61995CJ0126_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-126/95,
angaaende en anmodning, som Centrale Raad van Beroep (Nederlandene) i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for naevnte ret verserende sag,
A. Hallouzi-Choho
mod
Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank,
at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af artikel 41, stk. 1, i samarbejdsaftalen mellem Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og Kongeriget Marokko, undertegnet i Rabat den 27. april 1976 og godkendt paa Faellesskabets vegne ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2211/78 af 26. september 1978 (EFT L 264, s. 1),
har
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
sammensat af formanden for Anden Afdeling, G. Hirsch, som fungerende formand for Sjette Afdeling, og dommerne G.F. Mancini (refererende dommer) og J.L. Murray,
generaladvokat: G. Tesauro
justitssekretaer: ekspeditionssekretaer D. Louterman-Hubeau,
efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:
° A. Hallouzi-Choho ved advokat C.A.J. de Roy van Zuydewijn, Amsterdam
° Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank ved advokat E.H. Pijnacker Hordijk, Amsterdam
° den nederlandske regering ved juridish adviseur A. Bos, Udenrigsministeriet, som befuldmaegtiget
° Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved P. van Nuffel, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget,
paa grundlag af retsmoederapporten,
efter at der i retsmoedet den 24. april 1996 er afgivet mundtlige indlaeg af A. Hallouzi-Choho ved advokat C.A.J. de Roy van Zuydewijn, af Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank ved kontorchef i Sociale Verzekeringsbanks afdeling for Sociale Verzekeringsrecht en Internationale Zaken G.J. Vonk, som befuldmaegtiget, af den nederlandske regering ved adjunct-juridisch adviseur J.S. van den Oosterkamp, Udenrigsministeriet, som befuldmaegtiget, af den franske regering ved secrétaire des affaires étrangères C. Chavance, Udenrigsministeriets Direction des affaires juridiques, som befuldmaegtiget, og af Kommissionen ved P. van Nuffel,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 14. maj 1996,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 9. december 1994, indgaaet til Domstolens Justitskontor den 13. april 1995, har Centrale Raad van Beroep i henhold til EF-traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 41, stk. 1, i samarbejdsaftalen mellem Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og Kongeriget Marokko, undertegnet i Rabat den 27. april 1976 og godkendt paa Faellesskabets vegne ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2211/78 af 26. september 1978 (EFT L 264, s. 1, herefter "aftalen").
2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en sag mellem A. Hallouzi-Choho, der er marokkansk statsborger, og Bestuur van de Sociale Verzekeringsbank, Amsterdam (herefter "SVB"), vedroerende en beslutning, hvorved det blev afslaaet at tilkende visse ydelser ved alderdom.
3 Det fremgaar af sagen, at A. Hallouzi-Choho er gift med en pensioneret marokkansk arbejdstager. Hun er bosiddende med sin aegtefaelle i Nederlandene, hvor sidstnaevnte har vaeret ansat som loenmodtager og oppebaerer en alderspension i henhold til den nederlandske lovgivning. Hun har aldrig selv vaeret arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende inden for Faellesskabet.
4 Da A. Hallouzi-Choho den 1. juli 1991 fyldte 65 aar, blev hun tildelt en alderspension i henhold til den nederlandske lovgivning.
5 I Nederlandene er der ved Algemene Ouderdomswet (lov om almindelig alderdomsforsikring, herefter "AOW") indfoert en almindelig alderspensionsordning, som omfatter alle personer med bopael i Nederlandene samt personer, som har loennet beskaeftigelse dér og derfor er indkomstskattepligtige. Forsikring i henhold til AOW forudsaetter, at der betales bidrag.
6 Stoerrelsen af alderspensionen er afhaengig af det antal aar, den paagaeldende har vaeret forsikret mellem det fyldte femtende og det fyldte femogtresindstyvende aar. For at oppebaere fuld alderspension skal der vaere tilbagelagt en forsikringsperiode paa 50 aar. Naar forsikringsperioden er under 50 aar, nedsaettes den fulde pension med 2% for hvert aar uden forsikring.
7 Da AOW er traadt i kraft den 1. januar 1957, vil ingen foer aar 2007 kunne goere krav paa fuld AOW-pension. For at afhjaelpe denne situation foreskriver AOW i artikel 55 og 56 en overgangsordning, hvorefter perioder fra det fyldte femtende aar og til den 1. januar 1957 kan sidestilles med forsikringsaar i henhold til AOW, saafremt vedkommende har boet i Nederlandene mellem sit fyldte nioghalvtredsindstyvende og sit fyldte femogtresindstyvende aar, forbliver i Nederlandene efter sit fyldte femogtresindstyvende aar og har nederlandsk statsborgerskab.
8 Den sidstnaevnte betingelse finder imidlertid ikke anvendelse paa personer, der henhoerer under anvendelsesomraadet for Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6, herefter "forordning nr. 1408/71"), paa arbejdstagere, som er statsborgere i en af Det Europaeiske OEkonomiske Samarbejdsomraades medlemsstater, samt paa statsborgere i et land, med hvilket Kongeriget Nederlandene har indgaaet en bilateral overenskomst om social sikring, som indeholder en ordning om sidestilling med nederlandske statsborgere. Desuden er kravet om nederlandsk statsborgerskab blevet lempet ved kongelig anordning af 15. november 1985 med senere aendringer, der foreskriver, at udlaendinge, der efter deres fyldte tyvende aar har boet i Nederlandene i en periode af femten aar, uafbrudt eller ej, skal sidestilles med nederlandske statsborgere, mens de er bosat i Nederlandene, for saa vidt som de fem aar umiddelbart forud for deres fyldte femogtresindstyvende aar har vaeret bosat dér uden afbrydelse.
9 Ved beregningen af A. Hallouzi-Choho' s pension afslog SVB at tage hensyn til den fiktive forsikringsperiode mellem hendes fyldte femtende aar og den 1. januar 1957 med den begrundelse, at hun ikke opfyldte betingelsen vedroerende nederlandsk statsborgerskab og heller ikke opfyldte betingelserne for at kunne sidestilles med en nederlandsk statsborger i henhold til bestemmelserne i den kongelige anordning af 15. november 1985.
10 SVB afslog derfor at tilkende A. Hallouzi-Choho enhver ret til overgangsydelser i henhold til AOW og anvendte en reduktionssats paa 78% paa hendes alderspension, idet SVB ved beregningen af denne pension kun tog hensyn til de elleve aar, hvori hun havde vaeret bosat i Nederlandene forud for sit fyldte femogtresindstyvende aar.
11 Det er ubestridt, at A. Hallouzi-Choho bortset fra betingelsen om nederlandsk statsborgerskab opfylder alle de oevrige betingelser for anvendelsen af overgangsordningen i henhold til AOW' s artikel 55 og 56.
12 A. Hallouzi-Choho anlagde sag til proevelse af SVB' s afslag paa at tilkende hende overgangsfordele i henhold til AOW. Sagen verserer i oejeblikket for Centrale Raad van Beroep.
13 A. Hallouzi-Choho har for Centrale Raad van Beroep gjort gaeldende, at det fremgaar af dommen af 31. januar 1991 (sag C-18/90, Kziber, Sml. I, s. 199), at aftalens artikel 41, stk. 1, forbyder medlemsstaternes myndigheder at laegge ansoegerens marokkanske statsborgerskab til grund for afslag paa sociale sikringsydelser som de i AOW foreskrevne overgangsfordele. A. Hallouzi-Choho boer derfor behandles paa samme maade som en person med nederlandsk statsborgerskab og kan derfor oppebaere disse ydelser.
14 SVB har derimod anfoert, at A. Hallouzi-Choho ikke kan goere krav paa de overgangsfordele, der er foreskrevet ved AOW, fordi hun ikke opfylder betingelsen om nederlandsk statsborgerskab og heller ikke opfylder betingelserne for at kunne sidestilles med en nederlandsk statsborger. Domstolens praksis har i oevrigt anerkendt den saerlige karakter af AOW' s overgangsordning, som bestaar i, at perioder forud for den 1. januar 1957, for hvilke der tilkendes en alderspension i henhold til AOW' s artikel 55 og 56, ikke er reelle forsikringsperioder, da den paagaeldende ikke skal betale bidrag for disse perioder, og da det eneste forsikringskriterium i Nederlandene er bopaelskravet (jf. dom af 2.5.1990, C-293/88, Winter-Lutzins, Sml. I, s. 1623).
15 Centrale Raad van Beroep har anfoert, at Domstolen i naevnte dom har udtalt, at bilag VI, afsnittet "Nederlandene", punkt 2, til forordning nr. 1408/71 fastsaetter saerlige bestemmelser for anvendelsen paa AOW' s overgangsordning af princippet om ophaevelse af bopaelsbestemmelser i henhold til forordningens artikel 10, og at disse bestemmelser er begrundet i den omstaendighed, at naevnte artikel 10 ikke uden begraensning kan anvendes paa en ordning med almindelig alderdomsforsikring, hvorefter det er tilstraekkeligt blot at have bopael i Nederlandene. Centrale Raad van Beroep har dog konstateret, at aftalen ikke indeholder nogen tilsvarende bestemmelse som dette bilag VI, og at den heller ikke foreskriver, at reglerne i dette bilag skal finde analog anvendelse.
16 Da Centrale Raad van Beroep er af den opfattelse, at tvisten rejser problemer om fortolkningen af faellesskabsretten, har den forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal:
"Skal artikel 41, stk. 1, i samarbejdsaftalen mellem Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og Kongeriget Marokko fortolkes saaledes, at denne bestemmelse er til hinder for, at der stilles krav om besiddelse af nederlandsk statsborgerskab over for en aegtefaelle ° som er familiemedlem efter aftalens artikel 41, stk. 1 ° til en marokkansk arbejdstager med henblik paa erhvervelse af ret til overgangsfordele efter den nederlandske Algemene Ouderdomswet?"
17 Det bemaerkes indledningsvis med henblik paa besvarelsen af dette spoergsmaal, at artikel 41, som er indeholdt i aftalens afsnit III om samarbejde paa arbejdskraftsomraadet, i stk. 1 bestemmer foelgende:
"Med forbehold af bestemmelserne i de foelgende stykker skal der over for arbejdstagere med marokkansk statsborgerskab og medlemmer af deres familie, der bor hos dem, anvendes en social sikringsordning, som udelukker enhver forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet i forhold til statsborgere i de medlemsstater, hvor de er beskaeftiget."
18 Artiklens foelgende stykker vedroerer sammenlaegning af forsikrings-, beskaeftigelses- og bopaelsperioder tilbagelagt i de forskellige medlemsstater, familieydelser for arbejdstagernes familiemedlemmer, som bor inden for Faellesskabet, og overfoersel til Marokko af pensioner, aldersrenter, efterladtepensioner, erstatning for arbejdsulykker, erhvervssygdomme eller invaliditet.
Den umiddelbare anvendelighed af aftalens artikel 41, stk. 1
19 Det fremgaar af Domstolens faste praksis (jf. ovennaevnte dom i Kziber-sagen, praemis 15-22, og dom af 20.4.1994, sag C-58/93, Yousfi, Sml. I, s. 1353, praemis 16), at der af aftalens artikel 41, stk. 1, som efter sin ordlyd klart, praecist og ubetinget opstiller et forbud mod forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet af arbejdstagere med marokkansk statsborgerskab og deres familiemedlemmer, der bor hos dem, for saa vidt angaar social sikring kan udledes en klar og praecis forpligtelse, hvis opfyldelse og retsvirkninger ° for alle andre spoergsmaal end dem, der omhandles i artiklens stk. 2, 3 og 4 ° ikke er betinget af, at der udstedes yderligere retsakter. I disse domme tilfoejede Domstolen, at den omstaendighed, at aftalen har til formaal at fremme et generelt samarbejde mellem de kontraherende parter, herunder hvad angaar arbejdskraften, bekraefter, at princippet om forbud mod forskelsbehandling i artikel 41, stk. 1, efter sin beskaffenhed indgaar i fastlaeggelsen af den enkelte borgers retsstilling.
20 Domstolen udledte heraf (jf. ovennaevnte dom i Kziber-sagen, praemis 23, og i Yousfi-sagen, praemis 17), at denne bestemmelse er umiddelbart anvendelig, saaledes at de borgere, der er omfattet af bestemmelsen, kan paaberaabe sig den ved de nationale retsinstanser.
Raekkevidden af aftalens artikel 41, stk. 1
21 Med henblik paa at fastslaa raekkevidden af forbuddet mod forskelsbehandling i aftalens artikel 41, stk. 1, maa det undersoeges, dels om en person som sagsoegeren i hovedsagen er omfattet af denne artikels personelle anvendelsesomraade, dels om ydelser som de i hovedsagen omhandlede overgangsfordele i henhold til AOW er omfattet af begrebet social sikringsordning ifoelge naevnte bestemmelse.
22 Hvad for det foerste angaar det personelle anvendelsesomraade for aftalens artikel 41, stk. 1, bemaerkes, at denne bestemmelse foerst og fremmest finder anvendelse paa arbejdstagere med marokkansk statsborgerskab, idet dette begreb ifoelge fast praksis (jf. ovennaevnte dom i Kziber-sagen, praemis 27, og i Yousfi-sagen, praemis 21) omfatter saavel erhvervsaktive arbejdstagere som arbejdstagere, der har forladt arbejdsmarkedet efter at have naaet en saadan alder, at de har krav paa alderspension.
23 Det bemaerkes endvidere, at aftalens artikel 41, stk. 1, ogsaa finder anvendelse paa disse arbejdstageres familiemedlemmer, der bor hos dem i den medlemsstat, hvor de er eller har vaeret beskaeftiget.
24 Herefter er en person som sagsoegeren i hovedsagen i sin egenskab af aegtefaelle til en vandrende marokkansk arbejdstager, som bor hos ham i den medlemsstat, i hvilken denne arbejdstager oppebaerer en alderspension efter at have vaeret beskaeftiget dér, omfattet af aftalens artikel 41, stk. 1.
25 Hvad dernaest angaar begrebet social sikringsordning i aftalens artikel 41, stk. 1, fremgaar det af ovennaevnte domme i Kziber-sagen, praemis 25, og i Yousfi-sagen, praemis 24, at det maa fastlaegges analogt med indholdet af det samme begreb i forordning nr. 1408/71.
26 Artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, som opregner de forskellige sociale sikringsgrene, der henhoerer under forordningens anvendelsesomraade, naevner udtrykkeligt under litra c) ydelser ved alderdom.
27 Det foelger heraf, at ydelser som de i AOW foreskrevne overgangsydelser, der udgoer et tillaeg til den alderspension, som udbetales til den paagaeldende, henhoerer under anvendelsesomraadet for forordning nr. 1408/71 og derfor under anvendelsesomraadet for aftalens artikel 41, stk. 1.
28 Foelgelig indebaerer det i aftalens artikel 41, stk. 1, indeholdte princip om udelukkelse af enhver forskelsbehandling paa grund af nationalitet paa omraadet for social sikring, at en vandrende marokkansk arbejdstagers aegtefaelle ° som er bosat paa den medlemsstats omraade, hvori denne arbejdstager har vaeret beskaeftiget, og som opfylder samtlige betingelser, bortset fra betingelsen om statsborgerskab, for at kunne blive tildelt ydelser som de i AOW foreskrevne overgangsfordele for personer, som er bosat i den paagaeldende medlemsstat ° ikke kan meddeles afslag paa en ansoegning om disse ydelser under henvisning til hendes statsborgerskab.
29 SVB har imidlertid anfoert, at en kvindelig marokkansk statsborger, der er gift med en vandrende marokkansk arbejdstager, men som aldrig selv har haft status som arbejdstager, ikke kan paaberaabe sig aftalens artikel 41, stk. 1, for at faa tildelt ydelser som de i AOW foreskrevne overgangsfordele, med den begrundelse, at det i den nationale relevante lovgivning anses for en selvstaendig rettighed og ikke som en afledt rettighed erhvervet af den paagaeldende paa grundlag af vedkommendes egenskab af familiemedlem til en vandrende arbejdstager.
30 Det er herved tilstraekkeligt at bemaerke, at det personelle anvendelsesomraade for aftalens artikel 41, stk. 1, ikke er identisk med det personelle anvendelsesomraade for forordning nr. 1408/71, som defineret i artikel 2, hvorfor den retspraksis, som sondrer mellem afledte rettigheder og selvstaendige rettigheder for familiemedlemmer til vandrende arbejdstagere i henhold til forordning nr. 1408/71 ° hvilken praksis i oevrigt for nylig er blevet praeciseret ved dommen af 30. april 1996 (sag C-308/93, Cabanis-Issarte, Sml. I, s. 2097) ° ikke kan overfoeres paa aftalen, saaledes som det fremgaar af ovennaevnte dom i Kziber-sagen (jf. tilsvarende dom af 5.4.1995, sag C-103/94, Krid, Sml. I, s. 719, praemis 39, vedroerende artikel 39, stk. 1, i samarbejdsaftalen mellem Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og Den Demokratiske Folkerepublik Algeriet, underskrevet i Algier den 26.4.1976 og godkendt paa Faellesskabets vegne ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2210/78 af 26.9.1978 (EFT L 263, s. 1), hvilken artikel er affattet i tilsvarende vendinger som artikel 41, stk. 1, i samarbejdsaftalen EOEF-Marokko).
31 Desuden har SVB samt den nederlandske og franske regering understreget, at den ved AOW indfoerte overgangsordning har en saerlig karakter, hvilket Domstolen har anerkendt i ovennaevnte dom i Winter-Lutzins-sagen, og som bestaar i den omstaendighed, at hensyntagen til perioder forud for den 1. januar 1957 ikke afhaenger af betaling af bidrag, men alene af bopael i Nederlandene. Det er herefter lovligt at begraense antallet af modtagere af overgangsydelser i henhold til AOW til at omfatte personer, der har en tilstraekkelig snaever tilknytning til Nederlandene, idet denne tilknytning baade udtrykkes i betingelsen vedroerende nederlandsk statsborgerskab og kravene om bopael i Nederlandene. Det maa i det mindste erkendes, at Domstolen har udtalt, at der kan ske analog anvendelse af ordningen i henhold til bilag VI, afsnittet "Nederlandene", punkt 2, til forordning nr. 1408/71, hvorefter der kan ske fravigelse af princippet om at lade bopaelsklausulerne i forordningens artikel 10 ude af betragtning med henblik paa at tage AOW' s saeregenheder i betragtning. I henhold til dette bilag kan en person som sagsoegeren i hovedsagen saaledes kun oppebaere overgangsydelse i henhold til AOW for de perioder, hvorunder hun mellem sit fyldte femtende aar og den 1. januar 1957 enten har vaeret bosat i Nederlandene eller haft loennet beskaeftigelse i denne stat, for saa vidt som denne person i seks aar har vaeret bosat paa en eller flere medlemsstaters omraade efter sit fyldte 59. aar.
32 Denne argumentation kan ikke tiltraedes.
33 Det skal herved for det foerste fastslaas, at i en sag som den, der verserer for den forelaeggende ret, er afslaget paa tildeling af sociale sikringsydelser begrundet i den omstaendighed, at vedkommende ikke har statsborgerskab i den paagaeldende medlemsstat og heller ikke paa grundlag af national lovgivning kan sidestilles med en statsborger i denne stat.
34 Det bemaerkes dernaest, at en person som sagsoegeren i hovedsagen opfylder samtlige de i vedkommende medlemsstats lovgivning fastsatte betingelser for at oppebaere de omtvistede ydelser, bortset fra betingelsen om statsborgerskab i denne medlemsstat.
35 Det i aftalens artikel 41, stk. 1, fastsatte princip om udelukkelse af enhver forskelsbehandling paa grund af nationalitet paa omraadet for social sikring af vandrende marokkanske arbejdstagere og medlemmer af deres familie, der bor hos dem, i forhold til statsborgere i de medlemsstater, hvor de er beskaeftiget, betyder imidlertid, at de personer, som er omfattet af denne bestemmelse, skal behandles, som om de var statsborgere i de paagaeldende medlemsstater.
36 Dette princip indebaerer derfor, at den paagaeldende medlemsstats myndigheder ved tildeling af en social sikringsydelse skal sidestille de personer, som henhoerer under anvendelsesomraadet for aftalens artikel 41, stk. 1, med denne stats egne statsborgere, saaledes at den paagaeldende nationale lovgivning ikke kan paalaegge disse personer supplerende eller strengere betingelser end dem, der finder anvendelse paa medlemsstatens statsborgere.
37 Herefter maa det anses for uforeneligt med dette princip, at der paa de personer, som er omfattet af denne bestemmelse, ikke blot anvendes krav om statsborgerskab i den paagaeldende medlemsstat, hvilket sidstnaevntes statsborgere noedvendigvis opfylder, men ligeledes betingelser saasom den, der foreskriver bopael paa medlemsstatens omraade i en periode af en bestemt laengde, naar denne periode er laengere end den, der kraeves af statens egne statsborgere, eller betingelser som den, der foreskriver udoevelse af loennet beskaeftigelse i den paagaeldende medlemsstat, hvilken betingelse ikke kraeves opfyldt af egne statsborgere.
38 Den af SVB og den nederlandske regering fremfoerte omstaendighed, hvorefter A. Hallouzi-Choho vil kunne sidestilles med nederlandske statsborgere paa grundlag af den kongelige anordning af 15. november 1985 og saaledes opnaa overgangsfordele i henhold til AOW fra februar 1996, for saa vidt som hun fortsat er bosat i Nederlandene, er irrelevant af samme grund.
39 Den nationale ordning foreskriver nemlig en supplerende bopaelsbetingelse, som ikke kraeves af den paagaeldende medlemsstats egne statsborgere, og er derfor uforenelig med det i aftalen indeholdte princip om forbud mod forskelsbehandling paa grund af nationalitet.
40 Paa grundlag af alt det ovenfor anfoerte skal Centrale Raad van Beroep' s spoergsmaal besvares med, at aftalens artikel 41, stk. 1, skal fortolkes saaledes, at den er til hinder for, at en medlemsstat med den begrundelse, at ansoegeren er marokkansk statsborger, afslaar at tildele ydelser, der ° ligesom overgangsfordelene i henhold til AOW ° er foreskrevet i dens lovgivning for statsborgere, der opfylder visse bopaelsbetingelser i denne stat, til en marokkansk arbejdstagers aegtefaelle, der opfylder disse bopaelsbetingelser.
Dommens tidsmaessige virkning
41 Den franske regering har under den mundtlige forhandling nedlagt paastand om, at Domstolen begraenser denne doms tidsmaessige virkning, saafremt den fastslaar, at det i aftalens artikel 41, stk. 1, indeholdte princip om forbud mod forskelsbehandling skal fortolkes saaledes, at en marokkansk arbejdstagers familiemedlemmer, der bor hos ham, kan oppebaere ydelser som de i AOW foreskrevne overgangsfordele. Regeringen har begrundet denne paastand med de alvorlige oekonomiske foelger, som en saadan dom vil have for medlemsstaternes sociale sikringsordninger.
42 Det bemaerkes herved, at Domstolen kun kan begraense den tidsmaessige virkning af en praejudiciel fortolkning, saafremt tvingende retssikkerhedsmaessige hensyn begrunder det.
43 Denne betingelse er imidlertid ikke opfyldt i den foreliggende sag.
44 Selv om det antages, at de oekonomiske foelger, som den franske regering har paaberaabt sig, skulle vaere godtgjort, kunne fortolkningen af aftalens artikel 41, stk. 1, ikke med rimelighed give anledning til nogen som helst uvished, naar henses til Domstolens faste praksis siden ovennaevnte dom i Kziber-sagen.
45 Herefter er der ikke anledning til at begraense denne doms tidsmaessige virkninger.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
46 De udgifter, der er afholdt af den nederlandske og franske regering samt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Centrale Raad van Beroep ved kendelse af 9. december 1994, for ret:
Artikel 41, stk. 1, i samarbejdsaftalen mellem Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og Kongeriget Marokko, undertegnet i Rabat den 27. april 1976 og godkendt paa Faellesskabets vegne ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2211/78 af 26. september 1978, skal fortolkes saaledes, at den er til hinder for, at en medlemsstat med den begrundelse, at ansoegeren er marokkansk statsborger, afslaar at tildele ydelser, der ° ligesom overgangsfordelene i henhold til AOW ° er foreskrevet i dens lovgivning for statsborgere, der opfylder visse bopaelsbetingelser i denne stat, til en marokkansk arbejdstagers aegtefaelle, der opfylder disse bopaelsbetingelser.