61981C0075
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT C. REISCHL
FREMSAT DEN 9. FEBRUAR 1982 (
1
)
Høje Domstol.
Udgangspunktet for den foreliggende retssag, som på ny vedrører fortolkningen af artiklerne 30 og 36 i EØF-traktaten, er en straffesag, som de belgiske myndigheder har anlagt mod en belgisk hotelvært, Joseph Blesgen.
Blesgen blev ved dom af 21. december 1977 fra Tribunal correctionnel de Verviers funder skyldig i overtrædelse af artiklerne 1, 2 og 14 i lov af 29. august 1919 om spiritus (Vandervelde-loven), ved i et gentagelsestilfælde som restauratør i egne lokaler at have opbevaret og udskænket drikkevarer med en alkoholstyrke på over 22 % ved 15o C.
Cour d'appel de Liège, afdelingen for straffesager, stadfæstede denne afgørelse; tiltalte indankede afgørelse for Belgiens Cour de cassation under påberåbelse af, at bestemmelserne i artiklerne 1 og 2 i den pågældende lov — selv om de uden forskel finder anvendelse på såvel indenlandske som indførte produkter og ikke har til formål at beskytte den indenlandske produktion — udgør foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative indførselsrestriktioner for alkoholholdige drikkevarer mellem medlemsstaterne som omhandlet i EØF-traktatens artikel 30, idet lovbestemmelserne indebærer restriktioner for forbruget af disse drikkevarer. Ifølge tiltalte kan foranstaltningerne heller ikke begrundes i nogen af de hensyn, der er anført i EØF-traktatens artikel 36, og navnlig ikke i hensynet til menneskers liv og sundhed, idet de ikke med hensyn til beskyttelsen af menneskers liv og sundhed udgør en aktuel og nødvendig foranstaltning, der som sådan kan anerkendes i hele Fællesskabet.
Belgiens Cour de cassation, som skal afgøre, om artiklerne 1 og 2 i den belgiske lov er forenelige med fællesskabsretten, har ved dom af 18. marts 1981 udsat sagen og i medfør af EØF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:
»1.
Skal begrebet ’foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative indførselsrestriktioner’ i artikel 30 i traktaten om Det europæiske økonomiske Fællesskab fortolkes således, at følgende forhold er omfattet af forbudet i bestemmelsen:
a)
Lovbestemmelser, hvorefter nydelse, salg og udskænkning, endog vederlagsfrit, af alkoholholdige drikkevarer (dvs. drikkevarer med en alkoholstyrke på over 22 % ved 15 grader celsius) til nydelse på stedet er forbudt på alle offentligt tilgængelige steder, bl.a. udskænkningssteder, hoteller, restauranter, forlystelsesetablissementer, forretninger, boder, skibe, tog, sporvogne, stationer, værksteder eller byggepladser samt på offentlig vej, selv om forbudet gælder uden forskel for indenlandske og indførte produkter og ikke har til formål at beskytte den indenlandske produktion?
b)
Lovbestemmelser, hvorefter det er forbudt restauratører at ligge inde med alkoholholdige drikkevarer (som defineret ovenfor) såvel i serveringslokalet som andetsteds på forretningsstedet samt i tilstødende beboelsesrum, selv om forbudet gælder uden forskel for indenlandske og indførte produkter og ikke har til formål at beskytte den indenlandske produktion?«
Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende :
»2.
Skal begrebet foranstaltninger, som er ’begrundet af hensyn til beskyttelse af menneskers liv og sundhed’ i artikel 36 i traktaten om Det europæiske økonomiske Fællesskab fortolkes således, af forhold som de, der er beskrevet i spørgsmål 1, litra a) og b), kan eller skal betragtes som begrundet i ovennævnte hensyn?«
Min stillingtagen hertil er følgende:
I — Det første spørgsmål
1.
Med spørgsmål 1, litra a), ønsker den nationale ret at få fastlagt de fortolkningskriterier, som kan sætte den i stand til at afgøre, om en forbudsbestemmelse som artikel 1 i Vandervelde-loven — lovens artikel 3 definerer udelukkende alkoholholdige drikkevarer som drikkevarer med en alkoholstyrke på over 22% ved 15o C — er omfattet af begrebet kvantitative indførselsrestriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning i EØF-traktatens artikel 30. Med spørgsmål 1, litra b), søger den nationale ret derimod grundlag for at afgøre, om den belgiske lovs artikel 2 er forenelig med EØF-traktatens artikel 30.
Begge bestemmelser i den belgiske spirituslov (herefter forkortet til »lov«) har det til fælles, at de ikke som sådan indeholder et generelt forbud mod salg eller opbevaring i Belgien af alkoholholdige drikkevarer med en alkoholstyrke på over 22 %, men udelukkende forbyder udskænkning og opbevaring af de pågældende varer på de i loven omhandlede steder. Følgelig drejer det sig ikke om en markedsføringsbestemmelse, idet der alene i de pågældende bestemmelser fastsættes begrænsninger i forbruget af de pågældende alkoholholdige drikkevarer. Det i lovens artikel 2 indeholdte forbud mod opbevaring tjener således åbenbart kun det formål at lette overholdelsen af udskænkningsforbud, som ellers ikke ville kunne overvåges effektivt af de kompetente myndigheder. Som følge heraf kan begge bestemmelser behandles samtidig under nærværende gennemgang. Skulle det således med andre ord vise sig, at forbudet mod udskænkning må anses som en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative indførselsrestriktioner efter EØF-traktatens artikel 30, må dette også gælde opbevaringsforbudet i den belgiske lovgivnings artikel 2 — og omvendt.
2.
Ved gennemgangen af spørgsmålet, om den omhandlede ordning skal anses som en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative indførselsrestriktioner i EØF-traktatens artikel 30, skal jeg først bemærke, at det i mangel af fællesskabsretlige regler om fremstilling og salg af en bestemt vare tilkommer medlemsstaterne at fastsætte reglerne for fremstilling, salg og forbrug af de pågældende varer inden for deres respektive højhedsområde, jf. Domstolens faste praksis (
2
). Med hensyn til den omhandlede lov af 1919 skai jeg hertil anføre, at de deri fastsatte restriktioner — som angivet af den nationale ret og sagens parter — er indført såvel med det formål at beskytte befolkningens fysiske og psykiske sundhedstilstand for at bekæmpe spiritusmisbruget i almindelighed, navnlig af hensyn til de med misbruget forbundne følger, der i vore dage er alvorligere på grund af den forøgede færdsel, og af hensyn til de som anført svære sociale, psykiske og økonomiske byrder, som misbruget kan skabe for husholdningerne og familierne. Da Fællesskabet hverken har været beføjet til eller rent faktisk har udstedt sådanne regler på dette område, må det generelt antages, at de enkelte medlemsstater fortsat er kompetente til at fastsætte regler for udskænkning og opbevaring af alkoholholdige drikkevarer, hvorfor der også kan være forskelle mellem staternes lovgivninger.
Det er — som Domstolen ligeledes har statueret i en lang række domme — dog en forudsætning herfor, at bestemmelserne ikke begrænser samhandelen mellem medlemsstaterne, idet de ellers må anses som foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative indførselsrestriktioner efter EØF-traktatens artikel 30. Det afgørende er således, om de pågældende lovbestemmelser udgør en handelshindring i EF-bestemmelsens forstand.
Såvel tiltalte i hovedsagen som den britiske og franske regering og Kommissionen mener, at spørgsmålet må besvares bekræftende under hensyn til følgende udtalelse, som Domstolen første gang fremsatte i sin dom i Dassonville-sagen (
3
), og siden ofte har gentaget, hvorefter »enhver af medlemsstaternes bestemmelser for handelen, som direkte eller indirekte, øjeblikkeligt eller potentielt, kan hindre samhandelen i Fællesskabet, må betragtes som en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner«. Ifølge denne brede formulering, som — hvilket f.eks. fremgår af Domstolens dom i Vriendsagen (
4
) — endog senere blev udvidet til at omfatte »enhver national regel«, som kan have nævnte virkninger, kan det efter indlæggene fra de pågældende parter i sagen ikke udelukkes, at de omhandlede lovbestemmelser udgør en hindring for salg af udenlandske alkoholholdige drikkevarer, som er indført til Belgien fra de øvrige medlemsstater.
Meningerne er kun delte for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt de efter denne opfattelse gældende foranstaltninger med tilsvarende virkning er begrundet. Parterne er under henvisning til Domstolens praksis i dommene Cassis de Dijon, Gilli og Kelderman (
5
) enige om, at sådanne foranstaltninger er begrundet, hvis de »er uomgængeligt nødvendige af hensyn til især en effektiv skattekontrol, beskyttelse af den offentlige sundhed, god handelsskik og forbrugerbeskyttelse«. Ifølge den franske og — når alt kommer til alt — også den belgiske regering er de omtvistede lovbestemmelser først og fremmest indført med det formål at bekæmpe spiritusmisbruget, hvorfor de må anses som uomgængeligt nødvendige af hensyn til den offentlige sundhed i den nævnte bestemmelses forstand.
Tiltalte i hovedsagen og den britiske regering har derimod i det væsentlige anført, at der ikke foreligger et sådant begrundet hensyn. De har anført, at bortset fra, at det er tvivlsomt, om bestemmelserne stadig forfølger det samme formål som ved udstedelsen, må det under alle omstændigheder lægges til grund, at foranstaltningen ikke udgør den mindst indgribende fremgangsmåde til opfyldelse af det pågældende formål, hvilket fremgår af de øvrige medlemsstaters bevillingsordninger. Følgelig må foranstaltningerne anses som en skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne. Endelig har Kommissionen yderligere henvist til, at det ifølge Domstolens praksis påhviler medlemsstaterne at bevise, at de pågældende foranstaltninger er nødvendige af hensyn til beskyttelsen af den offentlige sundhed; kongeriget Belgien har ikke ført dette bevis.
Efter samtlige parters opfattelse må tilsvarende argumenter — hvis man søger begrundelsen i et af de i EØF-traktatens artikel 36 nævnte hensyn — også gælde denne bestemmelse.
3.
Trods disse forskellige opfattelser, hvorefter álle parter ud fra »Dassonville-formlen« mere eller mindre går ud fra, at den belgiske lov må anses som en foranstaltning med tilsvarende virkning i henseende til artikel 30, og at det afgørende herefter er, om foranstaltningen er begrundet, forekommer det mig imidlertid mere end tvivlsomt, om de pågældende bestemmelser, som gælder uden forskel for indenlandske og indførte alkoholholdige drikkevarer, overhovedet er omfattet af EØF-traktatens artikel 30. Efter denne bestemmelses ordlyd er således kun »kvantitative indførselsrestriktioner såvel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning ... med forbehold af nedennævnte bestemmelser forbudt mellem medlemsstaterne«. Det følger heraf, at bestemmelsen kun finder anvendelse, når den grænseoverskridende varehandel begrænses som følge af medlemsstaternes foranstaltninger, dvs. at indførslen af varer med oprindelse i andre medlemsstater hindres eller helt udelukkes, eller at der opstilles hindringer for afsætningen af indførte varer. For så vidt skal også — som ved de andre principper i traktaten — artikel 30, der indeholder en konkretisering af det generelle forbud mod forskelsbehandling, hindre, at indførte varer i forbindelse med salget retligt eller faktisk behandles dårligere end lignende indenlandske varer. Denne argumentation fører til det resultat, at artikel 30 kun finder anvendelse på nationale foranstaltninger, som er specielt egnet til at begrcense samhandelen mellem medlemsstaterne, eller som — med artikel 36's ord — udgør et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne.
Jeg skal til sidst anføre, at det i denne forbindelse ifølge en lang række af Domstolens domme på dette område er underordnet, om forskelsbehandlingen skyldes, at indenlandske og indførte varer er underlagt indbyrdes forskellige foranstaltninger, eller om de gældende regler uden forskel gælder for indenlandske og indførte varer. Den eneste forskel mellem de indbyrdes forskellige foranstaltninger og foranstaltninger, som gælder uden forskel, er at de førstnævnte foranstaltninger — hvis de fører til, at den indførte vare stilles ringere ved salg — på grund af den indbyrdes forskellige behandling altid skal kunne begrundes, mens der ikke er behov for en sådan begrundelse, når foranstaltningerne gælder uden forskel, og foranstaltningerne ikke medfører, at indførte varer stilles ringere end indenlandske varer.
Hvis jeg ikke tager fejl, fremgår det også af Domstolens hidtidige praksis, at Domstolen kun undersøger, om en foranstaltning er begrundet i et af de i artikel 36 nævnte hensyn eller andre hensyn, hvis det står klart, at de pågældende foranstaltninger — selv om de formelt gælder uden forskel — rent faktisk fører til, at indenlandske og indførte varer behandles forskelligt. Det skal indrømmes, at formålet — nemlig at de frie varebevægelser ikke hindres gennem forskelsbehandling — ganske vist i denne forbindelse kun delvis er kommet til udtryk. I begyndelsen kom bekæmpelsen af forskelsbehandling i første række, jf. f.eks. Sekt-Weinbranddommen (
6
), men i en række senere domme begyndende med Cassis de Dijon-dommen eller dommene i sagerne Gilli og Kelderman kommer dette formål ikke længere så tydeligt til udtryk. Domstolen har i disse sager, som omhandlede bestemmelser for handelen, der fandt anvendelse uden forskel, anerkendt, at der er visse samfundsmæssige hensyn, specielt hensynet til en effektiv skattekontrol, beskyttelse af den offentlige sundhed, god handelsskik og forbrugerbeskyttelse, som på grund af interesseafvejning må gå forud for kravet om de frie varebevægelser. Alligevel lagde Domstolen også i disse sager til grund, at de pågældende nationale foranstaltninger direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kunne hindre samhandelen i Fællesskabet, idet de — som underforstået — var til hinder for afsætningen af de udenlandske varer.
Således var det i Gilli-sagen klart, at forbudet mod salg af produkter indeholdende eddikesyre, der ikke hidrører fra eddikegæring af vin, umuliggjorde salg i Italien af alle former for frugteddike. Domstolen fastslog i Kelderman-sagen, at udvidelse af »et krav om et bestemt tørstofindhold til at omfatte importerede produkter, kan ... medføre, at salget i den pågældende stat af brød fra andre medlemsstater udelukkes«. Ikke mindst lagde Domstolen i Cassis de Dijon-sagen til grund, at bestemmelser om et bestemt mindsteindhold af alkohol i alkoholholdige drikkevarer er diskriminerende, og fastslog, at »[sådanne bestemmelser] i praksis giver især alkoholholdige drikkevarer med højt alkoholindhold en fordel, idet de udelukker produkter fra andre medlemsstater, som ikke opfylder denne betingelse, fra det nationale marked«.
I en anden række domme, som omhandlede nationale prisordninger, var der derimod ikke tale om udenlandske varer, der som sådanne ikke kunne opfylde bestemte betingelser, og derfor ikke kunne sælges på det indenlandske marked, men derimod om det forhold, at der for bestemte varer var fastsat en national prisordning. Ved gennemgangen af spørgsmålet, om en sådan prisordning må anses som en foranstaltning med tilsvarende virkning som omhandlet i EØF-traktatens artikel 30, gentog Domstolen både i INNO-sagen og i Tiggele- og Danis-sageñ (
7
) den i dommen i Dassonville-sagen indeholdte omskrivning af udtrykket »foranstaltninger med tilsvarende virkning«. Domstolen udtalte imidlertid i de tre domme klart, at en statslig prisordning, der uden forskel finder anvendelse på indenlandske og indførte produkter, »ikke i sig selv er en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion«. En sådan prisordning kan imidlertid som anført i de pågældende domme have en sådan virkning, hvis den er udformet således, at afsætningen af indførte produkter bliver enten umulig eller vanskeligere end afsætningen af tilsvarende indenlandske varer. Efter min opfattelse fremgår det særlig klart af eksemplerne i disse domme, at Domstolen udelukkende anser nationale bestemmelser, der finder anvendelse uden forskel, som en foranstaltning med tilsvarende virkning, når indførte varer diskrimineres i forhold til lignende indenlandske varer i forbindelse med afsætningen.
Endelig havde Domstolen i Groenveldsagen (
8
) lejlighed til yderligere at præcisere udtrykket »foranstaltninger med tilsvarende virkning«. I denne sag var der tale om en national foranstaltning, hvorefter det var forbudt en bestemt producentgruppe, nemlig fabrikanter af kødvarer, at oplagre og forarbejde hestekød; ordningen sondrede ikke mellem varer bestemt til udførsel og varer bestemt til salg på det interne marked. Domstolen statuerede, at EØF-traktatens. artikel 34 »tager sigte på nationale foranstaltninger, hvis formål eller virkning særlig er at hindre eksporthandelen og således skabe forskelsbehandling mellem handelen på hjemmemarkedet i en medlemsstat og dens eksporthandel, således at der herved sikres den pågældende medlemsstats indenlandske produktion eller hjemmemarkedet en særlig fordel til skade for produktionen eller handelen i andre medlemsstater«. Domstolen har med dette yderligere kriterium — sårlige hindringer for samhandelen — klart fastslået, at nationale bestemmelser, der finder anvendelse uden forskel, og som ikke i sig selv vedrører reglerne om varers passage fra et land til et andet og kun har sekundære følger for samhandelen mellem medlemslandene, ikke er omfattet af forbudet i EØF-traktatens artikel 30 ff.
Følgelig hedder det også i den allerede nævnte dom i United Foods-sagen (se fodnote 1), at formålet med artikel 30 bl. a. er at fjerne sådanne hindringer, der »særligt sigter på indførte varer«.
Under udtrykkelig henvisning til den i Groenveld-dommen anvendte formulering statuerede Domstolen dernæst i Oebel-sagen (
9
), at det nationale forbud mod natarbejde i bagerier og konditorier ikke strider mod EØF-traktatens artikler 30 og 34, idet dette forbud hører under den økonomiske og sociale politik og efter objektive kriterier anvendes på samtlige i en medlemsstat beliggende virksomheder i en given sektor, uden at erhvervsdrivende behandles forskelligt på grundlag af nationalitet, og uden at der sondres mellem vedkommende stats indenlandske handel og eksporthandel.
Efter min mening stemmer kriteriet om særlige handelshindringer, som Domstolen i den senere tid har lagt til grund, specielt overens med begrebet »foranstaltninger med tilsvarende virkning«, som ligger til grund for Kommissionens direktiv 70/50/EØF af 22. december 1969 (EFT 1970 (I), s. 10). Ifølge direktivets artikel 3, stk. 1, er foranstaltninger som regulerer afsætningen af varer, og som anvendes uden forskel på indenlandske varer og importerede varer, »og hvis restriktive virkninger på den fri omsætning af varer overskrider rammen for virkninger, der er karakteristiske for bestemmelser for handelen«, omfattet af forbudet i EØF-traktatens artikel 30. Dette er ifølge direktivets artikel 3, stk. 2, navnlig tilfældet, »når de restriktive virkninger på den frie omsætning af varer ikke står i forhold til det tilstræbte resultat«, eller »når det samme mål kan nås ved et andet middel, som i mindre grad hæmmer samhandelen med udlandet«. Det fremgår også her klart af direktivet, at nationale foranstaltninger kun er omfattet af EØF-traktatens artikel 30, hvis de kan hindre samhandelen mellem medlemsstaterne, således at indførte varer diskrimineres i forhold til indenlandske varer ved afsætningen.
På denne baggrund må det med henblik på de omtvistede belgiske lovbestemmelser, som utvivlsomt er et led i sundheds- og socialpolitikken, og som er udstedt med det formål, at forhindre udskænkningen af drikkevarer med et højt alkoholindhold på de i bestemmelserne anførte steder, først fastslås, at salget af sådan spirituosa på det belgiske højhedsområde ikke derved som sådan begrænses. Følgelig sker der heller ikke nogen begrænsning i samhandelen mellem medlemsstaterne som sådan på grund af de pågældende bestemmelser, blot fordi drikkevarer med et højt alkoholindhold — fastsat efter objektive kriterier — der gælder både for indenlandske og indførte varer, hverken må udskænkes eller opbevares på de i den belgiske lov anførte steder.
4.
Jeg skal derfor endnu kun undersøge, om de pågældende bestemmelser — selv om de finder anvendelse uden forskel — er udstedt for at skabe særlige handelshindringer eller medfører sådanne, således at indførte varer rent faktisk diskrimineres i forhold til indenlandske varer. Der kan kun være tale om sådanne protektionistiske indgreb, hvis forbudet mod udskænkning, således som tiltalte i hovedsagen og den britiske regering mener, er af en sådan karakter, at det i første linje og i overvejende grad rammer udenlandske varer.
Som det imidlertid er blevet fremført, har loven fra 1919 bl.a. medført, at den belgiske spiritusproduktion er gået tilbage. Den af Kommissionen fremlagte statistik over indførsel og forbrug af spirituosa i EF-medlemsstaterne viser imidlertid, at en stor del af det belgiske samlede forbrug af drikkevarer med et højt alkoholindhold trods denne tilbagegang er indenlandsk fremstillet. F.eks. var forbruget i 1978 i alt 234000 hl ren alkohol. Samme år blev der imidlertid kun indført 146000 hl, hvoraf 140000 hl havde oprindelse i EF-medlemsstaterne. I 1979 lå forbruget på 222000 hl ren alkohol, hvoraf der blev indført 152000 hl — herunder 146000 hl fra medlemsstaterne. Endelig lå forbruget i 1980 på 234000 hl ren alkohol, mens indførslen var i alt 174000 hl, heraf 170000 hl fra EF-landene.
Disse tal viser på den ene side, at der findes en betydelig indenlandsk spiritusproduktion, som med henblik på de omtvistede bestemmelser ligestilles med indførte varer. På den anden side viser statistikken en ikke ubetydelig stigning i indførslen ved et i det store og hele konstant forbrug af drikkevarer med et højt alkoholindhold. Også denne omstændighed taler for, at de pågældende bestemmelser, i det omfang de overhovedet kan påvirke samhandelen, ikke har skadet salget af udenlandske varer.
Også anbringendet, hvorefter forbudet mod udskænkning af alkoholholdige drikkevarer med en alkoholstyrke på over 22 % begunstiger de belgiske bryggerier, er uholdbart. Det følger af formålet med artikel 30, at bestemmelser kun kan anses som foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative indførselsrestriktioner, hvis indførte varer diskrimineres i forhold til lignende eller konkurrerende indenlandske varer, således at sidstnævnte opnår en konkurrencefordel. Ligesom mit forslag til afgørelse af 2. juli 1980, lagde Domstolen dette til grund i dom af 10. juli 1980 i sag 152/78, som omhandlede reklame for alkoholholdige drikkevarer (
10
). Med hensyn til spørgsmålet om de i daværende sag omhandlede produkters indbyrdes lighed og konkurrenceforhold henviste Domstolen udtrykkeligt til Domstolens dom af 27. februar 1980 i sag 168/78 angående afgiftsregler for spiritus (
11
). Det følger imidlertid af denne dom, at spiritus inden for gruppen af alkoholholdige drikkevarer udgør en særlig undergruppe med visse fælles kendetegn, f.eks. at det fremstilles ved brænding og indeholder et relativt højt indhold af drikkealkohol osv. Heraf følger omvendt, at øl, som fremstilles ved simpel gæring, og som er kendetegnet ved et forholdsvist lavt alkoholindhold, ikke kan sammenlignes med spiritus og heller ikke står i noget konkurrenceforhold til denne vare. Følgelig kan det heller ikke antages, at forbudet mod udskænkning af spiritus skader salget af indført spiritus til fordel for indenlandsk øl.
Som den belgiske regering med rette har anført, taler den omstændighed, at der ikke er noget forbud mod udskænkning af alkoholholdige drikkevarer, som er fremstillet ved simpel gæring — altså også vin som typisk ikke er noget belgisk produkt — mod at der er tale om en sådan beskyttelse. Hvis man mener, at der alligevel foreligger en sådan beskyttelse, drager også udenlandske varer fordel heraf.
De omtvistede lovbestemmelser kan endelig heller ikke som påstået betegnes som en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative indførselsrestriktioner, selv om Belgien er det eneste land i Fællesskabet, som har et sådant udskænkningsforbud, mens alle andre medlemsstater søger at imødegå alkoholmisbruget gennem indbyrdes forskellige bevillings- eller koncessionsordninger for restaurationsvirksomheder. Som Domstolen statuerede i van Dam-dommen (
12
) — og i Oebel-dommen — kan anvendelsen af nationale retsregler ikke anses for at være i strid med forbudet mod forskelsbehandling, blot fordi andre medlemsstater anvender mindre strenge bestemmelser.
Af disse grunde kommer jeg under hensyn til den nævnte retspraksis afsluttende til det resultat, at de pågældende bestemmelser, som finder anvendelse uden forskel, ikke i sig selv er egnet til særligt at begrænse indførslen af drikkevarer med et højt alkoholindhold. Specielt diskrimineres indførte varer ikke i forhold til lignende indenlandske varer ved afsætningen. Bestemmelserne kan derfor ikke anses som foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative indførselsrestriktioner efter EØF-traktatens artikel 30.
II — Jeg finder derfor ingen grund til at undersøge, om bestemmelserne er begrundet i de i EØF-traktatens artikel 36 angivne eller i Domstolens praksis fastlagte hensyn.
Såfremt Domstolen er uenig heri, skal jeg subsidiært anføre, at den interesseafvejning, som ifølge praksis skal foretages mellem reglerne om de frie varebevægelser og nationale bestemmelser vedrørende sundheds- og socialpolitikken må føre til, at bestemmelserne anses som begrundet. Kommissionen har — i modsætning til dens anbringender i denne sag — i øvrigt givet udtryk for samme opfattelse i sit svar af 27. januar 1978 på en skriftlig forespørgsel fra Cousté vedrørende salget af alkoholiske drikke i Belgien (EFT C 56 af 6. 3. 1978, s. 8).
III — Jeg foreslår derfor, at det forelagte spørgsmål besvares således:
EØF-traktatens artikel 30 er ikke til hinder for sådanne bestemmelser, som indeholdes i artikel 1, stk. 1, og artikel 2 og 3, i den belgiske lov af 29. august 1919 om spiritus i dens affattelse af 2. april 1965.
(
1
) – Oversat fra lysk.
(
2
) – Blandt de nyere afgørelser skal her nævnes:
dom af 7. april 1981 i sag 132/80 — NV United Foods mod den belgiske stat — Sml. 1981, s. 995; dom af 17. juni 1981 i sag 113/80 — Kommissionen mod Irland — Sml. 1981, s. 1625;
dom af 17. december 1981 i sag 272/80 — anklagemyndigheden mod Frans-Nederlandse Maatschappij voor Biologische Producten B.V. — endnu utrykt.
(
3
) – Dom af 11. juti 1974 i sag 8/74 — Procureur du Roi (anklagemyndigheden) mod Benoît og Gustave Dassonville — Sml. 1974, s. 837.
(
4
) – Dom af 26. februar 1980 i sag 94/79 — straffesag mod Pieter Vriend — Sml. 1980, s. 327.
(
5
) – Dom af 20. februar 1979 i sag 120/78 — Rewe-Zentral AG mod Bundesmonopolverwaltung für Branntwein — Sml. 1979, s. 649, jf. præmis 8, s. 662; dom af 26. juni 1980 i sag 788/79 — straffesag mod Herbert Gilli og Paul Andres — Sml. 1980, s. 2071 ; dom af 19. februar 1981 i sag 130/80 — straffesag mod Fabriek voor Hoogwaardige Voedingsprodukten Kelderman BV —Sml. 1981, s. 527.
(
6
) – Dom af 20. februar 1975 i sag 12/74 — Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland — Sml. 1975, s. 181.
(
7
) – Dom af 16. november 1977 i sag 13/77 — G.B.-INNO-BM mod Vereniging van de Kleinhandelaars in Tabak (ATAB) — Sml. 1977, s. 2115; dom af 24. įanuar 1978 i sag 82/77 — anklagemyndigheden for kongeriget Nederlandene mod Jacobus Philippus van Tiggele — Sml. 1978, s. 25; dom af 6. november 1979 i de forenede sager 16-20/79 — anklagemyndigheden mod Joseph Danis m.fl. — Sml. 1979, s. 3327.
(
8
) – Dom af 8. november 1979 i sag 15/79 — P. B. Groenveld mod Produktschap voor Vee en Vlees — Smi. 1979, s. 3409.
(
9
) – Dom af 14. juli 1981 i sag 155/80 — Sergius Oebel — Sml. 1981, s. 1993.
(
10
) – Dom af 10. juli i sag 152/78 — Kommissionen mod Den franske Republik — Sml. 1980, s. 2299.
(
11
) – Dom af 27. februar 1980 i sag 168/78 — Kommissionen mod Den franske Republik — Sml. 1980, s. 347.
(
12
) – Dom af 3. juli 1979 i de forenede sager 185-204/78 — straffesager mod firma J. van Dam en Zonen m.fl. — Sml. 1979, s. 2345.