62007CC0265
VERICA TRSTENJAK
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2008. április 24. (
1
)
C-265/07. sz. ügy
Caffaro Srl
kontra
Azienda Unità Sanitaria Locale RM/C
„Kereskedelmi ügyletek — 2000/35/EK irányelv — A késedelmes fizetések elleni fellépés — A nem vitatott követelések behajtási eljárásai”
I – Bevezetés
1.
A kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni ebben az ügyben, hogy a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló, 2000. június 29-i 2000/35/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
2
) (a továbbiakban: 2000/35 irányelv) rendelkezései tiltják-e az olyan nemzeti szabályozást, amely alapján közigazgatási szervvel szembeni nem vitatott tartozásra vonatkozó végrehajtási jogcím birtokában e közigazgatási szervnek a végrehajtható jogcímről történő értesítésétől számított 120 napos határidő elteltével kérelmezhető a végrehajtás.
2.
Ez a kérdés a Tribunale civile di Roma előtti végrehajtási eljárásban merült fel, amelyet a Caffaro Srl (a továbbiakban: Caffaro) indított egy római közigazgatási szerv, az Azienda Unità Sanitaria Locale RM/C (a továbbiakban: USL) ellen egy olyan végrehajtható jogcím alapján, amelyet a Caffaro a 2000/35 irányelvet a nemzeti jogba átültető nemzeti jogszabály alapján szerzett meg.
II – Jogi háttér
A – A közösségi szabályozás
3.
A 2000/35 irányelv (4) preambulumbekezdése szerint:
„1997. május 29-én a Gazdasági és Szociális Bizottság véleményezte a Bizottság »Közbeszerzés az Európai Unióban – a követendő út kijelölése« […] című zöld könyvét.”
4.
A 2000/35 irányelv (5) preambulumbekezdése így rendelkezik:
„1997. június 4-én a Bizottság közzétette az egységes piac megteremtésére vonatkozó cselekvési tervét, amelyben kiemelte, hogy a késedelmes fizetés egyre komolyabb akadályt állít az egységes piac sikeres megvalósítása elé.”
5.
A 2000/35 irányelv (7) preambulumbekezdése megállapítja:
„A túlzott fizetési határidők és a késedelmes fizetések súlyos nyilvántartási és pénzügyi terheket rónak a vállalkozásokra, különösen a kis- és középvállalkozásokra. Továbbá, e problémák képezik a vállalkozások létét fenyegető és számtalan munkahely megszűnését eredményező fizetésképtelenség egyik legfőbb okát.”
6.
A 2000/35 irányelv (9) és (10) preambulumbekezdése előírja:
„(9)
A tagállamok fizetési szabályainak és fizetési gyakorlatának eltérései akadályozzák a belső piac megfelelő működését.
(10)
Mindez jelentősen korlátozza a tagállamok közötti kereskedelmi forgalmat. Ez ellentmond a Szerződés 14. cikkének, amelynek értelmében a belső piac egész területén lehetővé kell tenni a vállalkozók számára, hogy a határon túli műveletek ne járjanak nagyobb kockázattal, mint a belföldi kereskedelem. A belföldi és határon túli műveletekre vonatkozó szabályok lényeges eltérése a verseny torzulásához vezetne.”
7.
A 2000/35 irányelv (15) preambulumbekezdése értelmében:
„Ez az irányelv csak a »végrehajtható jogcím« fogalmát határozza meg, és nem szabályozza sem az adott jogcím végrehajtására vonatkozó eljárásokat, sem pedig azon feltételeket, amelyek mellett a jogcím végrehajtása megszüntethető vagy felfüggeszthető.”
8.
A 2000/35 irányelv (22) preambulumbekezdése így rendelkezik:
„Ezen irányelv valamennyi kereskedelmi ügyletre vonatkozik függetlenül attól, hogy az adott ügylet magán- vagy állami vállalkozások, illetve vállalkozások, és hatóságok között megy végbe, figyelemmel arra a tényre, hogy az utóbbiak jelentős nagyságrendű fizetési forgalmat bonyolítanak le vállalkozások felé. Ezért az irányelv a fővállalkozók és szállítóik, valamint alvállalkozóik között lebonyolódó valamennyi kereskedelmi ügyletet is szabályozza.”
9.
A 2000/35 irányelv (23) preambulumbekezdése előírja:
„Az irányelv 5. cikke előírja, hogy a nem vitatott követelések érvényesítésére vonatkozó eljárást a nemzeti jogszabályokkal összhangban rövid idő alatt le kell folytatni, ez azonban nem igényli a tagállamoktól egy külön eljárás bevezetését vagy hatályos jogi eljárásaik egy meghatározott módon történő módosítását.”
10.
A 2000/35 irányelv 2. cikkének („Meghatározások”) 5. pontja szerint:
„»végrehajtható jogcím«valamely bíróság vagy illetékes hatóság által kibocsátott, azonnali vagy részletfizetésre kötelező bármely határozat, ítélet vagy végzés, amely a hitelező számára lehetővé teszi az adóssal szembeni igényének kényszervégrehajtás útján történő érvényesítését; ide tartoznak továbbá a fizetésre vonatkozó és az adós fellebbezésére tekintet nélkül előzetesen végrehajtható határozatok, ítéletek és végzések.”
11.
A 2000/35 irányelv 5. cikke („A nem vitatott követelések behajtása”) így rendelkezik:
„(1)   A tagállamok biztosítják, hogy nem vitatott kintlévőség vagy eljárási jellemzők esetén a hitelező perindítványától [helyesen: keresetétől] vagy illetékes hatóságnál történő felszólamlásától [helyesen: kérelmének az illetékes hatósághoz történt benyújtásától] számított átlagosan 90 naptári napon belül a tartozás nagyságától függetlenül végrehajtható jogcímet lehessen szerezni. E kötelezettséget a tagállamok saját nemzeti törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseikkel összhangban hajtják végre.
(2)   A vonatkozó nemzeti törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések kötelesek azonos feltételeket alkalmazni az Európai Közösségben letelepedett valamennyi hitelezőre.
(3)   Az (1) bekezdésben említett 90 naptári napos határidő nem foglalja magában a következőket:
a)
az okmányok kézbesítéséhez szükséges időt;
b)
a hitelezőnek tulajdonítható bármely késedelmet, úgymint az igénybejelentések helyesbítésére fordított időt.
(4)   Ez a cikk nem érinti a Brüsszeli Egyezmény rendelkezéseit a polgári és kereskedelmi ügyekben az illetékesség és ilyen ügyekben hozott határozatok végrehajtása vonatkozásában. […]” (
3
)
12.
A 2000/35 irányelv 6. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy:
„A tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek 2002. augusztus 8. előtt megfeleljenek. Erről haladéktalanul tájékoztatják a Bizottságot.”
B – Az olasz szabályozás
13.
A 2000/35 irányelvet a 2002. október 9-i 231. sz. törvényerejű rendelet (a továbbiakban: a 231/2002. sz. törvényerejű rendelet) (
4
) ültette át az olasz jogba. A 2000/35 irányelv 5. cikkét a 231/2002. sz. törvényerejű rendelet 9. cikke ültette át, amely a nem vitatott követelések behajtása érdekében a végrehajtható jogcím megszerzésére irányuló eljárás gyorsítása céljából az olasz polgári perrendtartás (
5
) több rendelkezését módosította.
14.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül, hogy Olaszországban a végrehajtható jogcím megszerzése a polgári perrendtartás 641. cikke alapján a következőképpen történik: A kérelem benyújtását követően a bíróság 30 napon belül végzést hoz, amellyel utasítja az adóst, hogy fizesse meg a tartozást. Ezt a végzést tíz napon belül kell kézbesíteni. A végzésben szerepel, hogy az adós 40 napon belül köteles a tartozást megfizetni, vagy azt vitatni. Amennyiben az adós e határidőn belül nem vitatja, és meg sem fizeti a tartozást, úgy a hitelező e határidő elteltével végrehajtható jogcímet szerez a hátralékos követelés behajtására. A hitelezőnek kézbesíttetnie kell az adós részére a végrehajtható jogcímről szóló értesítést ahhoz, hogy annak alapján végrehajtást kérhessen.
15.
A közigazgatási szervek elleni kényszervégrehajtás speciális szabályait a 2000. december 23-i 388. sz. törvény (
6
) (a továbbiakban: a 388/2000. sz. törvény) 147. cikkével módosított, módosítást követően az 1997. február 28-i 30. sz. törvénnyel (
7
) törvénnyé alakított 1996. december 31-i 669. sz. rendelettörvény (
8
) (a továbbiakban: a 669/1996. sz. rendelettörvény) tartalmazza. A 388/2000. sz. törvény 147. cikke 60 napról 120 napra hosszabbította meg a végrehajtás elhalasztására vonatkozó határidőt. A 388/2000. sz. törvény 147. cikkével módosított 669/1996. sz. rendelettörvény 14. cikkének (1) bekezdése szerint:
„Az állam igazgatási szervei és a nem gazdasági célú közjogi szervezetek a pénzösszegek fizetésére kötelező bírósági határozatok és választott bírósági ítéletek végrehajtási eljárását a végrehajtható jogcímről történő értesítésüktől számított 120 napon belül zárják le. E határidő lejárta előtt a hitelező nem kérelmezhet sem végrehajtást, sem fizetési meghagyásról történő értesítést.”
III – A tényállás, az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
16.
A hitelező Caffaro a Tribunale ordinario di Románál kényszervégrehajtási eljárást indított az adós USL ellen egy kereskedelmi ügyletből származó nem vitatott követelés alapján. A nemzeti bíróság előtti eljárásban a hitelező a 2000/35 irányelvet az olasz jogba átültető 231/2002. sz. törvényerejű rendelet szerinti végrehajtható jogcímet szerzett. A végrehajtható jogcímről szóló értesítést a hitelező 2004. december 6-án kapta kézhez. Mivel a végrehajtásra olyan összeg elzálogosítása útján került sor, amelyet az adós a Banca di Románál tartott, a végrehajtható jogcímről szóló értesítést ugyanazon a napon a bank is kézhez kapta. Az adós kérelmére az elzálogosításra 2005. április 4-én került sor, és ezen a napon kézbesítették az adós és a Banca di Roma részére a tárgyalásra szóló idézést is.
17.
A végrehajtási eljárásban 2006. június 13-ra tűzték ki a tárgyalást; idézést kapott a hitelező, az adós és a Banca di Roma, amelynél az adós az összeget tartotta. A tárgyaláson a Banca di Roma elismerte, hogy az adósnak követelése van vele szemben, és hogy zárolta a követelést. A kérdést előterjesztő bíróság a tárgyaláson megállapította, hogy az elzálogosításra annak a végrehajtható jogcímről szóló értesítés kézbesítésétől számított 120 napos határidőnek a lejárta előtt került sor, amelynek el kell telnie a közigazgatási szervek elleni végrehajtás megkezdése előtt. Ebben az esetben az elzálogosítást a nemzeti jog alapján valószínűleg semmisnek kell minősíteni.
18.
A nemzeti bíróság ebben az összefüggésben azt a kérdést vetette fel, hogy összeegyeztethető-e a 2000/35 irányelvvel az a nemzeti rendelkezés, amelynek értelmében valamely közigazgatási szervvel szemben a végrehajtás csak a közigazgatási szervnek a végrehajtható jogcímről történő értesítésétől számított 120 napos határidő elteltével kérelmezhető. Fentiekre tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság 2007. május 21-i végzésével felfüggesztette az előtte folyamatban lévő eljárást, és egy kérdést terjesztett a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra. A nemzeti bíróság ugyan nem fogalmazta meg egyértelműen a kérdést, az azonban az eljáró bíróság által megadott valamennyi információ alapján az alábbiak szerint szövegezhető meg:
„Úgy kell-e értelmezni a 2000/35 irányelvet, hogy ezzel ellentétes egy, a 669/1996. sz. rendelettörvény 14. cikkéhez hasonló nemzeti rendelkezés, amelynek értelmében egy hitelező valamely közigazgatási szervnél egy kereskedelmi ügylet ellentételezéseként keletkezett, nem vitatott tartozásra vonatkozó végrehajtási jogcím birtokában a közigazgatási szervnek a végrehajtható jogcímről történő értesítésétől számított 120 napos határidő előtt nem kérelmezheti e közigazgatási szervvel szemben a végrehajtást?”
IV – A Bíróság előtti eljárás
19.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 2007. június 4-én érkezett a Bírósághoz. Az írásbeli eljárás során a Caffaro, az olasz kormány és a Bizottság nyújtott be észrevételt. A 2008. március 13-i tárgyaláson a Caffaro, az olasz kormány és a Bizottság tett szóbeli előterjesztést, és megválaszolták a Bíróság kérdéseit.
V – Az eljárásban részt vevő felek érvei
20.
A Caffaro azt az álláspontot képviseli, hogy a 2000/35 irányelvvel ellentétes a szóban forgó nemzeti rendelkezés, amely szerint a közigazgatási szerv elleni végrehajtást csak a végrehajtható jogcímről történő értesítés közigazgatási szerv általi kézhezvételétől számított 120 nap elteltével lehet megindítani. Ezáltal értelmét veszti a 2000/35 irányelv 5. cikkében szabályozott, a végrehajtható jogcím megszerzésére irányuló 90 napos határidő. A 2000/35 irányelv az 1. cikke alapján „a kereskedelmi ügyletek ellenértékének kiegyenlítéseként végrehajtott valamennyi fizetésre vonatkozik”, mégpedig – ahogy az irányelv (22) preambulumbekezdéséből kiolvasható – „valamennyi kereskedelmi ügyletre vonatkozik függetlenül attól, hogy az adott ügylet magán- vagy állami vállalkozások, illetve vállalkozások és hatóságok között megy végbe, figyelemmel arra a tényre, hogy az utóbbiak jelentős nagyságrendű fizetési forgalmat bonyolítanak le vállalkozások felé”. Mivel a szóban forgó nemzeti rendelkezés eltérően kezeli a magánjogi és a közjogi jogalanyokat, ellentétes a 2000/35 irányelv szövegével és céljával.
21.
Az olasz kormány előadta, hogy a 2000/35 irányelv nem határozza meg, hogy milyen határidőn belül kell behajtani a végrehajtható jogcímben meghatározott tartozást, és hogy ezért az irányelvnek magára a végrehajtásra történő alkalmazása ellentétes mind a 2000/35 irányelv szövegével, mind annak céljával. A 2000/35 irányelv 5. cikkéből és (23) preambulumbekezdéséből az tűnik ki, hogy az irányelv csak a végrehajtható jogcím megszerzésére irányuló eljárásra vonatkozik, és nem a végrehajtás későbbi szakaszára. A „végrehajtható jogcím” fogalmának az irányelv 2. cikkében szereplő meghatározásából sem lehet arra következtetni, hogy a hitelezőnek lehetőséget kell biztosítani arra, hogy a követelését rögtön a végrehajtható jogcím megszerzését követően behajthassa. Az a tilalom, miszerint tilos a végrehajtható jogcímről szóló értesítés kézbesítésétől számított 120 napos határidő elteltét megelőzően végrehajtást indítani a közigazgatási szerv ellen, a kényszervégrehajtásnak az irányelv (15) preambulumbekezdése szerinti felfüggesztését jelenti. Az olasz kormány előadja továbbá, hogy a 2000/35 irányelvvel – amennyiben az irányadó a jelen esetben – összeegyeztethető az alapeljárásban szereplőhöz hasonló nemzeti szabályozás. Ez a szabályozás nyomós közérdekből megengedett, mivel a közigazgatási szervvel szembeni végrehajtás felfüggesztésének csak az a célja, hogy a közigazgatási szervnek elegendő időt adjon a tartozások kiegyenlítéséhez szükséges anyagi források rendelkezésre bocsátására, hogy a kényszervégrehajtás ne akadályozza a közigazgatási szerv tevékenységét.
22.
A Bizottság elsőként az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadhatóságát vizsgálja, és azt az álláspontot képviseli, hogy a kérdés elfogadható. A végrehajtási eljárás olyan eljárás, amelyben a bíróság jogvitát dönt el, és egy, az EK 234. cikk értelmében vett igazságszolgáltatási jellegű határozatot hoz, annak ellenére, hogy ez az eljárás alapvetően nem arra szolgál, hogy bizonyos jogok fennállását megállapítsa, hanem a már meglévő jogok végrehajtására hivatott. Az adós harmadik személy birtokában lévő eszközeinek elzálogosítása esetében a végrehajtási bíró a végrehajtási eljárást azzal a végzéssel zárja le, amellyel megengedi a harmadik személy birtokában található eszközök azon hitelezőnek történő átadását, aki a végrehajtás keretében a tartozás kiegyenlítését követeli („ordinanza di assegnazione del credito”). Ez a végzés igazságszolgáltatási jellegű határozat. Emellett a nemzeti bíróságnak mindig vizsgálnia kell, hogy az elzálogosítás végrehajtása során eleget tettek-e minden alakszerű követelménynek. Eljárási hiba esetén a nemzeti bíróság az elzálogosítást semmisnek nyilváníthatja, ami szintén igazságszolgáltatási jellegű határozat útján történik.
23.
A Bizottság magát az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést illetően úgy ítéli meg, hogy a szóban forgó olasz szabályozás nem egyeztethető össze a 2000/35 irányelvvel. Ez az irányelv ugyanis valamennyi kereskedelmi ügyletre vonatkozik, függetlenül attól, hogy az adott ügyletet vállalkozásokkal vagy hatóságokkal kötik-e, amire tekintettel a hatóságokat nem szabad kedvezőbb elbánásban részesíteni. Ezen túlmenően értelmét veszti a végrehajtható jogcím megszerzésére vonatkozó határidő, ha a hitelezőnek e jogcím megszerzését követően még 120 napot kell várnia a végrehajtásig. Az irányelv célja annak biztosítása, hogy a hitelező rögtön a végrehajtható jogcím megszerzését követően megindíthassa a végrehajtást.
VI – A főtanácsnok értékelése
A – Elfogadhatóság
24.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint annak értékeléséhez, hogy az előzetes döntéshozatalt kezdeményező szervezet az EK 234. cikk szerinti bíróság jellemzőivel rendelkezik-e, bizonyos tényezők összességét kell figyelembe venni, amelyek közé tartozik az, hogy a szervezet jogszabály alapján jött-e létre, állandó jelleggel működik-e, hatásköre kötelező jellegű-e, a szervezet jogszabályokat alkalmaz-e, (
9
) valamint hogy a szervezet független és pártatlan-e. (
10
) Emellett csak akkor van szó az EK 234. cikk értelmében vett bíróságról, ha jogvita van előtte folyamatban, és a nemzeti bíróságnak olyan eljárás keretében kell döntenie, amelynek célja, hogy a jogvitában igazságszolgáltatási jellegű határozat vagy jogerős határozat szülessen. (
11
) A jelen ügyben az elfogadhatósággal összefüggésben felmerül a kérdés, hogy ki lehet-e abból indulni, hogy a nemzeti bíróság ebben az ügyben olyan eljárás keretében határoz, amelynek célja, hogy a jogvitát igazságszolgáltatási jellegű határozat meghozatalával jogerősen eldöntsék.
25.
A jelen ügyben a végrehajtásra egy olyan végrehajtható jogcím alapján került sor, amelyet egy különleges, gyorsított végrehajtási eljárásban állítottak ki („procedimento di ingiunzione”). (
12
) A Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján világos, hogy valamely előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadható, ha olyan eljárásban teszik fel, mint az alapeljárás. (
13
) Amint azt továbbá a Bíróság ítélkezési gyakorlatában hangsúlyozza, az EK 234. cikk értelmében vett bírósági minőség nem feltételezi, hogy az eljáró bíróság előtt folytatott eljárás kontradiktórius (
14
) eljárás legyen. Valamely nemzeti bíróság attól függetlenül kérdést terjeszthet a Bírósághoz előzetes döntéshozatalra, hogy milyen szakaszban van az előtte folyamatban lévő eljárás. (
15
)
26.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés tehát elfogadható.
B – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés vizsgálata
27.
A kérdést előterjesztő bíróság ebben az ügyben azt kérdezi, hogy a 2000/35 irányelvvel ellentétes-e egy olyan nemzeti rendelkezés, amelynek értelmében valamely közigazgatási szervvel szemben a végrehajtás csak a közigazgatási szervnek a végrehajtható jogcímről történő értesítésétől számított 120 napos határidő elteltével kérelmezhető. A 2000/35 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése szerint a tagállamok biztosítják, hogy nem vitatott kintlévőség esetén a hitelező a keresetétől számított átlagosan 90 napon belül végrehajtható jogcímet szerezhessen. Ez a cikk meghatároz tehát egy, a végrehajtható jogcím megszerzésére vonatkozó határidőt, nem tartalmaz azonban olyan rendelkezéseket, amelyek a végrehajtható jogcím megszerzését követő szakaszra vonatkoznak. Ezért felmerül a kérdés, hogy a végrehajtható jogcím megszerzését követő szakasz a Közösség hatáskörébe tartozik-e. Vizsgálatom során – mielőtt megkezdeném az irányelv rendelkezéseinek értelmezését – először a Közösség és a tagállamok közötti hatáskörök elhatárolását elemzem a 2000/35 irányelv keretében.
1. A Közösség és a tagállamok közötti hatáskörök elhatárolása a 2000/35 irányelv keretében
28.
A 2000/35 irányelvnek nem célja a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetésekre vonatkozó összes szabály összehangolása, mivel az csupán egyes olyan különös szabályokra vonatkozik, amelyeknek a célja az ilyen késedelmek elleni küzdelem, nevezetesen a késedelmi kamatok (3. cikk), a tulajdonjog fenntartása (4. cikk), és a nem vitatott követelések behajtása (5. cikk) terén. (
16
) Az irányelv ezáltal egy minimális harmonizálásra irányuló intézkedést (
17
) jelent a késedelmes fizetések elleni fellépés terén, és ezért több rendelkezésben utal a nemzeti jog rendelkezéseinek alkalmazására.
29.
Annak, hogy a 2000/35 irányelv csak részben szabályozza a késedelmes fizetések elleni küzdelemre irányuló mechanizmusokat, az az oka, hogy a Közösség az irányelv által nem szabályozott területeken nem rendelkezik hatáskörrel. A (12) preambulumbekezdésben e tekintetben az szerepel, hogy az irányelv nem haladja meg azt a mértéket, amely a belső piac működésének javításához szükséges, és hogy elfogadásakor figyelemmel voltak a szubszidiaritás elvére. Ezért fontos, hogy az irányelv értelmezése során se lépjék túl a Közösség hatáskörének határait.
30.
A Bíróság az eddigi ítélkezési gyakorlatában kijelölte a Közösségnek az ezen irányelv által szabályozott területeken meglévő hatáskörének határait. Így például a Bizottság kontra Olaszország ügyben (
18
) az irányelvnek a tulajdonjog fenntartását szabályozó 4. cikke (1) bekezdésével összefüggésben úgy döntött, hogy ez a cikk csak az eladó és a vevő között a leszállítást megelőzően az áruk tulajdonjogának fenntartására vonatkozó kikötésben való kifejezett megállapodás lehetőségéről, valamint arról rendelkezik, hogy az eladó fenntarthatja az áruk tulajdonjogát a vételár teljes kiegyenlítéséig, (
19
) nem pedig arról a kérdésről, hogy a tulajdonjog-fenntartási kikötést a későbbi szállításokhoz kapcsolódóan kiállított minden egyes egyértelműen meghatározott keltezésű számlán rögzíteni kell. (
20
) A QDQ Media ügyben (
21
) a Bíróság a 2000/35 irányelv horizontális hatályának hiánya miatt úgy döntött, hogy az irányelv mint olyan nem szolgálhat a hitelező oldalán igénybe vett ügyvéd költségeinek figyelembevételére kötelezés alapjául a követelések behajtására irányuló bírósági eljárásban, ha ez a kötelezettség nem szerepel a nemzeti jogban. Ezzel szemben Poiares Maduro főtanácsnok azt az álláspontot képviselte a 01051 Telecom ügyben, (
22
) hogy a 2000/35 irányelv 3. cikke (1) bekezdése c) pontjának ii. alpontjával összefüggésben – amely a hitelező késedelmi kamatok igénylésére való jogát szabályozza – nem merül fel a hatáskörök elhatárolásának kérdése, mivel ez a cikk nem tartalmaz a tagállamok jogára történő utalást. (
23
)
31.
A 2000/35 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése nem csak az a kulcsrendelkezés, amelyet a Bíróságnak a jelen ügyben értelmeznie kell, hanem a Közösség és a tagállamok hatáskörének elhatárolása szempontjából is jelentősége van. A hatáskörök elhatárolása kérdésének jelentősége már e cikk fejlődésében is megmutatkozik. A 2000/35 irányelvre vonatkozó első javaslatban (
24
) az 5. cikk úgy szerepelt, hogy a tagállamok „biztosítják, hogy a nem vitatott pénzkövetelések esetében gyorsított követelésbehajtási eljárás álljon rendelkezésre”. (
25
) A Tanács az együttdöntési eljárás során megállapította, hogy a Közösség nem jogosult arra, hogy a tagállamoktól a vitatott követelések behajtására irányuló új eljárás bevezetését követelje meg. (
26
) Mivel azonban ez a rendelkezés alapvető jelentőségű volt a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépés során, a Tanács a rendelkezés olyan módosítását kérte, hogy a tagállamok ne a vitatott követelések behajtására irányuló új eljárást vezessenek be, hanem a meglévő eljárások keretében biztosítsák, hogy a hitelező rendszerint a kereset benyújtásától számított 90 napon belül végrehajtható jogcímet szerezhessen. (
27
)
32.
A 2000/35 irányelv a Közösség azon szabályai közé tartozik, amelyek befolyásolják a tagállamok végrehajtási eljárását. (
28
) Közösségi szinten már több olyan szabályozás is született, amely ilyen befolyással rendelkezik: a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22-i 44/2001/EK tanácsi rendelet, (
29
) a nem vitatott követelésekre vonatkozó európai végrehajtható okirat létrehozásáról szóló, 2004. április 21-i 805/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (
30
) és az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásáról szóló, 2006. december 12-i 1896/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet. (
31
) Ezek a rendeletek csak a határokon átnyúló végrehajtási eljárásokra vonatkoznak, (
32
) az alapügyben szereplőhöz hasonló esetre, amikor a végrehajtás egyetlen tagállamon belül folyik, azonban nem. A nevezett rendeleteket az EK 61. cikk c) pontja (
33
) alapján fogadták el, amely lehetővé teszi intézkedések elfogadását az igazságügyi együttműködés terén az EK 65. cikkben előírtak szerint; ez azonban csak határokon átívelő vonatkozású igazságügyi együttműködés esetén engedi az intézkedések elfogadását. A jelen ügy azonban más, mivel a Közösség és a tagállamok hatáskörének olyan végrehajtási eljárásokkal összefüggésben történő elhatárolásáról van szó, amelyeket egyetlen tagállamon belül folytatnak le.
33.
Egyrészről érthető, hogy a tagállamok igyekeznek megtartani a végrehajtási eljárások azon része feletti hatáskörüket, amely csak az érintett tagállamon belüli végrehajtásra vonatkozik. A végrehajtási eljárás kiegyensúlyozott rendszer, amelyben már az egyik elem módosítása is kihat az eljárás többi elemére. Másrészről azonban a tagállamok – ahogyan azt a további vizsgálat során látni fogjuk – az e területen fennálló hatáskörük gyakorlása során kötelesek tiszteletben tartani a közösségi jogot.
2. A 2000/35 irányelv értelmezése
34.
Amint azt már megállapítottuk, a 2000/35 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a nem vitatott követelések behajtásához a végrehajtható jogcímet a kereset benyújtását követő 90 napon belül meg kell tudni szerezni. Amennyiben ezt a cikket szigorúan szó szerint értelmezzük, úgy a Közösség hatáskörébe a végrehajtható jogcím megszerzésének szakasza tartozik, a végrehajtható jogcím megszerzését követő szakasz azonban a tagállamok hatáskörébe tartozik. (
34
) Véleményem szerint a 2000/35 irányelvvel ugyanakkor ellentétes az az olasz szabályozás, amely szerint a közigazgatási szerv elleni végrehajtást a végrehajtható jogcím megszerzésétől számított 120 napra felfüggesztik. (
35
) A szóban forgó esetben elsősorban az irányelv céljára kell figyelemmel lenni, és ezért a teleologikus értelmezés lesz döntő jelentőségű a kérdést előterjesztő bíróság kérdéseinek megválaszolásához. (
36
) Az irányelvet úgy kell értelmezni, hogy az értelmezés szavatolja annak hatékony érvényesülését (effet utile). (
37
)
35.
A 2000/35 irányelv célja az, hogy megakadályozza a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetéseket, és ezzel megszüntesse az egységes piac megfelelő működését veszélyeztető azon akadályokat, amelyek a késedelmes fizetésből erednek. (
38
) Ezzel összefüggésben a 2000/35 irányelv (5) preambulumbekezdésében az áll, hogy a késedelmes fizetés egyre komolyabb akadályt állít az egységes piac sikeres megvalósítása elé. A (9) és a (10) preambulumbekezdés is hangsúlyozza, hogy a tagállamok fizetési szabályainak és fizetési gyakorlatának eltérései jelentősen korlátozzák a tagállamok közötti kereskedelmi forgalmat. (
39
) A késedelmes fizetés megakadályozásának egyik eszköze a 2000/35 irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében meghatározott, a nem vitatott követelések behajtása érdekében szükséges végrehajtható jogcím megszerzésére irányadó 90 napos határidő.
36.
A 2000/35 irányelv elsősorban a kis- és középvállalkozásokat hivatott megvédeni a késedelmes fizetés ellen. Ebben az értelemben a 2000/35 irányelv (7) preambulumbekezdése utal arra, hogy a fizetési késedelem „súlyos nyilvántartási és pénzügyi terheket ró a vállalkozásokra, különösen a kis- és középvállalkozásokra”, és ez képezi „a vállalkozások létét fenyegető és számtalan munkahely megszűnését eredményező fizetésképtelenség egyik legfőbb okát”. Ezeket a Közösség gazdasági növekedése szempontjából központi szerepet játszó (
40
) vállalkozásokat sújtja legjobban a késedelmes fizetés, mivel nincs elegendő pénzügyi eszközük ahhoz, hogy ilyen esetekben hosszútávon hitelezzenek. A kis- és középvállalkozások elsősorban rövidlejáratú kölcsönökkel finanszírozzák magukat, és ezért gyakran nem tudnak ellenállni a késedelmes fizetés által okozott nyomásnak, amire tekintettel számos esetben kénytelenek fizetésképtelenségi eljárást indítani. (
41
)
37.
A 2000/35 irányelv valamennyi kereskedelmi ügylet körében hivatott a késedelmes fizetést megakadályozni, azokban az ügyletekben is, ahol az adós közigazgatási szerv. Ez azt jelenti, hogy az irányelv céljai közé tartozik az állami megbízásokhoz kapcsolódó késedelmes fizetés megakadályozása is, amint az a (4) preambulumbekezdéséből is kitűnik. (
42
) Az irányelv ebben az összefüggésben a „hatóság” fogalmát használja, amelyet tágan határoz meg; a „hatóság” a 2. cikk (1) bekezdése alapján „a közbeszerzési irányelvekben meghatározott bármely szerződéskötő hatóság vagy jogalany”. (
43
) A Európai Közösségnek a késedelmes fizetés elleni fellépés érdekében hozott jogalkotása hatékonyságáról szóló bizottsági jelentés (
44
) alapján megállapítható, hogy számos tagállamban ténylegesen a kormányok a legkésedelmesebb fizetők. (
45
) A hatóságok pontos fizetése ezért lényeges jelentőségű a közbeszerzés zökkenőmentes működése, és ebből következően az egységes piac működése szempontjából.
38.
A szóban forgó olasz szabályozás úgy rendelkezik, hogy egy közigazgatási szerv ellen a 2000/35 irányelv alapján 90 napon belül jogerősen megszerzett végrehajtható jogcím nem végrehajtható az arról szóló értesítésnek a közigazgatási szerv részére történő kézbesítésétől számított 120 napig. Ezen előírás alapján folytathatók a végrehajtáshoz szükséges eljárások, a végrehajtást magát azonban nem lehet megkezdeni. Ez az előírás a gyakorlatban úgy működik, mintha azt írták volna elő, hogy a hitelező a keresetétől vagy kérelmének az illetékes hatósághoz történt benyújtásától számított 120 nap elteltével szerzi meg a végrehajtható jogcímet. Ezáltal értelmét veszti a 2000/35 irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében szabályozott, a végrehajtható jogcím megszerzésére irányuló 90 napos határidő.
39.
Ebből a szempontból a 2000/35 irányelv (15) preambulumbekezdését is értelmezni kell, amelyben többek között az szerepel, hogy az irányelv nem szabályozza sem az adott jogcím végrehajtására vonatkozó eljárásokat, sem pedig azon feltételeket, amelyek mellett a jogcím végrehajtása megszüntethető vagy felfüggeszthető. Az olasz kormány azt az álláspontot képviseli, hogy a közigazgatási szervek elleni végrehajtás felfüggesztése esetében a végrehajtás 2000/35 irányelv (15) preambulumbekezdése szerinti felfüggesztéséről van szó. Nem biztos, hogy ez az érv meggyőző. Az 5. cikk (1) bekezdésének értelmezéséhez hasonlóan a 2000/35 irányelv (15) preambulumbekezdésével összefüggésben is megállapítható, hogy a végrehajtás megszüntetésének vagy felfüggesztésének feltételeiről való döntés a tagállamok hatáskörébe tartozik ugyan, a tagállamok azonban nem jogosultak a feltételeket úgy megállapítani, hogy ez kizárja az irányelv rendelkezéseinek hatékony alkalmazását. A 2000/35 irányelv ilyen értelmezése a legkevésbé sem érinti a tagállamoknak a nemzeti jogban a végrehajtás megszüntetése vagy felfüggesztése feltételei meghatározására irányuló általános hatáskörét.
40.
A 2000/35 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése az irányelv azon rendelkezései közé tartozik, amelyek a nemzeti szabályok alkalmazására utalnak. Ilyen tekintetben összehasonlítható az irányelv 4. cikkének (1) bekezdésével, amely a tulajdonjog fenntartását érinti, és amellyel a Bíróság a Bizottság kontra Olaszország ügyben foglalkozott. (
46
) A Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítéletében a Bíróság a nemzeti jog körébe utalta annak a kérdésnek a szabályozását, hogy csak akkor lehet-e a vevő hitelezőivel szemben a tulajdonjog-fenntartási kikötést érvényesíteni, ha azt a későbbi szállításokhoz kapcsolódóan kiállított minden egyes számlán rögzítették, és azok egyértelműen meghatározott keltezésűek. Erre tekintettel talán lehetne amellett érvelni, hogy a jelen ügy kérdésének megoldása is a nemzeti jog körébe tartozik. A két ügyben megoldandó kérdések azonban lényegesen különböznek egymástól. A Bizottság kontra Olaszország ügyben az olasz rendelkezések csak a tulajdonjog-fenntartási kikötés hatályát, tehát csak az ilyen kikötések egyik jellemzőjét szabályozták. A jelen ügyben az olasz rendelkezések nem a végrehajtható jogcím megszerzésének a jellemzőit szabályozzák, hanem meghosszabbítják a megszerzésére irányadó rövid határidőt.
41.
Az olasz szabályozás azért is ellentétes a 2000/35 irányelv céljával, mert kedvezőbb helyzetbe hozza a közigazgatási szerveket, mint a vállalkozásokat. Ezáltal egyrészről elsősorban a kis- és középvállalkozások hatékony védelmének a lehetőségét zárja ki, másrészről pedig megakadályozza a közbeszerzések területén a pontos fizetést. Az olasz kormány előadja, hogy a közigazgatási szervek kedvezőbb helyzetbe hozatalát kényszerítő közérdekű okok indokják, mivel a végrehajtás elhalasztása teszi lehetővé a közigazgatás zökkenőmentes működését. Ezzel az érvvel nem igazolható a szóban forgó nemzeti szabályozás. A fizetési határidő meghosszabbításából adódóan a közigazgatási szervek végső soron pénzt kölcsönöznek a hitelezőiktől, amellyel e hitelezőknek a követelés esedékessége óta tartoznak. A hitelezők, vagyis azok a vállalkozások, amelyeknek a közigazgatási szervek pénzzel tartoznak, szintén hivatkozhatnak arra, hogy a késedelmes fizetés miatt nem zökkenőmentes a működésük, és nem tudják biztosítani tevékenységeik fizetőképességét. A fizetések pontos beérkezése e vállalkozásoknak különösen fontos, mivel őket fizetésképtelenség esetén az a fizetésképtelenségi eljárás fenyegeti, amelytől a közigazgatási szerveknek nem kell tartaniuk. Figyelembe kell venni továbbá, hogy a tagállamok a 2000/35 irányelv 6. cikkének (2) bekezdése alapján a hitelezőkre nézve kedvezőbb szabályozást tarthatnak hatályban vagy léptethetnek hatályba; ebből a contrario arra lehet következtetni, hogy ellentétes az irányelvvel az, ha egy tagállam olyan előírást léptet hatályba, amely az adósra nézve kedvezőbb.
42.
Figyelemmel kell lenni arra, hogy a tagállamok már az irányelv átültetésére nyitva álló határidő lejárta előtt sem hozhatnak olyan rendelkezéseket, amelyek ellentétesek az irányelv céljával. (
47
) Ebben az összefüggésben utalni kell arra, hogy Olaszország azt a 60 napos időtartamot, amellyel a végrehajtást felfüggesztette, 2000. december 23-án hosszabbította meg 120 napra, vagyis hat hónappal a 2000/35 irányelv (
48
) elfogadását követően, és még az annak átültetésére nyitva álló, 2002. augusztus 8-án lejáró (
49
) határidőn belül. Olaszország magatartása ezért az irányelv céljának megkerüléseként, az in fraudem legis agere eseteként (
50
) jellemezhető. Az irányelv átültetése során a tagállamok ugyan az EK 249. cikk harmadik bekezdése alapján megválaszthatják a formát és az eszközöket, az irányelv az elérendő célokat illetően azonban kötelező. Az állandó ítélkezési gyakorlat alapján a tagállamoknak úgy kell átültetniük az irányelvet, hogy biztosítsák annak hatékony érvényesülését (effet utile), (
51
) és az irányelv átültetése során megvédjék annak céljait. (
52
)
43.
Bár a 2000/35 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének nyelvtani értelmezése ahhoz az eredményhez vezet, hogy a végrehajtható jogcím megszerzését követő szakasz nem tartozik a Közösség hatáskörébe, a tagállamok nem gyakorolhatják a hatásköreiket a hatályos közösségi jog céljával ellentétes módon. A Közösség és a tagállamok közötti hatáskörmegosztás nem jelenti ugyanis azt, hogy ez utóbbiak hatáskörük gyakorlása során az irányelv céljával ellentétes előírásokat bocsáthatnak ki. A tagállamok az EK 10. cikk első bekezdése szerint „az e szerződésből, illetve a Közösség intézményeinek intézkedéseiből eredő kötelezettségek teljesítésének biztosítása érdekében megteszik a megfelelő általános vagy különös intézkedéseket”. A tagállamok az EK 10. cikk második bekezdése szerint „tartózkodnak minden olyan intézkedéstől, amely veszélyeztetheti e szerződés célkitűzéseinek megvalósítását”. A tagállamok hatáskörébe tartozó területeken hasonló, a közösségi jog tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettségek léteznek például a közvetlen adók, (
53
) a szociális biztonsági rendszerek (
54
) vagy a képzés területén. (
55
)
44.
Végül hangsúlyozni kívánom, hogy a 2000/35 irányelvvel a szóban forgó olasz szabályozás nem teljességében, hanem csak az irányelv tárgyi hatályát tekintve ellentétes, vagyis annyiban, amennyiben kereskedelmi ügyletekből származó nem vitatott követelésekről van szó. A 2000/35 irányelv nem vonatkozik a követelések más fajtáira, és ezért e követelések tekintetében nem hat ki az olasz szabályozásra. Ugyanakkor az a megállapítás, hogy a 2000/35 irányelvvel ellentétes az alapeljárásban szereplőhöz hasonló szabályozás, nem biztosít a Közösségnek általános hatáskört a határon átnyúló vonatkozás nélküli végrehajtási eljárások szabályozására.
VII – Végkövetkeztetések
45.
Mindezek alapján azt javasolom a Bíróságnak, hogy állapítsa meg, hogy a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló, 2000. június 29-i 2000/35/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet úgy kell értelmezni, hogy ezzel ellentétes az olyan, a 669/1996. sz. rendelettörvény 14. cikkéhez hasonló nemzeti rendelkezés, amelynek értelmében egy hitelező valamely közigazgatási szervnél egy kereskedelmi ügylet ellentételezéseként keletkezett, nem vitatott tartozásra vonatkozó végrehajtási jogcím birtokában a közigazgatási szervnek a végrehajtható jogcímről történő értesítésétől számított 120 napos határidő lejárta előtt nem kérelmezhet e közigazgatási szervvel szemben végrehajtást.
(
1
)	Eredeti nyelv: szlovén.
(
2
)	HL L 200., 2000.8.8., 35. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 226. o.
(
3
)	Egységes szerkezetbe foglalt változat: HL C 27., 1998.1.26., 3. o.
(
4
)	Decreto Legislativo 9 ottobre 2002, n. 231, (a GURI 2002. október 23-i 249. száma). Lásd a jogirodalomban pl. Kindler, P. „Umsetzung der EG-Zahlungsverzugsrichtlinie in Italien”, Recht der Internationalen Wirtschaft, 4/2003. sz., 241. o.
(
5
)	A Codice di procedura civile (a GURI 1940. október 28-i 253. száma) módosított változata.
(
6
)	Legge 23 dicembre 2000., n. 388, (a GURI 2000. december 29-i 302. számának 219. sz. rendes melléklete).
(
7
)	Legge 28 febbraio 1997, n. 30 (a GURI 1997. március 1-jei 50. száma).
(
8
)	Decreto-Legge 31 dicembre 1996, n. 669 (a GURI 1996. december 31-i 305. száma).
(
9
)	Lásd ebben az értelemben a 61/65. sz. Vaassen-Göbbels-ügyben 1966. június 30-án hozott ítéletet (EBHT 1966., 377., 395. o.); a C-54/96. sz. Dorsch Consult ügyben 1997. szeptember 17-én hozott ítélet (EBHT 1997., I-4961. o.) 23. pontját és a C-506/04. sz. Wilson-ügyben 2006. szeptember 19-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-8613. o.) 48. pontját.
(
10
)	Lásd ebben az értelemben a C-14/86. sz. X-ügyben 1987. június 11-én hozott ítélet (EBHT 1987., I-2545. o.) 7. pontját; a 338/85. sz. Pardini-ügyben 1988. április 21-én hozott ítélet (EBHT 1988., 2041. o.) 9. pontját; a C-17/00. sz. De Coster-ügyben 2001. november 29-én hozott ítélet (EBHT 2001., I-9445. o.) 17. pontját és a C-506/04. sz. Wilson-ügyben 2006. szeptember 19-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-8613. o.) 48. pontját.
(
11
)	A 318/85. sz. Unterweger-ügyben 1986. március 5-én hozott ítélet (EBHT 1986., 955. o.) 4. pontja; a C-111/94. sz. Job Center ügyben 1995. október 19-én hozott ítélet (EBHT 1995., I-3361. o.) 9. pontja; a C-134/97. sz. Victoria Film ügyben 1998. november 12-én hozott ítélet (EBHT 1998., I-7023. o.) 14. pontja és a C-195/98. sz. Österreichischer Gewerkschaftsbund ügyben 2000. november 30-án hozott ítélet (EBHT 2000., I-10497. o.) 25. pontja.
(
12
)	A „procedimento di ingiunzione” (fizetési meghagyásos eljárás) szabályait az olasz polgári perrendtartás (Codice di procedura civile, a GURI 1940. október 28-i 253. száma, módosított változata) 633–656. cikke tartalmazza. Lásd ehhez az eljáráshoz részletesebben: Franco, G., Guida al procedimento di ingiunzione, 3. kiadás, Guiffrè Editore, Milano 2001.
(
13
)	A 162/73. sz. Birra Dreher ügyben 1974. február 21-én hozott ítélet (EBHT 1974., 201. o.) 3. pontja; a 70/77. sz. Simmenthal-ügyben 1978. június 28-án hozott ítélet (EBHT 1978., 1453. o.) 9. pontja; a 199/82. sz. San Giorgio ügyben 1983. november 9-én hozott ítélet (EBHT 1983., 3595. o.) 8. pontja; a C-277/91., C-318/91. és C-319/91. sz., Ligur Carni és társai egyesített ügyekben 1993. december 15-én hozott ítélet (EBHT 1993., I-6621. o.) 16. pontja; a C-332/92., C-333/92. és C-335/92. sz., Eurico Italia és társai egyesített ügyekben 1994. március 3-án hozott ítélet (EBHT 1994., I-711. o.) 11. pontja; a C-18/93. sz. Corsica Ferries ügyben 1994. május 17-én hozott ítélet (EBHT 1994., I-1783. o.) 12. pontja.
(
14
)	A C-332/92., C-333/92. és C-335/92. sz., Eurico Italia és társai egyesített ügyekben 1994. március 3-án hozott ítélet (EBHT 1994., I-711. o.) 11. pontja; a C-18/93. sz. Corsica Ferries ügyben 1994. május 17-én hozott ítélet (EBHT 1994., I-1783. o.) 12. pontja és a C-111/94. sz. Job Center ügyben 1995. október 19-én hozott ítélet (EBHT 1995., I-3361. o.) 9. pontja. A jogirodalomban lásd pl. Wegener, B., Calliess, C., Ruffert, M. (szerk.), EUV/EGV: Das Verfassungsrecht der Europäischen Union mit Europäischer Grundrechtecharta. Kommentar, 3. kiadás, Beck, München 2007, Kommentár az EK 234. cikkhez, 2062. o., 52. pont.
(
15
)	A C-43/71. sz. Politi-ügyben 1971. december 14-én hozott ítélet (EBHT 1971., 1039. o.) 5. pontja; a 162/73. sz. Birra Dreher ügyben 1974. február 21-én hozott ítélet (EBHT 1974., 201. o.) 3. pontja; a 70/77. sz. Simmenthal-ügyben 1978. június 28-án hozott ítélet (EBHT 1978., 1453. o.) 8. és 9. pontja, valamint a 199/82. sz. San Giorgio ügyben 1983. november 9-én hozott ítélet (EBHT 1983., 3595. o.) 8. pontja. A jogirodalomban lásd Gaitanides, C., von der Groeben, H., Schwarze, J. (szerk.), Kommentar zum Vertrag über die Europäische Union und zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft, 6. kiadás, Nomos, Baden-Baden 2003, 4. kötet, Kommentár az EK 234. cikkhez, 1405. o., 53. pont.
(
16
)	Lásd a C-302/05. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2006. október 26-án hozott ítélet (EBHT 2006., I-10597. o.) 23. pontját.
(
17
)	Lásd ebben az értelemben a C-302/05. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2006. október 26-án hozott ítélet (EBHT 2006., I-10597. o.) 24. pontját; Poiares Maduro főtanácsnoknak a C-306/06. sz. 01051 Telecom ügyben 2007. október 18-án ismertetett indítványa (EBHT 2008., I-1923. o.) 35. pontját és a C-306/06. sz. 01051 Telecom ügyben 2008. április 3-án hozott ítélet (EBHT 2008., I-1923. o.) 21. pontját. A jogirodalomban lásd Mengozzi, P., I ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali. L'interpretazione delle norme nazionali di attuazione delle direttive comunitarie, Cedam, Padova 2007, 1–4. o.
(
18
)	A C-302/05. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2006. október 26-án hozott ítélet (EBHT 2006., I-10597. o.).
(
19
)	Uo., 29. pont.
(
20
)	Uo., 31. pont. A jogirodalomban lásd pl. Montfort, C., Opposabilité de la clause de réserve et propriété, Revue Lamy droit des affaires, 14/2007. sz., 59. o.
(
21
)	A C-235/03. sz. QDQ Media ügyben 2005. március 10-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-1937. o.).
(
22
)	Poiares Maduro főtanácsnoknak a C-306/06. sz. 01051 Telecom ügyben 2007. október 18-án ismertetett indítványa (EBHT 2008., I-1923. o.).
(
23
)	Lásd Poiares Maduro főtanácsnoknak a 17. lábjegyzetben hivatkozott, 01051 Telecom ügyben ismertetett indítványa 35. pontját. A Bíróság a C-306/06. sz. 01051 Telecom ügyben (EBHT 2008., I-1923. o.) 2008. április 3-án hozott ítéletében nem utalt kifejezetten erre, csak megállapította a 21. pontban, hogy a 2000/35 irányelv nem végzi el valamennyi, a kereskedelmi ügyletekkel összefüggő fizetési késedelemmel kapcsolatos rendelkezés harmonizációját.
(
24
)	A kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló európai parlamenti és tanácsi irányelv létrehozására vonatkozó javaslat (COM(1998) 126 végleges, HL C 168., 1998.6.3., 13. o.). Az 5. cikk ezen megfogalmazása változatlan maradt az irányelv módosított javaslatában is (COM(1998) 615 végleges, HL C 374., 1998.12.3., 4. o.).
(
25
)	A jogirodalomban lásd pl. Knapp, A., Das Problem der bewuβten Zahlungsverzögerung im inländischen und EU-weiten Handelsverkehr, RabelsZ, 63/1999. sz., 327. o.
(
26
)	A kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló […]-i 1999/[…]/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv elfogadására vonatkozó, 1999. július 29-i 36/1999/EK tanácsi közös álláspont (HL C 284., 1999.10.6., 1. o., megj. el. pontok). A jogirodalomban lásd a közös állásponthoz Lardeux, G., La lutte contre le retard de paiement dans les transactions commerciales : position commune du Conseil no 36/1999 du 29 juillet 1999 en vue de l'adoption d'une directive concernant la lutte contre le retard de paiement dans les transactions commerciales, La semaine juridique. Entreprise et affaires, 35/2000. sz., 1318. o.
(
27
)	A Tanács 26. lábjegyzetben hivatkozott 36/1999/EK közös álláspontja (megj. el. pontok).
(
28
)	Ezen a területen az első lépést a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27-i Brüsszeli Egyezmény (HL L 299., 1972.12.31., 32. o., az egységes szerkezetbe foglalt változatát lásd: HL C 27., 1998.1.26., 3. o.) (az úgynevezett Brüsszeli Egyezmény) jelentette. Ez az Egyezmény a Közösség tagállamainak első olyan jogi aktusa, amely polgári és kereskedelmi ügyekben szabályozza a tagállamok bíróságai közötti joghatósági vitákat és a bírósági ítéletek végrehajtását. Az Amszterdami Szerződés hatálybalépését követően, amely alapján a Közösség új hatásköröket kapott a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés területén, a Tanács elfogadta a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22-i 44/2001/EK tanácsi rendeletet (HL L 12., 2001.1.16., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.). Ez a rendelet Dánia kivételével valamennyi tagállam esetében a Brüsszeli Egyezmény helyébe lépett. A Közösség e területen fennálló hatásköre tekintetében lásd pl. Heß, B., Die „Europäisierung” des internationalen Zivilprozessrechts durch den Amsterdamer Vertrag – Chancen und Gefahren, Neue Juristische Wochenschrift, 1/2000. sz., 23. o.
(
29
)	Hivatkozás a 28. lábjegyzetben.
(
30
)	A nem vitatott követelésekre vonatkozó európai végrehajtható okirat létrehozásáról szóló, 2004. április 21-i 805/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 143., 2004.4.30., 15. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 7. kötet, 38. o.).
(
31
)	Az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásáról szóló, 2006. december 12-i 1896/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet HL L 399., 2006.12.30., 1. o.
(
32
)	Micklitz, H.-W. és Rott, P., Vergemeinschaftung des EuGVÜ in der Verordnung (EG) Nr. 44/2001, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, 1/2002. sz., 15. o., rámutatnak, hogy álláspontjuk szerint a 44/2001/EK rendelet a más tagállami polgári és kereskedelmi ügyekben hozott határozatok elismerését és végrehajtását szabályozza. Stadler, A., From the Brussels Convention to Regulation 44/2001: Cornerstones of a European law of civil procedure, Common Market Law Review, 6/2005. sz., 1637. o., leírja, hogy a 44/2001/EK rendelet a polgári és kereskedelmi ügyekben hozott határozatok tagállamok közötti elismerését és végrehajtását szabályozza. Rijavec, V., Postopek potrditve Evropskega izvršilnega naslova, Podjetje in delo, 5/2007. sz., 791. o., kifejti, hogy az európai végrehajtható jogcímről szóló 805/2004/EK rendelet változást jelent a külföldi bírósági határozatok alapján történő végrehajtás rendszerében. Sujecki, B., Das Europäische Mahnverfahren, Neue Juristische Wochenschrift, 23/2007. sz., 1622. o., hangsúlyozza, hogy az 1896/2006/EK rendelet eljárásával a nem vitatott követelések határon átnyúló behajtása egyszerűsödik, és gyorsabbá válik.
(
33
)	A 44/2001 rendelet jogalapja az EK 61. cikk c) pontja mellett az EK 67. cikk (1) bekezdése is, a 805/2004 rendeleté pedig az EK 67. cikk (5) bekezdése is.
(
34
)	Ezt erősíti meg a Review of the effectiveness of European Community legislation in combating late payments is, amelyet 2006-ban az Európai Bizottság részére készített a Demolin, Brulard, Barthelemy, Hoche ügyvédi iroda, Jean Alberta vezetésével. A beszámoló a http://ec.europa.eu/enterprise/regulation/late_payments/doc/finalreport_en.pdf webcímről tölthető le [angol nyelven] (61. o., 170. pont).
(
35
)	Mivel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre adandó válasz nem teljesen egyértelmű, így a jelen ügyet jogelméleti értelemben „nehéz ügynek” („hard case”) lehet minősíteni, az „egyértelmű üggyel” („clear case”) szemben. Lásd ebben az értelemben Hart, H.L.A., The Concept of Law (With a Postscript edited by Penelope A. Bulloch and Joseph Raz), 2. kiadás, Clarendon Press, Oxford 1994., 307. o., amely hangsúlyozza, hogy a bírák ilyen ügyekben mozgástérrel rendelkeznek, amelyen belül jogot alkotnak. Más: Dworkin, R., Hard Cases, Harvard Law Review, 88. évfolyam, 1975., 1075. o. Lásd továbbá Alexy, R., A Theory of Legal Argumentation. The Theory of Rational Discourse as Theory of Legal Justification, Clarendon Press, Oxford 1989., 8. o., aki az „egyértelmű ügy” fogalmát is relativizálja, amelynek az egyértelműsége álláspontja szerint alapvetően csak látszólagos, mivel bármikor fel lehet hozni ellenérveket az ilyen ügyben hozott döntés ellen.
(
36
)	Lásd Poiares Maduro főtanácsnoknak a C-64/05. P. sz., Svédország kontra Bizottság ügyben 2007. július 18-án ismertetett indítványa (2007. december 18-án hozott ítélet, EBHT 2007., I-11389. o.) 26. pontját, amelyben a rendszertani és a teleologikus értelmezés megelőzte a nyelvtani értelmezést, amely nem vezetett egyértelmű eredményre. Lásd továbbá Delnoy, P., Élements de méthodologie juridique, 2. kiadás, Larcier, Brüsszel 2006., 93. o., aki kiemeli, hogy egy egyértelmű szöveget is értelmezni kell, amiből arra lehet következtetni, hogy pusztán a nyelvtani értelmezés nem elegendő a szöveg helyes megértéséhez. Pechstein, M. és Drechsler, C., in: Reisenhuber, K. (szerk.), Europäische Methodenlehre. Handbuch für Ausbildung und Praxis, De Gruyter Recht, Berlin 2006. 171. o., kifejti, hogy a Bíróság a teleologikus értelmezést gyakran elsősorban azért használja, hogy biztosítsa a közösségi jog céljainak az elérését. Hasonlóan amellett érvel Reisenhuber, K., in: Reisenhuber, K. (szerk.), Europäische Methodenlehre. Handbuch für Ausbildung und Praxis, De Gruyter Recht, Berlin 2006., 261. o., hogy a teleologikus értelmezés a közösségi jog értelmezése keretében döntő jelentőséggel bír. Lásd az irányelvek értelmezésével összefüggésben: Schmidt-Kessel, M., in: Reisenhuber, K. (szerk.), Europäische Methodenlehre. Handbuch für Ausbildung und Praxis, De Gruyter Recht, Berlin 2006., 404., 405. o.
(
37
)	Lásd a jogirodalomban az „effet utile”, mint értelmezési cél vonatkozásában: Pechstein, M. és Drechsler, C., in: Reisenhuber, K. (szerk.), Europäische Methodenlehre. Handbuch für Ausbildung und Praxis, De Gruyter Recht, Berlin 2006., 172. o.; Oppermann, T., Europarecht, 3. kiadás, Beck, München 2005., 160. o., 69–70. pont.
(
38
)	A jogirodalomban lásd pl. Hänlein, A., Die Richtlinie 2000/35/EG zur Bekämpfung von Zahlungsverzug im Geschäftsverkehr und ihre Umsetzung in Deutschland, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, 22/2000. sz., 680. o.; Schulte-Braucks, R., Zahlungsverzug in der Europäischen Union, Neue Juristische Wochenschrift, 2/2001. sz., 104. o.; Schulte-Braucks, R., Ongena, S., The Late Payment Directive – a Step towards an emerging European Private Law?, European Review of Private Law, 4/2003. sz., 524. o.; Milo, J. M., Combating Late Payment in Business Transactions: How a New European Directive Has Failed to Set a Substantial Minimum Standard Regarding National Provisions on Retention of Title, European Review of Private Law, 3/2003. sz., 380. o. A 2000/35 irányelv elveihez lásd továbbá Pandolfini, V., La nuova normativa sui ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali. Commento al D.Lgs. 9 ottobre 2002, n. 231 Attuazione della direttiva 2000/35/CE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali, Giuffrè Editore, Milánó 2003., 1–3. o.
(
39
)	E cél elérése érdekében az irányelvet az EK 95. cikk alapján fogadták el, amely csak akkor képezheti a közösségi jogszabályok jogalapját, ha azok ténylegesen hozzájárulnak az egységes piac létrehozásához és működésének javításához, valamint az áruk vagy a szolgáltatások szabad áramlása akadályainak megszüntetéséhez, illetve a versenytorzulás megakadályozásához. Nem lehet e cikk alapján olyan rendelkezéseket elfogadni, amelyek csak mellékesen vezetnek az egységes piac működési feltételeinek javulásához. Lásd ebben az értelemben a C-491/01. sz., British American Tobacco (Investments) és Imperial Tobacco ügyben 2002. december 10-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-11453. o.) 59–60. pontját; a C-66/04. sz., Egyesült Királyság kontra Európai Parlament és Tanács ügyben 2005. december 6-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-10553. o.) 59. és 64. pontját, valamint a C-380/03. sz., Németország kontra Európai Parlament és Tanács ügyben 2006. december 12-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-11573. o.) 37. pontját. Lásd a C-404/06. sz. Quelle-ügyben 2007. november 15-én ismertetett főtanácsnoki indítványom (2008. április 17-én hozott ítélet, EBHT 2008., I-2685. o.) 54. pontját. A jogirodalomban lásd pl. Kahl, W., Calliess, C., Ruffert, M. (kiadó), EUV/EGV. Das Verfassungsrecht der Europäischen Union mit Europäischer Grundrechtecharta, Kommentar, 3. kiadás, Beck, München 2007, kommentár az EK 95. cikkhez, 1262. o.; Pipkorn, J., Bardenhewer-Rating, A., Taschner, H. C., von der Groeben, H., Schwarze, J. (szerk.), Kommentar zum Vertrag über die Europäische Union und zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft, 6. kiadás, Nomos, Baden-Baden 2003, 2. kötet, kommentár az EK 95. cikkhez, 1405. o., 7. pont.
(
40
)	Ezt hangsúlyozza például az Európai Tanács Elnöksége végkövetkeztetéseiben (2006. március 23–24-i ülés, Brüsszel), 7775/1/06 REV 1, 8. o., 28. pont, hozzáférhető [angol nyelven] a http://www.consilium.europa.eu/ueDocs/cms_Data/docs/pressData/en/ec/89013.pdf webcímen.
(
41
)	Review of the effectiveness of European Community legislation in combating late payments, amelyet 2006-ban az Európai Bizottság részére készített a Demolin, Brulard, Barthelemy, Hoche ügyvédi iroda, Jean Alberta vezetésével. A beszámoló a http://ec.europa.eu/enterprise/regulation/late_payments/doc/finalreport_en.pdf webcímről tölthető le [angol nyelven], (20. o).
(
42
)	A 2000/35 irányelv (4) preambulumbekezdése ebben az összefüggésben a Gazdasági- és Szociális Bizottságnak a Bizottság zöld könyvéhez fűzött véleményére utal. Green Paper on Public procurement in the European Union: Exploring the way forward (HL C 287., 1997.9.22., 92. o.), amelyben a Gazdasági- és Szociális Bizottság többek között a közbeszerzési eljárásokban tapasztalható késedelmes fizetések problémájára hívja fel a figyelmet.
(
43
)	A szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1992. június 18-i 92/50/EGK tanácsi irányelv (HL L 209., 1992.7.24., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet 1. kötet 322. o.); az árubeszerzésre irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1993. június 14-i 93/36/EGK tanácsi irányelv (HL L 199., 1993.8.9., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 110. o.), az építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1993. június 14-i 93/37/EGK tanácsi irányelv (HL L 199., 1993.8.9., 54. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 163. o.) és a vízügyi, energiaipari, szállítási és távközlési ágazatokban működő vállalkozások beszerzési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1993. június 14-i 93/38/EGK tanácsi rendelet (HL L 199., 1993.8.9., 84. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 194. o.).
(
44
)	Review of the effectiveness of European Community legislation in combating late payments, amelyet 2006-ban az Európai Bizottság részére készített a Demolin, Brulard, Barthelemy, Hoche ügyvédi iroda, Jean Alberta vezetésével. A beszámoló a http://ec.europa.eu/enterprise/regulation/late_payments/doc/finalreport_en.pdf webcímről tölthető le [angol nyelven],
(
45
)	Review of the effectiveness of European Community legislation in combating late payments, amelyet 2006-ban az Európai Bizottság részére készített a Demolin, Brulard, Barthelemy, Hoche ügyvédi iroda, Jean Alberta vezetésével. A beszámoló a http://ec.europa.eu/enterprise/regulation/late_payments/doc/finalreport_en.pdf webcímről tölthető le [angol nyelven], (208. o.).
(
46
)	Lásd a C-302/05. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2006. október 26-án hozott ítéletet(EBHT 2006., I-10597. o.).
(
47
)	A C-129/96. sz. Inter-Environnement Wallonie ügyben 1997. december 18-án hozott ítélet (EBHT 1997., I-7411. o.) 45. pontja; a C-14/02. sz. ATRAL-ügyben 2003. május 8-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-4431. o.) 58. pontja; a C-316/04. sz. Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie ügyben 2005. november 10-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-9759. o.) 42. pontja. A jogirodalomban lásd: Lenaerts, K., Van Nuffel, P., Constitutional Law of the European Union, 2. kiadás, Sweet & Maxwell, London 2005., 768. o.
(
48
)	A 2000/35 irányelvet 2000. június 29-én hirdették ki.
(
49
)	A 2000/35 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése.
(
50
)	Paulus D. 1, 3, 29. Kranjc, J., Latinski pravni reki, Cankarjeva založba, Ljubljana 1998., 116. o. Kranjc Paulust idézi, aki arra utal, hogy a törvény megsértése és megkerülése között az a különbség, hogy a megsértéskor olyan magatartásról van szó, amely ellentétes a törvénnyel, a megkerülés viszont olyan magatartást jelent, amely ugyan látszólag összhangban van a törvénnyel, ténylegesen azonban megkerüli annak a célját.
(
51
)	A hatékony érvényesüléssel (effet utile) kapcsolatban számos ítélet született. Lásd ebben az összefüggésben például a C-58/95., C-75/95., C-112/95., C-119/95., C-123/95., C-135/95., C-140/95., C-141/95., C-154/95.  és C-157/95. sz., Gallotti és társai egyesített ügyekben 1996. szeptember 12-én hozott ítélet (EBHT 1996., I-4345. o.) 14. pontját; a C-386/03. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2005. július 14-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-6947. o.) 28. pontját; a C-212/04. sz., Adeneler és társai ügyben 2006. július 4-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-6057. o.) 93. pontját; a C-250/06. sz., United Pan-Europe Communications Belgium ügyben 2007. december 13-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-11135. o.) 45. pontját; a C-341/05. sz. Laval un Partneri ügyben 2007. december 18-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-11767. o.) 80. pontját.
(
52
)	Ebben az értelemben Conti a 2000/35 irányelvvel összefüggésben azt írja, hogy annak átültetésekor a voluntas legis hatályban kell, hogy maradjon. Lásd Conti, R., La direttiva 2000/35/CE sui ritardati pagamenti e la legge comunitaria 2001 di delega al Governo per la sua attuazione, Corriere giuridico, 6/2002. sz., 815. o. Az „effet utile-hez” lásd továbbá Baron, F. és mások, Union Européenne 2006–2007. Memento pratique Francis Lefebvre, Editions Francis Lefebvre, Levallois 2005., 19. o., 85. pont; Lenaerts, K., Van Nuffel, P., Constitutional Law of the European Union, 2. kiadás, Sweet & Maxwell, London 2005., 531. o. A közösségi előírások céljának elérése a tagállamok számára eredménykötelezettséget jelent. Lásd Schmidt, G., von der Groeben, H., Schwarze, J. (szerk.), Kommentar zum Vertrag über die Europäische Union und zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft, 6. kiadás, Nomos, Baden-Baden 2003, 4. kötet, kommentár a 249. cikkhez, 786. o., 38. pont.
(
53
)	A közvetlen adók területe mint olyan ugyan nem tartozik a Közösség hatáskörébe, a tagállamok azonban kötelesek jogaikat a közösségi jog tiszteletben tartásával gyakorolni. Lásd például a C-279/93. sz. Schumacker-ügyben 1995. február 14-én hozott ítélet (EBHT 1995., I-225. o.) 21. pontját; a C-436/00. sz., X és Y ügyben 2002. november 21-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-10829. o.) 32. pontját és a C-9/02. sz. Lasteyrie du Saillant ügyben 2004. március 11-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-2409. o.) 44. pontját.
(
54
)	A C-372/04. sz. Watts-ügyben 2006. május 16-án hozott ítéletének (EBHT 2006., I-4325. o.) 92. pontjában például megállapította a Bíróság, hogy: „bár megállapítást nyert, hogy a közösségi jog nem sérti a tagállamoknak a társadalombiztosítási rendszerük kialakítására vonatkozó hatáskörét, és a közösségi szintű harmonizáció hiányában az egyes tagállamok jogszabályai határozzák meg a társadalombiztosítási ellátások nyújtásának feltételeit, e hatáskör gyakorlása során a tagállamok kötelesek tiszteletben tartani a közösségi jogot, különösen a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezéseket”. Lásd továbbá a C-157/99. sz., Smits és Peerbooms ügyben 2001. július 12-én hozott ítélet (EBHT 2001., I-5473. o.) 46. pontját, valamint a C-385/99. sz., Müller-Fauré és van Riet ügyben 2003. május 13-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-4509. o.) 17. pontját.
(
55
)	Ebben az összefüggésben a Bíróság hangsúlyozta, hogy a tagállamok ugyan jogosultak megállapítani az oktatási rendszereik szakmai tartalmát és kialakítását, azonban e joguk gyakorlása során kötelesek figyelemmel lenni a közösségi jogra. Lásd például a C-76/05. sz., Schwarz és Gootjes-Schwarz ügyben 2007. szeptember 11-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-6849. o.) 70. pontját, valamint a C-11/06. és C-12/06. sz., Morgan és Bucher egyesített ügyekben 2007. október 23-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-9161. o.) 24. pontját.