62008CC0115
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
M. POIARES MADURO
prezentate la 22 aprilie 2009 (
1
)
Cauza C-115/08
Land Oberösterreich
împotriva
ČEZ as
„Acțiune prin care se urmărește încetarea unei poluări sau a unor riscuri de poluare a unui bun imobil de către o centrală nucleară situată pe teritoriul unui alt stat membru — Obligație de a tolera poluarea și riscurile de poluare ocazionate de instalații autorizate de o autoritate administrativă națională — Neluarea în considerare a autorizațiilor emise în alte state membre — Egalitate de tratament — Principiul nediscriminării pe motiv de cetățenie sau naționalitate în domeniul de aplicare al Tratatului CEEA”
I — Istoric
1.
Se poate considera că prezenta cauză ridică problema externalităților reciproce. Pe de o parte, Austria și, în special, Landul Oberösterreich se consideră a fi victimele unei externalități exercitate asupra lor de ČEZ și de autoritățile cehe prin construirea unei centrale nucleare în apropierea graniței cu Austria fără a ține seama de riscurile prezentate pentru cei care trăiesc de cealaltă parte a graniței. Pe de altă parte, ČEZ și Republica Cehă susțin că interpretarea legislației austriece dată de Curtea Supremă austriacă este cea care exercită asupra lor o externalitate prin faptul că le solicită închiderea centralei nucleare cehe doar pentru a proteja interesele cetățenilor austrieci, fără a ține seama de situația din Republica Cehă. Dreptul UE (sub forma prevederilor din Tratatul CE și din Tratatul CEEA) devine un element al acestui litigiu, deoarece este, în fapt, invocat de fiecare dintre părți pentru a asigura caracterul executoriu al deciziei sale cu privire la cealaltă parte. Însă, în mod ideal, soluția care urmează a fi pronunțată ar trebui să conducă la includerea în decizia fiecărei părți a intereselor celeilalte, întrucât tocmai faptul că acest lucru nu se realizează se află la originea litigiului. Din păcate, în absența unei reglementări depline a unui asemenea aspect prin Tratatul CE și prin Tratatul CEEA, Curtea poate aprecia că măsura în care poate furniza o soluție pe deplin satisfăcătoare în acest caz este limitată. Prin urmare, interpretarea pe care o propunem pentru reglementările aplicabile este ghidată de scopul de a atrage, pe cât posibil, atenția autorităților naționale cu privire la impactul deciziilor lor asupra intereselor altor state membre și asupra cetățenilor acestora din moment ce se poate spune că acest obiectiv stă la baza proiectului integrării europene și este înscris în reglementările acestuia.
2.
În cauza de față, Curtea a fost sesizată, pentru a doua oară, cu întrebări care i-au fost adresate în temeiul articolului 234 CE în contextul litigiului dintre provincia Oberösterreich (denumită în continuare „reclamanta”) și centrala nucleară ČEZ din Temelín din Republica Cehă (denumită în continuare „pârâta”). Reclamanta deține o proprietate pe care a înființat o școală agricolă pe teritoriul austriac, situată la aproximativ 60 km de complexul deținut de pârâtă. Centrala de la Temelín a fost autorizată de guvernul ceh în 1985 și funcționează la capacitate maximă din 2003, după o perioadă de funcționare experimentală care a început în anul 2000.
3.
Centrala de la Temelín a făcut obiectul unor negocieri între Austria și Republica Cehă, care au avut drept rezultat o declarație, anexată la Tratatul de aderare a Republicii Cehe la Uniunea Europeană, în care ambele state au declarat că vor îndeplini o serie de obligații bilaterale, printre care se numără măsurile de siguranță, monitorizarea drepturilor la libera circulație și dezvoltarea de parteneriate în domeniul energiei, stabilite în documentul cunoscut sub numele de „Concluziile procesului Melk și continuarea acestuia” adoptat în noiembrie 2001.
4.
Cu toate acestea, în 2001, reclamanta și alți deținători de proprietăți private au sesizat Landesgericht Linz (denumită în continuare „instanța de trimitere”) în temeiul articolului 364 alineatul 2 din Codul civil austriac (Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch, denumit în continuare „ABGB”) urmărind obligarea pârâtei la încetarea poluării cauzate proprietății reclamanților prin pretinsele emisii radioactive de la centrala lor din Temelín.
5.
Instanța de trimitere afirmă că articolul 364 alineatul 2 din ABGB permite deținătorilor de proprietăți să solicite deținătorilor proprietăților învecinate, inclusiv ai proprietăților aflate într-un alt stat, să se asigure că utilizarea unei asemenea proprietăți învecinate nu are un impact care să depășească nivelurile normale locale și nu împiedică utilizarea terenului în condiții specifice zonei. În plus, în cazul unei amenințări imediate și concrete de poluare susceptibile să genereze daune ireversibile, poate fi obținută o somație preventivă pentru a interzice utilizarea terenului care prezintă o astfel de amenințare. Cu toate acestea, în cazul în care poluarea respectivă este cauzată de o „instalație autorizată de o autoritate administrativă”, dreptul de a solicita emiterea unei somații este înlocuit cu dreptul de a solicita despăgubiri.
6.
Conform informațiilor furnizate de instanța de trimitere, Oberster Gerichtshof (Curtea Supremă austriacă, denumită în continuare „OGH”) a hotărât că sintagma „instalație autorizată de o autoritate administrativă”, definită în articolul 364a din ABGB, nu cuprinde instalațiile autorizate de o autoritate străină, în temeiul faptului că articolul relevant se bazează „în mod exclusiv pe luarea în considerare a diferitelor interese naționale” și că nu există niciun motiv pentru care legislația austriacă ar trebui să restricționeze dreptul de proprietate al proprietarilor austrieci de terenuri „doar pentru a proteja o economie străină și interesele publice dintr-o altă țară”.
7.
Printr-o serie de întrebări foarte lungi, Landesgericht Linz dorește să afle punctul de vedere al Curții cu privire la compatibilitatea acestei interpretări a articolului 364a cu dreptul comunitar, în special cu articolele 43 CE, 28 CE, 12 CE și 10 CE. Propunem să începem prin a analiza elementele întemeiate pe articolul 43 CE care, în opinia noastră, pot ajuta instanța să se pronunțe cu privire la elementele cele mai importante din această cauză.
II — Articolul 43 CE și legislația internă cu impact transfrontalier
8.
Până acum, jurisprudența privind libertatea de stabilire s-a concentrat pe măsurile impuse de un stat membru care restrâng libertatea persoanelor fizice sau a întreprinderilor de a se stabili pe teritoriul acelui stat membru în scopul desfășurării unei activități economice sau care restrâng posibilitatea persoanelor fizice sau a întreprinderilor de a părăsi acel stat membru pentru a se stabili în alt stat membru. Același lucru se întâmplă cu privire la alte dispoziții privind libertatea de circulație. Eliminarea restricțiilor de intrare în și de ieșire dintr-un stat membru reprezintă obiectivul dispozițiilor privind libertatea de circulație. În cazul de față, Curtea se confruntă cu o situație destul de diferită în care se susține că măsurile interne impuse de un stat (în cazul de față, Austria) au impact asupra dreptului de stabilire într-un alt stat membru (în cazul de față, Republica Cehă) care dorește să își vândă produsele unor clienți din alte state membre decât cel care este sursa măsurilor în cauză. Prin urmare, Curtea trebuie să hotărască dacă posibilul impact extrateritorial al legislației interne austriece poate, în principiu, să constituie o restricționare a dreptului la libertatea de stabilire într-un alt stat membru, și anume Republica Cehă.
9.
În opinia noastră, răspunsul la această întrebare trebuie să fie pozitiv. Deși este adevărat că jurisprudența cu privire la libertatea de stabilire s-a concentrat în mare parte pe efectele măsurilor adoptate de statele membre asupra posibilității unui resortisant al unui alt stat membru de a se stabili pe teritoriul acelui stat membru, evoluția dreptului comunitar în ceea ce privește caracterul executoriu al hotărârilor naționale în alte state membre, precum Regulamentul nr. 44/2001 (
2
), semnifică faptul că hotărârile instanțelor naționale cu privire la elemente de drept național cu impact transfrontalier vor putea avea din ce în ce mai mult efecte asupra dreptului de stabilire în alt stat membru, chiar și cu privire la resortisanții acelui stat membru sau ai altor state membre. De exemplu, referitor la legislația privind poluarea, dreptul comunitar va facilita aplicarea de către instanțele din statul B a hotărârilor instanțelor din statul A cu privire la poluarea suferită de statul A, dar provenind din statul B. Astfel, prin creșterea posibilității ca întreprinderile localizate în statul B să facă obiectul unor cereri de despăgubiri sau de emitere a unor somații în temeiul legislației statului A, impactul transfrontalier al deciziilor organelor judiciare din statul A cu privire la domenii precum poluarea poate avea ca efect îngrădirea sau diminuarea atractivității exercitării de către resortisanții statului C a dreptului lor de stabilire în statul B. Acest impact poate afecta negativ în special situațiile transfrontaliere în care întreprinderi stabilite în statul A, dar nu cele stabilite în statul B, pot beneficia de excepții care diminuează expunerea lor din acest punct de vedere.
10.
În lumina celor de mai sus, nu susținem punctul de vedere al Comisiei, al Landului Oberösterreich și al guvernelor austriac și polonez, care limitează aplicarea prevederilor privind libera circulație la situații în care o măsură a unui stat poate limita libera circulație între acel stat și alt stat membru. Considerăm că normele privind libera circulație au ca obiectiv eliminarea oricărei restricții impuse de un stat membru cu privire la activitatea economică dintr-un sau cu un alt stat membru. Este necesar un element transfrontalier, dar acesta nu trebuie să implice o împiedicare reală a liberei circulații din sau către statul care impune măsura. Este suficient faptul că aplicarea extrateritorială a acelei măsuri de stat poate afecta activitatea economică într-un alt stat membru sau între alte state membre. Ceea ce este relevant este ca impactul transfrontalier al măsurii adoptate de un stat membru să poată afecta utilizarea avantajelor pieței interne de către operatorii economici stabiliți în alte state membre. În cazul în care textul prevederilor privind libera circulație nu pare să includă în mod clar o situație precum cea din cauza de față, aceasta se datorează pur și simplu faptului că astfel de circumstanțe nu au putut fi prevăzute la momentul elaborării acestor prevederi. Într-adevăr, faptul că o normă austriacă și decizia judecătorească prin care aceasta este aplicată pot avea un astfel de efect restrictiv asupra activității economice a unui alt stat membru se datorează evoluției dreptului comunitar care impune acum recunoașterea anumitor decizii judecătorești (și a prevederilor naționale pe care acestea le aplică) în alte state membre. Astfel, ar fi de neacceptat ca un stat membru să poată folosi reglementările comunitare pentru a pune în aplicare într-un alt stat membru o măsură ce restricționează activitatea economică în acel stat, în timp ce, concomitent, ar solicita exceptarea de la reglementările comunitare în ceea ce privește controlul unei astfel de măsuri.
11.
Comisia, în mod sigur conștientă de această problemă, ajunge la concluzia mai degrabă paradoxală că, în timp ce situația de față nu intră în sfera de aplicare a niciuneia dintre prevederile referitoare la libera circulație, aceasta intră în sfera de aplicare a dreptului comunitar datorită efectelor măsurii naționale asupra comerțului intra-comunitar cu bunuri și servicii. Comisia invocă în susținerea acestui punct de vedere mai multe hotărâri ale Curții. Totuși, aceste hotărâri se referă numai la situații în care drepturile în cauză au efecte asupra comerțului intra-comunitar cu bunuri și servicii, fără a fi nevoie de stabilirea unei legături între acestea și anumite prevederi specifice ale reglementărilor referitoare la libera circulație (
3
). Prin urmare, ideea e că măsurile examinate în acele cauze intrau în sfera de aplicare a dreptului comunitar pentru că puteau afecta toate dispozițiile privind libera circulație, și nu că respectivele măsuri intrau în această sferă de aplicare chiar dacă nu făceau obiectul niciunei dispoziții referitoare la libera circulație. O interpretare precum cea propusă de Comisie nu poate constitui decât o sursă suplimentară de confuzie și nesiguranță juridică. Aceasta ar conduce la a se considera că, în cazurile în care impactul restrictiv asupra unei norme individuale privind libera circulație ar putea să nu fie suficient pentru a determina aplicarea ei, acesta poate fi suficient pentru a determina aplicarea generală a dreptului comunitar, implicând astfel atât restrângerea sferei de aplicare a drepturilor la libera circulație, cât și o extindere simultană a domeniului de aplicare al dreptului comunitar, fără a avea criterii clare în acest sens. În schimb, pentru a ține pasul cu evoluția dreptului comunitar, este necesară o interpretare a dispozițiilor privind libera circulație care să acopere orice măsuri naționale referitoare la situații cu caracter transfrontalier care sunt mai puțin favorabile decât situațiile cu caracter strict național care au un impact asupra activității economice din alt stat membru.
12.
Astfel cum am afirmat în concluziile pe care le-am formulat în cauzele Alfa Vita Vassilopoulos și Carrefour-Marinopoulos (
4
) și Marks & Spencer (
5
), pentru a respecta drepturile privind libera circulație, inclusiv drepturile protejate prin articolele 28 CE și 43 CE, Curtea trebuie să asigure că „statele nu adoptă măsuri care, în realitate, conduc la un tratament mai puțin favorabil pentru situațiile transfrontaliere decât pentru situațiile pur naționale” (
6
). Un refuz al instanțelor austriece de a ține seama de autorizațiile administrative eliberate de autoritățile din alte state membre, în scopul limitării aplicabilității anumitor tipuri de acțiuni prevăzute de legislația privind poluarea, în situații în care autorizații similare eliberate de autoritățile austriece sunt recunoscute, va expune întreprinderi precum ČEZ, care au decis să se stabilească în state membre care au o graniță comună cu Austria, la un risc mai mare de a face obiectul unei somații prin care să se impună încetarea poluării decât cel la care sunt expuse întreprinderile austriece care operează pe piața austriacă. În consecință, interpretarea dată articolului 364a din ABGB de Curtea Supremă austriacă, astfel cum este descrisă de instanța de trimitere, are ca efect tratarea situațiilor transfrontaliere într-un mod mai puțin favorabil decât în cazul situațiilor pur naționale și, prin urmare, conduce la o împiedicare a exercitării dreptului de stabilire care necesită o justificare adecvată. În plus, având în vedere probabilitatea ca instalațiile nucleare precum cea care face obiectul acestei cauze să dorească să vândă electricitatea pe care o produc unor clienți din alte state membre, riscul mai mare cu care se confruntă o instalație non-austriacă, de a face obiectul unei somații prin care să se impună încetarea poluării, va implica și o potențială restrângere a drepturilor protejate de articolul 28 CE.
13.
Ar trebui de asemenea observat că legislația CEEA a stabilit reguli și standarde cu privire la construirea și la funcționarea instalațiilor nucleare și că centrala de la Temelín le respectă în totalitate. Comisia a încercat de asemenea să soluționeze problema de față bazându-se pe aceste reguli pentru a stabili aplicarea dreptului comunitar. Cu toate acestea, prevederile CEEA au drept scop doar reglementarea condițiilor în care ar trebui autorizată funcționarea unei centrale nucleare, și nu soluționarea posibilelor conflicte de drept civil dintre proprietarii unor asemenea instalații și cei care pot fi afectați de funcționarea acestora. Astfel cum a observat chiar Comisia în cursul ședinței, existența reglementărilor CEEA prin care sunt determinate condițiile ce trebuie îndeplinite de instalațiile nucleare nu implică, în sine, faptul că orice reglementări naționale care pot avea un efect asupra funcționării unei centrale nucleare sunt în mod necesar contrare dreptului comunitar. Faptul că o anume instalație respectă standardele prevăzute de autoritățile guvernamentale nu presupune că o asemenea instalație nu va putea face obiectul unor acțiuni referitoare la impactul pe care activitățile sale îl pot avea asupra drepturilor civile ale altora. Acest principiu este întâlnit în multe alte domenii ale dreptului. De exemplu, un restaurant ce respectă reglementările privind planificarea și igiena nu este exceptat, din acest motiv, de la acțiunile introduse de clienți care susțin că au suferit o toxiinfecție alimentară în urma consumării de produse servite în acel restaurant sau de vecinii deranjați de mirosurile degajate de bucătărie. Prin urmare, astfel cum este indicat în continuare, deși respectarea de către centrala nucleară de la Temelín a reglementărilor CEEA poate fi relevantă în alte scopuri în prezenta cauză, aceasta nu este suficientă în sine pentru a exclude aplicarea drepturilor civile ale celorlalți.
14.
Prin urmare, în pofida efectului său potențial restrictiv în legătură cu drepturile prevăzute la articolul 43 CE, nerecunoașterea de către instanțele austriece a faptului că autorizațiile administrative eliberate de autoritățile cehe asigură imunitatea față de somațiile emise în acțiunile referitoare la poluare nu este în mod necesar exclusă de dreptul comunitar. Cu toate acestea, o instanță austriacă, în cursul aplicării reglementărilor naționale referitoare la emiterea somațiilor în cazul acțiunilor privind poluarea și care prezintă elemente cu caracter transfrontalier, trebuie să asigure că un astfel de refuz nu este discriminatoriu în sine și că este justificat fie de unul dintre motivele de interes public prevăzute de articolul 30 CE, fie de una dintre cerințele imperative stabilite de jurisprudența Curții (
7
).
15.
În conformitate cu aceste standarde, instanțele austriece nu pot pur și simplu refuza să acorde tuturor autorizațiilor administrative care nu sunt austriece efecte similare celor recunoscute autorizațiilor administrative austriece. Acesta este în special cazul atunci când legislația austriacă stabilește că autorizațiile eliberate de autoritățile austriece asigură imunitatea față de somațiile emise în acțiunile referitoare la poluare. O astfel de abordare nu va acorda nicio importanță unei autorizații administrative cehe, chiar în circumstanțe în care o astfel de autorizație a fost eliberată în conformitate cu standarde strict identice cu cele aplicate în Austria. O astfel de politică nediferențiată încalcă regula potrivit căreia metodele adoptate de un stat membru pentru a restricționa drepturile protejate de articolul 43 CE nu trebuie să fie discriminatorii sau să depășească ceea ce este necesar pentru a atinge obiectivul urmărit (
8
). Astfel, poate fi pusă întrebarea dacă se poate afirma că o astfel de abordare are într-adevăr ca obiectiv protecția sănătății publice sau prevenirea poluării, având în vedere că, astfel cum s-a arătat mai sus, nu va recunoaște autorizațiile care protejează aceste obiective în aceeași măsură ca autorizațiile austriece.
16.
În procesul de evaluare comparativă, pe de o parte, a îndeplinirii obiectivelor de ordine publică, precum protecția sănătății publice și a dreptului de proprietate, și, pe de altă parte, a restrângerii drepturilor protejate de articolul 43 CE și de alte dispoziții privind libera circulație pe care ar determina-o refuzul de recunoaștere a autorizației cehe, instanța austriacă trebuie să țină seama de faptul că dreptul comunitar autorizează în mod specific dezvoltarea de instalații nucleare și a industriei nucleare în general (
9
). De asemenea, trebuie să acorde importanță faptului că autorizația eliberată de autoritățile cehe pentru centrala de la Temelín a fost acordată în conformitate cu standardele prevăzute de dreptul comunitar relevant.
17.
În plus, deși instanțele austriece au dreptul, în cursul evaluării posibilității de recunoaștere a unei autorizații administrative străine, să verifice dacă s-a ținut seama în mod corespunzător de interesele resortisanților austrieci atunci când autorizația respectivă a fost acordată, acestea trebuie totodată să acorde importanța cuvenită faptului că interesele menționate ar fi putut de asemenea să fie luate în considerare ca parte a procedurilor de respectare a reglementărilor adoptate de Uniunea Europeană cu privire la siguranța nucleară. Landesgericht Linz trebuie să țină seama în special de faptul că inspecțiile desfășurate de Comisie cu privire la centrala de la Temelín au inclus analizarea impactului centralei asupra populațiilor altor statelor membre decât Republica Cehă (
10
).
18.
În cele din urmă, la evaluarea comparativă a intereselor în raport cu posibilitatea emiterii unei somații cu privire la poluarea suferită de proprietarii austrieci din cauza centralei de la Temelín, instanțele austriece trebuie să țină seama de avantajele de care se bucură Republica Cehă ca urmare a existenței acestei centrale și nu își pot întemeia decizia doar pe interese interne. Astfel cum am afirmat în concluziile noastre cu ocazia ultimei prezentări a litigiului dintre aceste părți în fața Curții:
„[I]nstanțele naționale care, în conformitate cu prevederile Convenției [de la Bruxelles], sunt competente să se pronunțe în situații cu caracter transnațional au obligații specifice care rezultă din natura transnațională a cauzei […].
Astfel de obligații derivă, înainte de toate, din existența unor limitări privind recunoașterea deciziilor care nu respectă ordinea publică a sistemelor juridice în care se solicită recunoașterea. În măsura în care o hotărâre se referă la o situație de natură transnațională, precum o situație referitoare la poluarea transfrontalieră, decizia nu va fi lipsită de efecte în alte state și acesta este sensul în care poate interveni recunoașterea hotărârii peste hotare. Instanțele din statul contractant competente să judece cazul trebuie, prin urmare, să respecte obligațiile izvorâte din considerarea a ceea ce ar putea fi o hotărâre contrară deciziilor străine privind ordinea publică” (
11
).
19.
În realitate, faptul că o instanță națională nu a acționat astfel poate afecta forța executorie a hotărârii sale în temeiul Regulamentului nr. 44/2001. Instanța națională nu a consultat Curtea cu privire la aplicabilitatea acestui regulament în cauza de față. Cu toate acestea, prezentul litigiu se referă nu numai la limitarea dreptului la libera circulație, ci și la recunoașterea hotărârilor în temeiul Regulamentului nr. 44/2001. Din acest punct de vedere, ar trebui observat că interpretarea articolului 364a din ABGB de către OGH, astfel cum se arată în întrebările adresate de Landesgericht Linz, implică adoptarea unei abordări total izolate și cu caracter strict intern în ceea ce privește un element cu efecte transnaționale. O astfel de situație în care nu se ține seama de interesele și de deciziile privind ordinea publică ale altor state membre care pot fi afectate de decizia instanței austriece nu numai că nu respectă obligațiile care revin Austriei în temeiul articolului 43 CE, dar, astfel cum am atras deja atenția în concluziile pe care le-am formulat anterior, riscă să provoace un refuz din partea instanțelor cehe de a recunoaște o hotărâre austriacă în această materie în temeiul articolului 34 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001, care prevede că „[o] hotărâre nu este recunoscută dacă recunoașterea este vădit contrară ordinii publice a statului membru solicitat”.
III — Diferende privind interpretarea articolului 364a din ABGB
20.
Guvernul austriac contestă rezumatul interpretării articolului 364a din ABGB date de Curtea Supremă austriacă, astfel cum a fost prezentat de Landesgericht Linz. Acesta susține că o interpretare adecvată a jurisprudenței Curții Supreme asigură luarea în considerare într-o mai mare măsură a autorizațiilor administrative eliberate de autoritățile statelor membre, altele decât Austria. Deși Curtea poate evalua condițiile în care a fost sesizată cu o întrebare preliminară pentru a stabili dacă este competentă sau pentru a putea să se pronunțe (
12
), ea nu are competența pentru a se pronunța asupra unor probleme de drept intern. Curtea are doar competența de a evalua compatibilitatea acestui drept intern cu dreptul comunitar, și nu să evalueze validitatea unor interpretări diferite ale dreptului intern. Curtea a subliniat în mod repetat natura cooperativă a procedurii întrebărilor preliminare (
13
) și autonomia instanțelor naționale în ceea ce privește problemele de drept intern (
14
). Prin urmare, revine Curții obligația de a răspunde la întrebările care îi sunt adresate de instanțele naționale, și nu de a încerca să respingă interpretarea prevederilor legislației interne oferită de instanța națională în cauză. În cazul în care Landesgericht Linz a interpretat greșit jurisprudența relevantă a instanțelor austriece, această eroare va fi îndreptată prin intermediul mecanismelor de apel prevăzute de sistemul juridic austriac, și nu de către Curte.
IV — Probleme cu privire la articolele 10 CE, 12 CE și 28 CE
21.
În lumina celor prezentate mai sus, nu este necesară examinarea detaliată a problemelor ridicate cu privire la articolele 10 CE, 12 CE și 28 CE. Prezenta cauză implică evaluarea impactului legilor interne austriece asupra activităților economice ale unei centrale nucleare situate într-un alt stat membru. Efectul unor asemenea legi de diminuare a atractivității exercitării de către această centrală a drepturilor prevăzute de articolul 43 CE și posibila justificare a unor astfel de restricții adoptate de autoritățile austriece ridică probleme care, în esență, sunt aceleași cu cele ridicate în temeiul articolului 28 CE. Prin urmare, nu este necesară analizarea extinsă separată a articolului 28 CE pentru a se răspunde la întrebările adresate de instanța de trimitere.
22.
Articolele 10 CE și 12 CE nu sunt prevederi independente și sunt aplicabile doar în cadrul aplicării altui articol din tratat. Concluzia că interpretarea articolului 364a din ABGB de OGH, astfel cum a fost descrisă de instanța de trimitere, ar conduce la o încălcare a articolului 43 CE face ca analizarea separată a problemelor ridicate în temeiul articolelor 10 CE și 12 CE să fie superfluă. Rezultatul analizei noastre poate fi destul de asemănător cu cel care ar rezulta în cazul în care ar trebui să urmăm sugestia Comisiei și să considerăm că legislația austriacă relevantă intră în domeniul de aplicare al Tratatului CE, dar nu intră sub incidența articolului 28 CE și nici a articolului 43 CE. Cu toate acestea, din motivele prezentate mai sus, considerăm că abordarea Comisiei nu este binevenită.
23.
Cerințele pe care abordarea noastră le plasează în sarcina instanțelor austriece reflectă toate faptul că, în contextul interacțiunii și interdependenței crescânde dintre sistemele juridice ale statelor membre, care au fost create de procesul de integrare, autoritățile naționale vor fi nevoite din ce în ce mai mult să adopte decizii care vor avea impact dincolo de granițele propriului stat. Astfel cum am observat mai sus, fiecare parte din prezenta cauză a urmărit să invoce faptul că autoritățile dintr-un stat membru nu au ținut seama de interesele cetățenilor propriului stat pentru a justifica acțiuni individuale ale autorităților din propriul stat. Acest element subliniază în sine faptul că procesul de integrare juridică și politică a însemnat extinderea sferei de aplicare și a impactului deciziilor naționale față de perioadele anterioare. Aceasta semnifică totodată că dreptul comunitar extinde și sfera de competență a autorităților naționale, precum și instrumentele disponibile pentru protejarea intereselor propriilor cetățeni. Rezultatul acestor apropieri și puteri sporite este o responsabilitate sporită. O astfel de responsabilitate impune ca autoritățile naționale să țină seama de ansamblul celor care vor fi afectați de deciziile lor. Instituțiile comunitare trebuie să asigure că dreptul comunitar nu devine un mijloc prin care instituțiile unui stat membru încearcă să își impună voința față de alte state membre sau să ignore drepturile și interesele celor afectați de deciziile lor în alte state membre. Acest fapt ar fi contrar chiar scopului procesului de integrare europeană. În mod ideal, acest lucru ar trebui să fie avut în vedere de toate părțile din prezentul litigiu.
V — Concluzie
24.
În lumina acestor considerații, apreciem că ar fi suficient dacă, la întrebările adresate de Landesgericht Linz, Curtea ar da următorul răspuns:
„O reglementare națională care împiedică o instanță națională însărcinată cu pronunțarea unei hotărâri cu privire la o posibilă poluare generată de o întreprindere situată în alt stat să aibă în vedere o autorizație administrativă existentă acordată unei asemenea întreprinderi de autoritățile statului în care întreprinderea este situată, într-o situație în care instanța națională ar ține seama de o autorizație echivalentă emisă de autoritățile naționale, constituie o restrângere nejustificată a drepturilor garantate de articolul 43 CE.
Recunoașterea autorizațiilor administrative eliberate de alte state membre poate fi refuzată în cazul în care un astfel de refuz nu este discriminatoriu în sine și este justificat corespunzător de motive de ordine publică, securitate publică sau sănătate publică și cu condiția acordării atenției cuvenite conformării cu normele comunitare relevante și cu interesele tuturor părților afectate.
În lumina concluziei referitoare la articolul 43 CE, nu este necesară evaluarea compatibilității legislației naționale relevante cu articolele 10 CE, 12 CE și 28 CE.”
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).
(
3
)	Hotărârea din 20 octombrie 1993, Phil Collins și alții (C-92/92 și C-326/92, Rec., p. I-5145, punctul 27), Hotărârea din, Ricordi (C-360/00, Rec., p. I-5089, punctul 24), Hotărârea din, Tod’s și Tod’s France (C-28/04, Rec., p. I-5781, punctul 18), Hotărârea din, Data Delecta și Forsberg (C-43/95, Rec., p. I-4661, punctul 15), Hotărârea din, Hayes (C-323/95, Rec., p. I-1711, punctul 17), și Hotărârea din, Saldanha și MTS (C-122/96, Rec., p. I-5325, punctul 20).
(
4
)	Hotărârea din 14 septembrie 2006 (C-158/04 și C-159/04, Rec., p. I-8135).
(
5
)	Hotărârea din 13 decembrie 2005 (C-446/03, Rec., p. I-10837).
(
6
)	A se vedea concluziile prezentate în cauzele Alfa Vita Vassilopoulos și Carrefour-Marinopoulos, punctul 41, și Marks & Spencer, punctele 37-40.
(
7
)	A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 30 noiembrie 1995, Gebhard (C-55/94, Rec., p. I-4165, punctul 37), și Hotărârea din, Haim (C-424/97, Rec., p. I-5123, punctul 57).
(
8
)	Ibidem.
(
9
)	A se vedea articolele 1 EA și 2 EA.
(
10
)	A se vedea avizul Comisiei din 24 noiembrie 2005 privind proiectul de eliminare a deșeurilor radioactive rezultate în urma modificărilor de pe amplasamentul centralei nucleare de la Temelín situată în Republica Cehă, în conformitate cu articolul 37 din Tratatul Euratom (2005/C 293/08) (JO 2005, C 293, p. 40).
(
11
)	A se vedea concluziile prezentate în cauza ČEZ, Hotărârea din 18 mai 2006, C-343/04, Rec., p. I-4557, punctele 93 și 94.
(
12
)	Hotărârea din 1 decembrie 1965, Schwarze (16/65, Rec., p. 1081).
(
13
)	Hotărârea din 16 iulie 1992, Lourenço Dias (C-343/90, Rec., p. I-4673, punctul 17).
(
14
)	Hotărârea din 15 iulie 1964, Costa (6/64, Rec., p. 1141).