61998CC0216_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Esillä olevassa asiassa komissio vaatii EY:n perustamissopimuksen 169 artiklan (josta on tullut EY 226 artikla) nojalla Euroopan yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Kreikka ei ole noudattanut muista valmistetun tupakan kulutukseen kohdistuvista veroista kuin liikevaihtoveroista 27 päivänä marraskuuta 1995 annetun neuvoston direktiivin 95/59/EY (jäljempänä direktiivi) 9 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on antanut ja pitänyt voimassa sellaisen lainsäädännön, jonka mukaan valmistetun tupakan vähittäismyynnissä noudatettavat vähimmäishinnat vahvistetaan ministeriön päätöksellä.
Asiaa koskeva lainsäädäntö
2. Direktiivissä asetetaan muiden valmistettujen tupakkatuotteiden verojen kuin liikevaihtoverojen (valmisteverojen) yhdenmukaistamisen toista vaihetta koskevat perussäännöt. Se on annettu perustamissopimuksen 99 artiklan (josta on tullut EY 93 artikla) nojalla ja siihen sillä konsolidoidaan 19.12.1972 annettu neuvoston direktiivi 72/464/ETY ja 18.12.1978 annettu neuvoston direktiivi 79/32/ETY, sellaisina kuin niitä on useaan kertaan muutettu, viimeksi neuvoston direktiivillä 92/78/ETY.
3. Johdanto-osan toisen perustelukappaleen mukaan direktiivin pääasiallisena tavoitteena on helpottaa taloudellisen liiton luomista yhteisössä. Direktiivissä on tässä tarkoituksessa kahdenlaisia sääntöjä.
4. Direktiivissä on ensinnäkin valmistettuihin tupakkatuotteisiin kohdistuvien valmisteverojen rakennetta, tasoa ja kantamista koskevia sääntöjä. Näiden sääntöjen tarkoituksena on varmistaa, etteivät tupakkatuotteista jäsenvaltioissa kannetut verot vääristä kilpailun edellytyksiä tai haittaa tuotteiden vapaata liikkuvuutta. Direktiivin 8 artiklassa säädetään, että savukkeiden valmistevero muodostuu kahdesta osasta: suhteellisesta valmisteverosta, joka lasketaan korkeimman vähittäismyyntihinnan perusteella sekä erityisvalmisteverosta, joka lasketaan tuoteyksikköä kohti. Direktiivin 16 artiklan mukaan erityisvalmistevero ei saa olla pienempi kuin 5 prosenttia eikä suurempi kuin 55 prosenttia savukkeista kannettavasta kokonaisveromäärästä. Direktiivin 10 artiklan mukaan valmistevero kannetaan periaatteessa veromerkkien avulla, jotka jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset saattavat valmistajien ja maahantuojien käyttöön ja jotka kiinnitetään tuotteisiin ennen tuotteiden siirtämistä vähittäismyyntiin.
5. Toisaalta direktiivissä on sääntöjä siitä, miten valmistettujen tupakkatuotteiden vähittäismyyntihinta vahvistetaan. Johdanto-osan seitsemännen perustelukappaleen mukaan "kilpailun esittämät vaatimukset edellyttävät järjestelmää, jossa hinnat vahvistetaan vapaasti kaikille valmistetun tupakan ryhmille". Direktiivin 9 artiklassa, joka vastaa direktiivin 72/464/ETY 5 artiklaa, säädetään tämän perusteella seuraavaa:
"1. Valmistajana on pidettävä yhteisöön sijoittautunutta luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka valmistaa tupakkaa vähittäismyyntiä varten viimeistellyiksi valmiiksi tuotteiksi.
Yhteisöön sijoittautuneet valmistajat tai tarvittaessa näiden yhteisössä toimivat edustajat tai asiamiehet sekä kolmansista maista tuovat maahantuojat saavat vapaasti vahvistaa kullekin tuotteelleen enimmäishinnan noudatettavaksi vähittäismyynnissä kussakin jäsenvaltiossa, jossa nämä tuotteet on tarkoitettu luovutettaviksi kulutukseen.
Alakohdan 2 säännös ei kuitenkaan estä soveltamasta hintatason valvontaa tai vahvistettujen hintojen noudattamista koskevaa kansallista lainsäädäntöä, jos se on yhteisön säännösten mukaista.
2. Valmisteveron kantamisen helpottamiseksi jäsenvaltiot voivat kuitenkin vahvistaa kullekin valmistetun tupakan ryhmälle vähittäismyyntihintojen asteikon, jos kukin asteikko on riittävän laaja ja vaihteleva vastatakseen tosiasiallisesti yhteisön tuotteiden erilaisuutta. Kutakin asteikkoa on noudatettava kaikkiin kyseisen valmistetun tupakan ryhmän tuotteisiin erottelematta niitä toisistaan laadun, esillepanon, tuotteiden alkuperän tai käytettyjen materiaalien, kyseisten yritysten ominaisuuksien tai muiden perusteiden mukaan."
6. Direktiivin 9 artikla saatettiin osaksi Kreikan oikeusjärjestystä öljypohjaisten tuotteiden, etyylialkoholin ja alkoholipitoisten juomien sekä valmistetun tupakan verojärjestelmän yhdenmukaistamisesta yhteisön oikeuden kanssa 5.4.1993 annetulla lailla 2127, sellaisena kuin se on muutettuna 8.2.1994 annetun lain 2187 2 §:llä. Lain 2127 45 § kuuluu seuraavalla tavalla:
"1. Jollei 3 momentista muuta johdu, tupakan valmistajat tai muista jäsenvaltioista tulevien valmistajien Kreikassa toimivat edustajat sekä valmistetun tupakan maahantuojat saavat vapaasti vahvistaa Kreikassa kulutettavan valmistetun tupakan vähittäismyynnissä noudatettavat hinnat ja niiden on merkittävä vähittäismyyntihinta drakmoina tupakkarasioihin tai niitä pienempiin vähittäismyyntiin tarkoitettuihin pakkauksiin tai viimeksimainittuihin kiinnitettäviin veronauhoihin.
2.
3. Talousministeriö vahvistaa hallituksen virallisessa lehdessä julkaistavalla päätöksellä 1 momentissa tarkoitettujen tuotteiden vähittäismyynnissä noudatettavat vähimmäishinnat, joiden on oltava 2 momentin säännösten mukaisesti vähintäänkin yhtä suuret kuin mitä ne olivat 1.12.1993 20 prosentilla korotettuna. Talousministeriö voi vahvistaa päätöksellään myös muita vähimmäishintoja. Jos tarkoituksena on pitää kaupan uuden tyyppistä valmistettua tupakkaa, tämän vähittäismyynnissä noudatettavan vähimmäishinnan on vastattava sitä hintaa, jota noudatetaan laadullisesti lähimpänä olevan tupakkalajin osalta, josta säädetään edellä mainitussa ministeriön päätöksessä. Talousministeriö vahvistaa samalla päätöksellä sikareiden tai pikkusikareiden, savukkeiksi käärittävän hienoksi leikatun tupakan ja muun piippu- ja savuketupakan vähittäismyynnissä noudatettavat vähimmäishinnat.
"
7. Lain 2127 45 §:n 3 momenttia muutettiin ministeriön 7.1.1997 antamalla päätöksellä F 3/2. Sen mukaan valmistetun tupakan vähittäismyynnissä noudatettavan vähimmäishinnan on 20.1.1997 lähtien oltava vähintäänkin yhtä suuri kuin mitä se oli 31.12.1996 9 prosentilla korotettuna.
Oikeudenkäyntimenettely ja käsiteltävien kysymysten rajaaminen
8. Komissio katsoo, että lain 2127 45 § on ristiriidassa direktiivin 9 artiklan ja EY:n perustamissopimuksen 30 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 28 artikla) kanssa. Se saattoi ensin näkemyksensä Kreikan hallituksen tietoon 21.2.1994 päivätyllä kirjeellään. Kreikan hallitus vastasi 31.3.1994 päivätyllä kirjeellä, jossa se katsoi, ettei laki 2127 ollut direktiivin eikä minkään muunkaan yhteisön oikeuden säännöksen vastainen. Asianosaiset lähettivät toisilleen vielä uudet kirjeet, joissa ne pitivät kiinni omista näkemyksistään. Tämän jälkeen komissio antoi 21.3.1996 virallisen huomautuksen. Komissio ei ollut tyytyväinen Kreikan 29.5.1996 antamaan vastaukseen, joten se lähetti 16.6.1996 perustamissopimuksen 169 artiklan ensimmäisen kohdan (josta on tullut EY 226 artiklan ensimmäinen kohta) mukaisen perustellun lausunnon, jossa se kehotti Kreikkaa toteuttamaan kahden kuukauden määräajassa perustellun lausunnon noudattamisen edellyttämät toimenpiteet. Perusteltuun lausuntoon 25.3.1998 antamassaan vastauksessa Kreikan hallitus toisti, että laki 2127 ei ollut yhteisön oikeuden vastainen. Tämän vastauksen perusteella komissio nosti käsiteltävänä olevan kanteen yhteisöjen tuomioistuimessa 11.6.1998.
9. Komissio vaatii kanteessaan yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Kreikka on rikkonut direktiivin 9 artiklaa. Kreikan hallituksen vastineeseen antamassaan vastauksessa komissio on kuitenkin väittänyt, että laki 2127 on myös perustamissopimuksen 30 artiklan vastainen.
10. Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä määritellään jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen kohde. Komissio ei voi myöhemmin laajentaa kanteen kohdetta, koska tämä vaarantaa jäsenvaltion mahdollisuutta esittää näkemyksiään, mitä on pidettävä yhtenä perustamissopimuksen edellyttämänä olennaisena menettelyllisenä takeena. Esillä olevassa asiassa komissio totesi sekä virallisessa huomautuksessa että perustellussa lausunnossa, että vaikka se olikin Kreikan hallituksen kanssa käymässään aikaisemmassa kirjeenvaihdossa vedonnut perustamissopimuksen 30 artiklaan, käsiteltävänä oleva menettely koskee ainoastaan lain 2127 verotuksellista puolta tämän estämättä kuitenkaan sitä, etteikö komissio mahdollisesti myöhemmin voisi nostaa 30 artiklaan perustuvaa kannetta. Tämän perusteella, kuten Kreikan hallituskin on perustellusti huomauttanut, perustamissopimuksen 30 artiklan loukkaamista koskevaa väitettä ei voida ottaa tutkittavaksi.
Yhteenveto väitteistä ja niiden perusteluista
11. Komissio esittää direktiivin 9 artiklan rikkomista koskevan väitteensä tueksi kaksi perustelua.
12. Se katsoo ennen kaikkea, että direktiivin 9 artiklassa otetaan käyttöön periaate, jonka mukaan valmistajat ja maahantuojat saavat vapaasti vahvistaa tupakan vähittäismyynnissä noudatettavat hinnat. Se, että jäsenvaltion viranomaiset vahvistavat vähittäismyynnissä noudatettavat oikeudellisesti sitovat enimmäis- tai vähimmäishinnat on ristiriidassa tämän periaatteen kanssa ja näin ollen myös direktiivin kanssa. Komissio vetoaa direktiivin tavoitteeseen sellaisena kuin se on ilmaistu direktiivin johdanto-osassa sekä yhteisöjen tuomioistuimen direktiivin 72/464/ETY 5 artiklaa koskevaan oikeuskäytäntöön.
13. Komissio lisää, että lain 2127 45 § aiheuttaa oikeudellista epävarmuutta ja että Kreikka ei siten ole pannut direktiivin 9 artiklaa täytäntöön virheettömästi. Tällainen epävarmuus on seurausta siitä, että 45 §:n 1 momentti, jonka mukaan valmistajat ja maahantuojat saavat vapaasti vahvistaa valmistettujen tupakkatuotteiden vähittäismyyntihinnat, on selvästi ristiriidassa 3 momentin kanssa, jonka mukaan talousministeriö vahvistaa näiden tuotteiden vähittäismyynnissä noudatettavat vähimmäishinnat.
14. Kreikan hallitus vastaa pääosin, että direktiivin 9 artiklan sanamuoto on sellainen, että vähittäismyynnissä noudatettavat vähimmäishinnat on erotettava vähittäismyynnissä noudatettavista enimmäishinnoista. Jäsenvaltio ei siten toimi direktiivin vastaisesti asettaessaan valmistetuille tupakkatuotteille sitovia vähimmäishintoja.
15. Kreikan hallitus ei myöskään katso, että laki 2127 aiheuttaisi oikeudellista epävarmuutta. Kun 45 §:n 1 momentissa otetaan käyttöön yleinen periaate, jonka mukaan valmistajat ja maahantuojat saavat vapaasti vahvistaa valmistetun tupakan vähittäismyyntihinnat, niin 3 momentissa pikemminkin vain rajoitetaan tämän periaatteen ulottuvuutta. Nämä momentit eivät siten ole ristiriidassa keskenään.
16. Kreikan hallitus väittää lopuksi, että lakiin 2127 voidaan soveltaa 9 artiklan 1 kohdassa säädettyjä varauksia, jotka koskevat hintatason valvontaa tai vahvistettujen hintojen noudattamista koskevaa kansallista lainsäädäntöä.
17. Mielestäni on syytä tarkastella seuraavia kysymyksiä:
i) Onko lain 2127 45 § direktiivin 9 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan ja siten ensi näkemältä direktiivin vastainen?
ii) Voiko lain 2127 45 §:ää perustella direktiivin 9 artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa säädettyihin varauksiin nähden?
Onko lain 2127 45 § direktiivin 9 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan ja siten ensi näkemältä direktiivin vastainen?
18. Direktiivin 9 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetään, että valmistajat ja maahantuojat saavat vapaasti vahvistaa kullekin tuotteelleen enimmäishinnan noudatettavaksi vähittäismyynnissä. Kreikan hallituksen mukaan viittaus paremminkin sanaan "enimmäishinta" kuin sanaan "hinta" osoittaa, että direktiivin tarkoituksena ei ole kieltää vähittäismyynnissä noudatettavia vähimmäishintoja.
19. Tämä tarkastelu on mielestäni virheellinen, koska 9 artiklan sanamuotoa on tulkittava direktiivin järjestelmän ja tavoitteen valossa.
20. Direktiivillä otetaan käyttöön järjestelmä, jonka mukaan jäsenvaltiot soveltavat valmisteveroja valmistettuihin tupakkatuotteisiin. Tässä järjestelmässä valmisteverot lasketaan ja kannetaan sellaisen vähittäismyynnissä noudatettavan enimmäishinnan perusteella, jonka valmistajat tai maahantuojat ovat etukäteen vahvistaneet ja joka on painettu veromerkkeihin. Direktiivin 9 artiklan sanalla "enimmäishinta" viitataan kyseiseen verojen laskemista ja kantamista koskevaan järjestelmään. Sillä tarkoitetaan niitä valmistajien tai maahantuojien vahvistamia hintoja, joiden perusteella vero määrätään. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on asiassa GB-INNO-BM antamassaan tuomiossa katsonut, silloin kun veron määräytymisperusteena on vähittäismyyntihinta, kielto myydä tupakkavalmisteita kuluttajalle veromerkissä osoitettua vähittäismyyntihintaa korkeampaan hintaan on merkittävä verotuksellinen tae, jolla pyritään välttämään se, että tuottajat ja maahantuojat määrittelevät tuotteidensa arvon verotuksen kannalta liian alhaiseksi. Viittaus "enimmäishintaan" ei siten vaikuta siihen, annetaanko direktiivissä jäsenvaltioille oikeus vähittäismyynnissä noudatettavien vähimmäishintojen vahvistamiseen.
21. Kreikan hallituksen suorittama tarkastelu ei sovi myöskään yhteen direktiivin tavoitteen kanssa. Jos jäsenvaltio asettaa valmistettujen tupakkatuotteiden vähittäismyynnissä noudatettavat sitovat vähimmäishinnat, näiden tuotteiden maahantuojien voi myöhemmin olla mahdotonta ottaa huomioon alemmat tuotantohinnat omissa vähittäismyyntihinnoissaan. Tämä voi johtaa siihen, että kotimaisten ja maahantuotujen tupakkatuotteiden välisen kilpailun edellytykset vääristyvät ja tavaroiden vapaa liikkuvuus rajoittuu. Juuri tästä syystä direktiivin johdanto-osassa todetaan, että "kilpailun asettamat vaatimukset edellyttävät järjestelmää, jossa hinnat vahvistetaan vapaasti kaikille valmistetun tupakan ryhmille".
22. Kysymykseen on sitä paitsi jo vastattu yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä. Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että sellaiset kansalliset säännökset, joilla valmistetuille tupakkatuotteille asetetaan sitovat vähittäismyyntihinnat ovat vastoin direktiivin 72/464/EY 5 artiklan 1 kohtaa, joka on esillä olevan asian kannalta samanlainen kuin direktiivin 9 artiklan 1 kohta. Asiassa komissio vastaan Ranska antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin tarkasteli sitä, miten sellaiset Ranskan säännökset, joilla hallintoviranomaisille annettiin oikeus vahvistaa sekä kotimaisten että maahan tuotujen tupakkatuotteiden vähittäismyyntihinnat sopivat yhteen 5 artiklan 1 kohdan kanssa. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että Ranskan hallitukselle varattu oikeus hintojen vahvistamiseen "ei sovi yhteen yhteisön oikeuden kanssa sikäli kuin tämä oikeus mahdollistaa sen, että maahan tuodun tupakan ja kansallisen monopolin myymän tupakan välisille kilpailusuhteille voi aiheutua vahinkoa valmistajan tai maahantuojan vahvistamaa myyntihintaa muuttamalla."
23. Yhteisöjen tuomioistuin vahvisti tämän 5 artiklaa koskevan tulkinnan asiassa komissio vastaan Belgia antamassaan tuomiossa. Tässä asiassa oli kyse Belgian viranomaisten kieltäytymisestä luovuttaa tupakan maahantuojalle sellaisia veromerkkejä, joihin merkityt hinnat olivat pienempiä kuin 5 artiklan 2 kohdan (nykyään direktiivin 9 artiklan 2 kohta) mukaisesti käyttöön otettua kansallista hinta-asteikkoa noudattaen määritetyt hinnat. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että kieltäytyminen vastaa vaikutuksiltaan sitä, että maahantuodulle tupakalle asetetaan vähimmäishinta, mikä on vastoin perustamissopimuksen 30 artiklaa (josta on muutettuna tullut EY 28 artikla). Se jatkoi sitten seuraavalla tavalla:
"Lisäksi on selvää, että Belgian viranomaiset tekivät myös oikeudellisen virheen jättäessään ottamatta huomioon 19.12.1972 annetun direktiivin 72/464/ETY 5 artiklan 1 kohdassa käyttöön otetun periaatteen, jonka mukaan valmistajat ja maahantuojat saavat vapaasti vahvistaa kullekin tuotteelleen enimmäishinnan noudatettavaksi vähittäismyynnissä".
24. Lopuksi asiassa komissio vastaan Italia antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että Italian lakiin sisältyvällä säännöksellä, jonka mukaan Italian valtion hallintoviranomaisilla oli oikeus vahvistaa vähittäismyyntihinnat valmistajien ja maahantuojien niille esittämien enimmäishintojen suhteen, rikottiin direktiivin 72/464/ETY 5 artiklan 1 kohtaa, koska se aiheutti epävarmuutta valmistajille ja maahantuojille kuuluvan vähittäismyynnissä noudatettavien enimmäishintojen vapaata vahvistamista koskevan oikeuden osalta.
25. Tämän perusteella voidaan sanoa, että komissio on tulkinnut direktiiviä oikealla tavalla: 9 artiklan 1 kohdassa otetaan käyttöön periaate, jonka mukaan valmistajat ja maahantuojat saavat vapaasti vahvistaa vähittäismyyntihinnat. Tämä periaate ei sovi yhteen sen kanssa, että jäsenvaltioiden viranomaisille annetaan oikeus asettaa vähimmäishintoja tai muita vähittäismyynnissä noudatettavia sitovia hintoja, jollei 9 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan mukaisista varauksista muuta johdu.
26. Lain 2127 45 §:ssä Kreikan talousministeriölle annetaan oikeus asettaa valmistettujen tupakkatuotteiden vähittäismyynnissä noudatettavat vähimmäishinnat. Tämän oikeus on jo sinällään direktiivin 9 artiklan 1 kohtaan sisältyvän vähittäismyyntihintojen vapaata vahvistamista koskevan periaatteen vastainen.
27. Tämä päätelmä ei ole ristiriidassa direktiivin lainsäädännöllisen historian kanssa, kuten Kreikan hallitus on väittänyt. Direktiivin 92/78/EY, jolla muutettiin direktiiviä 72/464/ETY, antamiseen johtaneen menettelyn aikana talous- ja sosiaalikomitea esitti, että 5 artiklan 1 kohdassa oleva ilmaisu "enimmäishinnat" korvattaisiin ilmaisulla "hinnat", jonka seurauksena olisi ollut selvää, että direktiiviä sovelletaan myös kansalliseen vähimmäishintoja koskevaan lainsäädäntöön. Se, että yhteisön lainsäätäjä ei hyväksynyt tätä muutosta, ei tarkoita kuitenkaan sitä, etteikö vähimmäishintoihin sovellettaisi 9 artiklan 1 kohtaa. Se merkitsee sitä vastoin sitä, että yhteisön lainsäätäjän mielestä esitettyä muutosta ei tarvinnut tehdä, koska direktiivin järjestelmän ja tavoitteen sekä yhteisöjen tuomioistuimen edellä mainituissa asioissa antamien tuomioiden perusteella oli riittävän selvää, että 9 artiklan 1 kohtaa sovelletaan tosiasiallisesti myös vähimmäishintoihin.
28. On syytä vielä lisätä, että vastoin Kreikan hallituksen väitteitä lain 2127 mukaan asetetut vähimmäishinnat voivat vaarantaa direktiivissä asetetut tavoitteet. Komission kannekirjelmään sisältyvien tietojen mukaan vähimmäishinnat vahvistetaan Kreikassa seuraavien perusteiden mukaan: joulukuun 1995, jolloin direktiivi tuli voimaan, ja 19.1.1997 välisenä aikana vähimmäishinnat olivat vähintäänkin yhtä suuret kuin 1.12.1993 voimassa olleet vähittäishinnat 20 prosentilla korotettuna; 20.1.1997 lukien vähimmäishinnat ovat olleet ainakin yhtä suuret kuin 31.12.1996 voimassa olleet vähittäishinnat 9 prosentilla korotettuna. Nämä hintatasot vaikuttavat melko korkeilta eikä tämän johdosta voida sulkea pois mahdollisuutta, etteivätkö vähimmäishinnat olisi voineet estää joitakin maahantuojia ottamasta huomioon alentuneita tuotantohintoja omissa vähittäismyyntihinnoissaan. Lain 2127 45 §:n nojalla vahvistetut vähimmäishinnat ovat siten voineet vääristää kotimaisten ja maahantuotujen tupakkatuotteiden välisen kilpailun edellytyksiä sekä rajoittaa tuotteiden vapaata liikkuvuutta. Lain 2127 45 §:ää luettaessa ei sitä paitsi käy ilmi, että vähimmäishinnoille, jotka Kreikan talousministeriö voi vahvistaa, olisi asetettu jonkinlainen enimmäistaso. Ministeriö voi siten milloin tahansa korottaa vähimmäishintoja sellaiselle tasolle, joka todellakin johtaa kilpailun edellytysten vääristymiseen.
29. Näiden perusteiden nojalla katson, että lain 2127 45 § on direktiivin 9 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan ja siten ensi näkemältä direktiivin vastainen.
30. Edellä mainittuun viitaten totean, ettei minun ole tarpeen lausua komission väitteestä, jonka mukaan direktiiviä täytäntöönpantaessa on loukattu oikeusvarmuuden vaatimusta.
Voidaanko lain 2127 45 §:ää perustella direktiivin 9 artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa säädettyihin varauksiin nähden?
31. Kreikan hallitus katsoo, että lain 2127 45 § kuuluu direktiivin 9 artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa mainittujen varausten soveltamisalaan. Se esittää tämän väitteen tueksi, että vähimmäishinnat ovat tarpeen Kreikan verotuksellisten intressien turvaamiseksi ja kansanterveyden suojelemiseksi tupakasta aiheutuvilta vaaroilta. Kreikan hallitus korostaa tältä osin sitä, että tupakan väärinkäytön vastainen taistelu on yhteisön oikeuden kannalta perusteltu tavoite, että komissio on rohkaissut jäsenvaltioita ryhtymään toimiin tällä alalla ja että toimiin ryhtyminen on välttämätöntä kun otetaan huomioon tupakan kulutuksen korkea taso Kreikassa.
32. On muistutettava, että 9 artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa viitataan "hintatason valvontaan tai vahvistettujen hintojen noudattamista koskevaan kansalliseen lainsäädäntöön". Kansanterveyden suojelemiseksi tai jäsenvaltion verotuksellisten intressien turvaamiseksi toteutetut toimenpiteet eivät mielestäni täytä näitä ehtoja.
33. Tämä näkemys on vahvistettu yhteisöjen tuomioistuimen direktiivin 72/464/EY 5 artiklan 1 kohtaa koskevassa oikeuskäytännössä. Asiassa komissio vastaan Ranska antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että kolmannessa alakohdassa olevia varauksia "on tulkittava siten, että niiden sisältö on sopusoinnussa sen säännön kanssa, jonka mukaan valmistajat tai maahantuojat saavat vapaasti vahvistaa myyntihinnat ". "Hintatason valvonnan" osalta yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että kyseisen käsitteen alaan kuuluu ainoastaan sellainen yleinen kansallinen lainsäädäntö, jolla pyritään valvomaan hintojen nousua. "Vahvistettujen hintojen noudattamisen" osalta yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että tätä ilmaisua on luettava 9 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetyn vähimmäishintojen vahvistamista koskevan järjestelmän valossa. Ilmaisu on ymmärrettävä siten, että siinä viitataan hintaan, jota on pidettävä sitovana enimmäishintana sen jälkeen kun valmistaja tai maahantuoja on sen kerran vahvistanut ja viranomaiset hyväksyneet, ja jota on noudatettava kaikilla jakeluverkoston portailla siihen saakka kunnes tuote myydään kuluttajalle. Tämän järjestelmän tarkoituksena on, kuten edellä on selitetty, estää valmistajia ja maahantuojia määrittelemästä tuotteidensa arvoa liian alhaiseksi siinä vaiheessa kun ne hankkivat veromerkit ja maksavat tupakkatuotteisiin kohdistuvat valmisteverot.
34. Tämän perusteella on katsottava, että 9 artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa jäsenvaltioille ei anneta oikeutta poiketa toisessa alakohdassa käyttöön otetusta hintojen vapaata vahvistamista koskevasta periaatteesta omien verotuksellisten intressiensä turvaamiseksi tai kansanterveyden suojelemiseksi. Kreikan hallituksen esittämää väitettä, jonka mukaan laki 2127 perustuu 9 artiklan 1 kohdan kolmanteen alakohtaan, ei näin ollen voida hyväksyä.
35. Tämä ei tarkoita kuitenkaan sitä, etteikö Kreikka voisi direktiivin nojalla turvata omia verotuksellisia intressejään ja suojella kansanterveyttä. Kuten komissiokin on perustellusti huomauttanut, Kreikka voi direktiivin 16 artiklan nojalla määrittää vapaasti valmistettuihin tupakkatuotteisiin kohdistuvan verotuksen kokonaistason. Sillä on siten mahdollisuus turvata nämä intressinsä verotuksen tasoa kohottamalla. Kreikan hallituksen tuntema pelko sitä kohtaan, että valmistajat ja maahantuojat voisivat tehdä veronkorotukset tehottomiksi alentamalla omaa voittomarginaaliaan, on perusteeton. Kun otetaan huomioon valmistettujen tupakkatuotteiden myyntihintaan sisältyvän veron merkittävä osuus, valmistajille, maahantuojille ja vähittäismyyjille jäävä voitto on suhteellisen vähäinen. Vähittäismyyntihinta kuvastaa siten verotuksen tasoa ja Kreikan viranomaiset voivat millä hetkellä hyvänsä vastata voittomarginaalin alennuksiin korottamalla uudestaan verotuksen tasoa.
Ratkaisuehdotus
36. Edellä esitetyt seikat huomioon ottaen ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin
1) toteaa, että Helleenien tasavalta ei ole noudattanut muista valmistetun tupakan kulutukseen kohdistuvista veroista kuin liikevaihtoveroista 27 päivänä marraskuuta 1995 annetun neuvoston direktiivin 95/59/EY mukaisia velvoitteitaan;
2) velvoittaa Helleenien tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.