ollen kyseinen valitusperuste tai sen osa olisi jätettävä tutkimatta.(36)
53.      Käsiteltävässä asiassa valittajan kirjallisista huomautuksista kuitenkin ilmenee, että se riitauttaa toisen valitusperusteen toisessa osassa valituksenalaisen tuomion 50 kohdan. Valitus täyttää siten sen tutkittavaksi ottamista koskevan edellytyksen, jossa edellytetään, että valittaja ilmoittaa täsmällisesti, miltä kaikilta osin valituksenalaisen tuomion kumoamista vaaditaan. Kun tarkastellaan valitusperusteen tueksi esitettyjä oikeudellisia perusteluja, valittajan kirjallisissa huomautuksissa myös täsmennetään, ettei valittaja ole samaa mieltä unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltävässä asiassa soveltamista näyttövaatimuksista. Valittaja väittää, että nämä vaatimukset olisi hyväksyttävä vain, jos niistä säädetään nimenomaisesti laissa. Vaikka valittajan argumentit on muotoiltu ytimekkäästi, ne ovat riittävän selkeitä ja täsmällisiä, jotta niiden ulottuvuus ja sisältö voidaan ymmärtää.
54.      Tästä seuraa, että toisen valitusperusteen toinen osa täyttää unionin tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä asetetut kaksi edellytystä, joten unionin tuomioistuin voi harjoittaa laillisuusvalvontaansa. Näin ollen on hylättävä komission väite, jonka mukaan tämä valitusperusteen osa olisi jätettävä tutkimatta.
55.      Kun tarkastellaan kyseisen osan sisältöä, unionin yleinen tuomioistuin vahvisti valituksenalaisen tuomion 50 kohdassa näyttövaatimukset, jotka neuvoston oli täytettävä sen määrittämiseksi, että valittajaa vastaan käyttöön otetut ja myöhemmin pysytetyt rajoittavat toimenpiteet perustuivat riittävän vankkaan tosiseikastoon.(37) Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan neuvosto täyttää sille kuuluvan todistustaakan, jos se esittää unionin tuomioistuimille riittävän konkreettisten, täsmällisten ja yhtäpitävien todisteiden kokonaisuuden, jonka perusteella voidaan osoittaa rajoittavien toimenpiteiden kohteena olevan yhteisön ja kyseiseen yhteisöön sovelletun luetteloon merkitsemistä koskevan kriteerin välinen riittävä yhteys.
56.      Näyttövaatimusten käsitteellä tarkoitetaan tosiseikan osoittamiseen tarvittavien todisteiden määrää ja tyyppiä. Rajoittavien toimenpiteiden alalla yksittäisen henkilön tai yhteisön merkitseminen luetteloon voidaan osoittaa suorilla todisteilla – toisin sanoen todisteilla, jotka voivat itsessään osoittaa toteen neuvoston perusteluissa esittämän tosiseikkoja koskevan väittämän(38) – tai, myös melko usein, epäsuorilla todisteilla, kuten olettamilla tai niin kutsutuilla indisioilla.(39) Jälkimmäisessä tapauksessa unionin yleisen tuomioistuimen arviointi ei perustu neuvoston esittämien yksittäisten todisteiden erilliseen arviointiin. Tämä arviointi perustuu sen sijaan todisteiden tutkimiseen kokonaisuutena, missä yhteydessä katsotaan, että vaikka yksittäisillä todisteilla ei välttämättä ole riittävää painoarvoa, jotta perustelujen voidaan katsoa pohjautuvan riittävän vankkaan tosiseikastoon, koko todistusaineiston kumulatiivinen vaikutus saattaa silti täyttää vaaditut näyttövaatimukset.
57.      Käsiteltävässä asiassa unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa asettamat näyttövaatimukset perustuvat, kuten myös sen 50 kohtaan sisältyvistä viittauksista ilmenee, kyseisen tuomioistuimen vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön. Unionin yleinen tuomioistuin on soveltanut näitä näyttövaatimuksia(40) johdonmukaisesti siitä lähtien, kun unionin tuomioistuin muotoili ne ensimmäisen kerran 21.4.2015 antamassaan tuomiossa Anbouba v. neuvosto (C‑605/13 P, EU:C:2015:248).(41) Kyseisessä asiassa unionin tuomioistuin, joka käsitteli asiaa suuressa jaostossaan, katsoi, että henkilön merkitseminen rajoittavien toimenpiteiden kohteena olevien henkilöiden luetteloihin on perusteltua, kun se tukeutuu sellaisten todisteiden kokonaisuuteen, jotka koskevat esimerkiksi hänen tilannettaan, tehtäviään ja suhteitaan sen hallinnon asiayhteydessä, johon hän kuuluu.(42) Unionin tuomioistuin on myöhemmin soveltanut samoja näyttövaatimuksia oikeuskäytännössään,(43) myös äskettäin Ukrainan tilanteen johdosta toteutettujen rajoittavien toimenpiteiden osalta.(44)
58.      Näin ollen ei voida katsoa, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, koska kyseinen tuomioistuin saattoi tukeutua näyttövaatimuksiin, jotka perustuvat todisteiden kokonaisuuteen, arvioidakseen sitä, perustuivatko neuvoston valittajan osalta esittämät perustelut riittävän vankkaan tosiseikastoon. Vaikka unionin oikeuteen ei sisälly nimenomaista tätä koskevaa säännöstä tai määräystä, on riittävää todeta, että kyseiset näyttövaatimukset vahvistetaan unionin tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä. Valittaja puolestaan ei esitä kirjallisissa huomautuksissaan kattavaa selitystä säännöstä tai yleisestä oikeusperiaatteesta, jota tällä seikalla väitetysti rikotaan tai loukataan.
59.      Toisen valitusperusteen toinen osa ja näin ollen toinen valitusperuste kokonaisuudessaan olisi hylättävä.
B       Kolmas valitusperuste
60.      Kolmannessa valitusperusteessaan valittaja väittää lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen suhteellisuusperiaatetta koskevassa arvioinnissaan.
61.      Tämä valitusperuste jakautuu kahteen osaan. Ensimmäisessä osassa arvostellaan sitä, ettei unionin yleinen tuomioistuin arvioinut kanneperustetta, joka koski valittajan perusoikeuksien loukkaamista valittajan asiakkaiden omaisuudensuojan näkökulmasta; toisessa osassa taas kyseenalaistetaan unionin yleisen tuomioistuimen toteamus, jonka mukaan riidanalaiset säädökset olivat suhteellisuusperiaatteen mukaisia.
1.     Kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa
62.      Kolmannen valitusperusteen ensimmäisessä osassa valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen todetessaan, että valittajan väittämän perusoikeuksien loukkauksen arvioiminen ei edellyttänyt, että otetaan huomioon riidanalaisten säädösten seuraukset valittajan asiakkaiden omaisuudensuojaa koskevalle perusoikeudelle. Sen näkemyksen mukaan unionin yleisen tuomioistuimen ei olisi pitänyt tarkastella suhteellisuusperiaatteen noudattamista tavanomaisen subjektiivisen oikeuden käyttönä vaan sellaisen perusperiaatteen noudattamisen todentamisena, jonka yhteydessä tarkastellaan toimenpiteen seurauksia kokonaisuudessaan. Valittaja korostaa, että sen pääasiallisena tehtävänä Euroopan unionin markkinoilla on toimia arvopaperikeskuksena ja tässä ominaisuudessa venäläisille yhteisöille ja luonnollisille henkilöille kuuluvien arvopaperien nimellisenä haltijana. Rajoittavien toimenpiteiden kohdistaminen valittajaan merkitsee siten tällaisten toimenpiteiden kohdistamista sen käyttäjiin, nimittäin venäläisten rahoituslaitosten väli- ja loppuasiakkaisiin.
63.      Neuvosto vastustaa kolmannen valitusperusteen ensimmäisen osan tutkittavaksi ottamista. Se väittää, että valittaja kyseenalaistaa tässä osassa sen, onko riidanalaisissa säädöksissä noudatettu yleistä suhteellisuusperiaatetta, eikä unionin yleinen tuomioistuimen tätä periaatetta koskevaa arviointia, jonka se teki käsitellessään valittajan perusoikeuksien loukkaamista. Tämä muodostaisi uuden oikeudellisen perusteen, jota ei esitetty ensimmäisessä oikeusasteessa. Tämän valitusperusteen osan sisällön osalta sekä neuvosto että komissio ovat eri mieltä valittajan esittämistä väitteistä.
64.      Ensinnäkin kolmannen valitusperusteen ensimmäisen osan tutkittavaksi ottamisesta muistutan, että unionin tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä on katsottu, että jos asianosaisella olisi oikeus esittää ensi kertaa vasta unionin tuomioistuimessa peruste ja perusteluja, joihin hän ei ole unionin yleisessä tuomioistuimessa vedonnut, asianosaisella olisi oikeus saattaa unionin tuomioistuimen, jonka toimivalta muutoksenhakuasioissa on rajoitettu, käsiteltäväksi unionin yleisessä tuomioistuimessa käsiteltyyn oikeusriitaan nähden laajempi oikeusriita. Unionin tuomioistuin on nimittäin valitusasioissa toimivaltainen arvioimaan ainoastaan sitä oikeudellista ratkaisua, jonka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt sille esitetyistä perusteista ja perusteluista.(45) Tämä ei kuitenkaan estä valittajaa vetoamasta unionin tuomioistuimessa perusteisiin, jotka perustuvat valituksenalaiseen tuomioon itseensä ja joilla pyritään arvostelemaan oikeudellisesti sen oikeellisuutta.(46)
65.      Käsiteltävässä asiassa valituksenalaisesta tuomiosta ilmenee,(47) että valittaja esitti unionin yleisessä tuomioistuimessa kanneperusteen, jonka mukaan perusoikeuksia on loukattu suhteettomalla tavalla. Kyseisessä kanneperusteessa valittaja väitti, että siihen kohdistetut rajoittavat toimenpiteet ovat aiheuttaneet sen, että sen asiakkaille kuuluvia varoja tai taloudellisia resursseja on jäädytetty, mistä on ollut seurauksena se, että näillä toimenpiteillä on loukattu mainittujen asiakkaiden omaisuudensuojaa. Unionin yleinen tuomioistuin puolestaan tutki tämän väitteen ja katsoi valituksenalaisen tuomion 129 kohdassa, ettei kantaja voi vedota kumoamiskanteensa tueksi omaisuudensuojaan, jonka haltija se ei ole. Oikeuskäytännön mukaan subjektiivisen oikeuden loukkaamiseen voi lähtökohtaisesti vedota ainoastaan henkilö, jonka oikeutta on väitetysti loukattu, eikä kolmas osapuoli. Unionin yleinen tuomioistuin selitti lisäksi, että valittajan asiakkailla on käytettävissään oikeussuojakeinoja kansallisissa tuomioistuimissa, joissa ne voivat muun muassa vedota siihen, että niiden perusoikeuskirjan 17 artiklassa vahvistettua omaisuudensuojaa on loukattu.
66.      Tästä seuraa, että valittajan kolmannen valitusperusteen ensimmäisessä osassa esittämät väitteet liittyvät unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa tekemään arviointiin, etenkin siltä osin kuin se koskee ensimmäisessä oikeusasteessa esitettyä kanneperustetta, jonka mukaan valittajan perusoikeuksia on loukattu. Näin ollen, tämän vaikuttamatta unionin tuomioistuimen muutoksenhakuasteessa antamaan vastaukseen, kyseisessä ensimmäisessä osassa ei esitetä uusia perusteluja, jotka muuttaisivat sen käsiteltävänä olevan riidan kohdetta. Ehdotan näin ollen, että kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa otetaan tutkittavaksi neuvoston esittämästä oikeudenkäyntiväitteestä huolimatta.
67.      Toiseksi, kun tarkastellaan mainitun osan sisältöä, valittaja riitauttaa sen valituksenalaisessa tuomiossa mainitun oikeuskäytännön merkityksellisyyden, jonka mukaan, kuten aiemmin mainittiin, valittaja ei voi vedota kumoamiskanteensa tueksi kolmannen osapuolen subjektiivisen oikeuden loukkaamiseen. Sen näkemyksen mukaan kyseistä oikeuskäytäntöä ei ole annettu rajoittavien toimenpiteiden tai suhteellisuusperiaatteen noudattamisen yhteydessä.
68.      Huomautan, että unionin yleinen tuomioistuin viittaa valituksenalaisen tuomion 129 kohdassa päättelynsä tueksi kahteen antamaansa tuomioon, jotka koskevat yhtäältä talous- ja rahapolitiikan ja toisaalta polkumyyntitullien alaa.(48) Vaikka kumpikaan näistä tuomioista ei kuulu rajoittavien toimenpiteiden alaan, ne ovat sen unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisia, jossa todetaan lähinnä, että asianosaisten, jotka ovat subjektiivisen oikeuden haltijoita, on itse kyettävä käyttämään sitä tehokkaasti(49) osapuoliin kohdistuvan menettelyn luonteesta riippumatta.(50) Unionin yleinen tuomioistuin ei siten katsonut virheellisesti, että subjektiivisen oikeuden loukkaamiseen voi vedota ainoastaan henkilö, jonka oikeutta on väitetysti loukattu, eikä kolmas osapuoli.(51)
69.      Lisäksi on tärkeää huomauttaa, että kuten unionin yleinen tuomioistuin selitti valituksenalaisen tuomion 152 kohdassa, alkuperäisten säädösten antamishetkellä päätöksessä 2014/145 ja asetuksessa N:o 269/2014 säädetty poikkeus antoi valittajan asiakkaille mahdollisuuden pyytää toimivaltaisilta kansallisilta viranomaisilta niiden varojen vapauttamista, jotka oli jäädytetty valittajan luetteloon merkitsemisen perusteella.(52) Kuten valituksenalaisen tuomion 156 ja 159 kohdasta myös ilmenee, tähän poikkeusmenettelyyn tehtiin lisäksi myöhemmin muutetussa päätöksessä 2014/145 ja muutetussa asetuksessa N:o 269/2014 muutoksia, joilla pyrittiin helpottamaan sellaisten arvopapereiden palauttamista valittajan asiakkaille, joita sillä oli jäädytetyillä tileillään Euroopan unioniin sijoittautuneissa säilytysyhteisöissä.(53)
70.      Tästä seuraa, että muutetussa päätöksessä 2014/145 ja muutetussa asetuksessa N:o 269/2014 vahvistettiin kehys, jossa erotettiin yhtäältä valittajan oikeudellinen tilanne arvopaperikeskuksena ja sen asiakkaiden oikeudellinen tilanne. Niiden valittajan asiakkaiden osalta, joihin ei kohdistettu mitään rajoittavia toimenpiteitä ja joiden varat tai taloudelliset resurssit jäädytettiin valittajaan kohdistuvien rajoittavien toimenpiteiden vuoksi, kansallisten viranomaisten tehtävä oli tehdä päätös näiden varojen tai resurssien vapauttamisesta. Unionin yleinen tuomioistuin totesi näin ollen perustellusti, että koska kyseinen menettely merkitsi unionin oikeuden soveltamista, näiden viranomaisten oli noudatettava perusoikeuskirjaa sen 51 artiklan 1 kohdan nojalla. Unionin yleinen tuomioistuin oli myös oikeassa tähdentäessään, että minkä tahansa näiden poikkeusten soveltamiseen liittyvän riidan yhteydessä valittajan asiakkailla oli käytettävissään oikeussuojakeinoja kansallisissa tuomioistuimissa, joissa ne voivat muun muassa vedota siihen, että niiden perusoikeuskirjan 17 artiklassa vahvistettua omaisuudensuojaa on loukattu.(54) Ei voida sulkea pois, että näissä menettelyissä voitaisiin esittää unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyyntö siitä, ovatko asetuksessa N:o 269/2014 säädetyt poikkeukset unionin oikeuden mukaisia.(55)
71.      Unionin yleistä tuomioistuinta ei näin ollen voida arvostella siitä, että se totesi, että valittajan väittämän perusoikeuksien loukkauksen arvioiminen ei edellyttänyt, että otetaan huomioon riidanalaisten säädösten seuraukset valittajan asiakkaiden omaisuudensuojaa koskevalle perusoikeudelle.
72.      Kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa olisi näin ollen mielestäni hylättävä.
2.     Kolmannen valitusperusteen toinen osa
73.      Kolmannen valitusperusteen toisessa osassa valittaja riitauttaa lähinnä arvioinnin, jonka unionin yleinen tuomioistuin teki perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa asetetuista edellytyksistä sen elinkeinovapauden ja omaisuudensuojan osalta.
74.      Neuvosto ja komissio kiistävät kyseiset väitteet.
75.      Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 18 kohdassa huomautettiin, valituksenalaisen tuomion 134–146 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valittajan väitteen, jonka mukaan siihen kohdistetuilla rajoittavilla toimenpiteillä loukattiin suhteettomasti sen perusoikeuksia, nimittäin sen elinkeinovapautta ja omaisuudensuojaa. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi etenkin, ettei valittajaan kohdistetuista rajoittavista toimenpiteistä seuraavaa puuttumista voida pitää suhteettomana seuraavista syistä:
–        toimenpiteet soveltuivat tarkoitukseensa, kun otetaan huomioon kansainvälisen yhteisön kannalta niinkin perustavanlaatuiset yleisen edun mukaiset tavoitteet kuin rauhan ja kansainvälisen turvallisuuden säilyttäminen;
–        valittaja ei ollut tuonut esiin mitään vähemmän rajoittavia vaihtoehtoisia toimenpiteitä eikä osoittanut, että neuvosto olisi voinut harkita sellaisten vähemmän rajoittavien toimenpiteiden toteuttamista, jotka olisivat olleet yhtä tarkoituksenmukaisia kuin riidanalaisissa säädöksissä säädetyt toimenpiteet;
–        kyseessä olevien intressien vertailu osoitti, etteivät rajoittavista toimenpiteistä valittajalle aiheutuvat haitat ole suhteettomia, kun otetaan huomioon rauhan ja kansainvälisen turvallisuuden ylläpitämisen ensisijaisuus;
–        rajoittavien toimenpiteiden vaikutukset rajoittuivat unionin alueelle, joten ne koskivat enintään vain osaa valittajalle kuuluvista omista varoista tai taloudellisista resursseista;
–        rajoittavilla toimenpiteillä ei viety valittajalta oikeutta saada päätöksen 2014/145 2 artiklan 6 kohdan a alakohdan ja asetuksen N:o 269/2014 7 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti korko- tai muita tuottoja jäädytetyiltä tileiltään, joille mainitut varat ja mainitut resurssit on talletettu, edellyttäen, että kaikki kyseiset korko- ja muut tuotot myös jäädytetään; ja
–        kyseisissä toimenpiteissä säädettiin mahdollisuudesta myöntää lupa jäädytettyjen varojen tai taloudellisten resurssien käyttämiseen riidanalaisiin luetteloihin merkittyjen oikeushenkilöiden, yhteisöjen tai elinten perustarpeiden tyydyttämiseksi.
76.      Ensinnäkin valittajan väitteestä, jonka mukaan kyseessä olevat rajoittavat toimenpiteet eivät ole väliaikaisia vaan pysyviä, koska ne ovat olleet voimassa yli kaksi vuotta, on riittävää todeta, että muutetun päätöksen 2014/145 6 artiklan mukaan riidanalaisia säädöksiä sovellettiin valittajaan rajoitetun ajan. Näitä toimenpiteitä myös tarkasteltiin jatkuvasti uudelleen. Lisäksi, vaikka valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se perusti arviointinsa ”teoreettisiin näkökohtiin muttei konkreettiseen tehokkuuteen”, tällaisen väitteen tueksi ei ole esitetty erityisiä perusteluja, kuten neuvosto huomauttaa.
77.      Toiseksi siltä osin kuin valittaja väittää, ettei unionin yleinen tuomioistuin ottanut riidanalaisten säädösten oikeasuhteisuutta koskevassa arvioinnissaan huomioon sen asiakkaisiin kohdistuvia vaikutuksia, olen jo todennut, että unionin yleinen tuomioistuin viittasi itse asiassa muutetussa päätöksessä 2014/145 säädettyihin poikkeuksiin, jotka antoivat alkuperäisten säädösten antamishetkellä kansallisille viranomaisille mahdollisuuden myöntää lupa valittajan varojen tai taloudellisten resurssien vapauttamiseen, jotta se saattoi suorittaa maksun sellaisten asiakkaidensa arvopapereiden palautuksena, joita sillä oli jäädytetyillä tileillään unioniin sijoittautuneissa säilytysyhteisöissä. Lisäksi, vaikka valittaja väittää, että sen asiakkailla ”[ei ollut] mitään tekemistä Ukrainan konfliktin kanssa”, riittää, kun palautetaan mieleen, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan rajoittavilla toimenpiteillä saatetaan lähtökohtaisesti aiheuttaa vahinkoa tahoille, jotka eivät ole millään tavalla vastuussa siitä tilanteesta, joka on näiden toimenpiteiden hyväksymisen perustana.(56)
78.      Kolmanneksi valittajan väitteestä, jonka mukaan merkitsemällä sen riidanalaisiin säädöksiin sisältyvään luetteloon neuvosto tosiasiassa aikoi jäädyttää kaikkien venäläisten sijoittajien varat merkitsemättä heitä jokaista luetteloon erikseen ja tarvittavin yksilöintitiedoin, huomautan, että tämä väite esitettiin ensimmäisen kerran muutoksenhakumenettelyssä. Tämän ratkaisuehdotuksen 64 kohdassa jo mainitun vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tämä väite olisi jätettävä tutkimatta.
79.      Edellä esitetyn perusteella katson, ettei unionin yleinen tuomioistuin tehnyt oikeudellista virhettä arvioidessaan, olivatko riidanalaiset säädökset suhteellisuusperiaatteen mukaisia.
80.      Kolmannen valitusperusteen toinen osa ja näin ollen kolmas valitusperuste kokonaisuudessaan on hylättävä.
V       Ratkaisuehdotus
81.      Tässä ratkaisuehdotuksessa tehdyn tarkastelun perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen toisen ja kolmannen valitusperusteen osalta.
82.      En ota kantaa muihin valittajan esittämiin valitusperusteisiin tai siihen, kumpi asianosainen olisi velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaisesti.
1      Alkuperäinen kieli: englanti.
2      Jäljempänä valittaja.
3      Jäljempänä valituksenalainen tuomio.
4      Jäljempänä yhdessä alkuperäiset säädökset.
5      Jäljempänä yhdessä luetteloissa säilyttämisestä vuoden 2023 maaliskuussa annetut säädökset.
6      Jäljempänä yhdessä luetteloissa säilyttämisestä vuoden 2023 syyskuussa annetut säädökset ja yhdessä alkuperäisten säädösten ja luetteloissa säilyttämisestä vuoden 2023 maaliskuussa annettujen säädösten kanssa riidanalaiset säädökset.
7      Ks. myös tuomio 13.3.2025, Shuvalov v. neuvosto (C‑271/24 P, EU:C:2025:180); tuomio 1.8.2025, Timchenko v. neuvosto (C‑702/23 P, EU:C:2025:605) ja Timchenko v. neuvosto (C‑703/23 P, EU:C:2025:608) ja tuomio 16.10.2025, Timchenko v. neuvosto (C‑805/24 P, EU:C:2025:792).
8       Rajoittavista toimenpiteistä Ukrainan alueellista koskemattomuutta, suvereniteettia ja itsenäisyyttä heikentävien tai uhkaavien toimien johdosta 17.3.2014 annettu neuvoston päätös (EUVL 2014, L 78, s. 16).
9      Päätöksen 2014/145 muuttamisesta 25.2.2022 annettu neuvoston päätös (EUVL 2022, L 50, s. 1).
10      Ukrainan alueellista koskemattomuutta, suvereniteettia ja itsenäisyyttä heikentävien tai uhkaavien toimien johdosta määrättävistä rajoittavista toimenpiteistä 17.3.2014 annettu neuvoston asetus (EUVL 2014, L 78, s. 6).
11      Asetuksen N:o 269/2014 muuttamisesta 25.2.2022 annettu neuvoston asetus (EUVL 2022, L 51, s. 1).
12      Jäljempänä muutettu päätös 2014/145.
13      Jäljempänä muutettu asetus N:o 269/2014.
14      Jäljempänä riidanalaiset luettelot.
15      Jäljempänä perusoikeuskirja.
16      Rajoittavista toimenpiteistä Ukrainan tilannetta epävakauttavien Venäjän toimien johdosta 31.7.2014 annettu neuvoston asetus (EUVL 2014, L 229, s. 1).
17      Jäljempänä tuomio Central Bank of Iran. Ks. erityisesti kyseisen tuomion 44 ja 45 kohta.
18      Tuomio 1.8.2025, Tradeinn Retail Services (C‑76/24, EU:C:2025:593, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
19      Ks. mm. tuomio 8.5.2025, Zimir (C‑662/23, EU:C:2025:326, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
20      Ks. mm. Oxford English Dictionary
‑sanakirjaan, joka on saatavilla osoitteessa https://www.oed.com/dictionary/support_v?tl=true, sisältyvä määritelmä.
21      Ks. esimerkiksi ranskankielisen verbin ”soutenir” määritelmä Le Robert  ‑sanakirjassa, joka on saatavilla osoitteessa: https://dictionnaire.lerobert.com/definition/soutenir; saksankielisen verbin ”unterstützen” määritelmä Duden-sanakirjassa, joka on saatavilla osoitteessa: https://www.duden.de/rechtschreibung/unterstuetzen_unterstuetzt; italiankielisen verbin ”supportare” määritelmä Treccani-sanakirjassa, joka on saatavilla osoitteessa: https://www.treccani.it/vocabolario/supportare/, ja espanjankielisen verbin ”apoyar” määritelmä Real Academia Española ‑sanakirjassa, joka on saatavilla osoitteessa: https://dle.rae.es/apoyar.
22      Jäljempänä ratkaisuehdotukseni Mazepin v. neuvosto, erityisesti 42–44 kohta. Asia on edelleen vireillä unionin tuomioistuimessa.
23      Ks. myös ratkaisuehdotukseni Pumpyanskiy v. neuvosto (C‑696/23 P, EU:C:2025:409, 39–41 kohta); Khudaverdyan v. neuvosto (C‑704/23 P, EU:C:2025:410, 43–45 kohta); Rashnikov v. neuvosto (C‑711/23 P, EU:C:2025:411, 45–47 kohta) ja Khan v. neuvosto (C‑111/24 P, EU:C:2025:413, 41–43 kohta). Nämä asiat ovat edelleen vireillä unionin tuomioistuimessa.
24      Ks. päätöksen 2022/329 johdanto-osan yhdeksäs perustelukappale.
25      Ks. päätöksen 2022/329 johdanto-osan 11 perustelukappale.
26      Ks. asetuksen N:o 833/2014 4 artiklan 1 ja 2 kohta, joissa kielletään muun muassa tiettyjen tuotteiden ja palvelujen sekä tietyn teknologian toimittaminen luonnollisille tai oikeushenkilöille, yhteisöille tai elimille Venäjällä tai Venäjällä käytettäväksi.
27      Ks. vastaavasti tuomio 28.3.2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 123 kohta) ja tuomio 25.6.2020, VTB Bank v. neuvosto (C‑729/18 P, EU:C:2020:499, 59 kohta).
28      Tuomio 19.11.2009, Sturgeon ym. (C‑402/07 ja C‑432/07, EU:C:2009:716, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
29      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 37 kohta.
30      Ks. Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja yhteisen kannan 2007/140/YUTP kumoamisesta 26.7.2010 annettu neuvoston päätös (EUVL 2010, L 195, s. 39), sellaisena kuin se on muutettuna 15.10.2012 annetulla neuvoston päätöksellä 2012/635/YUTP (EUVL 2012, L 282, s. 58), jossa vahvistettiin luetteloon merkitsemistä koskeva kriteeri, jota sovellettiin ”muihin henkilöihin, yhteisöihin tai elimiin, jotka antavat Iranin hallitukselle esimerkiksi rahoitus-, logistista ja aineellista tukea, tai – – näitä lähellä olevia henkilöitä ja yhteisöjä”. Ks. myös Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja asetuksen (EU) N:o 961/2010 kumoamisesta 23.3.2012 annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 267/2012 (EUVL 2012, L 88, s. 1) 23 artiklan 2 kohdan d alakohta.
31      Ks. erityisesti tämän ratkaisuehdotuksen 52 kohta.
32      Ks. myös tuomio 1.3.2016, National Iranian Oil Company v. neuvosto (C‑440/14 P, EU:C:2016:128, 79–83 kohta).
33      Ks. arvopaperikeskusten merkityksestä koko järjestelmän kannalta unionin oikeuden silmissä arvopaperitoimituksen parantamisesta Euroopan unionissa sekä arvopaperikeskuksista ja direktiivien 98/26/EY ja 2014/65/EU sekä asetuksen (EU) N:o 236/2012 muuttamisesta 23.7.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 909/2014 (EUVL 2014, L 257, s. 1) johdanto-osan 2, 4, 6, 35, 48 ja 69 perustelukappale sekä 19 ja 22 artikla. Ks. myös Euroopan komissio, ”Central securities depositories (CSDs)”, saatavilla osoitteessa: https://finance.ec.europa.eu/capital-markets-union-and-financial-markets/financial-markets/post-trade-services/central-securities-depositories-csds_en.
34      Ks. analogisesti ratkaisuehdotukseni Mazepin v. neuvosto, 47 kohta.
35      Ks. SEUT 256 artiklan 1 kohdan toinen alakohta, Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohta.
36      Ks. mm. tuomio 13.3.2025, Shuvalov v. neuvosto (C‑271/24 P, EU:C:2025:180, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 26.6.2025, EVH ym. v. komissio (C‑464/23 P, C‑465/23 P, C‑467/23 P, C‑468/23 P ja C‑470/23 P, EU:C:2025:478, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
37      Ks. valituksenalaisen tuomion 49 kohta. Ks. tältä osin myös tuomio 18.7.2013, komissio ym. v. Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 119 kohta).
38      Ks. tältä osin tuomio 18.7.2013, komissio ym. v. Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P ja C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 124 kohta).
39      Ks. Filpo, F., ”Evidence standards in the judicial review of restrictive measures”, ERA Forum, nro 20, 2020, s. 620 ja 621.
40      Ks. esim. sen viimeaikaisimmasta oikeuskäytännöstä tuomio 15.5.2024, Anbouba v. neuvosto (T‑471/22, EU:T:2024:315, 54 kohta); tuomio 12.6.2024, Shammout v. neuvosto (T‑649/22, EU:T:2024:376, 64 kohta); tuomio 18.12.2024, Mironovich Shor v. neuvosto (T‑489/23, EU:T:2024:912, 139 kohta) ja tuomio 18.12.2024, Tauber v. neuvosto (T‑493/23, EU:T:2024:913, 133 kohta).
41      Jäljempänä tuomio Anbouba.
42      Ks. erityisesti tuomio Anbouba, 52 ja 54 kohta. Ks. myös julkisasiamies Botin ratkaisuehdotus Anbouba v. neuvosto (C‑605/13 P ja C‑630/13 P, EU:C:2015:2, 208 kohta).
43      Ks. tuomio 28.7.2016, Tomana ym. v. neuvosto ja komissio (C‑330/15 P, EU:C:2016:601, 82 kohta) ja tuomio 21.9.2016, komissio v. Espanja (C‑139/15 P, EU:C:2016:707, 60 ja 61 kohta).
44      Tuomio 1.8.2025, Timchenko v. neuvosto (C‑702/23 P, EU:C:2025:605, 39 kohta).
45      Ks. mm. tuomio 17.10.2024, PT Pelita Agung Agrindustri ja PT Permata Hijau Palm Oleo v. komissio (C‑112/23 P, EU:C:2024:899, 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
46      Ks. mm. tuomio 10.4.2014, komissio v. Siemens Österreich ym. ja Siemens Transmission & Distribution ym. v. komissio (C‑231/11 P–C‑233/11 P, EU:C:2014:256, 102 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
47      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 13 ja 17 kohta.
48      Ks. tuomio 19.9.2019, Zhejiang Jndia Pipeline Industry v. komissio (T‑228/17, EU:T:2019:619) ja tuomio 22.6.2022, Anglo Austrian AAB ja Belegging-Maatschappij ”Far-East” v. EKP (T‑797/19, EU:T:2022:389, 285 kohta).
49      Ks. mm. tuomio 10.9.2015, Fliesen-Zentrum Deutschland (C‑687/13, EU:C:2015:573, 73 kohta) ja tuomio 21.9.2023, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products ym. v. komissio (C‑478/21 P, EU:C:2023:685, 223 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
50      Tuomio 9.9.2021, Adler Real Estate ym. (C‑546/18, EU:C:2021:711, 59 kohta). On totta, että viimeksi mainittu oikeuskäytäntö on kehittynyt puolustautumisoikeuksien eikä muiden perusoikeuksien, kuten elinkeinovapauden tai omaisuudensuojan, joita käsiteltävä asia koskee, yhteydessä. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä kuitenkin viitataan nimenomaisesti laajasti ”luonteeltaan aineellisiin” oikeuksiin, mikä tarkoittaa mielestäni, että kyseistä oikeuskäytäntöä voidaan soveltaa täysin asiaan, joka koskee perusoikeuden väitettyä loukkaamista, kuten käsiteltävässä asiassa.
51      Kuten neuvosto perustellusti huomauttaa, unionin tuomioistuimen ja unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännössään omaksumaa lähestymistapaa tukee myös analogisesti lähestymistapa, jonka Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on omaksunut ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen, joka allekirjoitettiin Roomassa 4.11.1950, 34 artiklasta etenkin tapauksissa, joissa yhtiö käyttää osakkaille kuuluvia oikeuksia. Kyseisen tuomioistuimen mukaan yhtiöiden osakkaita ei lähtökohtaisesti voida nähdä niiden yhtiöihin vaikuttavien toimien ja toimenpiteiden kyseisen yleissopimuksen 34 artiklassa tarkoitettuina ”uhreina”.
52      Ks. erityisesti päätöksen 2014/145 2 artiklan 5 kohta ja asetuksen N:o 269/2014 6 artiklan 1 kohta.
53      Ks. erityisesti muutetun päätöksen 2014/145 2 artiklan 19 ja 25 kohta ja muutetun asetuksen N:o 269/2014 6 b artiklan 5 ja 5 a kohta.
54      Ks. erityisesti valituksenalaisen tuomion 131–133, 155 ja 158 kohta.
55      Ks. tältä osin tuomio 23.4.1986, Les Verts v. parlamentti (294/83, EU:C:1986:166, 23 kohta).
56      Ks. vastaavasti tuomio 28.3.2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 149 kohta) ja tuomio 25.6.2020, VTB Bank v. neuvosto (C‑729/18 P, EU:C:2020:499, 81 kohta).