61989TJ0061_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
Sagens baggrund
1 Naervaerende sag vedroerer en beslutning vedtaget af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "Kommissionen") den 28. oktober 1988, hvorved den konstaterede, at visse af Dansk Pelsdyravlerforenings aftaler, vedtagelser og visse former for samordnet praksis udgoer en overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1, paalagde avlerne at bringe overtraedelsen til ophoer og i fremtiden undlade at traeffe saadanne foranstaltninger, meddelte afslag paa fritagelse i henhold til artikel 85, stk. 3, og paalagde Dansk Pelsdyravlerforening en boede.
2 Dansk Pelsdyravlerforening (herefter benaevnt "DPF") er en andelsforening. Den har mere end 5 000 pelsdyravlere som medlemmer og omfatter 5 landsdelsforeninger. DPF' s formaal er at danne et bindeled mellem landsdelsforeningerne og skabe sammenhold og faellesskab mellem pelsdyravlere samt bidrage til pelsdyravlens udvikling i Danmark og varetage pelsdyravlernes interesser over for myndighederne og over for andre erhverv.
3 DPF virker tillige under navnet Danske Pels Auktioner (herefter benaevnt "DPA"); dens virksomhed har i denne forbindelse til formaal at afsaette de af medlemmerne producerede eller bearbejdede skind.
4 Enhver enkeltperson eller sammenslutning, som driver pelsdyravl, og som er medlem af en landsdelsforening under DPF, anses for medlem (aktivt eller passivt) af DPF. I oevrigt kan ogsaa virksomheder, der bearbejder skind, optages som medlemmer.
5 DPF tilbyder sine medlemmer raadgivning, veterinaerassistance, muligheder for uddannelse, et maanedsblad samt forsoegs- og forskningsvirksomhed. Nogle af tjenesteydelserne er gratis, andre betales der for.
6 DPF har, til fordel for medlemmerne, indfoert en raekke saerlige regler, blandt andet om katastrofehjaelp, om hvalpeforskud og om optagelse paa den saakaldte hitliste.
7 DPA foranstalter auktionssalg af skind. Auktionerne er offentlige og aabne for enhver, saavel for sagsoegerens medlemmer som for alle andre, baade paa koebs- og salgssiden.
8 De produkter, der fremstilles, er ubearbejdede skind af mink, raev, vaskebjoern og ilder. I naervaerende sag har dog kun mink- og raeveskind betydning. Skindene saelges enten, hvilket er det saedvanlige, paa auktion, eller ° sjaeldnere ° privat til pelshandlere. Antallet af auktionscentre er lille.
9 Danmark producerer aarligt ca. 9 mio. mink og 240 000 raeve. De fleste af skindene herfra saelges paa auktioner afholdt af DPA. Salget af minkskind paa DPA' s auktioner udgoer en tredjedel af de skind, der produceres paa verdensbasis. Omkring 98% af de skind, som saelges paa disse auktioner, eksporteres.
10 Hudson' s Bay and Annings Ltd (herefter benaevnt "HBA"), efter 1986 Hudson' s Bay Company Properties (UK) Ltd, er det stoerste pelsauktionsfirma i Det Forenede Kongerige, med datterselskaber i Danmark, Nederlandene, Finland, Sverige og Norge. Firmaet har i Danmark som andetsteds agenter, der indkoeber og indsamler skind til auktionssalg i London.
11 Den 4. januar 1985 indgav HBA en begaering til Kommissionen i henhold til artikel 3 i Raadets forordning nr. 17/62 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i EOEF-traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81, herefter benaevnt "forordning nr. 17"), om at faa konstateret, at DPF overtraadte traktatens artikel 85, stk. 1, og artikel 86.
12 Den 27. august 1985 anmeldte DPF foelgende aftaler og vedtagelser til Kommissionen:
a) Love for Dansk Pelsdyravlerforening
b) Regler for avlernes kapitalfond
c) Regler for katastrofehjaelpsordningen.
Foreningen anmodede om udstedelse af en negativattest, subsidiaert om en fritagelseserklaering i henhold til EOEF-traktatens artikel 85, stk. 3.
13 Den 30. marts 1987 besluttede Kommissionen at indlede en procedure i henhold til artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17.
14 Efter at have givet DPF lejlighed til at udtale sig om de af Kommissionen fremfoerte klagepunkter, jf. artikel 19, stk. 1 og 2, i forordning nr. 17 og Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, i Raadets forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42), og efter at have hoert Det Raadgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspoergsmaal traf Kommissionen den anfaegtede beslutning (herefter benaevnt "beslutningen"), der indeholder foelgende konklusion:
"Artikel 1
1. Dansk Pelsdyravlerforenings foelgende aftaler og vedtagelser samt samordnede praksis udgoer en overtraedelse af artikel 85, stk. 1:
a) § 4, afdeling I, litra f), i Dansk Pelsdyravlerforenings love, hvori det hedder, at aktive medlemmer bl.a. er saadanne, som 'forpligter sig til ikke at organisere noget salg eller paa anden maade stoette skindsalg i konkurrence med Dansk Pelsdyravlerforenings salgsvirksomhed', og anvendelsen af denne bestemmelse.
b) § 5 i reglerne for katastrofehjaelpsordningen, hvorefter ret til katastrofehjaelp bortfalder, hvis den forsikrede har leveret skind til salg gennem andre omsaetningsled end DPA i skadeaaret (15.8.-14.8.) eller forudgaaende regnskabsaar.
c) Forpligtelsen for et medlem til at levere sin samlede produktion til salg gennem DPA:
° hvis medlemmet modtager hvalpeforskud
° hvis medlemmet oensker at blive optaget paa hitlisten.
d) § 5 i standardaftalen om pelsningskontrol, hvori det fastsaettes, at det forbydes pelseriet at forevise skind eller at formidle salg eller anden form for ekspedition af skind til andre end DPA.
2. Dansk Pelsdyravlerforening bringer omgaaende den i stk. 1 omhandlede overtraedelse til ophoer, hvis dette ikke allerede er sket, og undlader i fremtiden at traeffe foranstaltninger, der har samme formaal eller virkninger som de ovenfor naevnte begraensninger.
3. Der kan ikke gives fritagelse i henhold til artikel 85, stk. 3, for de til Kommissionen anmeldte love og regler, der er omhandlet i stk. 1, litra a) og b).
4. (udelades).
Artikel 2
1. Paa grund af de i artikel 1 omhandlede overtraedelser paalaegges Dansk Pelsdyravlerforening en boede paa 500 000 (fem hundrede tusinde) ECU.
2. (udelades).
Artikel 3 og 4
(udelades)".
15 For saa vidt angaar artikel 85, stk. 1, fastslaar beslutningen, at for det foerste § 4, afdeling I, litra f), i DPF' s love og, for det andet den forpligtelse til indlevering af den samlede skindproduktion, der er en betingelse for at modtage hvalpeforskuddet, for medlemskabet af katastrofehjaelpsordningen og for at faa adgang til optagelse paa hitlisten, og som endvidere findes i standardaftalen om pelsningskontrol, har til formaal eller til foelge at begraense konkurrencen. Det anfoeres i beslutningen, at anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1, ikke udelukkes af artikel 2 i Raadets forordning nr. 26/62 af 4. april 1962 om anvendelse af visse konkurrenceregler inden for produktion og handel med landbrugsvarer (EFT 1959-1962, s. 120, herefter benaevnt "forordning nr. 26").
16 Vedroerende anvendelsen af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 3, anfoeres det i beslutningen, at § 4, afdeling I, litra f), i DPF' s love ligesom de andre anmeldte bestemmelser ikke kan fritages i henhold til den naevnte bestemmelse, da betingelserne for en saadan fritagelse ikke er opfyldt. Det fastslaas endvidere i beslutningen, at bestemmelserne om hvalpeforskud, betingelserne for optagelse paa hitlisten og standardaftalen om pelsningskontrollen, som ikke er blevet officielt anmeldt til Kommissionen, ikke er omfattet af artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 17, og at der af denne grund ikke kan vedtages nogen beslutning om anvendelse af EOEF-traktatens artikel 85, stk. 3, paa disse aftaler.
17 Det bemaerkes, at DPF ved skrivelser af 4. juni 1987 og 26. november 1987 over for Kommissionen fremsatte forslag om at aendre nogle af de omtalte regler. Ifoelge beslutningen er disse forslag imidlertid ikke blevet gennemfoert, bortset fra reglerne om hvalpeforskud. Kommissionen har meddelt, at den foerst vil traeffe beslutning om negativattest eller fritagelse efter gennemfoerelsen af de foreslaaede aendringer og efter, at den har haft lejlighed til at undersoege, hvorledes de anvendes i praksis.
Retsforhandlingerne
18 DPF har paa denne baggrund ved staevning indgivet til Domstolens Justitskontor den 18. januar 1989 anlagt naervaerende sag og principalt paastaaet beslutningen annulleret, subsidiaert paastaaet bortfald eller nedsaettelse af den paalagte boede.
19 Den skriftlige forhandling har i sin helhed fundet sted for Domstolen.
20 Ved kendelser af 7. juni 1989 gav Domstolen Kongeriget Belgien og Kongeriget Danmark tilladelse til at intervenere i sagen til stoette for sagsoegerens paastande.
21 Ved kendelse af 15. november 1989 henviste Domstolen sagen til Retten i medfoer af artikel 14 i Raadets afgoerelse af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans.
22 Ved kendelse af 15. maj 1990 afslog Retten en begaering indgivet den 20. februar 1990 af Harald Andersen og Joergen Hansen Pedersen om tilladelse til at intervenere i sagen til stoette for Kommissionens paastande.
23 Ved skrivelser indgaaet til Rettens Justitskontor den 18. marts og den 21. marts 1991 besvarede sagsoegeren og sagsoegte de spoergsmaal, som Retten havde stillet dem ved justitssekretaerens skrivelse af 14. februar 1991.
24 Under hensyn til svarene paa disse spoergsmaal og paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse.
25 Sagsoegeren, sagsoegte og Kongeriget Belgien som intervenient har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret Rettens spoergsmaal under retsmoedet, der fandt sted den 2. oktober 1991.
Parternes paastande
26 Sagsoegeren, DPF, har nedlagt foelgende paastande:
1) Principalt:
Kommissionens beslutning af 28. oktober 1988 i sag nr. IV/B-2/31.424 annulleres.
Subsidiaert:
Den af Kommissionen i ovennaevnte beslutning paalagte boede bortfalder eller nedsaettes.
2) Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.
27 Sagsoegte, Kommissionen, har nedlagt foelgende paastande:
1) Frifindelse.
2) Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
28 Kongeriget Belgien har som intervenient paastaaet dom efter sagsoegerens paastande.
29 Kongeriget Danmark stoetter som intervenient i det hele sagsoegerens paastande.
Den principale paastand om annullation af beslutningen
30 DPF har til stoette for sin principale paastand fremfoert én soegsmaalsgrund, nemlig at foreningen ikke har handlet i strid med traktatens artikel 85, stk. 1. Dette anbringende omfatter fire led. For det foerste har DPF anfoert, at Kommissionen hverken har taget hensyn til betydningen af forordning nr. 26 eller til principperne for den faelles landbrugspolitik. Foreningen har for det andet anfoert, at der boer tages hensyn til, at der er tale om en andelsforening og til foreningens formaal. For det tredje har den bestridt Kommissionens analyse af, hvorledes det relevante marked virker. Endelig, og som det sidste punkt, har sagsoegeren for det fjerde gjort gaeldende, at foreningens love og almindelige salgsbetingelser ikke er i strid med traktatens artikel 85.
1. Anvendelsen af forordning nr. 26 og betydningen af den faelles landbrugspolitiks principper
Parternes argumentation
31 Sagsoegeren og intervenienterne har gjort gaeldende, at der ved bedoemmelsen af de omtvistede bestemmelsers lovlighed skal tages hensyn til forordning nr. 26 og til den faelles landbrugspolitiks formaal og regler.
32 Sagsoegeren har erkendt, at skind af pelsdyr ikke er naevnt i traktatens bilag II, som traktatens artikel 38 henviser til, og at de foelgelig ikke henhoerer under forordning nr. 26, men sagsoegeren mener alligevel, at man ikke kan bedoemme foreningens virksomhed uden at tage hensyn til principperne for den faelles landbrugspolitik og til dennes formaal. Sagsoegeren har i denne forbindelse anfoert, at hele dens virksomhed vedroerer avl af levende dyr med henblik paa salg af skindet. Pelsdyravl boer derfor betragtes som et landbrugserhverv. Saaledes er pelsdyret som "levende dyr" indeholdt i fortegnelsen over landbrugsprodukter i traktatens bilag II. I 1957 ° anfoerer sagsoegeren videre ° udgjorde pelsdyravl en ubetydelig del af medlemsstaternes landbrugsproduktion. Dette forklarer ifoelge sagsoegeren, at disse dyr ikke er naevnt i traktatens bilag II.
33 Sagsoegeren er desuden af den opfattelse, at foreningens virksomhed fuldt ud tilgodeser de formaal, der ifoelge traktatens artikel 39 forfoelges gennem den faelles landbrugspolitik. I kraft af sagsoegerens indsats har pelsdyravl faaet en stor udbredelse i Danmark og har i hoej grad bidraget til at sikre en del af landbrugsbefolkningen en rimelig levestandard.
34 Kommissionen har heroverfor anfoert, at forordning nr. 26 kun finder anvendelse paa de i bilag II opregnede produkter. Selv om der er tale om et produkt, der knytter sig til fremstillingen af en vare, som er omfattet af dette bilag, finder forordning nr. 26 ikke anvendelse (Domstolens dom af 25.3.1981, sag 61/80, Cooeperatieve Stremsel- en Kleurselfabriek mod Kommissionen, den saakaldte "osteloebesag", Sml. s. 851). Kommissionen har desuden understreget, at forordning nr. 26 ikke generelt tillader konkurrencebegraensninger inden for landbruget.
35 Den belgiske regering har anfoert, at Kommissionens beslutning antaster vaesentlige principper for andelsbevaegelsens funktion paa landbrugsomraadet. Andelsbevaegelsen inden for landbruget har gennem oprettelsen af sammenslutninger af landbrugere en regulerende funktion i medlemmernes interesse og fremmer saaledes konkurrencen saavel for medlemmerne som for tredjemaend. Den belgiske regering erkender, at forordning nr. 26 har et begraenset anvendelsesomraade, men understreger, at ogsaa andre produkter end de i EOEF-traktatens bilag II naevnte udgoer en del af landbrugsproduktionen, og at producenterne heraf er organiseret i landbrugsorganisationerne. Den belgiske regering har endvidere anfoert, at landbrugsproduktionen undergaar en udvikling, hvilket medfoerer, at forordning nr. 26 i stadig mindre grad finder anvendelse paa virksomhed med tilknytning til landbruget. Landbruget i De Europaeiske Faellesskaber er imidlertid karakteriseret ved familiebruget, og andelsformen giver saadanne bedrifter sikkerhed for adgang til markedet.
Rettens bemaerkninger
36 Det bemaerkes, at bestemmelserne i kapitlet om konkurrenceregler ifoelge traktatens artikel 42 kun finder anvendelse paa produktionen og handelen med landbrugsvarer i det omfang, Raadet beslutter det, saaledes som Domstolen tidligere har fastslaaet i den ovenfor citerede dom af 25. marts 1981. Ifoelge traktatens artikel 38, stk. 3, er de varer, der omfattes af bestemmelserne i traktatens artikel 39-46, opregnet i listen i bilag II til traktaten, og Raadet kunne inden for en frist paa to aar efter traktatens ikrafttraeden traeffe beslutning om, hvilke varer der yderligere skulle optages paa denne liste. Det er i overensstemmelse med de naevnte bestemmelser, at anvendelsesomraadet for forordning nr. 26 i dennes artikel 1 blev afgraenset til produktionen af eller handelen med de i traktatens bilag II anfoerte varer.
37 Da der ikke findes faellesskabsretlige regler, der forklarer begreberne i bilag II til traktaten, og da det naevnte bilag ord for ord gentager nogle af positionerne i Toldsamarbejdsraadets nomenklatur, maa de forklarende bemaerkninger til denne, den saakaldte Bruxelles-nomenklatur, laegges til grund ved fortolkningen af bilaget, jf. saaledes ogsaa Domstolens udtalelse herom i den saakaldte "osteloebesag". Det fremgaar af den forklarende bemaerkning til og af selve indholdet af kapitel 43 i nomenklaturen, der har overskriften "Pelsskind og kunstigt pelsskind samt varer deraf", at skind og pelsskind henhoerer under naevnte kapitel 43, bl.a. skind af raev (pos. 4301.60) og skind af mink (pos. 4302.11). Kapitel 43 naevnes imidlertid ikke i bilag II til traktaten. Forordning nr. 26 kan foelgelig ikke anvendes paa fremstillingen af en vare, der ikke er omfattet af traktatens bilag II, selv om produktet knytter sig til et andet produkt, der selv er omfattet af bilaget (Domstolens dom af 25.3.1981 i den saakaldte "osteloebesag"). Retten finder herefter, at skind og pelsskind ikke kan anses for omfattet af bestemmelserne i forordning nr. 26, da skind og pelsskind ikke naevnes i bilag II, som indeholder en udtoemmende fortegnelse over landbrugsprodukter.
38 Dette resultat aendres ikke af den omstaendighed, som i oevrigt maatte forudsaettes godtgjort, at pelsdyravl i Danmark betragtes som landbrug, og heller ikke af, at de danske pelsdyravlere har sluttet sig sammen i en andelsforening, hvis virksomhed efter det oplyste bidrager til opnaaelsen af maal svarende til dem, som forfoelges gennem den faelles landbrugspolitik, og som naevnes i traktatens artikel 39.
39 Det foelger af det anfoerte, at foerste led i sagsoegerens anbringende om anvendelsen af forordning nr. 26 savner fornoedent grundlag.
2. Betydningen af, at sagsoegeren er en andelsvirksomhed, og betydningen af denne virksomheds formaal
Parternes argumentation
40 Sagsoegeren og intervenienterne har gjort gaeldende, at det med henblik paa anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1, paa de i sagen omhandlede forhold maa tillaegges betydning, at sagsoegeren er en andelsvirksomhed, hvilket tilsvarende gaelder med hensyn til foreningens formaal.
41 Sagsoegeren har anfoert, at aktiviteterne i en typisk andelsvirksomhed bestaar i et samvirke mellem selvstaendige landbrugere ° andelshaverne ° derved, at andelshavernes produkter forarbejdes og/eller saelges i faellesvirksomheden (produktions- og salgsforeninger) eller derved, at produkter til brug i den primaere produktion indkoebes i faellesvirksomheden (indkoebsforeninger). Andelsstrukturen goer det saaledes muligt at bevare primaerbedrifterne som enkeltmands- eller familievirksomheder, hvor dette er begrundet, og at anvende faellesvirksomheden til ydelser (koeb, salg, teknisk bistand, osv.), som et medlem ikke kan varetage paa individuelt grundlag, hvorved man kan foroege produktionen og forbedre dens kvalitet, forbedre konkurrenceevnen og derved opnaa lavere priser, samtidig med at levevilkaarene i landbrugserhvervet forbedres. Sagsoegeren har understreget, at medlemmerne i mange andelsvirksomheder maa paatage sig visse forpligtelser over for andelsvirksomheden som et led i medlemskabet; det er saaledes hovedreglen, at medlemmerne har pligt til at saelge deres produktion gennem selskabet, at udtraeden foerst kan finde sted med et vist varsel, og at de kan blive moedt med sanktioner. Disse forpligtelser er efter sagsoegerens opfattelse noedvendige, for at selskabet kan finansieres (ofte har det kun et spinkelt kapitalgrundlag) og for at beskytte alle medlemmernes interesse i at opretholde faellesaktiviteterne. Hertil kommer, at det interessefaellesskab, der bestaar mellem medlemmerne og virksomheden, og den solidaritet og loyalitet, dette bygger paa, indebaerer, at medlemmerne afstaar fra at modarbejde virksomheden, eksempelvis ved aktivt at deltage i konkurrerende virksomhed. Sagsoegeren har endvidere anfoert, at andelshavernes oekonomiske rettigheder i en andelsvirksomhed bestemmes i forhold til deres omsaetning med virksomheden og ikke af et eventuelt kapitalindskud, og at princippet "én mand, én stemme" er afgoerende i en andelsvirksomhed.
42 Om forholdet mellem andelsprincipperne og traktatens konkurrenceregler har sagsoegeren anfoert, at organisation i overensstemmelse med saadanne principper ikke er i strid med disse regler. Det fremgaar blandt andet af Domstolens tidligere naevnte dom af 25. marts 1981 i "osteloebesagen", isaer af den franske regerings indlaeg i sagen, at "landbrugets andelsvirksomheder [kraever] ... at der etableres en saerlig tilknytning dels mellem landbrugerne indbyrdes, dels mellem disse og kooperativet" (praemis 22), og saadanne bestemmelser er ikke principielt uforenelige med artikel 85, stk. 1. Ved bedoemmelsen af spoergsmaalet maa der ifoelge sagsoegeren i det enkelte tilfaelde foretages en konkret vurdering af de bindinger, som andelsvirksomheden paalaegger sine medlemmer.
43 Sagsoegeren har anfoert, at foreningen er en typisk andelsvirksomhed i traditionel forstand, inden for hvilken et stort antal smaa pelsdyrfarme, der drives som familiebrug, har slaaet sig sammen i det oejemed at loese faelles problemer vedroerende indkoeb, kvalitetskontrol, bekaempelse af sygdomme, afsaetning af de faerdige produkter, forskning og udvikling.
Sagsoegeren har oplyst, at foreningen har valgt andelsformen baade af historiske grunde, idet virksomhed med tilknytning til landbruget i Danmark traditionelt drives i andelsform, og fordi pelsdyravlen har udviklet sig med udgangspunkt i landbruget, og af oekonomiske grunde, idet andelsformen har gjort det muligt at bevare pelsdyravl som familiebrug. Den omstaendighed, at afsaetningen af skindene sker ved auktionssalg, giver ifoelge sagsoegeren ikke dennes virksomhed en anden karakter end de andre typiske andelsforetagenders virksomhed, da ogsaa mange andre landbrugsprodukter saelges paa auktion.
For saa vidt angaar skind, hvis relevante marked er verdensmarkedet, sker alt salg i stoerre partier ved salg paa auktion, der bestemmer prisdannelsen. Det er kun paa denne maade, at det er muligt for pelsdyravlerne at fremstille deres skind i den bedst mulige kvalitet, og at give dem mulighed for at fremvise skindene, efter at skindene er blevet sorteret, for et stort antal koebere, hvilket muliggoer en rationel prisfastsaettelse.
Efter det af sagsoegeren oplyste, er der fuld gennemsigtighed paa skindmarkedet. Sagsoegerens auktionssalg er aabne baade for DPF' s medlemmer og for andre. Endvidere kan foreningens medlemmer vaelge at saelge hele eller en del af deres produktion gennem andre salgskanaler. Sagsoegeren har herved anfoert, at til forskel fra andre andelsvirksomheder i en raekke medlemsstater har sagsoegeren aldrig villet knytte en omsaetningspligt til medlemskabet; kun i tilfaelde af, at et medlem modtager saerlige ydelser fra sagsoegeren (katastrofehjaelp, hvalpeforskud, osv.), skal medlemmet paatage sig en begraenset forpligtelse til at levere sine skind til andelsvirksomheden.
44 Kommissionen har heroverfor fremhaevet, at sagsoegeren ikke blot har til formaal at varetage sine medlemmers interesser over for myndighederne og over for andre erhverv, men ogsaa at saelge de af medlemmerne producerede eller bearbejdede skind. Auktionssalgene udgoer en meget vigtig del af sagsoegerens aktiviteter, og paa dette punkt kan virksomheden ikke sammenlignes med andelsforetagender inden for landbruget. Desuden har Kommissionen henvist til, at den ovenfor citerede dom i "osteloebesagen" ikke drejede sig om stillingen for de andelsforetagender, der behandledes i den franske regerings indlaeg (praemis 25). Kommissionen formoder, at den franske regering dengang oenskede at henlede opmaerksomheden paa, at der inden for landbruget findes et stort antal smaa lokale andelsselskaber, der maatte anses for omfattet af artikel 2 i forordning nr. 26. Dette er ikke tilfaeldet i naervaerende sag. Den vare, sagen drejer sig om, er ikke omfattet af traktatens bilag II. Desuden er sagsoegeren ikke en lille lokal andelsvirksomhed, men et andelsselskab, der indtager en meget betydelig stilling paa det paagaeldende marked. Kommissionen har endvidere anfoert, at virksomhedsbegrebet i traktatens artikel 85 ikke er bundet til bestemte juridiske former eller til ejendomsforholdene vedroerende virksomheden (se f.eks. Domstolens dom af 16.12.1975, forenede sager 40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 og 114/73, Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1663, og af 25.3.1981, den tidligere naevnte "osteloebesag").
45 Den belgiske regering har anfoert, at andelsvirksomhed i en markedsoekonomi er en saerlig virksomhedsform, der udgoer en mellemform mellem virksomheder, hvori alle oekonomiske enheder er uafhaengige, og virksomheder, hvori alle oekonomiske enheder er integreret. Det saeregne ved en andelsvirksomhed er dobbeltrelationen mellem selskabet og dets medlemmer. Andelsvirksomhedens medlemmer er paa samme tid dels brugere af tjenesteydelser eller leverandoerer af produkter og dels kapitalindskydere. Den, der indtraeder som medlem af andelsforeningen, opnaar medlemsfordelene. Det er derfor naturligt, at et medlem forpligter sig til at samarbejde med foreningen og ikke samtidig modarbejde denne ved at afholde konkurrerende salg. De grundlaeggende principper for andelsbevaegelsen boer ikke anses for at vaere i strid med traktatens artikel 85, stk. 1. Som en sammenslutning af smaa oekonomiske enheder udgoer andelsforeningen en form for koncentration, som fremmer en virkelig konkurrence. De bestemmelser, som er genstand for beslutningen, hoerer til de grundlaeggende principper for andelsvirksomheden. Den belgiske regering har anfoert, at konkurrencereglerne skal anvendes saaledes, at der tages hensyn til de faktiske forhold paa markedet. I dommen af 25. oktober 1977 (sag 26/76, Metro mod Kommissionen, Sml. s. 1875) har Domstolen anerkendt, at konkurrencens art og intensitet kan variere. Under henvisning til generaladvokat Reischl' s forslag til afgoerelse i forbindelse med Domstolens domme af 29. oktober 1980 (sag 138/79, Roquette Frères mod Raadet, s. 3333, og sag 139/79, Maizena mod Raadet, Sml. s. 3393), hvori han paaviste konkurrencereglernes relative raekkevidde paa landbrugsomraadet, har den belgiske regering anfoert, at maalene i traktatens artikel 39 ogsaa skal tages i betragtning ved vurderingen af, om en andelsforening inden for landbruget har overholdt konkurrencereglerne.
46 Den danske regering har anfoert, at naervaerende sag rejser en raekke principielle spoergsmaal vedroerende forholdet mellem Faellesskabets konkurrenceregler og andelsbevaegelsen. Den har anfoert, at i modsaetning til, hvad der er tilfaeldet for aktie- og anpartsselskabers vedkommende, er andelsselskabets kapitalgrundlag afhaengigt af antallet af medlemmer og det enkelte medlems omsaetning med selskabet. Andelsselskabet bygger paa princippet om den frie adgang til medlemskab og frihed til at udtraede. Andelsselskabets overskud fordeles mellem medlemmerne i forhold til deres omsaetning med selskabet, ikke i forhold til deres eventuelle kapitalindsats. Stemmeretten er fordelt ligeligt mellem medlemmerne, uafhaengigt af den enkeltes kapitalindsats. Andelsselskabets formaal er saaledes at skabe et frivilligt, faelles erhvervsmaessigt samvirke til gavn for medlemmerne. Andelsselskabets struktur har direkte betydning for fastlaeggelsen af medlemmernes rettigheder og pligter. Heraf foelger, at det enkelte medlem maa optraede loyalt over for selskabet ° dvs. over for de oevrige medlemmer ° og at medlemmerne ikke direkte maa modarbejde selskabets interesser.
47 Efter den danske regerings opfattelse bidrager andelsbevaegelsen til opnaaelsen af maalene for den faelles landbrugspolitik, saaledes som disse er fastlagt i traktatens artikel 39. Det erkendes fra den danske regerings side, at forordning nr. 26 ikke omfatter sagsoegerens virksomhed, da denne ikke ° for saa vidt pelsskind ikke naevnes i traktatens bilag II ° er en landbrugsvirksomhed i EOEF-traktatens forstand, men det goeres gaeldende, at forordningen er udtryk for den forbindelse, der boer vaere mellem reglerne for den faelles landbrugspolitik og Faellesskabets konkurrenceregler, og at man derfor maa tage hensyn til de saerlige forhold, som landbruget producerer under, og til de fordele, der er knyttet til anvendelsen af andelsselskabet som organisationsform. En aftale mellem et antal personer om etablering af et andelsselskab kan herefter ikke vaere i strid med traktatens artikel 85, stk. 1.
48 Ifoelge den danske regering er DPF et typisk andelsselskab. Selv om DPF er et selskab med en ganske betydelig omsaetning, er det samtidig et selskab, der bestaar af en raekke smaa og mellemstore producenter. Situationen er altsaa en anden end den, der forelaa i den tidligere naevnte osteloebesag. DPF' s love er alene udtryk for etablering af den noedvendige tilknytning mellem medlemmerne og andelsselskabet, som er en betingelse for selskabets effektivitet og dermed dets evne til at konkurrere paa verdensmarkedet, hvilket er af afgoerende betydning i forhold til konkurrencesituationen i Faellesskabet.
Rettens bemaerkninger
49 Retten skal indledningsvis henvise til, at traktatens artikel 85 finder anvendelse paa alle aftaler mellem virksomheder, alle vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og alle former for samordnet praksis, som har til formaal eller til foelge at hindre, begraense eller fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet, og som kan paavirke handelen mellem medlemsstaterne.
50 Retten finder for det foerste, at DPF maa anses for en virksomhed i traktatens artikel 85' s forstand, saaledes som dette i oevrigt indirekte fremgaar af Rettens stillingtagen ovenfor til det foerste led i sagsoegerens anbringende, nemlig spoergsmaalet om anvendelse af forordning nr. 26. I forhold til Faellesskabets konkurrenceret omfatter begrebet virksomhed nemlig enhver enhed, der udoever oekonomisk aktivitet (Domstolens dom af 23.4.1991, sag C-41/90, Hoefner og Elser, Sml. I, s. 1979), uanset denne enheds juridiske form, og offentligt auktionssalg af skind er en oekonomisk aktivitet. Den omstaendighed, at DPF efter det oplyste er et andelsselskab organiseret i overensstemmelse med dansk lovgivning, aendrer ikke ved, at andelsselskabets virksomhed er af oekonomisk karakter. Retten finder for det andet, at DPF endvidere kan betegnes som en sammenslutning af virksomheder, da foreningen efter selve indholdet af § 4, afdeling I, i sine love ikke alene kan optage fysiske personer som medlemmer, men ogsaa aktieselskaber, interessentskaber og enhver anden selskabstype, som efter sin art ogsaa udoever oekonomisk virksomhed.
51 Retten skal herefter tage stilling til rigtigheden af sagsoegerens og intervenienternes argumentation om, hvordan principperne for andelssektoren og Faellesskabets konkurrenceregler kan forenes. Herom bemaerkes, at selv om det ikke i sig selv udgoer en konkurrencebegraensende adfaerd, at en virksomhed organiseres i andelsselskabets saerlige juridiske form, kan en saadan organisationsform, alt efter den sammenhaeng hvori andelsselskabet driver virksomhed, ikke desto mindre vaere et egnet middel til at paavirke den forretningsmaessige adfaerd hos andelsselskabets medlemsvirksomheder paa en saadan maade, at konkurrencen paa det marked, hvor disse driver erhvervsmaessig virksomhed, begraenses eller fordrejes.
52 Retten finder saaledes, at ethvert andelsforetagende, afhaengigt af den sammenhaeng, hvori det driver virksomhed, kan paavirke konkurrencen paa mindst to maader. For det foerste kan et andelsselskab som det, der er tale om i naervaerende sag, netop som foelge af de principper, det bygger paa, paavirke den frie konkurrence inden for det virksomhedsomraade, der fremgaar af selskabets formaal, navnlig naar selskabet, netop med hjemmel i andelsprincipperne ° i varierende omfang fra den ene medlemsstat til den anden ° er undtaget fra de nationale forskrifter, der gaelder for andre selskabsformer. For det andet kan de forpligtelser, der paahviler andelsselskabets medlemmer ° isaer de forpligtelser, som foelger af det saakaldte princip om "troskab over for andelsvirksomheden", paa grundlag af hvilket andelsvirksomheden normalt paalaegger medlemmerne forpligtelser med hensyn til at levere eller modtage leverancer til gengaeld for de saerlige fordele, som virksomheden giver dem ° paavirke saavel andelsselskabets oekonomiske virksomhed som den frie konkurrence mellem medlemmerne indbyrdes samt i forhold til andre. Det foelger af det anfoerte, at selv om der ved bedoemmelsen af, hvorledes et givet marked paavirkes af tilstedevaerelsen af et andelsselskab, kan tages hensyn til den form for virksomhedssammenslutnings saerlige kendetegn, skal denne hensyntagen navnlig ske paa grundlag af bestemmelserne i traktatens artikel 85, stk. 3. Derfor kan der ikke gives sagsoegeren og intervenienterne medhold i, at traktatens artikel 85, stk. 1, principielt ikke kan finde anvendelse paa et andelsselskabs udoevelse af oekonomisk aktivitet, eller i, at selve betingelserne for anvendelse af Faellesskabets konkurrenceregler paa andelsvirksomhed ifoelge forholdets natur er forskellige fra de betingelser, der gaelder for anvendelsen heraf paa andre former for virksomhedsorganisation (jf. i saa henseende den tidligere naevnte dom i "osteloebesagen"). I modsat fald kunne enhver medlemsstat tillaegge en bestemt virksomhedsform blandt landets virksomheder en saerlig status med det ene formaal at give saadanne virksomheder mulighed for at unddrage sig Faellesskabets konkurrenceregler for virksomheder. Dette ville betyde et brud med princippet om ligestilling af virksomheder, som ville vaere uforeneligt med selve grundlaget for faellesskabsretten.
53 I det foreliggende tilfaelde stoettes det anfoerte yderligere af det tidligere naevnte forhold, at sagsoegerens love giver foreningen mulighed for at have ikke alene avlere, der er fysiske personer, men ogsaa aktieselskaber, interessentskaber, og selskaber af enhver anden art som aktive medlemmer.
54 Endvidere bemaerkes ° som allerede fastslaaet af Domstolen i dom af 30. april 1986 (forenede sager 209/84-213/84, Asjes, Sml. s. 1425), og i dom af 27. januar 1987 (sag 45/85, Verband der Sachversicherer mod Kommissionen, Sml. s. 405) ° at traktaten indeholder en udtrykkelig bestemmelse herom, saafremt bestemte former for virksomhed skal vaere undtaget fra konkurrencereglerne. Dette er efter traktatens artikel 42 blandt andet tilfaeldet for fremstilling af og handel med landbrugsprodukter. Efter Rettens opfattelse boer disse principper, der er fastslaaet i forbindelse med en undersoegelse af bestemte erhvervssektorer, finde tilsvarende anvendelse paa forskellige former, hvorunder virksomhederne eller den oekonomiske aktivitet er organiseret. Det staar fast, at traktaten ikke indeholder nogen bestemmelse, der goer undtagelse fra eller aendrer de betingelser, hvorunder Faellesskabets konkurrenceregler finder anvendelse paa virksomheder, der er organiseret som andelsforetagender. Saadanne virksomheder kan, ligesom enhver anden virksomhed, i givet fald omfattes af traktatens undtagelsesbestemmelser. Dette ville f.eks. have vaeret tilfaeldet, hvis sagsoegerens virksomhed var naevnt i traktatens bilag II og derfor omfattet af anvendelsesomraadet for forordning nr. 26, hvilket der, som Retten allerede har fastslaaet, ikke er tale om i naervaerende sag.
55 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at der ikke kan gives sagsoegeren og intervenienterne medhold i, at sagsoegerens karakter af andelsselskab, lige saa lidt foreningens formaal, kan tillaegges nogen betydning for anvendelsen af Faellesskabets konkurrenceregler paa det foreliggende tilfaelde.
56 Det andet led af sagsoegerens anbringende om betydningen af sagsoegerens andelsstruktur og af foreningsformaalet savner saaledes fornoedent grundlag.
3. Analysen af det relevante marked
Sagsoegerens argumentation
57 Sagsoegeren har i det vaesentlige erklaeret sig enig i Kommissionens definition af det relevante marked. Sagsoegeren kritiserer imidlertid Kommissionen for at have foretaget en ukorrekt analyse af markedets funktion. Sagsoegeren har gjort gaeldende, at markedet for pelsskind, hvis hovedprodukter er mink- og raeveskind, er et globalt marked. Transportomkostningerne for skind er lave i forhold til skindenes vaerdi. Produktionen varetages af et stort antal smaa produktionsenheder. De raa pelsskind efterspoerges af ca. 1 000 professionelle opkoebere, der arbejder for de foerende pelsgrossister og pelsfabrikanter og kommer fra ca. 30 forskellige lande. Koeberne foretager koeb af skind bundtvis, hvert bundt bestaaende af et stoerre antal skind, der er ens i type, stoerrelse, kvalitet og farve. Den enkelte avler kan ikke opfylde disse krav. Kun auktionshusene kan, efter at de har indsamlet, sorteret og samsorteret skindene, tilfredsstille koebernes krav og samtidig opnaa de hoejeste priser for skindene. Hvor der kan saelges til de hoejeste priser har afgoerende betydning for avlernes valg af salgskanal. I forhold til koeberne ligger konkurrencen mellem auktionshusene i det udbud, de kan tilbyde, i den tillid, som koeberne har til sorteringen, samt i den service, der tilbydes, isaer i form af en hurtig og korrekt ekspedition af skindene. Ifoelge sagsoegeren foelger det af den beskrevne markedsstruktur, at der ikke er nogen praktisk mulighed for effektiv afsaetning af pelsskind gennem et stort antal mindre salgskanaler eller ved direkte salg til private. Salg gennem private opkoebere finder i oevrigt kun sted med hensyn til en ganske ringe del af verdensproduktionen af skind og kun i de lande, hvor skindproduktionen har et saa begraenset omfang, at den er uden egentlig betydning for landets oekonomi.
58 Paa baggrund af denne beskrivelse af markedet og af salgskanalerne for skind er det sagsoegerens opfattelse, at Kommissionen ikke i beslutningens punkt 4, nr. i), har givet en korrekt beskrivelse af markedet, idet salg til skindhandlere paa anden maade end ved auktionssalg kun finder sted i helt ubetydeligt omfang og ikke paavirker strukturen paa verdensmarkedet. Argumentationen i beslutningens punkt 11, hvorefter "danske avleres mulighed for at saelge privat til koebere i andre medlemsstater er naesten fuldstaendig udelukket", og argumentationen i punkt 12, hvorefter "foreningens medlemmer beroeves muligheden for at saelge privat", bygger saaledes paa en opfattelse af pelsmarkedet, der ikke svarer til virkeligheden.
Rettens bemaerkninger
59 Det bemaerkes, at dette led i sagsoegerens anbringende hviler paa en urigtig fortolkning af den anfaegtede beslutning. I beslutningens punkt 4, nr. i), anfoerer Kommissionen saaledes: "Pelsskind saelges enten privat til pelshandlere eller, hvilket er mere normalt, paa offentlig auktion". De i samme punkt i beslutningen naevnte tal bekraefter kun denne konstatering, og de stoerrelsesforhold, som fremgaar af disse tal, bekraeftes i oevrigt fuldt ud af oplysningerne i staevningen. Sagsoegeren har endvidere paa intet tidspunkt bestridt, at avlerne kan saelge paa privat basis. Det foelger heraf, at sagsoegeren ikke har ret i, at Kommissionen i sin beskrivelse af markedet har tillagt privat salg en overdrevent stor betydning i forhold til salg paa auktion, og at dette ikke skulle svare til virkeligheden. Kommissionen er foelgelig ikke gaaet ud fra en fejlagtig opfattelse af de faktiske forhold ved bedoemmelsen af, hvorledes markedet fungerer.
60 Det tredje led af sagsoegerens anbringende angaaende en ukorrekt beskrivelse af det relevante marked savner saaledes fornoedent grundlag.
4. Spoergsmaalet, om sagsoegerens love og forretningsbetingelser er i overensstemmelse med traktatens artikel 85
61 Vedroerende dette spoergsmaal har sagsoegeren opdelt fjerde led af sit anbringende i fire underpunkter. Foreningen har for det foerste gjort gaeldende, at dens love og forretningsbetingelser ikke er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1. For det andet har foreningen anfoert, at Kommissionen ikke har bedoemt disse bestemmelser i den sammenhaeng, hvori de skal finde anvendelse. For det tredje har den henvist til, at de i beslutningen naevnte betingelser i al fald har saa ringe betydning, at der efter "de minimis"-reglen maa ses bort fra dem. Endelig har foreningen i replikken gjort gaeldende, at betingelserne i traktatens artikel 85, stk. 3, under alle omstaendigheder er opfyldt, og at Kommissionen burde have imoedekommet foreningens anmodning om fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3.
62 Retten bemaerker, at for saa vidt angaar anvendelsen af traktatens 85, stk. 1, kan forvanskningen af konkurrenceforholdene foreligge som resultat af saavel formaalet med den paagaeldende restriktive praksis ° konkret en vedtagelse inden for en virksomhedssammenslutning ° som af dennes virkninger paa markedet. Den frie konkurrence skal bedoemmes inden for den ramme, hvori den ville udspille sig uden de omtvistede bestemmelser (jf. bl.a. Domstolens dom af 30.6.1966, sag 56/65, Société Technique Minière, Sml. 1965-1968, s. 211, org. ref.: Rec. s. 337, og af 11.7.1985, sag 42/84, Remia mod Kommissionen, Sml. s. 2545).
63 Retten skal saaledes i det foelgende tage stilling til, om de omtvistede bestemmelser kan anses for omfattet af forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, og i bekraeftende fald undersoege, for det foerste, om det indgreb i konkurrencen, der er formaalet med eller foelgen heraf, er tilstraekkelig maerkbart, og, for det andet, om bestemmelsen i givet fald opfylder betingelserne for at kunne fritages efter artiklens stk. 3. Forud for denne undersoegelse undersoeges hver af de omtvistede bestemmelsers indhold set i forhold til artikel 85, stk. 1. Retten bemaerker herved, at fire bestemmelser paatales i beslutningen. Det drejer sig for det foerste om den konkurrenceklausul, der skal vaere indeholdt i § 4, afdeling I, litra f), i sagsoegerens love; for det andet om § 5 i reglerne for katastrofehjaelpsordningen; for det tredje om den eksklusive leveringsforpligtelse som betingelse for, at foreningens medlemmer har ret til hvalpeforskud og adgang til optagelse paa hitlisten, og for det fjerde og sidste om § 5 i standardaftalen om pelsningskontrol, hvorefter pelseriet kun maa forevise de indleverede skind til repraesentanter for sagsoegeren.
4.1. De omtvistede bestemmelsers konkurrencebegraensende virkning
4.1.1. Den konkurrenceklausul, der angives indeholdt i § 4, afdeling I, litra f), i sagsoegerens love, og den samordnede praksis i forbindelse med anvendelsen af denne klausul
64 Det fastslaas i beslutningen, at § 4, afdeling I, litra f), i DPF' s love udgoer en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, navnlig fordi bestemmelsen paalaegger foreningens medlemmer en konkurrenceklausul, hvorved det danske marked lukkes for adgang for konkurrenter. I beslutningens punkt 10, nr. i), fastslaar Kommissionen, at "§ 4, afdeling I, litra f), i DPF' s love [paalaegger] medlemmerne at afstaa fra konkurrence. Denne forpligtelse indebaerer navnlig et forbud for medlemmerne mod at optraede som agenter for konkurrenter ved indsamling af skind, hvorved det danske marked lukkes for adgang for konkurrenter. Forbuddets restriktive virkninger foroegedes ved en samordnet praksis, hvorefter medlemmerne ikke kunne indlevere skind til konkurrenter".
65 § 4, afdeling I, litra f), i DPF' s love har foelgende ordlyd:
"Medlemskredsen i Dansk Pelsdyravlerforening bestaar af:
° aktive medlemmer (afdeling I)
° (udelades)
Aktive medlemmer er enhver enkeltperson eller sammenslutning (aktieselskab, interessentskab eller lignende), som er pelsdyravlere, og som er medlemmer af en landsdelsforening under Dansk Pelsdyravlerforening,
(udelades)
f) [som] forpligter sig til ikke at organisere noget salg eller paa anden maade stoette skindsalg i konkurrence med Dansk Pelsdyravlerforenings virksomhed."
Parternes argumentation
66 Sagsoegeren har anfoert, at § 4, afdeling I, litra f) ° der blev indfoert i sagsoegerens love i 1946 samtidig med, at sagsoegeren overtog et auktionshus og begyndte at drive dette under navnet DPA ° alene forpligter medlemmerne til ikke at drive aktiv virksomhed i direkte konkurrence med foreningens auktionsvirksomhed. Dette ville f.eks. vaere tilfaeldet, hvis et medlem lod sig engagere af en konkurrent til at drive virksomhed som indleveringscentral, agent eller indsamler for konkurrenten. Sagsoegeren bestrider, at den omhandlede bestemmelse indeholder nogen som helst leveringspligt, idet medlemmerne frit kan vaelge det auktionshus, hvor de oensker at saelge deres skind, uden at dette har konsekvenser af nogen art for deres medlemskab. Sagsoegeren har i oevrigt bemaerket, at indholdet af en saadan bestemmelse er karakteristisk for lovene i en andelsforening.
67 For saa vidt angaar paavirkningen af konkurrencen har sagsoegeren gjort gaeldende, at den omhandlede bestemmelse ikke indebaerer, at det danske marked er lukket for konkurrenterne. Enhver af sagsoegerens konkurrenter kan frit engagere enhver anden end sagsoegerens medlemmer med henblik paa at koebe, indsamle eller modtage skind. Sagsoegeren bestrider Kommissionens paastand om, at de restriktive virkninger foroegedes ved en samordnet praksis, hvorefter medlemmerne ikke kunne indlevere skind til sagsoegerens konkurrenter.
68 Sagsoegeren har endelig anfoert, at Kommissionen i sin skrivelse af 10. oktober 1985 var af den opfattelse, at den naevnte bestemmelse ikke var omfattet af artikel 85, stk. 1. Naar sagsoegeren ikke har efterkommet den henstilling, som foreningen fik i denne skrivelse, om at indsaette en udtrykkelig bestemmelse om, at medlemmerne kan saelge deres skind gennem andre salgskanaler, beror dette paa, at en saadan bestemmelse er overfloedig og i strid med dansk retstradition, der inden for andelsomraadet hviler paa princippet om, at det, der ikke udtrykkeligt forbydes medlemmerne af en andelsforening, er tilladt.
69 Kommissionen har for det foerste anfoert, at den omtvistede bestemmelse er meget bredt formuleret, hvilket kunne give grundlag for en antagelse om, at den indebaerer en leveringsforpligtelse. Hertil kommer, at sagsoegeren har afvist at goere bestemmelsens indhold klarere. Kommissionen har endvidere anfoert, at sagsoegerens bestyrelse i henhold til lovenes § 7 kan ekskludere et medlem, og at sagsoegeren har anvendt denne befoejelse til at udelukke to medlemmer, der havde indsamlet skind for HBA.
70 Kommissionen har for det andet anfoert, at konkurrencen ogsaa begraenses, selv om § 4, afdeling I, litra f), i lovene fortolkes saaledes, at den alene forpligter medlemmerne til ikke at drive aktiv virksomhed i direkte konkurrence med sagsoegerens auktionsvirksomhed. Efter Kommissionens opfattelse foroeges de restriktive virkninger af forbuddet ved en samordnet praksis, hvorefter medlemmerne ikke maa levere skind til konkurrenter. Kommissionen har i oevrigt gjort gaeldende, at den omtvistede bestemmelse falder uden for de omraader, hvor Kommissionen og Domstolen har antaget, at en konkurrenceklausul ikke er omfattet af traktatens artikel 85, stk. 1, paa grund af den saerlige sammenhaeng, hvori den finder anvendelse (Domstolens ovennaevnte dom af 11.7.1985, sag 42/84, Remia).
71 For saa vidt angaar sagsoegerens argument vedroerende Kommissionens skrivelse af 10. oktober 1985 har denne anfoert, at der klart ikke var tale om nogen endelig opfattelse eller en opfattelse, der binder Kommissionen (Domstolens dom af 15.5.1975, sag 71/74, Frubo mod Kommissionen, Sml. s. 563, praemis 19 og 20). Kommissionen har herved bemaerket, at den i meddelelsen af klagepunkterne og i sin skrivelse af 15. maj 1985 klart gav udtryk for, at den omtvistede bestemmelse begraensede konkurrencen.
Rettens bemaerkninger
72 Efter indholdet af parternes procedure skal det undersoeges, for det foerste, om den omtvistede bestemmelse, som det haevdes i beslutningen, indeholder en konkurrenceklausul, der er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, og for det andet, hvorvidt der i forbindelse med anvendelsen af denne konkurrenceklausul foreligger en samordnet praksis, der er i strid med naevnte artikel.
73 Hvad foerst angaar spoergsmaalet om, hvorvidt den omtvistede bestemmelse indeholder en konkurrenceklausul, der er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, bemaerker Retten, at det fremgaar af selve ordlyden af bestemmelsen, at den forpligter DPF' s medlemmer til ikke at handle paa en maade, der direkte kan paafoere sagsoegerens salgsvirksomhed konkurrence, selv om bestemmelsen ikke i sig selv indeholder nogen eksklusiv leveringsforpligtelse. I oevrigt bekraeftede sagsoegeren under den mundtlige forhandling, at bestemmelsen, som det anfoertes i beslutningen, forbyder medlemmer af andelsforeningen at indsamle skind til salg paa andre auktioner end sagsoegerens. Kommissionens antagelse om, at bestemmelsen indeholdt en konkurrenceklausul, bygger saaledes ikke paa en fejlfortolkning af lovenes § 4, afdeling I, litra f).
74 Det fremgaar af Domstolens ovenfor citerede dom af 11. juli 1985, sag 42/84, Remia, at en konkurrenceklausul kan vaere omfattet af traktatens artikel 85, stk. 1. For at afgoere, om en saadan klausul falder ind under artiklens forbud, maa det undersoeges, hvorledes konkurrenceforholdene ville vaere uden den. For at en saadan klausul kan have en gunstig virkning paa konkurrencen, skal formaalet med den i sig selv vaere at bidrage til den frie konkurrence. Endvidere skal konkurrenceklausulen som saadan vaere et noedvendigt og rimeligt afpasset middel til dette formaals gennemfoerelse.
75 Retten skal i det foreliggende tilfaelde vurdere, om lovenes § 4, afdeling I, litra f), maa anses for forbudt paa grund af de forandringer i konkurrenceforholdene, der er formaalet med eller foelgen af bestemmelsen. I dette oejemed skal det indledningsvis undersoeges, hvordan konkurrencen ville vaere inden for de faktiske rammer, hvor den ville virke, hvis en saadan klausul ikke fandtes. I saa henseende fremgaar det af beslutningen, at det navnlig er over for sagsoegerens konkurrenter og ikke i forholdet mellem andelsforeningen og dennes medlemmer, at sagsoegerens love og forretningsbetingelser har til formaal eller foelge at begraense konkurrencen som anfoert i traktatens artikel 85, stk. 1.
76 Retten har allerede fastslaaet, at lovenes § 4, afdeling I, litra f), forbyder medlemmerne at indsamle skind for andre auktionshuse end sagsoegeren. Dette er en ukompliceret virksomhed, som blot bestaar i indsamling, forsendelse eller videreforsendelse til auktionshuse, en virksomhed, som ikke kraever nogen saerlig sagkundskab, idet der ikke foretages nogen sortering eller samsortering af skindene paa dette stadium. Den omtvistede bestemmelse angaar saaledes ikke en virksomhed, som avlerne kun kan udfoere med bistand fra andelsforeningen eller paa grund af den erfaring, som de har opnaaet inden for andelsforeningen. Den omtvistede bestemmelse forbyder dermed sagsoegerens medlemmer at udoeve en virksomhed, som de ville kunne udoeve, hvis bestemmelsen ikke fandtes.
77 Andelsforeningens medlemmers indsamling af skind for tredjemands regning er endvidere ikke en blot teoretisk mulighed, hvilket fremgaar af HBA' s forsoeg paa at antage danske avlere som indsamlere af skind til salg paa de auktioner, som denne virksomhed afholder.
78 Heroverfor staar det af sagsoegeren og intervenienterne anfoerte om, at medlemskab af en andelsforening i almindelighed indebaerer visse forpligtelser over for foreningen, og at det er naturligt, at medlemmerne har en forpligtelse til at saelge deres produkter gennem foreningen, hvilket er begrundet i, at andelsvirksomhederne har en beskeden egenkapital, at det er noedvendigt at have sikkerhed for at kunne saelge gennem foreningen, at goere det muligt at finansiere dennes virksomhed samt at beskytte de andre medlemmers interesse i, at de noedvendige faelles aktiviteter opretholdes. Det maa imidlertid fastholdes, at den ovennaevnte konkurrenceklausul, der forbyder foreningens medlemmer at indsamle skind til salg paa auktioner afholdt af sagsoegerens konkurrenter, er omfattet af forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, idet klausulen som foelge af sin generelle og ubegraensede karakter, der ikke staar i noget rimeligt forhold til det formaal, som sagsoegeren forfoelger i denne sammenhaeng, goer det meget vanskeligt for konkurrenterne at faa reel adgang til markedet paa grund af sagsoegerens meget staerke stilling paa dette marked. Sagsoegerens og intervenienternes ovennaevnte argumenter kan, uanset den betydning, der maa tillaegges dem, ikke foere til andet resultat, idet de, i givet fald, kun kan undersoeges i forhold til bestemmelserne i traktatens artikel 85, stk. 3, dvs. med henblik paa spoergsmaalet om en eventuel meddelelse af fritagelse. PRAEMISSERNE FORTSAETTES UNDER DOKNUM : 689A0061.1
79 For saa vidt angaar det argument, der stoettes paa Kommissionens skrivelse af 10. oktober 1985, hvoraf det ifoelge sagsoegeren skulle fremgaa, at lovenes § 4, afdeling I, litra f), ikke er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, bemaerker Retten, at det i naevnte skrivelse blot anfoeres: "Jeg er for oejeblikket tilboejelig til at tro, at den foerste begraensning ..., nemlig at medlemmerne forpligter sig til ikke at organisere noget salg eller paa anden maade stoette skindsalg i konkurrence med Dansk Pelsdyravlerforenings salgsvirksomhed, naeppe ville give anledning til saerlige problemer, hvis den indeholdt en udtrykkelig bestemmelse om, at medlemmerne kan saelge deres skind gennem andre salgskanaler". Den naevnte skrivelse giver saaledes kun udtryk for en foreloebig opfattelse uden naermere undersoegelse; den tilkendegivne opfattelse er endvidere betinget af, at de paagaeldende bestemmelser aendres. Efter sin ordlyd kunne den saaledes udtrykte mening hverken give sagsoegeren anledning til at tro, at Kommissionen ikke senere kunne komme til et andet resultat, eller skabe nogen berettiget forventning hos sagsoegeren. Argumentet vedroerende betydningen af skrivelsen af 10. oktober 1985 maa derfor forkastes.
80 Retten finder som foelge heraf, at Kommissionen i tilstraekkelig grad har godtgjort, at konkurrenceklausulen i § 4, afdeling I, litra f), i sagsoegerens love, saaledes som bestemmelsen fortolkes og anvendes af sagsoegeren, kan begraense konkurrencen i traktatens artikel 85, stk. 1' s forstand.
81 Hvad dernaest angaar rigtigheden af udtalelsen i beslutningens punkt 10, nr. i), om, at "Forbuddets restriktive virkninger foroegedes ved en samordnet praksis, hvorefter medlemmerne ikke kunne indlevere skind til konkurrenter", skal Retten henvise til definitionen af begrebet samordnet praksis i Domstolens og Rettens faste retspraksis (jf. senest Rettens dom af 10.3.1992, sag T-11/89, Shell mod Kommissionen, Sml. II, s. 757), hvoraf det fremgaar, at kriterierne for koordination og samarbejde, saaledes som disse er fastlagt ved den naevnte retspraksis, skal forstaas ud fra den grundtanke, der ligger bag EOEF-traktatens konkurrencebestemmelser, og hvorefter enhver erhvervsdrivende uafhaengigt skal tage stilling til den politik, som han vil foere paa det faelles marked.
82 I overensstemmelse med det af sagsoegeren anfoerte maa Retten imidlertid konstatere, at Kommissionens ovenfor citerede udtalelse ikke paa nogen maade er bestyrket eller stoettet paa noget som helst bevis for, at en saadan samordnet praksis faktisk foreligger. For det foerste henviser Kommissionen i beslutningen blot til en praksis, men uden at beskrive den naermere eller angive, paa hvilke punkter den er udtryk for koordination og samarbejde og dermed kunne vaere omfattet af forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, i overensstemmelse med den naevnte retspraksis, og for det andet anfoerer Kommissionen blot, at sagsoegeren har afvist at afklare dette spoergsmaal. For saa vidt angaar de argumenter, som Kommissionen efterfoelgende har fremfoert for Retten i sine processkrifter, bemaerkes, at disse argumenter ° selv hvis det antages, at de kunne afhjaelpe manglerne ved beslutningens begrundelse paa dette punkt ° for det foerste alene udgoer indirekte og abstrakte foelgeslutninger paa grundlag af visse generelle konstateringer og for det andet blot bestaar i en paaberaabelse af udtalelser fra avlere til HBA' s advokat dels vedroerende eksklusionen af to medlemmer, der havde indsamlet skind for denne virksomhed, og dels angaaende forskellige opfattelser af den omtvistede bestemmelse, som nogle avlere skal have haft.
83 Retten finder herefter, at henvisningen i beslutningens punkt 10, nr. i), til en samordnet praksis, som skulle foreligge i forbindelse med anvendelsen af den omtvistede bestemmelse, maa anses for at hvile paa et urigtigt faktisk grundlag samt at vaere udtryk for en urigtig retsopfattelse. Beslutningens artikel 1, stk. 1, vil herefter vaere at annullere, for saa vidt som den forbinder den i litra a) naevnte bestemmelse med en samordnet praksis, der udgoer en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1.
4.1.2. § 5 i reglerne for katastrofehjaelpsordningen
84 Det anfoeres i beslutningen, at § 5 i reglerne for katastrofehjaelpsordningen udgoer en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, isaer fordi bestemmelsen hindrer konkurrenternes adgang til markedet ved at blokere den vigtigste forsyningskilde for skind i Danmark. I beslutningens punkt 10, nr. ii), fastslaar Kommissionen, at forpligtelsen til indlevering af den samlede produktion, der er forbundet med medlemskabet af katastrofehjaelpsordningen, begraenser medlemmernes valgmuligheder og forhindrer dem i uafhaengigt at bestemme deres egen salgspolitik. Ifoelge beslutningens punkt 10, indledningen, anses den omtvistede bestemmelse for at have til formaal eller til foelge at begraense konkurrencen efter traktatens artikel 85, stk. 1.
85 § 5 i reglerne for katastrofehjaelpsordningen ° hvis formaal er at give DPF' s medlemmer erstatning for oekonomiske tab, hvis deres dyr doer som foelge af smitsomme sygdomme ° har foelgende indhold:
"Ret til katastrofehjaelp bortfalder, saafremt den sikrede eller nogen, for hvem han svarer
(udelades)
d) har leveret skind til salg gennem andre omsaetningsled end Danske Pels Auktioner i skadeaaret (15.8.-14.8.) eller det forudgaaende regnskabsaar, herfra dog undtaget skind udtaget til privatforbrug,
(udelades)".
86 Katastrofehjaelpsordningens naermere virkemaade, saaledes som den, uimodsagt af Kommissionen, er beskrevet af sagsoegeren, og saaledes som den fremgaar af gennemgangen af DPF' s love, hviler paa et gensidighedsprincip og kan kort beskrives saaledes: Et medlem af sagsoegeren er ikke automatisk medlem af katastrofehjaelpsordningen, idet dette forudsaetter en saerskilt indmeldelse. Et medlem kan naar som helst frit udtraede af denne ordning. Et nyindtraedende medlem har som regel foerst ret til katastrofehjaelp efter et aars medlemskab. Katastrofehjaelpen ydes subsidiaert i forhold til en forsikring tegnet af den sikrede mod samme risiko. Katastrofehjaelpsordningen finansieres ved, at DPF for saa vidt angaar de medlemmer, der deltager i ordningen, foretager et fradrag i de beloeb, som aarligt skal indbetales paa de paagaeldendes driftsfondskonto. Da de beloeb, der overfoeres til medlemmernes driftsfondskonti, fordeles mellem medlemmerne i forhold til vaerdien af de skind, som de har leveret til salg gennem sagsoegerens auktioner i det paagaeldende aar, kommer ethvert medlem, der er omfattet af ordningen, til at bidrage til katastrofehjaelpsordningen i forhold til vaerdien af det antal skind, han har leveret. Da baade kapitalfonds- og driftsfondskontoen i henhold til DPF' s love er bundet, og da deltagerne i katastrofehjaelpsordningen betaler en "praemie" i form af et ellers uhjemlet traek paa deres driftsfondskonto, disponerer de herved rent faktisk over beloeb, der ellers skulle have vaeret bundet. For at opretholde ligestillingen mellem medlemmerne faar de, der har valgt ikke at tilslutte sig katastrofehjaelpsordningen, foelgelig udbetalt et beloeb svarende til det beloeb, der er fratrukket deltagernes driftsfondskonti.
Parternes argumentation
87 Sagsoegeren har bestridt, at den omtvistede bestemmelse begraenser konkurrencen. Sagsoegeren har anfoert, at katastrofehjaelpsordningen, som medlemmerne frit kan deltage i eller staa udenfor, og som de frit kan udtraede af, blev indfoert i 1959, paa et tidspunkt da det ikke var muligt hos forsikringsselskaberne at forsikre mod risikoen for smitsomme sygdomme for en rimelig praemie. Katastrofehjaelpsordningen hviler paa ideen om, at foreningens medlemmer yder hinanden en gensidig forsikring mod smitsomme sygdomme, hvilket er i overensstemmelse med andelstanken. Sagsoegeren har anfoert, at den eksklusive leveringsforpligtelse for skind, der paahviler de medlemmer, som vaelger at tilslutte sig katastrofehjaelpsordningen, blev indfoert ved en generalforsamlingsbeslutning af 23. oktober 1967, og at baggrunden for forpligtelsen er, at det er teknisk umuligt at lade en avler vaere omfattet af katastrofehjaelpsordningen for kun en del af vedkommendes dyrebestand. I en given dyrebestand er det nemlig fysisk umuligt ved maerkning eller paa anden maade at begraense katastrofehjaelpsordningen til bestemte dyr i bestanden, hvorfor ordningen noedvendigvis maa omfatte samtlige dyr paa en farm.
88 Sagsoegeren har videre anfoert, at bortset fra, at det er teknisk umuligt at begraense katastrofehjaelpsordningen til visse dyr i en bestand, kunne en saadan ordning ogsaa foere til misbrug. Som ordningen er finansieret, kan man kun sikre sig, at et medlem af foreningen bidrager til ordningens finansiering i et forhold, der faktisk svarer til omfanget af hans virksomhed, ved at lade medlemmet miste sit krav paa erstatning, saafremt han har solgt en del af skindene fra sin dyrebestand gennem andre salgskanaler end sagsoegerens offentlige auktioner. Saafremt et medlem af foreningen kunne modtage katastrofehjaelp uden samtidig at vaere forpligtet til at levere alle sine skind til andelsforeningen, ville det paagaeldende medlem dermed vaere omfattet af ordningen uden at vaere med til at finansiere den, hvilket ville vaere uforeneligt med de principper om gensidighed og solidaritet, som katastrofehjaelpsordningen netop er udtryk for. Ifoelge sagsoegeren sikrer den eksklusive leveringsforpligtelse saaledes en konsekvent gennemfoerelse af princippet om, at alle ordningens deltagere bidrager ligeligt til dens finansiering.
89 Sagsoegeren har endvidere anfoert, at den eksklusive leveringsforpligtelse paa Kommissionens foranledning blev ophaevet i forbindelse med de aendringer af lovene, der gennemfoertes paa generalforsamlingen den 28. oktober 1988, hvorefter daekningen af risikoen for smitsomme sygdomme, der foer var fuldstaendig, ikke laengere er fuldstaendig, medmindre avleren, som har tilsluttet sig katastrofehjaelpsordningen, har leveret alle sine skind til andelsforeningen. Er dette ikke tilfaeldet, faar medlemmet af ordningen i tilfaelde af smitsomme sygdomme nu kun udbetalt erstatning i forhold til, hvad han har solgt gennem andelsforeningen. Det er derfor ikke relevant at sammenligne ordningerne foer og efter aendringen af lovene i 1988, og den omstaendighed, at sagsoegeren for at imoedekomme Kommissionen rent faktisk har indfoert den nye ordning, er paa ingen maade ensbetydende med, at den tidligere ordning var i strid med traktatens artikel 85, stk. 1.
90 Sagsoegeren har yderligere anfoert, at den omstaendighed, at katastrofehjaelpsordningen er etableret paa den beskrevne maade og ikke i form af en ordning, hvorefter en avler, der oensker at forsikre sin dyrebestand mod risikoen for smitsomme sygdomme, betaler en praemie for hvert dyr, som han oensker at sikre, er begrundet i, at en saadan ordning ville vaere omfattet af den danske forsikringslovgivning. Sagsoegeren maa ikke drive forsikringsvirksomhed.
91 Sagsoegeren har videre anfoert, at den konsekvente gennemfoerelse af princippet om ligestilling af medlemmerne ikke i sig selv begraenser konkurrencen, men tvaertimod har stillet sagsoegeren ringere i saa henseende. Sagsoegeren har saaledes ikke kunnet tilbyde stoerre avlere mere favorable vilkaar, saasom rabatter eller ristorno, saaledes som et foretagende, der driver forsikringsvirksomhed, ville goere. Kommissionens synspunkt om, at den eksklusive leveringsforpligtelse bevirker, at det danske marked lukkes for adgang for konkurrenterne, er derfor urigtigt, idet den naevnte bestemmelse tvaertimod har stillet DPF ringere end foreningens konkurrenter, navnlig HBA. Denne virksomhed tilbyder saaledes en forsikringsordning, hvis omraade er det samme som den ordning, sagsoegeren indfoerte i 1988, og oven i koebet gratis for avlere, der paatager sig at levere 40% af deres skindproduktion til HBA. Sagsoegeren har anfoert, at foreningens medlemmer frit kan indtraede i HBA' s forsikringsordning. Den omstaendighed, at der findes en forsikringsordning, der giver bedre risikodaekning end katastrofehjaelpsordningen, viser derfor, at denne ordning ikke hindrer konkurrenterne i at komme ind paa det danske marked. Kommissionen overser saaledes paa dette punkt det vaesentlige forhold, at DPF' s tilbud til sine medlemmer blot er et af flere tilbud til erhvervsdrivende, der selv afgoer, om og hvordan de vil forsikre risikoen for at miste dyr som foelge af smitsomme sygdomme.
92 Ifoelge sagsoegeren er det endelig ikke korrekt, naar Kommissionen haevder, at begrundelsen for den eksklusive leveringsforpligtelses noedvendighed er et spoergsmaal, der kun har relation til anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 3. Sagsoegeren er imidlertid af den opfattelse, at saafremt Retten maatte komme til det resultat, at den omtvistede bestemmelse er omfattet af forbuddet i artikel 85, stk. 1, maa den i saa fald anses for noedvendig for gennemfoerelsen af katastrofehjaelpsordningen og boer omfattes af en individuel fritagelse efter traktatens artikel 85, stk. 3.
93 Kommissionen har gjort gaeldende, at den omstaendighed, at et medlem frit kan bestemme, hvorvidt han vil indtraede i katastrofehjaelpsordningen, ikke er afgoerende. At det er en frivillig sag for avleren at indgaa aftale med sagsoegeren om at vaere omfattet af den af sagsoegeren indfoerte katastrofehjaelpsordning betyder ikke, at aftalen ikke er konkurrencebegraensende. Bortset fra visse tilfaelde, der kan vaere omfattet af traktatens artikel 86, er det altid en frivillig sag, om en part bestemmer sig for at indgaa en aftale. Det, sagen drejer sig om, er ifoelge Kommissionen selve aftalens indhold, det vil sige raekkevidden af den eksklusive leveringsforpligtelse for de medlemmer, der tilmelder sig katastrofehjaelpsordningen.
94 Kommissionen har i denne forbindelse for det foerste anfoert, at der ved bedoemmelsen af raekkevidden af denne valgfrihed under alle omstaendigheder maa tages hensyn til den samordnede praksis i forbindelse med anvendelsen af § 4, afdeling I, litra f), i lovene, hvis virkning er, at et medlem maa saelge samtlige sine skind gennem de auktioner, sagsoegeren afholder, for at bevare sine medlemsrettigheder. For det andet har Kommissionen anfoert, at den afgoerende grund til, at katastrofehjaelpsordningen er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, er, at en saadan ordning bygger paa eksklusivitet. Det er saaledes "almindeligt kendt", at eksklusivitet og eneforhandling strider mod traktatens artikel 85, stk. 1, hvilket skal fremgaa af Kommissionens forordninger nr. 1983/83 og nr. 1984/83 af 22. juni 1983 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, paa henholdsvis kategorier af eneforhandlingsaftaler og kategorier af eksklusive koebsaftaler (EFT L 173, s. 1 og 5, herefter benaevnt "forordningerne nr. 1983/83 og nr. 1984/83").
95 Kommissionen har endvidere anfoert, at den omtvistede eksklusive leveringsforpligtelse begraenser medlemmernes handlefrihed, idet de er afskaaret fra at saelge deres skind gennem andre salgskanaler end andelsforeningen. Eksklusivitetsklausulen har endvidere virkning over for tredjeparter, som herved afskaeres fra paa deres auktioner at saelge skind fra de medlemmer, der er omfattet af DPF' s katastrofehjaelpsordning. Dette foelger umiddelbart af eksklusivitetsklausulen; Kommissionen har herved henvist til Domstolens foernaevnte dom af 15. maj 1975 (sag 71/74, Frubo). De forsikringsbetingelser, som andre virksomheder, der konkurrerer med sagsoegeren, kan tilbyde sagsoegerens medlemmer, har foelgelig ikke den store betydning.
96 Kommissionen bestrider, at de omtvistede bestemmelser er noedvendige for, at katastrofehjaelpsordningen kan fungere. Ifoelge Kommissionen vedroerer dette spoergsmaal nemlig ikke anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 1, men bestemmelsens stk. 3. Det er uhyre vanskeligt samtidig at anvende to kriterier ved bedoemmelsen af, om en konkurrencebegraensning er noedvendig, det ene i relation til traktatens artikel 85, stk. 1, det andet i relation til artikel 85, stk. 3. Under hensyntagen til artikel 85' s opbygning er det logisk at foretage denne bedoemmelse i forbindelse med undersoegelsen af, om artikel 85, stk. 3, finder anvendelse. Katastrofehjaelpsordningen med den dertil knyttede eksklusive leveringsforpligtelse falder i hvert fald ifoelge Kommissionen ikke inden for nogen af de saerlige erhvervsomraader, hvor det i Kommissionens og Domstolens praksis under visse omstaendigheder accepteres, at en eksklusiv leveringsforpligtelse ikke er omfattet af traktatens artikel 85, stk. 1 (Domstolens dom af 28.1.1986, sag 161/84, Pronuptia, Sml. s. 353).
97 Kommissionen har endelig bestridt, at en forsikringsordning som den, sagsoegeren har gennemfoert, noedvendigvis forudsaetter, at ordningens medlemmer har en eksklusiv forpligtelse til at levere deres skind til andelsforeningen. Den nye ordning, som sagsoegeren har anvendt fra oktober 1988, indebaerer ikke en saadan forpligtelse. Den omstaendighed, at de medlemmer, der ikke deltager i katastrofehjaelpsordningen, dvs. omkring en fjerdedel af andelsforeningens medlemmer, faar udbetalt beloeb, der svarer til de beloeb, som debiteres driftsfondskontiene hos de medlemmer, der er omfattet af ordningen, viser i oevrigt ifoelge Kommissionen, at ordningen finansieres gennem salg paa auktion af de af medlemmerne producerede skind, og at det paa ingen maade er noedvendigt, at samtlige skind saelges paa disse auktioner, for at ordningen kan fungere.
Rettens bemaerkninger
98 Det bemaerkes indledningsvis, at uanset det i beslutningen er lagt til grund, at sagsoegeren faktisk indtager en dominerende stilling paa det omhandlede marked, anses den omtvistede bestemmelse ifoelge beslutningen ikke for at stride mod traktatens artikel 86, men mod artikel 85. Med hensyn til anvendelsen af artikel 86 har Domstolen ganske vist fastslaaet, at det er i strid med Faellesskabets konkurrenceregler, at en erhvervsdrivende binder koebere til sig ved hjaelp af en eksklusivforpligtelse, ogsaa selv om det sker efter anmodning fra disse, (Domstolens dom af 13.2.1979, sag 85/76, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, Sml. s. 461, og af 3.7.1991, sag C-62/86, AKZO mod Kommissionen, Sml. I, s. 3359), men denne retspraksis, der alene vedroerer EOEF-traktatens artikel 86, kan ikke overfoeres paa alle tilfaelde, hvor artikel 85 finder anvendelse. Eksklusivforpligtelser, hvoraf nogle i oevrigt kan vaere omfattet af fritagelsesforordningerne nr. 1983/83 og nr. 1984/83, er nemlig, modsat Kommissionens antagelse, ikke som saadanne i strid med traktatens artikel 85, stk. 1. Naar Kommissionen saaledes af den sidstnaevnte fritagelsesforordning udleder, at en eksklusiv leveringsforpligtelse efter sin art er omfattet af forbuddet i artikel 85, stk. 1, er der grund til at erindre om, som det er fastslaaet af Domstolen, at det forhold, at en aftale kun kan vaere genstand for fritagelse efter traktatens artikel 85, stk. 3, hvis det forud er fastslaaet, at aftalen er omfattet af forbuddet i artikel 85, stk. 1, ikke er ensbetydende med, at det af muligheden for gruppefritagelse af aftaler efter traktatens artikel 85, stk. 3, kan udledes, at enhver aftale, der hoerer til vedkommende kategori, herefter noedvendigvis af denne grund opfylder kriterierne i artikel 85, stk. 1 (Domstolens dom af 13.7.1966, sag 32/65, Italien mod Raadet og Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 293, org. ref.: Rec. s. 563).
99 Ifoelge fast praksis (jf. senest vedroerende en eksklusivaftale om levering af oel Domstolens dom af 28.2.1991, sag C-234/89, Delimitis, Sml. I, s. 935; jf. ogsaa Domstolens dom af 30.6.1966, sag 56/65, Société Technique Minière, citeret ovenfor, og af 11.12.1980, sag 31/80, L' Oréal, Sml. s. 3775), skal der ved bedoemmelsen af en eksklusivforpligtelse i forhold til traktatens artikel 85, stk. 1, tages hensyn til den faktiske oekonomiske sammenhaeng, hvori aftalen skal virke. Alt efter de faktiske forhold og vilkaar, som det paagaeldende marked virker under, kan en eksklusiv leveringsforpligtelse ved at give producenten sikkerhed for at kunne saelge sin produktion og forhandleren sikkerhed for forsyninger forstaerke konkurrencen paa de priser og ydelser, der tilbydes forbrugeren paa det paagaeldende marked, som den dermed goer mere fleksibelt.
100 Der kan ikke goeres undtagelse fra princippet om, at raekkevidden af den omhandlede forpligtelse skal bedoemmes inden for den faktiske sammenhaeng, hvori dens virkninger viser sig, med henvisning til, at den paalagte forpligtelse er begrundet i hensynet til princippet om "troskab over for andelsvirksomheden". Det sidstnaevnte princip kan nemlig hverken have til formaal eller til foelge at goere det lovligt for andelsselskaber, hvis medlemmer er paalagt en eksklusivitetsklausul, at tilsidesaette bestemmelserne i traktatens artikel 85, stk. 1.
101 Retten bemaerker, at bestemmelsen i § 5, litra d), i reglerne for katastrofehjaelpsordningen, indtil den blev ophaevet i oktober 1988, paalagde medlemmer, der oenskede at vaere omfattet af sagsoegerens katastrofehjaelpsordning, en forpligtelse til at levere samtlige skind fra dyrene paa deres farm til salg paa de offentlige auktioner, der afholdes af sagsoegeren, idet deres ret til katastrofehjaelp ellers faldt bort. Denne forpligtelse omfattede saavel salgene i det regnskabsaar, i hvilket der indtraadte en skade, som salgene i det forudgaaende regnskabsaar.
102 Herefter skal Retten bedoemme, om den eksklusive leveringsforpligtelse for medlemmer, der oensker at vaere omfattet af sagsoegerens katastrofehjaelpsordning, har til formaal at paavirke konkurrencen inden for faellesmarkedet, samt ° for fuldstaendighedens skyld ° om den omtvistede bestemmelse har til foelge, at konkurrencen begraenses i traktatens artikel 85, stk. 1' s forstand. Derimod kan Retten ikke i forbindelse med naervaerende anbringende, der alene vedroerer bedoemmelsen af den omtvistede bestemmelse i forhold til traktatens artikel 85, stk. 1, undersoege, om bestemmelsen opfylder betingelserne i traktatens artikel 85, stk. 3.
103 Hvad for det foerste angaar bedoemmelsen af den omtvistede bestemmelses formaal bemaerker Retten, at der, som Domstolen har fastslaaet, ved afgoerelsen af, om en aftale har til formaal at begraense konkurrencen, skal foretages en bedoemmelse af de formaal, aftalen som saadan maa antages at forfoelge, set i lyset af den oekonomiske sammenhaeng, hvori den skal finde anvendelse (dom af 28.3.1984, forenede sager 29/83 og 30/83, CRAM og Rheinzink mod Kommissionen, Sml. s. 1679, praemis 26). Under de foreliggende omstaendigheder bestaar den undersoegelse af den oekonomiske sammenhaeng, som skal foretages, i en bedoemmelse af, i hvilket omfang den omtvistede bestemmelse, der fastsaetter en eksklusiv leveringsforpligtelse, indgaar som et led i katastrofehjaelpsordningen og i den maade, hvorpaa andelsfordelsforeningen virker, samt i hvilket omfang den kan paavirke de vilkaar, hvorunder det danske marked for skind virker.
104 For saa vidt angaar indholdet af den omtvistede bestemmelse og dennes virkning med hensyn til den frie bestemmelsesret for medlemmerne af ordningen bemaerker Retten, at det fremgaar af den naevnte bestemmelse, at deltagerne i katastrofehjaelpsordningen er afskaaret fra at saelge paa nogen anden maade end paa de salgsauktioner, som sagsoegeren afholder, for en periode af to regnskabsaar, selv om den periode, for hvilken daekningen mod skade gives, er begraenset til et regnskabsaar ad gangen. Sagsoegeren har ikke anfoert nogen begrundelse for, at medlemmer, der oensker at faa erstatning for tab som foelge af en smitsom sygdom i et givet regnskabsaar, saaledes ikke alene skal have leveret samtlige skind, der saelges i det regnskabsaar, hvori skaden er indtraadt, til salg paa sagsoegerens auktioner, men ogsaa samtlige skind solgt i det forudgaaende regnskabsaar. Med henblik paa bedoemmelsen af den noejagtige virkning af denne forpligtelse paa de faktiske vilkaar, som markedet virker under, maa der tages hensyn til den afskraekkende virkning, som en saadan forpligtelse noedvendigvis maa have for ordningens medlemmer, da disse ikke er uvidende om, at de i tilfaelde af "udmeldelse" loeber risikoen for ikke at vaere forsikret mod en smitsom sygdom i det regnskabsaar, hvori de paa ny indtraeder i ordningen. Argumentet om, at medlemmerne frit kan indtraede i og udtraede af ordningen, maa paa denne baggrund i alt fald tillaegges begraenset betydning. Den omtvistede bestemmelse, der paa ingen maade er noedvendig for, at katastrofehjaelpsordningen kan fungere, goer saaledes ordningen stivere og fastlaaser dermed adfaerden hos de erhvervsdrivende, hvis frie bestemmelsesret den klart begraenser.
105 Retten skal yderligere bemaerke, dels at det forhold, at sagsoegeren den 28. oktober 1988 vedtog aendringer af lovene, hvorved den omtvistede eksklusive leveringsforpligtelse blev ophaevet, uden at sagsoegeren for Retten har haevdet, at dette har medfoert nogen forstyrrelse af katastrofehjaelpsordningens funktion, og dels den omstaendighed, at HBA, der ogsaa har indfoert en katastrofehjaelpsordning, efter sagsoegerens egne oplysninger paalaegger sine forsikrede en leveringsforpligtelse, der ikke er eksklusiv, men begraenset til blot 40% af de samlede salg, i sig selv er tilstraekkelige til, at det kan anses for godtgjort, at en eksklusiv leveringsforpligtelse som den i sagen omhandlede er uden enhver forbindelse med, at en saadan ordning kan opbygges og fungere tilfredsstillende.
106 Naar sagsoegeren har gjort gaeldende, at den eksklusive leveringsforpligtelse for deltagerne i ordningen er begrundet i, at det er teknisk umuligt kun at forsikre nogle af en avlers dyr, og har tilfoejet, at det juridisk ikke er muligt at gennemfoere en forsikringsordning "pr. dyr", beror dette ifoelge sagsoegeren paa, at sagsoegeren ifoelge dansk lovgivning ikke maa drive forsikringsvirksomhed. Hertil bemaerkes for det foerste, at sagsoegeren har anerkendt, at til forskel fra den situation, der forelaa paa markedet, da katastrofehjaelpsordningen blev indfoert i 1959, kan medlemmerne i dag individuelt tegne forsikring mod risikoen for smitsomme sygdomme, hvilket i oevrigt bekraeftes af lovenes bestemmelse om, at den af sagsoegeren udbetalte erstatning altid er subsidiaer i forhold til den erstatning, der udbetales i henhold til en individuel forsikring. Heraf foelger, at for saa vidt som sagsoegeren, i hvert fald indtil aendringen af lovene den 28. oktober 1988, valgte at opretholde en katastrofehjaelpsordning med en eksklusiv leveringsforpligtelse for skind, er dette udtryk for en beslutning, der intet har at goere med hensynet til andelsforeningens drift, for det foerste fordi der i dag tilbydes avlerne andre forsikringsordninger, og for det andet fordi en gensidig forsikringsordning mod risikoen for smitsomme sygdomme kan gennemfoeres fuldstaendig uafhaengigt af en eksklusiv leveringsforpligtelse. Retten finder for det andet, at det foelger af faellesskabsrettens forrang, at sagsoegeren under ingen omstaendigheder kan henvise til sin nationale lovgivning som begrundelse for ikke at overholde de forpligtelser, der paahviler sagsoegeren efter traktatens artikel 85, stk. 1 (jf. senest Rettens dom af 12.12.1991, sag T-30/89, Hilti mod Kommissionen, Sml. II, s. 1439).
107 Det foelger af det anfoerte, at den omtvistede bestemmelse, hvorved der paalaegges deltagerne i katastrofehjaelpsordningen en eksklusiv leveringsforpligtelse for samtlige skind fra deres farme, saaledes som den er undersoegt i sin oekonomiske sammenhaeng, begraenser medlemmernes ret til at handle selvstaendigt paa markedet vaesentligt og tillige er uden betydning for, at katastrofehjaelpsordningen kan fungere tilfredsstillende. En saadan bestemmelse maa foelgelig efter sit indhold og sin raekkevidde anses for at have til formaal at begraense, hindre eller fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet og er derfor omfattet af forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1.
108 Hvad for det andet angaar spoergsmaalet om den omtvistede bestemmelses konkurrencebegraensende virkning, bemaerkes indledningsvis, at selv om det ikke er noedvendigt at tage hensyn til en aftales virkninger, naar aftalen, som det er fastslaaet ovenfor, har et konkurrencebegraensende formaal (jf. Domstolens dom af 30.1.1985, sag 123/83, BNIC, Sml. s. 391, og den tidligere naevnte dom af 27.1.1987, sag 45/85, Verband der Sachversicherer mod Kommissionen, Sml. s. 405), finder Retten anledning til tillige at undersoege, om den omtvistede bestemmelse har til foelge at begraense, hindre eller fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet. Som det er anfoert af Kommissionen, er det relevante spoergsmaal med hensyn til den omtvistede bestemmelses virkninger i forhold til traktatens artikel 85, stk. 1, ikke, hvorvidt det er frivilligt for medlemmerne, om de vil deltage i katastrofehjaelpsordningen. Spoergsmaalet er, som det anfoeres i beslutningen, om den saaledes paalagte eksklusive leveringsforpligtelse virker konkurrencebegraensende i forhold til andelsforeningens medlemmer, hvis bestemmelsesret den begraenser, og i forhold til tredjemaend, hvis adgang til det danske marked den vanskeliggoer.
109 I saa henseende fremgaar det af sagens akter, at den omtvistede eksklusivitetsklausul i sin oekonomiske sammenhaeng begraenser konkurrencen paa markedet. For det foerste har sagsoegeren, som det allerede er anfoert, en staerk stilling paa markedet for salg af dyreskind, og for det andet er 75% af sagsoegerens medlemmer omfattet af katastrofehjaelpsordningen, hvilken, som allerede anfoert, selv har den virkning, at de erhvervsdrivende fastlaases. Den omtvistede bestemmelse har herefter klart til foelge, at konkurrencen begraenses, idet den goer det vanskeligere for sagsoegerens konkurrenter at faa adgang til det danske marked. Den er foelgelig omfattet af forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1.
110 Retten maa herefter fastslaa, at beslutningens antagelse om, at § 5, litra d), i reglerne for katastrofehjaelpsordningen har til formaal eller til foelge at begraense konkurrencen inden for faellesmarkedet i traktatens artikel 85, stk. 1' s forstand, ikke bygger paa et urigtigt faktisk grundlag og hverken hviler paa en urigtig retsopfattelse eller paa et aabenbart urigtigt skoen.
4.1.3. Den eksklusive leveringsforpligtelse som betingelse for hvalpeforskud og for optagelse paa hitlisten
111 Det anfoeres i beslutningen, at forpligtelsen for et medlem til at levere hele sin produktion til DPA og til at overlade salget af produktionen til denne, dels naar medlemmet har modtaget et hvalpeforskud, dels naar medlemmet oensker at blive optaget paa hitlisten, udgoer en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1, isaer fordi denne forpligtelse forhindrer konkurrenterne i at faa adgang til markedet, idet de afskaeres fra den vigtigste forsyningskilde for skind i Danmark.
112 I henhold til ordningen for hvalpeforskud kan DPF' s medlemmer opnaa et forskud, der beregnes saaledes, at det daekker udgifterne til foder i tiden fra pelsdyrenes foedsel og til de naar den alder, hvor de kan aflives, og avleren kan saelge deres skind. Formularen til ansoegning om hvalpeforskud, der er fremlagt af DPF, har foelgende indhold:
"Undertegnede medlem af Dansk Pelsdyravlerforening ansoeger herved om forskud paa hvalpe.
(udelades)
Jeg erklaerer mig herved indforstaaet med, at naevnte forskud udbetales paa foelgende betingelser:
1. Jeg er medlem af DANSK PELSDYRAVLERFORENINGS KATASTROFEHJAELPSORDNING.
2. Jeg forpligter mig til at indsende hele min skindproduktion til salg gennem DANSKE PELS AUKTIONER.
(udelades)."
113 Hitlisteordningen har til formaal at give avlerne et incitament til fortsat at forbedre deres skindproduktion ved at lade dem konkurrere indbyrdes og ved at give dem mulighed for at laere af de erfaringer, som de bedste farme har indhoestet. Et medlem af DPF, der oensker at blive optaget paa hitlisten, maa afgive en erklaering om, at han har leveret hele sin skindproduktion til salg gennem sagsoegerens auktioner.
Parternes argumentation
114 Sagsoegeren har oplyst, at hvalpeforskudsordningen blev indfoert for at loese de likviditetsproblemer, som avlerne har i tiden mellem dyrenes foedsel og salget af deres skind. Forpligtelsen til at levere hele produktionen fra det aar, inden for hvilket medlemmet oensker at modtage hvalpeforskuddet, med henblik paa salg paa sagsoegerens auktioner, er den eneste maade, hvorpaa sagsoegeren kan faa sikkerhed for, at medlemmet tilbagebetaler det forskud, han har modtaget. Dansk ret giver ikke sagsoegeren mulighed for at opnaa en "fortrinsret" i dyreskindene. Forpligtelsen er begraenset til et aar, et tidsrum der er fastsat under hensyn til den naturlige avlscyklus. Forholdet kan sammenlignes med de fleste kontrakter af denne art, der finder udbredt anvendelse inden for landbruget. Sagsoegeren har understreget, at tilsidesaettelse af leveringsforpligtelsen ikke er sanktioneret med eksklusion af DPF. En saadan overtraedelse er i oevrigt ikke forbundet med nogen form for sanktioner, bortset fra at betingelserne for at modtage katastrofehjaelp i saa fald ikke er opfyldt. Sagsoegeren har i oevrigt anfoert, at en avler, der har modtaget et hvalpeforskud, kan frigoere sig fra leveringspligten ved at tilbagebetale hvalpeforskuddet. Som foelge heraf mener sagsoegeren ikke, at reglerne om hvalpeforskud er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1.
115 Hvad endelig angaar forpligtelsen til at levere hele produktionen som betingelse for at blive omfattet af hitlisteordningen har sagsoegeren gjort gaeldende, at en af betingelserne for at blive omfattet af ordningen er, at der leveres en vis mindstemaengde skind. For at give en korrekt vejledning om, hvilke avlere, der har den bedste produktion, maa der noedvendigvis vaere pligt til at levere hele produktionen for at undgaa, at en avler kun indleverer sine bedste skind, medens den daarligere del holdes udenfor. Af tekniske grunde anser sagsoegeren det ikke for muligt, som af Kommissionen foreslaaet, at begraense leveringspligten til blot at omfatte bestemte typer og farver.
116 Kommissionen har anfoert, at eksklusivitetsbestemmelsen, der indgaar i hvalpeforskudsordningen, strider mod traktatens artikel 85, stk. 1, i det omfang avleren forpligter sig til at levere hele sin produktion af skind til sagsoegeren. Det er i denne forbindelse uden betydning, at tilsidesaettelse af leveringspligten ikke er sanktioneret med eksklusion af foreningen, og at en pelsdyravler, som har modtaget hvalpeforskud, kan frigoere sig ved at tilbagebetale forskuddet. Avleren er nemlig under alle omstaendigheder forpligtet til at saelge hele sin produktion paa sagsoegerens auktioner, idet hvalpeforskuddet er betinget af, at avleren er tilsluttet katastrofehjaelpsordningen. Kommissionen har desuden anfoert, at til forskel fra en typisk, almindelig koebs- og salgsaftale vedroerer den her omhandlede forpligtelse ikke et forud fastsat, bestemt antal eller maengde til en bestemt aftalt pris.
117 For saa vidt angaar hitlisteordningen har Kommissionen anfoert, at deltagernes forpligtelse til at levere hele deres skindproduktion udgoer en konkurrencebegraensning efter traktatens artikel 85, stk. 1. Kommissionen mener, at indflydelsen paa konkurrencen er maerkbar, eftersom halvdelen af avlerne, typisk de stoerste, oensker at deltage i denne ordning.
Rettens bemaerkninger
118 Det bemaerkes, at der er enighed mellem parterne om, at et medlems mulighed for at opnaa hvalpeforskud er betinget af, at vedkommende leverer hele sin produktion i det aar, for hvilket han modtager forskuddet, til salg paa sagsoegerens auktioner. Sagsoegeren har i denne forbindelse gjort gaeldende, at en saadan forpligtelse er den eneste maade, hvorpaa foreningen kan opnaa sikkerhed for, at medlemmet tilbagebetaler forskuddet, da foreningen ikke efter dansk rets regler kan opnaa en "fortrinsret" i dyreskindene. Hertil bemaerkes, at det er korrekt, at det som udgangspunkt hoerer til almindelig forretningspraksis at kraeve sikkerhed for tilbagebetaling af forskud. Retten konstaterer imidlertid, at Kommissionen i retsmoedet med foeje gjorde gaeldende, at prisen paa skind er syv gange hoejere end forskudsbeloebet for hvalpe, og at DPF har sikkerhed i medlemmernes individuelle konti. Det bestemmes saaledes i naestsidste stykke i § 8 i reglerne for "avlernes kapitalfond", at saafremt et medlem bliver DPF eller DPA noget beloeb skyldigt, og det ikke paa anden maade er muligt at indkraeve dette beloeb, kan beloebet debiteres paa hans kapitalfondskonto, efter at saldoen paa hans driftsfondskonto er udlignet. Det fremgaar endvidere af § 7, jf. § 25, i DPF' s love, at saafremt et medlem, der har gaeld til andelsforeningen, ikke betaler det skyldige beloeb, og det ikke er muligt at inddrive dette ved normal retsforfoelgning, kan foreningen udelukke vedkommende medlem og modregne fordringsbeloebet i indestaaende paa medlemmets driftsfondskonto og kapitalfondskonto, foer disse udbetales. Det fremgaar heraf, at sagsoegeren ikke, modsat hvad foreningen har haevdet, har noget behov for en yderligere oekonomisk sikkerhed, som f.eks. den eksklusive leveringsforpligtelse, for at have sikkerhed for, at hvalpeforskuddene tilbagebetales. Forpligtelsen bevirker dels, at de medlemmer, der modtager hvalpeforskud, ikke i fuld frihed kan traeffe bestemmelse om deres salgspolitik, og dels, at sagsoegerens konkurrenter har vanskeligere ved at faa adgang til det danske marked. Paa denne baggrund finder Retten, at den eksklusivitetsbestemmelse, der er knyttet til ydelsen af et hvalpeforskud, kan begraense konkurrencen som anfoert i traktatens artikel 85, stk. 1.
119 For saa vidt angaar argumentationen om, for det foerste, at overtraedelse af leveringsforpligtelsen ikke er sanktioneret med eksklusion af DPF, og for det andet, at en avler, der har modtaget hvalpeforskud, kan frigoere sig for leveringspligten ved at tilbagebetale dette forskud, bemaerker Retten, at de naevnte forhold paa ingen maade svaekker den binding, som foelger af leveringspligten i henhold til den omtvistede bestemmelse. For saa vidt angaar argumentet om, at forpligtelsen med hensyn til dens varighed kan sammenlignes med de fleste af de kontrakter, der saedvanligvis anvendes inden for landbruget, understreger Retten, at den omstaendighed, at der maatte findes lignende kontrakter paa andre markeder, er uden betydning for bedoemmelsen af den konkurrencebegraensende virkning af den her omhandlede forpligtelse i dennes konkrete sammenhaeng, da en saadan sammenligning vedroerer markeder, der er helt forskellige fra det i sagen relevante marked. Tvaertimod maa paa ny fremhaeves sagsoegerens meget staerke stilling paa dette marked, som forstaerker den omtvistede bestemmelses konkurrencebegraensende virkning.
120 For saa vidt angaar bestemmelserne om optagelse paa hitlisten, herunder deltagernes forpligtelse til at levere hele produktionen til salg paa sagsoegerens auktioner, finder Retten, at leveringsforpligtelsen afskaerer deltagerne i hitlisteordningen fra at anvende en anden salgskanal end sagsoegerens auktioner. Bestemmelsen kan derfor ° under samme betingelser som netop anfoert ° medfoere en konkurrencebegraensning.
121 Retten maa ligeledes afvise sagsoegerens argument om, at hele en deltagers produktion noedvendigvis maa leveres, for at der kan foretages en rigtig bedoemmelse af kvaliteten af hele avlernes produktion, eftersom det i saa henseende ikke er noedvendigt, at de skind, der er omfattet af hitlisteordningen, saelges igennem sagsoegeren. Denne virksomhed har nemlig ingen forbindelse med kvalitetskontrollen af de omhandlede skind.
122 Bedoemmelsen af den eksklusive leveringspligts virkninger skal, som det allerede er blevet naevnt, ske paa grundlag af den retlige og oekonomiske sammenhaeng, hvori forpligtelsen indgaar. Navnlig kan den i samvirke med andre faktorer medvirke til at tilvejebringe en samlet konkurrencebegraensende effekt (jf. isaer Domstolens tidligere naevnte dom af 28.2.1991, sag C-234/89, Delimitis, praemis 14). I saa henseende finder Retten, at den eksklusive leveringsforpligtelse, der knytter sig til hitlisteordningen, og yderligere de eksklusive leveringsforpligtelser, der er forbundet med ordningerne for katastrofehjaelp og hvalpeforskud, under de foreliggende omstaendigheder hver for sig og ved deres samlede virkning begraenser konkurrencen, da sagsoegerens konkurrenter herved har vanskeligere ved at faa adgang til markedet, idet de i vidt omfang afskaeres fra den vigtigste forsyningskilde for skind i Danmark.
123 Retten finder paa denne baggrund, at Kommissionen i fornoedent omfang har godtgjort, at et medlems forpligtelse til at levere hele sin produktion til DPA og overlade salget til denne virksomhed, dels naar medlemmet oensker at opnaa hvalpeforskud, dels soeger optagelse paa hitlisten, kan begraense konkurrencen i traktatens artikel 85, stk. 1' s forstand
4.1.4. § 5 i standardaftalen om pelsningskontrol
124 I beslutningens punkt 10, nr. ii), anfoeres foelgende:
"Den forpligtelse til indlevering af den samlede produktion, ... som ... findes i standardaftalen om pelsningskontrol, begraenser medlemmernes valgmuligheder og forhindrer dem i uafhaengigt at bestemme deres egen salgspolitik. Konkurrenter forhindres herved i adgang til markedet, fordi disse forpligtelser bevirker en blokering af den vigtigste forsyningskilde for skind i Danmark."
Det hedder i beslutningens punkt 14:
"Overtraedelserne begyndte senest paa foelgende tidspunkter:
(udelades)
iv) forpligtelsen til indlevering af den samlede produktion i henhold til standardaftalen om pelsningskontrol, den 1. januar 1973".
125 Det fremgaar af sagens akter, at ordningen vedroerende pelsningskontrol dels hviler paa en standardaftale om pelsningskontrol, der er udformet af DPA, dels paa en raekke individuelle aftaler mellem DPA og avlere, der oenskede at faa status som pelseri. De individuelle aftaler skal foelge bestemmelserne i standardaftalen. Et pelseri, der i det konkrete tilfaelde drives af en avler, som er medlem af DPF, er en specialiseret virksomhed, der foruden pelsningen af egne dyr ogsaa foretager pelsning for andre avlere, som ikke selv oensker at foretage pelsningen eller ikke mener at vaere i stand til det. DPA paatager sig at foere loebende kontrol med pelserierne.
126 § 5 i standardaftalen om pelsningskontrol lyder:
"Pelseriet forpligter sig til udelukkende at tjene DPA' s interesser blandt andet ved ikke at forevise egne eller indleverede skind for andre end repraesentanter for DPA. Pelseriet er ligeledes forpligtet til ikke at formidle salg eller anden form for ekspedition af skind til opkoebere, eller andre salgsorganisationer end DPA."
Parternes argumentation
127 Sagsoegeren har anfoert, at det beror paa en misforstaaelse, naar Kommissionen i beslutningens punkt 10, nr. ii), taler om "den forpligtelse til indlevering af den samlede produktion ... som findes i standardaftalen om pelsningskontrol". Ifoelge sagsoegeren har maalet vaeret at faa saa mange af medlemmerne som muligt til selv at foretage pelsningen, baade fordi det er et vigtigt led i produktionen, fordi det er mere rationelt, og fordi avlerne derved kan spare udgifter. For at tilskynde avlerne til selv at foretage pelsningen ydes der en loebende bistand, blandt andet ved afholdelse af kurser. Ifoelge aftalen om pelsningskontrol foretager sagsoegeren kvalitetskontrol med den pelsning, der foretages af de farme, der driver pelsningscentre for egen regning. Paa grundlag af dette samarbejde kan pelseriet opnaa status som "professionelt pelseri". Til gengaeld for denne status forpligter pelserierne sig til ikke direkte at drive virksomhed i konkurrence med sagsoegerens auktioner ved at formidle salg eller fungere som indleveringscentral for andre, der konkurrerer med DPF. Et pelseri, der har indgaaet aftale om pelsningskontrol, kan foretage pelsning for hvem som helst. Enhver avler kan aflevere sine dyr efter at have aflivet dem og afhente skindene paa pelseriet efter pelsningen og saelge dem hvor som helst.
128 Kommissionen har anfoert, at § 5 i aftalen om pelsningskontrol begraenser DPF' s medlemmers valgmuligheder og forhindrer dem i uafhaengigt at bestemme deres egen salgspolitik. Bestemmelsen har til foelge, at en avler, der har indleveret sine dyr til pelsning i pelseriet, ikke kan anmode pelseriet om f.eks. at forevise sine skind for en af sagsoegerens konkurrenter. Det er i denne forbindelse vaesentligt, at det ikke er avleren selv, der anmoder pelseriet om ikke at forevise hans produkter, og at en avler, saafremt han anmoder pelseriet om at forevise hans skind for potentielle koebere, vil faa afslag herpaa under henvisning til den omtvistede bestemmelse i aftalen. Kommissionen har anfoert, at denne konkurrencebegraensende bestemmelse vanskeliggoer avlernes muligheder for at levere deres skind til andre auktionshuse end sagsoegerens, idet pelseriet ikke maa forevise deres produkter for andre koebere eller auktionshuse. Et saadant forbud besvaerliggoer i betragtelig grad leveringen af skind til andre auktioner end sagsoegerens, hvilket forstaerker de allerede gaeldende leveringsforpligtelser. Da der allerede fandtes en konkurrenceklausul i lovene, var det ° anfoerer Kommissionen ° overfloedigt at gentage den i aftalen om pelsningskontrollen, men dette har sagsoegeren ikke desto mindre gjort og afvist at ophaeve denne bestemmelse paa Kommissionens anmodning. Den omstaendighed, at den omtvistede bestemmelse indeholder en forpligtelse, der goer det vanskeligt at levere skind til andre auktionshuse end sagsoegerens, stoetter ifoelge Kommissionen det synspunkt, at forbuddets konkurrencebegraensende virkninger blev forstaerket ved en samordnet praksis, hvorefter der ikke leveres til sagsoegerens konkurrenter. Denne konkurrencebegraensning vedroerte samtlige avlere, der faar pelsningen foretaget i et pelseri, der har indgaaet aftale om pelsningskontrol, hvilket var henholdsvis omkring 30% af avlerne i 1984/1985 og 20% af avlerne i 1987/1988.
Rettens bemaerkninger
129 Retten bemaerker foerst, at Domstolen i dom af 21. november 1991 (sag C-269/90, Technische Universitaet Muenchen, Sml. I, s. 5469, praemis 13 og 14), fastslog:
"... naar der er tale om en administrativ procedure, der vedroerer komplicerede tekniske vurderinger, tilkommer der Kommissionen et skoen, saaledes at den kan varetage sine opgaver.
Saafremt faellesskabsinstitutionerne har et saadant skoen, maa der laegges endnu stoerre vaegt paa overholdelsen af de garantier, som faellesskabsretten giver med hensyn til den administrative sagsbehandling. Disse garantier omfatter blandt andet kravet om, at den kompetente institution omhyggeligt og upartisk skal undersoege alle relevante forhold i den enkelte sag, ..., samt kravet om, at afgoerelsen skal vaere forsynet med en tilstraekkelig begrundelse. Kun under disse omstaendigheder kan Domstolen proeve, om de faktiske og retlige omstaendigheder, der har betydning ved udoevelsen af skoennet, forelaa."
Reglen i EOEF-traktatens artikel 190 om, at der skal gives en tilstraekkelig noejagtig begrundelse, er et af faellesskabsrettens grundlaeggende principper, som det paahviler retsinstanserne at haandhaeve, om fornoedent ved paa embeds vegne at undersoege, om begrundelsespligten er tilsidesat (Domstolens dom af 20.3.1959, sag 18/57, Nold mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 131, org. ref.: Rec. s. 89, og Rettens dom af 28.1.1992, sag T-45/90, Speybrouck mod Europa-Parlamentet, Sml. II, s. 33).
Det maa foelgelig undersoeges, om beslutningen, som hviler paa komplicerede oekonomiske vurderinger, er blevet vedtaget under overholdelse af de naevnte principper for saa vidt angaar standardaftalen om pelsningskontrol.
130 Efter Rettens opfattelse fremgaar det af en gennemgang af artikel 1, stk. 1, litra d), i beslutningens konklusion, at Kommissionen har anset to former for forbud i § 5 i standardaftalen om pelsningskontrol for at udgoere en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1. For det foerste, at det forbydes pelseriet at forevise skind for andre end koebere fra DPA, og for det andet, at det forbydes pelseriet at formidle salg eller anden form for ekspedition til andre koebere end koebere fra DPA.
131 For saa vidt angaar forbuddet mod at pelseriet foreviser skind til andre koebere end koebere fra DPA, maa Retten fastslaa, at denne del af konklusionen ikke er begrundet nogetsteds i beslutningen, og at Kommissionens udtalelser herom kun findes i svarskriftet og i duplikken. Ifoelge fast retspraksis skal begrundelsen for en beslutning imidlertid findes i selve beslutningens tekst. Det tillades ikke, at beslutningen foerst begrundes efterfoelgende under retssagen, medmindre der foreligger saerlige omstaendigheder, hvilket ikke er tilfaeldet i naervaerende sag (jf. Domstolens dom af 26.11.1981, sag 195/80, Michel mod Europa-Parlamentet, Sml. s. 2861, og af 8.3.1988, forenede sager 64/86, 71/86-73/86 og 78/86, Sergio mod Kommissionen, Sml. s. 1399, samt Rettens dom af 20.3.1991, sag T-1/90, Pérez-Mínguez Casariego mod Kommissionen, Sml. II, s. 143). Det foelger heraf, at denne del af konklusionen fuldstaendig savner det fornoedne grundlag i form af en begrundelse, og at den foelgelig skal annulleres.
132 For saa vidt angaar forbuddet mod, at pelseriet formidler salg eller anden form for ekspedition af skind til andre koebere end koebere fra DPA, maa Retten fastslaa, at den eneste begrundelse i beslutningen, der kunne udgoere grundlaget for dette led i konklusionen, er det, som anfoeres om den leveringsforpligtelse for hele skindproduktionen, der haevdes at foelge af standardaftalen om pelsningskontrollen, og som findes i beslutningens tidligere omtalte punkt 10, nr. ii), og punkt 14, nr. iv). Retten finder imidlertid, at en saadan eksklusiv leveringsforpligtelse hverken fremgaar af selve ordlyden af den omtvistede bestemmelse eller foelger af den maade, hvorpaa den sagsoegende forening arbejder i praksis, hvilket Kommissionen i oevrigt indirekte, men noedvendigvis har anerkendt i sin ovennaevnte argumentation.
133 For saa vidt angaar selve ordlyden af den foran gengivne § 5 i aftalen om pelsningskontrol finder Retten ikke, at denne bestemmelse i sig selv fastsaetter nogen eksklusiv leveringsforpligtelse, hverken en forpligtelse paahvilende avlerne til at indlevere alle deres skind til pelserierne eller en forpligtelse for pelserierne til at levere alle de skind, som de har bearbejdet, til den sagsoegende forening, saaledes at de kun kan saelges paa dennes auktioner.
134 Denne fortolkning af ordlyden bekraeftes af en undersoegelse af, hvorledes den sagsoegende forening arbejder i praksis. Sagsoegeren har saaledes, uimodsagt af Kommissionen, anfoert, at et pelseri, der har indgaaet aftale om pelsningskontrol, kan foretage pelsning for hvem som helst, og at enhver avler kan indlevere sine aflivede dyr og efter pelsningen afhente skindene paa pelseriet og enten saelge dem privat til skindhandlere eller til sagsoegerens konkurrenter med henblik paa salg paa deres auktioner (jf. ovenfor i praemis 127). Hertil kommer, saaledes som Retten har udtalt ovenfor vedroerende § 4, afdeling I, litra f), i sagsoegerens love, at disse ganske vist paalaegger DPF' s medlemmer ikke at drive virksomhed, der direkte konkurrerer med sagsoegerens auktionssalg, men at bestemmelsen ikke i sig selv indeholder nogen eksklusiv leveringsforpligtelse, idet dens vaesentligste virkning er at forbyde andelsforeningens medlemmer at indsamle skind til salg paa andre auktioner end sagsoegerens (jf. ovenfor i praemis 73).
135 Det anfoerte bekraeftes endelig af Kommissionens egen argumentation, saaledes som den fremgaar af svarskriftet og duplikken, idet Kommissionen blot har gjort gaeldende, at den omtvistede bestemmelse begraenser konkurrencen og forstaerker de i oevrigt gaeldende leveringsforpligtelser, men uden at det paa nogen maade haevdes, at § 5 i aftalen om pelsningskontrol i sig selv indeholder en eksklusiv leveringsforpligtelse.
136 Det foelger af det anfoerte, at den eneste del af beslutningens begrundelse, der kunne udgoere det fornoedne grundlag for den konstatering af en overtraedelse, der er sket i konklusionens artikel 1, stk. 1, litra d) ° med hensyn til forbuddet for pelseriet mod at formidle salg eller anden form for ekspedition af skind til andre koebere end koebere fra DPA ° er urigtig.
137 Det foelger af det ovenfor anfoerte, at beslutningens artikel 1, stk. 1, litra d), skal annulleres, uden at det er noedvendigt at undersoege, om den omtvistede bestemmelse begraenser konkurrencen eller forstaerker virkningen af andre eksklusive leveringsforpligtelser, der i oevrigt gaelder efter sagsoegerens love, idet denne opfattelse ikke blev bragt til udtryk af Kommissionen i beslutningen, men foerste gang forekommer i de processkrifter, der er forelagt Retten. Det fremgaar ogsaa af det tidligere anfoerte, at Kommissionen i beslutningen kun har haevdet, at sagsoegeren skulle udoeve en samordnet praksis i tilknytning til § 4, afdeling I, litra f), i DPF' s love, og dette spoergsmaal har Retten taget stilling til i praemis 83. Foelgelig maa Retten i overensstemmelse med sagsoegerens paastand herom annullere artikel 1, stk. 1, for saa vidt den vedroerer en samordnet praksis i strid med traktatens artikel 85, stk. 1.
4.2. Paavirkningen af handelen mellem medlemsstaterne og maerkbar paavirkning af konkurrencen
138 Kommissionen anfoerer i beslutningen, at handelen mellem medlemsstaterne paavirkes, i den udstraekning § 4, afdeling I, litra f), i DPF' s love og den forpligtelse til indlevering af den samlede produktion af skind, der er en betingelse for hvalpeforskuddet, for at blive tilsluttet katastrofehjaelpsordningen og for at faa adgang til hitlisten, har til formaal eller foelge at begraense konkurrenters markedsadgang gennem en faktisk monopolisering af forsyning og salg af mink- og raeveskind i Danmark. Ifoelge beslutningen har denne begraensning eller udelukkelse af effektiv konkurrence foert til en afskaermning i faellesmarkedet, for saa vidt som det danske marked er blevet naermest utilgaengeligt for DPF' s konkurrenter, og handelen mellem medlemsstater er blevet maerkbart paavirket i betragtning af pelssektorens stoerrelse i Danmark, der tegner sig for mere end 27% af minkproduktionen i verden.
Parternes argumentation
139 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at de omtvistede bestemmelser har saa ringe betydning for konkurrencen og samhandelen mellem medlemsstaterne, at der efter "de minimis"-reglen maa ses bort fra dem. Ingen avler har mulighed for at paavirke udbuddet og dermed prisen.
140 Kommissionen har under henvisning til Domstolens dom af 25. februar 1986 (sag 193/83, Windsurfing International mod Kommissionen, Sml. s. 661) gjort gaeldende, at de omtvistede bestemmelser forhindrer foreningens medlemmer i at sende en del af deres produktion til de oevrige medlemsstater med henblik paa salg dér. Under paaberaabelse af praemis 13 i dommen i den tidligere naevnte "osteloebesag" har Kommissionen anfoert, at den konkurrencebegraensning, der foelger af bestemmelserne, kan forhindre konkurrencen mellem auktionshuse. Det er uden betydning, om disse bestemmelser tillige har andre formaal. Kommissionen har anfoert, at HBA har opnaaet handel med en vaesentlig stoerre andel af de skind, der produceres i de andre nordiske lande, end denne virksomhed har kunnet opnaa i Danmark. Kommissionen har endvidere henvist til, at den danske produktion af minkskind udgoer 72% af produktionen i medlemsstaterne, og at sagsoegerens omsaetning vaesentligt overstiger 200 mio. ECU.
Rettens bemaerkninger
141 Naar det i forhold til forbudsreglen i traktatens artikel 85, stk. 1, skal bedoemmes, om der i givet fald foelger en begraensende indvirkning paa konkurrencen af de omtvistede bestemmelser ° der som Retten har fastslaaet kan have en saadan virkning ° skal det undersoeges, om de forvolder en tilstraekkelig maerkbar forstyrrelse af konkurrencen inden for Faellesskabet, dvs. at det navnlig skal efterproeves, om det med hensyn til de omtvistede bestemmelser "paa grund af samtlige objektive, retlige eller faktiske forhold kan forudses med tilstraekkelig sandsynlighed, at ... [de] direkte eller indirekte, faktisk eller muligvis kan oeve indflydelse paa varehandelen mellem medlemslandene" (jf. Domstolens tidligere naevnte dom af 30.6.1966, sag 56/65, Société Technique Minière). Det maa derfor undersoeges, om de omtvistede bestemmelser navnlig kan foere til en opdeling af faellesmarkedet, i det omfang det danske marked er blevet naermest utilgaengeligt for DPF' s konkurrenter, og derved kan vanskeliggoere den oekonomiske integration, der tilstraebes i henhold til traktaten.
142 Med henblik paa dens stillingtagen til dette led i sagsoegerens anbringende finder Retten grund til at naevne foelgende tal, der enten er oplyst af sagsoegeren selv, eller ikke er bestridt af denne:
° For det foerste udgoer den danske produktion af minkskind 72% af den samlede produktion i medlemsstaterne.
° For det andet solgte DPA af de 9 mio. mink og 240 000 raeve, der gennemsnitligt produceres aarligt i Danmark, i 1985/1986 henholdsvis 8 mio. og 185 000 og i 1986/1987 henholdsvis 8,3 mio. og 190 000.
° For det tredje eksporteres 98% af minkskindene.
Af denne eksport udgoer eksporten til de oevrige medlemsstater en andel, der igennem aarene har varieret mellem 33% og 46%; endelig har sagsoegeren i retsmoedet oplyst, at foreningen har 5 000 avlere som medlemmer, mens kun mellem 50 og 100 danske avlere ikke er medlemmer.
143 Efter Rettens opfattelse foelger det af disse tal, at en meget stor del af Faellesskabets produktion af de omhandlede skind afsaettes paa grundlag af de omtvistede bestemmelser. Disse bestemmelser, der, som Retten har udtalt ovenfor, strider mod traktatens artikel 85, stk. 1, kan derfor forvride handelsstroemmene i forhold til deres naturlige forloeb og derved paavirke handelen mellem medlemsstaterne. Kommissionen har foelgelig med rette fastslaaet, at de love og bestemmelser, hvorefter sagsoegeren arbejder, og som Retten har fastslaaet kan udgoere en tilsidesaettelse af artikel 85, stk. 1, maerkbart paavirker konkurrencen og handelen mellem medlemsstaterne.
144 Det led i sagsoegerens anbringende, hvorved det goeres gaeldende, at der ikke foreligger et maerkbart indgreb i konkurrencen og i handelen mellem medlemsstaterne, maa foelgelig forkastes.
4.3. Anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 3
145 Kommissionen har i beslutningen anfoert, at de anmeldte love og regler ikke kan fritages i henhold til artikel 85, stk. 3, da betingelsen for en saadan fritagelse ikke er opfyldt. For saa vidt angaar hvalpeforskud, betingelserne for optagelse paa hitlisten og standardaftalen om pelsningskontrol, fastslaas det i beslutningen, at disse bestemmelser, der ikke er blevet officielt anmeldt til Kommissionen, ikke er omfattet af artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 17, og derfor ikke kan fritages i henhold til artikel 85, stk. 3. Ifoelge beslutningen kunne en saadan fritagelse i oevrigt under ingen omstaendigheder meddeles, da de naevnte bestemmelser begraenser konkurrencen paa samme maade som de anmeldte bestemmelser.
Parternes argumentation
146 Sagsoegeren har i replikken gjort gaeldende, at betingelserne i traktatens artikel 85, stk. 3, er opfyldt, og at Kommissionen i hvert fald burde have efterkommet sagsoegerens anmodning om fritagelse efter traktatens artikel 85, stk. 3.
147 Kommissionen har anfoert, at den i beslutningen havde fundet, at betingelserne for fritagelse ikke var opfyldt, samt at sagsoegeren ikke har bestridt dette i staevningen. Kommissionen har herefter gjort gaeldende, at dette anbringende, der foerst er fremfoert i replikken, maa afvises.
Rettens bemaerkninger
148 Retten bemaerker, at det paagaeldende anbringende foerst blev fremsat i replikken. Den dagaeldende artikel 42, stk. 2, foerste afsnit, i Domstolens procesreglement, der fandt anvendelse paa Retten i medfoer af artikel 11, stk. 3, i Raadets afgoerelse af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans, og hvis indhold i det vaesentlige er gentaget i artikel 48, stk. 2, foerste afsnit, i Rettens procesreglement, loed saaledes: "Nye soegsmaalsgrunde og indsigelser maa ikke fremfoeres under sagens behandling, medmindre disse stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under den skriftlige forhandling." Det naevnte led i anbringendet maa herefter afvises.
149 Det fremgaar i det hele af det anfoerte, at beslutningen skal annulleres i foelgende omfang:
° Artikel 1, stk. 1, for saa vidt det heri antages, at der i forbindelse med den i stk. 1, litra a), naevnte bestemmelse foreligger en samordnet praksis, der udgoer en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1.
° Artikel 1, stk. 1, for saa vidt den vedroerer en samordnet praksis, der udgoer en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1.
° Artikel 1, stk. 1, litra d), hvori det fastslaas, at § 5 i standardaftalen om pelsningskontrol udgoer en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1.
° Artikel 1, stk. 2, for saa vidt det herved paalaegges sagsoegeren dels at bringe den paastaaede samordnede praksis til ophoer, dels at ophaeve § 5 i standardaftalen om pelsningskontrol.
Den subsidiaere paastand om bortfald eller nedsaettelse af boeden
Parternes argumentation
150 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at den retsvildfarelse, som foreningen har befundet sig i, er undskyldelig. Foreningen var ikke opmaerksom paa, at andelsforeninger og deres virksomhed inden for det omraade, der er reguleret, jf. traktatens konkurrenceregler, ville blive vurderet anderledes end efter danske retsregler. I en skrivelse af 24. september 1986 gav de danske konkurrencemyndigheder, dvs. Monopoltilsynet, over for Kommissionen udtryk for, at man hverken havde fundet grundlag for at foretage indgreb over for sagsoegeren eller for at kraeve sagsoegeren anmeldt til Monopoltilsynets register. Sagsoegeren har endvidere fremhaevet, at foreningen for at vise sig imoedekommende har aendret samtlige de bestemmelser i lovene, der er grundlaget for Kommissionens beslutning.
151 Sagsoegeren har i replikken anfoert, at den som andelsforening har baseret sin oekonomiske virksomhed paa andelsprincipperne, som i de fleste lande har en generel leveringspligt knyttet til medlemskab. Sagsoegerens regler er mindre restriktive, og foreningen kunne med rette gaa ud fra, at der ikke forelaa nogen overtraedelse af konkurrencereglerne. Sagsoegeren har baseret sig paa den andelstradition, der hersker i alle medlemsstaterne.
152 Sagsoegeren har under henvisning til Frubo-sagen (Kommissionens beslutning 74/433/EOEF af 25.7.1974, EFT L 237, s. 16), blomkaalssagen (Kommissionens beslutning 78/66/EOEF af 2.12.1977, EFT 1978 L 21, s. 23), osteloebesagen (Kommissionens beslutning 80/234/EOEF af 5.12.1979, EFT 1980 L 51, s. 19) og blomstersagen (Kommissionens beslutning 88/491/EOEF af 26.7.1988, EFT L 262, s. 27) gjort gaeldende, at Kommissionen ikke paalagde andelsvirksomhederne i disse sager boeder, skoent deres aktiviteter begraensede konkurrencen i videre omfang, end tilfaeldet er i den foreliggende sag.
153 Kommissionen har bestridt, at sagsoegeren har kunnet befinde sig i en undskyldelig retsvildfarelse. De danske myndigheders bedoemmelse vedroerer udelukkende dansk ret. Det burde have vaeret klart for sagsoegeren, at samtlige de omtvistede bestemmelser, navnlig den eksklusive forpligtelse til at levere til sagsoegerens auktioner, var i strid med traktatens artikel 85, stk. 1. Kommissionen bekraefter at have taget hensyn til, at sagsoegeren straks efter modtagelsen af meddelelsen af klagepunkter fremsatte konkrete forslag til aendring af sine love med henblik paa at fjerne de paatalte begraensninger. Under henvisning til Pioneer-dommen (Domstolens dom af 7.6.1983, forenede sager 100/80-103/80, Musique Diffusion française mod Kommissionen, Sml. s. 1825) og til Anseau-Navewa-dommen (Domstolens dom af 8.11.1983, forenede sager 96/82-102/82, 104/82, 105/82, 108/82 og 110/82, Anseau-Navewa mod Kommissionen, Sml. s. 3369) har Kommissionen anfoert, at det paahviler den at paase, at det indgreb, den foretager, er af tilstraekkeligt forebyggende karakter, og at den skal tage hensyn til en lang raekke faktorer, hvis karakter og betydning varierer efter den paagaeldende overtraedelses art og de saerlige omstaendigheder, hvorunder den enkelte overtraedelse er begaaet. Kommissionen har fulgt disse retningslinjer ved fastsaettelsen af boeden i naervaerende sag.
154 I de af sagsoegeren naevnte sager fandt Kommissionen, at der forelaa en overtraedelse af artikel 85, stk. 1, og at der ikke kunne meddeles fritagelse i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3. Samtlige disse sager vedroerte desuden, med undtagelse af osteloebesagen, produkter, der var omfattet af bilag II, som traktatens artikel 38 henviser til. Kommissionen har endvidere henvist til, at den i Meldoc-sagen (Kommissionens beslutning 86/596/EOEF af 26.11.1986, EFT L 348, s. 50), der vedroerte fem virksomheder, herunder fire andelsselskaber inden for mejerisektoren, paalagde boeder, der var stoerre end den, der er paalagt sagsoegeren.
155 Den danske regering har anfoert, at der ikke boer paalaegges sagsoegeren boede, da dennes medlemmer anser de paagaeldende love for et naturligt led i andelsselskabets saerlige struktur og ikke vedtaget med konkurrencebegraensning for oeje. Den danske regering har anfoert, at der ikke i denne sag er tale om en grov eller forsaetlig overtraedelse af traktatens artikel 85, og at dette boer tages i betragtning som en formildende omstaendighed.
Rettens bemaerkninger
156 Til det anfoerte bemaerkes for det foerste med hensyn til sagsoegerens anbringende om, at den undskyldelige vildfarelse blev bestyrket af tilkendegivelser fra de danske monopolmyndigheder, at Monopoltilsynets skrivelse af 24. september 1986 alene vedroerer spoergsmaalet om anmeldelse af sagsoegeren til Monopoltilsynets register, og at skrivelsen, for saa vidt angaar de i beslutningen omhandlede bestemmelser, kun angaar sagsoegerens love. For det andet skal Retten henvise til, at det fremgaar af Domstolens faste praksis, at medlemsstaterne ifoelge traktatens artikel 85 og 86, sammenholdt med traktatens artikel 5, ikke maa traeffe foranstaltninger, der ophaever den praktiske virkning af de for virksomhederne gaeldende konkurrenceregler. En skrivelse fra nationale monopolmyndigheder ° de danske i det foreliggende tilfaelde ° om betingelserne for anvendelsen af konkurrencereglerne kan derfor under ingen omstaendigheder binde Kommissionen med hensyn til anvendelsen af artikel 15 i forordning nr. 17 (Domstolens dom af 28.3.1985, sag 298/83, CICCE mod Kommissionen, Sml. s. 1105, praemis 27).
157 Retten finder for det tredje anledning til at bemaerke, at det ifoelge Domstolens faste praksis (jf. senest dom af 8.2.1990, sag C-279/87, Tipp-Ex mod Kommissionen, Sml. I, s. 261) ved afgoerelsen af, om en overtraedelse kan anses for at vaere begaaet forsaetligt, ikke kraeves, at virksomheden var sig en overtraedelse af forbuddet i traktatens artikel 85 bevidst; det er tilstraekkeligt, at virksomheden ikke kunne vaere uvidende om, at den paatalte adfaerd havde til formaal eller til foelge at begraense konkurrencen inden for faellesmarkedet.
158 Retten finder, at dette er tilfaeldet i den foreliggende sag, dels i betragtning af de forskellige bestemmelser, hvorved det paalaegges avlerne at levere hele deres skindproduktion til salg paa sagsoegerens auktioner, dels i betragtning af indholdet af konkurrenceklausulen i § 4, afdeling I, litra f), i lovene, samt i betragtning af den samlede virkning af disse bestemmelser.
159 Retten finder heller ikke, at de kommissionsbeslutninger, som sagsoegeren har henvist til, kunne give sagsoegeren anledning til at naere nogen berettiget forventning om, at et andelsselskab principielt falder uden for anvendelsesomraadet for traktatens artikel 85. Det fremgaar tvaertimod af de naevnte beslutninger, at Kommissionen igennem lang tid har haft den opfattelse, at visse bestemmelser i andelsselskabers love kan vaere i strid med traktatens artikel 85, stk. 1. Sagsoegerens argument om, at Kommissionen aldrig har paalagt et andelsforetagende en boede, kan heller ikke tiltraedes. Kommissionen har med rette henvist til sin beslutning i Meldoc-sagen, jf. ovenfor. Retten bemaerker desuden, at Kommissionen har taget det i betragtning som en formildende omstaendighed, at sagsoegeren ejes af de producenter, der er foreningens medlemmer, og at disses indkomst saaledes afhaenger direkte af andelsforeningens driftsresultater.
160 For saa vidt angaar argumentet om sagsoegerens imoedekommende holdning, som skal fremgaa af, at foreningen har aendret de omtvistede bestemmelser, fremgaar det af beslutningens punkt 14, at Kommissionen allerede som en formildende omstaendighed har taget hensyn til, at sagsoegeren er fremkommet med konkrete forslag til at fjerne de paatalte konkurrencebegraensninger. Det tilfoejes, at naar det i artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 bestemmes, at der ved fastsaettelsen af boedens stoerrelse skal tage hensyn til baade overtraedelsens grovhed og dens varighed, kan Kommissionen paalaegge en boede, ogsaa selv om den paagaeldende virksomhed som i naervaerende sag aendrer de bestemmelser, der er i strid med traktatens artikel 85, stk. 1, eftersom aendringen kun har virkning for fremtiden.
161 Som allerede anfoert, har Retten imidlertid bestemt, at beslutningen skal annulleres i det i praemis 149 angivne omfang. Efter sagens omstaendigheder finder Retten, at den paalagte boede boer nedsaettes med 40% under hensyn til denne annullation, og at en boede paa 300 000 ECU herefter er passende under hensyn til grovheden af den fastslaaede overtraedelse af Faellesskabets konkurrenceregler og til overtraedelsens varighed.
162 Det foelger i det hele af det anfoerte, at beslutningen skal annulleres i det ovenfor i praemis 149 angivne omfang, at den sagsoegeren paalagte boede endvidere skal nedsaettes fra 500 000 til 300 000 ECU, og at sagsoegte i oevrigt vil vaere at frifinde.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
163 I henhold til artikel 87, stk. 3, foerste afsnit, i Rettens procesreglement kan Retten, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder paa et eller flere punkter, fordele sagens omkostninger eller bestemme, at hver part skal baere sine egne omkostninger. Idet begge parter i naervaerende sag har tabt for en del, finder Retten efter det foreliggende, at hver part boer baere sine egne omkostninger. I oevrigt baerer intervenienterne, der er indtraadt til stoette for sagsoegerens paastande, i medfoer af procesreglementets artikel 87, stk. 4, deres egne omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Anden Afdeling)
1) Artikel 1, stk. 1, i Kommissionens beslutning af 28. oktober 1988 (IV/B-2/31.424, Hudson' s Bay ° Dansk Pelsdyravlerforening, EFT L 316, s. 43) annulleres i det omfang, det vedroerer en samordnet praksis, der udgoer en overtraedelse af traktatens artikel 85, stk. 1.
2) Artikel 1, stk. 1, litra d), i den naevnte beslutning annulleres.
3) Artikel 1, stk. 2, i den naevnte beslutning annulleres i det omfang, det heri paalaegges sagsoegeren dels at bringe den paastaaede samordnede praksis til ophoer, dels at ophaeve § 5 i standardaftalen om pelsningskontrol.
4) Den boede, der er paalagt sagsoegeren ved beslutningens artikel 2, fastsaettes til 300 000 ECU.
5) I oevrigt frifindes sagsoegte.
6) Hver part, herunder intervenienterne, baerer sine egne omkostninger.