62015CC0354
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. BOBEK
fremsat den 8. september 2016 (
1
)
Sag C-354/15
Andrew Marcus Henderson
mod
Novo Banco, SA
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal da Relação de Évora (appeldomstolen i Évora, Portugal))
»Retsligt samarbejde i civile og kommercielle sager — forordning nr. 1393/2007 — forkyndelse af retslige og udenretslige dokumenter — forkyndelse med posten — anbefalet brev med modtagelsesbevis — tilsvarende — forkyndelse over for tredjemand — formular i bilag II til forordning nr. 1393/2007«
I – Indledning
1.
En portugisisk bank har anlagt sag mod en debitor bosiddende i Irland. Forkyndelsen i sagen stødte på tre problemer. For det første blev modtagelsesbeviset ikke returneret til den portugisiske ret. For det andet blev det forkyndte dokument angiveligt modtaget på debitorens bopæl, men af en tredjemand. For det tredje var det forkyndte dokument ikke ledsaget af standardformularen, der findes i bilag II til forordning (EF) nr. 1393/2007 (
2
) (herefter »bilag II-formularen«), som burde have oplyst adressaten om hans ret til at nægte at modtage dokumentet.
2.
I hovedsagen blev den ovenfor beskrevne forkyndelse af dokumentet alligevel anset for gyldig. Der var tre grunde hertil. For det første bekræftede det portugisiske postvæsen ved et brev til retten efter dennes anmodning datoen og tidspunktet for aflevering af dokumentet i Irland. For det andet konkluderede den nationale ret, at en tredjemands modtagelse af forkyndelsen udløste en formodning for, at der var sket forkyndelse for adressaten, og at denne formodning ikke var blevet tilbagevist. For det tredje antog retten, at den manglende bilag II-formular – selv om dette var problematisk – var afhjulpet af det forhold, at adressaten ikke gjorde indsigelse mod udeladelsen af bilag II-formularen i det tidsrum, der var fastsat herfor i national ret.
3.
I denne sag har den forelæggende ret spurgt, om disse nationale regler om forkyndelse er i overensstemmelse med kravene i forordning nr. 1393/2007.
II – Relevante retsforskrifter
A – EU-retten
4.
Anden betragtning til forordning nr. 1393/2007 har følgende ordlyd: »For at det indre marked kan fungere tilfredsstillende, er det nødvendigt at forbedre og fremskynde fremsendelsen af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager til forkyndelse mellem medlemsstaterne.«
5.
Følgende fremgår af sjette betragtning til samme forordning: »En effektiv og hurtig afvikling af de civilretlige procedurer kræver, at retslige og udenretslige dokumenter fremsendes direkte og ved hjælp af hurtige midler mellem de af medlemsstaterne udpegede lokale instanser […]«
6.
Artikel 8, stk. 1, sammenholdt med artikel 8, stk. 4, i forordning nr. 1393/2007 opstiller pligten til at vedlægge bilag II-formularen ved forkyndelse af retslige dokumenter, herunder ved forkyndelse med posten. Formålet med bilag II-formularen er at give adressaten oplysninger om dennes ret til at nægte at modtage det dokument, der skal forkyndes, i forbindelse med forkyndelsen eller ved at returnere dokumentet senest en uge efter, hvis det ikke er affattet på eller ledsaget af en oversættelse til et af følgende sprog: a) et sprog, som adressaten forstår, eller b) modtagerstatens officielle sprog eller, hvis der er flere officielle sprog i den pågældende medlemsstat, det officielle sprog eller et af de officielle sprog på det sted, hvor forkyndelsen skal finde sted.
7.
Artikel 8, stk. 3, i forordning nr. 1393/2007 bestemmer, at »[h]ar adressaten nægtet at modtage dokumentet, jf. stk. 1, kan forkyndelsen af dokumentet afhjælpes ved, at dokumentet forkyndes for adressaten i overensstemmelse med bestemmelserne i denne forordning ledsaget af en oversættelse til et af de i stk. 1 omhandlede sprog. I så fald er datoen for dokumentets forkyndelse den dato, på hvilken dokumentet ledsaget af oversættelsen forkyndes i overensstemmelse med modtagerstatens lovgivning. Hvis et dokument i henhold til en medlemsstats lovgivning skal forkyndes inden for en bestemt frist, er den dato, der gælder i forhold til rekvirenten, dog den, på hvilken det oprindelige dokument blev forkyndt, jf. artikel 9, stk. 2«.
8.
Artikel 9 i forordning nr. 1393/2007 vedrører forkyndelsesdatoen. I medfør af artikel 9, stk. 1, sammenholdt med artikel 9, stk. 3, er datoen for dokumentets forkyndelse i princippet den dato, på hvilken dokumentet forkyndes i overensstemmelse med modtagerstatens lovgivning.
9.
Det bestemmes i artikel 9, stk. 2: »Hvis et dokument i henhold til en medlemsstats lovgivning skal forkyndes inden for en bestemt frist, er den dato, der gælder i forhold til rekvirenten, dog den, der følger af denne medlemsstats lovgivning.«
10.
Artikel 14 i forordning nr. 1393/2007 har følgende ordlyd: »Hver medlemsstat har adgang til at lade retslige dokumenter forkynde for personer, der er bosat i en anden medlemsstat, direkte med posten ved anbefalet brev med modtagelsesbevis eller tilsvarende.«
11.
Artikel 19 i forordning nr. 1393/2007 vedrører en sagsøgt, der ikke giver møde. Den relevante del af artikel 19, stk. 1, bestemmer: »Når en stævning eller et tilsvarende dokument har skullet sendes til en anden medlemsstat med henblik på forkyndelse efter denne forordning, og sagsøgte ikke er mødt, må dommeren ikke afgøre sagen, før det er fastslået:
[…]
og at forkyndelsen eller afleveringen […] har fundet sted i så god tid, at sagsøgte har kunnet varetage sine interesser under sagen.«
B – National ret
12.
I henhold til artikel 230 i Código de Processo Civil (den portugisiske civilretsplejelov, herefter »CPC«) anses forkyndelser ved anbefalet brev med modtagelsesbevis for værende foretaget på datoen for underskrivelsen af modtagelsesbeviset og anses for foretaget over for adressaten, selv når modtagelsesbeviset er underskrevet af en tredjemand. Brevet anses for værende behørigt afleveret til adressaten, medmindre adressaten beviser andet.
13.
I medfør af CPC’s artikel 365, stk. 3, og artikel 293, stk. 2, skal retten til at forsvare sig i sager om foreløbige retsmidler udøves inden for ti dage. CPC’s artikel 366, stk. 3, specificerer, at fristen forlænges med ti dage under hensyn til afstanden.
14.
Såfremt forkyndelsen ikke ledsages af en bilag II-formular, udgør dette i henhold til portugisisk ret og retspraksis en tilsidesættelse af et væsentligt formkrav, hvilket medfører, at forkyndelsen er ugyldig i henhold til CPC’s artikel 191, stk. 1.
15.
I henhold til CPC’s artikel 191, stk. 2, er fristen for at gøre gældende, at et væsentligt formkrav er tilsidesat, fristen for at gøre indsigelse, nemlig i denne sag 20 dage fra forkyndelsesdatoen. Ugyldighed anses for afhjulpet, hvis den ikke er gjort gældende inden for dette tidsrum.
III – Faktiske omstændigheder, nationale retsforhandlinger og de præjudicielle spørgsmål
16.
I 2008 indgik Novo Banco, SA (den indstævnte) to finansielle leasingaftaler med Andrew Henderson (appellanten) om forretningslokaler i Portimão kommune, Portugal. Appellanten betalte ikke leasingydelsen for disse lokaler i henholdsvis marts og august 2012 og betalte slet ikke leasingydelsen herefter. Indstævnte ophævede herefter begge aftaler.
17.
Appellanten nægtede at tilbagelevere ejendommene. Indstævnte anlagde sag mod appellanten i Portugal med påstand om bl.a. foreløbige foranstaltninger, specifikt at ejendommene skulle tilbageleveres.
18.
På tidspunktet for sagsanlægget boede appellanten i Irland. Der synes at være sket forkyndelse ved anbefalet brev til appellantens irske adresse.
19.
Modtagelsesbeviset blev imidlertid ikke returneret til den nationale ret. Den nationale ret anmodede derfor det portugisiske postvæsen (Correios, Telégrafos e Telefonos, herefter »CTT«) om oplysninger. CTT svarede ved brev og bekræftede, at »i henhold til den elektroniske registrering foretaget af postvæsnet i modtagerlandet, Irland […]« blev brevet med tilsigelsen afleveret til adressaten den 22. juli 2014. CCT’s brev var vedlagt kopier af den relevante registrering i det irske postvæsens sporingssystem, som angav det forkyndte dokuments nummer, stregkode og afleveringshistorik, der angav dato og sted for afleveringen samt navnet på og underskriften for den person, som modtog leveringen. Denne person underskrev sig »A. Henderson« (
3
).
20.
Forkyndelsen blev ikke ledsaget af bilag II-formularen.
21.
Appellanten nedlagde ikke indsigelse inden for den i national portugisisk ret fastsatte frist. De foreløbige foranstaltninger, som indstævnte havde nedlagt påstand om, blev derfor truffet.
22.
Efterfølgende anfægtede appellanten dommen om de foreløbige foranstaltninger ved den forelæggende ret, idet han nedlagde påstand om, at der skulle ske forkyndelse for ham igen. Han var af den opfattelse, at den oprindelige forkyndelse ikke overholdt gældende formkrav. Appellanten anførte, at modtagelsesbeviset ikke var blevet returneret til retten. Han fremhævede videre, at det ikke var blevet fastslået, hvem der faktisk modtog forkyndelsen. Han anfægtede også den manglende bilag II-formular, hvilket indebar, at han ikke havde fået oplysning om retten til at nægte modtagelsen, henset til at forkyndelsen skete på portugisisk – et sprog, som han ikke forstår. Han påstod, at forkyndelsen skulle have været ledsaget af en oversættelse til engelsk eller irsk, der er de eneste sprog, hvorpå der kan ske forkyndelse i Irland.
23.
Den forelæggende ret forkastede appellen. Appellanten indgav efterfølgende for den samme ret en begæring om berigtigelse af dommen fra andeninstansen, idet han anså dommen fra andeninstansen for at være uforenelig med Domstolens praksis, uden at han dog henviste til nogen specifik retspraksis.
24.
Under disse omstændigheder har Tribunal da Relação de Évora (appeldomstolen i Évora) udsat sagen og forelagt Domstolen de følgende spørgsmål:
»1)
Kan en portugisisk domstol, for hvilken der verserer en civil retssag mod en statsborger bosat i en anden EU-medlemsstat, og som med henblik på retssagen ved anbefalet brev med modtagelsesbevis har tilsagt den pågældende statsborger, uden at modtagelsesbeviset er blevet returneret – på baggrund af […] forordning [(EF) nr. 1393/2007] og de principper, der ligger til grund herfor – på grundlag af de dokumenter, som postvæsenet i opholdslandet for brevets adressat har tilvejebragt, som bekræfter, at det anbefalede brev med modtagelsesbevis er blevet leveret til adressaten, betragte tilsigelsen som værende foretaget?
2)
Er anvendelsen af artikel 230 i den portugisiske civilretsplejelov i det tilfælde, der er nævnt i det første spørgsmål, i strid med forordningen og de principper, der ligger til grund herfor?
3)
Er anvendelsen af artikel 191, stk. 2, i den portugisiske civilretsplejelov i nærværende sag i strid med forordningen og de principper, der ligger til grund herfor?«
25.
Den nederlandske, den portugisiske og den spanske regering samt Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Den portugisiske regering og Kommissionen fremsatte mundtlige argumenter under retsmødet, som fandt sted den 7. juli 2016.
IV – Bedømmelse
26.
I dette forslag til afgørelse vil jeg først behandle de relevante bevismæssige krav i henhold til forordning nr. 1393/2007 vedrørende bevis for, at forkyndelse er foretaget med posten (A). For det andet vil jeg fokusere på problemstillingen om, hvorvidt forkyndelse på adressatens bopæl modtaget af en tredjemand er forenelig med forordningen (B). Endelig vil jeg besvare spørgsmålet, om den manglende vedlæggelse af bilag II-formularen i forkyndte dokumenter kan afhjælpes ved, at der ikke er gjort indsigelse herover inden for fristen (C).
A – Modtagelsesbevis eller tilsvarende
27.
Den forelæggende ret har med det første præjudicielle spørgsmål spurgt, om forordning nr. 1393/2007 giver en national ret mulighed for i en situation, hvor forkyndelse er sket med posten, men modtagelsesbeviset ikke er blevet returneret, at tage andre beviser i betragtning med henblik på at bedømme forkyndelsens gyldighed. Nærmere bestemt har den forelæggende ret spurgt, om modtagelsesbeviset kan erstattes af et dokument udstedt af postvæsnet, som bekræfter, at det anbefalede brev blev afleveret til adressaten.
28.
Forordning nr. 1393/2007 indeholder en udtømmende liste over de måder, hvorpå forkyndelse kan foretages (
4
). Forordning nr. 1393/2007 opstiller ikke en rangorden mellem disse forkyndelsesmåder (
5
).
29.
I medfør af forordningens artikel 14 er en af de mulige forkyndelsesmåder forkyndelse med posten. Artikel 14 anfører imidlertid blot, hvordan forkyndelse med posten bør finde sted: »Hver medlemsstat har adgang til at lade retslige dokumenter forkynde for personer, der er bosat i en anden medlemsstat, direkte med posten ved anbefalet brev med modtagelsesbevis eller tilsvarende« (
6
). Den fortsætter ikke med i detaljer at skitsere denne forkyndelsesmåde. I modsætning til de formularer, der findes i bilag I til forordning nr. 1393/2007 (der skal anvendes til kommunikation mellem de fremsendende og modtagende instanser, når forkyndelse sker herigennem (
7
)), opstiller hverken artikel 14 eller nogen anden bestemmelse i forordning nr. 1393/2007 yderligere detaljer, for hvordan modtagelsen skal anerkendes i henhold til forordningen.
30.
Da hverken artikel 14 eller nogen anden bestemmelse i forordningen opstiller yderligere detaljer for det særlige format for et »modtagelsesbevis«, er særegenhederne et forhold, der skal fastlægges i national ret (
8
).
31.
Endvidere henviser artikel 14 udtrykkeligt til muligheden for noget »tilsvarende« til et modtagelsesbevis. Det er med andre ord endog muligt, at et »modtagelsesbevis« ikke er nødvendigt, når der er andre hensigtsmæssige og pålidelige beviser, der bekræfter, at dokumentet er forkyndt for adressaten (
9
).
32.
Sammenfattet forbliver artikel 14 en meget åben bestemmelse hvad angår den specifikke form for beviser, der kræves for at godtgøre, at forkyndelse med posten har fundet sted.
33.
Denne åbenhed og de forskellige nationale krav til beviserne for aflevering af dokumenter begrænses imidlertid efter min opfattelse af funktionen af og formålet med den ordning, der er indført med forordning nr. 1393/2007 på to måder. For det første skal det specifikke format for et modtagelsesbevis eller tilsvarende give den nationale ret bevismæssige oplysninger, der er tilstrækkelige til at give den mulighed for at bedømme forkyndelsens gyldighed. For det andet skal den nationale ret også være i stand til at efterprøve, om adressatens processuelle rettigheder blev overholdt.
34.
Hvad angår den første begrænsning udgør modtagelsesbeviset en standardiseret form for bevis, der sædvanligvis anses for tilstrækkeligt til at fastslå, at dokumenter er forkyndt. Det indeholder generelt mindst oplysninger om dato og sted for forkyndelsen samt den person, som dokumenterne blev forkyndt for. Denne bevismæssige funktion af et modtagelsesbevis og den ordlydsmæssige åbenhed i artikel 14, der godtgøres af anvendelsen af udtrykket »tilsvarende«, fører mig imidlertid til at konkludere, at det forhold, at der mangler et stykke papir med titlen »modtagelsesbevis«, ikke nødvendigvis gør forkyndelsen ugyldig. Dette skyldes, at det forhold, at et sådant stykke papir mangler, ikke betyder, at den nationale ret ikke kan afgøre, om dokumenter faktisk er blevet forkyndt for adressaten. En ret kan træffe afgørelse herom på grundlag af andre beviser af relevans for problemstillingen.
35.
Den anden begrænsning består af beskyttelsen af adressatens processuelle rettigheder. Domstolen har understreget, at retten til behørig forkyndelse er afledt af retten til en retfærdig rettergang (
10
). Denne beskyttelse kan ikke undergraves af de med forordning nr. 1393/2007 forfulgte formål, navnlig effektiv og hurtig forkyndelse af retslige og udenretslige dokumenter (
11
).
36.
Endvidere er overholdelsen af adressatens processuelle rettigheder af særlig betydning, når de behandles i den bredere sammenhæng med andre retsakter vedrørende det retslige samarbejde på det civil- og handelsretlige område (
12
), såsom forordning (EU) nr. 1215/2012 (
13
) (herefter »Bruxelles I-forordningen (omarbejdning)«) og forordning (EF) nr. 805/2004 (
14
). Faktisk er spørgsmålet, om et dokument, der indleder retsforhandlinger, er blevet behørigt forkyndt, afgørende for det efterfølgende spørgsmål, om en deraf følgende dom bør anerkendes og fuldbyrdes, og om den kan attesteres som et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav i den i forordning nr. 805/2004 omhandlede forstand (
15
).
37.
Hvorvidt de to ovenfor beskrevne begrænsninger er blevet overholdt i forhold til et modtagelsesbevis eller tilsvarende som omhandlet i artikel 14 i forordning nr. 1393/2007 er en faktuel bedømmelse, som den nationale ret skal foretage under hver enkelt sags konkrete omstændigheder.
38.
Jeg ønsker ikke på nogen måde at foregribe den bedømmelse, som den nationale ret skal foretage i denne sag. Men eftersom den forelæggende ret i det første spørgsmål udtrykkeligt har anmodet Domstolen om at vurdere relevansen af en bekræftelse udstedt af det nationale postvæsen, således som redegjort for i punkt 19 i dette forslag til afgørelse, vil jeg, med forbehold for yderligere beviser indsamlet af den nationale ret, foreslå, at en sådan bekræftelse kan anses for »tilsvarende« til et modtagelsesbevis.
39.
I lyset af ovenstående konkluderer jeg, at artikel 14 i forordning nr. 1393/2007 bør fortolkes således, at en national ret kan støtte sig til et andet dokument end et modtagelsesbevis for at fastslå, at forkyndelse blev foretaget i overensstemmelse med denne bestemmelse. De pågældende dokumenter skal for at anses for tilsvarende til et modtagelsesbevis give den nationale ret mulighed for at efterprøve, at adressaten har modtaget forkyndelse på en måde, som beskytter hans eller hendes processuelle rettigheder.
B – Forkyndelse underskrevet af en tredjemand på adressatens bopæl
40.
Den forelæggende ret har med det andet spørgsmål i det væsentlige spurgt, om forordning nr. 1393/2007 muliggør en nationale regel, hvorefter forkyndelse i en handelssag formodes at være gyldig på den dag, hvor modtagelsesbeviset underskrives af en tredjemand på adressatens bopæl.
41.
Det bør fremhæves, at den i forelæggelseskendelsen beskrevne nationale regel formoder, at forkyndelsen er gyldig, når blot den er modtaget af en tredjemand. Den faktiske sammenhæng i denne sag afslører imidlertid, at dokumenterne blev forkyndt på appellantens adresse og angiveligt underskrevet af en tredjemand på adressen. Jeg forstår derfor den nationale rets andet præjudicielle spørgsmål således, at det vedrører foreneligheden af en national regel, hvorefter forkyndelsen anses for gyldig, hvis den er foretaget over for en tredjemand på adressatens bopæl, med forordning nr. 1393/2007.
42.
Som allerede redegjort for i ovenstående afsnit harmoniserer forordning nr. 1393/2007 ikke detaljerne af forkyndelse med posten, ud over det krav, at forkyndelsen skal ske ved anbefalet brev med modtagelsesbevis eller tilsvarende.
43.
Hvad angår fastlæggelsen af forkyndelsesdatoen anfører artikel 9 i forordning nr. 1393/2007, at spørgsmålet skal afgøres i henhold til medlemsstatens nationale lovgivning. Nærmere bestemt skal forkyndelsesdatoen i princippet fastlægges i overensstemmelse med gældende lovgivning i den adresserede medlemsstat, som i denne sag er Irland.
44.
Forordning nr. 1393/2007 indeholder imidlertid ingen udtrykkelige regler om gyldigheden af forkyndelse for en tredjemand. Jeg bemærker følgende i denne henseende.
45.
De standarder, der finder anvendelse på forkyndelse af retslige dokumenter på det civil- og handelsretlige område, er generelt mindre stringente end de regler, der finder anvendelse på det administrative eller strafferetlige område. Navnlig inden for strafferetsplejen (
16
) kan det forventes, at individet modtager personlig forkyndelse uden mulige formodninger eller afleveringsfiktion. Modsat kan der være en række formodninger eller endog retlige fiktioner i forbindelse med forkyndelse på det civil- og handelsretlige område i medlemsstaternes lovgivning. Disse formodninger eller fiktioner i den civil- eller handelsretlige sammenhæng anses generelt for at ramme en passende retssikkerhedsmæssig balance mellem sagsøgerens og adressatens interesser (
17
).
46.
Det forhold, at forordning nr. 1393/2007 ikke omtaler det forhold, at forkyndelsen bekræftes af en tredjemand, sammen med henvisningen til medlemsstaternes lovgivning i artikel 9, fører til den konklusion, at selve forordningen ikke nødvendigvis er imod forkyndelse på denne måde.
47.
Der er endvidere en indirekte støtte for den påstand, at forordning nr. 1393/2007 ikke er til hinder for forkyndelse for en tredjemand, i forordningens artikel 19, stk. 1, litra b). Artikel 19, stk. 1, litra b), opstiller krav og beskyttelse, når en sagsøgt ikke er mødt. Artiklen specificerer, at der ikke må afsiges dom over en sådan sagsøgt, indtil det er fastslået, f.eks. at det relevante dokumentet faktisk er afleveret til sagsøgte eller på hans bopæl (
18
).
48.
Uden af fastslå en general regel om forkyndelse i henhold til forordning nr. 1393/2007 er det klart, at artikel 19, stk. 1, litra b) (der er tilsvarende andre EU-retlige instrumenter, som indfører processuelle regler på det civil- og handelsretlige område (
19
)) forudser muligheden for forkyndelse af dokumenter for en tredjemand, forudsat at dokumenterne forkyndes på sagsøgtes bopæl.
49.
Af disse grunde er det min opfattelse, at forordning nr. 1393/2007 ikke er til hinder for, at forkyndelse er gyldig, hvis forkyndelsen bekræftes af en tredjemand på adressatens bopæl. Det er dog med forbehold for to væsentlige kvalifikationer.
50.
For det første, således som Kommissionen meget passende understregede under retsmødet, betyder forkyndelse på adressatens adresse, at dokumenterne skal afleveres til adressatens specifikke bolig. Aflevering til f.eks. en person i et lejlighedskompleks er dermed ikke tilstrækkeligt i modsætning til aflevering på dørtrinnet til en bestemt lejlighed.
51.
For det andet skal modtagelse bekræftes af en voksen person i adressatens bolig, som rimeligvis kan forventes at sikre, at adressaten faktisk modtager det forkyndte dokument. Det vil efter min opfattelse være tilfældet f.eks. med en beslægtet eller en person, som sædvanligvis deler bopæl med adressaten, eller en anden voksen person, der har et tillidsforhold til adressaten.
52.
Konkluderende foreslår jeg, at forordning nr. 1393/2007 bør fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national regel, hvorefter en forkyndelse anses for foretaget over for adressaten, når den underskrives af en tredjemand, forudsat at afleveringen sker på adressatens bopæl, og forudsat at det forkyndte dokument afleveres til en voksen person, der rimeligvis kan forventes at give det til adressaten.
C – Manglende udlevering af bilag II-formularen
53.
Den forelæggende ret ønsker med det tredje præjudicielle spørgsmål afklaret, om forordning nr. 1393/2007 giver mulighed for en national regel, som bestemmer, at udeladelsen af bilag II-formularen gør forkyndelsen ugyldig, men hvor ugyldigheden kan afhjælpes, hvis adressaten ikke gør indsigelse mod den manglende bilag II-formular inden for et bestemt tidsrum. Det følger af forelæggelseskendelsen, at den omtvistede regel er CPC’s artikel 191, stk. 2.
54.
I medfør af Domstolens praksis udgør bilag II-formularen en nødvendig del af forkyndelsen. Formålet med denne formular er at garantere, at sagsøgte er i stand til at udøve sin ret til at nægte at modtage det forkyndte dokument, hvis sprogkravene i artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 1393/2007 ikke er opfyldt. Domstolen har også bemærket, at forordning nr. 1393/2007 ikke indeholder nogen undtagelser til anvendelsen af bilag II-formularen. Endvidere har Domstolen gjort det ganske klart ved at udtale, at når formularen er blevet udeladt, skal den sendes til adressaten (
20
).
55.
Domstolen formulerede disse konklusioner i sammenhæng med forkyndelse i henhold til artikel 4 i forordning nr. 1393/2007, dvs. mellem fremsendende og modtagende instanser i de pågældende medlemsstater. Forordningens artikel 8, stk. 4, bestemmer dog, at regler vedrørende anvendelse af bilag II-formularen åbenbart også finder anvendelse på forkyndelse med posten.
56.
Det følger heraf, at hvis bilag II-formularen er udeladt fra dokumenter, der indleder retsforhandlinger, og som forkyndes med posten, skal den omgående afleveres til adressaten. Efter min opfattelse er det derfor ikke muligt at afhjælpe udeladelsen af bilag II-formularen ved at lade et tidsrum gå, hvor adressaten for det forkyndte dokument ikke gjorde indsigelse mod den manglende formular.
57.
Bilag II-formularen er der for at sikre, at adressatens ret til at varetage sine interesser overholdes ved at oplyse ham om retten til at nægte at modtage forkyndelse, hvis de i artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 1393/2007 specificerede sprogkrav ikke er overholdt. Hvis den passende oversættelse mangler, forstår adressaten måske slet ikke det forkyndte dokument.
58.
Hvis bilag II-formularen mangler i en sådan situation, har adressaten måske ikke kendskab til retten til at nægte at modtage forkyndelse. Dette manglende kendskab kan kun afhjælpes ved at give det kendskab, adressaten ikke havde, men bestemt ikke ved blot at give vedkommende en frist. Logisk set kan der derfor ikke drages nogen processuelle følgeslutninger af det forhold, at adressaten ikke gjorde indsigelse mod den manglende bilag II-formular inden for et bestemt tidsrum, eftersom adressaten måske slet ikke var klar over, at han kunne gøre indsigelse.
59.
Det bør tilføjes, at pligten til at forkynde bilag II-formularen finder anvendelse under alle omstændigheder, uanset om adressaten forstår det sprog, som de forkyndte dokumenter er affattet på. Det er først, når forkyndelsen er foretaget korrekt (dvs. inklusive bilag II-formularen), at den kompetente ret kan bedømme, om adressatens mulige nægtelse af at modtage forkyndelse var berettiget eller ikke (
21
).
60.
Min konklusion er derfor, at forordning nr. 1393/2007 er til hinder for en national regel, som bestemmer, at den uregelmæssige forkyndelse, som følger af den formular, der findes i bilag II i forordning nr. 1393/2007, mangler, kan afhjælpes ved at lade et tidsrum gå, hvor adressaten ikke gør indsigelse mod, at formularen mangler. Denne undladelse kan kun afhjælpes ved, at formularen forkyndes for adressaten i overensstemmelse med de gældende bestemmelser i forordning nr. 1393/2007.
V – Forslag til afgørelse
61.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af Tribunal da Relação de Évora (appeldomstolen i Évora) forelagte spørgsmål således:
»Spørgsmål 1:
Artikel 14 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1393/2007 af 13.11.2007 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager (forkyndelse af dokumenter) og om ophævelse af rådets forordning (EF) nr. 1348/2000 bør fortolkes således, at en national ret kan støtte sig til et andet dokument end et modtagelsesbevis for at fastslå, at forkyndelse blev foretaget i overensstemmelse med denne bestemmelse. De pågældende dokumenter skal for at anses for tilsvarende til et modtagelsesbevis give den nationale ret mulighed for at efterprøve, at adressaten har modtaget forkyndelse på en måde, som beskytter hans eller hendes processuelle rettigheder.
Spørgsmål 2:
Forordning nr. 1393/2007 bør fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national regel, hvorefter en forkyndelse anses for foretaget over for adressaten, når den underskrives af en tredjemand, forudsat at afleveringen sker på adressatens bopæl, og forudsat at det forkyndte dokument afleveres til en voksen person, der rimeligvis kan forventes at give det til adressaten.
Spørgsmål 3:
Forordning nr. 1393/2007 er til hinder for en national regel, som bestemmer, at den uregelmæssige forkyndelse, som følger af den formular, der findes i bilag II i forordning nr. 1393/2007, mangler, kan afhjælpes ved at lade et tidsrum gå, hvor adressaten ikke gør indsigelse mod, at formularen mangler. Denne undladelse kan kun afhjælpes ved, at formularen forkyndes for adressaten i overensstemmelse med de gældende bestemmelser i forordning nr. 1393/2007.«
(
1
) – Originalsprog: engelsk.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 13.11.2007 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager (forkyndelse af dokumenter) og om ophævelse af rådets forordning (EF) nr. 1348/2000 (EUT 2007, L 324, s. 79).
(
3
) – Appellantens fornavn er Andrew.
(
4
) – Dom af 19.12.2012, Alder (C-325/11, EU:C:2012:824, præmis 30-32).
(
5
) – Jf. dom af 9.2.2006, Plumex (C-473/04, EU:C:2006:96, præmis 22). Dommen vedrørte Rådets forordning (EF) nr. 1348/2000 af 29.5.2000 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager (EFT 2000, L 160, s. 37), som gik forud for forordning nr. 1393/2007.
(
6
) – Dette udgør en ændring i forhold til forordning nr. 1348/2000. Artikel 14 i forordning nr. 1348/2000 (som også gav mulighed for forkyndelse med posten) specificerede ikke den særlige form for post, hvormed dokumenterne skulle forkyndes.
(
7
) – Jf. artikel 4, stk. 3, artikel 6, stk. 1, 3 og 4, artikel 7, stk. 2, litra a), og artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 1393/2007.
(
8
) – Dette omfatter gældende internationale standarder, såsom de af Verdenspostforeningen fastsatte.
(
9
) – Som Kommissionen bemærkede i de skriftlige indlæg, er ordlyden af artikel 14 ikke krystalklar (navnlig for så vidt angår ordlyden på de forskellige officielle sprog) hvad angår spørgsmålet, om begrebet »tilsvarende« kun henviser til et »modtagelsesbevis« eller til forsendelsesmåden med »anbefalet brev med modtagelsesbevis« som helhed. I sammenhæng med denne sag er problemstillingen imidlertid ikke relevant, fordi det, der under begge omstændigheder ønskes, er beviser, der svarer til et modtagelsesbevis, og som godtgør, at forkyndelsen for adressaten har fundet sted.
(
10
) – Knæsat i artikel 47, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og artikel 6, stk. 1, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder. Jf. kendelse af 28.4.2016, Alta Realitat (C-384/14, EU:C:2016:316, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis). Jf. også Menneskerettighedsdomstolens dom af 31.5.2016, Gankin m.fl. mod Rusland (CE:ECHR:2016:0531JUD000243006, præmis 28 og 39 og den deri nævnte retspraksis).
(
11
) – Jf. anden og sjette betragtning til forordning nr. 1393/2007. Jf. dom af 16.9.2015, Alpha Bank Cyprus (C-519/13, ECLI:EU:C:2015:603, præmis 30 og 31) og af 19.12.2012, Alder (C-325/11, ECLI:EU:C:2012:824, præmis 34-36 og den deri nævnte retspraksis). Jf. analogt i sammenhæng med forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse af og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001, L 12, s. 1) dom af 7.7.2016, Lebek (C-70/15, EU:C:2016:524, præmis 33 og 34 og den deri nævnte retspraksis).
(
12
) – Dom af 8.5.2008, Weiss und Partner (C-14/07, EU:C:2008:264, præmis 50).
(
13
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1).
(
14
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 21.4.2004 om indførelse af et europæisk tvangsfuldbyrdelsesdokument for ubestridte krav (EUT 2004, L 143, s. 15).
(
15
) – Jf. i sammenhæng med forordning nr. 44/2001, Menneskerettighedsdomstolens dom af 23.5.2016, Avotiņš mod Letland (CE:ECHR:2016:0523JUD001750207, især præmis 113-125).
(
16
) – Jf. i denne henseende dom af 24.5.2016, Dworzecki (C-108/16 PPU, EU:C:2016:346), vedrørende Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13.6.2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (EFT 2002, L 190, s. 1), som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26.2.2009 (EUT 2009, L 81, s. 24).
(
17
) – Forordning nr. 1393/2007 tager også hensyn til sagsøgerens situation, således som det fremgår af artikel 8, stk. 3. Jf. i denne retning dom af 16.9.2015, Alpha Bank Cyprus (C-519/13, EU:C:2015:603, præmis 33).
(
18
) – Min fremhævelse. Alternativt er det muligt at afsige en dom, når dokumentet er forkyndt ved anvendelse af en af de fremgangsmåder, der har hjemmel i den adresserede medlemsstats lovgivning for forkyndelse af dokumenter i indenlandske sager for personer, som opholder sig på dens territorium [artikel 19, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1393/2007]. Endvidere skal det i begge disse tilfælde fastslås, at forkyndelsen eller afleveringen i hvert af disse tilfælde har fundet sted i så god tid, at sagsøgte har kunnet varetage sine interesser under sagen.
(
19
) – Artikel 14, stk. 1, litra a), i forordning nr. 805/2004 er et andet eksempel herpå. Denne bestemmelse vedrører specifikke forkyndelsessituationer uden modtagelsesbevis og giver mulighed for forkyndelse på debitors personlige adresse
for personer, der har adresse på samme bopæl som debitor, eller som af debitor er ansat til at arbejde dér. Min fremhævelse.
(
20
) – Dom af 16.9.2015, Alpha Bank Cyprus (C-519/13, EU:C:2015:603, præmis 45, 55, 72 og 76).
(
21
) – Jf. i denne retning kendelse af 28.4.2016, Alta Realitat (C-384/14, EU:C:2016:316, præmis 75-76), og dom af 16.9.2015, Alpha Bank Cyprus (C-519/13, EU:C:2015:603, præmis 54).