62003CC0123_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A jelen ügyben a Bizottság fellebbezést nyújtott be az Elsőfokú Bíróság végzése(2) ellen, amely elutasította a Greencore Group plc (a továbbiakban: Greencore) által egy állítólagos bizottsági határozat megsemmisítése iránt indított kereset elfogadhatatlanságára alapozott kifogását.
A jogvita alapjául szolgáló tények
2. 1997‑ben a Bizottság bírságot szabott ki az Irish Sugar plc‑re, a Greencore egyik leányvállalatára az EK‑Szerződés 86. cikke (jelenleg EK 82. cikk) alapján.(3) 1999‑ben az Elsőfokú Bíróság az Irish Sugar kérelmére 916 674 euróval mérsékelte a bírságot.(4)
3. 1999 októberében, az Elsőfokú Bíróság ítéletének meghozatala után nem sokkal a Greencore faxot küldött a Bizottságnak az Irish Sugar bankszámlájával kapcsolatos adatokról, amelyre ezt az összeget vissza kellett fizetni. A fax a következőkkel fejeződött be:
„Kérjük annak megerősítését is, hogy a visszatérített összeg után a Bizottság kamatot fizet arra az időszakra, amely az összegnek az Irish Sugar plc általi kifizetése és a visszatérítés között eltelt. Tájékoztatást kérünk a kamat összegéről.”
4. 2000. január 4‑én a Bizottság átutalta az Irish Sugar számlájára a neki járó tőkeösszeget, de nem fizetett semmilyen kamatot.
5. 2001 októberében az Elsőfokú Bíróság ítéletet hozott a Corus‑ügyben(5), amelyben úgy ítélte meg, hogy a Szerződés versenyjogi szabályainak megsértése miatt valamely vállalkozásra kiszabott bírságot megsemmisítő vagy mérséklő ítélet esetén az ESZAK‑Szerződés 34. cikke értelmében(6) a Bizottság nemcsak a túlfizetett bírság tőkeösszegét, hanem az utána járó késedelmi kamatot is köteles visszafizetni.(7)
6. 2001 novemberében a Greencore a Corus‑ítéletre hivatkozva kérte a Bizottságot, hogy a túlfizetett bírság után járó kamatként fizessen az Irish Sugar részére 154 892 eurót.
7. A Bizottság 2002. február 11‑én kelt levelében a következőket válaszolta:
„A tőkeösszeg kamat nélküli, 2000. január 4‑én történt megfizetése azt jelenti, hogy a Bizottság megtagadja a kamat fizetését. Önök nem támadták meg ezt a – kamat kifizetését megtagadó – határozatot az EK‑Szerződés 230. cikke (korábbi EK 173. cikk) szerinti 2 hónapon belül. Ehelyett úgy döntöttek, hogy kivárják a Corus‑ítélet kimenetelét, mielőtt visszatértek volna erre az ügyre.
[…]
Következésképpen nem hivatkozhatnak a Corus‑ítéletre, mert eredetileg elfogadták a tőkeösszeg kamat nélküli kifizetését.”
8. 2002 áprilisában a Greencore az EK 230. cikk alapján keresetet indított ezen állítólagos határozat megsemmisítése iránt. A Bizottság elfogadhatatlansági kifogást emelt azon az alapon, hogy a levél semmilyen mértékben nem változtatott a Greencore jogi helyzetén, csak tájékoztatta arról, hogy a Bizottság szerint nem támadta meg a 2000. január 4‑i bizottsági határozatot, és így ezen joga elévült; valamint a levél kizárólag tájékoztató jellege miatt nem lehet az EK 230. cikk szerinti megsemmisítés iránti kereset tárgya. A Greencore válaszbeadványában előadta, hogy a kamatról korábban nem hoztak határozatot, és így a levél nem lehet kizárólag tájékoztató jellegű.
9. Az Elsőfokú Bíróság 2003. január 7‑i végzésével elutasította a Bizottság elfogadhatatlansági kifogását, leszögezve:
„A Bizottság 2002. február 11‑én kelt levele nemcsak tájékoztatást nyújt, hanem nyilvánvaló módon megtagadja a felperes által leányvállalata javára kért késedelmi kamat kifizetését, amely a […] megfogalmazásból egyértelműen kiderül. A megtagadás okaként azt jelölte meg, hogy a felperes azon joga, hogy kérhesse a kamat kifizetését, elévült, mivel nem hivatkozott rá, amikor 2000. január 4‑én a kifizetett bírság tőkeösszegét visszatérítették.
A Bíróság úgy ítélte meg a 44/81. sz. Németország és társai kontra Bizottság ügyben ([EBHT 1982., 1855. o.] 6. pont), hogy ha valamely intézmény kifizetés megtagadásával vitatja korábbi kötelezettségét, vagy elutasítja annak létezését, olyan jogi aktust hoz létre, amely joghatásaira tekintettel az EK 230. cikk szerinti megsemmisítés iránti kereset tárgya lehet. Ha a kereset a kifizetés megtagadásának megsemmisítéséhez vezet, a felperes jogát megállapítják, és az érintett intézmény feladata az EK 233. cikk értelmében, hogy a jogtalanul megtagadott kifizetést teljesítsék. Ezen túlmenően, ha az intézmény nem válaszol a kifizetés iránti kérelemre, ugyanazt az eredményt lehet elérni az EK 232. cikk alapján.
Ez az ítélkezési gyakorlat alkalmazandó az olyan esetekben, mint a jelen ügy, amikor is az intézmény a kifizetés megtagadásával a Szerződés rendelkezése alapján fennálló kötelezettsége létezését elutasítja.”(8)
10. A Bizottság fellebbezést nyújtott be az Elsőfokú Bíróság végzése ellen. Arra hivatkozik, hogy e Bíróság jogban való tévedést követett el, amikor elutasította elfogadhatatlansági kifogását, és különösen arra, hogy megsértette az EK 230. cikket azáltal, hogy elfogadhatónak nyilvánított olyan jogi aktus elleni megsemmisítés iránti keresetet, amely nem támadható meg, mert érdemben nem változtat a felperes jogi helyzetén.
11. A Greencore egyrészt arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság tényként megállapította, hogy a levél „nyilvánvaló módon megtagadja a késedelmi kamat kifizetését”, és hogy azt korábban nem tagadták meg, másrészt hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen ítélte úgy, hogy a levél megtámadható jogi aktusnak minősül, mert megakadályozta a Greencore‑t abban, hogy az EK 233. cikk alapján – a Corus‑ítéletbeli értelmezés szerint – biztosított kedvezményben részesüljön.
Értékelés
12. E fellebbezés központi kérdése, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen járt-e el akkor, amikor a Bizottság levelét megtámadható jogi aktusként értékelte.
13. Nem fogadom el a Greencore azon észrevételét, hogy a levélnek az Elsőfokú Bíróság általi jogi minősítése ténymegállapításnak minősül, és így a fellebbezési eljárás keretében nem vizsgálható meg. Bár általában a Bíróság nem értékelheti újra az Elsőfokú Bíróság által megállapított tényeket, az ítélkezési gyakorlat állandónak tekinthető abban, hogy a Bíróságnak hatásköre van arra, hogy e tényeknek az Elsőfokú Bíróság általi jogi minősítését és a belőlük levont következtetéseket megvizsgálja.(9) A jelen ügyben az Elsőfokú Bíróságnak a levélre vonatkozó jogi minősítése és a belőle levont következtetés az ítélet központi részét képezi.
14. Az Elsőfokú Bíróság a levél minősítését azon megfigyelésére alapozta, hogy a levél „nyilvánvaló módon megtagadja a késedelmi kamat kifizetését”. A levél egyetlen olyan része, amely e következtetést alátámaszthatja, a következő mondat:
„A tőkeösszeg kamat nélküli, 2000. január 4‑én történt megfizetése azt jelenti, hogy a Bizottság megtagadja a kamat fizetését.”
15. Még ha el is fogadjuk, hogy ezen állítás a kamat kifizetésének megtagadását tartalmazza, jogi helyzete és következménye a tőkeösszeg kamat nélküli, a Bizottság által 2000. január 4‑én történt megfizetésének jogi minősítésétől függ. Ha a levél csak megerősíti a kamat kifizetésének megtagadását, amely már megtámadható, elévülő jogi aktus formáját öltötte, akkor saját maga nyilvánvalóan nem támadható meg. Az Elsőfokú Bíróság azonban egyáltalán nem foglalkozott ezzel a kérdéssel.
16. Véleményem szerint az Elsőfokú Bíróságnak ezt meg kellett volna tennie. Az Elsőfokú Bíróság tényként állapította meg, hogy bár a Bizottság a tőkeösszeget átutalta a Greencore számlájára, „nem tett eleget a kamattal kapcsolatos kérelemnek”.(10) Mivel a Bizottság nem tett eleget a kérelemnek, szerintem úgy kell tekinteni, hogy elutasította. Az Elsőfokú Bíróságnak így azt kellett volna megállapítania, hogy a Bizottságnak a kamat nélküli tőkeösszeg kifizetése helyesen a kamat kifizetésének hallgatólagos megtagadásaként értékelendő. Habár általában az intézmény hallgatása nem képezhet hallgatólagos elutasítást(11), a helyzet egyértelműen más, amikor a kérést olyan aktus követi, amely nem igazodik hozzá.(12) A hallgatólagos határozatot elvileg meg lehet támadni az EK 230. cikk alapján.(13)
17. Az EK 230. cikk jogot biztosít az intézmények magatartásának bírósági vizsgálatára. Ha a magatartás nem minősül e cikk alapján megtámadható határozatnak, az EK 232. cikk alapján az intézmény felkérhető, hogy járjon el. Mindkét cikk szigorú határidőt ír elő e jogok gyakorlására. Világos, hogy a jogorvoslati rendszert aláásná, ha valamely fél, aki úgy véli, hogy az intézmények magatartása miatt őt sérelem érte, viszont a vonatkozó határidőn belül nem gyakorolta egyik jogát sem, ennek ellenére később megtámadhatná a magatartást.
18. Ha javaslatomnak megfelelően a kamatfizetésnek a Bizottság részéről történő megtagadását helyesen elutasító határozatként értelmezzük, akkor véleményem szerint a levél nem lehet az EK 230. cikk alapján megtámadható határozat, mert az csak megerősítette a korábbi határozatot. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint elfogadhatatlan a valamely korábbi, időben meg nem támadott határozatot pusztán megerősítő határozat megsemmisítése iránti kereset, és a határozat akkor minősíthető valamely korábbi határozat puszta megerősítésének, ha a korábbi határozathoz képest nem tartalmaz új tényezőket, és nem előzte meg a korábbi határozat címzettje helyzetének újbóli vizsgálata.(14) Különösen nem felelhet meg új határozatnak olyan fax, amelyben a Bizottság megtagadja valamely korábbi határozat újbóli vizsgálatát.(15) Ezzel ellentétben az ítélkezési gyakorlat értelmében újbóli vizsgálatnak minősül a korábbi intézkedés címzettje és az állítólagos tartozás kifizetését megtagadó intézmény közötti találkozó, amelynek során megtárgyalják a kifizetés megtagadását.(16)
19. A Németország kontra Bizottság ügyben (amelyre az Elsőfokú Bíróság a kérdéses témában egyedüliként támaszkodott) Németország kérte a Bizottság által korábban odaítélt támogatás kifizetését. 1980 júliusában a Bizottság tájékoztatta Németországot, hogy nem tud eleget tenni a kérésnek, mivel az elkésett. 1980 augusztusában Németország válaszolt; vitatta a Bizottság álláspontját, és megkérte a Bizottságot arra, hogy magyarázza meg véleményét. A kérést a Bizottság hivatalosan elfogadta, és a későbbi találkozón a Bizottság beleegyezett, hogy újból megvizsgálja Németország véleményét. 1980 októberében és decemberében Németország újra írt a Bizottságnak a kifizetés érdekében; 1980 decemberében a Bizottság viszont megerősítette a megtagadást. A tény, hogy az állítólagos tartozás eredeti megtagadása után a Bizottság beleegyezett az ügy újbóli vizsgálatába, és azt meg is tette, véleményem szerint elegendő annak igazolására, hogy a Németország kontra Bizottság ügy világosan elkülöníthető a jelen ügytől.(17)
20. Az Elsőfokú Bíróság a Corus‑ítéletben kimondta a kamathoz való jog elvét olyan bírságok esetén, amelyeket megfizettek, és később megsemmisítettek vagy mérsékeltek. A Greencore helyesen hivatkozik arra, hogy a közösségi jog egyik szabályának közösségi bíróság általi értelmezése „tisztázza és meghatározza a szabály értelmét és hatályát, ahogyan hatályba lépése óta azt értelmezni és alkalmazni kellett volna”.(18) Nem látom azonban, hogy ez az állítás mennyiben releváns a Greencore keresetének elfogadhatóságára nézve, illetve hogy miként mentheti fel a Greencore-t az EK 230.  cikk azon követelménye alól, amely szerint a kamatfizetést megtagadó hallgatólagos bizottsági határozat ellen az első kérést követő két hónapon belül lehet eljárást indítani. Nyilvánvaló, hogy későbbi bírósági döntés nem indítja újra az eljárásindításra rendelkezésre álló időtartamot, amely már korábban lejárt.
21. Megjegyzendő, ha a Bíróság elutasítja a fellebbezést a jelen esetben, ennek hatása az lenne, hogy a Bizottság nem hivatkozhat az EK 230. cikkben előírt határidőre olyan vállalkozással szemben, amelyre bármikor a múltban a Bizottság bírságot szabott ki, és a bírságot később a közösségi bíróság megsemmisítette vagy mérsékelte. Az állandó ítélkezési gyakorlat alapján a bírósági eljárásindítás határidejének alapja különösen a jogbiztonság védelme annak érdekében, hogy ne lehessen joghatásokat kiváltó közösségi intézkedéseket határozatlan ideig megkérdőjelezni.(19) Ezt a célt nyilvánvalóan nem szolgálja a fent leírt következmény.
22. Végül pedig ehhez azt tenném hozzá, hogy amikor a Greencore megkapta a tőkeösszeget a Bizottságtól, és úgy vélte, hogy a kamat ki nem fizetése az EK 230. cikk alapján nem megtámadható aktusnak minősül, akkor a helyes eljárás az lett volna, ha felhívja a Bizottságot, hogy az EK 232. cikk (2) bekezdése alapján járjon el. Az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresetlevelében leírt ténynek, miszerint a Greencore „nem élt ezzel a jogorvoslattal”, nem lehet semmifajta hatása annak a keresetnek az elfogadhatóságára, amelyet később az EK 230. cikk alapján benyújtott.
23. A fent elmondottak fényében az Elsőfokú Bíróság megtámadott végzését hatályon kívül kell helyezni, és a Bíróság alapokmánya 61. cikkének első bekezdése alapján a határozat elleni megsemmisítés iránti keresetet elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
Végkövetkeztetések
24. Ennek megfelelően azt indítványozom, hogy a Bíróság:
(1) helyezze hatályon kívül az Elsőfokú Bíróságnak a T‑135/02. sz., Greencore Group kontra Bizottság ügyben 2003. január 7‑én hozott végzését;
(2) nyilvánítsa elfogadhatatlannak a Greencore által a 2002. február 11‑i állítólagos bizottsági határozat ellen benyújtott megsemmisítés iránti keresetet; és
(3) kötelezze a Greencore‑t a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásokban felmerült költségek viselésére.
(1) .
(2)
–	A T‑135/02. sz. Greencore Group kontra Bizottság ügyben 2003. január 7‑én hozott végzés.
(3)
–	Az EK‑Szerződés 86. cikke alapján indított eljárásban hozott, 1997. május 14‑i 97/624/EK bizottsági határozat (HL 1997. L 258., 1. o.).
(4)
–	,	A T‑228/97. sz. Irish Sugar kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 1999., II‑2969. o.).
(5)
–	A T‑171/99. sz. Corus UK kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2001., II‑2967. o.).
(6)
–	Ugyanúgy alkalmazandó, mint az EK‑Szerződés 176. cikke (jelenleg EK 233. cikk), lásd az ítélet 51. pontját, amelynek előírása szerint az intézmény, amely aktusát közösségi bíróság semmisnek nyilvánította, köteles megtenni az ítéletben foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket.
(7)
–	Az ítélet 52–53. pontja.
(8)
– 14–16. pont.
(9)
–	A C‑136/92 P. sz. Bizottság kontra Brazzelli Lualdi és társai ügyben hozott ítélet (EBHT 1994., I‑1981. o.) 48–49. pontja.
(10)
–	A végzés 5. pontja.
(11)
–	A T‑190/95. és T‑45/96. sz. Sodima kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet (EBHT 1999., II‑3617. o.) 32. pontja.
(12)
–	Lásd még a T‑271/94. sz. Branco kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 1996., II‑749. o.) 48. pontját.
(13)
–	Lásd például a C‑359/98 P. sz. Ca’ Pasta kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2000., I‑3977. o.) 32. pontját.
(14)
–	A T‑83/99., T‑84/99. és T‑85/99. sz. Ripa di Meana kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet (EBHT 2000., II‑3493. o.) 33. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(15)
–	A T‑121/96. és T‑151/96. sz. Mutual Aid Administration Services kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet (EBHT 1997., II‑1355. o.) 48. pontja.
(16)
–	A T‑331/94. sz. IPK-München kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 1997., II‑1665. o.) 25–26. pontja.
(17)
–	Lásd még a C‑304/89. sz. Oliveira kontra Bizottság ügyet (EBHT 1991., I‑2283. o.), amelyben Darmon főtanácsnok leírása szerint a Németország kontra Bizottság ítélet nem ismerte el, hogy határozatnak minősül az, amikor a közösségi intézmény vállalja álláspontjának újbóli vizsgálatát (az indítvány 12. pontja).
(18)
–	A Greencore válaszbeadványának 26. pontja.
(19)
–	Lásd ennek közelmúltbeli példáját, a C‑241/01. sz. National Farmers’ Union ügyben hozott ítéletet (EBHT 2002., I‑9079. o.) és az ott hivatkozott ügyeket.