62012CC0204_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Er indførelsen af en støtteordning for elektricitet produceret på grundlag af vedvarende energikilder, hvorved producenter af grøn elektricitet i en bestemt region tildeles grønne certifikater, og eldistributørerne forpligtes til årligt at indgive et antal grønne certifikater svarende til en kvote, samtidig med at det forbydes disse at anvende oprindelsesgarantier fra en anden medlemsstat i Den Europæiske Union eller i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), forenelig med bestemmelserne om varernes frie bevægelighed og forbuddet mod forskelsbehandling?
2. Det er det primære spørgsmål, der rejses med de foreliggende anmodninger om præjudiciel afgørelse, som ligeledes vedrører fortolkningen af bestemmelserne i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/77/EF af 27. september 2001 om fremme af elektricitet produceret fra vedvarende energikilder inden for det indre marked for elektricitet (2) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/54/EF af 26. juni 2003 om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 96/92/EF (3) .
3. Da de foreliggende sager bevæger sig ind på et område, hvor to af den europæiske konstruktions meget stærke kræfter, nemlig varernes frie bevægelighed og forbuddet mod forskelsbehandling, kan gribe ind i og muligvis komme i strid med hinanden, ser det ved første øjekast ud, som om Domstolen må påtage sig en vanskelig og risikabel opgave med at tilnærme og finde en ligevægt mellem disse målsætninger, som begge er af grundlæggende værdi.
4. Jeg mener dog ikke, at Domstolen behøver at påtage sig denne opgave, da den omstridte nationale lovgivning, som forbyder at tage oprindelsesgarantier fra andre lande i betragtning, hverken har eller kan have til formål at beskytte miljøet.
5. I dette forslag til afgørelse vil jeg hævde, at selv om artikel 5 i direktiv 2001/77 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning om støtte til vedvarende energi som den i hovedsagerne omhandlede, hvorved producenterne af grøn elektricitet i en bestemt region tildeles grønne certifikater, og eldistributørerne forpligtes til årligt at indgive et antal grønne certifikater svarende til en kvote, idet den forbyder at tage oprindelsesgarantier fra en anden EU- eller EØS-medlemsstat i betragtning, er artikel 28 EF og artikel 11 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992 (4) til gengæld til hinder for en sådan lovgivning, som udgør en diskriminerende forhindring af samhandelen mellem medlemsstaterne uden at være begrundet i tvingende miljøbeskyttelseshensyn.
I – Gældende lovgivning
A – EU-retten
1. Direktiv 2001/77
6. Ifølge direktivets første betragtning blev det udstedt med henblik på at bidrage til miljøbeskyttelsen og den bæredygtige udvikling, skabe lokale arbejdspladser, styrke den sociale samhørighed, bidrage til forsyningssikkerheden og fremskynde opfyldelsen af forpligtelserne ifølge Kyotoprotokollen til De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer, som blev vedtaget den 11. december 1997 (5) og godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved beslutning 2002/358/EF (6) . Direktivet fastsatte vejledende nationale mål for produktion af elektricitet fra vedvarende energikilder med henblik på at nå op på en samlet andel på 22% i 2010.
7. 10., 11. og 14.-16. betragtning til direktiv 2001/77 har følgende ordlyd:
»(10)	Dette direktiv forpligter ikke medlemsstaterne til at anerkende købet af en oprindelsesgaranti fra andre medlemsstater eller det tilsvarende køb af elektricitet som bidrag til opfyldelse af en national kvoteforpligtelse. Med henblik på at lette handelen med elektricitet fra vedvarende energikilder og for at øge gennemsigtigheden for forbrugerne, når disse skal vælge mellem elektricitet produceret fra ikke-vedvarende og elektricitet produceret fra vedvarende energikilder, er en oprindelsesgaranti for denne type elektricitet imidlertid nødvendig. Oprindelsesgarantiordninger indebærer ikke i sig selv en ret til at blive omfattet af de nationale støtteordninger i forskellige medlemsstater. Det er vigtigt, at alle former for elektricitet fra vedvarende energikilder er omfattet af en sådan oprindelsesgaranti.
(11) Der bør klart skelnes mellem oprindelsesgarantier og salgbare grønne certifikater.
[…]
(14) Medlemsstaterne har forskellige ordninger for støtte til vedvarende energikilder i nationalt regi, herunder grønne certifikater, investeringsstøtte, skattefritagelse, ‑nedsættelse eller ‑refusion og direkte prisstøtte. Et vigtigt middel til at nå målet med dette direktiv er at sikre, at disse ordninger fungerer som de skal, indtil der etableres en fællesskabsramme, således at investorernes tillid bevares.
(15) I betragtning af den begrænsede erfaring med nationale ordninger og den nuværende relativt begrænsede andel af elektricitet fra vedvarende energikilder, der er omfattet af ordninger for prisstøtte i Fællesskabet, er det for tidligt at fastlægge en fællesskabsramme for støtteordninger.
(16) Det er imidlertid nødvendigt efter en tilstrækkelig overgangsperiode at tilpasse støtteordningerne for det indre marked for elektricitet, som er under udvikling. […]«
8. Artikel 1 i direktiv 2001/77 fastsætter, at »[f]ormålet med dette direktiv er at fremme en forøgelse af vedvarende energikilders bidrag til produktionen af elektricitet inden for det indre marked for elektricitet og skabe grundlaget for en kommende fællesskabsramme herfor«.
9. Direktivets artikel 3, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger til at fremme et øget forbrug af elektricitet fra vedvarende energikilder i overensstemmelse med de fastsatte vejledende, nationale mål, jf. stk. 2. Foranstaltningerne bør stå i rimeligt forhold til det mål, der skal nås.«
10. Direktivets artikel 4 med overskriften »Støtteordninger« fastsætter følgende:
»1. Med forbehold af [EF-traktatens] artikel 87 og 88 vurderer Kommissionen anvendelsen af sådanne ordninger i medlemsstaterne, hvorefter elproducenter på grundlag af bestemmelser udstedt af de offentlige myndigheder modtager direkte eller indirekte støtte, og som kunne virke begrænsende på handelen, idet udgangspunktet skal være, at disse ordninger bidrager til virkeliggørelsen af målene i [EF-traktatens] artikel 6 og 174.
2. Senest den 27. oktober 2005 forelægger Kommissionen en […] rapport[, der] om nødvendigt [ledsages] af et forslag til en fællesskabsramme for ordninger for støtte til elektricitet fra vedvarende energikilder.
Et forslag til ramme skal:
[…]
b) være forenelig med principperne for det indre marked for elektricitet
[…]«
11. Artikel 5 i direktiv 2001/77, der har overskriften »Oprindelsesgaranti for elektricitet fra vedvarende energikilder«, fastsætter følgende:
»1. Senest den 27. oktober 2003 sikrer medlemsstaterne, at det kan garanteres, at elektricitet fra vedvarende energikilder faktisk er produceret fra sådanne energikilder, jf. definitionen i dette direktiv, efter objektive, gennemsigtige og ikke-diskriminerende kriterier, som fastsættes af de enkelte medlemsstater. De sørger for, at der efter anmodning udstedes oprindelsesgarantier med dette formål.
[…]
3. Oprindelsesgarantierne skal:
– angive, hvilken energikilde den pågældende mængde elektricitet er produceret fra, angive produktionsdatoer og ‑steder, og, hvis det drejer sig om vandkraftværker, præcisere de pågældende anlægs kapacitet, samt
– gøre det muligt for producenter af elektricitet fra vedvarende energikilder at dokumentere, at den elektricitet, de sælger, er elektricitet fra vedvarende energikilder i dette direktivs forstand.
4. Medlemsstaterne bør gensidigt anerkende oprindelsesgarantier udstedt i henhold til stk. 2 som bevis udelukkende for de i stk. 3 omhandlede bestemmelser. Enhver ikke-anerkendelse af oprindelsesgarantier som et sådant bevis – navnlig med henblik på forebyggelse af svig – skal ske på grundlag af objektive, gennemsigtige og ikke-diskriminerende kriterier. […]«
12. Direktiv 2001/77 blev indarbejdet i EØS-aftalen ved afgørelse truffet af Det Blandede EØS-udvalg nr. 102/2005 af 8. juli 2005, der trådte i kraft den 1. september 2006, om ændring af bilag IV (energi) til EØS-aftalen (7) .
13. Artikel 2, artikel 3, stk. 2, samt artikel 4-8 i direktiv 2001/77 blev ophævet med virkning fra den 1. april 2010 ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/28/EF af 23. april 2009 om fremme af anvendelsen af energi fra vedvarende energikilder og om ændring og senere ophævelse af direktiv 2001/77/EF og 2003/30/EF (8) . Dette direktiv ophævede direktiv 2001/77 i dets helhed med virkning fra den 1. januar 2012.
2. Direktiv 2003/54
14. Direktiv 2003/54 indgår i den »anden energipakke«, som blev vedtaget af EU-lovgiver med henblik på en gradvis liberalisering af et indre marked for elektricitet og gas.
15. 26. betragtning til direktiv 2003/54 har følgende ordlyd:
»Overholdelse af offentlige tjenesteydelser er et grundlæggende krav i dette direktiv, og det er vigtigt, at der i direktivet opstilles fælles minimumstandarder, som alle medlemsstater skal overholde, og hvormed der tages hensyn til målsætningerne om forbrugerbeskyttelse, forsyningssikkerhed, miljøbeskyttelse og ensartede konkurrenceniveauer i alle medlemsstater. Det er vigtigt, at kravene til offentlige tjenesteydelser kan fortolkes nationalt på baggrund af nationale forhold, idet det forudsættes, at fællesskabslovgivningen overholdes.«
16. Artikel 3, stk. 1 og 2, i direktiv 2003/54 har følgende ordlyd:
»1. Medlemsstaterne påser på grundlag af deres institutionelle opbygning og under behørig iagttagelse af subsidiaritetsprincippet, at elektricitetsselskaber drives efter dette direktivs principper, jf. dog stk. 2, med henblik på at etablere et konkurrencebaseret, sikkert og miljømæssigt bæredygtigt elektricitetsmarked. De afstår fra at forskelsbehandle disse selskaber for så vidt angår såvel rettigheder som forpligtelser.
2. Medlemsstaterne kan under fuld iagttagelse af de relevante bestemmelser i [EF-traktaten], særlig artikel 86, ud fra almindelig økonomisk interesse pålægge selskaber i elektricitetssektoren offentlige serviceforpligtelser, som kan omfatte leveringernes sikkerhed, herunder forsyningssikkerhed, regelmæssighed, kvalitet og pris samt miljøbeskyttelse, herunder energieffektivitet og klimabeskyttelse. Disse forpligtelser skal være klart definerede, og de skal være gennemsigtige, ikke-diskriminerende og kontrollerbare, og de skal sikre EU-elektricitetsselskaber lige adgang til de nationale forbrugere. […]«
17. Direktiv 2003/54 blev indarbejdet i EØS-aftalen ved afgørelse truffet af Det Blandede EØS-udvalg nr. 146/2005 af 2. december 2005, der trådte i kraft den 1. juni 2007, om ændring af bilag IV (energi) til EØS-aftalen (9) .
B – Regionen Flanderns lovgivning
1. Dekret af 17. juli 2000 om forvaltning af elektricitetsmarkedet
18. Dekret om forvaltning af elektricitetsmarkedet (Vlaams decreet houdende de organisatie van de elektriciteitsmarkt) af 17. juli 2000 (10) tog bl.a. sigte på gennemførelsen af direktiv 2001/77 og 2003/54. Det blev ophævet ved et dekret af 8. maj 2009.
19. Elektricitetsdekretets artikel 2, nr. 17, definerede »[grønne] certifikater« som »immaterielle omsættelige goder, som viser, at en [producent] i et bestemt år har fremstillet en bestemt mængde [grøn] elektricitet udtrykt i kWh«.
20. Dekretets artikel 22 fastsatte følgende: »På anmodning af producenten udsteder reguleringsmyndigheden et grønt certifikat pr. 1 000 kWh [grøn] elektricitet, som den pågældende producent godtgør at have produceret i regionen Flandern [...].«
21. Dekretets artikel 23, stk. 1, fastsatte, at »[e]nhver, der leverer elektricitet til slutaftageren, der er tilsluttet distributionsnettet eller transmissionsnettet, er forpligtet til årligt inden den 31. marts for reguleringsmyndigheden at fremlægge det antal [grønne] certifikater, som er blevet fastsat i henhold til stk. 2«.
22. Dekretets artikel 23a tillod salg af elektricitet til slutaftagere i regionen Flandern, »for så vidt som leverandøren fremlægger et tilsvarende antal [grønne] certifikater for [Vlaamse Reguleringsinstantie voor de Elektriciteits- en Gasmarkt] (11) «.
23. Elektricitetsdekretets artikel 24 fastsatte, at Vlaamse regering (den flamske regering) (12) »fastsætter de nærmere gennemførelsesregler og procedurer for tildeling af [grønne] certifikater, samt hvilke certifikater der kan anses for at opfylde forpligtelsen i henhold til artikel 23 […]«.
24. Dekretets artikel 25 fastsatte, at »[d]en flamske regering bemyndiges til efter høring af [VREG] og ud fra tilsvarende eller ligeværdige garantier for udstedelsen af sådanne certifikater at godkende [grønne] certifikater for elektricitet, som ikke er produceret i regionen Flandern, jf. dog artikel 23 [...]«.
25. Dekretets artikel 37, stk. 2, havde følgende ordlyd: »[...] den administrative bøde for tilsidesættelse af artikel 23, stk. 1, [fastsættes] [f]ra den 31. marts 2005 [...] til 125 EUR pr. manglende certifikat«.
2. Den flamske regerings bekendtgørelse af 5. marts 2004
26. Den flamske regerings bekendtgørelse af 5. marts 2004 gennemførte elektricitetsdekretets artikel 24.
27. Denne bekendtgørelse indeholdt i den oprindelige version artikel 15, stk. 1, som fastsatte, at: »[t]il opfyldelse af [den grønne] certifikatforpligtelse[…] godkender VREG kun de [grønne] certifikater, der er tildelt for elektricitet fremstillet i regionen Flandern [...]«.
28. Som følge af en afgørelse fra Raad van State om, at anvendelsen af artikel 15 i den flamske regerings bekendtgørelse af 5. marts 2004 skulle udsættes, blev denne artikel ændret ved en bekendtgørelse af 25. februar 2005, som finder anvendelse i sag C-204/12, idet ordene »i regionen Flandern« i stk. 1 blev udeladt.
29. Desuden indeholdt den flamske regerings bekendtgørelse af 5. marts 2004 i den ved bekendtgørelse af 8. juli 2005 ændrede udgave, som finder anvendelse i sagerne C-205/12 – C-208/12, følgende bestemmelser.
30. Denne bekendtgørelses artikel 1, stk. 2, nr. 14, definerede »oprindelsesgarantier« som »dokumentation, der godtgør, at en mængde elektricitet, der leveres til slutaftagere, er fremstillet ved hjælp af vedvarende energikilder«.
31. Nævnte bekendtgørelses artikel 13, stk. 2 og 3, som indgår i afdeling III under overskriften »Registrering af [grønne] elcertifikater«, havde følgende ordlyd:
»Stk. 2: Af [grønne] certifikater skal fremgå mindst følgende oplysninger:
[...]
6° hvorvidt det [grønne] certifikat kan godkendes eller ikke godkendes med hensyn til opfyldelse af certifikatbetingelserne i henhold til artikel 15
[...]
Stk. 3: Bemærkningen i henhold til stk. 2, nr. 6, er:
1° »kan godkendes«, hvis det [grønne] certifikat opfylder betingelserne i artikel 15, stk. 1, [...]
2° »kan ikke godkendes«, hvis det [grønne] certifikat ikke opfylder betingelserne i artikel 15, stk. 1, [...]«
32. Samme bekendtgørelses artikel 15, stk. 3, fastsatte, at »[grønne] certifikater, der anvendes som oprindelsesgarantier i overensstemmelse med underafdeling III, [også kan] anvendes til opfyldelse af certifikatforpligtelsen, på betingelse af at bemærkningen i henhold til artikel 13, stk. 2, nr. 6, er »kan godkendes««.
33. Artikel 15a og 15c i bekendtgørelsen af 5. marts 2004, som ændret ved bekendtgørelsen af 8. juli 2005, som indgik i underafdeling III under overskriften »Brug af [grønne] certifikater som oprindelsesgarantier«, fastsatte følgende:
»Artikel 15a, stk. 1. [Grønne] certifikater kan anvendes som oprindelsesgarantier ved salg af elektricitet til slutaftagere som elektricitet fra vedvarende energikilder […]
[...]
Artikel 15c, stk. 1. En oprindelsesgaranti hidrørende fra en anden belgisk region eller fra et andet land kan indføres i [regionen Flandern for her at blive] anvendt som oprindelsesgaranti, såfremt ejeren [over for VREG godtgør, at følgende betingelser er opfyldt]:
[…]
Stk. 2. Når en oprindelsesgaranti indføres fra en anden belgisk region eller et andet land, registreres dets oplysninger i den centrale database som et [grønt] certifikat med følgende bemærkninger:
1° »kan ikke godkendes«, jf. artikel 13, stk. 2, nr. 6
[...]
[Grønne] certifikater fra en anden belgisk region eller et andet land kan registreres med bemærkningen »kan godkendes«, såfremt den flamske regering i henhold til [elektricitetsdekretets] artikel 25 beslutter at godkende de pågældende certifikater.
Registreringen [finder sted, når myndighederne i en anden belgisk region eller et andet land har tilstillet VREG de nødvendige oplysninger fra oprindelsesgarantien], og efter at det andet land eller den anden belgiske region definitivt har gjort oprindelsesgarantien ubrugelig.
[…]«
II – Hovedsagerne og de præjudicielle spørgsmål
34. Elleverandøren Essent Belgium NV (13) var mellem 2003 og 2009 omfattet af forpligtelsen i henhold til elektricitetsdekretets artikel 23, stk. 1, til årligt senest den 31. marts at indgive et antal grønne certifikater til den flamske reguleringsmyndighed for elektricitets- og gasmarkedet, VREG.
35. Med henblik på opfyldelsen af disse forpligtelser for 2005-2009 indgav Essent grønne certifikater til VREG, der hidrørte fra elproducenter fra regionerne Flandern, Vallonien og Bruxelles, og desuden oprindelsesgarantier for 2005 fra producenter i Nederlandene og Norge, for 2006 fra producenter i Danmark og Norge og for 2007-2009 fra producenter i Norge (14) .
36. For så vidt som den flamske regering ikke havde truffet foranstaltning til gennemførelse af elektricitetsdekretets artikel 25, kunne kun certifikater for produktion af grøn strøm i regionen Flandern reelt godkendes, og VREG pålagde derfor i henhold til dette dekrets artikel 37, stk. 2, Essent bøder på henholdsvis 542 125 EUR for 2005, 234 750 EUR for 2006, 166 125 EUR for 2007, 281 250 EUR for 2008 og 302 375 EUR for 2009.
37. Efter at Essent har indbragt disse afgørelser til prøvelse for Rechtbank van eerste aanleg te Brussel (Belgien), har denne ret besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1) Er en national ordning som den, der er fastsat i [elektricitetsdekretet] og gennemført ved [den flamske regerings bekendtgørelse af 5. marts 2004] som ændret ved [bekendtgørelse af 25. februar 2005] og ved [bekendtgørelse af 8. juli 2005], hvorved
– leverandører af elektricitet til slutaftagere, der er tilsluttet distributionsnettet eller transmissionsnettet, er forpligtet til årligt at indgive et bestemt antal grønne certifikater til reguleringsmyndigheden ([elektricitetsdekretets] artikel 23)
– leverandører af elektricitet til slutaftagere, der er tilsluttet distributionsnettet eller transmissionsnettet, pålægges en administrativ bøde af [VREG], såfremt de ikke har indgivet det tilstrækkelige antal grønne certifikater til at opfylde en pålagt kvote med hensyn til grønne certifikater ([elektricitetsdekretets] artikel 37, stk. 2)
– det udtrykkeligt er bestemt, at oprindelsesgarantier fra andre lande på bestemte betingelser kan godkendes til opfyldelse af kvotepligten (artikel 15d, stk. 2, i [den flamske regerings bekendtgørelse af 5.3.2004, som ændret ved bekendtgørelsen af 8.7.2005]) [(dette led er ikke indeholdt i det i sag C-204/12 forelagte spørgsmål)]
– [VREG] ikke kan eller vil tage hensyn til oprindelsesgarantier fra Norge [og Nederlandene] [(den præcise formulering af det i sag C-204/12 forelagte spørgsmål)] [og fra Danmark] [(den præcise formulering af det i sag C-205/12 forelagte spørgsmål)] [og fra Danmark og Sverige] [(den præcise formulering af det i sag C-206/12 forelagte spørgsmål)] i mangel af gennemførelsesbestemmelser fra den flamske regering, der anerkender fremlæggelsen af sådanne certifikater som lige eller ligeværdig [[elektricitetsdekretets] artikel 25 og [i) hvad angår sag C-204/12] artikel 15, stk. 1, i [den flamske regerings bekendtgørelse af 5.3.2004, som ændret ved bekendtgørelsen af 25.2.2005], [ii) hvad angår sagerne C-205/12 – C-208/12], artikel 15d, stk. 2, i [den flamske regerings bekendtgørelse af 5.3.2004, som ændret ved bekendtgørelsen af 8.7.2005]], uden at [VREG] i det konkrete tilfælde undersøger ligheden eller ligeværdigheden
– det i hele den periode, hvor [elektricitetsdekretet] var i kraft, reelt kun var certifikater for produktion af grøn [elektricitet] i regionen Flandern, der blev taget i betragtning ved efterprøvelsen af, om kvoteforpligtelsen var opfyldt, mens der for leverandører af elektricitet til slutaftagere, der er tilsluttet distributionsnettet eller transmissionsnettet, ikke fandtes nogen mulighed for at godtgøre, at de indgivne oprindelsesgarantier [fra andre medlemsstater i Den Europæiske Union] [(denne formulering optræder ikke i det i sag C-204/12 forelagte spørgsmål)] opfyldte betingelserne for anerkendelse af lige eller ligeværdige garantier ved udstedelsen af sådanne certifikater,
forenelig med artikel 28 EF og EØS-aftalens artikel 11 og/eller artikel 30 EF og EØS-aftalens artikel 13 [(det i sag C-207/12 og C-208/12 forelagte spørgsmål vedrører udelukkende EØS-aftalens artikel 11 og 13)]?
2) Er en national ordning som omhandlet i [første spørgsmål] forenelig med artikel 5 i direktiv [2001/77] [(i sag C-207/12 og C-208/12 forelægges dette spørgsmål kun, »for så vidt som den pågældende bestemmelse er relevant for EØS-aftalen«)]?
3) Er en national ordning som omhandlet i [første spørgsmål] forenelig med lighedsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling, således som disse principper bl.a. er fastsat i artikel 18 TEUF [(sag C-204/12 – C-206/12)], i EØS-aftalens artikel 4 [(sag C-207/12 og C-208/12)] og i artikel 3 i direktiv [2003/54] [(i sag C-207/12 og C-208/12 forelægges spørgsmålet om den nævnte artikel 3 kun, »for så vidt som den pågældende bestemmelse er relevant for EØS-aftalen«)]?
III – Analyse
A – Indledende betragtninger
1. Formaliteten med hensyn til anmodningerne om præjudiciel afgørelse
38. VREG, Vlaamse Gewest (regionen Flandern) og Vlaamse Gemeenschap (Det Flamske Fællesskab) (15) har gjort gældende, at de anmodninger om præjudiciel afgørelse, der er indgivet til Domstolen, ikke kan antages til realitetsbehandling, med den begrundelse, dels at denne ikke har kompetence til at fortolke national ret eller afgøre, om den er forenelig med EU-retten, og dels at de pågældende spørgsmål ikke er relevante for løsningen af tvisten i hovedsagerne, eftersom de er baseret på en urigtig fortolkning af den nationale ret, idet den forelæggende ret fejlagtigt sidestiller oprindelsesgarantier og grønne certifikater, mens elektricitetsdekretets artikel 25 ikke omfatter oprindelsesgarantier.
39. Jeg finder på ingen måde disse to argumenter overbevisende i betragtning af reglerne for kompetencefordelingen mellem Domstolen og de nationale retter inden for rammerne af den mekanisme for samarbejde, som er indført ved artikel 267 TEUF.
40. For det første fremgår det af fast retspraksis, at det udelukkende tilkommer den nationale retsinstans, for hvem en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, både om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, og relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de af den nationale retsinstans stillede spørgsmål vedrører fortolkningen af en bestemmelse i EU-retten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse herom. Den formodning om relevans, som er knyttet til spørgsmål, der forelægges af nationale retter til præjudiciel afgørelse, kan kun afkræftes i helt særlige tilfælde, og navnlig når det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af de EU-retlige bestemmelser i spørgsmålene savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand (16) .
41. For det andet har Domstolen fastslået, at den omstændighed, at de præjudicielle spørgsmål efter deres ordlyd indeholder en anmodning til Domstolen om at udtale sig om, hvorvidt en national bestemmelse er forenelig med EU-retten, ikke hindrer Domstolen i at give den forelæggende ret et relevant svar ved at forsyne denne med de elementer til fortolkning af EU-retten, som vil gøre det muligt for den selv at afgøre spørgsmål om nationale bestemmelsers forenelighed med EU-retten (17) .
42. For det tredje skal det bemærkes, at det ikke tilkommer Domstolen at udtale sig om fortolkningen af national ret (18) . Domstolen skal således i henhold til kompetencefordelingen mellem EU’s retsinstanser og de nationale retter tage hensyn til de retsregler, som ifølge forelæggelsesafgørelsen er baggrunden for de præjudicielle spørgsmål.
43. I den foreliggende sag anmoder den forelæggende ret ikke om en fortolkning af national ret, men er i tvivl om, hvorvidt den regionale støtteordning for produktion af elektricitet fra vedvarende energikilder er forenelig med en række bestemmelser i EU-retten, såvel primære som afledte. Tvivlen skyldes, at den pågældende ordning er til hinder for, at oprindelsesgarantier fra andre lande tages i betragtning. Forelæggelsesafgørelsen angiver tydeligt, hvilke EU-retlige bestemmelser der ønskes fortolket, idet den gør rede for sammenhængen mellem denne fortolkning og de berørte nationale regler. Desuden angiver den præcist, hvilke nationale lovbestemmelser der finder anvendelse, og virkningerne af de ændringer i bestemmelserne, der blev foretaget i løbet af 2005. Jeg bemærker desuden, at den beskrivelse, der gives af hovedsagernes genstand samt af de faktiske omstændigheder, og de retsregler, som danner baggrund for de præjudicielle spørgsmål, har givet de berørte parter mulighed for at indgive indlæg i henhold til artikel 23, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol.
44. Anmodningerne om præjudiciel afgørelse kan følgelig antages til realitetsbehandling.
2. Anvendelse af EØS-aftalen og bilag IV (energi) til denne
45. Hvad EØS-aftalen angår skal jeg blot henvise til, at det ifølge fast retspraksis tilkommer Domstolen at sørge for, at de bestemmelser i denne aftale, der i det væsentlige er identiske med bestemmelserne i traktaten, fortolkes ensartet inden for medlemsstaterne (19) .
B – Besvarelse af spørgsmålene
46. Den forelæggende ret ønsker med sine spørgsmål, som bør behandles samlet, nærmere bestemt oplyst, om artikel 5 i direktiv 2001/77 eller, hvis det er relevant, artikel 28 EF og artikel 30 EF samt EØS-aftalens artikel 11 og 13 eller forbuddet mod forskelsbehandling i bl.a. artikel 12 EF, EØS-aftalens artikel 4 og artikel 3 i direktiv 2003/54 skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning om støtte til vedvarende energi, som den i hovedsagerne omhandlede, som udelukker muligheden for at tage oprindelsesgarantier fra en anden EU- eller EØS-medlemsstat i betragtning.
1. Fortolkning af direktiv 2001/77
47. To modstridende fortolkninger af bestemmelserne i direktiv 2001/77 står her over for hinanden.
48. På den ene side har VREG og Europa-Kommissionen bestridt, at den flamske ordning er uforenelig med det pågældende direktiv, og har støttet deres standpunkt på det forhold, at der skelnes mellem den ordning om anerkendelse af oprindelsesgarantier med henblik på at sikre den frie bevægelighed for grøn elektricitet, der indføres ved dette direktiv, og systemet med grønne certifikater, der er indført inden for rammerne af nationale støtteordninger.
49. Ifølge Kommissionen fremgår det af 10. og 11. betragtning til direktiv 2001/77, at der bør skelnes mellem oprindelsesgarantier, der er indført ved artikel 5 med henblik på at lette handelen med elektricitet og øge gennemsigtigheden for forbrugerne ved at dokumentere, at den pågældende elektricitet er produceret fra vedvarende energikilder, og grønne certifikater, der er indført v ed forskellige nationale støtteordninger i henhold til dette direktivs artikel 4. Disse grønne certifikater, som ikke er underlagt et harmoniseret system, har til formål at støtte produktionen af grøn elektricitet ved at give elproducenterne et indtægtssupplement til dækning af meromkostningerne ved denne produktion. Til forskel fra oprindelsesgarantier er grønne certifikater omsættelige, idet de kan handles på et sekundært marked, hvor der er konkurrence mellem producenterne. Heraf følger, at oprindelsesgarantier ikke indebærer ret til at blive omfattet af sådanne nationale støtteordninger, og at medlemsstaterne ikke er forpligtet til at anerkende oprindelsesgarantier fra andre medlemsstater som bidrag til opfyldelsen af de nationale kvoter.
50. VREG m.fl. har ligeledes støttet sin argumentation på forskellen mellem oprindelsesgarantier og grønne certifikater og har afvist anvendelsen af artikel 5 i direktiv 2001/77 vedrørende de førstnævnte, men mener i stedet, at direktivets artikel 4 vedrørende støtteordninger finder anvendelse. Ifølge VREG m.fl. er formålet med oprindelsesgarantier, som skal lette handelen med grøn elektricitet og øge gennemsigtigheden, forskelligt fra formålet med grønne certifikater, som er instrumenter, der bidrager til opfyldelsen af de nationale kvoteforpligtelser til at levere elektricitet produceret fra vedvarende energikilder. Under henvisning til, at den forelæggende ret udtrykkeligt har begrænset sit spørgsmål til en bedømmelse af, om de nationale bestemmelser er forenelige med artikel 5 i direktiv 2001/77, har VREG m.fl. i denne henseende anført, at oprindelsesgarantiordningen i regionen Flandern er forenelig med de betingelser, der er fastsat i den nævnte bestemmelse.
51. På den anden side har Essent og den nederlandske regering givet udtryk for det modsatte standpunkt ud fra den betragtning, at den omtvistede ordning udelukker muligheden for at tage oprindelsesgarantier fra andre medlemsstater i betragtning, skønt en sådan udelukkelse ifølge artikel 5, stk. 4, i direktiv 2001/77 kun er tilladt på grundlag af objektive, gennemsigtige og ikke-diskriminerende kriterier.
52. Efter deres mening følger det heraf, at den flamske lovgivning ikke er forenelig med princippet om gensidig anerkendelse af oprindelsesgarantier.
53. Jeg nærer ingen særlig tvivl med hensyn til dette spørgsmål, hvis svar ifølge Domstolens fremgangsmåder ved fortolkningsspørgsmål skal findes ved at undersøge først ordlyden af direktiv 2001/77 og derefter direktivets almindelige opbygning og formål.
54. Direktivets artikel 5, stk. 3, fastsætter, at oprindelsesgarantier, som angiver, hvilken energikilde den pågældende mængde elektricitet er produceret fra, og angiver produktionsdatoer og ‑steder, skal gøre det muligt for producenter af elektricitet fra vedvarende energikilder at dokumentere, at den elektricitet, de sælger, er produceret fra vedvarende energikilder. Direktivets artikel 5, stk. 4, knæsætter princippet om gensidig anerkendelse af oprindelsesgarantier, men begrænser omfanget af denne anerkendelse ved at fastsætte, at oprindelsesgarantierne bør anerkendes »som bevis udelukkende […]«. Adverbiet »udelukkende« er udtryk for EU-lovgivers hensigt om at begrænse virkningerne af den gensidige anerkendelse til et bevis for, at den producerede elektricitet er af grøn oprindelse.
55. Desuden fremgår det af tiende betragtning til direktiv 2001/77, at medlemsstaterne ikke er forpligtet til at anerkende købet af en oprindelsesgaranti fra andre medlemsstater eller det tilsvarende køb af elektricitet som bidrag til opfyldelse af en national kvoteforpligtelse, og at oprindelsesgarantiordninger ikke i sig selv indebærer en ret til at blive omfattet af de nationale støtteordninger.
56. Det følger heraf, at direktiv 2001/77 ikke kræver, at oprindelsesgarantier, der hidrører fra udenlandske producenter, tages i betragtning i forbindelse med en national støtteordning som den i hovedsagerne omhandlede, der er baseret på udstedelse af grønne certifikater.
57. Denne ordlydsfortolkning understøttes af resultatet af analysen af den almindelige opbygning af direktiv 2001/77. Det er nemlig ubestridt, at direktivet klart skelner mellem oprindelsesgarantiordningen og de nationale støtteordninger for vedvarende energi, som er omhandlet i to forskellige artikler. Mens artikel 4 i direktiv 2001/77 blot fastsætter, at Kommissionen skal vurdere anvendelsen af støtteordningerne i medlemsstaterne, idet det udtrykkeligt nævnes, at de kan virke begrænsende på handelen, i betragtning af at de bidrager til virkeliggørelsen af målene i EF-traktatens artikel 6 og 174, definerer og regulerer det samme direktivs artikel 5 oprindelsesgarantierne, hvis formål er at lette handelen med grøn elektricitet for at sikre en gensidig anerkendelse heraf. Oprindelsesgarantierne og de grønne certifikater udgør følgelig i henhold til direktiv 2001/77 to separate, forskellige retlige instrumenter.
58. Endelig bekræftes den fortolkning, jeg foreslår, af formålene med direktiv 2001/77, således som de bl.a. fremgår af direktivets betragtninger. Direktivet tilsigter ikke en fuldstændig harmonisering af lovgivningen om elproduktion fra vedvarende energikilder. Det fastsætter blot nationale vejledende mål for forbruget, men lader det være op til medlemsstaterne frit at vælge arten og indholdet af de foranstaltninger, der skal træffes for at opfylde disse mål, og medlemsstaterne råder derfor over en vid skønsmargin. Ifølge 14.-16. betragtning til direktiv 2001/77 indføres der en overgangsordning, hvor medlemsstaterne kan anvende forskellige støtteordninger, heriblandt grønne certifikater, som det anses for at være »for tidligt« at fastlægge en fællesskabsramme for. At forpligte medlemsstaterne til at lade oprindelsesgarantier indgå i støtteordningerne ville således begrænse deres råderum inden for området, mens dette åbenbart ikke har været EU-lovgivers hensigt.
59. Alt taler således for at fastslå, at direktiv 2001/77, som gør oprindelsesgarantier og grønne certifikater til to forskellige retlige instrumenter, ikke i sig selv kræver, at de førstnævnte skal sidestilles med de sidstnævnte i en national støtteordning for produktion af elektricitet fra vedvarende energikilder.
60. Det er derfor nødvendigt at undersøge, om artikel 28 EF og 30 EF samt EØS-aftalens artikel 11 er til hinder for en national lovgivning som den, der er omhandlet i hovedsagerne.
2. Fortolkning af reglerne om de frie varebevægelser
61. Med henvisning til dom af 13. marts 2001 i sagen PreussenElektra (20) giver den forelæggende ret udtryk for den opfattelse, at den forpligtelse, som elleverandørerne i regionen Flandern har til at købe flamske grønne certifikater, umiddelbart udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion. Rechtbank van eerste aanleg te Brussel henviser desuden til Kommissionens skrivelse, som blev tilsendt Kongeriget Belgien den 25. juli 2001 ved meddelelsen om det omtvistede regelsæt i henhold til traktaternes bestemmelser om statsstøtte, og bemærker, at de flamske myndigheder da udtrykkeligt »for ikke at overtræde reglerne for det indre marked […] [havde forpligtet sig] til at give importører af elektricitet mulighed for at godtgøre, at de havde importeret grøn strøm«.
62. Ifølge VREG m.fl. forudsætter den forelæggende ret fejlagtigt, at oprindelsesgarantier udgør varer i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 28 EF, mens disse garantier ikke kan betegnes som sådanne, henset til deres sekundære og immaterielle karakter. Det er kun elektriciteten i sig selv, der kan betegnes som en vare, men spørgsmålet om, hvorvidt den flamske lovgivning hindrer den frie bevægelighed for grøn elektricitet, er ikke genstand for det præjudicielle spørgsmål. Under alle omstændigheder udgør den omtvistede ordning ikke en hindring, da den grønne elektricitet, der produceres i andre lande, frit kan importeres til regionen Flandern. Med hensyn til grønne certifikater fra andre EU- eller EØS-medlemsstater er de ikke genstand for prøvelse i hovedsagerne og udgør heller ikke varer.
63. Hvis det fastslås, at der er tale om en hindring af de frie varebevægelser, kan dette ifølge VREG m.fl. begrundes i tvingende hensyn til miljøbeskyttelse, og den flamske lovgivning udgør en passende og forholdsmæssig foranstaltning, som ikke er diskriminerende.
64. Kommissionen har for det første gjort gældende, at selv om elektricitet ifølge fast retspraksis skal betegnes som en vare som omhandlet i artikel 28 EF og EØS-aftalens artikel 11, gælder dette ikke for oprindelsesgarantier, der har en sekundær karakter i forhold til elektricitet og letter handelen dermed. Kommissionen vurderer i øvrigt, at en lovgivning som den i hovedsagerne omtvistede, der kombinerer ordningen med grønne certifikater med obligatoriske kvoter, ikke kan sidestilles med den ordning, der var omhandlet i den sag, der gav anledning til PreussenElektra-dommen, eftersom eldistributørerne bevarer friheden til at få leveret grøn elektricitet fra andre medlemsstater eller EØS-lande, men den udelukker ikke, at den omhandlede lovgivning i det mindste potentielt kan have en hindrende virkning for de frie varebevægelser.
65. Ifølge Kommissionens vurdering er denne hindring imidlertid begrundet i formålet om beskyttelse af miljøet. Den har i denne forbindelse hævdet, at den i hovedsagerne omtvistede lovgivning bidrager til reduktionen af drivhusgasemissioner, fremmer en regional løsning på forurening i overensstemmelse med princippet om udbedring af miljøskader fortrinsvis ved kilden og er i overensstemmelse med den forpligtelse, der påhviler medlemsstaterne i henhold til direktiv 2001/77, om at fastsætte nationale vejledende mål for forbruget af elektricitet fra vedvarende energikilder, hvorved Unionen tilsigter at få alle medlemsstater til på en afbalanceret og forholdsmæssig måde at bidrage til virkeliggørelsen af de europæiske mål vedrørende reduktion af drivhusgasemissioner.
66. Kommissionen har understreget, at de offentlige støtteordninger for vedvarende energikilder ikke er harmoniseret, og har tilføjet, at det i betragtning af forskellene i medlemsstaternes klimatiske og geografiske forhold bør undgås, at forureningen bliver koncentreret i de regioner, hvor det er vanskeligere at producere grøn elektricitet på grund af mangel på naturlige ressourcer, samt sikres, at en målrettet national støtte kan stimulere en lokal produktion af grøn strøm også i disse regioner. Hvis alle producenter fra andre lande får adgang til den offentlige støtte, kan det ifølge Kommissionen give en tilstrømning til de nationale ordninger, der tilbyder de mest gunstige betingelser, hvilket vil sætte overholdelsen af den forpligtelse, som alle medlemsstater har til at opfylde deres nationale mål, over styr.
67. Essent har bemærket, at elektricitet ifølge Domstolens praksis skal anses for en vare (21), og har udtalt, at den omhandlede lovgivning er blevet vedtaget i strid med forbuddet mod kvantitative indførselsrestriktioner og foranstaltninger med tilsvarende effekt. En afvisning, som udelukkende er begrundet i den geografiske oprindelse, af at tage oprindelsesgarantier fra andre EU- eller EØS-medlemsstater i betragtning uden at undersøge, om de svarer til de grønne certifikater, der er udstedt i regionen Flandern, vil hindre importen af grøn elektricitet.
68. Ifølge sagsøgeren i hovedsagerne kan en sådan foranstaltning ikke begrundes i formålet om beskyttelse af miljøet, da oprindelsesgarantier fra andre lande ud fra denne synsvinkel forfølger det samme formål som grønne certifikater, dvs. en øget produktion og et øget forbrug af grøn energi på det indre marked. Desuden kan den ikke begrundes i formålet om at fremme den lokale
produktion, da dette formål ikke fremgår af elektricitetsdekretet og desuden ville være i strid med det formål, der er formuleret i betragtningerne til dette dekret, om at fremme udviklingen af vedvarende energikilder på en »markedsorienteret« måde. Fremme af den lokale produktion ville desuden udgøre en forskelsbehandling på grundlag af oprindelse til fordel for de flamske producenter.
69. I besvarelsen af det spørgsmål, der er stillet, vil jeg inddele mit ræsonnement i tre dele, idet jeg først vil undersøge, om reglerne om de frie varebevægelser er anvendelige, hvorpå jeg vil undersøge, om den omhandlede lovgivning falder ind under forbuddet mod hindringer, og til sidst se på mulige begrundelser.
a) Anvendelse af reglerne om de frie varebevægelser
70. Det skal indledningsvis bemærkes, at da direktiv 2001/77 ikke harmoniserede de offentlige støtteordninger for vedvarende energikilder, skal medlemsstaterne respektere de grundlæggende friheder, som er fastsat i traktaten, heriblandt de frie varebevægelser.
71. For at denne frihed finder anvendelse, skal den nationale lovgivning have en indvirkning på en varebevægelse i EF-traktatens forstand. Før det kan afgøres, om dette er tilfældet i hovedsagerne, er det nødvendigt kort at vende tilbage til den ordning med grønne certifikater, som er indført ved den flamske lovgivning.
72. Jeg vil først gøre opmærksom på, at støttepolitikker for vedvarende energi kan anvende flere forskellige instrumenter såsom prisgarantiordninger, auktionsordninger og grønne certifikater. De sidstnævnte er blevet indført i flere medlemsstater og fungerer ifølge forskellige, uensartede regler (22) .
73. Hvad angår specielt den i hovedsagerne omtvistede flamske lovgivning hviler ordningen med grønne certifikater, der blev indført pr. 1. januar 2001, på en dobbelt mekanisme, hvorunder der tildeles grønne certifikater til elproducenter, som anvender vedvarende energikilder, samtidig med at der indføres en ordning med kvoteforpligtelser for eldistributørerne.
74. For det første tildeles elproducenterne grønne certifikater for en forud fastlagt mængde elektricitet fra vedvarende energikilder eller fra kraftvarmeværker af en høj kvalitetsstandard. Da disse certifikater kan sælges, forhøjer ordningen værdien af produktionen af grøn elektricitet, idet den giver producenterne mulighed for at få betaling ikke kun for deres salg af strøm via elforsyningsnettet, men ligeledes for salg af grønne certifikater på markedet.
75. For det andet påhviler der eldistributørerne en forpligtelse til at købe en fast kvote af grønne certifikater, som beregnes i forhold til den samlede mængde elektricitet, de sælger til forbrugerne. De distributører, der ikke kan fremlægge det krævede årlige antal grønne certifikater, skal betale en administrativ bøde, hvis beløb er progressivt stigende, og som reelt svarer til et prisloft, og det præciseres, at disse bøder skal finansiere en fond til støtte for udviklingsprojekter inden for grøn energi.
76. Det står klart, at denne ordning, som angiveligt har til formål at fremme produktionen af elektricitet fra vedvarende energikilder i regionen Flandern, kan have indvirkning på importen af grøn elektricitet fra andre lande. På denne baggrund er det efter min opfattelse unødigt at fastslå, at oprindelsesgarantier eller grønne certifikater i sig selv udgør varer i henhold til artikel 28 EF. Det er tilstrækkeligt at konstatere, at det utvivlsomt fremgår af Domstolens retspraksis, som har defineret begrebet »varer« bredt (23), at elektricitet skal betegnes som en vare (24), således at dets bevægelighed i henhold til ovennævnte artikel i princippet ikke må hindres.
77. Jeg vil herefter undersøge, om der er tale om en restriktion.
b) Spørgsmålet, om der er tale om en restriktion for de frie varebevægelser
78. Det skal indledningsvis bemærkes, at enhver af medlemsstaternes bestemmelser for handelen, som direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan hindre samhandelen i Unionen, ifølge fast retspraksis skal anses for en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion i henhold til artikel 28 EF (25) . Det skal herefter afgøres, hvilken indvirkning en national lovgivning som den i hovedsagerne omhandlede kan have på den frie bevægelighed for elektricitet.
79. Jeg bestrider ikke, at en sådan ordning ikke hindrer eldistributørerne i at importere grøn elektricitet fra andre EU- eller EØS-medlemsstater. Men denne ordning kan stadig, omend indirekte, hindre den frie bevægelighed for elektricitet.
80. For det første stiller ordningen producenterne af grøn elektricitet i regionen Flandern økonomisk gunstigere i forhold til andre producenter af grøn elektricitet, eftersom salget af grønne certifikater giver dem ekstra indtægter ud over indtægterne fra salg af elektricitet.
81. For det andet afholder systemet distributørerne fra at importere grøn elektricitet, for hvilken der er udstedt oprindelsesgarantier, da import af denne elektricitet ikke kan tages i betragtning med henblik på opfyldelsen af den pålagte kvoteforpligtelse, således at de sammen med købet af denne elektricitet, hvis pris allerede kan være højere end prisen for elektricitet fremstillet fra konventionelle energikilder, er nødt til at erhverve flamske grønne certifikater.
82. Heraf følger, at den omtvistede nationale lovgivning, som indebærer en fordel for markedsføringen af grøn elektricitet produceret i regionen Flandern og samtidig begrænser mulighederne for at importere grøn elektricitet, skal anses for at udgøre en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ importrestriktion.
83. Denne foranstaltning fører desuden til forskelsbehandling, da den forbeholder den fordel, der opnås ved salget af grønne certifikater, til produktionen af flamsk elektricitet i forhold til den produktion af grøn elektricitet, der hidrører fra andre EU- eller EØS-medlemsstater.
84. Såfremt det antages, at de argumenter, der er fremsat af VREG m.fl., skal fortolkes således, at der rejses tvivl om ligheden mellem grøn elektricitet, der importeres fra andre medlemsstater, og hvis oprinde lse attesteres af en oprindelsesgaranti, og grøn elektricitet produceret i regionen Flandern, hvis oprindelse garanteres af et grønt certifikat, skal det understreges, at VREG m.fl. ikke har gjort gældende, at de flamske grønne certifikater giver en yderligere garanti for, at den producerede elektricitet er af grøn oprindelse. Den flamske lovgivning, der definerer det grønne certifikat som et dokument, hvoraf det fremgår, at en producent i et bestemt år har produceret en bestemt mængde miljøvenlig elektricitet (26), anerkender, at grønne certifikater kan anvendes som oprindelsesgaranti. Som VREG m.fl. selv erkendte i retsmødet, er den eneste forskel mellem grønne certifikater og oprindelsesgarantier, at de grønne certifikater udstedes til producenter, der producerer i regionen Flandern. Med andre ord er den elektricitet, der er garanteret af et grønt certifikat, ikke »grønnere«, end den elektricitet, der certificeres af en oprindelsesgaranti, da den eneste forskel er deres geografiske oprindelse.
85. Det skal herefter undersøges, hvorvidt denne forskelsbehandling, som er til hinder for de frie varebevægelser, er begrundet eller ikke.
c) Om hindringen af de frie varebevægelser er begrundet
– Princip
86. Domstolen har gentagne gange tidligere haft lejlighed til at bekræfte, at beskyttelse af miljøet udgør et alment hensyn, der kan begrunde restriktioner i de friheder, der er knæsat i traktaterne. Den har endog indført en oprindelig retspraksis i denne henseende, hvor den har tildelt miljøbeskyttelse en tydelig fortrinsstilling.
87. Ifølge den tilgang, som Domstolen generelt har anvendt hvad angår muligheden for at berettige handelsrestriktioner i Unionen, kan alene foranstaltninger, hvorefter varer eller tjenesteydelser behandles ens, uanset disses oprindelse, begrundes i tvingende hensyn til almenhedens interesse. Såfremt foranstaltningen medfører forskelsbehandling, kan den derimod kun begrundes, hvis den kan henføres under en udtrykkelig undtagelsesbestemmelse (27) . Miljøbeskyttelse, som for nylig er blevet forankret i EU-retten, er dog ikke anført som et af de tvingende almene hensyn i artikel 30 EF, som ikke må udvides til andre tilfælde end de udtrykkeligt nævnte, men udgør et tvingende alment hensyn, som er anerkendt af Domstolen. Dette formål kan følgelig, i princippet, kun begrunde foranstaltninger, som ikke udgør forskelsbehandling.
88. Retspraksis har imidlertid ændret retning, således at der nu er flere muligheder for at henvise til formål, som ikke er nævnt i artikel 30 EF, til begrundelse af nationale restriktioner for de frie varebevægelser (28) . Denne udvikling i retspraksis er foregået i to overordnede faser.
89. Den første udgjordes af den såkaldte »vallonske affalds«-sag (29), som drejede sig om en belgisk lov, der forbød behandling i Vallonien af affald fra andre medlemsstater og andre regioner end den vallonske. Efter at have kvalificeret affald som varer og gjort opmærksom på, at tvingende hensyn kun kommer i betragtning ved regler, som uden forskel finder anvendelse på indenlandske og indførte varer, fastslog Domstolen i denne sag, at det i betragtning af, at »affald har en særegen karakter« (30), som betyder, at det skal bortskaffes nærmest muligt det sted, hvor det produceres, ifølge princippet om udbedring af miljøskader fortrinsvis ved kilden, at »de anfægtede bestemmelser herefter ikke antages at udgøre forskelsbehandling« (31) .
90. Den anden fase bestod af dom af 14. juli 1998 i Aher-Waggen-sagen (32) og PreussenElektra-dommen. Den sidstnævnte sag vedrørte elforsyningsvirksomhedernes forpligtelse til at købe elektricitet produceret fra vedvarende energikilder til mindstepriser. Idet denne bestemmelse tilsyneladende ikke fandt anvendelse uden forskel, eftersom den klart begunstigede de nationale producenter af grøn elektricitet, som de erhvervsdrivende var forpligtet til at aftage strøm fra, fastslog Domstolen, uden at undersøge, hvorvidt foranstaltningen udgjorde en direkte forskelsbehandling, at den var begrundet i miljømæssige mål, da den bidrog til reduktion af drivhusgasemissioner, i målet om beskyttelsen af menneskers og dyrs liv og sundhed samt bevaring af plantevækster og i elektricitetsmarkedets særlige kendetegn.
91. Forfølgelsen af et miljømæssigt mål kan således medføre, enten at en national foranstaltnings faktiske karakter af forskelsbehandling neutraliseres, eller at det ganske enkelt ikke undersøges, hvorvidt foranstaltningen har karakter af forskelsbehandling.
92. Selv om jeg må glæde mig over denne udvikling, hvorved miljøhensyn tages i betragtning inden for rammerne af det indre marked, beklager jeg dog, at undtagelsen fra reglen om, at kun udtrykkelige undtagelsesbestemmelser kan begrunde en diskriminerende foranstaltning, tilsyneladende ikke er udtrykkeligt formuleret i Domstolens praksis, men snarere følger, skjult, af ræsonnementer fra sag til sag, som har forskelligt udgangspunkt. Jeg mener, at det er nødvendigt at skabe større klarhed i denne situation med en formel anerkendelse af muligheden for at påberåbe sig miljøbeskyttelse som begrundelse for foranstaltninger, der udgør en hindring for de frie varebevægelser, selv om de medfører forskelsbehandling. Jeg kan se tre fordele ved en sådan udtrykkelig anerkendelse.
93. For det første mener jeg, at den kan være dikteret af et ønske om retssikkerhed, da det vil være en fordel at fjerne en eventuel tvivl med hensyn til muligheden for at påberåbe sig miljøbeskyttelse som et tvingende alment hensyn med henblik på at begrunde en diskriminerende foranstaltning.
94. For det andet mener jeg, at den omstændighed, at det ikke efterprøves, om foranstaltninger, der hindrer bevægelsesfrihederne, udgør forskelsbehandling, har den store ulempe, at den ikke giver plads til forskelle i intensiteten af den retlige prøvelse, som disse foranstaltninger underkastes med henblik på at efterprøve, om de er egnede til at sikre opfyldelsen af det tilsigtede mål og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt, for at nå dette mål. Efter min opfattelse bør diskriminerende foranstaltninger, navnlig hvis de er i strid med et så grundlæggende princip som forbuddet mod direkte forskelsbehandling på grund af nationalitet, være underlagt et større krav om proportionalitet.
95. For det tredje ser jeg først og fremmest en sådan udtrykkelig anerkendelse som en lejlighed til at tildele miljøbeskyttelse en fremtrædende plads i EU’s retsorden og således fortsætte den udvikling, der blev sat i gang med dom af 7. februar 1985, ABDHU (33), hvor det blev fastslået, at miljøbeskyttelse er »et af Fællesskabets grundlæggende formål«. Bæredygtig udvikling er nu et af Unionens mål, som er omfattet af artikel 3 TEU (34), hvor det i nr. 3 anføres, at »Unionen arbejder for en bæredygtig udvikling i Europa baseret på […] et højt niveau for beskyttelse og forbedring af miljøkvaliteten«. Endvidere fremhæves et højt niveau for beskyttelsen af miljøet i artikel 191 TEUF, hvortil svarer artikel 174 EF, og artikel 37 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder som et af Unionens mål. Desuden har artikel 11 TEUF, hvortil svarer artikel 6 EF, følgende ordlyd: »Miljøbeskyttelseskrav skal integreres i udformningen og gennemførelsen af Unionens politikker og aktioner, især med henblik på at fremme en bæredygtig udvikling.«
96. Hvis miljøbeskyttelse udtrykkeligt opgraderes til et tvingende alment hensyn, der kan påberåbes som begrundelse for foranstaltninger, der begrænser bevægelsesfrihederne, selv om de er diskriminerende, vil det efter min opfattelse bidrage til at sikre, at det har forrang for andre hensyn.
97. Den teoretiske begrundelse for denne løsning kan efter min opfattelse findes i integrationsprincippet, som indebærer, at miljømålene, som Domstolen har karakteriseret som både tværgående og grundlæggende (35), skal tages i betragtning i udformningen og gennemførelsen af Unionens politikker og aktioner. Selv om dette princip ikke kræver, at miljøbeskyttelsen systematisk skal prioriteres højest, indebærer det, at miljømålet systematisk kan afvejes med Unionens øvrige grundlæggende mål (36) .
98. Det bør derfor undersøges, om den flamske lovgivning, som efter min opfattelse udgør en diskriminerende hindring for de frie varebevægelser, kan begrundes i tvingende hensyn til miljøbeskyttelse.
– Anvendelsen af den omtvistede nationale lovgivning
99. Jeg vil gennemgå hver enkelt af de begrundelser, der er fremført.
100. Jeg vil begynde med de begrundelser, som er knyttet til PreussenElektra-dommen. I denne dom støttede Domstolen sig til den progressive karakter af liberaliseringen af elektricitetsmarkedet, som betyder, at »der fortsat vil bestå hindringer for handelen med elektricitet mellem medlemsstaterne« (37), samt på elektricitetens kendetegn, som medfører, at »det – når elektriciteten først er blevet indført i transmissions- eller distributionsnettet – [er] vanskeligt at bestemme dens oprindelse, og bl.a. den energikilde, på grundlag af hvilken den er fremstillet« (38) . Domstolen tog desuden hensyn til, at den tyske lovgivning bidrog til reduktion af drivhusgasemissioner.
101. Det er min opfattelse, at det som følge af udviklingen i den retlige kontekst, som både det indre marked for elektricitet og indsatsen for at fremme vedvarende energikilder befinder sig i, ikke længere er muligt at anvende de to første begrundelser.
102. For det første gør jeg opmærksom på, at PreussenElektra-dommen blev afsagt før vedtagelsen af direktiv 2003/54, som markerer endnu en fase i liberaliseringen af elektricitetsmarkedet bl.a. med henblik på at bekæmpe opdelingen af markederne.
103. For det andet bemærker jeg, at begrundelsen om, at det ikke er muligt at bestemme elektricitetens oprindelse, ikke er gyldig i dag, idet indførelsen af oprindelsesgarantier ved direktiv 2001/77 netop havde til formål at gøre det muligt at garantere, at elektriciteten stammer fra vedvarende energikilder (39) .
104. Begrundelsen om bidraget til reduktion af drivhusgasemissioner forekommer mig heller ikke længere overbevisende, da elektricitet, som er fremstillet fra vedvarende energikilder i en anden EU- eller EØS-medlemsstat, vil bidrage til at nedbringe drivhusgasemissioner i regionen Flandern i samme omfang som elektricitet, der er fremstillet fra vedvarende energikilder i denne region (40) .
105. Kommissionen har desuden henvist til nødvendigheden af at overholde princippet om udbedring af miljøskader fortrinsvis ved kilden. Jeg mener dog ikke, at dette princip, der – med det formål at forebygge miljøskader – indebærer, at forurening skal udbedres ved kilden ved brug af de mindst skadelige metoder og produkter, og som derfor begrunder en lokal behandling af affald (41), gyldigt kan påberåbes for at begrunde forskelsbehandling af elektricitet, som er fremstillet fra vedvarende energikilder i andre medlemsstater.
106. Begrundelsen for, at distributørerne ikke kan indgive oprindelsesbeviser fra andre lande, skal tilsyneladende heller ikke findes i målet om at garantere energiforsyningssikkerheden. I sit eksterne aspekt, dvs. med hensyn til konventionelle energikilder fra tredjelande, er forsyningssikkerheden åbenbart ikke i fare. Det er heller ikke længere givet, at det risikerer at skade den interne forsyningssikkerhed, især fordi denne bl.a. kan forbedres ved at udvikle forsyningsnettenes indbyrdes forbundethed, hvilket – med en styrket diversificering af forsyningen – gør det muligt at kompensere for de begrænsninger, der er forbundet med vedvarende energikilder, i forhold til målet om at sikre kontinuiteten i elforsyningen (42) .
107. Jeg finder heller ikke argumentet om, at der i direktiv 2001/77 er fastsat nationale formål, og at disse vil blive sat på spil, såfremt der åbnes op for offentlig støtte til alle udenlandske producenter af grøn elektricitet, overbevisende.
108. I sin meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om den vedvarende energis andel i EU (43) præciserede Kommissionen, at de nationale målsætninger udtrykkes som forbruget af elektricitet fra vedvarende energikilder, mens elektricitetsforbruget defineres som den nationale produktion plus import minus eksport, hvorefter den anførte, at en medlemsstat kan medtage import fra en anden medlemsstat, såfremt den eksporterende stat udtrykkeligt har accepteret dette, og elektriciteten ikke medregnes to gange.
109. Kommissionen har således anerkendt, at det er muligt at tage importeret grøn elektricitet i betragtning, når det kontrolleres, om den importerende medlemsstat har nået sit mål. Under disse omstændigheder kan jeg ikke se, hvordan import af grøn elektricitet af udenlandsk oprindelse kan bringe virkeliggørelsen af de nationale målsætninger i fare.
110. Selv om jeg forstår, at det er vigtigt at undgå en ulige fordeling mellem staterne af anlæg, der producerer elektricitet på grundlag af vedvarende energikilder, mener jeg imidlertid, at miljøbeskyttelse er omfattet af en fælles EU-politik. Desuden er miljøbeskyttelse ikke udelukkende et nationalt anliggende, men drager fordel af en europæisk dynamik, især hvad angår bekæmpelsen af klimaforandringer (44) . Der bør således også tages højde for de fordele, det kan give at skifte til grøn elektricitet i EU. Selv om det er vanskeligt at måle den faktiske effekt af et sådant skift, kan man forestille sig, at det kan bidrage til at reducere omkostningerne til vedvarende energi, fordi der bliver mulighed for at få en mere rationel placering af produktionen.
111. Der er to andre vigtige hensyn, som medvirker til, at jeg ikke mener, at miljøbeskyttelse kan begrunde den omtvistede lovgivning.
112. For det første er forskellen mellem oprindelsesgarantier og grønne certifikater, som VREG m.fl. har forsøgt at påvise er klar og væsentlig, i virkeligheden stærkt tåget i såvel lovreglerne som i den flamske praksis (45) . Et grønt certifikat har nemlig samme værdi som en oprindelsesgaranti, da det kan anvendes ved salg af elektricitet til slutaftagerne. Endvidere kan en oprindelsesgaranti – som VREG m.fl. selv erkendte i retsmødet – ligesom et grønt certifikat sælges uafhængigt af elektricitet. Det grønne certifikat og oprindelsesgarantien er således belejligt udtænkt som to dele af det samme instrument ud fra en tanke, der ligger meget f jernt fra den oprindelige idé, som lå til grund for direktiv 2001/77. Certifikatet kan, hvad enten det omdøbes til oprindelsesgaranti eller ikke, paradoksalt nok frit eksporteres og kan således blive en del af de udenlandske støtteordninger til vedvarende energi, hvorimod import af udenlandske instrumenter på den anden side er forbudt.
113. Det bør desuden bemærkes, hvor kritisabel VREG’s praksis forekommer, idet den rent faktisk består i omdannelsen, alene med henblik på brug i det pågældende regionale system, af en oprindelsesgaranti til et grønt certifikat, idet VREG registrerer dem som grønne certifikater med det formål eventuelt at anvende dem som sådan, hvis der opstår behov for dette, og udelukkende efter egen beslutning. Disse grønne certifikater, som potentielt kan anvendes, har imidlertid en pris, nemlig den, de havde som oprindelsesgarantier, og som det blev fremlagt i retsmødet, er denne pris, alt andet lige, betydeligt lavere end prisen på et »normalt« grønt certifikat. Med denne fremgangsmåde undgår man således at fastsætte prisen ved hjælp af det, som skulle være den normale prisfastsættelsesmetode, nemlig ved en sammenligning af udbud og efterspørgsel på det sekundære marked for grønne certifikater, hvis regelmæssige funktion således bliver forstyrret af denne fremgangsmåde. Kommissionen har i sine skriftlige indlæg anført, hvilket den bekræftede i retsmødet, at otte medlemsstater anvender ordningen med grønne certifikater. Dette giver en idé om, hvor omfattende en forstyrrelse den pågældende ordning medfører.
114. For det andet fremgår det tydeligt af Kommissionens skrivelse af 25. juli 2001 til Kongeriget Belgien, uanset den overraskende fortolkning heraf, som Kommissionen gav i retsmødet, at den aktuelle flamske lovgivning ikke er i overensstemmelse med de forpligtelser, som den flamske regering indgik, da den meddelte denne lovgivning i henhold til traktatens bestemmelser om statsstøtte. Jeg for mit vedkommende har meget svært ved at acceptere dette løftebrud, som ikke kan begrundes i miljøbeskyttelse.
115. Af disse grunde mener jeg, at artikel 5 i direktiv 2001/77 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning om støtte til vedvarende energikilder som den, der er omtvistet i hovedsagerne, hvorefter der ikke kan tages hensyn til oprindelsesgarantier, som er udstedt i en anden EU- eller EØS-medlemsstat, hvorimod artikel 28 EF og EØS-aftalens artikel 11 er til hinder for en sådan lovgivning, som udgør en diskriminerende hindring for samhandelen mellem medlemsstaterne og ikke er begrundet i tvingende hensyn til beskyttelsen af miljøet (46) .
IV – Forslag til afgørelse
116. Henset til det ovenstående mener jeg, at de præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af Rechtbank van eerste aanleg te Brussel (Belgien), bør besvares således:
»Artikel 5 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/77/EF af 27. september 2001 om fremme af elektricitet produceret fra vedvarende energikilder inden for det indre marked for elektricitet skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning om støtte til vedvarende energikilder, som den i hovedsagerne omtvistede, hvorved der udstedes grønne certifikater til producenter af grøn elektricitet, som er etableret i en bestemt region, og som kræver, at eldistributørerne årligt skal indlevere et antal grønne certifikater svarende til en kvote, idet oprindelsesgarantier, som er udstedt i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union eller i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, ikke kan tages i betragtning. Artikel 28 EF og artikel 11 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992 er derimod til hinder for en sådan lovgivning, der udgør en diskriminerende hindring for handelen mellem Den Europæiske Unions eller Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområdes medlemsstater og ikke er begrundet i tvingende hensyn til beskyttelsen af miljøet.«
(1) .
(2)
–	EFT L 283, s. 33.
(3)
–	EUT L 176, s. 37.
(4)
–	EFT 1994 L 1, s. 3, herefter »EØS-aftalen«.
(5)
–	Beslutning 1/CP.3 »Vedtagelse af Kyotoprotokollen til De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer«. Herefter »Kyotoprotokollen«.
(6)
–	Rådets beslutning af 25.4.2002 om godkendelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af Kyotoprotokollen til De Forenede Nationers rammekonvention om klimaændringer og om den fælles opfyldelse af forpligtelserne i forbindelse hermed, EUT L 130, s. 1.
(7)
–	EUT L 306, s. 34.
(8)
–	EUT L 140, s. 16.
(9)
–	EUT 2006 L 53, s. 43.
(10)
–	Herefter »elektricitetsdekretet«.
(11)
–	Herefter »VREG«.
(12)
–	Herefter »den flamske regering«.
(13)
–	Herefter »Essent«.
(14)
–	VREG har anført, at Essent ligeledes i 2007 indgav oprindelsesgarantier, der hidrørte fra producenter i Sverige.
(15)
–	Herefter samlet »VREG m.fl.«.
(16)
–	Jf. bl.a. dom af 21.6.2012, sag C-294/11, Elsacom, præmis 21 og den deri nævnte praksis.
(17)
–	Jf. bl.a. dom af 16.2.2012, sag C-25/11, Varzim Sol, præmis 28 og den deri nævnte praksis.
(18)
–	Jf. bl.a. dom af 28.6.2012, sag C-7/11, Caronna, præmis 54.
(19)
–	Jf. bl.a. dom af 19.11.2009, sag C-540/07, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 10983, præmis 65, af 28.10.2010, sag C-72/09, Établissements Rimbaud, Sml. I, s. 10659, præmis 20, og af 19.7.2012, sag C-48/11, A, præmis 15.
(20)
–	Sag C-379/98, Sml. I, s. 2099, præmis 70.
(21)
–	Essent har henvist til dom af 27.4.1994, sag C-393/92, Almelo, Sml. I, s. 1477, præmis 28.
(22)
–	Jf. vedrørende de forskellige mekanismer og om, hvorvidt de er forenelige med principperne for det indre marked, S. Rousseau: »L’emprise de la logique marchande sur la promotion des énergies renouvelables au niveau communautaire«, Revue internationale de droit économique, 2005, s. 231.
(23)
–	I dom af 10.12.1968, sag 7/68, Kommissionen mod Italien, Sml. 1965-1968, s. 541, på s. 544; org.ref.: Rec. s. 617, på s. 626, definerede Domstolen varer som »produkter, hvis værdi kan måles i penge, og som i sig selv kan være genstand for omsætning«. Jf. ligeledes i denne retning dom af 14.4.2011, forenede sager C-42/10, C-45/10 og C-57/10, Vlaamse Dierenartsenvereniging og Janssens, Sml. I, s. 2975, præmis 68.
(24)
–	Jf. i denne retning, dom af 17.7.2008, sag C-206/06, Essent Netwerk Noord m.fl., Sml. I, s. 5497, præmis 43 og den deri nævnte praksis.
(25)
–	Jf. bl.a. dom af 11.7.1974, sag 8/74, Dassonville, Sml. s. 837, præmis 5, og af 2.12.2010, sag C-108/09, Ker-Optika, Sml. I, s. 12213, præmis 47.
(26)
–	Jf. elektricitetsdekretets artikel 25.
(27)
–	Jf. bl.a. dom af 4.5.1993, sag C-17/92, Distribuidores Cinematográficos, Sml. I, s. 2239, præmis 16 og den deri nævnte praksis.
(28)
–	En grundigere analyse af spørgsmålet findes i C. Vial, Protection de l’environnement et libre circulation des marchandises, Collection droit de l’Union européenne – Thèse, Bruylant, Bruxelles, 2006, s. 225 f.
(29)
–	Dom af 9.7.1992, sag C-2/90, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 4431.
(30)
–	Præmis 34.
(31)
–	Præmis 36.
(32)
–	Sag C-389/96, Sml. I, s. 4473, præmis 34.
(33)
–	Sag 240/83, Sml. s. 531, præmis 13.
(34)
–	Jf. desuden niende betragtning i præamblen til EU-traktaten.
(35)
–	Jf. dom af 13.9.2005, sag C-176/03, Kommissionen mod Rådet, Sml. I, s. 7879, præmis 41 og 42.
(36)
–	Jf. i denne retning H.J. Jans og H.H.B. Vedder, European Environmental Law, 4. udg., European Law Publishing, Groningen, 2011, s. 23.
(37)
–	Præmis 78.
(38)
–	Præmis 79.
(39)
–	Selv om oprindelsen ikke længere kan bestemmes, når elektriciteten først er indført i nettet.
(40)
–	Jf. i denne henseende generaladvokat Jacobs’ forslag til afgørelse i den sag, der gav anledning til Preussen Elektra-dommen, punkt 236.
(41)
–	Det »indebærer, at det tilkommer hver enkelt region, kommune eller lokal enhed at træffe passende foranstaltninger med henblik på at kunne modtage, behandle og bortskaffe eget affald«. Jf. bl.a. dommen i sagen Kommissionen mod Belgien, præmis 34, og dom af 21.1.2010, sag C-17/09, Kommissionen mod Tyskland, præmis 16.
(42)
–	Jf. bl.a. vedrørende uberegneligheden med hensyn til forsyning fra vedvarende energikilder, både geografisk og tidsmæssigt, B. Le Baut-Ferrarese og I. Michallet, Droit des énergies renouvelables, Éditions Le Moniteur, 2008, s. 56 og 57.
(43)
–	KOM(2004) 366 endelig.
(44)
–	Kyotoprotokollen foreskriver således en samlet forpligtelse til i perioden 2008-2012 at reducere drivhusgasemissioner med 8% i forhold til 1990-niveauet (jf. protokollens artikel 3, stk. 1, samt bilag I B og II).
(45) – Direktiv 2009/28 bidrager ikke til at gøre retsstillingen mere tydelig. Ifølge 52. betragtning til dette direktiv kan »[e]n oprindelsesgaranti [...] overføres fra en indehaver til en anden uafhængigt af den energi, den relaterer til«. Jf. desuden R. Van der Elst, »Les défis de la nouvelle directive sur les énergies renouvelables et son impact sur le commerce intra et extracommunautaire«, i Droit européen de l’énergie, Helbing Lichtenhahn, Bâle, 2011, s. 179. Ifølge denne forfatter »består den primære forskel mellem oprindelsesgarantier og grønne certifikater i, at en oprindelsesgaranti, der er udstedt i en medlemsstat, skal anerkendes af alle de øvrige medlemsstater, hvilket ikke er tilfældet for grønne certifikater«.
(46)
–	Jeg mener ikke, at den omstændighed, at direktiv 2001/77 og 2003/54 først trådte i kraft hvad angår EØS henholdsvis den 1.9.2006 og 1.6.2007, har nogen betydning for det svar, jeg foreslår Domstolen at give. Det tilkommer alene den nationale ret, hvad angår de norske garantier, som var indgivet af Essent før den 1.9.2006, at efterprøve, om de gør det muligt at identificere den grønne elektricitet på de samme betingelser, som gælder for oprindelsesgarantierne i henhold til direktiv 2001/77.