Ideiglenes változat
TAMARA ĆAPETA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. december 4.(1)
C‑440/25. sz. [Ebilum](i) ügy
PM,
QN,
RM,
SM,
TM,
UM,
VM,
WM
kontra
Minister van Asiel en Migratie
(a rechtbank den Haag zittingsplaats Zwolle [Zwolléban eljáró hágai bíróság, Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Menekültügyi politika – Nemzetközi védelem – A nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárások – Hatékony jogorvoslathoz való jog – Teljes körű és ex nunc vizsgálat – A nemzetközi védelem iránti kérelmet elutasító határozattal szemben indított kereset – Az elsőfokú bíróságoknak a kérelem tárgyában történő érdemi határozathozatalra vonatkozó hatásköre – Az »üldöztetéstől való megalapozott félelem« fogalma – Az üldöztetés észszerű valószínűsége ”
I.      Bevezetés
1.        A rechtbank den Haag zittingsplaats Zwolle (Zwolléban eljáró hágai bíróság, Hollandia), a kérdést előterjesztő bíróság jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelme az eljárási irányelv(2) és az elismerési irányelv(3) értelmezésére irányul.
2.        A Bíróság kérésének megfelelően azonban a jelen indítvány kizárólag a „menekült” fogalmának az elismerési irányelv 2. cikkének d) pontja szerinti meghatározásában szereplő, „az üldöztetéstől való megalapozott félelem” fogalmának értelmezésére összpontosít.
II.    Az alapeljárás tényállása, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
3.        Egy, az iraki Kurdisztán régióból származó – anyából, apából és három lányukból (az alapeljárás felperesei, a továbbiakban: felperesek) álló – család menedékjog iránti kérelmet nyújtott be Hollandiában a Minister van Asiel en Migratie‑hoz (menekült‑ és migrációügyi miniszter, Hollandia; a továbbiakban: miniszter), az alapeljárás alpereséhez.
4.        Menedékjog iránti kérelmüket a felperesek többek között a szomszédukkal való problémákkal, a vérbosszútól és a lányok kényszerházasságától való félelemmel, a lányok női nemi szervének megcsonkításától való félelemmel, valamint a lányoknak a nők és férfiak közötti egyenlőség alapvető értékével való azonosulásával indokolták.
5.        Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint a menekültügyi eljárás már 2017 óta folyamatban van.
6.        2023. szeptember 11‑i határozataival (a továbbiakban: megtámadott határozatok) a miniszter a felperesek menedékjog iránti kérelmeit mint nyilvánvalóan megalapozatlanokat elutasította azzal az indokkal, hogy a felperesek állításai hiteltelenek.
7.        A felperesek e határozatokkal szemben keresetet indítottak a kérdést előterjesztő bíróság előtt.
8.        Az említett bíróság megvizsgálta a keresetet a 2024. március 26‑án tartott tárgyaláson, és 2024. április 30‑án, miután a Bíróság bejelentette, hogy ítéletet hoz a K és L ügyben,(4) úgy határozott, hogy újból megnyitja a vizsgálatot.
9.        Az említett ítélet kihirdetését követően a miniszter újból meghallgatta a felpereseket. 2025. február 25‑i kiegészítő határozataival (a továbbiakban: kiegészítő határozatok) a miniszter megerősítette a menedékjog iránti kérelmek elutasítását. Ennek során azonban a miniszter kiegészítette a kérelmek elutasításának indokolását a felpereseknek a női nemi szerv megcsonkításától való állítólagos félelmét, a kényszerházasságtól való állítólagos félelmét,
valamint a nők és férfiak közötti egyenlőség alapvető értékével való állítólagos azonosulását illetően.
10.      E kiegészítő határozatokra tekintettel a felperesek módosították a kérdést előterjesztő bíróság előtt indított keresetüket, és kiegészítették keresetük indokolását menedékjog iránti kérelmeik elutasításának a miniszter által megfogalmazott további indokai alapján.
11.      2025. június 12‑én, a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás során a miniszter visszavonta a kiegészítő határozatokat kizárólag azzal az indokkal, hogy több időre van szüksége a K és L ítélet, valamint az ezen ítélet nyomán elfogadott jogszabályok következményeinek vizsgálatához. Kijelentette, hogy a felperesek az új határozatok meghozataláig Hollandiában maradhatnak.
12.      A felperesek, mivel nem szerették volna megvárni a miniszter új határozatait, a kérdést előterjesztő bíróságtól keresetük érdemi vizsgálatát és elbírálását kérték arra hivatkozva, hogy a hosszadalmas eljárás jelentős stresszt okoz és lelkileg megterhelő (különösen a három lány számára).
13.      Először is, a felperesek azt állították, hogy a három lány ténylegesen azonosul a nők és férfiak közötti egyenlőség alapvető értékével, és hogy ha visszatérnének származási országukba, másként gondolkodónak tekintenék őket, és ezért üldöztetésnek lehetnének kitéve.
14.      A miniszter ezt az érvet nem találta hihetőnek, mivel a három lány nem valószínűsítette, hogy a meghatározott társadalmi csoporttal való azonosulásuk alapvető az identitásuk szempontjából.
15.      A kérdést előterjesztő bíróság nem ért egyet ezzel az állítással, és többek között úgy véli, hogy a miniszter érve a K és L ítélet téves értelmezésén alapul.
16.      Másodszor, a felperesek azt állították, hogy attól tartanak, hogy származási országukba való visszatérésük esetén üldöztetésnek lennének kitéve, mert olyan család vagy klán tagjai, amelyen belül a nőket házasságra kényszerítik, nem tekintik őket a férfiakkal egyenlőnek, és megölhetik őket, ha nem értenek egyet férjükkel.
17.      A miniszter megalapozatlannak ítélte a felperesek félelmét, mert lényegében úgy vélte, hogy a három lány szülei toleránsak.
18.      A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben sem ért egyet a miniszterrel. E bíróság szerint a miniszter nem indokolta meg kellőképpen, hogy a három lányt illetően a nők és férfiak közötti egyenlőség alapvető értékével való tényleges azonosulás esetén az Irakba való visszatérésük esetén miért nem áll fenn az üldöztetéstől való megalapozott félelem. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy „az üldöztetés észszerű valószínűségének” a miniszter által korábban alkalmazott kritériumát egy „körültekintő és észszerűen gondolkodó ember” szempontjából kell értékelni.
19.      Harmadszor, a miniszter elutasította a felperesek menedékjog iránti kérelmét, amennyiben az egy szomszéddal való állítólagos problémákra, valamint a vérbosszútól és a kényszerházasságtól való félelmükre vonatkozott, mert úgy vélte, hogy az apa e tekintetben ellentmondásos állításokat tett.
20.      A felperesek azzal érvelnek, hogy az apának részletes meghallgatása ellenére nem volt megfelelő lehetősége arra, hogy szóban cáfolja az állítólagos ellentmondásokat.
21.      A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy bár nem vitatott, hogy az apa állításai ellentmondásosak, az ellentmondások önmagukban nem ássák alá automatikusan állításainak hitelességét. E bíróság véleménye szerint ezt az is alátámasztja, hogy az anyának a szomszéddal való problémákkal kapcsolatos állításai felhasználhatók az apa állításainak megerősítésére.
22.      A fentiek alapján a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, kellően tájékozott ahhoz, hogy értékelje a felperes menedékjog iránti kérelme – általa hitelesnek tartott – indokolásának hitelességét. Az Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (az államtanács közigazgatási bíráskodási csoportja, Hollandia) jelenlegi ítélkezési gyakorlata azonban nem teszi lehetővé, hogy a kérdést előterjesztő bíróság maga végezze el egy menedékjog iránti kérelem érdemi vizsgálatát.
23.      A kérdést előterjesztő bíróságnak ezért kétségei vannak az Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (az államtanács közigazgatási bíráskodási csoportja) jelenlegi ítélkezési gyakorlatának az elismerési irányelvvel és az eljárási irányelvvel való összeegyeztethetőségét illetően.
24.      A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint, amikor valamely nemzeti bíróság a menedékjog iránti kérelmet elutasító határozattal szembeni kereset vizsgálata során úgy ítéli meg, hogy az e tekintetben szükséges valamennyi ténybeli és jogi információval rendelkezik, e nemzeti bíróság hatáskörrel rendelkezik arra, hogy ezen elemek teljes körű és ex nunc vizsgálatát követően kötelező jelleggel döntsön azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy a keresetet indító személy teljesíti‑e a nemzetközi védelem elismerési irányelv szerinti feltételeit. Az e bíróság által e tekintetben hozott határozat aztán köti a menedékjog iránti kérelmek elbírálása során a hatáskörrel és illetékességgel rendelkező hatóságot.
25.      A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli továbbá, hogy a „megalapozott félelem” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az az üldöztetés „észszerű valószínűségét” vagy „tényleges veszélyét” jelenti, minek körében az lehet a döntő kritérium, hogy egy, a menedékkérő helyzetében lévő, körültekintő és észszerűen gondolkodó ember szempontjából az összes ismert körülmény mérlegelését követően észszerűtlennek tűnik‑e a származási országba való visszatérés.
26.      E körülmények között a rechtbank den Haag, zittingsplaats Zwolle (Zwolléban eljáró hágai bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Levezetheti‑e a bíróság [az eljárási irányelv] 46. cikkének adott esetben az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkével, illetve az uniós jog valamely más rendelkezésével vagy valamely uniós jogi elvvel összefüggésben értelmezett (3) bekezdéséből azt a hatáskört, hogy maga is elvégezheti a menedékjog iránti kérelem indokolása hitelességének értékelését, amely felváltja a miniszter értékelését?
2)      Levezetheti‑e a bíróság a fent említett rendelkezések valamelyikéből azt a hatáskört, hogy a menedékjog iránti kérelem indokolásának a miniszter által hitelesnek tekintett részei és – az első kérdésre adott igenlő válasz esetén – ezen indokolásnak a bíróság által hitelesnek tekintett további részei alapján érdemi és végleges határozatot hozhat a nemzetközi védelem iránti kérelem tárgyában? Ennek során lehetősége van‑e a bíróságnak arra, hogy a miniszter értékelését az üldöztetéstől való félelem vagy a súlyos sérelem elszenvedése tényleges veszélyének hihetőségére vonatkozó saját értékelésével helyettesítse, különösen, ha a bíróság a rendelkezésre álló, nyilvánosan hozzáférhető országspecifikus információkra tekintettel kellően tájékozottnak tartja magát az ilyen értékelés elvégzéséhez?
3)      Korlátozhatja‑e a nemzeti ítélkezési gyakorlat – például az eljárási autonómia alapján – az első és a második kérdés értelmében vett hatásköröket annak megállapítása révén, hogy e hatáskörök kizárólag a minisztert illetik meg?
4)      Azon kérdés értékelése során, hogy elegendő információval rendelkezik‑e az érdemi határozat meghozatalához, figyelembe vehet‑e a bíróság olyan információkat, amelyeket a peres eljárás keretében rendelkezésre bocsátottak, de a közigazgatási eljárásban még nem álltak rendelkezésre? Jelentőséggel bír‑e e tekintetben, hogy a felek írásban vagy a tárgyaláson átfogó jelleggel észrevételeket tehettek‑e a tényállással kapcsolatban?
5)      [Az elismerési irányelv] 2. cikkének d) pontja értelmében vett »megalapozott félelem« alatt azt a helyzetet kell‑e érteni, amelyben annak észszerű fokú valószínűsége áll fenn, hogy a menedékkérő visszatérése esetén üldöztetésnek lesz kitéve? Az
észszerű valószínűség e fokát a »körültekintő és észszerűen gondolkodó ember« kritériuma alapján kell‑e konkretizálni, amelynek esetében az a döntő, hogy egy, a menedékkérő helyzetében lévő, körültekintő és észszerűen gondolkodó ember szempontjából az összes ismert körülmény mérlegelését követően észszerűtlennek tűnik‑e a származási országba való visszatérés? Amennyiben nem, úgy milyen kritériumot kell alkalmazni?”
27.      A kérdést előterjesztő bíróság azt kérte, hogy a Bíróság a jelen ügyet a Bíróság eljárási szabályzatának 107. cikkében előírt sürgősségi eljárásban vagy az ezen eljárási szabályzat 105. cikkének (1) bekezdésében előírt gyorsított eljárásban bírálja el.
28.      Az eljárási szabályzat 105. cikkének (1) bekezdése azt írja elő, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kérelmére vagy kivételesen hivatalból a Bíróság elnöke az előadó bíró és a főtanácsnok meghallgatását követően dönthet úgy, hogy az előzetes döntéshozatal tekintetében gyorsított eljárást alkalmaz, ha az ügy jellege megköveteli, hogy elbírálására a lehető legrövidebb időn belül kerüljön sor.
29.      A Bíróság elnöke 2025. augusztus 19‑én az előadó bíró és a főtanácsnok meghallgatását követően úgy döntött, hogy helyt ad a kérdést előterjesztő bíróság jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem eljárási szabályzat 105. cikkének (1) bekezdése szerinti gyorsított eljárás keretében történő elbírálása iránti kérelmének.
30.      A Bíróság elnöke arra alapozta döntését, hogy a kérdést előterjesztő bíróság konkrét, pontos és kézzelfogható bizonyítékokat szolgáltatott a Bíróság számára mind az érintett felperesek egészségi állapotára, mind pedig az egészségi állapotuk és az alapeljárás körülményei által okozott bizonytalanság közötti okozati összefüggésre vonatkozóan. E megfontolásokból az is következik, hogy a Bíróság rövid időn belüli válaszadása valószínűleg jelentősen csökkenti az érintett két felperes egészségi állapota romlásának kockázatát.
31.      A felperesek, a cseh, a német és a holland kormány, valamint az Európai Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztett a Bíróság elé.
32.      2025. október 27‑én a Bíróság az egy másik előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában előtte folyamatban lévő C‑198/25. sz. üggyel(5) közös tárgyalást tartott, amelyen a felperesek, a holland kormány és a Bizottság szóbeli észrevételeket terjesztett elő.
III. Elemzés
33.      Amint azt már kifejtettem, a jelen ügyre vonatkozó indítványom kizárólag az előzetes döntéshozatalra előterjesztett ötödik kérdésre összpontosít, amely az elismerési irányelv 2. cikkének d) pontja értelmében vett „megalapozott félelem” fogalmának értelmezésére irányul.
34.      Az Európai Unió közös menekültügyi politikájának részeként az elismerési irányelv a nemzetközi védelemhez való jogot a menekült jogállás elismerésére alapozza.
35.      E tekintetben a menekült jogállás elismerése szempontjából kulcsfontosságú, hogy az érintett személynek attól való „megalapozott félelme” álljon fenn, hogy a származási országába való visszatérése esetén üldöztetésnek lesz kitéve.
36.      Az elismerési irányelv 2. cikkének d) pontja értelmében a menekült „harmadik ország olyan állampolgára, aki faji, illetőleg vallási okok, nemzeti hovatartozása, politikai meggyőződése avagy meghatározott társadalmi csoporthoz való tartozása miatti üldöztetéstől való megalapozott félelme miatt az állampolgársága szerinti országon kívül tartózkodik, és nem tudja, vagy az üldöztetéstől való félelmében nem kívánja annak az országnak a védelmét igénybe venni; vagy olyan hontalan személy, aki korábbi szokásos tartózkodási helyén kívül tartózkodva a fenti okoknál fogva nem tud, vagy az üldöztetéstől való félelmében nem akar oda visszatérni, és akire a 12. cikk nem vonatkozik”.
37.      E fogalommeghatározás az uniós jogalkotó által az Európai Unió által is tiszteletben tartott, „a menekültek védelmét szolgáló nemzetközi jogi rendszer sarokköv[eként]” elismert Genfi Egyezmény(6) 1. cikke A. részének (2) bekezdéséből származik.(7)
38.      Ebben az értelemben az említett egyezmény(8) – az abban szereplő „menekült” fogalmának eltérő nemzetközi értelmezéseit, valamint az Egyesült Nemzetek Szervezete égisze alatt létrehozott nemzetközi intézmények, például az ENSZ menekültügyi főbiztosának (UNHCR) iránymutató dokumentumait(9) is beleértve – releváns a „menekült” uniós jogi értelemben vett fogalmának értelmezése szempontjából.
39.      Egy személy menekültnek minősül, amint teljesíti a „menekült” fogalmának a Genfi Egyezményben szereplő meghatározásában foglalt feltételeket.(10) Más szóval, a menekült jogállás elismerése deklaratív aktus.(11)
40.      Mivel az említett fogalommeghatározás magában foglalja az üldöztetéstől való „megalapozott félelem” fogalmát, e fogalom jelentésének és az e feltétel teljesülésének megállapítására szolgáló módszereknek a megértése szükséges annak megállapításához, hogy valamely személyt menekült jogállással rendelkező személyként kell‑e elismerni.
41.      Annak eldöntése során, hogy teljesülnek‑e a menekültkénti elismerés feltételei, az eljáró hatóságoknak vagy adott esetben a bíróságoknak először meg kell állapítaniuk a menekültkénti elismerést kérő személlyel kapcsolatos lényeges tényeket, valamint az e személy származási országában fennálló helyzettel kapcsolatos tényeket. Másodszor el kell dönteniük, hogy e tények okot adnak‑e az üldöztetéstől való megalapozott félelem fennállásának megállapítására.(12)
42.      Az előterjesztő bíróság jelen ügyben előterjesztett ötödik kérdése erre a második lépésre vonatkozik. E bíróság először is lényegében azt kérdezi, hogy az elismerési irányelv 2. cikkének d) pontjában említett „megalapozott félelem” feltétele teljesülésének értékelése során meg kell‑e vizsgálniuk a nemzeti hatóságoknak, hogy fennáll‑e annak „észszerű valószínűsége”, hogy a nemzetközi védelmet kérelmező személy a származási országába való visszatérése esetén üldöztetésnek lesz kitéve. Másodszor, az előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy milyen kritériumok alapján kell megállapítani ezen „észszerű valószínűséget”. Az említett bíróság különösen azt kérdezi, hogy azt egy, a menedékkérő helyzetében lévő, „körültekintő és észszerűen gondolkodó ember” szempontjából vagy alternatív kritériumok alkalmazásával kell‑e értékelni.
43.      E kérdéseket úgy értelmezem, hogy a kérdést előterjesztő bíróság lényegében annak megerősítését kéri, hogy a „megalapozott félelem” fennállásának követelménye objektív értékelést kíván, és ezért objektív kritériumok alapján kell megállapítani e követelmény teljesülését, amely esetben a kérdést előterjesztő bíróság azt is meg szeretné tudni, hogy milyen kritériumokat kell alkalmazni.
44.      E kérdéseket a következő módon fogom elemezni. Először is érveket hozok fel arra vonatkozóan, hogy a „megalapozott félelem” követelményét miért kell kizárólag objektív kritériumok alapján értékelni (A. szakasz). Ezt követően a kérdést előterjesztő bíróság – általam a Bíróságnak elfogadni javasolt – azon értelmezésével foglalkozom, amely szerint az üldöztetéstől való megalapozott félelmet úgy kell értelmezni, hogy az üldöztetés észszerű valószínűsége áll fenn (B. szakasz). Végül amellett érvelek, hogy az objektivitásnak a megalapozott félelem fennállásának értékelése során történő növelése érdekében nem szükséges bevezetni az „észszerűen gondolkodó ember mércéjét” (C. szakasz).
A.      A „félelem” objektív értékelése
45.      Bár a „megalapozott félelem” fogalma központi jelentőséggel bír a „menekült” fogalmának meghatározása szempontjából, az elismerési irányelv, csakúgy, mint a Genfi Egyezmény, nem részletezi annak jelentését.
46.      A félelem fennállásának a valamely személy menekült jogállásának elismeréséről való döntéshozatal során történő megállapítása szükségszerűen a jövőre összpontosító értékelést jelent. Az eljáró hatóságnak meg kell vizsgálnia, hogy megalapozott‑e az érintett személy attól való félelme, hogy a származási országába való visszatérése esetén üldöztetésnek lenne kitéve.
47.      E tekintetben és „kristálygömb” hiányában e kérdés megválaszolása szükségszerűen az ilyen üldöztetés jövőbeli bekövetkezése valószínűségének vagy esélyének értékelését jelenti. E kérdés, amelyre még visszatérek, így a következő kérdéssé válik: milyen módszerrel kell értékelni az üldöztetés e valószínűségét?
48.      A „félelem” fogalmával kapcsolatban azonban az a további kérdés is felmerül, hogy amennyiben fennáll az üldöztetés valószínűsége, úgy a nemzetközi védelem iránti kérelemről döntő személynek azt is meg kell‑e állapítania, hogy a kérelmezőnek ténylegesen van‑e ilyen üldöztetéstől való félelme. A „megalapozott félelem” követelménye e szubjektív elemének tárgyában történő döntéshozatalhoz útmutatással szolgálhat az UNHCR kézikönyvében nyújtott iránymutatás.
49.      E dokumentum szerint a „megalapozott félelem” fogalmának szubjektív és objektív elemei is vannak. A félelem egy érzelem, és így szubjektív állapot. Az UNHCR kézikönyve azonban kifejti továbbá, hogy a „megalapozott” mint további minősítés azt jelenti, hogy „nem kizárólag az érintett személy kedélyállapota határozza meg e személy menekült jogállását, hanem e kedélyállapotot egy objektív helyzetnek is alá kell támasztania. A »megalapozott félelem« kifejezés tehát egy szubjektív és egy objektív elemet is tartalmaz, és a megalapozott félelem fennállásának megállapítása során mindkét elemet figyelembe kell venni.”(13)
50.      Ez arra utal, hogy mielőtt valamely személy menekült jogállása elismerést nyerhet, mind a félelem szubjektív érzelmét, mind annak objektív elismerését meg kell állapítani, hogy ez az érzelem megalapozott.
51.      Mindemellett számos tudományos kommentár szerint nem szükséges megállapítani a kérelmező félelme szubjektív érzésének fennállását ahhoz, hogy teljesüljön a „megalapozott félelem” kritériuma.(14)
52.      Egyetértek ezzel az állásponttal, és javaslom, hogy a Bíróság állapítsa meg, hogy valamely személy menekült jogállásának elismeréséhez elegendő annak megállapítása, hogy objektíven fennáll az üldöztetés valószínűsége. Ez maga után vonja annak megállapítását, hogy a mindenkori származási országban fennálló körülményekre tekintettel valószínűleg a kérelmező jellemzőivel rendelkező bármely személy üldöztetésnek lenne kitéve, ha visszatérne származási országába. Ezért nem szükséges megállapítani, hogy e személy tényleges fél‑e ilyen üldöztetéstől.
53.      E szubjektív elemnek a megalapozott félelem fennállásának értékeléséből való kizárása több okkal is igazolható.
54.      Először is, nemcsak nehezen mérhető egy olyan érzelem, mint a félelem, hanem az emberek is különbözőek, és különbözőképpen fejezik ki érzelmeiket.
55.      Másodszor, és ami még fontosabb, ha valamely személy nem tudja megfelelően bizonyítani félelmét, az arra késztetheti az eljáró hatóságot, hogy e személy menedékjog iránti kérelmét hiteltelennek tekintse. Ez viszont ahhoz vezethet, hogy e személytől megtagadják a menekült jogállást, anélkül, hogy az eljáró hatóság egyáltalán értékelné a megalapozott félelem objektív elemét.
56.      Végül előfordulhat, hogy egyes személyek, mint például a gyermekek, annak ellenére nem éreznek félelmet, hogy fennáll annak objektív valószínűsége, hogy a származási országukba való visszatérésük esetén üldöztetésnek lesznek kitéve.(15)
57.      Ellentétes‑e az UNHCR kézikönyvében szereplő iránymutatásokkal ez az értelmezés, amely szerint az eljáró hatóságoknak csak a félelem objektív elemeit kell figyelembe venniük? Nem feltétlenül. Annak megállapítása révén, hogy fennáll annak objektív veszélye, hogy valamely személy üldöztetésnek lehet kitéve a származási országába való visszatérése esetén, az eljáró hatóság hallgatólagosan arra a következtetésre is juthat, hogy szubjektív félelem is fennáll. Ezért még akkor sincs szükség a félelem szubjektív aspektusának külön értékelésére, ha a „menekült” fogalmának meghatározásában szereplő „félelem” kifejezést úgy értelmezzük, hogy annak szubjektív és objektív elemei is vannak.
58.      Úgy tűnik, több országban is elfogadott gyakorlatnak számít, hogy kizárólag objektív elemeket vesznek alapul annak megállapítása során, hogy fennáll‑e megalapozott félelem.(16)
59.      Úgy tűnik például, hogy az Egyesült Államok egyes bíróságai azt a kérdést teszik fel, hogy egy, a menedékkérő helyzetében lévő, „észszerűen gondolkodó ember” félne‑e. Ha igen, akkor hallgatólagosan a nemzetközi védelmet kérelmező szubjektív félelmének fennállására lehet következtetni.(17)
60.      Ezenkívül más országok, például Ausztrália, Franciaország, Németország és
Új‑Zéland bíróságai és eljáró hatóságai szintén támogatják az üldöztetéstől való megalapozott félelem megállapításának objektív megközelítését.(18)
61.      A Bíróságtól még nem kérték közvetlenül, hogy foglaljon állást abban a kérdésben, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelmekről döntő hatóságoknak figyelembe kell‑e venniük a kérelmező szubjektív félelmét a menekültkénti elismerésről való döntéshozatal során.
62.      Az Y és Z ítéletben a Bíróság egy másik kérdésre(19) válaszolva a következőket állapította meg: „akkor, amikor […] értékelik azt, hogy egy kérelmező alappal fél‑e az üldöztetéstől, az illetékes hatóságok azt kívánják megtudni, hogy a megállapított körülmények olyan fenyegetettséget jelentenek‑e, hogy az érintett személy egyéni helyzetére tekintettel megalapozottan félhet üldözési cselekmények tényleges elszenvedésétől”.(20)
63.      Ebből arra lehet következtetni, hogy a Bíróság annak megkövetelése révén, hogy a kérelmezőnek megalapozottan félnie kell az üldözéstől, annak ellenére megkövetelte a hatáskörrel és illetékességgel rendelkező hatóságoktól a kérelmező szubjektív félelme fennállásának megállapítását, hogy e félelem alapját objektíven is el kellett ismerni.
64.      Az Y és Z ítéletben azonban a Bíróság ezt követően megállapította, hogy „[a] veszély jelentőségének ezen értékelése, amelyet minden esetben körültekintően és óvatosan kell elvégezni, kizárólag a tényeknek és körülményeknek többek között az [elismerési] irányelv 4. cikkében szereplő szabályok szerinti konkrét értékelésén alapul”.(21)
65.      Véleményem szerint ez arra utal, hogy a Bíróság úgy vélte, hogy csak a fennálló körülmények objektív értékelése vezethet arra a következtetésre, hogy az üldöztetéstől való félelem megalapozottan fennáll, ami szükséges és ugyanakkor elegendő is annak megállapításához, hogy valamely személy menekült‑e vagy sem.
66.      Az újabb ítélkezési gyakorlat véleményem szerint megerősíti ezt a következtetést. A K és L ítéletben a Bíróság egybeötvözte az Y és Z ítélet két pontját az alábbiak szerint: „[…] a kérelmező üldöztetéstől való félelme megalapozottságának értékelése egyedi alapon történik, és azt esetről esetre, körültekintően és óvatosan kell elvégezni, kizárólag a tények és körülmények konkrét értékelése alapján, annak meghatározása érdekében, hogy a megállapított tények és körülmények olyan fenyegetettséget jelentenek‑e, hogy az érintett személy egyéni helyzetére tekintettel megalapozottan félhet attól, hogy a származási országába való visszatérése esetén valóban üldöztetés áldozatává válik”.(22)
67.      Véleményem szerint tehát a Bíróság már kialakított egy olyan álláspontot, amely szerint a hatóságoknak objektív alapon értékelniük kell, hogy egy, a kérelmező helyzetében lévő személy a származási országában fennálló körülményekre tekintettel megalapozottan félhet‑e üldöztetéstől.
B.      A megalapozott félelemnek az üldöztetés észszerű valószínűségeként való értelmezése
68.      Annak megállapítása, hogy valamely kérelmező megalapozottan félhet‑e üldöztetéstől, attól függ, hogy az eljáró hatóság által végzett kockázatértékelés szerint valószínű‑e, hogy az érintett kérelmező üldöztetésnek lesz kitéve származási országába való visszatérése esetén. E kockázatértékelés szükségszerűen szubjektív, kivéve, ha a jelenlegi mesterségesintelligencia‑modellekkel kiszámítható és emberi döntéshozók által ellenőrizhető matematikai képlet dolgozható ki.
69.      E tekintetben több tényezőt is figyelembe kell venni az ilyen értékelés során, amelyek különböző módokon hathatnak egymásra. Nem lehetetlen, hogy egy mesterségesintelligencia‑modell sikeresebb lenne, és az embereknél nagyobb pontosságot érne el a menedékkérők üldöztetése valószínűségének előrejelzésében. Nem áll azonban rendelkezésre elegendő adat a múltbeli eseményekről – különösen azon helyzetekről, amikor a nemzetközi védelmet kérelmezők üldöztetésnek lettek kitéve a nemzetközi védelem megtagadása és ekként a származási országukba való visszatérésük miatt – egy ilyen mesterségesintelligencia‑modell betanításához, majd e modell pontosságának az emberi döntéshozók pontosságával való összehasonlításához. Még ha kifejleszthető lenne is egy ilyen modell, az továbbra is emberi felügyeletet igényelne, és legjobb esetben is csak kiegészítő eszközként lenne felhasználható annak eldöntése során, hogy valamely személy teljesíti‑e a menekültként való elismeréshez szükséges feltételeket.
70.      Mindenesetre tudomásom szerint még nem fejlesztettek ki ilyen modellt. Az üldöztetés valószínűségének értékelését ezért egyelőre csak emberek végezhetik, akiknek értékelése szükségszerűen szubjektív lesz abban az értelemben, hogy két különböző eljáró hatóság azonos körülmények értékelése során eltérő következtetésre juthat.
71.      Tekintettel arra, hogy az eljáró hatóságok eltérő döntéseket hozhatnak két hasonló helyzetben lévő kérelmező esetében, fontos minimalizálni ennek kockázatát.
72.      Ezért felmerül a kérdés, hogy miként tehető objektívvé a valamely konkrét személy üldöztetésének valószínűségére vonatkozó szubjektív döntés.
73.      Az elismerési irányelv tartalmaz néhány olyan elemet, amelyek az üldöztetés valószínűségére vonatkozó döntésekkel kapcsolatos döntéshozatali folyamat objektívvé tételét szolgálják. Amint azt a Bíróság már kifejtette, a megalapozott félelem fennállásának vizsgálatát „többek között az [elismerési] irányelv 4. cikke (3)–(5) bekezdésében foglalt szabályok [szerint]” kell elvégezni.(23)
74.      Az elismerési irányelv 4. cikkének (3) bekezdése először is megköveteli, hogy az értékelés egyedi alapon történjen. Ez azt jelenti, hogy minden egyes kérelem esetében külön elemzést kell végezni, eseti alapon. Ezen elemzés során az eljáró hatóságnak a tények két típusát kell figyelembe vennie. Az első típusba azok a tények tartoznak, amelyek lehetővé teszik az eljáró hatóságok számára, hogy következtetést vonjanak le a származási országban fennálló helyzetre nézve, ideértve a származási ország törvényi és rendeleti rendelkezéseit, valamint azok gyakorlati alkalmazási módját. A második típusba azok a tények tartoznak, amelyek közvetlenül a kérelmezőre vonatkoznak;
ezek közé tartoznak az érintett személy személyes jellemzői, például háttere, neme, vallása és identitása, amelyek a kérelmező dokumentumaival vagy nyilatkozataival támaszthatók alá. Ha bizonyos tények nem bizonyíthatók a bemutatott dokumentumok vagy egyéb bizonyítékok alapján, ezen irányelv 4. cikkének (5) bekezdése felsorolja azokat a körülményeket, amelyek fennállása esetén a kétséget a kérelmező javára kell értékelni.(24)
75.      Főszabály szerint minden releváns tényt a kérelem értékelésének időpontjában kell megállapítani. Az eljáró hatóságnak azonban – rendelkezésre állásuk esetén – a konkrét kérelmező múltbeli üldöztetésének bizonyítékait,(25) valamint a kérelmezőnek az ország elhagyása után végzett olyan tevékenységeit is figyelembe kell vennie, amelyek hozzájárulhattak az üldöztetéstől való félelemhez.(26)
76.      Az eljáró hatóság csak a kérelmező személyes körülményeinek a származási országbeli üldöztetés lehetséges okaival kapcsolatban megállapított tényekkel történő ötvözése után dönthet arról, hogy a kérelmező üldöztetéstől való félelme ténylegesen „megalapozott‑e”.
77.      Ezért és a holland kormány álláspontjával ellentétben az eljáró hatóságok nem rendelkeznek széles mérlegelési mozgástérrel a nemzetközi védelem iránti kérelmek tárgyában történő döntéshozatal során. Az elismerési irányelv 4. cikke alapján sokkal inkább kötelesek a menedékkérő közreműködésével gondosan megvizsgálni az ügy összes olyan körülményét, amelyről tudomásuk van akár azért, mert a kérelmező ismertette azokat, akár azért, mert saját kezdeményezésükre alapos értékelést végeztek annak érdekében, hogy a lehető legteljesebb körű értékelést végezzék el annak érdekében, hogy döntést hozhassanak az ügyben.
78.      Az elismerési irányelv 4. cikke csökkenti tehát az eljáró hatóság személyes és szubjektív értékelésre rendelkezésre álló mozgásterét. E hatóságnak mindazonáltal az összes szükséges tényt figyelembe véve továbbra is el kell döntenie, hogy mennyire valószínű, hogy az érintett kérelmező a származási országába történő visszatérése esetén üldöztetésnek lesz kitéve.
79.      E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság azt javasolja, hogy a bizonyítási mérce az üldöztetés „észszerű valószínűsége” legyen.(27) E mérce – amint abban a jelen eljárás valamennyi fele egyet is ért – azt jelenti, hogy az üldöztetés puszta lehetősége nem elegendő.(28) A mérce ugyanakkor nem lehet túl magas, és bizonyosan nem lehet – mint a büntetőjogban – „minden észszerű kétség kizárása”. Az eljárás felei mindazonáltal nem értettek egyet abban a kérdésben, hogy az
észszerű valószínűség megköveteli‑e, hogy az üldöztetés bekövetkezése „inkább valószínű, mint valószínűtlen” legyen. Bár az EJEB látszólag hajlandónak mutatkozott elfogadni e bizonyítási mércét,(29) egyetértek a Bizottsággal abban, hogy az ilyen „50:50” követelmény túl magas mércének tűnik. Annak, hogy fennáll az
észszerű esély arra, hogy valamely konkrét személy üldöztetésnek lesz kitéve a származási országába való visszatérése esetén, elegendőnek kell lennie a megalapozott félelem fennállásának megállapításához, anélkül, hogy előre meg kellene határozni egy szükséges százalékos esélyt.(30)
80.      A fentiekre figyelemmel a kérdést előterjesztő bíróság ötödik kérdésének első részére a következő válasz adható: az üldöztetéstől való megalapozott félelem áll fenn, ha annak észszerű valószínűsége áll fenn, hogy a nemzetközi védelmet kérelmező a származási országába való visszatérése esetén üldöztetésnek lesz kitéve.
C.      Az „észszerűen gondolkodó ember” kritériuma mint a szubjektív döntések objektívvé tételének módszere
81.      A kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi továbbá, hogy annak az észszerű valószínűsége, hogy egy konkrét kérelmező üldöztetésnek lesz kitéve a származási országába való visszatérése esetén, értékelhető‑e az „észszerűen gondolkodó ember” jogi mércéjének alkalmazásával. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság a német bíróságok gyakorlatára hivatkozik, amelyek az „észszerűen gondolkodó és tájékozott ember” mércéjét alkalmazzák a nemzetközi védelem iránti kérelmek tárgyában történő döntéshozatal során.(31)
82.      A német kormány és a Bizottság írásbeli észrevételeikben egyaránt e gyakorlatot támogatja, és a menedékkérők helyzetére az „észszerűen gondolkodó és jól tájékozott ember” mércéjének alkalmazását javasolják.
83.      A felperesek mindazonáltal úgy vélik, hogy a menedékjog iránti kérelmet kizárólag a menedékkérő szempontjából, például a származási országában fennálló helyzetre tekintettel kell értékelni. Kifejtik, hogy csak ez a megközelítés biztosítja, hogy a kritérium minden esetben semleges és objektív értékelést foglaljon magában, míg az „észszerűen gondolkodó és jól tájékozott ember” kritériuma az átfogó értékelés mellőzésének veszélyével jár. Így a felperesek a tárgyaláson kifejtették, hogy a „észszerűen gondolkodó és tájékozott ember” mércéjének alapulvétele elválaszthatja az adott ügyben az értékelést a szóban forgó konkrét kérelmezőtől.
84.      A holland kormány úgy véli, hogy ilyen kritérium alapulvétele nem eredményezne nagyobb egységességet, mert az, hogy egy fiktív észszerűen gondolkodó ember hogyan él meg egy bizonyos (szubjektív) félelmet, az eljáró hatóság és/vagy a bíróság által eseti alapon elfogadott értelmezéstől is függ. A holland kormány, amelyet ebben a kérdésben a Bizottság is támogat, ezért úgy véli, hogy nem indokolt, hogy a Bíróság tovább pontosítsa az üldöztetés észszerű valószínűségének mércéjét, hanem a nemzeti hatóságokra és bíróságokra kell bíznia, hogy ezt az értékelést eseti alapon elvégezzék.
85.      Véleményem szerint az észszerűen gondolkodó ember jogi mércéje annak megfelelő alkalmazása esetén azon hatóság döntésének objektívvé tételét szolgálná, amelynek feladata annak megállapítása, hogy egy konkrét esetben fennáll‑e az üldöztetés észszerű valószínűsége. Ez e mérce olyan értelmezése és alkalmazása esetén lenne így, amely a döntéshozót – a bíróságot is beleértve – arra ösztönzi, hogy „egy mások iránt érdeklődő társadalmi személyiség[gé]” váljon,(32) vagyis ne csak a saját személyes nézőpontjára támaszkodjon. Ebben az értelemben az „észszerűen gondolkodó ember” jogi mércéjének alkalmazása további emlékeztetőül szolgálna a döntéshozó számára arra vonatkozóan, hogy ne saját személyes véleményét tekintse mérvadónak.
86.      Mivel azonban annak lehetősége is fennáll, hogy az észszerűen gondolkodó ember mércéjét ténylegesen csak egy bizonyos nézőpont erősítésére használják azáltal, hogy e nézőpontot „észszerűként” tüntetik fel, és így az említett mérce nem korlátozza a döntéshozó szubjektivitását, hanem éppen ellenkezőleg, lehetővé teszi egy szubjektív döntés igazolását,(33) egyetértek a felperesekkel és a holland kormánnyal abban, hogy nem szükséges e mércét alkalmazni.
87.      Az előterjesztő bíróság ötödik kérdésének második részére az a válasz adható, hogy az üldöztetéstől való megalapozott félelem fennállásának megállapításához alkalmazandó kritérium annak megvizsgálása, hogy egy, a kérelmező helyzetében lévő, a kérelmező jellemzőivel rendelkező személy – különös tekintettel a személyes jellemzői és a származási országában megvalósuló üldözési cselekményekkel kapcsolatban megállapított tények közötti kapcsolatra – megalapozottan félhet‑e attól, hogy származási országába való visszatérése esetén üldöztetésnek lesz kitéve.
88.      Ezt az értékelést eseti alapon kell elvégezni, figyelembe véve a kérelmező által benyújtott összes rendelkezésre álló és releváns bizonyítékot, valamint minden egyéb olyan információt, amelyet az eljáró hatóság be tud szerezni, és fel tud használni az érintett kérelmező állításainak alátámasztására.
89.      Ez az értelmezés összhangban áll a Bíróság által már több ítéletében is kifejtett – a jelen indítvány 66. pontjában ismertetett – állásponttal, és továbbfejleszti azt.
IV.    Végkövetkeztetések
90.      A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a rechtbank den Haag zittingsplaats Zwolle (Zwolléban eljáró hágai bíróság, Hollandia) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett ötödik kérdésre a következőképpen válaszoljon:
A harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült‑ vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i 2011/95/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 2. cikkének d) pontját a következőképpen kell értelmezni:
az üldöztetéstől való megalapozott félelem áll fenn, ha annak észszerű valószínűsége áll fenn, hogy a nemzetközi védelmet kérelmező a származási országába való visszatérése esetén üldöztetésnek lesz kitéve.
Az ilyen észszerű valószínűség fennállásának értékeléséhez az eljáró hatóságnak meg kell vizsgálnia, hogy egy, a kérelmező helyzetében lévő, a kérelmező jellemzőivel rendelkező személy – tekintettel a kérelmező személyes jellemzői és a származási országában megvalósuló üldözési cselekményekkel kapcsolatban megállapított tények közötti kapcsolatra – megalapozottan félhet‑e attól, hogy származási országába való visszatérése esetén üldöztetésnek lesz kitéve.
Ezt az értékelést eseti alapon kell elvégezni, figyelembe véve az érintett kérelmező által benyújtott összes rendelkezésre álló és releváns bizonyítékot, valamint minden egyéb olyan információt, amelyet az eljáró hatóság be tud szerezni, és fel tud használni a kérelmező állításainak alátámasztására.
1      Eredeti nyelv: angol.
i      A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.
2      A nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárásokról szóló, 2013. június 26‑i 2013/32/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 180., 60. o.; helyesbítés: HL 2016. L 198., 50. o.; a továbbiakban: eljárási irányelv).
3      A harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült‑ vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i 2011/95/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 337., 9. o.; helyesbítések: HL 2017. L 167., 58. o.; HL 2019. L 19., 20. o.; a továbbiakban: elismerési irányelv).
4      2024. június 11‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (A nemek közötti egyenlőség értékével azonosuló nők) ítélet (C‑646/21, a továbbiakban: K és L ítélet, EU:C:2024:487).
5      Lásd: S kontra Minister van Asiel en Migratie ügy,
Quotal, (C‑198/25), a rechtbank den Haag, zittingsplaats Zwolle (Zwolléban eljáró hágai bíróság) által 2025. március 11‑én benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem (HL C, C/2025/3395, elérhető: http://data.europa.eu/eli/C/2025/3395/oj).
6      A menekültek helyzetére vonatkozó, New Yorkban, 1967. január 31‑én létrejött és 1967. október 4‑én hatályba lépett jegyzőkönyvvel (United Nations Treaty Series, 606. kötet, 267. o.; kihirdette: az 1989. évi 15. tvr.) kiegészített, a menekültek helyzetére vonatkozó, Genfben, 1951. július 28‑án aláírt és 1954. április 22‑én hatályba lépett egyezmény (United Nations Treaty Series, 189. kötet, 137. o.; kihirdette: az 1989. évi 15. tvr.; a továbbiakban együtt: Genfi Egyezmény).
7      Lásd az elismerési irányelv (3) és (4) preambulumbekezdését.
8      Lásd például: 2024. október 4‑i Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl és társai (Afgán nők) ítélet (C‑608/22 és C‑609/22, EU:C:2024:828, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
9      A „menekült” fogalmának értelmezéséhez ezért figyelembe kell venni a következő dokumentumot: UNHCR Handbook on Procedures and Criteria for Determining Refugee Status and Guidelines on International Protection Under the 1951 Convention and the 1967 Protocol Relating to the Status of Refugees, 2019 (az UNHCR‑nek a menekültek jogállásáról szóló 1951. évi egyezményre és 1967. évi jegyzőkönyvre tekintettel a menekült jogállás meghatározására alkalmazandó eljárásokról és kritériumokról szóló 2019. évi kézikönyve és a nemzetközi védelemre vonatkozó 2019. évi irányelvei; a továbbiakban: az UNHCR kézikönyve).
10      Lásd az UNHCR kézikönyvének 28. pontját.
11      Lásd az elismerési irányelv (21) preambulumbekezdését.
12      Az annak eldöntéséhez szükséges lépések részletes leírásáért, hogy a nemzetközi védelmet kérő személy menekültnek minősül‑e, lásd az Európai Unió Menekültügyi Ügynökségének (EUAA) következő weboldalát:  EUAA, „Well‑founded fear” („Megalapozott félelem”), in: EASO Practical Guide: Qualification for international protection (Az EASO gyakorlati útmutatója: A nemzetközi védelemre való jogosultság feltételei), 2022. január, 20–21. o.,
elérhető: https://euaa.europa.eu/easo‑practical‑guide‑qualification‑international‑protection/well‑founded‑fear‑0.
13      Lásd az UNHCR kézikönyvének 38. pontját (kiemelés tőlem).
14      Például: Hathaway, J. C., Foster, M., The Law of Refugee Status, Cambridge University Press, Cambridge, 2014, 92. o. Lásd még: Storey, H., The Refugee Definition in International Law, Oxford University Press, Oxford 2023, valamint az e könyvben szereplő szakirodalmi áttekintés.
15      Lásd például: Hathaway, J. C.
és Hicks, W. S, Is there a subjective element in the refugee convention's requirement of „well‑founded fear”?, Michigan Journal of International Law, 2005, 505–562. o., különösen: 512. o.; és Zimmermann, A., Herrmann, F. M., „Art. 1 A, para. 2 1951 Convention” – (Definition of the term ”refugee”/a „menekült” kifejezés meghatározása), in: Zimmermann, A., és mások (szerk.), The 1951 Convention Relating to the Status of Refugees and its 1967 Protocol__ Oxford University Press, 2024, 359–555. o., különösen: 484–489. o.
16      Áttekintésért lásd például: Hathaway, J. C. és Foster, M, 14. lábjegyzet, i. m., 104. o.; Andreson, A., és mások, A well‑founded fear of being persecuted … But when?, Sydney Law Review, 2020, 155–181. o., különösen: 161. és 162. o.; Zimmermann, A., Herrmann, F. M., 15. lábjegyzet, id. mű, különösen: 413–414. o.
17      A United States Court of Appeals for the Fifth Circuit szerint például „egy külföldi esetében az üldöztetéstől való megalapozott félelem áll fenn, ha egy, az ő helyzetében lévő, észszerűen gondolkodó ember félne az üldöztetéstől a szülőhazájába való visszatérése esetén” (Guevara Flores kérelmező
kontra Immigration and Naturalization Service
ellenérdekű fél, (1986) 786 F.2d 1242 (USCA, 5th Cir., 1986), 1249. o.
18      Az említett országokban született ilyen döntésekre vonatkozó példaként lásd: Ausztrália: High Court of Chan kontra Minister for Immigration and Ethnic Affairs (1989. december 9.); Franciaország: Cour nationale du droit d’asile (országos menekültügyi bíróság), 24009761. sz. ügy (2024. július 17.); Németország: Oberverwaltungsgericht Niedersachsen (alsó‑szászországi közigazgatási felsőbíróság,), 2 LA 1584/17. sz. ügy (2018. augusztus 17.);
Új‑Zéland: Refugee Status Appeals Authority, 72635/01. sz. menekültügyi fellebbezés (2002. szeptember 6.);
19      Az Y és Z ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés arra vonatkozott, hogy a kérelmező üldöztetéstől való félelme megalapozott‑e akkor, ha bizonyos vallási cselekmények gyakorlásától való tartózkodással elkerülheti az üldöztetést a származási országában. Lásd e tekintetben: 2012. szeptember 5‑i Y és Z ítélet (C‑71/11 és C‑99/11, a továbbiakban: Y és Z ítélet, EU:C:2012:518, 73. pont).
20      Y és Z ítélet, 76. pont (kiemelés tőlem).
21      Lásd: Y és Z ítélet, 77. pont (az ítélkezési gyakorlatra való hivatkozás kihagyva és kiemelés tőlem).
22      Lásd: K és L ítélet, 59. pont (valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
23      2023. szeptember 21‑i Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (Politikai vélemény a fogadó tagállamban) ítélet (C‑151/22, EU:C:2023:688, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
24      Hasonló álláspontot képvisel az Emberi Jogok Európai Bírósága (EJEB) is. Lásd e tekintetben: EJEB, 2016. március 23., F. G. kontra Svédország ítélet, CE:ECHR:2016:0323JUD004361111, 113. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat, amely szerint: „[…] a menedékkérők rendszerint különleges helyzetére tekintettel kétség esetén gyakran a javukra kell dönteni akkor, ha nyilatkozataik hitelességének és az annak alátámasztására benyújtott dokumentációnak az értékelésére kerül sor. Ha azonban olyan információt mutatnak be, amely komoly okkal megkérdőjelezi a menedékkérő nyilatkozatának igazságtartalmát, akkor az egyénnek kielégítő magyarázattal kell szolgálnia a feltételezett ellentmondások tekintetében […].”
25      Az elismerési irányelv 4. cikkének (4) bekezdése.
26      Az elismerési irányelv 4. cikke (3) bekezdésének d) pontja.
27      Az EUAA is ezt a bizonyítási mércét javasolja. Lásd: Practical Guide on Evidence and Risk Assessment (a bizonyítékokról és a kockázatértékelésről szóló gyakorlati útmutató), 2024, 8. o.
28      Az EJEB is ezt az álláspontot képviseli. Lásd: 1991. október 30., Vilvarajah és társai kontra Egyesült Királyság ítéletét, CE:ECHR:1991:1030JUD001316387, 111. §.
29      Lásd: EJEB, 2008. február 28., Saadi kontra Olaszország ítélet, CE:ECHR:2008:0228JUD003720106, 140. §.
30      E tekintetben lásd: U. S. Supreme Court, Immigration and Naturalization Service kontra Cardoza‑Fonseca ítélet, 480 U. S. 421 (1987), 85–782. E bíróság a 440. oldalon a következőket állapította meg: „Az Egyesült Nemzetek fogalommeghatározása egyszerűen nem enged teret azon következtetésnek, hogy mivel a kérelmezőnek csak 10% esélye van arra, hogy lelőjék, megkínozzák vagy más módon üldözzék, az esetében nem állhat fenn az ennek megtörténtétől való »megalapozott félelem«. […] A »megalapozott félelem« mércéjének mértéktartó értelmezése azt jelentené, hogy »amennyiben a bizonyítékok alátámasztanak valamely objektív helyzetet, nem szükséges bizonyítani, hogy a helyzet valószínűleg üldözéshez vezet, hanem elegendő, ha az üldöztetésre észszerű lehetőség van«”.
31      A kérdést előterjesztő bíróság különösen az Oberverwaltungsgericht Niedersachsen (alsó‑szászországi közigazgatási felsőbíróság) 2018. augusztus 17‑i 2 LA 1584/17. sz. ítéletére hivatkozik. Lásd az előzetes döntéshozatalra utaló határozat (eredeti és francia nyelvi változatának) 26. lábjegyzetét.
32      Lásd e tekintetben: Jeutner, V., The Reasonable Person, Cambridge University Press, Cambridge, 2024, 173. o.
33      Lásd e tekintetben: Jeutner, V. által közzétett kutatás, 32. lábjegyzet, id. mű.