62004TO0037_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag T-37/04 R,
Região autónoma dos Açores
ved solicitors M. Renouf, S. Crosby og C. Bryant samt barrister H. Mercer,
sagsøger,
mod
Rådet for Den Europæiske Union ved J. Monteiro og F. Florindo Gijón, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
støttet af:
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved T. van Rijn og B. Doherty, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,
og af
Kongeriget Spanien
ved N. Díaz Abad og E. Braquehais Conesa, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,
intervenienter,
angående en begæring om delvis udsættelse af gennemførelsen af Rådets forordning (EF) nr. 1954/2003 af 4. november 2003 om forvaltning af fiskeriindsatsen for så vidt angår visse fiskerizoner og visse fiskeressourcer i EF, om ændring af forordning (EØF) nr. 2847/93 og om ophævelse af forordning (EF) nr. 685/95 og (EF) nr. 2027/95 (EFT L 289, s. 1), for så vidt som den vedrører Azorernes farvande, og navnlig af dens artikel 3, artikel 5, stk. 1, artikel 11, artikel 13, litra b), artikel 15 og bilaget hertil og/eller om, at der træffes enhver anden foreløbig forholdsregel, der måtte findes passende,
har
PRÆSIDENTEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET
I FØRSTE INSTANS
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
Relevante retsforskrifter
1. De relevante bestemmelser i denne sag om foreløbige forholdsregler er bestemmelserne om Fællesskabets fælles fiskeripolitik, særlig i relation til et område under Portugals jurisdiktion, som strækker sig op til 200 sømil fra basislinjen for Azorerne (herefter »farvandene omkring Azorerne«), dvs. Azorernes eksklusive økonomiske zone. Regelsættet er komplekst og omfatter en lang række afledte retsakter, som regulerer fiskeriet i dette område.
A – Regler, som begrænser adgangen til farvandene under portugisisk jurisdiktion, især farvandene omkring Azorerne
2. Siden Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republik tiltrædelse af Fællesskabet den 1. januar 1986 har udenlandske fartøjers adgang til farvandene under Den Portugisiske Republiks jurisdiktion, herunder farvandene omkring Azorerne, været reguleret dels af bestemmelserne i traktaten om Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltrædelse af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Det Europæiske Atomenergifællesskab (EFT 1985 L 302, s. 9, herefter »tiltrædelsesakten«), dels af de efterfølgende afledte retsakter.
3. Særlig tiltrædelsesaktens artikel 154-166 og 346-363 indeholdt overgangsbestemmelser for fiskeriet i Spanien og Portugal. Rådet vedtog i medfør af tiltrædelsesaktens artikel 162 og 350 og EF-traktatens artikel 43 (efter ændring nu artikel 37 EF) en tilpasset overgangsordning i form af Rådets forordning (EF) nr. 1275/94 af 30. maj 1994 om tilpasning af ordningen i kapitlet om fiskeri i akten vedrørende Spaniens og Portugals tiltrædelse (EFT L 140, s. 1). Forordningen fastlagde den institutionelle ramme, inden for hvilken Rådet kunne vedtage nye foranstaltninger. Tiltrædelsesaktens artikel 353 bestemte, at den tilpassede overgangsordning skulle være i kraft indtil den 31. december 2002.
4. Rådet har i medfør af forordning nr. 1275/94 vedtaget to forordninger, nemlig Rådets forordning (EF) nr. 685/95 af 27. marts 1995 om forvaltning af fiskeriindsatsen for så vidt angår visse fiskerizoner og visse fiskeressourcer i Fællesskabet (EFT L 71, s. 5) og Rådets forordning (EF) nr. 2027/95 af 15. juni 1995 om indførelse af en forvaltningsordning for fiskeriindsatsen for så vidt angår visse fiskerizoner og visse fiskeressourcer i Fællesskabet (EFT L 199, s. 1), (herefter under ét »1995-forordningerne«).
5. 1995-forordningerne regulerer adgangen til farvandene under portugisisk jurisdiktion, herunder farvandene omkring Azorerne, og indfører bl.a. en begrænsning af fiskeriindsatsen, som udtrykkeligt udelukker udenlandske fartøjers adgang til farvandene omkring Azorerne.
6. Forordning nr. 685/95 indeholder bestemmelser, som forhindrer spanske fartøjer, der fisker efter tun, i at få adgang til farvandene omkring Azorerne (artikel 8 og bilag III, nr. 3).
7. I bilag I til forordning nr. 2027/95 fastlægges den maksimale årlige fiskeriindsats for hvert fiskeri og for hver medlemsstat. I henhold til de grænser, der er fastsat i bilaget, er Portugal den eneste medlemsstat, der har bemyndigelse til at fiske efter dybhavsarter i farvandene omkring Azorerne. Endvidere er der i bilaget ikke fastsat nogen kvote for fiskeri med fartøjstrukne redskaber efter demersale arter og dybhavsarter i farvandene omkring Azorerne, hvilket i det væsentlige indebærer et forbud mod anvendelse af fartøjstrukne redskaber i disse farvande.
B – Andre relevante forordninger, der gælder for farvandene omkring Azorerne
8. Visse andre forordninger, der bl.a. gælder for farvandene omkring Azorerne, regulerer relevante spørgsmål som f.eks. de samlede tilladte fangstmængder (herefter »TAC’er«), fiskeriindsatsen for så vidt angår dybhavsarter og anvendelsen af tilladte redskaber.
1. Grundforordningen
9. Rådets forordning (EF) nr. 2371/2002 af 20. december 2002 om bevarelse og bæredygtig udnyttelse af fiskeressourcerne som led i den fælles fiskeripolitik (EFT L 358, s. 59) er den »grundforordning«, der finder anvendelse i den foreliggende sag.
10. I henholdsvis grundforordningens artikel 1 og 2 hedder det, at den fælles fiskeripolitik omfatter »bevarelse, forvaltning og udnyttelse af levende akvatiske ressourcer […]«, og at den fælles fiskeripolitik »skal sikre, at de levende akvatiske ressourcer udnyttes på en økonomisk, miljømæssigt og socialt bæredygtig måde«. Grundforordningens artikel 4 bestemmer, at for at nå disse mål »træffer Rådet EF-foranstaltninger for adgang til farvande og ressourcer og for bæredygtigt fiskeri […]«, og at disse foranstaltninger »træffes under hensyn til foreliggende videnskabelig, teknisk og økonomisk rådgivning […]«. Foranstaltningerne kan omfatte foranstaltninger for de enkelte bestande eller grupper af bestande, som f.eks. »at der opstilles mål«, »at fangsterne begrænses«, »at fiskeriindsatsen begrænses« samt »at der vedtages tekniske foranstaltninger« (f.eks. vedrørende fiskeredskabers konstruktion) eller specifikke foranstaltninger til »begrænsning af fiskeriets indvirkning på marine økosystemer og ikke-målarter«.
11. Grundforordningens artikel 7 og 8 bemyndiger henholdsvis Kommissionen og medlemsstaterne til at træffe hasteforanstaltninger i tilfælde af en alvorlig trussel mod det marine økosystem eller fiskebestanden. Artikel 7 og 8 bestemmer:
»Artikel 7
Hasteforanstaltninger truffet af Kommissionen
1. Hvis det konstateres, at der som følge af fiskeriaktiviteter er en alvorlig trussel mod bevarelsen af de levende akvatiske ressourcer eller det marine økosystem, der kræver, at der straks gribes ind, kan Kommissionen efter begrundet anmodning fra en medlemsstat eller på eget initiativ træffe hasteforanstaltninger, der højst må vare i seks måneder. Kommissionen kan træffe en ny afgørelse om at videreføre hasteforanstaltningerne i højst seks måneder.
[…]
Artikel 8
Hasteforanstaltninger truffet af medlemsstaterne
1. Hvis det konstateres, at der som følge af fiskeriaktiviteter i farvande under en medlemsstats højhedsområde eller jurisdiktion er en alvorlig og uforudset trussel mod bevarelsen af de levende akvatiske ressourcer eller det marine økosystem, og hvor enhver unødig forsinkelse ville medføre vanskeligt genoprettelige skader, kan medlemsstaten træffe hasteforanstaltninger, der højst må vare i tre måneder.
[…]«
2. Forordninger fra 2002 om dybhavsbestande
12. Ved en række forordninger er der indført TAC’er og en begrænsning af fiskeriindsatsen for så vidt angår dybhavsarter.
13. I Rådets forordning (EF) nr. 2340/2002 af 16. december 2002 om fastsættelse af fiskerimulighederne for dybhavsbestande for 2003-2004 (EFT L 356, s. 1) er der anført TAC’er og kvoter for dybhavsbestande. Hvad angår farvandene omkring Azorerne fastsætter bilag I til forordningen særlige begrænsninger for to dybhavsarter, nemlig sort sabelfisk og spidstandet blankesten.
14. Rådets forordning (EF) nr. 2347/2002 af 16. december 2002 om særlige adgangskrav og dertil knyttede betingelser for fiskeri efter dybhavsbestande (EFT L 351, s. 6, herefter sammen med forordning nr. 2340/2002 »2002-forordningerne«) fastsætter regler for begrænsning af fiskeriindsatsen for en række dybhavsarter nævnt i bilag I til forordningen (herunder vigtige arter fra Azorerne, som f.eks. orange savbug og beryx). Fiskeriindsatsen hvad angår disse arter er begrænset, således at den samlede maskineffekt og den samlede størrelse ikke må overskride den samlede maskineffekt og størrelse, der blev målt i 1998, 1999 og 2000. Bilag II til forordningen vedrører en anden liste over dybhavsarter (herunder vragfisk, blåkæft, moro og havål), for hvilke fartøjerne skal gemme detaljerede og registrerede oplysninger for at gøre det muligt at overvåge situationen for disse arter.
3. Forordning nr. 850/98 om anvendelse af fiskeredskaber
15. Den fælles fiskeripolitik omfatter foranstaltninger, der stiller krav til og/eller forbyder anvendelse af særlige fiskeredskaber. Rådets forordning (EF) nr. 850/98 af 30. marts 1998 om bevarelse af fiskeressourcerne gennem tekniske foranstaltninger til beskyttelse af unge marine organismer (EFT L 125, s. 1) foreskriver mindstemaskestørrelser for trukne redskaber og gælder bl.a. for farvandene omkring Azorerne.
16. Kommissionen har med henblik på vedtagelse forelagt Rådet et forslag til Rådets forordning om ændring af forordning nr. 850/98 for så vidt angår beskyttelsen af dybhavskoralrev mod virkningen af trawling i visse områder i Atlanterhavet (KOM(2004) 58, herefter »trawlingforslaget«).
17. I trawlingforslaget foreslås det at forbyde at anvende bundtrawl og lignende trukne redskaber i farvandene omkring Azorerne. Ifølge forslaget skal den ændrede artikel 30 i forordning nr. 850/98 indeholde følgende bestemmelse:
»Det forbydes fartøjer at anvende nogen form for bundtrawl eller lignende trukne redskaber, der har kontakt med havbunden, [bl.a. i farvandene omkring Azorerne].«
4. Forordning nr. 2847/93 om kontrolordninger (VMS og signalsystem)
18. Rådets forordning (EØF) nr. 2847/93 af 12. oktober 1993 om indførelse af en kontrolordning under den fælles fiskeripolitik (EFT L 261, s. 1), som senest ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 806/2003 af 14. april 2003 om tilpasning til afgørelse 1999/468/EF af bestemmelserne vedrørende de udvalg, der bistår Kommissionen i forbindelse med udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der er fastsat i retsakter vedtaget af Rådet efter høringsproceduren (kvalificeret flertal) (EFT L 122, s. 1, herefter »forordning nr. 2847/93«), indfører et system med anvendelse af et såkaldt fartøjsovervågningssystem (Vessel Monitoring System, herefter »VMS«), hvorved fartøjerne forpligtes til at have en funktionsdygtig anordning til sporing og identificering af fartøjer ved hjælp af fjernkontrolsystemer ombord.
19. Afsnit IIa i forordning nr. 2847/93 blev indsat ved Rådets forordning (EF) nr. 2870/95 af 8. december 1995 om ændring af forordning nr. 2847/93 (EFT L 301, s. 1). Afsnit IIa i forordning nr. 2847/93 pålægger fartøjer, der fisker efter demersale arter, yderligere meddelelsesforpligtelser (afsnit IIa, artikel 19a, stk. 3, artikel 19b, 19c, 19d og artikel 19e, stk. 3), der udgør det såkaldte »signalsystem« (hailing system).
20. En række andre forordninger indeholder supplerende regler vedrørende anvendelsen af VMS. I forordning nr. 2347/2002 er der fastsat særlige regler for anvendelse af VMS for fartøjer, der udøver dybhavsfiskeri. Ved forordning nr. 2371/2002 pålægges der tillige fartøjer med en længde på over 18 meter – eller fra og med 2005 på over 15 meter – en forpligtelse til at anvende VMS. Kommissionens forordning (EF) nr. 2244/2003 af 18. december 2003 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende satellitbaserede fartøjsovervågningssystemer (EFT L 333, s. 17) indeholder yderligere tekniske regler for anvendelsen af VMS.
C – Forordning nr. 1954/2003 — den anfægtede forordning
21. Som det fremgår klart allerede af den korte opregning af ovennævnte retsakter, er Rådets forordning (EF) nr. 1954/2003 af 4. november 2003 om forvaltning af fiskeriindsatsen for så vidt angår visse fiskerizoner og visse fiskeressourcer i EF, om ændring af forordning nr. 2847/93 og om ophævelse af forordning nr. 685/95 og nr. 2027/95 (EFT L 289, s. 1, herefter »den anfægtede forordning«) ikke den eneste relevante fællesskabsretsakt til regulering af fiskeriaktiviteterne, bl.a. dybhavsfiskeriet, i farvandene omkring Azorerne. Den anfægtede forordning er således kun én af mange forordninger, der indgår i den fælles fiskeripolitik.
22. Den anfægtede forordning er udstedt med hjemmel i artikel 37 EF og artikel 299, stk. 2, EF. Ved forordningen indføres en ordning for fiskeriindsatsen i en stor del af det nordlige Atlanterhav (ICES-område V, VI, VII, VIII, IX og X samt CECAF-afsnit 34.1.1, 34.1.2 og 34.2.0), også kaldet »de vestlige farvande«. Som anført i den anfægtede forordnings artikel 2, er ICES-områderne og CECAF-afsnittene defineret i Rådets forordning (EØF) nr. 3880/91 af 17. december 1991 om indberetning af statistiske oplysninger om fangster taget af medlemsstater, der driver fiskeri i det nordøstlige Atlanterhav (EFT L 365, s. 1), som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1637/2001 af 23. juli 2001 (EFT L 222, s. 20). Det skal bemærkes, at farvandene omkring Azorerne hører til ICES-område X og CECAF-afsnit 34.2.0.
23. Ifølge anden betragtning til den anfægtede forordning bør man efter udløbet den 31. december 2002 af den overgangsordning for adgang, der er indført ved tiltrædelsesakten, ændre visse bestemmelser vedrørende denne adgang, der er indeholdt i 1995-forordningerne, så de svarer til den nye retstilstand.
24. I henhold til den anfægtede forordnings artikel 3 skal medlemsstaterne vurdere og tildele fiskeriindsatsen for fartøjer med en længde overalt på 15 m eller mere som et årligt gennemsnit for perioden 1998-2002 i hvert ICES-område og CECAF-afsnit for demersale fiskerier, bortset fra dybhavsfiskerier, der er omfattet af forordning nr. 2347/2002 (der gælder særlige bestemmelser for fartøjer med en længde på under 15 meter, jf. den anfægtede forordnings artikel 4).
25. I medfør af den anfægtede forordnings artikel 7 og 8 skal medlemsstaterne udarbejde en liste over fiskerfartøjer under deres flag, som har tilladelse til at udøve fiskeriaktiviteter inden for de pågældende fiskerier, ligesom de skal træffe de nødvendige foranstaltninger til at regulere fiskeriindsatsen ved at overvåge deres fiskerflådes aktivitet. Ifølge den anfægtede forordnings artikel 10 skal medlemsstaterne fremsende den i artikel 3 omhandlede vurdering af fiskeriindsatsen, den i artikel 7 nævnte liste over fartøjer samt de i artikel 8 omhandlede foranstaltninger til Kommissionen.
26. Ved den anfægtede forordnings artikel 11 indføres en procedure, hvorefter Rådet, subsidiært Kommissionen, kan vedtage en forordning om fastlæggelse af den maksimale årlige fiskeriindsats for hvert af de pågældende medlemslande, områder og fiskerier (herefter »gennemførelsesforordningen«). Artikel 11 er affattet således:
»Beslutningstagning
1. På grundlag af oplysningerne i artikel 10 forelægger Kommissionen, efter nøje samråd med de berørte medlemsstater, senest den 29. februar 2004 Rådet et forslag til forordning om fastlæggelse af den maksimale årlige fiskeriindsats for hver medlemsstat og hvert område og hvert fiskeri som defineret i artikel 3 og artikel 6.
2. Senest den 31. maj 2004 træffer Rådet med kvalificeret flertal på forslag af Kommissionen afgørelse om den maksimale årlige fiskeriindsats, jf. stk. 1.
[…]
3. Hvis Rådet ikke har truffet afgørelse senest den 31. maj 2004, vedtager Kommissionen senest den 31. juli 2004 en forordning efter proceduren i artikel 30, stk. 2, i forordning (EF) nr. 2371/2002 om fastsættelse af den maksimale årlige fiskeriindsats for hver medlemsstat og for hvert enkelt fiskeri som d efineret i artikel 3 og 6 på grundlag af det i stk. 1 nævnte forslag.«
27. Ved den anfægtede forordnings artikel 14 ændres en række bestemmelser i forordning nr. 2847/93 om anvendelsen af VMS og af signalsystemet. Artikel 13 finder i det væsentlige anvendelse på det VMS og det signalsystem, der er fastsat i forordning nr. 2847/93, i et biologisk følsomt område omkring Irland som defineret i den anfægtede forordnings artikel 6. Artikel 13, litra b), som finder anvendelse på alle øvrige områder, herunder farvandene omkring Azorerne, gælder imidlertid alene for VMS, således at signalsystemet bortfalder i disse områder.
28. I henhold til den anfægtede forordnings artikel 15 ophæves 1995-forordningerne med virkning fra ikrafttrædelsesdatoen for gennemførelsesforordningen eller den 1. august 2004, idet den tidligste dato lægges til grund.
29. Ved den anfægtede forordnings artikel 5 indføres en adgangsbegrænsning gældende for Azorerne, Madeira og De Kanariske Øer. Artikel 5 bestemmer:
»1. I farvandene op til 100 sømil fra basislinjerne for Azorerne, Madeira og De Kanariske Øer kan de berørte medlemsstater begrænse fiskeriet til fartøjer, der er registreret i disse øers havne, bortset fra EU-fartøjer, som traditionelt fisker i disse farvande, for så vidt de ikke overskrider den traditionelle fiskeriindsats.
[…]«
Faktiske omstændigheder
A – Sagsøgeren
30. Sagsøgeren, Região autónoma dos Açores (den selvstyrende region Azorerne), er en selvstyrende region i Den Portugisiske Republik. Portugisisk ret tillægger regionen status som juridisk person, ligesom regionen i henhold til den portugisiske forfatning råder over væsentlige selvstændige beføjelser, herunder beføjelsen til at lovgive om fiskerianliggender (artikel 227 og 228 i den portugisiske forfatning).
B – Den anfægtede forordnings tilblivelseshistorie og efterfølgende forslag til gennemførelsesbestemmelser
31. Den 16. december 2002 vedtog Kommissionen et forslag, som førte til vedtagelsen af den anfægtede forordning (forslag til Rådets forordning om forvaltning af fiskeriindsatsen for så vidt angår visse fiskerizoner og visse fiskeressourcer i EF, og om ændring af forordning nr. 2847/93 – KOM(2002) 739 endelig udg.).
32. Den 19. maj 2003 og derefter den 28. maj 2003 offentliggjorde Rådets formandskab henholdsvis et oplæg og et arbejdsdokument om Kommissionens forslag og om forslag til ændring heraf. Formandskabet foreslog bl.a., at der ud over den 200-sømilezone med begrænset adgang, der er indført for fisk af tunfamilien, og som er nævnt i Kommissionens forslag, med hjemmel i artikel 299, stk. 2, EF etableres en 50-sømilezone med begrænset adgang for fartøjer, der fisker efter dybhavsarter.
33. Den 4. juni 2003 vedtog Europa-Parlamentet en lovgivningsmæssig beslutning (P5_TA(2003)0250) om Kommissionens forslag, hvori forslaget blev godkendt på betingelse af, at der blev foretaget visse ændringer, bl.a. opretholdelse af ordningen i henhold til forordning nr. 685/95 i en yderligere periode på ti år.
34. Den 5. september 2003 fremlagde Rådets formandskab efter aftale med Kommissionen et kompromisforslag fra formandskabet, hvorefter hjemmelen for den anfægtede forordning skulle være ikke alene artikel 37 EF, men tillige artikel 299, stk. 2, EF. Artikel 6, stk. 1, i formandskabets kompromisforslag indførte en 100-sømilezone med begrænset adgang omkring Azorerne, Madeira og De Kanariske Øer for samtlige arter, dvs. ikke blot for fisk af tunfamilien, således som det var fastsat i Kommissionens oprindelige forslag.
35. Den 13. oktober 2003 nåede Rådet til politisk enighed om grundlaget for formandskabets kompromisforslag af 5. september 2003. Samme dag afgav Kommissionen følgende erklæring, som blev optaget i Rådets mødeprotokol:
»For at supplere begrænsningerne for adgang til Azorerne og for at undgå skader på de følsomme økosystemer i farvandene op til mindst 200 sømil omkring Azorerne, Madeira og De Kanariske Øer vil Kommissionen snart foreslå en ændring af forordning nr. 850/98, hvorefter fiskeri med trukne redskaber vil blive forbudt.«
36. Den 4. november 2003 vedtog Rådet den anfægtede forordning.
37. Den 3. februar 2004 fremsatte Kommissionen et forslag til Rådets forordning om ændring af forordning nr. 850/98 for så vidt angår beskyttelsen af dybhavskoralrev mod virkningen af trawling i visse områder af Atlanterhavet (KOM(2004) 58 endelig udg.).
38. Den 12. marts 2004 vedtog Kommissionen i henhold til den anfægtede forordnings artikel 11 et forslag til en gennemførelsesforordning med fastlæggelse af den maksimale årlige fiskeriindsats for så vidt angår visse fiskerizoner og visse fiskerier (KOM(2004) 166 endelig udg.).
Retsforhandlinger
39. Den 12. december 2003 indgav sagsøgeren gennem sine advokater ved skrivelser til Rådets generalsekretær og generaldirektøren for Kommissionens Generaldirektorat (GD) for Fiskeri i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1049/2001 af 30. maj 2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter (EFT L 145, s. 43) en første begæring om aktindsigt i en række dokumenter vedrørende vedtagelsen af den anfægtede forordning.
40. Ved skrivelse af 7. januar 2004 meddelte Rådets Generalsekretariat sagsøgeren, at det have fundet frem til 24 dokumenter, som det ville udlevere i deres helhed. Den 13. januar 2004 fremsatte sagsøgeren en bekræftende begæring med den begrundelse, at Generalsekretariatets svar ikke i tilstrækkelig grad tog hensyn til alle aspekter af den oprindelige begæring. Den 15. januar 2004 sendte enheden »Kommunikation og Information« under Kommissionens GD for Fiskeri en e-mail til sagsøgerens advokat som svar på sagsøgerens oprindelige begæring om aktindsigt. Den 10. februar 2004 vedtog Rådet et svar på den bekræftende begæring og udleverede en række yderligere dokumenter, der var opregnet under punkt 4 i svaret.
41. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 2. februar 2004 har sagsøgeren i henhold til artikel 230 EF og 231 EF anlagt sag bl.a. med påstand om delvis annullation af den anfægtede forordning, for så vidt som den vedrører farvandene omkring Azorerne, særlig af forordningens artikel 3, artikel 5, stk. 1, artikel 11, artikel 13, litra b), og artikel 15 samt bilaget til forordningen.
42. Ved særskilt processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 9. marts 2004 har sagsøgeren i henhold til artikel 242 EF og 243 EF samt artikel 104 i Rettens procesreglement anlagt den foreliggende sag med påstand om delvis udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede forordning og/eller om, at der træffes enhver anden foreløbig forholdsregel, der måtte findes passende. Sagsøgeren har især nedlagt følgende påstande:
– »I afventning af Rettens dom i hovedsagen eller indtil videre udsættes gennemførelsen af [den anfægtede forordnings] artikel 3 og 11 samt bilaget dertil, for så vidt som
– det herved fastsættes, at fiskeriindsatsen i henhold til forordningen kun skal fastlægges på grundlag af målarten og ICES-området/CECAF-afsnittet, og ikke også på grundlag af den anvendte form for fiskeredskaber, uanset om der er tale om faststående redskaber eller trukne redskaber, og
– de demersale arter, der er omfattet af forordning nr. 2347/2002, herved udelukkes fra anvendelsesområdet for artikel 3 og 11.
– I afventning af Rettens dom i hovedsagen eller indtil videre udsættes gennemførelsen af [den anfægtede forordnings] artikel 15, for så vidt som ophævelsen af [1995-forordningerne]
– fratager Fællesskabet kompetencen til at fastlægge fiskeriindsatsen ikke kun på grundlag af målarterne og ICES-området/CECAF-afsnittet, men også på grundlag af den anvendte form for fiskeredskaber (artikel 3, stk. 1, og artikel 6 i samt bilag 1 til forordning nr. 685/95 og artikel 2 i og bilaget til forordning nr. 2027/95), og ophæver den fastlæggelse af fiskeriindsatserne, der blev indført ved forordning nr. 2027/95
– ophæver kompetencen til at fastlægge en maksimal årlig fiskeriindsats pr. område i relation til de demersale arter, der er omfattet af forordning nr. 2347/2002, og ophæver den fastlæggelse af fiskeriindsatsen, der blev indført ved forordning nr. 2027/95
– ophæver forbuddet mod adgang for fartøjer, der fører spansk flag, til øfarvande under Portugals højhedsområde eller jurisdiktion i ICES-område X og CECAF[-afsnit] [34.2.0] med henblik på fiskeri efter tun eller fisk af tunfamilien (bilag III, nr. 3, til forordning nr. 685/95)
– kan træde i kraft den 1. august 2004, uanset om forordningen i henhold til artikel 11, stk. 2 eller 3, i [den anfægtede forordning] er trådt i kraft.
– I afventning af Rettens dom i hovedsagen eller indtil videre udsættes gennemførelsen af den anfægtede forordnings artikel 5, stk. 1, for så vidt som bestemmelsen ikke opretholder forbuddet mod adgang for fartøjer, der fører spansk flag, til øfarvande under Portugals højhedsområde eller jurisdiktion i ICES-område X og CECAF[-afsnit 34.2.0] med henblik på fiskeri af tun eller fisk af tunfamilien.
– I afventning af Rettens dom i hovedsagen eller indtil videre udsættes gennemførelsen af [den anfægtede forordnings] artikel 13, litra b), for så vidt som bestemmelsen undtager artikel 19a, stk. 3, artikel 19b, 19c, 19d og 19e i forordning nr. 2847/93 fra at finde anvendelse i farvande under Portugals højhedsområde eller jurisdiktion omkring Azorerne.
– Subsidiært afsiges en foreløbig kendelse, der har virkning indtil afsigelsen af dommen i sag T-37/04 eller indtil videre, med henblik på at forbyde fiskeri i farvandene omkring Azorerne efter tun og fisk af tunfamilien udøvet af spanske fartøjer og efter demersale arter og dybhavsarter udøvet af fartøjer fra andre medlemsstater end Portugal.
– Der afsiges kendelse eller træffes bestemmelse om enhver anden foranstaltning, der forekommer rimelig og passende i betragtning af sagens omstændigheder.
– Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger.«
43. Den 31. marts 2004 fremsatte Rådet sine bemærkninger til begæringen om foreløbige forholdsregler og nedlagde heri følgende påstande:
– Begæringen afvises.
– Subsidiært tages begæringen ikke til følge.
– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
44. Ved processkrifter indleveret til Rettens Justitskontor henholdsvis den 30. marts 2004 og den 1. april 2004 har Kommissionen og Kongeriget Spanien fremsat begæring om tilladelse til at intervenere til støtte for Rådets påstande i den foreliggende sag om foreløbige forholdsregler.
45. Begæringerne om intervention blev forkyndt for parterne i overensstemmelse med procesreglementets artikel 116, stk. 1.
46. Sagsøgeren og Rådet har begge ved skrivelser af 6. april 2004 bekræftet, at de ikke rejser indsigelse mod de begæringer om intervention, Kommissionen og Kongeriget Spanien har indgivet i den foreliggende sag.
47. Ved kendelse af 20. april 2004 har Rettens præsident givet Kommissionen og Kongeriget Spanien tilladelse til at intervenere til støtte for Rådets påstande i den foreliggende sag.
48. Den 21. april 2004 har Kommissionen og Kongeriget Spanien fremsat deres bemærkninger til begæringen om foreløbige forholdsregler. Kommissionen og Kongeriget Spanien har heri nedlagt følgende påstande:
– Begæringen afvises.
– Subsidiært tages begæringen ikke til følge.
– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
49. Ved særskilt processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 22. april 2004 har Rådet i henhold til procesreglementets artikel 114, stk. 1, nedlagt påstand om, at hovedsagen afvises, idet det fastslås, at det er åbenbart, at sagen om delvis annullation af den anfægtede forordning skal afvises, og om, at sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
50. Den 27. april 2004 blev sagsøgeren og Kommissionen anmodet om senest den 28. april 2004 at fremlægge henholdsvis alle de dokumenter, som sagsøgeren havde modtaget som svar på den begæring om aktindsigt, sagsøgeren havde indgivet den 12. december 2003, og på de efterfølgende bekræftende begæringer, og fotokopier af Kommissionens forslag til gennemførelsesforordning i henhold til den anfægtede forordnings artikel 11. Kommissionen fremlagde de ønskede dokumenter den 27. april 2004. Sagsøgeren fremlagde de ønskede dokumenter den 29. april 2004, og disse dokumenter blev ved afgørelse af 30. april 2004 godkendt som sagsakter.
51. Ved særskilt processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 30. april 2004 har Rådet anmodet om, at to dokumenter, der var vedlagt som bilag til Kongeriget Spaniens indlæg af 21. april 2003, nemlig to udtalelser fra Rådets Juridiske Tjeneste, fjernes fra sagsakterne og ikke tages i betragtning. Kongeriget Spanien blev opfordret til i retsmødet den 5. maj 2004 at fremsætte sine bemærkninger til Rådets anmodning.
52. Ved processkrifter indleveret til Rettens Justitskontor den 29. og 30. april 2004 har fire organisationer, nemlig Seas at Risk, WWF – World Wide for Nature (herefter »WWF«) ved solicitor R. Buxton og barrister D. Owen, Porto de Abrigo – Organização de Produtores da Pesca CRL (herefter »Porto de Abrigo«) og GÊ-Questa – Associação de Defesa do Ambiente (herefter »GÊ-Questa«) ved advokat P. Linhares Dias indgivet begæring om tilladelse til at intervenere til støtte for sagsøgerens påstande i den foreliggende sag om foreløbige forholdsregler.
53. De fire organisationer, der havde indgivet begæring om intervention, blev anmodet om at deltage i retsmødet den 5. maj 2004 og her fremføre deres argumenter, idet der dog ikke herved var taget stilling til deres respektive begæringer.
54. Den 5. maj 2004 fremførte sagsøgeren, Rådet, Kommissionen, Kongeriget Spanien og de organisationer, der havde indgivet begæring om intervention (WWF, Seas at Risk, Porto de Abrigo og GÊ-Questa), deres argumenter i retsmødet og besvarede spørgsmål fra Rettens præsident. Selv om præsidenten tillod alle de fire organisationer, der havde anmodet om tilladelse til at intervenere, at fremføre deres argumenter dels til støtte for interventionsbegæringen, dels til støtte for, at den foreliggende begæring om foreløbige forholdsregler skulle tages til følge, forbeholdt han sig dog sin endelige stillingtagen til interventionsbegæringerne.
55. Da Kongeriget Spanien i retsmødet ikke modsatte sig Rådets anmodning om, at de to bilag til Kongeriget Spaniens indlæg af 21. april 2004 blev fjernet fra sagens akter og ikke blev taget i betragtning, besluttede præsidenten i retsmødet, at de to dokumenter skulle fjernes fra sagsakterne.
56. Den 18. juni 2004 indgav sagsøgeren en begæring om, at Retten genåbnede den skriftlige forhandling og godkendte, at den relevante del af rapporten fra juni 2004 fra Den Rådgivende Komité for Fiskeriforvaltning (ACFM) under Det Internationale Havundersøgelsesråd (ICES) blev fremlagt i sagen. Præsidenten besluttede at lade rapporten indgå i sagens akter, og den 30. juni 2004 sendte Rettens justitssekretær et eksemplar af rapporten til de øvrige parter for at give dem mulighed for at fremsætte deres eventuelle bemærkninger. Den 6. juli 2004 fremsatte Rådet, Kommissionen og Kongeriget Spanien deres bemærkninger.
Retlige bemærkninger
A – Interventionsbegæringerne fra WWF, Seas at Risk, Porto de Abrigo og GÊ-Questa
57. Som nævnt ovenfor har WWW, Seas at Risk, Porto de Abrigo og GÊ-Questa i henhold til artikel 40, stk. 2, i Domstolens status indgivet begæring om tilladelse til at intervenere. I retsmødet har de øvrige parter ikke fremsat bemærkninger til disse interventionsbegæringer.
58. Ifølge artikel 40, stk. 2, i Domstolens status, der finder anvendelse på Retten i medfør af statuttens artikel 53, stk. 1, kan en person indtræde i tvister, der er indbragt for Retten, på den betingelse, at den pågældende godtgør at have en berettiget interesse i afgørelsen af tvisten.
59. I denne forbindelse bemærkes, at det fremgår af fast retspraksis, at begrebet interesse i afgørelsen skal forstås således, at der forudsættes en direkte og aktuel interesse i, hvorledes der træffes afgørelse om påstandene. Det skal bl.a. efterprøves, om intervenienten berøres direkte af den anfægtede retsakt, og om intervenientens interesse i sagens afgørelse er godtgjort (jf. kendelse afsagt af formanden for Rettens Første Afdeling den 3.6.1999, sag T-138/98, ACAV m.fl. mod Rådet, Sml. II, s. 1797, præmis 14, og kendelse afsagt af Rettens præsident den 10.7.2000, sag T-54/00 R, Federación de Cofradías de Pescadores de Guipúzcoa m.fl. mod Rådet, Sml. II, s. 2875, præmis 15 og den deri nævnte retspraksis). Sammenslutninger har ret til at intervenere for at varetage deres medlemmers interesser i sager om principielle spørgsmål, der kan have betydning for medlemmerne (jf. kendelse afsagt af Domstolens præsident den 28.9.1998, sag C-151/98 P, Pharos mod Kommissionen, Sml. I, s. 5441, præmis 6 og den deri nævnte retspraksis).
60. Porto de Abrigo er et andelsselskab med begrænset ansvar, der er en producentsammenslutning. Ifølge Porto de Abrigos vedtægter er selskabets hovedformål at varetage interesserne for sine medlemmer, der hovedsagelig er fiskere, som udøver deres aktiviteter i farvandene omkring Azorerne.
61. Det er klart, at den anfægtede forordning, som regulerer fiskeriet i bl.a. farvandene omkring Azorerne, og enhver kendelse om udsættelse af forordningens gennemførelse eller om andre foreløbige forholdsregler vil have væsentlige og direkte følger for Porto de Abrigos medlemmer, hvis eksistens afhænger af fiskeriet. Porto de Abrigo må derfor anses for at have en direkte og godtgjort interesse i udfaldet af den foreliggende sag.
62. Porto de Abrigo skal derfor som begæret gives tilladelse til at intervenere til støtte for sagsøgerens påstande i den foreliggende sag.
63. GÊ-Questa er en ikke-erhvervsdrivende miljøsammenslutning, hvis hovedformål er at beskytte og fremme miljøet samt undersøge og beskytte Azorernes nationale og kulturelle arv. Det hedder udtrykkeligt i GÊ-Questas vedtægter, at sammenslutningen skal beskytte Azorernes naturlige arv, herunder fiskebestandene og de marine økosystemer.
64. Hvis gennemførelsen af den anfægtede forordning udsættes, vil dette direkte påvirke fiskeriaktiviteterne i farvandene omkring Azorerne, herunder anvendelsen af fiskeredskaber, som kan have væsentlig indflydelse på økosystemet i farvandene omkring Azorerne, hvor GÊ-Questa udøver sine hovedaktiviteter. GÊ-Questa må derfor anses for at have en direkte og godtgjort interesse i udfaldet af den foreliggende sag.
65. GÊ-Questa skal derfor som begæret gives tilladelse til at intervenere til støtte for sagsøgerens påstande i den foreliggende sag.
66. Seas at Risk er efter eget udsagn en international og uafhængig ikke-erhvervsdrivende miljøbeskyttelsesorganisation med hjemsted i Nederlandene. Seas at Risk har til formål at støtte og forbedre havmiljøet. Seas at Risk, der har 16 organisationer i otte medlemsstater og Norge som medlemmer, er den største europæiske sammenslutning af ikke-statslige miljøorganisationer. Sammenslutningen repræsenterer sine medlemmer på europæisk plan på møderne i OSPAR-kommissionen (konventionen om beskyttelse af havmiljøet i det nordøstlige Atlanterhav), i Kommissionen for Fiskeriet i Det Nordøstlige Atlanterhav (NEAFC) og i Den Internationale Søfartsorganisation samt i Nordsøkonferencens arbejde. Seas at Risk beskæftiger sig alene med spørgsmål om havmiljøet, og sammenslutningens aktiviteter omfatter i geografisk henseende hele det nordøstlige Atlanterhav.
67. WWF’s formål er endnu mere omfattende end formålene for Seas at Risk. Ifølge begæringen er WWF en af de største miljøbeskyttelsesorganisationer i verden og har næsten 5 mio. medlemmer. WWF udøver sine aktiviteter i over 100 lande. Organisationen ser det som sin opgave at bringe ødelæggelsen af jordens naturlige miljø til ophør. WWF deltager i et program om truede farvande, som omfatter havene i hele verden. WWF deltager ligeledes i et program for det nordøstlige Atlanterhav, som tager sigte på at fremme et bæredygtigt fiskeri og etablere net af beskyttede havområder inden for rammerne af OSPAR-kommissionen og i dennes medlemsstater.
68. Seas at Risk og WWF har i deres fælles interventionsbegæring anført, at de har en direkte og specifik interesse i udfaldet af den foreliggende sag. De har gjort gældende, at deres aktiviteter er koncentreret om dybhavsfiskeri, beskyttelsen af havmiljøet samt beskyttelsen af marine levesteder, herunder undersøiske bjerge. De har tilføjet, at de inden for de seneste år har brugt betydelige ressourcer til at fremme beskyttelsen af de fiskebestande og fiskelevesteder, der er omfattet af den ved den anfægtede forordning indførte ordning. Seas at Risk og WWF har endvidere gjort gældende, at de har deltaget i lobbyvirksomhed og haft kontakt med regeringer og EU-institutioner før og under den lovgivningsprocedure, der har ført til vedtagelsen af den anfægtede forordning. Endelig har Seas at Risk og WWF anført, at de bør gives tilladelse til at intervenere, fordi begæringen om foreløbige forholdsregler rejser væsentlige spørgsmål, som de har direkte og specifik interesse i, for så vidt angår grænsefladen mellem EU’s miljøpolitik og den fælles fiskeripolitik. Ifølge dem begge må deres medlemmer under de foreliggende omstændigheder forvente, at de kan fremføre deres synspunkter for Fællesskabets retsinstanser.
69. Disse argumenter kan ikke tages til følge. I modsætning til de to organisationer fra Azorerne, har Seas at Risk og WWF et for bredt og generelt interessefelt til, at de berøres væsentligt af udfaldet af den foreliggende sag. Deres begæring om tilladelse til at intervenere i den foreliggende sag kan derfor ikke tages til følge.
70. Ganske vist har de begge stor miljøekspertise, ligesom de er meget engageret i miljøanliggender, men deres formål og aktiviteter omfatter store geografiske områder og er ikke udelukkende eller i det væsentlige koncentreret om farvandene omkring Azorerne. Sagsøgerens begæring om delvis udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede forordning vedrører imidlertid alene disse farvande. Det skal endvidere bemærkes, at den anfægtede forordning regulerer fiskeriaktiviteterne i farvandene omkring Azorerne og ikke væsentligt vil påvirke WWF’s eller Seas at Risk’s aktiviteter, som består i miljøforskning og lobbyvirksomhed på miljøområdet i bredere forstand. Seas at Risk og WWF har medlemmer og tilhængere i hele verden, og deres interesser, nemlig at miljøet i almindelighed beskyttes, er endnu fjernere.
71. Seas at Risk og WWF har således ikke godtgjort at have en direkte og aktuel interesse i udfaldet af den sag om foreløbige forholdsregler, som sagsøgeren har anlagt, og deres begæring om intervention kan derfor ikke tages til følge.
B – Begæringen om foreløbige forholdsregler
1. Parternes argumenter
a) Sagsøgerens argumenter
Formaliteten
72. Sagsøgeren har påberåbt sig at have søgsmålskompetence i henhold til artikel 230, stk. 4, EF, idet sagsøgeren er umiddelbart og individuelt berørt, selv om den anfægtede retsakt er en forordning udstedt af Rådet.
73. Med hensyn til kriteriet om den direkte interesse har sagsøgeren gjort gældende, at den anfægtede forordning griber direkte ind i regionens beføjelser til at lovgive om og regulere fiskeriet i farvandene under sin jurisdiktion. Den anfægtede forordning får helt umiddelbare virkninger, idet medlemsstaterne og særlig Portugal ikke har noget skøn ved gennemførelsen af foranstaltningen.
74. Med hensyn til den individuelle interesse har sagsøgeren fremført to hovedargumenter. For det første nyder sagsøgeren særlig beskyttelse i henhold til artikel 299, stk. 2, EF, ligesom den anfægtede forordning udtrykkeligt anerkender sagsøgerens særlige situation og derfor indeholder specifikke bestemmelser (den anfægtede forordnings artikel 5) for sagsøgeren. For det andet fratager den anfægtede forordning sagsøgeren kompetencen til at regulere fiskeriet i farvandene omkring Azorerne.
Fumus boni juris
75. Sagsøgeren har gjort gældende, at sagen til prøvelse af den anfægtede forordning, der bygger på seks forskellige anbringender, faktisk er begrundet.
76. Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at den anfægtede forordning tilsidesætter miljøretten, særlig artikel 6 EF og artikel 174, stk. 1, 2 og 3, EF, og grundforordningen, idet den tilsidesætter væsentlige miljøprincipper, som er obligatoriske for bestemmelser vedrørende den fælles fiskeripolitik, nemlig princippet om bæredygtig udvikling, forsigtighedsprincippet, princippet om forebyggende indsats, princippet om indgreb over for miljøskader fortrinsvis ved kilden og princippet om, at forureneren betaler. Ifølge sagsøgeren er alle ovennævnte principper tilsidesat, idet den anfægtede forordning vil medføre en intensivering af fiskeriindsatsen, skade på havmiljøet og formindskelse af fiskebestandene.
77. Sagsøgeren har især peget på følgende konsekvenser af den anfægtede forordning. Den anfægtede forordning vil medføre en væsentlig forøgelse af den fiskeriindsats, der udøves af andre medlemsstaters industrifiskerflåde, idet den ophæver 1995-forordningerne, som begrænsede udenlandske fartøjers adgang til farvandene omkring Azorerne og i det væsentlige forbød anvendelsen af fartøjstrukne redskaber i disse farvande. Dette skyldes, at den anfægtede forordnings artikel 3 og 11 i definitionen af de relevante fiskerier ikke nævner fartøjstrukne redskaber og således indirekte tillader anvendelsen af sådanne redskaber. Endvidere udelukker disse artikler de arter, der er anført i bilag I til forordning nr. 2347/2002, som begrænsede fiskeriindsatsen for en række dybhavsarter. Desuden har sagsøgeren gjort gældende, at den anfægtede forordnings artikel 15 ophæver 1995-forordningerne, endnu før gennemførelsesforordningen, som begrænser fiskeriindsatsen, træder i kraft. Artikel 5 etablerer en beskyttet zone på 100 sømil og regulerer således ikke de områder, der ligger mellem 100 og 200 sømil fra Azorerne, således at udenlandske fartøjer får mulighed for her at fiske efter alle arter, herunder dybhavsarter samt tun. Endelig ophæver den anfægtede forordnings artikel 13 signalsystemet, således at sagsøgeren går glip af væsentlige informationer, som ville gøre det muligt mere effektivt at kontrollere fiskeriindsatsen i farvandene under sagsøgerens jurisdiktion.
78. På denne baggrund har sagsøgeren gjort gældende, at der er tale om tilsidesættelse af det princip om bæredygtig udvikling, der er knæsat i artikel 6 EF og i grundforordningens artikel 2, stk. 1. Forsigtighedsprincippet (jf. artikel 6 EF og artikel 174, stk. 2, EF samt grundforordningens artikel 2) er ligeledes tilsidesat, idet Rådet ikke har taget hensyn til videnskabelige beviser, og idet den anfægtede forordning vil medføre intensivt fiskeri i de pågældende områder og fratage sagsøgeren nødvendige videnskabelige oplysninger, som sagsøgeren kunne have udnyttet til sin fremtidige forebyggende indsats. Princippet om forebyggende indsats (artikel 174, stk. 2, EF, og grundforordningens artikel 7, 8 og 26) er tilsidesat, idet Rådet ved vedtagelsen af den anfægtede forordning ikke har taget hensyn til den alvorlige trussel for miljøet. Princippet om indgreb over for miljøskader fortrinsvis ved kilden er tilsidesat, fordi den anfægtede forordning fratager de lokale myndigheder, som bedst kender farvandene omkring Azorerne, deres beføjelser til at behandle miljøspørgsmål, der vedrører disse farvande. Endelig er princippet om, at forureneren betaler, tilsidesat, fordi den anfægtede forordning gør det muligt for industrifiskerflåden at skade miljøet uden at udbedre denne skade.
79. Sagsøgeren har for det andet gjort gældende, at den anfægtede forordning er uforenelig med de bestemmelser i den primære ret og den afledte ret, der skal beskytte Azorerne. Især tilsidesætter den anfægtede forordning ifølge sagsøgeren artikel 158 EF og artikel 299, stk. 2, EF, idet den i strid med sigtet med disse bestemmelser ikke beskytter Azorerne. Den anfægtede forordning vil ved at skade miljøet omkring Azorerne og formindske Azorernes fiskebestande skade de lokale fiskeriaktiviteter og øge forskellene mellem Azorerne og Kontinentaleuropa.
80. Sagsøgeren har for det tredje hævdet, at den anfægtede forordning tilsidesætter det princip om relativ stabilitet, der er omhandlet i forordning nr. 2371/2002 (16., 17., 18. og 20. betragtning til grundforordningen), idet den ikke beskytter de lokale fiskere.
81. For det fjerde har Rådet ved at vedtage den anfægtede forordning tilsidesat et væsentligt formkrav ved ikke på ny at høre Europa-Parlamentet trods den udtrykkelige anmodning herom i Parlamentets beslutning og trods de betydelige ændringer, der er fortaget i den endelige udgave af den anfægtede forordning. Her tænkes bl.a. på indføjelsen af artikel 299, stk. 2, EF som hjemmel, begrænsningen af den beskyttede zone omkring Azorerne til 100 sømil, ophævelsen af signalsystemet og udelukkelsen af dybhavsarter fra anvendelsesområdet for forvaltningsordningen for den maksimale fiskeriindsats.
82. Sagsøgeren har for det femte gjort gældende, at Rådet har tilsidesat grundforordningens artikel 4, stk. 2, ved ikke at tage hensyn til den foreliggende videnskabelige, tekniske og økonomiske rådgivning og især rapporterne fra Den Videnskabelige, Tekniske og Økonomiske Komité for Fiskeri (»STECF«), og ved ikke at foretage en konsekvensanalyse. Ifølge sagsøgeren fremgår dette klart af Kommissionens og Rådets svar på de begæringer om aktindsigt, som sagsøgeren har indgivet.
83. For det sjette har Rådet tilsidesat artikel 253 EF ved ikke at begrunde den anfægtede forordning tilstrækkeligt. Den anfægtede forordning vil især få konsekvenser, der er i strid med de mål, der fremgår af tredje og sjette betragtning, nemlig beskyttelsen af farvandene omkring Azorerne. Hverken ændringen i forhold til den foregående ordning eller ophævelsen af 1995-forordningerne er begrundet.
84. Endelig har sagsøgeren henvist til en række yderligere argumenter, der er fremført i hovedsagen, og hvorefter den anfægtede forordning tilsidesætter forordning nr. 1275/94, grundlæggende fællesskabsretlige principper og den internationale havret. Retten skal dog bemærke, at sagsøgeren bortset fra denne henvisning til hovedsagen i sin begæring om foreløbige forholdsregler ikke har givet nogen oplysninger om disse søgsmålsgrunde.
Uopsættelighed
85. Ifølge sagsøgeren er de foreløbige forholdsregler nødvendige, da havmiljøet, fiskebestandene og den lokale økonomi vil lide alvorlig og uoprettelig skade, hvis de ikke træffes. Uden sådanne forholdsregler vil sagsøgeren blive frataget en fuld og effektiv domstolsbeskyttelse.
86. Med hensyn til havmiljøet har sagsøgeren gjort gældende, at den anfægtede forordnings skadevirkninger vil begynde senest den 1. august 2004, nemlig på det tidspunkt, hvor 1995-forordningerne i medfør af den anfægtede forordnings artikel 15 formelt vil blive ophævet. Sagsøgeren har hævdet, at når udenlandske fartøjer får tilladelse til at fiske efter dybhavsarter i farvandene omkring Azorerne, vil det være første gang, der bliver mulighed for at anvende skadegørende redskaber og metoder, som f.eks. fiskeri med bundtrawl, trawlfiskeri uden kontakt med bunden, fiskeri med bundsatte garner og intensivt langlinefiskeri, hvor der fanges alt for mange fisk uden hensyntagen til enkelte arter. Der opstår tillige problemer i form af det såkaldte »fantomfiskeri« (hvis virkninger forstærkes i dybvandsområder), når fartøjerne mister redskaber, hvis skadegørende virkninger fortsætter i lang tid. Samtlige disse metoder vil have mange skadelige bivirkninger, idet de ødelægger havbunde, rev og koraller. Ifølge sagsøgeren er der fare for, at Kommissionens trawlingforslag ikke bliver vedtaget i tide, ligesom forslaget, selv om det skulle blive vedtaget i tide, vil være utilstrækkeligt, fordi det ikke forbyder anvendelse af andre skadegørende intensive industrifiskemetoder.
87. Også hvad angår fiskebestandene har sagsøgeren gjort gældende, at de skadegørende virkninger af den anfægtede forordning vil indtræde senest den 1. august 2004. Sagsøgeren har hævdet, at mange udenlandske (spanske) fartøjer allerede er begyndt at fiske intensivt i farvandene omkring Azorerne som følge af Kommissionens og det spanske landbrugsministeriums erklæringer om, at den anfægtede forordning allerede er trådt i kraft. For det første vil den gennemførelsesforordning, der er omhandlet i den anfægtede forordnings artikel 11, og som fastlægger den maksimale fiskeriindsats, ikke blive vedtaget i tide, således at der i lang tid vil være et retstomt rum. For det andet vil de i den anfægtede forordning omhandlede intensive fiskemetoder medføre en formindskelse af fiskebestandene. F.eks. anvender de spanske fartøjer langliner, som har indtil 12 gange flere kroge (nemlig 24 000) end de liner, der anvendes af fartøjerne fra Azorerne (2 000 kroge). Endvidere har de spanske fartøjer en større rækkevidde og lagerkapacitet og kan derfor fiske intensivt i længere tid end fartøjerne fra Azorerne. Da fiskeriet i tidligere uudnyttede dybvandsområder hurtigt bliver rentabelt, forventes et stort antal fartøjer at fiske i farvandene omkring Azorerne. Dette vil forrykke den skrøbelige økologiske balance, som allerede er tæt på et ikke-bæredygtigt niveau, medføre en »boom and bust«-effekt og hurtigt og uopretteligt formindske fiskebestandene. Disse er ekstremt længe om at forny sig på grund af dybhavsfisks særlige karakter (lav fertilitet, sen modning og lang levetid).
88. Med hensyn til fiskeriindustrien på Azorerne har sagsøgeren gjort gældende, at formindskelsen af fiskebestandene vil få den lokale økonomi, som er særlig afhængig af fiskeriet, især dybhavsfiskeriet (som repræsenterer 59% af fangsterne på Azorerne), til at bryde sammen. Ifølge sagsøgeren hidrører 31% af Azorernes fangster fra fiskebanker beliggende i det »liberaliserede« område, der ligger mellem 100 og 200 sømil fra Azorerne. Knap 12% af den erhvervsaktive befolkning på Azorerne udøver fiskerirelaterede aktiviteter.
89. Sagsøgeren har erkendt, at det er umuligt at forudsige, hvornår skaden vil være uoprettelig, men forventer, at skadevirkningerne vil opstå allerede efter én fiskesæson. Under alle omstændigheder har sagsøgeren anmodet Retten om at anvende forsigtighedsprincippet og tage begæringen om foreløbige forholdsregler til følge for at forhindre sådanne virkninger, også selv om det ikke med matematisk sikkerhed kan siges, hvornår skaden vil opstå.
Interesseafvejning
90. Sagsøgeren har gjort gældende, at interesseafvejningen klart falder ud til fordel for, at der anordnes foreløbige forholdsregler, idet fiskebestandene og det marine økosystem i så fald vil være beskyttet, indtil der træffes afgørelse i hovedsagen, uden ulemper for nogen og uden at foregribe udfaldet af hovedsagen. Hvis Rådet får medhold i sin påstand, vil andre medlemsstaters, især Kongeriget Spaniens, fiskerflåders interesser være varetaget; hvis sagsøgeren får medhold, er det sagsøgerens interesser, der vil være varetaget.
b) Argumenter fremført af Porto de Abrigo og GÊ-Questa
91. Porto de Abrigo og GÊ-Questa har støttet sagsøgerens argumenter om, at den anfægtede forordning vil give bl.a. spanske fartøjer mulighed for at fiske mere intensivt i farvandene omkring Azorerne. Disse fartøjer har langt større kapacitet end fartøjerne fra Azorerne, idet de har fiskeredskaber, der kan genbruges, anvender langliner, der dækker større områder (50/60 sømil i stedet for 30 sømil), og bliver på havet i meget længere tid (60 dage i stedet for den uge, fartøjerne fra Azorerne normalt er væk). Allerede i dag fisker gennemsnitlig 58 spanske fartøjer hver måned i farvandene omkring Azorerne mod tidligere normalt fire. Dette intensive fiskeri vil fuldstændig decimere fiskebestandene i området mellem 100- og 200-sømilegrænsen og endog i området mellem 0 og 100 sømil fra Azorerne som følge af den såkaldte »sugeeffekt« (fiskene hentes i de fiskebanker, som ligger uden for 100-sømilegrænsen). Decimeringen af fiskebestandene vil medføre betydelige miljøskader og få det lokale fiskeri til at bryde sammen.
c) Argumenter fremført af Rådet, Kommissionen og Kongeriget Spanien
92. Rådet har for det første, støttet af Kommissionen og Kongeriget Spanien, gjort gældende, at det er åbenbart, at begæringen om foreløbige forholdsregler må afvises, idet det er åbenbart, at hovedsagen må afvises.
93. Rådet har i denne forbindelse for det første anført, at den anfægtede forordning er en almengyldig foranstaltning og ikke en skjult beslutning og derfor ikke kan anfægtes af sagsøgeren. For det andet er sagsøgeren under alle omstændigheder ikke individuelt berørt. Sagsøgerens generelle interesse i et rentabelt regionalt fiskeri er ikke tilstrækkelig til at opfylde det standardkriterium, der skal være opfyldt, for at fysiske eller juridiske personer kan anlægge sag i medfør af artikel 230, stk. 4, EF, nemlig kriteriet om, at den anfægtede retsakt skal påvirke deres retsstilling på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten for en beslutning. Rådet har i denne forbindelse påpeget, at sagsøgeren ikke har påvist, hvorledes den anfægtede forordning påvirker sagsøgerens økonomi på en anden måde end andre regioners økonomi, herunder andre regioner i den yderste periferi. For det tredje er den omstændighed, at Azorerne er nævnt i artikel 299, stk. 2, EF, ikke tilstrækkelig til at tillægge sagsøgeren søgsmålskompetence. Enhver anden fortolkning ville give regionerne i den yderste periferi privilegeret adgang til Retten, hvilket er i strid med det domstolsbeskyttelsessystem, der er indført ved EF-traktaten. Endelig indebærer den omstændighed, at sagsøgerens lovgivningsmæssige og regeludstedende beføjelser berøres, ikke, at sagsøgeren har en individuel eller direkte interesse, idet dette er en uundgåelig følge af alle forordninger af almengyldig karakter.
94. Rådet har endvidere, støttet af Kommissionen og Kongeriget Spanien, gjort gældende, at sagsøgeren under ingen omstændigheder kan få medhold i sagen, idet sagsøgeren ikke har godtgjort, at fumus boni juris-betingelsen er opfyldt.
95. Rådet har for det første under henvisning til det vide skøn, der er tillagt fællesskabslovgiver på dette område, anført, at miljøbestemmelserne ikke kan finde anvendelse, idet hjemmelen for den anfægtede forordning er artikel 37 EF og artikel 299, stk. 2, EF.
96. Rådet har for det andet gjort gældende, at den anfægtede forordning under ingen omstændigheder tilsidesætter de miljøretlige bestemmelser (artikel 6 EF og 174 EF samt de miljøretlige principper), idet den ved forordningen indførte ordning ikke vil være til skade for miljøet eller fiskebestandene. Efter Rådets opfattelse forener forordningen nemlig hensynet til forskellige interesser, herunder miljøbeskyttelse, bæredygtig udnyttelse af fiskebestandene og beskyttelse af fiskeriet på Azorerne, og opfylder samtidig det princip om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, der er knæsat i artikel 12 EF.
97. Rådet har, støttet af Kommissionen og Kongeriget Spanien, endvidere gjort gældende, at den anfægtede forordning tager hensyn til miljøet, idet den begrænser fiskeriindsatsen med udgangspunkt i de historiske gennemsnit og skal sammenholdes med andre foranstaltninger, der er truffet som led i den fælles fiskeripolitik (som f.eks. forordning nr. 2340/2002 og nr. 2347/2002 samt gennemførelsesforordningen, som snart skal vedtages i henhold til den anfægtede forordnings artikel 11). Under ét yder disse forordninger samtlige dybhavsarter tilstrækkelig beskyttelse i miljømæssig henseende. Det er ikke godtgjort, at ophævelsen af det såkaldte signalsystem har givet nogen miljømæssige eller andre problemer. Det er ej heller godtgjort, at ophævelsen kan være problematisk for fisk af tunfamilien, som, fordi der er tale om en vandrende art, er tilstrækkeligt beskyttet af Den Internationale Kommission for Bevarelse af Tunfiskebestanden i Atlanterhavet samt af de TAC’er og kvoter, de er fastlagt i den afledte fællesskabsret.
98. Rådet og Kommissionen har for det tredje gjort gældende, at Rådet råder over et vidt skøn ved behandlingen af økonomisk komplicerede spørgsmål, og at den anfægtede forordning derfor ikke tilsidesætter artikel 299, stk. 2, EF og artikel 158 EF, idet den yder Azorernes industri en tilstrækkelig og forholdsmæssig beskyttelse ved at indføre en beskyttet zone på 100 sømil.
99. For det fjerde er den relative stabilitet ligeledes opretholdt, idet den anfægtede forordning begrænser fiskeriindsatsen med udgangspunkt i historiske gennemsnit. Kommissionen har i denne forbindelse desuden gjort gældende, at princippet om relativ stabilitet under alle omstændigheder kun har betydning ved fastsættelsen af TAC’er og ikke gælder i forbindelse med en begrænsning af fiskeriindsatsen som den, der er tale om i den anfægtede forordning.
100. Endelig har Rådet, støttet af Kommissionen og Kongeriget Spanien, anført, at det ikke har tilsidesat noget væsentligt formkrav. Det var ikke nødvendigt for Rådet at høre Parlamentet på ny, idet de indførte ændringer ikke ændrede noget ved opbygningen af forordningen som helhed. Den anfægtede forordning er, som det fremgår af betragtningerne dertil, tilstrækkelig begrundet. Endvidere er der taget hensyn til videnskabelige beviser, bl.a. rapporterne fra STECF og Det Internationale Havundersøgelsesråd.
101. Med hensyn til spørgsmålet om uopsættelighed har Rådet, Kommissionen og Kongeriget Spanien gjort gældende, at manglende vedtagelse af foreløbige forholdsregler ikke vil medføre alvorlig og uoprettelig skade, og at kriteriet om uopsættelighed således ikke er opfyldt.
102. Rådet har for det første hævdet, at den anfægtede forordning ikke bebuder en ubegrænset fiskeriindsats, men derimod begrænser fiskeriindsatsen ud fra historiske gennemsnit. Den anfægtede forordning samt 2002-forordningerne yder fiskebestandene og miljøet tilstrækkelig beskyttelse. For det andet er foreløbige forholdsregler unødvendige, idet der findes andre mere egnede muligheder, der i givet fald kan udnyttes for at beskytte miljøet og fiskebestandene, som f.eks. de i grundforordningens artikel 7 og 8 omhandlede foranstaltninger, som sagsøgeren ikke har udnyttet. Begæringen om foreløbige forholdsregler er forhastet, idet Kommissionen på de to områder, hvor sagsøgeren har påberåbt sig, at der vil blive tale om uoprettelig skade (miljøskade som følge af bundtrawling og formindskelse af fiskebestandene), har fremsat forslag med henblik på at løse alle de påviste problemer. Under alle omstændigheder beskytter den anfægtede forordning samt 2002-forordningerne fiskebestandene i tilstrækkelig grad ved at begrænse fiskeriindsatsen. Endelig har Rådet anført, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at der er tale om uopsættelighed for så vidt angår fisk af tunfamilien. Kongeriget Spanien har tilsluttet sig denne konklusion og bemærket, at da tunfisken er en udpræget vandrende art, vil en begrænsning af adgangen til visse områder ikke få nogen virkning, men vil udgøre en forskelsbehandling på grundlag af nationalitet.
103. Endelig har Rådet, Kommissionen og Kongeriget Spanien gjort gældende, at interesseafvejningen taler for, at begæringen ikke tages til følge. For det første vil de af sagsøgeren begærede foranstaltninger medføre en mindre og ikke en større beskyttelse af miljøet. For det andet vil en udsættelse af gennemførelsen forlænge den periode, hvor der er retlig usikkerhed om anvendelsen af 1995-forordningerne. Endelig vil en udsættelse af gennemførelsen skade tusinder af fiskere og hundreder af fartøjer i en stor del af det nordøstlige Atlanterhav. Under disse omstændigheder kan kun tvingende hensyn begrunde en anordning af foreløbige forholdsregler.
2. Rettens bemærkninger
104. Ifølge procesreglementets artikel 104, stk. 2, skal en begæring om foreløbige forholdsregler angive de omstændigheder, der medfører uopsættelighed, og de faktiske og retlige grunde til, at den begærede foreløbige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget. Disse betingelser er kumulative, således at der ikke kan anordnes foreløbige forholdsregler, når en af dem ikke er opfyldt (kendelse afsagt af Domstolens præsident den 14.10.1996, sag C-268/96 P(R), SCK og FNK mod Kommissionen, Sml. I, s. 4971, præmis 30). Fællesskabets retsinstanser kan endvidere i sager om foreløbige forholdsregler i givet fald foretage en interesseafvejning (kendelse afsagt af Domstolens præsident den 23.2.2001, sag C-445/00 R, Østrig mod Rådet, Sml. I, s. 1461, præmis 73). Den begærede foranstaltning skal desuden være foreløbig, dvs. ikke foregribe retlige eller faktiske tvistepunkter og ikke på forhånd ophæve virkningerne af den afgørelse, der senere skal træffes i hovedsagen (kendelse afsagt af Domstolens præsident den 19.7.1995, sag C-149/95 P(R), Kommissionen mod Atlantic Container Line m.fl., Sml. I, s. 2165, præmis 22).
105. I forbindelse med denne samlede vurdering råder Fællesskabets retsinstanser i sager om foreløbige forholdsregler endvidere over et vidt skøn og kan frit under hensyn til sagens særegenheder afgøre, hvorledes disse forskellige betingelser skal efterprøves samt rækkefølgen for denne undersøgelse, hvor ingen fællesskabsretlig bestemmelse pålægger dem at anvende et forudfastsat skema for vurderingen af nødvendigheden af at træffe foreløbig afgørelse (kendelsen i sagen Kommissionen mod Atlantic Container Line m.fl., præmis 23).
106. Det er på baggrund af disse principper, at begæringen om foreløbige forholdsregler skal behandles.
a) Formaliteten
107. Det skal for det første undersøges, om begæringen om foreløbige forholdsregler som hævdet af Rådet, Kommissionen og Kongeriget Spanien skal afvises med den begrundelse, at det er åbenbart, at hovedsagen ikke kan antages til realitetsbehandling.
108. Retten skal hertil bemærke, at det fremgår af fast retspraksis, at selv om spørgsmålet om hovedsagens antagelighed til realitetsbehandling i princippet ikke skal behandles som led i en sag om foreløbige forholdsregler, idet man herved risikerer at foregribe behandlingen af sagens realitet, skal sagsøgeren, for at en sådan begæring kan antages til realitetsbehandling, påvise, at der foreligger visse omstændigheder, på grundlag af hvilke det umiddelbart kan antages, at den hovedsag, som sagsøgerens begæring om foreløbige forholdsregler knytter sig til, kan antages til realitetsbehandling, således at det undgås, at sagsøgeren ved hjælp af en begæring om foreløbige forholdsregler kan opnå udsættelse af gennemførelsen af en retsakt, som han senere ikke opnår annulleret af Domstolen, idet hans søgsmål er blevet afvist under behandlingen af hovedsagen (kendelse afsagt af Domstolens præsident den 18.11.1999, sag C-329/99 P(R), Pfizer Animal Health mod Rådet, Sml. I, s. 8343, præmis 89).
109. En sådan behandling af spørgsmålet om hovedsagens antagelse til realitetsbehandling er nødvendigvis summarisk henset til uopsætteligheden af sagen om foreløbige forholdsregler (kendelse afsagt af Domstolens præsident den 12.10.2000, sag C-300/00 P(R), Federación de Cofradías de Pescadores de Guipúzcoa m.fl. mod Rådet, Sml. I, s. 8797, præmis 35).
110. I en sag om foreløbig forholdsregler kan spørgsmålet om hovedsagens antagelse til realitetsbehandling nemlig kun vurderes ud fra en umiddelbar betragtning, idet målet er at undersøge, om sagsøgeren har fremlagt tilstrækkelige oplysninger til, at det umiddelbart kan konkluderes, at en realitetsbehandling af hovedsagen ikke er helt udelukket. Retten bør alene afvise sagen om foreløbige forholdsregler, såfremt det helt kan udelukkes, at hovedsagen kan antages til realitetsbehandling. Såfremt der blev truffet afgørelse om realitetsbehandlingen allerede under sagen om de foreløbige forholdsregler, når en realitetsbehandling ikke er helt udelukket ud fra en umiddelbart betragtning, ville det reelt foregribe Rettens afgørelse vedrørende hovedsagen (kendelse afsagt af Rettens præsident den 17.1.2001, sag T-342/00 R, Petrolessence og SG2R mod Kommissionen, Sml. II, s. 67, præmis 17, og den 19.12.2001, forenede sager T-195/01 R og T-207/01 R, Government of Gibraltar mod Kommissionen, Sml. II, s. 3915, præmis 47).
111. Det skal således undersøges, om sagsøgeren i hvert fald ud fra en umiddelbar betragtning har godtgjort at have søgsmålskompetence i en sag om delvis annullation af den anfægtede forordning i medfør af artikel 230, stk. 4, EF.
112. Hertil bemærkes, at da den selvstyrende region Azorerne er en juridisk person i medfør af portugisisk ret, kan den principielt anlægge et annullationssøgsmål i henhold til artikel 230, stk. 4, EF, hvorefter enhver fysisk eller juridisk person kan indbringe klage over beslutninger, der retter sig til ham, samt over beslutninger, som, skønt de er udfærdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, dog berører ham umiddelbart og individuelt (Domstolens dom af 22.11.2001, sag C-452/98, Nederlandse Antillen mod Rådet, Sml. I, s. 8973, præmis 51, herefter »Nederlandse Antillen I-dommen«).
113. Som Rådet med rette har anført, er den anfægtede forordning en almengyldig foranstaltning og ikke en skjult beslutning. Den regulerer fiskeriet efter dybhavsarter i et stort område i det nordøstlige Atlanterhav, der er kendt under navnet de vestlige farvande, og gælder uden forskel for samtlige fiskere, der ønsker at udøve deres aktiviteter i dette område. Endvidere finder den anfægtede forordning, selv om Azorerne udtrykkeligt er nævnt i sjette betragtning til forordningen og i dens artikel 5, anvendelse uden forskel på alle de regioner i den yderste periferi, der er omhandlet i artikel 299, stk. 2, EF, nemlig Azorerne, Madeira og De Kanariske Øer.
114. Selv om den anfægtede retsakt har almengyldig karakter, er dette dog ikke til hinder for, at en fysisk eller juridisk person i henhold til artikel 230, stk. 4, EF kan anfægte den. Ifølge fast retspraksis kan det, selv om en foranstaltning har almengyldig karakter, ikke udelukkes, at visse fysiske eller juridiske personer vil kunne være umiddelbart og individuelt berørt af den (Nederlandse Antillen I-dommen I, præmis 51, og Domstolens dom af 18.5.1994, sag C-309/89, Codorniu mod Rådet, Sml. I, s. 1853, præmis 19).
115. Det er derfor nødvendigt at tage stilling til, om den selvstyrende region Azorerne efter en summarisk undersøgelse kan anses for at være umiddelbart og individuelt berørt af den anfægtede forordning.
116. Med hensyn til kriteriet om den umiddelbare interesse fremgår det af fast retspraksis, at den anfægtede fællesskabsretsakt, for at en borger som sagsøger kan anses for umiddelbart berørt af den i traktatens artikel 230, stk. 4, EF’s forstand, umiddelbart skal have indvirkning på den pågældendes retsstilling, og dens gennemførelse skal ske helt automatisk, udelukkende i medfør af fællesskabsreglerne og uden anvendelse af andre mellemkommende regler (Rettens dom af 12.7.2001, forenede sager T-198/95, T-171/96, T-230/97, T-174/98 og T-225/99, Comafrica og Dole Fresh Fruit Europe mod Kommissionen, Sml. II, s. 1975, præmis 96). Det skal i denne forbindelse bemærkes, at den anfægtede forordning gælder umiddelbart i alle medlemsstater og har umiddelbare retsvirkninger, uden at det er nødvendigt, at samtlige medlemsstater vedtager yderligere regler. Den anfægtede forordning vil have væsentlig og umiddelbar indvirkning på sagsøgerens retsstilling, idet sagsøgeren fratages kompetencen til at lovgive om fiskeriet i det område, der ligger mellem 100 og 200 sømil fra Azorerne, og idet fiskeriaktiviteterne, som ifølge sagsøgeren udgør en væsentlig del af Azorernes økonomi, vil blive berørt af den anfægtede forordning. Det kan således konkluderes, at den sagsøgende region i hvert fald ved første øjekast har godtgjort, at den anfægtede forordning berører regionen umiddelbart.
117. Med hensyn til kriteriet om den individuelle interesse skal Retten bemærke, at fysiske eller juridiske personer kun kan anses for individuelt berørt af en retsakt med almengyldig karakter, såfremt de rammes på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som en adressat (Domstolens dom af 22.11.2001, sag C-451/98, Antillean Rice Mills mod Rådet, Sml. I, s. 8949, præmis 49, af 25.7.2002, sag C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, Sml. I, s. 6677, præmis 36, af 10.4.2003, sag C-142/00 P, Kommissionen mod Nederlandse Antillen, Sml. I, s. 3483, herefter »Nederlandse Antillen II-dommen«, præmis 65, og Nederlandse Antillen I-dommen, præmis 60).
118. Det bemærkes nærmere, at ifølge fast retspraksis er den almene interesse, som en region som den selvstyrende region Azorerne, der er kompetent med hensyn til økonomiske spørgsmål inden for sit område, bl.a. fiskeriet, kan have i at opnå et gunstigt resultat for dette områdes økonomiske velfærd, ikke i sig selv er tilstrækkelig til at betragte denne region som værende berørt i traktatens artikel 230, stk. 4, EF’s forstand (Nederlandse Antillen II-dommen, præmis 69).
119. Endvidere er det ikke tilstrækkeligt bevis for, at sagsøgeren er individuelt berørt, at sagsøgeren nyder en særlig beskyttelse i henhold til traktaten (artikel 299, stk. 2, EF), eller at sagsøgeren er udtrykkeligt og præcist nævnt i sjette betragtning til og artikel 5 i den anfægtede forordning, eller at Rådet burde have taget hensyn til sagsøgerens situation ved vedtagelsen af den anfægtede forordning (jf. i denne retning Nederlandse Antillen II-dommen, præmis 74-76). I modsat fald ville, som Rådet med rette har anført, de regioner i den yderste periferi, der er omhandlet i artikel 299, stk. 2, EF, få tillagt en søgsmålskompetence svarende til medlemsstaternes. Dette ville være i strid med artikel 230 EF, som ikke analogt giver de regionale enheder beføjelse til at anlægge sager på samme betingelser som medlemsstaterne (jf. i analogi hermed Nederlandse Antillen I-dommen, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
120. Heraf følger, at sagsøgeren i hvert fald ud fra en umiddelbar betragtning under henvisning til de faktiske omstændigheder skal godtgøre, at den anfægtede forordning rammer regionen på grund af en faktisk situation, der adskiller den fra alle andre, herunder i den foreliggende sag fra de øvrige regioner i den yderste periferi (jf. i analogi hermed Nederlandse Antillen I-dommen, præmis 72).
121. Selv om den sagsøgende region ikke har bestræbt sig på klart at påvise, hvorledes den anfægtede forordning rammer regionen på en anden måde end de øvrige regioner i den yderste periferi og således individualiserer den tilstrækkeligt til, at den er individuelt berørt, har regionen dog fremlagt en række beviser, ud fra hvilke det ikke helt kan udelukkes, at den befinder sig i en faktisk situation, der individualiserer den på denne måde.
122. For det første vil sagsøgerens beføjelser umiddelbart blive væsentligt berørt af den anfægtede forordning, idet denne vil fratage sagsøgeren beføjelsen til at lovgive om fiskeri i det område, der ligger mellem 100 og 200 sømil fra Azorerne. En sådan indvirkning på en regions beføjelser kan medføre, at den pågældende region må anses for at være individuelt berørt i artikel 230, stk. 4, EF’s forstand (jf. i denne retning Rettens dom af 15.12.1999, forenede sager T-132/96 og T-143/96, Freistaat Sachsen m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 3663, præmis 84 og den deri nævnte retspraksis, især Rettens dom af 15.6.1999, sag T-288/97, Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia mod Kommissionen, Sml. II, s. 1871, præmis 31 og 32).
123. For det andet befinder Azorerne sig i en særlig situation, idet Azorernes marine økosystem er kendetegnet ved, at der er mange undersøiske bjerge, som medfører lokalt tidevand samt opstrømning af koldt bundvand (upwellings), at der er varmtvandskilder og naturlige varme kilder, at der ikke er nogen kontinentalsokkel, og at regionen er stærkt afhængig af dybhavsfiskeriet. Ifølge sagsøgeren er næsten 12% af den erhvervsaktive befolkning på Azorerne afhængig af fiskerirelaterede aktiviteter, og dybhavsfiskeriet ved Azorerne udgør næsten 60% af værdien af samtlige fangster ved Azorerne. Sagsøgeren har i retsmødet anført, at de fiskerirelaterede aktiviteter udgør 5% af regionens bruttonationalprodukt, dvs. en ikke-ubetydelig andel (jf. generaladvokat Légers forslag til afgørelse i de sager, hvor Domstolen afsagde dom den 22.11.2001, sag C-301/97, Nederlandene mod Rådet, Sml. I, s. 8853, på s. 8858, og Nederlandse Antillen I-dommen, Sml. I, s. 8975, punkt 95), hvori generaladvokaten konkluderede, at en sektor, der kun repræsenterer 0,9% af de Nederlandske Antillers bruttonationalprodukt, ikke er tilstrækkelig til at godtgøre, at regionen besidder særlige egenskaber, der adskiller den fra alle andre. Han tilføjede, at hans vurdering kunne have været anderledes, »hvis den økonomiske sektor, som berøres af den omtvistede forordning, havde repræsenteret en langt vigtigere del af det pågældende [oversøiske lands og territoriums] bruttonationalprodukt«.
124. Retten finder ud fra de faktiske bevisligheder, sagsøgeren har fremlagt, at selv om der er alvorlig tvivl om, hvorvidt sagsøgeren har godtgjort, at den anfægtede forordning rammer regionen på en anden måde end andre regioner i den yderste periferi, kan det ikke helt udelukkes, at sagsøgeren under hovedsagen vil kunne bevise, at den anfægtede forordning berører regionen individuelt.
125. På baggrund af det ovenfor anførte kan Retten ikke afvise sagen om foreløbige forholdsregler alene under henvisning til formaliteten, idet det på dette trin af sagen ikke helt kan udelukkes, at hovedsagen kan antages til realitetsbehandling.
b) Fumus boni juris, uopsættelighed og interesseafvejning
126. For at tage stilling til, om sagsøgeren har godtgjort at opfylde de kumulative betingelser for anordning af foreløbige forholdsregler, nemlig betingelserne med hensyn til fumus boni juris og uopsættelighed, er det nødvendigt forinden at undersøge karakteren af de begærede foreløbige forholdsregler og at afveje interesserne, dvs. afveje de virkninger, som en kendelse om anordning af sådanne foreløbige forholdsregler måtte have for sagsøgeren, sagsøgte, intervenienterne, Fællesskabets retsorden og tredjemand.
Interesseafvejning – de begærede forholdsreglers virkninger
127. Retten skal for det første bemærke, at nogle af de begærede foreløbige forholdsregler forekommer uhensigtsmæssige og uforholdsmæssige i forhold til det tilstræbte hovedmål, nemlig at beskytte Azorernes marine økosystem og fiskebestandene. I denne forbindelse vil det være på sin plads at undersøge de virkninger, som hver af de begærede foreløbige forholdsregler ville have.
128. En udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede forordnings artikel 3 vil få væsentlige og vidtrækkende virkninger, idet medlemsstaterne vil blive fritaget for forpligtelsen til at vurdere og fordele fiskeriindsatsen ud fra historiske gennemsnit. En sådan udsættelse af gennemførelsen synes ifølge sin natur ikke egnet til at opnå det af sagsøgeren tilstræbte mål, dvs. beskyttelse af havmiljøet og bevarelse af fiskebestandene, og synes endvidere i høj grad at stå i misforhold til dette mål. At udsætte gennemførelsen af denne bestemmelse vil, for så vidt som den indebærer, at fiskeredskaber ikke skal indgå i definitionen af de pågældende fiskerier, ikke være ensbetydende med en forpligtelse for fællesskabsinstitutionerne til at definere fiskerierne efter de anvendte fiskeredskaber, og vil ikke indebære et forbud mod at anvende bestemte fiskeredskaber. En udsættelse af gennemførelsen af denne bestemmelse vil, for så vidt som den udelukker de arter, der er omhandlet i forordning nr. 2347/2002, og som er omfattet af denne tidligere forordning, som ikke er genstand for søgsmålet, fra sit anvendelsesområde, også medføre en akkumulering af ordninger og vil ikke nødvendigvis indebære en bedre beskyttelse af disse arter.
129. En udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede forordnings artikel 5 vil i det væsentlige fjerne beskyttelsen af området op til 100 sømil fra Azorerne, hvilket synes at være i strid med det af sagsøgeren tilstræbte mål. Artikel 5 indfører en beskyttet zone på 100 sømil for samtlige arter, herunder tun og dybhavsarter. For så vidt som sagsøgeren kræver, at spanske fartøjer, som fisker efter tun og fisk af tunfamilien, udelukkes fra det område, der strækker sig mellem 0 og 200 sømil fra Azorerne, vil en udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede forordnings artikel 5 således ikke have denne virkning.
130. En udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede forordnings artikel 11 vil forhindre Rådet og Kommissionen i at vedtage gennemførelsesforordningen, som fastsætter den maksimale årlige fiskeriindsats for hver medlemsstat samt for hvert område og hvert fiskeri, således som defineret i artikel 3 og 6. En sådan foranstaltning vil ikke bidrage til at beskytte miljøet eller bevare fiskebestandene i farvandene omkring Azorerne. Sagsøgeren finder selv, at gennemførelsesforordningen, når først den er vedtaget, i hvert fald delvis vil beskytte farvandene omkring Azorerne.
131. En udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede forordnings artikel 13, litra b), vil medføre, at det såkaldte signalsystem genindføres, hvilket vil have vidtrækkende konsekvenser for et stort antal fiskerfartøjer, som skal indrette sig efter dette system. En genindførelse af signalsystemet vil dog højst give sagsøgeren mulighed for at indhente yderligere oplysninger om fiskerfartøjers virksomhed i farvandene omkring Azorerne, og sagsøgeren har ikke godtgjort, at selv om VMS giver sagsøgeren færre oplysninger, forhindrer systemet sagsøgeren i at gennemføre ordningen i henhold til den anfægtede forordning eller i tilstrækkelig grad overvåge fiskerfartøjernes aktiviteter i farvandene omkring Azorerne. Selv om denne bestemmelse som hævdet af sagsøgeren begrænser antallet af oplysninger, som Azorernes myndigheder kan kræve af de fartøjer, der befinder sig under deres jurisdiktion, er det ikke godtgjort, hvorledes dette kan have konkrete virkninger for det marine økosystem og fiskebestandene.
132. En udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede forordnings artikel 15, som ophæver 1995-forordningerne senest pr. 1. august 2004, vil berøre alle de fiskere, der ønsker at fiske i farvandene omkring Azorerne, og vil skabe stor retlig usikkerhed med hensyn til, hvilken ordning der finder anvendelse på farvandene omkring Azorerne. En udsættelse af gennemførelsen af denne bestemmelse vil i det væsentlige genindføre hele en tidligere retlig ordning, som fællesskabslovgiver har besluttet at erstatte med den ordning, der er indført ved den anfægtede forordning. Det må erkendes, at det er meget usikkert, om visse bestemmelser i 1995-forordningerne er så tæt knyttet til overgangsordningen i henhold til tiltrædelsesakten og forordning nr. 1275/94, at de bør anses for uanvendelige efter udløbet den 1. januar 2003 af overgangsordningen i henhold til tiltrædelsesakten. Ganske vist vil en udsættelse af gennemførelsen af artikel 15 være ensbetydende med en genindførelse af den tidligere ordning, som i hvert fald ifølge sagsøgeren ydede en tilstrækkelig beskyttelse af farvandene omkring Azorerne. Det skal dog bemærkes, at 1995-ordningen ikke indebar en direkte beskyttelse ved at fastlægge miljøregler, som f.eks. forbuddet mod at anvende fiskeredskaber, men kun en indirekte beskyttelse gennem regler, der begrænsede udenlandske fartøjers adgang til farvandene omkring Azorerne. En udsættelse af gennemførelsen af artikel 15 vil indebære, at disse bestemmelser i 1995-forordningerne, som begrænser udenlandske fartøjers adgang til farvandene omkring Azorerne, fortsætter med at være i kraft, selv om de overgangsbestemmelser vedrørende adgangen til disse farvande, der er fastsat i tiltrædelsesakten, skulle være udløbet senest den 31. december 2002. Sådanne bestemmelser er udtryk for direkte forskelsbehandling på grundlag af nationalitet og tilsidesætter således et princip, der er knæsat i artikel 12 EF og i grundforordningens artikel 17, stk. 1.
133. Endelig skal Retten bemærke, at de af sagsøgeren begærede subsidiære forholdsregler – forbuddet for spanske fartøjer mod at fiske efter tun og fisk af tunfamilien i farvandene omkring Azorerne og forbuddet mod, at andre end portugisiske fartøjer fisker efter demersale arter og dybhavsarter i samme farvande – når det kommer til stykket ikke er miljøbeskyttelsesregler, men derimod regler om adgang, som er udtryk for direkte forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, og som skader de udenlandske fartøjers interesser. En kendelse, hvorved der anordnes sådanne forholdsregler, vil ikke direkte beskytte havmiljøet og fiskebestandene, vil ikke forbyde anvendelsen af skadegørende redskaber og vil ikke medføre en særlig begrænsning af fiskeriindsatsen eller andre miljømæssigt rationelle foranstaltninger, men vil blot udelukke de udenlandske fartøjer fra farvandene omkring Azorerne. En sådan kendelse synes derfor ifølge sin natur at være uforholdsmæssig.
134. Det fremgår af denne undersøgelse af karakteren af de begærede foreløbige forholdsregler, at i modsætning til, hvad sagsøgeren har hævdet, vil en delvis udsættelse af den anfægtede forordning eller de begærede subsidiære foreløbige forholdsregler få betydelige negative konsekvenser for tredjemand og forstyrre den fælles fiskeripolitiks funktion.
135. Den anfægtede forordning er således en almengyldig foranstaltning, som i abstrakt form vil regulere en stor del af fiskeriaktiviteterne og berøre et meget stort antal fiskerfartøjer og fiskere. En delvis udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede forordning vil berøre interesserne for de af disse fiskere, der kommer fra andre medlemsstater, især spanske fiskere, idet den ret, fællesskabslovgiver har givet dem til at udøve bl.a. fiskeriaktiviteter i farvandene omkring Azorerne uden forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, herved vil blive suspenderet.
136. Disse potentielt betydelige følger af en delvis udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede forordning for et stort antal berørte skal vurderes i forhold til, om de begærede foreløbige forholdsregler er nødvendige for at forhindre den påståede alvorlige og uoprettelige skade i tiden frem til afgørelsen af hovedsagen. Der må i denne forbindelse tages hensyn til den alvorlige karakter af den påståede miljøskade.
137. Endelig skal Retten bemærke, at der ved en sådan vurdering tillige skal tages hensyn til, at Rådet på den fælles fiskeripolitiks område i sin egenskab af lovgiver råder over et vidt skøn, som svarer til det politiske ansvar, Rådet tillægges ved artikel 34 EF – 37 EF. Ved domstolskontrollen med en sådan kompetence må den efterprøvende ret begrænse sig til at undersøge, om myndighedens afgørelse er behæftet med en åbenbar vildfarelse eller magtfordrejning, eller om myndigheden klart har overskredet grænserne for sit frie skøn (jf. Domstolens dom af 19.2.1998, sag C-4/96, NIFPO og Northern Ireland Fishermen’s Federation, Sml. I, s. 681, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
138. På baggrund af det ovenstående kan Fællesskabets retsinstanser, medmindre der foreligger åbenbar uopsættelighed, ikke uden at risikere at gøre indgreb i Rådets skønsmæssige beføjelser sætte deres skøn i stedet for denne institutions (jf. i denne retning kendelse afsagt af Rettens præsident den 2.3.1998, sag T-310/97 R, De Nederlandske Antiller mod Rådet, Sml. II, s. 455, præmis 64 og 65). Afvejningen af de berørte interesser betyder som nævnt ovenfor, at Fællesskabets retsinstanser under en sag om foreløbige forholdsregler kun kan sætte deres skøn i stedet for Rådets under ekstraordinære omstændigheder, hvor der foreligger en særligt udpræget fumus boni juris og åbenbar uopsættelighed (jf. i denne retning kendelse afsagt af Rettens præsident den 1.2.2001, sag T-350/00 R, Free Trade Foods mod Kommissionen, Sml. II, s. 493, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis).
139. Det er på denne baggrund, at de kumulative betingelser om fumus boni juris og uopsættelighed skal gennemgås. Først skal det dog undersøges, om sagsøgeren har godtgjort, at de foreløbige forholdsregler er nødvendige, idet det, hvis denne betingelse ikke helt klart er opfyldt, vil være overflødigt at undersøge nærmere, om der foreligger fumus boni juris.
Uopsættelighed
140. Retten skal indledningsvis bemærke, at uopsætteligheden af en begæring om foreløbige forholdsregler skal vurderes på baggrund af nødvendigheden af at træffe foreløbige forholdsregler for at forhindre, at den part, der har begæret de foreløbige forholdsregler, lider alvorlig og uoprettelig skade (kendelsen i sagen Pfizer Animal Health mod Rådet, præmis 94).
141. Når tabet afhænger af en række forhold, er det især tilstrækkeligt, at tabet må antages at kunne forudses med en tilstrækkelig grad af sandsynlighed (jf. i denne retning Domstolens kendelse af 29.6.1993, sag C-280/93 R, Tyskland mod Rådet, Sml. I, s. 3667, præmis 34, og kendelse afsagt af Domstolens præsident den 14.12.1999, sag C-335/99 P(R), HFB m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 8705, præmis 67). Sagsøgeren skal dog fortsat føre bevis for de faktiske omstændigheder, der skal begrunde, at der er udsigt til en sådan alvorlig og uoprettelig skade (kendelsen i sagen HFB m.fl. mod Kommissionen, præmis 67, og kendelse afsagt af Domstolens præsident den 12.10.2000, sag C-278/00 R, Grækenland mod Kommissionen, Sml. I, s. 8787, præmis 15).
142. Undersøgelsen skal således koncentrere sig om, hvorvidt sagsøgeren har godtgjort, at det var nødvendigt at anordne de begærede foreløbige forholdsregler for at forhindre de tre former for skade, som anvendelsen af den anfægtede forordning ifølge sagsøgeren vil medføre, nemlig for det første skaden på det marine økosystem (koraller, havbund mv.) som følge af tilladelsen til at anvende fartøjstrukne redskaber og andre former for industrielle redskaber som f.eks. garn og langliner, for det andet formindskelsen af bestandene af dybhavsarter til et ikke-bæredygtigt niveau på grund af intensiveringen af fiskeriindsatsen og for det tredje fiskerierhvervets sammenbrud på Azorerne.
143. Inden gennemgangen af de enkelte former for skade bemærkes det, at parterne er meget uenige om den nøjagtige dato for ophævelsen af 1995-forordningerne, som er den dato, hvor den anfægtede forordning begynder at afføde sine påståede retsvirkninger i farvandene omkring Azorerne uden de fordele, der er forbundet med beskyttelsesordningen fra 1995. I den foreliggende sag skal den anfægtede forordnings virkninger vurderes under hensyntagen til, at 1995-forordningerne under alle omstændigheder vil blive ophævet senest den 1. august 2004. Dette synes at være den mest rimelige fortolkning, idet den anfægtede forordnings artikel 15 er en særlig bestemmelse, som regulerer ophævelsen af 1995-forordningerne. Det er ubestrideligt, at 1995-forordningerne i medfør af nævnte artikel 15 ikke vil finde anvendelse efter den 1. august 2004, og at dette er grundlaget for sagsøgerens argumenter om den anfægtede forordnings indvirkning på havmiljøet, fiskebestandene og fiskerierhvervet på Azorerne.
– Alvorlig og uoprettelig skade på det marine økosystem
144. Sagsøgeren har gjort gældende, at den anfægtede forordning vil muliggøre en fiskeriindsats i industriel målestok og vil tillade anvendelse af fartøjstrukne redskaber og andre former for industrielle redskaber som f.eks. bundtrawl og trawl, som ikke har kontakt med havbunden, bundsat garn og langliner til industrifiskeri, som vil påføre det marine økosystem alvorlig og uoprettelig skade ved at ødelægge havbunde, rev og koraller.
145. Sagsøgeren har endvidere anført, at i henhold til den tidligere ordning, der blev indført ved 1995-forordningerne, især i medfør af artikel 3 og 6 i og bilag I til forordning nr. 685/95, var hvert enkelt fiskeri defineret efter fiskeredskabstype (f.eks. fartøjstrukne redskaber eller faststående redskaber), således at Rådet indirekte kunne begrænse anvendelsen af fartøjstrukne redskaber ved f.eks. at fastsætte den maksimale fiskeriindsats i et særligt område for en bestemt type fiskeredskab til nul. Hvad angår farvandene omkring Azorerne blev dette gennemført ved artikel 2 i og bilaget til forordning nr. 2027/95. I den anfægtede forordning (artikel 3 og bilaget) defineres fiskerierne ikke efter fiskeredskaber, og det vil derfor i fremtiden ikke være muligt at fastsætte den maksimale fiskeriindsats for fartøjstrukne redskaber til nul. Hertil kommer, at ingen af de lokale forbud mod at anvende sådanne redskaber gælder for udenlandske fartøjer uden for 12-sømilegrænsen, jf. artikel 10 i forordning nr. 2371/2002. Der er således ikke andre måder, hvorpå et sådant forbud kan indføres. Da den anfægtede forordnings artikel 15 endvidere ligeledes ophæver 1995-forordningerne senest pr. 1. august 2004, vil det være tilladt at anvende fartøjstrukne redskaber i farvandene omkring Azorerne.
146. Alle parter erkender, at fartøjerne efter ophævelsen af 1995-forordningerne senest pr. 1. august 2004, jf. den anfægtede forordnings artikel 15, vil kunne anvende bundtrawl til fiskeri i farvandene omkring Azorerne, mens dette var udelukket i henhold til den tidligere ordning.
147. Det er ej heller bestridt, at anvendelsen af bundtrawl kan få betydelige negative følger for det marine økosystem, hvis bundtrawlfiskeriet finder sted uden kontrol. Både Rådet og Kommissionen har i retsmødet erkendt, at bundtrawling kan have alvorlige og uoprettelige følger ved at ødelægge følsomme dele af det marine økosystem, som f.eks. koralrev. I begrundelsen til Kommissionens trawlingforslag hedder det, at »[n]ylige videnskabelige rapporter har vist, at det er nødvendigt at beskytte visse dybhavsnaturtyper [herunder i farvandene omkring Azorerne] mod mekanisk erosion forårsaget af fiskeredskaber«. I fjerde betragtning til samme forslag hedder det: »Videnskabelige undersøgelser viser, at sådanne naturtyper, der beskadiges af trawlredskaber, som trækkes hen over havbunden, slet ikke gendannes eller kun gendannes meget langsomt«.
148. I modsætning til virkningerne af bundtrawling, som Retten finder tilstrækkeligt godtgjort, og som fører til den konklusion, at eventuelle former for skade vil være alvorlige og uoprettelige, såfremt der ikke føres kontrol med disse aktiviteter, findes det ikke tilstrækkeligt bevist, at en sådan skade kan opstå ved anvendelsen af andre redskaber, som f.eks. trawl, der ikke er i kontakt med havbunden, garn og især langliner.
149. Sagsøgeren har gjort gældende, at disse andre former for intensivt fiskeri indirekte skader fiskebestandene (som dog beskyttes af en ordning med begrænsning af fiskeriindsatsen), men det findes ikke bevist, at havmiljøet som sådant lider alvorlig og uoprettelig skade. Af den sagkyndige rapport, sagsøgeren har fremlagt (bilag 2 til begæringen), fremgår det, at selv om alle former for industrifiskeri har bivirkninger, anses garn, som ikke berører havbunden, og langliner for at forårsage væsentligt mindre skade end bundtrawling med langliner, der anses for at »påføre naturtyper begrænset skade«. Påstandene om det såkaldte fantomfiskeri vedrører hovedsagelig bevarelsen af fiskebestandene og ikke den skade, miljøet som sådant påføres, og påstandene er endvidere holdt i almindelige vendinger uden angivelse af skadens alvor eller af den tid, der sandsynligvis vil gå, før en sådan skade bliver alvorlig og uoprettelig.
150. Sagsøgerens henvisninger til Kommissionens udtalelser i de pressemeddelelser, der var vedlagt som bilag til Kommissionens trawlingforslag, vedrører fiskeri med bundtrawl eller lignende redskaber og kan ikke udlægges som en indrømmelse fra Kommissionens side af, at anvendelsen af andre typer fiskeredskaber kan have skadegørende virkninger.
151. Sagsøgerens argumenter om uopsættelighed for så vidt angår andre redskaber end bundtrawl og lignende fartøjstrukne redskaber må således forkastes.
152. Hvad angår bundtrawling har Rådet og Kommissionen imidlertid erkendt, at hvis anvendelsen af bundtrawl ikke kontrolleres, vil denne type fiskeredskab sandsynligvis påføre det marine økosystem omkring Azorerne alvorlig skade. En sådan skade er uoprettelig således at forstå, at det er almindeligt anerkendt, at den er umulig eller meget vanskelig at genoprette.
153. Det er derfor nødvendigt at vurdere, om den anfægtede forordning helt sikkert og uafvendeligt vil medføre skade, hvis ikke de begærede foreløbige forholdsregler anordnes. Det tilkommer sagsøgeren at føre bevis for de faktiske omstændigheder, der skal begrunde, at der er udsigt til en sådan alvorlig og uoprettelig skade (kendelsen i sagen HFB m.fl. mod Kommissionen, præmis 67, og i sagen Grækenland mod Kommissionen, præmis 15).
154. I modsætning til, hvad sagsøgeren synes at hævde, er der ingen bestemmelser i den anfægtede forordning, der udtrykkeligt tillader trawling eller forhindrer Rådet eller Kommissionen i at vedtage yderligere foranstaltninger til bekæmpelse af sådanne aktiviteter. Kommissionens trawlingforslag skal således supplere den anfægtede forordning ved at indføre et specifikt forbud mod trawling, bl.a. i farvandene omkring Azorerne. Forslaget vil ændre forordning nr. 850/98 ved at tilføje følgende bestemmelse til nævnte forordnings artikel 30:
»Det forbydes fartøjer at anvende nogen form for bundtrawl eller lignende trukne redskaber, der har kontakt med havbunden (bl.a. i farvandene omkring Azorerne).«
155. Heraf følger, at den af sagsøgeren begærede udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede forordnings artikel 3, artikel 5, stk. 1, artikel 11 eller 13 ikke vil medføre forbud mod bundtrawling i farvandene omkring Azorerne og således ikke vil være til nogen nytte for sagsøgeren. Det er ikke godtgjort, at disse bestemmelser på nogen måde påvirker trawlingaktiviteterne. En udsættelse af gennemførelsen af bestemmelserne er således helt åbenbart unødvendig.
156. Som sagsøgeren selv har anført, vil trawling imidlertid indirekte blive tilladt ved ophævelsen af 1995-forordningerne, som dog snarere indirekte end direkte omhandler dette spørgsmål ved at lade redskaber indgå i definitionen af fiskerierne. Det er således alene en udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede forordnings artikel 15 (som ophæver 1995-forordningerne), der kan påvirke bundtrawlingaktiviteterne ved at gøre det muligt at videreføre den ordning, der blev indført ved 1995-forordningerne, og herved også det indirekte forbud mod bundtrawling i farvandene omkring Azorerne.
157. Det er dog vanskeligt at konkludere, at en sådan foreløbig forholdsregel eller en anden forholdsregel er nødvendig for at undgå, at der opstår skade på det marine økosystem i den pågældende periode, idet den fælles fiskeripolitik giver andre mere rimelige og bedre egnede muligheder for hurtigt og effektivt at forhindre en sådan skade.
158. Disse muligheder omfatter bl.a. hasteforanstaltninger truffet af Kommissionen eller medlemsstaterne, især Republikken Portugal, med hjemmel i grundforordningens artikel 7 og 8, som netop tillader vedtagelse af sådanne foranstaltninger, »[h]vis det konstateres, at der som følge af fiskeriaktiviteter er en alvorlig trussel mod bevarelsen af de levende akvatiske ressourcer eller det marine økosystem, der kræver, at der straks gribes ind«. Ifølge artikel 8 må hasteforanstaltningerne højst vare i tre måneder. Ifølge grundforordningens artikel 7 må foranstaltningerne højst vare i seks måneder, idet der dog gives mulighed for at videreføre foranstaltningerne i højst seks måneder. Foranstaltningernes varighed synes således at være tilstrækkelig til at forhindre, at der opstår skade i tidsrummet frem til vedtagelsen af Kommissionens trawlingforslag, hvilket sandsynligvis snart vil ske. Endvidere giver artikel 45, stk. 1 og 2, i forordning nr. 850/98 Kommissionen – eller medlemsstaterne for de farvande, der hører under deres jurisdiktion – ret til at træffe hasteforanstaltninger, »[h]vis øjeblikkeligt indgreb er påkrævet, for at bestande af marine organismer kan bevares«, eller »[h]vis visse arter eller fiskepladser er alvorligt truet, og en udsættelse ville medføre en skade, som vanskeligt ville kunne genoprettes«.
159. Det har i retsmødet vist sig, at sagsøgeren ikke har taget skridt til at sikre sådanne foranstaltninger.
160. Endvidere har Kommissionen i retsmødet anført, at den konstant overvåger situationen og om nødvendigt er rede til at vedtage sådanne hasteforanstaltninger.
161. Med hensyn til Darwin Mounds i Det Forenede Kongerige er der truffet tilsvarende foranstaltninger (jf. Kommissionens forordning (EF) nr. 1475/2003 af 20.8.2003 om beskyttelse af dybhavskoralrev mod virkningen af trawling i et område nordvest for Skotland (EFT L 211, s. 14)). Kommissionens trawlingforslag viser, at Kommissionen er klar over situationen og har den under konstant overvågning. I betragtningerne til forslaget hedder det, at »EF’s fiskerizoner omkring Azorerne, Madeira og De Kanariske Øer [indeholder] adskillige kendte eller potentielle dybhavsnaturtyper, der hidtil er blevet beskyttet mod trawling takket være den særlige adgangsordning, der er fastsat i Rådets forordning (EF) nr. 2027/95«, og at »[d]a denne ordning ophører med at gælde i 2004, er det nu vigtigt at garantere kontinuitet i beskyttelsen af disse områder som led i EF-forskrifterne«. Da Kommissionen er sig disse spørgsmål bevidst, er det højst usandsynligt, at den vil modsætte sig vedtagelsen af sådanne foranstaltninger, eller at den ikke vil gribe ind for at forhindre nogen form for skade.
162. Under sådanne omstændigheder, hvor sagsøgeren råder over mere hensigtsmæssige muligheder, synes de begærede foreløbige forholdsregler unødvendige (jf. i analogi hermed kendelse afsagt af Domstolens præsident den 22.4.1994, sag C-87/94 R, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 1395, præmis 40-42, kendelsen i sagen Free Trade Foods mod Kommissionen, præmis 59, kendelse afsagt af Rettens præsident den 7.5.2002, sag T-306/01 R, Aden m.fl. mod Rådet og Kommissionen, Sml. II, s. 2387, præmis 109, og den 3.12.2002, sag T-181/02 R, Neue Erba Lautex mod Kommissionen, Sml. II, s. 5081, præmis 105-110).
163. På baggrund af det ovenfor anførte finder Retten ikke, at sagsøgeren har ført bevis for, at de begærede foreløbige forholdsregler er nødvendige for at forhindre en alvorlig og uoprettelig skade på det marine økosystem.
– Skade på fiskebestandene
164. Med hensyn til den alvorlige og uoprettelige skade på fiskebestandene har sagsøgeren gjort gældende, at ophævelsen af 1995-forordningerne og ikrafttrædelsen af den anfægtede forordning senest pr. 1. august 2004 vil medføre en væsentlig intensivering af fiskeriindsatsen, som hurtigt vil få bestandene af dybhavsfisk til at svinde ind til ikke-bæredygtige niveauer.
165. Der må sondres mellem to typer fiskebestande, nemlig tunfiskebestande og bestande af dybhavsfisk.
166. Hvad angår tunfisk og fisk af tunfamilien har sagsøgeren helt åbenbart ikke ført tilstrækkeligt bevis for, at de begærede foreløbige forholdsregler er nødvendige for at forhindre en alvorlig og uoprettelig skade.
167. Fisk af tunfamilien er udpræget vandrende arter, som fordeler sig over store områder, og som ikke specifikt er knyttet til farvandene omkring Azorerne. Bevarelsesforanstaltningerne må omfatte samtlige levesteder for at afspejle hele det område, hvor denne art vandrer. En foranstaltning, der lukker eller liberaliserer en særlig 100-sømilezone, vil ikke kunne forhindre en formindskelse af bestandene af disse arter, idet de er udpræget vandrende arter. Derfor er tun og fisk af tunfamilien beskyttet af forskellige foranstaltninger som f.eks. de TAC’er og kvoter, der er fastsat for en stor del af det nordøstlige Atlanterhav i medfør af Rådets forordning (EF) nr. 2287/2003 af 19. december 2003 (EFT L 344, s. 1). Endvidere er tun og fisk af tunfamilien beskyttet af Den Internationale Kommission for Bevarelse af Tunfiskebestanden i Atlanterhavet, som Fællesskabet er medlem af, og foranstaltninger til begrænsning af fangsterne eller fiskeriindsatsen er blevet vedtaget for de fleste tunfiskearter. Endelig støtter det argument, sagsøgeren har fremført i retsmødet, nemlig at fartøjer, der fisker efter tun, opererer i et meget stort område og forhindrer andre fiskere i at fiske efter dybhavsfisk, klart ikke sagsøgerens påstand om, at bestandene af tun eller dybhavsfisk vil blive mindre.
168. De af sagsøgeren rejste spørgsmål om dybhavsfisk er mere komplicerede. Det kan imidlertid ikke konkluderes, at sagsøgeren har bevist, at hvis der ikke vedtages foreløbige forholdsregler, der skal gælde, indtil hovedsagen er afgjort, vil den anfægtede forordning muliggøre en sådan intensivering af fiskeriindsatsen, at fiskebestandene vil blive formindsket i en sådan grad, at der opstår en alvorlig og uoprettelig skade, eller at en sådan skade er uafvendelig og nært forestående.
169. Det skal bemærkes, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at den anfægtede forordning vil medføre en situation, der vil tillade et ubegrænset fiskeri efter disse arter i farvandene omkring Azorerne. Tværtimod er der som anført af Rådet, Kommissionen og Kongeriget Spanien i den anfægtede forordning samt i 2002-forordningerne fastsat en række foranstaltninger, som begrænser fiskeriindsatsen eller fastlægger TAC’er og kvoter for dybhavsarterne.
170. Som sagsøgeren har erkendt, vil to dybhavsarter (sort sabelfisk og spidstandet blankesten) i henhold til forordning nr. 2340/2002 blive underlagt TAC’er og særlige kvoter. En række af de dybhavsarter, der er nævnt i bilag I til forordning nr. 2347/2002, vil blive underlagt en ordning med streng begrænsning af fiskeriindsatsen på fællesskabsplan. Denne ordning omfatter strenge gennemførelses- og kontrolbestemmelser og giver Kommissionen tilladelse til nøje at overvåge situationen for at kunne vedtage andre foranstaltninger for samtlige de arter, som ifølge Kommissionen risikerer at blive genstand for overfiskning. Det skal erindres, at forordning nr. 2347/2002 ikke er anfægtet i den foreliggende sag.
171. Endelig indfører den anfægtede forordning selv en ordning med begrænsning af fiskeriindsatsen for alle demersale arter, herunder alle dybhavsarter, der ikke allerede er omfattet af beskyttelsesordningen i henhold til forordning nr. 2347/2002. Ifølge den anfægtede forordnings artikel 3 er denne begrænsning af fiskeriindsatsen baseret på de historiske gennemsnit for perioden 1998-2002. Den anfægtede forordning vil således i det væsentlige lægge loft over fiskeriindsatsen på dette grundlag.
172. Det bemærkes endvidere, at i modsætning til, hvad sagsøgeren formoder, forekommer det usandsynligt, at den gennemførelsesforordning, der er omhandlet i den anfægtede forordnings artikel 11, ikke bliver vedtaget inden den 1. august 2004, hvor 1995-forordningerne bliver ophævet. Sagsøgeren frygter en sådan situation med et heraf følgende retstomt rum, der giver mulighed for at fiske ubegrænset i det pågældende område. Som nævnt ovenfor har Kommissionen imidlertid nu vedtaget et forslag til gennemførelsesforordning. I dette forslag er der fastsat et præcist og detaljeret loft over fiskeriindsatsen for hver enkelt medlemsstat og for hvert enkelt fiskeri i de vestlige farvande (ICES-områder og CECAF-afsnit). Lofterne er fastlagt ud fra oplysninger fra medlemsstaterne, der har gjort det muligt at beregne den årlige gennemsnitlige fiskeriindsats i perioden 1998-2002. Forslaget blev vedtaget den 12. maj 2004. Ved den anfægtede forordnings artikel 11 er der indført en mekanisme, der sikrer, at hvis Rådet ikke har vedtaget gennemførelsesforordningen senest den 31. maj 2004, kan Kommissionen vedtage den senest den 31. juli 2004. I retsmødet har Kommissionen bekræftet, at denne mekanisme vil gøre det muligt for den at vedtage gennemførelsesforordningen inden den 31. juli 2004. Under alle omstændigheder pålægger den anfægtede forordnings artikel 3 medlemsstaterne forpligtelser med hensyn til begrænsning af fiskeriindsatsen, også selv om der ikke er vedtaget nogen gennemførelsesforordning. Det er således ikke godtgjort, at der er risiko for et retstomt tomrum.
173. Sagsøgeren har imidlertid gjort gældende, at den anfægtede forordning og forordning nr. 2347/2002 vil gøre det muligt at intensivere fiskeriindsatsen i farvandene omkring Azorerne, idet forordningerne fastsætter en maksimal indsats for meget store områder, der ikke er begrænset til farvandene omkring Azorerne. Ifølge sagsøgeren kan dette muliggøre en større fiskeriindsats i farvandene omkring Azorerne, nemlig i det område, der ligger mellem 100 og 200 sømil fra Azorerne. Sagsøgeren er af den opfattelse, at udsigten til en hurtig fortjeneste for fiskerne, fordi der ikke tidligere er blevet fisket efter dybhavsarter i farvandene omkring Azorerne, sandsynliggør en sådan intensivering af fiskeriindsatsen i dette område.
174. Sagsøgeren har fremlagt enkeltoplysninger om særligt spanske fartøjers togter. De viser, at det intensive langlinefiskeri giver meget store fangster, nemlig op til 7% af den samlede fangst af særlige arter som f.eks. beryx på hvert togt. Porto de Abrigo har fremlagt tilsvarende oplysninger, hvorefter der for tiden er 58 spanske fartøjer, der fisker i farvandene omkring Azorerne (mod tidligere gennemsnitligt fire). Sagsøgeren har ligeledes i retsmødet søgt at påvise, at de industrielle fiskeredskaber gør det muligt for fartøjerne at dække størstedelen af farvandene omkring Azorerne inden for et meget kort tidsrum på højst tre måneder.
175. Hverken sagsøgeren eller intervenienterne har imidlertid fremlagt beviser, der giver Retten et nøjagtigt overblik over den påberåbte skades påståede omfang og varighed. De har ikke forsøgt at fastslå, hvorledes og i hvilket omfang fiskeriindsatsen vil stige i farvandene omkring Azorerne på baggrund af de begrænsninger, der er fastsat i 2002-forordningerne og i den anfægtede forordning, og hvorledes en eventuel intensivering af fiskeriindsatsen vil påvirke de forskellige berørte dybhavsarter i tiden frem til afgørelsen af hovedsagen.
176. Sagsøgeren har således erkendt, at det er umuligt at forudsige, nøjagtigt hvornår den skade, den nye ordning medfører, bliver uoprettelig, eller hvornår den større fiskeriindsats vil formindske bestandene til ikke-bæredygtige niveauer. Sagsøgeren forventer dog, at skaden vil blive mærkbar efter blot én fiskesæson og i hvert fald efter et par sæsoner, mens man afventer afgørelsen af hovedsagen.
177. De af sagsøgeren fremlagte beviser tyder imidlertid på, at skaden på dybhavsfiskeriet i New Zealand måles i år og ikke i måneder. De videnskabelige rapporter viser desuden, at det i de områder, der omfatter revsystemet i den midterste del af Atlanterhavet (herunder Azorerne), men som ligger uden for farvandene omkring Azorerne, gennem flere årtier har været muligt at udøve dybhavsfiskeri uden nogen form for regulering. Selv om dette har medført en tilbagegang for målarter og bifangster, har tilbagegangen tilsyneladende ikke været uoprettelig. F.eks. anføres det i den sagkyndige rapport, som sagsøgeren har fremlagt, at selv om fiskebestandene er udsatte i tilfælde af overfiskning, har fangsterne i næsten alle de områder, hvor der hidtil er blevet fisket, gennemgået en »boom and bust«-udvikling med store fangster i starten, som svinder ind ca. ti år efter fiskeriets påbegyndelse (s. 2-3 i bilag 2 til begæringen).
178. Endelig afspejler de fremlagte videnskabelige rapporter (navnlig bilag 3 til begæringen) en stor usikkerhed med hensyn til den formodede overfisknings sandsynlige virkninger, selv om der i rapporterne udtrykkes frygt for uoprettelig skade på levestederne og tales om en situation på grænsen til det bæredygtige. Denne rapport (bilag 3 til begæringen) viser ligeledes, at de relevante nøgletal »ikke tyder på åbenbare problemer som følge af overfiskning af demersale arter«, selv om disse arter kan anses for at være udsat for et intensivt fiskeri. Rapporten tilføjer, at der for visse arter konstateres ændringer fra år til år, som »ikke alene synes at være en direkte konsekvens af den dødelighed, fiskeriet medfører, og som man endnu ikke kender årsagen til« (s. 17 i bilag 3 til begæringen). I rapporten hedder det videre, at »man endnu ikke fuldt ud kender virkningerne af overfiskningen i nogle af disse områder, nærmere betegnet de undersøiske bjerge, idet disses dynamik endnu ikke er blevet udforsket« (s. 25 i bilag 3 til begæringen).
179. Ud over det ovenfor anførte skal det bemærkes, at to af de videnskabelige rapporter (der er udarbejdet af ICES og STECF og vedlagt begæringen som bilag 20 og 21), som sagsøgeren har henvist til for at påvise, at det er sandsynligt, at dybhavsbestandene vil blive mindre, er udarbejdet før vedtagelsen af ovennævnte 2002-forordninger. Disse forordninger er vedtaget på baggrund af den videnskabelige rådgivning i disse rapporter for at tage hensyn til de fremlagte beviser og indføre en begrænsning af fiskeriindsatsen for de dybhavsbestande, som skønnes truet af overfiskning (jf. anden og fjerde betragtning til forordning nr. 2347/2002). Endvidere indeholder disse rapporter ikke oplysninger, der beviser, at den anfægtede forordning eller en lignende ordning vil medføre en formindskelse af fiskebestandene. I rapporterne anbefales det at vedtage generelle principper for en bæredygtig forvaltning af fiskebestandene. Rapporterne går ikke ind for en ordning baseret på regler om adgangsbegrænsning eller på, at der alene anvendes TAC’er og kvoter, men foretrækker snarere en ordning med forvaltning af fiskeriindsatsen. Denne rådgivning fulgte Rådet, da det vedtog 2002-forordningerne og den anfægtede forordning, som begge tager sigte på at begrænse fiskeriindsatsen.
180. Hvad angår den senere rapport fra ICES, som blev offentliggjort den 11. juni 2004, har sagsøgeren selv i sin begæring af 21. juni 2004 anført, at der i rapporten ikke rejses nye faktiske eller retlige spørgsmål. I rapporten gentages konklusionerne fra 2002, ligesom der redegøres for den seneste udvikling. Selv om ICES’ rapport fra 2004 gentager konklusionerne fra 2002, nemlig at dybhavsbestandene er sårbare og må anses for at blive udnyttet på en ikke-bæredygtig måde, erkendes det også, at »det for tiden ikke er muligt at rådgive om fiskeriet efter dybhavsarter« (s. 82 i ICES’ rapport fra 2004). I rapporten henvises der dog som noget positivt til vedtagelsen af senere forordninger (f.eks. 2002-forordningerne), idet det erkendes, at »det i det af NEAFC regulerede område anbefales at fastfryse fiskeriindsatsen i 2003 og 2004, og at der er indført en ordning med forvaltning af fiskeriindsatsen i Fællesskabets dybhavsfiskerier«. Det tilføjes, at de senere forordninger om stabilisering eller begrænsning af fiskeriindsatsen forventes at »forbedre bestandenes tilstand eller i det mindste bremse nedgangen, men at det for tiden er umuligt at kvantificere forordningernes aktuelle indvirkning på bestandene« (jf. s. 83 i ICES’ rapport fra 2004). Den redegørelse for den senere udvikling, der er indeholdt i ICES’ rapport fra 2004, viser ikke en forværring af den tidligere situation og ændrer ikke det generelle billede. Især beviser hverken 2004-rapporten eller rapporterne fra 2002, at den anfægtede forordning kan have følger for farvandene omkring Azorerne, der gør det muligt at konkludere, at de begærede foreløbige forholdsregler er nødvendige for at forhindre en alvorlig og uoprettelig skade på fiskebestandene i dette område.
181. I øvrigt er sagsøgerens argument om, at Kommissionen i det væsentlige har erkendt, at den anfægtede forordning vil skade fiskebestandene, ikke korrekt. De passager, sagsøgeren har citeret, og som er taget fra Kommissionens pressemeddelelse af 3. februar 2004, som ledsagede trawlingforslaget, henviser alene til de skadegørende virkninger af dybhavstrawling på de marine levesteder, men ikke til en formindskelse af fiskebestandene.
182. Endelig skal Retten bemærke, at bemærkninger som ovenstående om, at der findes mere egnede midler til at imødegå alle problemer vedrørende det marine økosystem, er lige så relevante ved vurderingen af uopsætteligheden af indsatsen for at bremse faldet i fiskebestandene.
183. Således kan de hasteforanstaltninger, der er fastsat i grundforordningens artikel 7 og 8 og i artikel 45 i forordning nr. 850/98, ligeledes anvendes med henblik på at bevare fiskebestandene. Sagsøgeren har ikke forsøgt at træffe sådanne foranstaltninger, og det må derfor antages, at sagen om foreløbige forholdsregler ikke er nødvendig. Endvidere indfører forordning nr. 2347/2002 et strengt overvågningssystem, som gør det muligt for Kommissionen og de berørte videnskabelige organer nøje at overvåge situationen for bl.a. dybhavsarter. Kommissionen skal inden juni 2005 udarbejde en rapport om hele forvaltningsprogrammet for dybhavsarter og foreslå Rådet de nødvendige ændringer af det nævnte program.
184. Under disse omstændigheder forekommer de begærede foreløbige forholdsregler unødvendige, idet sagsøgeren har andre og bedre egnede muligheder, og idet fællesskabsinstitutionerne nøje overvåger situationen som led i den fælles fiskeripolitik (jf. i analogi hermed kendelsen i sagen Kommissionen mod Belgien, præmis 40-42, i sagen Free Trade Foods mod Kommissionen, Aden m.fl. mod Rådet og Kommissionen, præmis 109, og i sagen Neue Erba Lautex mod Kommissionen, præmis 105-110).
– Skade på Azorernes økonomi
185. Sagsøgeren og Porto de Abrigo har gjort gældende, at en uigenkaldelig formindskelse af fiskebestandene vil bringe de lokale fiskeres eksistens i fare og medføre et fuldstændigt sammenbrud for Azorernes økonomi. Dette argument har sammenhæng med argumentet om formindskelsen af fiskebestandene, som er behandlet ovenfor.
186. Under alle omstændigheder har hverken sagsøgeren eller Porto de Abrigo tilstrækkelig klart godtgjort, at den anfægtede forordning, indtil hovedsagen bliver afgjort, vil medføre en alvorlig og uoprettelig skade for Azorernes fiskeri og end mindre for Azorernes økonomi som helhed.
187. Ud over de ovenfor gennemgåede argumenter om formindskelsen af fiskebestandene har sagsøgeren ikke fremført tilstrækkelige bevisligheder, der gør det muligt for Retten at vurdere, hvorledes en eventuel intensivering af udenlandske fartøjers fiskeriindsats vil påvirke fiskeriets økonomiske interesser på Azorerne, og hvornår dette vil ske.
188. Det må derimod antages, at der i henhold til den anfægtede forordning fortsat vil være en zone på 100 sømil, der er forbeholdt fiskerne fra Azorerne, der fisker efter tun og dybhavsarter. Selv om 31,4% af Azorernes fangster som hævdet af sagsøgeren stammer fra fiskebanker, der ligger mellem 100 og 200 sømil fra Azorerne, er det på ingen måde godtgjort, at Azorernes fiskere, selv om alle disse fangster nu forbeholdes udenlandske fartøjer, vil lide alvorlig og uoprettelig økonomisk skade i tidsrummet frem til afgørelsen af hovedsagen. Sagsøgeren har end mindre påvist, at Azorernes økonomi som helhed vil lide alvorlig og uoprettelig skade.
189. Påstanden om den alvorlige og uoprettelige skade på Azorernes fiskeri er således på nuværende tidspunkt ubegrundet.
190. Retten finder på baggrund af det ovenfor anførte, at sagsøgeren ikke har fremført tilstrækkelige beviser for, at den anfægtede forordning vil medføre en alvorlig og uoprettelig skade for det marine økosystem, fiskebestandene eller Azorernes fiskerisektor, eller at den påståede skade er uafvendelig og nært forestående. Det er således ikke godtgjort, at de begærede foreløbige forholdsregler er nødvendige, og betingelsen om med hensyn til uopsættelighed er derfor ikke opfyldt.
191. Da det ikke er lykkedes for sagsøgeren at godtgøre, at de begærede foreløbige forholdsregler er nødvendige for at forhindre en alvorlig og uoprettelig skade i tidsrummet frem til afgørelsen af hovedsagen, er det ufornødent at undersøge, om fumus boni juris-betingelsen er opfyldt.
192. Som det er påpeget i begyndelsen af denne gennemgang, må det fastslås, at på baggrund af ovenstående bemærkninger falder interesseafvejningen ikke ud til fordel for sagsøgeren.
193. En delvis udsættelse af gennemførelsen af den anfægtede forordning vil helt åbenbart få væsentlige følger for den fælles fiskeripolitik og for tredjemand. De begærede foreløbige forholdsregler står ikke i rimeligt forhold til det tilstræbte mål, og en anordning af disse forholdsregler ville gribe drastisk ind i det vide skøn, Rådet har på den fælles fiskeripolitiks område. Under disse omstændigheder kan Retten kun sætte sit skøn i stedet for Rådets under ekstraordinære omstændigheder, hvor der foreligger en særligt udpræget fumus boni juris og en åbenbar uopsættelighed, og ingen af disse betingelser er opfyldt i den foreliggende sag (jf. i denne retning kendelsen i sagen Free Trade Foods mod Kommissionen, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis).
194. De begærede foreløbige forholdsregler er især ikke nødvendige, når det tages i betragtning, at der findes andre mere rimelige og hensigtsmæssige midler, som f.eks. hasteforanstaltninger vedtaget af Kommissionen eller medlemsstaterne som led i den fælles fiskeripolitik, og at sagsøgeren ikke har taget skridt til at sikre sådanne foranstaltninger.
195. Herefter finder Retten, at interesseafvejningen ikke falder ud til fordel for sagsøgeren (jf. i analogi hermed kendelsen i sagen Kommissionen mod Belgien, præmis 40-42, i sagen Free Trade Foods mod Kommissionen, præmis 59, i sagen Aden m.fl. mod Rådet og Kommissionen, præmis 109, og i sagen Neue Erba Lautex mod Kommissionen, præmis 105-110).
196. Da uopsættelighedsbetingelsen ikke er opfyldt, og da interesseafvejningen falder ud til fordel for Rådet, tages denne begæring om foreløbige forholdsregler ikke til følge.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
bestemmer
RETTENS PRÆSIDENT
1) Det tillades Porto de Abrigo – Organização de Produtores da Pesca CRL og GÊ-Questa – Associação de Defesa do Ambiente at intervenere til støtte for sagsøgerens påstande.
2) Interventionsbegæringen fra WWF – World Wide for Nature og Seas at Risk tages ikke til følge.
3) Begæringen om foreløbige forholdsregler tages ikke til følge.
4) Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.
Således bestemt i Luxembourg den 7. juli 2004.