62013CC0593
PEDRO CRUZ VILLALÓN
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2015. március 10. (
1
)
C‑593/13. sz. ügy
Presidenza del Consiglio dei Ministriés társai
kontra
Rina Services SpA,
Rina SpA és
SOA Rina Organismo di Attestazione SpA
(a Consiglio di Stato [Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„EUMSZ 49. cikk, EUMSZ 51. cikk, EUMSZ 52. cikk és EUMSZ 56. cikk — Letelepedés szabadsága — Szolgáltatásnyújtás szabadsága — A közhatalom gyakorlásában való részvétel — 2006/123/EK irányelv — 14. cikk — 16. cikk — Társaságok, amelyek feladata az építési beruházást megvalósító vállalkozások tekintetében a törvényben előírt követelmények teljesítését tanúsítani — Olyan nemzeti jogszabály, amely előírja, hogy az érintett társaságok létesítő okirat szerinti székhelye az adott ország területén legyen — Közrend és közbiztonság”
1.
A jelen ügy, amelynek alapját az olasz Consiglio di Stato (államtanács) által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem képezi, lehetővé teszi, hogy a Bíróság, gyakorlatilag első alkalommal, értelmezze és alkalmazza a belső piaci szolgáltatásokról szóló, 2006. december 12‑i 2006/123/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek (
2
) (a továbbiakban: szolgáltatási irányelv) a letelepedés szabadsága és szolgáltatásnyújtás szabadsága területére vonatkozó rendelkezéseit, (
3
) mindezt az EUM‑Szerződés hivatkozott szabadságokat szabályozó rendelkezései fényében.
2.
A kérdést előterjesztő bíróság által végeredményben felvetett kérdés az, hogy összeegyeztethető‑e az uniós joggal az olyan nemzeti jogszabály, amely előírja, hogy azon társaságok létesítő okirat szerinti székhelyének, amelyek egy adott tagállamban meghatározott szolgáltatásokat (a jelen esetben tanúsítási szolgáltatásokat) kívánnak nyújtani, az említett tagállamban kell lennie. Bár azt a követelményt, hogy a szolgáltatást nyújtó létesítő okirat szerinti székhelye (vagy természetes személy esetén lakóhelye) egy meghatározott helyen legyen, a Bíróság régóta vizsgálja, és megállapította, hogy az az elsődleges joggal nem összeegyeztethető, (
4
) a jelen ügyben e kérdést a szolgáltatási irányelv fényében kell vizsgálni, amely az e területre vonatkozó ítélkezési gyakorlatot a másodlagos jogba ülteti át. E tekintetben az ügy elsődleges nehézsége nem annyira abban a kérdésben rejlik, hogy a jelen ügyhöz hasonló körülmények között egy tagállam a tanúsítási szolgáltatás területén való nyújtását a hivatkozott körülményhez kötheti‑e, mivel, ahogy látni fogjuk, a szolgáltatási irányelv e tekintetben egyértelmű, hanem inkább annak meghatározása okoz nehézséget, hogy a jelen ügyben milyen mértékben igazolható a fent említett alapvető szabadságok gyakorlásának olyan korlátozása, amelyet az említett, hátrányosan megkülönböztető követelmény valósít meg. Ez alapján előzetesen meg kell határozni, hogy az irányelv mely különös – akár a letelepedéshez való jogra, akár a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó – rendelkezései alkalmazhatók a jelen ügyre.
I – Jogi háttér
A – Az uniós jog
3.
A szolgáltatási irányelv – amelynek célja 1. cikkének (1) bekezdése alapján „általános rendelkezések megállapítása a szolgáltatók letelepedési szabadságának gyakorlása és a szolgáltatások szabad mozgásának megkönnyítése érdekében, a szolgáltatások magas színvonalának megőrzése mellett” – a 2. cikke (2) bekezdésének i) pontja értelmében nem alkalmazható a közhatalom gyakorlásához kapcsolódó tevékenységekre a jelenlegi EUMSZ 51. cikkben foglaltaknak megfelelően.
4.
A hivatkozott irányelvnek „A közösségi jog egyéb rendelkezéseivel való kapcsolat” címet viselő 3. cikkének (3) bekezdése szerint:
„A tagállamok ezen irányelv rendelkezéseit a Szerződésnek a letelepedés jogára és a szolgáltatások szabad mozgására vonatkozó szabályainak megfelelően alkalmazzák.”
5.
Az említett irányelv III. fejezetében („A szolgáltatók letelepedésének szabadsága”) található 14. cikk a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok területükön a szolgáltatási tevékenység nyújtására való jogosultságot vagy annak gyakorlását nem köthetik az alábbi feltételek bármelyikének való megfeleléshez:
1.
közvetve vagy közvetlenül az állampolgárságon vagy társaságok esetében a létesítő okirat szerinti székhely helyén alapuló megkülönböztető követelmények [...];
[…]
3.
a szolgáltató elsődleges vagy másodlagos telephely közti választásának szabadságára vonatkozó korlátozások, különösen a szolgáltatót terhelő kötelezettség, hogy elsődleges telephelye az adott állam területén legyen, vagy a telephely formájának (képviselet, fióktelep vagy leányvállalat) szabad megválasztására vonatkozó korlátozások;
[…]”.
6.
A szolgáltatási irányelv 16. cikke előírja:
„(1)   A tagállamok tiszteletben tartják a szolgáltatók jogát, hogy szolgáltatást nyújthassanak a letelepedési helyük szerinti tagállamtól eltérő tagállamban.
A szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállam saját területén biztosítja a szolgáltatási tevékenység nyújtására való jogosultságot és annak szabad gyakorlását.
A tagállamok saját területükön nem köthetik a szolgáltatási tevékenység nyújtására való jogosultságot, vagy annak gyakorlását olyan követelményekhez, amelyek nem tartják tiszteletben a következő alapelveket:
a)
hátrányos megkülönböztetés tilalma: a követelmény sem közvetlenül, sem közvetve nem lehet megkülönböztető az állampolgárság, illetve jogi személyek esetén a letelepedés helye szerinti tagállam tekintetében;
b)
szükségesség: a követelménynek közrendi, közbiztonsági, közegészségügyi és környezetvédelmi szempontból indokoltnak kell lennie;
c)
arányosság: a követelménynek alkalmasnak kell lennie a kitűzött cél elérésének biztosítására, és nem haladhatja meg a cél eléréséhez szükséges mértéket.
(2)   A tagállamok nem korlátozhatják a más tagállamban letelepedett szolgáltatók szolgáltatásnyújtásának szabadságát az alábbi követelmények bármelyikének előírásával: :
a)
a szolgáltató kötelezettsége, hogy telephellyel rendelkezzen az adott tagállam területén;
[…]
(3)   A szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállam nem akadályozható abban, hogy követelményeket írjon elő a szolgáltatói tevékenység nyújtásával kapcsolatban, amennyiben azok közrendi, közbiztonsági, közegészségügyi, illetve környezetvédelmi szempontból indokoltak, és összhangban vannak az (1) bekezdéssel. Az adott tagállam abban sem akadályozható meg, hogy a közösségi joggal összhangban a foglalkoztatási feltételekre vonatkozó saját szabályait alkalmazza, beleértve a kollektív megállapodásokban meghatározott feltételeket is.
[…]”
B – A nemzeti jog
7.
A 2010. október 5‑i Decreto del Presidente della Repubblica no 207/2010 (a továbbiakban: 207/2010. sz. DPR): 64. cikkének (1) bekezdése szerint:
„A tanúsító szervezet jogállásával rendelkező társaságokat részvénytársaság formájában kell létrehozni, és cégnevükben kifejezetten szerepelnie kell »tanúsító szervezetek« kifejezésnek; létesítő okirat szerinti székhelyüknek a Köztársaság területén kell lennie”.
II – Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
8.
Az olasz Consiglio di Stato által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem az egyrészről a Presidenza del Consiglio dei Ministri és más olasz közigazgatási szervek, másrészről pedig a Rina Services SpA, Rina SpA és a SOA Rina Organismo di Attestazione SpA (a továbbiakban: SOA Rina) (a továbbiakban ezekre együttesen a „Rina cégcsoportba tartozó társaságokként” hivatkozom) (
5
) között az olasz jog által előírt azon kötelezettséggel kapcsolatban folyamatban lévő három jogvitán alapszik, amely szerint a „tanúsító szervezet jogállásával rendelkező társaságok” (Società Organismo di Attestazione; a továbbiakban: SOA) (
6
) létesítő okirat szerinti székhelyének Olaszországban kell lennie. A Presidenza del Consiglio dei Ministri és többi olasz közigazgatási szerv mind a három eljárásban fellebbezést nyújtott be a Consiglio di Stato elé a Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio által hozott azon ítéletekkel szemben, amelyekben e bíróság jogerős érdemi határozat nélkül elfogadhatónak nyilvánította a Rina cégcsoporthoz tartozó egyes társaságok által előterjesztett, a 207/2010. sz. DPR 64. cikke (1) bekezdésének jogszerűségét vitató kereseteket.
9.
A Consiglio di Stato, amely előzetes döntéshozatali iránti kérelem előterjesztése céljából egyesítette a három fellebbezési kérelmet, az alábbi kérdéseket terjeszti elő előzetes döntéshozatal:
„1)
A Szerződésnek a letelepedés szabadságára (EUMSZ 49. cikk) és a szolgáltatásnyújtás szabadságára (EUMSZ 56. cikk) vonatkozó elveivel, valamint a 2006/123/EK irányelvben foglalt elvekkel ellentétes‑e az olyan nemzeti szabályozás elfogadása és alkalmazása, amely előírja, hogy a részvénytársaság formájában létrehozott SOA‑k »létesítő okirat szerinti székhelyének az [Olasz] Köztársaság területén kell lennie«?
2)
Az EUMSZ 51. cikk szerinti eltérést úgy kell‑e értelmezni, hogy az magában foglalja az olyan magánjogi szervezetek által végzett tanúsításhoz hasonló tevékenységeket is, amelyek, egyfelől, részvénytársasági formában a versenyen alapuló piacon végeznek tevékenységet, és amelyek, másfelől, részt vesznek a közhatalom gyakorlásában, és amelyek ezért engedélyezési kötelezettség és a felügyeleti hatóság szigorú ellenőrzése alá tartoznak?”
10.
A jelen eljárásban a Rina cégcsoport, az olasz kormány, a svéd kormány és az Európai Bizottság terjesztett elő írásbeli észrevételt. A Bíróság által az eljárási szabályzat 61. cikkének (1) bekezdése alapján feltett kérdésekre az említett résztvevők és a lengyel kormány írásban válaszoltak. A 2014. december 2‑án tartott tárgyaláson, amelyen felhívták a résztvevőket, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre összpontosítsák észrevételeiket, az írásbeli észrevételt előterjesztő résztvevők szóban is előadták álláspontjukat.
III – Előzetes észrevételek
11.
A kérdéseivel és a második kérdésre adandó választól függetlenül, a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy a Szerződésnek (EUMSZ 49. cikk és EUMSZ 56. cikk) és a szolgáltatási irányelvnek a letelepedés szabadságára és a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó elveivel ellentétes‑e a jelen ügyben vitatotthoz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely előírja, hogy a SOA‑k létesítő okirat szerinti székhelyének Olaszországban kell lennie. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett jelen kérdés megválaszolását megelőzően néhány előzetes észrevételt kell tenni.
12.
Egyrészről, a kérdést előterjesztő bíróság által e tekintetben előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés a vitatott olasz szabályozás uniós joggal való összeegyeztethetőségének értékeléséhez két szabály, egyfelől a Szerződés, másfelől pedig a szolgáltatási irányelv rendelkezéseinek alkalmazását javasolja. Márpedig, mivel a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés értelmezésre irányul, és nem vitatja az említett irányelv egyik rendelkezésének érvényességét sem, továbbá amennyiben, ahogy azt később részletesen megvizsgáljuk, a szolgáltatási irányelv kimerítően harmonizálta a szabályozás tárgyát az itt tárgyalt konkrét szempontból, elegendő a hivatkozott irányelv rendelkezéseit értelmezni a vitatott olasz szabály értékeléséhez. (
7
)
13.
Másrészről, annak megállapítása céljából, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket érdemben vizsgálni kell‑e, a jelen ügyben előzetesen foglalkozni kell a határon átnyúló elem nyilvánvaló hiányának problémájával, mivel a Bírósághoz benyújtott iratokból kitűnik, hogy a jelen ügy valamennyi eleme egyetlen tagállam területére korlátozódik, amely a konkrét esetben Olaszország: a jelen ügyben három olasz társaság a felperes, amelyek létesítő okirat szerinti székhelye Olaszországban található, és többek között tanúsítási tevékenységet végeznek Olaszországban (és más országokban is). Egy olyan olasz szabályt vitatnak, amely a SOA‑k tevékenységének gyakorlását olyan követelményhez köti, hogy a SOA‑k létesítő okirat szerinti székhelyének Olaszországban kell lennie. Mivel úgy tűnik, hogy a jogvita egy tisztán tagállamon belüli helyzetet érint, mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy szükség van‑e arra, hogy a bíróság választ adjon a Consiglio di Stato által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre.
14.
El kell ismerni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által feltett látszólag egyszerű kérdés tartalmaz egy bizonyos „hipotetikus” tényezőt az alapeljárásokat megalapozó konkrét tények szempontjából. Ugyanis a SOA Rina társaság, az egyik említett jogvitában felperes fél, amelynek tagjai pedig a másik két felperes, Olaszországban lévő, létesítő okirat szerinti székhellyel rendelkezik, és mai napig Olaszországban nyújt tanúsítási szolgáltatásokat. E tekintetben a vitatott olasz szabály nem akadályozza, hogy a SOA Rina és tagjai tanúsítási tevékenységet folytassanak Olaszországban, és elvben azt sem gátolja, hogy létesítő okirat szerinti székhelyét az országon kívülre helyezze át, és más tagállamban telepedjen le, ha ezt szeretné, azonban kétségtelen, hogy amint ezt megteszi, a 207/2010. sz. DPR 64. cikkének (1) bekezdése alapján Olaszországban már nem nyújthat tanúsítási szolgáltatásokat.
15.
Másrészt, ahogy azt a Bizottság is kiemelte a tárgyaláson tartott előadásában, és amint azt a Bíróság már megjegyezte az Attanasio Group‑ítéletben (
8
) és a SOA Nazionale Costruttori ítéletben (
9
), semmiképpen nem zárható ki, hogy az Olaszországon kívüli tagállamokban letelepedett vállalkozások érdeklődjenek vagy érdeklődtek az említett országon belüli tanúsítási tevékenység gyakorlása iránt. Amint a Bizottság az egyik feltett kérdésre válaszolva a tárgyaláson azt megállapította, a jelenlegi helyzet ilyen szempontból jellemezve „hipotetikus”, éppen a jelen ügy tárgyát képező olasz szabály által megállapított alapvető követelmény alapján, egyáltalán nem lehet azonban teljes mértékben kizárni, hogy vannak olyan, más tagállamban székhellyel rendelkező gazdasági szereplők, amelyek számára a 207/2010. sz. DPR 64. cikkének (1) bekezdése ténylegesen megakadályozza, hogy Olaszországban nyújtsanak tanúsítási szolgáltatásokat.
16.
A kifejtett okok alapján ezért úgy vélem, hogy a jelen eset kellő összefüggést mutat a Közösségen belüli kereskedelemmel. Véleményem szerint tehát a kérdést előterjesztő bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket érdemben kell vizsgálni.
IV – Elemzés
A – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről
17.
A Consiglio di Stato által előzetes döntéshozatalra előterjesztett két kérdés megválaszolását a második kérdés tisztázásával kell kezdeni, amely arra vonatkozik, hogy az EUMSZ 51. cikk (közhatalom gyakorlása) szerinti kivétel alkalmazható‑e a SOA‑k által folytatott tevékenységre, amely kivétel jelenleg a szolgáltatási irányelv 2. cikkének (2) bekezdésében is szerepel.
18.
Erről a felvetésről ugyanis nemrég állást foglalt a Bíróság a SOA Nazionale Costruttori ítéletben. (
10
) A Bíróság ebben az ítéletben kimondta, hogy az ítéletben kifejtett okok alapján – amelyekre magam is hivatkozom – nem állapítható meg, hogy a SOA‑k tanúsító tevékenysége a közhatalom gyakorlásában való közvetlen és sajátos részvételnek minősül. Ez alapján rátérhetek a Consiglio di Stato által előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés vizsgálatára, amely a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem lényegét képezi.
B – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
19.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy a Szerződésnek és a szolgáltatási irányelvnek a letelepedés szabadságára és a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó elveivel ellentétes‑e a vitatott olasz szabályozáshoz (a 207/2010. sz. DPR 64. cikkének (1) bekezdése) hasonló olyan szabályozás, amely előírja, hogy a SOA‑k létesítő okirat szerinti székhelyének Olaszországban kell lennie ahhoz, hogy tanúsítási szolgáltatásokat nyújthassanak. A fent kifejtett okok alapján (lásd a jelen indítvány 12. pontját) azzal a kérdéssel kell kezdeni, hogy a szolgáltatási irányelv alkalmazható‑e a jelen ügyre, amennyiben ugyanis alkalmazható, a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet nem az elsődleges jog szempontjából kell megválaszolni.
1. A szolgáltatási irányelvről mint értékelési rendszerről és némely rendelkezésének harmonizációs jellegéről
20.
Álláspontom szerint a szolgáltatási irányelv tárgyi hatályát tekintve alkalmazható a jelen ügyben, mivel a szóban forgó tanúsítási szolgáltatások nincsenek kizárva az irányelv hatálya alól (lásd a hivatkozott irányelv 2. cikkének (2) és (3) bekezdését). Másrészről, az említett szolgáltatásokat a hivatkozott irányelv kifejezetten említi a tárgyi hatálya alá tartozó tevékenységekre vonatkozóan felsorolt példák között, amelyek az irányelv (33) preambulumbekezdésében szerepelnek.
21.
A jelen indítvány 12. pontjában már előzetesen hivatkoztam a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatára, amely szerint amennyiben valamely tárgykör uniós szinten teljes harmonizáció tárgyát képezte, minden arra vonatkozó nemzeti intézkedést a harmonizációs intézkedés szempontjából, és nem az elsődleges jog szempontjából kell értelmezni. (
11
)
22.
A szolgáltatási irányelv horizontális eszköz jellegéből adódóan a szolgáltatások széles körét öleli fel (minden szolgáltatást, amely nincs kifejezetten kizárva a tárgyi hatálya alól), nem célja általánosan harmonizálni a különböző szolgáltatásokra vonatkozó, nemzeti szintű anyagi jogi szabályozást, azonban vannak olyan konkrét szempontok, amelyekben mégis teljes és pontos harmonizációt valósít meg, ahogy azt a továbbiakban látni fogjuk.
23.
Annak ellenére, hogy a szolgáltatási irányelv nem felel meg az Unió harmonizációs jogszabályai „klasszikus” modelljének, ahogy azt a Duomo Gpa és társai ügyre (
12
) vonatkozó 2011. november 16‑i indítványomban megjegyeztem, úgy vélem, hogy azon meghatározott aspektusokban, amelyekben az említett harmonizáció tényleg megvalósul, a hivatkozott irányelvet értékelési rendszerként alkalmazva kell megvizsgálni a vitatott nemzeti jogszabály uniós joggal való összeegyeztethetőségét. (
13
)
24.
Véleményem szerint ez a helyzet a szolgáltatási irányelv 14. és 16. cikke esetében. Álláspontom szerint, e rendelkezésekben alapvetően a „negatív integrációs” technikát alkalmazva (
14
) annak érdekében, hogy a tagállamok a szabad szolgáltatásnyújtásra vonatkozó nem igazolható korlátozásokat megszüntessék a jogrendjükben, az uniós jogalkotó „teljes” harmonizációt végzett, amely alapján az említett rendelkezéseket a jelen ügyben vitatotthoz hasonló intézkedések értékelési rendszereként lehet használni.
2. Az érintett alapvető jog meghatározása
25.
Annak megállapítását követően, hogy az esetre elsődlegesen a szolgáltatási irányelv rendelkezéseit kell alkalmazni, mivel az érintett pontokat kimerítően harmonizálták, a következő felmerülő kérdés arra irányul, hogy a szóban forgó irányelv mely sajátos rendelkezése vagy rendelkezései irányadók. Figyelembe kell venni, hogy az irányelv eltérő fejezetet szentel a „szolgáltatók letelepedésének szabadságának” (III. fejezet) és a „szolgáltatások szabad mozgásának” (IV. fejezet). Az egyes fejezetekben több‑kevesebb részletességgel a gyakorlásukra vonatkozó számos feltétel szerepel, mind a szolgáltatásnyújtás, mind a letelepedés szabadsága tekintetében, olyan „követelmények” formájában, amelyeket a tagállam vagy egyáltalán nem, vagy csak meghatározott feltételek mellett írhat elő. Mivel e szabályozások logikusan eltérnek, az a kérdés, hogy a szolgáltatási irányelv mely rendelkezései alkalmazandók közvetlenül a jelen esetre, nyilvánvaló jelentőséggel bír.
26.
A jelen eljárásban résztvevők célja mindenekelőtt az érintett alapvető szabadság meghatározása volt, ami az egyik vagy másik fejezet rendelkezéseinek alkalmazását eredményezné. A többségük szerint mindkét szabadság, a szolgáltatásnyújtás szabadsága és a letelepedés szabadsága is első ránézésre érintettnek bizonyulnak. Az Olasz Köztársaság szerint ellenben kizárólag a letelepedés szabadságáról van szó.
27.
Kétségtelen, hogy a vitatott kérdés az azon helyre vonatkozó nemzeti rendelkezéssel kapcsolatos, ahol egy adott tagállamban szolgáltatást nyújtani szándékozó társaság létesítő okirat szerinti székhelye található. Ebből a szempontból és a később kifejtendő okok miatt úgy tűnik, nehéz tagadni, hogy a jelen ügy „letelepedéssel” kapcsolatos kérdést érint.
28.
Ugyanakkor azonban, ha megnézzük a nemzeti rendelkezésnek az alapvető szabadságokra gyakorolt hatását, nyilvánvalónak tűnik, hogy az említett rendelkezés egy másik tagállamban letelepedett társaság által történő szolgáltatásnyújtást akadályozza, amely társaságnak e másik tagállamban való letelepedésére vonatkozó szabadságát azonban nem tudta korlátozni.
29.
Összefoglalva, és a letelepedés szabadságát illetően, a vitatott rendelkezés absztrakt módon befolyásolja egy társaság döntését arra vonatkozóan, hogy érdekeitől függően letelepedjen‑e egy másik tagállamban, vagy sem. Azonban kétségtelenül a rendelkezés nem arra irányul, hogy akadályozza a bármely tagállamban történő letelepedéshez való jogot.
30.
Ellenkezőleg, a szolgáltatásnyújtás szabadságát illetően a nemzeti rendelkezés közvetlenül abszolút tiltó formában jelenik meg: másik tagállamban letelepedett társaság nem nyújthat tanúsítási tevékenységet Olaszországban. (
15
)
31.
Kétségtelen, hogy a szolgáltatási irányelv III. és IV. fejezete is olyan rendelkezéseket tartalmaz, amelyeket alkalmazni lehetne a jelen helyzetben (konkrétan a hivatkozott irányelv 14. cikkének 1. és 3. pontja, valamint a 16. cikke (2) bekezdésének a) pontja). Ezenfelül meg kell állapítani, hogy ebben a helyzetben a nemzeti szabályozást mind a III. fejezet rendelkezéseivel, mind pedig a IV. fejezet rendelkezéseivel össze kell vetni.
32.
Márpedig, egy olyan nemzeti rendelkezés esetében, amely egyrészt leküzdhetetlen akadályt tartalmaz az egyik alapvető szabadság számára, másrészt pedig egy másik gyakorlásának kizárólag a feltételhez kötöttségét eredményezi, úgy vélem, hogy elsősorban az első szempontjából kell vizsgálni a kérdést oly módon, hogy csak akkor kellene vizsgálni a második alapján, ha az első nézőpont igazolható.
33.
Valamennyi fenti megállapításra figyelemmel, a továbbiakban rátérek a jelen ügyben vitatott olasz jogszabály által előírt azon kötelezettség vizsgálatára – a szolgáltatási irányelv szempontjából, mivel, ahogy azt a jelen indítvány 25. pontjában már megjegyeztem, az adott rendelkezések teljesen és pontosan harmonizálták a szabályozás tárgyát –, amely szerint a SOA‑k létesítő okirat szerinti székhelyének Olaszországban kell lennie ahhoz, hogy tanúsítási szolgáltatásokat nyújthassanak az említett országban.
3. A vitatott kötelezettség elemzése a szolgáltatási irányelv 16. cikke szerinti „tilalmi követelmények” fényében
34.
Amint azt a Bíróság a Bizottság kontra Olaszország ítéletben (
16
) már megállapította, „a követelmény, amely szerint a vállalkozások [...] székhelyének vagy fióktelepének az adott tagállam területén kell lennie, közvetlenül sérti a szolgáltatásnyújtás szabadságát, amennyiben az említett tagállamban lehetetlenné teszi a másik tagállamokban letelepedett vállalkozások által végzett szolgáltatásnyújtást”.
35.
Másrészt, az egységes piac szempontjából, valamint e piac céljai megvalósításának lehetővé tétele érdekében, az uniós jogba ütközik minden olyan nemzeti szabályozás alkalmazása, amely a tagállamok közötti szolgáltatásnyújtást a tisztán tagállamon belüli szolgáltatásnyújtásnál nehezebbé teszi. (
17
)
36.
A Bíróságnak a szolgáltatásnyújtás szabadságával kapcsolatban hivatkozott ítélkezési gyakorlata most a szolgáltatási irányelvben jelenik meg, amelynek 16. cikkében az uniós jogalkotó „jogszabályba foglalta” azokat a követelményeket, amelyekhez a tagállamok saját területükön nem köthetik más tagállamban letelepedett szolgáltatók tekintetében a szolgáltatási tevékenység nyújtására való jogosultságot vagy annak gyakorlását. Konkrétan, a hivatkozott irányelv 16. cikkének (2) bekezdése tartalmaz egy példálódzó felsorolást azokról a követelményekről, amelyeket a Bíróság korábban már számos ítéletben vizsgált.
37.
A szolgáltatási irányelv 16. cikkének (2) bekezdése többek között megállapítja, hogy „a tagállamok nem korlátozhatják a más tagállamban letelepedett szolgáltatók szolgáltatásnyújtásának szabadságát az alábbi követelmények bármelyikének előírásával: a) a szolgáltató kötelezettsége, hogy telephellyel rendelkezzen az adott tagállam területén”.
38.
A szolgáltatási irányelv 14. cikkétől eltérően, a 16. cikke (2) bekezdésének a) pontja nem a szolgáltató azon kötelezettségére hivatkozik, hogy „létesítő okirat szerinti székhelye” az ország területén legyen, hanem arra, hogy „a szolgáltató kötelezettsége, hogy telephellyel rendelkezzen az adott tagállam területén”. Mindazonáltal, részben a 14. cikkel fennálló párhuzam miatt, (
18
) hajlok arra, hogy a szolgáltatási irányelv 16. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerinti „letelepedésre” történő hivatkozást olyan hivatkozásként értelmezzem, amely a jogi személyek esetében a „létesítő okirat szerinti székhelyet” is magában foglalja. (
19
)
39.
A szolgáltatási irányelv végrehajtásáról szóló kézikönyv szerint (
20
) (7.1.3.4 pont) „a 16. cikk (2) bekezdésének a) pontja azon követelményekre vonatkozik, amelyek arra kötelezik a más tagállamokból származó szolgáltatókat, hogy telephelyet hozzanak létre abban a tagállamban, ahol határokon átnyúló szolgáltatásokat kívánnak nyújtani. Az Európai Unió Bírósága kimondta, hogy az ilyen követelmények érvénytelenítik az [EUMSZ 56. cikkben] foglalt, a határokon átnyúló szolgáltatásnyújtás jogát, mivel lehetetlenné teszik a határokon átnyúló szolgáltatásnyújtást azáltal, hogy a szolgáltatók számára előírják, hogy a [fogadó] tagállamban stabil infrastruktúrával rendelkezzenek.”
40.
A szolgáltatási irányelv 16. cikkét valóban a más tagállamban letelepedett azon szolgáltatókra alkalmazzák, amelyek szolgáltatásaikat a fogadó államban kívánják nyújtani. Ha a fogadó állam arra kötelezi a szolgáltatókat, hogy a szolgáltatások nyújtásához telephelyet hozzanak létre a területén, megtagadná az adott tagállamban való szolgáltatásnyújtás jogát amiatt, hogy másik tagállamban rendelkezik telephellyel. (
21
) Véleményem szerint ezzel nem kizárólag arra a kötelezettségre hivatkozik, hogy a szolgáltatásnyújtás helye szerinti államba helyezzék a létesítő okirat szerinti székhelyet, hanem ez a szolgáltatási irányelv 16. cikke (2) bekezdésének a) pontjában foglalt egyik esetet képezi, amennyiben megállapítható, hogy az „állandó infrastruktúra” egyik elemét képezi, amelyre a hivatkozott irányelv 4. cikkének (5) bekezdése a letelepedés meghatározásakor hivatkozik. (
22
) Amint azt a Bíróság a Bizottság kontra Olaszország ítéletben (
23
) már megállapította, „azon kötelezettséget illetően [...], hogy az országban vagy meghatározott helységben kell székhellyel rendelkezni, meg kell jegyezni, hogy ha valamely engedély követelménye a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának minősül, az állandó telephely követelménye egyenesen e szabadság tagadásának tekintendő. Ami következésképpen teljesen megfosztaná az [EUMSZ 56. cikket] a hatékony érvényesüléstől, amely éppen a szolgáltatásnyújtás helye szerinti államban letelepedett személyek szolgáltatásnyújtásának szabadságára vonatkozó korlátozások eltörlésére irányul.” (
24
)
41.
Az olasz szabályozás tehát egy nyilvánvalóan hátrányosan megkülönböztető követelményt állapít meg, amely a szolgáltatási irányelv 16. cikkének (2) bekezdésében kifejezetten tiltott követelmények közé tartozik, amennyiben megakadályozza, hogy másik tagállamban letelepedett társaságok tanúsítási szolgáltatásokat nyújtsanak Olaszországban, kivéve ha a létesítő okirat szerinti székhelyüket áthelyezik ebbe az országba. Ez alapján meg kell vizsgálni még azt a kérdést, hogy elfogadhatók‑e az olasz kormány által a jelen ügy tárgyát képező intézkedés igazolására felvetett okok.
4. A vitatott intézkedés lehetséges igazolásáról
42.
Az olasz kormány számos olyan okkal érvel, amelyek véleménye szerint igazolják a vitatott intézkedést. Konkrétan, az olasz kormány szerint „a helyes működés és kizárólagos minősítési rendszer hatékonysága előzetes feltételként megkövetel egy állandó felügyeletet [...], amely széles ellenőrzési és szankcionálási jogkör útján gyakorolható [...]. Ez az ellenőrzési rendszer nélkülözhetetlen a közérdek biztosításához, amelyről a Bíróság már megállapította, hogy olyan nyomós indok, amely alkalmas az alapvető jogok korlátozásának igazolására, mert a szolgáltatásokat igénybe vevők védelmének olyan körébe tartozik [...], mint az olyan kereskedelmi vagy pénzügyi érdek hiányának garantálása, amelyek a SOA‑k által tanúsított nem részrehajló vagy hátrányosan megkülönböztető magatartáshoz vezethetnek. Az említett ellenőrzések nem kizárólag a részvényeseknek és a társaság ügyvezetésének a szerkezetét érintik, hanem a megbízottaikat és alkalmazottaikat is, akiknek az olasz törvény értelmében egyéni alapon biztosítaniuk kell a pártatlanságot [...], nem rendelkezhetnek köz‑ vagy magán építési beruházásokat megvalósító vállalkozásokban érdekeltségekkel, vagy semmiképpen nem lehetnek olyan helyzetben, amely esetleges összeférhetetlenséget feltételez” (az olasz kormány észrevételei, 37–39. pont).
43.
Az olasz kormány annak kifejtésével folytatja, hogy „nemcsak a SOA‑k tevékenységére irányadó anyagi jogi szabályokat, hanem az ellenőrzési mechanizmusok hatékonyságát is nyilvánvaló nyomós közérdek igazolja: a szolgáltatások igénybevevőinek védelme, amelyet a Bíróság már elismert, és természetesen a közrend és a közbiztonság” (44. pont). Az olasz kormány szerint az ellenőrző és az ellenőrzött személy területi közelségétől, valamint az állam rendelkezésére álló kényszerítő módszerek lehetséges használatától függ az ilyen felügyelet hatékonysága.
44.
A tárgyalás során az olasz kormány megállapította, hogy amennyiben a SOA‑k tevékenységének közvetett igénybevevői a közigazgatási szervek, tevékenységük ellenőrzése, a fenti pontban kifejtettek szerint, közrendi kérdéssé válik.
45.
Végeredményben az olasz kormány szerint a SOA‑k által végzett feladatok természetéből fakad a közbiztonságot és a közrendet érintő fenyegetettség: az említett vállalkozások ügyfeleik egyéni érdekeitől való függetlenségének biztosítása, valamint annak biztosítása, hogy a SOA‑k nem kapcsolódnak a bűnözés világához – mindkét biztosíték különös jelentőséggel bír a szolgáltatások (közvetlen és közvetett) igénybe vevőinek védelme szempontjából –, szigorú ellenőrzést igényel. Véleménye szerint az említett ellenőrzések hatékonysága nem lenne biztosítható, ha a SOA‑k nem Olaszországban lévő, létesítő okirat szerinti székhellyel rendelkeznének.
46.
A szolgáltatási irányelv 16. cikke, pontosabban annak (1) és (3) bekezdése ugyanis számos olyan okot sorol fel, amely bizonyos körülmények között igazolhatóvá teszi azokat az intézkedéseket, amelyeket az adott tagállam egy másik tagállamban letelepedett szolgáltató szolgáltatásnyújtásának szabadságát korlátozva fogad el. Ezen okok között szerepel a közrend és a közbiztonság.
47.
E tekintetben kezdetnek fel kell idézni a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatát (amelyet az elsődleges jog keretében alakított ki), amelynek értelmében a nyilvánvalóan hátrányosan megkülönböztető intézkedés – a jelen ügyben tárgyalthoz hasonló, amely a szolgáltatást nyújtó jogi személy létesítő okirat szerinti székhelyének fekvésén alapul – csak akkor összeegyeztethető az uniós joggal, ha közrendi, közbiztonsági és közegészségügyi okok támasztják alá. (
25
)
48.
Véleményem szerint – ahogy azt a szolgáltatási irányelv 3. cikkének (3) bekezdése is megerősíti – így kell értelmezni a hivatkozott irányelv 16. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdését és (3) bekezdését. Ily módon a jelen ügyben vita tárgyát képező hátrányosan megkülönböztető intézkedés (amelyet a szolgáltatási irányelv 16. cikkének (2) bekezdése kifejezetten tilt) lehetséges igazolását az olasz kormány által az észrevételeiben és a tárgyaláson előadott közrendi és a közbiztonsági okok szempontjából kell vizsgálni.
49.
Márpedig, ahogy a Bíróság már többek között a Bizottság kontra Spanyolország ítéletében (
26
) kimondta, és amint arra a Bizottság a tárgyaláson emlékeztetett, ahhoz, hogy a közrendre és a közbiztonságra mint igazoló okra lehessen hivatkozni (mindkét fogalmat megszorítóan kell értelmezni), valódi és meglehetősen súlyos fenyegetettségnek kell fennállnia, amely a társadalom alapvető érdekét érinti. (
27
)
50.
Ahhoz tehát, hogy a jelen ügyben vitatotthoz hasonló olyan intézkedés, amely hátrányosan megkülönböztető követelménnyel akadályozza a szolgáltatásnyújtás szabadságát, közrendi és közbiztonsági okokkal igazolható legyen, először is meg kell határozni az olasz társadalom azon alapvető érdekét, amelyet a hátrányosan megkülönböztető intézkedéssel kíván védeni, másodsorban pedig az említett érdeknek – az intézkedés alkalmazásának hiányában – valódinak és súlyosan fenyegetettnek kell lennie.
51.
A jelen ügyben az olasz kormány által hivatkozott azon alapvető érdek, amelynek védelme megköveteli, hogy az Olaszországban tanúsítási szolgáltatásokat nyújtó társaságok létesítő okirat szerinti székhelye az említett országban legyen, a SOA‑k szolgáltatásait igénybe vevők szükséges védelme: mind a közvetlen igénybevevők védelme, azaz azon vállalkozásoké, amelyek az olasz szabályozás által előírt követelmények alapján az építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződésekben való részvételhez igénylik a tanúsítást, mind a közvetett igénybevevők védelme, azaz az ajánlatkérő hatóságoké.
52.
Bár megállapítható, hogy az adott tagállam, a közrendi követelmények nemzeti szükségleteknek megfelelően történő meghatározására biztosított mozgásteret felhasználva, (
28
) a tanúsítási szolgáltatásokat igénybe vevők védelmét társadalmának olyan alapvető érdekeként határozhatja meg, amely lehetővé teszi számára, hogy igazolási okként a közrendre vagy a közbiztonságra hivatkozzon, e körülmény önmagában nem lenne elegendő egy közrendi ok fennállásának megállapításához. Minden esetben fenn kell állnia ugyanis az ítélkezési gyakorlat által megkövetelt második elemnek is, azaz az említett érdeknek valódinak és súlyosan fenyegetettnek kell lennie a vitatott intézkedés alkalmazásának hiányában (a szolgáltatási irányelv (41) preambulumbekezdése alapján olyan „valódi és meglehetősen komoly fenyegetésről” legyen szó, amely érinti az említett érdeket).
53.
Az olasz kormány szerint a kizárólagos minősítési rendszer helyes működése állandó felügyeletet igényel a szolgáltatások igénybevevői érdekeinek védelme érdekében, olyan felügyeletet, amelyet ellenőrzések és szankciók útján gyakorolnak, és amelynek hatékonyságát kizárólag az biztosíthatja, hogy a SOA‑k létesítő okirat szerinti székhelye Olaszországban van.
54.
Véleményem szerint nem tűnik megállapíthatónak, hogy a jelen ügy körülményei között a tanúsítási szolgáltatások igénybevevőinek védelme valódi és súlyos fenyegetést szenved abból a tényből fakadóan, hogy ha a SOA‑k létesítő okirat szerinti székhelye másik tagállamban lenne, az olasz hatóságok számára lehetetlenné válna az említett vállalkozások tevékenységeinek és az ügyfeleik egyéni érdekeitől való függetlenségének hatékony ellenőrzése.
55.
Ugyanis bármely olyan vállalkozás tekintetében végezhetnek ellenőrzést és alkalmazhatnak szankciókat, amely valamely tagállamban letelepedett vagy szolgáltatásokat nyújt, függetlenül attól, hogy létesítő okirat szerinti székhelyük hol található. (
29
) A szolgáltatási irányelv 28. és azt követő cikkeiben éppen az igazgatási együttműködés és a tagállamok közötti kölcsönös segítségnyújtás területén tartalmaz rendelkezéseket a szolgáltatók és az általuk nyújtott szolgáltatások felügyeletének biztosítására, ahogy azt a tárgyaláson a Bizottság és a svéd kormány kiemelte. Az említett rendelkezések szerint lehetőség van arra, hogy a tagállamok egymás között ellenőrzések és vizsgálatok végzésére irányuló kérelmeket terjesszenek elő (a szolgáltatási irányelv 28. cikkének (3) bekezdése).
56.
Véleményem szerint e körülmény is azt bizonyítja, hogy mindenesetre a jelen ügy tárgyát képező intézkedésre nincs szükség a kitűzött cél eléréséhez, mivel – ahogy azt a Bizottság is kiemelte az észrevételeiben és a tárgyaláson – léteznek kevésbé korlátozó jellegű eszközök a célok eléréséhez, amelyek közül néhányról a szolgáltatási irányelv kifejezetten rendelkezik.
57.
Végeredményben a fentiek alapján úgy vélem, hogy nincsenek olyan közrendi és közbiztonsági okok, amelyek indokolhatnák a jelen ügyben vitatotthoz hasonló intézkedést, amely előírja, hogy a SOA‑k „létesítő okirat szerinti székhelyének az [Olasz] Köztársaság területén kell lenniük”.
58.
Következésképpen álláspontom szerint a kérdést előterjesztő bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a szolgáltatási irányelv 16. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes a jelen ügyben vitatotthoz hasonló olyan nemzeti rendelkezés, amely előírja a tanúsítási szolgáltatást nyújtani kívánó társaság számára, hogy létesítő okirat szerinti székhelyének a fogadó állam területén kell lennie.
V – Végkövetkeztetések
59.
A fentiek alapján azt javasolom a Bíróságnak, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést az alábbiak szerint válaszolja meg a Consiglio di Statónak:
1)
A belső piaci szolgáltatásokról szóló, 2006. december 12‑i 2006/123/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 16. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes a jelen ügyben vitatotthoz hasonló olyan nemzeti rendelkezés, amely előírja a tanúsítási szolgáltatást nyújtani kívánó társaság számára, hogy létesítő okirat szerinti székhelyének a fogadó állam területén kell lennie.
2)
A „tanúsító szervezetek jogállásával rendelkező társaságok” (SOA) által folytatott tanúsító tevékenységek nem minősülnek a közhatalom gyakorlásában való közvetlen és sajátos részvételnek.
(
1
)	Eredeti nyelv: spanyol.
(
2
)	HL L 376., 36. o.
(
3
)	Pontosabban a Duomo Gpa és társai ítéletben (C‑357/10‑C‑359/10, EU:C:2012:283) a Bíróság nem vizsgálta, hogy az adott ügyben vitatott jogszabály összeegyeztethető‑e a szolgáltatási irányelv rendelkezéseivel a letelepedés szabadsága és a szolgáltatásnyújtás szabadsága tekintetében, mert megállapította, hogy az irányelv nem alkalmazható az időbeli hatály miatt. Ugyanez történt a De Clerq és társai ítéletben (C‑315/13, EU:C:2014:2408). A Femarbel‑ítéletben (C‑57/12, EU:C:2013:517) nem foglalkoztak a hivatkozott irányelv 14‑18. cikkének alkalmazhatóságával, hasonlóképpen történt a Libert és társai ítéletben (C‑197/11 és C‑203/11, EU:C:2013:288) és az Ottica New Line di Accardi Vincenzo ítéletben (C‑539/11, EU:C:2013:591) is, mert az említett irányelv tárgyi hatálya nem volt alkalmazható. Az OSA‑ítéletben (C‑351/12, EU:C:2014:110) megállapította, hogy a hivatkozott irányelv 16. cikke nem alkalmazható a szerzői jogok és a szomszédos jogok tekintetében ugyanezen irányelv 17. cikkének 11. pontja értelmében. Végezetül, a Société fiduciaire nationale d’expertise comptable ítéletben (C‑119/09, EU:C:2011:208) a Bíróságnak lehetősége nyílt a szolgáltatási irányelv 24. cikkét értelmezni, amely a szolgáltatások minőségére vonatkozó fejezetben található, azonban nem vizsgálta az irányelv 14–18. cikkét.
(
4
)	Ahogy azt Mayras főtanácsnok megjegyezte a Van Binsbergen ügyre vonatkozó 1974. november 13‑i indítványában, 33/74, EU:C:1974:121, az első olyan ügyben, amely e kérdéssel foglalkozott, és egy olyan jogszabályra vonatkozott, amely a szabadfoglalkozásúak számára írta elő azon kötelezettséget, hogy holland lakóhellyel kell rendelkezniük ahhoz, hogy ott tanácsadói szolgáltatásokat nyújthassanak, „egy hasonló követelmény elkerülhetetlenül korlátozza […], hogy egy tanácsadó szolgáltatásokat nyújtson természetes személyeknek a holland bíróság előtt, ha Hollandiától eltérő tagállamban telepedett le. Következésképpen, ez ellentétes a közös piacon való szolgáltatásnyújtás szabadságával” (kiemelés tőlem). A Bíróság megerősítette ezt a nézőpontot a Van Binsbergen‑ítéletben, 33/74, EU:C:1974:1314, amelyben először mondta ki, hogy egy nemzeti jogszabály nem lehetetlenítheti el egy másik tagállamban letelepedett személyek általi szolgáltatásnyújtást azzal, hogy előírja a területén való állandó tartózkodás feltételét, ha az alkalmazandó nemzeti szabályozás nem határoz meg semmilyen különös feltételt a szolgáltatásnyújtás tekintetében. Lásd többek között szintén: Bizottság kontra Olaszország ítélet, C‑439/99, EU:C:2002:14, 30. pont; Bizottság kontra Olaszország ítélet, C‑279/00, EU:C:2002:89, 17. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
5
)	Rina SpA a SOA Rina részvényei 99%‑ának tulajdonosa, miközben a Rina Services SpA csak a maradék 1%‑ban tulajdonos.
(
6
)	Emlékeztetni kell, hogy a SOA‑k üzleti alapon működő vállalkozások, amelyek feladata tanúsítási szolgáltatások nyújtása. A tanúsítvány ilyen vállalkozásoktól való megszerzése szükséges feltétele annak, hogy az érdekelt személyek részt vehessenek az építési beruházásokra irányuló közbeszerzési eljárásokban az olasz szabályozás által előírt feltételek mellett. Az említett szabályozás különösen azt írja elő, hogy a SOA‑k ellenőrzik az elismerendő vállalkozások műszaki és pénzügyi kapacitását, az azon személyek által benyújtott nyilatkozatok, igazolások és dokumentumok valódiságát és tartalmát, amelyek számára a tanúsítványt ki kell bocsátani, valamint a pályázó vagy ajánlattevő személyes helyzetére vonatkozó feltételek folyamatos teljesülését. Az építési beruházásokra irányuló közbeszerzési eljárásokban részt venni kívánó vállalkozásokat a törvény arra kötelezi, hogy valamely SOA szolgáltatásait vegyék igénybe. Tanúsítási tevékenységük keretében a SOA‑k kötelesek közölni a megfelelő információkat az Autorità per la vigilanza sui contratti pubblici di lavori, servizi e forniture‑rel, amely a tanúsítási tevékenység szabályszerűségét ellenőrzi. A SOA‑kal szemben szankciók szabhatók ki abban az esetben, ha megsértik a hatályos nemzeti szabályozás által előírt kötelezettségeiket.
(
7
)	Emlékezni kell, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, ha egy területet kimerítő jelleggel harmonizáltak a uniós jogban, az e területre vonatkozó bármely nemzeti intézkedést nem az elsődleges jog, hanem a harmonizációs intézkedés rendelkezéseinek fényében kell értékelni (lásd többek között: Tedeschi kontra Denkavit ítélet, 5/77, EU:C:1977:144, 35. pont; Parfümerie-Fabrik 4711 ítélet, C‑150/88, EU:C:1989:594, 28. pont; Vanacker és Lesage ítélet, C‑37/92, EU:C:1993:836, 9. pont; Hedley Lomas‑ítélet, C‑5/94, EU:C:1996:205, 18. pont; Compassion in World Farming ítélet, C‑1/96, EU:C:1998:113, 47. pont; Bizottság kontra Olaszország ítélet, C‑112/97, EU:C:1999:168, 54. pont; Monsees‑ítélet, C‑350/97, EU:C:1999:242, 24. pont; DaimlerChrysler‑ítélet, C‑324/99, EU:C:2001:682, 32. pont; National Farmers’ Union ítélet, C‑241/01, EU:C:2002:604, 48. pont; Linhart és Biffl ítélet, C‑99/01, EU:C:2002:618, 18. pont; Radlberger Getränkegesellschaft és S. Spitz ítélet, C-309/02, EU:C:2004:799, 53. pont; Roby Profumi‑ítélet, C‑257/06, EU:C:2008:35, 14. pont, valamint Lidl Magyarország ítélet, C‑132/08, EU:C:2009:281, 42. pont). Lásd szintén Geelhoed főtanácsnok C‑221/00. sz., Bizottság kontra Ausztria, valamint C‑421/00, C‑426/00 és C‑16/01 Sterbenz és Haug egyesített ügyekre vonatkozó 2002. július 4‑i indítványát, EU:C:2002:419, 45. pont, amelyben a főtanácsnok kiemeli, hogy e témával kapcsolatban nem teljesen egységes az ítélkezési gyakorlat [44. pont]).
(
8
)	C‑384/08, EU:C:2010:133, 24. pont.
(
9
)	C‑327/12, EU:C:2013:827, 48. pont.
(
10
)	C‑327/12, EU:C:2013:827, 52. pont.
(
11
)	Lásd a 7. lábjegyzetben hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
12
)	C‑357/10–C‑359/10, EU:C:2011:736, 61. pont.
(
13
)	Természetesen ez a hatás a szóban forgó irányelv tárgyi hatálya alá tartozó szolgáltatásokkal kapcsolatban valósul meg.
(
14
)	Többek között, Barnard, C.: „Unravelling the Services Directive”, Common Market Law Review, 45. sz., 2008., 382. és 383. o.
(
15
)	Véleményem szerint egyáltalán nem befolyásolja e megállapítást az olasz kormány azon érvelése, amely szerint egy másik olyan követelmény akadályozza meg a jelen ügyben a szolgáltatásnyújtás szabadságának érvényesülését, amelyet a vitatott olasz jogszabály ír elő, amelyet azonban az alapeljárásban nem tárgyaltak, és amelynek értelmében részvénytársaságként kell létrehozni egy gazdasági társaságot ahhoz, hogy SOA‑ként tevékenykedhessen Olaszországban, és amelynek kizárólagos tevékenységi köre a tanúsítási tevékenység gyakorlása lehet. Mivel egész tevékenységét kizárólagosan e tevékenységi körnek kell szentelnie, az olasz kormány szerint elképzelhetetlen, hogy az adott társaság e területen alkalmanként nyújtaná szolgáltatásait Olaszországban a letelepedésének helyéről, legyen az akár az említett országon kívül. Azon körülmény mellett, hogy az olasz kormány által felvetett kiegészítő követelmény nem képezi a Consiglio di Stato által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyát, mindenesetre úgy vélem, hogy a „kizárólagosság” követelménye, és azon szolgáltatások alkalmi jellege, amelyeket egy másik tagállamban letelepedett társaság Olaszországban nyújthat, nem feltétlenül összeférhetetlen tényezők, ahogy azt a szolgáltatási irányelv 25. cikke (1) bekezdése második albekezdésének b) pontja megerősíteni látszik, amely nem feltétlenül kapcsolja össze a kizárólagosság követelményét csak az egyik hivatkozott szabadsággal a másik kizárása mellett.
(
16
)	C‑279/00, EU:C:2002:89, 17. pont.
(
17
)	Lásd: Safir‑ítélet, C‑118/96, EU:C:1998:170, 23. pont; Bizottság kontra Dánia ítélet, C‑150/04, EU:C:2007:69, 38. pont.
(
18
)	Ahogy azt Cornils kiemeli, a párhuzamosság annyiban áll fenn, amennyiben a szolgáltatási irányelv 14. és 15. cikkének szabályozási tartalma – legalábbis az említett rendelkezésben szereplő „tiltott” vagy „értékelendő” követelmények, amelyek nem tekinthetők a letelepedés sajátjának, és amelyek közé a szerző besorolja a 14. cikk (1) bekezdése szerinti nemzetiségi alapú vagy lakóhely szerinti követelményeket – akkor is eléri a szolgáltatókat, ha a tagállamban letelepedtek, és akkor is, ha időlegesen nyújtanak szolgáltatást a tagállamban. Pontosan ezért beszél a 14. cikk arról, hogy „a tagállamok területükön a szolgáltatási tevékenység nyújtására való jogosultságot vagy annak gyakorlását nem köthetik” és nem arról, hogy „területükön a letelepedést nem köthetik”. Amint azt az említett szerző megjegyzi, hogy a tagállamok számára a területükön letelepedett szolgáltatók tekintetében tiltott követelményeket azon szolgáltatók tekintetében sem lehet alkalmazni, amelyek a tagállam területén tevékenykednek, de másik tagállamban rendelkeznek székhellyel. (Cornils, M.: „Artikel 9 — Genehmigungsregelungen”, en Schlachter és Ohler [szerk.], Europäische Dienstleistungsrichtlinie. Nomos, Baden-Baden, 2008., 173. o., 11. pont, és az „Artikel 14 — Unzulässige Anforderungen”, in: uo., 239. o., 2. pont).
(
19
)	Lásd szintén: Schmidt-Kessel, M.: „Artikel 16 — Dienstleistungsfreiheit”, in: Schlachter és Ohler (szerk.), Europäische Dienstleistungsrichtlinie. Nomos, Baden-Baden, 2008., 274. o., 45. és 48. pont, aki a szolgáltatási irányelv 16. cikke (1) bekezdése harmadik albekezdése a) pontjának értelmezése során a jogi személyek esetében a letelepedés helye szerinti tagállamot (niedergelassen) azonosnak tekinti a létesítő okirat szerinti székhely helyével (Satzungssitz). A spanyol jogalkotó is így értelmezte a Ley 17/2009, de 23 de noviembre, sobre el libre acceso a las actividades de servicios y su ejerciciót (a szolgáltatási tevékenység nyújtásához való szabad hozzáférésről, és annak gyakorlásáról szóló, 2009. november 23‑i 17/2009. sz. törvény, BOE 283. sz., 2009. november 24.), amely átülteti a szolgáltatási irányelvet a spanyol jogba (lásd különösen: az 5. cikket a hivatkozott törvény 12. cikkének 3. pontjával összefüggésben).
(
20
)	A Bizottságnak a szolgáltatási irányelv végrehajtásáról szóló kézikönyve (magyar változat: http://ec.europa.eu/internal_market/services/docs/services-dir/guides/handbook_hu.pdf) jogilag nem kötelező eszköz, azonban a szóban forgó irányelv rendelkezéseinek értelmezését segítheti.
(
21
)	Lásd többek között: Parodi‑ítélet, C‑222/95, EU:C:1997:345, 31. pont; Bizottság kontra Németország ítélet, C‑493/99, EU:C:2001:578, 19. pont; Bizottság kontra Olaszország ítélet, C‑279/00, EU:C:2002:89, 17. pont; Fidium Finanz ítélet, C‑452/04, EU:C:2006:631, 46. pont.
(
22
)	Lásd: Bizottság kontra Franciaország ítélet, C‑334/94, EU:C:1996:90, 19. pont, amely azonosnak tekinti a „székhelyet” és az „elsődleges telephelyet”.
(
23
)	C‑439/99, EU:C:2002:14, 30. pont.
(
24
)	Lásd Alber főtanácsnok Bizottság kontra Olaszország ügyre vonatkozó, 2001. október 4‑i indítványának, C‑279/00, EU:C:2001:516, 30. pontját is, amelyben azon követelményre hivatkozással, hogy egy munkaerő‑kölcsönző cég működésének feltétele, hogy székhelyének vagy fióktelepének olasz területen kell lennie, megjegyezte, hogy „függetlenül attól, hogy székhelyről vagy fióktelepről beszélünk, minden esetben állandó telephelyről van szó [...]. Az állandó telephely adott tagállamban való gazdasági tevékenység végezése érdekében való megkövetelése miatt, a szolgáltatásnyújtás szabadsága nem tud hatékonyan érvényesülni, amelynek tárgya éppen a szóban forgó államon kívül letelepedett személyek által nyújtott szolgáltatások szabadságára vonatkozó korlátozások megszüntetése.”
(
25
)	Lásd többek között: Bond van Adverteerders‑ítélet, 352/85, EU:C:1988:196, 31. és 32. pont; Stichting Collectieve Antennevoorziening Gouda ítélet, C‑288/89, EU:C:1991:323, 11. pont; Bizottság kontra Hollandia ítélet, C‑353/89, EU:C:1991:325, 15. pont; Federación de Distribuidores Cinematográficos ítélet, C‑17/92, EU:C:1993:172, 15. és azt követő pontok; Ciola‑ítélet, C‑224/97, EU:1999:212, 13. és azt követő pontok; Bizottság kontra Spanyolország ítélet, C‑153/08, EU:C:2009:618, 37. pont; Blanco és Fabretti ítélet, C‑344/13 és C‑367/13, EU:C:2014:2311, 38. pont.
(
26
)	C‑114/97, EU:C:1998:519, 46. pont.
(
27
)	Azzal kapcsolatban, hogy mi tekinthető „a társadalom alapvető érdekének”, lásd például: Van Duyn‑ítélet, 41/74, EU:C:1974:133, 17. pont (az olyan egyesülethez vagy szervezethez való csatlakozás, amely kockázatot jelent a közbiztonságra és közrendre); Calfa‑ítélet, C‑348/96, EU:C:1999:6, 22. pont (kábítószer‑fogyasztás). Lásd szintén a szolgáltatási irányelv (41) preambulumbekezdését: „A közrend fogalma a Bíróság értelmezésében a társadalom egyik alapvető érdekét érintő valódi és meglehetősen komoly fenyegetés elleni védelmet takarja, és magában foglalhat különösen az emberi méltóságra, a kiskorúak védelmére, a kiszolgáltatott felnőttekre és az állatok jólétére vonatkozó kérdéseket. Ehhez hasonlóan a közbiztonság fogalma magában foglal közbiztonsági kérdéseket.”
(
28
)	Lásd: Rutili‑ítélet, 36/75, EU:C:1975:137, 26. pont.
(
29
)	Lásd analógia útján: Bizottság kontra Spanyolország ítélet, C‑114/97, EU:C:1998:519, 47. pont.