62020CC0260
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PRIIT PIKAMÄE
esitatud 13. jaanuaril 2022 (
1
)
Kohtuasi C‑260/20 P
Euroopa Komisjon
versus
Hansol Paper Co. Ltd
Apellatsioonkaebus – Dumping – Rakendusmäärus (EL) 2017/763 – Teatava Korea Vabariigist pärineva kerge termopaberi import – Lõplik dumpinguvastane tollimaks – Dumpingumarginaali arvutamine – Kahjumarginaali arvutamine – Kahju kindlaksmääramine
I. Sissejuhatus
1.
Euroopa Komisjon palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Üldkohtu 2. aprilli 2020. aasta kohtuotsus Hansol Paper Co. Ltd vs. komisjon (T‑383/17, ei avaldata, edaspidi vaidlustatud kohtuotsus, EU:T:2020:139), millega rahuldati Hansol Paper Co. Ltd (edaspidi „Hansol“) – Lõuna-Koreas asutatud ettevõtja, kes tegutseb termopaberi tootmise ja eksportimise valdkonnas – esitatud hagi, mis on suunatud komisjoni 2. mai 2017. aasta rakendusmääruse (EL) 2017/763, millega kehtestatakse lõplik dumpinguvastane tollimaks teatava Korea Vabariigist pärineva kerge termopaberi impordi suhtes ja nõutakse lõplikult sisse kõnealuse impordi suhtes kehtestatud ajutine tollimaks (
2
) (edaspidi „vaidlusalune määrus“), vastu, ning tühistada kõnealune määrus nimetatud ettevõtet puudutavas osas.
2.
Käesolev apellatsioonkaebus annab Euroopa Kohtule võimaluse täpsustada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2016. aasta määruse (EL) 2016/1036 kaitse kohta dumpinguhinnaga impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Liidu liikmed (
3
) (edaspidi „alusmäärus“), sätteid ja eelkõige neid, mis annavad komisjonile õiguse kindlaks määrata Euroopa Liidu tootmisharule kahju tekitada võiva dumpingu olemasolu. Õiguslikud küsimused, mida Euroopa Kohus peab lahendama, puudutavad konkreetselt selle uurimise eri etappe, mida komisjon peab läbima selle kaubandusliku kaitse vahendi kohaldamisel, ning uurimisvolitusi, mis tal on ebaausates kaubandustavades kahtlustatavate ettevõtjate suhtes, mis õigustavad vajaduse korral dumpinguvastaseid meetmeid.
II. Õiguslik raamistik
A.
WTO õigus
3.
Nõukogu 22. detsembri 1994. aasta otsusega 94/800/EÜ, mis käsitleb Euroopa Ühenduse nimel sõlmitavaid tema pädevusse kuuluvaid küsimusi puudutavaid kokkuleppeid, mis saavutati mitmepoolsete kaubandusläbirääkimiste Uruguay voorus (1986–1994), (
4
) kiitis Euroopa Liidu Nõukogu heaks Marrakechis 15. aprillil 1994 allkirjastatud Maailma Kaubandusorganisatsiooni (WTO) asutamislepingu ning samuti selle lepingu lisades 1, 2 ja 3 sisalduvad kokkulepped, mille hulka kuulub 1994. aasta üldise tolli- ja kaubanduskokkuleppe VI artikli rakendamise leping (edaspidi „dumpinguvastane leping“) (
5
).
4.
Dumpinguvastase lepingu artiklis 2 „Dumpingu tuvastamine“ on sätestatud:
„2.1   Käesolevas lepingus tuleb dumpinguks lugeda tootega kauplemist teise maa kaubanduses tema harilikust väärtusest madalama hinnaga, kui selle ühelt maalt teise eksporditud toote ekspordihind on madalam kui eksportijamaal tarbimiseks ettenähtud samasuguse toote võrreldav hind tavapärases kaubandustegevuses.
2.2   Juhul kui eksportijamaa siseturul samasugust toodet tavapärase kaubandustegevuse käigus ei müüda või kui selline müük eksportijamaa […] siseturul valitseva eriolukorra või vähese läbimüügi tõttu korrektset võrdlust ei võimalda, võrreldakse toote hinda dumpingumäära tuvastamiseks samasuguse toote võrreldava hinnaga eksportimisel sobivasse kolmandasse riiki, eeldades selle hinna tüüpilisust, või omahinnaga päritolumaal, liites põhjendatud summa haldus-, müügi- ja üldkulude ning kasumi katteks.“
B.
Alusmäärus
5.
Alusmääruse artikli 2 asjasse puutuvates osades on ette nähtud:
„1.   Normaalväärtuse aluseks võetakse tavaliselt ekspordiriigi sõltumatute klientide poolt tavapärases kaubandustegevuses makstud või makstavad hinnad.
Kui ekspordiriigi eksportija ei tooda ega müü vaatlusalust toodet, võib normaalväärtuse kehtestada teiste müüjate või tootjate hindade alusel.
Hindu asjaosaliste vahel, kes teevad ilmset koostööd või on tõenäoliselt sõlminud kompensatsioonilepingu, ei või lugeda tavakaubanduslikeks ning neid võib normaalväärtuse määramisel kasutada ainult juhul, kui on tuvastatud nende sõltumatus.
Selleks et teha kindlaks, kas kaks osapoolt on üksteisega seotud, võib lähtuda komisjoni rakendusmääruse (EL) 2015/2447[ (
6
)] artiklis 127 sätestatud üksteisega seotud osapoolte määratlusest.
2.   Sisetarbimiseks ettenähtud samasuguse toote müüki kasutatakse normaalväärtuse määramisel tavaliselt siis, kui kõnealuse müügi maht moodustab vähemalt 5% liitu suunatud vaatlusaluse toote müügi mahust. Väiksemat müügimahtu võib kasutada juhul, kui näiteks nõutavaid hindu käsitletakse asjaomase turu suhtes tüüpilisena.
3.   Kui tavapärase kaubandustegevuse käigus toimuv samasuguse toote müük puudub või on ebapiisav või kui erilise turuolukorra tõttu ei ole võimalik seda nõuetekohaselt võrrelda, arvutatakse samasuguse toote normaalväärtus päritoluriigi tootmiskulude alusel, millele lisatakse põhjendatud müügi-, üld- ja halduskulud ning kasum, või tavapärase kaubandustegevuse käigus asjakohase kolmanda riigi suhtes kohaldatavate ekspordihindade alusel, tingimusel et kõnealused hinnad on tüüpilised.
[…]
9.   Kui ekspordihind puudub või kui ekspordihind ei tundu eksportija ja importija või kolmanda isiku vahelise koostöö- või kompensatsioonilepingu põhjal usaldusväärne, siis võib ekspordihinna arvutamisel tugineda hinnale, millega importtooteid esimest korda sõltumatule ostjale edasi müüakse, või mis tahes põhjendatud alusele juhul, kui tooteid ei müüda sõltumatule ostjale või kui need ei ole müügi ajal samasuguses korras nagu importimise ajal.
[…]
11.   Vastavalt asjakohastele õiglast võrdlust reguleerivatele sätetele määratakse dumpingumarginaalide olemasolu uurimisperioodi jooksul harilikult kindlaks kõigi liitu suunatud ekspordi tehingute kaalutud keskmise normaalväärtuse võrdlemisel nende tehingute kaalutud keskmiste hindadega või normaalväärtuste ja liitu suunatud ekspordi üksikute hindade tehingupõhisel võrdlemisel. Kaalutud keskmise põhjal määratud normaalväärtust võib siiski võrrelda kõigi liitu suunatud ekspordi üksiktehingute hindadega, kui ekspordihindade struktuuris esinevad olulised erinevused seoses eri ostjate, piirkondade või ajavahemikega ning kui käesoleva lõike esimeses lauses märgitud meetodid ei kajasta täiel määral kasutatava dumpingu tegelikku ulatust. Käesolev lõige ei välista artikli 17 kohase väljavõttelise uuringu kasutamist.
12.   Dumpingumarginaal on summa, mille võrra normaalväärtus ületab ekspordihinna. Varieeruvate dumpingumarginaalide puhul võib kindlaks määrata kaalutud keskmise dumpingumarginaali.“
6.
Alusmääruse artikli 3 lõikes 3 on sätestatud:
„3.   Dumpinguhinnaga impordi mahu asjus pööratakse tähelepanu sellele, kas dumpinguhinnaga import on absoluutnäitajate poolest või liidu tootmis- või tarbimisnäitajate suhtes oluliselt suurenenud. Dumpinguhinnaga impordi mõju suhtes hindadele pööratakse tähelepanu sellele, kas dumpinguhinnaga impordi mõjul on toimunud oluline hinna allalöömine võrreldes liidu tootmisharu samasuguse toote hinnaga või kas sellise impordi mõjul hinnad muidu oluliselt langevad või takistatakse olulisel määral hinnatõuse, mis muidu aset leiaksid. Otsustamisel ei tarvitse saada määravaks üks või mitu loetletud tegureist.“
7.
Alusmääruse artikli 6 lõigetes 7 ja 8 on ette nähtud:
„7.   Kaebuse esitajad, importijad, eksportijad ja neid esindavad ühendused ning kasutajad ja tarbijaorganisatsioonid, kes on andnud endast teada artikli 5 lõike 10 kohaselt, samuti ekspordiriigi esindajad võivad kirjaliku taotluse korral tutvuda kogu teabega, mis ükskõik milline uurimisega seotud isik on kättesaadavaks teinud, välja arvatud liidu või liikmesriikide asutusesisesed dokumendid, kui see teave on nende huvide esitamiseks oluline, ei ole artikli 19 tähenduses konfidentsiaalne ning seda kasutatakse uurimise käigus.
Kõnealused isikud võivad nimetatud teabe kohta esitada oma tähelepanekuid, mis võetakse arvesse niivõrd, kuivõrd need on piisavalt põhjendatud.
8.   Välja arvatud artiklis 18 sätestatud asjaolude puhul, tuleb uurimise käigus võimaluse piires veenduda, et huvitatud poolte esitatud informatsioon, mille põhjal tehakse järeldused, on täpne.“
8.
Alusmääruse artikli 9 lõigetes 3 ja 4 on sätestatud:
„3.   Artikli 5 lõike 9 kohaselt algatatud menetluse puhul loetakse kahju tavaliselt tühiseks, kui asjaomane import on väiksem artikli 5 lõikes 7 sätestatud mahtudest. Kõnealune menetlus tuleb kohe lõpetada, kui on kindlaks tehtud, et dumpingumarginaal, väljendatuna protsendina ekspordihinnast, on väiksem kui 2%, tingimusel et üksnes uurimine tuleb lõpetada[,] kui üksikeksportijate marginaal on alla 2%[,] ja et menetlust kohaldatakse nende suhtes edasi ning neid võidakse uuesti uurida asjaomase riigi suhtes artikli 11 kohaselt läbiviidava läbivaatamise käigus.
4.   Kui faktide põhjal tuvastatakse lõplikult dumpingu ja sellest tuleneva kahju esinemine ning kui liidu huvid nõuavad sekkumist vastavalt artiklile 21, kehtestab komisjon lõpliku dumpinguvastase tollimaksu, toimides kooskõlas artikli 15 lõikes 3 osutatud kontrollimenetlusega. Kui on kehtestatud ajutised tollimaksud, algatab komisjon kõnealuse menetluse hiljemalt üks kuu enne ajutiste tollimaksude aegumist.“
9.
Alusmääruse artikli 18 lõigetes 1 ja 3 on sätestatud:
„1.   Kui mõni huvitatud isik ei võimalda juurdepääsu vajalikule teabele või ei esita vajalikku teavet käesolevas määruses ettenähtud tähtaegade jooksul või märkimisväärselt takistab uurimist, siis võib nii negatiivsed kui ka positiivsed esialgsed ja lõplikud järeldused teha kättesaadavate faktide põhjal.
Kui selgub, et huvitatud isik on esitanud ebaõiget või eksitavat teavet, siis jäetakse selline teave arvesse võtmata ning võidakse toetuda kasutamiseks kättesaadavatele faktidele.
Huvitatud isikutele tehakse koostööst keeldumise tagajärjed teatavaks.
[…]
3.   Huvitatud isiku esitatud teavet võetakse siiski arvesse ka siis, kui see ei ole igati täiuslik, kuid sellega seotud puudused ei tekita ülemääraseid raskusi põhjendatud ja täpsete järelduste tegemisel, kui teave esitatakse nõuetekohaselt õigel ajal ning on kontrollitav ning kui isik on tegutsenud oma parimate võimaluste kohaselt.
[…]“.
III. Vaidluse taust, menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
A.
Vaidluse taust
10.
Euroopa Komisjon avaldas 18. veebruaril 2016 ühe kaebuse alusel teate teatava Lõuna-Koreast pärit kerge termopaberi importi käsitleva dumpinguvastase menetluse algatamise kohta (
7
).
11.
Uurimise raames vaadeldavaks tooteks on kerge termopaber kaaluga 65 g/m2 või vähem; 20 cm laiustes või laiemates rullides, rulli kaaluga (koos paberiga) 50 kg või rohkem ja rulli läbimõõduga (koos paberiga) 40 cm või rohkem (edaspidi „suured rullid“); aluskihiga ühel või mõlemal pool või ilma aluskihita; kaetud ühelt või mõlemalt poolt soojustundliku ainega (segu värvist ja ilmutist, mis reageerib soojusele ja moodustab kujutise); mis on kattekihiga või ilma selleta ja pärit Korea Vabariigist ning kuulub CN-koodide ex48099000, ex48119000, ex48169000 ja ex48239085 alla (edaspidi „vaatlusalune toode“).
12.
Dumpingu ja kahju uurimine hõlmas ajavahemikku 1. jaanuarist kuni 31. detsembrini 2015 (edaspidi „uurimisperiood“). Kahju hindamise seisukohalt asjakohaste suundumuste uurimine hõlmas ajavahemikku alates 1. jaanuarist 2012 kuni uurimisperioodi lõpuni.
13.
Hageja ja vastustaja apellatsioonimenetluses, Lõuna-Koreas asutatud Hansol, tegeleb vaatlusaluse toote tootmise ja eksportimisega eelkõige liitu. Vaatlusaluse toote müük liidus toimus uurimisperioodil sõltumatutele klientidele ning seotud kaubandusettevõtjale Hansol Europe BV ja neljale seotud töötlejale: Schades Ltd, Schades Nordic A/S, Heipa technische Papiere GmbH (edaspidi „Heipa“) ning R+S Group GmbH (edaspidi „R+S“). Seotud töötlejate eesmärk oli muu hulgas töödelda see toode ümber uuteks toodeteks, mida nimetatakse „väikesteks rullideks“ ning mida müüdi liidus sõltumatutele või seotud klientidele.
14.
Veel üks Korea eksportiv tootja Hansol Artone Co. Ltd (edaspidi „Artone“), kes oli hagejaga seotud, tegi dumpinguvastases uurimises koostööd. See ettevõte ühines hagejaga 3. märtsil 2017.
15.
18. veebruaril 2016 sai hageja vaatlusalust toodet eksportivatele tootjatele mõeldud dumpinguvastase küsimustiku.
16.
Arvestades seda, et teatavate temaga seotud äriühingute puhul vaatlusaluse toote müük liidus asuvatele sõltumatutele klientidele puudus või oli piiratud, palus hageja 19. veebruaril 2016, et Schades Nordic, Heipa ja R+S vabastataks kohustusest täita eksportiva tootjaga seotud äriühingute küsimustik, mis on esitatud dumpinguvastase küsimustiku I lisas.
17.
23. veebruaril 2016 rahuldas komisjon selle taotluse, jättes endale eraldi õiguse esitada täiendavaid päringuid või teabenõudeid.
18.
Pärast hageja esitatud teatava teabe läbivaatamist otsustas komisjon 7. märtsil 2016, et Schades Nordic, Heipa ja R+S peavad vastama tootmiskulusid ja kasumit puudutavatele osadele F ja G ning täitma dumpinguvastase küsimustiku I lisa.
19.
Hageja taotles 8. märtsil 2016 ärakuulamise eest vastutava ametniku sekkumist seoses taotlustega, mille komisjon oli esitanud ettevõtjatele Schades Nordic, Heipa ja R+S. Eelkõige tõi ta esile märkimisväärse töökoormuse seoses andmete esitamisega väikeste rullide müügi ja nendega seotud kulude kohta, mida menetlus ei puuduta, ning asjaolu, et see taotlus ei ole tulemuslik, kuna ei oleks olnud võimalik kindlaks teha, kas väikesed rullid olid valmistatud tema suurtest rullidest või pärinevad muudest allikatest.
20.
10. märtsil 2016 toimus hageja taotlusel ärakuulamise eest vastutava ametniku juhtimisel ärakuulamine komisjonis.
21.
Komisjon tegi 16. ja 17. märtsil 2016 Schadese tegevuskohta kontrollkäigu.
22.
21. märtsil 2016 teatas komisjon hagejale, et 7. märtsil 2016 saadetud teabenõuded piirdusid edaspidi Schadesega.
23.
Komisjon kinnitas 15. aprillil 2016, et ta on kätte saanud hageja ja Artone vastused dumpinguvastastele küsimustikele ning Hansol Europe’i ja Schadese vastused dumpinguvastase küsimustiku I lisale.
24.
Ajavahemikul 15. juunist kuni 26. augustini 2016 tegi komisjon kontrollkäigud hageja ning Artone, Hansol Europe’i ja Schadese tegevuskohta.
25.
16. novembril 2016 võttis komisjon vastu rakendusmääruse (EL) 2016/2005, millega kehtestatakse ajutine dumpinguvastane tollimaks teatava Korea Vabariigist pärit kerge termopaberi impordi suhtes (
8
).
26.
17. novembril 2016 saadeti hagejale teabedokument, milles korrati komisjoni esialgseid järeldusi. Hageja esitas oma seisukohad nende esialgsete järelduste kohta 8. detsembril 2016.
27.
13. detsembril 2016 toimus hageja taotlusel ärakuulamise eest vastutava ametniku juhtimisel ärakuulamine komisjonis.
28.
17. veebruaril 2017 saadeti hagejale lõplik teabedokument, milles korrati komisjoni lõplikke järeldusi. Hageja esitas oma seisukohad selle dokumendi kohta 27. veebruaril 2017.
29.
2. ja 22. märtsil 2017 toimusid hageja taotlusel ärakuulamise eest vastutava ametniku juhtimisel ärakuulamised komisjonis.
30.
20. ja 23. märtsil 2017 esitas komisjon vastavalt täiendavad lõplikud järeldused ja parandatud lõplikud järeldused, mille kohta hageja esitas oma seisukohad.
31.
2. mail 2017 võttis komisjon alusmääruse artikli 9 lõike 4 alusel vastu vaidlusaluse määruse.
32.
Vaidlusaluse määruse artiklis 1 on ette nähtud, et vaatlusaluse toote suhtes kohaldatakse lõplikku dumpinguvastast tollimaksu, mis on fikseeritud summana 104,46 eurot netotonni kohta.
B.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
33.
Hansol esitas vaidlusaluse määruse tühistamiseks teda puudutavas osas tühistamishagi, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 20. juunil 2017.
34.
Komisjon palus kostja 22. septembri 2017. aasta vastuses jätta tühistamishagi rahuldamata ja mõista kohtukulud välja Hansolilt.
35.
Üldkohus andis 27. novembri 2017. aasta määrusega ühingule European Thermal Paper Association (edaspidi „ETPA“) loa astuda menetlusse komisjoni nõuete toetuseks.
36.
Vaidlustatud kohtuotsusega rahuldas Üldkohus Hansoli hagi rikkumiste tõttu, mis olid esitatud väidete analüüsimise raames tuvastatud. Sellest lähtudes tühistas Üldkohus vaidlusaluse määruse Hansolit puudutavas osas.
37.
Üldkohtu õigusliku arutluskäigu need elemendid, mis on käesoleva apellatsioonkaebuse seisukohalt asjakohased, on kokku võetud järgmistes punktides.
38.
Esimeses kohtuastmes esitatud esimene väide käsitles alusmääruse artikli 2 lõike 11 ja artikli 17 lõike 2 rikkumist ning dumpingumarginaali arvutamise õigusvastasust. Üldkohus analüüsib esimese väite esimest osa vaidlustatud kohtuotsuse punktides 57–69 ja selle teist osa punktides 70–93.
39.
Esimese väite esimene osa käsitles asjaolu, et komisjon on kasutanud väljavõttelist uuringut ja rikkunud alusmääruse artikli 17 lõiget 2. Üldkohus tõdeb vaidlustatud kohtuotsuse punktides 63 ja 64, et eeldus, mille kohaselt komisjon kohaldas alusmääruse artikli 17 lõiget 1, kui ta otsustas kasutada Schadese andmeid seotud töötlejatele vaatlusaluse toote müügi dumpingumarginaali arvutamiseks, on väär. Täpsemalt tõdeb Üldkohus punktis 68, et „[vaidlusaluse] määruse põhjendusest 32 nähtub, et komisjon viitas sõnaselgelt alusmääruse artikli 2 lõikele 9 kui vaatlusaluse toote seotud töötlejatele müümisel kasutatava ekspordihinna arvutamise õiguslikule alusele“. Üldkohus lükkab seega esimese väite selle osa tagasi.
40.
Esimeses kohtuastmes esitatud esimese väite teine osa puudutab komisjoni tehtud dumpingumarginaali arvutusi seoses vaatlusaluse toote müügiga liitu. See osa on jagatud kaheks etteheiteks.
41.
Üldkohus analüüsib esimese väite teise osa esimest etteheidet vaidlustatud kohtuotsuse punktides 84–87 ja 92. Nendes punktides tõdeb Üldkohus ühelt poolt, et komisjonil olid olemas andmed seotud töötlejalt Schades Nordic, kuigi Schades Nordic ise ei vastanud dumpinguvastasele küsimustikule. Üldkohus märgib samuti, et „komisjon otsustas kasutada Schadese andmeid dumpingumarginaali arvutamiseks hageja poolse müügi puhul kolmele teisele seotud töötlejale“. Seevastu leiab Üldkohus, et „arvestades asjaolu, et komisjon teadis, et osa Schadesele müüdud asjaomastest toodetest müüdi töötlemata kujul edasi sõltumatutele klientidele, oleks ta pidanud seda olukorda kajastama kõnealuse toote müügi puhul teistele seotud töötlejatele. Jättes selle asjaolu arvesse võtmata, omistas komisjon liiga suure osakaalu toodete müügile seotud töötlejatele väikesteks rullideks ümbertöötlemiseks, suurendades sellega hageja tegelikku dumpingut“.
42.
Seetõttu järeldab Üldkohus punktides 87 ja 92, et „[k]una komisjoni tehtud arvutused ei kajasta hageja dumpingu tegelikku ulatust, on tegemist alusmääruse artikli 2 lõike 11 rikkumisega“.
43.
Seoses teise etteheitega järeldab Üldkohus punktis 90, et „ükski asjaolu, mille hageja on esitanud, ei võimalda asuda seisukohale, et komisjoni kasutatud meetod ja käesoleva juhtumi konkreetse olukorra arvessevõtmiseks tehtud kohandused on vastuolus alusmääruse artikli 2 lõikega 11“.
44.
Punktides 94–121 analüüsib Üldkohus esimeses kohtuastmes esitatud teist väidet, mis jaguneb kaheks osaks.
45.
Üldkohtu peamine arutluskäik teise väite esimese osa kohta on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 100–106.
46.
Üldkohus lükkab esiteks tagasi komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväite. Ta leiab vaidlustatud kohtuotsuse punktis 100, et „isegi kui hageja taotles pigem kindlasummalise dumpinguvastase tollimaksu kui ad valorem dumpinguvastase tollimaksu kehtestamist, tuleb pidada vastuvõetavaks, kui ta vaidlustab komisjoni kehtestatud kindla tollimaksu määra“.
47.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 105 tõdeb Üldkohus seejärel, et „esimese väite teise osa esimese etteheite raames esitatud põhjustel […] ei kajasta komisjoni tehtud arvutused hageja dumpingu tegelikku ulatust“. Üldkohus leiab, et „[s]ee viga, mis on seotud komisjoni kasutatud kaalumisega, mõjutab seega ka lõpliku dumpinguvastase tollimaksu kehtestamist“. Muid selgitusi esitamata tõdeb Üldkohus, et tollimaks „ületab seega dumpingu, mida hageja tegelikult kasutas, rikkudes alusmääruse artikli 9 lõike 4 teist lõiku“.
48.
Teise väite teist osa on käsitletud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 107–119. Selles heidetakse ette hea halduse põhimõtte rikkumist. Üldkohus ei nõustu teise väite selle osaga.
49.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 122–143 analüüsib Üldkohus esimeses kohtuastmes esitatud kolmandat väidet alusmääruse artikli 2 lõigete 9 ja 10 väära kohaldamise kohta, kuna komisjon tegi ülemääraseid kohandusi seoses ettevõtja Schades poolt Euroopa tootjatelt hangitud suurtest rullidest ümber töödeldud väikeste rullide müügiga. Üldkohus lükkab selle väite tagasi osaliselt vastuvõetamatuse ja osaliselt põhjendamatuse tõttu.
50.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 144–160 analüüsib Üldkohus esimeses kohtuastmes esitatud neljandat väidet alusmääruse artikli 2 lõike 1 rikkumise kohta, kuna komisjon arvutas valesti selle määruse artikli 2 lõikes 3 ette nähtud normaalväärtuse.
51.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 152 alustab Üldkohus oma tõlgenduse esitamist alusmääruse artikli 2 lõike 1 teise lõigu ja artikli 2 lõike 3 kohta, tuvastades erinevuse alusmääruse artikli 2 lõike 1 teises lõigus osutatud olukorra vahel (esimene olukord) ja sama määruse artikli 2 lõike 3 esimeses lõigus nimetatud olukorra vahel (teine olukord).
52.
Üldkohus märgib vaidlusalusele määrusele viidates, et komisjon tugines Artone normaalväärtuse arvutamisel teisele olukorrale. Ta järeldab punktis 157, et „[k]omisjoni esitatud asjaolud, mille kohaselt olid hageja ja Artone „kulustruktuur“ ja „müügihinnad“ oluliselt erinevad ([vaidlusaluse] määruse põhjendus 21), ei kuulu erandite hulka normaalväärtuse kindlaksmääramise meetodist, mis lähtub tegelikest hindadest, mis […] on ammendavalt esitatud“. Ta märgib lisaks sellele seoses asjaoluga, et „kuigi hageja müüdud asjaomase toote kahest liigist ühe puhul oli müügi maht hinnanguliselt ebapiisav, ei võimalda ükski komisjoni dokumentides esitatud asjaolu kindlaks teha, kas see olukord puudutab kõnealuse rakendusmääruse põhjenduses 20 osutatud sellist toote liiki, mille müügiga Artone ei tegelenud. Lisaks sellele ei mõjuta see järeldus mingil juhul hageja esitatud asjaolu, et Artone ei müünud neid kahte liiki kaupa oma siseturul“.
53.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 158 järeldab Üldkohus, et „komisjon rikkus Artone normaalväärtuse kindlaksmääramisel alusmääruse artikli 2 lõiget 1“.
54.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 161–213 analüüsib Üldkohus esimeses kohtuastmes esitatud viiendat väidet, mille kohaselt on rikutud alusmääruse artikli 1 lõiget 1 ning artikli 3 lõikeid 1–3 ja 5–8, liidu kohtute praktikat ja WTO otsuseid, komisjoni varasemat otsustuspraktikat ning õiglase võrdluse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid kahjumarginaali arvutamisel.
55.
Punktides 162–169 selgitab Üldkohus, miks ta leiab, et viies väide on vastuvõetav. Täpsemalt leiab Üldkohus, et selle väitega seadis hageja kahtluse alla kahju ja põhjusliku seose tuvastamise, kuna meetod, mida komisjon kasutas ekspordihinna kindlaksmääramiseks, ei võimaldanud tegeliku kahju ja eelkõige hindadele avaldatava mõju õiget hindamist.
56.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 170–177 analüüsib Üldkohus viienda väite esimest osa, mille kohaselt rikkus komisjon alusmääruse artikli 1 lõiget 1 ning artikli 3 lõikeid 2, 3 ja 6, võttes kahjumarginaali arvutamisel arvesse väikeste rullide edasimüüki. Ta märgib punktis 174, et hageja esitatud eeldus, mille kohaselt „liidu tootmisharule tekitatud kahju analüüs põhineb ekslikul võrdlusel hagejaga seotud töötlejate müüdud väikeste rullide ja liidu tootmisharu müüdud suurte rullide vahel“, on faktiliselt väär. Üldkohus lükkab viienda väite esimese osa põhjendamatuse tõttu tagasi.
57.
Punktides 178–205 analüüsib Üldkohus viienda väite teist osa, mille kohaselt on rikutud alusmääruse artikli 3 lõikeid 1–3 ja 5–8, liidu kohtute praktikat ja WTO otsuseid, komisjoni varasemat otsustuspraktikat ning õiglase võrdluse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid, kuna komisjon kohaldas kahjumarginaali kindlaksmääramisel analoogia alusel nimetatud määruse artikli 2 lõiget 9. Üldkohtu arutluskäik algab punktist 191, kus ta märgib kõigepealt, et „hagiavaldusest nähtub selgelt, et hageja väidab, et komisjon oleks pidanud ettevõtja Schades asjaomase toote edasimüümisel kasutama hindu, mida küsitakse selle äriühingu sõltumatutelt klientidelt ja mis on viidud tehasehindade tasemele“.
58.
Üldkohtu analüüs viienda väite teise osa sisu kohta algab punktist 196. Punktis 197 märgib ta olemasolevale kohtupraktikale viidates, et kahju tuvastamise käigus tuleb analüüsida küsimust, „kas dumpinguhinnaga impordi puhul on tegemist olulise hinna allalöömisega võrreldes samasuguse toote hinnaga“. Üldkohus märgib lisaks sellele punktis 198, et „tuleb uurida küsimust, kas komisjon on teinud ilmse hindamisvea võrdluspunkti määramisel, millest lähtuvalt tuleb käesolevas asjas arvutada hagejate toodete hinda, mida seejärel võrreldakse liidu selle tootmisharu hindadega“.
59.
Sellega seoses märgib Üldkohus punktis 200, et „kuigi komisjon võis asjaomase toote ekspordihinna viia liidu piiril kohaldatava CIF-hinna [(kulud, kindlustus, vedu)] tasemele, kui seda müüakse ja seejärel töödeldakse väikesteks rullideks, on komisjoni selline toiming väär juhul, kui Schades müüb vaadeldava toote ümbertöötlemata kujul edasi sõltumatutele klientidele“. Punktides 201 ja 202 selgitab Üldkohus, et esiteks ei vasta Schadese edasimüügi „„võrdluspunkti“ tasand […] mitte liidu piiri tasandile, vaid Schadese sõltumatute klientide tasandile“. Teiseks, kuigi „konkurents [toimub] „valdavalt“ seotud töötlejate tasandil, ei leidnud [komisjon], et „kogu“ konkurents toimub sellel tasandil. Sellega seoses tuleb tõdeda, et vaatlusaluse toote otsese ja kaudse müügi puhul toimus konkurents sõltumatute klientide tasandil“. Üldkohus järeldab nendest kahest tõdemusest, et „komisjon tegi vea, kui otsustas kõnealuse toote, mida Schades müüs edasi sõltumatutele klientidele, ekspordihinna arvutamisel kahju kindlaksmääramiseks maha arvata kulud [(müügikulud, halduskulud ja muud üldkulud)] ja kasumimarginaali“.
60.
Järgmises punktis analüüsib Üldkohus selle vea mõju, märkides, et „vaatlusaluse toote edasimüük sõltumatutele klientidele, millega tegeles ettevõtja Schades, moodustas vaid väikese osa müügist, mida kasutati hageja ekspordihinna kindlaksmääramisel kahjuanalüüsi raames“. Ta märgib siiski, et „nagu nähtub esimese väite teise osa esimese etteheite analüüsist, oleks vaatlusaluse toote edasimüük sõltumatutele klientidele pidanud moodustama suurema osa kui see, mille komisjon aluseks võttis“. Üldkohus lisab, et „ükski asjaolu ei võimalda täpselt mõõta, millist mõju avaldab võrdluspunkti muutmine vaatlusaluse toote edasimüügile sõltumatutele klientidele komisjoni poolt aluseks võetud hindade allalöömise tasemel, mis käesoleval juhul ulatus 9,4%-ni ([vaidlusaluse] määruse põhjendus 67)“. Üldkohus järeldab, et viienda väite teise osaga tuleb nõustuda.
61.
Punktides 206–213 analüüsib Üldkohus viienda väite kolmandat osa, mille kohaselt on rikutud alusmääruse artikli 3 lõikeid 2, 3 ja 6 ning on alla löödud vaadeldava toote kahjumimarginaal. Viidates uuesti punktis 197 tsiteeritud kohtupraktikale ja märkides, et tuvastatud hindade allalöömine moodustas 9,4%, lükkab Üldkohus tagasi „hageja argumendid, mis on esitatud viienda väite esimese osa alusel […] samadel põhjustel, mis on esitatud eespool punktides 173–177 […]“.
62.
Punktis 211 analüüsib Üldkohus esimese väite teise osa alusel esitatud hageja argumente, märkides, et „selle osa raames leiti, et komisjon tegi vea, kaaludes väikeste rullide müüki seotud ümbertöötlejatele (75–85%) sõltumatute ettevõtjate puhul […]. Kuna komisjon kasutas hindade allalöömise arvutamiseks sama osakaalu, mõjutab esimese väite teises osas välja toodud viga ka seda arvutust“. Üldkohus nõustub ka viienda väite kolmanda osaga, kuna „ei saa välistada, et see viga koos viienda väite teises osas märgitud veaga mõjutab komisjoni järeldust hindade allalöömise analüüsi ja dumpinguhinnaga impordi mõju kohta liidu tootmisharu samasugustele toodetele, mis on ette nähtud alusmääruse artikli 3 lõigetes 2 ja 3“.
63.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 213 leiab Üldkohus, et vaidlusalune määrus tuleb hagejat puudutavas osas tühistada.
C.
Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
1. Menetlus Euroopa Kohtus
64.
Kodukorra artikli 76 lõike 2 kohaselt otsustas Euroopa Kohus kohtuistungit mitte korraldada.
65.
Euroopa Kohus esitas 7. septembri 2021. aasta menetlust korraldava meetmena küsimused kirjalikuks vastamiseks kõikidele menetlusosalistele. Esitatud küsimustele anti vastused määratud tähtajaks.
2. Poolte nõuded apellatsioonkaebuse puhul
66.
Komisjon esitas apellatsioonkaebuse 11. juunil 2020 ning see registreeriti Euroopa Kohtu kantseleis 15. juunil 2020. Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus, jätta esimeses kohtuastmes esitatud hagi rahuldamata ja mõista kohtukulud välja Hansolilt;
või teise võimalusena
–
saata asi Üldkohtule tagasi uuesti läbivaatamiseks ning otsustada esimese kohtuastme ja apellatsioonimenetluse kohtukulude kandmine edaspidi.
67.
ETPA esitas 19. oktoobril 2020 komisjoni apellatsioonkaebuse toetuseks vastuse, mis registreeriti Euroopa Kohtu kantseleis 20. oktoobril 2020.
68.
Hansol esitas 27. augustil 2020 vastuse, mis registreeriti Euroopa Kohtu kantseleis 28. augustil 2020 ja milles ta palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–
mõista nii apellatsioonimenetluse kui ka esimese kohtuastme menetlusega seotud kohtukulud välja komisjonilt;
–
mõista käesoleva apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulud välja apellatsioonkaebuse toetuseks apellatsioonimenetluses menetlusse astujalt.
3. Poolte nõuded vastuapellatsioonkaebuse puhul
69.
ETPA esitas 19. oktoobril 2020 vastuapellatsioonkaebuse, mis registreeriti Euroopa Kohtu kantseleis 20. oktoobril 2020 ja milles ta palub Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus, jätta esimeses kohtuastmes esitatud hagi rahuldamata ja mõista kohtukulud välja hagejalt;
või teise võimalusena
–
saata asi Üldkohtule tagasi uuesti läbivaatamiseks ning otsustada esimese kohtuastme ja apellatsioonimenetluse kohtukulude kandmine edaspidi.
70.
Hansol esitas 5. novembril 2020 vastuse vastuapellatsioonkaebusele, mis registreeriti Euroopa Kohtu kantseleis samal päeval ja milles ta palub Euroopa Kohtul:
–
jätta vastuapellatsioonkaebus rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja ETPA-lt.
IV. Õiguslik analüüs
A.
Sissejuhatavad märkused
1. Euroopa Liit mitmepoolses kaubandussüsteemis
71.
WTO tagab eeskirjadel põhineva mitmepoolse kaubandussüsteemi. Euroopa Liidul kui iseseisvast juriidilisest isikust piirkondlikul organisatsioonil on WTO raames eriline staatus, kuna ta on lisaks oma liikmesriikidele ka ise organisatsiooni täieõiguslik liige. ELTL artikli 3 lõike 1 punktiga e liidule ühises kaubanduspoliitikas antud ainupädevuse tõttu pidi liit võtma endale WTO lepingutest tulenevad liikmesriikide kohustused. Dumpinguvastane leping, mis on selle lepingu osa, reguleerib dumpinguvastaste meetmete kohaldamist WTO liikmete poolt. Selles lepingus on sätestatud teatavad materiaalõigusnormid, mida tuleb dumpinguvastase meetme kohaldamiseks järgida, ning üksikasjalikud menetlusnormid, mis reguleerivad dumpinguvastaste uurimiste läbiviimist ning selliste meetmete kehtestamist ja jõushoidmist. Nende õigusnormide eiramine võib kaasa tuua WTO vaidluste lahendamise mehhanismi kasutamise ja selle alusel meetme kehtetuks tunnistamise.
72.
Seadusandja võttis käesoleva ettepaneku sissejuhatuses juba nimetatud alusmääruse (
9
) vastu vastavalt ELTL artikli 207 lõikele 2, et tagada dumpinguvastase lepingu rakendamine liidu sisemises õiguskorras (
10
). Komisjon peab kohaldama seal ette nähtud kaubanduse kaitsemeetmeid ettevõtjate suhtes, kelle asukoht on kolmandas riigis ja kes ekspordivad oma tooteid liitu dumpinguvastaseid eeskirju rikkudes, kahjustades liidu tootmisharusid. Kuna esiteks on õigusriik üks liidu õiguskorra põhiprintsiipe ja teiseks on liidu ülesanne täita täieulatuslikult oma kohustusi WTO teiste liikmete ees, (
11
) siis näib olevat loogiline, et aluslepingutes on ette nähtud, et nende mehhanismide komisjonipoolset kohaldamist kontrollivad liidu kohtud, eelkõige Üldkohus esimeses astmes, ning apellatsioonimenetluses Euroopa Kohus. Käesolevas kohtuasjas, mis hõlmab nii apellatsioonkaebust kui ka vastuapellatsioonkaebust, peab Euroopa Kohus kasutama oma pädevust selles valdkonnas.
2. Kohtulik kontroll apellatsioonimenetluses
73.
Enne eri väidete analüüsimist tuleb meenutada, et vastavalt ELTL artikli 256 lõike 1 teisele lõigule ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesele lõigule saab apellatsioonkaebuse esitada ainult õigusküsimustes. Nagu kinnitab väljakujunenud kohtupraktika, on ainult Üldkohus pädev ühelt poolt fakte tuvastama ja teiselt poolt fakte hindama. Seevastu puudub Euroopa Kohtul pädevus tuvastada fakte ja põhimõtteliselt uurida tõendeid, millele Üldkohus on nende faktide tuvastamisel tuginenud. Järelikult ei kujuta tõendite hindamine Üldkohtu poolt endast Euroopa Kohtu kontrollile alluvat õigusküsimust (
12
).
74.
Kui Üldkohus on faktid tuvastanud või neid hinnanud, on Euroopa Kohus vastavalt ELTL artiklile 256 siiski pädev kontrollima nendele faktidele antud õiguslikku kvalifikatsiooni ja õiguslikke tagajärgi, mida Üldkohus on neist tuletanud. Erandjuhtudel võib Euroopa Kohus kontrollida hinnangut, mille Üldkohus on andnud faktilistele asjaoludele, kui hageja väidab, et Üldkohus on tõendeid moonutanud (
13
). Sellisel juhul peab hageja täpselt osutama tõenditele, mida on moonutatud, ning täpsustama hindamisvead, mis tema arvates selle moonutamise põhjustasid. Kohtupraktikast tuleneb, et moonutamisega on tegemist juhul, kui ilma uusi tõendeid uurimata ilmneb, et olemasolevatele tõenditele antud hinnang on ilmselgelt väär (
14
).
75.
Need sissejuhatavad märkused on käesolevas kontekstis eriti asjakohased, kuna Üldkohus seab kahtluse alla mitmesuguste faktiliste asjaolude hinnangu ja teatud järeldused, mille komisjon tegi haldusmenetluses, mille tulemusel võeti vastu vaidlusalune määrus. Kuna komisjon ja ETPA vaidlevad vastu vaidlustatud kohtuotsuse põhjendustele, millega vaidlustati selle määruse tühistamine Üldkohtu poolt, tuleb meenutada, et apellatsioonimenetlust ei saa kasutada vahendina selleks, et kohustada Euroopa Kohut ise faktilisi asjaolusid uuesti hindama. Seega, võttes arvesse pädevuse jaotust ühelt poolt komisjoni ja teiselt poolt liidu kohtute vahel, tuleb apellatsioonkaebuse analüüsimisel piirduda Euroopa Kohtule esitatud õiguslike küsimuste kitsa analüüsiga. Sellest kontekstist lähtuvalt tuleb analüüsida esiteks apellatsioonkaebuse (
15
) ja seejärel vastuapellatsioonkaebuse (
16
) väiteid nende esitamise järjekorras.
B.
Apellatsioonkaebus
1. Esimene väide
a) Poolte argumendid
76.
Esimeses väites leiab komisjon, et Üldkohus moonutas tõendeid, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 85 märkis, et oli haldusmenetluses saanud tõendid selle kohta, et Schades Nordic müüs vaatlusaluse toote uurimisperioodil edasi liidu sõltumatutele klientidele, vaatamata sellele, et Schades Nordic ei vastanud küsimustiku I lisale. Teise võimalusena leiab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta kohustas komisjoni tuginema oma järeldustes kontrollimata andmetele Schades Nordicu kohta (kuid mida sel kujul ei esitanud Schades Nordic). Komisjon leiab, et Üldkohus rikkus nende tõendite ulatust reguleerivaid norme, millele komisjonil on õigus tugineda, kui ta tegi järeldusi alusmääruse ja eelkõige selle määruse artikli 6 lõike 8 alusel algatatud dumpinguvastaste uurimiste raames.
77.
Vastuseks apellatsioonkaebuse esimesele väitele väidab Hansol, et Üldkohus märkis õigesti, et haldusmenetluse käigus esitati tõendeid. Selle seisukoha põhjendamiseks viitab Hansol mitmesugusele varasemale komisjoniga toimunud teabevahetusele, täpsemalt 19. veebruaril 2016 esitatud eranditaotlusele, ning ärakuulamise eest vastutava ametniku juhtimisel 10. märtsil 2016 toimunud ärakuulamisele, mille kaudu komisjon sai teavet selle kohta, et Schades Nordic oli uurimisperioodil müünud teatud koguse vaatlusalust toodet sõltumatutele klientidele liidus. Hansol leiab seega, et Üldkohus ei ole kõnealuseid tõendeid moonutanud. Lisaks, vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei ole Üldkohus kohustatud oma järeldustes tuginema kontrollimata andmetele. Hansol on seisukohal, et tegemist on teabega, mida komisjon kontrollis ja millele ei ole vastu vaieldud.
b) Õiguslik hinnang
78.
Kõigepealt tuleb täpsustada, et apellatsioonkaebuse esimese väite keskmes olev õigusküsimus puudutab sisuliselt komisjoni kohustust võtta arvesse teavet, mis on saadud dumpinguvastaste meetmete vastuvõtmiseni viiva uurimise käigus. Komisjon kinnitab, et ta sai asjasse puutuvaid andmeid viisil, mida ei olnud ette nähtud uurimist reguleerivas õiguslikus raamistikus ning mis komisjoni arvates takistas neid arvesse võtmast. Hansol ei nõustu selle seisukohaga, leides, et komisjon oleks pidanud asjaomase teabe lisama oma analüüsi, kuna ta oli sellega tutvunud haldusmenetluse käigus.
79.
Tuleb tõdeda, et Üldkohus lähtub eeldusest, et komisjon oleks pidanud kõnealust teavet arvesse võtma eelkõige olulisuse tõttu, mis sellel on alusmääruse kohaselt läbiviidava analüüsi jaoks. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 85 märkis Üldkohus, et vähemalt üks teine seotud töötleja, nimelt Schades Nordic, müüs edasi teatud koguse hagejalt ostetud vaatlusalust toodet. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 86 leidis Üldkohus, et arvestades saadud teavet, oleks komisjon pidanud seda olukorda kajastama vaatlusaluse toote müügi tasandil teistele seotud töötlejatele. Üldkohus järeldas, et jättes selle asjaolu arvesse võtmata, omistas komisjon liiga suure osakaalu toodete müügile seotud töötlejatele väikesteks rullideks ümbertöötlemiseks, suurendades sellega hageja tegelikku dumpingut. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 87 tuvastas Üldkohus alusmääruse artikli 2 lõike 11 rikkumise, kuna komisjoni arvutused ei kajastanud hageja dumpingu ulatust. Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 105, mõjutas see viga, mis on seotud komisjoni kaalumisega, ka kindla lõpliku dumpinguvastase tollimaksu kehtestamist summas 104,46 eurot tonni kohta, mis Üldkohtu hinnangul ületas seega hageja tegelikku dumpingut, rikkudes sellega alusmääruse artikli 9 lõike 4 teist lõiku.
80.
Sellega seoses soovin kõigepealt rõhutada, et nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 85 juba tõdes, ei vaidle komisjon vastu ei selle teabe sisule ega kättesaamisele. Komisjon ei korrigeeri oma apellatsioonkaebuses mingil moel faktilisi asjaolusid selles küsimuses. Järelikult ei osuta miski toimikus sellele, et tegemist on ebatäpse teabega, mis võiks viidata veale hinnangus, mille Üldkohus andis faktidele.
81.
Komisjon piirdub oma menetlusdokumentides pigem selgitamisega, et dumpinguvastaseid uurimisi käsitleva õigusliku raamistikuga on vastuolus kohustada komisjoni põhjendama oma järeldusi huvitatud isiku esitatud andmetega, mille suhtes ei ole kohaldatud alusmääruse ja WTO õiguse kohaselt läbiviidud kontrollimenetlust. Komisjon leiab, et Üldkohus asus dumpinguvastase uurimisega tegeleva asutuse asemele, kuna Üldkohus kasutas kõnealust teavet oma arutluskäigus.
82.
Niisugune seisukoht ei tundu mulle mitte ainult ülemäära formaalne, vaid ka raskesti ühildatav komisjonil mis tahes dumpinguvastase uurimise raames lasuvate kohustustega. Alusmääruse artikli 6 sätete alusel otsuse tegemine on haldusmenetluse etapp, mida iseloomustab tõhusa ja kiire teabe saamise soov (
17
). Järelikult saab asjaolu, et dumpinguvastase meetme vastuvõtmisega õiguslikult kooskõlas oleva otsuse tegemiseks ei ole arvesse võetud vajalikke tõendeid, olla põhjendatud üksnes ülekaalukatel põhjustel. Selgitan allpool peamisi põhjusi, mis viivad mind mõttele, et Üldkohus leidis õigesti, et komisjon oleks pidanud arvesse võtma haldusmenetluse käigus saadud teavet.
83.
Alustuseks on selge, et komisjoni ja Hansoli vahel toimus mitu korda teabevahetus, mille eesmärk oli esitada tõendeid selle kohta, et Schades Nordic müüs uurimisperioodil teatud koguse vaatlusalust toodet edasi liidu sõltumatutele klientidele (
18
). Hansol nimetab 19. veebruari 2016. aasta teatist, milles ta palus komisjonil vabastada küsimustikule vastamise kohustusest täielikult kolm neljast töötlejast, kes on seotud küsimustikule vastamise kohustusega. Ta viitab ka ärakuulamise eest vastutava ametniku korraldatud 10. märtsi 2016. aasta ärakuulamisele, mille käigus esitati teave vaatlusaluse toote edasimüügi kohta Schades Nordicu poolt ning anti selle kohta üksikasjalikum selgitus. Pärast seda ärakuulamist ja kontrollkäiku Schadese Ühendkuningriigis asuvatesse ruumidesse 16. ning 17. märtsil 2016 kinnitas komisjon 21. märtsi 2016. aasta e‑kirjas oma otsust vabastada Schades Nordic ja veel kaks ettevõtjat kohustusest vastata küsimustiku I lisale. Samas e‑kirjas märkis komisjon samuti, et ta jätab endale õiguse nõuda menetluse käigus Schades Nordicult ja teistelt ettevõtjatelt lisateavet.
84.
Sellest tuleneb, et komisjon oli täielikult teadlik faktilistest asjaoludest, millele Üldkohus oma arutluskäigus tugines. Komisjon väidab siiski, et tal ei olnud võimalust seda teavet kontrollida. Minu arvates ei anna ta aga mingit veenvat selgitust selle kohta, et ta ei suutnud täita oma kohustust teha selline kontroll niipea kui võimalik. Kuigi on tõsi, et ta otsustas Hansoli taotluse alusel vabastada Schades Nordicu kohustusest vastata küsimustikule, jättis ta siiski sõnaselgelt endale õiguse nõuda sellelt ettevõtjalt lisateavet (
19
). Seetõttu, vastupidi sellele, mida komisjon on korduvalt kinnitanud, ei saa erandiotsust käsitleda absoluutse õigusliku takistusena olulise teabe saamisele dumpingu olemasolu kindlakstegemisel.
85.
Selles kontekstis tuleb märkida, et komisjon näib heitvat Hansolile ette, et viimane jätkas kõnealuse vabastuse taotlemist, (
20
) samas kui lõpliku otsuse tegi ta lõpuks ise. Kuna näib, et komisjoni arvates takistas see vabastus tal teha vajalikku kontrolli, peab rõhutama, et selle asjaolu eest tuleb vastutavaks pidada pigem komisjoni. Lisaks on raske mõista, miks komisjon nõustus sellise vabastuse andmisega, riskides sellega, et asjaomastelt ettevõtjatelt ei saa kogu vajalikku teavet. Mulle näib, et komisjoni esitatud argumente kasutatakse pigem ettekäändena, et õigustada nõutava hoolsusega uurimise tegemata jätmist ja Hansoli esitatud teabe arvestamata jätmist dumpingu esinemise uurimisel.
86.
WTO eeskirjad, millele komisjon oma menetlusdokumentides viitab, ei anna minu arvates tema seisukoha toetamiseks sobivat õiguslikku alust. Nimelt ilmneb seoses juhtumiga „Hiina – broileritooted“ esitatud WTO vaekogu aruandest, (
21
) et isegi kui dumpinguvastases lepingus ei ole mõistet „tõend“ määratletud, hõlmab see vähemalt „teavet, mille huvitatud isik on uurimisasutusele esitanud, ükskõik kas see on positiivne, täpne või sobiv või mitte“ (
22
). Hansol esitas sellisena tõendid, mis näitasid, et Schades Nordic müüs vaatlusaluse toote edasi.
87.
Kuivõrd komisjon väidab, et Hansoli esitatud tõendid ei vasta tema nõuetele, kuna need ei ole esitatud nõuetekohaselt, st vastusena alusmääruse artikli 6 alusel ettevõtjatele saadetud küsimustikule, piisab, kui märkida, et eelmises punktis nimetatud WTO vaekogu aruandes on sõnaselgelt märgitud, et „[d]umpinguvastases lepingus või kogu WTO kokkuleppes ei ole ühtegi asjaolu, mis annaks alust arvata, et teave ei ole käsitatav „tõendina“, kuna see ei vasta teatud kriteeriumidele“. Aruandes on mainitud, et „[k]üsimus selle kohta, kas tõendid vastavad nendele kriteeriumidele, on eraldiseisev küsimus, mida uurimist läbiviiv ametiasutus peab uurima“ (
23
). Seega on eespool esitatust võimalik järeldada, et komisjon ei saa eitada, et tema valduses on Hansoli poolt haldusmenetluses esitatud tõendid.
88.
Komisjoni esitatud argument, et andmete avalikustamata jätmise taotluses saadud teave ei kuulu uurimistoimikusse, mis on huvitatud isikutele alusmääruse artikli 6 lõike 7 alusel kättesaadav, ei ole veenev. Komisjon ei selgita nimelt, mil määral võidi huvitatud isikute õigusi rikkuda. Igal juhul, nagu märgib Hansol, on ärakuulamise eest vastutava ametniku 10. märtsi 2016. aasta ärakuulamise kohta koostatud aruande näol tegemist ametliku dokumendiga, mis on lisatud uurimistoimikusse, millega on pooltel võimalik tutvuda ja millele komisjon meetmete võtmise üle otsustamisel tugines. Lisaks sellele lisati ka ettevõtja Hansol seisukohad lõpliku avalikustamise dokumendi kohta uurimistoimikusse, millega oli pooltel võimalik tutvuda. Järelikult ei saa komisjon selleks, et jätta tähelepanuta ettevõtja Hansol esitatud tõendid, õiguspäraselt tugineda väidetavale huvile kaitsta huvitatud isikute õigusi.
89.
Isegi kui komisjonil on põhimõtteliselt õigus väljendada kahtlusi saadud teabe järjepidevuse ja kehtivuse suhtes, ei näe ma, mil määral see võiks seda järeldust muuta. Komisjon piirdus märkimisega, et tal ei olnud võimalust saadud teavet kontrollida, võtmata samas seisukohta teabe enda sisu suhtes. Miski ei luba eeldada, et komisjonil oli kavatsus selline kontroll teha, samas kui dumpinguvastane leping, nii nagu seda on tõlgendanud liidu kohtud (
24
) ja nagu komisjon ise tunnistab oma kirjalikus vastuses Euroopa Kohtu esitatud küsimustele, kohustab teda uurimise käigus tagama huvitatud isikute esitatud teabe täpsuse. Vastupidi, käesoleva kohtuasja asjaoludest nähtub, et ta võttis vaidlusaluse määruse vastu, eirates seejuures olulist menetlusetappi. Kuna asjaolu, et uurimise käigus tegelikult saadi olulisi tõendeid, eiramine tähendaks lõppkokkuvõttes, et „heastatakse“ tõsist halduslikku eksimust, on mul raske nõustuda komisjoni väidetega, mille kohaselt tõendid ei vasta tema kehtestatud nõuetele (
25
). Kui nõustuda sellega, et komisjon võib läbi viia uurimise, eirates kättesaadavat asjakohast teavet, ilma et see oleks allutatud kohtulikule kontrollile, võib see uurimine olla meelevaldne, ebatõhus ja ebatäpne. Niisugune areng ei tundu mulle üldse soovitav.
90.
Alusmääruse artikli 18 lõikes 1 on märgitud, et kui mõni huvitatud isik ei võimalda juurdepääsu vajalikule teabele või ei esita vajalikku teavet käesolevas määruses ettenähtud tähtaegade jooksul või märkimisväärselt takistab uurimist, siis võib nii negatiivsed kui ka positiivsed esialgsed ja lõplikud järeldused teha kättesaadavate faktide põhjal. Käesolevas asjas ei ole selle sätte kohaldamise tingimused aga täidetud. Esiteks ei anna ükski asjaolu tunnistust komisjoni ja Hansoli koostöö puudumisest ning teiseks, nagu ma juba märkisin, olid kõnealused tõendid komisjoni valduses just tänu sellele koostööle uurimise raames.
91.
Seega heitis Üldkohus komisjonile põhjendatult ette, et viimane ei tegutsenud nõutava hoolsusega. Mulle näib, et kaugel sellest, et üritada komisjoni asendada, soovis Üldkohus pigem juhtida tähelepanu olulisele teabele, mida komisjon oleks pidanud arvesse võtma, et mitte riskida vaidlusaluse määruse järelduste aluseks olevate faktiliste asjaolude moonutamisega. Üldkohus teostas seega oma pädevust täielikult, viidates veale, mille komisjon tegi alusmääruse kohaldamisel. Järelikult tuleb tõdeda, et käesoleval juhul ei ole Üldkohus moonutanud fakte ega kohaldatavat õigust valesti tõlgendanud.
92.
Sama kehtib Üldkohtu analüüsi kohta, mis käsitleb teise väite esimest osa dumpinguvastase lepingu artikli 9 lõike 3 ja alusmääruse artikli 9 lõike 4 teise lõigu rikkumise kohta. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 105 leidis Üldkohus, et komisjoni tehtud arvutused ei kajastanud Hansoli dumpingu tegelikku ulatust vaidlustatud kohtuotsuse punktides 83–87 esitatud põhjustel, sealhulgas seoses asjaoluga, et arvesse ei võetud seda, et osa vaatlusaluse toote müügi puhul Schadesele oli tegemist töötlemata kujul edasimüügiga sõltumatutele klientidele. Üldkohus leidis, et jättes selle asjaolu arvesse võtmata, omistas komisjon liiga suure osakaalu müügile väikesteks rullideks töötlemiseks seotud töötlejatele, suurendades sellega Hansoli tegelikku dumpingut. Kuna vaidlustatud kohtuotsuse punktis 85 esitatud järeldused mõjutavad Üldkohtu arutluskäiku selle kohtuotsuse punktis 105, siis leian, et tagasi tuleb lükata ka seda punkti puudutav komisjoni väide.
93.
Nende kaalutluste põhjal tuleb järeldada, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta hindas esimeses kohtuastmes esitatud esimese väite teise osa esimest etteheidet ja esimeses kohtuastmes esitatud teise väite esimest osa. Seetõttu teen ettepaneku lükata apellatsioonkaebuse esimene väide ilmselge põhjendamatuse tõttu tagasi.
2. Teine väide
a) Poolte argumendid
94.
Oma teises väites heidab komisjon Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi, kui leidis, et samasuguse toote normaalväärtuse võib kindlaks määrata vastavalt alusmääruse artikli 2 lõike 1 teisele lõigule, st teiste müüjate või tootjate hindade alusel, kui asjaomane eksportija (nimelt Artone) ei tooda ega müü samasugust toodet oma siseturul. Komisjon väidab, et tal oli õigus arvutada nende kahe tooteliigi normaalväärtus, mida Artone Korea turul ei müünud, alusmääruse artikli 2 lõike 3 alusel.
95.
Oma seisukoha põhjenduseks esitab komisjon mitu argumenti, mis puudutavad eelkõige alusmääruse artikli 2 lõike 1 teise lõigu ja WTO dumpinguvastase lepingu artikli 2.2 tõlgendamist, mis viitavad sellele, et komisjonil ei ole mingit kohustust eelistada konkreetset meetodit normaalväärtuse kindlaksmääramiseks, mis on dumpingu esinemise kindlakstegemise oluline etapp. Seega valis komisjon alusmääruse artikli 2 lõikes 3 osutatud meetodi, mis näeb ette normaalväärtuse arvutamise tootmiskulude alusel. Komisjoni sõnul valis Üldkohus kitsa tõlgenduse, milleks ei ole alusmääruses mingit alust. Lõpuks leiab komisjon, et Üldkohus viitab alusetult kohtuotsusele nõukogu vs. Alumina (
26
).
96.
ETPA toetab komisjoni apellatsioonkaebuse teist väidet, esitades sisuliselt samad argumendid, mis põhinevad alusmääruse ja WTO dumpinguvastase lepingu asjaomaste sätete tõlgendamisel.
97.
Hansol vaidleb vastu sellele, et Üldkohus rikkus õigusnormi. Ta leiab, et komisjoni argumentatsioon ei ole põhjendatud ja läheb vastuollu tema enda praktikaga. Konkreetsemalt kahtleb ta komisjoni pakutud tõlgenduses, kuna alusmääruse artiklis 2 on normaalväärtuse kindlaksmääramise meetodite puhul sätestatud hierarhia ning normaalväärtus peaks põhinema peamiselt sisehindadel. Lisaks sellele leiab ta, et WTO eeskirjad ei oma tähtsust alusmääruse sätete tõlgendamisel, mis erinevad dumpinguvastase lepingu sätetest, nagu käesolevas asjas. Vastupidi komisjonile leiab Hansol, et asjaolu, et Üldkohus tugines eespool viidatud kohtuotsusele nõukogu vs. Alumina, (
27
) on asjakohane esimeses kohtuastmes esitatud neljanda väite analüüsimisel, mis on apellatsioonkaebuse teise väite ese.
b) Õiguslik hinnang
98.
Apellatsioonkaebuse teine väide puudutab sisuliselt küsimust, kas Üldkohus rikkus õigusnormi, tõlgendades vaidlustatud kohtuotsuse punktides 152–157 alusmääruse artikli 2 lõikeid 1 ja 3 ning tehes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 158 kindlaks, et komisjon rikkus Artone normaalväärtuse arvutamisel nimetatud määruse artikli 2 lõiget 1.
99.
Sellega seoses tuleb märkida, et Üldkohus esitas oma põhjendused, alustades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 148 Euroopa Kohtu praktika meenutamisest, mille kohaselt on „[toote] normaalväärtuse kindlaksmääramine üks olulisi etappe, mis peab võimaldama tuvastada võimaliku dumpingu olemasolu“ (
28
).
100.
Seejärel analüüsis Üldkohus alusmääruse artikli 2 sätteid, järeldades, et nende sätete vahel on teatav hierarhia, täpsemalt lõigetes 1 ja 3 viidatud sätete vahel, mida tuleb toote normaalväärtuse kindlaksmääramisel arvesse võtta. Selle seisukoha toetuseks viitas Üldkohus kohtuotsusele nõukogu vs. Alumina, milles Euroopa Kohus tuvastas, et „nii [alusmääruse artikli 2 lõike 1 esimese lõigu] sõnastusest kui ka ülesehitusest [tuleneb], et põhimõtteliselt tuleb normaalväärtuse arvutamisel arvesse võtta tavapärase kaubandustegevuse käigus tegelikult makstud või makstav hind“ (
29
).
101.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 150 viitas Üldkohus uuesti kohtuotsusele nõukogu vs. Alumina, selgitades, et sama artikli lõike 3 esimese lõigu kohaselt „võib [eksportiva riigi sõltumatutelt klientidelt tavapärase kaubandustegevuse käigus makstud või makstavate hindade kasutamise] põhimõttest
kõrvale kalduda vaid siis, kui tavapärase kaubandustegevuse käigus ei toimu ühtegi samalaadse toote müügitehingut, kui see müük on ebapiisav või kui see müük ei võimalda sobivat võrdlust“ (
30
). Üldkohus tegi järelduse, viitega ikka kohtuotsusele nõukogu vs. Alumina, rõhutades, et „need kõrvalekaldumised normaalväärtuse tegeliku hinna alusel kindlaksmääramise meetodist on ammendavat laadi“ (
31
).
102.
Vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste selline tõlgendus näitab, et Üldkohus piirdus sellega, et viitas Euroopa Kohtu asjakohasele praktikale, et toetada väidet, et alusmääruse artikli 2 eri sätete vahel on hierarhia. Ta tunnistas õigusnormi rikkumata, et on olemas
erinevate arvutusmeetodite prioriteetsuse põhimõte, millest võib erandkorras kõrvale kalduda, kui asjakohased tingimused on täidetud (
32
). On ilmne, et Üldkohus ei ole selles osas rikkunud liidu õigust, kuna Euroopa Kohus on samasugusele järeldusele oma kohtupraktikas juba jõudnud. Seega näib mulle, et Üldkohus kritiseeris põhjendatult asjaolu, et komisjon kasutas kohe alusmääruse artikli 2 lõiget 3, kontrollimata enne võimalust kohaldada käesolevas asjas selle määruse artikli 2 lõiget 1.
103.
Põhimõtteliselt võib selle väite analüüs piirduda lihtsalt viitega sellele kohtupraktikale, mis minu arvates on apellatsioonimenetluse käesolevas kontekstis täiesti asjakohane. Ammendavuse huvides ja selleks, et kõrvaldada igasugune kahtlus alusmääruse artikli 2 sellise tõlgenduse kehtivuse kohta, mille Üldkohus pakkus vaidlustatud kohtuotsuses, analüüsin siiski lühidalt teisi argumente, mille komisjon esitas oma seisukoha põhjendamiseks.
104.
Komisjon ja ETPA on seisukohal, et Üldkohtu tõlgendus ei võta arvesse asjaolu, et kõnealune säte ehk alusmääruse artikli 2 lõike 1 teine lõik on sõnastatud „loana“, mitte „ettekirjutusena“. Nende sõnul toetab seda tõlgendust erinevate keeleversioonide võrdlev analüüs. Komisjon ja ETPA näivad seega väitvat, et komisjonil on õigus kasutada arvutusmeetodit, mida ta peab kõige sobivamaks, ilma et ta peaks arvesse võtma prioriteetsuse põhimõtet, mis reguleerib alusmääruse artiklis 2 ette nähtud erinevate arvutusmeetodite kasutamist.
105.
See tõlgendus on minu hinnangul ebatäpne, kuna selles aetakse segi kaks täiesti erinevat põhilist aspekti, mis kuuluvad liidu haldusõiguse valdkonda, nimelt seadusandja poolt komisjonile teatud haldusülesannete täitmiseks antud pädevus ja teatud asjaoludel komisjonil olev kaalutlusõigus. Vastupidi komisjoni väidetele tuleb alusmääruse artiklis 2 nimetatud sätteid mõista nii, et need kuuluvad esimesse, mitte teise kategooriasse. See tuleneb esiteks ELL artikli 13 lõikes 2 sätestatud pädevuse andmise põhimõttest, mille kohaselt „iga institutsioon tegutseb talle aluslepingutega antud
volituste piires ning vastavalt nendes sätestatud korrale, tingimustele ja eesmärkidele“ (kohtujuristi kursiiv). Nimelt tuleb selles kontekstis tõdeda, et artikli 2 sätted ei erine oluliselt teistest alusmääruse sarnastest sätetest, mis annavad komisjonile ka otsustuspädevuse, tingimusel et on täidetud teatavad seadusandja poolt kindlaks määratud tingimused. Seega on nii nende sätete sõnastusest kui ka ülesehitusest võimalik järeldada, et liidu seadusandja eesmärk oli täpsustada, kuidas komisjon peab igal üksikjuhul toote normaalväärtuse kindlaks määrama, kehtestades selleks prioriteetsuse eri meetodite vahel, mida dumpinguvastases valdkonnas üldiselt tunnustatakse.
106.
Kõnealuste sätete sõnastus, eelkõige tegusõna „võima“ kasutamine teatavates keeleversioonides, (
33
) võib tekitada segadust, kuna seda võib põhimõtteliselt mõista kahes tähenduses, vähemalt siis, kui ei arvestata liidu õiguses nii olulist põhimõtet nagu see, millele on viidatud eelmises lõikes. Siiski, nagu komisjon ise oma menetlusdokumentides möönab, ei võimalda alusmääruse artikli 2 lõike 1 teise lõigu prantsuskeelne versioon („la valeur normale est établie“ (normaalväärtus määratakse kindlaks), kohtujuristi kursiiv) kaalutlemisõigusega absoluutse kindlusega nõustuda, (
34
) samas kui teiste keeleversioonide puhul on endiselt suur tõlgendamisruum. Järelikult ei paku eri keeleversioonide võrdlev analüüs komisjoni tõlgenduse jaoks mingit määrava tähtsusega tegurit.
107.
Seoses eespool nimetatud argumendiga, et on vaja jõuda WTO õigusega kooskõlas oleva tõlgenduseni, tuleb kõigepealt meenutada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb liidu õigusnorme niivõrd, kui see on võimalik, tõlgendada rahvusvahelist õigust silmas pidades, ja seda eriti siis, kui asjaomaste õigusnormide eesmärk on just rakendada liidu sõlmitud rahvusvahelist lepingut (
35
). Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast nähtub siiski samuti, et WTO lepingud ei kuulu nende olemust ja ülesehitust arvestades põhimõtteliselt nende normide hulka, mille alusel peavad liidu kohtud kontrollima liidu institutsioonide aktide õiguspärasust (
36
). Üksnes juhul, kui liit on soovinud rakendada WTO raames võetud konkreetset kohustust või kui liidu õigusakt viitab sõnaselgelt WTO lepingute konkreetsetele sätetele, on liidu kohtute ülesanne kontrollida asjaomase liidu akti õiguspärasust WTO eeskirjade alusel. Eespool viidatud põhimõtted kehtivad põhimõtteliselt ka kohustusele tõlgendada alusmäärust WTO dumpinguvastasest lepingust lähtudes, (
37
) arvestades asjaolu, et liit võttis selle määruse vastu just nimelt selleks, et täita rahvusvahelisi kohustusi, mis ta on endale WTO raames võtnud (
38
).
108.
Alusmääruse sätete analüüsist ilmneb, et artikli 2 lõike 1 sõnastus
erineb
WTO dumpinguvastase lepingu artikli 2.2 sõnastusest. Kuigi dumpinguvastase lepingu artikkel 2.2 vastab alusmääruse artikli 2 lõike 3 sõnastusele, ei sisalda dumpinguvastane
leping sarnast sätet
nagu alusmääruse artikli 2 lõike 1 teine lõik. Võttes arvesse alusmääruses ja dumpinguvastases lepingus kasutatud ilmselgelt erinevat sõnastust, ei saa WTO õigusele tugineda selleks, et kalduda kõrvale alusmääruse artikli 2 lõike 1 selgest sõnastusest (
39
). Järelikult tuleb tagasi lükata komisjoni argumendid dumpinguvastase lepingu väidetava asjakohasuse kohta vähemalt osas, mis puudutab lõike 1 tõlgendamist ja selle seost lõikega 3. Sellest tuleneb, et komisjon ei saa tugineda dumpinguvastase lepingu sätetele, et eelistada alusmääruse artikli 2 lõikes 3 ette nähtud arvutusmeetodit.
109.
Lisaks sellele väidab komisjon, et dumpinguvastase tollimaksu individuaalne laad näitab, välja arvatud juhul, kui alusmääruses on sätestatud teisiti, näiteks väljavõttelise uuringu korral, et normaalväärtuse ja üldise dumpingumarginaali kindlaksmääramisel tuleb eelistada eksportija enda andmeid teiste tootjate andmetele.
110.
Sellega seoses tuleb märkida, et komisjon üksnes kinnitab seda, mis on ette nähtud alusmääruse artikli 2 lõikes 1, st et normaalväärtuse määramisel tuleb eelistada eksportiva tootja omamaiseid hindu, mitte aga teiste müüjate või tootjate omamaiseid hindu. Samas on ilmne, et sellele argumendile ei saa õiguspäraselt tugineda selleks, et eelistada alusmääruse artikli 2 lõikes 3 ette nähtud normaalväärtuse arvutamise meetodi kohaldamist. Tegelikult oleks selline tõlgendus vastuolus sellega, mida Euroopa Kohus otsustas kohtuasjas nõukogu vs. Alumina, st et normaalväärtuse kindlaksmääramine hindade alusel on üldine reegel, samas kui normaalväärtuse arvutamine on erand, nagu ma juba eespool selgitasin, (
40
) esitades Üldkohtu arutluskäigu vaidlustatud kohtuotsuse punktides 148–152. Järelikult tuleb see argument põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
111.
Komisjon on arvamusel, et Üldkohus ei võtnud arvesse asjaolu, et alusmääruse artikli 2 lõike 1 teises lõigus ja artikli 2 lõikes 3 nimetatud olukordi (st „eksportija […] ei müü“ ja „tavapärase kaubandustegevuse käigus toimuv […] müük puudub“) ei saa üksteisest eraldada ja need võivad faktiliselt osaliselt kattuda. Komisjoni sõnul on alusmääruse artikli 2 lõike 1 teise lõigu tähenduses müügi puudumine määratluse kohaselt olukord, kus „tavapärase kaubandustegevuse käigus toimuv […] müük puudub“ alusmääruse artikli 2 lõike 3 esimese lõigu tähenduses. Komisjon märgib lisaks sellele, et kahe sätte vaheline erinevus avaldub tegelikult üksnes juhul, kui eksportiv tootja „ei tooda […] samasugust toodet“ oma asukohariigis: sellises erandlikus olukorras ei ole tegelikult tootmiskulusid, millele uurimise eest vastutav asutus võiks normaalväärtuse arvutamisel tugineda, ja ainus võimalus on kasutada müügihinda teiste tootjate siseturul.
112.
See väide, mis põhineb eespool nimetatud sätete ebatäpsel tõlgendamisel ja mis on ilmselt suunatud sellele, et seada kahtluse alla nende sätete vastavad kohaldamisalad, ei ole veenev, kuna see läheb vastuollu Euroopa Kohtu järeldustega 1. oktoobri 2014. aasta kohtuotsuses nõukogu vs. Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245). Nagu Euroopa Kohus selles otsuses arusaadavalt selgitas, kohaldatakse artikli 2 lõike 1 teist lõiku olukordades, kus samasuguse toote müük (teiste müüjate või tootjate poolt) toimub eksportiva riigi tavapärase kaubandustegevuse käigus, samas kui artikli 2 lõike 3 esimest lõiku kohaldatakse olukordades, kus samasuguse toote müük puudub või ei ole eksportiva riigi tavapärase kaubandustegevuse käigus piisav. Vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei ole nende sätete kohaldamisala osas seega mingit mitmetimõistetavust. Seega tuleb ka see argument põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
113.
Lõpuks ei nõustu komisjon vaidlustatud kohtuotsuses Üldkohtu viidatud kohtuotsuse nõukogu vs. Alumina asjakohasusega. Komisjoni sõnul puudutab see juhtum mõiste „tavapärase kaubandustegevuse käigus toimuv […] müük“ määratlust alusmääruse artikli 2 lõike 3 tähenduses. Sel puhul ei käsitlenud Euroopa Kohus küsimust, mida talle ei esitatud, nimelt alusmääruse artikli 2 lõike 1 teise lõigu tõlgendamist ega väidetavat täielikku eristamist artikli 2 lõike 1 teises lõigus osutatud müügi puudumise olukordade ja alusmääruse artikli 2 lõike 3 esimeses lõigus nimetatud olukordade vahel.
114.
See argument nõuab minult mõningaid kommentaare, kuna see põhineb kohtuotsuse nõukogu vs. Alumina vääral tõlgendusel. Kokkuvõttes otsustas Euroopa Kohus selles kohtuotsuses, et normaalväärtuse määramisel võetakse tavaliselt esmajärjekorras arvesse „tavapärases kaubandustegevuses makstud või makstavad hinnad“ (
41
) ja et „kõrvalekaldumised normaalväärtuse tegeliku hinna alusel kindlaksmääramise meetodist on ammendavat laadi ja puudutavad müügitingimusi, mitte toote hinda“ (
42
). Arvestades, et – nagu on õigesti märgitud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 149 – alusmääruse artikli 2 lõike 1 teine lõik „võimaldab […] teiste müüjate või tootjate hindade kasutamisega normaalväärtuse kindlaks määrata ekspordiriigi sõltumatute klientide poolt tavapärase kaubandustegevuse käigus makstud või makstava hinna alusel“, on Üldkohus järginud reeglit, mille Euroopa Kohus on kehtestanud kohtuasjas nõukogu vs. Alumina, st see on hind, mida makstakse või tuleb maksta tavapärases kaubandustegevuses. Sellest järeldub, et komisjoni argument tuleb lugeda edutuks.
115.
Täielikkuse huvides tuleb lisada, et liidu halduspraktika dumpingu valdkonnas ei kajasta komisjoni tõlgendust käesolevas kohtuasjas. Hansol tõi nimelt mitu näidet, mis annavad tunnistust, et normaalväärtus põhineb üldiselt sisehindadel vastavalt alusmääruse artikli 2 lõikele 1. Normaalväärtus arvutatakse vastavalt alusmääruse artikli 2 lõikele 3 üksnes siis, kui teistel tootjatel puudub piisav omamaine müük või kui selle müügi hinnad ei ole asjakohased (
43
). Neil asjaoludel on märkimisväärne, et komisjon püüdis käesoleval juhul sellest halduspraktikast kõrvale kalduda ilma objektiivse põhjenduseta.
116.
Kokkuvõttes leian eespool esitatut arvesse võttes, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta hindas esimeses kohtuastmes esitatud neljandat väidet. Seetõttu teen ettepaneku lükata apellatsioonkaebuse teine väide ilmselge põhjendamatuse tõttu tagasi.
3. Kolmas väide
a) Poolte argumendid
117.
Kolmandas väites leiab komisjon, et Üldkohus tõlgendas valesti alusmääruse artiklis 3 sätestatud reegleid, määrates liitu suunatud ekspordi hindade allalöömismarginaali kindlaks seotud üksuste kaudu. Apellatsioonkaebuse see väide puudutab järeldusi kahjumarginaali kohta, mille Üldkohus tegi esimeses kohtuastmes viienda väite teise osa ja viienda väite kolmanda osa analüüsimisel.
118.
Komisjon esitab oma seisukoha toetuseks mitu argumenti. Esiteks viitab ta ulatuslikule kaalutlusõigusele, mis tal on keerukate majanduslike olukordade kontekstis. Kuna hindade allalöömise mõiste määratlus puudub, leiab komisjon, et vastavalt alusmääruse artikli 2 lõikele 9 arvutatud ekspordihinna kasutamine hindade allalöömise arvutustes ei olnud põhjendamatu ega sobimatu. Teiseks viitab komisjon oma seisukoha põhjendamiseks alusmääruse artikli 3 lõikele 3, mille kohaselt tuleb hindade allalöömise olemasolu uurida „dumpinguhinnaga impordi“ tasandil, ja seega mitte selle hilisema edasimüügihinna tasandil liidu turul. Kolmandaks leiab komisjon, et oleks absurdne kasutada dumpingu olemasolu ja suuruse kindlakstegemiseks arvestuslikku ekspordihinda ning seejärel kasutada muud ekspordihinda, et uurida selle impordi mõju hindadele, mille kohta on kahju tuvastamise kontekstis juba tõendatud, et kasutati dumpingut. Seega saab dumpingut tuvastada ainult sellel tasemel (st tegeliku või liidu piiril sellisena kehtestatud ekspordi CIF-hinna põhjal (
44
)) ning seotud mõju hindadele võib avalduda sõltumata sellest, kas eksportiv tootja müüb seotud üksuste vahendusel või siis otse liitu. Neljandaks märgib komisjon, et alusmääruse artikli 2 lõike 9 kohaselt arvutatud ekspordihinna kasutamine juhul, kui eksportiv tootja (nagu Hansol) müüb seotud üksuste vahendusel, tagab samuti järjepidevuse ja mittediskrimineerimise.
119.
ETPA toetab komisjoni apellatsioonkaebuse kolmandat väidet, esitades sisuliselt samad argumendid, mis põhinevad komisjoni väidetaval kaalutlusruumil ja alusmääruse eespool viidatud sätete tõlgendamisel.
120.
Hansol vaidleb sellele argumendile vastu, seades kahtluse alla selle õiguspärasuse, et komisjon kohaldas analoogia alusel alusmääruse artikli 2 lõiget 9 hindade allalöömise marginaali arvutamisel, mis on üks kahju kindlaksmääramise aspekte. Ta ei nõustu ka komisjoni poolt alusmääruse artikli 3 lõike 3 kohta esitatud tõlgendusega, kinnitades, et selles sättes ei sisaldu nõuet, et märkimisväärse hinna allalöömise olemasolu kontrollitaks dumpinguhinnaga impordi tasandil. Lisaks sellele nõuab hindade märkimisväärse allalöömise olemasolu analüüs, et komisjon võrdleks hindu, mis on võrreldavad. Komisjoni meetod, mis seisneb alusmääruse artikli 2 lõike 9 kohaldamises allalöömise marginaali arvutamisel, seisneb aga selliste hindade võrdlemises, mis ei ole võrreldavad, kuna need ei sisalda samu hinnakomponente. Hansol toob välja mitu juhtumit, millest nähtub, et komisjon võtab selleks, et teha kindlaks, kas tegemist on hindade allalöömisega, tavaliselt arvesse müügihindu esimesele sõltumatule kliendile. Lõpuks väidab Hansol, et komisjoni kasutatud meetod rikub hindade allalöömise marginaali arvutamisel võrdse kohtlemise põhimõtet, kuna ta kohtleb ühtemoodi erinevaid olukordi, nimelt eksportivaid tootjaid, kes on asutanud seotud müügiüksused liidus, ja eksportivaid tootjaid, kes müüvad otse liidu sõltumatutele klientidele.
b) Õiguslik hinnang
121.
Apellatsioonkaebuse kolmandas väites tõstatatud konkreetne õiguslik küsimus, mida tuleb nüüd analüüsida, puudutab sisuliselt hinna allalöömismarginaali arvutamiseks kasutatava „võrdluspunkti“ kindlaksmääramist vaatlusaluse toote seotud poolte kaudu eksportimise korral liitu. Komisjon heidab Üldkohtule ette, et viimane tõlgendas valesti alusmääruse artiklis 3 kehtestatud reegleid, määrates hindade allalöömismarginaali kindlaks liitu suunatud ekspordi alusel, mis toimus seotud üksuste kaudu.
122.
Selguse huvides tuleb enne tõstatatud õigusliku küsimuse analüüsimist lühidalt kokku võtta vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused, millele komisjon vastu vaidleb. Üldkohus heitis komisjonile ette õigusnormi rikkumist alusmääruse artikli 2 lõike 9 kohaldamisel analoogia alusel suurte rullide edasimüümisele seotud äriühingute poolt. Nimelt otsustas Üldkohus, et komisjon oleks pidanud pigem arvutama allalöömismarginaali Schadese ja tema sõltumatute klientide vahel kokku lepitud müügihinna alusel.
123.
Oma arutluskäigu toetuseks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 199, et just ühe ettevõtja ja klientide vahel läbiräägitud hinnad, mitte vaheetapi hinnad, võisid määrata klientide otsuse osta toodet sellelt ettevõtjalt, mitte liidu tootmisharult. Üldkohus selgitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 201, et kuna vaatlusalune toode konkureeris liidu tootmisharu samasuguse tootega ja see põhjustab sellele tootmisharule kahju, siis ei olnud kahju kindlaksmääramiseks Schadese poolt vaatlusaluse toote edasimüüki puudutav „võrdluspunkt“mitte liidu piiril, vaid sõltumatutele klientidele müügi tasandil. See tõlgendus kinnitab Hansoli analüüsi, mille kohaselt oleks komisjon pidanud kasutama tegelikult kasutatud müügihindu ja maha arvama üksnes müügiga seotud kulud.
124.
Kõigepealt tuleb märkida, et hindade allalöömine on üldiselt määratletud kui eksportivate tootjate ekspordihinna ja liidu tootmisharu müügihinna vahe (
45
). Seda mõistet ei ole siiski määratletud ja veelgi vähem reguleeritud alusmääruses või WTO dumpinguvastases lepingus. Seetõttu on vaja hinna allalöömismarginaali usaldusväärseks arvutamiseks välja töötada kasutatav ja piisavalt täpne meetod, mis nõuab samuti, et „võrdluspunkti“ saaks vastava toote edasimüügi korral kindlaks määrata seotud poolte kaudu. Leian, et Üldkohtu pakutud meetod vastab nendele nõuetele, nagu ma allpool selgitan.
125.
Minu arvates meenutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 197 õigesti, et vastavalt alusmääruse artikli 1 lõikes 1 sätestatud reeglile ei piisa dumpinguvastase tollimaksu kehtestamiseks vaid sellest, et imporditud kaubal on dumpinguhind, vaid lisaks on nõutav, et selle vabasse ringlusesse laskmine tekitab kahju. See järeldus on Üldkohtu arutluskäigus otsustava tähtsusega. Nimelt märkis Üldkohus õigesti, et kahju olemasolu kindlaksmääramiseks tuleb objektiivselt uurida impordi mõju samasuguste toodete hindadele liidu turul. Seega ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 201 tuvastas esiteks, milline toode konkureeris liidu tootmisharu samasuguse tootega
ja tekitas sellele kahju, ning teiseks, millisel turustusahela tasemel see mõju avaldub, st sõltumatute klientide tasandil (mitte liidu piiril).
126.
Argumendid, mis komisjon ja ETPA apellatsioonkaebuse kolmanda väite põhjendamiseks esitasid, ei lükka ümber Üldkohtu järeldusi.
127.
Asjaolu, et komisjonil on kaubanduse kaitse valdkonna uurimistes teatav manööverdamisruum, ei vabasta teda mingil määral kohustusest järgida alusmääruse sätteid. Sellegipoolest pean vajalikuks märkida, et miski selles määruses ei viita sellele, et artikli 2 lõiget 9 võiks analoogia alusel kohaldada hindade allalöömise marginaali arvutamisel, mis on üks teguritest, mida tuleb kahju kindlaksmääramisel arvesse võtta. Lisaks sellele on õigusliku tõlgendamise meetodi puhul analoogia kasutamisel üldiselt teatavad tingimused, nimelt vajadus täita õiguslünk, kohaldades õigusnormi teistsuguste eelduste korral, kuid mille korral hõlmamata olukord säilitab sarnasuse „ratio“ või „olulise tunnuse“ tasandil. Ilmselgelt kehtib see üksnes tingimusel, et seadusandja ei ole sellele ametlikult vastu vaielnud (
46
). Tuleb aga tõdeda, et komisjon ei ole selgitanud, kas ja kui jah, siis mil määral olid need tingimused käesoleval juhul täidetud. Alusmääruse kohaldamisel analoogia kasutamise põhjendamata jätmise tõttu tekib kahtlus, kas komisjoni lähenemine on õiguspärane, eriti arvestades käesolevas ettepanekus juba nimetatud pädevuse andmise põhimõtet (
47
) ja vajadust tagada tõhus kohtulik kontroll (
48
). Selles kontekstis tuleb meenutada, et iga huve kahjustava otsuse põhjendamise kohustusel on kaks eesmärki: ühelt poolt teavitada huvitatud isikut võetud meetme põhjendustest, et ta saaks oma õigusi kaitsta, ja teiselt poolt võimaldada liidu kohtul kontrollida otsuse õiguspärasust (
49
). Seega näib mulle, et Üldkohus toimis õigesti, kui jättis selle lähenemisviisi õiguspärasuse kinnitamata.
128.
Vastupidi sellele, mida komisjon oma menetlusdokumentides väidab, ei näe alusmääruse artikli 3 lõige 3 ette, et märkimisväärse hinna allalöömise olemasolu tuleb kontrollida „„dumpinguhinnaga impordi“ tasandil“. Miski selles sättes ei nõua, et märkimisväärse hinna allalöömise olemasolu kontrollitaks dumpinguhinnaga impordi tasandil.
129.
Lisaks sellele, nagu õigesti rõhutab Hansol, nõuab hindade märkimisväärse allalöömise olemasolu analüüs, et komisjon võrdleks hindu, (
50
) mis on võrreldavad (
51
). See tähendab, et hindu võrreldakse samal kaubanduslikul tasandil (
52
). Kõnealune kaubanduslik tase tuleb määrata kindlaks vastavalt kliendi liigile, nii et võrreldud tehingud hõlmavad kõiki hinnakomponente müügil sama liiki klientidele, nagu hulgimüüjad, jaemüüjad või lõpptarbijad. Seejuures tuleb tõdeda, nagu selgitab Hansol, et võrreldes ühelt poolt ettevõtja ja tema seotud üksuse vahel artikli 2 lõike 9 tähenduses kasutatavaid kunstlikult arvutatud hindu ning teiselt poolt liidu tootjate ja nende esimeste sõltumatute klientide vahel kasutatavaid hindu, ei võrrelnud komisjon hindu samal kaubanduslikul tasandil, kuna Hansoli hinnad paiknevad müügiahela kõrgemal tasemel.
130.
See on seda üllatavam, et komisjon näib ise lähtuvat eeldusest, et hindu tuleb võrrelda „ELis toimuva konkurentsi tasandil“ (kohtujuristi kursiiv), nagu nähtub sõnaselgelt vaidlusaluse määruse põhjendusest 122. Selles kontekstis tuleb viidata kohtuotsusele Kazchrome, (
53
) mis on muutunud lõplikuks ja milles Üldkohus leidis, et konkurents toimub hinnatasemel, millest tulenes „klientide otsus, et nad ostavad hagejate, mitte ühenduse tootmisharu tooteid“ (
54
). See kehtib tingimata liidus asuva eksportiva tootja seotud müügiüksuse müügi korral oma lõppkliendile, mitte vaheetapis (
55
). Selles kontekstis tuleb märkida, et seda lähenemist rakendati hiljem kohtuotsuses Jindal Saw (
56
) ja seega tuleb seda pidada kohtupraktikas piisavalt juurdunuks.
131.
Selles osas pean vajalikuks rõhutada, et just seda märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 202. Nimelt tuvastas Üldkohus õigusnormi rikkumata, et „vaatlusaluse toote otsese ja kaudse müügi puhul toimus konkurents sõltumatute klientide tasandil“ (kohtujuristi kursiiv). Seega nõustus Üldkohus sisuliselt Hansoli esimeses kohtuastmes esitatud argumentidega, mille kohaselt konkurents Schadese vahendusel vaatlusaluse toote müümisel toimus Schadese keskmise tehasehinna tasandil. Lõpphind pidi seega olema Schadese poolt liidus asuvate sõltumatute klientide suhtes kohaldatav hind vaatlusaluse toote eest. Kokkuvõttes tuleb asuda seisukohale, et lõpphind ei saanud olla komisjoni loodud teoreetiline „vaba ringluse hind“.
132.
Selles kontekstis tuleb märkida, et liidu dumpingualane halduspraktika näib viitavat sellele, et ta kasutab hindade allalöömise kindlaksmääramisel „võrdluspunktina“„esimesele sõltumatule kliendile kohaldatavaid hindu müügiüksuste tasandil“ (
57
) (kohtujuristi kursiiv). Järelikult on märkimisväärne, et komisjon püüdis käesoleval juhul sellest halduspraktikast kõrvale kalduda ilma objektiivse põhjenduseta.
133.
Sellest tuleneb, et komisjoni meetod, mis seisneb alusmääruse artikli 2 lõike 9 kohaldamises allalöömise marginaali arvutamisel, on samaväärne nende hindade võrdlemisega, mis ei ole võrreldavad, kuna need ei sisalda samu hinnakomponente.
134.
Samuti ei ole veenev argument, mille kohaselt komisjoni kasutatud meetod tagab järjepidevuse ja mittediskrimineerimise. Tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei tohi võrdse kohtlemise põhimõttest lähtudes käsitleda sarnaseid olukordi erinevalt ja erinevaid olukordi ei tohi käsitleda sarnaselt, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud (
58
). Kuid esiteks näib mulle, et komisjon ei ole oma argumentide põhjendamiseks esitanud ühtegi tõendit. Lisaks näib, et komisjoni kasutatud meetod kohtleb hinna allalöömismarginaali arvutamisel ühtemoodi erinevaid olukordi, nimelt neid eksportivaid tootjaid, kes on asutanud seotud müügiüksused liidus, ja eksportivaid tootjaid, kes müüvad otse liidu sõltumatutele klientidele. Järelikult, kuna puudub igasugune objektiivne põhjendus, võib komisjoni kasutatud meetod rikkuda võrdse kohtlemise põhimõtet.
135.
Sellest tuleneb, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta tuvastas, et komisjon ei saanud hindade allalöömismarginaali arvutamisel analoogia alusel kohaldada alusmääruse artikli 2 lõiget 9.
136.
Eelnevate kaalutluste põhjal teen ettepaneku lükata tagasi ka apellatsioonkaebuse kolmas väide osas, milles see puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkte 196–205, arvestades esimeses kohtuastmes esitatud viienda väite teise osa analüüsi. Temaatilise seose tõttu kehtib sama ka vaidlustatud kohtuotsuse punktide 208–213 kohta, mis kuuluvad esimeses kohtuastmes esitatud viienda väite kolmanda osa analüüsi alla.
4. Ettepanek seoses apellatsioonkaebusega
137.
Eespool esitatust tuleneb, et komisjoni apellatsioonkaebus tuleb tervikuna rahuldamata jätta.
C.
Vastuapellatsioonkaebus
138.
ETPA väidab vastuapellatsioonkaebuses lisaks komisjoni apellatsioonkaebuses esitatud väidetele, et Üldkohtu hinnang sisaldab täiendavaid õigusnormide rikkumisi.
1. Esimene väide
a) Poolte argumendid
139.
ETPA kinnitab oma esimeses väites, et Üldkohtu hinnang vaidlustatud kohtuotsuse punktide 86 ja 87 kohta on vastuolus alusmääruse artikli 2 lõikega 11. Konkreetsemalt väidab ETPA sisuliselt, et alusmääruse artikli 2 lõige 11 ei näe kaalutud keskmise arvutusmeetodi kohta ette ühtegi nõuet ega juhist ega sisalda seega kohustust määrata kindlaks kolme vabastatud töötleja müügimaht Schadese müügimahtude alusel. ETPA väidab teise võimalusena, et alusmääruse artikli 2 lõige 11 ei kohusta komisjoni kohaldama normaalväärtuse arvutamisel ekspordihinna arvutamiseks kasutatud meetodit. ETPA viitab oma argumentide toetuseks WTO eeskirjadele.
140.
Hansol leiab, et need väited on alusetud, ning rõhutab, et Üldkohus tõi sõnaselgelt välja, mil viisil komisjon rikkus alusmääruse artikli 2 lõiget 11, st et komisjon oli rikkunud selle sättega taotletavat eesmärki, mille kohaselt kasutatud meetod peab kajastama rakendatud dumpingu tegelikku ulatust. Hansol tugineb Euroopa Kohtu praktikale, milles seda eesmärki alusmääruse artikli 2 lõike 11 tõlgendamisel tunnustatakse. Üldkohus vaid kohaldas vaidlustatud kohtuotsuses seda kohtupraktikat.
b) Õiguslik hinnang
141.
Kõigepealt tuleb märkida, et vastupidi ETPA kinnitustele on Euroopa Kohtu praktikas välja arendatud põhimõtted, mis reguleerivad alusmääruse artikli 2 lõike 11 kohaldamist. Nagu ma allpool selgitan, kohaldas Üldkohus neid põhimõtteid vaidlustatud kohtuotsuses õigesti. Tuleb lühidalt kokku võtta põhjendused, mis viisid Üldkohtu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 87 järeldusele, et komisjoni hinnang ei vastanud kohtupraktikas kehtestatud nõuetele ja et sellest tulenevalt komisjon rikkus eespool viidatud sätet.
142.
Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 74 ja 75, et alusmääruse artikli 2 lõige 11 „näeb ette normaalväärtuse ja ekspordihinna kaks võrdlusmeetodit: üks meetod, mida kutsutakse „sümmeetriliseks“ ja mis põhineb kõikide liitu suunatud eksporditehingute kaalutud keskmise normaalväärtuse ja kaalutud keskmise hinna võrdlusel või tehingupõhisel võrdlemisel, ning meetod, mida kutsutakse „asümmeetriliseks“ ja mis põhineb kaalutud keskmise normaalväärtuse võrdlusel kõikide liitu suunatud üksikute eksporditehingutega“.
143.
Samas tuleneb rakendusmääruse 2016/2005 põhjendusest 47, et komisjon kohaldas vastuapellatsioonkaebuse vastustaja dumpingumarginaali arvutamisel „sümmeetrilist“ meetodit.
144.
Põhjus, miks Üldkohus leidis, et dumpingumarginaali kindlaksmääramine kujutab endast alusmääruse artikli 2 lõike 11 rikkumist, oli selle vastuolu põhimõttega, mille Euroopa Kohus esitas liidetud kohtuasjades Changshu City Standard Parts Factory ja Ningbo Jinding Fastener vs. nõukogu (
59
) tehtud otsuses, nimelt et „nii sümmeetriline kui ka asümmeetriline dumpingumarginaali arvutusmeetod [peavad] võimaldama kajastada täiel määral rakendatud dumpingu tegelikku ulatust“ (
60
).
145.
Seega on ilmne, et vastupidi ETPA väidetele ei anna alusmääruse artikli 2 lõige 11 komisjonile absoluutset kaalutlusõigust dumpingu kindlakstegemise võrdlusmeetodi valikul. Kuigi komisjon võib valida nii sümmeetrilise võrdlusmeetodi kui ka asümmeetrilise meetodi, peab ta alati arvesse võtma alusmääruse artikli 2 lõike 11 eesmärki: kasutatud meetod peab kajastama kasutatud dumpingu tegelikku ulatust, nagu Euroopa Kohus on otsustanud.
146.
Tulles tagasi vastuapellatsioonkaebuse analüüsimise juurde, tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 86 ja 87 leidis Üldkohus, et dumpingumarginaalide kaalumine seoses vastavalt Hansoli suurte rullide müügiga väikesteks rullideks ümbertöötlemiseks ja suurte rullide müügiga ümbertöötlemata kujul otseselt või kaudselt Schadese vahendusel liidus asuvatele sõltumatutele klientidele „ei peegelda [Hansoli] tegelikku dumpingut“. Teisisõnu ei olnud komisjoni hinnang täpne ning järelikult ei olnud see piisav alus, et õigustada selliste dumpinguvastaste meetmete võtmist, nagu on ette nähtud vaidlusaluses määruses.
147.
Täpsemalt märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 86, et Hansoli dumpingumarginaali arvutamisel seoses väikesteks rullideks ümbertöödeldud suurte rullidega „otsustas komisjon kasutada Schadese andmeid dumpingumarginaali arvutamiseks hageja poolt kolmele teisele seotud töötlejale teostatud müügi puhul. Seega, arvestades asjaolu, et komisjon teadis, et osa Schadese müüdud asjaomastest toodetest müüdi töötlemata kujul edasi sõltumatutele klientidele, oleks ta seda olukorda pidanud kajastama vaatlusaluse toote teistele seotud töötlejatele [(Schades Nordic, Heipa ja R+S)] müügi tasandil. Jättes selle asjaolu arvesse võtmata, omistas komisjon liiga suure osakaalu toodete müügile seotud töötlejatele väikesteks rullideks ümbertöötlemiseks, suurendades sellega hageja tegelikku dumpingut“.
148.
Sel põhjusel järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 87 õigesti, et „[k]una komisjoni tehtud arvutused ei kajasta hageja dumpingu tegelikku ulatust, on tegemist alusmääruse artikli 2 lõike 11 rikkumisega“. Sellele õiguslikule järeldusele ei saa minu arvates vastu vaielda, arvestades hindamisviga, mille Üldkohus nõuetekohaselt tuvastas oma pädevuse teostamisel.
149.
Sellest järeldub, et vastupidi ETPA väidetele on ilmne, et Üldkohus määratles piisavalt selgelt ja täpselt alusmääruse artikli 2 lõike 11 nõude, mida komisjon on faktiliste asjaolude hindamisel eiranud, nimelt vajaduse, et kasutatud meetod kajastaks rakendatud dumpingu tegelikku ulatust.
150.
ETPA argument, mis põhineb WTO eeskirjade tõlgendusel, ei lükka ümber Üldkohtu järeldusi. ETPA väidab sisuliselt, et täiendavate nõudmiste väidetavat puudumist kaalutud keskmise arvutamisel kinnitab WTO vaekogu juhtumi Euroopa ühendused – voodipesu (artikkel 21.5) (
61
) puhul, leides, et kuna sätted, mis nõuavad kaalutud keskmist, ei sisalda nõuet arvutusmeetodite kohta, siis on uurimisasutuse ülesanne määrata kindlaks sobiv meetod.
151.
Sellega seoses piisab, kui märkida, et ETPA viidatud juhtumis vaadeldi WTO vaekogus küsimust, kas WTO dumpinguvastase lepingu artikli 2.2.2 punkt ii kehtestab nõudeid seoses alusega, millest lähtuvalt tuleb kaaluda normaalväärtuse arvutamisel kasutatud kulude ja tulude keskmisi summasid (
62
). Tuleb aga märkida, et WTO dumpinguvastase lepingu säte, mis vastab alusmääruse artikli 2 lõikele 11, on artikkel 2.4.2, mitte artikli 2.2.2 punkt ii. Seega tugineb ETPA WTO vaekogu aruandele seoses küsimusega, mis ilmselgelt ei puuduta käesolevat asja. Sellest tuleneb, et alusmääruse artikli 2 lõike 11 tõlgendamisel ei saa selle põhjal
teha mingit tarvilikku järeldust. Seetõttu leian, et see argument tuleb tagasi lükata.
152.
Kokkuvõttes on ETPA poolt teise võimalusena esitatud argument, et alusmääruse artikli 2 lõige 11 ei kohusta komisjoni kohaldama normaalväärtuse arvutamisel ekspordihinna arvutamiseks kasutatud meetodit, samuti põhjendamatu.
153.
Tuleb märkida, et ekspordihinna arvutamise meetod on sätestatud alusmääruse artikli 2 lõikes 9. Seejuures ei ole Üldkohus kunagi väitnud, et komisjon oleks pidanud dumpingumarginaalide kaalumise arvutamisel tuginema alusmääruse artikli 2
lõikele 9. Üldkohus piirdus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 86 ja 87 pigem märkimisega, et komisjoni kohaldatud dumpingumarginaalide kaalumine ei kajastanud Hansoli dumpingu tegelikku ulatust ja rikkus seega alusmääruse artikli 2 lõiget 11. Seega on ETPA poolt teise võimalusena esitatud argument samuti põhjendamatu.
154.
Eelnimetatud kaalutlusi arvestades tuleb tagasi lükata ETPA argument, mille kohaselt komisjon ei pea kaalutud keskmise arvutusmeetodi osas järgima ühtegi nõuet ega suunist.
2. Teine väide
a) Poolte argumendid
155.
ETPA märgib vastuapellatsioonkaebuse teises väites, et dumpingumarginaali kaalumine komisjoni poolt, mille aluseks oli asjaomase toote kogumüügi võrdlus liidus ühelt poolt vaatlusaluse toote otsese ja kaudse müügiga sõltumatutele klientidele ning teiselt poolt seotud töötlejatele müügiga väikesteks rullideks ümbertöötlemiseks, oli õiguspärane, kuna komisjonil oli õigus arvutada Hansoli eri müügikanalite osakaalu parimate kättesaadavate andmete põhjal, nagu näeb ette alusmääruse artikkel 18. ETPA väidab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et komisjoni tehtud dumpingumarginaali arvutus ei kajastanud vastuapellatsioonkaebuse vastustaja dumpingu tegelikku ulatust.
156.
Hansol väidab, et komisjon ei rakendanud käesolevas asjas alusmääruse artiklit 18. Järelikult ei saa Üldkohtule ette heita seda, et ta ei võtnud oma otsuses arvesse sätet, mida komisjon ainsana saab kohaldada, ega kohaldanud seda tegelikult haldusmenetluses.
b) Õiguslik hinnang
157.
ETPA väidab vastuapellatsioonkaebuse teises väites, et vaidlustatud kohtuotsuses on rikutud õigusnormi, kuna komisjonil oli õigus arvutada Hansoli eri müügikanalite osakaalud parimate kättesaadavate andmete põhjal, nagu näeb ette alusmääruse artikkel 18.
158.
Sellega seoses on selge, et kõigepealt tuleb meenutada, et alusmääruse artikkel 18 pakub lahenduse olukordadele, kus komisjonil puudub juurdepääs vajalikule teabele nende isikute tõttu, kes koostööd ei tee. Alusmääruse artiklis 18 on täpsustatud, et sellisel juhul võib komisjon teha oma järeldused parimate kättesaadavate andmete põhjal, kui huvitatud isikuid teavitatakse koostööst keeldumise tagajärgedest.
159.
Tuleb siiski rõhutada, et esiteks ei kasutanud komisjon käesolevas asjas seda sätet vaidlusaluse määruse vastuvõtmiseks, nagu ta ise märkis oma seisukohtades, mille ta esitas apellatsioonkaebuse menetluses, ja teiseks, vastupidi ETPA menetlusdokumentides väidetule tegid komisjon ja Hansol dumpinguvastases menetluses tõhusat koostööd. ETPA kinnitus, mis viitab väidetavale koostöö puudumisele seoses asjaoluga, et kolm töötlejat küsimustikule ei vastanud, on ilmselgelt väär.
160.
Nimelt, nagu öeldud, vabastati kolm asjaomast ettevõtjat kohustusest vastata küsimustikule komisjoni otsusega (
63
). Seega ei olnud kolm ettevõtjat kohustatud komisjonile kui uurimisasutusele teavet esitama. Kuigi on tõsi, et komisjon jättis endale sõnaselgelt õiguse nõuda neilt ettevõtjatelt lisateavet, ei ole ta siiski kunagi sellist taotlust esitanud. Järelikult ei olnud ka alusmääruse artikli 18
kohaldamise tingimused käesoleval juhul täidetud (
64
).
161.
Seega tuleb tagasi lükata ETPA argument, mille kohaselt komisjonil lubati vastavalt alusmääruse artiklile 18 tugineda parimatele kättesaadavatele andmetele. Kuna Üldkohus jättis selle sätte oma arutluskäigus arvesse võtmata, tuleb sellest järeldada, et kohtuotsuses ei ole õigusnormi rikutud.
162.
Kõiki neid kaalutlusi arvestades tuleb ka vastuapellatsioonkaebuse teine väide tagasi lükata.
3. Järeldused vastuapellatsioonkaebuse kohta
163.
Neil asjaoludel leian, et ETPA vastuapellatsioonkaebus tuleb tervikuna rahuldamata jätta.
V. Kohtukulud
164.
Kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotamise.
165.
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluse suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kui Euroopa Kohus nõustub minu hinnanguga apellatsioonkaebuste kohta, on komisjoni ja ETPA vastavad apellatsioonkaebused rahuldamata jäetud. Kuna Hansol on kohtukulude hüvitamist nõudnud, teen Euroopa Kohtule ettepaneku jätta komisjoni ja ETPA kanda mitte üksnes nende endi kohtukulud, vaid ka Hansoli kohtukulud.
166.
Kodukorra artikli 184 lõikes 4 on sätestatud, et kui esimeses astmes menetlusse astuja osaleb apellatsioonimenetluses, võib Euroopa Kohus jätta tema kohtukulud tema enda kanda. Kuna ETPA osales apellatsioonimenetluses komisjoni nõuete toetuseks, teen ettepaneku jätta tema kohtukulud tema enda kanda.
VI. Ettepanek
167.
Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku teha järgmine otsus:
–
jätta apellatsioonkaebus ja vastuapellatsioonkaebus rahuldamata;
–
jätta Euroopa Komisjoni kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja ettevõtja Hansol Paper Co. Ltd apellatsioonimenetluses kantud kohtukulud;
–
jätta European Thermal Paper Associationi (ETPA) apellatsioonkaebusega seotud kohtukulud tema enda kanda;
–
jätta ETPA vastuapellatsioonkaebusega seotud kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja ettevõtja Hansol Paper poolt vastuapellatsioonimenetluses kantud kohtukulud.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	ELT 2017, L 114, lk 3.
(
3
)	ELT 2016, L 176, lk 21.
(
4
)	EÜT 1994, L 336, lk 1; ELT eriväljaanne 11/21, lk 80.
(
5
)	EÜT 1994, L 336, lk 103.
(
6
)	Komisjoni 24. novembri 2015. aasta rakendusmäärus, millega nähakse ette Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 952/2013 (millega kehtestatakse liidu tolliseadustik) teatavate sätete üksikasjalikud rakenduseeskirjad (ELT 2015, L 343, lk 558).
(
7
)	ELT 2016, C 62, lk 7.
(
8
)	ELT 2016, L 310, lk 1.
(
9
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 2.
(
10
)	Vt selle kohta 13. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus nõukogu jt vs. Vereniging Milieudefensie ja Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht (C‑401/12 P–C‑403/12 P, EU:C:2015:4, punkt 59).
(
11
)	ELL artikli 3 lõikes 5 sätestatud põhimõtte kohaselt liit „toetab […] vaba ja ausat kaubandust“ ning „rahvusvahelise õiguse ranget järgimist ja arendamist“, mis sisaldab WTO raames vastu võetud mitmepoolse kaubandussüsteemi norme. Järelikult on liit akti vastuvõtmisel kohustatud järgima rahvusvahelist õigust tervikuna. ELTL artikli 216 lõikes 2 on sätestatud, et „[l]iidu sõlmitud lepingud seovad liidu institutsioone […]“ ja on seega ülimuslikud institutsioonide aktide suhtes.
(
12
)	Vt 25. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel vs. komisjon (C‑403/04 P ja C‑405/04 P, EU:C:2007:52, punkt 38); 16. detsembri 2020. aasta kohtuotsus nõukogu jt vs. K. Chrysostomides & Co. jt (C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P ja C‑604/18 P, EU:C:2020:1028, punkt 128) ning 17. detsembri 2020. aasta kohtuotsus BP vs. FRA (C‑601/19 P, ei avaldata, EU:C:2020:1048, punkt 71).
(
13
)	Vt 25. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel vs. komisjon (C‑403/04 P ja C‑405/04 P, EU:C:2007:52, punkt 39) ning 17. detsembri 2020. aasta kohtuotsus Inpost Paczkomaty vs. komisjon (C‑431/19 P ja C‑432/19 P, EU:C:2020:1051, punkt 51).
(
14
)	Vt 26. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Duravit jt vs. komisjon (C‑609/13 P, EU:C:2017:46, punkt 86) ning 28. novembri 2019. aasta kohtuotsus Brugg Kabel ja Kabelwerke Brugg vs. komisjon (C‑591/18 P, ei avaldata, EU:C:2019:1026, punkt 63).
(
15
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 76 jj.
(
16
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 138 jj.
(
17
)	Vt selle kohta Czako, J., Miranda, J., Human, J., A Handbook on Anti-Dumping Investigations, Cambridge, 2008, lk 43, milles selgitatakse, et dumpinguvastase uurimise keerukus, selle arvukad etapid, läbitavate etappide hulk, tegevuse ajakava ja eri ülesannete jaoks sobivate vahendite eraldamine ning piiratud ajaressurss kõigi toimingute jaoks nõuavad uurimise asjakohast planeerimist.
(
18
)	Vt vaidlusaluse määruse põhjendus 26.
(
19
)	Vt vaidlusaluse määruse põhjendus 26.
(
20
)	Vt vaidlusaluse määruse põhjendused 26 ja 32.
(
21
)	Vaekogu aruanne, Hiina – dumpinguvastased ja tasakaalustusmeetmed, mis puudutavad Ühendriikidest pärit broilerist valmistatud tooteid, WT/DS427/RW, punkt 7.33.
(
22
)	Vt eespool punkt 7.33 (kohtujuristi kursiiv).
(
23
)	Vt eespool punkt 7.33 (kohtujuristi kursiiv).
(
24
)	Vt 22. septembri 2021. aasta kohtuotsus NLMK vs. komisjon (T‑752/16, ei avaldata, EU:T:2021:611, punkt 39).
(
25
)	Tähelepanu tuleb juhtida asjaolule, et alusmääruse artikli 18 lõikes 3 on sätestatud, et „[h]uvitatud isiku esitatud teavet võetakse siiski arvesse ka siis, kui see ei ole igati täiuslik“ (kohtujuristi kursiiv), vt selle kohta 19. märtsi 2015. aasta kohtuotsus City Cycle Industries vs. nõukogu (T‑413/13, ei avaldata, EU:T:2015:164, punkt 120).
(
26
)	1. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245).
(
27
)	1. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245).
(
28
)	22. märtsi 2012. aasta kohtuotsus GLS (C‑338/10, EU:C:2012:158, punkt 19).
(
29
)	1. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, punkt 20). Kohtujuristi kursiiv.
(
30
)	1. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, punkt 20). Kohtujuristi kursiiv.
(
31
)	1. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, punkt 21). Kohtujuristi kursiiv.
(
32
)	Alusmääruse artikli 2 sõnastusest ja ülesehitusest tuleneb selgelt, et eri meetodite vahel on teatav prioriteetsussuhe. Lisaks sellele pean vajalikuks rõhutada, et metoodilisest seisukohast on mõistlik eelistada arvutusmeetodit, mis põhineb tegelikel andmetel (st asjaomase toote müügihinnal), mitte meetodil, mis põhineb eelkõige oletustel, nagu arvutuslik väärtus. Seega on see prioriteetsussuhe samuti põhjendatud täpsuse ja tõhususe vajadusega.
(
33
)	Vt muu hulgas hispaaniakeelne versioon („el valor normal podrá ser calculado“), taanikeelne versioon („kan den normale værdi […] fastsættes“), saksakeelne versioon („kann der Normalwert […] ermittelt werden“), eestikeelne versioon („võib normaalväärtuse kehtestada“), itaaliakeelne versioon („il valore normale può […] essere stabilito“), hollandikeelne versioon („kan de normale waarde […] worden vastgesteld“) või poolakeelne versioon („wartość normalna może zostać ustalona“). Kohtujuristi kursiiv.
(
34
)	Alusmääruse artikli 2 lõike 1 esimese lõigu ingliskeelses versioonis on täpsustatud, et „may be established“ (võib määrata kindlaks), samas kui prantsuskeelses versioonis on kasutatud sõnastust „est établie“ (määratakse kindlaks). Kohtujuristi kursiiv.
(
35
)	Vt selle kohta 14. juuli 1998. aasta kohtuotsus Safety Hi-Tech (C‑284/95, EU:C:1998:352, punkt 22) ja 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Nederlands Uitgeversverbond ja Groep Algemene Uitgevers (C‑263/18, EU:C:2019:1111, punkt 38).
(
36
)	Vt eelkõige 23. novembri 1999. aasta kohtuotsus Portugal vs. nõukogu (C‑149/96, EU:C:1999:574, punkt 47); 1. märtsi 2005. aasta kohtuotsus Van Parys (C‑377/02, EU:C:2005:121, punkt 39); 4. veebruari 2016. aasta kohtuotsus C & J Clark International ja Puma (C‑659/13 ja C‑34/14, EU:C:2016:74, punkt 85) ning 18. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Rotho Blaas (C‑207/17, EU:C:2018:840, punkt 44).
(
37
)	Vt selle kohta 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus komisjon vs. Rusal Armenal (C‑21/14 P, EU:C:2015:494, punktid 40 ja 41); 8. septembri 2015. aasta kohtuotsus Philips Lighting Poland ja Philips Lighting vs. nõukogu (C‑511/13 P, EU:C:2015:553, punktid 60 ja 61) ning 18. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus Rotho Blaas (C‑207/17, EU:C:2018:840, punktid 47 ja 48).
(
38
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 72.
(
39
)	Selles kontekstis tuleb meenutada, et nagu märkis Euroopa Kohus 16. juuli 2015. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Rusal Armenal (C‑21/14 P, EU:C:2015:494, punkt 48), näitavad alusmääruse teatud sätted „liidu seadusandja tahteavaldust kasutada selles valdkonnas liidu õiguskorrale omast lähenemist“ (kohtujuristi kursiiv).
(
40
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 99–103.
(
41
)	1. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, punkt 20).
(
42
)	1. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, punkt 21).
(
43
)	Vt näiteks nõukogu 16. detsembri 2008. aasta määruse (EÜ) nr 1256/2008, millega kehtestatakse lõplik dumpinguvastane tollimaks teatavate rauast või legeerimata terasest keevistorude impordi suhtes, mis on pärit Valgevenest, Hiina Rahvavabariigist ja Venemaalt, pärast määruse (EÜ) nr 384/96 artikli 5 kohast menetlust; mis on pärit Taist, pärast sama määruse artikli 11 lõike 2 kohast aegumise läbivaatamist; mis on pärit Ukrainast, pärast sama määruse artikli 11 lõike 2 kohast aegumise läbivaatamist ja artikli 11 lõike 3 kohast vahepealset läbivaatamist; ja millega lõpetatakse Bosniast ja Hertsegoviinast ning Türgist pärit sama toote importi käsitlevad menetlused (ELT 2008, L 343, lk 1), põhjendus 36; nõukogu 17. juuli 2008. aasta määruse (EÜ) nr 685/2008, millega tunnistatakse kehtetuks määrusega (EÜ) nr 85/2006 Norrast pärit tehistingimustes kasvatatud lõhe impordi suhtes kehtestatud dumpinguvastased tollimaksud (ELT 2008, L 192, lk 5), põhjendus 30 ja nõukogu 21. jaanuari 2008. aasta määruse (EÜ) nr 63/2008, millega kehtestatakse teatava Indiast pärit dihüdromürtsenooli impordi suhtes lõplik dumpinguvastane tollimaks ja nõutakse lõplikult sisse selle suhtes kehtestatud ajutine tollimaks (ELT 2008, L 23, lk 1), põhjendused 8–10.
(
44
)	„CIF-hind“ on kauba hind importiva riigi piiril, sealhulgas kuni selle ajani tekkinud kindlustus- ja veokulud, või residendist isikule osutatava teenuse hind enne impordimaksude või muude maksude tasumist riigi territooriumil.
(
45
)	Vt selle kohta Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni kaubandus- ja arengukonverents, Programme de formation relatif à l’Accord de l’OMC sur les pratiques antidumping, New York ja Genf, 2006, lk 88, millest nähtub, et hindade allalöömise kindlaksmääramine nõuab hinnavõrdlust. Kahjumarginaalide arvutamiseks allalöödud hindade meetodi abil võrdlevad ametiasutused tavaliselt välisriigi tootjate kasutatud kaalutud keskmise edasimüügi hindu Euroopa tootjate mudelite või sarnaste toodete hindadega. Nende kahe hinna vahe vastab kahjusummale ning välis- ja Euroopa tootjate kohandatud hindu võrreldakse identsete mudelite või toodete põhjal. Reymond, D., on teoses Action antidumping et droit de la concurrence dans l’Union européenne, Pariis, 2014, lk 383, seisukohal, et hindade allalöömist mõõdetakse asjaomase riigi eksportivate tootjate keskmise müügihinna võrdlemisel liidu tootmisharu samasuguse toote liidu keskmise müügihinnaga ilma samal kaubanduslikul tasandil tehtavate hinnaalanduste ja maksudeta, mida on kohandatud maksetingimuste erinevustega. Selleks et selline võrdlus oleks õiglane, tuleb teha kohandusi eelkõige imporditud toodete ja Euroopa toodete kvaliteedi või füüsiliste omaduste erinevuste tõttu.
(
46
)	Vt selle kohta Falcón y Tella, M. J., „Quelques remarques à propos de l’analogie en droit“, Revue interdisciplinaire d’études juridiques, 1998/2, 41. kd, lk 67; Riesenhuber, K., Europäische Methodenlehre, Berliin, 2006, lk 305; Murray, J. R., „The Role of Analogy in Legal Reasoning“, UCLA Law Review, 29. kd, nr 4, aprill 1982, lk 833.
(
47
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 105.
(
48
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 72–74.
(
49
)	2. oktoobri 2003. aasta kohtuotsus Thyssen Stahl vs. komisjon (C‑194/99 P, EU:C:2003:527, punkt 144); 28. juuni 2005. aasta kohtuotsus Dansk Rørindustri jt vs. komisjon (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, EU:C:2005:408, punkt 462) ning 28. juuni 2018. aasta kohtuotsus EUIPO vs. Puma (C‑564/16 P, EU:C:2018:509, punkt 64).
(
50
)	Kuigi WTO dumpinguvastase lepingu artikkel 3 („Kahju tuvastamine“) ei sisalda ühtegi sätet, mis oleks samalaadne artikliga 2.4, näivad WTO vaidluste lahendamise organid kalduvat nõudma ka hindade „võrreldavust“, see tähendab, et neid võrreldaks „samal kaubanduslikul tasandil“, nagu näitavad allpool viidatud otsused.
(
51
)	WTO apellatsioonikogu aruanne: Hiina – Ühendriikidest pärit suundorienteeritud struktuuriga lehtvaltstoodetele kehtestatud tasakaalustavad tollimaksud ja dumpinguvastased tollimaksud, WT/DS414/AB/R, punkt 200.
(
52
)	Vaekogu aruanne, Hiina – dumpinguvastased ja tasakaalustusmeetmed, mis puudutavad Ühendriikidest pärit broilerist valmistatud tooteid, WT/DS427/RW, punktid 7.480 ja 7.481. Vt ka 17. veebruari 2011. aasta kohtuotsus Zhejiang Xinshiji Foods ja Hubei Xinshiji Foods vs. nõukogu (T‑122/09, ei avaldata, EU:T:2011:46, punkt 79) ning 10. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Jindal Saw ja Jindal Saw Italia vs. komisjon (T‑301/16, EU:T:2019:234, punkt 189).
(
53
)	30. novembri 2011. aasta kohtuotsus Transnational Company Kazchrome ja ENRC Marketing vs. nõukogu ja komisjon (T‑107/08, EU:T:2011:704).
(
54
)	30. novembri 2011. aasta kohtuotsus Transnational Company Kazchrome ja ENRC Marketing vs. nõukogu ja komisjon (T‑107/08, EU:T:2011:704, punkt 63). Kohtujuristi kursiiv.
(
55
)	30. novembri 2011. aasta kohtuotsuse Transnational Company Kazchrome ja ENRC Marketing vs. nõukogu ja komisjon (T‑107/08, EU:T:2011:704) punktis 63 märkis Üldkohus, et „klientide otsus, et nad ostavad hagejate, mitte ühenduse tootmisharu tooteid, võis tuleneda hinnast, milles hagejate ja klientide vahel kokkuleppele jõuti, mitte hinnast […] teatud vaheetapis, isegi kui see oli ühenduse territooriumil“ (kohtujuristi kursiiv).
(
56
)	10. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Jindal Saw ja Jindal Saw Italia vs. komisjon (T‑301/16, EU:T:2019:234, punkt 187), milles viidatakse Üldkohtu lähenemisele 30. novembri 2011. aasta kohtuotsuses Transnational Company Kazchrome ja ENRC Marketing vs. nõukogu ja komisjon (T‑107/08, EU:T:2011:704).
(
57
)	Vt komisjoni 15. aprilli 2020. aasta rakendusmääruse (EL) 2020/526, millega kehtestatakse uuesti lõplik tasakaalustav tollimaks Indiast pärit keragrafiitmalmist (kõrgtugevast malmist) torude impordi suhtes äriühingule Jindal Saw Limited vastavalt Üldkohtu otsusele kohtuasjas T‑300/16 (ELT 2020, L 118, lk 1), põhjendus 46.
(
58
)	10. aprilli 2008. aasta kohtuotsus Marks & Spencer (C‑309/06, EU:C:2008:211, punkt 51) ja 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Ziegler vs. komisjon (C‑439/11 P, EU:C:2013:513, punkt 132).
(
59
)	5. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Changshu City Standard Parts Factory ja Ningbo Jinding Fastener vs. nõukogu (C‑376/15 P ja C‑377/15 P, EU:C:2017:269).
(
60
)	5. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Changshu City Standard Parts Factory ja Ningbo Jinding Fastener vs. nõukogu (C‑376/15 P ja C‑377/15 P, EU:C:2017:269, punkt 54). Kohtujuristi kursiiv.
(
61
)	Vaekogu aruanne, Euroopa ühendused – dumpinguvastased tollimaksud Indiast pärit puuvillase voodipesu impordi suhtes – India nõue kohaldada vaidluste lahendamist reguleerivate eeskirjade ja protseduuride käsitusleppe artikli 21.5 sätteid, WT/DS141/RW.
(
62
)	Vt eespool punkt 6.78 (tsitaat: „Küsimus, mis tuleb lahendada, on seega küsimus, kas artikli 2.2.2 punkti ii alusel on kehtestatud mis tahes kohustus seoses sellega, millisel alusel tuleb kaaluda kuludele ja kasumile vastavate summade keskmist, mida tuleb kasutada normaalväärtuse arvutamiseks, ning kui see on nii, siis kas EÜ on käesolevas asjas tegutsenud viisil, mis on selle kohustusega vastuolus.“).
(
63
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 83.
(
64
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 90.