61993CC0322_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
A ° Sagens begrund
1. Denne sag er en appelsag, som Automobiles Peugeot SA og Peugeot SA har indbragt til proevelse af den af Retten i Foerste Instans den 22. april 1993 afsagte dom i sag T-9/92 (1). Retten frifandt ved denne dom Kommissionen i den paagaeldende sag, som de to naevnte selskaber i medfoer af EF-traktatens artikel 173 havde anlagt til proevelse af Kommissionens beslutning af 4. december 1991 i sagen Eco System mod Peugeot (2).
2. Kommissionens beslutning var blevet vedtaget efter en klage indgivet af selskabet Eco System. Dette selskab har hjemsted i Frankrig og driver virksomhed som mellemhandler i forbindelse med koeb af automobiler. Det fremgaar af Rettens dom, at selskabet i Frankrig tilbyder at assistere forbrugere, der er interesseret i at koebe en vogn, og at selskabet annoncerer de paagaeldende tjenesteydelser. Eco System faar fra den enkelte potentielle koeber en skriftlig fuldmagt til at indkoebe et bestemt koeretoej. Koebekontrakten indgaas dog mellem automobilforhandleren paa den ene side og forbrugeren ° repraesenteret af Eco System ° paa den anden side.
I forbindelse med koebet af koeretoejet udnytter Eco System til kundens fordel de prisforskelle, der bestaar mellem de forskellige medlemsstater. Selskabet paatager sig at afhente den i en anden medlemsstat koebte vogn og at ordne formaliteterne i forbindelse med indfoerslen. Vederlaget for disse tjenesteydelser bestaar i en provision, som beregnes paa grundlag af koebsprisen.
Koeretoejer af maerkerne Peugeot og Talbot, der fremstilles og forhandles af Peugeot-koncernen, udgoer en betydelig del af de vogne, som Eco System erhverver for sine kunder.
3. Selskabet Automobiles Peugeot SA, der er et datterselskab af Peugeot SA, markedsfoerer sine koeretoejer i Faellesskabet gennem autoriserede forhandlere. Dette salgssystem opfylder kravene i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 123/85 af 12. december 1984 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af salgs- og serviceaftaler vedroerende motorkoeretoejer (3) og er dermed fritaget fra forbuddet i EF-traktatens artikel 85, stk. 1.
4. Den 9. maj 1989 udsendte Peugeot SA en rundskrivelse til samtlige autoriserede forhandlere i Frankrig, Belgien og Luxembourg, hvori disse blev instrueret om at indstille deres leverancer til Eco System og om ikke laengere at tage imod ordrer paa nye koeretoejer af maerkerne Peugeot og Talbot fra dette selskab. Indholdet af denne rundskrivelse var kort tid forinden blevet meddelt Kommissionens tjenestegrene.
5. Kommissionen ivaerksatte herefter en procedure paa grundlag af de faellesskabsretlige bestemmelser om karteller. Som led i denne procedure traf Kommissionen den 26. marts 1990 beslutning om nogle foreloebige forholdsregler over for Automobiles Peugeot SA og Peugeot SA. De to selskaber anlagde sag til proevelse af denne beslutning, men fik ved Rettens dom af 12. juli 1991 ikke medhold (4).
6. Den 4. december 1991 vedtog Kommissionen sin endelig beslutning i sagen. Kommissionen fastslog i denne beslutning, at udsendelsen af den omtvistede rundskrivelse og den heraf foelgende indstilling af leverancerne til Eco System var udtryk for en overtraedelse (i form af en aftale eller en samordnet praksis) af artikel 85, stk. 1, som ikke var hjemlet i forordning nr. 123/85 (beslutningens artikel 1). Kommissionen paalagde de to selskaber inden to maaneder at udsende en ny rundskrivelse, som ophaevede rundskrivelsen af 9. maj 1989, og for fremtiden at afholde sig fra saadanne overtraedelser af artikel 85 (beslutningens artikel 2). Saafremt de to selskaber ikke efterkom disse paabud, ville den fritagelse efter forordning nr. 123/85, som gjaldt for salgssystemet, blive tilbagekaldt (beslutningens artikel 3).
7. Den 10. februar 1992 anlagde Peugeot Automobiles SA og Peugeot SA sag ved Retten til proevelse af denne kommissionsbeslutning. Selskaberne nedlagde herunder paastand om annullation af Kommissionens beslutning og om, at det blev fastslaaet, at rundskrivelsen af 9. maj 1989 var forenelig med forordning nr. 123/85 og med en i tilslutning hertil fremsat meddelelse, dvs. Kommissionens meddelelse vedroerende forordning (EOEF) nr. 123/85 af 12. december 1984 (5) (herefter benaevnt "1984-meddelelsen"). Genstanden for denne appelsag er den dom af 22. april 1993, hvorved Kommissionen blev frifundet.
8. Appellanterne har nedlagt paastand om ophaevelse af den appellerede dom om, at det fastslaas, at rundskrivelsen af 9. maj 1989 er forenelig med forordning nr. 123/85 og med 1984-meddelelsen vedroerende denne.
9. Kommissionen har nedlagt paastand om, at appellen forkastes, og om, at appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
10. Eco System og Bureau européen des unions de consommateurs, en sammenslutning af forbrugerorganisationer (herefter benaevnt "BEUC"), har ° ligesom tilfaeldet var i foerste instans ° interveneret i sagen til stoette for Kommissionens paastande. Intervenienterne har naermere bestemt tilsluttet sig disse paastande og derudover nedlagt paastand om, at appellanterne tillige tilpligtes at betale deres omkostninger som intervenienter.
B ° Droeftelse
Indledende bemaerkninger
11. I henhold til artikel 113 i Domstolens procesreglement skal paastandene i appelskriftet, ud over, at Rettens afgoerelse ophaeves (helt eller delvis), gaa ud paa, at der helt eller delvis gives medhold i de i foerste instans nedlagte paastande. I det foreliggende tilfaelde nedlagde appellanterne i foerste instans paastand om annullation af Kommissionens beslutning og om, at det blev fastslaaet, at den omtvistede rundskrivelse var retmaessig. I appelskriftet har appellanterne (ud over ophaevelse af Rettens dom) imidlertid blot nedlagt paastand om, at det fastslaas, at rundskrivelsen er forenelig med de tidligere naevnte faellesskabsretlige bestemmelser.
12. Jeg behoever ikke naermere at begrunde, hvorfor (BEUC har med rette peget herpaa) det ikke under en sag efter EF-traktatens artikel 173 kan fastslaas, at indholdet af en bestemt forholdsregel fra en virksomheds side er retmaessig. Dette gaelder selvsagt ogsaa for Domstolen, naar denne skal traeffe afgoerelse om en appel ivaerksat til proevelse af en dom, som er blevet afsagt under en sag indbragt i medfoer af artikel 173. Man maa herefter spoerge, hvilke foelger det boer have, at appellanterne ° ud over paastanden om ophaevelse af dommen ° blot har fastholdt en paastand, der maa afvises fra realitetsbehandling.
13. Mig bekendt har Domstolen endnu ikke taget stilling til dette spoergsmaal. Efter min opfattelse ville Domstolen i et saadant tilfaelde uden videre kunne afvise den paagaeldende appel. Havde appellanterne nedlagt den naevnte paastand i foerste instans, burde Retten have truffet bestemmelse om afvisning. En appel af en saadan dom fra Retten maatte aabenbart forkastes, jf. artikel 119 i Domstolens procesreglement.
14. Man kunne herved forestille sig, at Domstolen i form af en fortolkning afhjaelper den naevnte mangel, for saa vidt det af appelskriftet klart fremgaar, at appellanterne som tidligere (ogsaa) soeger at opnaa en annullation af Kommissionens beslutning af 4. december 1991. Det er efter min opfattelse imidlertid ufornoedent i sagen at gaa naermere ind paa dette spoergsmaal. Naar henses til, at Domstolen endnu ikke synes at have taget stilling til problemet, og til, at Kommissionen ikke paa dette punkt har rejst nogen indsigelser, ville det ikke vaere paa sin plads at forkaste appellen alene paa det naevnte grundlag. I oevrigt maa appellen ° som jeg vil redegoere for senere ° under alle omstaendigheder forkastes.
De relevante bestemmelser
15. Foer jeg gaar over til en naermere behandling af de enkelte anbringender til stoette for appellen, vil det vaere hensigtsmaessigt at redegoere for indholdet af de relevante bestemmelser. I henhold til artikel 3, nr. 10, i forordning nr. 123/85 kan en forhandler ved en forhandleraftale forpligtes til kun at saelge de paagaeldende koeretoejer til videreforhandlere, der er medlemmer af salgsnettet.
Tilsvarende kan en forhandler efter artikel 3, nr. 11, forpligtes til
"kun at saelge de af aftaleprogrammet omfattede motorkoeretoejer eller tilsvarende varer til endelige forbrugere, der goer brug af en mellemhandler, naar denne forinden skriftligt har faaet fuldmagt til at koebe og eventuelt afhente et bestemt motorkoeretoej".
Det fremgaar af femte betragtning til forordning nr. 123/85, at formaalet hermed er at goere det muligt for fabrikanten at beskytte sit selektive salgssystem.
16. I 1984-meddelelsen vedroerende denne forordning anfoerte Kommissionen i afsnit I, punkt 3, "Mellemhandlere", at forbrugeren skal kunne benytte den bistand, der tilbydes af personer eller virksomheder ved koeb af et nyt motorkoeretoej i en anden medlemsstat. Virksomheder i salgsnettet skal dog kunne forpligtes til ikke at saelge til eller gennem en tredjemand,
"saa laenge denne optraeder som autoriseret videreforhandler af nye motorkoeretoejer i aftaleprogrammet eller udoever aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg".
Ifoelge meddelelsen paahviler det mellemhandleren eller den endelige forbruger at fremlaegge skriftligt bevis for, at mellemhandleren handler i den endelige forbrugers navn og for dennes regning.
Inddragelse af 1984-meddelelsen samt retssikkerhedsprincippet
17. Ved deres foerste anbringende til stoette for appellen har appellanterne gjort gaeldende, at Retten ved sin efterproevelse ikke har taget hensyn til den af Kommissionen fremsatte meddelelse, og at den har undladt at tillaegge denne nogen retlig betydning. Den manglende hensyntagen til meddelelsen strider mod retssikkerhedsprincippet.
18. Jeg kan uden videre forkaste dette anbringende. Det er med rette, at Kommissionen og Eco System har gjort gaeldende, at Retten tog hensyn til 1984-meddelelsen.
Retten undersoegte indledningsvis bestemmelsen i artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 (praemis 37-43 i Rettens dom). Retten undersoegte herefter 1984-meddelelsen. Den fastslog herved for det foerste, at en meddelelse, der tilsigter at fortolke en forordning, ikke kan aendre bindende bestemmelser i denne (praemis 44). I praemis 46 antog Retten, at der ikke ved meddelelsen kunne ske nogen begraensning af forordningens anvendelsesomraade. Meddelelsen praeciserer blot de betingelser, som en person skal opfylde for at kunne anses for mellemhandler i den i artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 forudsatte betydning. Retten gik paa dette grundlag ud fra, at den herefter burde undersoege, hvorvidt Eco System gik ud over de i artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 fastlagte graenser ved at paatage sig risici, der er karakteristiske for en videreforhandler, saaledes at selskabet derved udoevede aktiviteter, der kunne ligeledes med videresalg, i modsaetning til en praestering af tjenesteydelser. Denne undersoegelse fremgaar af de foelgende praemisser i Rettens dom (praemis 47 ff.).
19. Det kan derfor ikke med foeje haevdes, at Retten ikke tog hensyn til 1984-meddelelsen og undlod at tillaegge denne nogen retlig betydning. Appellanterne maa da ogsaa anses for at have erkendt dette, idet de i appelskriftet (paa s. 13) anfoerer, at Retten, efter at have undladt at tage hensyn til meddelelsen, sammenholdt forordning nr. 123/85 med denne uden dog herved at drage de konsekvenser, som efter appellanternes opfattelse traengte sig paa. I sidste instans maa det af appellanterne anfoerte derfor opfattes saaledes, at Retten har anlagt en forkert fortolkning af de paagaeldende bestemmelser. Dette spoergsmaal maa undersoeges i forbindelse med det andet anbringende til stoette for appellen.
20. Jeg kan heller ikke lade mig overbevise om rigtigheden af det af appellanterne anfoerte, hvorefter der er sket en tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet. Det er aabenbart, at appellanternes udgangspunkt i denne forbindelse er, at deres fortolkning af artikel 3, nr. 11, hvorefter Eco System ikke kunne anses for "mellemhandler", uden videre og utvivlsomt foelger af Kommissionens meddelelse. Dette savner dog ganske grundlag. Selv om det antages, at det afgoerende spoergsmaal er, hvorvidt Eco System har udoevet "aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg", efter denne meddelelse, maatte det foerst undersoeges, hvorvidt dette rent faktisk var tilfaeldet. Der maa gives Kommissionen og Eco System medhold i, at appellanterne i denne forbindelse med urette vil stoette sig paa en skrivelse, som Kommissionen tilsendte dem den 15. juli 1987. I denne skrivelse gjorde Kommissionen det meget klart, at den for saa vidt angaar spoergsmaalet om, hvorledes Eco System' s virksomhed burde kvalificeres, var af en anden opfattelse end appellanterne (6).
21. I forbindelse med spoergsmaalet om den angivelige tilsidesaettelse af retssikkerhedsprincippet henviser appellanterne til, at Kommissionen foerst i juli 1989 gav dem meddelelse om dens foreloebige stillingtagen til rundskrivelsen af 9. maj 1989, som allerede var blevet meddelt Kommissionen den 28. april 1989. Jeg behoever ikke naermere at forklare, hvorfor denne uformelle meddelelse faa dage foer udsendelsen af rundskrivelsen og det forhold, at Kommissionen ikke straks reagerede herpaa, ikke kunne skabe nogen berettiget forventning hos appellanterne om, at Kommissionen fandt deres optraeden retmaessig.
22. Som appellanterne selv har anfoert, offentliggjorde Kommissionen i tilslutning til sin beslutning af 4. december 1991 en "Naermere redegoerelse for virksomhed, der udoeves af mellemhandlere i automobilbranchen", der skulle supplere 1984-meddelelsen (7). Formaalet hermed var med Kommissionens egne ord "naermere [at goere] rede for, hvilke muligheder, der staar aabne for de i forordningen omhandlede mellemmaend". Indholdet af den "naermere redegoerelse" beror i vid udstraekning paa beslutningen af 4. december 1991. Det er dog ufornoedent her naermere at undersoege redegoerelsen. Det er med foeje, at Retten har udtalt, at Kommissionens beslutning af 4. december 1991 ikke var baseret paa redegoerelsen, og at det derfor savnede grundlag for appellanterne at anfaegte beslutningen under henvisning til denne redegoerelse (8).
Fortolkningen af artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85
23. Ved deres andet anbringende til stoette for appellen har appellanterne i det vaesentlige gjort gaeldende, at Retten har anlagt en forkert fortolkning af begrebet " mellemhandler" i forordning nr. 123/85. Appellanterne har herved direkte henvist til formuleringen i 1984-meddelelsen, hvorefter en mellemhandler ikke maa udoeve "aktiviteter, der kan ligeledes med videresalg". Det er imidlertid uden for enhver tvivl ° saaledes som Retten med foeje har fastslaaet ° at bestemmelser i en forordning ikke kan aendres ved en meddelelse. Det er derfor heller ikke noedvendigt at beskaeftige sig naermere med spoergsmaalet om, hvorledes en saadan meddelelse retligt skal kvalificeres. Det i appelskriftet i saa henseende anfoerte er dermed uden betydning for sagen.
24. Det af BEUC anfoerte, hvorefter der savnes retligt grundlag for begrebet aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg, er saaledes for saa vidt rigtigt, men gaar for vidt. 1984-meddelelsen kan udmaerket inddrages med henblik paa fortolkningen af forordningen i det omfang, den er forenelig med denne.
25. Rettens bemaerkninger paa dette punkt er herved korrekte. Retten har indledningsvis anfoert, at bestemmelserne i en forordning, der fritager bestemte aftaler fra forbuddet i EF-traktatens artikel 85, stk. 1, er udtryk for undtagelser, som dermed ikke kan goeres til genstand for en udvidende fortolkning, der ville stride mod deres formaal (praemis 37 i Rettens dom). Som Retten har fastslaaet (praemis 40), er formaalet med artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 at opholde muligheden for at benytte en mellemhandler paa betingelse af, at der bestaar et direkte kontraktforhold mellem forhandleren og den endelige forbruger (9).
Retten bemaerkede herefter, at mellemhandleren efter artikel 3, nr. 11, alene er forpligtet til at fremlaegge en skriftlig fuldmagt til at koebe (og i givet fald at afhente) det paagaeldende koeretoej. Det fremgaar saaledes af bestemmelsens ordlyd, at en mellemhandler, der er i besiddelse af en behoerig fuldmagt, ikke kan udelukkes fra bestemmelsens anvendelsesomraade med den eneste begrundelse, at han udoever sin virksomhed erhvervsmaessigt (praemis 41). I modsat fald ville bestemmelsen miste enhver praktisk betydning (praemis 42). Det kan herved fuldt vaere et led i mellemhandlerens udoevelse af dennes erhvervsmaessige virksomhed at gennemfoere salgsfremmende foranstaltninger over for offentligheden og at paatage sig de risici, der er forbundet med enhver form for virksomhed, som bestaar i praestering af tjenesteydelser (praemis 43).
26. Retten undersoegte herefter det omtvistede afsnit i 1984-meddelelsen og var af den opfattelse, at det ikke alene vedroerte artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85, men ogsaa artikel 3, nr. 10. Retten bemaerkede i denne forbindelse, at Kommissionen med henblik paa at sikre gennemslagskraften af sidstnaevnte bestemmelse ° det vil sige for at tilvejebringe en effektiv beskyttelse af salgsnet over for ikke-autoriserede forhandlere ° lovligt har kunnet praecisere de betingelser, som en mellemhandler skal opfylde for, at kravene i artikel 3, nr. 11, kan anses for iagttaget (praemis 46).
Retten undersoegte herefter, hvorvidt Eco System paatog sig risici, der er karakteristiske for en videreforhandler, saaledes at selskabets virksomhed vil kunne anses for aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg (praemis 47). Retten fastslog herved indledningsvis, at Eco System udelukkende handlede som repraesentant for de endelige forbrugere. Kontrakterne blev indgaaet mellem forhandler og kunde. Eco System var heller ikke aldrig indehaver af ejendomsretten over de af selskabet indkoebte koeretoejer (praemis 48). Selskabet paatog sig ingen garantiforpligtelser over for kunden (praemis 49). Da Eco System ikke var indehaver af ejendomsretten over koeretoejerne, bar selskabet heller ikke den risiko, som typisk baeres af en videreforhandler, nemlig risikoen for at skulle afsaette koeretoejet i tilfaelde af, at den endelige forbruger ikke aftager det (praemis 50).
Eco System indroemmede ganske vist sine kunder en kortfristet kredit ved i foerste omgang selv at afholde et udlaeg daekkende koebsprisen samt accessoriske udgifter; beloeb, som kunden herefter betalte selskabet. Selv om ydelse af en saadan kredit ikke er et noedvendigt led i en mellemhandlers virksomhed, kunne dette forhold ikke aendre den retlige kvalificering af et handelsmaessigt forhold af den paagaeldende art (praemis 51). Hvad angaar risikoen for kundens manglende betalingsevne bemaerkede Retten, at Eco System ikke raadede over de midler, som en videreforhandler normalt har, nemlig retten til uden videre (dvs. uden at skulle gribe til saerlige retsmidler) at tilbageholde koeretoejet og afsaette det (praemis 52). Hvad angaar valutakursrisici fastslog Retten blandt andet, at det ikke var blevet godtgjort, at Eco System paatog sig denne form for risiko (praemis 53). For saa vidt Eco System maatte have vaeret forpligtet til at yde kunden erstatning i tilfaelde af oedelaeggelse eller beskadigelse af koeretoejet under opbevaringen, kunne dette ikke anses for noget usaedvanligt (praemis 54). Den maade, Eco System' s provision blev beregnet paa, maatte ligeledes vaere udtryk for noget normalt i forbindelse med fuldmagtsaftaler som de i sagen omhandlede (praemis 55).
27. Retten antog paa dette grundlag, at Eco System ikke paatog sig nogen af de risici, der er karakteristiske for en videreforhandler. Retten undersoegte herefter det spoergsmaal (og besvarede dette benaegtende), om Eco System i praksis havde overskredet graenserne for de fuldmagter, selskabet havde faaet af kunderne (praemis 57-60). Endelig fastslog Retten, at den omstaendighed, at Eco System havde en meget stor kundekreds, ikke kunne bevirke, at selskabet ikke kunne anses for mellemhandler i den i artikel 3, nr. 11, i forordning nr. 123/85 forudsatte betydning (praemis 61).
28. Efter min opfattelse har Retten ikke herved gjort sig skyldig i nogen forkert retsanvendelse. I oevrigt er det ikke umiddelbart indlysende, paa hvilke konkrete punkter appellanterne anfaegter Rettens dom. Det er med foeje, at Eco System har gjort gaeldende, at det ikke klart fremgaar af appelskriftet, hvilke praemisser i den appellerede dom der anfaegtes ved appellen. Jeg mener dog, at jeg med mine foelgende bemaerkninger tager hoejde for alle vaesentlige indsigelser.
29. Appellanterne har for det foerste gjort gaeldende, at Retten har antaget, at den eneste betingelse, som en person skal opfylde for at kunne anses for mellemhandler, er, at der foreligger en skriftlig fuldmagt. Det fremgaar af mit udfoerlige referat af det af Retten anfoerte, at denne indsigelse savner begrundelse. Retten har ° med foeje ° bemaerket, at dette er det eneste kriterium, der fremgaar af ordlyden af artikel 3, nr. 11, og at Eco System altid har opfyldt denne betingelse. Retten undersoegte dog herefter indgaaende, hvorvidt der alligevel maatte foreligge andre omstaendigheder, der kunne begrunde, at Eco System ikke kunne anses for mellemhandler i den i bestemmelsen forudsatte betydning.
30. Det fremgaar ikke klart af appelskriftet, hvorvidt appellanterne er af den opfattelse, at det forhold, at Eco System udoever sin virksomhed erhvervsmaessigt, bevirker, at selskabet ikke kan anses for mellemhandler i den i forordning nr. 123/85 forudsatte betydning. En bemaerkning i replikken lader formode, at appellanterne ikke finder denne omstaendighed afgoerende (10). I benaegtende fald maatte man imoedegaa appellanternes opfattelse. Retten har i praemis 42 i sin dom med foeje bemaerket, at artikel 3, nr. 11, ville miste enhver praktisk betydning, saafremt man udelukkede, at nogen, som udoever en virksomhed erhvervsmaessigt, kan anses for mellemhandler.
Beskyttelsen af selektive salgssystemer inden for automobilbranchen ° som forordning nr. 123/85 skaber grundlag for ved at hjemle en fritagelse for saa vidt angaar visse forpligtelser ° skal bidrage til at virkeliggoere de oekonomiske fordele, der er forbundet med saadanne salgssystemer (11). Erfaringen viser imidlertid, at denne beskyttelse ogsaa kan faa negativ indvirkning paa konkurrencen med hensyn til priser. De nogle gange prisforskelle mellem de forskellige medlemsstater (12) maa ikke mindst tilskrives disse salgssystemer. Under disse omstaendigheder maa der laegges betydelig vaegt paa forbrugernes mulighed for at kunne indkoebe et koeretoej i en anden medlemsstat.
En forbruger er imidlertid kun sjaeldent i stand til selv at tage til en anden medlemsstat for at goere brug af denne mulighed. Retten har med foeje fremhaevet de praktiske vanskeligheder, som forbrugeren i denne forbindelse staar over for. Det er derfor ganske afgoerende, at forbrugerne med henblik paa at kunne foretage et saadant koeb kan goere brug af mellemhandlere. Hvad angaar forordning nr. 123/85 anerkendes betydningen af saadanne mellemhandleres rolle i artikel 3, nr. 11. Saafremt man afslog at anse selskaber, der driver erhvervsmaessig virksomhed i form af bistand til forbrugere med henblik paa koeb af koeretoejer i udlandet, for mellemhandlere efter artikel 3, nr. 11, ville denne bestemmelse i vid udstraekning blive udvandet.
31. Denne betragtning fjerner for saa vidt i sig selv grundlaget for det af appellanterne anfoerte, hvorefter et selskab ikke vil kunne anses for mellemhandler efter forordning nr. 123/85, naar det har et meget stort antal forbrugere som kunder. Det ligger i sagens natur, at en mellemhandler, der udoever sin virksomhed erhvervsmaessigt, har et stort antal forbrugere som kunder. Den succes, som et selskab som Eco System har haft, viser herved, at der blandt forbrugerne er en stor efterspoergsel efter tjenesteydelser af den omhandlede art.
Appellanterne har til stoette for deres opfattelse henvist til generaladvokatens forslag til afgoerelse og Domstolens dom af 3. juli 1985 i Binon-sagen (13). Appellanterne goer paa grundlag af denne retspraksis gaeldende, at en mellemhandler, der optraeder paa et stort antal fuldmagtsgiveres vegne, skal anses for en uafhaengig virksomhed. Det er imidlertid med foeje, at Retten har antaget, at de principper, der fremgaar af denne retspraksis, ikke kan udstraekkes til tilfaelde som det foreliggende. I Binon-sagen og i andre tilsvarende sager (14) var der spoergsmaal om, hvorvidt artikel 85 fandt anvendelse paa forholdet mellem en virksomhed og et agentur. Ifoelge den naevnte retspraksis maa dette spoergsmaal besvares benaegtende, naar agenturet maa anses for "hjaelpeorgan" for den paagaeldende virksomhed og er en del af den samme oekonomiske enhed (15). Denne problematik er imidlertid uvedkommende for den foreliggende sag. Det relevante spoergsmaal er her, hvorvidt Eco System optraadte som mellemhandler. Dette spoergsmaal maa besvares bekraeftende. Den omstaendighed, at det lykkedes selskabet at tiltraekke et stort antal kunder, er herved irrelevant.
32. Appellanterne har anfoert, at Eco System har paataget sig risici, der svarer til en videreforhandlers og er uforenelige med en rolle, der ikke gaar ud over en mellemhandlers. Denne indsigelse er foerst blevet konkretiseret i replikken. Appellanterne har heri anfoert, at Eco System har skullet yde sine kunder erstatning i tilfaelde af koeretoejets oedelaeggelse eller beskadigelse. Selskabet har ogsaa baaret risikoen for en kundes manglende betalingsevne. Retten har i sin dom paa overbevisende maade argumenteret for, at disse former for risici ikke er noget usaedvanligt for en mellemhandler (16). Appellanterne har intet nyt anfoert, der kan drage rigtigheden heraf i tvivl, men har blot gjort gaeldende, at Eco System aabenbart ("manifestement") udoever aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg. Det ville derfor ikke tjene noget formaal at gaa naermere ind paa de naevnte omstaendigheder.
Det samme gaelder ° ganske vist af andre aarsager ° appellanternes argument om, at Eco System har baaret risikoen for mulige valutakursaendringer. I en brochure oplyste selskabet saaledes, at kunden hoejst kunne komme til at betale bestemte priser, der var gaeldende i tre maaneder fra tidspunktet for udstedelsen af fuldmagten. Jeg kan her henholde mig til Rettens dom, hvori denne fastslog, at det ikke var blevet godtgjort, at Eco System bar nogen valutakursrisiko (17). Appellanterne anfaegter med denne indsigelse, hvad Retten har lagt til grund vedroerende de faktiske omstaendigheder. Indsigelsen kan derfor ikke tages i betragtning (jf. EF-traktatens artikel 168 A, stk. 1, foerste punktum).
33. Appellanterne synes endvidere til stoette for deres opfattelse at ville anfaegte, at Retten har fastslaaet, at selv om Eco System' s indroemmelse af (kortfristede) kreditter til kunderne ikke for saa vidt er et noedvendigt led i fuldmagtsforholdet, kan dette ikke aendre den retlige karakter af kontraktforholdet. Dette kan ikke stoette appellanterne. En forpligtelse for en befuldmaegtiget til i foerste omgang at paatage sig selv at afholde bestemte omkostninger for senere at faa sine udgifter godtgjort af fuldmagtsgiveren er ° saaledes som det fremgaar, hvis man kaster et blik paa de enkelte medlemsstaters nationale retssystemer ° fuldt ud i overensstemmelse med en fuldmagts karakter og med den form for virksomhed, en mellemhandler udoever.
34. Appellanterne har gjort gaeldende, at Eco System ved sin optraeden paa markedet i forbrugernes oejne kom til at fremstaa som en videreforhandler eller i hvert fald som et selskab, der stod i et konkurrenceforhold til videreforhandlerne, hvilket bidrog til at skabe forvirring omkring selskabets rolle. Appellanterne anfoerer herved navnlig, at Eco System reklamerede, offentliggjorde priser, udstillede biler og ydede sine kunder kredit.
Hvad angaar spoergsmaalet om, hvorvidt der kunne opstaa forvirring hos forbrugerne med hensyn til Eco System' s rolle, udtalte Retten i sin dom, at kun én af selskabet udgivet brochure kunne rejse nogen tvivl. Retten bemaerkede dog, at den noejagtige karakter af selskabets virksomhed var klart angivet i brochuren. Denne vurdering fra Rettens side med hensyn til de faktiske omstaendigheder kan ikke goeres til genstand for appel, og appellanterne synes da heller ikke at have rejst nogen indsigelse mod Rettens dom paa dette punkt.
35. Dette aendrer imidlertid intet ved, at forbrugerne muligvis betragter Eco System som et selskab, der staar i et konkurrenceforhold til de autoriserede forhandlere. Kommissionen har da heller ikke bestridt dette, men alene anfoert, at denne omstaendighed blot afspejler den interesseafvejning, der ligger til grund for forordning nr. 123/85. Den virksomhed, der udoeves af professionelle mellemhandlere, er for forbrugerne en afgoerende garanti for deres mulighed for at kunne koebe et koeretoej i en anden medlemsstat.
Jeg skal tilslutte mig Kommissionens opfattelse paa dette punkt. Som allerede anfoert ville forbrugernes mulighed for at koebe et koeretoej i en anden medlemsstat med bistand fra en mellemhandler stort set vaere ren teoretisk, saafremt forbrugerne ikke kunne goere dette gennem en professionel mellemhandler. Den virksomhed, der udoeves af saadanne selskaber, er derfor fuldt ud legitim og maa af de allerede anfoerte grunde hilses velkommen. Jeg kan derfor ikke se, hvorfor et saadant selskab ikke skulle kunne reklamere for sine tjenesteydelser. En forbrugeroplysning vedroerende muligheden for at kunne koebe et koeretoej i en anden medlemsstat til en gunstigere pris kan muligvis vaere en torn i oejet paa mange fabrikanter og autoriserede forhandlere, men en saadan oplysning er paa ingen maade retsstridig eller uforenelig med rollen som mellemhandler.
Naar Eco System goer reklame for sine tjenesteydelser blandt andet ved udstille en bestemt bil, er der tale om en reklameforanstaltning, som en saadan mellemhandler lovligt kan traeffe. Dette gaelder i hvert fald, naar der er spoergsmaal om et koeretoej, som Eco System har indkoebt for en kunde, der er indforstaaet med en saadan (midlertidig) udstilling, saaledes som Kommissionen gjorde gaeldende under retsforhandlingerne for Retten (18), uden at appellanterne dengang imoedegik dette.
36. Det vil vaere naturligt i denne sammenhaeng at naevne det af appellanterne anfoerte, hvorefter der ved vurderingen af den af Eco System udoevede virksomhed ogsaa maa tages hensyn til selskabets hensigter. Ogsaa selv om Eco System skulle have haft til hensigt ° saaledes som man kan formode ° at konkurrere med de autoriserede forhandlere paa grundlag af de af selskabet tilbudte tjenesteydelser, aendrer det intet ved, at selskabet optraeder som en mellemhandler, der ikke har til opgave at paatage sig de risici, der er typiske for en videreforhandler. Artikel 3, nr. 11, forudsaetter ikke, at mellemhandlerens motiver er uegennyttige. Det ligger i sagens natur, at en mellemhandlers virksomhed af fabrikanter og autoriserede forhandlere opfattes som konkurrence.
37. Appellanternes opfattelse er i sidste instans udtryk for, at et selskab kun kan anses for mellemhandler i den i artikel 3, nr. 11, forudsatte betydning, saafremt det udoever sin virksomhed for at tjene fabrikantens og dennes autoriserede forhandleres interesser. Det er i oevrigt paa en meget forfriskende maade, at appellanterne i appelskriftet har forfaegtet denne opfattelse (19). Det er uden for enhver tvivl, at denne opfattelse ikke kan foelges.
38. Endelig maa der tages stilling til appellanternes paa ordlyden af femte betragtning til forordning nr. 123/85 baserede argument. Det hedder i denne betragtning, at foranstaltninger, der traeffes af en fabrikant eller af virksomheder i salgsnettet med det formaal at beskytte det selektive salgssystem, er forenelige med forordningen, hvilket "navnlig" gaelder for en forhandlers forpligtelse til kun at saelge til en endelig forbruger, der goer brug af en mellemhandler, saafremt forbrugeren har givet mellemhandleren fuldmagt. Appellanterne udleder af denne formulering, at en fabrikant efter forordningen kan beskytte sit salgssystem, ogsaa ved hjaelp af andre midler end de i artikel 3, nr. 11, naevnte. Saadanne beskyttelsesforanstaltninger maa dog ° for at kunne vaere i overensstemmelse med fritagelsen ° vaere hjemlede i forordningens bestemmelser. Blandt disse er det imidlertid kun artikel 3, nr. 11, der omhandler de krav, som mellemhandleres virksomhed kan underkastes. Fulgte man appellanternes opfattelse, ville dette herefter indebaere, at en fabrikant kunne underkaste mellemhandleres virksomhed betingelser, der ikke er naevnt i denne bestemmelse. Vil man ikke give fabrikanterne og deres autoriserede forhandlere en blankocheck til at opstille hindringer for mellemhandleres virksomhed, kan denne opfattelse ikke laegges til grund.
39. Appellen maa herefter forkastes. Afgoerelsen om sagens omkostninger foelger af artikel 122, 118 og 69 i Domstolens procesreglement.
C ° Forslag til afgoerelse
40. Jeg skal herefter sammenfattende foreslaa, at appellen forkastes, og at appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
(*) Originalsprog: tysk.
(1) ° Peugeot mod Kommissionen, Sml. II, s. 493.
(2) ° EFT L 66 af 11.3.1992, s. 1.
(3) ° EFT L 15 af 18.1.1985, s. 16.
(4) ° Sag T-23/90, Peugeot mod Kommissionen, Sml. II, s. 653.
(5) ° EFT C 17 af 18.1.1985, s. 4.
(6) ° Se herved dommen af 12.7.1991, jf. ovenfor (note 4), praemis 48.
(7) ° EFT C 329, s. 20.
(8) ° Praemis 71 i Rettens dom.
(9) ° Se herved allerede dommen af 12.7.1991, jf. ovenfor (note 4), praemis 33.
(10) ° Appellanterne har i appelskriftet anfoert, at det er ubestridt, at den omstaendighed, at nogen udoever en virksomhed erhvervsmaessigt, ikke i sig selv er ensbetydende med, at der er tale om aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg, idet det foerst klart maa fastlaegges, hvorledes dette begreb skal forstaas.
(11) ° Vedroerende disse fordele henvises til fjerde betragtning til forordning nr. 23/85.
(12) ° Jf. herved en pressemeddelelse af 1.7.1993 fra Kommissionen vedroerende automobilpriser inden for Faellesskabet (IP(93)545).
(13) ° Sag 243/83, Sml. s. 2015.
(14) ° Jf. navnlig dom af 1.10.1987, sag 311/85, Vlaamse Reisbureaus, Sml. s. 3801, praemis 20.
(15) ° Dom af 16.12.1975, forenede sager 40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 og 114/73, Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1663, praemis 542, og dom af 1.10.1987, jf. ovenfor (note 14), praemis 20.
(16) ° Praemis 52 og 54 i Rettens dom, jf. herved ovenfor, punkt 26.
(17) ° Praemis 53 i Rettens dom, jf. herved ovenfor, punkt 26.
(18) ° Jf. praemis 29 i Rettens dom.
(19) ° Paa s. 16 i appelskriftet anfoerer appellanterne vedroerende begrebet aktiviteter, der kan ligestilles med videresalg, at der er tale om en vurdering, der udelukkende beror paa den oekonomiske sammenhaeng, og som maa foretages af indehaveren af salgsnettet ( Une appréciation dépendant exclusivement du contexte économique et que reste à l' appreciation du propriétaire du réseau ).