61996CJ0246_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-246/96,
angaaende en anmodning, som Office of the Industrial Tribunals and the Fair Employment Tribunal (Belfast) i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for naevnte ret verserende sag,
Mary Teresa Magorrian,
Irene Patricia Cunningham
mod
Eastern Health and Social Services Board,
Department of Health and Social Services,
at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af EF-traktatens artikel 119 og protokol nr. 2 til traktaten om Den Europaeiske Union, der omhandler samme bestemmelse,
har
DOMSTOLEN
(Sjette Afdeling)
sammensat af formanden for Anden Afdeling, R. Schintgen, som fungerende formand for Sjette Afdeling, og dommerne G.F. Mancini (refererende dommer), P.J.G. Kapteyn, J.L. Murray og G. Hirsch,
generaladvokat: G. Cosmas
justitssekretaer: fuldmaegtig L. Hewlett,
efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:
- Mary Teresa Magorrian og Irene Patricia Cunningham ved barrister-at-law J. O'Hara og solicitor E. McCaffrey
- Det Forenede Kongeriges regering ved S. Ridley, Treasury Solicitor's Department, som befuldmaegtiget, barrister R. Weatherup, QC, og barrister N. Paines
- Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved C. Bury, M. Wolfcarius og C. Docksey, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede,
paa grundlag af retsmoederapporten,
efter at der i retsmoedet den 5. juni 1997 er afgivet mundtlige indlaeg af Mary Teresa Magorrian og Irene Patricia Cunningham, Det Forenede Kongeriges regering og Kommissionen,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 10. juli 1997,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved beslutning af 9. juli 1996, indgaaet til Domstolen den 17. juli 1996, har Office of the Industrial Tribunals and the Fair Employment Tribunal (Belfast) i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt en raekke praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EF-traktatens artikel 119 og protokol nr. 2 til traktaten om Den Europaeiske Union, der omhandler samme bestemmelse.
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en retssag mellem paa den ene side Mary Teresa Magorrian og Irene Patricia Cunningham og paa den anden side Eastern Health and Social Services Board og Department of Health and Social Services vedroerende visse tillaegsydelser inden for rammerne af en aftalebaseret (saakaldt »contracted-out«) alderspensionsordning.
De nationale bestemmelser
3 I henhold til section 2(4) i Equal Pay Act (Northern Ireland) 1970 (lov om lige loen, herefter »EPA«) skal retssager om lige loen anlaegges senest seks maaneder efter ansaettelsesperiodens ophoer. Det er i section 2(5) bestemt, at kvinder i sager vedroerende manglende overholdelse af en ligeloensregel ikke kan tilkendes ret til efterbetaling af loen eller erstatning for et tidsrum, der ligger mere end to aar forud for sagens anlaeg.
4 Det foelger af section 56 i Social Security Pensions (Northern Ireland) Order 1975 (bekendtgoerelse for Nordirland om folkepension), at for saa vidt angaar pensionsordninger inden for den offentlige sektor skal ministeren, de statslige myndigheder eller andre personer eller organer, der administrerer en saadan ordning, traeffe enhver mulig foranstaltning for at bringe den paagaeldende ordning i overensstemmelse med kravet om lige adgang.
5 I Regulation 12 i Occupational Pension Schemes (Equal Access to Membership) Regulations (Northern Ireland) 1976 nr. 238 (bestemmelser for Nordirland om lige adgang til medlemskab af erhvervstilknyttede pensionsordninger, herefter »Occupational Pension Regulations«), hvorved EPA blev aendret, er det bestemt, at i retssager vedroerende adgang til medlemskab af erhvervstilknyttede pensionsordninger kan retten til optagelse i ordningen ikke have virkning fra et tidspunkt, der ligger mere end to aar forud for sagens anlaeg.
6 I Regulation 3 i Health and Personal Social Services (Superannuation) Regulations (Northern Ireland) 1984 (bestemmelser for Nordirland om pensionsordningen inden for sektoren for sundhedspleje og personlige omsorgsydelser, herefter »Superannuation Regulations«) defineres en Mental Health Officer som en fuldtidsansat medarbejder, der tilhoerer laege- eller sygeplejepersonalet ved et hospital, som helt eller delvis har til opgave at behandle personer med mentale forstyrrelser, hvor han anvender hele eller i det vaesentlige hele arbejdstiden paa behandling af saadanne personer.
7 Ifoelge Regulation 50(2) i Superannuation Regulations gaelder det for en person, som er fyldt 50 aar og har arbejdet som Mental Health Officer i 20 aar og fortsaetter hermed, at den paagaeldendes efterfoelgende beskaeftigelse i pensionsmaessig sammenhaeng medregnes dobbelt, og at han faar ret til pension som 55-aarig og ikke, som normalt, som 60-aarig.
Hovedsagen
8 Magorrian og Cunningham var ansat som sygeplejersker af en offentlig sundhedsmyndighed i den psykiatriske sektor, der har til opgave at sikre laegelige og andre ydelser i en del af Nordirland.
9 De havde paabegyndt deres karriere som fuldtidsansatte med status som Mental Health Officer. Begge var overgaaet til deltidsarbejde paa grund af voksende familiemaessige forpligtelser og havde som foelge heraf mistet den paagaeldende status. De blev dog begge udnaevnt til ansvarlig for en stue og havde derfor ledelsesansvar i forhold til fuldtidsansatte sygeplejersker.
10 Forskellen mellem fuldtidsansaettelse og deltidsansaettelse var meget begraenset. Som foelge af en arbejdsomlaegning i 1981 blev arbejdstiden for sygeplejersker paa deltid forhoejet til 31 timer og 5 minutter om ugen, mens arbejdstiden for fuldtidsansatte blev sat ned fra 40 timer til 37 timer og 30 minutter om ugen.
11 Sagsoegerne i hovedsagen var tilsluttet og betalte bidrag til Health and Personal Social Services Superannuation Scheme (en pensionsordning inden for sektoren for sundhedspleje og personlige omsorgsydelser, herefter »Superannuation Scheme«), der er en frivillig aftalebaseret (»contracted-out«) ordning, som baade arbejdsgiveren og den ansatte betaler bidrag til. I 1973 var der blevet aabnet mulighed for, at deltidsansatte med et naermere fastlagt antal arbejdstimer kunne deltage i denne ordning, og siden 1991 har alle deltidsansatte kunnet tilslutte sig ordningen uanset antallet af arbejdstimer. Ordningen indebaerer, at de tilsluttede modtager et engangsbeloeb, naar de gaar paa pension, og derefter maanedlige udbetalinger.
12 Den 18. oktober 1992 gik Magorrian paa pension i en alder af 59 aar og 355 dage efter at have arbejdet i 9 aar og 111 dage som fuldtidsansat Mental Health Officer mellem 1951 og 1963 og omregnet 11 aar og 25 dage efter deltidsordningen mellem 1979 og 1992. Hun arbejdede ogsaa paa deltid mellem 1969 og 1979, men hendes arbejdstid i denne periode gav ikke ret til pension.
13 Cunningham gik paa pension i april 1994 i en alder af 56 aar og 80 dage, efter at have arbejdet i 15 aar og 175 dage som fuldtidsansat Mental Health Officer mellem 1956 og 1974 og omregnet 11 aar og 105 dage efter deltidsordningen mellem 1980 og 1994. Hun arbejdede ogsaa paa deltid mellem 1974 og 1980 med en arbejdstid, der ikke gav ret til pension, og hun valgte ikke at betale bidrag til pensionsordningen i denne periode.
14 Magorrian's karriere var saaledes afbrudt mellem det tidsrum, hvor hun arbejdede paa fuld tid, og det tidsrum, hvor hun arbejdede paa deltid, mens Cunningham gik direkte fra en fuldtidsstilling til en deltidsstilling uden afbrydelse.
15 Da sagsoegerne i hovedsagen gik paa pension, modtog de det engangsbeloeb, de havde ret til, og grundpensionen, men de fik ikke visse tillaegsydelser, som de ville have kunnet kraeve i medfoer af Regulation 50(2) i Superannuation Regulations, hvis de havde haft status som Mental Health Officer paa pensioneringstidspunktet. I retsmoedet blev det praeciseret, at hvis sagsoegerne i hovedsagen havde haft denne status, ville de have modtaget tillaegsydelserne uden at skulle betale yderligere bidrag.
16 Ved staevning af 22. september 1992 anlagde sagsoegerne sag ved den nationale ret, idet de under paaberaabelse af traktatens artikel 119 gjorde gaeldende, at de er berettiget til tillaegsydelserne paa grundlag af deres beskaeftigelsesperioder fra den 8. april 1976, som er datoen for afsigelsen af Defrenne-dommen (sag 43/75, Sml. s. 455), subsidiaert fra den 13. maj 1986, som er datoen for afsigelsen af Bilka-dommen (sag 170/84, Sml. s. 1607). Sagsoegerne har anfoert, at det hverken vil vaere rimeligt at begraense beregningen af deres beskaeftigelsesperioder til den periode paa to aar, som er fastsat i EPA, eller til den 17. maj 1990, som er datoen for afsigelsen af Barber-dommen (sag C-262/88, Sml. I, s. 1889), da sagsoegerne derved fratages deres ret til effektiv domstolsproevelse.
17 Det fremgaar af den praejudicielle forelaeggelse, at alle parterne anerkender, at betalingen af saadanne ydelser i henhold til sagsoegernes erhvervstilknyttede pensionsordning udgoer »loen« i den betydning, hvori dette udtryk anvendes i traktatens artikel 119 og i Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder (EFT L 45, s. 19). Det fremgaar ligeledes af hovedsagens akter, at begge sagsoegerne anlagde sag, foer de forlod deres stilling.
18 I sin kendelse af 12. september 1995 fastslog den nationale ret, at reglen om, at deltidsansatte sygeplejersker i den psykiatriske sektor ikke kan tillaegges status som Mental Health Officer, udgoer en indirekte forskelsbehandling paa grundlag af koen, for saa vidt som betydeligt faerre kvinder end maend med ansaettelse inden for den psykiatriske sektor i Nordirland er i stand til at opfylde kravene i forbindelse med fuldtidsansaettelse. Retten fastslog endvidere, at saadan forskelsbehandling er uberettiget.
De praejudicielle spoergsmaal
19 Den nationale ret fandt, at sagens udfald afhaenger af fortolkningen af faellesskabsretten, og den besluttede derfor at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»Idet det laegges til grund, at
a) en arbejdstager har vaeret ansat af en sundhedsmyndighed, der er en del af det offentlige, og haft beskaeftigelse paa omraadet for behandling af mentalt syge patienter, for hvilket der gaelder en erhvervstilknyttet pensionsordning
b) arbejdstageren i hele det relevante tidsrum har vaeret medlem af eller vaeret kvalificeret til at vaere medlem af pensionsordningen
c) pensionsordningen indeholder en betingelse, hvorefter de, som arbejder paa fuld tid og anvender hele eller i det vaesentlige hele deres arbejdstid paa behandling af mentalt syge patienter (disse personer betegnes som 'Mental Health Officers'), i modsaetning til ansatte, der udfoerer samme arbejde paa deltid, har ret til visse tillaegsydelser, idet der gaelder foelgende:
Personer, som er fyldt 50 aar og har arbejdet som 'Mental Health Officer' i 20 aar (herefter 'optjeningsbeskaeftigelsen') og fortsaetter med at arbejde som 'Mental Health Officer',
i) faar i pensionsmaessig sammenhaeng medregnet deres efterfoelgende beskaeftigelsestid dobbelt (herefter 'dobbelttidsbeskaeftigelse')
ii) faar ret til pension som 55-aarig og ikke, som normalt, som 60-aarig
d) arbejdstageren mister sin status som 'Mental Health Officer' og de dertil knyttede tillaegsydelser, blot fordi hun var deltidsbeskaeftiget
e) den nationale ret har fastslaaet, at de under c) og d) beskrevne bestemmelser udgoer forskelsbehandling paa grundlag af koen til skade for kvinder, som er deltidsbeskaeftiget med behandling af mentalt syge patienter
f) den pension, som arbejdstageren modtager, og de tillaegsydelser, som de goer krav paa, kun skal betales fra og med deres pensioneringstidspunkt i henholdsvis 1992 og 1994, efter at de har indtalt deres krav for den nationale ret, og
g) en beregning af tillaegsydelserne fra deres respektive pensioneringstidspunkter i 1992 og 1994 ville indebaere, at deres beskaeftigelsesaar forud for 1992 blev medregnet,
oenskes foelgende spoergsmaal besvaret:
Spoergsmaal 1: Fra hvilken dato skal arbejdstagernes beskaeftigelse medregnes med henblik paa beregning af de tillaegsydelser, som de har ret til:
i) 8. april 1976?
ii) 17. maj 1990?
iii) en tredje dato og i givet fald hvilken?
Spoergsmaal 2:
Saafremt en national domstol har anerkendt en ret, men national lovgivning begraenser den tilbagevirkende gyldighed heraf til to aar forud for det paagaeldende sagsanlaeg, er der da tale om en naegtelse af retten til en effektiv domstolsproevelse i EF-rettens forstand, og har Industrial Tribunal pligt til at se bort fra en saadan national bestemmelse, saafremt den anser dette for fornoedent?«
Det foerste spoergsmaal
20 Med det foerste spoergsmaal oensker den forelaeggende ret reelt oplyst, fra hvilken dato beskaeftigelsesperioder for deltidsansatte arbejdstagere, der er udsat for en indirekte forskelsbehandling paa grundlag af koen, skal medregnes ved beregningen af de tillaegsydelser, de har ret til.
21 Det skal i den forbindelse understreges, at det er ubestridt, at betalingen af tillaegsydelser i henhold til en erhvervstilknyttet ordning som den, der er omhandlet i hovedsagen, principielt falder ind under begrebet loen i traktatens artikel 119's forstand.
22 Endvidere bemaerkes, at Domstolen i den ovennaevnte Defrenne-dom kendte for ret, at princippet om lige loen i artikel 119 kan paaberaabes ved de nationale domstole, og at disse har pligt til at sikre beskyttelsen af de rettigheder, som denne bestemmelse tillaegger borgerne. Imidlertid praeciserede Domstolen i dommens praemis 74 og 75, at bydende retssikkerhedsbetragtninger med hensyn til samtlige de interesser, som goer sig gaeldende, offentlige saavel som private, indebaerer, at den direkte virkning af artikel 119 ikke kan paaberaabes til stoette for krav vedroerende loenperioder, der ligger forud for denne doms dato, nemlig den 8. april 1976, bortset fra tilfaelde, hvor arbejdstagere allerede har anlagt retssag eller rejst en tilsvarende administrativ klage.
23 Desuden har Domstolen i den ovennaevnte Bilka-dom, praemis 20 og 22, allerede antaget, at hvis en pensionsordning - selv om den er vedtaget i overensstemmelse med de bestemmelser, der er fastsat af den nationale lovgiver - har sin oprindelse i en aftale med arbejdstagerne eller deres repraesentanter, og hvis det offentlige ikke er involveret i finansieringen deraf, udgoer ordningen ikke en social sikringsordning, der er direkte reguleret ved lov og som foelge heraf undtaget fra artikel 119's anvendelsesomraade, og at de ydelser, der betales til de ansatte i medfoer af en saadan ordning, er ydelser, som arbejdstageren som foelge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren, jf. artikel 119, stk. 2.
24 Selv om disse principper blev bekraeftet ved den ovennaevnte Barber-dom for saa vidt angaar aftalebaserede, saakaldt »contracted-out«, erhvervstilknyttede pensionsordninger, praeciserede Domstolen i denne doms praemis 44 og 45 tillige, at paa grund af bydende retssikkerhedshensyn kan den direkte virkning af traktatens artikel 119 ikke paaberaabes til stoette for krav om tilkendelse af ret til pension fra et tidspunkt, der ligger forud for afsigelsen af denne dom, idet der dog gaelder en undtagelse for saa vidt angaar personer, som rettidigt har taget skridt til at sikre deres rettigheder.
25 Som Domstolen udtalte i dom af 6. oktober 1993 i Ten Oever-sagen (sag C-109/91, Sml. I, s. 4879, praemis 19 og 20), kan den direkte virkning af traktatens artikel 119 i kraft af Barber-dommen kun paaberaabes til stoette for krav om ligebehandling med hensyn til erhvervstilknyttede pensioner, for saa vidt angaar ydelser, der vedroerer beskaeftigelsesperioder efter den 17. maj 1990, som er datoen for afsigelsen af den naevnte dom, medmindre arbejdstagerne eller disses ydelsesberettigede paaroerende forinden har anlagt sag eller rejst en tilsvarende administrativ klage i henhold til den nationale lovgivning, der finder anvendelse.
26 Denne begraensning er ligeledes indeholdt i protokol nr. 2 til traktaten om Den Europaeiske Union, hvori det hedder: »Med henblik paa anvendelsen af traktatens artikel 119 skal ydelser i medfoer af en erhvervstilknyttet social sikringsordning ikke anses for loen, hvis og i det omfang de kan henfoeres til beskaeftigelsesperioder, der ligger forud for den 17. maj 1990, undtagen for arbejdstagere eller deres ydelsesberettigede paaroerende, der inden denne dato har anlagt soegsmaal eller indbragt en dertil svarende klage i overensstemmelse med den relevante nationale ret.«
27 Imidlertid fastslog Domstolen i dommene af 28. september 1994 i Vroege-sagen (sag C-57/93, Sml. I, s. 4541, praemis 20-27) og Fisscher-sagen (sag C-128/93, Sml. I, s. 4583, praemis 17-24), at begraensningen af de tidsmaessige virkninger af Barber-dommen kun angik de former for forskelsbehandling, som arbejdsgiverne og pensionskasserne med rimelighed kunne betragte som tilladte paa grund af de undtagelser paa omraadet for erhvervstilknyttede pensioner, der som overgangsforanstaltninger er fastsat i de faellesskabsretlige regler (dom af 24.10.1996, sag C-435/93, Dietz, Sml. I, s. 5223, praemis 19).
28 Med hensyn til retten til at vaere omfattet af erhvervstilknyttede pensionsordninger fastslog Domstolen tillige, at der ikke forelaa nogen omstaendighed, som har kunnet give de beroerte parter i erhvervslivet grund til at tro, at artikel 119 ikke skulle finde anvendelse.
29 Siden Bilka-dommen blev afsagt, har det nemlig vaeret klart, at en forskelsbehandling paa grundlag af koen i forbindelse med anerkendelsen af den her omhandlede ret udgoer en overtraedelse af artikel 119 (Vroege-dommen, praemis 29, Fisscher-dommen, praemis 26, og Dietz-dommen, praemis 20).
30 Eftersom der ikke blev fastsat en begraensning af de tidsmaessige virkninger af Bilka-dommen, kan den direkte virkning af artikel 119 paaberaabes til stoette for krav om ligebehandling med tilbagevirkende gyldighed med hensyn til retten til at vaere omfattet af en erhvervstilknyttet pensionsordning, og dette med virkning fra den 8. april 1976, som er datoen for afsigelsen af Defrenne-dommen, hvori den direkte virkning af artikel 119 for foerste gang blev fastslaaet (Dietz-dommen, praemis 21).
31 Det Forenede Kongeriges regering har anfoert, at hovedsagen drejer sig om stoerrelsen af en alderspension, der udbetales i henhold til en erhvervstilknyttet social sikringsordning, og ikke om retten til at vaere tilsluttet en saadan ordning. Foelgelig spiller artikel 119 kun en rolle for saa vidt angaar en aendring af omfanget af de ydelser, der tilkommer en person i en situation som den, der gaelder for sagsoegerne i hovedsagen, og det er alene perioder, der ligger efter den 17. maj 1990, som kan medtages ved beregningen heraf.
32 Hvad angaar retten til at oppebaere tillaegsydelser i forbindelse med alderspension i henhold til en erhvervstilknyttet ordning som den, der er omhandlet i hovedsagen, bemaerkes, at selv om de paagaeldende hele tiden har haft ret til alderspension i henhold til Superannuation Scheme, staar det fast, at de kun delvis har haft ret til at betale bidrag til den naevnte ordning. Blot fordi de arbejdede paa deltid, var de saerligt afskaaret fra den status som Mental Health Officer, der goer det muligt at blive tilsluttet en saerlig ordning under Superannuation Scheme.
33 Det skal i den forbindelse blot bemaerkes, at Domstolen allerede i praemis 23 i Dietz-dommen understregede, at en arbejdstager ikke ville have nogen interesse i at vaere omfattet af en ordning, hvis vedkommende ikke opnaaede ret til de ydelser, som den paagaeldende ordning indebaerer. Domstolen udtalte, at i en situation som den i den naevnte sag foreliggende er retten til at opnaa alderspension i henhold til en erhvervstilknyttet ordning uloeseligt forbundet med retten til at vaere omfattet af ordningen.
34 Dette er ogsaa tilfaeldet, naar den forskelsbehandling, deltidsansatte arbejdstagere er udsat for, er en foelge af en forskelsbehandling for saa vidt angaar adgangen til en saerlig ordning, der giver ret til tillaegsydelser.
35 Paa denne baggrund skal det foerste spoergsmaal besvares med, at beskaeftigelsesperioder for deltidsansatte arbejdstagere, der er udsat for en indirekte forskelsbehandling paa grundlag af koen, skal medregnes fra den 8. april 1976, som er datoen for afsigelsen af Defrenne-dommen, ved beregningen af de tillaegsydelser, de har ret til.
Det andet spoergsmaal
36 Med det andet spoergsmaal oensker den forelaeggende ret reelt oplyst, om faellesskabsretten er til hinder for, at der i forhold til et krav, som er baseret paa traktatens artikel 119, og som anerkendes af en national domstol, sker anvendelse af en national regel, der begraenser den tilbagevirkende gyldighed af den omhandlede ret til to aar forud for det paagaeldende sagsanlaeg.
37 Hertil bemaerkes for det foerste, at det fremgaar af fast retspraksis, at det i mangel af faellesskabsbestemmelser paa dette omraade tilkommer hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente retter og fastsaette procesreglerne for sagsanlaeg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som faellesskabsrettens direkte virkning affoeder for borgerne, paa betingelse af, at disse bestemmelser ikke er mindre gunstige end dem, der gaelder for sammenlignelige krav i nationale sager, og at de ikke er udformet saaledes, at de i praksis umuliggoer udoevelsen af rettigheder, som hjemles i Faellesskabets retsorden (domme af 16.12.1976, hhv. sag 33/76, Rewe, Sml. s. 1989, praemis 5 og 6, og sag 45/76, Comet, Sml. s. 2043, praemis 13, Fisscher-dommen, praemis 39, og dom af 6.12.1994, sag C-410/92, Johnson, Sml. I, s. 5483, praemis 21).
38 Ifoelge sagsoegerne i hovedsagen er der intet i Fisscher-dommen, der kan berettige, at der indfoeres en begraensning af de ydelser, de kan modtage, i hvert fald ikke for tidsrummet efter 1976. Det ville ikke vaere hensigtsmaessigt at bestemme, at personer i deres situation har ret til at vaere tilsluttet en erhvervstilknyttet social sikringsordning, men at de ydelser, der udspringer heraf, alene kan beregnes paa grundlag af det arbejde, disse personer har udfoert efter 1990.
39 Kommissionen har i retsmoedet anfoert, at Regulation 12 i Occupational Pension Regulations i realiteten forhindrer sagsoegerne i hovedsagen i at goere deres rettigheder i medfoer af traktatens artikel 119 gaeldende, og at anvendelsen af bestemmelsen foelgelig strider mod princippet om retsbeskyttelse.
40 Det Forenede Kongeriges regering har derimod anfoert, at en national regel om begraensning som den, der er omhandlet i hovedsagen, medfoerer en begraensning af adgangen til efterfoelgende at rejse krav vedroerende en periode, der ligger forud for tidspunktet for anlaegget af soegsmaal, og at den derfor er sammenlignelig med den i Johnson-dommen omhandlede regel.
41 Hertil bemaerkes, at anvendelse af en processuel regel som Regulation 12 i Occupational Pension Regulations, der bestemmer, at i retssager vedroerende adgangen til medlemskab af erhvervstilknyttede pensionsordninger kan retten til optagelse i ordningen ikke have virkning fra et tidspunkt, der ligger mere end to aar forud for sagens anlaeg, bevirker, at sagsoegerne i hovedsagen afskaeres fra de tillaegsydelser, der udspringer af en ordning, de har ret til at vaere tilsluttet, eftersom de paagaeldende ydelser alene kan beregnes paa grundlag af det arbejde, de har udfoert efter 1990, dvs. to aar forud for indtalingen af deres krav.
42 Det skal dog bemaerkes, at kravet i et saadant tilfaelde ikke drejer sig om at opnaa visse tillaegsydelser med tilbagevirkende gyldighed, men har til formaal at sikre en anerkendelse af de paagaeldendes ret til at vaere fuldgyldige medlemmer af en erhvervstilknyttet ordning gennem opnaaelse af den status som Mental Health Officer, der giver ret til tillaegsydelser.
43 Mens de regler, der var omtvistet i dommen af 27. oktober 1993 i sagen Steenhorst-Neerings (sag C-338/91, Sml. I, s. 5475) og i Johnson-dommen, blot begraensede den periode forud for indgivelsen af ansoegningen, for hvilken der kunne opnaas efterbetaling af ydelser, forhindrer den i hovedsagen omtvistede regel, at de paagaeldendes samlede beskaeftigelsesperioder fra den 8. april 1976 til 1990 medregnes ved beregningen af de tillaegsydelser, der skal betales selv efter ansoegningens indgivelse.
44 Til forskel fra de i de ovennaevnte domme omhandlede regler, som ud fra retssikkerhedshensyn blot begraensede den tilbagevirkende gyldighed af et krav om at opnaa visse ydelser og saaledes ikke greb ind i selve kernen af de rettigheder, faellesskabsretten sikrer, indebaerer en regel som den i hovedsagen omhandlede, at det i praksis er umuligt for borgere, der paaberaaber sig faellesskabsretten, at haevde krav.
45 Det skal endvidere understreges, at den sidstnaevnte nationale regel udgoer en tidsmaessig begraensning af den direkte virkning af traktatens artikel 119 i tilfaelde, hvor en saadan begraensning hverken er foreskrevet i Domstolens praksis eller i protokol nr. 2 til traktaten om Den Europaeiske Union.
46 Endelig kan Det Forenede Kongeriges regerings argument om, at en tidsmaessig begraensning skal medvirke til at oege retssikkerheden, idet ansoegerne opfordres til at handle hurtigt, ikke foere til et andet resultat. Det er i denne forbindelse tilstraekkeligt at bemaerke, at de paagaeldende nationale regler endog finder anvendelse paa personer, der som Magorrian og Cunningham har anlagt sag, foer de forlod deres stilling og fik adgang til at drage fordel af den omhandlede erhvervstilknyttede alderspensionsordning.
47 Det andet spoergsmaal skal derfor besvares med, at faellesskabsretten er til hinder for, at der i forhold til et krav om anerkendelse af sagsoegernes ret til at vaere tilsluttet en erhvervstilknyttet pensionsordning, som er baseret paa traktatens artikel 119, og som anerkendes af en national domstol, sker anvendelse af en national regel, der begraenser den tilbagevirkende gyldighed af den omhandlede ret til to aar forud for det paagaeldende sagsanlaeg.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
48 De udgifter, der er afholdt af Det Forenede Kongeriges regering og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
(Sjette Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Office of the Industrial Tribunals and the Fair Employment Tribunal, Belfast, ved beslutning af 9. juli 1996, for ret:
1) Beskaeftigelsesperioder for deltidsansatte arbejdstagere, der er udsat for en indirekte forskelsbehandling paa grundlag af koen, skal medregnes fra den 8. april 1976, som er datoen for afsigelsen af Defrenne-dommen (sag 43/75), ved beregningen af de tillaegsydelser, de har ret til.
2) Faellesskabsretten er til hinder for, at der i forhold til et krav om anerkendelse af sagsoegernes ret til at vaere tilsluttet en erhvervstilknyttet pensionsordning, som er baseret paa EF-traktatens artikel 119, og som anerkendes af en national domstol, sker anvendelse af en national regel, der begraenser den tilbagevirkende gyldighed af den omhandlede ret til to aar forud for det paagaeldende sagsanlaeg.