AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (egyesbíró)
2004. július 8.
T‑136/03. sz. ügy
Robert Charles Schochaert
kontra
az Európai Közösségek Tanácsa
„Tisztviselők – Kártérítési kereset – Az előléptetés megtagadása – Lelki zaklatás – Segítségnyújtási kötelezettség”
Teljes szöveg francia nyelven II - 0000
Tárgy: Azon vagyoni és nem vagyoni kár jóvátétele iránti kereset, amelyet a Tanács a felperes B1‑es besorolási fokozatba való előléptetésének
ismételt megtagadásával és állítólagos lelki zaklatásával okozott.
Határozat: Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja. A felek maguk viselik saját költségeiket.
Összefoglaló
1.     Tisztviselők ─ Kereset ─ Kártérítési kereset ─ A megsemmisítés iránti keresethez képesti önállóság ─ Korlátok
(Személyzeti szabályzat, 90. és 91. cikk)
2.     Tisztviselők ─ Kereset ─ Kártérítési kereset ─ A megtámadott jogellenes aktus megsemmisítése ─ Nem vagyoni kár megfelelő jóvátétele
(Személyzeti szabályzat, 91. cikk)
3.     Tisztviselők ─ Az adminisztráció segítségnyújtási kötelezettsége ─ Terjedelem
(Személyzeti szabályzat, 24. cikk)
1.     Mivel a személyzeti szabályzat 90. és 91. cikke sem a közigazgatási, sem a peres eljárás tekintetében nem tesz semmiféle megkülönböztetést
a megsemmisítés iránti kereset és a kártérítési kereset között, az érintett az egyes jogorvoslati utak önállósága folytán
jogosult vagy az egyiket, vagy a másikat, avagy a kettőt együttesen választani, feltéve, hogy a panasz elutasításától számított
három hónapos határidőn belül fordul az Elsőfokú Bírósághoz.
A jogorvoslati utak önállóságának elve alóli kivételt jelent az az eset, amikor a kártérítési kereset szorosan összefügg a
megsemmisítés iránti keresettel. Jóllehet valamely fél anélkül nyújthat be felelősség megállapítása iránti keresetet, hogy
kérnie kellene a neki kárt okozó jogellenes aktus megsemmisítését, ezen az úton azonban nem kerülheti meg az ugyanezen jogellenesség
megállapítása és az ugyanezen anyagi követelések iránti kérelem elfogadhatatlanságát.
Ebből következően nem önálló az a kártérítési kereset, amely kizárólag olyan vagyoni kár jóvátételére irányul, mint az azon
pótlólagos jövedelem elvesztése, amelyet az érintett előléptetése esetében kapott volna, és amelyet nem szenvedett volna el,
ha egyébként a megszabott határidőben benyújtott megsemmisítés iránti keresetének helyt adtak volna. Így az az érintett, aki
a megsemmisítés iránti kereset megszabott határidőben történő benyújtásával elmulasztotta megtámadni a neki sérelmet okozó
aktust, e mulasztás palástolása végett kártérítési kérelemmel nem biztosíthat magának újabb határidőt.
(lásd a 24?26. pontot)
Hivatkozás: a Bíróság 59/65. sz., Schreckenberg kontra Bizottság EGKA ügyben 1966. december 15-én hozott ítélete (EBHT 1966.,
785. és 797. o.); a Bíróság 4/67. sz., Collignon kontra Bizottság ügyben 1967. december 12-én hozott ítélete (EBHT 1967.,
469. és 480. o.); a Bíróság 9/75. sz., Meyer-Burckhardt kontra Bizottság ügyben 1975. október 22-én hozott ítéletének (EBHT 1975.,
1171. o.) 10. és 11. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑27/90. sz., Latham kontra Bizottság ügyben 1991. január 24-én hozott ítéletének
(EBHT 1991., II‑35. o.) 36. és 37. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑156/89. sz., Valverde Mordh kontra Bíróság ügyben 1991. június
27-én hozott ítéletének (EBHT 1991., II‑407. o.) 144. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑20/92. sz., Moat kontra Bizottság ügyben
1993. július 13-én hozott ítéletének (EBHT 1993., II‑799. o.) 46. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑59/96. sz., Burban kontra
Parlament ügyben 1997. május 28-én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1997., I‑A‑109. és II‑331. o.) 25., 26. és 27. pontja; az Elsőfokú
Bíróság T‑101/98. és T‑200/98. sz., Stodtmeister kontra Tanács egyesített ügyekben 2000. szeptember 19-én hozott ítéletének
(EBHT‑KSZ 2000., I‑A‑177. és II‑807. o.) 38. pontja.
2.     A megtámadott határozat megsemmisítése önmagában megfelelő és főszabályként – azaz az említett aktusban szereplő, a felperes
képességeire vonatkozó kifejezetten negatív, a felperesre nézve sértő bármiféle vélemény hiányában – elégséges jóvátételét
jelenti minden olyan nem vagyoni kárnak, amelyet a felperes a megtámadott aktus folytán elszenvedhetett.
(lásd a 34. pontot)
Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T‑60/94. sz., Pierrat kontra Bíróság ügyben 1995. január 26-én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1995.,
I‑A‑23. és II‑77. o.) 62. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑328/01. sz., Robinson kontra Parlament ügyben 2004. január 21-én hozott
ítéletének (az EBHT-ban még nem tették közzé) 79. pontja
3.     A személyzeti szabályzat 24. cikke szerint őt terhelő segítségnyújtási kötelezettség alapján a szolgálat rendjével és nyugalmával
összeegyeztethetetlen esemény bekövetkeztekor a tényállás megállapítása és az ok ismeretében a megfelelő következtetések levonása
végett az adminisztráció köteles a szükséges vehemenciával fellépni és az ügy körülményei által indokolt gyorsasággal és gondossággal
válaszolni. Ennek érdekében elégséges, hogy az intézményétől védelmet igénylő tisztviselő bizonyítékkezdeményt hozzon azon
támadások valóságosságára vonatkozóan, amelyek célpontjának tekinti magát. Ilyen elemek megléte esetén a szóban forgó intézményre
tartozik a megfelelő intézkedések meghozatala, így különösen a panasz alapjául szolgáló tényeknek a panaszossal folytatott
együttműködésben történő megállapítására irányuló vizsgálat megindítása.
(lásd a 49. pontot)
Hivatkozás: a Bíróság 224/87. sz., Koutchoumoff kontra Bizottság ügyben 1989. január 26-én hozott ítéletének (EBHT 1989.,
99. o.) 15. és 16. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑5/92. sz., Tallarico kontra Parlament ügyben 1993. április 21-én hozott ítéletének
(EBHT 1993., II‑477. o.) 31. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑136/98. sz., Campogrande kontra Bizottság ügyben 2000. december
5-én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2000., I‑A‑267. és II‑1225. o.) 42. pontja.