61991CO0128_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 8. maj 1991 har Gibraltars regering og Gibraltar Development Corporation i medfoer af EOEF -traktatens artikel 173, stk. 2, anlagt sag med paastand om annullation af artikel 1, stk. 3, i Raadets forordning (EOEF) nr. 294/91 af 4. februar 1991 om fragtflyvning mellem medlemsstaterne (EFT L 36, s. 1).
2 Forordning nr. 294/91 vedroerer EF-luftfragtselskabers adgang til markedet for fragtflyvning mellem medlemsstaterne samt fragtrater for fragtflyvning mellem medlemsstaterne. Forordningen har til formaal at liberalisere ren fragtflyvning som en opfoelgning af den liberalisering af fragtflyvning kombineret med passagerflyvning, som er sket ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2343/90 af 24. juli 1990 om luftfartsselskabers adgang til at deltage i ruteflyvning inden for Faellesskabet samt om deling af passagerkapaciteten mellem luftfartsselskaber ved ruteflyvning mellem medlemsstaterne (EFT L 217, s. 8).
3 Ligesom den sidstnaevnte forordning indeholder forordning nr. 294/91 en bestemmelse om, at anvendelsen af forordningen paa Gibraltars lufthavn suspenderes, indtil en samarbejdsordning, der er aftalt mellem Kongeriget Spaniens regering og Det Forenede Kongeriges regering, er blevet ivaerksat.
4 Denne bestemmelse, som findes i den anfaegtede forordnings artikel 1, stk. 3, har foelgende ordlyd:
"Anvendelsen af denne forordning paa Gibraltar lufthavn suspenderes, indtil ivaerksaettelsen af den ordning, der er fastlagt i den faelles erklaering af 2. december 1987 afgivet af udenrigsministrene for Kongeriget Spanien og Det Forenede Kongerige. Kongeriget Spaniens og Det Forenede Kongeriges regeringer underretter Raadet om datoen for denne ivaerksaettelse."
5 I den faelles erklaering af 2. december 1987 fra Kongeriget Spaniens og Det Forenede Kongeriges udenrigsministre hedder det bl.a. i punkt 8, at ordningen for den faelles anvendelse af Gibraltars lufthavn skal gaelde fra det tidspunkt, hvor de britiske myndigheder har givet de spanske myndigheder meddelelse om, at den lovgivning, der er noedvendig til gennemfoerelse af punkt 3.3 (om told- og immigrationskontrol i de respektive terminaler), er traadt i kraft, og opfoerelsen af den spanske terminal er afsluttet, saaledes at det sidste af disse tidspunkter er afgoerende, og under alle omstaendigheder ikke senere end et aar efter, at den naevnte meddelelse er givet.
6 Raadet har paastaaet sagen afvist i medfoer af artikel 91, stk. 1, foerste afsnit, i Domstolens procesreglement og har anmodet Domstolen om at tage stilling til formalitetsindsigelsen uden at indlede behandlingen af sagens realitet.
7 I medfoer af procesreglementets artikel 93, stk. 1 og 2, har Domstolens praesident ved kendelser af 16. oktober 1991 givet Kongeriget Spanien, Det Forenede Kongerige og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber tilladelse til at intervenere i sagen til stoette for sagsoegtes paastande.
8 Til stoette for sin afvisningspaastand har Raadet anfoert, at Gibraltars regering ikke har soegsmaalskompetence, idet en sag som den foreliggende efter britisk ret skal anlaegges af Gibraltars guvernoer. Raadet har endvidere anfoert, at ingen af de to sagsoegere, hverken Gibraltars regering eller Gibraltar Development Corporation, er umiddelbart eller individuelt beroert af den anfaegtede bestemmelse.
9 Gibraltars regering og Gibraltar Development Corporation har paastaaet afvisningspaastanden forkastet. De har for det foerste anfoert, at det er anerkendt i britisk ret, at Gibraltars regering har status som en juridisk person, og at regeringen dermed bl.a. har kompetence til at anlaegge denne sag, eftersom den angaar et "bestemt afgraenset indre anliggende" ° som omhandlet i section 55 i Gibraltar Constitution Order af 23. maj 1969 samt Despatch from the Foreign Sectretary to the Governor of Gibraltar af samme dato ° hvori turisme og Gibraltars lufthavns civile lufthavnsterminal henregnes til de sagsforhold, der hoerer under Gibraltars ministre. Sagsoegerne har endvidere anfoert, at den paagaeldende forordningsbestemmelse beroerer Gibraltars regering umiddelbart og individuelt paa grund af den form, hvori regeringen deltager i godkendelsesproceduren for fragtflyvning, og paa grund af regeringens rolle som den instans, der er ansvarlig for at forbedre levevilkaarene for Gibraltars befolkning. Endelig er Gibraltar Development Corporation ogsaa umiddelbart og individuelt beroert af bestemmelsen som ejer af den civile lufthavnsterminal paa Gibraltars lufthavn.
10 Intervenienterne har alle stoettet og uddybet Raadets afvisningspaastand, idet de dels har anfoert, at Gibraltars regering hverken har den fornoedne rets- og handleevne eller den noedvendige soegsmaalskompetence, dels har gjort gaeldende, at den anfaegtede forordning ikke indeholder en beslutning, som umiddelbart og individuelt beroerer nogen af de to sagsoegere.
11 I procesreglementets artikel 91, stk. 3, bestemmes det, for det tilfaelde, at der fremsaettes en formalitetsindsigelse i medfoer af artikel 91, stk. 1, at der forhandles mundtligt om begaeringen, medmindre Domstolen bestemmer andet. I det foreliggende tilfaelde finder Domstolen, at sagen er tilstraekkelig oplyst til, at den uden mundtlig forhandling kan tage stilling til sagens formalitet ved kendelse.
12 EOEF-traktatens artikel 173 bestemmer foelgende:
"Domstolen proever lovligheden af Raadets og Kommissionens retsakter, dog ikke af henstillinger og udtalelser. I denne henseende har den kompetence til at udtale sig om klager, der af en medlemsstat, af Raadet eller af Kommissionen indbringes under paaberaabelse af inkompetence, vaesentlige formelle mangler, overtraedelse af denne traktat eller af retsregler vedroerende dens gennemfoerelse, samt af magtfordrejning.
Enhver fysisk eller juridisk person kan paa samme grundlag indbringe klage over beslutninger, der retter sig til ham, samt over beslutninger, som skoent de er udfaerdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, dog beroerer ham umiddelbart og individuelt ..."
13 Da Gibraltars regering og Gibraltar Development Corporation ikke naevnes ° og i oevrigt heller ikke haevder at vaere naevnt ° blandt dem, der kan anlaegge sag i medfoer af artikel 173, stk. 1, skal spoergsmaalet om, hvorvidt den af dem anlagte sag skal fremmes til realitetsbehandling, udelukkende afgoeres efter artikel 173, stk. 2.
14 Indledningsvis bemaerkes, at Domstolen fra afsigelsen af dommen af 14. december 1962 (forenede sager 16/62 og 17/62, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes mod Raadet, Sml. 1954-1964, s. 359, org. ref.: Rec. s. 901) har antaget, at udtrykket "beslutning" i traktatens artikel 173, stk. 2, har den tekniske betydning, der fremgaar af traktatens artikel 189, og at kriteriet for sondringen mellem en generel retsakt og en beslutning i sidstnaevnte artikels forstand skal soeges i, om den paagaeldende retsakt er almengyldig.
15 Desuden foelger det af Domstolens faste praksis, at en retsakt ikke mister sin almengyldighed og dermed sin karakter af en generel retsakt, fordi det er muligt mere eller mindre praecist at fastslaa antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som den paa et givet tidspunkt finder anvendelse paa, naar det er ubestridt, at den anvendes paa grundlag af objektive faktiske og retlige omstaendigheder, som er fastlagt i retsakten, og som er relevante i forhold til dens formaal (dom af 11.7.1968, sag 6/68, Zuckerfabrik Watenstedt mod Raadet, Sml. 1965-1968, s. 531, org. ref.: Rec. s. 595, af 16.4.1970, sag 64/69, Compagnie française commerciale et financière mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 41, org. ref.: Rec. s. 221, praemis 11, af 30.9.1982, sag 242/81, Roquette Frères mod Raadet, Sml. s. 3213, praemis 7, og af 26.4.1988, forenede sager 97/86, 193/86, 99/86 og 215/86, Astéris mod Kommissionen, Sml. s. 2181, praemis 13, kendelse af 13.7.1988, sag 160/88 R, Fédération européenne de la santé animale mod Raadet, Sml. s. 4121, praemis 29, og dom af 24.11.1992, forenede sager C-15/91 og C-108/91, Buckl mod Kommissionen, Sml. I, s. 6061, praemis 25).
16 Endelig har Domstolen ogsaa antaget, at i tilfaelde, hvor en retsakt indeholder begraensninger eller fravigelser af tidsmaessig karakter (dommen i sagen Zuckerfabrik Watenstedt mod Raadet, a.st., og dommen i sagen Compagnie française commerciale et financière mod Kommissionen, a.st., praemis 12-15) eller med hensyn til den geografiske raekkevidde (dom af 18.1.1979, forenede sager 103/78-109/78, Société des usines de Beauport mod Raadet, Sml. s. 17, praemis 15-19), indgaar disse som et led i de paagaeldende bestemmelser som helhed og er dermed omfattet af deres generelle karakter, medmindre der foreligger magtfordrejning.
17 I den foreliggende sag er det ubestridt, at bestemmelserne i forordning nr. 294/91, bortset fra bestemmelsen i artikel 1, stk. 3, er almengyldige. Forordningen angaar saaledes alle EF-luftfragtselskaber, for hvilke den fastsaetter nye regler for adgangen til markedet, herunder for udoevelse af trafikrettigheder.
18 For saa vidt angaar den anfaegtede bestemmelse bemaerkes, at den indebaerer en suspension af anvendelsen af de nye regler for lufttrafik til eller fra Gibraltar indtil ivaerksaettelsen af den ordning, der er omhandlet i den faelles erklaering af 2. december 1987 fra Kongeriget Spaniens og Det Forenede Kongeriges udenrigsministre. Som Domstolen allerede har fastslaaet med hensyn til samme bestemmelse i Raadets direktiv 89/463/EOEF af 18. juli 1989 om aendring af direktiv 83/416/EOEF om udstedelse af tilladelse til interregional ruteflyvning med passagerer, post og fragt mellem medlemsstaterne (EFT L 226, s. 14), beroerer denne suspensionsbestemmelse ogsaa alle luftfartsselskaber, som oensker at drive luftfragtflyvning mellem en anden lufthavn i Faellesskabet og Gibraltars lufthavn, og, mere generelt, alle lufthavnens brugere. Bestemmelsen finder saaledes anvendelse paa objektivt afgraensede situationer (dom af 29.6.1993, sag C-298/89, Gibraltar mod Raadet, Sml. I, s. 3605, praemis 20).
19 I den anfaegtede forordning begrundes suspensionen af forordningens anvendelse paa lufthavnen under henvisning til den aftale, der er indeholdt i den faelles erklaering af 2. december 1987 fra Kongeriget Spaniens og Det Forenede Kongeriges udenrigsministre. Som Domstolen allerede har udtalt i sin dom i sagen Gibraltar mod Raadet, a.st., praemis 22, indebaerer denne henvisning, at der konstateres at foreligge en objektiv hindring for anvendelsen af forordningen under hensyn til dennes formaal. Under hensyn til, at der ° som sagsoegerne selv indgaaende har beskrevet det ° er uoverensstemmelse mellem Kongeriget Spanien og Det Forenede Kongerige om hoejhedsretten over det omraade, hvor Gibraltars lufthavn er beliggende, og under hensyn til de vanskeligheder, som denne uoverensstemmelse medfoerer for lufthavnens drift, vil en udvikling af lufttrafikken mellem Gibraltars lufthavn og de oevrige lufthavne inden for Faellesskabet bero paa, at den samarbejdsordning, der er aftalt mellem de to stater, ivaerksaettes.
20 Herefter kan artikel 1, stk. 3, i forordning nr. 294/91 ikke antages at udgoere en beslutning i traktatens artikel 173, stk. 2' s forstand, men maa derimod anses for at falde ind under forordningens generelle karakter.
21 Sagen kan derfor ikke antages til realitetsbehandling, men maa afvises, uden at det er noedvendigt at tage stilling til de oevrige anbringender, der er gjort gaeldende til stoette for afvisningspaastanden.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
22 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Da Gibraltars regering og Gibraltar Development Corporation har tabt sagen, boer de tilpligtes at betale sagens omkostninger. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 4, foerste afsnit, baerer intervenienterne, Kongeriget Spanien, Det Forenede Kongerige og Kommissionen, deres egne omkostninger.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
DOMSTOLEN
1) Sagen afvises.
2) Sagsoegerne betaler sagens omkostninger.
3) Intervenienterne, Kongeriget Spanien, Det Forenede Kongerige og Kommissionen, baerer deres egne omkostninger.
Saaledes bestemt i Luxembourg den 12. juli 1993.