62024CJ0018
DOMSTOLENS DOM (Fjerde Afdeling)
22. januar 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser – det indre marked for forsikring – direktiv 2009/138/EF – princippet om hjemlandstilsyn – artikel 155 – beføjelser tillagt værtslandets tilsynsmyndigheder – samarbejde med hjemlandets myndigheder – forsikringsvirksomhed, der ikke efterkommer de retlige bestemmelser, som finder anvendelse i værtslandet – de omhandlede bestemmelser – forordning (EU) nr. 1286/2014 – sammensatte og forsikringsbaserede investeringsprodukter til detailinvestorer – direktiv (EU) 2016/97 – forsikringsdistribution – værtslandets tilsynsmyndigheders beføjelser til at pålægge den omhandlede virksomhed sanktioner – rækkevidde«
I sag C-18/24,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Nejvyšší správní soud (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Den Tjekkiske Republik) ved afgørelse af 29. december 2023, indgået til Domstolen den 11. januar 2024, i sagen
NOVIS Insurance Company, NOVIS Versicherungsgesellschaft, NOVIS Compagnia di Assicurazioni og NOVIS Poisťovňa a.s.
mod
Česká národní banka,
har
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, I. Jarukaitis (refererende dommer), og dommerne M. Condinanzi og N. Jääskinen,
generaladvokat: M. Szpunar,
justitssekretær: fuldmægtig I. Illéssy,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 6. marts 2025,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
NOVIS Insurance Company, NOVIS Versicherungsgesellschaft, NOVIS Compagnia di Assicurazioni og NOVIS Poisťovňa a.s., ved Rechtsanwalt A. Börner, advokáti F. Glézl og M. Trenčan samt Rechtsanwältin S. Henrich,
–
Česká národní banka ved L. Jemelka og J. Konupková,
–
den tjekkiske regering ved L. Březinová, J. Očková, M. Smolek og J. Vláčil, som befuldmægtigede,
–
den italienske regering ved G. Palmieri, som befuldmægtiget, bistået af avvocato dello Stato G. Santini,
–
den slovakiske regering ved E.V. Larišová og S. Ondrášiková, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved D. Triantafyllou, P. Vanden Heede og K. Walkerová, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 5. juni 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 155 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/138/EF af 25. november 2009 om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed (Solvens II) (EUT 2009, L 335, s. 1) (herefter »Solvens II-direktivet«).
2
Denne anmodning er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem NOVIS Insurance Company, NOVIS Versicherungsgesellschaft, NOVIS Compagnia di Assicurazioni og NOVIS Poisťovňa a.s. (herefter »Novis«), som er en virksomhed, der driver livsforsikring med hjemsted i Slovakiet, og Česká národní banka (den tjekkiske nationalbank, Den Tjekkiske Republik), som er den tjekkiske forsikringstilsynsmyndighed, vedrørende en administrativ bøde, som denne myndighed har pålagt Novis som følge af sidstnævntes tilsidesættelse af en række forpligtelser, der påhviler virksomheden som forsikringsselskab med en filial på tjekkisk område.
Retsforskrifter
EU-retten
Solvens II-direktivet
3
2., 11., 14., 16. og 24. betragtning til Solvens II-direktivet er affattet således:
»(2)
For at lette adgangen til og udøvelsen af disse former for livsforsikrings- og genforsikringsvirksomhed er det nødvendigt at fjerne de alvorligste forskelle i medlemsstaternes lovgivning for så vidt angår de regler, som forsikrings- og genforsikringsselskaber er underlagt. Der bør derfor opstilles retlige rammer for forsikrings- og genforsikringsselskabers udøvelse af forsikringsvirksomhed i hele det indre marked for dermed at gøre det lettere for forsikrings- og genforsikringsselskaber med hovedsæde i Fællesskabet at påtage sig risici og forpligtelser i hele Fællesskabet.
[...]
(11)
Da dette direktiv udgør et centralt element i virkeliggørelsen af det indre marked, bør forsikrings- og genforsikringsselskaber, der har opnået tilladelse i deres hjemlande, have ret til at udøve en del af eller alle deres aktiviteter i hele Fællesskabet ved at etablere filialer eller præstere tjenesteydelser. Der bør derfor tages skridt til at tilvejebringe den harmonisering, der er nødvendig og tilstrækkelig til at opnå gensidig anerkendelse af tilladelser og tilsynsordninger, og dermed en fælles tilladelse, som gælder i hele Fællesskabet, og som åbner mulighed for, at tilsynet med et selskab udføres af hjemlandet.
[...]
(14)
Beskyttelse af forsikringstagerne forudsætter, at forsikrings- og genforsikringsselskaber er underlagt effektive solvenskrav, som vil føre til en effektiv kapitalfordeling i hele Den Europæiske Union. Det nuværende system er ikke længere tilstrækkeligt i lyset af udviklingen på markedet. Det er derfor nødvendigt at indføre en ny lovramme.
[...]
(16)
Hovedformålet med regulering af og tilsyn med forsikrings- og genforsikringsselskaber er at sikre en hensigtsmæssig beskyttelse af forsikringstagere og begunstigede. Begrebet begunstigede har til formål at dække enhver fysisk eller juridisk person, som har en rettighed i henhold til en forsikringsaftale. Finansiel stabilitet samt redelige og stabile markeder er andre mål for regulering af og tilsyn med forsikrings- og genforsikringsselskaber, og disse bør også tages i betragtning, dog uden at hovedformålet af den grund undermineres.
[...]
(24)
Ansvaret for overvågningen af forsikringsselskabers og genforsikringsselskabers økonomiske soliditet bør pålægges tilsynsmyndighederne i hjemlandet. De bør til dette formål regelmæssigt udføre undersøgelser og evalueringer.«
4
Dette direktivs artikel 27 med overskriften »Hovedformål med tilsynet« har følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne sikrer, at tilsynsmyndighederne råder over de nødvendige redskaber og har den relevante ekspertise, kapacitet og mandat til at kunne opfylde hovedformålet med tilsynet, nemlig beskyttelse af forsikringstagerne og de begunstigede.«
5
Nævnte direktivs artikel 28 med overskriften »Finansiel stabilitet og procyklikalitet« fastsætter i stk. 1:
»Uden at det berører hovedformålet med tilsyn som nævnt i artikel 27, sikrer medlemsstaterne, at tilsynsmyndighederne, når de udfører deres generelle opgaver, behørigt tager hensyn til den mulige indvirkning af deres afgørelser på stabiliteten i de relevante finansielle systemer i Den Europæiske Union, navnlig i nødsituationer under hensyntagen til de tilgængelige oplysninger på det pågældende tidspunkt.«
6
Solvens II-direktivets artikel 29 med overskriften »Generelle principper for tilsynet« bestemmer i stk. 1:
»Tilsynet bygger på en prospektiv og risikobaseret tilgang. Det omfatter en kontinuerlig kontrol af, om forsikrings- eller genforsikringsselskabet drives på korrekt vis og af, om de overholder tilsynsreglerne.«
7
Dette direktivs artikel 30 med overskriften »Tilsynsmyndigheder og omfanget af tilsynet« er affattet som følger:
»1.   Ansvaret for det finansielle tilsyn med forsikrings- og genforsikringsselskaber, herunder tilsyn med den virksomhed, de udøver gennem filialer og i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, henhører udelukkende under hjemlandets kompetence.
2.   Det finansielle tilsyn, jf. stk. 1, dækker forsikrings- og genforsikringsselskabets samlede virksomhed og omfatter navnlig kontrol med selskabets solvens og afsættelsen af forsikringsmæssige hensættelser, dets aktiver og det anerkendte kapitalgrundlag i overensstemmelse med de regler og den praksis, der gælder i hjemlandet, i henhold til bestemmelser, der er vedtaget på fællesskabsplan.
[...]
3.   Hvis tilsynsmyndighederne i den medlemsstat, hvor risikoen eller den medlemsstat, hvor forpligtelsen består, eller i tilfælde af et genforsikringsselskab hvis tilsynsmyndigheder i værtslandet har en begrundet formodning om, at et forsikrings- eller genforsikringsselskabs virksomhed vil kunne skade selskabets finansielle soliditet, underretter de tilsynsmyndighederne i forsikringsselskabets hjemland herom.
Hjemlandets tilsynsmyndigheder kontrollerer, at selskabet overholder de i dette direktiv fastsatte forsigtighedsprincipper.«
8
Nævnte direktivs artikel 36 med overskriften »Tilsynsproces« bestemmer:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at tilsynsmyndighederne undersøger og evaluerer de strategier, processer og rapporteringsprocedurer, som forsikrings- og genforsikringsselskaber indfører med henblik på at overholde de love og administrative bestemmelser, der vedtages i henhold til dette direktiv.
Denne undersøgelse og evaluering skal omfatte en vurdering af de kvalitative krav til ledelsessystemet, en vurdering af de risici, som de pågældende selskaber står overfor eller kan komme til at stå overfor, samt en vurdering af selskabernes evne til at måle disse risici under hensyn til den kontekst, som de opererer inden for.
2.   Tilsynsmyndighederne undersøger især, om forsikrings- og genforsikringsselskaber:
a)
overholder reglerne vedrørende ledelsessystemet, herunder vurdering af egen risiko og solvens som fastsat i kapitel IV, afdeling 2
b)
overholder reglerne vedrørende forsikringsmæssige hensættelser som fastsat i kapitel VI, afdeling 2
c)
overholder kapitalkravene som fastsat i kapitel VI, afdeling 4 og 5
d)
overholder investeringsreglerne som fastsat i kapitel VI, afdeling 6
e)
overholder reglerne vedrørende kapitalgrundlagets kvalitet og størrelse som fastsat i kapitel VI, afdeling 3
f)
til stadighed overholder kravene til komplette eller partielle interne modeller, jf. kapitel IV, afdeling 4, underafdeling 3, når de benytter sådanne modeller.
[...]«
9
Solvens II-direktivets artikel 144 med overskriften »Tilbagekaldelse af tilladelse« foreskriver i stk. 1:
»Tilsynsmyndighederne i hjemlandet kan tilbagekalde en tilladelse, der er meddelt et forsikrings- eller genforsikringsselskab, hvis selskabet:
[...]
b)
ikke længere opfylder betingelserne for at opnå tilladelse
c)
groft tilsidesætter de forpligtelser, der påhviler det i medfør af de bestemmelser, som gælder for det.
[...]«
10
Dette direktivs artikel 155 med overskriften »Forsikringsselskaber, der ikke efterkommer retsregler« bestemmer:
»1.   Konstaterer tilsynsmyndighederne i et værtsland, at et forsikringsselskab, der på denne medlemsstats område har en filial eller udøver virksomhed i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, ikke efterkommer de retsregler i nævnte medlemsstat, der gælder for det, stiller de krav om, at det pågældende forsikringsselskab bringer et sådant ulovligt forhold til ophør.
2.   Foretager det pågældende forsikringsselskab sig ikke det nødvendige, giver tilsynsmyndighederne i den pågældende medlemsstat tilsynsmyndighederne i hjemlandet meddelelse herom.
Hjemlandets tilsynsmyndigheder træffer snarest muligt alle nødvendige foranstaltninger med henblik på, at det pågældende forsikringsselskab bringer de ulovlige forhold til ophør.
Hjemlandets tilsynsmyndigheder underretter værtslandets tilsynsmyndigheder om de trufne foranstaltninger.
3.   Hvis forsikringsselskabet trods de foranstaltninger, der er truffet af hjemlandet, eller fordi disse foranstaltninger viser sig at være utilstrækkelige eller ikke er gennemført i det pågældende land, fortsat overtræder de retsregler, der gælder i værtslandet, kan værtslandets tilsynsmyndigheder, efter at have givet hjemlandets tilsynsmyndigheder meddelelse herom, træffe egnede foranstaltninger for at forhindre eller standse yderligere overtrædelser og, såfremt det er strengt nødvendigt, forbyde selskabet at indgå nye forsikringsaftaler på værtslandets område.
[...]
4.   Stk. 1, 2 og 3 berører ikke medlemsstaternes ret til i nødstilfælde at træffe egnede foranstaltninger for at forhindre lovovertrædelser på deres område. Denne ret indebærer også mulighed for at forhindre forsikringsselskaber i at fortsætte med at indgå nye forsikringsaftaler på deres område.
5.   Stk. 1, 2 og 3 berører ikke medlemsstaternes ret til at pålægge sanktioner ved overtrædelser på deres område.
6.   Hvis det forsikringsselskab, der har gjort sig skyldig i overtrædelsen, har et etableret forretningssted eller besidder ejendom i den pågældende medlemsstat, kan denne medlemsstats tilsynsmyndigheder i overensstemmelse med den nationale lovgivning iværksætte de for sådanne overtrædelser fastsatte nationale administrative sanktioner over for dette forretningssted eller denne ejendom.
7.   Enhver foranstaltning, der træffes i henhold til stk. 2-6, og som omfatter begrænsninger i udøvelsen af forsikringsvirksomhed, skal behørigt begrundes og meddeles det pågældende forsikringsselskab.
8.   Forsikringsselskaber forelægger på opfordring tilsynsmyndighederne i værtslandet alle de dokumenter, der forlanges af dem med henblik på gennemførelsen af stk. 1-7, for så vidt som forsikringsselskaber, der har hovedsæde i denne medlemsstat, også er forpligtet dertil.
[...]«
Forordning (EU) nr. 1286/2014
11
I 24. betragtning til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1286/2014 af 26. november 2014 om dokumenter med central information om sammensatte og forsikringsbaserede investeringsprodukter til detailinvestorer (PRIIP’er) (EUT 2014, L 352, s. 1) anføres følgende:
»Denne forordning indfører ikke i sig selv et pas, der giver mulighed for grænseoverskridende salg eller markedsføring af PRIIP’er til detailinvestorer, og ændrer ikke eventuelle eksisterende pasordninger for grænseoverskridende salg eller markedsføring af PRIIP’er. Denne forordning ændrer ikke fordelingen af ansvaret mellem de eksisterende kompetente myndigheder i henhold til de eksisterende pasordninger. De kompetente myndigheder, som medlemsstaterne udpeger med henblik på denne forordning, bør således stemme overens med de myndigheder, der er kompetente for så vidt angår markedsføringen af PRIIP’er efter en eventuel eksisterende pasordning. Den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvor PRIIP’et markedsføres, bør være ansvarlig for at føre tilsyn med markedsføringen af det pågældende PRIIP. Den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvor produktet markedsføres, bør altid have ret til at suspendere markedsføringen af et PRIIP på sit område i tilfælde af manglende overholdelse af denne forordning.«
12
Denne forordnings artikel 3, stk. 2, er affattet som følger:
»Når PRIIP-producenter, som er omfattet af denne forordning, også er omfattet af [Solvens II-direktivet], finder både denne forordning og [Solvens II-direktivet] anvendelse.«
13
Nævnte forordnings artikel 6, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Dokumentet med central information udgør førkontraktlig information. Det skal være nøjagtigt, redeligt, klart og ikke vildledende. Det skal indeholde central information og være i overensstemmelse med alle bindende kontraktlige dokumenter, med de relevante dele af tilbudsdokumenterne og med vilkårene og betingelserne for PRIIP’et«.
14
Artikel 8, stk. 3, litra c), nr. i)-iv), i forordning nr. 1286/2014 bestemmer:
»Dokumentet med central information skal indeholde følgende oplysninger:
[...]
c)
i et afsnit med overskriften »Hvad dette produkt drejer sig om« en angivelse af arten af og de vigtigste karakteristika ved PRIIP’et, herunder:
i)
typen af PRIIP
ii)
dets mål og midlerne til at nå dem [...]
iii)
en beskrivelse af den type detailinvestor, som det tilsigtes at markedsføre PRIIP’et over for [...]
iv)
hvis PRIIP’et omfatter forsikringsydelser, nærmere oplysninger om disse forsikringsydelser, herunder de omstændigheder, der vil udløse dem.«
15
Denne forordnings kapitel V med overskriften »Administrative sanktioner og andre foranstaltninger« omfatter bl.a. forordningens artikel 22-24.
16
Nævnte forordnings artikel 22 har følgende ordlyd:
»1.   Med forbehold af de kompetente myndigheders tilsynsbeføjelser og medlemsstaternes ret til at fastsætte bestemmelser om og pålægge strafferetlige sanktioner, fastsætter medlemsstaterne bestemmelser om passende administrative sanktioner og foranstaltninger, som finder anvendelse i situationer, der udgør en overtrædelse af denne forordning, og træffer alle nødvendige foranstaltninger til at sikre gennemførelsen heraf. Disse sanktioner og foranstaltninger skal være effektive, forholdsmæssige og have afskrækkende virkning.
Medlemsstaterne kan beslutte ikke at fastsætte bestemmelser om administrative sanktioner som omhandlet i første afsnit for overtrædelser, der er underlagt strafferetlige sanktioner i henhold til deres nationale lovgivning.
[...]
2.   Når de kompetente myndigheder udøver deres beføjelser i henhold til artikel 24, indgår de i et tæt samarbejde for at sikre, at de administrative sanktioner og foranstaltninger får de virkninger, der tilstræbes med denne forordning, og koordinerer deres indsats for at undgå eventuelt dobbeltarbejde og overlapning, når de anvender administrative sanktioner og foranstaltninger på grænseoverskridende sager.«
17
Samme forordnings artikel 23 bestemmer:
»De kompetente myndigheder udøver deres beføjelser til at pålægge sanktioner i overensstemmelse med denne forordning og med national lovgivning på én af følgende måder:
a)
direkte
b)
i samarbejde med andre myndigheder
c)
under eget ansvar ved delegation til sådanne myndigheder
d)
ved begæring til de kompetente retslige myndigheder.«
18
Artikel 24, stk. 1-3, i forordning nr. 1286/2014 har følgende ordlyd:
»1.   Denne artikel finder anvendelse på overtrædelser af artikel 5, stk. 1, artikel 6 og 7, artikel 8, stk. 1-3, artikel 9, artikel 10, stk. 1, artikel 13, stk. 1, 3 og 4, og artikel 14 og 19.
2.   De kompetente myndigheder skal i overensstemmelse med national lovgivning have beføjelse til som minimum at pålægge følgende administrative sanktioner og foranstaltninger:
a)
et forbud mod markedsføring af et PRIIP
b)
et påbud om suspension af markedsføringen af et PRIIP
c)
en offentlig advarsel, som angiver den ansvarlige persons identitet og overtrædelsens art
d)
et forbud mod stillen til rådighed af et dokument med central information, som ikke er i overensstemmelse med kravet i artikel 6, 7, 8 eller 10, og et påbud om offentliggørelse af en ny udgave af dokumentet med central information
e)
administrative bøder på mindst:
[...]
3.   Medlemsstaterne kan fastsætte yderligere sanktioner eller foranstaltninger og højere administrative bøder end dem, der er fastsat i denne forordning.«
Direktiv (EU) 2016/97
19
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/97 af 20. januar 2016 om forsikringsdistribution (EUT 2016, L 26, s. 19) foreskriver bl.a. rådgivnings- og oplysningsforpligtelser for forsikringsformidlere, når de tilbyder indgåelse af en forsikringsaftale.
20
5., 6., 8., 21. og 22. betragtning til dette direktiv har følgende ordlyd:
»(5)
Forskellige former for personer og institutioner [...] kan distribuere tilbud om forsikringsprodukter. Lige behandling af udbyderne og forbrugerbeskyttelse forudsætter, at alle disse personer og institutioner er omfattet af dette direktiv.
(6)
Forbrugerne bør være omfattet af det samme beskyttelsesniveau på trods af forskellene mellem distributionskanaler. Med henblik på at garantere, at det samme beskyttelsesniveau finder anvendelse, og at forbrugeren kan være omfattet af sammenlignelige standarder, særlig hvad angår videregivelse af oplysninger, er det væsentligt, at der er lige vilkår mellem distributører.
[...]
(8)
For at sikre det samme beskyttelsesniveau, uanset hvordan kunderne køber et forsikringsprodukt, enten direkte fra et forsikringsselskab eller indirekte fra en formidler, skal dette direktiv ikke alene finde anvendelse på forsikringsselskaber eller -formidlere, men også på andre markedsdeltagere, der sælger forsikringsprodukter som en accessorisk aktivitet [...]
[...]
(21)
Med henblik på at sikre en høj kvalitet af tjenesteydelser og effektiv forbrugerbeskyttelse bør hjem- og værtslande samarbejde tæt om at håndhæve forpligtelserne i medfør af dette direktiv. Hvis forsikrings- eller genforsikringsformidlere eller accessoriske forsikringsformidlere driver virksomhed i forskellige medlemsstater i overensstemmelse med retten til fri udveksling af tjenesteydelser, bør den kompetente myndighed i hjemlandet være ansvarlig for at sikre opfyldelsen af forpligtelserne i dette direktiv med hensyn til den samlede virksomhed på det indre marked. Hvis den kompetente myndighed i et værtsland bliver opmærksom på brud på forpligtelserne på dets område, bør den underrette den kompetente myndighed i hjemlandet, der efterfølgende bør være forpligtet til at træffe passende foranstaltninger. Dette er navnlig tilfældet, for så vidt angår overtrædelse af reglerne om krav til godt omdømme, faglig viden og kompetencer eller om god forretningsskik. Endvidere bør den kompetente myndighed i værtslandet have beføjelse til at gribe ind, hvis hjemlandet undlader at træffe passende foranstaltninger, eller hvis de trufne foranstaltninger er utilstrækkelige.
(22)
I tilfælde af oprettelse af en filial eller af en permanent tilstedeværelse i en anden medlemsstat, er det hensigtsmæssigt at fordele ansvaret for håndhævelsen mellem hjem- og værtslandene. Mens ansvaret for opfyldelse af forpligtelser, der berører virksomheden som helhed – som f.eks. reglerne om faglige kvalifikationskrav – fortsat bør ligge hos hjemlandets kompetente myndighed under samme ordning som i tilfælde af levering af tjenesteydelser, bør den kompetente myndighed i værtslandet påtage sig ansvaret for håndhævelsen af regler om oplysningskrav og god forretningsskik hvad angår tjenesteydelser, der leveres på dens område. Hvis den kompetente myndighed i et værtsland imidlertid bliver opmærksom på brud på forpligtelserne på dens område, for hvilke dette direktiv ikke pålægger værtslandet ansvaret, bør den underrette den kompetente myndighed i hjemlandet, der efterfølgende bør være forpligtet til at træffe passende foranstaltninger. Dette er navnlig tilfældet, for så vidt angår overtrædelse af reglerne om krav til godt omdømme, faglig viden og kompetencer. Endvidere bør den kompetente myndighed i værtslandet have beføjelse til at gribe ind, hvis hjemlandet undlader at træffe passende foranstaltninger, eller hvis de trufne foranstaltninger er utilstrækkelige.«
21
Nævnte direktivs artikel 2, stk. 1, bestemmer:
»I dette direktiv forstås ved:
1)
»forsikringsdistribution«: virksomhed, der består i at rådgive om, foreslå eller udføre det indledende arbejde i forbindelse med indgåelse af forsikringsaftaler, at indgå sådanne aftaler eller at medvirke ved administrationen og opfyldelsen af sådanne aftaler, navnlig i tilfælde af en skadesanmeldelse, herunder levering af oplysninger om en eller flere forsikringsaftaler i overensstemmelse med kundernes valgte kriterier via et websted eller andre medier og udarbejdelse af en prioriteret liste over forsikringsprodukter, der omfatter pris- og produktsammenligninger, eller rabat på prisen for en forsikringsaftale, hvis kunden er i stand til direkte eller indirekte at indgå en forsikringsaftale ved at bruge et websted eller andre medier
[...]
3)
»forsikringsformidler«: en fysisk eller juridisk person, som ikke er et forsikrings- eller genforsikringsselskab eller deres ansatte, og som ikke er en accessorisk forsikringsformidler, der mod aflønning indleder eller udøver forsikringsdistributionsvirksomhed
[...]
8)
»forsikringsdistributør«: en forsikringsformidler, en accessorisk forsikringsformidler eller et forsikringsselskab
[...]«
22
Kapitel III i direktiv 2016/97 med overskriften »Fri udveksling af tjenesteydelser og etableringsfrihed« finder anvendelse på forsikringsdistributører som omhandlet i direktivets artikel 2, stk. 1, nr. 8), med undtagelse af forsikringsselskaber. Det omfatter bl.a. om nævnte direktivs artikel 5, 7 og 8.
23
Artikel 5 i direktiv 2016/97 med overskriften »Tilsidesættelse af forpligtelser under udnyttelse af retten til fri udveksling af tjenesteydelser« er affattet som følger:
»1.   Hvis den kompetente myndighed i værtslandet har en begrundet formodning om, at en forsikrings- eller genforsikringsformidler eller accessorisk forsikringsformidler, der handler på dens område under udnyttelse af retten til fri udveksling af tjenesteydelser, tilsidesætter forpligtelser i medfør af dette direktiv, underretter den den kompetente myndighed i hjemlandet om denne formodning.
Efter at have vurderet de efter første afsnit modtagne oplysninger træffer den kompetente myndighed i hjemlandet, hvor det er relevant, og i givet fald hurtigst muligt, passende foranstaltninger for at afhjælpe situationen. Den underretter værtslandets kompetente myndighed om sådanne trufne foranstaltninger.
Hvis forsikrings- eller genforsikringsformidleren eller den accessoriske forsikringsformidler på trods af de foranstaltninger, der træffes i hjemlandet, eller fordi disse foranstaltninger viser sig at være utilstrækkelige eller mangler, fortsætter med at optræde på en måde, der klart skader værtslandets forbrugeres interesser i stort omfang eller forsikrings- og genforsikringsmarkedernes ordentlige funktion, kan værtslandets kompetente myndighed efter at have underrettet hjemlandets kompetente myndighed træffe passende foranstaltninger for at forebygge yderligere uregelmæssigheder, herunder, i det omfang det er strengt nødvendigt, ved at hindre den pågældende formidler i fortsat at udøve ny virksomhed på dets område.
[...]
2.   Stk. 1 berører ikke værtslandets beføjelse til at træffe passende foranstaltninger til at forebygge eller straffe uregelmæssigheder begået på dets område, i en situation hvor det er nødvendigt med omgående handling for at beskytte forbrugernes rettigheder. Denne beføjelse omfatter muligheden for at hindre forsikrings- og genforsikringsformidlere og de accessoriske forsikringsformidlere i at udøve ny virksomhed på dets område.
[...]«
24
Dette direktivs artikel 7 med overskriften »Kompetencefordeling mellem hjem- og værtsland« er affattet således:
»1.   Hvis en forsikrings- eller genforsikringsformidlers eller accessorisk forsikringsformidlers primære forretningssted er beliggende i en anden medlemsstat end hjemlandet, kan den kompetente myndighed i den anden medlemsstat aftale med den kompetente myndighed i hjemlandet, at den handler, som om den var den kompetente myndighed i hjemlandet i forhold til bestemmelserne i kapitel IV, V, VI og VII [...]
2.   Den kompetente myndighed i værtslandet har ansvaret for at sikre, at de tjenesteydelser, som driftsstedet leverer på værtslandets område, er i overensstemmelse med de forpligtelser, der er fastsat i kapitel V og VI, og med foranstaltninger vedtaget i medfør heraf.
Den kompetente myndighed i værtslandet har ret til at gennemgå etableringsordninger og til at kræve de ændringer, der er nødvendige for at den kompetente myndighed kan håndhæve forpligtelserne i henhold til kapitel V og kapitel VI og foranstaltninger vedtaget i medfør heraf i forhold til de tjenesteydelser eller aktiviteter, som driftsstedet leverer eller udfører på dette lands område.«
25
Samme direktivs artikel 8 med overskriften »Tilsidesættelse af forpligtelser under udnyttelse af etableringsfrihed« har følgende ordlyd:
»1.   Hvis de kompetente myndigheder i et værtsland konstaterer, at en forsikrings- eller genforsikringsformidler eller accessorisk forsikringsformidler ikke overholder de lov- eller reguleringsbestemmelser, som værtslandet har vedtaget i medfør af bestemmelserne i kapitel V og VI, kan den pågældende myndighed træffe passende foranstaltninger.
2.   Hvis et værtslands kompetente myndighed har en begrundet formodning om, at en forsikrings- eller genforsikringsformidler eller accessorisk forsikringsformidler, der udøver virksomhed på dets område gennem et driftssted, har tilsidesat forpligtelser fastsat i dette direktiv, og hvis den pågældende kompetente myndighed ikke er ansvarlig i overensstemmelse med artikel 7, stk. 2, forelægger værtslandet disse grunde for den kompetente myndighed i hjemlandet. Efter at have vurderet de modtagne oplysninger træffer den kompetente myndighed i hjemlandet, hvor det er relevant og i givet fald, hurtigst muligt passende foranstaltninger for at afhjælpe situationen. Den underretter værtslandets kompetente myndighed om sådanne trufne foranstaltninger.
3.   Hvis forsikrings- eller genforsikringsformidleren eller den accessoriske forsikringsformidler på trods af de foranstaltninger, der træffes i hjemlandet, eller fordi disse foranstaltninger viser sig at være utilstrækkelige eller mangler, fortsætter med at optræde på en måde, der klart skader værtslandets forbrugeres interesser i stort omfang eller forsikrings- og genforsikringsmarkedernes ordentlige funktion, kan værtslandets kompetente myndighed efter at have underrettet hjemlandets kompetente myndighed træffe passende foranstaltninger for at forebygge yderligere uregelmæssigheder, herunder, i det omfang det er strengt nødvendigt, ved at hindre den pågældende formidler i fortsat at udøve ny virksomhed på dets område.
[...]
4.   Stk. 2 og 3 berører ikke værtslandets beføjelse til at træffe passende og ikke-diskriminerende foranstaltninger til at forebygge eller sanktionere uregelmæssigheder begået på dets område, i situationer hvor omgående handling er strengt nødvendig for at beskytte forbrugernes rettigheder i værtslandet, og hvor lignende foranstaltninger i hjemlandet er utilstrækkelige eller mangler. I sådanne situationer har værtslandet mulighed for at hindre den pågældende forsikrings- eller genforsikringsformidler eller accessoriske forsikringsformidler i at udøve ny virksomhed på dets område.
[...]«
Tjekkisk ret
Lov nr. 277/2009
26
Artikel 110 i zákon č. 277/2009 Sb., o pojišťovnictví (lov nr. 277/2009 om forsikring) gennemfører Solvens II-direktivets artikel 155 i den tjekkiske retsorden. Denne bestemmelse har følgende ordlyd:
»1.   Hvis Česká národní banka [(den tjekkiske nationalbank)] konstaterer, at et forsikringsselskab fra en anden medlemsstat, som udøver forsikrings- eller genforsikringsvirksomhed på Den Tjekkiske Republiks område på grundlag af retten til at etablere en filial eller på grundlag af retten til midlertidig levering af tjenesteydelser, ikke opfylder de forpligtelser, som en sådan virksomhed er underlagt i Den Tjekkiske Republik, pålægger den dette forsikringsselskab at afhjælpe de konstaterede mangler inden for en frist fastsat af den tjekkiske nationalbank.
2.   For at fastslå eller efterprøve de i stk. 1 nævnte omstændigheder kan den tjekkiske nationalbank anmode et sådant forsikringsselskab om at fremlægge dokumenter, oplysninger og nødvendige forklaringer vedrørende dets aktiviteter på Den Tjekkiske Republiks område, og forsikringsselskabet er forpligtet til at levere disse oplysninger.
3.   Hvis et forsikringsselskab fra en anden medlemsstat ikke afhjælper de i stk. 1 nævnte mangler inden for den fastsatte frist, vil den tjekkiske nationalbank underrette hjemlandets tilsynsmyndigheder.
4.   Hvis de korrigerende foranstaltninger, der er pålagt af tilsynsmyndigheden i hjemlandet, ikke fører til afhjælpning af de mangler, der er konstateret vedrørende den virksomhed, et forsikringsselskab fra en anden medlemsstat udøver, eller hvis der ikke pålægges nogen korrigerende foranstaltninger, vil den tjekkiske nationalbank pålægge dette forsikringsselskab en bøde eller forbyde det at indgå nye forsikrings- eller genforsikringsaftaler på Den Tjekkiske Republiks område eller at udvide af omfanget af de forpligtelser, der følger af allerede indgåede aftaler. Den tjekkiske nationalbank underretter tilsynsmyndigheden i hjemlandet om denne beslutning. Den tjekkiske nationalbank kan samtidig henvise sagen til Den Europæiske Banktilsynsmyndighed med en anmodning om bistand.
5.   I hastetilfælde handler den tjekkiske nationalbank i overensstemmelse med proceduren i stk. 4 uden anvendelse af den procedure, der er nævnt i stk. 1-3.«
Lov nr. 170/2018
27
Zákon č. 170/2018 Sb., o distribuci pojištění a zajištění (lov nr. 170/2018 om forsikrings- og genforsikringsdistribution) af 26. juli 2018 gennemfører direktiv 2016/97 i den tjekkiske retsorden, idet den fastsætter forpligtelser, der påhviler forsikringsselskaber og genforsikringsselskaber samt forsikringsformidlere.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
28
Novis udøvede i løbet af perioden fra den 23. april 2014 til den 5. juni 2023 virksomhed på Den Tjekkiske Republiks område gennem en filial i Prag.
29
Den 15. september 2020 kendte den tjekkiske nationalbank Novis skyldig i tre overtrædelser og pålagde selskabet en administrativ bøde på 1000000 tjekkiske koruny (CZK) (ca. 39610 EUR).
30
Den første overtrædelse, som Novis blev fundet skyldig i, bestod i en tilsidesættelse af de forpligtelser, der er foreskrevet i artikel 6, stk. 1, og artikel 8, stk. 3, litra c), nr. ii)-iv), samt artikel 8, stk. 3, litra f), i forordning nr. 1286/2014, idet denne virksomhed havde undladt at sikre dels, at oplysningerne i de dokumenter med central information, som denne virksomhed havde udarbejdet, var nøjagtige, redelige, klare og ikke vildledende samt i overensstemmelse med alle bindende kontraktlige dokumenter, dels at disse dokumenter indeholdt alle de oplysninger, der kræves i henhold til den gældende lovgivning, med den krævede kvalitet og præcision.
31
De to andre overtrædelser, der blev gjort gældende over for Novis, bestod i tilsidesættelse af to forpligtelser i henhold til lov nr. 170/2018, nemlig for det første forpligtelsen til at indføre, opretholde og anvende regler om tilsyn med den virksomhed, der blev udøvet af uafhængige formidlere, der handlede på Novis’ vegne, og for det andet forpligtelsen til at yde kunden rådgivning inden indgåelse af en kapitalforsikringsaftale.
32
Novis indgav en administrativ klage over afgørelsen af 15. september 2020, idet selskabet gjorde gældende, at den tjekkiske nationalbank ikke kunne pålægge Novis en bøde uden at have overholdt den procedure, der er fastsat i artikel 110 i lov nr. 170/2018, som forudsætter, at tilsynsmyndigheden i hjemlandet på forhånd underrettes om de hævdede overtrædelser, og at det overlades til denne myndighed at vedtage passende foranstaltninger. Ifølge Novis fratog den manglende overholdelse af denne procedure den tjekkiske nationalbank beføjelsen til at pålægge selskabet sanktioner.
33
Da Novis ikke fik medhold i denne administrative klage, anlagde selskabet sag ved Městský soud v Praze (byretten i Prag, Den Tjekkiske Republik), som ved dom af 19. oktober 2022 ikke gav Novis medhold.
34
Novis har iværksat kassationsanke til prøvelse af denne dom ved Nejvyšší správní soud (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Den Tjekkiske Republik), som er den forelæggende ret.
35
Den forelæggende ret er i tvivl om, hvorvidt den procedure, der er foreskrevet i Solvens II-direktivets artikel 155, kun finder anvendelse, når tilsynsmyndigheden i filialmedlemsstaten eller i den medlemsstat, hvor tjenesteydelserne præsteres, udøver det finansielle tilsyn med forsikringsselskaberne i overensstemmelse med dette direktivs artikel 30, eller om denne procedure finder en mere omfattende anvendelse på denne myndigheds kontrol af, at alle de EU-retlige bestemmelser, der regulerer forsikringsselskabers status og virksomhed, er overholdt.
36
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at Solvens II-direktivets artikel 155, stk. 1, som foreskriver, at værtslandets tilsynsmyndigheder skal gribe ind, når et forsikringsselskab »ikke efterkommer de retsregler i nævnte medlemsstat, der gælder for det«, kan fortolkes på to forskellige måder.
37
Ifølge den første fortolkning er de eneste relevante nationale bestemmelser dem, der gennemfører de materielle krav, der følger af Solvens II-direktivet, i den nationale retsorden. Det følger heraf, at den procedure, der er foreskrevet i dette direktivs artikel 155, ikke finder anvendelse på kontrollen med overholdelsen af de forpligtelser, der følger af andre EU-retlige instrumenter, såsom forordning nr. 1286/2014 eller direktiv 2016/97.
38
Denne fortolkning understøttes af den sammenhæng, hvori Solvens II-direktivets artikel 155 indgår, navnlig bestemmelserne i dette direktivs artikel 30, som regulerer anvendelsesområdet for tilsynet. Denne artikel præciserer i stk. 1, at der er tale om et »finansielt« tilsyn, og anfører i stk. 2, at dette tilsyn dækker »forsikrings- og genforsikringsselskabets samlede virksomhed og omfatter [...] kontrol med selskabets solvens og afsættelsen af forsikringsmæssige hensættelser, dets aktiver og det anerkendte kapitalgrundlag«. Samme direktivs artikel 36 taler ligeledes for denne fortolkning, idet denne bestemmelse i stk. 1 foreskriver, at dette tilsyn vedrører de strategier, processer og rapporteringsprocedurer, som forsikrings- og genforsikringsselskaber indfører med henblik på at overholde »de love og administrative bestemmelser, der vedtages i henhold til dette direktiv«. Artikel 36, stk. 2, opregner en række krav, der skal kontrolleres, og som alle vedrører forsikrings- eller genforsikringsselskabers finansielle soliditet. Solvens II-direktivets artikel 27 og 28 samt artikel 29, stk. 1, understøtter ligeledes en sådan fortolkning, for så vidt som disse bestemmelser nævner, henholdsvis at hovedformålet med tilsynet er »beskyttelse af forsikringstagerne og de begunstigede«, at tilsynsmyndighederne, uden at det berører dette hovedformål, tager hensyn til den mulige indvirkning af deres afgørelser på »stabiliteten i de relevante finansielle systemer i Den Europæiske Union«, og at tilsynet bygger på en »prospektiv og risikobaseret tilgang«.
39
Endelig understøttes den nævnte fortolkning af betragtningerne til Solvens II-direktivet, og navnlig af 14. betragtning hertil, hvoraf det fremgår, at beskyttelsen af forsikringstagere forudsætter, at forsikrings- og genforsikringsselskaber er underlagt effektive solvenskrav, samt af 24. betragtning til dette direktiv, som præciserer, at ansvaret for overvågningen af forsikringsselskabers og genforsikringsselskabers økonomiske soliditet bør pålægges tilsynsmyndighederne i hjemlandet.
40
Den forelæggende ret er imidlertid af den opfattelse, at en anden fortolkning ikke kan udelukkes, ifølge hvilken ordlyden af Solvens II-direktivets artikel 155, stk. 1, ikke alene henviser til de nationale bestemmelser, der gennemfører dette direktiv, men til samtlige bestemmelser vedrørende forsikringsselskabers status og virksomhed, herunder dem, der følger af andre EU-retlige bestemmelser, såsom forordning nr. 1286/2014 eller direktiv 2016/97. Ifølge denne fortolkning finder den procedure, der er foreskrevet i Solvens II-direktivets artikel 155, anvendelse på de nationale myndigheders samlede tilsynsvirksomhed med forsikrings- og genforsikringsselskaber.
41
En sådan fortolkning understøttes af 11. betragtning til Solvens II-direktivet, hvoraf det fremgår, at dette direktiv udgør et centralt element i virkeliggørelsen af det indre marked, og at der bør tages skridt til at tilvejebringe en harmonisering for at sikre gensidig anerkendelse af tilladelser og tilsynsordninger, og dermed en fælles tilladelse, som gælder i hele Unionen, og som åbner mulighed for, at tilsynet med et selskab udføres af hjemlandet.
42
Den forelæggende ret har præciseret, at den er bekendt med dom af 28. april 2009, Kommissionen mod Italien (C-518/06, EU:C:2009:270), hvori Domstolen fastslog, at princippet om hjemlandstilsyn »kun omfatter det finansielle tilsyn med forsikringsselskaberne«. Ifølge den forelæggende ret kan den løsning, der fandt anvendelse i nævnte dom vedrørende fortolkningen af Rådets direktiv 92/49/EØF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om ændring af direktiv 73/239/EØF og 88/357/EØF (tredje skadesforsikringsdirektiv) (EFT 1992, L 228, s. 1), imidlertid ikke overføres til den sammenhæng, Solvens II-direktivet indgår i.
43
Såfremt Domstolen måtte finde, at Solvens II-direktivets artikel 155 ligeledes omfatter tilsynet med overholdelsen af de forpligtelser, der er foreskrevet i forordning nr. 1286/2014, eller som følger af direktiv 2016/97, ønsker den forelæggende ret subsidiært oplyst, om værtslandets myndighed, når den har til hensigt at pålægge sanktioner for overtrædelser begået på denne medlemsstats område, således som denne artikels stk. 5 og 6 tillader det, har ret til at handle direkte uden først at gennemføre den procedure, der er omhandlet i nævnte artikels stk. 1-3, eller om den nævnte myndighed tværtimod er forpligtet til først at anvende denne procedure, bl.a. ved at underrette den kompetente myndighed i hjemlandet med henblik på, at denne træffer passende foranstaltninger.
44
Den forelæggende ret har til støtte for denne anden fortolkning anført, at Solvens II-direktivets artikel 155, stk. 3, nævner vedtagelsen af egnede foranstaltninger for at »forhindre eller standse« overtrædelser, hvilket lader formode, at den procedure, der er foreskrevet i denne artikels stk. 1-3, ikke alene finder anvendelse på vedtagelsen af forebyggende foranstaltninger, men også på vedtagelsen af repressive foranstaltninger.
45
Den forelæggende ret har imidlertid anført, at ordlyden af Solvens II-direktivets artikel 155, stk. 5 og 6, taler for den første fortolkning, eftersom denne artikels stk. 5 præciserer, at nævnte artikels stk. 1-3 ikke »berører medlemsstaternes ret til at pålægge sanktioner ved overtrædelser på deres område«, og eftersom samme artikel stk. 6 bestemmer, at værtslandets tilsynsmyndigheder kan »iværksætte de [...] nationale administrative sanktioner«, der er fastsat for en overtrædelse begået af et forsikringsselskab, der har et etableret forretningssted eller besidder ejendom i denne medlemsstat.
46
Den forelæggende ret har anført, at denne sidstnævnte fortolkning understøttes af den løsning, som Domstolen valgte i præmis 120 i dom af 28. april 2009, Kommissionen mod Italien (C-518/06, EU:C:2009:270), vedrørende artikel 40, stk. 7, i direktiv 92/49. Domstolen bekræftede således værtsmedlemsstatens kompetence til at pålægge sanktioner for overtrædelser begået på dens område, uden at gøre udøvelsen af denne kompetence betinget af, at den i dette direktivs artikel 40, stk. 3, 4 og 5, fastsatte anmeldelses- og lovliggørelsesprocedure, forinden var blevet udtømt. Den forelæggende ret er til gengæld af den opfattelse, at dom af 27. april 2017, Onix Asigurări (C-559/15, EU:C:2017:316), ikke giver noget svar i denne henseende, eftersom denne dom udelukkende vedrører de berørte medlemsstaters mulighed for i nødstilfælde at vedtage beskyttende forholdsregler på grundlag af artikel 40, stk. 6, i direktiv 92/49.
47
Det er under disse omstændigheder, at Nejvyšší správní soud (øverste domstol i forvaltningsretlige sager) har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 155 i [Solvens II-direktivet] fortolkes således, at artiklen også omfatter det tilsyn som tilsynsmyndigheden i værtslandet fører med, at et forsikringsselskab fra en anden medlemsstat opfylder forpligtelserne i forordning nr. 1286/2014 [...] eller i direktiv [...] 2016/97 [...]?
2)
Hvis svaret er bekræftende, indebærer artikel 155 i Solvens II-direktivet da, at tilsynsmyndigheden i hjemlandet er tillagt den overordnede beføjelse, og at værtslandets tilsynsmyndighed har pligt til først at udtømme de underretningsprocedurer og at træffe de foranstaltninger, der er fastsat i [denne artikels] stk. 1, 2 og 3, [med henblik på at bringe disse uregelmæssigheder] til ophør, herunder ved pålæggelse af administrative sanktioner som defineret i nævnte artikels stk. 5 og 6?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
48
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om Solvens II-direktivets artikel 155 skal fortolkes således, at den samarbejdsprocedure mellem tilsynsmyndigheden i værtslandet og tilsynsmyndigheden i hjemlandet, der er foreskrevet i denne artikel, finder anvendelse på en situation, hvor værtslandets tilsynsmyndighed konstaterer, at et forsikringsselskab, der enten gennem en filial eller inden for rammerne af den frie udveksling af tjenesteydelser udøver sin virksomhed på denne medlemsstats område, ikke overholder de forpligtelser, der påhviler selskabet i henhold til forordning nr. 1286/2014 eller de nationale bestemmelser, der gennemfører direktiv 2016/97 i denne medlemsstats retsorden.
49
Ifølge fast retspraksis skal der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke alene tages hensyn til dens ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori bestemmelsen indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (dom af 17.11.1983, Merck_292/82, EU:C:1983:335, præmis 12, og af 10.7.2025, Sánchez Romero Carvajal Jabugo, C-322/24, EU:C:2025:556, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
50
Hvad angår ordlyden af Solvens II-direktivets artikel 155, som definerer de beføjelser og forpligtelser, der påhviler henholdsvis værtslandets og hjemlandets tilsynsmyndigheder, når forsikringsselskaber, der har en filial eller udøver virksomhed i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser på værtslandets område, tilsidesætter deres forpligtelser, fremgår det af denne artikels stk. 1, at værtslandets tilsynsmyndigheders pligt til at kræve, at det pågældende forsikringsselskab bringer den konstaterede ulovlighed til ophør, finder anvendelse, når selskabet ikke efterkommer »de retsregler i nævnte medlemsstat, der gælder for det«. I øvrigt finder nævnte artikels stk. 3, som giver disse tilsynsmyndigheder mulighed for at træffe egnede foranstaltninger, hvis hjemlandet ikke træffer foranstaltninger, eller hvis de foranstaltninger, som det træffer, viser sig at være utilstrækkelige, anvendelse, i tilfælde af at forsikringsselskabet fortsat overtræder »de retsregler, der gælder i værtslandet«.
51
Det bemærkes derfor indledningsvis, at såvel stk. 1 som stk. 3 i Solvens II-direktivets artikel 155 i generelle vendinger henviser til alle de nationale bestemmelser, der finder anvendelse på forsikringsselskaber i værtslandet, således at det ikke kan udledes af denne artikels stk. 1 og 3, at EU-lovgiver har haft til hensigt at begrænse anvendelsesområdet for den samarbejdsprocedure mellem tilsynsmyndighederne, der er fastsat i nævnte artikel, til alene at omfatte tilfælde af tilsidesættelse af de nationale bestemmelser, der gennemfører Solvens II-direktivet.
52
Det skal dernæst fastslås, at den samme generelle formulering genfindes i de andre sprogversioner af dette direktivs artikel 155, og navnlig hvad angår denne artikels stk. 1 i den spanske (»las disposiciones legales de este Estado miembro que le sean aplicables«), den tyske (»in diesem Mitgliedstaat für das Versicherungsunternehmen geltenden Vorschriften«), den engelske (»the legal provisions applicable to it in that Member State«), den italienske (»le norme di diritto dello stesso ad essa applicabili«), den litauiske (»jai toje valstybėje narėje taikomų teisinių nuostatų«), den finske (»tässä jäsenvaltiossa siihen sovellettavia säännöksiä«) og den svenske (»de rättsregler som är tillämpliga på företaget i denna medlemsstat«) version.
53
Denne ordlydsfortolkning understøttes af såvel den sammenhæng, hvori dette direktivs artikel 155 indgår, som de mål, der forfølges med den lovgivning, som denne bestemmelse udgør en del af.
54
Hvad angår den sammenhæng, hvori den nævnte bestemmelse indgår, bemærkes for det første, at den indgår i kapitel VIII med overskriften »Fri etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser« i afsnit I i Solvens II-direktivet. Dette kapitel indeholder de bestemmelser, der specifikt regulerer betingelserne for forsikrings- eller genforsikringsselskabers udøvelse af virksomhed i henhold til reglerne om etableringsfrihed eller fri udveksling af tjenesteydelser.
55
Udøvelse af forsikringsvirksomhed i henhold til etableringsfriheden eller den frie udveksling af tjenesteydelser omhandles imidlertid også i Solvens II-direktivets artikel 30, som findes i kapitel III med overskriften »Tilsynsmyndigheder og almindelige bestemmelser« i dette direktivs afsnit I. Denne artikels stk. 1 bestemmer, at ansvaret for det finansielle tilsyn med forsikrings- og genforsikringsselskaber, herunder tilsyn med den virksomhed, de udøver gennem filialer og i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, udelukkende henhører under hjemlandets kompetence. Det præciseres i øvrigt i nævnte artikels stk. 3, at hvis tilsynsmyndighederne i den medlemsstat, hvor risikoen eller den medlemsstat, hvor forpligtelsen består, eller i tilfælde af et genforsikringsselskab hvis tilsynsmyndighederne i værtslandet har en begrundet formodning om, at et forsikrings- eller genforsikringsselskabs virksomhed vil kunne skade selskabets finansielle soliditet, underretter de tilsynsmyndighederne i forsikringsselskabets hjemland herom, og disse myndigheder kontrollerer, at selskabet overholder de i dette direktiv fastsatte forsigtighedsprincipper.
56
Under disse omstændigheder skal det, således som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 44 i forslaget til afgørelse, fastslås, at Solvens II-direktivets artikel 30, stk. 1 og 3, og artikel 155 har samme formål, som består i at fastlægge de respektive beføjelser og forpligtelser for hver af de berørte tilsynsmyndigheder i tilfælde af grænseoverskridende forsikringsvirksomhed, hvilket gør det muligt at antage, at disse bestemmelser skal have forskellige anvendelsesområder med henblik på at undgå, at den samme retsakt indeholder bestemmelser, der regulerer det samme spørgsmål forskelligt. Det fremgår imidlertid udtrykkeligt af Solvens II-direktivets artikel 30, stk. 1, at denne artikel kun finder anvendelse på det »finansielle tilsyn« med forsikringsselskaber, som henhører under hjemlandets enekompetence, hvilket indebærer, at artikel 155 har et bredere anvendelsesområde.
57
For det andet bemærkes, at selv om Solvens II-direktivets artikel 30, stk. 1, indfører princippet om, at det finansielle tilsyn med forsikrings- og genforsikringsselskaber henhører under hjemlandets enekompetence, fastsætter dette direktivs artikel 29, stk. 1, i generelle vendinger, at tilsynet med disse selskaber omfatter en kontinuerlig kontrol af, om forsikringsselskabet drives på korrekt vis. I øvrigt giver nævnte direktivs artikel 144, stk. 1, litra b) og c), tilsynsmyndigheden i hjemlandet mulighed for at tilbagekalde en tilladelse, der er meddelt et forsikrings- eller genforsikringsselskab, ikke blot når det pågældende selskab ikke længere opfylder betingelserne for tilladelsen, men også når det groft tilsidesætter de forpligtelser, der påhviler det »i medfør af de bestemmelser, som gælder for det«.
58
Det fremgår af disse bestemmelser dels, at samme direktiv således giver princippet om hjemlandstilsyn med forsikringsselskaber afgørende vægt, således som Domstolen allerede har fastslået for så vidt angår direktiv 92/49, som Solvens II-direktivet afløste (dom af 27.4.2017, Onix Asigurări, C-559/15, EU:C:2017:316, præmis 52). Dels fører en bred fortolkning af Solvens II-direktivets artikel 29, stk. 1 – således som denne bestemmelses affattelse i generelle vendinger lægger op til – til, at tilsynsmyndighederne i hjemlandet ikke alene tillægges enekompetence til at sikre det finansielle tilsyn med forsikringsselskaberne, men også tillægges en kompetence, der udøves sammen med værtslandets tilsynsmyndigheder, med henblik på i overensstemmelse med nævnte bestemmelse i mere udstrakt grad at sikre tilsynet med, at forsikrings- eller genforsikringsvirksomheden drives på korrekt vis.
59
Hvad angår formålene med Solvens II-direktivet fremgår det af 2. og 11. betragtning til dette direktiv, at det har til formål at lette adgangen til og udøvelsen af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed, samtidig med at der opstilles retlige rammer, der gør det lettere for forsikringsselskaber, der har opnået tilladelse i deres hjemlande, at udøve deres aktiviteter i hele det indre marked ved at etablere filialer eller præstere tjenesteydelser.
60
Desuden har Solvens II-direktivet, således som det fremgår af 14. og 16. betragtning hertil, til formål at sikre en hensigtsmæssig beskyttelse af forsikringstagerne og de begunstigede, hvilket, som det præciseres i sidstnævnte betragtning, udgør »hovedformålet« med regulering af og tilsyn med forsikring og genforsikring, idet finansiel stabilitet og redelige og stabile markeder er andre mål, der også bør tages i betragtning, »dog uden at hovedformålet af den grund undermineres«. Betydningen af dette formål bekræftes i øvrigt af dette direktivs artikel 27, som fastsætter beskyttelsen af forsikringstagerne og de begunstigede som »hovedformålet« med tilsynet med forsikringsselskaberne.
61
Dels ville formålet om at lette adgangen til og udøvelsen af forsikringsvirksomhed i hele Unionen i henhold til reglerne om etableringsfrihed eller reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, som nævnes i denne doms præmis 59, kunne blive bragt i fare, hvis værtslandets tilsynsmyndigheder, når de konstaterer, at et forsikringsselskab har tilsidesat de bestemmelser, der finder anvendelse på det, kunne træffe en hvilken som helst foranstaltning over for dette selskab uden nogen form for koordinering med den tilsynsmyndighed i hjemlandet, der har udstedt den forudgående tilladelse, der principielt gør det muligt for nævnte selskab at udøve sin virksomhed i hele Unionen.
62
Dels er det i overensstemmelse med formålet om en hensigtsmæssig beskyttelse af forsikringstagerne og de begunstigede, som nævnes i denne doms præmis 60, at der fastsættes en samarbejdsmekanisme, der gør det muligt for tilsynsmyndigheden i hjemlandet at blive underrettet, når et forsikringsselskab, der udøver sin virksomhed på værtslandets område gennem en filial eller inden for rammerne af den frie udveksling af tjenesteydelser, tilsidesætter de forpligtelser, der påhviler det i henhold til den lovgivning, der finder anvendelse på det. Når et forsikringsselskab, der driver virksomhed i flere medlemsstater, groft tilsidesætter sine forpligtelser, er det nemlig kun hjemlandets tilsynsmyndighed, der i henhold til Solvens II-direktivets artikel 144, stk. 1, litra c), har beføjelse til at inddrage den tilladelse, som tilsynsmyndigheden har meddelt selskabet, og dermed til at sikre en hensigtsmæssig beskyttelse af forsikringstagerne og de begunstigede i hele Unionen.
63
Det følger således af såvel ordlyden af Solvens II-direktivets artikel 155 som af den sammenhæng, hvori bestemmelsen indgår, og de mål, der forfølges med dette direktiv, at begrebet »retsregler i [værtslandet]«, hvis overholdelse kun kan kontrolleres af værtslandets tilsynsmyndighed inden for rammerne af den samarbejdsprocedure mellem myndighederne, der er fastsat i denne artikel, ikke kan fortolkes snævert, således at rækkevidden heraf begrænses til de nationale bestemmelser, der gennemfører de krav, der følger af dette direktiv, i den nationale retsorden.
64
Denne brede fortolkning af anvendelsesområdet for den samarbejdsprocedure mellem tilsynsmyndigheden i værtslandet og tilsynsmyndigheden i hjemlandet, der er fastsat i Solvens II-direktivets artikel 155, drages ikke i tvivl af den retspraksis, der følger af dom af 28. april 2009_Kommissionen mod Italien (C-518/06, EU:C:2009:270). Selv om Domstolen i præmis 115 den nævnte dom, der blev afsagt i forbindelse med et traktatbrudssøgsmål, vedrørende direktiv 92/49 fastslog, at princippet om hjemlandets enekompetence angående tilsyn alene omfatter det finansielle tilsyn med forsikringsselskaber, fremgår det af samme doms præmis 120, at Domstolen i øvrigt for så vidt angår dette direktivs artikel 40, hvis bestemmelser er gengivet i stort set identiske vendinger i Solvens II-direktivets artikel 155, fastslog, at Europa-Kommissionen ikke havde foreholdt Den Italienske Republik at have tilsidesat de forpligtelser, der var fastsat i denne artikel 40, stk. 3-5. Domstolen fandt derfor, at det ikke var fornødent at udtale sig om anvendelsesområdet for disse bestemmelser for at træffe afgørelse i traktatbrudssøgsmålet. Desuden fastslog Domstolen i nævnte doms præmis 120 for fuldstændighedens skyld, at nævnte direktivs artikel 40, stk. 7, bekræftede værtsmedlemsstatens beføjelse til at pålægge sanktioner for overtrædelser begået på dens område.
65
Det følger heraf, at Solvens II-direktivets artikel 155 skal fortolkes således, at denne bestemmelse principielt finder anvendelse på enhver situation, hvor værtslandets tilsynsmyndighed konstaterer, at et forsikringsselskab, der har en filial eller driver virksomhed som led i den frie udveksling af tjenesteydelser på værtslandets område, ikke overholder de forpligtelser, der påhviler det, herunder når disse forpligtelser følger af andre bestemmelser end bestemmelserne i dette direktiv, medmindre en anden EU-retlig bestemmelse udtrykkeligt fraviger de regler om kompetencefordeling og samarbejde mellem de kompetente myndigheder, der er fastsat i denne artikel.
66
For så vidt som den forelæggende ret er i tvivl om fortolkningen af den nævnte artikel i forbindelse med et forsikringsselskabs tilsidesættelse af bestemmelserne i forordning nr. 1286/2014 og de bestemmelser, der er vedtaget i medfør af direktiv 2016/97, skal det efterprøves, om denne forordning og dette direktiv indeholder bestemmelser, der udtrykkeligt afviger fra Solvens II-direktivets artikel 155.
67
Hvad i første række angår forordning nr. 1286/2014 har Kommissionen i retsmødet gjort gældende, at denne forordning afviger fra anvendelsen Solvens II-direktivets artikel 155. Til støtte for dette synspunkt har Kommissionen gjort gældende, at denne forordning bestemmer, at den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvor PRIIP’et markedsføres, bør være ansvarlig for at føre tilsyn med markedsføringen af det pågældende PRIIP.
68
Det må imidlertid fastslås for det første, at indholdet af 24. betragtning til forordning nr. 1286/2014 ikke er gengivet i nogen af bestemmelserne i denne forordning, således at det ikke kan udledes af denne betragtning, at EU-lovgiver havde nogen hensigt om at afvige fra anvendelsen af Solvens II-direktivets artikel 155. Det bemærkes under alle omstændigheder, at det følger af fast retspraksis, at selv om præamblen til en EU-retsakt kan præcisere indholdet af denne retsakts bestemmelser og give vigtige fortolkningselementer, som kan oplyse om den nævnte retsakts udsteders hensigter, er den ikke retligt bindende og kan hverken påberåbes til støtte for at fravige bestemmelserne i den pågældende retsakt eller til støtte for en fortolkning af bestemmelserne, der er i strid med deres ordlyd (dom af 21.3.2024, LEA, C-10/22, EU:C:2024:254, præmis 51 og den deri nævnte retspraksis).
69
For det andet fastsætter artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 1286/2014 udtrykkeligt, at hvis PRIIP-producenter, som er omfattet af denne forordning, også er omfattet af Solvens II-direktivet, finder begge disse to lovgivningsmæssige retsakter anvendelse. Forordning nr. 1286/2014 indeholder imidlertid ikke nogen bestemmelse, der udtrykkeligt fraviger dette princip om kumulativ anvendelse for så vidt angår Solvens II-direktivets artikel 155. Det skal i denne henseende fastslås, at denne forordnings artikel 22, stk. 1, blot angiver, at medlemsstaterne »[m]ed forbehold af de kompetente myndigheders tilsynsbeføjelser og medlemsstaternes ret til at fastsætte bestemmelser om og pålægge strafferetlige sanktioner«, kan fastsætte bestemmelser som foreskriver passende administrative sanktioner og foranstaltninger, som finder anvendelse i tilfælde af overtrædelse af nævnte forordning. Artikel 23 i forordning nr. 1286/2014 fastsætter i øvrigt flere måder, hvorpå de kompetente myndigheder kan udøve de sanktionsbeføjelser, der er fastsat i denne forordnings artikel 24, uden specifikt at omhandle udøvelse af virksomhed i form af markedsføring af PRIIP i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser eller etableringsfriheden og under alle omstændigheder ved specifikt at foreskrive en mulighed for samarbejde mellem de kompetente myndigheder.
70
Hvad i anden række angår direktiv 2016/97 skal det fastslås, at dette direktivs kapitel III indeholder bestemmelser, der fastsætter betingelserne for udøvelse af formidlingsvirksomhed i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser og etableringsfriheden. Blandt disse bestemmelser definerer det nævnte direktivs artikel 5, 7 og 8 henholdsvis værtslandets kompetente myndigheders og hjemlandets kompetente myndigheders kompetencer, beføjelser og forpligtelser, når der konstateres en tilsidesættelse af de forpligtelser, der er foreskrevet i samme direktiv. Bestemmelserne i dette kapitel finder imidlertid kun anvendelse på forsikrings- eller genforsikringsformidlere eller accessoriske forsikringsformidlere, men ikke på forsikringsselskaber, som derfor i mangel af en udtrykkelig undtagelse fortsat er underlagt bestemmelserne i Solvens II-direktivet og navnlig bestemmelserne i dette direktivs artikel 155, herunder når de udøver forsikringsdistributionsvirksomhed som defineret i artikel 2, stk. 1, nr. 1), i direktiv 2016/97.
71
I denne sammenhæng ville den manglende anvendelse af den samarbejdsprocedure, der er foreskrevet i Solvens II-direktivets artikel 155, i tilfælde af et forsikringsselskabs manglende overholdelse af de forpligtelser, der følger af direktiv 2016/97, medføre, at disse myndigheder fritages for enhver samarbejdsforpligtelse i forbindelse med tilsyn med et forsikringsselskabs forsikringsdistributionsvirksomhed, selv om en sådan forpligtelse påhviler de nævnte myndigheder, når de fører tilsyn med forsikringsformidleres virksomhed som omhandlet i nævnte direktivs artikel 2, stk. 1, nr. 3). En sådan forskel i fremgangsmåden ved tilsyn med forsikringsdistributionsvirksomhed forekommer hverken at være i overensstemmelse med de formål om ligebehandling af erhvervsdrivende og om forbrugerbeskyttelse, uanset distributionskanal, der er anført i 5., 6. og 8. betragtning til direktiv 2016/97, eller med det generelle formål om tæt samarbejde og ansvarsdeling mellem de kompetente myndigheder, således som det er beskrevet i 21. og 22. betragtning til dette direktiv.
72
Henset til ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at Solvens II-direktivets artikel 155 skal fortolkes således, at den samarbejdsprocedure mellem tilsynsmyndigheden i værtslandet og tilsynsmyndigheden i hjemlandet, der er foreskrevet i denne artikel, finder anvendelse på en situation, hvor værtslandets tilsynsmyndighed konstaterer, at et forsikringsselskab, der enten gennem en filial eller inden for rammerne af den frie udveksling af tjenesteydelser udøver sin virksomhed på denne medlemsstats område, ikke overholder de forpligtelser, der påhviler selskabet i henhold til forordning nr. 1286/2014 eller de nationale bestemmelser, der gennemfører direktiv 2016/97 i denne medlemsstats retsorden.
Det andet spørgsmål
73
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om Solvens II-direktivets artikel 155 skal fortolkes således, at værtslandets tilsynsmyndigheder er forpligtede til at følge den procedure, der er foreskrevet i denne artikels stk. 1-3, når de i medfør af nævnte artikels stk. 5 og 6 pålægger et forsikringsselskab, der enten gennem en filial eller inden for rammerne af den frie udveksling af tjenesteydelser udøver sin virksomhed på denne medlemsstats område, sanktioner.
74
Med dette spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om anvendelsen af administrative økonomiske sanktioner som dem, den tjekkiske nationalbank har pålagt Novis på grund af overtrædelser af forordning nr. 1286/2014 og af de nationale bestemmelser, der er vedtaget i henhold til direktiv 2016/97, er betinget af en forudgående iværksættelse af den procedure, der er fastsat i Solvens II-direktivets artikel 155, stk. 1-3, eller om disse sanktioner kan pålægges direkte af de kompetente myndigheder i værtslandet.
75
Med henblik på besvarelsen af dette spørgsmål skal ordene »stk. 1, 2 og 3 berører ikke medlemsstaternes ret«, der er indeholdt i denne artikel 155, stk. 5, fortolkes, idet det må fastslås, at denne formulering er identisk med den, hvormed artiklens stk. 4 begynder. I forbindelse med fortolkningen af artikel 40, stk. 6, i direktiv 92/49, hvis ordlyd gentages i Solvens II-direktivets artikel 155, stk. 4, har Domstolen fastslået, at denne formulering skal forstås som en undtagelse til den almindelige procedure, der er foreskrevet i denne artikel 40, stk. 4 og 5, som fritager den medlemsstat, hvori den pågældende tjenesteydelse leveres, fra forpligtelsen til at underrette de kompetente myndigheder i hjemlandet og fra forpligtelsen til at delagtiggøre disse myndigheder i dens intentioner om at træffe egnede forholdsregler (jf. i denne retning dom af 27.4.2017, Onix Asigurări, C-559/15, EU:C:2017:316, præmis 47). Selv om den beføjelse, der er tillagt medlemsstaterne i henhold til Solvens II-direktivets artikel 155, stk. 5, ikke må forveksles med den beføjelse, der er tillagt dem ved samme artikels stk. 4, alene i nødstilfælde, er der ingen grund til at fortolke disse to bestemmelser, som begynder med en identisk formulering, forskelligt. Det skal derfor fastslås, at Solvens II-direktivets artikel 155, stk. 5, foreskriver en undtagelse fra den almindelige procedure, der er omhandlet i denne artikel 155, stk. 1-3, idet denne førstnævnte bestemmelse fritager værtslandets kompetente myndigheder fra forpligtelsen til at underrette hjemlandets kompetente myndigheder, når de pålægger sanktioner for overtrædelser, der finder sted på værtslandets område, og i tilfælde af hjemlandets kompetente myndigheders passivitet eller de vedtagne foranstaltningers uegnethed, fritager værtslandets kompetente myndigheder fra forpligtelsen til at give hjemlandets kompetente myndigheder meddelelse om deres intention om at vedtage passende foranstaltninger.
76
Den modsatte fortolkning, som Kommissionen har argumenteret for, hvorefter Solvens II-direktivets artikel 155, stk. 5, ikke udgør en undtagelse fra samarbejdsproceduren, men begrænser sig til at bekræfte medlemsstaternes ret til uden sondring mellem værtslandet og hjemlandet at pålægge sanktioner for overtrædelser begået på deres område på betingelse af, at samarbejdsproceduren i artikel 155, stk. 1-3, overholdes, ville medføre, at bestemmelserne i denne artikel 155, stk. 5, fratages enhver normativ betydning. Hvis EU-lovgiver havde haft til hensigt at betinge værtslandets mulighed for at pålægge et forsikringsselskab, der har tilsidesat sine forpligtelser, sanktioner af overholdelsen af denne procedure, kunne EU-lovgiver udtrykkeligt have fastsat dette ved i nævnte artikel 155, stk. 5, at foreskrive, at denne artikels stk. 1-3 ligeledes finder anvendelse, når værtslandet udøver sin beføjelse til at pålægge sanktioner for overtrædelser begået på dets område.
77
For så vidt som den procedure, der er fastsat i dette direktivs artikel 155, stk. 1-3, indledes på værtslandets tilsynsmyndigheders initiativ, i tilfælde af at et forsikringsselskab ikke opfylder de forpligtelser, der gælder i denne medlemsstat, kan den i øvrigt ikke have til formål at regulere hjemlandets udøvelse af sine sanktionsbeføjelser over for et forsikringsselskab, som overtræder de forpligtelser, der påhviler det i denne medlemsstat. I modsætning til det, som Kommissionen har gjort gældende, kan nævnte direktivs artikel 155, stk. 5, derfor ikke vedrøre hjemlandets sanktionsbeføjelser.
78
Solvens II-direktivets artikel 155, stk. 5, skal derfor fortolkes således, at denne bestemmelse giver værtslandet mulighed for at pålægge sanktioner for overtrædelser begået på dets område, uden at det er nødvendigt først at udtømme den procedure, der er omhandlet i nævnte artikels stk. 1-3.
79
Denne fortolkning bekræftes af dette direktivs artikel 155, stk. 6, som foreskriver, at tilsynsmyndighederne i den pågældende medlemsstat kan iværksætte nationale administrative sanktioner over for forsikringsselskabets forretningssted eller ejendom i denne medlemsstat.
80
Nævnte direktivs artikel 155, stk. 5, kan imidlertid ikke fortolkes således, at denne bestemmelse giver den værtslandet mulighed for at fravige hjemlandets enekompetence til at tage stilling til et forsikringsselskabs overholdelse af betingelserne for tilladelsen, idet kontrollen hermed falder inden for hjemlandets enekompetence (jf. i denne retning dom af 27.4.2017, Onix Asigurări, C-559/15, EU:C:2017:316, præmis 49).
81
Det følger for det første heraf, at den undtagelse, der er fastsat i nævnte artikel, skal fortolkes således, at den ikke kan finde anvendelse på et forsikringsselskabs misligholdelse af betingelserne for tilladelsen, hvis sanktion henhører under hjemlandets enekompetence.
82
For det andet gælder det, at selv om det fremgår af Solvens II-direktivets artikel 155, stk. 7, at en foranstaltning, der træffes i henhold til bl.a. denne artikels stk. 5 og 6, kan indebære begrænsninger i udøvelsen af forsikringsvirksomhed, forholder det sig ikke desto mindre således, at hjemlandets enekompetence til at tildele eller inddrage tilladelsen indebærer, at de sanktioner, som værtslandet pålægger et forsikringsselskab, ikke kan have samme rækkevidde som en inddragelse af tilladelsen i denne medlemsstat. Det følger heraf, at disse foranstaltninger ikke må have til formål eller til følge at fratage det pågældende forsikringsselskab enhver ret til at udøve virksomhed på nævnte medlemsstats område.
83
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at Solvens II-direktivets artikel 155 skal fortolkes således, at værtslandets tilsynsmyndigheder ikke er forpligtet til at følge den procedure, der er fastsat i denne artikels stk. 1-3, når de i medfør af nævnte artikels stk. 5 og 6 pålægger et forsikringsselskab, der enten gennem en filial eller inden for rammerne af den frie udveksling af tjenesteydelser udøver sin virksomhed på denne medlemsstats område, sanktioner, for så vidt som de sanktioner, som værtslandet træffer over for dette forsikringsselskab, ikke har til formål at straffe manglende overholdelse af betingelserne for tilladelsen, og disse sanktioner hverken har til formål eller til følge at fratage forsikringsselskabet retten til at udøve denne virksomhed i denne medlemsstat.
Sagsomkostninger
84
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Fjerde Afdeling) for ret:
1)
Artikel 155 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/138/EF af 25. november 2009 om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed (Solvens II)
skal fortolkes således, at
den samarbejdsprocedure mellem tilsynsmyndigheden i værtslandet og tilsynsmyndigheden i hjemlandet, der er foreskrevet i denne artikel, finder anvendelse på en situation, hvor værtslandets tilsynsmyndighed konstaterer, at et forsikringsselskab, der enten gennem en filial eller inden for rammerne af den frie udveksling af tjenesteydelser udøver sin virksomhed på dets område, ikke overholder de forpligtelser, der påhviler selskabet i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1286/2014 af 26. november 2014 om dokumenter med central information om sammensatte og forsikringsbaserede investeringsprodukter til detailinvestorer (PRIIP’er) eller de nationale bestemmelser, der gennemfører Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/97 af 20. januar 2016 om forsikringsdistribution i denne medlemsstats retsorden.
2)
Artikel 155 i direktiv 2009/138
skal fortolkes således, at
værtslandets tilsynsmyndigheder ikke er forpligtet til at følge den procedure, der er fastsat i denne artikels stk. 1-3, når de i medfør af nævnte artikels stk. 5 og 6 pålægger et forsikringsselskab, der enten gennem en filial eller inden for rammerne af den frie udveksling af tjenesteydelser udøver sin virksomhed på denne medlemsstats område, sanktioner, for så vidt som de sanktioner, som værtslandet træffer over for dette forsikringsselskab, ikke har til formål at straffe manglende overholdelse af betingelserne for tilladelsen, og disse sanktioner hverken har til formål eller til følge at fratage forsikringsselskabet retten til at udøve denne virksomhed i denne medlemsstat.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tjekkisk.