62016TJ0573_RES
Cauza T‑573/16
PT
împotriva
Băncii Europene de Investiții
Hotărârea Tribunalului (Camera a patra) din 3 iulie 2019
„Funcție publică – Personalul BEI – Organizarea serviciilor – Dispensă temporară – Acces la poșta electronică și la conexiunile informatice – Procedură precontencioasă – Admisibilitate – Securitate juridică – Dreptul de a fi ascultat – Prezumția de nevinovăție – Raport final al OLAF – Obligația de motivare – Răspundere – Prejudiciu material – Prejudiciu moral”
Dreptul Uniunii Europene – Principii – Securitate juridică – Reglementare a Uniunii – Cerință de claritate și de previzibilitate
(a se vedea punctele 233-237)
Funcționari – Agenți ai Băncii Europene de Investiții – Organizarea serviciilor – Dispensă temporară a unui agent – Decizii care scutesc un agent de obligațiile sale profesionale fără a preciza temeiul juridic aplicabil sau fără a permite agentului să le determine aplicabilitatea în timp – Inadmisibilitate – Încălcarea principiului securității juridice
(Regulamentul personalului Băncii Europene de Investiții, art. 16, 22, 23 și 39)
(a se vedea punctele 238-258)
Rezumat
În Hotărârea PT/BEI (T‑573/16), pronunțată la 3 iulie 2019, Tribunalul a admis acțiunea unui agent al Băncii Europene de Investiții (BEI) împotriva deciziilor prin care BEI l‑a „dispensat de serviciu” pe o durată totală de peste doi ani și jumătate și i‑a blocat accesul la poșta sa electronică și la conexiunile informatice ale BEI. În decizia sa, Tribunalul a anulat deciziile atacate și a obligat BEI la plata de daune interese în valoare de 25000 de euro pentru prejudiciul moral suferit din cauza acestor decizii.
Reclamantul a făcut obiectul mai multor decizii care, pe o perioadă prelungită, l‑au privat de orice posibilitate de a–și îndeplini atribuțiile, menținându‑i în același timp salariul. Aceste decizii vizau, pe de o parte, să faciliteze o întoarcere la normal într‑un context de tensiuni care aduc prejudicii bunei funcționări a serviciului la care era repartizat reclamantul și, pe de altă parte, să asigure desfășurarea liniștită a anchetelor legate de acuzațiile de șantaj și de tentativă de șantaj aduse reclamantului sau să permită administrației să deducă consecințele rapoartelor de anchetă care au rezultat din aceasta. În acțiunea sa, reclamantul se prevala de o încălcare a principiului securității juridice și a obligației de motivare, întrucât nu era în măsură să înțeleagă incidența asupra drepturilor și obligațiilor a patru din aceste decizii, despre care susținea că cuprind noțiuni și expresii cărora nu putea să le aprecieze nici conținutul, nici sensul precis și care nu menționau, primele două dintre ele, temeiul juridic utilizat.
În ceea ce privește, mai întâi, compatibilitatea cu principiul securității juridice și cu obligația de motivare a neidentificării temeiului juridic utilizat în primele două decizii, Tribunalul a arătat că acestea nu vizau nicio normă de drept și nici nu conțineau elemente care i‑ar fi putut permite reclamantului să identifice un astfel de temei juridic. În această privință, Tribunalul a observat că însăși noțiunea de „dispensă temporară” nu are un temei expres în niciun text de drept al Uniunii și că nu s‑a demonstrat că ar fi corespuns unei practici curente sau chiar cunoscute în cadrul BEI în special și al instituțiilor Uniunii în general. Tribunalul a constatat de asemenea că BEI s‑a abținut mult timp să răspundă cererilor de clarificare ale reclamantului în ceea ce privește temeiul juridic utilizat, mulțumindu‑se să îl informeze că nu făcea obiectul unei suspendări. Tribunalul a concluzionat de aici că primele două decizii erau afectate de o încălcare a principiului securității juridice și de nemotivare.
În ceea ce privește, în continuare, problema în ce măsură principiul securității juridice obligă o instituție sau un organ al Uniunii să specifice durata unei măsuri individuale precum dispensa temporară, căreia reclamantul i‑a făcut obiectul, Tribunalul a estimat că era obligația BEI să îi dea reclamantului posibilitatea de a aprecia cu un grad suficient de precizie pentru ce perioadă se avea în vedere să fie dispensat temporar. Această cerință se impunea cu atât mai multă acuitate cu cât o dispensă temporară îndelungată, precum cea căreia i‑a făcut obiectul reclamantul, nu numai că echivalează cu o decizie de suspendare, întrucât îl privează de posibilitatea de a‑și exercita atribuțiile, ci poate avea de asemenea consecințe defavorabile semnificative asupra situației sale profesionale, administrative și financiare. Astfel, în măsura în care o asemenea dispensă temporară îi interzice persoanei interesate să muncească, ea îl privează de posibilitatea de a fi evaluat în mod util și, prin urmare, de posibilitatea de a beneficia de plata unor prime sau de o promovare pe bază de merit. Întrucât persoanei interesate nu i‑a fost atribuită nicio sarcină, ea poate, în plus, să se prevaleze de o atingere adusă intereselor sale morale și principiului corespondenței între grad și post. Or, spre deosebire de o decizie de suspendare, a cărei durată maximă este de trei luni, cu excepția urmăririi penale, a treia și a patra decizie nu erau însoțite de nicio limitare a duratei. Desigur, aceste decizii reaminteau natura provizorie a dispensei temporare și precizau în esență că încetarea acesteia era condiționată de producerea unui eveniment viitor, și anume întocmirea unui raport final de investigație de către Oficiul European de Luptă Antifraudă. Totuși, data producerii unui astfel de eveniment nu era determinabilă cu un grad de precizie suficient. Tribunalul a concluzionat de aici că a treia și a patra decizie erau afectate de o încălcare a principiului securității juridice.