62013CC0388_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Mi minősül „kereskedelmi gyakorlatnak” a 2005/29/EK irányelv (a továbbiakban: irányelv)(2) alkalmazásában? Illetve konkrétabban egyetlen fogyasztó részére történő téves információközlés tekinthető‑e e tekintetben „kereskedelmi gyakorlatnak”? Lényegében e kérdésben kíván a kérdést előterjesztő bíróság a jelen ügyben iránymutatást kapni. Az alábbiakban kifejtem, hogy e kérdésre miért kell nemleges választ adni.
I – Jogi háttér
2. Az irányelv (6) preambulumbekezdése említi az arányosság elvét. Ezen elvvel összhangban az irányelv védi a fogyasztókat a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok következményeitől, amennyiben ezek jelentősek, de elismeri, hogy egyes esetekben a fogyasztókra gyakorolt hatás elhanyagolható lehet.
3. Az irányelv (7) preambulumbekezdése kimondja:
„Ez az irányelv a fogyasztóknak a termékekkel kapcsolatos ügyleti döntéseit közvetlenül befolyásoló kereskedelmi gyakorlatokkal foglalkozik […].”
4. Ugyanezen irányelv (9) preambulumbekezdése kifejti:
„Ez az irányelv nem érinti a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat károsultjai által indított egyéni kereseteket.
Nem érinti továbbá a szerződések jogára […] vonatkozó [uniós] és nemzeti szabályokat […].”
5. Az irányelv 1. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„Ennek az irányelvnek az a célja, hogy hozzájáruljon a belső piac megfelelő működéséhez, valamint hogy a fogyasztók gazdasági érdekeit sértő tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási tagállami rendelkezések közelítése révén magas szintű fogyasztóvédelmet valósítson meg.”
6. Az irányelv 2. cikkének szövege a következő:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
[…]
d) »az üzleti vállalkozásoknak a fogyasztókkal szemben folytatott kereskedelmi gyakorlatai« (a továbbiakban: kereskedelmi gyakorlatok): a kereskedő által kifejtett tevékenység, mulasztás, magatartási forma vagy megjelenítési mód, illetve kereskedelmi kommunikáció – beleértve a reklámot és a marketinget is –, amely közvetlen kapcsolatban áll valamely terméknek a fogyasztó részére történő eladásösztönzésével, értékesítésével vagy szolgáltatásával [helyesen: valamely terméknek a fogyasztó részére történő népszerűsítésével, értékesítésével vagy szolgáltatásával]
[…].”
7. Az irányelv 3. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1) Ezt az irányelvet az üzleti vállalkozásoknak a termékhez kapcsolódó kereskedelmi ügylet lebonyolítását megelőzően és azt követően, valamint a lebonyolítás során, a fogyasztókkal szemben folytatott, az 5. cikkben meghatározott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatára kell alkalmazni.
(2) Ez az irányelv nem érinti a szerződések jogát és különösen a szerződések érvényességére, létrejöttére és joghatásaira vonatkozó szabályokat.
[…]”
8. Az irányelv 5. cikkének („A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok tilalma”) megfelelően:
„(1) Tilos tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokat alkalmazni.
(2) A kereskedelmi gyakorlat tisztességtelen, amennyiben:
a) ellentétes a szakmai gondosság követelményeivel;
és:
b) a termékkel kapcsolatban jelentősen torzítja vagy torzíthatja azon átlagfogyasztó gazdasági magatartását, akihez eljut vagy aki a címzettje, illetve – amennyiben a kereskedelmi gyakorlat egy bizonyos fogyasztói csoportra irányul – a csoport átlagtagjának a gazdasági magatartását.
[…]
(4) Különösen tisztességtelen [helyesen: Tisztességtelen különösen] az a kereskedelmi gyakorlat, amely
a) a 6. és 7. cikkben meghatározott módon megtévesztő;
vagy
b) a 8. és 9. cikkben meghatározott módon agresszív.
(5) Az I. melléklet tartalmazza azoknak a kereskedelmi gyakorlatoknak a felsorolását, amelyek minden körülmény között [helyesen: minden esetben] tisztességtelennek minősülnek. Ugyanezt a felsorolást kell alkalmazni minden tagállamban, és a felsorolás csak ezen irányelv felülvizsgálata révén módosítható.”
II – A tényállás, az eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
9. 2010 áprilisában Sz. L. tájékoztatást kért a kábeltelevíziós szolgáltatást nyújtó UPC Magyarországtól (a továbbiakban: UPC) arról, hogy a 2010‑ben kiállított éves számla pontosan mely befizetési időszakra vonatkozott, tekintettel arra, hogy az a számlából nem volt egyértelműen megállapítható.
10. Sz. L. ezt követően azt a tájékoztatást kapta, hogy a legutolsó éves számla a 2010. január 11‑től 2011. február 10‑ig terjedő időszakra vonatkozik. Annak biztosítása érdekében, hogy a szerződés megszűnésének napja megegyezzen a már kiegyenlített szolgáltatás utolsó napjával, Sz. L. 2011. február 10‑i hatállyal kérte a szerződés megszüntetését. A szolgáltatásból való kikapcsolásra azonban valójában csak négy nappal később, 2011. február 14‑én került sor. 2011. március 12‑én 5 243 forintról (hozzávetőleg 18 euróról) állítottak ki részére csekket az említett négy napra, a 2011. február 11‑től 14‑ig terjedő időszakra fizetendő hátralék címén.
11. Sz. L. a Budapest Főváros Kormányhivatala Fogyasztóvédelmi Felügyelőségéhez (a továbbiakban: elsőfokú hatóság) benyújtott panaszában azt állította, hogy téves információt közöltek vele. Ennek következtében nem volt képes gondoskodni arról, hogy a szerződés megszűnésének időpontja egybeessen a valós számlázási időszak utolsó napjával, annak érdekében, hogy a szerződés megszűnésének időpontjától egy másik szolgáltató szolgáltatásait vehesse igénybe. Így a szóban forgó átmeneti időszakban mindkét vállalkozás részére díjat kellett fizetnie.
12. Az elsőfokú hatóság 2011. július 11‑i határozatával 25 000 forint (hozzávetőleg 85 euró) bírság megfizetésére kötelezte a UPC‑t. A másodfokú hatóságként eljáró Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság 2011. október 10‑i határozatával a kérelmet megalapozottnak találta, és az elsőfokú hatóság határozatát helybenhagyta.
13. A UPC keresetével megindított, a közigazgatási határozat törvényességének bírósági felülvizsgálatára irányuló eljárást követően a Fővárosi Törvényszék a Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság határozatát megváltoztatta, és Sz. L. kérelmét elutasította. Közelebbről ezen ítélet szerint a UPC magatartása nem minősül folyamatos magatartásnak. Valamely adminisztratív jellegű, egyetlen ügyfelet érintő, elszigetelt ügyintézői tévedés nem tekinthető gyakorlatnak.
14. Mivel kétségei támadtak az irányelv helyes értelmezését illetően, az ügyben másodfokon eljáró Kúria az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1) Úgy kell–e értelmezni a[z irányelv] 5. cikkét, hogy az említett irányelv 5. cikkének (4) bekezdése értelmében vett megtévesztő gyakorlatok esetében nincs lehetőség az irányelv 5. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerinti kritériumok külön vizsgálatára?
(2) Kereskedelmi gyakorlatnak tekinthető‑e egyetlen fogyasztóval szembeni valótlan információközlés a fenti irányelv tükrében?”
15. A jelen eljárásban a UPC, a magyar kormány és a Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztett elő, és a 2014. szeptember 11‑i tárgyaláson mindannyian szóbeli érvelést is előadtak.
III – Elemzés
A – Előzetes észrevételek
16. A jelen ügy szorosan kapcsolódik a Bíróság CHS Tour Services
ítéletéhez.(3) Az említett ítélet a kérdést előterjesztő bíróság által a jelen ügyben előterjesztett két kérdés közül az elsőre választ ad. Pontosabban a Bíróság kimondta, hogy az irányelvet akként kell értelmezni, hogy abban az esetben, ha valamely kereskedelmi gyakorlat teljesíti az irányelv 6. cikkének (1) bekezdésében ahhoz meghatározott valamennyi kritériumot, hogy e gyakorlatot a fogyasztókkal szemben folytatott megtévesztő gyakorlatnak lehessen minősíteni, akkor ahhoz, hogy e gyakorlatot érvényesen lehessen tisztességtelennek, és következésképpen ezen 5. cikk (1) bekezdése alapján tiltottnak nyilvánítani, nem szükséges vizsgálni, hogy e gyakorlat ugyanezen irányelv 5. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében ellentétes‑e a szakmai gondosság követelményeivel is.(4)
17. A jelen elemzés során tehát a második (logikailag az elsőt megelőző) kérdésre összpontosítok, azaz arra, hogy a téves információ egyetlen fogyasztóval való közlése az irányelv értelmében vett „kereskedelmi gyakorlatnak” tekinthető‑e. Ez olyan új kérdés, amellyel a Bíróság korábban még nem foglalkozott. A jelen ügy tehát lehetőséget ad a Bíróság részére az irányelv hatályának tisztázására.
B – A „kereskedelmi gyakorlat” fogalma olyan elkülönült magatartásra is kiterjed, amely egyetlen fogyasztót érint hátrányosan?
18. A magyar kormány és a Bizottság úgy érvel, hogy az irányelv értelmében vett „kereskedelmi gyakorlatok” fogalma az egyéni fogyasztót hátrányosan érintő olyan tevékenységre is kiterjed, mint amelyről a kérdést előterjesztő bíróság előtti eljárásban is szó van, nevezetesen téves információknak egyetlen fogyasztóval való közlésére. A magyar kormány álláspontját különösen a fogyasztóvédelem magas szintje biztosításának szükségességével indokolja. E célt az irányelv 1. cikke kifejezetten említi, és az az irányelv egyik fő célját alkotja.
19. Kétségtelen, hogy a „kereskedelmi gyakorlatok” fogalmának az irányelv 2. cikkében szereplő meghatározása rendkívül tág. E fogalmat az irányelv úgy határozza meg, mint „a kereskedő által kifejtett tevékenység, mulasztás, magatartási forma vagy megjelenítési mód, illetve kereskedelmi kommunikáció – beleértve a reklámot és a marketinget is –, amely közvetlen kapcsolatban áll valamely terméknek a fogyasztó részére történő népszerűsítésével, értékesítésével vagy szolgáltatásával”.
20. Következésképpen az irányelv hatálya alá tartozhat olyan magatartások széles köre, amelyekre akár a szerződéskötés előtt (például a fogyasztó döntését annak érdekében befolyásoló magatartás, hogy vegyen meg egy bizonyos terméket), akár a szerződéses jogviszony későbbi szakaszaiban (például a panaszok kezelése és ügyfélszolgálat) sor kerülhet. Ezt bizonyítja a tisztességtelen gyakorlatoknak az irányelv I. mellékletében szereplő feketelistája. E tekintetben az irányelvben semmi olyan nem szerepel, ami eleve kizárná annak hatálya alól az olyan kérdésekre vonatkozó téves információközlést, mint a fizetési időszakok, a fogyasztói szerződés megszüntetésének feltételei vagy a szerződés teljesítését érintő bármely más tájékoztatás. Kétségtelen, hogy minél szélesebben határozzák meg az irányelv hatályát, annál valószínűbb, hogy az irányelv által megkövetelt magas szintű fogyasztóvédelem megvalósul.
21. Nem gondolom azonban, hogy a fentiekből levonható az a következtetés, miszerint az irányelv hatálya kiterjed olyan – akár tisztességtelen vagy megtévesztő – magatartásra, amely kizárólag egyetlen fogyasztó felé irányul. Ennek számos indoka van.
1. A „gyakorlat” fogalmának határai
22. Ahogyan fent már szerepel, az irányelv szövege nem zárja ki egyértelműen az irányelv hatálya alól az egyetlen fogyasztó felé irányuló elkülönült tevékenységet. Álláspontom szerint azonban a „gyakorlat” kifejezés szükségképpen behatárolja azon magatartásfajtákat, amelyek az irányelv hatálya alá tartozhatnak. Annak a nyilvánvaló előfeltétele ugyanis, hogy az irányelv a vállalkozás és a fogyasztó közötti (business to consumer; a továbbiakban: B2C) kapcsolat keretében a kereskedő magatartására (például az I. mellékletben szereplő feketelistán felsorolt magatartásokra) alkalmazandó legyen, az, hogy a szóban forgó magatartás „gyakorlatnak” minősüljön.
23. Ahhoz, hogy ez megvalósuljon, úgy vélem, hogy az alábbi feltételek egyikének vagy azok közül mindkettőnek teljesülnie kell: i. a magatartás a címzettek meghatározatlan csoportja felé irányul; ii. a magatartás több fogyasztó vonatkozásában ismétlődik. Eltérő esetben a szóban forgó magatartás igen nehezen illeszkedik az irányelv valamennyi nyelvi változatában a „gyakorlat” kifejezés esetében használt terminológiához.(5)
24. Az első feltételt illetően (ahol a magatartásra csak egyszer kerül sor) a vizsgált magatartásnak fogyasztók meghatározatlan csoportja felé kell irányulnia. Az ebből következő azon elgondolás, hogy a bírált magatartásnak bizonyos fokú „piaci jelentőséggel”(6) kell rendelkeznie, szintén levezethető az irányelv 5–8. cikkéből: e rendelkezések mind az „átlagfogyasztó” vagy a „fogyasztói csoport átlagtagjának” gazdasági magatartását befolyásoló kereskedelmi gyakorlatokra utalnak. Az e fajta gyakorlat jellemző példája természetesen az újságban vagy folyóiratban megjelenő hirdetés, vagy az üzletben elhelyezett tábla, amely valamennyi (tényleges és lehetséges) fogyasztó számára elmagyarázza az áru kicserélésének gyakorlatát. Szorosan kapcsolódó, mégis eltérő példa található a CHS Tour Services ítéletben. Ebben az ügyben a prospektusban valótlan információ szerepelt. Bár a valótlan információ közlésére csak egy alkalommal került sor, az lehetséges fogyasztók meghatározatlan csoportja felé irányult, és ezért az irányelv hatálya alá tartozónak minősült.(7)
25. Másodlagosan, amennyiben a szóban forgó magatartás nem fogyasztók meghatározatlan csoportja, hanem a jelen ügyhöz hasonlóan valamely egyéni fogyasztó felé irányul, a magatartásnak a kereskedő részéről ismétlődőnek kell lennie annak érdekében, hogy az illeszkedjen az irányelv által használt „gyakorlat” terminológiához. Más szavakkal a vizsgált magatartásnak visszatérőnek kell lennie, és egynél több fogyasztót kell érintenie. Az a körülmény, hogy a magatartásnak egynél több fogyasztó irányában kell ismétlődnie, azt jelenti, hogy a második feltétel bizonyos mértékig átfedésben van az elsővel.
26. A jelen ügyben egyetlen fogyasztó és nem fogyasztók részére történő, elszigetelt információközlés esetéről van szó. Bár ennek ellenőrzése a végső elemzés során a kérdést előterjesztő bíróság feladata, semmi nem látszik arra utalni, hogy a UPC alkalmazottai által teljesített téves információközlés – amelyre Sz. L. esetében sor került – visszatérő jelenség lenne. Erre utaló objektív jel hiányában nehezen látom be, hogy egyetlen esetben előforduló tisztességtelen, vagy talán pontosabban megtévesztő magatartás hogyan tekinthető az irányelv értelmében vett „kereskedelmi gyakorlatnak”.
2. Az irányelv és a szerződések joga
27. A „gyakorlat” fogalmának jelentésén túl az irányelv 3. cikke (2) bekezdésének is különös jelentőséget tulajdonítok. E rendelkezés kifejezetten kimondja, hogy az irányelv nem érinti a szerződések jogát. Ez tükrözi az irányelv (9) preambulumbekezdésében szereplő gondolatmenetet.
28. Ennek ellenére a jelen ügyben Sz. L. támogatása érdekében észrevételeket benyújtó két fél által javasolt megközelítés azt jelenti, hogy az irányelv (a nemzeti szerződési jogon felül) minden egyéni szerződéses jogviszonyra alkalmazandó. Mindez több tekintetben is jelentős következményekkel járna. Nem utolsósorban bizonytalanná tenné a magánjog és a közjog közötti, és különösen a különféle módon alkalmazandó szankciók közötti megkülönbözetést.
29. Az irányelv célja, hogy kiterjedt ellenőrzési mechanizmust hozzon létre azon B2C magatartások tekintetében, amelyek befolyásolják a fogyasztók magatartását. Ezen ellenőrzés hatékonyságának biztosítása érdekében az irányelv előírja a tagállamok számára, hogy az ilyen gyakorlatok elleni fellépés céljából hozzák létre a jogsértés megszüntetésére irányuló eljárásokat és bírságokat is magában foglaló szükséges szabályozási keretet.(8)
30. Nem szabad azonban megfeledkezni arról, hogy az irányelv 13. cikkével összhangban azok a szankciók, amelyeket a tagállamnak az irányelvvel ellentétes magatartás esetére meg kell határoznia, szilárdan a közjogban gyökereznek, és teljes mértékben elkülönülnek a szerződéses jogorvoslatoktól. Amennyiben az irányelv hatálya mégis kiterjed az alapügyben szóban forgóhoz hasonló, elkülönült magatartásra, az a gyakorlatban azzal a következménnyel jár, hogy a kereskedőre minden egyes szerződésszegés esetében, a fogyasztó rendelkezésére álló esetleges szerződéses jogorvoslatokon felül (bírság formájában) közjogi szankció szabható ki. Másképpen fogalmazva, az e célból észrevételeket előterjesztő felek logikáját követve, minden szerződéses „helytelen gyakorlat” automatikusan közjogi szankciókhoz vezet.
31. Álláspontom szerint ez egyértelműen túlmegy azon a mértéken, amely a magas szintű fogyasztóvédelem biztosításához szükséges.(9) Nem szabad ugyanis megfeledkezni arról, hogy a közjogi szankciók célja a közérdek védelme, amelynek a jelen esetben a fogyasztók kollektív érdekeivel kell azonosnak lennie.
32. Sajnálatos módon az irányelv nem korlátozza a hatályát kifejezetten a fogyasztók kollektív érdekeinek védelmére. Ahogyan azonban a jogirodalomban több szerző is rámutatott, az irányelv a fogyasztók kollektív védelmére irányul, és nem arra, hogy egyedi ügyekben jogorvoslatot nyújtson.(10) Az egyedi ügyekben a jogorvoslatot a (nemzeti) szerződési jog alapján biztosítják. Emellett az irányelv természetesen továbbgyűrűző hatással járhat a szerződéses követelések vonatkozásában. Amennyiben bizonyos fajta magatartás az irányelvvel ellentétesnek minősül, az jelentőséggel bírhat a kereskedő és az egyéni fogyasztó közötti jogvitában (például annak értékelése során, hogy a szóban forgó szerződés érvényes‑e a szerződések jogának vonatkozó rendelkezései alapján).(11)
33. Ebben az összefüggésben az irányelv 11. cikkét szintén meg kell említeni. Az megköveteli, hogy a tagállamok a fogyasztók érdekében biztosítsák a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok leküzdésére, valamint az irányelv rendelkezései betartásának kikényszerítésére alkalmas megfelelő és hatékony eszközöket. Ezenkívül a 11. cikk azoknak a személyeknek vagy szervezeteknek, amelyeknek a nemzeti jog alapján jogos érdekük fűződik a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok leküzdéséhez, lehetőséget ad arra, hogy bírósághoz forduljanak, vagy közigazgatási hatóság előtt eljárást indítsanak az ilyen tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok miatt.(12)
34. Amennyiben a jogalkotó szándéka arra irányult, hogy a (közjogi) szankciók újabb szintjét vezesse be minden egyes szerződéses „helytelen gyakorlat” esetében, e rendelkezésnek az irányelvbe való foglalása logikátlannak tűnik. Ha a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat fennállását egyedi alapon kell meghatározni, szükségtelennek tűnik, hogy az irányelv a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok kollektív felülvizsgálatáról különös szabályokat tartalmazzon. Ezen álláspontot a 2009/22/EK irányelv(13) 1. cikkének (1) bekezdése is alátámasztja, amely úgy utal az irányelvre, mint a fogyasztók kollektív érdekeinek védelme céljából létrehozott jogi eszközök egyikére.
35. Végül hangsúlyozni szeretném, hogy nem tekinthető kívánatosnak az irányelv olyan esetekre – a fogyasztóvédelem örve alatt – történő alkalmazása, amelyekre az egyértelműen nem irányul. Az tehát az álláspontom, hogy az olyan B2C magatartás, mint például téves információ egyetlen fogyasztó részére történő közlése, amennyiben elkülönült esetről van szó, nem tekinthető az irányelv értelmében vett „kereskedelmi gyakorlatnak”.
IV – Végkövetkeztetések
36. A fentiekre tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Kúria által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
Az egyetlen fogyasztóval szembeni valótlan információközlés, amennyiben az elkülönült esetnek minősül, nem tekinthető a belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól, valamint a 84/450/EGK tanácsi irányelv, a 97/7/EK, a 98/27/EK és a 2002/65/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvek, valamint a 2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2005. május 11‑i 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv értelmében vett „kereskedelmi gyakorlatnak”.
(1) .
(2)  – A belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól, valamint a 84/450/EGK tanácsi irányelv, a 97/7/EK, a 98/27/EK és a 2002/65/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvek, valamint a 2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2005. május 11‑i 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („Irányelv a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról”) (HL 2005. L 149., 22. o.).
(3)  –	C‑435/11, EU:C:2013:574.
(4)  –	Lásd uo., 48. pont és az ítélet rendelkező része.
(5)  –	Például az angol nyelv esetében a „practice” (gyakorlat) főnév meghatározása „valaminek rendszeres elvégzése vagy teljesítése”, Shorter Oxford English Dictionary, 6. kiadás, 2. kötet, Oxford University Press, Oxford: 2007, 2311. o.
(6)  –	Lásd Glöckner, J., „The Scope of Application of the UCP Directive – »I know what you did last Summer«”, 5(2010) International Review of Intellectual Property and Competition Law . 570–592. o., 589. o.
(7)  –	EU:C:2013:574, 28. és az azt követő pontok.
(8)  –	Az elemzéshez lásd például: Collins, H., „The Unfair Commercial Practices Directive”, 4(1) 2005 European Review of Contract Law, 417–441. o._. 424. és 425. o.
(9)  –	Lásd e tekintetben az irányelv (6) preambulumbekezdését.
(10)  –	Wilhelmsson, T., „Scope of the Directive”, in Howells, G., Micklitz, H. W., és Wilhelmsson, T., European Fair Trading Law: The Unfair Commercial Practices Directive _. 49–81. o., 72. o.; Glöckner, i.m., 589. o.; Keirsbilck, B., The New European Law of Unfair Commercial Practices and Competition Law, Hart Publishing, Oxford: 2011, 247. és 248. o.
(11)  –	Lásd például a Pereničová és Perenič ítéletet (C‑453/10, EU:C:2012:144, 40. pont) a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatoknak a szerződés érvényességére gyakorolt hatásáról. Jogirodalmi magyarázathoz lásd részletesebben: Wilhelmsson, T., i.m., 73. o. és Collins, i.m., 424. o.
(12)  –	Szintén megjegyzem, hogy számos helyen az irányelv többes számban hivatkozik a „fogyasztókra”: „fogyasztók gazdasági érdekei”, „fogyasztók ügyleti döntései”. Jóllehet a többes szám használata ebben az esetben aligha tekinthető döntő érvnek, a többes számú alak választása úgy értelmezhető, mint amely még jobban alátámasztja azt az elgondolást, hogy közösségi érdekek védelméről van szó.
(13)  –	A fogyasztói érdekek védelme érdekében a jogsértés megszüntetésére irányuló eljárásokról szóló 2009. április 23‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2009. L 110., 30. o.).