61993CJ0347_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved dom af 30. juni 1993, indgaaet til Domstolen den 7. juli s.aa., har Cour d' appel de Bruxelles i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt en raekke praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af Kommissionens forordning nr. 1041/67/EOEF af 21. december 1967 om de naermere regler for anvendelse af eksportrestitutioner for de produkter, for hvilke der gaelder en ordning med faellespriser (EFT 1967, s. 298), og af artikel 6 i Raadets forordning (EOEF) nr. 876/68 af 28. juni 1968 (EFT 1968 I, s. 226).
2 Disse spoergsmaal er blevet rejst under en sag mellem den belgiske stat og det belgiske selskab Boterlux SPRL (herefter benaevnt "Boterlux") vedroerende betingelserne for at yde restitution ved salg af smoer ud af Faellesskabet.
3 Det fremgaar af det for Domstolen oplyste, at Boterlux fik udstedt otte licenser for udfoersel til Schweiz mellem den 30. maj 1968 og den 20. september 1968 af 396 tons luxembourgsk smoer. Den belgiske stat betalte eksportrestitutioner for tre partier, der blev udfoert inden den 29. juli 1968, tidspunktet hvor den faelles markedsordning for maelk og mejeriprodukter traadte i kraft. Staten afslog senere at yde restitutioner for partier udfoert efter den 28. juli 1968 med den begrundelse, at beviset for, at varen var blevet bragt i fri omsaetning i et tredjeland, ikke var blevet fremlagt.
4 Parterne er ikke uenige om, at varen, efter at vaere blevet udfoert, blev genindfoert til et land i Faellesskabet, in concreto Italien. De belgiske myndigheder fandt, at eksportoeren ikke havde bevist, at det havde vaeret ham umuligt at forhindre denne genindfoersel.
5 Boterlux anlagde sag. Ved dom af 22. april 1988 doemte Tribunal de première instance de Bruxelles den belgiske stat til at udbetale restitutionerne og begrundede dette med, at Boterlux, uanset at faellesskabsretten kraevede varen bragt i fri omsaetning i et tredjeland, ikke kunne goeres ansvarlig for svigen bestaaende i, at varen var blevet genindfoert til en medlemsstat.
6 Den belgiske stat ankede denne afgoerelse til Cour d' appel de Bruxelles.
7 Da der blev rejst fortolkningsspoergsmaal vedroerende betingelsen om, at varen skal vaere bragt i fri omsaetning og vaere overgaaet til forbrug i bestemmelseslandet, besluttede Cour d' appel de Bruxelles at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"1) Skal de relevante faellesskabsretlige bestemmelser, navnlig bestemmelserne i forordning nr. 1041/67/EOEF og artikel 6 i forordning (EOEF) nr. 876/68, fortolkes saaledes, at udbetaling af restitutioner er betinget af, at varerne er bragt i fri omsaetning i et tredjeland?
Saafremt dette spoergsmaal besvares bekraeftende, skal da de principper, som Domstolen fastslog i dom af 2. juni 1976 (sag 125/75) og i dom af 27. oktober 1971 (sag 6/71) samt i sine domme vedroerende monetaere udligningsbeloeb, som kan sidestilles med restitutioner (sag 250/80 og 254/85), fortolkes saaledes, at de paalaegger eksportoeren et objektivt ansvar ved opfyldelsen af forpligtelserne, hvilket udelukker, at han kan fritages for ansvar selv i tilfaelde af, at han ikke har medvirket ved svig, eller at han er i god tro, hvilket i generaladvokat Alain Dutheillet de Lamothe' s forslag til afgoerelse (til dom af 27.10.1971, sag 6/71) blev sidestillet med force majeure?
2) Kan det forhold, at en vare genindfoeres til Faellesskabet, dvs. at den ikke bringes i fri omsaetning i et tredjeland ° hvad enten der foreligger svig eller ej ° betegnes som en 'uforudseelig' begivenhed, selv om der ifoelge faellesskabsordningen er tale om en risiko, en mulighed, som Faellesskabet har truffet foranstaltninger imod i faellesskabsforordningerne?
3) Kan eksportoerens gode tro sidestilles med force majeure, selv om han kunne undgaa foelgerne af, at varerne ikke bringes i omsaetning, ved kontraktmaessigt at sikre sig, at koeberne ikke ved svig aendrer det bestemmelsessted, som er fastsat for varen (dom af 11.7.1968, sag 1/68 ° definition af begrebet force majeure ° dom af 11.11.1986, sag 254/85, praemis 12 og 13)?"
8 Indledningsvis skal der henvises til de relevante bestemmelser i de forordninger, som oenskes fortolket af den nationale ret.
9 Ved Raadets forordning (EOEF) nr. 804/68 af 27. juni 1968 (EFT 1968 I, s. 168) blev der oprettet en faelles markedsordning for maelk og mejeriprodukter.
10 Reglerne om ydelse af restitutioner samt om kriterierne for fastsaettelsen af deres stoerrelse blev indfoert ved den ovennaevnte forordning nr. 876/68.
11 Det fremgaar af artikel 4 i denne forordning, at restitutionen kan fastsaettes til et forskelligt beloeb, alt efter destinationen, naar situationen i den internationale handel eller saerlige krav paa visse markeder goer dette noedvendigt.
12 Samme forordnings artikel 6, stk. stk. 1, bestemmer, at restitutionen ydes, naar det godtgoeres, at produktet har forladt Faellesskabets omraade, og at det har oprindelse i Faellesskabet. Naar der er tale om en differentieret restitution, kraeves det i artikel 6, stk. 2, at det desuden godtgoeres, at produktet har naaet den destination, for hvilken restitutionen var fastsat.
13 Artikel 4, stk. 1, i den ovennaevnte forordning nr. 1041/67, der med virkning fra den 29. juli 1968 fandt anvendelse paa produkterne i sektoren for maelk og mejeriprodukter i medfoer af Kommissionens aendringsforordning (EOEF) nr. 1056/68 af 23. juli 1968 (EFT 1968 II, s. 338), bestemmer foelgende:
"I visse tilfaelde kan medlemsstaterne, under hensyntagen til restitutionssatsen i forhold til importafgiftens hoejde, under hensyntagen til de eksporterede produkters karakteristika, eller til eksportmarkederne, som betingelse for udbetaling af restitutionen, ud over beviset for, at produktet har forladt Faellesskabets geografiske omraade, kraeve bevis for, at det paagaeldende produkt er blevet importeret til et tredjeland og i paakommende tilfaelde kraeve bevis for de omstaendigheder, under hvilke det er blevet importeret. Beviset for, at det er blevet importeret til et tredjeland, foeres i overensstemmelse med forskrifterne i artikel 8, stk. 1."
14 I artikel 8, stk. 1, opregnes de dokumenter, som de paagaeldende herved har pligt til at forevise.
15 Der er mellem parterne i hovedsagen tvist om, hvorvidt der i det foreliggende tilfaelde er tale om differentierede restitutioner. Da den forelaeggende ret ikke har afgjort dette spoergsmaal, maa Domstolen undersoege de to muligheder. Det vil herefter tilkomme den nationale ret at traeffe afgoerelse paa dette punkt, foer den tager stilling til sagens realitet.
16 I retsmoedet har Kommissionen gjort gaeldende, at den kan bevise, at der faktisk forelaa differentierede restitutioner. Et saadant bevis er imidlertid knyttet til de faktiske omstaendigheder i hovedsagen. Domstolen maa foelgelig vaere afskaaret fra at foretage en bedoemmelse af det, hvilket henhoerer under den forelaeggende rets kompetence.
Foerste del af foerste spoergsmaal
17 Med den foerste del af det foerste spoergsmaal spoerger den nationale ret i det vaesentlige, om artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1041/67 og artikel 6 i forordning nr. 876/68 skal fortolkes saaledes, at udbetaling af en restitution er betinget af, at det bevises, at varen er blevet bragt i fri omsaetning i det tredjeland, som den var bestemt for.
18 Ifoelge Domstolens faste praksis har systemet med de differentierede eksportrestitutioner til formaal at aabne eller fastholde markederne i de paagaeldende tredjelande for udfoersler fra Faellesskabet; differentieringen af restitutionsbeloebet skyldes hensynet til de saerlige forhold paa hver enkelt af de importmarkeder, hvor Faellesskabet oensker at spille en rolle (jf. bl.a. dom af 2.6.1976, sag 125/75, Milch, Fett- und Eier-Kontor, Sml. s. 771, praemis 5, og af 11.7.1984, sag 89/83, Dimex, Sml. s. 2815, praemis 8).
19 Det foelger af denne retspraksis, at formaalet med ordningen med differentierede restitutioner ikke ville blive opfyldt, saafremt det var en tilstraekkelig betingelse for at yde den hoejere restitutionssats, at varen blot var blevet udladet.
20 Dette er grunden til, at artikel 6, stk. 2, i forordning nr. 876/68 kraever, at varen bevisligt er naaet frem til det bestemmelsessted, for hvilket restitutionen blev fastsat. I dette tilfaelde er det saaledes noedvendigt, at varen er blevet fortoldet og er overgaaet til fri omsaetning paa bestemmelseslandets omraade.
21 I situationen med en ikke-differentieret restitution, som er blevet ydet for at udligne forskellen mellem varernes pris i Faellesskabet og deres pris i international handel, er restitutionsbeloebet derimod ikke blevet fastsat paa grundlag af forholdene paa det indfoerselsmarked, som varerne har vaeret bestemt for.
22 Derfor kraeves det alene i artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 176/68, at varen bevisligt ved udfoerslen har forladt Faellesskabet.
23 Det maa imidlertid undersoeges, om medlemsstaterne kan styrke det sidstnaevnte beviskrav i medfoer af artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1041/67 (den saakaldte "anti-bedrageribestemmelse") ved at stille krav om yderligere dokumentation.
24 Det maa herved foerst bemaerkes, at artikel 4, stk. 1, er en bestemmelse af almengyldig karakter, som finder anvendelse i alle tilfaelde, hvor der kan vaere tale om restitutionsbetaling (jf. ovennaevnte dom i Milch-, Fett- und Eier-Kontor-sagen).
25 Dernaest bemaerkes, at ifoelge femte betragtning til forordning nr. 1041/67 er formaalet med at bemyndige medlemsstaterne til at kraeve supplerende beviser, foer der udbetales en restitution, at undgaa misbrug.
26 Endelig bemaerkes, at det fremgaar af artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1041/67, jf. samme forordnings artikel 8, stk. 1, at medlemsstaterne udtrykkeligt er bemyndiget til at kraeve bevis for, at varen er blevet indfoert i tredjelandet, og at den foelgelig er blevet fortoldet og er overgaaet til fri omsaetning.
27 Der kan saaledes kraeves supplerende bevis, naar der enten er mistanke om, eller det er godtgjort, at der er begaaet misbrug.
28 Saaledes forholdt det sig under de omstaendigheder, som gav anledning til hovedsagen. Det fremgaar saaledes klart af forelaeggelsesdommen, at varen, efter at have forladt Faellesskabets omraade, var blevet genudfoert fra bestemmelseslandet til et EF-land ved hjaelp af falske dokumenter.
29 Det paahviler foelgelig den nationale ret ° i den situation, hvor den fastslaar, at de nationale myndigheder har kraevet supplerende beviser ° at undersoege, om Boterlux har fremlagt den i denne henseende fornoedne dokumentation.
30 Den foerste del af det foerste spoergsmaal vil derfor vaere at besvare med, at artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1041/67 og artikel 6 i forordning nr. 876/68 skal fortolkes saaledes, at betalingen af en differentieret restitution principielt er betinget af beviset for, at varen er overgaaet til fri omsaetning i det tredjeland, som den var bestemt for, og at medlemsstaterne tillige kan kraeve et saadant bevis, foer der ydes en ikke-differentieret restitution, naar der enten bestaar mistanke om, eller det er blevet fastslaaet, at der er begaaet misbrug.
Anden del af det foerste spoergsmaal samt andet og tredje spoergsmaal
31 Det er ubestridt, at de i hovedsagen omhandlede varer svigagtigt blev genindfoert til Faellesskabet.
32 Med de forelagte spoergsmaal, som der tages stilling til samlet udelukkende i relation til svigsituationen, skal det afklares, om eksportoeren af en vare, hvis bestemmelsessted er et tredjeland, afskaeres fra sin ret til restitution i tilfaelde af svigagtig genindfoersel af den paagaeldende vare til Faellesskabet, eller om den uforudseelige karakter af genindfoerslen, det forhold, at eksportoeren ikke har medvirket ved svigen, eller hans gode tro i oevrigt goer det muligt for ham at bevare sin ret til restitution.
33 Med henblik paa besvarelsen af disse spoergsmaal maa det foerst tages i betragtning, at det fremgaar af svaret paa den foerste del af det foerste spoergsmaal, jf. i oevrigt den forelaeggende rets egne bemaerkninger i det andet spoergsmaal, at faellesskabslovgiveren har sikret sig mod risikoen for en saadan svigagtig genindfoersel med kravet om, at eksportoeren skal vaere i stand til at bevise, at varen er bragt i fri omsaetning.
34 For det andet bemaerkes, at den objektive karakter af pligten til at bringe varen i fri omsaetning maa antages at indebaere, at alene force majeure-omstaendigheder kan fritage fra denne pligt. Inden for de faelles landbrugsregler betegner begrebet force majeure de helt usaedvanlige og uforudseelige omstaendigheder, som den erhvervsdrivende ikke har nogen indflydelse paa, og som han ikke har mulighed for at afvaerge, ogsaa selv om han udviser den stoerst mulige paapasselighed (jf. herved senest dom af 7.12.1993, sag C-12/92, Huygen m.fl., Sml. I, s. 6381, praemis 31).
35 Selv om den svigagtige genindfoersel til Faellesskabet findes at vaere en omstaendighed, som eksportoeren ikke har nogen indflydelse paa, er der dog ikke desto mindre tale om en saedvanlig handelsrisiko, som ikke kan bedoemmes som uforudseelig i de kontraktforhold, der stiftes i forbindelse dermed. Der kan ej heller laegges vaegt paa eksportoerens gode tro eller det forhold, at han ikke har medvirket ved svigen.
36 Med hensyn til spoergsmaalet om eksportoerens god tro eller det forhold, at han ikke har medvirket ved svigen, foelger det af Domstolens faste praksis, som den forelaeggende ret korrekt har bemaerket i det tredje spoergsmaal, at eksportoeren ved kontraktlige foranstaltninger kan sikre sig, at koeberen ikke svigagtigt omdirigerer varen fra dens bestemmelsessted. Eksportoeren maa saaledes traeffe modforholdsregler enten ved at indfoeje bestemmelser herom i kontrakten eller ved at tegne en saerlig forsikring (jf. dom af 27.10.1987, sag 109/86, Theodorakis, Sml. s. 4319, praemis 8).
37 Den anden del af det foerste spoergsmaal samt andet og tredje spoergsmaal vil derfor vaere at besvare med, at eksportoeren af en vare, hvis bestemmelsessted er et tredjeland, mister sin ret til restitution i tilfaelde af svigagtig genindfoersel af varen til Faellesskabet, uanset det forhold, at han ikke selv har medvirket ved svigen, eller hans gode tro, og at denne genindfoersel ikke kan antages at vaere uforudseelig i de kontraktforhold, der er stiftet i anledning af en udfoersel, for hvilken der kan ydes restitution.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
38 De udgifter, der er afholdt af den belgiske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Cour d' appel de Bruxelles ved dom af 30. juni 1993, for ret:
1) Artikel 4, stk. 1, i Kommissionens forordning nr. 1041/67/EOEF af 21. december 1967 om de naermere regler for anvendelse af eksportrestitutioner for de produkter, for hvilke der gaelder en ordning med faellespriser, og artikel 6 i Raadets forordning (EOEF) nr. 876/68 af 28. juni 1968 om fastsaettelse af de almindelige regler for ydelse af eksportrestitutioner for maelk og mejeriprodukter og om kriterierne for fastsaettelse af restitutionsbeloebet, skal fortolkes saaledes, at betalingen af en differentieret restitution principielt er betinget af beviset for, at varen er overgaaet til fri omsaetning i det tredjeland, som den var bestemt for, og at medlemsstaterne tillige kan kraeve et saadant bevis, foer der ydes en ikke-differentieret restitution, naar der enten bestaar mistanke om, eller det er blevet fastslaaet, at der er begaaet misbrug.
2) Eksportoeren af en vare, hvis bestemmelsessted er et tredjeland, mister sin ret til restitution i tilfaelde af svigagtig genindfoersel af varen til Faellesskabet, uanset det forhold, at han ikke selv har medvirket ved svigen, eller hans gode tro, og at denne genindfoersel ikke kan antages at vaere uforudseelig i de kontraktforhold, der er stiftet i anledning af en udfoersel, for hvilken der kan ydes restitution.