62009CC0027_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Satura rādītājs
I –	Ievads
Tiesiskais regulējums
Eiropas Savienības tiesību normas
Cilvēktiesību normas
Priekšvēsture
PMOI
Notikumi īsi pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas un pati šī lēmuma pieņemšana
Pārsūdzētais spriedums
Apelācija
Par pieņemamību
Par lietas būtību
Procedūra, kurā pieņemts apstrīdētais lēmums: 1) periods no 2008. gada 7. maija līdz 9. jūnijam
Prasība paziņot PMOI
Otrais un trešais apelācijas sūdzības pamats
Otrais apelācijas sūdzības pamats (Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta iespējamais pārkāpums)
Trešais apelācijas sūdzības pamats (iespējamais tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpums)
Pirmais arguments: “klasificētā informācija netika izmantota”
Otrais arguments: “neizpaustā informācija bija konfidenciāla”
Kompetento dalībvalstu iestāžu loma
Procedūra Padomē
–	Vai kompetentā valsts iestāde bija “tiesu iestāde”?
–	Vai kompetentā valsts iestāde bija “līdzvērtīga kompetenta iestāde”?
Vispārējās tiesas Reglaments
–	Piemērošanas robežas
–	“Nepubliskojamu pierādījumu” izmantošana
–	Nepieciešamība ievērot Eiropas Savienības cilvēktiesību garantijas
–	Pārbaude, ko veic Eiropas Savienības Tiesa, un tās būtība
Noslēguma piezīme
Tiesāšanās izdevumi
Secinājumi
I – Ievads
1. Ar savu apelācijas sūdzību Francijas Republika lūdz Eiropas Savienības Tiesu atcelt Pirmās instances tiesas (tagad – “Vispārējā tiesa”) (2) 2008. gada 4. decembra spriedumu lietā T‑284/08 People’s Mojahedin Organization of Iran /Padome (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums) (3) .
2. Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa atcēla Padomes Lēmumu 2008/583/EK (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) (4) tiktāl, ciktāl tas skāra People’s Mojahedin Organization of Iran
(turpmāk tekstā – “ PMOI ”). Apstrīdētais lēmums paredzēja pasākumus PMOI
līdzekļu un citu finansiālu īpašumu vai saimniecisko resursu iesaldēšanai Eiropas Savienībā.
3. Notikumu attīstība pirms pārsūdzētā sprieduma pasludināšanas ir sarežģīta. Lai atvieglotu tās izprašanu, esmu šo secinājumu pamattekstā izklāstījusi būtiskākos notikumus un detalizētu notikumu hronoloģiju esmu ietvērusi atsevišķā pielikumā.
4. Šīs prāvas priekšvēsture ir jāizvērtē, ņemot vērā būtisko starptautiskā terorisma palielināšanos pēdējos gados, kā arī Apvienoto Nāciju Organizācijas (turpmāk tekstā – “ANO”) un Eiropas Savienības atbildes reakciju uz apdraudējumu, ko terorisms ir radījis un turpina radīt.
Tiesiskais regulējums
5. ANO Drošības padome 2001. gada 28. septembrī pieņēma Rezolūciju 1373 (2001). Rezolūcijas 1. punktā ir noteikts:
“[..] visām valstīm: [..] c) jāpiemēro līdzekļu un citu finansiālu īpašumu vai saimniecisko resursu iesaldēšana personām, kas veic vai mēģina veikt terora aktus, kas piedalās tajos vai veicina šādu aktu veikšanu, organizācijām, kas šīm personām pieder vai ko tās kontrolē, un personām un organizācijām, kas rīkojas šo personu vai organizāciju vārdā vai pēc to pavēles [..].”
Eiropas Savienības tiesību normas
6. Kā vienu no pasākumiem Rezolūcijas 1373 (2001) īstenošanai Eiropas Savienībā Padome 2001. gada 27. decembrī pieņēma Kopējo nostāju 2001/931 (5) .
7. Kopējās nostājas 2001/931 preambulas septītais apsvērumā ir noteikts:
“Vajadzīga Kopienas rīcība, lai īstenotu dažus no minētajiem papildu pasākumiem; vajadzīga arī dalībvalstu rīcība, jo īpaši jautājumos par policijas un tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās.”
8. Kopējās nostājas 2001/931 1. pantā ir paredzēts:
“1. Šī kopējā nostāja saskaņā ar turpmāko pantu noteikumiem attiecas uz personām, grupām un organizācijām, kas ir iesaistītas terora aktos un uzskaitītas pielikumā.
2. Šajā kopējā nostājā “personas, grupas un organizācijas, kas ir iesaistītas terora aktos” nozīmē:
– personas, kas izdarījušas vai mēģina izdarīt terora aktus vai piedalās vai veicina terora aktu izdarīšanu,
– grupas un organizācijas, kas tieši vai netieši pieder šādām personām vai kuras šādas personas tieši vai netieši vada; un personas, grupas vai organizācijas, kas rīkojas šādu personu, grupu vai organizāciju vārdā vai saskaņā ar to norādēm, ietverot līdzekļus, kas iegūti vai saņemti no šādu personu vai ar tām saistīto personu, grupu vai organizāciju pārvaldītas vai īpašumā esošas mantas.
3. Šajā kopējā nostājā “terora akts” ir viens no turpmāk noteiktiem tīšiem nodarījumiem, kas veida vai sastāva dēļ var nodarīt nopietnus kaitējumus valstij vai starptautiskai organizācijai, atbilstīgi pārkāpuma definīcijai valsts tiesību aktos, ja šī akta mērķis ir:
i) nopietni iebiedēt iedzīvotājus, vai
ii) nepamatoti piespiest valdību vai starptautisku organizāciju veikt vai neveikt kādu darbību, vai
iii) būtiski destabilizēt vai graut valsts vai starptautiskas organizācijas politiskās, konstitucionālās, ekonomiskās vai sociālās pamatstruktūras:
a) uzbrukumus personas dzīvībai, kas var izraisīt nāvi;
b) uzbrukumus personas fiziskam veselumam;
c) personas nolaupīšanu vai ķīlnieku sagrābšanu;
d) izraisīt plašu valsts vai sabiedriskās iestādes, transporta sistēmas, infrastruktūras iznīcināšanu, ieskaitot informācijas sistēmu, stacionāru platformu uz kontinentāla šelfa, publisku vietu vai privātīpašumu, apdraudot cilvēku dzīvību vai radot nozīmīgus ekonomiskus zaudējumus;
e) gaisa kuģa, kuģa vai cita sabiedriskā vai preču transportlīdzekļa sagrābšana;
f) ieroču, sprāgstvielu vai kodolieroču, bioloģisko vai ķīmisko ieroču ražošana, valdījums, iegūšana, transportēšana, piegāde vai lietošana, kā arī bioloģisko un ķīmisko ieroču zinātniskā izpēte un attīstīšana;
g) izraisīt bīstamu vielu noplūdi vai ugunsgrēku, eksploziju vai plūdus, kas apdraud cilvēku dzīvību;
h) kavēt vai pārraut ūdensapgādi, elektroapgādi vai citu dabas pamatresursu piegādi, apdraudot cilvēku dzīvību;
i) draudēt izdarīt kādu no a) līdz h) apakšpunktā uzskaitītajiem nodarījumiem;
j) teroristu grupas vadīšana;
k) piedalīties teroristu grupas darbībās, tostarp informācijas vai materiālu resursu piegādē vai šādu darbību finansēšanā jebkādā veidā, zinot, ka šāda līdzdalība palīdzēs minētajai grupai veikt noziedzīgas darbības.
Šajā punktā “teroristu grupa” ir strukturēta grupa, kurā ir vairāk nekā divas personas, izveidota ilgākam laikposmam un darbojas saskaņoti, lai veiktu terora aktus. “Strukturēta grupa” ir grupa, kas nav nejauši izveidota tūlītējai terora akta veikšanai un kam nav vajadzīgi formāli noteikti pienākumi grupas locekļiem, dalības tajā nepārtrauktība vai attīstīta struktūra.
4. Sarakstu pielikumā izstrādā, pamatojoties uz precīzu informāciju vai materiālu attiecīgajā lietā, kas norāda, ka kompetenta iestāde pieņēmusi lēmumu par attiecīgajām personām, grupām un organizācijām neatkarīgi no tā, vai lieta ir par izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību saistībā ar terora akta veikšanu, mēģinājumu izdarīt terora aktu, līdzdalību šādā aktā vai tā veicināšanu, pamatojoties uz nopietniem un ticamiem pierādījumiem vai versijām, vai notiesāšanu par šādiem nodarījumiem. Sarakstā var iekļaut personas, grupas un organizācijas, ko ANO Drošības padome atzinusi par saistītām ar terorismu un pret kurām tā noteikusi sankcijas.
Šajā punktā “kompetenta iestāde” ir tiesu iestāde vai gadījumos, ja tiesu iestādēm nav pilnvaru šāda punkta skartajos jautājumos, līdzvērtīga kompetenta iestāde attiecīgajā jomā.
5. Padome cenšas nodrošināt, lai pielikumā uzskaitītie fizisko vai juridisko personu vārdi, grupu vai organizāciju nosaukumi būtu papildināti ar pietiekami sīkām ziņām, kas ļautu efektīvi identificēt šādus cilvēkus, juridiskās personas, organizācijas vai struktūras, tādējādi atvieglinot to personu attaisnošanu, kam ir tāds pats vai līdzīgs vārds vai nosaukums.
6. Pielikumā minētos personu vārdus un organizāciju nosaukumus regulāri atjaunina, vismaz reizi sešos mēnešos, lai nodrošinātu pamatojumu vārdu un nosaukumu paturēšanai sarakstā.”
9. Kopējās nostājas 2001/931 4. pantā ir noteikts:
“Dalībvalstis, izmantojot policijas un tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās, savstarpēji sniedz lielāko iespējamo palīdzību terora aktu novēršanā un apkarošanā, ievērojot VI sadaļu Līgumā par Eiropas Savienību. Šim mērķim tās, veicot izmeklēšanu un vadot procesus, kurus veic to iestādes saistībā ar jebkuru personu, grupu vai organizāciju, kas uzskaitīta pielikumā, pēc pieprasījuma pilnībā izmanto pilnvaras, ko tām piešķīruši Eiropas Savienības akti un citām dalībvalstīm saistošas starptautiskas vienošanās, līgumi un konvencijas.”
10. PMOI nosaukums nebija ietverts Kopējās nostājas 2001/931 pielikumā.
11. Tā kā Padome uzskatīja, ka Kopējās nostājas 2001/931 pasākumu īstenošanai Eiropas Savienībā nepieciešama regula, Padome pieņēma Regulu Nr. 2580/2001 (turpmāk tekstā – “Regula”) (6) .
12. Regulas 1. panta 6. punktā ietverta šāda definīcija:
““Kontrolēt juridisko personu, grupu vai organizāciju” nozīmē vienu no šiem:
a) būt tiesīgam iecelt vai atcelt vairākumu locekļu no šādas juridiskās personas, grupas vai organizācijas administratīvās, pārvaldes vai uzraudzības iestādes;
b) būt iecēlušam vairākumu locekļu juridiskās personas, grupas vai organizācijas administratīvajā, pārvaldes vai uzraudzības iestādē pašreizējā un iepriekšējā finanšu gadā, izmantojot vienīgi savas balsstiesības;
c) atbilstīgi nolīgumam ar citiem juridiskās personas, grupas vai organizācijas akcionāriem vai dalībniekiem vienam pašam kontrolēt akcionāru vai dalībnieku vairākuma balsstiesības šajā juridiskajā personā, grupā vai organizācijā;
d) būt tiesīgam izmantot dominējošu ietekmi pār juridisko personu, grupu vai organizāciju atbilstīgi nolīgumam, kas noslēgts ar šo juridisko personu, grupu vai organizāciju, vai saskaņā ar noteikumu tās dibināšanas līgumā vai statūtos, ja likumi, kas attiecas uz šo juridisko personu, grupu vai organizāciju, pieļauj, ka tā ir šāda nolīguma vai noteikuma priekšmets;
e) būt pilnvarotam izmantot tiesības izmantot dominējošo ietekmi, kas minēta d) apakšpunktā, pašam neesot šo tiesību īpašniekam;
(f) būt tiesīgam izmantot visus juridiskās personas, grupas vai organizācijas aktīvus vai daļu no tiem;
g) vienoti pārvaldīt juridiskās personas, grupas vai organizācijas uzņēmējdarbību, publicējot konsolidētus pārskatus;
h) solidāri uzņemties atbildību par juridiskās personas, grupas vai organizācijas finanšu saistībām vai galvot par tām.”
13. Regulas 2. pantā ir paredzēts:
“1. Ja vien tas nav atļauts saskaņā ar 5. un 6. pantu, tad:
a) visi līdzekļi, citi finanšu aktīvi un saimnieciskie resursi, kas pieder 3. punktā minētajā sarakstā ietvertai juridiskai personai, grupai vai organizācijai, tiek iesaldēti;
b) nekādi līdzekļi, citi finanšu aktīvi un saimnieciskie resursi netiek darīti tieši vai netieši pieejami 3. punktā minētajā sarakstā ietvertai fiziskai vai juridiskai personai, grupai vai organizācijai vai šādas fiziskas vai juridiskas personas, grupas vai organizācijas labā.
[..]
3. Pieņemot lēmumu vienbalsīgi, Padome saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931/KĀDP 1. panta 4., 5. un 6. punkta noteikumiem izveido, pārskata un groza to personu, grupu un organizāciju sarakstu, uz kurām attiecas šī regula; šajā sarakstā iekļauj:
i) 	fiziskās personas, kas veic vai gatavojas veikt jebkādus terorisma aktus, piedalās tajos vai veicina terorisma aktu veikšanu;
ii) juridiskās personas, grupas vai organizācijas, kas veic vai gatavojas veikt jebkādus terorisma aktus, piedalās tajos vai veicina terorisma aktu veikšanu;
iii) juridiskās personas, grupas vai organizācijas, kuras pieder vai kuras kontrolē viena vai vairākas i) un ii) apakšpunktā minētās fiziskās vai juridiskās personas, grupas vai organizācijas, vai
iv) fiziskās vai juridiskās personas, grupas vai organizācijas, kas darbojas viena vai vairāku i) un ii) apakšpunktā minēto fizisko vai juridisko personu, grupu vai organizāciju interesēs vai pēc to rīkojuma.”
14. Regulas 8. pantā ir noteikts:
“Dalībvalstis, Padome un Komisija nekavējoties informē cita citu par pasākumiem, kas veikti saskaņā ar šo regulu, un sniedz cita citai to rīcībā esošo attiecīgo informāciju saistībā ar šo regulu [..] un informāciju par pārkāpumiem un izpildes problēmām, un spriedumiem, ko paziņojušas valstu tiesas.”
15. Ar Lēmumu 2001/927 (7) Padome apstiprināja sākotnējo tādu personu, grupu un organizāciju sarakstu, kam piemērojama Regula. PMOI nosaukums tajā nebija ietverts.
16. 2002. gada 2. maija Kopējās nostājas 2002/340 (8) pielikumā Padome ietvēra atjaunotu sarakstu ar personām, grupām un organizācijām, kam piemērojama Kopējā nostāja 2001/931. Pielikuma 2. punkts ar nosaukumu “Grupas un organizācijas” ietvēra ierakstu saistībā ar PMOI, kas bija formulēts šādi: “Mujahedin‑e Khalq Organisation (MEK vai MKO) (atskaitot “National Council of Resistance of Iran (NCRI)”) (a.k.a. The National Liberation Army of Iran (NLA, MEK militārais grupējums), the People’s Mujahidin of Iran (PMOI) [sic], National Council of Resistance (NCR) [sic], Muslim Iranian Student’s Society [sic]).”
17. Ar tā paša 2002. gada 2. maija Lēmumu 2002/334 (9) Padome apstiprināja atjaunoto sarakstu ar personām, grupām un organizācijām, uz kurām attiecās Regula. PMOI nosaukums ir iekļauts šajā sarakstā tādā pašā formulējumā, kāds ietverts Kopējās nostājas 2002/340 pielikumā.
18. Saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktu un Regulas 2. panta 3. punktu Padome pieņēma virkni turpmāko lēmumu, uzskaitot personas, grupas un organizācijas, kurām piemērojami šīs kopējās nostājas noteikumi. PMOI nosaukums arī turpmāk tika iekļauts minēto lēmumu pielikumos.
19. 2008. gada 15. jūlijā Padome pieņēma apstrīdēto lēmumu. PMOI nosaukums atkal tika iekļauts šī lēmuma pielikumā.
20. Pēc pārsūdzētā sprieduma pasludināšanas 2008. gada 4. decembrī Padome ar Lēmumu 2009/62 (10) apstiprināja atjaunoto personu, grupu un organizāciju sarakstu, kam piemērojama Regula Nr. 2580/2001. PMOI nosaukums šajā sarakstā vairs nebija ietverts.
Cilvēktiesību normas
21. Eiropas Cilvēktiesību Konvencijas (turpmāk tekstā – “Konvencija”) 15. panta pirmajā daļā ir paredzēts:
“Kara vai kāda cita ārkārtēja sabiedriska stāvokļa gadījumā, kas apdraud nācijas dzīvi, jebkura Augstā Līgumslēdzēja Puse var veikt pasākumus, kas atkāpjas no saistībām, ko tā uzņēmusies šīs Konvencijas ietvaros, tai apjomā, ko nenovēršami prasa situācijas ārkārtas raksturs, ar noteikumu, ka šie pasākumi nav pretrunā ar citām tās saistībām, ko nosaka starptautiskās tiesības.”
22. Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) (11) 47. pantā ar nosaukumu “Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu” ir paredzēts:
“Ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, tikušas pārkāptas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, ievērojot nosacījumus, kuri paredzēti šajā pantā. Ikvienai personai ir tiesības uz taisnīgu, atklātu un laikus veiktu lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā. Ikvienai personai ir iespējas saņemt konsultāciju, aizstāvību un pārstāvību.
[..]”
Priekšvēsture
PMOI
23. PMOI
ir Irānas politiska organizācija (12) . Tā tika dibināta 1965. gadā ar sākotnējo mērķi pretoties Šaha [ Shah ] režīmam. Tā aktīvi piedalījās Irānā notiekošajos protestos, kuru rezultātā 1979. gadā Šahs tika gāzts. Drīz pēc tam tā nonāca konfliktā ar Ajatollas Homeini [ Ayatollah Khomeini ] fundamentālisko režīmu. Uz 1981. gada beigām daudzi organizācijas biedri un atbalstītāji devās trimdā, Francijai kļūstot par to galveno patvēruma vietu. 1986. gadā pēc Francijas un Irānas iestāžu sarunu procesa Francijas valdība sāka izturēties pret viņiem kā nevēlamiem iebraucējiem, un PMOI
vadība ar vairākiem tūkstošiem sekotāju pārcēlās uz Irāku. Līdz koalīcijas spēku iebrukumam 2003. gadā tiem Irākā piederēja ievērojams ieroču arsenāls, tai skaitā tanki un raķešu palaidēji. Tie sniedza militāru atbalstu Irākas karam pret Irānu līdz pat tā beigām. Līdz 2001. gadam tie Irānā īstenoja vardarbīgas operācijas.
24. Kopš 2001. gada un it īpaši kopš Irākas okupācijas 2003. gadā PMOI
ir nepārtraukti centusies panākt sava statusa kā nereliģiskas, demokrātiskas kustības atzīšanu, kas darbojas ar mērķi mierīgā ceļā panākt Irānā pie varas esošā režīma maiņu. Ārkārtas kongresā, kas Irākā notika 2001. gada jūnijā, PMOI
formāli apgalvoja, ka apņemas atteikties no visām militārām darbībām vai aktivitātēm Irānā.
25. Terora akti, kuros PMOI
bija iesaistīta iepriekš, izraisīja teroristiskas organizācijas statusa piešķiršanu PMOI
vairākās valstīs. Ar rīkojumu, kas stājās spēkā 1997. gada 8. oktobrī, Amerikas Savienoto valstu Secretary of State [ārlietu ministrs] pasludināja PMOI
par “ārvalstu teroristu organizāciju” ASV (13) . 2001. gada 28. martā Apvienotās Karalistes Secretary of State for the Home Department [iekšlietu ministrs] (turpmāk tekstā – “ Home Secretary ”) saskaņā ar Terrorism Act 2000 [2000. gada likums par terorismu] noteica PMOI
par organizāciju, kas iesaistīta terorismā (14) .
26. Minētās rīcības ietekmē arī Francija uzsāka darbības pret iespējamiem PMOI
biedriem. 2001. gada aprīlī Tribunal de grande instance de Paris
pretterorisma prokuratūra saskaņā ar 1996. gada 22. jūlija Likumu 96/647 ierosināja izmeklēšanu (15) apsūdzībā par “krimināla rakstura apvienību veidošanu terorisma aktu sagatavošanas nolūkā”. Izmeklēšana vienlaikus koncentrējās arī uz “teroristu grupas finansēšanu” atbilstoši 2001. gada 15. novembra Likumam Nr. 2001/1062.
27. 2003. gada 17. jūnijā Francijas policija veica kratīšanu PMOI
telpās Overā pie Uāzas [ Auvers‑sur‑Oise ] Francijā (16) . Tika aizturēts liels skaits personu, no kurām daļu paturēja apcietinājumā. Lai arī tika atrasta ievērojama naudas summa, apsūdzības netika izvirzītas.
28. Papildus 26. punktā minētajai izmeklēšanai 2007. gada 19. martā un 13. novembrī pretterorisma prokuratūra izvirzīja papildu apsūdzības iespējamajiem PMOI
biedriem. Konkrētāk, tās bija apsūdzības par “krāpšanas, kura izdarīta pret īpaši neaizsargātām personām, rezultātā iegūto tiešo vai netiešo līdzekļu atmazgāšanu un krāpšanu organizētā grupā” un saistību ar teroristu grupējumu.
29. Vienlaikus 2006. gada 30. oktobrī Apvienotajā Karalistē PMOI
pārsūdzēja Proscribed Organisations Appeal Commission [Aizliegto organizāciju apelācijas komisijā] (turpmāk tekstā – “ POAC” ) Home Secretary
lēmumu, ar kuru atteikts izslēgt to no saraksta. Galvenā pārsūdzības būtība bija tā, ka neatkarīgi no PMOI
darbībām laika posmā, kad tā tika ietverta sarakstā, PMOI
kopš tā laika ir noliegusi terorismu un atteikusies no vardarbības.
30. Ar POAC
lēmumu PMOI
pārsūdzība tika apmierināta. Tā apzīmēja Home Secretary
lēmumu atteikt izslēgšanu no saraksta kā “aizskarošu”.
31. Ar 2008. gada 7. maija spriedumu (17) Court of Appeal (England and Wales) [Anglijas un Velsas Apelācijas tiesa, turpmāk tekstā – “Apelācijas tiesa”] noraidīja Home Secretary pieteikumu ļaut pārsūdzēt POAC
lēmumu un uzdeva viņam izslēgt PMOI
no saraksta.
Notikumi īsi pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas un pati šī lēmuma pieņemšana
32. Pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas neilgi vai relatīvi neilgi viens pēc otra notika vairāki notikumi.
33. 2008. gada 9. jūnijā Francijas Republika iesniedza Padomei informāciju, ko tā apzīmēja kā papildu informāciju par PMOI
un kas šīs dalībvalsts ieskatā attaisnoja tās esamību to personu, grupu un organizāciju sarakstā, kuru aktīvi bija iesaldēti saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktu un Regulas 2. panta 3. punktu.
34. Pēc tam notika vairākas tikšanās ar Padomes darba grupu, kas bija atbildīga par Kopējās nostājas 2001/931 (turpmāk tekstā – “KN 931 darba grupa”) (18) . Pēc tam, kad 2008. gada 4. jūlijā šī darba grupa bija apstiprinājusi apstrīdēto lēmumu un tā pamatojumu, tajā pašā dienā notika Padomes Ārējo attiecību padomnieku darba grupas (angļu valodā – “ Foreign Relations (Relex) Counsellors Working Party ”) sanāksme, kurā tika panākta vienošanās par apstrīdētā lēmuma teksta uzlaboto versiju. To izplatīja Pastāvīgo pārstāvju komitejai, kas to apstiprināja 2008. gada 9. jūlijā. Apstrīdētais lēmums tika pieņemts 2008. gada 15. jūlijā.
35. Vienlaikus ar 2008. gada 23. jūnija rīkojumu, kas stājās spēkā 2008. gada 24. jūnijā, Home Secretary, rīkojoties saskaņā ar Apelācijas tiesas 2008. gada 7. maija spriedumu, izslēdza PMOI nosaukumu no atbilstoši 2000. gada Terrosim Act
aizliegto teroristisko organizāciju saraksta.
36. Ar 2008. gada 15. jūlija vēstuli Padome paziņoja apstrīdēto lēmumu PMOI . Pamatojums bija pievienots šai vēstulei (19) .
37. Lietā nav strīda par to, ka nevienā no apstrīdētā lēmuma pieņemšanas stadijām Padome neinformēja PMOI par jauno informāciju vai jaunajiem materiāliem lietā, kas Padomes ieskatā attaisnoja tās paturēšanu to organizāciju sarakstā, kuru līdzekļi bija iesaldēti saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktu un Regulas 2. panta 3. punktu.
Pārsūdzētais spriedums
38. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2008. gada 21. jūlijā, PMOI uzsāka tiesvedību pret Padomi, prasot atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl šis lēmums uz to attiecas.
39. Francijas Republikai un Eiropas Komisijai tika atļauts iestāties šajā lietā.
40. Pierādījumu savākšanas pasākumu ietvaros Vispārējā tiesa ar 2008. gada 26. septembra rīkojumu (turpmāk tekstā – “2008. gada 26. septembra rīkojums”) uzdeva Padomei iesniegt visus dokumentus par apstrīdētā lēmuma pieņemšanu tiktāl, ciktāl tie attiecas uz PMOI, tomēr šajā tiesvedības stadijā šos dokumentus nenosūtot PMOI, ja Padome apgalvos, ka tie ir konfidenciāli.
41. Padome lēmumu izpildīja divās kārtās. Pirmkārt, 2008. gada 10. oktobrī tā iesniedza atbildi (turpmāk tekstā – “pirmā atbilde uz 2008. gada 26. septembra rīkojumu”), kurai bija pievienoti astoņi dokumenti. Par septiņiem no šiem dokumentiem netika norādīts, ka tie būtu konfidenciāli, un dokumenti tika nosūtīti PMOI . Astotais dokuments bija viena no citos pielikumos ietvertā dokumenta konfidenciālā versija. Tas netika nosūtīts PMOI .
42. Pirmajā atbildē uz 2008. gada 26. septembra rīkojumu Padome norādīja, ka tā šajā stadijā nevar iesniegt noteiktus papildu dokumentus ar pamatojumu PMOI iekļaušanai sarakstā un paskaidrot iemeslus tās priekšlikumam, jo šos dokumentus kā konfidenciālus klasificējusi Francijas Republika, un tos nevar iesniegt vienlaicīgi ar pirmo atbildi. Minētie dokumenti bija izplatīti KN 931 darba grupai procedūras, kurā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, laikā.
43. Šie papildu dokumenti tika ietverti pielikumā otrajai Padomes atbildei (turpmāk tekstā – “otrā atbilde uz 2008. gada 26. septembra rīkojumu”), ko Padome iesniedza 2008. gada 6. novembrī. Šajā atbildē Padome informēja Vispārējo tiesu, ka Francijas Republika, izpildījusi vietējās tiesību normās noteikto kārtību attiecīgo trīs dokumentu atslepenošanai, ir atļāvusi pirmo divu dokumentu iesniegšanu to pilnā redakcijā un ir atļāvusi trešā dokumenta iesniegšanu ar nosacījumu, ka tiek dzēstas divas rindkopas. Tajās bija ietverta informācija, kas norādīta atbildes 3. pielikuma 3. punkta a) un f) apakšpunktā (turpmāk tekstā attiecīgi – “3. punkta a) apakšpunkta informācija” un “3. punkta f) apakšpunkta informācija”).
44. Ar 2008. gada 4. decembra spriedumu Vispārējā tiesa apmierināja PMOI
prasību un piesprieda Padomei segt tiesāšanās izdevumus.
45. PMOI
savā prasībā Vispārējai tiesai norādīja sešus prasības pamatus. Ciktāl tie ir attiecināmi uz šo pārsūdzību, tie ietvēra, pirmkārt, tiesību uz aizstāvību pārkāpumu tajā aspektā, ka Padome pieņēma apstrīdēto lēmumu, neinformējot PMOI
par jauno informāciju vai jaunajiem materiāliem lietā, kas Padomes ieskatā attaisnoja PMOI
atstāšanu to personu, grupu un organizāciju sarakstā, kuru aktīvi bija iesaldēti saskaņā ar Regulas 2. punkta 3. punktu.
46. Vispārējā tiesa apskatīja šo pamatu pārsūdzētā sprieduma 36.–47. punktā.
47. 39. punktā norādīts: “Vispārējā tiesa uzskata, ka Padomes argumentācija nekādi nepamato it kā esošu neiespējamību, kurā šī iestāde atradās, pieņemt apstrīdēto lēmumu saskaņā ar procedūru, kurā ir ievērotas prasītājas tiesības uz aizstāvību.”
48. Konkrētāk, Vispārējā tiesa konstatēja, ka apgalvotā steidzamība nav nekādi pierādīta. Pat atzīstot, ka Padomei pēc 2007. gada 30. novembra POAC
lēmuma uzreiz nebija jāsvītro prasītāja no strīdīgā saraksta, no 2008. gada 7. maija, kad Apelācijas tiesa pasludināja savu spriedumu, Padomei vairs nebija iespējas vēl joprojām pamatoties uz Home Secretary
lēmumu, kurš pamatoja sākotnējo lēmumu par prasītājas līdzekļu iesaldēšanu. Starplaikā starp minēto datumu un apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumu (2008. gada 15. jūlijā) pagāja vairāk nekā divi mēneši. Padome nebija paskaidrojusi, kāpēc tai tūlīt pēc 2008. gada 7. maija nebija iespējams rīkoties, lai vai nu svītrotu prasītāju no strīdīgā saraksta, vai arī, pamatojoties uz jaunu informāciju, to atstātu šajā sarakstā (40. punkts).
49. Tāpat, pat pieņemot, ka pirmās ziņas par 2001. gada aprīlī Parīzē uzsākto tiesas izmeklēšanu Francijas iestādes paziņoja Padomei tikai 2008. gada jūnijā, tas neizskaidro, kāpēc šī jauniegūtā informācija nevarēja nekavējoties tikt nosūtīta PMOI, ja Padome bija nodomājusi to izmantot pret prasītāju (41. punkts).
50. Gan no faktisko apstākļu, gan tiesību viedokļa līdz ar to ir kļūdaini apgalvot, ka pēc Home Secretary
2008. gada 23. jūnija rīkojuma stāšanās spēkā 2008. gada 24. jūnijā un jauniegūtās informācijas vairāk vai mazāk vienlaicīgas paziņošanas (20), ko veica Francijas iestādes, jaunajam lēmumam par līdzekļu iesaldēšanu ir jābūt pieņemtam tādā steidzamībā, ka nebija iespējams ievērot prasītājas tiesības uz aizstāvību (43. punkts).
51. Vispārējā tiesa ir noraidījusi arī Padomes izvirzīto pamatu, ka pamatojums, kas PMOI tika paziņots pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, ļāva tai izmantot savas tiesības vērsties tiesā un Kopienu tiesai īstenot savu kontroli (45. un 46. punkts).
52. Pārsūdzētā sprieduma 49.–79. punktā ir apskatīti pārējie PMOI
izvirzītie prasības pamati, proti, par 1) Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta un Regulas 2. panta 3. punkta pārkāpumu un pierādīšanas pienākuma neizpildīšanu un 2) PMOI
tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpumu.
53. Pārsūdzētā sprieduma 49.–55. punktā Vispārējā tiesa atsaucās uz tās agrāko judikatūru. Konkrētāk, Vispārējā tiesa, norādījusi, ka saskaņā ar EKL 10. pantu (ko šobrīd pēc būtības aizstāj LES 4. panta 3. punkts) attiecības starp dalībvalstīm un iestādēm nosaka savstarpēji lojālas sadarbības pienākumi (52. punkts), atsaucās (53. punktā) uz savu judikatūru (21), kas noteic, ka gadījumā, kad tiek piemērots Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkts un Regulas Nr. 2580/2001 2. panta 3. punkts, Padomei ir pienākums “cik vien iespējams izmantot kompetentās valsts iestādes vērtējumu – vismaz tad, ja tā ir tiesu iestāde, – it īpaši attiecībā uz “nopietnu un ticamu tiešo vai netiešo pierādījumu”, kas ir šīs iestādes lēmuma pamatā, esamību”. No iepriekš minētā izriet (54. punkts), ka, lai arī pienākums pierādīt, ka līdzekļu iesaldēšana ir tiesiski pamatota, ir Padomei, šim pienākumam ir “samērā ierobežots mērķis”.
54. Pārsūdzētā sprieduma 55. punktā Vispārējā tiesa atsaucās uz savu judikatūru, kas nosaka, ka, lai arī Padomei ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz to, kas ir jāņem vērā, lai noteiktu, vai ir jāveic līdzekļu iesaldēšana, Savienības tiesai ir pienākums pārbaudīt Padomes veikto faktisko apstākļu interpretāciju un tai “ne vien ir jākonstatē izvirzīto pierādījumu materiālā precizitāte, ticamība un konsekvence, bet arī jāpārbauda, vai šie pierādījumi izveido visu atbilstošo datu kopumu, kas ir jāņem vērā, lai izvērtētu situāciju, un to, vai šo pierādījumu raksturs ļauj pamatot no tiem izdarītos secinājumus” (22) .
55. Pārsūdzētā sprieduma 56.–58. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi:
“56 [..] [Vispārējā] tiesa konstatē, ka nedz apstrīdētajā lēmumā, tā motīvu izklāstā un vēstulē par lēmuma paziņošanu ietvertā informācija, nedz informācija, kura bija iekļauta abās Padomes sniegtajās atbildēs uz [2008. gada 26. septembra rīkojumu], neizpilda iepriekš minētās prasības saistībā ar pierādīšanu. Tas attiecīgi nozīmē, ka [no tiesību viedokļa pietiekamā apmērā nav] pierādīts, ka apstrīdētais lēmums ir ticis pieņemts saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta un [Regulas] 2. panta 3. punkta noteikumiem.
57 Proti, Padome [Vispārējai] tiesai nav nosūtījusi nevienu precīzu informāciju, kā arī nav norādījusi uz nevienu lietas materiālos esošu pierādījumu, kas pierāda, ka 2001. gada aprīlī Tribunal de grande instance de Paris
pretterorisma prokuratūras uzsāktā tiesas izmeklēšana un divas papildu apsūdzības 2007. gada martā un novembrī attiecībā uz prasītāju ir lēmums, kas atbilst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktā minētajai definīcijai. Līdz ar to Padome izdara apgalvojumu, nesniedzot nekādus pierādījumus šī apgalvojuma pamatošanai.
58 Šajā sakarā pilnībā jāatklāj vissvarīgākie punkti Padomes pirmajā sniegtajā atbildē uz 2008. gada 26. septembra rīkojumu par pierādījumu savākšanas pasākumiem:
“3. Darba grupa [KN 931] noturēja četras sēdes, lai sagatavotu attiecīgā lēmuma pieņemšanu Padomē – tiktāl, ciktāl tas skāra prasītāju, proti, 2008. gada 2., 13., 24. jūnijā un 2. jūlijā [..]
[..]
6. Šīm sēdēm Francijas Republika arī izplatīja delegācijām trīs dokumentus, kuros bija izklāstīts ieteiktais jaunais pamatojums, lai prasītāju iekļautu sarakstā, un izskaidroti tās priekšlikuma motīvi. Trešajā dokumentā daļēji bija iekļauts teksts, kurš kļuva par Padomes pieņemtu motīvu izklāstu un kas jau ir pievienots lietas materiāliem. Šo dokumentu izplatīšanas brīdī Francijas Republika šos dokumentus atzina par konfidenciāliem. Padome brīdināja Francijas Republiku par [Vispārējās] tiesas izdotu rīkojumu, un šī valsts šobrīd izvērtē iespēju šos dokumentus neatzīt par konfidenciāliem. Tomēr Padome tika informēta, ka valsts tiesībās paredzēto prasību ievērošanas dēļ kancelejas noteiktajā termiņā lēmums šajā jautājumā nevar tikt pieņemts. Padome tādējādi šajā brīdī nevar izpildīt [Vispārējās] tiesas rīkojumu attiecībā uz šiem dokumentiem, jo tai nav tiesību tos nosūtīt [Vispārējai] tiesai pat konfidenciālā veidā. Padome godbijīgi lūdz [Vispārējai] tiesai sapratni šajā jautājumā un apņemas to informēt, tiklīdz Francijas Republika pieņems lēmumu par attiecīgajiem dokumentiem.
[..]
11. It īpaši Padome vēlas uzsvērt, ka tā nav saņēmusi nekādus citus pierādījumus par Francijā notiekošo tiesas izmeklēšanu, kā vien motīvu izklāstā iekļautos pierādījumus. Tā saprot, ka šādiem papildu pierādījumiem saskaņā ar Francijas tiesībām ir jāpaliek konfidenciāliem visu izmeklēšanas laiku. Padome ir minējusi visu to būtisko informāciju par izmeklēšanu, kura bija tās rīcībā, lai izstrādātu motīvu izklāstu. Vienā no 6. punktā minētajiem dokumentiem bija iekļauts detalizētāks saraksts par noziedzīgiem nodarījumiem, kuri bija šīs izmeklēšanas priekšmets, bet šie noziedzīgie nodarījumi ir vispārīgi aprakstīti motīvu izklāstā (proti, vairāki noziedzīgi nodarījumi, kuriem visiem bija vai nu principiāla, vai pakārtota saistība ar kopīgu apvienību, kuras mērķis bija ar draudiem vai teroru, kā arī ar teroristiskas grupas finansēšanu un krāpšanas, kura izdarīta pret īpaši neaizsargātām personām, rezultātā iegūto tiešo vai netiešo līdzekļu atmazgāšanu un krāpšanu organizētā grupā nopietni traucēt sabiedrisko kārtību).
12. Padomes rīcībā nav nevienas citas informācijas par šo izmeklēšanu, kā vien informācija par to noziedzīgo nodarījumu veidu, kuri bija šīs izmeklēšanas priekšmets, un precizējumi par izmeklēšanas uzsākšanas dienu un brīdi, kad tika pievienotas papildu apsūdzības. Padome netika informēta par precīzu to attiecīgo personu identitāti, attiecībā uz kurām bija uzsākta šī izmeklēšana; tā tikai zina, ka šīs personas ir iespējamās prasītājas biedres, kā tas ir norādīts motīvu izklāstā. Padomei nav arī informācijas par iespējamo izmeklēšanas attīstību. Kopumā – apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī Padomei nebija nekādu citu, izmeklēšanas ietvaros “pret prasītāju izvirzītu” pierādījumu, kā vien motīvu izklāstā minētie pierādījumi.”
56. Vispārējā tiesa pēc tam vērtēja PMOI argumentu, ka dalībvalsts lēmums attiecās uz personām, kas varētu būt PMOI
biedri, un nevar tikt uzskatīts par attiecināmu uz organizāciju; kā arī Padomes izvirzīto pretargumentu, ka, lai arī konkrētais lēmums attiecās uz personām, šāda situācija ir “loģiska un atbilstoša”, jo tādus noziedzīgus nodarījumus kā izmeklētie nevarot izdarīt pati organizācija, bet vienīgi individuālas personas, kuras ir tās biedri, un turklāt apsūdzības nevarēja tikt uzrādītas pašai PMOI, jo tai nav juridiskās personas statusa. Vispārējā tiesa nolēma, ka, pirmkārt, šie paskaidrojumi vispirms ir pretrunā Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta tekstam (pārsūdzētā sprieduma 64. punkts). Pakārtoti Vispārējā tiesa norādīja, ka, pat ja šāda interpretācija ir nepareiza, Padome nav varējusi paskaidrot “īpašus un konkrētus iemeslus”, kāpēc šajā gadījumā individuālām personām, kuras, iespējams, ir PMOI
biedri vai atbalstītāji, pārmestā rīcība ir jāpārmet pašai PMOI . Šāds paskaidrojums “šajā gadījumā vispār nav sniegts” (65. punkts).
57. Pārsūdzētā sprieduma 71.–76. punktā Vispārējā tiesa turpina:
“71. Visbeidzot [Vispārējā] tiesa norāda, ka pēc Francijas iestāžu lūguma Padome atteica “atzīt par nekonfidenciālu” pēdējā no trīs iepriekš 58. punktā minētajiem dokumentiem 3. punkta a) apakšpunktu [ (23) ], kurā bija iekļauts “tādu galveno aspektu apkopojums, kuri pamatoja [ PMOI ] atstāšanu ES sarakstā”, kuru izstrādāja minētās iestādes, lai pievērstu dažu dalībvalstu delegāciju uzmanību. Kā norādīts iepriekš minētajā FĀEM [Francijas Ārlietu un Eiropas lietu ministrija] [2008. gada 3. novembra] vēstulē Padomei, runa bija par “ar drošību saistītu informāciju saistībā ar valsts drošību un tādēļ saskaņā ar code pénal
[Kriminālkodeksa] 413‑9. pantu uz to ir attiecināmi aizsardzības pasākumi, kuru mērķis ir ierobežot šādas informācijas izplatību”, kas nozīmē, ka “FĀEM nav tiesību atļaut, ka šī informācija tiek darīta zināma Pirmās instances tiesai”.
72. Attiecībā uz Padomes apgalvojumu, ka tai ir jāievēro konfidencialitātes princips, uz kuru atsaucas Francijas iestādes, nav skaidrs, kādā veidā attiecīgo lietas materiālos esošo pierādījumu nosūtīšana Vispārējai tiesai pārkāpj šo principu, bet šīs pašas informācijas iesniegšana pašai Padomei un līdz ar to 26 citu dalībvalstu valdībām šo principu nepārkāpj.
73. Katrā ziņā [Vispārējā] tiesa uzskata, ka Padomei nav tiesību pamatot savu lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu ar kādas dalībvalsts nosūtīto informāciju vai pierādījumiem, kuri iekļauti lietas materiālos, ja šī dalībvalsts nevēlas atļaut šīs informācijas nosūtīšanu Kopienu tiesai, kuras uzdevums ir pārbaudīt šī lēmuma tiesiskumu.
74. Šajā ziņā jāatgādina, ka spriedumā lietā OMPI
(154. punkts) Vispārējā tiesa jau nosprieda, ka lēmuma par līdzekļu iesaldēšanu tiesiskuma pārbaude tiesā attiecas uz to faktu un apstākļu izvērtēšanu, kuri tiek minēti kā šā lēmuma pamatojums, tāpat kā to pierādījumu un informācijas pārbaudi, uz ko balstīts šis vērtējums, kā to expressis verbis
atzina Padome savos procesuālajos rakstos lietā, kurā tika taisīts Vispārējās tiesas 2005. gada 21. septembra spriedums T‑306/01 Yusuf
un Al Barakaat International Foundation /Padome un Komisija, Krājums, II‑3533. lpp., kurš apelācijas tiesvedībā tika atcelts ar Tiesas 2008. gada 3. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑402/05 P un C‑415/05 P Kadi
un Al Barakaat International Foundation /Padome un Komisija, Krājumā vēl nav publicēts [ (24) ] . Vispārējai tiesai tāpat ir jānodrošina tiesību uz aizstāvību un pienākuma norādīt pamatojumu ievērošana, kā arī attiecīgā gadījumā tas, lai Padomes izņēmuma kārtā minētie vispārējo interešu apsvērumi, kas pamatotu šo tiesību neievērošanu, būtu pamatoti.
75. Šajā gadījumā šī pārbaude ir obligāta īpaši tādēļ, ka tā ir vienīgā procesuālā garantija, kas ļauj nodrošināt taisnīgu līdzsvaru starp starptautiskā terorisma apkarošanas prasībām un pamattiesību aizsardzību. Tā kā ierobežojumi, ko Padome piemēroja ieinteresēto personu tiesībām uz aizstāvību, ir jālīdzsvaro ar stingru tiesas neatkarīgu un objektīvu pārbaudi [..], Kopienu tiesai ir jābūt pilnvarām pārbaudīt līdzekļu iesaldēšanas pasākumu tiesiskumu un pamatotību, un nevar celt iebildumus saistībā ar Padomes izmantoto pierādījumu un informācijas noslēpumu vai konfidencialitāti (spriedums lietā OMPI, 155. punkts).
76. Šajā lietā Padomes un Francijas iestāžu atteikums pat tikai un vienīgi [Vispārējai] tiesai nosūtīt informāciju, kura ir iekļauta pēdējā no trīs iepriekš 58. punktā minētajiem dokumentiem 3. punkta a) apakšpunktā, līdz ar to nozīmē, ka [Vispārējā] tiesa [nevar] pārbaudīt apstrīdētā lēmuma tiesiskumu.”
Apelācija
58. Pārsūdzot Vispārējās tiesas spriedumu, Francijas Republika norādījusi uz trīs apelācijas sūdzības pamatiem. Pirmais apelācijas sūdzības pamats ir tāds, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atsakoties ņemt vērā īpašus apstākļus, kādos pieņemts apstrīdētais lēmums. Otrajā apelācijas sūdzības pamatā ir apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka Francijā uzsāktā tiesas izmeklēšana nav uzskatāma par lēmumu, kas ir atbilstošs Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta definīcijai. Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nolemjot, ka Padomes atteikums paziņot 3. punkta a) apakšpunkta informāciju neļāva Vispārējai tiesa izvērtēt apstrīdētā lēmuma tiesiskumu un pārkāpa tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Francijas Republika līdz ar to secina, ka pārsūdzētais spriedums ir atceļams.
59. PMOI
savukārt apstrīd katru no šiem apelācijas sūdzības pamatiem un norāda, ka apelācijas sūdz ība ir noraidāma.
60. Pretstatā tiesvedībām, kurās taisīti spriedumi lietās OMPI
un PMOI I
un tik tiešām arī pārsūdzētais spriedums, neviena dalībvalsts vai iestāde nav vēlējusies iestāties kā lietas dalībnieks nevienā šīs apelācijas tiesvedības stadijā. Atbildot uz Tiesas 2010. gada 2. jūnija rakstveida jautājumiem, lūdzot Padomei un Eiropas Komisijai iesniegt savus apsvērumus par pieredzi saistībā ar praktisko atsevišķu Kopienu tiesas sprieduma lietā Kadi I
aspektu ieviešanu, Padome un Komisija attiecīgi 2010. gada 28. un 24. jūnijā ir iesniegusi rakstveida apsvērumus. Šie apsvērumi nekādi netika izmantoti turpmāk veiktajā analīzē un uz tiem šajos secinājumos turpmāk neatsaukšos.
Par pieņemamību
61. Pirms apelācijas sūdzības izvērtēšanas pēc būtības ir jāizvērtē PMOI izvirzītais jautājums par pieņemamību.
62. PMOI būtībā pamato, ka, tā kā Francija nav apstrīdējusi Lēmumu 2009/62 un tā kā pirms tā pieņemtais apstrīdētais lēmums ir ticis atcelts un aizstāts, Francijai nav tiesiskas intereses iesniegt šo apelācijas sūdzību. Attiecīgi apelācijas sūdzība nav pieņemama. Pakārtoti PMOI
apgalvo, ka tai nav mērķa un Tiesai nevajadzētu par to lemt.
63. Šie argumenti mani nepārliecina.
64. Vispirms jānorāda, ka Tiesas Statūtu 56. panta otrā daļa būtībā paredz, ka Eiropas Savienības dalībvalstis un iestādes, kas ir iestājušās lietā Vispārējā tiesā, var iesniegt apelācijas sūdzību pat tad, ja Vispārējās tiesas spriedums tās tieši neskar. Tā kā Francijas Republika iestājās lietā pirmajā instancē, šis noteikums attiecībā uz to ir tieši piemērojams šajā apelācijā. Pat tad, ja tā nebūtu noticis, Francijas Republikai vēl joprojām būtu tiesiska interese iesniegt apelācijas sūdzību, pamatojoties uz minētā panta trešo daļu, saskaņā ar kuru apelācijas sūdzības var iesniegt arī dalībvalstis un iestādes, kas nav iestājušās lietā tiesvedības gaitā Vispārējā tiesā.
65. Iemesls bija acīmredzams. Eiropas Savienības tiesību interpretācija un piemērošana ir būtiski svarīga dalībvalstīm un iestādēm. Tām var būt tieša interese apstrīdēt Vispārējās tiesas sniegto Eiropas Savienības tiesību interpretāciju arī tad, ja tās nav piedalījušās tiesvedībā.
66. Vai iespējams pamatoti apgalvot, ka, pat ja Francijas Republikai ir tiesiska interese iesniegt šo apelācijas sūdzību, to jebkurā gadījumā vajadzētu atzīt par nepieņemamu, jo tai nav jēgas?
67. Es tā nedomāju.
68. Pirmkārt, kā norāda Francijas Republika, pārsūdzētā sprieduma rezultātā apstrīdētais lēmums (vismaz tiktāl, ciktāl tas attiecās uz PMOI ) tika izslēgts no Eiropas Savienības tiesību sistēmas ar šī lēmuma pieņemšanas dienu, proti, 2008. gada 15. jūliju. Ja apelācijas sūdzību apmierinātu, tā rezultātā lēmuma darbība Eiropas Savienības tiesību sistēmā tiktu atjaunota periodā no 2008. gada 15. jūlija līdz Lēmuma 2009/62 pieņemšanai, ar ko tas tika atcelts (2009. gada 26. janvārī).
69. Otrkārt un būtiskāk, Francijas Republika ir nobažījusies par nākotni. Šīs apelācijas sūdzības izskatīšanas rezultāts tai ir tieši nozīmīgs. Pārsūdzētā sprieduma atcelšana ļautu Francijas Republikai, ja tā uzskatītu to par nepieciešamu, ierosināt Padomē procedūru, lai PMOI
tiktu atjaunota to personu, grupu un organizāciju sarakstā, kuru aktīvi ir jāiesaldē saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktu un Regulas 2. panta 3. punktu. Pat apelācijas sūdzības noraidīšanai, kas būtu mazāk labvēlīgi, arī būtu jēga. Atkarībā no Tiesas sprieduma formulējuma Francijas Republika tad zinātu, vai, piemēram, informācija, kas iesniegta Padomei pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, bija pietiekama un vai bija nepieciešama papildu vai cita informācija. Tiktu arī izskaidrots, vai, kā un uz kāda pamata konfidenciāla vai slepena informācija ir iesniedzama Vispārējai tiesai.
70. Manā ieskatā PMOI izvirzītais jautājums par nepieņemanību ir balstīts uz nepamatoti sašaurinātu izpratni par mērķi, kas sasniedzams, paskaidrojot tiesību normas.
71. Tādēļ es uzskatu, ka apelācijas sūdzība ir pieņemama.
Par lietas būtību
Pirmais apelācijas sūdzības pamats (iespējamais tiesību uz aizstāvību pārkāpums)
72. Kā pirmo apelācijas sūdzības pamatu Francijas Republika norāda galvenokārt uz to, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies, pārsūdzētā sprieduma 47. punktā konstatējot, ka apstrīdētais lēmums ir prettiesisks tāpēc, ka PMOI
netika nosūtīta jaunā informācijas no lietas materiāliem, kā arī tāpēc, ka PMOI
pirms Padomes lēmuma pieņemšanas netika dota iespēja sniegt savu viedokli.
73. Francijas Republika norāda, ka situācijas neatliekamība, kas radās pēc Home Secretary
rīkojuma par PMOI nosaukuma izslēgšanu no aizliegto organizāciju saraksta Apvienotajā Karalistē, bija tāda, ka vajadzēja nekavējoties rīkoties, lai varētu paturēt PMOI nosaukumu Padomes sarakstā. Laika trūkuma dēļ Padome nevarēja apstrīdēto lēmumu pieņemt, ievērojot tādu procedūru, kas atļautu nosūtīt jaunu informāciju PMOI (25) . Līdz ar to Padomes pieeja, pieņemot apstrīdēto lēmumu, attiecīgajos apstākļos bija atbilstoša.
74. Vispārējās tiesas attieksmi pret pamatojumu, ko bija iesniegusi Padome un kas pēc būtības bija līdzīgs Francijas Republikas šajā apelācijas sūdzībā izvirzītajiem pamatiem, var taisnīgi aprakstīt kā neiejūtīgu. Vispārējā tiesa konstatēja, ka Padomes argumentācija “nekādi nepamato[ja] it kā esošu neiespējamību, kurā šī iestāde atradās, pieņemt [apstrīdēto lēmumu] saskaņā ar procedūru, kurā ir ievērotas [ PMOI ] tiesības uz aizstāvību” (pārsūdzētā sprieduma 39. punkts). Tālāk Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka “apgalvotā steidzamība nav nekādi pierādīta”. Pat pieņemot, ka Padomei nav tūlītēja pienākuma izslēgt PMOI
no saraksta pēc POAC
2007. gada 30. novembra lēmuma, Padomes iespēja turpināt pamatoties uz Home Secretary
lēmumu beidzās 2008. gada 7. maijā, kad Apelācijas tiesa pasludināja savu spriedumu. Starp šo datumu un apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumu “pagāja vairāk nekā divi mēneši” (40. punkts). Pat pieņemot, ka pirmās ziņas Padomei paziņoja tikai 2008. gada jūnijā, tas neizskaidro, kāpēc Padome šo jauniegūto informāciju nekavējoties nebija darījusi zināmu prasītājai (41. punkts).
75. Ir vērts šo nostāju izvērtēt detalizēti.
Procedūra, kurā pieņemts apstrīdētais lēmums: 1) periods no 2008. gada 7. maija līdz 9. jūnijam
76. Saistībā ar šo periodu ir viegli formulēt nostāju. Šķiet, ka vismaz Padomes līmenī nekas nozīmīgs nenotika. Francijas Republika savos apsvērumos paskaidro, ka iemesls tam, ka jauno informāciju nevarēja atklāt 2008. gada 9. jūnijā, bija tāds, ka Francijas pretterorisma prokuratūrai bija nepieciešams šo informāciju padarīt publisku. Pirms šī datuma tā bija apzīmēta kā “izmeklēšanas noslēpums”.
77. Tā rezultātā viens mēnesis no divu mēnešu perioda, kas bija izmantojams lēmuma pieņemšanai, netika izmantots, lai paātrinātu lēmuma pieņemšanas procesu pašā Padomē. Varu piebilst, ka minētais notika arī attiecībā uz laiku posmu no POAC
2007. gada 30. novembra lēmuma pieņemšanas, kas, lai arī apstrīdams, radīja pamatu nopietnai iespējamībai, ka varētu nebūt iespējas PMOI
atstāt sarakstā, balstoties uz Apvienotās Karalistes iesniegto informāciju, līdz 2008. gada 6. maijam. Jānorāda, ka viena perioda pavadīšana bezdarbībā varētu būt neveiksme, bet divi izskatās pēc nolaidības. Ja vien iespējams, no šāda iznākuma vajadzētu izvairīties.
78. Manā ieskatā konkrētajos apstākļos no minētā tiešām būtu bijis iespējams izvairīties (26) .
79. Lai arī atbildība par lēmumu pieņemšanu par iekļaušanu sarakstā un attiecīgi arī par procedūru, kurā šie lēmumi tiek pieņemti, ir Padomei, šī iestāde nevar darboties bez dalībvalstu ieguldījuma un dalības.
80. Kopējās nostājas 2001/931 4. pantā un Regulas 8. pantā ir noteikts dalībvalstīm skaidrs pienākums piedalīties cīņā pret terorismu. Dalībvalstīm, protams, ir arī LES 4. panta 3. punktā noteiktais vispārējais pienākums sadarboties labā ticībā. Šis ir vispārpiemērojams princips, un tas ir īpaši saistošs policijas un tiesu iestāžu sadarbības krimināllietās jomā (27) .
81. Manā ieskatā no minētajām prasībām izriet, ka gadījumā, ja persona, grupa vai organizācija ir ietverta sarakstā, dalībvalstīm ir pienākums informēt vienai otru (kā arī Padomi) par attīstību valstu sistēmās, kas nozīmē, ka pamats, uz kura noteikta persona, grupa vai organizācija ir tikusi iekļauta sarakstā kā aizliegta organizācija, ir izzudis vai vēl jo vairāk pastāv risks par tā izzušanu. Pēc šīs informācijas saņemšanas visām dalībvalstīm ir pienākums iesniegt Padomei jebkādu materiālu, uz kura pamata tā vēlas vai varētu vēlēties, lai saraksts netiktu grozīts. Ņemot vērā to, ka situācija var kļūt steidzama, dalībvalstīm tas jādara cik vien ātri iespējams, tādējādi atvieglojot Padomes uzdevumu un tajā pašā laikā nodrošinot, ka ir nodrošinātas tiesības uz aizstāvību.
82. Šajā gadījumā izskatās, ka šāda laicīga sadarbība diemžēl nav notikusi.
Procedūra, kurā pieņemts apstrīdētais lēmums: 2) periods no 2008. gada 9. jūnija līdz 15. jūlijam
83. Tā kā Padomes rīcībā ir pilnīga un aktuāla informācija, tā var pieņemt lēmumu ar minimālu kavēšanos. Protams, tai lēmums ir jāpieņem, ievērojot atbilstošās procedūras.
84. Pirms pievērsties notikumu attīstībai pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, būtu lietderīgi īsi pārskatīt, kādiem juridiska rakstura kritērijiem šādam lēmumam jāatbilst, lai tas paliktu spēkā pēc izvērtēšanas Eiropas Savienības Tiesā, un ko šo kritēriju piemērošana nozīmē Padomes procedūru kontekstā.
85. Šajā kontekstā ir vērts minēt, ka Vispārējās tiesas norāde pārsūdzētā sprieduma 55. punktā, ka, pārskatot lēmumus par līdzekļu iesaldēšanu, Eiropas Savienības Tiesai ir ne vien “jāpārbauda” izvirzīto pierādījumu materiālā precizitāte, uzticamība un konsekvence, bet arī “jāpārbauda”, vai šie pierādījumi izveido visu atbilstošo datu kopumu, kas ir jāņem vērā, lai izvērtētu situāciju, un to, vai šo pierādījumu raksturs ļauj pamatot no tiem izdarītos secinājumus.
86. Šāds (divpakāpju) vērtējums, ko ir noteikusi Eiropas Savienības Tiesa, ir piemērojams, izvērtējot jebkuru lēmumu, ko pieņēmusi Padome saistībā ar līdzekļu iesaldēšanu. Arī šim lēmumam ir jāiztur šis vērtējums. Ja tas nav izpildīts, lēmumu var atcelt, ja tas ir apstrīdēts Vispārējā tiesā.
87. Saistībā ar prasību pārbaudīt, vai pierādījums patiešām ir precīzs, uzticams un konsekvents, es tālāk izvērtēšu aspektus, kas ir saistīti ar Padomei veicamā vērtējuma būtību un intensitāti (28) . Šajā savas analīzes posmā man tikai jānorāda, ka šāds vērtējums manā ieskatā nav izņēmums.
88. Otrais aspekts ir saistīts ar izvērtējamo pierādījumu apmēru. Lēmuma pieņēmējam ir pienākums noteikt, vai pieejamie pierādījumi ietver visu nepieciešamo informāciju, kas jāņem vērā situācijas novērtēšanai, kā arī vai šie pierādījumi ir pietiekami, lai pamatotu apgalvojumu, ka attiecīgā persona, grupa vai organizācija piedalās terora aktu veikšanā vai veicina to izdarīšanu, vai uz to citādi attiecināma Kopējā nostāja 2001/931 vai Regula.
89. No minētā izriet, ka Padomei pilnībā ir jāizvērtē visa tai iesniegtā informācija, jo tai ir jāpārliecinās, ka šī informācija ietver visus būtiskos datus un ka tā ir pietiekama, lai pamatotu līdzekļu iesaldēšanas rīkojumu. Turklāt, izņemot tajos gadījumos, kad rīkojums ir sākotnējs (29) un ir jārisina jautājumi par konfidenciāliem pierādījumiem (30), Padomei, pieņemot savu lēmumu, ir pienākums iepazīstināt personu, grupu vai organizāciju, ko šāds rīkojums ietekmēs, ar visiem pierādījumiem, uz kuriem Padome gatavojas balstīt savu lēmumu, un pietiekami izvērtēt to sniegtās atbildes apsvērumus (31) .
90. Kādā mērā procedūra, ko šajā lietā piemēroja Padome, ievēroja minētās prasības?
91. Apsvērumi, ko Padome iesniedza Vispārējai tiesai kā atbildi uz 2008. gada 26. septembra rīkojumu, atklāj šādus apstākļus:
– izskatās, ka KN 931 darba grupas tikšanās notika 2008. gada 13. jūnijā. Šīs tikšanās protokols parāda, ka tikusi izvērtēta jauna informācija (saistībā ar PMOI ). Ticis arī izskatīts pamatojuma projekts;
– nākamā darba grupas tikšanās notika 2008. gada 24. jūnijā. Šīs tikšanās protokols parāda, ka tikusi iesniegta papildu informācija (atkal saistībā ar PMOI ) un ka dalībvalstis pieprasījušas papildu laiku, lai šo jautājumu izvērtētu;
– nākamās tikšanās, kas notika 2008. gada 2. jūlijā, protokolā norādīts, ka, ņemot vērā papildus iesniegto informāciju un izplatīto uzlaboto pamatojuma projektu, delegātiem tika dots laiks līdz 4. jūlijam, lai norādītu, vai tie iebilst pret PMOI
iekļaušanu sarakstā, ņemot vērā jauno pamatojumu;
– izskatās, ka pēc tam 2008. gada 4. jūlijā notikusi Padomes Ārējo attiecību padomnieku darba grupas sanāksme, kuras laikā panākta vienošanās par apstrīdētā lēmuma tekstu;
– šis teksts savukārt tika izplatīts Pastāvīgo pārstāvju komitejai, un 2008. gada 9. jūlijā tā to apstiprināja;
– apstrīdētais lēmums tika pieņemts 2008. gada 15. jūlijā.
92. Nevērtējot dalībvalstu lomu apspriestajā procedūrā, nemainīgs paliek fakts, ka līdz 2008. gada 9. jūnijam Francijas Republika Padomei nebija iesniegusi jaunu informāciju un jaunu materiālu šajā lietā. Lai piemērotu Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktu, Padomei vispirms ir jāiesniedz “precīza informācija vai materiāls attiecīgajā lietā, kas norāda, ka kompetenta iestāde pieņēmusi lēmumu”. Līdz ar to nebija pamata, lai Padome būtu varējusi uzsākt procedūru, kurā tika pieņemts apstrīdētais lēmums pirms 2008. gada 9. jūnija.
93. Man jāpiebilst, ka no dokumentiem, ko Padome iesniegusi, atbildot uz Vispārējās tiesas 2008. gada 26. septembra rīkojumu, ir redzams, ka pēdējā informācija, uz kuras pamata pieņemts apstrīdētais lēmumus, Padomē nebija iesniegta un izskatīta tās darba grupā līdz 2008. gada 2. jūlija sanāksmei. Manā ieskatā būtu nepieņemami, ja Padome nosūtītu informāciju PMOI, pirms ir kļuvis neapšaubāmi skaidrs, ka informācija, kas nosūtīta, ir arī tā informācija (un ne vairāk kā tā), kam ir nozīme Padomes lēmumu pieņemšanas procesā.
94. Lai arī ir vismaz iespējams, ka viens vai vairāki tās procedūras aspekti, ko Padome piemēroja pēc tam, kad Francijas Republika iesniedza jauno informāciju un jauno materiālu 2008. gada 9. jūnijā, varēja tikt paātrināti, es uzskatu, ka ir maz ticams, ka šādam paātrinājumam būtu būtiska ietekme uz kopējo laika grafiku (32) . Es neredzu, kā Padomes izmantotā procedūra varētu būt nepilnīga tā aspekta dēļ, ka tā netika pabeigta pietiekami ātri.
95. Manā ieskatā it sevišķi Vispārējās tiesas konstatējumi ignorē veidu, kādā Padomei vajadzēja darboties faktiskajos apstākļos. Apstrīdēto lēmumu vajadzēja pieņemt vienbalsīgi. Attiecīgās sanāksmes apmeklēja dalībvalstu pārstāvji. Ir saprātīgi pieņemt, ka šiem pārstāvjiem bija jāsaņem instrukcijas no to dalībvalstu iestādēm un/vai valdībām. Šī procedūra pēc savas būtības ir ilgstoša (lai neteiktu apgrūtinoša). No attiecīgo sanāksmju protokoliem ir skaidrs, ka tūlītējs lēmums nebija “darba kārtībā” šajā lietā. Papildus nepieciešamībai nodrošināt, ka dalībvalstis piekrīt piedāvātajam lēmuma projektam, Padomei, izmantojot savus dienestus (tai skaitā konkrēti juridisko dienestu), pirms lēmuma galīgas pieņemšanas vajadzēja formulēt viedokli par to, kāda ir iespējamība, ka apstrīdētais lēmums paliks spēkā gadījumā, ja tas tiks apstrīdēts Vispārējā tiesā.
96. Līdz ar to es secinu, ka Vispārēja tiesa kļūdījās, secinot, ka Padomei bija pietiekami daudz laika, lai, ar nosacījumu, ka apstrīdētais lēmums bija jāpieņem saskaņā ar Padomes noteikto laika grafiku šajā lietā, paziņotu PMOI
par jauno informāciju un jauno materiālu, kas saņemts no Francijas Republikas, un dotu PMOI
iespēju izteikt savu viedokli. Turpmāk es izvērtēšu, vai šis laika grafiks tiešām realitātē bija ierobežojošais faktors, kā to savos apsvērumos Vispārējai tiesai apgalvoja Padome (33) .
Prasība paziņot PMOI
97. Vai Padome bija rīkojusies pareizi, secinot, ka tai nevajadzēja paziņot PMOI
jauno informāciju un dot tai iespēju izteikt savu viedokli pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas?
98. Ja tiek pieņemts, ka Padomei laika posmā no 2008. gada 9. jūnija, kad tā saņēma attiecīgo informāciju no Francijas Republikas, līdz 2008. gada 15. jūlijam, kad tā pieņēma apstrīdēto lēmumu, nebija iespēju rīkoties būtiski ātrāk, jāvērtē jautājums, vai Padomei bija tiesības pieņemt apstrīdēto lēmumu, iepriekš neinformējot PMOI
un nedodot tai iespēju sniegt apsvērumus.
99. Manuprāt, Padomei šādu tiesību nebija.
100. Judikatūrā būtībā ir noteikts, ka, pirmo reizi pieņemot lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu, šim lēmumam pēc savas būtības ir jābūt tādam, lai radītu pārsteiguma efektu un lai to varētu piemērot nekavējoties. Tādējādi par šādu lēmumu nevar paziņot, pirms tas tiek īstenots (34) . Situācija atšķiras, ja tiek pieņemts atkārtots lēmums par to pašu līdzekļu iesaldēšanu. Šajā gadījumā pārsteiguma efekts vairs nav svarīgs. Pirms šāda lēmuma pieņemšanas ir jānodrošina uzklausīšana un attiecīgā gadījumā informēšana par jauniem pierādījumiem (35) .
101. Tā kā rīkojums par PMOI
līdzekļu iesaldēšanu ir spēkā kopš 2002. gada 3. maija (36), ir skaidrs, ka apstrīdētais lēmums ir uzskatāms par atkārtotu, nevis sākotnēju lēmumu. Tieši piemērojot minēto judikatūru, līdz ar to ar jaunajiem pierādījumiem bija jāiepazīstina PMOI ; un PMOI
bija jādod iespēja iesniegt apsvērumus un paust savu viedokli par tiem.
102. Tāpat nevar būt pamatots apsvērums, ka, tā kā apstrīdētais lēmums balstījās uz jaunu informāciju, laika skaitīšana atsākās atkārtoti un līdz ar to iepriekšēja iepazīstināšana un paziņošana nav nepieciešama. Svarīgi ir nevis, vai konkrētā informācija ir jauna, bet vai tā bija saistīta ar esoša rīkojuma par līdzekļu iesaldēšanu atjaunošanu, nevis jauna rīkojuma par līdzekļu iesaldēšanu izdošanu pirmo reizi. Apstrīdētais lēmums attiecās uz līdzekļu iesaldēšanas rīkojuma atjaunošanu. Līdz ar to pārsteiguma elements nebija atbilstošs un nepieciešams.
103. PMOI uzskata, ka aizsardzības aspekts, ko sniedz prasība paziņot un tiesības iesniegt apsvērumus pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, ir fundamentāls. Tātad tas ir būtisks tās aizstāvības tiesībām. Līdz ar to, manuprāt, Vispārējā tiesa ir rīkojusies samērā pareizi, pārsūdzētā sprieduma 46. un 47. punktā noraidot Padomes argumentu, ka PMOI
intereses ir pietiekami ievērotas, paziņojot PMOI
lēmumu pēc tā pieņemšanas un dodot PMOI
iespēju sniegt apsvērumus pēc tam. Neatkarīgi no lietas steidzamības Padomei vienkārši nav tiesību rupji ignorēt puses tiesības uz aizstāvību tādā veidā, kā tā to izdarīja.
104. Ko tādējādi vajadzēja darīt Padomei?
105. Situācijā, ko risināja Padome, bija iesaistītas trīs pušu intereses. Pirmkārt, PMOI
intereses. Otrkārt, Padomes, kam, manā ieskatā, bija tiesības veikt darbības, lai tiktāl, ciktāl tas iespējams, nodrošinātu, ka apstrīdētais lēmums nav apstrīdams uz tā pamata, ka tas pieņemts nepiemērotā steigā un bez pietiekamas rūpības, intereses. Treškārt, to personu, grupu un organizāciju intereses, kuru vārdi bija ietverti Lēmuma Nr. 2007/868 (lēmuma, kas bija pieņemts īsi pirms apstrīdētā lēmuma) pielikumā pievienotajā sarakstā (37) . Šīm pusēm bija tiesības uz to, lai Padome ievērotu Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktā tai noteikto pienākumu to personu, grupu un organizāciju vārdus un nosaukumus, kuru līdzekļi ir iesaldēti, atjaunināt “regulāri, vismaz reizi sešos mēnešos”, lai nodrošinātu pamatojumu vārdu un nosaukumu paturēšanai sarakstā.
106. Acīmredzami Padomei bija jāsabalansē šīs intereses.
107. Esmu iepriekš norādījusi, ka, manuprāt, procedūrā, kurā Padome pieņēma apstrīdēto lēmumu, nav būtisku trūkumu.
108. Tiktāl, ciktāl tas attiecas uz personām, grupām un organizācijām, kuru vārdi un nosaukumi atradās sarakstā vienlaikus ar PMOI, manuprāt, Padomei bija tiesības uzskatīt saraksta, kas ietverts Lēmumā 2007/868, atjaunošanu par prioritāru pasākumu. Ja jauna lēmuma pieņemšana būtu tikusi atlikta, lai tajā laikā paziņotu PMOI
un saņemtu tā apsvērumus, Padomi varētu pamatoti kritizēt par minētās prioritātes neievērošanu (un līdz ar to arī par pārējo pušu interešu neievērošanu).
109. Līdz ar to atliek PMOI .
110. Vispārējā tiesā izvirzītie Padomes argumenti par steidzamību bija tieši saistīti ar pieņēmumu, ka Padomes rīcībā nebija procedūras, lai izdalītu PMOI, no vienas puses, un pārējās personas, grupas un organizācijas, no otras puses, un pieņemtu dažādus lēmumus par katru no tām.
111. Es nesaskatu iemeslus, kāpēc tā būtu jābūt.
112. Manuprāt, Padome, ievērojot Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktā noteiktos laika ierobežojumus, vispirms varēja pieņemt lēmumu par pārējām personām, grupām un organizācijām. Otrkārt, lai nodrošinātu PMOI
tiesības uz aizstāvību, tā varēja atlikt lēmuma pieņemšanu par PMOI
līdz brīdim, kad Padomei bija iespēja ievērot visas sākotnējās iekšējās procedūras, pēc tam paziņot PMOI
un dot tai iespēju sniegt savus apsvērumus, un visbeidzot izvērtēt šos apsvērumus pilnībā un rūpīgi (arī ievērojot nepieciešamās iekšējās procedūras) pirms lēmuma par PMOI nosaukuma atjaunošanu sarakstā pieņemšanas.
113. Man šķiet, ka tā ne vien ir pieeja, ko Padome varēja izmantot apstākļos, kuru rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, tā ir pieeja, ko Padomei vajadzēja izmantot. Tādējādi Padome būtu nodrošinājusi, ka tiek aizsargātas pārējo personu, grupu un organizāciju tiesības. Vienlaicīgi tā būtu nodrošinājusi savu procedūru atbilstošu ievērošanu, kā arī to, ka ir ievērotas PMOI
tiesības uz aizstāvību (38) .
114. Citiem vārdiem, man šķiet, ka Padome ir kļūdījusies, uzskatot, ka tai bija jānosaka, vai visu
personu, grupu un organizāciju vārdi vai nosaukumi, kas iekļauti Lēmuma 2007/868 pielikumā, ir jāatjauno apstrīdētā lēmuma pielikumā, ievērojot vienu un to pašu laika grafiku. Šīs kļūdas rezultātā Padome secināja, ka “nav bijis laika” ievērot PMOI
tiesības uz aizstāvību pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas. Tomēr steidzamības pastāvēšana attiecībā uz PMOI
bija tikai šķietama. Padomei, protams, bija pienākums ātri izvērtēt, vai PMOI
būtu jāatjauno sarakstā. Tomēr tai nebija pienākuma noslēgt šo procesu vienlaicīgi ar pārējā saraksta atjaunošanu.
115. Lai arī es nepiekrītu daļai no pamatojuma, ko Vispārējā tiesa ir ietvērusi pārsūdzētajā spriedumā par apstrīdētā lēmuma pieņemšanas procedūru, es tomēr uzskatu, ka Vispārējā tiesa pareizi ir secinājusi, ka apstrīdētais lēmums bija atceļams, jo tas tika pieņemts procedūrā, kas neievēroja PMOI
tiesības uz aizstāvību.
116. Līdz ar to pirmais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.
Otrais un trešais apelācijas sūdzības pamats
117. Pirms es pievēršos izskatīt šos apelācijas sūdzības pamatus pēc būtības, ir jānorāda uz šādu ievada aspektu. Vispārējā tiesa skaidri ir norādījusi, ka tā savu lēmumu par prasības pieņemšanu pamato tikai ar konstatējumiem saistībā ar PMOI
ceturto prasības pamatu, kas norāda, ka pārkāptas tiesības uz aizstāvību (pārsūdzētā sprieduma 48. punkts). Līdz ar to Vispārējās tiesas secinājumi par pārējiem prasības pamatiem, uz kuriem attiecas Francijas Republikas otrais un trešais apelācijas sūdzības pamats, ir izdarīti tikai pilnīgas analīzes veikšanai.
118. Turpinot izvērtēt šos apelācijas sūdzības pamatus, es tomēr pilnībā ņemu vērā Tiesas iedibinātu judikatūru, saskaņā ar kuru sūdzība par pamatojumu, kas Vispārējās tiesas spriedumā ietverts tikai pilnīgam izvērtējumam, nevar būt par pamatu lēmuma atcelšanai un līdz ar to tā nav svarīga (39) . Tomēr, manuprāt, otrais un trešais apelācijas sūdzības pamats ir jāizvērtē.
119. Es tā uzskatu, jo atbildes nesniegšana uz šiem apelācijas sūdzībā izvirzītajiem pamatiem nozīmētu, ka Francijas Republikai pastāvētu tieši tā pati tiesiskā nenoteiktība, kas no sākta gala bija par iemeslu šīs apelācijas sūdzības iesniegšanai (40) . Šī nenoteiktība var arī nākotnē ietekmēt citas dalībvalstis (41) .
120. Noraidījums izvērtēt otro un trešo apelācijas sūdzības pamatu radītu neapmierinošu rezultātu. Līdz ar to es šos apelācijas sūdzības pamatus izvērtēšu pilnībā. Tā kā, manuprāt, to izvērtējumam nevajadzētu ietekmēt apelācijas sūdzības iznākumu, es to darīšu vispārīgi.
Otrais apelācijas sūdzības pamats (Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta iespējamais pārkāpums)
121. Ar šo apelācijas sūdzības pamatu Francijas Republika norāda, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies (pārsūdzētā sprieduma 57. punktā), konstatējot, ka tiesas izmeklēšana, kas ierosināta Francijā pret iespējamiem PMOI
biedriem, nav uzskatāma par lēmumu, kas atbilst Kopējās nostājas 2001/913 1. panta 4. punktā ietvertajai definīcijai.
122. Šādi Vispārējās tiesas pārsūdzētajā spriedumā sniegtā pamatojuma aspekti ir saistīti ar otro apelācijas sūdzības pamatu.
123. Pirmkārt, vai Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta noteikumi ir izpildīti, ja kompetentās iestādes lēmums saskaņā ar šo pantu attiecas uz personu, grupu vai organizāciju, kas nav tā pati persona, grupa vai organizācija, uz ko attiecas Padomes lēmums, kas piemēro šo pantu (pirmais jautājums)? Otrkārt, kā pareizi interpretējams izteiciens “kompetentā iestāde”, kas izmantots Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktā (otrais jautājums)? Treškārt, vai Vispārējā tiesa pareizi ir secinājusi, ka tiesas izmeklēšanas pamatā nebija “nopietni un ticami pierādījumi vai norādes” (trešais jautājums)? Ceturtkārt, tūlīt pieņemot, ka atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, ciktāl Padomei bija pienākums sniegt, kā to Vispārējā tiesa apzīmē pārsūdzētā sprieduma 65. punktā, “skaidrojumu par īpašiem un konkrētiem iemesliem”, kāpēc iesaistītās puses uzskatāmas par “saistītām” (ceturtais jautājums)?
124. Attiecībā uz pirmo jautājumu jāsecina, ka nevar būt iebildumu pret Vispārējās tiesas secinājumu pārsūdzētā sprieduma 64. punktā, kurā tā konstatējusi, ka Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta, kas nosaka, ka lēmums ir jāpieņem “par attiecīgajām personām, grupām un organizācijām”, gramatiska interpretācija prasa, lai kompetentās iestādes lēmums tiek pieņemts par pusi vai pusēm, kas norādītas Padomes lēmumā saskaņā ar šo pantu. Ja šāda interpretācija būtu pareiza, apstrīdētais lēmums būtu pilnībā kļūdains, jo nav strīda par to, ka puses, uz ko attiecas kompetentās iestādes lēmums, un tās, uz kurām attiecas apstrīdētais lēmums, nav identiskas.
125. Vai 1. panta 4. punkta gramatiska interpretācija ir pareiza?
126. Es tā nedomāju.
127. Manuprāt, ņemot vērā mērķi, kura dēļ tika pieņemtas Kopējā nostāja 2001/931 un Regula, šis noteikums ir jāinterpretē plaši. Teroristu organizācijas visdrīzāk nedarbojas tā, lai palīdzētu iestādēm, dibinot sevi vienkārši identificējamā veidā. Tik tiešām var pieņemt, ka tās darīs tieši pretējo. Līdzīgi kā ar jebkuru karu, kurš norisinās paralēli partizānu karam, pārsteiguma efekts un līdz ar to arī slepenība ir būtiska. Līdz ar to 1. panta 4. punkts ir jāinterpretē pietiekami elastīgi, lai ņemtu vērā minēto aspektu. Ar nosacījumu, ka pastāv “nopietni un ticami pierādījumi vai norādes”, lai ticētu, ka puses, kas minētas kompetentās iestādes lēmumā un Padomes lēmumā par līdzekļu iesaldēšanu, būtībā ir tās pašas, es uzskatu, kas atbilst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta prasībām.
128. Tas a fortiori notiek, kad, kā arī šajā lietā, Francijas Republika norāda, ka tiktāl, ciktāl tas ir zināms, PMOI
nav juridiskas personas statusa (42) .
129. Atbalstu uzskatam, ka interpretācijai ir jābūt plašai, manuprāt, var atrast arī, izvērtējot Regulas 1. panta 6. punktā ietvertās definīcijas piemērošanas jomu, kā arī tās 2. panta 3. punktā izmantoto plašo formulējumu (43) . Ja nepastāvētu manis iepriekš aprakstītās grūtības ar personu identifikāciju, šāda plaša pieeja nebūtu nepieciešama. Šāda pieeja, manuprāt, konstatējama arī veidā kā samērā bieži Padomes lēmumos par līdzekļu iesaldēšanu identificētas puses, kuru līdzekļi iesaldēti. Tātad apstrīdētajā lēmumā ieraksts pielikumā, kas attiecas uz PMOI, ir formulēts šādi: “Mujahedin‑e Khalq Organisation” – “MEK” vai “MKO”, izslēdzot “National Council of Resistance of Iran” – “NCRI” (a.k.a. “The National Liberation Army of Iran” – “NLA” (“MEK” militāro sadaļu), a.k.a. the “People’s Mujahidin of Iran” – ‘“PMOI”, a.k.a. “Muslim Iranian Student’s Society”)”. Šis nebūt nav vienīgais piemērs. Šādas “fragmentētas” personu, grupu un organizāciju identifikācijas izmantošana ir pietiekami bieža (44) .
130. Ņemot vērā minēto, jāsecina, ka apstrīdētais lēmums nav pilnībā kļūdains tāpēc, ka kompetentās iestādes lēmums nebija tieši par PMOI, bet attiecās uz personām, kas, iespējams, ir vai bija šīs organizācijas biedri.
131. Attiecībā uz otro un trešo jautājumu, kurus es apskatīšu kopā, no Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkta teksta nepārprotami izriet, ka kompetentas iestādes konstatējums par terora akta veikšanu, mēģinājumu izdarīt terora aktu, līdzdalību šādā aktā vai tā veicināšanu, pamatojoties uz nopietniem un ticamiem pierādījumiem vai versijām, vai notiesāšanu par šādiem nodarījumiem, ir pietiekams, bet ne obligāts nosacījums šī panta piemērošanai. Ņemot vērā atsauci uz lēmumu, kas pieņemts par “izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību [par šādām darbībām]”, ir skaidrs, ka noteikti arī, kā tos var vispārīgi apzīmēt, priekšnoteikumi šādam konstatējumam. Izņemot gadījumus, kad “kompetentās iestādes” nav tiesīgas pieņemt šādus lēmumus (jautājums, kas netiek apspriests Francijā uzsāktajā tiesvedībā pret individuāliem PMOI
biedriem), attiecīgajai kompetentajai iestādei ir jābūt “tiesu” iestādei. Turklāt, nepastāvot “notiesāšanai par šādiem nodarījumiem”, kompetentas iestādes “izmeklēšanas uzsākšanai vai apsūdzībai” ir jābūt “pamatotām uz nopietniem un ticamiem pierādījumiem vai versijām”.
132. Ko tieši nozīmē izteiciens “tiesu iestāde”?
133. Ņemot vērā 1. panta 4. punkta plašo piemērojamību, kuru esmu apskatījusi iepriekš, ir skaidrs, ka, ja ņemtu vērā tikai tā tiešo nozīmi, kas vismaz angļu valodā norāda, ka konkrētajā lēmumā ir jāietver vainas konstatēšana tiesā, tad tā būtu pārāk sašaurināta pieeja (45) . Šim izteicienam ir jāpiešķir plašāka nozīme, kas ietvertu arī dalībvalsts izmeklēšanas un prokuratūras iestādes.
134. Tāpat ir skaidrs, ka vienīgi lēmums par izmeklēšanas ierosināšanu pats par sevi nebūs pietiekams. Šāds lēmums var būt pamatots ar vienkāršām aizdomām. Izmeklēšanas ietvaros, protams, var tikt iegūti
nopietni un ticami pierādījumi vai versijas, un tādā gadījumā, kā iespējams iedomāties, seko apsūdzība (lai arī konkrētajā brīdī tā vēl var nebūt celta). Tomēr izmeklēšana var arī nekonstatēt neko. Šāds lēmums ierosināt izmeklēšanu līdz ar to nebūs pietiekams, lai piemērotu 1. panta 4. punktu.
135. Dalībvalstu tiesību sistēmas ir pārāk atšķirīgas, lai būtu iespējams noteikt vienu, precīzu brīdi izmeklēšanas procesā, kad būs izpildīts “nopietnu un ticamu pierādījumu vai versiju” esamības kritērijs. Līdz ar to es aprakstīšu vispārējos principus, kas piemērojami.
136. Manuprāt, kritērijs, kam ir jābūt izpildītam, lai varētu uzskatīt, ka pastāv “nopietni un ticami pierādījumi vai versijas”, ir tāds, ka lietā jābūt materiāliem, kas ietver nopietnas norādes
par terora akta veikšanu, mēģinājumu izdarīt terora aktu, līdzdalību šādā aktā vai tā veicināšanu. Materiāls var nebūt pietiekams, lai vēlāk celtu apsūdzību, bet tam ir jābūt būtiskākam par vienkāršām aizdomām vai pieņēmumiem. Tam jābūt, kā minimums, pietiekamam, lai uzrādītu personai, par kuru var tik pieņemts līdzekļu iesaldēšanas lēmums, apsūdzības, pret kurām personai jāaizstāvas; un tas jāveic tā, lai persona varētu izmantot savas tiesības uz aizstāvību (46) .
137. Vai iepriekš minētie kritēriji ir izpildīti šajā lietā?
138. Pārsūdzētā sprieduma 68. punktā Vispārēja tiesa noteica, ka “neviens lietas materiālos esošs pierādījums neļauj pierādīt, ka 2001. gada aprīlī Francijā uzsākto tiesas izmeklēšanu [..] pamato [..] “nopietni un ticami pierādījumi vai versijas”, kā tas noteikts Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktā”.
139. Apelācijas sūdzībā Francijas Republika it īpaši atsaucas uz Francijas Code de procédure pénale
[Kriminālkodeksa] 80–1. pantu, kas paredz, ka jābūt būtiskiem vai saskaņotiem pierādījumiem pret personu, lai izmeklēšanas tiesnesis ierosinātu izmeklēšanu. Tas Francijas ieskatā ir pietiekami, lai izpildītu 1. panta 4. punkta prasības.
140. Tā kā Vispārējās tiesas secinājums 68. punktā ir fakts, es interpretēju Francijas Republikas apsvērumus tādējādi, ka Vispārējā tiesa nesaskatīja lietā esošo pierādījumu skaidro kopsakaru.
141. Lai varētu izvērtēt šo apelācijas sūdzības pamatu, ir nepieciešams izvērtēt procedūras, kas Francijā tika uzsāktas 2001. un 2007. gadā Francijas kriminālprocesa noteikumu kontekstā. To es daru nedroši. Man nav nepieciešamo kvalifikāciju, kas varētu ļaut autoritatīvi izteikties par šiem noteikumiem. Tomēr šī analīze ir nenovēršama, ja es vēlos izvērtēt otro apelācijas sūdzības pamatu.
142. Kā es saprotu Francijas kriminālprocesa noteikumus, kas piemērojami tiesas izmeklēšanai, izmeklēšanas fāzē vismaz būtiskākās lietas, kurās jāiesaistās izmeklēšanas tiesnesim, izmeklēšanu ierosina prokurors, nosūtot “réquisitoire” izmeklēšanas tiesnesim (47) . Ar to brīdi arī sākas formāla izmeklēšana (48) . Ja izmeklēšanas tiesnesis konstatē, ka ir pietiekami pierādījumi tālākās izmeklēšanas veikšanai un apsūdzības uzturēšanai, viņš ierosinās mise en examen saskaņā ar Code de procédure pénale
[Kriminālkodeksa] 80–1. pantu. Kā iepriekš norādīts, izmeklēšanas tiesnesis var ierosināt mise en examen
vienīgi, ja pastāv “būtiski vai saskaņoti pierādījumi”, kas norāda uz iespējamību, ka persona, kuras darbības tiek izmeklētas, ir izdarījusi konkrēto nodarījumu (49) . Tas, ka izmeklēšanas tiesnesis ierosina mise en examen, manuprāt, arī norāda uz tādu procesuālo stadiju, kad pastāv “nopietni un ticami pierādījumi vai versijas”. Vienkāršas izmeklēšanas uzsākšana un procedūra saistībā ar réquisitoire
iesniegšanu, kas ir prokurora pienākums, – tieši pretēji – nosacījumus neizpilda.
143. Esmu sev jautājusi, vai šie “parastie” Francijas kriminālprocesa noteikumi piemērojami bez izmaiņām uz to personu un organizāciju darbību, uz kuriem attiecas Kopējās nostājas 2001/913 1. panta 4. punkts, lai būtu tiesiski izdarīt šo secinājumu. Tomēr Francijas Republika ir tieši norādījusi 80–1. pantu kā otro apelācijas sūdzības pamatu, un PMOI
nav norādījusi, ka tā kā organizācija, kas piedalījusies teroristu darbībās, būtu pakļauta atšķirīgiem vai striktākiem noteikumiem. Līdz ar to es turpināšu, pieņemot, ka izmeklēšanas tiesneša uzsāktais mise en examen
norāda uz tādu procesuālo stadiju, ka ir izpildīts kritērijs par “nopietniem un ticamiem pierādījumiem vai versijām”.
144. Vai šajā apelācijā nav šaubu, ka gan 2001. gadā, gan 2007. gadā Francijā ierosinātā procedūra bija stadijā, kad izmeklēšanas tiesnesis ir uzsācis mise en examen ?
145. Nē.
146. Nav šaubu par to, ka procedūru, ko uzsāka ar 2001. gada tiesas izmeklēšanu, turpināja mise en examen
2003. gadā. Tomēr PMOI
tiesas sēdē norādīja, ko Francijas Republika neapstrīdēja, ka 2007. gada tiesas izmeklēšana neturpinājās ar mise en examen . Ņemot vērā minēto, saistībā ar otro procedūru kritērijs nav izpildīts.
147. Tā kā Francijas Republikas apsvērumi ir balstīti uz nopietnu un ticamu pierādījumu vai versiju esamību saistībā ar abām procedūrām, šīs apelācijas ietvaros tai ir jāparāda, ka kritērijs bija izpildīts attiecībā uz abām procedūrām. Tā nav to izdarījusi saistībā ar 2007. gadā ierosināto tiesas izmeklēšanu. Līdz ar to Francijas Republika nav pierādījusi, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies, nolemjot, ka nav pietiekamu pierādījumu, ka procedūra Francijas Republikā izpildīja kritērijus, kas noteikti Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktā. Līdz ar to otrais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.
148. Visbeidzot es pievēršos ceturtajam jautājumam. Tas, kā iepriekš minēts, ir saistīts ar Vispārējās tiesas konstatējumu (pārsūdzētā sprieduma 65. punktā), ka nav izskaidrojumu par “īpašiem un konkrētiem iemesliem”, kāpēc, ņemot vērā lietas apstākļus, šajā gadījumā individuālām personām, kuras, iespējams, ir PMOI
biedri vai atbalstītāji, pārmestā rīcība ir jāpārmet pašai PMOI . Vispārējā tiesa konstatēja, ka “šajā gadījumā šāds paskaidrojums vispār nav sniegts”.
149. Francijas Republika norāda, ka PMOI
bija jābūt acīmredzami, ka apsūdzības pret individuālām personām ietvēra arī organizāciju pašu. Tā apgalvo, ka minētais bija skaidrs no atbildes uz 2008. gada 26. septembra rīkojumu un ka lielais individuālo personu skaits (24), par kuru darbībām tika ierosināta izmeklēšana, norādīja uz to, ka organizācija arī ir iesaistīta.
150. Mani nepārliecina neviens no šiem argumentiem.
151. Pirmkārt, to dokumentu, kas iesniegti, atbildot uz 2008. gada 26. septembra rīkojumu, izpētīšana atklāj, ka tie patiešām attiecas uz “personām, par kurām ir aizdomas, ka tās pieder [ PMOI ]”, un “iespējamajiem [ PMOI ] biedriem”. Dokumentos arī norādīts, ka “šīs organizācijas biedri [..] šobrīd tiek apsūdzēti par kriminālām darbībām, kas veiktas darbības finansējuma nodrošināšanai”. Minētais neapšaubāmi uzskatāms par virkni apgalvojumu, ka Francijas Republika uzskatīja, ka individuālās personas un PMOI
bija saistītas. Tomēr tas nesniedz paskaidrojumu, ko Vispārējā tiesa, manuprāt, pareizi pieprasīja. Virkne vispārīgu apgalvojumu, ka dažādi cilvēki ir organizācijas “X” biedri un ka to darbības tiek izmeklētas vai ka tie ir apsūdzēti par (nekonkrētām) kriminālām darbībām ar mērķi finansēt savas darbības, nav
pietiekama, lai to rīcību saistītu ar organizāciju “X”.
152. Otrkārt, saistībā ar PMOI
patiesajām zināšanām par iepriekš aprakstīto, PMOI
pārstāvis, atbildot uz Tiesas jautājumu tiesas sēdē, ka pēc kratīšanas, kas tika izdarīta PMOI
telpās Overā pie Uāzas 2003. gadā, “ PMOI
nevarēja neapzināties (“ne pouvait ne pas savoir”), ka tā ir netiešs izmeklēšanas subjekts”. Pat pieņemot, ka šīs faktiskās zināšanas no PMOI
puses bija pietiekamas saistībā ar tiesas izmeklēšanu, kas tika uzsākta 2001. gadā, saistībā ar tiesas izmeklēšanu, kas tika uzsākta 2007. gadā, nav sniegti nekādi paskaidrojumi. PMOI ir nemainīgi apgalvojusi, ka tā šajā ziņā neapzinājās nekādu saistību starp izmeklēšanām par individuālu personu darbībām un organizāciju (50) .
153. Attiecībā uz iesaistīto personu skaitu mani varbūt pat varētu pārliecināt, ja tā būtu bijusi viena norāde no daudzām vai vismaz vairākām, kas norādītu uz PMOI
kā uz organizācijas iesaistību. Vienu šāda norādi es tomēr nevaru uztvert kā tādu, kas pamato šos apgalvojumus.
154. Visu iepriekš minēto iemeslu dēļ otrais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida.
Trešais apelācijas sūdzības pamats (iespējamais tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpums)
155. Ar trešo apelācijas sūdzības pamatu Francijas Republika būtībā kritizē Vispārējo tiesu par to, ka tā pārsūdzētā sprieduma 71.–76. punktā ir nospriedusi, ka Padomei nebija tiesību neizpaust informāciju, pamatojoties uz konfidencialitātes noteikumiem, atbildot uz 2008. gada 26. septembra rīkojumu. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka konfidencialitātes statusa neatcelšanas rezultātā Vispārējā tiesa nevarēja izvērtēt apstrīdētā lēmuma tiesiskumu. Attiecīgi tika pārkāptas PMOI
tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
156. Lai pamatotu šo apelācijas sūdzības pamatu, Francijas Republika izvirza divus galvenos argumentus.
Pirmais arguments: “klasificētā informācija netika izmantota”
157. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 73. punktā nosprieda, ka Padomei nebija tiesību pamatot savu lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu ar informāciju vai materiāliem, kas atradās lietā un ko iesniegusi dalībvalsts, ja attiecīgā dalībvalsts nevēlējās atļaut šīs informācijas iesniegšanu Savienības tiesai.
158. Šie apsvērumi ir balstīti uz Vispārējās tiesas konstatējumu, ka Padome tiešām faktiski arī būtiskos aspektos pamatoja savu lēmumu ar šo informāciju vai materiālu.
159. Francijas Republika apstrīd šī fakta konstatējumu. Tā apgalvo, ka Padome kā pamatojumu apstrīdētajam lēmumam neizmantoja to informāciju, ko Padome neiesniedza ar savu otro atbildi uz 2008. gada 26. septembra rīkojumu (51) . Minētais tās ieskatā ir skaidrs no pirmās atbildes uz 2008. gada 26. s eptembra rīkojuma 11. un 12. punkta (citēti pārsūdzētā sprieduma 58. punktā). Turklāt pamatojums un dokumenti, ko Padome iesniedza, atbildot uz šo rīkojumu, bija pietiekami, lai konstatētu, ka Padomei bija attiecīgā informācija, kas tai bija vajadzīga, lai pieņemtu apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecās uz PMOI, ņemot vērā valsts lēmumu, kas atbilst Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punktā ietvertajai definīcijai.
160. Iepazīšanās ar otro atbildi uz 2008. gada 26. septembra rīkojumu atklāj, ka divas rindkopas no šīs atbildes 3. pielikuma ir izdzēstas. Šīs atbildes 4. punktā saistībā ar pirmo rindkopu ir teikts (proti, saistībā ar 3. punkta a) apakšpunkta informāciju), ka “paskaidrojums, ko sniegusi [Francijas Republika] par šīs rindkopas dzēšanu, bija tāds, ka informācija ir saistīta ar valsts drošības un aizsardzības jautājumiem un līdz ar to uz tās izpaušanu attiecas ierobežojumi [..]”. Saistībā ar otro rindkopu (proti, saistībā ar 3. punkta f) apakšpunkta informāciju) tajā pašā punktā ir teikts, ka “iemesls šī punkta izslēgšanai ir tāds, ka tas neattiecas uz PMOI, bet gan uz citām organizācijām, kas ietvertas ES sarakstā ar personām un organizācijām, kuras iesaistītas terora aktos”.
161. Izslēgtajos punktos ietvertā informācija arī šobrīd ir konfidenciāla. Tā nav iesniegta Tiesai Francijas Republikas apelācijas sūdzības ietvaros.
162. Apstrīdot šī fakta konstatējumu, kā es saprotu, Francijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa neizvērtēja pierādījumus kopsakarā. Ja nostāja būtu citāda, šis apelācijas sūdzības pamats būtu pilnībā nepieņemams (52) .
163. Vai var uzskatīt, ka Vispārējās tiesas secinājums neļauj tai izvērtēt pierādījumus kopsakarā?
164. Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms ir jāizvērtē pirmās atbildes uz 2008. gada 26. septembra rīkojumu 11. un 12. punkts.
165. Padome 11. punktā norāda, ka tai nav iesniegti nekādi papildu pierādījumi saistībā ar Francijas tiesas izmeklēšanu, izņemot tos, kas uzskaitīti pamatojumā, jo šiem papildu pierādījumiem saskaņā ar Francijas tiesību normām ir jābūt konfidenciāliem. Turpinājumā tā norāda, ka visi būtiskie aspekti saistībā ar tiesas izmeklēšanu, kas tikuši tai iesniegti, ir izvērtēti pamatojumā. Padome pievieno atrunu, ka atsevišķas nianses bijušas zināmas no viena no dokumentiem, kuriem tika piemēroti konfidencialitātes noteikumi. Tālāk Padome šo atrunu paskaidro, norādot, ka šīs nianses apskatītas vispārējā aprakstā, kas ietverts pamatojumā.
166. Padome 12. punktā norāda, ka tai nav pieejama nekāda cita informācija vai materiāls, kas būtu vajadzīgs Vispārējai tiesai. Konkrētāk, tā nav informēta par personu, kuru darbības tiek izmeklētas, identitāti.
167. Tad ko nozīmē pierādījumu izvērtēšana šajā kontekstā? Padomes pirmās atbildes uz 2008. gada 26. septembra rīkojumu 11. un 12. punkta teksts ir, maigi izsakoties, neskaidrs. Tas, vai šo neskaidrību rada apzināta maldināšana no Padomes puses, vai arī tā ir vienkāršs sliktu valodas zināšanu rezultāts, nevar tikt izvērtēts šobrīd. Manuprāt, Vispārējai tiesai bija tiesības konstatēt faktu, ņemot vērā iespējamību, ka Padome savu lēmumu kādā (nedefinētā) apjomā bija
pamatojusi ar materiālu, ko Vispārējā tiesa nesaņēma.
168. Francijas valdība uzskata, ka, ja, otrkārt, izvērtē pamatojumu un dokumentus, ko iesniegusi Padome, atbildot uz 2008. gada 26. septembra rīkojumu, pamatojums un šie dokumenti bija pietiekami, lai konstatētu, ka Padomei bija nepieciešamā informācija, lai pieņemtu apstrīdēto lēmumu, tiktāl, ciktāl tas attiecas uz PMOI .
169. Tas tā varētu būt. Bet pierādīšanas pienākums, ka Padome tik tiešām
pamatoja savu lēmumu tikai ar šo materiālu, šajā gadījumā ir Francijas Republikai. Apgalvojums, ka šis materiāls bija pietiekams, lai konstatētu, ka Padomei bija nepieciešamā informācija, šo pienākumu neizpilda.
170. Līdz ar to es uzskatu, ka Francijas Republikas iesniegtajos apsvērumos nav nekā tāda, lai varētu apgalvot, ka Vispārējā tiesa, izdarot savus secinājumus, acīmredzami neizvērtēja tās rīcībā esošos pierādījumus.
Otrais arguments: “neizpaustā informācija bija konfidenciāla”
171. Francijas Republika atsaucas uz apskatītajā punktā ietvertās informācijas konfidencialitāti (skat. pārsūdzētā sprieduma 71. punktu). Atbildot uz Vispārējās tiesas apsvērumiem pārsūdzētā sprieduma 72. punktā (ka tai nav skaidrs, kāpēc attiecīgajos lietas materiālos esošie pierādījumi varēja tikt iesniegti Padomei, un līdz ar to arī 26 dalībvalstu valdībām, bet nevarēja tik iesniegti Tiesai), Francijas Republika norāda, ka saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 67. panta 3. punktu Vispārējā tiesa ņem vērā tikai tos dokumentus, kuri ir darīti pieejami lietas dalībnieku advokātiem un pārstāvjiem un attiecībā uz kuriem tiem ir bijusi iespēja izteikt savu viedokli. Citiem vārdiem, kā es saprotu, Francijas Republika norāda, ka Vispārējā tiesa neprasītu iesniegt dokumentu, ja vien tā negatavotos šo dokumentu ņemt vērā savā spriedumā. Ja tā patiešām ņem dokumenta saturu vērā, tā vajadzības gadījumā vispirms darīs to pieejamu otrai pusei.
172. Francijas valdība papildina, ka nav strīda par to, ka Francijas iestādēm bija iebildumi, kas pamatoti ar konfidencialitātes apsvērumiem, pret šī dokumenta nosūtīšanu PMOI . Līdz ar to Vispārējā tiesa jebkurā gadījumā nebūtu varējusi ņemt šo dokumentu vērā.
173. Jautājums, kas izriet no šī Francijas Republikas apelācijas sūdzības pamata, ir ļoti būtisks. Kādā apmērā lietas dalībniekam Vispārējā tiesā vajadzētu būt tiesībām pieprasīt, lai Vispārējai tiesai iesniegtā informācija tiek atzīta par konfidenciālu un līdz ar to netiek darīta pieejama otrai pusei vai pārējiem lietas dalībniekiem? Un ja informācija tiek atzīta par konfidenciālu, vai Vispārējā tiesa to varētu (vai tai vajadzētu) ņemt vērā, taisot spriedumu?
174. Ir svarīgi šo jautājumu apskatīt atbilstošā kontekstā.
175. Divi Vispārējās tiesa Reglamenta panti šobrīd jau ietver noteikumus par konfidencialitāti (53) . Pirmkārt, saskaņā ar 67. panta 3. punktu lietas dalībniekam, atbildot uz pieprasījumu, ir tiesības pieprasīt, lai visa vai daļa no atbildē ietvertās informācijas tiek atzīta par konfidenciālu. Vispārējā tiesa šādu lūgumu pārbaudīs. Stadijā, kad tā veic šo pārbaudi, attiecīgais dokuments netiks nosūtīts lietas dalībniekiem. Šis pats pants nosaka arī, ja dokuments, kuram pieeju ir liegusi kāda iestāde, ir iesniegts Vispārējai tiesai lietā par šāda aizlieguma likumību, šo dokumentu citiem lietas dalībniekiem nenosūta.
176. Otrkārt, saskaņā ar 116. panta 2. punktu Vispārējās tiesas priekšsēdētājs, pamatojoties uz lietas dalībnieka pieteikumu, var izslēgt slepenu vai konfidenciālu informāciju no to dokumentu kopijām, kas tiek iesniegtas personai, kura saskaņā ar minēto pantu iestājas lietā. Minētā panta 6. punktā ir noteikts, ja pieteikums par iestāšanos lietā ir iesniegts pēc sešu nedēļu termiņa, kas noteikts 115. panta 1. punktā, personai tiks nosūtīts ziņojums tiesas sēdē. Šai personai netiks nosūtīti dokumenti, kas nosūtīti pusēm saskaņā ar 116. panta 2. punktu. Acīmredzami, ka ziņojums tiesas sēdē neietvers lietas materiālus, kas ir konfidenciāli.
177. Vispārējās tiesas Reglamentā nav neviena noteikuma, kas atļautu Vispārējai tiesai ņemt vērā konfidenciālus pierādījumus, ko iesniegusi viena puse, neatklājot šo pierādījumus otrai pusei vai pārējiem lietas dalībniekiem. Gadījumā, kad dokuments ir iesniegts reizē ar lūgumu to atzīt par konfidenciālu, Vispārējās tiesas Reglamenta 67. panta 3. punktā ir paredzētas divas iespējas Vispārējai tiesai. Vispārējā tiesa var apmierināt lūgumu, un tādā gadījumā dokuments netiks atklāts otrai pusei vai pārējiem lietas dalībniekiem, kā arī netiks ņemts vērā Vispārējās tiesas spriedumā. Otra iespēja tai ir noraidīt lūgumu, un tādā gadījumā dokuments tiks atklāts otrai pusei vai pārējiem lietas dalībniekiem un var tikt ņemts vērā sprieduma taisīšanā (54) . Cita risinājuma nav. Citiem vārdiem sakot, “vidusceļš” nepastāv.
178. Saistībā ar līdzekļu iesaldēšanas rīkojumiem gan Vispārējā tiesa, gan Tiesa ir norādījusi, ka saistībā ar konfidenciāliem pierādījumiem var rasties nepieciešamība ieviest īpašas procedūras.
179. Spriedumā lietā OMPI Vispārēja tiesa norādīja, ka “Kopienu tiesām ir jābūt pilnvarām pārbaudīt līdzekļu iesaldēšanas pasākumu likumību un pamatotību, un nevar celt iebildumus saistībā ar Padomes izmantoto pierādījumu un informācijas noslēpumu vai konfidencialitāti” (55) . Tā arī norādīja, ka “ir jānošķir jautājums par to, vai prasītāja un/vai tās advokāti var saņemt paziņojumu par pierādījumiem un informāciju, kas, iespējams, ir konfidenciāla, no jautājuma par to, vai to var paziņot tikai Tiesai saskaņā ar īpašu procedūru, kas ir jānosaka, lai aizsargātu attiecīgās sabiedriskās intereses, piešķirot ieinteresētajām personām pietiekamu tiesas aizsardzības pakāpi, un Tiesai šajā prāvā nav jāieņem nostāja šajā sakarā” (56) .
180. Lietā Kadi I Tiesa norādīja, ka “dažu elementu paziņošana ieinteresētajām personām un arī to uzklausīšana par šiem elementiem var būt pretrunā primāriem apsvērumiem, kas ir saistīti ar drošību vai Kopienas un tās dalībvalstu starptautisko attiecību vadību”. Tā arī norādīja, ka “Kopienu tiesai, veicot pārbaudi, ir jāpiemēro paņēmieni, kas ļauj līdzsvarot leģitīmās bažas par drošību, kuras ir saistītas ar attiecīgā akta pieņemšanai vērā ņemtās informācijas iegūšanas veidu un avotiem, no vienas puses, un vajadzību piešķirt lietas dalībniekam iespēju izmantot procesuālos noteikumus” (57) .
181. Atšķirīgā situācijā, proti, publiskajā iepirkumā, Tiesa lietā Varec (58) norādīja, ka “atsevišķos gadījumos var būt vajadzīgs neizpaust noteiktu informāciju lietas dalībniekiem, lai nodrošinātu kādas trešās personas pamattiesības vai aizsargātu nozīmīgas sabiedrības intereses”. Tiesa arī norādīja, ka “konfidenciālās informācijas un komercnoslēpumu aizsardzības princips ir jāīsteno, līdzsvarojot to ar efektīvas tiesību aizsardzības prasībām un lietas dalībnieku tiesību uz aizstāvību ievērošanu [..], un gadījumā, ja persona vēršas ar prasību tiesā vai tādā iestādē, kas ir tiesa EKL 234. panta izpratnē, – nodrošinot, ka procesā tiek ievērotas tiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu. (59) ”
182. Neraugoties uz visu iepriekš minēto, Vispārējās tiesas Reglamenta 67. panta 3. punkts ir spēkā (60) . Nav noteikta īpaša kārtība; šādās lietās nav attīstījusies īpaša metode konfidenciālu pierādījumu izvērtēšanai. Līdz ar to es nevaru iebilst Vispārējās tiesas secinājumam, ka Vispārējā tiesa nevarēja pārbaudīt apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, jo Padome atteicās iesniegt attiecīgo konfidenciālo informāciju. Tomēr es neuzskata, ka Francijas Republikas nostāja, atsakoties atļaut Padomei iesniegt konfidenciālos pierādījumus kā daļu no savas atbildes uz 2008. gada 26. septembra rīkojuma, būtu uzskatāma par pilnīgi nesaprātīgu.
183. 2008. gada 26. septembra rīkojumā Vispārējā tiesa informēja Padomi, ka dokumenti netiks nosūtīti PMOI
“šajā procesa stadijā”. Tā nesniedza – un atbilstoši tam, kā es izprotu Vispārējās tiesas Reglamentu, arī nevarēja sniegt – Padomei jebkādas garantijas par to, kas varētu notikt vēlāk.
184. Pirmkārt, manā ieskatā trešā persona tiesvedībā (kā Francijas Republika) šādos apstākļos var attaisnoti uzskatīt, ka attiecīgas informācijas aizsardzības pakāpe nebija pietiekama, lai to varētu atklāt Vispārējai tiesai, vismaz tad ne, ja šīs informācijas konfidencialitātes statuss bija būtisks. Ir būtiski minēt, ka, atbildot uz jautājumu tiesas sēdē, Francijas Republikas advokāts norādīja, ka, ja noteikumi par konfidenciālu pierādījumu aizsardzību attiecīgajā laikā būtu ietverti Vispārējās tiesas noteikumos, viņa ieskatā attiecīgā informācija būtu
tikusi iesniegta Vispārējai tiesai.
185. Otrkārt, Vispārējās tiesas pamatojums, ka tā pati informācija jau ir tikusi iesniegta Padomes locekļiem un līdz ar to arī 26 dalībvalstu valdībām, ne tikai Francijas Republikai, ir nepareiza priekšstata radīts. Var uzskatīt, ka, padarot informāciju pieejamu Padomes locekļiem un dalībvalstīm, nebija aktuāls jautājums par jebkādu šīs informācijas atklāšanu vai publiskošanu (61) .
186. Manā ieskatā, no minētā izriet, ka ir nopietni jāapsver nepieciešamība grozīt Vispārējās tiesas Reglamentu, lai ietvertu tajā noteikumus par pierādījumu, kas ir konfidenciāli, iesniegšanu šīs tiesas izvērtējumam tādā veidā, kas ir atbilstošs pierādījumu raksturam, neradot būtisku kaitējumu otras puses vai pārējo lietas dalībnieku tiesībām (62) .
187. Šie secinājumi nav atbilstošs forums, kurā uzsākt garu diskusiju par šādu grozījumu niansēm. Es tomēr pārskata formā minēšu būtiskos aspektus, kas manā ieskatā jāapskata.
188. Pirms pieteikums par rīkojuma par personas vai organizācijas, kuru tur aizdomās par saistību ar vai dalību terorismā, līdzekļu iesaldēšanu sasniedz Eiropas Savienības Tiesu, vispirms, pamatojoties uz vienas vai vairāku dalībvalstu lēmumu vai iesniegto informāciju, ir jārīkojas Eiropas Savienības likumdevējām. Notikumu secību ir vienkāršāk izprast, ja sāk aprakstīt no sākuma, nevis no beigām.
189. Līdz ar to es sākšu savu analīzi, vispirms izvērtējot dalībvalstu kompetento iestāžu lomu, pieņemot lēmumu (vai ierosinot izmeklēšanu vai ceļot apsūdzību), kas kļūst par pamatu lēmumam par līdzekļu iesaldēšanu, ko var pieņemt Padome. Pēc tam es apskatīšu Padomes nostāju šādu lēmumu pieņemšanā. Visbeidzot es izvērtēšu Vispārējās tiesas lomu šāda lēmuma apstrīdēšanas izvērtēšanā.
190. Veicot minēto, es izvērtēšu aspektus, kas ietekmē apiešanos ar jutīgiem lietas materiāliem, ko (dalībvalstis vai Padomei) prasa noteikt kā konfidenciālus attiecībā pret prasītāju. Būtu nepamatoti, ja es pārmērīgi censtos radīt priekšrakstus, kas jāņem vērā katrā procesa stadijā. Mans mērķis, apskatot šos jautājumus, ir tikai palīdzēt tiem, kam būs jārisina šādas problēmas – neatkarīgi dalībvalsts, Padomes vai Vispārējās tiesas līmenī. Izmantojot šo pieeju, es apzinos, ka Francijas Republika ir tieši norādījusi, ka nepieciešamība izskaidrot tiesību piemērošanu nākotnē bija primārais iemesls šīs apelācijas sūdzības iesniegšanai (63) .
Kompetento dalībvalstu iestāžu loma
191. Kad dalībvalstu kompetentās iestādes pieņem lēmumu, kas kļūst par pamatu Padomes lēmumam par līdzekļu iesaldēšanu, šo kompetento iestāžu lomas atšķirsies atkarībā no valsts lēmuma un apstākļiem, kuros tas pieņemts.
192. Apstrīdētais lēmums varētu būt ticis pieņemts izmeklēšanas ierosināšanas vai apsūdzības celšanas stadijā, vai arī tas būtu varējis būt “notiesājošs”, tas ir, tiesu iestādes vai citas iestādes konstatējums, ka iespējamie nodarījumi ir faktiski notikuši.
193. Turklāt lēmums varētu būt ticis pieņemts, balstoties tikai uz vispārpieejamiem pierādījumiem, kas ir darīti pieejami lietas dalībniekam, saistībā ar kuru piedāvāts pieņemt lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu. Tikpat labi lēmums varētu būt ticis pilnībā vai daļēji pieņemts, balstoties uz pierādījumiem, no kuriem visi vai daļa ir uzskatāmi par pietiekami slepeniem un/vai konfidenciāliem, lai tos šādi atklātu. Vienkāršības labad uz šādiem pierādījumiem es atsaukšos kā uz “nepubliskojamiem pierādījumiem”.
194. Persona, grupa vai organizācija, par kuru pieņemts lēmums, var būt to apstrīdējusi. Tāpat arī var būt situācijas, kad dalībvalstu normas neparedz efektīvu apstrīdēšanas iespēju.
195. 1. panta 4. punkta struktūra nepārprotami paredz, ka attiecīgajā dalībvalstī būs pēc būtības jānotiek tiesas procedūrai. Tomēr atsauce uz “līdzvērtīgu kompetentu iestādi” norāda, ka dažās dalībvalstīs procedūra ir izpildvaras kompetencē. Minētais izpildījās arī saistībā ar PMOI
sākotnējo iekļaušanu sarakstā, par ko lēmumu pieņēma Home Secretary . Savukārt Francijas Republikā notikusī procedūra saistībā ar PMOI
viscaur bija tiesas procedūra.
196. Ja attiecīgās valsts procedūra paredz, ka lēmums jāpieņem izpildvaras loceklim, šis lēmums var tikt pieņemts, arī nenodrošinot iesaistītajai personai tiesības iepazīties ar pierādījumiem un iesniegt apsvērumus pirms lēmuma pieņemšanas. Tomēr valsts tiesību normas var paredzēt šāda lēmuma apstrīdēšanu izpildvaras ietvaros un/vai attiecīgās dalībvalsts tiesā.
Procedūra Padomē
197. Lai lēmums par līdzekļu iesaldēšanu būtu spēkā, Padomei ir jāpārliecinās, ka izpildīti visi kritēriji, ko nosaka Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkts.
198. Līdz ar to tai arī ir jāpārliecinās, ka lietas materiālos ir precīza informācija un materiāli, kas norāda, ka lēmumu ir pieņēmusi kompetenta iestāde (64) . Šāda lēmuma neesamības gadījumā Padome nevar tālāk rīkoties.
199. Pēc tam Padomei ir jāizvērtē, vai attiecīgais lēmums ir pieņemts par personām, grupām un organizācijām, saistībā ar kurām ir paredzēts pieņemt lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu (65) .
200. Tad Padomei ir jāpārbauda, vai a) attiecīgais lēmums ir pieņemts saistībā ar izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību saistībā ar terora akta veikšanu, mēģinājumu izdarīt terora aktu, līdzdalību šādā aktā vai tā veicināšanu, un, ja tā, tam jābūt balstītam uz nopietniem un ticamiem pierādījumiem vai versijām, vai b) lēmums ir “notiesājošs” par šādu darbību veikšanu.
201. Pēc tam ir jānoskaidro, vai lēmums ir pieņemts, balstoties uz vispārpieejamiem pierādījumiem, kas darīti zināmi personai, grupai vai organizācijai, attiecībā uz kuru ir paredzēts izdot rīkojumu, vai arī tas ir izdots, pamatojoties uz pierādījumiem, no kuriem daļa vai visi ir “nepubliskojami pierādījumi”.
202. Lai arī 1. panta 4. punktā tas nav paredzēts tieši, manā ieskatā netieši ir pieprasīts, lai valstu lēmumi tiktu pieņemti uz tāda pamata, kas ievērotu cilvēktiesības un personas, grupas vai organizācijas, kuras līdzekļus paredzēts iesaldēt, pamattiesības. Lai arī Padome nevar vienmēr pārbaudīt šo tiesību ievērošanu dalībvalsts tiesību sistēmā, tā tomēr var pārliecināties par šo tiesību ievērošanu Eiropas Savienības līmenī. Ņemot vērā to, ka Padomes pašas lēmumam par līdzekļu iesaldēšanu ir jābūt tādam, lai tas izturētu Eiropas Savienības Tiesas pārbaudi (66), manā ieskatā Padomei par minēto ir jāpārliecinās pirms lēmuma pieņemšanas.
203. Nenovēršami, ka atkarībā no valsts ievērotās procedūras atšķirsies arī procedūra, kas Padomei ir jāievēro, pieņemot lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu.
204. Manā ieskatā turpmākie apsvērumi ir būtiski un tie ir jāņem vērā vienlaicīgi ar sekām, ko tie izraisa (67) .
– Vai kompetentā valsts iestāde bija “tiesu iestāde”?
205. To piemēru labad, ko izmantoju, iesākumā es pieņemšu, ka kompetentā iestāde, kas pieņēma valsts lēmumu, ir tiesu iestāde (68) .
206. Ja šīs iestādes lēmums ir “notiesājošs” saistībā ar attiecīgajiem nodarījumiem, Padomei ir jānosaka, vai šis lēmums ir pieņemts, balstoties uz vispārpieejamiem pierādījumiem vai “nepubliskojamiem pierādījumiem”, vai abiem minētajiem.
207. Ja “notiesājošs” lēmums pieņemts, balstoties tikai uz vispārpieejamiem pierādījumiem, Padomei ir jārīkojas samērā vienkārši (69) . Tai nav jānoskaidro, vai šis lēmums ir pamatots ar nopietniem un ticamiem pierādījumiem vai versijām. Šo uzdevumu jau būs veikusi kompetentā iestāde, pieņemot lēmumu.
208. Līdz ar to vienīgais aspekts, kas ir jāizvērtē Padomei, ir attiecīgās personas, grupas vai organizācijas cilvēktiesību un pamattiesību ievērošana (70) .
209. Ja vien lēmums par līdzekļu iesaldēšanu nav sākotnējais (71), attiecīgie pierādījumi (kas būs pilnīgi vispārpieejami) būs atklājami attiecīgajai personai, grupai vai organizācijai, kas varēs sniegt atbilstošus paskaidrojumus šajā ziņā, pirms Padome pieņem lēmumu.
210. Situācija nav tik viennozīmīga, ja valsts lēmums ir pamatots gan ar vispārpieejamiem, gan ar “nepubliskojamiem pierādījumiem”.
211. Šādā gadījumā manā ieskatā Padomei vispirms ir jānosaka, vai tā var pieņemt savu lēmumu par līdzekļu iesaldēšanu, pamatojoties tikai uz vispārpieejamiem pierādījumiem. Ja tā ir, es ieteiktu Padomei lēmumu pieņemt, pamatojoties tikai uz šādiem pierādījumiem, un “nepubliskojamos pierādījumus” neņemt vērā. Attiecīgi Padome var rīkoties saskaņā ar 207.–209. punktā norādīto.
212. Ja tā nav vai ja pierādījumi, ar ko pamatots valsts lēmums, ir pilnībā “nepubliskojami pierādījumi”, Padomei ir jāpieprasa dalībvalstij, vai tā piekritīs šos “nepubliskojamos pierādījumus” iesniegt Vispārējai tiesai, ja Padomes lēmums tiks apstrīdēts. Ja dalībvalsts tam nepiekrīt, Padome nevar pieņemt lēmumu (ne šobrīd, ne arī pēc Vispārējās tiesas Reglamenta grozījumiem, ko es apskatu šajos secinājumos). Šāds Padomes lēmums tiktu atcelts.
213. Ja dalībvalsts piekrīt pierādījumu iesniegšanai Vispārējai tiesai (nepieciešamības gadījumā), Padomei ir jāpieņem lēmums iekļaut personu sarakstā, pamatojoties uz “nepubliskojamiem pierādījumiem” un neatklājot tos lietas dalībniekam. Līdz ar to lietas dalībniekam nenovēršami būs liegtas apstrīdēšanas tiesības, kas pretējā gadījumā lietas dalībniekam šādā situācijā būtu.
214. Padome pēc savas būtības nav kompetenta pieņemt lēmumus, vai pierādījumi, ko dalībvalsts ir iesniegusi kā konfidenciālus pierādījumus, tiešām atbilst “slepenu vai konfidenciālu pierādījumu” tiesiskajai definīcijai un līdz ar to var tikt aizsargāti. Nedz arī Padomes rīcībā ir procedūra šādu pierādījumu izvērtēšanai.
215. Tomēr pat ar šiem ierobežojumiem tiktāl, ciktāl iespējams, ir jānodrošina tiesības uz aizstāvību. Ja izmantoti “nepubliskojami pierādījumi”, ir jāpiemēro turpmāk aprakstītā kārtība.
216. Pirmkārt, Padomei nekonfidenciāls apkopojums par pierādījumiem ir jāpadara pieejams attiecīgajam lietas dalībniekam, tādējādi sniedzot šim lietas dalībniekam norādi uz pamatojumu lēmuma pieņemšanai. Es uzskatu, ka nekonfidenciāla apkopojuma pieejamība ir neatņemama minimālā garantija Savienībā, kurā valda tiesiskuma princips. Tai nepastāvot, nav iespējams nodrošināt tiesības uz aizstāvību.
217. Otrkārt, Padomei ir skaidri jānorāda attiecīgajai personai, grupai vai organizācijai, ka gan attiecīgais valsts lēmums, gan Padomes lēmums, kuru tā plāno pieņemt, ir pamatots ar “nepubliskojamiem pierādījumiem”, līdz ar to dodot šim lietas dalībniekam iespēju lēmumu apstrīdēt Vispārējā tiesā, kurā var tikt piemērotas atbilstošas procedūras pierādījumu aizsardzībai.
218. Attiecīgais valsts lēmums, protams, var nebūt “notiesājošs” saistībā ar attiecīgajiem faktiem. Tas var tikai atļaut izmeklēšanas uzsākšanu vai apsūdzību saistībā ar šiem nodarījumiem. Manā ieskatā šādā gadījumā ir piemērojamas tās izmaiņas un tie paši aspekti, kas aprakstīti iepriekš 206.–217. punktā, tomēr ir jāmin vēl viens svarīgs papildu aspekts.
219. Padomei ir jāizvērtē pierādījumi, ar ko pamatots valsts lēmums, lai pārliecinātos, ka šie pierādījumi atbilst “nopietnu un ticamu pierādījumu vai versiju” esamības kritērijam, ko paredz Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkts. Ja Padome par to nevar pārliecināties, tā nevar pieņemt lēmumu par attiecīgās personas, grupas vai organizācijas iekļaušanu sarakstā.
– Vai kompetentā valsts iestāde bija “līdzvērtīga kompetenta iestāde”?
220. Neatbildēts paliek jautājums par procedūru, kas ir jāievēro, ja attiecīgā kompetentā iestāde nav tiesu iestāde, bet gan “līdzvērtīga kompetenta iestāde”. Šādas iestādes lēmums, protams, var būt notiesājošs saistībā ar attiecīgajiem nodarījumiem vai arī tas var būt lēmums, kas pieņemts, tikai pamatojoties uz izmeklēšanas darbībām (ja lēmumu pieņem izpildvaras pārstāvis, apsūdzības aspekts nebūs aktuāls).
221. Līdz ar to manā ieskatā ir piemērojamas tās pašas izmaiņas un aspekti, kas gadījumā, ja kompetentā valsts iestāde ir tiesu iestāde. Man tikai ir jānorāda, ka, ņemot vērā, ka tiesu iestāde nebūs iesaistīta, Padomei, lai pārliecinātos par Kopējās nostājas 2001/913 1. panta 4. punkta kritēriju izpildi, šādā gadījumā būtu pienākums attiecīgo valsts lēmumu izvērtēt nopietnāk.
Vispārējās tiesas Reglaments
222. Pieņemsim, ka Padomes lēmums par līdzekļu iesaldēšanu tiek apstrīdēts Vispārējā tiesā, un apskatīsim, kādi grozījumi ir nepieciešami Vispārējās tiesas Reglamentā, lai ņemtu vērā manis iepriekš aprakstītos aspektus. Vispirms es raksturošu piedāvāto izmaiņu piemērošanas robežas. Tad es apskatīšu grozījumus šādos aspektos:
– “nepubliskojamu pierādījumu” izmantošana;
– nepieciešamība nodrošināt Eiropas Savienības cilvēktiesību garantijas (un tieši tiesības uz aizstāvību).
Visbeidzot es pievērsīšos Savienības tiesas veicamās pārbaudes būtībai un tās robežām.
– Piemērošanas robežas
223. Jautājumi par konfidenciāliem un slepeniem pierādījumiem neaprobežojas ar iespējamu iesaistīšanos vai līdzdalību terorismā. Tie var būt izvērtējami arī, piemēram, publiskā iepirkuma lietās (kur ir vispārzināms fakts, ka neuzvarējušais pretendents var apstrīdēt lēmumu par līguma slēgšanu tikai “izpētes” nolūkiem, lai iegūtu pieeju informācijai, kas citādi nebūtu pieejama (72) ) vai konkurences tiesību jomā.
224. Tomēr visproblemātiskākie šie aspekti ir saistībā ar teroristu darbībām.
225. Tam par iemeslu ir īpaši asais konflikts, ko var radīt konkurējošas prasības par tiesībām uz aizstāvību un efektīvu valsts drošības aizsardzību.
226. Līdz ar to turpmākajā analīzē es koncentrēšos uz jautājumu par konfidenciāliem pierādījumiem saistībā ar iespējamu terorismu un dalību teroristu darbībās.
227. Iespējamais tiesību uz aizstāvību samazinājums ir būtisks faktors jebkurā lietā, kurā pierādījumi netiek darīti pieejami, pamatojoties uz konfidencialitātes apsvērumiem. Jebkāds šāds pierādījumu atklāšanas ierobežojums, kas attiecas uz lietas dalībnieku, kurš vēlas aizstāvēt savas tiesības, riskē ierobežot šī lietas dalībnieka tiesības un vājināt tiesības uz aizstāvību.
228. Minētais ir patiess arī saistībā ar efektīvu valsts drošības aizsardzību. Tie, kas ir iesaistīti teroristu darbību monitoringā un cīņā ar terorismu, it īpaši tie, kas veic operatīvo darbību, var tikt pakļauti personīgām briesmām, kas izpaužas kā spīdzināšana vai pat nāve, ja tiek atklāta tāda informācija, kas ietver versijas par to darbībām vai identitāti (73) . Līdz ar to dalībvalstīm būs tiesiska vēlme uzstāt, ka pastāv efektīvi ierobežojumi, lai novērstu tādu lietas materiālu atklāšanu, kas var izraisīt (tieši, netieši vai nejauši) avotu identifikāciju vai konkrētās novērošanas tehnikas atslepenošanu.
229. Līdz ar to ir būtiski, ka jebkādos grozījumos, kas tiek izdarīti noteikumos par pierādījumu iesniegšanu Vispārējai tiesai, pilnībā un atbilstoši ņem vērā šīs konfliktējošās intereses.
– “Nepubliskojamu pierādījumu” izmantošana
230. Jebkādi jauni noteikumi par “nepubliskojamiem pierādījumiem”, kas varētu tikt pieņemti, būtu jāpiemēro tikai tiktāl, ciktāl tas ir absolūti nepieciešams.
231. Iepriekšējā punktā aprakstītais princips nozīmē, ka gadījumā, ja līdzekļu iesaldēšanas lēmumu pamatojošie pierādījumi ir gan vispārpieejami, gan arī “nepubliskojami”, Vispārējai tiesai vienmēr būtu jāpārliecinās, vai ir iespējams izlemt lietu, tikai pamatojoties uz vispārpieejamajiem pierādījumiem, tas ir, neatsaucoties uz “nepubliskojamajiem pierādījumiem”. Ja tā, tad “nepubliskojamos pierādījumus” nevajadzētu ņemt vērā.
232. Jābūt uzmanīgiem arī attiecībā uz to, ka slepeni pierādījumi var būt iegūti no kļūdainiem avotiem. Tie var nebūt atbilstoši patiesībai, lai arī iegūti labā ticībā un operatīvajam darbiniekam nopietni riskējot. Dalībvalstīm un to drošības dienestiem var būt tendence pārspīlēt informācijas klasificēšanu, tādējādi publiski pieejamu informāciju apzīmējot kā slepenu. Tāpat tiesām var būt tendence pieņemt šādu informāciju kā patiesu, pietiekami to neizvērtējot vai nepārbaudot. Šajā aspektā ir svarīgi, ka gadījumā, ja attiecīgie pierādījumi ir šaubīgi vai viennozīmīgi, jebkādas šaubas vai neviennozīmīgums tiek iztulkots par labu lietas dalībniekam, kam nav bijusi iespēja izteikt par to viedokli vai apšaubīt pierādījumus pilnībā.
233. Vispārējā tiesa sākotnēji uzskatīja, ka līdzekļu iesaldēšanas pasākumiem, kas piemēroti tādiem lietas dalībniekiem kā PMOI, ir tikai īstermiņa ietekme (74) . Analizējot šo jautājumu savos secinājumos lietā Kadi I (75), ģenerāladvokāts Pojarešs Maduru [ Poiares Maduro ] secināja, ka šo rīkojumu sekas ir tādas, ka “personas līdzekļi tiek iesaldēti uz neierobežotu laiku”. Nesen Vispārējā tiesa lietā Kadi II (76) secināja, ka līdzekļu iesaldēšanas pasākumi ir “īpaši drakoniski”, un atzīmēja, ka kopš Kadi kunga naudas līdzekļu sākotnējās iesaldēšanas pagājuši gandrīz 10 gadi. Vispārējā tiesa norādīja, ka varētu pat jautāt, vai nebūtu pienācis laiks apstrīdēt tās sākotnējo vērtējumu, ka šādi pasākumi ir īstermiņa un/vai pagaidu (77) .
234. Es piekrītu. Šādiem rīkojumiem visdrīzāk var būt nopietna un ierobežojoša ietekme uz to personu, kuru naudas līdzekļi ir iesaldēti, darbībām. Tas ir šādu pasākumu vienīgais mērķis.
235. Lietas par iespējamu saistību ar teroristu darbībām bieži izraisa primitīvas emocijas. Teroristam, pēc visa spriežot, nav sirdsapziņas pārmetumu par civilizētas sabiedrības svētāko kanonu ignorēšanu. Pat neapzināti var būt grūti izvairīties no vispārējā priekšstata, ka mums, uz to atbildot, vajadzētu šādu apsūdzību gadījumos atteikties no vispārpieņemtas apņemšanās nodrošināt taisnīgu tiesu. Pamatdoma ir tāda, ka par saistību ar teroristu darbībām apsūdzētie ir mazākas tiesiskās aizsardzības cienīgi nekā tie, kas apsūdzēti vairāk “ierastos” nodarījumos.
236. No vilinājuma iekrist šajā slazdā ir jāizvairās. Tieši malējiem, nepiederīgajiem un atstumtajiem ir nepieciešama un visvairāk vajadzīga tiesu sistēmas sniegtā aizsardzība (78) . Bieži citētais apzīmējums “kas Tev terorists, man – brīvības cīnītājs” demonstrē, cik vienkārši subjektīva reakcija var ietekmēt objektīvu vērtējumu. Tomēr civilizētas sabiedrības, kas darbojas uz tiesiskiem pamatiem, stūrakmens ir tas, ka vispārpieņemtās drošības un garantijas netiek atceltas, saskaroties ar faktu, ka šīs sabiedrības pretinieki neievēro tos pašus civilizētos noteikumus.
237. Iesaldēšanas rīkojumi pēc būtības, nerada nepieciešamību atkāpties no Konvencijas. Šajā ziņā ir vērts atcerēties, ka līgumslēdzējām pusēm 15. pantā paredzētās atkāpes ārkārtas stāvokļa laikā nav
šo valstu “neierobežota izvēle” (79) un tās ir “nenovēršami [jā]prasa situācijas ārkārtējam raksturam” (80) . Es nesaskatu nevienu iemeslu, kāpēc izņēmuma kritēriji saistībā ar vispārējo pierādījumu izmantošanu drošības nolūkos varētu būt mazāk stingri.
238. Līdz ar to ir maksimāli jāatturas no kārdinājuma apturēt pamattiesību garantiju piemērošanu. Arguments, ka prasības cīņai ar starptautisko terorismu varētu pašas par sevi attaisnot šo garantiju samazinājumu, ir nepamatots (81) .
239. Līdz ar to manā ieskatā ir jāsecina, ka to lietu skaitam, kurās ir jāpiemēro grozītie noteikumi par “nepubliskojamiem pierādījumiem”, ko es šajos secinājumus piedāvāju pieņemt, ir jābūt ļoti nelielam. Tomēr būtu svarīgi, lai šie noteikumi tiešām tiek pieņemti.
– Nepieciešamība ievērot Eiropas Savienības cilvēktiesību garantijas
240. Atbilstība cilvēktiesībām ir Eiropas Savienības tiesību aktu likumības priekšnoteikums, un nav pieļaujami pasākumi, kas nav saderīgi ar to ievērošanu (82) .
241. Eiropas Cilvēktiesību tiesa (turpmāk tekstā – “Strasbūras tiesa”) jautājumu par “nepubliskojamiem pierādījumiem” ir vērtējusi vairākās lietās, kurās pret līgumslēdzējām pusēm celtas prasības.
242. Minētā judikatūra parāda, ka tiesības iepazīties ar pierādījumiem, īstenojot tiesības uz aizstāvību, nav absolūtas. Tā lemts jau 1996. gadā lietā Doorson (83) . Lietā Jasper  (84) Strasbūras tiesa lēma, ka “jebkurā kriminālprocesā var pastāvēt konfliktējošas intereses, tādas kā valsts drošība vai liecinieku aizsardzība, vai nepieciešamība saglabāt slepenībā policijas izmeklēšanas metodes, kas ir jāizvērtē kontekstā ar apsūdzētā interesēm [..]. Noteiktos gadījumos var būt nepieciešams atsevišķus pierādījumus neatklāt aizstāvībai, lai nodrošinātu citu indivīdu pamattiesības vai arī nodrošinātu sabiedrības interešu ievērošanu (85) . Tomēr šī tiesa noraidoši uzsvēra, ka “saskaņā ar Konvencijas 6. panta 1. punktu ir pieļaujami tikai tādi pasākumi, kas ierobežo tiesības uz aizstāvību, kas ir absolūti nepieciešami [..]. Turklāt, lai pārliecinātos, ka apsūdzētajam notiek taisnīga tiesa, jebkuras grūtības, ko aizstāvībai rada šādi tiesību ierobežojumi, ir jāsabalansē ar procedūrām, ko ievēro tiesu iestādes (86) .
243. Lietā Dowsett
Strasbūras tiesai bija jālemj par situāciju, kas radās, kad līgumslēdzēja puse pieprasīja sabiedrisko interešu vārdā neatklāt noteiktus pierādījumus, kas attiecīgi nebija iesniegti aizstāvībai. Turklāt pierādījumi nebija atklāti arī valsts tiesai. Lemjot, ka pieteicējs nav varējis īstenot tiesības uz taisnīgu tiesu, šī tiesa norādīja, ka “ir svarīgi, ka lietas materiāli, kas tiks izmantoti procesā, tiek iesniegti tiesnesim, kas var lemt par konfidencialitātes jautājumiem laikā, kad visefektīvāk var tikt nodrošinātas aizstāvības intereses” (87) .
244. Salīdzinoši nesen Strasbūras tiesai lietā A. u.c. pret Apvienoto Karalisti (88) bija jāvērtē Apvienotās Karalistes tā saucamās “īpašo advokātu” sistēmas atbilstība Konvencijai. Šo sistēmu izmanto noteiktos gadījumos saistībā ar slepeniem pierādījumiem, tai skaitā, tajos, kad pastāv aizdomas par iesaistīšanos teroristu darbībās (89) . Strasbūras tiesa piekrita, ka uzskatāmā nepieciešamība aizsargāt Apvienotās Karalistes iedzīvotājus no teroristu uzbrukumiem nozīmē, ka pastāv pietiekami “būtiska sabiedrības interese” saglabāt slepenību saistībā informācijas par Al‑Qaida
un ar to saistītām personām avotiem (90) . Tā neuzskatīja, ka šī sistēma kā tāda nav atbilstoša (91) . Tā vietā tiesa nosprieda, ka Konvencijas noteikumu izpildīšanai ir jānodrošina, ka par iespējamajiem nodarījumiem un pierādījumiem pret katru prasītāju, ciktāl tas iespējams bez valsts drošības vai citu personu drošības apdraudēšanas, atklājama pēc iespējas vairāk informācija, lai lietas dalībniekam būtu “pieejama pietiekama informācija par pret viņu izvirzītajām apsūdzībām, lai varētu attiecīgi dot instrukcijas īpašajam advokātam”, un ka “jebkādas grūtības, ko apsūdzētajam rada viņa tiesību ierobežojums, ir jāsabalansē ar procedūrām, ko ievēro tiesu iestādes” (92) .
245. Tā manā ieskatā ir minimālā prasība, ko nevar samazināt.
– Pārbaude, ko veic Eiropas Savienības Tiesa, un tās būtība
246. Iespēja veikt Eiropas Savienības līdzekļu iesaldēšanas pasākuma likumības pārbaudi ir obligāta, lai nodrošinātu taisnīgu līdzsvaru starp prasībām apkarot starptautisko terorismu, no vienas puses, un aizsargāt pamattiesības un brīvības, no otras puses (93) .
247. Lai arī jēdzieni “terora akts” un “personas, grupas un organizācijas, kas iesaistītas terora aktos” ir definēti Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 2. un 3. punktā, šiem jēdzieniem Eiropas Savienībā nav harmonizētas definīcijas. Tas nozīmē, ka dalībvalstis var pieņemt savas definīcijas. Tās var atšķirties. Tas vienlaikus nozīmē arī, ka, notiekot kompetentas iestādes lēmuma apstrīdēšanai valsts līmenī, dalībvalsts tiesas ņems vērā valsts tiesību definīcijas (94) .
248. Tāpat jebkurā pārbaudē, kas tiek veikta valsts līmenī, dalībvalsts tiesa vai tribunāls piemēros dalībvalstī pastāvošo pamata tiesību aizsardzības standartu. Minētais standarts obligāti nebūs tāds pats kā Eiropas Savienības standarts.
249. EK līgums ietver noteikumu kopumu, kas raksturots kā “autonoma tiesību sistēma” (95) . Interpretējot šo tiesību sistēmu, Tiesa ir ievērojusi “dalībvalstīm kopējas konstitucionālas tradīcijas”, lai definētu pamattiesības, kuras ir būtiska vispārējo Eiropas Savienības tiesību sistēmas pamatprincipu daļa (96) . Vienlaicīgi ir jāņem vērā, ka katra dalībvalsts ir Konvencijas līgumslēdzēja puse un līdz ar to tai ir pienākums šos noteikumus piemērot. Tomēr secināt, ka valsts sistēma pamattiesību aizsardzībai un Eiropas Savienības ekvivalents līdz ar to ir tas pats, manā ieskatā būtu nepareizi (97) . Saistībā ar šo jautājumu man ir jānoraida Vispārējās tiesa secinājumi lietā Kadi II, kurā tā norāda: “tieši šīs tiesību uz aizstāvību garantijas, kas pastāv valstu līmenī, ar efektīvu pārbaudi tiesā atbrīvo Kopienu iestādes no jebkāda pienākuma no jauna paredzēt tādas pašas garantijas Kopienas līmenī” (98) .
250. Atšķirībā no dalībvalstu kompetentajām iestādēm un tiesām Padomei tās darbībā ir saistošs tikai un vienīgai Eiropas Savienības pamata tiesību aizsardzības standarts (99) .
251. No iepriekš minētā izriet, ka, lai arī valsts lēmuma esamība ir būtisks nosacījums Padomes lēmuma par līdzekļu iesaldēšanu tiesiskumam, ar to vien nav pietiekami. Attiecīgajai personai, grupai vai organizācijai ir jābūt iesaistītai terora aktos saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta definīciju, ne tikai atbilstoši valsts tiesību aktos noteiktajam. Šajā ziņā Padomei nav rīcības brīvības. Vai nu pastāv pietiekama informācija, lai iekļautu personu, grupu vai organizāciju sarakstā, vai arī tās nav. Jautājums ir par faktu, kas pareizi juridiski jāizvērtē.
252. Tāds ir konteksts, kurā Padomei ir jāīsteno lēmuma pieņemšana. Līdzīgi šajā kontekstā Eiropas Savienības Tiesai ir jāveic tiesiskuma pārbaude.
253. Ievērojot šos apstākļus, man liekas pilnīgi nepieņemami ierobežot pārbaudi ar “vieglu pieskārienu”. Šajā ziņā es nevaru darīt neko citu, kā citēt ģenerāladvokāta Pojareša Maduru secinājumus lietā Kadi I (100), kurā viņš norādīja, ka “pieņēmums, ka šī lietas skar “politisku jautājumu”, attiecībā uz kuru pat visniecīgākā juridiskā pārbaude būtu nepieņemama, manā ieskatā nav pamatojams. Apgalvojums, ka pasākums ir nepieciešams starptautiskā miera un drošības uzturēšanai, nevar darboties tādējādi, lai apturētu Kopienu tiesību vispārējos principus un atņemtu indivīdiem viņu pamattiesības. Tas nemazina starptautiskā miera un drošības uzturēšanas interešu nozīmīgumu; tas vienkārši nozīmē, ka tiesām joprojām ir pienākums izvērtēt tādu pasākumu likumību, kuri var būt pretrunā citām interesēm, kuras ir vienlīdz svarīgas un kuru aizsardzība ir uzticēta tiesām. [..] Protams, ārkārtējos apstākļos var tikt attaisnoti tādi indivīdu brīvības ierobežojumi, kas nebūtu pieņemami parastos apstākļos. Tomēr tādēļ mums nebūtu jāsaka, ka “ir gadījumi, kuros brīvība uz laiku ir jāapsedz ar plīvuru, tāpat kā tradicionāli tika apsegtas dievu statujas”. Tāpat tas nenozīmē [..], ka tiesas kontrolei šādos gadījumos būtu jābūt “cik vien iespējams minimālai”. Gluži pretēji, ja tiek uzskatīts, ka draudi sabiedrības drošībai ir neparasti lieli, tad pastāv sevišķi liels spiediens veikt pasākumus, kas neņem vērā indivīdu tiesības, it īpaši attiecībā uz indivīdiem, kuru pieeja politiskajiem procesiem ir ierobežota vai liegta. Tādēļ šādās situācijās tiesām it sevišķi apzinīgi ir jāpilda savs tiesiskuma principa aizstāvēšanas pienākums. Tādējādi tie paši apstākļi, kas var attaisnot ārkārtējus pamatbrīvību ierobežojumus, arī liek tiesām rūpīgi pārliecināties, vai šie ierobežojumi ir plašāki, nekā ir nepieciešams” (101) .
254. Es piekrītu. Šo principu piemērošana šajā kontekstā nozīmē, ka tiesai ir jāpārbauda, vai apgalvojums, ka noteikta persona, grupa vai organizācija ir iesaistīta terora aktos, ir pamatots, kā arī tai ir jānodrošina, ka pieņemtie pasākumi pietiekami sabalansē vajadzību cīnīties ar terorismu un to, cik lielā mērā šie pasākumi ierobežo indivīdu pamattiesības.
255. Tas nenozīmē, ka Vispārējai tiesai ir obligāti detalizēti jāpārbauda katrs izskatāmās lietas aspekts. Piemēram, ja skaidrs, ka visas procedūras valsts līmenī un Padomē pilnībā atbilst Eiropas Savienības cilvēktiesību garantijām, Vispārējās tiesas pārbaudei ir jābūt mazāk nopietnai. Tomēr jebkurā lietā svarīgākais ir efektīvu tiesību uz tiesību aizsardzību tiesā pilnīga nodrošināšana (102) .
Noslēguma piezīme
256. Mana ieskatā starp Eiropas Savienības Tiesas lomu, izskatot līdzekļu iesaldēšanas rīkojumu apstrīdēšanu, un procesu Strasbūras tiesā var vilkt paralēles. Strasbūras tiesa darbojas, ņemot vērā subsidiaritātes principu. Citiem vārdiem, tiek pieņemts, ka līgumslēdzējas puses ievēros Konvenciju. Katras līgumslēdzējas puses valsts tiesām ir galvenā loma paredzēto tiesību faktiskās ievērošanas nodrošināšanā. Strasbūras tiesa tiek iesaistīta tikai gadījumos, kad pastāv risks attiecībā uz šo tiesību neievērošanu un visi tiesību aizsardzības līdzekļi ir izmantoti. Iepriekš aprakstītajos apstākļos Eiropas Savienības Tiesai tiek prasīts pildīt tās pašas funkcijas, ko Strasbūras tiesai saskaņā ar Konvenciju. Eiropas Savienības Tiesas loma ir darboties kā gala arbitram un nodrošināt pamattiesību ievērošanu Savienībā.
257. Analīzē, ko esmu izklāstījusi iepriekš 223.–256. punktā, es uzsvēru vairākus apsvērumus nākotnei. 182. punktā minēto iemeslu dēļ es uzskatu, ka trešais apelācijas sūdzības pamats ir noraidāms.
Tiesāšanās izdevumi
258. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 122. pantu, ja apelācija nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Es uzskatu, ka šajā lietā apelācijas sūdzība ir jānoraida. PMOI
ir lūgusi atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Francijas Republikai jāatlīdzina PMOI
tiesāšanās izdevumi.
Secinājumi
259. Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, es piedāvāju Tiesai:
– apelācijas sūdzību noraidīt un
– piespriest Francijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
PIELIKUMS ĪSA HRONOLOĢIJA
>lt>3
(1) .
(2)  –	Nosaukuma maiņa notika līdz ar Lisabonas līguma spēkā stāšanos 2009. gada 1. decembrī. Ērtības labad es visur izmantošu šo nosaukumu.
(3)  –	Krājums, II‑3487. lpp.
(4)  –	2008. gada 15. jūlija Lēmums, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Lēmumu 2007/868/EK (OV L 188, 21. lpp.).
(5)  –	Padomes 2001. gada 27. decembra Kopējā nostāja 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu (OV L 344, 93. lpp.).
(6)  –	Padomes 2001. gada 27. decembra Regula (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkos vērsti pret konkrētām personām un organizācijām (OV L 344, 70. lpp.).
(7)  –	Padomes 2001. gada 27. decembra Lēmums 2001/927/EK, ar ko izveidots Padomes 2001. gada 27. decembra Regulas (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkos vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, 2. panta 3. punktā noteiktais saraksts (OV L 344, 83. lpp.).
(8)  –	Padomes 2002. gada 2. maija Kopējā nostāja 2002/340/KĀDP, ar ko tiek atjaunota Kopējā nostāja 2001/931/KĀDP par konkrētu pasākumu īstenošanu cīņā pret terorismu (OV L 116, 75. lpp.).
(9)  –	Padomes 2002. gada 2. maija Lēmums 2002/334/EK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Lēmumu 2001/927/EK (OV L 116, 33. lpp.).
(10)  –	Padomes 2009. gada 26. janvāra Lēmums 2009/62/EK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Lēmumu 2008/583/EK (OV L 23, 25. lpp.).
(11)  –	Laikā, kad celta galvenā prasība, Harta nebija saistoša; pēc analoģijas skat. 2006. gada 27. jūnija spriedumu lietā C‑540/03 Parlaments/Padome (Krājums, I‑5769. lpp., 38. punkts). Pēc Lisabonas līguma stāšanās spēkā 2009. gada 1. decembrī Hartai ir primāro tiesību statuss (LES 6. panta 1. punkts).
(12)  –	Pilnīgākam iespējamo PMOI
teroristisko darbību un to noliegšanas aprakstam skat. Proscribed Organisations Appeals Commission of England and Wales
[Anglijas un Velsas Pārsūdzības komisija aizliegto organizāciju jautājumos] 2007. gada 30. novembra lēmumu lietā Lord Alton of Liverpool u.c. pret Secretary of State for the Home Department
(turpmāk tekstā – “ POAC
lēmums”), kas pieejams interneta vietnē: http://www.siac.tribunals.gov.uk/poac/Documents/outcomes/PC022006%20PMOI%20FINAL%20JUDGMENT.pdf.
(13)  –	Skat. Designation of Foreign Terrorist Organizations, 62 Fed. Reg. 52,650 (1997).
(14)  –	Skat. 2001. gada rīkojumu par grozījumiem Terrorism Act (Proscribed Organisations) (Amendment) Order 2001 . Organizācija šī rīkojuma 2. pantā ir apzīmēta kā “Mujaheddin e Khalq”.
(15)  –	Pilnīgākam attiecīgo Francijas krimināltiesību procesuālo aspektu, ieskaitot it īpaši réquisitoire
un mise en examen
nozīmes aprakstam, skat. tālāk 142. punktu.
(16)  –	Skat. tālāk 152. punktu.
(17)  –	Secretary of State for the Home Department
pret Lord Alton of Liverpool u.c . (2008) EWCA Civ 443, http://www.bailii.org/ew/cases/EWCA/Civ/2008/443.html.
(18)  –	Šīs sanāksmes uzskaitītas tālāk 91. punktā un pielikumā ietvertajā hronoloģijā.
(19)  –	Vēstule un pamatojums ir attiecīgi aprakstīti pārsūdzētā sprieduma 9. un 10. punktā.
(20)  –	Faktiski attiecīgais periods bija ilgāks par mēnesi.
(21)  –	Skat. 2006. gada 12. decembra spriedumu lietā T‑228/02 Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran /Padome (Krājums, II‑4665. lpp., 124. punkts; turpmāk tekstā – “spriedums lietā OMPI ”) un 2008. gada 23. oktobra spriedumu lietā T‑256/07 People’s Mojahedin Organization of Iran /Padome (Krājums, II‑3019. lpp., 133. punkts; turpmāk tekstā – “spriedums lietā PMOI I ”).
(22)  –	Skat. sprieduma lietā PMOI I
138. punktu.
(23)  – Proti, 3. punkta a) apakšpunkta informācija (skat. iepriekš 43. punktu). Vispārējā tiesa šajā sprieduma sadaļā neizvērtēja 3. punkta b) apakšpunkta informāciju. Skat. tālāk 160. un nākamos punktus.
(24)  – Tagad publicēts Krājumā, I‑6351. lpp.; turpmāk tekstā – “ Kadi I ”.
(25)  –	Pirms apstrīdētā lēmuma spēkā bija Padomes Lēmums 2007/868/EK, ar kuru īsteno 2. panta 3. punktu Regulā (EK) Nr. 2580/2001 par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, un ar kuru atceļ Lēmumu 2007/445/EK (OV L 340, 100. lpp.). Tas bija pieņemts 2007. gada 20. decembrī. Saskaņā ar Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktu Padomei bija pienākums šajā lēmumā ietvertos personu un organizāciju vārdus un nosaukumus pārskatīt regulāri un vismaz reizi sešos mēnešos.
(26)  –	It īpaši skat. diskusiju 97. un nākamajos punktos.
(27)  –	Šajā ziņā skat. pārsūdzētā sprieduma 52. punktu. Lai arī pārsūdzētajā spriedumā acīmredzamu iemeslu dēļ ir atsauce uz EKL 10. pantu, tā jaunā redakcija LES 4. panta 3. punktā neietekmē šo principu.
(28)  –	Skat. 197. un nākamos punktus.
(29)  –	Skat. tālāk 97. un nākamos punktus.
(30)  –	Skat. tālāk 171. un nākamos punktus.
(31)  –	Skat. tālāk 197. un nākamos punktus.
(32)  –	Piemēram, samazinot paziņošanas termiņu KN 931 darba grupā iesaistītajām delegācijām, ka attiecīgā persona, grupa vai organizācija tiks apspriesta šīs grupas sanāksmē, kā noteikts Padomes dokumenta 10826/07 II pielikuma, kura nekonfidenciālā versija ir pieejama: http://www.consilium.europa.eu/uedocs/cmsUpload/st10826-re01en07.pdf, 11. punktā.
(33)  –	Skat. 105. un nākamos punktus.
(34)  –	Skat. spriedumu lietā OMPI, 128. punkts, un Kadi I
(minēts 24. zemsvītras piezīmē, 308. punkts).
(35)  –	Spriedums lietā OMPI, 131. punkts.
(36)  –	Skat. Lēmumu 2002/334 (minēts 9. zemsvītras piezīmē).
(37)  –	Minēts iepriekš 25. zemsvītras piezīmē.
(38)  –	Atbildot uz Tiesas jautājumu, PMOI
advokāts tiesas sēdē norādīja, ka organizācijai nav iebildumu, ja jautājumu par to, vai to atstāt sarakstā, nepabeidz izskatīt sešu mēnešu termiņā, kas noteikts Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 6. punktā, ja ir apstākļi, kuru dēļ šī termiņa pagarināšana nāk tai par labu, piemēram, radot iespēju iesniegt jaunus pierādījumus saistībā ar jauno informāciju un jauno materiālu, ko iesniegusi dalībvalsts.
(39)  –	Tostarp skat. 2010. gada 2. septembra spriedumu lietā C‑399/08 P, Komisija/ Deutsche Post, Krājums, I‑7831. lpp., 75. punkts; 2002. gada 7. novembra spriedumu lietā C‑184/01 P Peter Hirschfeldt
( Recueil, I‑10173. lpp., 48. punkts), 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P Dansk Rørindustri  u.c./Komisija, (Krājums, I‑5425. lpp., 148. punkts) un 2007. gada 9. marta rīkojumu lietā C‑188/06 P Schneider Electric /Komisija, 64. punkts .
(40)  –	Francijas Republika savos rakstveida apsvērumos (saistībā ar otro apelācijas sūdzības pamatu) norāda, ka “Francijas valdībai ir ļoti būtiski, lai Tiesa atzītu, ka [Vispārējā tiesa] šajā ziņā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
(41)  –	Skat. arī ģenerāladvokāta Pojareša Maduru [ Poiares Maduro ] secinājumus lietā Kadi I
(minēti 24. zemsvītras piezīmē, 16. punkts).
(42)  –	Tas, vai PMOI
ir vai nav juridiskas personas statuss, manuprāt, šeit nav būtiski. Svarīgi ir tas, ka Francijas iestādēm var nebūt iespējas uzzināt faktisko situāciju.
(43)  –	Skat. iepriekš 12. un 13. punktu.
(44)  –	Skat. arī Vispārējās tiesas 2005. gada 15. februāra rīkojumu lietā T‑229/02 PKK un KNK /Padome, (Krājums, II‑539. lpp.), kurā Vispārējā tiesa, konstatējot, ka grupas vai organizācijas, uz kurām attiecas Kopējās nostājas 2001/931 1. panta 4. punkts, “varētu [..] neeksistēt no juridiskā viedokļa vai [varētu nespēt] ievērot tiesību normas, ko parasti piemēro juridiskām personām”, atsaucās uz nepieciešamību izvairīties no “pārmērīga formālisma” (28. punkts).
(45)  –	Kopējās nostājas 2001/931 franču valodas versijā ir lietots izteiciens “autorité judiciaire”. Terminu “judiciaire” Cornu, G., Vocabulaire juridique, PUF, Paris, 2005, skaidro šādi: “(dans un sens vague) qui appartient à la justice, par opposition à législatif et administratif. Ex. le pouvoir judiciaire, l’autorité judiciaire (cependant, même en ce sens, il ne s’agit que de la justice de l’ordre judiciaire); (dans un sens précis) qui concerne la justice rendue par les tribunaux judiciaires”. Nevēloties iedziļināties precīzās šī franču valodas izteiciena niansēs, jānorāda, ka tas izskatās daudz plašāks nekā parastā nozīme, ko piešķir angļu vārdam “judicial”.
(46)  –	Kā piemēru sirreālai situācijai, kas var rasties gadījumā, kad atbildi nevar sniegt, es varu minēt šo, kas ir daļa no Amerikas Savienoto Valstu Militārās Komisijas noklausīšanās protokola, kurā par iesaistīšanos terorisma aktos aizdomās turētam aizturētajam uzdeva jautājumus par konfidenciāliem pierādījumiem, kas iepriekš bija izvērtēti slēgtā sēdē (kurā viņš nevarēja piedalīties): “ Tribunāla ziņotājs
[lasot nekonfidenciālu apkopojumu par pierādījumiem, kas izklāstīti slēgtā sēdē]: Dzīvojot Bosnijā, aizturētais bija saistīts ar zināmu Al Qaeda
pārstāvi. Aizturētais : Nosauciet viņa vārdu. Tribunāla priekšsēdētājs : Es to nezinu. Aizturētais : Kā es varu uz šo atbildēt? Tribunāla priekšsēdētājs : Vai Jūs pazināt kādu, ka bija Al Qaeda
biedrs? Aizturētais : Nē, nē. Tribunāla priekšsēdētājs : Atvainojos. Kāda bija Jūsu atbilde? Aizturētais : Nē. Tribunāla priekšsēdētājs : Nē? Aizturētais : Nē. Šī ir informācija, ko pratinātāji man kādu laiku atpakaļ izklāstīja. Es uzdevu pratinātājiem jautājumu, kas tā bija par personu. Tad es varētu atbildēt, vai es pazinu šo personu, bet ne – vai šī persona bija terorists. Varbūt šī persona man bija draugs. Varbūt tā bija persona, ar ko kopā strādāju. Varbūt tā bija persona, kas darbojās manā komandā. Bet es nezinu, vai šī persona bija bosnietis, indietis vai jebkuras citas tautības. Ja Jūs pateiktu man vārdu, es varētu atbildēt un aizstāvēt sevi pret šo apsūdzību. Tribunāla priekšsēdētājs : Mēs Jums šos jautājumus uzdodam un mums nepieciešamas Jūsu atbildes, balstoties uz to, kas iekļauts nekonfidenciālajā apkopojumā.” (citēts Turner, S. un Shullhofer, S. J., The Problem of Secrecy in Terrorism Trials, Liberty & National Security Project, NYU School of Law, 2005).
(47)  –	Code de procédure pénale
80‑1. pantā ir noteikts: “Le juge d’instruction ne peut informer qu’en vertu d’un réquisitoire du procureur de la République [..].”
(48)  –	See Delmas-Marty, M., French and English Criminal Procedure, in The Gradual Convergence, red. Markesinis, B. S., Clarendon Press, Oxford, 1994, 48. lpp.: ‘ juge d’instruction ir trīs galvenie uzdevumi: pirmkārt, ar police judiciaire
palīdzību viņam ir jāapkopo pierādījumi saistībā ar nodarījumu un jāsagatavo lietas materiāli [..]” (otrais un trešais uzdevums ar šo nav saistīti). Skat. arī Pradel., J., L’instruction préparatoire, Éditions Cujas, Paris, 1990, 7. lpp.: “ l’instruction préparatoire est la phase du procès pénal au cours de laquelle, l’action publique étant mis en mouvement, des organes judiciaires spécialisés, notamment le juge d’instruction … recueillent les éléments nécessaires au jugement et décident de la suite à donner à la poursuite. ”
(49)  –	“ À peine de nullité, le juge d’instruction ne peut mettre en examen que les personnes à l’encontre desquelles il existe des indices graves ou concordants rendant vraisemblable qu’elles aient pu participer, comme auteur ou comme complice, à la commission des infractions dont il est saisi. ”
(50)  –	Pārsūdzētā sprieduma 66. un 67. punkts.
(51)  –	Skat. iepriekš 40.–43. punktu.
(52)  –	Šajā ziņā skat. 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P Aalborg Portland u.c./Komisija ( Recueil, I‑123. lpp., 49. punkts).
(53)  –	Lai pilnībā apskatītu šo jautājumu, man ir jāmin arī 50. panta 2. punkts, kas ir piemērojams, ja lietas ir apvienotas.
(54)  –	Vispārējās tiesas Reglamentā 2000. gada 19. decembrī (OV L 322, 4. lpp.) tika pievienots 67. panta 3. punkts, lai ieviestu spriedumu “ Steel Beams lietās” (1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑134/94 NMH Stahlwerke /Komisija ( Recueil, II‑239. lpp.), 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑136/94 Eurofer /Komisija ( Recueil, II‑263. lpp.), 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑137/94 ARBED /Komisija ( Recueil, II‑303. lpp.), 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑138/94 Cockerill‑Sambre /Komisija ( Recueil, II‑333. lpp.), 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑141/94 Thyssen Stahl /Komisija ( Recueil, II‑347. lpp.), 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑145/94 Unimétal /Komisija ( Recueil, II‑585. lpp.), 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑147/94 Krupp Hoesch /Komisija ( Recueil, II‑603. lpp.), 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑148/94 Preussag Stahl /Komisija ( Recueil, II‑613. lpp.), 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑151/94 British Steel /Komisija ( Recueil, II‑629. lpp.), 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑156/94 Aristrain /Komisija ( Recueil, II‑645. lpp.) un 1999. gada 11. marta spriedums lietā T‑157/94 Ensidesa /Komisija ( Recueil, II‑707. lpp.). Skat. arī 52. un nākamos punktos manos secinājumos lietā C‑450/06 Varec
(Krājums, I‑581. lpp.).
(55)  –	155. punkts.
(56)  –	158. punkts, izcēlums pievienots.
(57)  –	Minēts iepriekš 24. zemsvītras piezīmē, 342. un 344. punkts.
(58)  –	Minēts iepriekš 54. zemsvītras piezīmē.
(59)  –	Skat. 47. un 52. punktu. Skat. arī 33. un nākamos punktus manos secinājumos šajā lietā.
(60)  –	Izskatās, ka, dažos gadījumos piemērojot Vispārējās tiesas Reglamenta II sadaļas 3. nodaļu par procesa organizatoriskajiem pasākumiem, ir izveidots ad hoc
risinājums. 2005. gada 14. decembra spriedumā lietā T‑209/01 Honeywell International /Komisija (Krājums, II‑5527. lpp.) ir norādīts, ka pēc viena no lietā iestājušos dalībnieka iebilduma par prasības pieteikuma pielikuma konfidencialitāti noraidīšanas notika neformāla tikšanās ar Vispārējās tiesas otrās palātas priekšsēdētāju par procesa organizatoriskajiem pasākumiem, pēc kuras prasītājs iesniedza jau šī ziņojuma versiju, kas nebija konfidenciāla, un uz jautājumu par tā konfidencialitātes iebilduma uzturēšanu attiecībā uz šo jauno versiju lietas dalībnieks noteiktajā laikā neatbildēja (skat. 22. punktu). Šāda procedūra nav formāla, un tā pēc būtības prasa visu lietas dalībnieku vienošanos, kas, protams, visās lietās nebūs iespējama.
(61)  –	Konfidencialitātes pienākumu, kas attiecas uz izlūkošanas informācijas pieejamību valsts iestāžu starpā, skat. Court of Appeal (England and Wales)
spriedumu lietā Mohamed pret Secretary of State for Foreign and Commonwealth Affairs, (2010) EWCA Civ 158, 43. un 44. punkts (skat.: http://www.bailii.org/ew/cases/EWCA/Civ/2010/65.html). Saistībā ar KN 931 darba grupu noteikumi par tās sanāksmēm nosaka, ka tās ir noturamas konfidenciāli, lai varētu apspriest informāciju, kas klasificēta līdz SECRET UE
līmenim (skat. Padomes 2007. gada 21. jūnija dokumentu 10826/07, ar ko īstenota Kopējā nostāja 2001/931, 5. lpp.).
(62)  –	Jāpiebilst, ka līdzīgi apsvērumi ir jāņem vērā saistībā ar Eiropas Savienības Tiesas Reglamentu saistībā ar apelāciju izskatīšanu, kurā jāpārbauda Vispārējās tiesas veiktais konfidenciālu pierādījumu izvērtējums.
(63)  –	Skat. iepriekš 40. zemsvītras piezīmi.
(64)  –	Saistībā ar izteiciena “judicial authority” nozīmes skaidrojumu šajā kontekstā skat. iepriekš 132. un nākamos punktus.
(65)  –	Skat. iepriekš 124. un nākamos punktus.
(66)  –	Ja neviena cita iemesla dēļ, tad LES 6. panta un Hartas 51. panta 1. punkta piemērošanas rezultātā.
(67)  –	Tā kā šī manu secinājumu daļa ir domāta tikai kā norādes, man jāatvainojas, ja šajā brīdī esmu izlaidusi vai neesmu pilnībā izvērtējusi kādu uz šo situāciju attiecināmu apsvērumu. Esmu centusies apskatīt galvenās iespējas un ceru, ka neesmu izlaidusi kaut ko, kas jāvērtē šī mērķa īstenošanai.
(68)  –	Par gadījumu, kad kompetentā iestāde nav tiesu iestāde, bet gan līdzvērtīga kompetenta iestāde, skat. turpmāk 220. punktu.
(69)  –	Protams, ar noteikumu, ka ir izpildīti pārējie kritēriji, kas minēti iepriekš 198. un 199. punktā.
(70)  –	Skat. iepriekš 202. punktu.
(71)  –	Skat. iepriekš 100. punktu.
(72)  –	Skat., piemēram, lietu Varec, kas minēta iepriekš 54. zemsvītras piezīmē.
(73)  –	Ir iespējams arī, ka konkrētie pierādījumi iegūti no citas valsts, piemērojot starptautiskus pasākumus, kas paredz savstarpēju sadarbību terora aktu apkarošanā. Saistībā ar šo skat. K opējās nostājas 2001/931 4. pantu, kas nosaka dalībvalstīm pienākumu savstarpēji sniegt visu iespējamo palīdzību terora aktu novēršanā un apkarošanā. Drošības iestādes, saprotams, ar šādu informāciju dalīties šādā veidā var nevēlēties, ja tām ir pamatots iemesls uzskatīt, ka informācijas saņēmējs to nepatur slepenībā.
(74)  –	Piemēram, sprieduma lietā OMPI
133. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka “what is at issue is a temporary protective measure” [“šajā gadījumā runa ir par pagaidu aizsardzības pasākumu”].
(75)  –	Minēts iepriekš 24. zemsvītras piezīmē, 47. punkts.
(76)  –	2010. gada 30. septembra spriedums lietā T‑85/09 Kadi /Komisija (Krājums, II‑5177. lpp.).
(77)  –	Skat. 149. un 150. punktu.
(78)  –	Saistībā ar ietekmi, kāda subjektīvajai attieksmei ir uz tiesību normu formulēšanas veidu, skat. manus secinājumus lietā C‑427/06 Bartsch (Krājums, I‑7245. lpp., 44.–46. punkts).
(79)  –	A.  u.c. pret Apvienoto Karalisti (Lielā palāta), Nr. 3455/05, 173. punkts.
(80)  –	15. panta 1. punkts. Skat. arī Aksoy  u.c. pret Turciju, Nr. 14037/04, 14052/04, 14072/04, 14077/04, 14092/04, 14098/04, 14100/04, 14103/04, 14112/04, 14115/04, 14120/04, 14122/04 un 14129/04 (2. sadaļa), 68. punkts.
(81)  –	Saistībā ar šo skat. manus secinājumus lietā C‑345/06 Heinrich (Krājums, I‑1659. lpp., 100. punkts).
(82)  –	Tostarp skat. spriedumu lietā Kadi I
(minēts 24. zemsvītras piezīmē, 284. punkts).
(83)  –	Doorson pret Nīderlandi ( Recueil des arrets et decisions, 1996‑II, 70. punkts).
(84)  –	Jasper pret Apvienoto Karalisti (Lielā palāta), Nr. 27052/95.
(85)  –	52. punkts. Šīs lietas piemērojamā daļa tika izspriesta, piemērojot Konvencijas 6. panta 1. punktu, kas nosaka kriminālsodu noteikšanu, bet nav pamata šī principa piemērošanu aprobežot tikai ar šo jomu. Skat. arī Rowe un Davis pret Apvienoto Karalisti (Lielā palāta) Nr. 28901/95 ( Recueil des arrets et decisions, 2000‑II, 61. punkts), Fitt pret Apvienoto Karalisti (Lielā palāta), Nr. 29777/96 ( ECHR  2000‑II, 45. punkts) un V. pret Somiju, Nr. 40412/98, 75. punkts.
(86)  –	Jasper pret Apvienoto Karalisti (minēts 84. zemsvītras piezīmē, 52. punkts).
(87)  –	Dowsett pret Apvienoto Karalisti, Nr. 39482/98 (2. sadaļa) ( Recueil des arrets et decisions, 2003‑VII, 50. punkts).
(88)  –	Minētas iepriekš 79. zemsvītra piezīmē.
(89)  –	Īpašo advokātu sistēma ir sarežģīta, bet būtībā tā ietver īpaša advokāta nozīmēšanu, lai pārstāvētu lietas dalībnieka, kas ir valsts oponents, intereses apstākļos, kad visi vai daļa no pierādījumiem, ko valsts vēlas izmantot pret šo lietas dalībnieku, nav atklājami valsts drošības iemeslu dēļ. Īpašajam advokātam ir jābūt pieejai valsts noslēpumam, jo uz tās pamata viņš var iepazīties ar konfidenciāliem pierādījumiem (ko apzīmē kā “nepubliskojamu materiālu”). Viņš drīkst sazināties ar savu klientu jebkurā laikā pirms iepazīšanās ar konfidenciālo materiālu, bet ne pēc tam. Klientam ir tiesības piedalīties visās procesa stadijās, kad tiek izvērtēti nekonfidenciāli pierādījumi, bet nav tiesību piedalīties procesā, kad tiesa izvērtē slepenos materiālus. Sistēma tika izveidota reizē ar Special Immigration Appeals Tribunal
(Īpašais imigrācijas apelācijas tribunāls; turpmāk tekstā – “ SIAC ”) izveidi, ievērojot apsvērumus, ko izvirzīja Cilvēktiesību tiesa lietā Chahal pret Apvienoto Karalisti ( Recueil des arrets et decisions, 1996‑V, 131. punkts), kuros šī tiesa konstatēja, ka Apvienotā Karaliste pārkāpj Konvencijas 5. panta 4. punktu, nesniedzot valsts tiesai pierādījumus, pamatojoties uz drošības apsvērumiem. Lai arī šī sistēma kopš tās ieviešanas ir mainīta, lai novērstu iebildumus, tā tiek kritizēta. Skat., piemēram, Report of the House of Lords and House of Commons Joint Committee on Human Rights, Counter-Terrorism Policy and Human Rights (Sixteenth Report): Annual Renewal of Control Orders Legislation 2010, 36. lpp. Ziņojumā tostarp ir norādīts, ka īpašajiem advokātiem praksē nav pieejas pierādījumiem vai ekspertīžu materiāliem, kas tiem ļautu apstrīdēt drošības dienestu vērtējumu, kā arī ka tiem nav iespēju apstrīdēt Apvienotās Karalistes valdības vērtējumu, ka informācijas atklāšana būtu pretrunā ar sabiedrības interesēm, kā rezultātā valdības vērtējums par to, kāda informācija var vai nevar tikt atklāta, pēc būtības nav apstrīdams un tiesa to gandrīz vienmēr atstāj spēkā, un kopumā, ka, traucējot īpašajiem advokātiem veikt pienākumus, kurus tiem ir paredzēts veikt, spēkā esošā sistēma rada “būtisku kļūdu pieļaušanas iespēju tiesu varas ietvaros”. Tomēr man jāuzsver, ka šie novērojumi galvenokārt ir saistīti ar sistēmas darbību, nevis ar tās pamata struktūru, kas tomēr risina absurdo situāciju, kad nepastāv tiesības uz aizstāvību, kā aprakstīts spriedumā lietā Dutschke pret Secretary of State for the Home Department (Apelācijas Nr. TH 381/70 Immigration Appeals Tribunal ), kas kļuva par cause célèbre Apvienotās Karalistes juristu vidū pirms kādiem 30 gadiem. Par šo skat. Hepple., B. A., Aliens and Administrative Justice: the Dutschke Case, Modern Law Review Vol  34 (1971. gada septembris), 501.–519. lpp.
(90)  –	216. punkts.
(91)  –	Tiesa noteica, ka īpašais advokāts “var veikt būtisku funkciju, sabalansējot pilnīgas informācijas atklāšanas trūkumu un pilnīgas, atvērtas un vispusējas pierādījumu pārbaudes tiesas sēdē trūkumu, iesniedzot apsūdzētā vārdā apsvērumus slēgtajās sēdēs” (218. un 220. punkts).
(92)  –	A.  u.c. pret Apvienoto Karalisti (minēts 79. zemsvītras piezīmē, 205. un 220. punkts).
(93)  –	Skat. 2010. gada 29. jūnija spriedumu lietā C‑550/09 E un F
(Krājums, I‑6213. lpp., 57. punkts) un Kadi II
(minēts 76. zemsvītras piezīmē, 137. punkts).
(94)  –	Šo jautājumu vispusīgai analīzei skat. Spaventa, E. sprieduma analīzi, On the PMOI I judgment and the judgment under appeal (2009) 46 CML Rev., 1239. lpp.
(95)  –	Skat. lietu Kadi I
(minēta 24. zemsvītras piezīmē, 316. punkts).
(96)  –	Skat. tostarp 1970. gada 17. decembra spriedumu lietā 11/70 Internationale Handelsgesellschaft ( Recueil, 1125. lpp., 4. punkts), nesenāko spriedumu, Parlaments/Padome (minēts iepriekš 11. zemsvītras piezīmē, 35. punkts) un 2010. gada 8. septembra spriedumu lietā C‑409/06 Winner Wetten (Krājums, I‑8015. lpp., 58. punkts). Skat. arī Tridimas, T., Judicial Review and the Community judicature: towards a new European constitutionalism?, no: Principles of proper conduct for supranational, state and private actors in the European Union: towards a ius commune: essays in honour of Walter van Gerven, Intersentia, 2001, 71. lpp., kurā viņš apraksta Tiesas nostāju kā “konstitucionālās doktrīnas piemērošanu ar anglosakšu metodi”.
(97)  –	Skat. Spaventa, E., Counter-terrorism and fundamental rights: judicial challenges and legislative changes after the rulings in Kadi and PMOI, (tiks publicēts) The EU and Global Emergencies, Antoniadis. A., Schütze, R. and Spaventa, E. (red.), Hart Publishing, 2011, kurā viņa apraksta viedokli, ka iekļaušana sarakstā vispirms ir valsts kompetento iestāžu un/vai tiesu jautājums, kurā izmanto “Poncija Pilāta pieeju” un tad pauž viedokli, ka šāda pieeja ir “pilnībā neapmierinoša, jo Kopienu tiesai būtu jāvērtē Savienības tiesību aktu tiesiskums, un tikai tie, kas veic terora aktus Kopējās nostājas 2001/931 nozīmē, var tikt iekļauti sarakstā. Nav iemeslu, kāpēc Tiesai būtu jāatsakās no sava interpretēšanas un pārbaudes pienākuma par to, vai personas vai grupas iekļaušanai sarakstā ir pietiekami pierādījumi”. Skat. arī Eiropas Savienības Pamattiesību aģentūras ziņojumu, Valstu cilvēktiesību normas, pamata tiesību nostiprināšana ES I, 2010, kas konstatē, ka “ES dalībvalstīm ir samērā atšķirīga pieeja dažādu cilvēktiesību garantiju ievērošanas kontrolē” (5. lpp.).
(98)  –	Minēts iepriekš 77. zemsvītras piezīmē, 186. punkts.
(99)  –	Skat., piemēram, Hartas 51. panta 1. punktu. Saistībā ar pienākumu nodrošināt pamattiesību ievērošanu Eiropas Savienības līmenī skat. arī spriedumu lietā 11/70 Internationale Handelsgesellschaft
(minēts iepriekš 96. zemsvītras piezīmē, 4. punkts) un saistībā ar valsts tiesību un Eiropas Savienības tiesību atšķirībām 1997. gada 29. maija spriedumu lietā C‑299/95 Kremzow
( Recueil, I‑2629. lpp., 15. punkts). Skat. vispārīgi Kadi I
(minēts iepriekš 24. zemsvītras piezīmē, 285. punkts).
(100)  –	Minēts iepriekš 24. zemsvītras piezīmē. Lai arī lieta Kadi I bija par “tradicionālajiem” līdzekļu iesaldēšanas rīkojumiem atbilstoši ANO Drošības Padomes Rezolūcijai 1333 (2000), es neredzu nevienu iemeslu, kāpēc šie paši principi nevarētu tikt piemēroti “autonomiem” rīkojumiem saskaņā ar Rezolūciju 1373 (2001).
(101)  –	34. un 35. punkts.
(102)  –	Šajā ziņā skat. Kadi I
(minēts 24. zemsvītras piezīmē, 335. punkts).