62024CJ0137
EUROOPA KOHTU OTSUS (esimene koda)
27. november 2025 (
*1
)
Apellatsioonkaebus – Avalik teenistus – Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjad – Kohtueelne menetlus – Artikkel 90 – Mõiste „huve kahjustav akt“ – Euroopa Liidule makstava maksu kehtestamine – Nõukogu määrus (EMÜ, Euratom, ESTÜ) nr 260/68 – Artikkel 3 – Ülalpeetava lapse maksuvähendus – Andmise tingimused – Mõiste „ülalpeetav laps“ – Personalieeskirjade VII lisa – Artikkel 2 – Ülalpeetava lapse toetus
Kohtuasjas C‑137/24 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 20. veebruaril 2024 esitatud apellatsioonkaebus,
Michael Heßler, elukoht Mannebach (Saksamaa), esindaja: Rechtsanwältin I. Steuer‑Lutz,
apellant,
teine menetlusosaline:
Euroopa Komisjon, esindajad: T. S. Bohr ja M. Brauhoff,
kostja esimeses kohtuastmes,
EUROOPA KOHUS (esimene koda),
koosseisus: koja president F. Biltgen, Euroopa Kohtu asepresident T. von Danwitz esimese koja kohtuniku ülesannetes, kohtunikud I. Ziemele, A. Kumin (ettekandja) ja S. Gervasoni,
kohtujurist: T. Ćapeta,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
olles 12. juuni 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Michael Heβler palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 20. detsembri 2023. aasta otsus Heßler vs. komisjon (T‑369/22, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2023:855), millega Üldkohus jättis rahuldamata tema hagi, milles ta palus esiteks tühistada Euroopa Komisjoni otsused, millega jäeti rahuldamata tema taotlused ülalpeetava lapse maksuvähenduse andmiseks (edaspidi „maksuvähendus“), teiseks kohustada komisjoni andma talle kõnealust maksuvähendust tagasiulatuvalt alates 1. augustist 2021 ja seni, kuni tingimused on täidetud, ning kolmandaks mõista komisjonilt välja viivitusintress väljamaksmata summadelt.
Õiguslik raamistik
Personalieeskirjad
2
Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad“) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis on artikli 72 lõikes 1 sätestatud:
„Ametnik, tema abikaasa, kui abikaasal ei ole muu õigusnormi kohaselt õigust saada samasuguseid ja sama tasandi hüvitisi, ning ametniku lapsed ja muud ülalpeetavad VII lisa artikli 2 tähenduses on haiguste vastu kindlustatud 80% ulatuses kuludest, võttes arvesse eeskirju, mis on koostatud liidu institutsioonide ametisse nimetavate asutuste või ametiisikute kokkuleppel pärast nõupidamist personalieeskirjade komiteega. […]“.
3
Personalieeskirjade artikli 80 esimeses lõigus on ette nähtud:
„Kui ametnik või vanaduspensioni või invaliidsustoetust saama õigustatud isik sureb, jätmata maha abikaasat, kellel oleks õigus saada toitjakaotuspensioni, on lahkunu ülalpeetavatel lastel VII lisa artikli 2 tähenduses õigus saada orvupensioni […]“.
4
Personalieeskirjade artiklis 90 on sätestatud:
„1.   Iga isik, kelle suhtes kohaldatakse käesolevaid personalieeskirju, võib esitada ametisse nimetavale asutusele või ametiisikule taotluse teda käsitleva otsuse tegemiseks. Asutus või ametiisik teatab asjaomasele isikule oma põhjendatud otsuse nelja kuu jooksul pärast taotluse esitamise kuupäeva. Kui taotlusele pole selleks tähtpäevaks vastatud, loetakse seda kaudseks taotluse tagasilükkamise otsuseks, mille vastu võib esitada kaebuse vastavalt järgmisele lõikele.
2.   Iga isik, kelle suhtes kohaldatakse käesolevaid personalieeskirju, võib esitada ametisse nimetavale asutusele või ametiisikule kaebuse teda kahjustava meetme kohta, kui nimetatud asutus või ametiisik on teinud otsuse või kui ta pole võtnud personalieeskirjades ettenähtud meedet. Kaebus tuleb esitada kolme kuu jooksul. […]
[…]
Asutus või ametiisik teatab asjaomasele isikule oma põhjendatud otsuse nelja kuu jooksul pärast kaebuse esitamise kuupäeva. Kui kaebusele pole selle tähtaja lõpuks vastatud, loetakse seda kaebuse kaudseks tagasilükkamise otsuseks, mille vastu võib esitada kaebuse vastavalt artiklile 91.“
5
Personalieeskirjade artikli 91 lõikes 1 on märgitud:
„Euroopa Liidu Kohtu jurisdiktsiooni alla kuuluvad kõik liidu ja käesolevate personalieeskirjadega hõlmatud isikute vahelised vaidlused, milles käsitletakse seda isikut kahjustavat meedet artikli 90 lõike 2 tähenduses. […]“
6
Personalieeskirjades sisalduva VII lisa „Töötasu ja kulude hüvitamine“ artiklis 2 on ette nähtud:
„1.   Ametnik, kellel on üks või mitu ülalpeetavat last, saab vastavalt käesoleva artikli lõigetele 2 ja 3 igakuist toetust […] iga lapse kohta.
2.   Ülalpeetav laps on ametniku või tema abikaasa seaduslik, väljaspool abielu sündinud või lapsendatud laps, keda ametnik tegelikult ülal peab.
Sama kohaldatakse lapse suhtes, kelle puhul on esitatud lapsendamistaotlus ja alustatud lapsendamismenetlust.
Mis tahes last, keda ametnik on kohustatud ülal pidama liikmesriikide alaealiste kaitset käsitlevatel õigusaktidel põhineva kohtuotsuse kohaselt, käsitatakse ülalpeetava lapsena.
3.   Toetust antakse:
a)
automaatselt alla 18aastaste laste puhul;
b)
ametniku põhjendatud taotluse põhjal koos tõendavate dokumentidega 18‑26aastaste laste puhul, kes käivad üld‑ või kutsekoolis.
4.   Iga isikut, keda ametnik on seaduslikult kohustatud ülal pidama ja kelle ülalpidamine nõuab suuri kulusid, võib erandjuhul ametisse nimetava asutuse või ametiisiku põhjendatud eriotsusega, mis põhineb tõendavatel dokumentidel, käsitada ülalpeetava lapsena.
5.   Lapse puhul, kes raske haiguse või invaliidsuse tõttu ei suuda endale elatist teenida, makstakse toetust kogu haiguse või invaliidsuse ajal tema vanusest sõltumata.
6.   Ühe ülalpeetava lapse kohta käesoleva artikli tähenduses makstakse ainult üht ülalpeetava lapse toetust isegi juhul, kui lapsevanemad on kahe erineva Euroopa Liidu institutsiooni teenistuses.
7.   Kui lõigete 2 ja 3 tähenduses ülalpeetav laps on seadusega või kohtu või pädeva haldusasutuse otsusega usaldatud teise isiku hooldada, makstakse ülalpeetava lapse toetust ametniku nimel ja tema eest sellele teisele isikule.“
Määrus (EMÜ, Euratom, ESTÜ) nr 260/68
7
Nõukogu 29. veebruari 1968. aasta määruse (EMÜ, Euratom, ESTÜ) nr 260/68, millega kehtestatakse [liidule] makstavate maksude kohaldamise tingimused ja kord (EÜT 1968, L 56, lk 8; ELT eriväljaanne 01/01, lk 33), artiklis 3 on sätestatud:
„1.   Maksukohustuslased maksavad makse iga kuu [liidu] poolt makstavatelt palkadelt, töötasudelt ja muudelt rahalistelt tasudelt.
[…]
3.   Allpool loetletud peretoetused ja sotsiaaltoetused arvatakse maksustatavast põhisummast maha:
a)
peretoetused:
[…]
–
ülalpeetava lapse toetus,
[…]
[…]
4.   Kui artikli 5 sätetest ei tulene teisiti, vähendatakse eelnevate sätete kohaldamisel saadud summat 10% võrra ametialaste ja isiklike kulutuste alusel.
Iga ülalpeetava lapse kohta ja iga isiku kohta, keda käsitatakse personalieeskirjade VII lisa artikli 2 lõike 4 tähenduses ülalpeetava lapsena, tehakse maksukohustuslasele lisavähendus, mille suurus on võrdne ülalpeetava lapse kohta makstava kahekordse toetussummaga.
[…]“.
Vaidluse taust
8
Vaidluse taust on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–11 esitatud järgmiselt:
„2
[Apellant] on komisjoni ametnik. Ta on 1993. ja 1994. aastal sündinud kahe tütre isa.
3
[Apellant] sai mõlema tütre eest ülalpeetava lapse toetust, kuni kumbki neist sai vastavalt 2019. ja 2020. aastal 26‑aastaseks.
4
Lisaks ülalpeetava lapse toetuse maksmisele sai [apellant] ka määruse nr 260/68 artikli 3 lõike 4 teises lõigus ette nähtud maksuvähendust kuni 31. juulini 2021 mõlema tema tütre eest, kes olid sel kuupäeval veel üliõpilased.
5
[Apellant] saatis 28. juunil 2021 maksuvähenduse pikendamise taotlemiseks oma vanima tütre õpingute kohta tõendi komisjoni individuaalsete maksete haldamise ja maksmise ametile (edaspidi „PMO“).
6
PMO õiguste ja kohustuste osakonna juhtumihaldur vastas [apellandile] esimeses 29. juuni 2021. aasta e‑kirjas, et „12. märtsi 2020. aasta kohtuotsuse [XB vs. EKP (T‑484/18 […] EU:T:2020:90) (edaspidi „kohtuotsus XB vs. EKP“)] alusel peatatakse maksuvähenduse saamiseks või selle pikendamiseks esitatud taotluste vastuvõtmine, kui puudub õigus personalieeskirjade VII lisa artikli 2 alusel makstavale ülalpeetava lapse toetusele“. Vastuseks selle e‑kirja peale esitatud [apellandi] küsimusele lisas seejärel juhtumihaldur samal päeval saadetud teises e‑kirjas, et „maksuvähendust ei saa enam anda, kuna see on [kohtuotsuse X vs. EKP] alusel tühistatud“ (edaspidi koos „29. juuni 2021. aasta e‑kirjad“). Mõlema e‑kirja lõpus oli juhtumihalduri allkirja all toodud lisaks märkus, et kõnealune e‑kiri saadetakse üksnes teavitamise eesmärgil ning see ei kujuta endast [personalieeskirjade] artikli 90 alusel vaidlustatavat „ametisse nimetava asutuse või teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutuse“ otsust.
7
[Apellant] saatis 15. juulil 2021 PMO õiguste ja kohustuste osakonna juhatajale kirja, milles ta vaidles 29. juuni 2021. aasta e‑kirjades sisalduvale teabele vastu ja palus PMO‑l anda oma tütre eest maksuvähendust. [Apellant] ei saanud sellele kirjale sõnaselget vastust.
8
18. augustil 2021 palus [apellant] PMO‑l pikendada oma teise tütre eest saadavat maksuvähendust.
9
PMO õiguste ja kohustuste osakonna juhtumihaldur vastas 27. augusti 2021. aasta e‑kirjas [apellandile], et „[nad annavad] kahetsusega teada, et [kohtuotsuse X vs. EKP] punkti 103 alusel ei saa enam vastu võtta ühtegi taotlust maksuvähenduse saamiseks või pikendamiseks, kui puudub õigus ülalpeetava lapse toetusele personalieeskirjade VII lisa artikli 2 alusel, kuna see maksuvähendus on tühistatud“ (edaspidi „27. augusti 2021. aasta e‑kiri“). Nagu 29. juuni 2021. aasta e‑kirjades, oli ka selle e‑kirja lõpus juhtumihalduri allkirja all märkus, et kõnealune e‑kiri saadetakse üksnes teavitamise eesmärgil ning see ei kujuta endast personalieeskirjade artikli 90 alusel vaidlustatavat „ametisse nimetava asutuse või teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutuse“ otsust.
10
[Apellant] esitas 24. novembril 2021 kaebuse PMO „vastamata jätmisest“ tuleneva keeldumise peale anda tema kahe tütre eest taotletud maksuvähendust (edaspidi „kaebus“).
11
Komisjoni personalihalduse ja julgeoleku peadirektoraadi finants‑, õigus‑ ja partnerlusküsimuste talituse direktor kui ametisse nimetav asutus jättis 25. märtsil 2022 [apellandi] kaebuse rahuldamata (edaspidi „kaebuse rahuldamata jätmise otsus“).“
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
9
Hagiavaldusega, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 24. juunil 2022, esitas apellant hagi, milles palus esiteks tühistada kaebuse rahuldamata jätmise otsus, teiseks kohustada komisjoni andma talle maksuvähendust „tagasiulatuvalt alates 1. augustist 2021 ja seni, kuni tingimused on täidetud“, ning kolmandaks mõista komisjonilt välja viivitusintress väljamaksmata summadelt.
10
Tühistamisnõude kohta märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 24, et käesoleval juhul oli apellandi kaebus esitatud selle peale, et komisjon „jättis vastamata“ maksuvähenduse saamiseks või pikendamiseks esitatud apellandi taotlustele. Lisaks leidis Üldkohus, et kaebuse rahuldamata jätmise otsuses ei olnud märgitud täpset kuupäeva, mil tehti maksuvähenduse andmisest keeldumise otsused, ega märgitud, kas need otsused tehti 29. juuni 2021. aasta e‑kirjades ja 27. augusti 2021. aasta e‑kirjas sõnaselgelt või tehti need otsused vaikimisi. Neil asjaoludel tegi Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 25–39 selle nõude eseme määratlemiseks esiteks kindlaks esialgse huve kahjustava akti, mille vastu suunatuna tuleb neid nõudeid osas, milles need puudutavad kaebuse rahuldamata jätmise otsust, asjakohasel juhul käsitleda.
11
Sellega seoses leidis Üldkohus kõigepealt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 35, et käesoleva juhtumi asjaoludel ei saa 29. juuni 2021. aasta e‑kirju ja 27. augusti 2021. aasta e‑kirja pidada ametisse nimetava asutuse lõplikuks otsuseks, millega ta keeldus apellandile maksuvähendust andmast. Üldkohtu hinnangul ei olnud need seega esialgsed apellandi huve kahjustavad aktid.
12
Seejärel märkis Üldkohus sama kohtuotsuse punktis 37, et kuna ametisse nimetav asutus ei vastanud nelja kuu jooksul apellandi 28. juuni ja 18. augusti 2021. aasta e‑kirjades esitatud taotlustele, tuleb asuda seisukohale, et nende taotluste vaikimisi rahuldamata jätmise otsused tehti vastavalt 28. oktoobril ja 18. detsembril 2021 (edaspidi „vaikimisi rahuldamata jätmise otsused“). Nii leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 39, et vaikimisi rahuldamata jätmise otsused on esialgsed apellandi huve kahjustavad aktid.
13
Lõpuks tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 40, et kaebuse rahuldamata jätmise otsus üksnes kinnitas vaikimisi rahuldamata jätmise otsuseid ega sisaldanud apellandi olukorra uuesti läbivaatamist uute õiguslike asjaolude või faktiliste asjaolude põhjal.
14
Neil asjaoludel järeldas Üldkohus sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41, et kuigi vormiliselt on tühistamisnõue esitatud üksnes kaebuse rahuldamata jätmise otsuse peale, on see tegelikult esitatud vaikimisi rahuldamata jätmise otsuste peale, mille õiguspärasust tuleb analüüsida kaebuse rahuldamata jätmise otsuses sisalduvaid põhjendusi arvesse võttes.
15
Teiseks tegi Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 42–45 otsuse selle kohta, kas käesoleval juhul on järgitud kohtueelse menetluse tähtaegu.
16
Üldkohus märkis sellega seoses, et kolmekuuline tähtaeg kaebuse esitamiseks esimese, 28. oktoobril 2021 vaikimisi rahuldamata jätmise otsuse peale möödus personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 kohaselt 28. jaanuaril 2022. Kuna apellant esitas oma kaebuse komisjoni „keeldumise otsuste“ peale 24. novembril 2021, järgiti esimese otsuse puhul selles sättes ette nähtud kaebuse esitamise tähtaega.
17
Üldkohus leidis, et teise vaikimisi rahuldamata jätmise otsuse peale esitas aga apellant kaebuse enne selle otsuse tegemise kuupäeva, st enne 18. detsembrit 2021. Lisaks tõdes Üldkohus, et pärast seda kuupäeva ei esitanud apellant kõnealuse vaikimisi tehtud otsuse peale kaebust, millele ametisse nimetav asutus oli väidetavalt kaebuse rahuldamata jätmise otsuses vastanud. Seetõttu leidis Üldkohus, et nimetatud vaikimisi tehtud otsust puudutav kohtueelne menetlus ei viidud läbi nõuetekohaselt.
18
Üldkohus järeldas sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktis 45, et tühistamisnõue tuleb tunnistada vastuvõetamatuks osas, milles see puudutab sisuliselt 18. detsembri 2021. aasta vaikimisi rahuldamata jätmise otsust.
19
Kolmandaks analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 46–96 apellandi esitatud kahe väite põhjendatust, millest esimese kohaselt puudub sõnaselge otsus, milles oleks apellanti teavitatud tema õigusest esitada kaebus, ja mille kohaselt rikutakse põhjendamiskohustust, ning teise väite kohaselt rikutakse personalieeskirjade artiklis 62 sätestatud õigust saada töötasu. Üldkohus lükkas need kaks väidet osaliselt vastuvõetamatuse ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi.
20
Viimasena lükkas Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktides 97–105 tagasi talle esitatud teise ja kolmanda nõude, millega paluti sisuliselt kohustada komisjoni andma apellandile maksuvähendust ja mõista komisjonilt välja viivitusintress väljamaksmata summadelt.
21
Seega jättis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsusega hagi tervikuna rahuldamata.
Poolte nõuded
22
Apellant palub Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
tühistada kaebuse rahuldamata jätmise otsus;
–
kohustada komisjoni andma tagasiulatuvalt, st alates 1. augustist 2021, ja seni kuni tingimused on täidetud, määruse nr 260/68 artikli 3 lõike 4 teises lõigus ette nähtud maksuvähendust, nagu on kindlaks määratud haldusjuhtide 7. aprilli 2004. aasta järeldustes nr 222/04 (SEC (2004)411) (edaspidi „haldusjuhtide järeldused nr 222/04“);
–
kohustada komisjoni tasuma väljamaksmata summadelt viivitusintressi vastavalt finantsmäärusele redaktsioonis, mis kehtis apellandi esitatud maksuvähenduse taotluste esitamise kuupäeval, ning
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
23
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ning
–
mõista kohtukulud välja apellandilt.
Apellatsioonkaebus
24
Apellant esitab apellatsioonkaebuse põhjendamiseks kolm väidet, millest esimese kohaselt on rikutud mõistet „huve kahjustav akt“ personalieeskirjade artikli 90 tähenduses, teise kohaselt on rikutud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 41 lõikega 2 tagatud põhjendamiskohustust ja õigust olla ära kuulatud ning kolmanda kohaselt on rikutud määruse nr 260/68 artiklit 3 koostoimes personalieeskirjade VII lisa artikliga 2 ning eiratud komisjoni siseaktide siduvust.
Esimene väide
Poolte argumendid
25
Esimeses väites leiab apellant, et Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 44 ja 45 vääralt, et tema tühistamisnõue on vastuvõetamatu osas, milles see puudutab tema teist tütart. Ta on seisukohal, et 27. augusti 2021. aasta e‑kirjas PMO sõnaselge keeldumine rahuldada mis tahes taotlus maksuvähenduse saamiseks apellandi olukorraga võrreldavates olukordades kujutab endast tema huve kahjustavat otsust. Seega ei olnud apellandil pärast seda e‑kirja, millega talle keelduti de facto maksuvabastusest, mida ta seni oli oma kahe lapse ülalpidamiseks saanud, mingit põhjust oodata ametisse nimetava asutuse vaikimisi keeldumist. Lisaks leiab ta, et seda e‑kirja oleks tulnud mõista nii, et ta ka ei saa oma maksuvähenduse taotlusele ametisse nimetavalt asutuselt positiivset vastust.
26
Seetõttu väidab apellant, et ta ei pidanud ootama personalieeskirjade artikli 90 lõikes 1 sätestatud neljakuulise tähtaja möödumist, mille järel tähendab administratsiooni vastamata jätmine vaikimisi tehtud rahuldamata jätmise otsust. Nimelt hakkas 27. augusti 2021. aasta e‑kirja kättesaamisest kulgema personalieeskirjade artikli 90 lõikes 2 sätestatud kolmekuuline kaebuse esitamise tähtaeg. Järelikult, kuna apellant esitas oma kaebuse 24. novembril 2021, järgis ta kohtueelse menetluse tähtaegu.
27
Komisjoni arvates ei vaidlusta apellant vaidlustatud kohtuotsuse punkte 33, 37 ja 39, mis puudutavad huve kahjustava akti kindlaksmääramist käesolevas asjas. Kuna aga huve kahjustava akti kindlaksmääramine on oluline küsimus enne küsimust, kas kohtueelne menetlus viidi läbi nõuetekohaselt, tuleb esimene väide tulemusetuse tõttu tagasi lükata. Igal juhul leiab komisjon, et apellandi argumendid ei ole põhjendatud.
Euroopa Kohtu hinnang
28
Kõigepealt tuleb märkida, et kuigi apellant vaidleb oma esimeses väites vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 44 ja 45, millega tunnistati vastuvõetamatuks tema nõue tühistada otsus, millega keelduti tema teise tütre eest saadava maksuvähenduse pikendamisest, tugineti vastuvõetamatuks tunnistamisel vaidlustatud kohtuotsuse punktides 33–39 sisalduvatele Üldkohtu hinnangutele, mille kohaselt ei kujutanud 27. augusti 2021. aasta e‑kiri endast ametisse nimetava asutuse otsust, millega keelduti apellandile maksuvähendusest, mistõttu esialgne huve kahjustav akt oli 18. detsembri 2021. aasta vaikimisi rahuldamata jätmise otsus. Esimese väite põhjendamiseks esitatud apellandi argumentidest, mis on kokkuvõtlikult esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 25 ja 26, nähtub üheselt, et apellant vaidlustab üksnes need Üldkohtu hinnangud, mis puudutavad esialgse huve kahjustava akti kindlaksmääramist ja millele Üldkohus tugines vastuvõetamatuse tuvastamisel.
29
Neil asjaoludel ei saa esimest väidet tulemusetuse tõttu tagasi lükata. Seega tuleb selle väite põhjendatust analüüsida.
30
Sellega seoses tuleb meenutada, et vastavalt personalieeskirjade artikli 90 lõikele 2 võib iga isik, kes kuulub personalieeskirjade isikulisse kohaldamisalasse, esitada ametisse nimetavale asutusele kaebuse tema huve kahjustava akti kohta. Personalieeskirjade artikli 91 lõikes 1 on täpsustatud, et Euroopa Kohtu jurisdiktsiooni alla kuuluvad kõik liidu ja nimetatud isikute vahelised vaidlused, milles käsitletakse asjasse puutuvat isikut kahjustavat meedet personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses. Need sätted on Euroopa Liidu muude teenistujate teenistustingimuste artikli 117 kohaselt analoogia alusel kohaldatavad muude teenistujate esitatud kaebustele (12. detsembri 2024. aasta kohtuotsus DD vs. FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, punkt 71 ja seal viidatud kohtupraktika).
31
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 29 märkis, kahjustavad Euroopa Kohtu praktika kohaselt isiku huve personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses üksnes sellised aktid või meetmed, mis toovad kaasa kohustuslikke õiguslikke tagajärgi, mis mõjutavad otseselt ja vahetult hageja huve, muutes selgelt tema õiguslikku olukorda (12. detsembri 2024. aasta kohtuotsus DD vs. FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, punkt 72 ja seal viidatud kohtupraktika).
32
Lisaks on Euroopa Kohus varem otsustanud, et mõistet „huve kahjustav akt“ personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses tuleb tõlgendada laialt ja seda tuleb mõista kui mis tahes akti, mis võib konkreetset õiguslikku olukorda otseselt mõjutada (12. detsembri 2024. aasta kohtuotsus DD vs. FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, punkt 74 ja seal viidatud kohtupraktika).
33
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 30 meelde tuletas, selleks et kindlaks teha, kas mingi akt tekitab niisuguseid tagajärgi, tuleb lähtuda selle akti olemusest ja hinnata neid tagajärgi objektiivsete kriteeriumide, näiteks akti sisu alusel, võttes vajaduse korral arvesse akti vastuvõtmise konteksti ja akti andnud institutsiooni volitusi (12. detsembri 2024. aasta kohtuotsus DD vs. FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, punkt 73 ja seal viidatud kohtupraktika).
34
Seega ei saa seda, kas akt võib füüsilise või juriidilise isiku õiguslikku olukorda otseselt mõjutada, hinnata ainuüksi asjaolu alusel, et akt on vastu võetud e‑kirja vormis, kuna see tähendaks, et vaidlusaluse akti vormi peetakse tähtsamaks kui selle sisu (15. detsembri 2022. aasta kohtuotsus Picard vs. komisjon, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, punkt 97 ja seal viidatud kohtupraktika).
35
Seega tuleb vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 33 meelde tuletatud kohtupraktikale analüüsida, kas arvestades 27. augusti 2021. aasta e‑kirja sisu, konteksti ja selle institutsiooni pädevust, kellelt see e‑kiri pärineb, võis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 33 ja 35 põhjendatult otsustada, et seda e‑kirja ei saa kvalifitseerida „huve kahjustavaks aktiks“ personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses.
36
Sellega seoses tuleb märkida, et nagu on märgitud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 8, taotles apellant 18. augustil 2021 PMO pädevalt talituselt maksuvähenduse pikendamist oma teise tütre eest. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 9 on märgitud, et PMO õiguste ja kohustuste osakonna juhtumihaldur vastas 27. augusti 2021. aasta e‑kirjas apellandile, et „[nad annavad] kahetsusega teada, et [kohtuotsuse X vs. EKP] punkti 103 alusel ei võeta enam vastu maksuvähenduse saamiseks või pikendamiseks esitatud taotlusi, kui puudub õigus ülalpeetava lapse toetusele personalieeskirjade VII lisa artikli 2 alusel, kuna see maksuvähendus on tühistatud“. Lisaks, nagu 29. juuni 2021. aasta e‑kirjades, oli ka selle e‑kirja lõpus juhtumihalduri allkirja all märkus, et e‑kiri saadetakse üksnes teavitamise eesmärgil ning see ei kujuta endast personalieeskirjade artikli 90 alusel vaidlustatavat „ametisse nimetava asutuse või teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutuse“ otsust.
37
Kuigi 27. augusti 2021. aasta e‑kiri sisaldab viiteid selle kohta, et PMO soovis seda käsitada puhtalt informatiivsena, sisaldab see ka teavet, mis annab apellandile alust arvata, et ta ei saa maksuvähendust. Nimelt, nagu nähtub eelmisest punktist, märkis PMO õiguste ja kohustuste osakonna juhtumihaldur selles e‑kirjas sisuliselt, et vastavalt kohtuotsusele XB vs. EKP ei võeta enam vastu ühtegi maksuvähenduse saamiseks või pikendamiseks esitatud taotlust, kui puudub õigus ülalpeetava lapse toetusele. Lisaks, mis puudutab konteksti, milles see e‑kiri apellandile saadeti, siis tuleb rõhutada, et kõnealuses e‑kirjas korrati sama seisukohta, mida administratsioon väljendas 29. juuni 2021. aasta e‑kirjades vastuseks apellandi taotlusele, mis puudutas tema õigust maksuvähendusele oma esimese tütre eest.
38
Seega, kuna PMO märkis 27. augusti 2021. aasta e‑kirjas, et enam ei võeta muu hulgas maksuvähenduse pikendamiseks vastu „ühtegi taotlust“, hõlmas PMO keeldumine selliste taotluste vastuvõtmisest paratamatult ka apellandi taotluse tagasilükkamist. Järelikult ei andnud see e‑kiri apellandile pelgalt teavet, vaid selles märgiti, et kohtuotsuse XB vs. EKP punktile 103 tuginedes ei saa talle antavat maksuvähendust pikendada.
39
Lisaks, nagu märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 32, tuleneb 15. detsembri 2022. aasta kohtuotsuse Picard vs. komisjon (C‑366/21 P, EU:C:2022:984) punktidest 100–105, et sellistes PMO e‑kirjades nagu 27. augusti 2021. aasta e‑kirjas sisalduv märkus, mille kohaselt on tema antud vastus pelgalt informatsioon, mitte ametisse nimetava asutuse või teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutuse otsus, mille peale saab esitada kaebuse personalieeskirjade artikli 90 alusel, ei välista nende e‑kirjade kvalifitseerimist „huve kahjustavaks aktiks“.
40
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et kuna 27. augusti 2021. aasta e‑kirjas antud vastus mõjutas otseselt ja vahetult apellandi huve, muutes oluliselt tema õiguslikku olukorda seoses tema igakuiselt töötasult tasumisele kuuluva maksusumma kindlaksmääramisega, oleks Üldkohus pidanud selle vastuse kvalifitseerima „huve kahjustavaks aktiks“ personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses.
41
Sellest järeldub samuti, et kolmekuuline tähtaeg, mis apellandil oli personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel kaebuse esitamiseks, hakkas kulgema päevast, mil tehti teatavaks 27. augusti 2021. aasta e‑kirjas sisalduv otsus, millega PMO keeldus maksuvähenduse pikendamisest, mida apellant oma teise tütre eest taotles. Seega järgis apellant kaebuse esitamisega 24. novembril 2021 artikli 90 lõikes 2 sätestatud kolmekuulist tähtaega.
42
Sellest järeldub, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 33, 35, 37 ja 39 sisuliselt, et 27. augusti 2021. aasta e‑kiri ei ole huve kahjustav akt ning et 18. detsembri 2021. aasta vaikimisi rahuldamata jätmise otsus on esialgne apellandi huve kahjustav akt, millest ta järeldas ekslikult selle kohtuotsuse punktis 45, et tühistamisnõue on vastuvõetamatu osas, milles see puudutab seda vaikimisi tehtud otsust.
43
Seega tuleb esimese väitega nõustuda.
44
Käesoleva kohtuotsuse punktis 42 viidatud Üldkohtu toime pandud õigusnormi rikkumine puudutab selle tühistamisnõude eset ja vastuvõetavust, mille apellant esitas Üldkohtu hinnangul 18. detsembri 2021. aasta vaikimisi rahuldamata jätmise otsuse peale.
45
Apellatsioonkaebuse teine ja kolmas väide puudutavad aga Üldkohtule esitatud apellandi hagi sisulist rahuldamata jätmist osas, milles leiti, et hagi on esitatud 28. oktoobri 2021. aasta vaikimisi rahuldamata jätmise otsuse peale. Seega tuleb neid väiteid analüüsida.
Teine väide
46
Teine väide koosneb kahest osast.
Teise väite esimene osa
– Poolte argumendid
47
Teise väite esimeses osas, mis on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punkti 50 vastu, väidab apellant, et Üldkohus rikkus administratsiooni kohustust põhjendada oma otsuseid vastavalt harta artikli 41 lõike 2 punktile c.
48
Apellandi väitel tuleneb personalieeskirjade artiklist 90 koostoimes harta artikliga 41, et komisjonil oli kohustus võtta tema suhtes vastu otsus. Ta leiab, et administratsiooni tegevusetus kujutab endast hea halduse põhimõtte rikkumist, millele ta võib tugineda.
49
Komisjoni arvates tuleb teise väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
– Euroopa Kohtu hinnang
50
Tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa apellatsioonimenetluses Üldkohtu otsuse täiendavate põhjenduste kohta esitatud väited kaasa tuua Üldkohtu otsuse tühistamist ja need tuleb tulemusetuse tõttu tagasi lükata (22. juuni 2023. aasta kohtuotsus DI vs. EKP, C‑513/21 P, EU:C:2023:500, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
51
Vaidlustatud kohtuotsuse kritiseeritav põhjendus, mis on esitatud selle kohtuotsuse punktis 50, on täiendavat laadi. Apellandi argumendid selle kohta, et komisjon ei võtnud vastu sõnaselget keeldumise otsust, milles teda teavitati tema õigusest esitada kaebus, lükati nimelt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49 tulemusetuse tõttu tagasi, enne kui Üldkohus lükkas need argumendid täielikkuse huvides eelkõige punktis 50 „igal juhul“ põhjendamatuse tõttu tagasi.
52
Seetõttu tuleb teise väite esimene osa tulemusetuse tõttu tagasi lükata.
Teise väite teine osa
– Poolte argumendid
53
Teise väite teises osas väidab apellant, et komisjon rikkus tema õigust olla ära kuulatud, mis on tagatud harta artikli 41 lõike 2 punktiga a, kuna see institutsioon jättis ka kaebemenetluse staadiumis täielikult tähelepanuta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 7 mainitud kirja, mille apellant saatis 15. juulil 2021 PMO õiguste ja kohustuste osakonna juhatajale ja millele ta ei saanud mingit vastust.
54
Komisjoni arvates tuleb teise väite teine osa jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja igal juhul põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
– Euroopa Kohtu hinnang
55
Tuleb meenutada, et apellatsioonkaebuse argumendid, milles ei vaidlustata otsust, mille Üldkohus tegi mõne otsuse tühistamise nõude kohta, vaid otsust, mille tühistamist Üldkohtus taotletakse, ei ole vastuvõetavad (27. aprilli 2023. aasta kohtuotsus PL vs. komisjon, C‑537/21 P, EU:C:2023:363, punkt 108 ja seal viidatud kohtupraktika).
56
Teise väite teise osa põhjendamiseks esitatud argumentidega heidab apellant vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste kritiseerimise asemel komisjonile ette, et viimane rikkus tema õigust olla ära kuulatud, mis on tagatud harta artikli 41 lõike 2 punktiga a, tuginedes samas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 7 mainitud kirjale.
57
Seetõttu tuleb vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 55 viidatud kohtupraktikale teise väite teine osa vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
58
Järelikult tuleb teine väide osaliselt tulemusetuse ja osaliselt vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmas väide
59
Kolmas väide koosneb neljast osast.
Kolmanda väite esimene kuni kolmas osa
– Poolte argumendid
60
Kolmanda väite esimeses kuni kolmandas osas, mida tuleb analüüsida koos, väidab apellant esimesena, et kui Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 93, et määruse nr 260/68 artikli 3 lõikes 4 ette nähtud maksuvähendus täiendab ülalpeetava lapse toetust ja ainult see, et liidu institutsioonid seda toetust tegelikult maksavad, võib anda õiguse maksuvähendusele, tõlgendas Üldkohus nimetatud artiklit 3 vääralt ja eiras maksuvähenduse tegelikku õiguslikku olemust. Apellandi väitel ei ole maksuvähenduse andmise ja ülalpeetava lapse toetuse saamise õiguse vahel seost.
61
Apellant väidab, et määruse nr 260/68 artikli 3 sõnastusest ja selle artikli ajaloolisest taustast tuleneb, et maksuvähendust ei või anda lisaks ülalpeetava lapse toetusele, vaid seda antakse täienduseks ametialaste kulutuste vähendamisele, millele osutatakse määruse artikli 3 lõike 4 esimeses lõigus, mistõttu ei sõltu asjaomase maksuvähenduse andmine ülalpeetava lapse toetuse saamisest.
62
Apellandi hinnangul tulenevad Üldkohtu ekslikud hinnangud määruse nr 260/68 artikli 3 lõike 4 tõlgendamise kohta muu hulgas tema kohtupraktika, eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktides 81 ja 82 mainitud kohtuotsuse XB vs. EKP kohaldamisest, mis on iseenesest õiguslikult väär.
63
Teisena peab apellant ekslikuks Üldkohtu hinnanguid, mis on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 74 ja 93, mille kohaselt peavad olema täidetud kõik personalieeskirjade VII lisa artiklis 2 ette nähtud kriteeriumid, sealhulgas artikli 2 lõikes 3 sätestatud kriteerium, mis puudutab asjaomase lapse vanusepiiri, et last saaks pidada ülalpeetavaks lapseks ja tekiks õigus maksuvähendusele.
64
Sellega seoses märgib apellant, et vaidlustatud kohtuotsus punktis 74 viidatud 14. detsembri 1990. aasta kohtuotsusest Brems vs. nõukogu (T‑75/89, EU:T:1990:88) tuleneb, et mõistet „ülalpeetav laps“ tuleb hinnata ainult personalieeskirjade VII lisa artikli 2 lõike 2 alusel. Seda tõlgendust toetavad haldusjuhtide järeldused nr 222/04, milles on viidatud üksnes personalieeskirjade VII lisa artikli 2 lõikele 2, mitte selle artikli muudele sätetele.
65
Sellest järeldub samuti, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 77 esitatud Üldkohtu hinnang, mille kohaselt oleks apellant pidanud tuginema sellele, et tema mõlemat tütart tuleks vastavalt personalieeskirjade VII lisa artikli 2 lõikele 4 ametisse nimetava asutuse eriotsusega käsitada ülalpeetava lapsena, on õiguslikult väär. Niisugune hinnang läheb vastuollu halduse lihtsustamisega, mida haldusjuhtide järelduste nr 222/04 vastuvõtmisega taotleti.
66
Lisaks tuleneb esiteks komisjoni ligi 60 aasta pikkusest varasemast praktikast, et apellandil ei olnud vaja personalieeskirjade VII lisa artikli 2 lõike 4 alusel mingeid samme astuda, arvestades haldusjuhtide järeldustes kehtestatud tingimusi. Teiseks teatas komisjon ise apellandile, et tal ei ole enam õigust saada oma kahe lapse eest ülalpeetava lapse toetust, kuid ta võib vastava taotluse esitamisel saada maksuvähendust. Seega oleks Üldkohus tavareeglite ja õiguspärase ootuse põhimõtte kohaselt igal juhul pidanud nõustuma talle maksuvähenduse andmisega.
67
Kolmandana ja viimaseks leiab apellant, et Üldkohus eiras vaidlustatud kohtuotsuse punktis 100 maksuvähenduse tegelikku õiguslikku olemust. Apellant ei taotlenud, et „talle jätkataks maksuvähenduste väljamaksmist“, ega – erinevalt punktis 100 märgitust – „nende summade tagasimaksmist, mis tema arvates oleks tulnud tema töötasu maksubaasist maha arvata“.
68
Apellant märgib sellega seoses, et maksuvähendust ei maksta välja, vaid see toob kaasa maksustatava tulu vähenemise. Alles seejärel vähendab see maksusummat vastavalt kohaldatavale maksumäärale. Seega taotles apellant maksutagastust tasumisele kuuluva maksu uue arvutuse alusel, mis tehti pärast kohaldatavate vähenduste mahaarvamist.
69
Lisaks väidab apellant, et kui talle enam töötasu ei maksta, näiteks pärast tema surma, ei maksaks ta enam ka makse ega saaks seega ka maksuvähendusi. Seega, erinevalt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 72 ja 73 märgitust ei ole mingit ohtu, et apellandi lapsed koormaksid liidu eelarvet pärast tema surma. Punktides 72 ja 73 esitatud Üldkohtu kaalutlused on seega täiesti asjakohatud.
70
Lõpuks märgib apellant, et ta ei taotle ülalpeetava lapse toetust, kuna on selge, et tal ei ole õigust seda saada. Lisaks on tema laste ülalpidamine täielikult tema enda, mitte liidu eelarve kanda. Siiski on mõeldamatu, et ta peaks avaliku võimu asutuste asemel ja oma maksustatud sissetulekute arvelt võtma enda kanda sellised hüvitised, näiteks eluasemetoetus, küttetoetus, sotsiaaltoetus või ka õppetoetus, mida tavaliselt rahastatakse maksutuludest, ilma et ta saaks vastutasuks maksuvähendust.
71
Komisjon leiab, et kolmanda väite esimene kuni kolmas osa tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
– Euroopa Kohtu hinnang
72
Tuleb meelde tuletada, et vastavalt määruse nr 260/68 artikli 3 lõikele 1 maksavad maksukohustuslased liidule makse iga kuu liidu poolt makstavatelt palkadelt, töötasudelt ja muudelt rahalistelt tasudelt.
73
Selle määruse artikli 3 lõikes 3 on loetletud perehüvitised ja sotsiaaltoetused, mis arvatakse maksubaasist maha. Nende hüvitiste ja toetuste hulka kuulub ülalpeetava lapse toetus. Järelikult, nagu leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 67, tuleneb selle artikli 3 lõike 3 sõnastusest, et sellise ametniku nagu apellandi kuutöötasult makstava maksusumma arvutamiseks tuleb maksubaasist maha arvata muu hulgas ülalpeetava lapse toetus.
74
Lisaks on nimetatud määruse artikli 3 lõike 4 esimeses lõigus sätestatud, et määruse artikli 3 eelnevate sätete kohaldamisel saadud summat vähendatakse 10% võrra ametialaste ja isiklike kulutuste alusel.
75
Kõigele lisaks on määruse nr 260/68 artikli 3 lõike 4 teise lõigus sätestatud, et „iga ülalpeetava lapse kohta ja iga isiku kohta, keda käsitatakse personalieeskirjade VII lisa artikli 2 lõike 4 tähenduses ülalpeetava lapsena, tehakse maksukohustuslasele lisavähendus, mille suurus on võrdne ülalpeetava lapse kohta makstava kahekordse toetussummaga“.
76
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 69 märkis, nähtub artikli 3 lõike 4 teise lõigu sõnastusest, et selles sättes ette nähtud täiendava maksuvähenduse saamiseks peab maksukohustuslasel olema üks või mitu ülalpeetavat last või üks või mitu isikut, keda käsitatakse personalieeskirjade VII lisa artikli 2 lõike 4 tähenduses ülalpeetava lapsena.
77
Seevastu, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 26 sisuliselt märkis, ei sea määruse nr 260/68 artikli 3 lõike 4 teine lõik maksuvähenduse saamise tingimuseks seda, et ülalpeetava lapse toetust tegelikult makstaks nimetatud lisa artikli 2 lõike 3 alusel, vastupidi sellele, mida leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 81 ja 93.
78
Kuigi maksuvähenduse saamine ei sõltu ülalpeetava lapse toetuse tegelikust maksmisest, ei saa siiski sarnaselt apellandiga väita, et maksuvähenduse ja kõnealuse toetuse vahel ei ole mingisugust seost.
79
Nimelt nähtub esiteks Euroopa Kohtu praktikast, et nii maksuvähendus kui ka ülalpeetava lapse toetus vastavad sotsiaalsele eesmärgile ning nende andmine on põhjendatud kulutustega, mis tulenevad lapse olemasolu ja tema tegeliku ülalpidamisega seotud olemasolevast ja konkreetsest vajadusest (vt 28. novembri 1991. aasta kohtuotsus Schwedler vs. parlament, C‑132/90 P, EU:C:1991:452, punktid 18 ja 26; 7. mai 1992. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Brems, C‑70/91 P, EU:C:1992:201, punkt 9 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 30. novembri 2023. aasta kohtuotsus MG vs. EIP, C‑173/22 P, EU:C:2023:932, punkt 47).
80
Teiseks, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 76, sõltuvad maksuvähendus ja ülalpeetava lapse toetus sellest, kas on olemas „ülalpeetav laps“ või ülalpeetava lapsena käsitatav isik, nagu on määratletud personalieeskirjade VII lisa artiklis 2.
81
Mõiste „ülalpeetav laps“ kohta on personalieeskirjade VII lisa artikli 2 lõikes 2 sätestatud, et „[ü]lalpeetav laps on ametniku või tema abikaasa seaduslik, väljaspool abielu sündinud või lapsendatud laps, keda ametnik tegelikult ülal peab“.
82
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 71 sisuliselt märkis, et kuigi selles sättes ei mainita mõiste „ülalpeetav laps“ määratlemiseks ühtegi vanusepiiri, tuleneb selle lisa artikli 2 sätete koostoimes tõlgendamisest, et seda mõistet ei tule mõista mitte ainult artikli 2 lõike 2 tähenduses, vaid ka laiemas tähenduses.
83
Sellega seoses tuleb märkida, et personalieeskirjade VII lisa artikli 2 lõikes 1 on sätestatud, et „[a]metnik, kellel on üks või mitu ülalpeetavat last, saab vastavalt käesoleva artikli lõigetele 2 ja 3 igakuist toetust […] iga lapse kohta“. Sellisest sõnastusest tuleneb, et artikli 2 kohaldamisel võib „ülalpeetavaks lapseks“ pidada üksnes isikuid, kes vastavad nendes kahes lõikes ette nähtud tingimustele.
84
Seda tõlgendust toetab kõnealuse lisa artikli 2 lõige 6, milles on sõnaselgelt viidatud „ülalpeetavale lapsele käesoleva artikli tähenduses“, ning artikli 2 lõige 7, milles on viidatud „lõigete 2 ja 3 tähenduses ülalpeetavale lapsele“.
85
Lisaks on VII lisa artikli 2 lõikes 4 ette nähtud, et erandjuhul võib ülalpeetava lapsena käsitada „[i]ga isikut, keda ametnik on seaduslikult kohustatud ülal pidama ja kelle ülalpidamine nõuab suuri kulusid“. Euroopa Kohus on varem otsustanud, et selle sätte eesmärk on just nimelt tagada, et isikut, kes ei vasta selle artikli lõikes 3 sätestatud tingimustele, kuna ta ei ole ametniku alaealine laps ega tema üld‑ või kutsekoolis õppiv täisealine laps, saaks käsitada ülalpeetava lapsena juhul, kui ametnik peab seda isikut tegelikult ülal pidama. Eelkõige täpsustas Euroopa Kohus, et sellise võrdsustamise erandlikkus ei tähenda, et ametniku laps oleks selle lisa artikli 2 lõike 4 kohaldamisalast tingimata välja jäetud (vt selle kohta 7. mai 1992. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Brems, C‑70/91 P, EU:C:1992:201, punktid 7 ja 10). Sellest kohtuotsusest tuleneva kohtupraktikaga on aga vastuolus see, kui iga last, keda ametnik ülal peab, saaks pidada tema ülalpeetavaks lapseks, olenemata kõnealuse lisa artikli 2 lõikes 3 sätestatud tingimustest.
86
Lisaks tuleb märkida, et personalieeskirjade teised sätted, nimelt eelkõige personalieeskirjade artikkel 72, mis käsitleb ravikindlustust, või ka personalieeskirjade artikkel 80, mis puudutab orvupensioni, viitavad mõiste „ülalpeetav laps“ määratlemisel personalieeskirjade VII lisa artiklile 2 tervikuna, mitte ainult selle artikli lõikele 2. Seega tuleb eelkõige personalieeskirjade ühtsuse huvides selle mõiste määratlemisel viidata artikli 2 sätetele tervikuna.
87
Nii on Euroopa Kohus varem sisuliselt otsustanud, et mõistet „ülalpeetav laps“ tuleb tõlgendada, võttes arvesse personalieeskirjade VII lisa artiklit 2 tervikuna (20. novembri 1980. aasta kohtuotsus Gerin vs. komisjon, 806/79, EU:C:1980:264, punkt 15).
88
Eeltoodust tuleneb, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 74, 75 ja 93 sisuliselt, et mõistet „ülalpeetav laps“ personalieeskirjade VII lisa artikli 2 tähenduses tuleb tõlgendada artikli 2 lõikes 3 ette nähtud vanusepiire arvesse võttes.
89
Kuna – nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 80 – maksuvähenduse saamine sõltub sellest, kas on olemas „ülalpeetav laps“ personalieeskirjade VII lisa artikli 2 tähenduses, siis tuleb asuda seisukohale, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 80, et määruse nr 260/68 artikli 3 lõige 4 on kohaldatav üksnes olukordades, kus asjaomane isik vastab ka tingimustele, mis annavad õiguse saada ülalpeetava lapse toetust VII lisa artikli 2 alusel.
90
Eeltoodud hinnang tuleneb määruse nr 260/68 artikli 3 lõike 4 teise lõigu ja personalieeskirjade VII lisa artikli 2 sõnastusest endast, nagu Euroopa Kohus on neid sätteid tõlgendanud. Seda hinnangut ei lükka ümber käesoleva kohtuotsuse punktides 64 ja 65 kokku võetud apellandi argumendid, mis tuginevad Üldkohtu praktikale ja haldusjuhtide järeldustele nr 222/04, ega käesoleva kohtuotsuse punktides 67–70 esitatud apellandi argumendid, mis põhinevad maksuvähenduse väidetaval õiguslikul olemusel.
91
Käesoleva kohtuotsuse punktis 66 esitatud apellandi argumendiga seoses, mille kohaselt oleks Üldkohus pidanud tavareeglite ja õiguspärase ootuse põhimõtte järgi igal juhul nõustuma talle maksuvähenduse andmisega, tuleb meelde tuletada, et vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklile 58 peavad apellatsioonkaebuse väited põhinema Üldkohtu menetlust käsitlevatel argumentidel. Lisaks näeb kodukorra artikli 170 lõige 1 ette, et apellatsioonkaebuses ei või muuta Üldkohtu menetluses olnud hagi eset. Euroopa Kohtu pädevus apellatsioonimenetluses on piiratud esimeses kohtuastmes arutatud väidetele ja argumentidele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega (19. septembri 2024. aasta kohtuotsus Coppo Gavazzi jt vs. parlament, C‑725/20 P, EU:C:2024:766, punkt 149 ja seal viidatud kohtupraktika).).
92
Kuna apellant ei ole eelmises punktis mainitud argumendile Üldkohtus viidanud, tuleb see vastuvõetamatuse tõttu tähelepanuta jätta.
93
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kolmanda väite esimene kuni kolmas osa osaliselt vastuvõetamatuse ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmanda väite neljas osa
– Poolte argumendid
94
Kolmanda väite neljandas osas leiab apellant, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 94 vääralt, et käesolevas asjas ei ole kohaldatavad haldusjuhtide järeldused nr 222/04, mille alusel oleks ta pidanud saama maksuvähenduse.
95
Apellandi väitel ei ole komisjoni 24. mai 2004. aasta sisejuhis nr 36‑2004 (edaspidi „sisejuhis“), millega võetakse üle haldusjuhtide järeldused nr 222/04, personalieeskirjade alusel vastu võetud üldist laadi siseotsus, vaid määruse nr 260/68 artikli 10 alusel vastu võetud otsus, mille eesmärk on tagada selle määruse ühetaoline tõlgendamine.
96
Lisaks väidab apellant, et need haldusjuhtide järeldused on lex specialis, mistõttu on kohaldatavad nendes ette nähtud tingimused, eelkõige ülalpeetava lapse vanusepiiri puudutav tingimus.
97
Komisjoni arvates tuleb kolmanda väite neljas osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
– Euroopa Kohtu hinnang
98
Tuleb märkida, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 90 tõdes, et sisejuhisega võetakse üle haldusjuhtide järeldused nr 222/04. Nendes on ette nähtud, et üle 26‑aastaste ülalpeetavate laste eest antakse määruse nr 260/68 artikli 3 lõikes 4 sätestatud maksuvähendust üksnes juhul, kui laps on alustanud õpinguid nende õpingute puhul tavapärases eas enne 26‑aastaseks saamist ja jätkab regulaarselt asjaomaste õpingutega. Neis on samuti ette nähtud, et maksuvähendust ei anta enam alates kuupäevast, mil lapsel tekib sissetulek, mis ületab 40% palgaastme 1 järgu 1 ametniku palgast, või kui laps saab 30‑aastaseks.
99
Euroopa Kohtu praktika kohaselt tuleb selliseid liidu institutsioonide siseakte nagu komisjoni sisejuhis pidada soovituslikuks käitumisnormiks, mida administratsioon loeb endale siduvaks ning millest ta ei või kõrvale kalduda ilma seda tinginud põhjuseid nimetamata (vt 1. detsembri 1983. aasta kohtuotsus Blomefield vs. komisjon, 190/82, EU:C:1983:358, punkt 20 ja seal viidatud kohtupraktika).
100
Siiski ei tohi sellised siseaktid mingil juhul kõrvale kalduda hierarhiliselt kõrgemalseisvatest siduvatest aktidest, nagu käesoleval juhul määruse nr 260/68 või personalieeskirjade sätted (vt selle kohta 1. detsembri 1983. aasta kohtuotsus Blomefield vs. komisjon, 190/82, EU:C:1983:358, punkt 21).
101
Sellest järeldub, et Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 92 õigesti, et liidu institutsiooni poolt vastu võetud sisejuhis on personalieeskirjadest ja üldisemalt määrusest madalamalseisev norm, ning asus seejärel seisukohale, et selline sisejuhis ei saa õiguspäraselt ette näha reegleid, mis kalduvad kõrvale personalieeskirjade või määruse sätetest.
102
Kolmanda väite esimest kuni kolmandat osa puudutavatest kaalutlustest tuleneb, et ilma et see piiraks personalieeskirjade VII lisa artikli 2 lõike 4 alusel erandkorras ülalpeetava lapsena käsitamist, ei saa määruse nr 260/68 artikli 3 lõikes 4 ette nähtud maksuvähendust kohaldada ametniku üle 26‑aastastele lastele, kuna need lapsed ületavad selle lisa artikli 2 lõikes 3 kehtestatud vanusepiiri, mille ületamisel ei saa isikut enam pidada „ülalpeetavaks lapseks“ artikli 2 tähenduses.
103
Eeltoodust tuleneb, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 94, et sisejuhist ei saa käesolevas asjas kohaldada, sest selline kohaldamine oleks vastuolus määruse nr 260/68 artikli 3 lõikega 4 koostoimes personalieeskirjade VII lisa artikliga 2, kusjuures tuleb täpsustada, et käesolevas asjas ei ole vaidluse all nimetatud artikli 2 lõikes 4 ette nähtud erandkorras ülalpeetava lapsena käsitamist.
104
Käesoleva kohtuotsuse punktis 95 viidatud argumendi kohta tuleb samamoodi nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 55 märkida, et Euroopa Kohtu käsutuses oleva toimiku alusel ei ole võimalik kindlaks teha, millisel õiguslikul alusel komisjon sisejuhise vastu võttis. Kuid sõltumata sellest, millisel õiguslikul alusel see institutsioon sisejuhise vastu võttis, ei saa sellist siseakti käesoleva kohtuotsuse punktis 100 viidatud kohtupraktika kohaselt mingil juhul kohaldada, kui see on siduva ja hierarhiliselt kõrgemalseisva liidu õigusaktiga vastuolus.
105
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kolmanda väite neljas osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
106
Seetõttu tuleb kolmas väide osaliselt vastuvõetamatuse ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
107
Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 42, rikkus Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 45, et apellandi tühistamisnõue on vastuvõetamatu osas, milles see puudutab 18. detsembri 2021. aasta vaikimisi rahuldamata jätmise otsust. Järelikult tuleb vaidlustatud kohtuotsus selles osas tühistada. Kuna apellatsioonkaebuse teine ja kolmas väide tuleb tagasi lükata, tuleb apellatsioonkaebus ülejäänud osas rahuldamata jätta.
Üldkohtule esitatud hagi
108
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimeses lõigus on ette nähtud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus tühistab Üldkohtu otsuse, võib ta ise teha asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab, või saata asja tagasi Üldkohtusse uueks lahendamiseks.
109
Arvestades vaidlustatud kohtuotsuse osalist tühistamist, jääb käesolevas asjas Üldkohtule esitatud hagi alles üksnes osas, milles palutakse tühistada apellandi 18. augustil 2021 esitatud maksuvähenduse taotluse rahuldamata jätmise otsus.
110
Apellant esitas Üldkohtus kaks väidet.
111
Esimese väite kohaselt puudub sõnaselge otsus, milles oleks teda teavitatud tema õigusest esitada kaebus, ja puuduvad põhjendused. Nii oleks apellandi arvates tulnud 29. juuni 2021. aasta e‑kirjades ja 27. augusti 2021. aasta e‑kirjas sisalduvatele „otsustele“ lisada teave tema õiguse kohta esitada kaebus ning neid „otsuseid“ põhjendada. Teise väite kohaselt on komisjon rikkunud õigust saada töötasu. Kuna mõlema väite üle Üldkohtu võistlevas menetluses vaieldi, tuleb asuda seisukohale, et menetlusstaadium lubab teha asjas otsuse.
Üldkohtule esitatud hagi teine väite
112
Teise väite kohta, mida tuleb analüüsida esimesena, tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktides 72–93 ja 98–107 apellatsioonkaebuse kolmanda väite kohta esitatud hinnangutest, et komisjonil oli õigus maksuvähenduse andmisest keelduda.
113
Neist hinnangutest tuleneb, ilma et see piiraks personalieeskirjade VII lisa artikli 2 lõike 4 alusel teatud isikute erandkorras ülalpeetava lapsena käsitamist, et määruse nr 260/68 artikli 3 lõikes 4 ette nähtud maksuvähendust ei saa kohaldada ametniku üle 26‑aastastele lastele, kuna need lapsed ületavad selle lisa artikli 2 lõikes 3 kehtestatud vanusepiiri, mille ületamisel ei saa isikut enam pidada „ülalpeetavaks lapseks“ artikli 2 tähenduses.
114
Lisaks ei ole vastavalt nendele hinnangutele sisejuhis, millega võetakse üle haldusjuhtide järeldused nr 222/04, apellandi suhtes kohaldatav osas, milles see näeb ette võimaluse teha maksuvähendus laste eest, kes ei vasta personalieeskirjade kriteeriumidele, et neid saaks pidada ülalpeetavaks ja tekiks seega õigus ülalpeetava lapse toetusele, sest selline kohaldamine oleks vastuolus määruse nr 260/68 artikli 3 lõikega 4 koostoimes personalieeskirjade VII lisa artikliga 2, kusjuures tuleb täpsustada, et käesolevas asjas ei ole vaidluse all nimetatud artikli 2 lõikes 4 ette nähtud teatud isikute erandkorras ülalpeetava lapsena käsitamist.
115
Järelikult ei ole hagi teine väide põhjendatud.
Üldkohtule esitatud hagi esimene väide
116
Esimese väite kohta, mida tuleb analüüsida teisena, tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktidest 30–42, et 27. augusti 2021. aasta e‑kiri tuleb kvalifitseerida „huve kahjustavaks aktiks“ personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses ja seega „otsuseks“, mille peale võib apellant selle sätte kohaselt esitada kaebuse kolme kuu jooksul alates otsuse teatavakstegemisest.
117
Kuigi on tõsi, nagu väidab apellant, et komisjon oleks pidanud 27. augusti 2021. aasta e‑kirja kvalifitseerima „otsuseks“ ja teavitama teda õigusest esitada kaebus, oli apellandil käesoleva juhtumi asjaoludel siiski võimalik esitada 24. novembril 2021 kaebus muu hulgas selle otsuse peale ja vaidlustada PMO keeldumine anda talle tema kahe tütre eest täiendavat maksuvähendust. Apellant ei ole seega igal juhul jäänud ilma tagatisest, milleks on õigus esitada tema huve kahjustavate administratsiooni aktide peale kaebus.
118
Seoses argumendiga, mille kohaselt PMO ei ole õiguslikult piisavalt põhjendanud maksuvähendusest keeldumise otsust, tuleb märkida, et Euroopa Liidu institutsioonide aktide põhjendus, mida nõutakse ELTL artiklis 296 ja korratakse personalieeskirjade artikli 25 teises lõigus, peab olema kohandatud asjasse puutuva akti laadiga ning sellest peab selgelt ja üheselt mõistetavalt ilmnema akti vastu võtnud institutsiooni arutluskäik selliselt, et huvitatud isikutel oleks võimalik mõista võetud meetme põhjendusi ja pädeval kohtul oleks võimalik teostada kontrolli. Põhjendamiskohustuse hindamisel tuleb arvesse võtta kõiki juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, toodud põhjenduste olemust ning huvi, mis võib akti adressaatidel või teistel isikutel, keda akt otseselt ja isiklikult puudutab, olla selgituste saamiseks. Ei ole nõutav, et põhjendustes oleks täpsustatud kõiki asjakohaseid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuna seda, kas akti põhjendused vastavad ELTL artiklis 296 sätestatud nõuetele, tuleb hinnata mitte ainult selle sõnastusest, vaid ka kontekstist ja kõikidest asjaomast valdkonda reguleerivatest õigusnormidest lähtudes (11. juuni 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
119
Käesoleval juhul on 27. augusti 2021. aasta e‑kirjas ühemõtteliselt esitatud põhjused, miks apellant ei saanud taotleda maksuvähendust. PMO tugines siinkohal kohtuotsusele XB vs. EKP, täpsustades samas, et vastavalt sellele kohtuotsusele ei saa enam vastu võtta ühtegi taotlust maksuvähenduse saamiseks või pikendamiseks, kui puudub õigus ülalpeetava lapse toetusele personalieeskirjade VII lisa artikli 2 alusel. Lisaks esitas komisjon kaebuse rahuldamata jätmise otsuses üksikasjalikult põhjused, miks apellandi taotletud maksuvähendusest keelduti.
120
Seega oli apellandil võimalik teada saada maksuvähenduse andmisest keeldumise põhjuseid.
121
Seetõttu tuleb hagi esimene väide tagasi lükata.
122
Järelikult tuleb 18. augustil 2021 esitatud maksuvähenduse taotluse rahuldamata jätmise otsuse peale esitatud nõuded rahuldamata jätta.
Kohtukulud
123
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu või kui see on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise.
124
Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluses, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
125
Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 2, mida samuti kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, otsustab Euroopa Kohus kohtukulud jagada, kui kaotanud poolel on mitu isikut. Samuti on kodukorra artikli 138 lõikes 3, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, sätestatud, et kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks, jäävad kummagi poole kohtukulud tema enda kanda.
126
Kuna apellant ja komisjon on kumbki nõudnud üksteiselt kohtukulude väljamõistmist ja kummagi üks või mitu nõuet on jäetud rahuldamata, tuleb otsustada, et kumbki pool kannab ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 20. detsembri 2023. aasta otsus Heßler vs. komisjon (T‑369/22, EU:T:2023:855) osas, milles sellega jäeti vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata Michael Heßleri esitatud nõue tühistada 18. detsembril 2021 tehtud otsus, millega jäeti vaikimisi rahuldamata tema taotlus ülalpeetava lapse maksuvähenduse pikendamiseks.
2.
Jätta apellatsioonkaebus ülejäänud osas rahuldamata.
3.
Jätta M. Heßleri 18. augustil 2021 esitatud ülalpeetava lapse maksuvähenduse taotluse rahuldamata jätmise otsuse peale Üldkohtule esitatud nõuded rahuldamata.
4.
Jätta M. Heßleri ja Euroopa Komisjoni kohtukulud nende endi kanda.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.