61982C0239
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
P. VERLOREN VAN THEMAAT
FREMSAT DEN 10. JANUAR 1984 (
1
)
Høje Domstol.
1. Indledning
1.1. Sagernes genstand
I de forenede sager 239/82 og 275/82 har sagsøgerne (Allied Corporation, med hjemsted i Morristown, New Jersey, USA, advokat Morelle, som kurator i konkursboet efter selskabet Demufert, Bruxelles, Transcontinental Fertilizer Company, med hjemsted i Philadelphia, USA, og Kaiser Aluminium and Chemical Corporation, med hjemsted i Wilmington, Delaware, USA) nedlagt påstand om annullation dels af forordning (EØF) nr. 1976/82 af 19. juli 1982 (EFT L 214, 1982, s. 7) om indførelse af en midlertidig antidumpingtold på visse importerede kemiske gødningsstoffer med oprindelse i Amerikas Forenede Stater, dels af forordning (EØF) nr. 2302/82 af 18. august 1982 (EFT L 246, 1982, s. 5) om ændring af førstnævnte forordning samt om erstatning.
Kommissionen har under skriftvekslingen og i retsmødet ud over de i svarskriftet vedrørende formaliteten, opfyldelse af begrundelsespligten samt tilstedeværelsen af de nødvendige materielle forudsætninger for iværksættelsen af midlertidige foranstaltninger i det foreliggende tilfælde fremførte indsigelser udviklet et betydningsfuldt almindeligt emne vedrørende den rette udformning af reglerne om retsbeskyttelse (
2
).
Kommissionen har navnlig i retsmødet meget stærkt gjort sig til fortaler for en udvidende fortolkning af EØF-traktatens artikel 173, for så vidt angår spørgsmålet om antagelse til realitetsbehandling af søgsmål mod antidumpingforanstaltninger anlagt af eksportører fra tredjelande, der udsættes for skade som følge af deres udførsler til EØF. Kommissionen er af den opfattelse, at denne udvidende fortolkning ikke blot er ønskelig for så vidt angår endelige antidumpingforanstaltninger, men også når der er tale om midlertidige sådanne.
Kommissionen har til støtte for sit synspunkt først og fremmest fremført to argumenter. Det første hviler på gensidighedsprincippet. Dette argument har faktisk et udtrykkeligt grundlag i den femte betragtning til Rådets forordning (EØF) nr. 3017/79 af 20. december 1979 (EFT L 339, 1979, s. 1) hvor det nemlig helt nøjagtigt hedder: »Ved gennemførelsen af disse regler (
3
) er det for at opretholde den ligevægt mellem rettigheder og forpligtelser, som det var hensigten at tilvejebringe ved disse aftaler, væsentligt, at Fællesskabet tager hensyn til sine vigtigste handelspartneres fortolkning af reglerne, således som den fremgår af lovgivningen eller gældende prakiš«. Kommissionen har herved tilføjet, at også USA har regler om en vid retsbeskyttelse af fremmede landes eksportørers interesser, ved hvilken der også er tale om en vidtgående retsbeskyttelse mod midlertidige foranstaltninger.
Kommissionens andet argument til støtte for, at domstolen i vidt omfang skal være kompetent for så vidt angår søgsmål anlagt af eksportører fra tredjelande, der har lidt tab, bygger på konstateringen af, at disse eksportører ikke direkte kan anlægge sager ved medlemsstaternes nationale retter mod den antidumpingtold, der er blevet indført i de enkelte tilfælde. At denne konstatering i alt væsentligt er korrekt bekræftes af min egen analyse. Kun i Belgien og Nederlandene synes en sådan søgmålsadgang ikke principielt aldeles udelukket, men selv i disse medlemsstater har denne søgsmålsadgang så vidt vides endnu ikke i praksis været anvendelig. Denne konstaterings betydning viser sig naturligvis derved, at overvejelser vedrørende en rationel opgavefordeling mellem fællesskabsdomstolen og de nationale retter ikke i det foreliggende tilfælde kan få nogen betydning. Afvisning af sager anlagt i medfør af artikel 173 i EØF-traktaten af eksportvirksomheder i tredjelande mod anti-dumpingforantaltninger medfører herefter til forskel fra hvad der sker i et flertal af tilfælde, ikke, at disse eksportvirksomheder henvises til den kompetente nationale ret. Tværtimod sker der del, at de kommer til at stå uden retsbeskyttelse, mens omvendt som tidligere anført virksomheder fra Fællesskabet, der ekporterer til USA, i dette land opnår fuld retsbeskyttelse.
Jeg vil gerne i første omgang gå med til, at Kommissionens to argumenter i og for sig stor relevans, og navnlig når de undersøges i sammenhæng. Jeg forstår også udmærket, at Kommissionen i sammenhæng med de forbindelser, den har til de amerikanske myndigheder, ser, at Domstolen afgør dette formalitetsspørgsmål på en klar, almengyldig måde, således at de mere eller mindre tilfældige omstændigheder i den enkelte sag ikke får nogen større betydning. Kommissionens to argumenter indebærer efter deres art også, at en sådan almengyldig afgørelse ikke bør skabe præcedens for så vidt angår Fællesskabets interne ordninger (f.eks. inden for den fælles landbrugspolitik), med hensyn til hvilke der jo virkelig består en søgsmålsadgang ved national ret for så vidt angår individuelle beslutninger. Ud over disse argumenter kan jeg også nævne, at dumping er et forhold, der efter sin art er beslægtet med former for uretmæssig konkurrence, der ifølge EØF-traktatens ordning søges imødegået ved beslutninger. Det specielle ved dumping er, at der er tale om en grænseoverskridende prisdiskrimination (der er mulig som følge af forekomten af toldgrænser) (
4
) og fænomenet er efter sin beskaffenhed nært beslægtet med de former for forskelsbehandling, der er forbudt i medfør af artikel 85, stk. 1, litra d), samt artikel 86, litra c), i EØF-traktaten. Dumping kan i øvrigt for så vidt angår virkningerne sammenlignes med indførelsen af statsstøtte, der er uforenelig med fællesmarkedet, jfr. artikel 92 i traktaten, navnlig eksportstøtte, der også søges imødegået igennem beslutninger. Den udvidende fortolkning, Kommissionen har gjort sig til talmand for for så vidt angår disse specielle tilfælde, må ikke desto mindre dog præciseres i langt videre omfang på baggrund af ordlyden af artikel 173 og under hensyntagen til arten af de omtvistede anti-dumpingforanstaltninger og Domstolens tidligere praksis. En undersøgelse af de spørgsmål, som dette giver anledning til, vil blive gennemført i anden del af dette forslag til afgørelse.
I sammenhæng hermed vil jeg naturligvis også beskæftige mig med spørgsmålet om, hvorvidt det af kurator i konkursboet efter aktieselskabet Demufert anlagte søgsmål, som de almindelige bemærkninger i det foregående er langt mindre relevante for, kan antages til realitetsbehandling. Aktieselskabet Demufert havde som importvirksomhed med hjemsted i Fællesskabet virkelig mulighed for i en række konkrete tilfælde at anlægge sag ved den kompetente nationale ret i importlandet.
1.2. De mest fremtrædende omstændigheder og de vigtigste etaper i sagen
For forståelsen af nærværende sag mener jeg, at man passende kan give en kronologisk oversigt over de forskellige etaper i proceduren før og efter søgsmålenes anlæggelse.
—
Den 26. februar 1980 offentliggjorde Kommissionen i EFT L 47, 1980, en meddelelse om indledning af en antidumping procedure vedrørende import af visse kemiske gødningsstoffer med oprindelse i Amerikas Forenede Stater. Proceduren blev indledt i anledning af en klage, som Kommissionen i december 1979 havde modtaget fra Fællesskabets gødningsindustri.
—
Den 15. august 1980 blev der indført en midlertidig antidumpingtold ved forordning (EØF) nr. 2182/80 (EFT L 212, 1980).
—
Den 12. februar 1981 blev dernæst en endelig antidumpingtold indført ved forordning (EØF) nr. 349/81 (EFT L 39, 1981, s. 4), idet der herved blev fastsat en gennemsnitlig dumpingmargen på 6,5 %. Betragtningerne til denne sidste forordning, der har stor betydning for en stillingtagen til tvisten, skal jeg komme tilbage til i det følgende.
—
Den 9. februar 1981 havde de berørte amerikanske virksomheder over for Kommissionen afgivet tilagn om overholdelse [af de aftalte priser] med henblik på fritagelse [for erlæggele af antidumpingtold] i medfør af artikel 2 i forordning (EØF) nr. 349/81 (jfr. bilagene 6 og 9 til stævningen i sag 239/82 samt beslutning 81/35, EFT L 39, 1981, s. 35).
—
Den 24. marts 1982 anmodede selskabet Allied Corporation under henvisning til en ændring af de faktiske forhold Kommissionen om en fornyet undersøgelse som om- handlet i artikel 14 i forordning (EØF) nr. 3017/79 \
—
Den kompetente tjenestegren i Kommissionen svarede den 18. maj 1982, at den, før den traf afgørelse om nødvendigheden af en fornyet undersøgelse, ønskede at få tilstillet oplysninger, ved hvilket det kunne bevises, at der som anført forelå ændrede forhold (
5
)
—
Den 7. juni 1982 trak selskabet Allied Corporation inden udløbet af den i artikel 9 i dets tilsagn fastsatte frist på 20 dage tilsagnet tilbage (
6
)
—
Forinden havde den 5. maj 1982 aktieselskabet Demufert ved Domstolen anlagt sag mod Kommissionens den 22. marts 1982 forkyndte afslag på en lignende anmodning om en fornyet undersøgelse, indgivet i februar 1982. Dette søgsmål blev ophævet da Kommissionen alligevel senere besluttede at foretage en fornyet undersøgelse.
—
Den 2. og den 23. juli trak selskaberne Transcontinental og Kaiser så deres tilsagn tilbage.
—
Den 16. juli 1982 offentliggjorde Kommissionen i EFT C 179, 1982, en meddelelse om fornyet undersøgelse vedrørende dumping på visse kemiske gødningsstoffer.
—
Den 19. juli 1982 og den 18. august 1982 for henholdsvis Allied Corporation, Transcontinental og selskabet Kaiser blev der indført en midlertidig antidumpingtold (forordningerne EØF) nr. 1976/82, EFT L 214, 1982, s. 7, og nr. 2302/82, EFT L 246, 1982, s. 3). Det er disse forordninger, de sagsøgende selskaber har påstået annulleret.
—
Den 18. november 1982 forlængedes disse forordningers gyldighed for to måneder ved forordning (EØF) nr. 3044/82 (EFT L 322, 1982, s. 4).
—
Den 17. januar 1983 blev der så for de tre nævnte virksomheder indført en endelig antidumpingtold ved forordning (EØF) nr. 101/83, (EFT L 15, 1983, s. 1). Som bekendt har de sagsøgende selskaber anlagt sag mod denne endelige foranstaltning i forbindelse med sag 53/83.
Med hensyn til de øvrige faktiske forhold af betydning skal jeg nøjes med her at henvise til retsmøderapporten.
2. Formalitetsspørgsmålene
2.1.
Herefter følger en gennemgang først af formalitetsspørgsmålene i almindelighed i de af de tre amerikanske eksportvirksomheder anlagte sager (2.2.), af Kommissionens anmodning om, at der opstilles en række almindelige kriterier på området (2.3.), af muligheden for at antage sådanne søgsmål til realitetsbehandling, når der — som i det foreliggende tilfælde — er tale om søgsmål vedrørende midlertidige foranstaltninger (2.4.), og endelig af spørgsmålet om, hvorvidt det af kurator i konkursboet efter aktieselskabet Demufert anlagte søgsmål kan antages til realitetsbehandling (2.5.).
2.2.
Den foreliggende sags meget store lighed med sag 113/77 (»kuglelejer«, Sml. 1979, s. 1185) bevirker, at det i og for sig vil være meget nærliggende at gå ud fra, at de af selskaberne Allied Corporation, Transcontinental Fertilizer Company og Kaiser Aluminium og Chemical Corporation anlagte sager kan antages til realitetsbehandling. Uden sammenhæng med spørgsmålet om, hvorvidt søgsmål mod midlertidige foranstaltninger — det er sådanne søgsmål der her er tale om — som jeg særskilt vil behandle nedenfor, indføres ved artikel 1 i den anfægtede forordning (EØF) nr. 1976/82 udtrykkeligt en midlertidig antidumpingtold på gødningsstoffer bestående af en opløsning af urinstof og ammoniumnitrat eksporteret af selskaberne Allied Corporation og Transcontinental Fertilizer Company. Ændringsforordningen nr. 2302/82 inddrager lige så utvetydigt det tredje sagsøgende selskab (Kaiser Aluminium) under anvendelsesområdet for denne midlertidige antidumpingtold.
Når endvidere henses til præmisserne 8, 9, 11 og 12 i Domstolens dom i »kugle-leje«-sagen kan der ikke herske nogen tvivl om, at de heromhandlede sagsøgere er umiddelbart og individuelt berørt af de anfægtede forordninger. Dette resultat berøres ikke på nogen måde af, at disse forordninger over for uafhængige importører af vedkommende varer får forordningskarakter og derved en dobbelt karakter. Således forholdt det sig også i sag 113/79, hvilket bl.a. generaladvokat Warner i sit forslag til afgørelse i den sag gjorde opmærksom på (Sml. 1979, ss. 1244 og 1245). Men denne forordningens dobbelte karakter, som der den gang var tale om, forhindrede ikke, at Domstolen antog den af de berørte eksportører anlagte sag til realitetsbehandling. Når en forordning dels har en række individuelt bestemte adressater (i det foreliggende tilfælde navnlig de omhandlede amerikanske eksportører; i »kugleleje«-sagen såvel de japanske producenter som deres importerende datterselskaber) og dels en gruppe adressater, der kun er angivet på abstrakt objektiv måde (samtlige uafhængige importører både i sag 113/77 og i den foreliggende sag) er denne dobbeltkarakter i og for sig åbenbar. I sådanne tilfælde kan ifølge Domstolens tidligere praksis i dumpingsager præmis 18 i Domtolens deom i Moksel-sagen (sag 45/81, Sml. 1982, s. 1129) som Kommissionen har omtalt i svarskriftet, bestemt ikke finde anvendelse. Med henblik på den i den sag behandlede forordning hedder det i nævnte præmis, at »en og samme bestemmelse ... ikke både [kan] være almengyldig og have individuel karakter«. I øvrigt er det let at finde andre eksempler på sådanne retsakter med en dobbeltkarakter. Når f.eks. en eneret som den i artikel 90, stk. 1, i EØF-traktaten omhandlede gives til en virksomhed, er der klart tale om en akt, der har karakter af en beslutning. Men denne beslutning har imidlertid også efter sit indhold en almindelig rækkevidde, idet samtlige andre virksomheder skal undlade at drive de former for virksomhed, der er tale om.
2.3.
Som tidligere nævnt vil Kommissionen imidlertid gerne af de af den omtalte politiske grunde have en mere almindelig tilkendegivelse fra Domstolen vedrørende formalitetsspørgsmålet i sager anlagt af eksportvirksomheder hjemmehørende i tredjelande mod Fællesskabets anti-dumpingforanstaltninger. Generaladvokat Warner nøjedes »kugle-leje«-sagen med om dette almindelige spørgsmål at anføre, jfr. s. 1245 i forslaget til afgørelse, at argumenterne for og imod en bekræftende besvarelse af dette spørgsmål talte med samme styrke.
Jeg er af den opfattelse, at det siden da faktisk er blevet muligt på grundlag af indholdet af Rådets forordning (EØF) nr. 3017/79 og af GATT's antidumpingkodex, der ligger til grund herfor, at træffe utvetydige afgørelser på området. Og det er det, selv når der bortses fra dumpingmetodernes principielt individuelle karakter, som jeg i indledningen har omtalt på fyldestgørende måde.
I artikel 2, stk. 1, i forordning (EØF) nr. 3017/79 er det bestemt, at »en antidumpingtold kan opkræves for enhver dumpingvare, når en sådan vare ved overgang til fri omsætning til Fællesskabet forvolder skade«. I stk. 2 i samme artikel tilføjes: »en indført vare betragtes som en dumpingvare, når dens eksportpris til Fællesskabet er lavere end den normale værdi af samme vare. Understregningen af disse to sidste ord er min; svarende hertil har den tyske tekst samt den tyske udgave af artikel VI i GATT ordene der gleichartigen Art«. Artikel VI i GATT har faktisk ordlyden »the comparable price, in the ordinary course of trade, for the like product when destined for consumption in the exporting country«. I forordningens engelske tekst benyttes også ordene »the like product«. De ord, jeg hermed har understreget, og den sammenhæng (
7
), de optræder i, viser efter min mening at antidumpingtold skal pålægges individualiserede varer og ikke samtlige tilsvarende varer (f.eks. sådanne der tilhører samme varegruppe i toldtariffen). En vares normale værdi på det nationale marked og denne vares eksportpris kan faktisk, i alt fald i lande med markedsøkonomi være forskellig fra producent til producent. Forordningens artikel 2a indeholder allerede en betydningsfuld anvisning: antidumpingtold kan principielt kun pålægges eksportvarer, der stammer fra individualiserede virksomheder. De vigtigste undtagelser fra princippet herom udgør naturligvis udførsler fra statshandelslande samt udførsler, ved hvilke en lavere eksportpris har kunnet opnås ved subsidier til en hel sektor.
For disse tilfælde indeholder artikel 2, stk. 5, samt artikel 3 dog også undtagelsesbestemmelser, der indirekte bekræfter det princip, jeg har udledt af artikel 2, stk. 1 og stk. 2.
Endnu stærkere holdepunkter for, at der findes et sådant princip, kan man finde i den almindelige bestemmelse i artikel 2, stk. 3, litra a). Ifølge denne bestemmelse forstås ved den normale værdi »den sammenlignelige pris, der faktisk er betalt eller skal betales i normal handel for samme vare (på nederlandsk: »een soortgelijk produkt«, jfr. hertil i henholdsvis den franske og engelse udgave: »le produit similaire« og »the like product«) til forbrug i eksport- eller oprindelseslandet«. Også artikel 2, stk. 4 (der i øvrigt som undtagelsesregel ikke synes at have noget klart grundlag i denne formulering i GATT-kodekset) er klart møntet på individuelt bestemte virksomheder. For det er kun for sådanne virksomheder (f.eks. med grundlag i det tab, de ifølge årsregnskaberne har haft) at der er »rimeligt grundlag for at tro eller nære mistanke om, at den pris, som en vare faktisk sælges til med henblik på forbrug i oprindelseslandet, er lavere end alle omkostninger, både faste og variable, der sædvanligvis er påløbet under dens produktion« (artikel 2, stk. 4, første afsnit).
Også af artikel 2, stk. 7, 8, 9 og 10 fremgår klart at der principielt skal ske en undersøgelse på individuelt grundlag af forholdene for de forskellige eksportører og de for dem gældende eksportvilkår.
Endelig bekræfter den praktiske gennemførelse af antidumpingpolitikken, der ofte fører til, at der for forskellige virksomheder indføres antidumpingtold med forskellig sats, at dumpingforholdene principielt har en individuel karakter.
Jeg når derfor til det resultat, at alle de eksportvirksomheder i tredjelande, der udsættes for and-dumpingtold er umiddelbart og individuelt berørt i den i artikel 173 i EØF-traktaten forudsatte betydning, når bortses fra tilfælde, hvor der foreligger særlige forhold, der må bevises i hvert enkelt tilfælde. Af afsnit 14 i Kommissionens svarskrift fremgår i øvrigt, at heller ikke Kommissionen anser dette resultat for udelukket, selv om den herved benytter en temmelig forskellig og mere summarisk argumentation. Jeg mener ligesom Kommissionen, at det af de grunde, den har anført i retsmødet, er meget vigtigt, at Domstolen i sin dom fastslår, at der gælder en sådan almindelig regel, og at det først herefter oplyses, hvilke særlige grunde, der i det enkelte tilfælde vil kunne bekræfte denne regels rigtighed. Betydningen af en sådan almindelig regel ligger ikke blot i den af Kommissionen anførte grund om, at Domstolens afgørelser, såfremt reglen ikke fandtes, kunne forekomme at være for snævert knyttet til den måde, hvorpå en sådan forordning er formuleret, hvilket beror på tilfældigheder.
Dens betydning ligger endvidere i den konstatering, på grundlag af hvilken Kommissionen således til fordel for eksportører fra tredjelande træffer bestemmelse om en retsbeskyttelse svarende til den der findes i USA, hvilket opfylder gensidighedskravet ifølge GATT.
2.4.
Kommissionen har først i duplikken beskæftiget sig med spørgsmålet om, hvorvidt der i forbindelse med den midlertidige antidumpingtold var særlige grunde til at antage, at et søgsmål som det her foreliggende ikke kunne antages til realitetsbehandling.
I modsætning til Kommissionen mener jeg at den med urette ved begrundelsen af denne tvivl i første række har støttet sig på præmis 6 i Domstolens dom i sagen Alusuisse (sag 307/81, Sml. 1982, s. 3463). Af anden og tredje punktum i nævnte præmis kan efter min mening nærmest udledes, at Domstolen i nævnte dom har benyttet de samme kriterier ved en undersøgelse af det omhandlede formalitetsspørgsmål både i relation til midlertidige og endelige foranstaltninger.
Kommissionen har dernæst støttet sin tvivlende holdning på præmis 10 i Domstolens dom i IBM-sagen (sag 60/81, Sml. 1981, s. 2639). Men denne præmis må læses i sammenhæng med dommens præmis 9. Det afgørende kriterium har deri fået følgende formulering:
»Ifølge Domstolens faste praksis foreligger der retsakter eller beslutninger, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål i medfør af artikel 173, når foranstaltningerne har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling«.
I IBM-sagen skulle det ifølge præmisserne 19 og 20 afgøres, om indledningen af en procedure vedrørende en konkurrencebegrænsende aftale og en meddelelse om klagepunkter udgør en sådan foranstaltning, og det var i relation til disse retsskridt, at Domstolen på grundlag af de i præmisserne 9 og 10 nedfældede principper nåede til det resultat, at sagen skulle afvises. Men når det gælder den i næværende sag anfægtede forordning, er det umuligt på grundlag af den præcise ordlyd af artikel 1 i forordning (EØF) nr. 1976/82, som ændret ved forordning nr. 2302/82, a bestride, at der bliver tale om retligt bindende virkninger, jfr. præmis 9 i IBM-dommen. For så vidt angår dette sidste punkt ville en sammenligning med Domstolens dom i de forenede sager 8-11/66 (Cementbedrijven NV, Sml. 1965-1968, s. 337), som blev nævnt af generaladvokat Sir Gordon Slynn i hans forslag til afgørelse i IBM-sagen, være mere nærliggende.
Jeg når herefter til det resultat, at den omstændighed, at de tre amerikanske sagsøgere med deres søgsmål i nærværende sag har anfægtet forordninger, der er udtryk for midlertidig foranstaltninger, ej heller kan hindre, at søgsmålene antages til realitetsbehandling.
2.5.
Endelig mener jeg til forskel fra Kommissionen, at det af kurator i konkursboet efter aktieselskabet Demufert anlagte søgsmål også skal antages til realitetsbehandling. Det er ubestridt, at aktieselskabet Demufert fra 1971 var eneimportør for det sagsøgende selskab Allied Corporation, hvorfor selskabet, selv om det har været retligt uafhængigt, økonomisk helt har været afhængig af det sagsøgende selskabs eksportmuligheder. Selskabet tilhørte således ikke en abstrakt afgrænset gruppe af uafhængige importører, der udelukkende bestemmes på grundlag af objektive kriterier som angivet i præmisserne 9 og 11 i Domstolens dom i Alusuisse-sagen (sag 307/81, Sml. 1982, s. 3463). Som anført er aktieselskabet Demufert tværtimod berørt af den forordning, det anfægter, som eneimportør for en af de amerikanske eksportører, der er individuelt berørt af forordningen. Denne egenskab var særegen for selskabet i forhold til samtlige importører uden eneret på tidspunktet for den midlertidige indførelse af antidumpingtolden. Også selskabet Demufert har altså i modsætning til uafhængige importører været umiddelbart og individuelt berørt af anti-dumpingforanstaltningerne, jfr. artikel 173, stk. 2, i EØF-traktaten.
For klarhedens skyld skal jeg gøre endnu den bemærkning, at også Kommissionen anerkender, at der efter Domstolens praksis virkelig med hensyn til formalitetsspørgsmålet må sondres mellem de importører, der er uafhængige af en eksportør, og dem, der ikke er det, og at dette må ske, selv om der ikke i antidumpingforordningerne gøres en sondring af denne art. For så vidt angår Alusuisse, blev begrebet »uafhængig importør« i præmis 3 i Alusuisse-dommen defineret som/en importør/»uden tilknytning til en producent- eller eksportvirksomhed«. Som ovenfor anført har aktieselskabet Demufert haft en sådan tilknytning. I »kugleleje«-sagen ansås de japanske kuglelejeproducenters datterselskaber, der også havde deres hjemsted i Fællesskabet, trods deres retlige uafhængighed, for umiddelbart og individuelt berørt på samme måde som de japanske producenter, fordi forbindelsen mellem NTN og NTN's datterselskaber var tilstrækkelig nær (jfr. dommens præmis 9). Hertil føjes i anledning af en indsigelse fra Rådet om, »at importørerne kun berøres umiddelbart af gennemførelsesbestemmelser udstedt af de nationale myndigheder og derfor i givet fald skulle indbringe spørgsmålet for de nationale retter« i præmis 11 følgende vigtige betragning: »[Rådet] overser herved, at gennemførelsen sker helt automatisk og i øvrigt ikke i kraft af mellemkommende nationale retsregler, men udelukkende i kraft af fællesskabs-retsreglerne«. I præmis 12 i dommen kan det derfor konkluderes: »følgelig berøres importørerne umiddelbart og individuelt af artikel 3 i forordning nr. 1778/77, og de af datterselskaberne som importører af NTN's produkter anlagte sager kan følgelig antages til realitetsbehandling«.
Aktieselskabet Demufert har som Allied Corporation's eneimportør også været afhængig af den berørte amerikanske producent. Den af selskabet anlagte sag skal derfor også antages til realitetsbehandling.
3. Parternes realitetsanbringender
3.1.
De anlagte sager støttes principalt på artikel 173 og subsidiært på artikel 215, stk. 2, i EØF-traktaten.
De sagsøgende selskaber har først og fremmest gjort gældende, at forordningerne (EØF) nr. 1876/82 og nr. 2302/82 ikke indeholder en fyldestgørende begrundelse, idet det ikke i disse forordninger er anført, om betingelsen ifølge artiklerne 4, 7 og 11 i forordning (EØF) nr. 3017/79 selv for så vidt angår indførelsen af midlertidig told er opfyldt, dvs. betingelsen om, at dumpingimporten »forvolder eller truer med at forvolde væsentlig skade for en erhvervsgren i Fællesskabet« (artikel 4, stk. 1). Dette anbringende må forkastes, idet forordning (EØF) nr. 1976/82 (ændret ved forordning (EØF) nr. 2302/82) i anden betragtning, hvori der henvises til forordning (EØF) nr. 349/81, effektivt giver en begrundelse for, at der er forvoldt skade, jfr. herved artikel 4 i grundforordningen. Jeg skal herved henvise til betragtningerne 17-20 i forordning nr. 349/81 (EFT 1981, L 39, ss. 5-6). Man må indrømme, at begrundelsen i dette tilfælde har været summarisk, idet den navnlig har bortset fra de grunde, sagsøgerne havde givet for deres begæring om en fornyet undersøgelse og tilbagetrækning af tilsagnene. Men på baggrund af Domstolens praksis, jfr. min omtale heraf i afsnit 10 i mit forslag til afgørelse, samt præmis 19 i Domstolens dom i de forenede sager 292 og 293/81 (Lion, Loiret & Haentjens, Smi. 1982, s. 3887), kan de sagsøgende selskaber heller ikke påberåbe sig dette forhold. Anbringendet om utilstrækkelig begrundelse skal derfor forkastes.
3.2.
De sagsøgende selskabers argument om, at de to forordninger indebærer en automatisk anvendelse af artikel 10, stk. 6, i forordning (EØF) nr. 3017/79 skal også forkastes. Af sidste betragtning i forordning (EØF) nr. 1976/82 fremgår klart, at indførelsen af midlertidig told skete, efter at Kommissionen havde genoptaget proceduren med henblik på gennemførelse af en ny undersøgelse. Det eneste, der står fast, er at næstsidste betragtning til nævnte forordning samt næstsidste betragtning til forordning (EØF) nr. 2302/82 giver én det indtryk, at fritagelsen for førnævnte antidumpingtold faktisk blev nægtet de sagsøgende selskaber alene med den begrundelse, at de havde trukket deres tilsagn tilbage. Jeg finder det i den forbindelse vigtigt at fastslå, at tilbagetrækning af et tilsagn som i det foreliggende tilfælde med overholdelse af de varsler, der udtrykkelig er gældende for tilsagnet, bestemt ikke i og for sig kan begrunde en midlertidig foranstaltning, jfr. artikel 10, stk. 6, i grundforordningen. I dette stykke af den nævnte artikel siges det, at Kommissionen, såfremt det af hensyn til Fælleskabets interesser findes påkrævet, at der gribes ind, »om fornødent« iværksætter midlertidige foranstaltninger under anvendelse af de tilgængelige oplysninger. Denne sidste betingelse rummer ganske klart en henvisning til de tre betingelser, der ifølge forordningens artikel 11 altid skal være opfyldt ved indførelsen af midlertidig antidumpingtold, bl.a. betingelsen om, at der skal foreligge tilstrækkeligt bevis for, at den konstaterede dumping forvolder skade. Denne konstatering tillægger jeg særlig betydning, fordi både henvisningen i de anfægtede forordninger til artikel 10 i grundforordningen og de to anfægtede forordningers næstsidste betragtning og Kommissionens svarskrift har efterladt det indtryk, at Kommissionen oprindelig faktisk udelukkende begrundede sine midlertidige foranstaltninger med de amerikanske sagsøgeres tilbagetrækning af deres tilsagn. De sagsøgende selskaber har med god grund fremhævet dette forhold i retsmødet. Når der er givet tilsagn som omhandlet i grundforordningens artikel 10, må det også i overensstemmelse med tilsagnets indhold være muligt at tilbagetrække disse, uden at dette i og for sig kan begrunde midlertidige foranstaltninger som omhandlet i artiklerne 10, stk. 6, og 11. Imidlertid har Kommissionens duplik og dens forklaringer i retsmødet vist, at det andet efterladte indtryk ikke stemte overens med virkeligheden, og at Kommissionen faktisk også har været opmærksom på de andre betingelser.
3.3.
De sagsøgende selskabers vigtigste anbringender omhandler derefter de nye omstændigheder, de har henvist til, og hvor efter den påståede skade fremtræder i et nyt lys. Disse nye omstændigheder er følgende :
a)
tre afgørelser offentliggjort den 12. december 1981 af den franske økonomi- og finansminister og rettet mod aftaler i sektoren for produktion og markedsføring af kemiske gødningsstoffer. De sagsøgende selskabers på disse foranstaltninger grundede begæringer af 1. februar 1982, 22. februar 1982 og 24. marts 1982 om en fornyet undersøgelse af de udstedte anti-dumpingforanstaltninger blev afvist ved Kommissionens skrivelse af 22. marts 1982 til aktieselskabet Demufert og desuden ved en senere skrivelse (se stævningen med det tilsvarende bilag i sag 239/82).
b)
Den store stigning i dollarkursen efter åbningen den 26. februar 1980 a'f antidumpingproceduren.
c)
Den store nedgang i inførslerne til EØF af gødning af den omhandlede art (markedsandelen faldt fra 50 % i 1979/80 til 28,5 % i 1981/82).
d)
Det nye forhold, de sagsøgende selskaber har fremført i replikken : det prisstop, den franske økonomi- og finansminister dekreterede den 14. juni 1982; som følge heraf lå de sagsøgende selskabers priser over prisniveauet for franske kemiske gødningsstoffer i andet halvår 1982.
Vedrørende det første under a) anførte nye forhold har Kommissionen imidlertid allerede i svarskriftet anført, at disse foranstaltninger var baseret på Kommissionens egne markedsanalyser vedrørende et tidsrum, der faldt sammen med eller endog fulgte efter den periode, som de franske afgørelser mod aftaler gjaldt. I øvrigt har de sagsøgende selskaber ikke bevist, at disse foranstaltninger også gjald gødningsstoffer bestående af en opløsning af urinstof og ammoniumnitrat, som den foreliggende sag drejer sig om. Denne indsigelse rejser naturligvis det spørgsmål, om Kommissionen ikke selv har haft tvivl med hensyn til, om de franske gødningsproducenter virkelig producerer dette specialprodukt, som anti-dumpingforanstaltningerne vedrører. Jeg har ligeledes mine tvivl med hensyn til Kommissionens svar af 22. marts 1982 til aktieselskabet Demufert, hvori det siges, at den franske industris allerede utilstrækkeligt høje priser uden de fornævnte aftaler ville have været endnu lavere, således at det tab, denne industri ville have haft, ville have været endnu større (bilag 7 til stævningen i sag 239/82, hvortil der henvises i svarskriftets s. 6). Jeg kan ikke forestille mig, at ånden i GATT-kodekset og i grundforordningen gør det muligt at skabe sammenhæng mellem skadens omfang og et som følge af aftaler kunstigt højt prisniveau i indførselslandet.
Med hensyn til det andet nye under b) nævnte forhold har Kommissionen med rette gjort gældende, at eksportpriserne var ansat i dollar, og at stigningen i dollarkursen derfor ikke har haft nogen indflydelse på den konstaterede dumpingmargen. Om dollarkursens betydning for spørgsmålet, om der foreligger en nødvendig skade, har Kommissionen i duplikken anført, at indførslerne fra Amerika af de omhandlede gødningsstoffer yderligere steg med 60 % i løbet af de første fire måneder i 1982 til trods for den høje dollarkurs. Kommissionen har i et svar på et spørgsmål fra Domstolen under den mundtlige forhandling tilføjet, at kursen på et eksportlands valuta principielt kun kan få betydning, såfremt der er tale om en meget voldsom kursstigning, der ikke i et tilstrækkeligt langt tidsrum er blevet afbrudt af et kursfald og har haft væsentlig indflydelse på den skade, der er forvoldt fællesskabsproduktionen. Med hensyn til skaden, har Kommissionen indledningsvis fastslået, at de gennemsnitlige importpriser på amerikanske kemiske gødningsstoffer til trods for den høje dollarkurs ligger ca. 10 % under de fire vigtigste franske producenters salgspriser. Endvidere har Kommissionen fastslået, at indførslerne af gødningsstoffer som de i sagen omhandlede med oprindelse i Amerikas Forenede Stater efter et fald i 1981 i de første måneder af 1982 er steget med mere end 60 % i forhold til samme tidsrum i 1981. Også i Forbundsrepublikken Tyskland har der været en mærkbar stigning i importen fra Amerika af disse gødningsstoffer i tiden juni 1981 til maj 1982 efter en nedgang først i perioden.
Med denne argumentation mod modpartens opfattelse har Kommissionen også tilkendegivet sin mening om sagsøgernes tredje under c) nævnte nye forhold, nemlig den påståede nedgang i udførslen.
Om det fjerde nye under d) nævnte forhold, dvs. det den 14. juni 1982 dekreterede prisstop, har Kommissionen i duplikken anført, at de midlertidige foranstaltninger ikke, dengang de blev truffet, kunne få nogen indflydelse på prisniveauet for franske kemiske gødningsstoffer.
Jeg vil ikke afvise, at Kommissionens argumenter giver anledning til en række bemærkninger og spørgsmål. Vigtigst er det i den sammenhæng at nævne, at det måske på grundlag af de af de sagsøgende selskaber i retsmødet fremlagte statistikker efter en prøvelse af disses rigtighed vil kunne fremgå, at den skade, Kommissionen fastslog, at de franske producenter havde lidt i 1982 og desuden i 1983 meget mere skyldtes indførslerne fra Nederlandene end indførslerne fra USA. Dette rejser forskellige spørgsmål som følge af ordlyden af andet punktum i artikel 4, stk. 1, i forordning (EØF) nr. 3017/79. Man kan også spørge, om Kommissionen har gjort ret i at koncentrere undersøgelsen vedrørende spørgsmålet om »skade for en erhvervsgren i Fællesskabet« til den skade, der var forvoldt de franske producenter, når det af statistikkerne (og også af en del af Kommissionens svarskrift muligvis vil fremgå), at de nederlandske producenter i den omhandlede periode havde en andel af det franske marked for gødningsstoffer bestående af en opløsning af urinstof og ammoniumnitrat (UAN), der var større, end de franske producenters andel.
Efter min opfattelse har disse bemærkninger og spørgsmål dog ikke større betydning i nærværende sag. I medfør af artikel 11 i grundforordningen kan midlertidig told almindeligvis pålægges på grundlag af en foreløbig undersøgelse, og Kommissionen råder herved over et meget frit skøn. Det er sikkert, at denne frihed bliver endnu større i forbindelse med de kontraherende parters tilbagetrækning af et tilsagn, jfr. artikel 10, stk. 6. Ifølge andet punktum i nævnte stykke kan Kommissionen, når det af hensyn til Fællesskabets interesser findes påkrævet, omgående iværksætte midlertidige foranstaltninger, når den på grundlag af de tilgængelige oplysninger er overbevist om, at disse foranstaltninger er begrundede (hvilket efter min mening betyder, at de tre betingelser for iværksættelse af midlertidige foranstaltninger ifølge artikel 11, stk. 1, første punktum, er opfyldt).
Af Kommissionens indsigelser fremgår nu i alt fald, at den faktisk har været opmærksom på de nye omstændigheder, de sagsøgende selskaber har nævnt. Jeg mener, at den også har gjort det antageligt, at den ikke ved udøvelsen af det frie skøn, den råder over i forbindelse med iværksættelse af midlertidige foranstaltninger, jfr. artikel 10. stk. 6, i forordningen, burde tillægge disse nye omstændigheder afgørende betydning i forhold til de andre oplysninger, den rådede over dengang. Som den efter retsmødet fremlagte korrespondance viser, har de sagsøgende selskaber, når alt kommer til alt, ikke reageret på Kommissionens anmodning om at få forelagt yderligere beviser til støtte for de påberåbte nye omstændigheder, og de sagsøgende selskaber har også selv anerkendt dette. Jeg mener, at Kommissionen under udøvelsen af sit frie skøn korrekt har kunnet lægge til grund, at det, når et tilsagn tilbagekaldes under sådanne omstændigheder, er påkrævet af hensyn til Fællesskabets interesser at iværksætte midlertidige foranstaltninger for at undgå et retligt tomrum.
Det er derfor min opfattelse, at sagsøgernes påstand om annullation af de dem anfægtede forordninger skal forkastes.
4. Erstatningspåstandene
De sagsøgende selskabers annullationssøgsmål kan antages til behandling i realiteten, men påstandene om annullation af forordningerne (EØF) nr. 1976/82 og 2302/82 skal efter min mening forkastes, og det er efter min mening klart, at de i tilslutning til annullationspåstandene nedlagte erstatningspåstande også skal forkastes. Jeg finder det udelukket at statuere ansvar uden for kontrakt for Fællesskabet for en eventuel skade, forvoldt ved midlertidige foranstakninger, der som det her er tilfældet, har været retmæssige. Af denne grund finder jeg det ikke yderligere nødvendigt at tage stilling til de formalitetsspørgsmål, Kommissionen herved har rejst, lige så lidt som til spørgsmålet om, i hvilket omfang midlertidige foranstaltninger af den i sagen omhandlede art kan forvolde et endeligt tab, der kan opgøres, behøver nogen besvarelse.
5. Forslag til afgørelse
På grundlag af den anførte skal jeg fremsætte følgende forslag til afgørelse:
1.
de af Allied Corporation, advokat Morelle som curator i konkursboet efter A.S. Demufert, Transcontinental Fertilizer Company samt Kaiser Aluminium and Chemical Corporation anlagte annullationssøgsmål kan antages til realitetsbehandling, men påstandene om annullation af Kommissionens forordninger (EØF) nr. 1976/82 og 2302/82 skal forkastes.
2.
De af sagsøgerne i tilslutning til annullationspåstandene nedlagte erstatningspåstande skal også, for så vidt de kan antages til behandling i realiteten, forkastes.
3.
Det pålægges sagsøgerne at afholde sagens omkostninger hver med en fjerdedel.
(
1
) – Oversat fra nederlandsk.
(
2
) – Kommissionen har i retsmødet i den forbindelse benyttet udtrykket »domstolspolitisk ordning«, et udtryk der efter min mening ikke så godt som ordene »udformningerne af reglerne om retsbeskyttelse« giver meningen i dens argumentation.
(
3
) – Ifølge tredje og fjerde betragtning til forordningen er der i det foreliggende tilfælde tale om bestemmelser om ændringer af Fællesskabets tidligere gældende antidumpingregler på baggrund af den antidumpingkodeks, der blev udformet inden for rammerne af GATT i 1979, og under hensyntagen til den inden for samme forum afsluttede overenskomst om støtte og udligningsforanstaltninger.
(
4
) – De interne dumpingregler i EØF-traktatens artikel 91 var som føige af denne faktiske afhængighed af forekomsten af toldgrænser kun gyldige i overgangsperioden.
(
5
) – Kommissionen har efter den mundtlige forhandling den 15. november 1983 som lovet i anledning af et spørgsmål fra Domstolen i retsmødet tilstillet Domstolen kopier af disse tre skrivelser. Ved skrivelse af 16. november 1983 bekræftede en af det sagsøgende selskabs advokater over for Domstolen, at der bestemt ikke det i omhandlede tidsrum af det sagsøgende selskab var blevet skrevet noget andet brev.
(
6
) – Kommissionen har efter den mundtlige forhandling den 15. november 1983 som lovet i anledning af et spørgsmål fra Domstolen i retsmødet tilstillet Domstolen kopier af disse tre skrivelser. Ved skrivelse af 16. november 1983 bekræftede en af det sagsøgende selskabs advokater over for Domstolen, at der bestemt ikke det i omhandlede tidsrum af det sagsøgende selskab var blevet skrevet noget andet brev.
(
7
) – Sammenhængen er her en hel anden end den, hvori ordene »the like product« forekommer i artiklerne LI og II.2. afsn. a), i GATT. Jfr. herved fremdeles artikel 2, stk. 12, i den omhandlede forordning.