62008CC0334_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – I – Bevezetés
1. A jelen tagállami kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásban a Bizottság az EK 10. cikkének, a 2000/597/EK, Euratom határozat 8. cikkének,(2) valamint az 1150/2000/EK, Euratom rendelet(3) több rendelkezésének az Olasz Köztársaság általi megsértését kifogásolja, mivel Olaszország bizonyos saját forrásokat nem bocsátott a Bizottság rendelkezésére. E saját források esetében alumíniumrudak behozatalára vonatkozó vámokról van szó, amely rudak tekintetében az illetékes vámtisztviselők nyilvánvalóan jogellenes vámmentességet biztosítottak.
2. Az ügy szükségessé teszi a vis maior
fogalmának megvizsgálását, amelyre Olaszország eljárásának igazolása érdekében hivatkozik. Ezenkívül felmerül a kérdés, hogy a B számlán könyvelt saját forrásokat mely időpontban kell rendelkezésre bocsátani.
3. Mivel az utóbbi szempontra egyedül a Németországi Szövetségi Köztársaság hivatkozott az Olasz Köztársaságot támogató beavatkozóként, az is tisztázandó, hogy a beavatkozó felhozhat‑e más jogalapot, mint a fél.
II – II – Jogi háttér
4. A 2000/597 határozat 8. cikke felhatalmazza a tagállamokat a saját források beszedésére, és arra, hogy azokat a Bizottság rendelkezésére bocsássák.
5. Az 1150/2000 rendelet 2. cikkének (1) bekezdése alapján a Közösségeknek] saját forrásokra való jogosultságát meg kell állapítani, „amint a vámjogszabályok által előírt feltételeknek eleget tesz [helyesen: amint a vámjogszabályok által előírt feltételek teljesülnek] a jogosultság számlákon történő lekönyvelését és az adós értesítését illetően.” A (2) bekezdés szerint az (1) bekezdésben említett jogosultság időpontja a vámjogszabályok által előírt nyilvántartásba vétel időpontja.
6. Az 1150/2000 rendelet 6. cikkének (3)  bekezdése a következő:
„(3) a) A 2. cikkben megállapított jogosultságokat, az e bekezdés b) pontjától függően, legkésőbb a megállapításukat követő második hónap 19. napja utáni első munkanapon könyvelik le a számlákon.
b) Az a) pontban említett számlákra a beszedés vagy a biztosíték hiánya miatt be nem jegyzett jogosultságokat külön számlákon mutatják be az a) pontban megállapított időtartamon belül. A tagállamok akkor alkalmazhatják ezen eljárást, amikor a megállapított jogosultságok tekintetében, amelyekre nézve biztosítékot adtak, kifogással éltek, és amelyek esetleg változhatnak a felmerült vita rendezésétől függően.
[…].”
7. Az 1150/2000.  rendelet 10. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1) A 94/728/EK, Euratom határozat 2. cikke (3) bekezdésének megfelelően a 10%‑os beszedési költségek levonása után e határozat 2. cikke (1) bekezdésének a) és b)  pontjában említett saját források elszámolását legkésőbb azon hónapot követő második hónap 19. napját követő első munkanapon kell elvégezni, amelyben a jogosultságot – e rendelet 2. cikkének megfelelően – megállapították.
Azonban, a 6. cikk (3) bekezdésének b) pontja alapján való külön számlákon bemutatott jogosultságokra nézve az elszámolást legkésőbb azon hónapot követő második hónap 19. napját követő első munkanapon végzik el, amelyben a jogosultságot behajtották.”
8. Az 1150/2000 rendelet 17. cikkének (1)  és (2) bekezdése szerint:
„(1) A tagállamok megteszik az összes szükséges intézkedést annak biztosítására, hogy a 2. cikk alapján megállapított jogosultságoknak megfelelő összeget az e rendeletben meghatározottak szerint a Bizottság rendelkezésére bocsássák.
(2) A tagállamok kizárólag akkor mentesülnek az alól a kötelezettség alól, hogy a Bizottság rendelkezésére bocsássák a megállapított jogosultságoknak megfelelő összeget, ha ezen összegeket vis maior
miatt nem szedték be. A tagállamok emellett meghatározott esetekben figyelmen kívül hagyhatják azon kötelezettséget, hogy ezen összegeket a Bizottság rendelkezésére bocsássák, ha a konkrét eset valamennyi vonatkozó körülményének mélyreható értékelése után úgy látszik, hogy a behajtás hosszú távon rajtuk kívül álló okok miatt lehetetlen. […].”
9. Az 1150/2000 rendeletet a 2004. november 16‑i 2028/2004/EK, Euratom tanácsi rendelet(4) módosította. A 2028/2004 rendelet 2004. november 28‑án lépett hatályba. Ezáltal az 1150/2000 rendelet 17. cikke (2) bekezdésének helyébe az alábbi szöveg lépett:
„(2) A tagállamok mentesülnek azon kötelezettség alól, hogy a Bizottság rendelkezésére bocsássák az olyan megállapított jogosultságok összegével megegyező összegeket, amelyek beszedése nem lehetséges:
a) vis maior okán; vagy
b) más, nekik fel nem róható okokból.
A megállapított jogosultságok összegeinek behajthatatlanságát az illetékes közigazgatási hatóság a behajthatóság lehetetlenségét megállapító határozat útján mondja ki.
A megállapított jogosultságok összegeit legkésőbb a jogosultság 2. cikkel összhangban történt megállapításának, illetőleg közigazgatási vagy peres eljárás esetén a jogerős határozat kihirdetésének, az arról szóló értesítésnek vagy a közzétételnek az időpontjától számított öt év elteltével behajthatatlannak kell tekinteni. […]
Azon összegeket, amelyek behajthatatlanságát határozat állapítja meg, illetőleg amelyeket behajthatatlannak kell tekinteni, véglegesen törölni kell a 6. cikk (3) bekezdésének b) pontjában említett külön számláról. Ezen összegeket a 6. cikk (4) bekezdésének b) pontjában említett negyedéves kimutatás mellékletében, valamint adott esetben a 6. cikk (5) bekezdésében említett negyedéves kimutatásban kell feltüntetni.”
III – III – Tényállás
10. Az olasz hatóságok egy belső ellenőrzési jelentéséből kitűnik, hogy a Direzione Compartimenale delle Dogane per le Regioni Puglia e Basilicata (Puglia és Basilicata régió körzeti vámigazgatósága) a tarantói vámhivatal útján 1997. február 27‑én és 2002. május 14‑én számos engedélyt adott ki két vállalkozás részére két, C típusú magánvámraktár létesítésére, valamint alumíniumrudaknak (7601 vámtarifaszám – 6%‑os vámtétel) vámhatósági felügyelet alatt alumíniumtörmelékké (7602 vámtarifaszám – vámmentes) történő feldolgozására.
11. Az ellenőrzési jelentés szerint ezek a közigazgatási engedélyek nyilvánvalóan megsértették az Unió vámjogát (korábban: a Közösség vámjoga), és azzal a következménnyel jártak, hogy 1997 és 2002 között nem került sor a vonatkozó vámok megállapítására és beszedésére. Az olasz hatóságok információi alapján a Bizottság arra következtetett, hogy a bevételkiesés 22 730 818,35 eurót tesz ki.
12. Az illetékes hatóságok 2002. december 4‑én visszavonták a kiadott engedélyeket, ami a vámtartozás utólagos megállapítását eredményezte. Az illetékes hatóságok a vonatkozó összegeket 2003. március–júliusban könyvelték a B számlára. A vállalkozások képviselői és az engedélyeket kiadó vámtisztviselők ellen büntetőeljárás van folyamatban. A vámtartozásokat eddig nem szedték be, Olaszország a megfelelő saját forrásokat nem fizette meg az Uniónak.
IV – IV – A pert megelőző eljárás és a kereseti kérelem
13. A szabályszerűen lefolytatott közigazgatási eljárásban a Bizottság azt kifogásolta, hogy az Olasz Köztársaság megtagadta a fenti összefüggésben keletkezett saját forrásoknak a Bizottság rendelkezésére való bocsátását. Mivel a Bizottságot nem győzték meg az Olasz Köztársaság által védekezésként hivatkozott jogalapok, 2008. július 21‑én benyújtotta a jelen keresetet, amelyben azt kéri, hogy a Bíróság
– állapítsa meg, hogy az Olasz Köztársaság nem teljesítette az EK 10. cikkből, az Európai Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 2000. szeptember 29‑i 2000/597/EK, Euratom tanácsi határozat 8. cikkéből és a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 94/728/EK, Euratom határozat végrehajtásáról szóló, 2000. május 22‑i 1150/2002/EK, Euratom tanácsi rendelet 2., 6., 10., 11. és 17. cikkéből eredő kötelezettségeit azáltal, hogy megtagadta azon saját forrásoknak a Bizottság rendelkezésére való bocsátását, amelyek a Puglia és Basilicata tartományok bari székhelyű körzeti vámigazgatósága által kibocsátott, C típusú vámraktárak Tarantóban történő létrehozására és üzemeltetésére vonatkozó szabálytalan engedélyek kibocsátásából eredő vámkötelezettségeknek felelnek meg, amely engedélyeket vámfelügyelet melletti feldolgozásra, valamint aktív feldolgozásra vonatkozó engedélyek követtek, melyeket 2002. december 4‑én vontak vissza;
– kötelezze az Olasz Köztársaságot a költségek viselésére.
14. Az Olasz Köztársaság a kereset elutasítását kéri.
15. A Bíróság a 2008. december 3‑án hozott végzésében az Olasz Köztársaság kérelmeinek támogatása érdekében engedélyezte a Németországi Szövetségi Köztársaság beavatkozását.
V – V – Jogi értékelés
16. A felek nem vitatják, hogy a vámmentességek megadására a vámjogi rendelkezések megsértésével került sor, és ezáltal tévesen nem történt meg a vámnak a Bizottság által kifogásolt mértékben való beszedése. A jelen eljárás tárgyát ezért egyedül az a kérdés képezi, hogy az Olasz Köztársaságnak ezeket az összegeket a Bizottság rendelkezésére kell‑e bocsátania, és ha igen, mikor.
17. A tagállamok kötelesek megállapítani az Unió saját forrásait, amint a tagállami vámhatóságok számára rendelkezésre állnak a szükséges adatok, és így ki tudják számítani azok összegét, és meg tudják állapítani az adós személyét.(5) Az 1150/2000 rendelet 10. cikke alapján ebből – főszabály szerint – a megfelelő saját források Unió részére történő befizetésének kötelezettsége következik.
18. A Bizottság álláspontja szerint ebben az összefüggésben az 1997 és 2002 közötti időszakra eső egyes alumíniumbehozatalokat kell alapul venni, és az Olasz Köztársaságnak az erre az időszakra eső vámösszegeket már régen be kellett volna fizetnie az Uniónak.
19. Az Olasz Köztársaság ellenben azt állítja, hogy nem köteles e vámösszegeket rendelkezésre bocsátani, mert ezeket vis maior
miatt nem tudta beszedni. Ezzel kapcsolatban az 1150/2000 rendelet 17. cikkére hivatkozik.(6)
1. A – A vis maiorral kapcsolatos érv
20. Az Olasz Köztársaság két érvre alapítja a vis maior
fennállására és az abból eredő, a saját források Unió részére történő befizetésének kötelezettsége alóli mentesülésre való hivatkozását. Egyrészt, az illetékes vámtisztviselők összejátszottak az importáló vállalkozásokkal, másrészt pedig a vámtisztviselők által kiadott engedélyek annyira megnehezítették a szabálytalanságok felfedését, hogy azokat a szokásos ellenőrzések során nem lehetett felfedni.
21. 1. A vis maior
fogalmáról
22. A Bíróság az 1150/2000 rendelet 17. cikke értelmében vett vis maior
fogalmát eddig közelebbről még nem értelmezte. E fogalomnak más rendelkezésekkel összefüggésben történő értelmezésére vonatkozóan azonban létezik ítélkezési gyakorlat. A Bíróság azonban ismételten rámutatott arra, hogy a fogalom az uniós jog különböző alkalmazási területein nem szükségszerűen hordozza ugyanazt a tartalmat, és annak jelentését mindig arra a jogi háttérre tekintettel kell meghatározni, amelyben az joghatással jár.(7) Azonban a Bíróság minden vizsgálat esetében egy általános meghatározást választ kiindulási pontként, amelynek az egyes alkalmazási területek sajátosságaira való tekintet nélkül érvényesülnie kell.(8)
23. Ezért először a Bíróság e más jogterületekre vonatkozóan kialakított ítélkezési gyakorlatát ismertetem, és ezt követően megvizsgálom, hogy ez az 1150/2000 rendeletre változatlanul alkalmazható‑e, vagy kiigazítások szükségesek.
a) A Bíróság más jogterületekre vonatkozó ítélkezési gyakorlata
24. A vis maiorra
vonatkozó ítélkezési gyakorlat nagy része a mezőgazdasági ágazatnak a közös piac szervezésével kapcsolatos rendelkezéseire vonatkozik. Azonban a Bíróságnak az alapokmánya 45. cikkére vonatkozó ítéleteiben is kellett már e fogalom értelmezéséről döntenie.
25. Ezek alapján a vis maior, illetve a váratlan esemény uniós jogi fogalma alá alapvetően csak rendkívüli és előreláthatatlan, az arra hivatkozón kívülálló események tartoznak, amelyek következményeit a legnagyobb gondosság mellett sem lehet elkerülni.(9) Ebből következik, hogy a vis maior
fogalma egy objektív és egy szubjektív elemet is magában foglal, amelyek közül az előbbi a vis maiorra
hivatkozó körén kívül eső rendkívüli körülményekre vonatkozik, az utóbbi pedig azzal függ össze, hogy az érdekelt köteles védekezni a rendkívüli esemény következményei ellen, megtéve ennek során – anélkül, hogy túlzott áldozatot hozna – a megfelelő intézkedéseket.(10)
b) A jelen ügyre való alkalmazhatóság
26. E körülmények alapján a jelen ügyben nem beszélhetünk vis maiorról . Az Olasz Köztársaság a jelen ügyben már csak azért sem hivatkozhat vis maiorra, mert a vám beszedését a szabálytalan engedélyek megadásával saját tisztviselői akadályozták meg, és ezáltal a beszedés elmulasztásának oka nem esik az Olasz Köztársaság érdekkörén kívül. Ezenkívül az Olasz Köztársaság hatékony ellenőrzési mechanizmusokkal mindenképpen megakadályozhatta volna a jogellenes cselekményeket.
27. A vis maiornak
minősülő esemény külső eredetének követelménye a jelen ügyben nem teljesül. Nem vitás, hogy a magánvámraktárak létesítésére és a vámköteles alumíniumrudak vámmentes alumíniumtörmelékké való feldolgozására az erre illetékes hatóság, a Direzione Compartimentale delle Dogane per le Regioni Puglia e Basilicata adta ki az engedélyeket.
28. A vámtisztviselők feladataik ellátása során jártak el, az Olasz Köztársaságnak ezért viselnie kell cselekményeik jogi következményeit. Mivel a vámok beszedése elmulasztásának oka ennélfogva az Olasz Köztársaság érdekkörébe tartozik, Olaszország nem hivatkozhat vis maiorra .
29. Az alperes tagállam úgy véli, hogy nem kell viselnie a tisztviselői közigazgatási cselekményeinek pénzügyi következményeit, amennyiben e tisztviselők tevékenységük miatt büntetőjogilag felelősségre vonhatók. Ezért meg kell várni a büntetőeljárás és a megindított polgári jogi megtérítési kereset eredményét annak érdekében, hogy a köztisztviselők felelősségét tisztázni lehessen.
30. A tagállami kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásban a tagállam azonban nem védekezhet azzal, hogy nem neki tudható be tisztviselőinek eljárása. Ezzel kapcsolatban mindenekelőtt azt kell hangsúlyozni, hogy a jelen ügyben még nem állapították meg jogerősen az érintett tisztviselők büntetőjogi felelősségét, mert a vonatkozó eljárások még folyamatban vannak. Még ha meg is állapítható azonban a tisztviselők részéről bűncselekmény elkövetése, ez nem akadályozza, hogy cselekményeiket az államnak tudják be.
31. Az ilyen betudás összhangban van a Nemzetközi Jogi Bizottság által kidolgozott, a nemzetközi jogi értelemben vett jogellenes cselekményekért való állami felelősségről szóló tervezettel;(11) ugyanígy megállapította az Emberi Jogok Európai Bizottsága és az Emberi Jogok Európai Bírósága, hogy az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény bármely rangú tisztviselő által történő megsértéséért az állam felelős, még akkor is, ha a tisztviselők felhatalmazás nélkül, illetve ha utasítás nélkül vagy utasítás ellenében járnak el.(12)
32. Végül Olaszország a vis maior
igazolása tekintetében arra sem hivatkozhat, hogy nem a szokásos ellenőrzések, hanem csak egy versenytárs panasza vezetett a szabálytalanságok felderítéséhez. Mivel a jelen ügyben a vámok beszedése elmulasztásának oka az Olasz Köztársaság felelősségi körébe esik, már nincs jelentősége annak, hogy mely konkrét intézkedések eredményezhették volna a jelen cselekmények megakadályozását.
33. Egyebekben az sem érthető, hogy a jelen esetet miért nem lehetett volna hatékony belső ellenőrzésekkel megakadályozni, vagy legalább időben felderíteni. E tekintetben nem releváns, hogy egy másik vállalkozás külső jelentése vezetett a felderítéshez. Ez ugyanis a jelen ügyben csak alkalmat adott azokra a vizsgálatokra, amelyek elvégzésére az állam az uniós jogból közvetlenül következő ellenőrzési kötelezettsége körében egyébként is köteles volt.
34. A vis maiornak
a Bíróság által meghatározott általános fogalma feltételei a jelen ügyben tehát nem teljesülnek.
c) Hozzáigazítható‑e a fogalommeghatározás a vita tárgyát képező rendelkezés céljához?
35. Az 1150/2000 rendelet nem utal a vis maior
fogalmának különös, az általános fogalommeghatározástól eltérő tartalmára. Ellenkezőleg, az Unió saját forrásainak beszedésére vonatkozó szabályok értelme és célja megerősíti, hogy a fenti általános fogalommeghatározást módosítás nélkül kell használni.
36. Az Unió pénzügyi rendszerének stabilitása megköveteli a saját források megállapításáról, beszedéséről és rendelkezésre bocsátásáról szóló szabályok pontos betartását. Az a tagállam ugyanis, amelyik nem tartja be ezeket a szabályokat, kárt okoz a többi tagállamnak, amelyeknek gondoskodniuk kell e hiány megszüntetéséről, valamint megszegi az Unió szolidáris alapú finanszírozásából eredő kötelezettségét.
37. A vis maior
fogalmának általános jelentése – az Unió pénzügyi rendszere stabilitásának hatékony biztosítása értelmében – kijelöli egy tagállam azon lehetőségének szükséges határait, hogy igazolja a vámok megfizetésének elmulasztását. A fogalom tágabb értelmezésével kapcsolatos megfontolásoknak a jelen ügyben ezért nincs helye.
B – A megállapított jogosultságok külön számlákra történő könyvelésének hatásairól
38. A Németországi Szövetségi Köztársaság mint Olaszországot támogató beavatkozó úgy véli, hogy a Bizottságnak mindenesetre a jelen tagállami kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás szempontjából döntő időpontban (az indokolással ellátott véleményben megjelölt időpontban) (még) nem volt joga a saját források rendelkezésre bocsátását követelni. Ezt a védekezést maga az Olasz Köztársaság ellenkérelmében nem adta elő.
39. A német kormány álláspontja szerint az 1150/2000 rendeletnek a 2028/2004 rendelettel módosított 17. cikke lehetővé teszi, hogy Olaszország a vita tárgyát képező, 2003‑ban a „B számlán” könyvelt összegeket az abban szabályozott ötéves időtartamra, tehát legalább 2008 júliusáig megtartsa. A Bizottság követelése ezért legkorábban e határidő lejárta után, 2008‑ban volt esedékes. Mivel az indokolással ellátott véleményben szereplő, a kötelezettségszegés megszüntetésére szabott határidő már 2007 decemberében lejárt,(13) a kérdéses időpontban még nem állt fenn tagállami kötelezettségszegés.
40. A beavatkozó e kifogása mindenekelőtt két kérdés megvizsgálását teszi szükségessé: először, hogy a beavatkozó beadványában felvethet‑e olyan jogkérdést, amelyet maga a támogatott fél nem adott elő; másodszor pedig, hogy a 2028/2004 rendeletet kell‑e alkalmazni a hatálybalépése előtt lekönyvelt vámtartozásokra is.
1. A beavatkozás megengedhető mértéke
41. Először tisztázni kell, hogy a beavatkozó a beavatkozása során milyen mértékben emelheti ki a jogvita új szempontjait.
42. A Bíróság alapokmánya 40. cikkének negyedik bekezdése szerint a beavatkozónak a kérelmeivel az egyik fél kérelmeit kell támogatnia. A beavatkozó tehát nem terjeszthet elő olyan kérelmeket, amelyek eltérnek az általa támogatott fél kérelmeitől. A jelen ügyben a Németországi Szövetségi Köztársaság csakúgy, mint az Olasz Köztársaság a kereset elutasítását kéri, a beavatkozó és az általa támogatott fél tehát azonos tartalmú kérelmeket terjesztenek elő.
43. Kétségtelenül hivatkozhat a beavatkozó olyan új érvekre, amelyek eltérnek a fél érveitől, amennyiben ezek a fél kérelmeinek alátámasztását célozzák.(14) Amennyiben ugyanis a beavatkozó egyedül csak a fél érveit ismételné meg anélkül, hogy ezeket a sajátjaival kiegészítené, a beavatkozást a puszta szolidaritás biztosításán túlmutató értelmétől fosztaná meg.
44. A Németországi Szövetségi Köztársaság előadásában azonban nemcsak, hogy új érveket hozott fel az eljárásban, hanem egy új védekezési jogalapot is. Németország az 1150/2000 rendeletnek a 2028/2004 rendelettel módosított új szövegére utalt, amely eddig még nem képezte az eljárás tárgyát, és amelyből arra következtet, hogy a Bizottság követelése a döntő időpontban, tehát az indokolással ellátott véleményben kitűzött határidő lejártakor még nem volt esedékes. Az olasz kormánytól eltérően a német kormány nem foglalkozik azzal, hogy a követelés egyáltalán fennáll‑e, hanem elsőként annak esedékessége időpontja kérdését veti fel.
45. Az új érvek felhozatalának esetével ellentétben, az ítélkezési gyakorlatban eddig még nem tisztázták egyértelműen, hogy mennyiben hozhat fel a beavatkozó olyan jogalapot, amelyre maga a fél nem hivatkozott. Egyrészről léteznek olyan ítéletek, amelyek szerint megengedett a beavatkozó új jogalapokra való hivatkozása.(15) Más ítéletekben a Bíróság abból indult ki, hogy a beavatkozó számára az ilyen érvelés nem megengedett.(16) Ezek az ítéletek ugyanakkor elsősorban olyan sajátos helyzetre vonatkoztak, amikor a beavatkozó elsőként terjesztett elő elfogadhatatlanságra vonatkozó kifogást.
46. Az, hogy a beavatkozó alapvetően saját jogalapokat terjeszthet elő, és nincs csak pusztán érvekre korlátozva, már a Bíróság eljárási szabályzata 93. cikkének 5. §‑ából is következik. Eszerint a beavatkozónak a jogalapjait a beavatkozási beadványában meg kell jelölnie. Ha a beavatkozó a támogatott fél jogalapjainak körére lenne korlátozva, ez a rendelkezés kiüresedne.
47. További kérdést vet fel azonban, hogy milyen időkeretben érvényesíthet a beavatkozó olyan jogalapot, amelyet a támogatott fél nem hozott fel.
48. E kérdés kiindulópontját a Bíróság eljárási szabályzata 42. cikkének 2. §‑a és a 93. cikkének 4. §‑a képezi.
49. A Bíróság eljárási szabályzata 93. cikkének 4. §‑a szerint a beavatkozó a jogvitát beavatkozáskori állásában fogadja el.
50. A Bíróság eljárási szabályzata 42. cikke 2. §‑ából következik, hogy a fél az eljárás folyamán új jogalapot már nem hozhat fel, hanem azt alapvetően a keresetlevélben vagy az ellenkérelemben kell véglegesen előadni.
51. Ebből azt a következtetést lehetne levonni, hogy kizártak a beavatkozónak azok a joglapjai, amelyek a támogatott fél esetében is kizártak.(17)
52. Amennyiben a beavatkozó önálló jogalapjai megengedhetők lennének, akkor ez szükségszerűen azt eredményezné, hogy a beavatkozón keresztül olyan új szempontokat vethetnek fel a Bíróság előtti eljárásban, amelyekre a támogatott fél ebben az időpontban már nem hivatkozhat: különösen a felperes oldalán történő beavatkozásra ugyanis mindig csak a kereseti kérelem benyújtása után kerülhet sor, ezért a beavatkozás szükségszerűen olyan időpontban történik, amikor a fél új jogalapot rendszerint már nem tudna érvényesíteni.
53. Az előző gondolatmenetből kitűnik, hogy a Bíróság eljárási szabályzata 93. cikkének 4. §‑át nem lehet túlságosan szűken értelmezni. A „jogvita [beavatkozáskori] állása” nem korlátozza a beavatkozó jogalapjait azokra a jogalapokra, amelyeket a támogatott fél a beavatkozáskor már előterjesztett. Különben ugyanis a beavatkozó mindig a fél által már érvényesített jogalapokra lenne korlátozva, amelyek esetében azonban nem lehetne szó a Bíróság eljárási szabályzata 93. cikke 5. §‑a értelmében vett, a beavatkozó által felhozott jogalapokról. Következésképpen meg kellene engedni új jogalapoknak a beavatkozó által történő előterjesztését.(18)
54. Ez az értelmezés nem üresíti ki a beavatkozásnak az eljárási szabályzat 93. cikke 4. §‑ából következő korlátozását sem. Azáltal, hogy a beavatkozó kötve van a jogvita beavatkozáskori állásához, a felek aktuális kérelmei és ezzel az eljárás ezekből következő tárgya kijelölik azt a keretet, amelyen a beavatkozó nem terjeszkedhet túl. Ezen eljárási rendelkezés emellett biztosítja, hogy a beavatkozás ne eredményezze a jogvita elhúzódását. A jogvita állásához való kötöttség ugyanis kizárja, hogy a beavatkozás miatt az eljárás valamely szakaszát meg kelljen ismételni. A jogvita elhúzódásának veszélye a jelen ügyhöz hasonló helyzetben mindenesetre nem áll fenn.
55. Mindezek után nem látom akadályát annak, hogy a Bíróság a Németországi Szövetségi Köztársaságnak az ügyben felhozott érvelését megvizsgálja.
2. A 2028/2004 rendelet időbeli hatálya
56. A Németországi Szövetségi Köztársaságnak az az álláspontja, hogy a jelen tagállami kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet már azért el kellene utasítani, mert a Bizottság nem várta meg az 1150/2000 rendeletnek a 2028/2004 rendelettel módosított 17. cikke (2) bekezdésében szereplő ötéves határidő lejárátát.
57. A következőkben először azt kell vizsgálni, hogy a Németország által hivatkozott 2028/2004 rendelet ratione temporis
alkalmazható‑e. A vita tárgyát képező vámkövetelések ugyanis az 1997 és 2002 közötti időszakban keletkeztek, és azokat 2003 júliusában könyvelték a B számlára, miközben az új rendelet csak 2004‑ben lépett hatályba.
58. A 2028/2004 rendelettel módosított 17. cikk (2) bekezdése szerint a B számlán vezetett összegek legkésőbb öt év elteltével behajthatatlannak minősülnek.
59. Véleményem szerint nem minősül valódi visszaható hatálynak e rendelkezésnek az olyan összegekre való alkalmazása, amelyeket a hatályba lépése előtt könyvelteke a B számlára. A B számlára való könyvelés ugyanis nem eredményezett olyan lezárt helyzetet, amely utólag módosításra szorul. A módosított rendelkezés sokkal inkább azokhoz a következményekhez kapcsolódik, amelyek egy összeg B számlára történő könyveléséből adódnak.
60. Még ha az új rendelet alkalmazását visszaható hatályúnak tekintjük is, a jelen ügyben ez elfogadható lenne.
61. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a visszaható hatályú alkalmazás lehetősége nagymértékben attól függ, hogy eljárási vagy anyagi jogi rendelkezésről van‑e szó. Az eljárási szabályokat általában a hatálybalépésükkor folyamatban lévő jogvitákra is alkalmazni kell, miközben az anyagi jogi szabályokat általában úgy értelmezik, mint amelyek a hatálybalépésük előtt keletkezett helyzetekre nem vonatkoznak.(19) Kivételesen az anyagi jogi szabályok is értelmezhetők úgy, hogy azok a hatálybalépésüket megelőzően keletkezett jogviszonyokra is vonatkoznak, mégpedig „amennyiben azok szövegéből, céljából és rendszertani elhelyezkedéséből az ilyen értelmezés világosan következik”.(20) Ennek során döntő jelentőségű, hogy ne sérüljenek a jogbiztonság és a bizalomvédelem alapelvei, amelyeken végül is az anyagi jogi szabályok visszamenőleges alkalmazásának tilalma alapul.
62. Még ha a fenti módosítást anyagi jogi szabálynak, és nem puszta eljárási szabálynak tekintenénk is, azt ugyanúgy alkalmazni kellene.
63. Egyrészről ugyanis megfelel a módosító rendelet célkitűzésének, hogy olyan tényállásokra alkalmazzák, amelyek a hatálybalépése előtt kezdődtek.
64. Amint azt a 2028/2004 rendelet (6) preambulumbekezdése előírja, az eredeti „rendszer a tételeknek a külön számláról való kiegyenlítésére szolgáló mechanizmust illetően csak részben valósította meg a célkitűzéseket. Az Európai Számvevőszék és a Bizottság vizsgálatai olyan visszatérő rendellenességeket állapítottak meg a külön számla vezetése terén, amelyek megakadályozzák azt, hogy a számla a behajtást illetően a valós helyzetet mutassa. A különálló számláról el kell távolítani mindazokat a tételeket, amelyeknek egy adott időszak végéig történő behajtása valószínűtlen, és amelyek visszatartása pontatlan egyenleget eredményez. Ezen túlmenően, költséghatékonysági szempontból, a tagállamoknak nem kell tovább viselniük az ezen összegek felügyeletével kapcsolatos adminisztratív költségeket.”
65. Az ötéves határidő bevezetésének értelme és célja ezáltal az, hogy a régi rendszer visszásságait megszüntesse. Ezt a célt a maga teljességében csak úgy lehet elérni, ha a határidőkre vonatkozó új szabályozást azokra az összegekre is alkalmazzák, amelyeket a módosító rendelet hatálybalépése előtt könyveltek a B számlára.
66. Az 1150/2000 rendelet új 17. cikke (2) bekezdésének már a hatálybalépése előtt megvalósult tényállásokra történő alkalmazása nem sérti a tagállamoknak az azt megelőzően alkalmazandó rendelkezés további fenntartásába vetett, védendő bizalmát sem. Végezetül, amint a (6) preambulumbekezdésből megállapítható, a módosítás célja csak a szabálytalanságok megszüntetése volt, mentesítve a tagállamokat attól a költségtehertől, amely a B számlán szereplő összegek időben korlátlan nyomonkövetéséhez kapcsolódik.
67. A jelen ügyben tehát alapvetően tekintetbe vehető az 1150/2000 rendelet 17. cikke (2) bekezdésének átdolgozott szövege.
3. Az összegek B számlára történő könyvelésének megengedhetősége
68. A rendelet 17. cikke (2) bekezdésének értelmezése előtt azonban először is azt kell megvizsgálni, hogy Olaszország a vita tárgyát képező összegeket jogosan könyvelte‑e a B számlára. A Bizottság azon az állásponton van, hogy Olaszország ezeket tévesen könyvelte erre a számlára.
69. Ugyanis csak a B számlára jogosan
könyvelt összegek esetén alkalmazható az 1150/2000 rendelet 17. cikkének (2) bekezdése,(21) és merülhet fel az a kérdés, hogy a ténylegesen be nem szedett saját forrásokat be kell‑e fizetni az Uniónak, vagy sem.
70. Az Olasz Köztársaság azon az állásponton van, hogy a vita tárgyát képező saját forrásokat jogosan könyvelte a B számlára, mivel a 2003‑ban megállapított jogosultságokat eddig nem szedte be, és ezekre biztosítékot sem nyújtottak.
71. Az 1150/2000 rendelet 2. cikkének (1) bekezdése szerint az Unió saját forrásokra vonatkozó jogosultságát kell megállapítani, amint a vámjogszabályok által előírt feltételek teljesülnek a jogosultság számlákon történő lekönyvelését és az adós értesítését illetően.
72. Ezt követően az 1150/2000 rendelet 6. cikke tartalmaz a saját források könyvelésére vonatkozó rendelkezéseket, és a (3) bekezdésében kétfajta könyvelést különböztet meg: a 2. cikkben megállapított jogosultságokat alapvetően az A számlára kell könyvelni; csak azon megállapított, de még be nem hajtott jogosultságokat könyvelik egy külön B számlára, amelyekre nézve biztosítékot sem nyújtottak.
73. E két számla közötti különbségtétel különösen arra az időpontra nézve jár következménnyel, amely időpontban egy tagállamnak a saját forrásokat az Unió rendelkezésére kell bocsátania. Miközben az 1150/2000 rendelet 10. cikke szerint az A számlára könyvelt saját forrásokat a megállapításuktól
számított meghatározott időszakon belül kell az Unió számára befizetni, a B számlán vezetett saját forrásokat csak a beszedésétől
számított meghatározott időszakon belül kell befizetni.
74. A jelen ügyben azonban nem fedezhető fel tisztán formális kapcsolat. Ez ugyanis a rendelkezés céljával ellentétes módon annak a ténynek a figyelmen kívül hagyását jelentené, hogy az Olasz Köztársaság már korábban, az 1997 és 2002 közötti időszakban sem tett eleget annak a kötelezettségének, hogy megállapítsa az Unió saját forrásokra vonatkozó jogosultságát.
75. A tagállamok kötelesek megállapítani a Közösségek saját forrásait, amint a tagállami vámhatóságok számára rendelkezésre állnak a szükséges adatok, és így ki tudják számítani a vámtartozásnak megfelelő összeget, és meg tudják állapítani az adós személyét.(22)
76. Amennyiben egy tagállam kötelezettségszegő módon elmulasztja megállapítani az Unió saját forrásokra vonatkozó jogosultságát, és ezáltal még annak alapját sem teremti meg, hogy a megfelelő összeget beszedhesse, majd a Bizottság rendelkezésére bocsássa, ennek az összegnek a B‑számlára való könyvelése eleve kizárt.
77. A B számlára való könyvelés ugyanis nem jöhet szóba akkor, ha maga a tagállam idézi elő a B számlára történő bejegyzés feltételét. Ez megfelel annak a jogelvnek, miszerint saját felróható magatartásával senki sem juthat előnyökhöz. A Bíróság ezt már a vámtartozás megállapításának a vámhatóságok tévedésén alapuló elmulasztásával kapcsolatban kimondta.(23) Ez még inkább érvényes kell, hogy legyen arra az esetre, amikor a vámhatóságok jogellenes módon, szándékosan elmulasztják a vámok könyvelésbe vételét.
78. A jelen ügyben ez azzal a következménnyel jár, hogy az Olasz Köztársaságnak egyrészt el kell fogadnia, hogy az 1997 és 2002 közötti időszakra vonatkozóan úgy kezeljék, mintha a jogosultságokat megállapította volna – ami az A számlára történő fiktív könyvelést eredményez. Másrészt pedig nem hivatkozhat a B számlára való könyvelés feltételeinek fennállására. Azáltal ugyanis, hogy nem állapította meg a jogosultságokat, saját maga idézte elő az 1150/2000 rendelet 6. cikke (3) bekezdésének b) pontjában foglalt feltételeket, nevezetesen azt, hogy a jogosultságokat nem lehetett beszedni, és biztosítékot sem nyújtottak.
79. Összefoglalóan tehát megállapítható, hogy az Olasz Köztársaság a vita tárgyát képező összegeket nem könyvelhette volna a B számlára. Az A számla részeként ezeket az összegeket ennélfogva a 10. cikk alapján, függetlenül azok tényleges beszedésétől, közvetlenül az Unió rendelkezésére kellett volna bocsátani.
4. Az 1150/2000 rendelet (2028/2004 rendelettel módosított) 17. cikke (2) bekezdésének értelmezése
80. Mivel a vita tárgyát képező jogosultságokat nem érvényesen könyvelték a B számlára, az 1150/2000 rendelet 17. cikke nem alkalmazható. Ezáltal nem merülnek fel azok a kérdések, hogy a saját források behajthatatlansága esetén egy tagállam mentesül‑e a rendelkezésre bocsátás kötelezettsége alól, és milyen jelentőséghez jut a 2028/2004 rendelettel a 17. cikk (2) bekezdésébe bevezetett ötéves határidő. A Németországi Szövetségi Köztársaság mint beavatkozó általi, erre az ötéves határidőre való hivatkozásnak ezáltal nincs jelentősége.
81. Mindazonáltal az alábbiakban másodlagosan rá kell mutatni, hogy még ha alkalmazhatónak tekintenénk is az 1150/2000 rendelet 17. cikkének (2) bekezdését, az Olasz Köztársaság végeredményben akkor sem hivatkozhatna az ott szereplő ötéves határidőre.
82. Ez a rendelkezés a behajthatatlan saját források tekintetében a rendelkezésre bocsátás kötelezettsége alóli kivételt tartalmaz, és – röviden – a vámeljárás utolsó szakaszára, tehát a megállapított összegeknek az Unió részére történő megfizetésére vonatkozik.
83. A 17. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a tagállamok akkor mentesülnek az összegeknek a Bizottság rendelkezésére bocsátására vonatkozó kötelezettsége alól, ha ezen összegeket a) vis maior
okán, vagy b) más, nekik fel nem róható okokból nem szedték be. A megállapított jogosultságok összegeinek behajthatatlanságát egyrészt az illetékes közigazgatási hatóság határozat útján kimondhatja. Ezen felül a 17. cikk (2) bekezdésének harmadik albekezdése szerint ezeket az összegeket legkésőbb (a megállapításuk időpontjától számított(24) ) öt év elteltével behajthatatlannak kell tekinteni.
84. A német kormány álláspontjától eltérően a 17. cikk (2) bekezdésében szereplő határidőből nem következik minden esetben az ötéves halasztás. Azokban a helyzetekben, amikor teljesen nyilvánvaló,
hogy a 17. cikk (2) bekezdésének lényegi feltételei nem állnak fenn, tehát nem áll fenn vis maior
vagy a tagállamoknak fel nem róható ok, és ezáltal megállapítható, hogy a tagállam az összegeket végül is be kell, hogy fizesse a Közösségnek, az ötéves határidőre való hivatkozás nem fogadható el.
85. Ez ennek az előírásnak az értelméből és céljából következik. Az ötéves határidő ugyanis a pergazdaságosságra tekintettel megakadályozza, hogy a tagállam és a Bizottság megvitassa azt az olykor nagyon összetett és bonyolult kérdést, hogy fennáll‑e vis maior
vagy más, a tagállamnak fel nem róható körülmény, mielőtt – például egy bírósági eljárásban – tisztázódik, hogy egyáltalán behajthatatlannak bizonyul‑e valamely jogosultság, és ha igen, milyen okból. Amennyiben ugyanis egy jogosultság az ötéves határidőn belül behajtható, akkor azt amúgy is be kell fizetni a Bizottságnak, és a már lefolytatott vita utólag feleslegesnek bizonyulna. Azonban, amennyiben eleve nyilvánvaló, hogy a tagállam nem hivatkozhat a 17. cikk (2) bekezdésben foglalt kivételre, éppen a pergazdaságosság elve szól a további halasztás ellen. Miért kellene, hogy egy tagállam még öt évet várhasson a Közösség részére való fizetéssel, ha a kötelezettség alapja és mértéke már megcáfolhatatlanul fennáll?
86. Amennyiben – mint a jelen ügyben – az öt év letelte előtt nyilvánvaló,(25) hogy nem áll fenn vis maior, és hogy a megállapodás elmaradásának oka a tagállamnak felróható, az államot már nem védi a 17. cikk (2) bekezdésében foglalt határidő, és a saját forrásokat közvetlenül a Bizottság rendelkezésére kell bocsátania. Ezért úgy vélem, hogy az 1150/2000 rendelet 2028/2004 rendelettel módosított 17. cikkének (2) bekezdése nem akadályozza, hogy a jelen ügyben az Olaszország elleni kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetnek helyt adjanak.
87. C – Közbenső következtetés
88. Következésképpen az Olasz Köztársaság megsértette az Európai Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 2000. szeptember 29‑i 2000/597/EK, Euratom tanácsi határozat 8. cikkéből és az 1150/2000/EK, Euratom rendelet 2., 6., 10., 11. és 17. cikkéből eredő kötelezettségeit.
89. A Bizottság által szintén hivatkozott EK 10. cikket illetően nem lehet megállapítani az e cikkben foglalt általános kötelezettségek olyan megszegését, amely különbözne a különleges uniós kötelezettségek megállapított megszegésétől.(26)
VI – Költségek
90. A Bíróság eljárási szabályzatának 69. cikke 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte; mivel a Bizottság keresete eredményes, kérelmének megfelelően az Olasz Köztársaságot kötelezni kell a költségek viselésére.
91. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 4. §‑a alapján az eljárásba beavatkozó tagállamok maguk viselik saját költségeiket.
VII – Végkövetkeztetések
92. A fenti megfontolások alapján azt javasolom, hogy a Bíróság
1. állapítsa meg, hogy az Olasz Köztársaság – mivel megtagadta az alumíniumrudak behozatalából eredő vámtartozásnak megfelelő saját forrásoknak a Bizottság rendelkezésére való bocsátását – nem teljesítette az Európai Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 2000. szeptember 29‑i 2000/597/EK, Euratom tanácsi határozat 8. cikkéből és a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 94/728/EK, Euratom határozat végrehajtásáról szóló, 2000. május 22‑i 1150/2000/EK, Euratom rendelet 2., 6., 10., 11. és 17. cikkéből eredő kötelezettségeit;
2. kötelezze az Olasz Köztársaságot a költségek viselésére;
3. állapítsa meg, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság viseli a saját költségeit.
(1) .
(2)  –	Az Európai Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 2000. szeptember 29‑i tanácsi határozat (HL L 253., 42. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 200. o.).
(3)  –	Az Európai Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 94/728/EK, Euratom határozat végrehajtásáról szóló, 2000. május 22‑i 1150/2000/EK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 130., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 169. o.).
(4)  –	Az Európai Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 94/728/EK, Euratom határozat végrehajtásáról szóló 1150/2000/EK, Euratom rendelet módosításáról szóló, 2004. november 16‑i 2028/2004/EK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 352., 1. o.).
(5)  –	A Bíróság C‑19/05. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 2007. október 18‑án hozott ítélete (EBHT 2007., I‑8597. o.).
(6)  –	Ez a rendelkezés az eredeti szövege és a 2028/2004 rendelettel módosított szöveg alapján is mentesíti a tagállamokat az alól, hogy a megállapított jogosultságoknak megfelelő saját forrásokat rendelkezésre bocsássák, ha ezeket vis maior
vagy más, „rajtuk kívül álló okok” (így az eredeti megfogalmazás) miatt vagy „más, nekik fel nem róható okokból” (a 2028/2004 rendelet szerinti szöveg) nem tudták beszedni.
(7)  –	A Bíróság C‑12/92. sz., Huygen és társai ügyben 1993. december 7‑én hozott ítéletének (EBHT 1993., I‑6381. o.) 30. pontja és a C‑263/97. sz., First City Trading és társai ügyben 1998. szeptember 29‑én hozott ítéletének (EBHT 1998., I‑5537. o.) 41. pontja.
(8)  –	A C‑102/92. sz., Ferriere Acciaierie Sarde kontra Bizottság ügyben 1993. március 5‑én hozott végzés (EBHT 1993., I‑801. o.) 20. pontja.
(9)  –	Állandó ítélkezési gyakorlat, lásd például a Bíróság C‑145/85. sz. Denkavit‑ügyben 1987. február 5‑én hozott ítéletének (EBHT 1987., 565. o.) 11. pontját; a C‑12/92. sz. Huygen‑ügyben 1993. december 7‑én hozott ítéletének (EBHT 1993., I‑6381. o.) 31. pontját; a C‑105/02. sz., Bizottsá g kontra Németország ügyben 2006. október 5‑én hozott ítéletének (EBHT 2006., I‑9659. o.) 89. pontját és a C‑377/03. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben ugyanezen a napon hozott ítéletének (EBHT 2006., I‑9733. o.) 95. pontját.
(10)  –	A C‑195/91. P. sz., Bayer kontra Bizottság ügyben 1994. december 15‑én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑5619. o.) 32. pontja, a C‑325/03. P. sz., Zuazaga Meabe kontra HABM ügyben 2005. január 18‑án hozott végzés (EBHT 2005., I‑403. o.) 25. pontja.
(11)  –	Lásd a Nemzetközi Jogi Bizottság által kidolgozott, a nemzetközi jogi értelemben vett jogellenes cselekményekért való állami felelőségről szóló tervezet 7. cikkét (Excess of authority or contravention of instructions): „The conduct of an organ of a State or of a person or entity empowered to exercise elements of the governmental authority shall be considered an act of the State under international law if the organ, person or entity acts in that capacity, even if it exceeds its authority or contravenes instructions.”
(12)  –	Az Emberi Jogok Európai Bírósága követte az Emberi Jogok Európai Bizottságát az ügyben (lásd az Írország kontra Egyesült Királyság [5310/71. sz. panasz] ügyben 1978. január 18‑án hozott ítélet [A. sorozat 25. szám] 159. §‑át), és 1999‑ben kifejezetten megerősítette az Emberi Jogok Európai Bizottságának akkori álláspontját (lásd a Wille kontra Liechtenstein [28396/95. sz. panasz] ügyben 1999. október 28‑án hozott ítélet [Ítéletek és Határozatok Tára 1999‑VII.] 46. §‑át).
(13)  –	Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a kötelezettségszegés fennállását a tagállamban az indokolással ellátott véleményben foglalt határidő lejártakor fennálló helyzet alapján kell megítélni; később bekövetkezett változásokat a Bíróság nem vehet figyelembe: ebben az értelemben lásd többek között a Bíróság C‑69/99. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 2000. december 7‑én hozott ítéletének (EBHT 2000., I‑10979. o.) 22. pontját, a 152/05. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2008. január 17‑én hozott ítéletének (EBHT 2008., I‑39. o.) 15. pontját és a C‑286/08. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 2009. szeptember 10‑én hozott ítéletének (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 45. pontját.
(14)  –	Lásd a C‑200/92. P. sz., ICI kontra Bizottság ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑4399. o.) 31.  és azt követő pontját, a C‑245/92. P sz., Chemie Linz kontra Bizottság ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑4643. o.) 32. pontját és a C‑150/94. sz., Egyesült Királyság kontra Tanács ügyben 1998. november 19‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑7235. o.) 36. pontját.
(15)  –	Lásd a 30/59. sz., De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg kontra Hohe Behörde ügyben 1961. február 23‑án hozott ítéletet (EBHT 1961., 1. o., 41. o.), amely ügyben a beavatkozó a fél kérelmeinek támogatására még olyan jogalapokat is felhozott, amelyek ellentétesek voltak a fél érveivel, és amelyeket utóbbi kifejezetten visszautasított, valamint a C‑501/00. sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben 2004. július 15‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑6717. o.) 131. és ezt követő pontjait.
(16)  –	A C‑313/90.sz., CIRFS és társai kontra Bizottság ügyben 1993. március 24‑én hozott ítélet (EBHT 1993., I‑1125. o.) 21. és ezt követő pontja, a C‑225/91. sz., Matra kontra Bizottság ügyben 1993. június 15‑én hozott ítélet (EBHT 1993., I‑3203. o.) 11. és azt követő pontja. Lásd még a C‑301/06. sz., Írország kontra Parlament és Tanács ügyben 2009. február 10‑én hozott ítélet (EBHT 2009., I‑593. o.) 57. pontját, amelyben a beavatkozó által felhozott új jogalapot nem tekintették az eljárás tárgyának, anélkül azonban, hogy a beavatakozás megengedhető mértékének kérdését vizsgálták volna.
(17)  –	Darmon főtanácsnok 233/85. sz., Bonino kontra Bizottság ügyben 1987. január 22‑én ismertetett indítványának (EBHT 1987., 739. o.) 7. pontja szerint.
(18)  –	Hasonlóan Slynn főtanácsnok 253/84. sz., GAEC de la Ségaude kontra Tanács és Bizottság ügyben 1986. szeptember 18‑án ismertetett indítványa (EBHT 1987., 123. o.), valamint Gulmann főtanácsnok C‑241/91. P. és C‑242/91. P. sz., RTE és ITP kontra Bizottság egyesített ügyekben 1994. június 1‑jén ismertetett indítványának (EBHT 1995, I‑743. o.) 23. pontja, amely indítvány német szövegében csak „új érvek” előterjesztése szerepelt, a francia és az eredeti dán szöveg viszont a „jogalap” kifejezést használja.
(19)  –	Lásd például a 212/80–217/80. sz., Meridionale Industria Salumi és társai, „Salumi II”‑ügynek is nevezett egyesített ügyekben 1981. november 12‑én hozott ítélet (EBHT 1981., 2735. o.) 9. pontját; a C‑121/91. és C‑122/91. sz., CT Control (Rotterdam) és JCT Benelux kontra Bizottság egyesített ügyekben 1993. július 6‑án hozott ítélet (EBHT 1993., I‑3873. o.) 22. pontját; a C‑61/98. sz. De Haan‑ügyben 1999. szeptember 7‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑5003. o.) 13. pontját; a C‑251/00. sz. Ilumitrónica‑ügyben 2002. november 14‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑10433. o.) 29. pontját és a C‑361/02. és C‑362/02. sz., Tsapalos és Diamantakis egyesített ügyekben 2004. július 1‑jén hozott ítélet (EBHT 2004., I‑6405. o.) 19. pontját.
(20)  –	A C‑34/92. sz. GruSa Fleisch ügyben 1993. július 15‑én hozott ítélet (EBHT 1993., I‑4147. o.) 22. pontját, a C‑74/00. P. és C‑75/00. P. sz., Falck és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. szeptember 24‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑7869. o.) 119. pontját és a 19. lábjegyzetben már hivatkozott „Salumi II”‑ügyben hozott ítélet 9. pontját.
(21)  –	Lásd ebben az értelemben a C‑378/03. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 2006. október 5‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑9805. o.) 44. pontját.
(22)  –	A C‑19/05. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 2007. október 18‑án hozott ítélet (EBHT 2007., I‑8597. o.) 32. pontja.
(23)  –	A 21. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Dánia ügyben hozott ítélet 33. és azt követő pontjai.
(24)  –	Vagy – ha a közigazgatási bíróság előtt panasszal vagy más jogorvoslattal éltek – az erre vonatkozó bírósági határozat meghozatalától, közlésétől vagy közzétételétől számítva.
(25)  –	Például bírósági vagy végleges közigazgatási határozat alapján, ahogy a 17. cikk (2) bekezdése említi.
(26)  –	Lásd a C‑19/05. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 2007. október 18‑án hozott ítélet (EBHT 2007., I‑8597. o) 36. pontját.