62024CJ0373
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hatodik tanács)
2025. október 30. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – Szociálpolitika – 2003/88/EK irányelv – A munkavállalók biztonságának és egészségének védelme – Az 1. cikk (3) bekezdése – A 2. cikk (1) bekezdése – A »munkaidő« fogalma – Az ügyészek tevékenysége – 89/391/EGK irányelv – A 2. cikk (2) bekezdése – Egyes különleges közszolgálati tevékenységekre jellemző sajátosságok – A munkahelyen töltött ügyeleti időszak és a készenléti rendszerben teljesített, munkaidőn kívüli rendelkezésre állási időszak – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 31. cikke – Tisztességes és igazságos munkafeltételek”
A C‑373/24. sz. [Ramavić] (
i
) ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Općinski sud u Puli‑Pola (pulai városi bíróság, Horvátország) a Bírósághoz 2024. május 24‑én érkezett, 2024. május 3‑i határozatával terjesztett elő az
NI
és
a Republika Hrvatska
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (hatodik tanács),
tagjai: I. Ziemele tanácselnök (előadó), A. Kumin és S. Gervasoni bírák,
főtanácsnok: J. Richard de la Tour,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
a Republika Hrvatska képviseletében A. Marjanović, meghatalmazotti minőségben,
–
a horvát kormány képviseletében G. Vidović Mesarek, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében M. Mataija és D. Recchia, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4‑i 2003/88/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2003. L 299., 9. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 381. o.; helyesbítés: HL 2020. L 92., 22. o.) 1. cikke (3) bekezdésének és 2. cikkének, a munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések bevezetéséről szóló, 1989. június 12‑i 89/391/EGK tanácsi irányelv (HL 1989. L 183., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 349. o.) 2. cikkének, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 31. cikkének az értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet az NI, az Općinsko državno odvjetništvo u Puli‑Pola (pulai városi ügyészség, Horvátország) városi ügyészhelyettese és az Općinsko državno odvjetništvo u Rijeci (fiumei városi ügyészség, Horvátország) által képviselt Republika Hrvatska (Horvát Köztársaság) között, NI munkahelyén töltött ügyeleti időszakok, valamint a készenléti rendszerben teljesített rendelkezésre állási időszakok során teljesített órák NI részére történő kifizetése tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 89/391 irányelv
3
A 89/391 irányelv 2. cikke értelmében:
„(1)   Ez az irányelv minden kö[z]– és magán tevékenységi ágazatra alkalmazandó (ipari, mezőgazdasági, kereskedelmi, közigazgatási, szolgáltatási, oktatási, kulturális, szabadidős stb.).
(2)   Ez az irányelv nem alkalmazható ott, ahol az egyes különleges közszolgálati tevékenységekre – mint amilyen a fegyveres erők vagy a rendőrség – vagy a polgári védelmi szolgálatok egyes különleges tevékenységeire jellemző sajátosságok szükségszerűen ellentétben állnak vele.
Ebben az esetben a munkavállalók biztonságát és egészségvédelmét a lehető legmesszebbmenőkig biztosítani kell ezen irányelv céljainak figyelembevételével.”
A 2003/88 irányelv
4
A 2003/88 irányelvnek „Az irányelv célja és hatálya” című 1. cikke szerint:
„(1)   Ez az irányelv a minimális biztonsági és egészségvédelmi követelményeket állapítja meg a munkaidő megszervezése tekintetében.
(2)   Ezt az irányelvet kell alkalmazni:
a)
a napi és a heti pihenőidő és az éves szabadság minimális időtartama, a szünetek és a maximális heti munkaidő esetében; és
b)
az éjszakai munka, a váltott műszakban végzett munka és a munkaritmus bizonyos szempontjainak esetében.
(3)   Ezen irányelv 14., 17., 18. és 19. cikkének sérelme nélkül, ezt az irányelvet kell alkalmazni a [89/391] irányelv 2. cikke szerinti valamennyi köz‑ és magántevékenységi ágazatban.
[…]”
5
A 2003/88 irányelv 2. cikke a következőképpen szól:
„Ennek az irányelvnek az alkalmazásában:
1.
munkaidő: az az időtartam, amely alatt a munkavállaló dolgozik, a munkáltató rendelkezésére áll, és tevékenységét vagy feladatát végzi a nemzeti jogszabályoknak és/vagy gyakorlatnak megfelelően;
2.
pihenőidő: az az időtartam, amely nem minősül munkaidőnek;
[…]”
A horvát jog
6
Az Ustav Republike Hrvatske (a Horvát Köztársaság alkotmánya) 121a. cikke kimondja:
„Az ügyészség önálló és független igazságügyi hatóság, amely jogosult és köteles eljárni a bűncselekmények és más büntetendő cselekmények elkövetőivel szemben, jogi lépéseket tenni a Horvát Köztársaság vagyonának védelmében, valamint jogorvoslattal élni az Alkotmány és a jogrend védelme érdekében.
A Horvát Köztársaság legfőbb ügyészét a Horvát Köztársaság kormányának javaslatára, a horvát parlament hatáskörrel rendelkező bizottságának előzetes véleményét követően a horvát parlament nevezi ki négy évre.
Az ügyészhelyetteseket az Államügyészi Tanács nevezi ki, menti fel, és dönt fegyelmi felelősségükről.
Az Államügyészi Tanács az e cikk harmadik bekezdésében említett határozatokat pártatlanul és a törvényben meghatározott szempontok alapján hozza meg.
Az ügyészhelyettesek állandó jelleggel látják el az ügyészi tisztséget.
A tizenegy tagból álló Államügyészi Tanács a legfőbb ügyész hét helyettes ügyészéből, két jogtudományi egyetemi oktatóból és két parlamenti képviselőből áll, akik közül az egyik az ellenzék tagja.
Az Államügyészi Tanács tagjait négy évre választják meg, és egy tagot legfeljebb kétszer lehet megválasztani.
Az Államügyészi Tanács tagjai maguk közül választanak elnököt.
A vezető ügyészek nem választhatók meg az Államügyészi Tanács tagjaivá.
Az Államügyészi Tanács hatáskörét, szervezetét, tagjai kiválasztásának módját és működési rendjét törvény szabályozza.
Az ügyészség létrehozását, szervezetét, megbízatását és hatáskörét törvény szabályozza.”
7
A Zakon o radu (a munka törvénykönyve) 10. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A munkaviszony munkaszerződésen alapul.”
8
E törvénykönyv 60. cikke értelmében:
„(1)   A munkaidő az az időtartam, amely alatt a munkavállaló köteles munkát végezni, vagy amely alatt készen áll (rendelkezésre áll) a munkáltató utasítása szerinti munkavégzésre, azon a helyen, ahol munkáját végzi, vagy a munkáltató által meghatározott más helyen.
(2)   Nem minősül munkaidőnek az az idő, amely alatt a munkavállaló készen áll arra, hogy eleget tegyen a munkáltatója azon kérésének, hogy szükség esetén feladatokat lásson el, de nem a munkavégzés helyén vagy a munkáltató által meghatározott bármely más helyen tartózkodik.
(3)   A készenléti időt és a bérszintet a munkaszerződés vagy a kollektív szerződés szabályozza.
(4)   A munkavállaló által a munkáltató kérésére végzett feladatok elvégzésére fordított idő munkaidőnek minősül, függetlenül attól, hogy arra a munkáltató által meghatározott helyen vagy a munkavállaló által választott helyen kerül‑e sor.”
9
A Poslovnik državnog odvjetništva (az ügyészség szabályzata) 52. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A rendes munkaidőn kívül, a heti pihenőnapokon, a munkaszüneti napokon és az ünnepnapokon általában csak sürgős tevékenységek végezhetők. A felderítési feladatok (ügyeleti szolgálat) ellátására az e feladatokat ellátó megyei és városi ügyészségeknél az alábbi módok valamelyikén kerül sor:
–
folyamatosan az ügyészség épületében munkanapokon 16 órától a következő munkanap 8 óráig,
–
az ügyészség épületében 8 órától 20 óráig – munkanapokon 16 órától 20 óráig, valamint 20 órától az ügyészség székhelyén való kötelező jelenléttel,
–
kötelező jelenléttel folyamatosan az ügyészség székhelyén munkanapokon 16 órától a következő munkanap 8 óráig, valamint munkaszüneti napokon és ünnepnapokon.
[…]”
10
A Horvát Köztársaság ügyészségének az ügyeleti szolgálat működéséről szóló, 2011. október 13‑i O-8/11‑1. sz. általános utasításának az alapügyre alkalmazandó változata többek között előírja, hogy az Općinsko državno odvjetništvo u Puli‑Pola (pulai városi ügyészség) ügyeleti szolgálatot teljesít „házi vagy otthoni állandó készenlét” mellett.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
11
NI az Općinsko državno odvjetništvo u Puli‑Pola (pulai városi ügyészség) ügyészhelyettese. A munkaköri feladatait teljes munkaidőben, vagyis heti 40 órában, hétfőtől péntekig, 8.00 és 16.00 óra között látja el. NI mind a rendes munkaidő alatt, mind azon kívül köteles ügyeleti időszakokat teljesíteni, amelyek során sürgős feladatok ellátására kötelezhetik, többek között bűnügyi felderítés keretében.
12
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy ezen ügyeleti időszakok alatt NI‑től megkövetelhető, hogy folyamatosan jelen legyen a lakóhelyén (készenlét) vagy az ügyészség székhelyén (ügyelet) annak érdekében, hogy bármikor elláthassa a részére előírt sürgős feladatokat.
13
NI, mivel úgy ítélte meg, hogy a rá alkalmazandó szabályozás, különösen azon kötelezettség, hogy az ügyeleti időszakai alatt folyamatosan rendelkezésre kell állnia, ellentétes a 2003/88 irányelvvel és a Bíróságnak a napi pihenőidőhöz való jogra, a heti pihenőidőhöz való jogra és a heti 48 órát meghaladó munkavégzés tilalmára vonatkozó ítélkezési gyakorlatával, keresetet indított a kérdést előterjesztő bíróság, az Općinski sud u Puli‑Pola (pulai városi bíróság, Horvátország) előtt, amelyben a 2015 és 2019 között az ügyeleti időszakok során ledolgozott órák – amelyek egy részét a rendes munkaidején kívül teljesítette – kifizetését kérte, mégpedig az ezen órák teljesítésének megfelelő összeg erejéig.
14
NI különösen arra hivatkozik, hogy nem részesül megfelelő munkahelyi biztonságban és védelemben, mivel a rendes munkaidőn kívül is teljesít munkaórákat a heti munkaidő és a túlmunka időtartamának korlátozása nélkül. Hangsúlyozza továbbá, hogy nem kap bérpótlékot a túlórákért, valamint a vasárnap és a munkaszüneti napokon teljesített munkaórákért, és rámutat, hogy az ügyeleti időszakok alatt teljesített munkaórákért alacsonyabb díjazásban részesül, mint a rendes munkaideje alatt teljesített munkaórákért.
15
A kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy Horvátországban az ügyészség önálló és független igazságügyi hatóság, amely köteles eljárni a bűncselekmények elkövetőivel szemben, és jogi lépéseket tenni a Horvát Köztársaság vagyonának és az alkotmány védelme érdekében. NI‑t mint ügyészhelyettest tehát a törvény értelmében véve önálló és független tisztviselőnek kell tekinteni.
16
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a jogállásához kapcsolódó önállóság és függetlenség lehetővé teszi NI számára, hogy védelmet élvezzen az olyan külső nyomásgyakorlással szemben, amely befolyásolhatja döntéseit. Ezzel szemben az NI‑hez hasonló ügyészségi tisztviselők helyzetét a magasabb fokú ügyészség, valamint az igazságügyi és közigazgatási minisztérium tisztviselőinek való alárendeltség jellemzi. E tisztviselők munkája és szakértelme kötelező értékelés tárgyát képezi, velük szemben fegyelmi szankciót lehet kiszabni, valamint az Államügyészi Tanács jóváhagyása nélkül nem végezhetnek más tevékenységet.
17
A kérdést előterjesztő bíróság ezenkívül rámutat arra, hogy NI a rendes munkaidejét követően olyan feladatok ellátására is kötelezhető, amelyek megkívánják, hogy NI folyamatosan rendelkezésre álljon és telefonon elérhető legyen különösen a rendvédelmi szervek tagjai számára, valamint hogy sürgős feladatok ellátása érdekében azonnal meg tudjon jelenni az ügyészségen vagy egy rendőr hívására egyéb helyen, például közúti balesetek vagy halálos munkahelyi balesetek esetén.
18
Az akár ügyelet, akár készenlét formájában történő rendelkezésre állás során, a szokásos munkaidőn kívül teljesített munkaórák nem tekinthetők sem rendes munkaidőnek, sem túlórának, és nem vehetők figyelembe a napi és heti pihenőidőhöz való jog vagy a szabadsághoz való jog gyakorlása során.
19
Következésképpen e munkaórák teljesítése hatással van NI munkahelyi egészségére és biztonságára, aki további pszichés és fizikai erőfeszítéseknek van kitéve. Különösen az, hogy az ügyeleti időszakokban bármikor – gyakran késő este vagy éjszaka – elérhető legyen, és készen álljon arra, hogy ezen időszakokban a rendes munkaidőn kívül munkaórákat teljesítsen, a munkájához kapcsolódó fokozott stresszt jelent.
20
Az alapügy eldöntése, és különösen a munkaórák NI által kért kifizetésének megítélése érdekében a kérdést előterjesztő bíróság szerint meg kell határozni egyrészt, hogy az alapeljárás felperesét „munkavállalónak” kell‑e tekinteni, és így a 2003/88 irányelv hatálya alá tartozik‑e, másrészt pedig, hogy az ügyeleti időszak során teljesített munkaórákat miként kell minősíteni. Ez utóbbi tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy az irányelv megsértésének minősül‑e az, ha ezeket az órákat nem tekintik az ezen irányelv értelmében vett „munkaidőnek”.
21
E körülmények között az Općinski sud u Puli‑Pola (pulai városi bíróság) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)
A 2003/88 irányelv 1. cikkének a [Charta] 31. cikkével összefüggésben értelmezett (3) bekezdése szerinti »munkavállaló« fogalma alá tartozik‑e a felperes ügyészi tisztsége (városi ügyészhelyettes/városi ügyész), azaz a valamennyi ügyészségi alkalmazottra vonatkozó azonos munkafeltételek alkalmazása szempontjából munkavállalónak tekinthető‑e az ügyészségi tisztviselő?
2)
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdéssel kapcsolatban: úgy kell‑e értelmezni a 89/391 irányelv 2. cikkét, amelyre a 2003/88 irányelv 1. cikkének (3) bekezdése hivatkozik, hogy az lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy az ügyészségi tisztviselők (városi ügyészhelyettesek/városi ügyészek) tekintetében kizárják az ezen irányelv átültetését biztosító rendelkezések alkalmazását, beleértve a 2003/88 irányelv 2. cikkének 1. és 2. pontjában foglalt, a munkaidő és a pihenőidő meghatározását magában foglaló rendelkezéseket?
3)
a)
Az első kérdésre adott igenlő és a második kérdésre adott nemleges válasz esetén a Bírósághoz azzal a kérdéssel kell fordulni, hogy [a 2003/88 irányelv] rendelkezéseinek (különösen 2. cikkének 1. és azt követő pontjai) értelmében az ügyészségi tisztviselők készenléti idejét munkaidőnek kell‑e tekinteni azon korlátozások fényében, amelyek az ügyészségi tisztviselőre a készenlét [(lakóhelyen való rendelkezésre állás)] során azon munkaköri kötelezettségek és feladatok miatt vonatkoznak, amelyeket a tisztviselő a készenlét során a [Horvát Köztársaság államügyészségének ügyeletre vonatkozó, 2012. október 12‑én módosított, 2011. október 13‑i O‑8/11‑1 sz. általános utasítása és a Zakon o kaznenom postupku (büntetőeljárási törvény) rendelkezései] alapján teljesít, amelyek értelmében az ügyészségi tisztviselő mint munkavállaló, lényegesen korlátozott körben folytathat más tevékenységet, annak ellenére, hogy az említett […] általános utasítás értelmében az ügyészségi tisztviselő mint munkavállaló a készenlét feladatait otthonában köteles ellátni?
b)
Az első kérdésre adott igenlő és a második kérdésre adott nemleges válasz esetén a Bírósághoz azzal a kérdéssel kell fordulni, hogy [a 2003/88 irányelv] rendelkezéseinek (különösen 2. cikkének 1. és azt követő pontjai) értelmében az ügyészségi tisztviselők [(szolgálati helyen töltött)] ügyeleti idejét munkaidőnek kell‑e tekinteni azon munkaköri kötelezettségekre és feladatokra tekintettel, amelyeket az ügyészségi tisztviselő az ügyelet során [a Horvát Köztársaság államügyészségének ügyeletre vonatkozó általános utasítása és a büntetőeljárási törvény] rendelkezései alapján teljesít, amelyek értelmében az ügyészségi tisztviselő az ügyelet feladatait szokásos munkavégzési helyén vagy a munkáltató által meghatározott más helyen (helyszíni szemle vagy más helyszínen) végzi?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
22
Első kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2003/88 irányelv 1. cikkének (3) bekezdését a Charta 31. cikkével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy az ügyészségi tisztviselők ezen irányelv hatálya alá tartoznak.
23
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy ugyan a „munkavállaló” fogalmát a 89/391 irányelv 3. cikkének a) pontja úgy határozza meg, mint a munkáltató által alkalmazott személyt, beleértve a gyakornokokat és szakképző iskolai tanulmányokat folytató tanulókat, de nem beleértve a háztartási alkalmazottakat, a 2003/88 irányelv egyáltalán nem hivatkozik sem a 89/391 irányelv ezen rendelkezésére, sem a „munkavállalónak” a nemzeti jogszabályokból és/vagy gyakorlatból eredő fogalommeghatározására (2010. október 14‑iUnion syndicale Solidaires Isère ítélet, C‑428/09, EU:C:2010:612, 27. pont).
24
Ebből következik, hogy a 2003/88 irányelv alkalmazásában és a Charta 31. cikkére tekintettel a „munkavállaló” fogalma, amelyet nem lehet az egyes tagállami jogok szerint eltérően értelmezni, önálló uniós jogi jelentéssel rendelkezik (2010. október 14‑iUnion syndicale Solidaires Isère ítélet, C‑428/09, EU:C:2010:612, 28. pont; 2018. február 21‑iMatzak ítélet, C‑518/15, EU:C:2018:82, 28. pont; 2020. július 16‑iGoverno della Repubblica italiana [Az olasz békebírák jogállása] ítélet, C‑658/18, EU:C:2020:572, 88. és 89. pont).
25
E fogalmat olyan objektív kritériumok szerint kell meghatározni, amelyek – figyelembe véve az érintett személyek jogait és kötelességeit – a munkaviszonyt jellemzik (2020. július 16‑iGoverno della Repubblica italiana [Az olasz békebírák jogállása] ítélet, C‑658/18, EU:C:2020:572, 90. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
26
Tehát valamely személynek a „munkavállaló” fogalmára tekintettel történő minősítése keretében – amelynek elvégzése végső soron a nemzeti bíróság feladata – a nemzeti bíróságnak objektív kritériumokra kell támaszkodnia, és az előtte folyamatban lévő ügy valamennyi körülményét összességében kell értékelnie mind az érintett tevékenység, mind pedig a szóban forgó felek közötti viszony jellegére vonatkozóan (2020. július 16‑iGoverno della Repubblica italiana [Az olasz békebírák jogállása] ítélet, C‑658/18, EU:C:2020:572, 91. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
27
E tekintetben a munkaviszony alapvető jellemzője az a körülmény, hogy valamely személy meghatározott ideig, más javára és irányítása alatt díjazás ellenében szolgáltatást nyújt. Következésképpen a munkaviszony a munkavállaló és munkáltatója közötti alárendeltségi viszony fennállását feltételezi. Az ilyen viszony fennállását a felek közötti kapcsolatot jellemző összes tényállási elemre és körülményre figyelemmel kell értékelni (2021. július 15‑iMinistrstvo za obrambo ítélet, C‑742/19, EU:C:2021:597, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
28
Következésképpen annak vizsgálata érdekében, hogy az olyan ügyészségi tisztviselők, mint az alapeljárás felperese, a 2003/88 irányelv hatálya alá tartoznak‑e, a kérdést előterjesztő bíróság feladata az e tisztviselők által ellátott feladatok és funkciók, valamint a munkáltatójukkal szemben fennálló kötelezettségeik vizsgálata.
29
Mindemellett a Bíróság hatásköre – az előzetes döntéshozatal iránti kérelem keretében az alapügy iratai, valamint a rendelkezésére álló írásbeli és szóbeli észrevételek alapján – kiterjed arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróság számára hasznos információkat szolgáltasson, amelyek lehetővé teszik számára az előtte folyamatban lévő jogvita eldöntését (lásd, analógia útján: 2021. október 6‑iECOTEX BULGARIA ítélet, C‑544/19, EU:C:2021:803, 72. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
30
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az ügyészségi tisztviselők, így a városi ügyészek feladatai abból állnak, hogy a bíróság vagy az ügyészség helyiségeiben, illetve az érintett események helyszínén a felettes ügyész felügyelete mellett végzik különösen a büntetőeljárási törvényben előírt szolgálati feladatokat.
31
A kérdést előterjesztő bíróság szerint ugyanis a városi ügyészhelyettest bármikor hívhatja egy rendőr, hogy haladéktalanul jelenjen meg az érintett esemény helyszínén. Arra is kötelezhető, hogy lefolytassa a gyanúsított első kihallgatását, indítványozza a nyomozási bírónál házkutatás elrendelését, jóváhagyja a szóban elrendelt sürgős bizonyítási cselekményeket, közúti balesetek, halálos munkahelyi balesetek vagy más jogsértések esetén végezze el a helyszíni szemlét, vagy legyen jelen azon, vegyen részt a nyomozási bíró előtti tanúmeghallgatáson, kényszerintézkedést rendeljen el, vagy indítványozza a vádlott előzetes letartóztatását, és jelen legyen az e szabadságelvonásra vonatkozó tárgyaláson.
32
E tekintetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az olyan ügyészségi tisztviselők, mint NI, alárendeltségi viszonyban állnak a magasabb fokú ügyészség tisztviselőivel, valamint az igazságügyi és közigazgatási minisztériummal, amely az ügyészség tekintetében igazgatási feladatokat lát el, ideértve az ügyészségi tisztviselők magatartásával kapcsolatos panaszok vizsgálatát vagy e tisztviselők szakmai felelősségének megállapítását, ügyel arra, hogy az ügyészségek rendelkezzenek a működésükhöz szükséges megfelelő tárgyi és pénzügyi feltételekkel, helyiségekkel és egyéb erőforrásokkal, valamint jóváhagyja az új ügyészségi tisztviselők felvételi tervét és az ügyészségi tisztviselők munkáját segítő köztisztviselők alkalmazását.
33
Ezenkívül az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alsóbb fokú ügyészség tisztviselői alá vannak vetve a magasabb fokú ügyészség tisztviselői felügyeletének, összhangban az ügyészség hierarchikus szervezeti felépítésével, amely szerint a városi ügyészségek a megyei ügyészségek alá tartoznak, a megyei és különleges ügyészségek pedig a Horvát Köztársaság ügyészségének vannak alárendelve. Következésképpen az Államügyészi Tanács fegyelmi vétség, bűncselekmény elkövetése miatti elítélés, elégtelen szakmai hozzáértés, alkalmatlanná válás miatt felmentheti az ügyészségi tisztviselőt.
34
Így, a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálat függvényében, úgy tűnik, hogy egy városi ügyészhelyettes a magasabb fokú ügyészség tisztviselőihez képest alárendeltségi viszonyban áll, amely a munkaviszony fennállását jellemzi.
35
A fentiekre tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2003/88 irányelv 1. cikkének (3) bekezdését a Charta 31. cikkével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy az ügyészségi tisztviselők ezen irányelv hatálya alá tartoznak.
A második kérdésről
36
Második kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 89/391 irányelv 2. cikkét, amelyre a 2003/88 irányelv 1. cikkének (3) bekezdése hivatkozik, úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az ügyészségi tisztviselők tevékenységét kizárja a 2003/88 irányelv hatálya alól.
37
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2003/88 irányelv 1. cikkének (3) bekezdése szerint – együttes olvasatban az abban hivatkozott 89/391 irányelv 2. cikkével – ezeket az irányelveket minden köz‑ és magántevékenységi ágazatra alkalmazni kell a munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítása és a munkaidejük szervezése egyes szempontjainak szabályozása érdekében (2012. május 3‑iNeidel ítélet, C‑337/10, EU:C:2012:263, 20. pont).
38
Ugyanakkor a 89/391 irányelv 2. cikkének (2) bekezdése első albekezdésében akként rendelkezik, hogy ez az irányelv nem alkalmazható ott, ahol az egyes különleges közszolgálati tevékenységekre – mint amilyen a fegyveres erők vagy a rendőrség – vagy a polgári védelmi szolgálatok egyes különleges tevékenységeire jellemző sajátosságok szükségszerűen ellentétben állnak vele, és a második albekezdésében pontosítja, hogy ebben az esetben a munkavállalók biztonságát és egészségvédelmét a lehető legmesszebbmenőkig biztosítani kell ezen irányelv céljainak figyelembevételével (2021. július 15‑iMinistrstvo za obrambo ítélet, C‑742/19, EU:C:2021:597, 53. pont).
39
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 89/391 irányelv 2. cikke (2) bekezdése első albekezdésének olyan értelmezést kell adni, amely terjedelmét az azon érdekek védelméhez szigorúan szükséges mértékre korlátozza, amelyek védelmét az irányelv a tagállamok számára lehetővé teszi (2021. július 15‑iMinistrstvo za obrambo ítélet, C‑742/19, EU:C:2021:597, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
40
Az e rendelkezésben bizonyos tevékenységeknek a 89/391 irányelv és közvetve a 2003/88 irányelv hatálya alóli kizárására alkalmazott szempont nem azon alapul, hogy a munkavállalók az e rendelkezésben említett és összességében tekintetbe vett közszolgálat ágazatainak valamelyikébe tartoznak‑e, hanem kizárólag a munkavállalók által ezen ágazatokban végzett bizonyos sajátos feladatok különleges jellegén, amely a közösség számára biztosított hatékony védelem feltétlen szükségessége miatt igazolja a munkavállalók biztonságának és egészségének védelmére vonatkozó szabályok alóli kivételt (2021. július 15‑iMinistrstvo za obrambo ítélet, C‑742/19, EU:C:2021:597, 56. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
41
Az ezen különleges tevékenységeket jellemző sajátosságok sorában, amelyek a 89/391 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének első albekezdése értelmében igazolják a munkavállalók biztonságának és egészségének védelmére vonatkozó szabályok alóli kivételt, szerepel az, hogy e tevékenységek jellegüknél fogva nem teszik lehetővé a munkaidő tervezését (2021. július 15‑iMinistrstvo za obrambo ítélet, C‑742/19, EU:C:2021:597, 57. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
42
A 89/391 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének első albekezdése tehát lehetővé teszi a különleges közszolgálati tevékenységek hatékonyságának megőrzését, amelyeknek folytonossága elengedhetetlen az alapvető állami funkciók tényleges gyakorlásának biztosításához. E folytonossági követelményt a vizsgált tevékenység különleges jellegére figyelemmel kell értékelni (2021. július 15‑iMinistrstvo za obrambo ítélet, C‑742/19, EU:C:2021:597, 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
43
E tekintetben egyrészt a Bíróság kimondta, hogy a közegészség, a közbiztonság és a közrend területén működő szolgálatok folytonosságára vonatkozó követelménnyel nem ellentétes, hogy e szolgálatok rendes körülmények idején végzett tevékenységei megszervezhetők legyenek az alkalmazottak időbeosztása tekintetében, annál is inkább, mert a 89/391 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének első albekezdésében foglalt kivétel kizárólag olyan rendkívül súlyos és kiterjedt körülmények között alkalmazható az ilyen szolgálatokra, mint amilyenek a természeti vagy technológiai katasztrófák, a merényletek vagy a súlyos balesetek, amelyek az élet, az egészség, valamint a közösség biztonságának védelméhez nélkülözhetetlen intézkedések meghozatalát teszik szükségessé, és amelyek megfelelő teljesítését veszélyeztetné az, ha a 2003/88 irányelv által előírt összes szabályt be kellene tartani. Ilyen esetekben abszolút elsőbbséget kell biztosítani a lakosság védelme céljának az irányelv azon rendelkezései betartásának rovására, amelyek az említett szolgálatokon belül átmenetileg figyelmen kívül hagyhatók (2021. július 15‑iMinistrstvo za obrambo ítélet, C‑742/19, EU:C:2021:597, 59. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
44
Másrészt a Bíróság megállapította, hogy egyes sajátos közszolgálati tevékenységek, még ha azokat rendes körülmények között végzik is, olyannyira különleges jellemzőkkel rendelkeznek, hogy jellegükkel szükségszerűen ellentétben áll a munkaidőnek a 2003/88 irányelvben előírtak tiszteletben tartásával történő tervezése (2021. július 15‑iMinistrstvo za obrambo ítélet, C‑742/19, EU:C:2021:597, 60. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
45
Ez a helyzet különösen olyan tevékenységek esetén, amelyek a nekik tulajdonított közérdekű cél megfelelő elérése érdekében csak folyamatosan, egy és ugyanazon munkavállaló által folytathatók, anélkül hogy lehetséges volna olyan rotációs rendszer bevezetése, amely bizonyos számú munkaóra vagy munkanap teljesítését követően rendszeres időközönként bizonyos óraszámú pihenőidőhöz vagy pihenőnapokhoz való jogosultságot biztosít (2021. július 15‑iMinistrstvo za obrambo ítélet, C‑742/19, EU:C:2021:597, 61. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
46
Ennek keretében a nemzeti jog értelmezésére hatáskörrel rendelkező kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy a jelen ítélet 40–45. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat mennyiben alkalmazható a megyei ügyészség tisztviselőinek tevékenységére, mint amilyen NI. Mindazonáltal a jelen ítélet 29. pontjában említett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a Bíróság hasznos információkat szolgáltathat a kérdést előterjesztő bíróság számára az általa elvégzendő értékeléshez.
47
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a városi ügyészség tisztviselőinek tevékenysége főszabály szerint a 89/391 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének hatálya alá tartozik, mivel az állami szektorba tartozó közigazgatási vagy szolgáltatási tevékenységről van szó (lásd analógia útján: 2020. július 16‑iGoverno della Repubblica italiana [Az olasz békebírák jogállása] ítélet, C‑658/18, EU:C:2020:572, 85. pont).
48
Ezenkívül e határozatban semmi nem utal arra, hogy a városi ügyészség tisztviselői által végzett tevékenység olyan sajátos jellemzőkkel bírna, amelyek megakadályoznák a munkaidő 2003/88 irányelvben előírt követelményeknek megfelelő tervezését. Például, ezen ügyészek hatáskörét és feladatait illetően nem zárható ki, hogy az ügyészség működésének folytonossága a városi ügyészség ügyészeinek rotációs rendszere révén biztosítható lenne. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az ügyeleti időszakuk egy hónappal előre meg van tervezve, és lehetséges, hogy valamely városi vagy megyei ügyészség gondoskodik a rendes körülmények között egy másik ügyészség által ellátandó ügyeletről. Nem úgy tűnik tehát, hogy egy rotációs rendszer vagy a munkaidő megtervezése önmagában összeegyeztethetetlen lenne az említett tevékenységek jellemzőivel.
49
Tehát, amennyiben az ügyészségi tisztviselők tevékenységüket rendes körülmények között végzik, arra alkalmazható a munkaidőnek a 2003/88 irányelvben előírtak tiszteletben tartásával történő tervezése.
50
A fenti megfontolások összességére tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 89/391 irányelv 2. cikkét, amelyre a 2003/88 irányelv 1. cikkének (3) bekezdése hivatkozik, úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az ügyészségi tisztviselők tevékenységét kizárja a 2003/88 irányelv hatálya alól, amennyiben e tevékenységre – rendes körülmények között végezve – alkalmazható a munkaidőnek a 2003/88 irányelvben előírtak tiszteletben tartásával történő tervezése.
A harmadik kérdésről
51
Harmadik kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2003/88 irányelv 2. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy az ügyészségi tisztviselők rendes munkaidején kívül teljesített ügyeleti időszakot, amely magában foglalja e tisztviselők munkahelyen való kötelező jelenlétét, vagy a készenléti rendszerben teljesített rendelkezésre állási időszakot, amely a lakóhelyükön való kötelező jelenléttel jár, e 2. cikk értelmében vett „munkaidőnek” kell minősíteni.
52
A 2003/88 irányelv 2. cikke úgy határozza meg a „munkaidő” fogalmát, mint az az időtartam, amely alatt a munkavállaló dolgozik, a munkáltató rendelkezésére áll, és tevékenységét vagy feladatát végzi a nemzeti jogszabályoknak és/vagy gyakorlatnak megfelelően. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint e fogalmat a pihenőidő ellentéteként kell érteni, tekintve, hogy e két fogalom kölcsönösen kizárja egymást (2015. szeptember 10‑iFederación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras ítélet, C‑266/14, EU:C:2015:578, 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
53
E tekintetben figyelembe kell venni azt, hogy e 2. cikk nem rendelkezik a „munkaidő” és a „pihenőidő” fogalma közötti közbenső kategóriáról (2015. szeptember 10‑iFederación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras ítélet, C‑266/14, EU:C:2015:578, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), valamint azt, hogy a munkavállaló által végzett munka intenzitása vagy a munkavállaló teljesítménye nem szerepel a „munkaidő” ezen irányelv értelmében vett fogalmának jellemzői között. Így a városi ügyészség ügyészei által teljesített ügyeleti időszakot a 2003/88 irányelv alkalmazásában vagy „munkaidőnek” vagy pedig „pihenőidőnek” kell minősíteni (lásd analógia útján: 2021. szeptember 9‑iDopravní podnik hl. m. Prahy ítélet, C‑107/19, EU:C:2021:722, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
54
A „munkaidő” és a „pihenőidő” továbbá olyan uniós jogi fogalom, amelyet objektív jellemzők alapján, a 2003/88 irányelv rendszerére és céljára tekintettel kell meghatározni. Csak az ilyen önálló értelmezés biztosíthatja ugyanis ezen irányelv hatékony érvényesülését, valamint e fogalmak egységes alkalmazását valamennyi tagállamban (2021. szeptember 9‑iDopravní podnik hl. m. Prahy ítélet, C‑107/19, EU:C:2021:722, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
55
Meg kell tehát vizsgálni, hogy olyan helyzetben, mint amelyről az alapügyben szó van, a „munkaidő” fogalmának jellemzői fennállnak‑e, ha a munkavállaló a munkahelyén teljesít ügyleti időszakot vagy készenléti rendszerben teljesít rendelkezésre állási időszakot, vagyis olyan időszakot, amelynek során a munkavállaló a munkáltatója rendelkezésére áll, hogy annak kérésére munkát végezzen, anélkül hogy köteles lenne a munkahelyén tartózkodni (2021. szeptember 9‑iDopravní podnik hl. m. Prahy ítélet, C‑107/19, EU:C:2021:722, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
56
Az ügyeleti időszakokat illetően a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy az az időszak, amelynek során a munkavállaló ténylegesen semmilyen tevékenységet nem végez a munkáltatója javára, a 2003/88 irányelv alkalmazásában nem minősül szükségszerűen „pihenőidőnek” (2021. szeptember 9‑iDopravní podnik hl. m. Prahy ítélet, C‑107/19, EU:C:2021:722, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
57
E tekintetben először is a munkavégzés helyén teljesített ügyeleti időszak kapcsán a Bíróság már kimondta, hogy annak megállapításakor, hogy fennállnak‑e a 2003/88 irányelv értelmében vett „munkaidő” fogalmának jellemző elemei, az minősül döntő tényezőnek, hogy a munkavállaló köteles fizikailag jelen lenni a munkáltató által meghatározott helyen és ott a munkáltató rendelkezésére állni, hogy szükség esetén azonnal képes legyen munkavégzésre (2021. szeptember 9‑iDopravní podnik hl. m. Prahy ítélet, C‑107/19, EU:C:2021:722, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
58
A Bíróság megállapította, hogy az ilyen ügyeleti időszak során a munkavállalónak, aki köteles a munkavégzési helyén azonnal a munkáltatója rendelkezésére állni, távol kell maradnia a társadalmi és családi környezetétől, és csekély mozgástere van arra, hogy beossza azt az időt, amely alatt nem hívják fel munkavégzésre. Következésképpen ezen időszak egészét a 2003/88 irányelv értelmében vett „munkaidőnek” kell minősíteni, függetlenül a munkavállaló által az említett időszakban ténylegesen teljesített munkavégzéstől (2021. szeptember 9‑iDopravní podnik hl. m. Prahy ítélet, C‑107/19, EU:C:2021:722, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
59
Másrészt a készenléti rendszerben teljesített rendelkezésre állási időszakokat illetően a Bíróság kimondta, hogy egy ilyen időszakot teljesen egészében szintén a 2003/88 irányelv értelmében vett „munkaidőnek” kell minősíteni, ha az – figyelembe véve, hogy a munkavállalóval szemben előírt kötöttségek objektív és igen jelentős hatással vannak az utóbbi azon lehetőségeire, hogy idejét személyes és társadalmi szükségleteire fordítsa – különbözik azon időszaktól, amely alatt a munkavállalónak egyszerűen csak munkáltatója rendelkezésére kell állnia, hogy az elérhesse őt (2021. szeptember 9‑iDopravní podnik hl. m. Prahy ítélet, C‑107/19, EU:C:2021:722, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
60
Ebből az következik, hogy a 2003/88 irányelv értelmében vett „munkaidő” fogalma alá tartozik az ügyelet teljes időtartama, beleértve a készenléti rendszerben teljesített rendelkezésre állást is, amelynek során a munkavállalóval szembeni kötöttségek objektív módon és igen jelentős mértékben korlátozhatják a munkavállaló arra vonatkozó lehetőségét, hogy azt az időt, amely alatt nem hívják fel munkavégzésre, szabadon beossza, és személyes szükségleteire fordítsa (2021. szeptember 9‑iDopravní podnik hl. m. Prahy ítélet, C‑107/19, EU:C:2021:722, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
61
E tekintetben a Bíróság rámutatott, hogy nem minősül a priori a 2003/88 irányelv értelmében vett „munkaidőnek” az olyan ügyeleti időszak, amelynek során a munkavállaló – tekintettel a munka felvételére számára biztosított észszerű határidőre – megtervezheti személyes és szociális elfoglaltságait. Ezzel szemben az olyan ügyeleti időszakot, amely alatt a munkavállaló számára a munka felvételére előírt határidő néhány percre korlátozódik, főszabály szerint teljes egészében az ezen irányelv értelmében vett „munkaidőnek” kell tekinteni, mivel ez utóbbi esetben a munkavállalót a gyakorlatban jelentősen visszatartja attól, hogy bármilyen – akár rövid időtartamú – kikapcsolódási tevékenységet tervezzen (2021. szeptember 9‑iDopravní podnik hl. m. Prahy ítélet, C‑107/19, EU:C:2021:722, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
62
Ugyanakkor – amint azt a Bíróság kiemelte – az ilyen válaszidő hatását olyan konkrét mérlegelés alapján kell értékelni, amelynek során adott esetben figyelembe kell venni a munkavállalóval szemben az ügyeleti időszaka alatt, ideértve a készenléti időszakot is, előírt egyéb kötelezettségeket (lásd ebben az értelemben: 2021. szeptember 9‑iDopravní podnik hl. m. Prahy ítélet, C‑107/19, EU:C:2021:722, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
63
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az olyan városi ügyészhelyettes, mint NI, köteles arra, hogy az ügyeleti időszakai teljes tartama alatt bármikor készen álljon arra, hogy a munkahelyén rendes munkaidő alatt ellátott feladatokkal és funkciókkal egyenértékű tevékenységet lásson el. Következésképpen úgy tűnik, hogy az ügyeleti időszak alatt ténylegesen nem távolodhat el a munkahelyétől vagy a készenléti rendszerben teljesített rendelkezésre állási időszak alatt a lakóhelyétől, és nem fordíthatja idejét személyes szükségleteire.
64
Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy a releváns körülmények összességére tekintettel, és az 55–62. pontban felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően értékelje, hogy a jelen ügyben a városi ügyészség ügyésze által a munkahelyén teljesített ügyeleti időszakot, valamint a készenléti rendszerben a lakóhelyén teljesített rendelkezésre állási időszakot a 2003/88 irányelv értelmében vett „munkaidőnek” kell‑e minősíteni.
65
A fentiekre tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2003/88 irányelv 2. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az ügyészségi tisztviselők rendes munkaidején kívül teljesített ügyeleti időszakot, amely magában foglalja e tisztviselők munkahelyen való kötelező jelenlétét, vagy a készenléti rendszerben teljesített rendelkezésre állási időszakot, amely a lakóhelyükön való ilyen jelenléttel jár, e 2. cikk értelmében vett „munkaidőnek” kell minősíteni, mivel ezen időszakok alatt az említett tisztviselőkkel szembeni kötöttségek objektív módon és igen jelentős mértékben korlátozhatják ez utóbbiak arra vonatkozó lehetőségét, hogy az említett időszakok alatt szabadon osszák be azt az időt, amelynek során nem hívják fel őket munkavégzésre, és hogy ezt az időt személyes szükségleteikre fordítsák.
A költségekről
66
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4‑i 2003/88/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 1. cikkének (3) bekezdését az Európai Unió Alapjogi Chartája 31. cikkével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy az ügyészségi tisztviselők ezen irányelv hatálya alá tartoznak.
2)
A munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések bevezetéséről szóló, 1989. június 12‑i 89/391/EGK tanácsi irányelv 2. cikkét, amelyre a 2003/88 irányelv 1. cikkének (3) bekezdése hivatkozik, úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az ügyészségi tisztviselők tevékenységét kizárja a 2003/88 irányelv hatálya alól, amennyiben e tevékenységre – rendes körülmények között végezve – alkalmazható a munkaidőnek a 2003/88 irányelvben előírtak tiszteletben tartásával történő tervezése.
3)
A 2003/88 irányelv 2. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az ügyészségi tisztviselők rendes munkaidején kívül teljesített ügyeleti időszakot, amely magában foglalja e tisztviselők munkahelyen való kötelező jelenlétét, vagy a készenléti rendszerben teljesített rendelkezésre állási időszakot, amely a lakóhelyükön való ilyen jelenléttel jár, e 2. cikk értelmében vett „munkaidőnek” kell minősíteni, mivel ezen időszakok alatt az említett tisztviselőkkel szembeni kötöttségek objektív módon és igen jelentős mértékben korlátozhatják ez utóbbiak arra vonatkozó lehetőségét, hogy az említett időszakok alatt szabadon osszák be azt az időt, amelynek során nem hívják fel őket munkavégzésre, és hogy ezt az időt személyes szükségleteikre fordítsák.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: horvát.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.