61985C0010
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
CARL OTTO LENZ
fremsat den 23. januar 1986 (
*1
)
Høje Domstol.
A —
Sagsøgeren i hovedsagen, som har givet anledning til den præjudicielle forelæggelse, jeg skal behandle i dag, lod i september 1978 sødmælkspulver med et fedtindhold på 24,5% (henhørende under pos. 04.02 A II b 2 i den fælles toldtarif), som var importeret fra Frankrig, ekspedere til fri omsætning. I den forbindelse skulle der betales monetære udligningsbeløb, jfr. bilag I til forordning nr. 1036/78 (EFT 1978 L 133, s. 1 ff.), som udgjorde 16 DM pr. 100 kg med tillæg af 0,65 DM pr. 1% fedtindhold.
Vedrørende disse beløb kan det allerede på dette sted anføres, at beløbene er fastsat ud fra den forudsætning, at prisen på sødmælkspulver (som foreskrevet i artikel 1, stk. 2, litra b), i forordning nr. 974/71), er afhængig af prisen på skummetmælkspulver og smør (for disse sidste produkter er der ligesom for visse ostesorter fastsat interventionsforanstaltninger inden for rammerne af den fælles markedsordning for mælk). Denne ordning beror på, at sødmælkspulver ikke henhører under de produkter, for hvilke der er fastsat interventionsforanstaltninger inden for rammerne af de fælles markedsordninger for landbrugsprodukter, jfr. artikel 1, stk. 2, litra a), i forordning nr. 974/71 (EFT 1971 I, s. 231). Foreligger der nemlig en sådan prisafhængighed er udligningsbeløbene efter artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 974/71 lig med virkningen på det pågældende produkts priser ved anvendelse af udligningsbeløbet på priserne for de produkter, som er nævnt i stk. 1 (der vedrører produkter, for hvilke der er fastsat interventionsforanstaltninger), dvs. priserne på de produkter, som det pågældende produkt er afhængig af. Endvidere bør det også allerede her nævnes, at der siden udstedelsen af forordning nr. 1824/77 er blevet taget hensyn til 50% af forarbejdningsomkostningerne i forbindelse med fremstillingen af skummetmælkspulver og smør (forholdsmæssigt efter indholdet af fedt og de øvrige bestanddele i skummetmælkspulver). Disse omkostninger blev oprindelig medtaget i beregningerne med 100%, men senere nedsat til 25% ved forordning nr. 1245/83 og er til sidst helt bortfaldet i medfør af forordning nr. 900/84.
Sagsøgeren i hovedsagen har gjort gældende, at det principielt er uforeneligt med de nævnte bestemmelser i forordning nr. 974/71 (artikel 1, stk. 2, litra b), og artikel 2, stk. 2) at fastsætte monetære udligningsbeløb for sødmælkspulver. Sagsøgeren finder det tillige uforeneligt med forordningens artikel 1, stk. 3 (som ændret ved forordning nr. 2746/72, EFT 1972 (28. 12., s. 20), der bestemmer følgende:
»Stk. 1 anvendes kun i det omfang, anvendelsen af de i nævnte stykke omhandlede valutamæssige foranstaltninger måtte medføre forstyrrelser i samhandelen med landbrugsvarer.
Efter sagsøgerens opfattelse består der ikke noget konkurrenceforhold mellem sødmælks- og skummetmælkspulver, hvilket er en betingelse efter forordningen og gældende retspraksis. Prisen på sødmælkspulver er således rent faktisk ikke afhængig af prisen på skummetmælkspulver og heller ikke med hensyn til fedtindholdet i mælken afhængig af prisen på smør. Tværtimod har sødmælkspulveret og de heri indeholdte bestanddele (skummetmælkspulver og fedt) hver sit marked, og priserne er bestemt af forskellige faktorer. Subsidiært gør sagsøgeren gældende, at det ved fastsættelsen af de monetære udligningsbeløb for sødmælkspulver er ulovmedholdeligt at tage hensyn til forarbejdningsomkostningerne i forbindelse med fremstillingen af sødmælkspulver og smør. Da de monetære udligningsbeløb — som det fremgår af den sjette betragtning til forordning nr. 974/71 — ikke må overstige de beløb, der er strengt nødvendige for at udligne virkningen af valutaforanstaltningerne på priserne for de basisprodukter, for hvilke der er fastsat interventionsforanstaltninger, kan denne efter forordningens artikel 2, stk. 2, kun beregnes ved at tage hensyn til de monetære udligningsbeløbs virkning på råstofpriserne.
Sagsøgeren har imidlertid ikke fået medhold i denne opfattelse ved Finanzgericht Baden-Württemberg, hvor sagen først blev anlagt. Det sagsøgende firma har herefter indbragt tvisten for Bundesfinanzhof ved revisionsanke.
Bundesfinanzhof finder, at der er berettiget tvivl om gyldigheden af forordning nr. 1036/78, navnlig fordi den anser det for tvivlsomt, om prisen på sødmælkspulver rent faktisk er afhængig af prisen på skummetmælkspulver og smør (hvilke er de to eneste produkter, som kommer i betragtning i denne sammenhæng, og for hvilke der er fastsat interventionsforanstaltninger inden for rammerne af den fælles markedsordning for mælk- og mejeriprodukter, jfr. forordning nr. 804/68, EFT 1968 I, s. 169). Som følge heraf har Bundesfinanzhof ved kendelse af 11. december 1984 udsat sagen og i medfør af EØF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål :
»1)
Havde Kommissionen for De europæiske Fællesskaber i medfør af artikel 1 i forordning nr. 974/71 beføjelse til at fastsætte udligningsbeløb for sødmælkspulver henhørende under pos. 04.02 A II b 2 i den fælles toldtarif, som i 1978 blev indført til Forbundsrepublikken Tyskland fra Frankrig, således som dette skete ved forordning (EØF) nr. 1036/78, bilag I, del 5?
2)
Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, havde Kommissionen for De europæiske Fællesskaber da i medfør af artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 974/71 beføjelse til ved beregningen af virkningen på priserne for sødmælkspulver også at tage hensyn til forarbejdningsomkostningerne for skummetmælkspulver og smør, således som det skete ved Kommissionens forordning nr. 1036/78?«
B —
Efter alt det i sagen fremførte har jeg dannet mig følgende opfattelse af de forelagte spørgsmål.
1. Det første spørgsmål
For de produkter, for hvilke der ikke er fastsat nogen interventionsforanstaltninger inden for rammerne af en fælles markedsordning — således som det er tilfældet med sødmælkspulver — kan der ifølge forordning nr. 974/71 kun fastsættes monetære udligningsbeløb, dels såfremt produkterne er omfattet af den fælles markedsordning (hvilket er tilfældet med sødmælkspulver, jfr. artikel 1 i forordning nr. 804/68), dels såfremt det er godtgjort, at produktets pris er afhængig af prisen på de produkter, for hvilke der er fastsat interventionsforanstaltninger inden for rammerne af den pågældende fælles markedsordning. Endvidere er det en betingelse for at indføre monetære udligningsbeløb, at anvendelsen af de valutamæssige foranstaltninger, som er nævnt i artikel 1 i forordning nr. 974/71, medfører forstyrrelser i samhandelen med landbrugsprodukter.
Som det delvis fremgår af det tidligere nævnte er sagsøgeren i hovedsagen af den opfattelse, at sødmælkspulver ikke opfylder disse betingelser. Således henviser sagsøgeren navnlig til, at det på ingen måde er nødvendigt at anvende monetære udligningsbeløb for at undgå forstyrrelser i samhandelen med interventionsprodukter. Tværtimod er det godtgjort, at opkrævningen af monetære udligningsbeløb for sødmælkspulver medfører forstyrrelser. Dette har sagsøgeren forsøgt at anskueliggøre ved at fremlægge en række beregninger, som viser beløbenes skadelige virkninger for de indførsler fra Frankrig, som blev foretaget på det pågældende tidspunkt (jfr. s. 19 i sagsøgerens indlæg). Ifølge Kommissionen har sagsøgeren imidlertid ved beregningerne taget hensyn til en række irrelevante omstændigheder (hvilket jeg senere skal komme tilbage til). Under alle omstændigheder har sagsøgeren efter Kommissionens opfattelse anlagt en for restriktiv fortolkning af forordning nr. 974/71. Der kan nemlig ikke stilles krav om, at prisafhængigheden er matematisk godtgjort, men det kræves blot efter artikel 1, stk. 2, litra b), at den indbyrdes afhængighed mellem de nævnte markedsfaktorer fremgår med tydelighed. Under hensyn hertil kan man umuligt nå frem til det resultat, at den omtvistede forordning skulle være i strid med grundforordningen vedrørende de monetære udligningsbeløb, forordning nr. 974/71, og med den retspraksis, der har udviklet sig på området.
Hvad angår dette første af de omtvistede spørgsmål, er jeg nået til den overbevisning, at Kommissionen nok har fremført de bedste argumenter til støtte for sin opfattelse.
a)
Hvad angår den første af de nævnte betingelser (betingelsen om, at prisen på sødmælkspulver skal være afhængig af priserne på interventionsprodukterne), må det ganske vist indrømmes, at der på grund af de mange forskellige anvendelsesmuligheder næppe er nogen direkte konkurrence mellem sødmælkspulver og interventionsprodukterne, navnlig skummetmælkspulver, hvilket er sagsøgerens hovedargument. Dette fastslog Domstolen i dommen i sag 8/78 (
1
), hvorved den knyttede tråden til de bemærkninger vedrørende spørgsmålet, som Kommissionen havde fremsat i sag 28/76 (
2
). I førstnævnte dom i sag 8/78 hedder det således i præmis 26:
»Med hensyn til anbringendet fra sagsøgerne i hovedsagen om, at sødmælkspulver blev erstattet med skummetmælkspulver, tilsat smørfedt, skal det bemærkes, at dette anbringende om ’substitution’ støtter Kommissionens opfattelse, hvorefter der er tale om to forskellige varer, der normalt ikke konkurrerer med hinanden.«
Dette er imidlertid ikke det eneste afgørende. I dommen i sag 95/80 (
3
), fastslog Domstolen nemlig, at prisafhàngighed i forordning nr. 974/7l's forstand H.a. kan bestå i et konkurrenceforhold mellem et bestemt produkt og andre produkter, som henhører under samme markedsordning (jfr. præmis 9). Som fremhævet af Kommissionen er det påfaldende, at man kan se en tydelig, parallel udvikling i priserne på hhv. sødmælkspulver og skummetmælkspulver, hvilket tyder på, at der findes en indbyrdes prisafhængighed. Der er sæledes ikke nogen klar forskel i de to priskurver (dette foranledigede i sag 131/77 (
4
) Domstolen til at antage, at priserne var uafhængige af hinanden). Jeg kan herom henvise til de statistiske tabeller, Kommissionen har fremlagt vedrørende perioden 1976-1983. De diagrammer vedrørende perioden 1973-1976, som er fremlagt af sagsøgeren, og som viser prisudviklingen i bestemte lande inden for Fællesskabet og på verdensmarkedet peger i samme retning, hvilket vanskeligt kan tilbagevises blot med henvisning til sagsøgerens erklæring om, at når prisniveauet generelt stiger, følger prisen på sødmælkspulver ofte også med.
Der findes imidlertid en anden og væsentligere betragtning, ikke mindst når henses til, at sagsøgeren har kritiseret, at Kommissionen ikke har givet en repræsentativ beskrivelse af prisudviklingen, men kun for visse bestemte perioder.
Det er nemlig en særegenhed ved markedsordningen for mælk og mejeriprodukter, at basisproduktet sødmælk ikke er egnet til interventionsforanstaltninger. Inden for mejerisektoren er det gennem interventionsforanstaltningerne — navnlig for smør og skummetmælkspulver — at man sikrer mælkeproducenten passende indtægter. Disse foranstaltninger skal, som det udtrykkeligt siges i dommene i sagerne 28/76 (
2
) og 8/78 (
1
), bidrage til, at man når op på indikativprisen. Man kan altså sige, at sødmælksprisen afhænger af priserne på de nævnte interventionsprodukter (sødmælkspulver og smør) og i væsentlig grad påvirkes heraf, selv om der stadig findes et spillerum for markedskræfterne, så der — som anført af sagsøgeren — indtræffer svingninger, også af regional art, i den pris, der faktisk betales for mælken. Man kan imidlertid også sige, at prisen på sødmælkspulver i væsentlig grad påvirkes af prisen på malk. Dette kan imidlertid ikke være anderledes under hensyn til den store andel, som prisen på mælk udgør af omkostningerne til fremstillingen af sødmælkspulver (805 ud af 1037 FF, dvs. omkring 80%, jfr. herved beregningen på s. 19 i sagsøgerens indlæg), hvilket også det sagsøgende firma selv erkender, om end firmaet herudover har anført, at prisen på sødmælkspulver også påvirkes af andre faktorer (såsom emballagen, betalingsvilkårene, distributionsomkostningerne, stigningen i efterspørgslen om efteråret eller til eksportformål). Det kan således ikke nægtes, at prisen på sødmælkspulver i hvert fald indirekte — så at sige — er afhængig af priserne på interventionsprodukterne (navnlig på skummetmælkspulver). Man kan imidlertid ikke anse det for stridende mod selve ordningen at tage hensyn til sådanne markedssammenhænge ved anvendelsen af forordning nr. 974/71. Ligesom Kommissionen er jeg af den opfattelse, at der er holdepunkt herfor i retspraksis. Jeg skal herom navnlig henvise til dommen i sag 95/80 (
3
), hvori det hedder i præmis 9:
»Det afhængighedsbegreb, der er henvist til i forordning nr. 974/71, betegner ikke alene, at prisen på en bestemt vare er direkte afledt af prisen på en vare, for hvilken der er fastsat interventionsforanstalt ninger, men også at prisen på en vare er afhængig af priserne som helhed på det pågældende marked, hvor prisniveauet er holdt oppe ved hjælp af forskellige interventionsforanstaltninger.«
b)
Der kan altså næppe være tvivl om, at betingelsen i artikel 1, stk. 2, litra b), i forordning nr. 974/71 er opfyldt. Hvad dernæst angår risikoen for forstyrrelser i henhold til artikel 1, stk. 3, skal jeg yderligere bemærke følgende.
Det er her vigtigt for det første at fastslå, at institutionerne råder over et videre spillerum for skønnet, fordi der er tale om bedømmelse af komplicerede økonomiske forhold. Den retslige prøvelse er derfor alene koncentreret om, hvorvidt der foreligger en åbenbar fejl eller magtfordrejning, eller om institutionerne åbenbart har overskredet deres skønsmæssige beføjelse (jfr. dommene i sagerne 29/77 (
3
) og 12/78 (
5
). Endvidere er det vigtigt at være opmærksom på, at man her ikke blot skal tage hensyn til forstyrrelser i selve interventionsordningen, dvs. i forbindelse med interventionsprodukterne (hvilket var det væsentligste på det tidspunkt, da de monetære udligningsbeløb blev indført), men at man nu generelt skal tage hensyn til eventuelle forstyrrelser af samhandelen inden for Fællesskabet og risikoen for en omlægning af handelsstrømmene (som det var tilfældet i de to sidstnævnte sager). Det er altså markedet for de produkter, for hvilke der er fastsat monetære udligningsbeløb, der står i centrum af overvejelserne, men det kan også være markedet for de produkter, som konkurrerer med de førstnævnte produkter (jfr. dom i sag 95/80 (
6
).
Kommissionens frygt for, at man i mangel af monetære udligningsbeløb for sødmælkspulver måtte regne med forstyrrelser på markedet for mælk og mejeriprodukter, kan vel derfor næppe anses for en åbenbar fejl eller for at være helt uden relevans, eftersom der af sødmælkspulver kan fremstilles mælk og andre mejeriprodukter. Heroverfor kan man i hvert fald ikke nøjes med at henvise til, at der i visse medlemsstater findes ordninger, som forbyder efierligning af mælk og mejeriprodukter (således som det synes at være tilfældet i Forbundsrepublikken Tyskland, Frankrig og Luxembourg). For bortset fra, at sådanne ordninger kan tænkes at blive tilsidesat, er det på ingen måde sikkert, at det nævnte forbud også finder anvendelse på de nævnte tilfælde. På samme måde er ej heller indvendingen med henvisning til omkostningerne i forbindelse med sådanne omgåelsestransaktioner afgørende. Omkostningerne i forbindelse med forarbejdning af mælkepulver til sødmælk kan således ikke være særlig store, og hvad angår den videre forarbejdning til andre produkter, kan denne meget vel tænkes udbyttegivende, såfremt den prisforskel mellem medlemsstaterne, som er forårsaget af valutaforanstaltningerne, når en vis størrelse.
Endvidere var frygten for, at der i mangel af monetære udligningsbeløb ville ske handelsomlægninger og forstyrrelser på markedet for sødmælkspulver, begrundet. Som Domstolen ved, blev der vedrørende dette spørgsmål anstillet forskellige beregninger under sagen, først af det sagsøgende firma (hvormed det ville påvise, at det er de monetære udligningsbeløb, der fremkalder forstyrrelserne), dernæst af Kommissionen (som anførte en række korrektioner, for så vidt angår de franske priser på sødmælkspulver), og så igen af sagsøgeren, som betegnede de af Kommissionen oplyste markedspriser i Frankrig som delvis urigtige, og som foreholdt Kommissionen, at den i sine beregninger ikke tog hensyn til transportomkostningerne og importørens fortjeneste. Såfremt man nemlig, med hensyn til det foreliggende spørgsmål, går ud fra de sidstnævnte beregninger, som er fremlagt af sagsøgeren (som kun vedrører markedspriserne, og hvori der med rette ses bort fra de omkostninger, sagsøgeren oprindeligt betegnede som den franske leverandørs særlige fremstillingsomkostninger), fremgår det, at de franske konkurrenters priser på det tyske marked (når bortses fra de monetære udligningsbeløb) lå väsentligt under de øvrige priser på det tyske marked (
7
) på de tidspunkter, som er nævnt i oversigten (juni 1978, september 1978 og maj 1979). Dette gør det sikkert berettiget at antage, at man uden de monetære udligningsbeløb for sødmælkspulver måtte regne med, at der indtrådte forstyrrelser på markedet.
På den anden side bør bemærkes, at selv om de af sagsøgeren foretagne beregninger viser, at de monetære udligningsbeløb påfører de franske producenter visse ulemper, kan dette ikke i sig selv bringe ordningens retmæssighed i tvivl. Selv om man nemlig ikke kan nægte, at de monetære udligningsbeløb medfører en vis »overkompensation« af prisforskellene, udgør denne dog selv efter sagsøgerens beregninger (hvis rigtighed der ikke er grund til at efterprøve i detaljer, da dette ikke er genstand for den foreliggende sag) ikke mere end omkring højst 20 DM pr. 100 kg. Målt efter varens markedsværdi er der imidlertid kun tale om en forskel på mindre end 5%, hvilket endog ligger inden for den fortjenstmargen, Domstolen ikke nærede nogen betænkelighed ved at acceptere i andre sager (jeg skal herved henvise til dommene i sagerne 39/84 (
8
) og 46/84 (
9
), hvori de monetære udligningsbeløb for forarbejdede produkter lå henholdsvis 5,9% og 4,3% under de monetære udligningsbeløb, der var fastsat for basisprodukterne). Også disse sager drejede sig om, hvorvidt der var foretaget en korrekt vurdering af de monetære udligningsbeløb i en økonomisk kompliceret situation.
c)
Det første spørgsmål kan altså, som foreslået af Kommissionen, besvares bekræftende, således at der principielt ikke er grundlag for kritik af, at der i 1978 blev fastsat monetære udligningsbeløb for sødmælkspulver.
2. Det andet spørgsmål beror på, at der i de monetære udligningsbeløb for sødmælkspulver, som blev fastsat ved den i sagen anfægtede forordning, er indeholdt fremstillingsomkostninger til interventionsprodukteme skummetmælkspulver og smør, fordi man ved beregningen af de monetære udligningsbeløb gik ud fra interventionspriserne på de nævnte produkter, i forhold til hvor stor en bestanddel de udgjorde (som jeg allerede tidligere har nævnt, tog man dog på det pågældende tidspunkt kun hensyn hertil i et vist begrænset omfang).
Dette anser sagsøgeren, som tidligere anført, for uretmæssigt med den begrundelse, at der principielt kun kan fastsættes monetære udligningsbeløb for landbrugets basisprodukter og ikke for forarbejdede produkter. Sagsøgeren har således anført, at det af betragtningerne til forordning nr. 974/71 fremgår, at udligningsbeløbene ikke må være højere end de beløb, der er strengt nødvendige for at udligne valutaforanstaltningernes virkning på basisprodukternes priser, og udleder heraf, at for så vidt forarbejdede produkter ikke desto mindre kan komme i betragtning, kan der kun tages hensyn til den virkning på disse produkters priser, som skyldes anvendelsen af de monetære udligningsbeløb på basisprodukterne (uden forarbejdningsomkostninger).
Denne opfattelse har Kommissionen fulgt ved udstedelse af bestemmelserne fra 1984, således at der ved beregningen overhovedet ikke tages hensyn til forarbejdningsomkostningerne, fordi Kommissionen selv på det tidspunkt var nået frem til den opfattelse, at forskellen mellem den repræsentative kurs og markedskursen kun slår igennem på basisprodukterne, og at forarbejdningsomkostningerne er undergivet de normale valutasvingninger. Kommissionen mente imidlertid oprindeligt at kunne (og også burde) gå anderledes frem, og anser det ligesom før for det rigtigste, at den er gået frem i etaper på grundlag af de indvundne erfaringer ved et omhyggeligt studium af markedet, og at den kun gradvis har afskaffet medregningen af forarbejdningsomkostningerne, således som jeg tidligere har redegjort for ved beskrivelsen af de faktiske omstændigheder.
Vedrørende det her omtvistede punkt skal jeg anføre yderligere en række bemærkninger.
a)
Først skal jeg nævne to konklusioner, som kan uddrages af hidtidig retspraksis.
Det er for det første vigtigt at holde sig for øje, at Kommissionen ved bestemmelsen af »incidensen« i henhold til artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 974/71 råder over et vidt skøn (således som det f.eks. er fastslået i sag 4/79 (
10
). På baggrund heraf kunne Domstolen bl.a. acceptere, at der ikke i sagerne 39/84 og 46/84 var foretaget en nøjagtig matematisk udligning mellem det monetære udligningsbeløb, der blev pålagt basisproduktet, og det beløb, der blev pålagt følgeproduktet. For det andet kan man med sikkerhed ikke udlede af den omstændighed alene, at Kommissionen gradvis lod de forarbejdningsomkostninger, som løber på ved fremstillingen af interventionsprodukterne, udgå ved beregningen af det monetære udligningsbeløb for sødmælkspulver, at den tidligere handlede retsstridigt ved at medtage disse omkostninger. Herom kan henvises til dommen i sagerne 71 og 72/84 (
11
), hvori det statueredes, at den omstændighed, at der er indført en ny metode for beregningen af de monetære udligningsbeløb, og at disse beløb senere blev nedsat, ikke gør det berettiget at drage de tidligere afgørelser herom i tvivl (jfr. præmis 38).
b)
For at kunne besvare de principielle spørgsmål, der er forelagt, er det desuden vigtigt at have systemet i artikel 2 i forordning nr. 974/71 for øje, samt at tænke på, at man i henhold til den fælles markedsordning for mælk ikke foretager nogen interventioner vedrørende basisproduktet, men forsøger at gennemføre de mål, der er foreskrevet i EØF-traktatens artikel 39, i kraft af interventionsforanstaltningerne for de forarbejdede produkter. Efter artikel 2 er det således interventionspriserne, der er det bestemmende grundlag for fastsættelsen af de monetære udligningsbeløb. Når priserne på de forarbejdede produkter smør og skummetmælkspulver imidlertid spiller en afgørende rolle i den fælles markedsordning for mælk, og det principielt er korrekt at lægge disse priser til grund ved beregningen af de monetære udligningsbeløb for de øvrige produkter, som er omfattet af markedsordningen, kan man utvivlsomt ikke kritisere, at man har ladet de forarbejdningsomkostninger, som er indeholdt i priserne på interventionsprodukterne, få indvirkning på beregningen af de monetære udligningsbeløb. Ved indførelsen af de monetære udligningsbeløb for sødmælkspulver har Kommissionen således handlet i overensstemmelse med den gældende ordning og har holdt sig inden for rammerne af det skøn, som klart er tillagt den efter ordningen. Heroverfor kan betragtningen i den tidligere nævnte forordning næppe tillægges afgørende betydning, fordi den naturligvis kun sigter til det typiske tilfælde, hvor basisprodukterne står i centrum for markedsordningen, og hvor der er fastsat interventionsforanstaltninger for disse. Det må desuden erkendes, at man på daværende tidspunkt kunne nære begrundet frygt for, at der ville opstå konkurrencefordrejninger mellem de enkelte produkter og omlægninger i samhandelen med mælkeprodukter, såfremt der kun blev taget hensyn til forarbejdningsomkostningerne for interventionsprodukter, men ikke for produkter på et tilsvarende forarbejdningstrin. Først da omhyggelige markedsiagttagelser over et længere tidsrum havde vist, at der var tale om en ubegrundet frygt, var der anledning til at foretage en korrektion (hvorved der i øvrigt, vurderet i absolutte tal, ikke fandt nogen betydelig nedsættelse sted, også selv om man allerede første gang undlod at medregne 50% af forarbejdningsomkostningerne).
c)
Jeg er herefter af den opfattelse, at også det andet spørgsmål må besvares bekræftende. Jeg kan således sammenfattende fastslå, at jeg ikke finder grundlag for at drage gyldigheden af forordning nr. 1036/78 i tvivl, hvormed det er overflødigt at gå ind på det af sagsøgeren rejste spørgsmål om, hvilke følger, der i givet fald bør drages af en konstatering af ugyldigheden, dvs. navnlig om EØF-traktatens artikel 174, stk. 2, skal bringes i anvendelse, og i givet fald hvorledes.
C —
På grundlag af det anførte skal jeg foreslå Domstolen at besvare de af Bundesfinanzhof forelagte spørgsmål med, at sagen har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af forordning nr. 1036/78 som følge af den omstændighed, at der ved forordningens bilag I blev fastsat monetære udligningsbeløb for sødmælkspulver henhørende under pos. 04.02 A II b 2.
BILAG
Juni 1978
5. 9. 1978.
16. 5. 1979
Kommissionen
sagsøgeren
Kommissionen
sagsøgeren
Kommissionen
sagsøgeren
1)
Markedsprisen for 100 kg sødmælkspulver i Frankrig
813,33 FF
925,00 FF
939,33 FF
939,33 FF
976,77 FF
976,77 FF
2)
Monetære udligningsbeløb i Frankrig ( + )
85,42 FF
85,42 FF
66,19 FF
66,19 FF
46,64 FF
46,64 FF
903,75 FF
1 010,42 FF
1 005,52 FF
1 005,52 FF
1 023,41 FF
1 023,41 FF
3)
Omregning i DM efter den gældende valutakurs
410,16 DM
463,07 DM
466,02 DM
466,02 DM
443,13 DM
443,13 DM
4)
Monetære udligningsbeløb i Tyskland ( + )
32,90 DM
32,90 DM
32,90 DM
32,90 DM
49,48 DM
49,48 DM
5)
Supplerende fragtomkostninger samt importørens fortjenstmargen ( + )
—
15,00 DM
—
15,00 DM
—
15,00 DM
I alt:
443,06 DM
510,97 DM
498,92 DM
513,92 DM
492,61 DM
507,61 DM
6)
Markedspris (inel. monetære udligningsbeløb) i Tyskland
490,00 DM
490,00 DM
490,00 DM
490,00 DM
490,75 DM
480,00 DM
7)
Forskel til skade (—)/til gunst ( + ) for den franske vare ( + )
+ 46,94 DM
— 20,97 DM
— 8,92 DM
— 23,92 DM
— 1,86 DM
— 27,61 DM
(
*1
) – Oversat fra tysk.
(
1
) – Dom af 13. juli 1978 i sag 8/78, Milac GmbH, Groß- und Außenhandel, mod Hauptzollamt Freiburg, Sml. 1978, s. 1721.
(
2
) – Dom af 23. november 1976 i sag 28/76, Milac GmbH, Groß- und Außenhandel, mod Hauptzollamt Freiburg, Sml. 1976, s.1639.
(
3
) – Dom af 3. februar 1981 i sag 95/80, Société havraise Dervieu-Delahais SA m.fl. mod Directeur général des douanes et droits indirects, Sml. 1981, s. 317.
(
4
) – Dom af 3. maj 1978 i sag 131/77, Milac Groß- und Außenhandel mod Hauptzollamt Saarbrücken, Sml. 1978, s. 1041.
(
5
) – Dom af 10. maj 1979 i sag 12/78, Den italienskt Republik mod Kommissionen, Sml. 1979, s. 1731.
(
6
) – Dom af 13. februar 1981 i sag 95/80, Sociéti havraise Dervieu-Delahais SA m.fl. mod Directeur général des douanes et droits indirects, Sml. 1981, s. 317.
(
7
) – Se bilag.
(
8
) – Dom af 3. juli 1985 i sag 39/84, Maizena GmbH m.fl. mod Hauptzoltamt Hamburg-Jonas, Sml. 1985, s. 2115.
(
9
) – Dom af 3. oktober 1985 i sag 46/84, Firma Nordgetreide GmbH & Co. KG mod Hauptzollamt Hamburg-Jonas, Sml. 1985, s. 3127.
(
10
) – Dom af 15. oktober 1980 i sag 4/79, Société coopérative »Providence agricole de la Champagne« mod Office national interprofessionnel des céréales (ONIC), Sml. 1980, s. 2823.
(
11
) – Dom af 25. september 1985 i de forenede sager 71 og 72/84, R. Surcoût og J. Vidou mod EØF, Sral. 1985, s. 2925.