61992CJ0080_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 12. marts 1992 har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber anlagt sag i medfoer af EOEF-traktatens artikel 169 med paastand om, at det fastslaas, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser efter EOEF-traktatens artikel 30, 34 og 59, idet det har vedtaget lov af 30. juli 1979 om radiokommunikation og de bekendtgoerelser af 15. oktober og 19. oktober 1979, som er udstedt til gennemfoerelse heraf.
2 I Belgien er handelen med og anvendelsen af apparater til at sende, sende/modtage eller modtage radiomeddelelser undergivet bestemmelserne i lov af 30. juli 1979 om radiokommunikation (Moniteur belge af 30.8.1979) samt de bekendtgoerelser om radiokommunikation, som er udstedt til gennemfoerelse heraf (arrêté royal af 15.10.1979 og arrêté ministériel af 19.10.1979, Moniteur belge af 30.10.1979).
3 Artikel 3, stk. 1, i lov af 30. juli 1979 bestemmer saaledes:
"Paa kongerigets omraade, om bord paa et skib, en baad, et luftfartoej eller noget andet sted, som er undergivet belgisk ret, kraever det skriftlig tilladelse fra ministeren at vaere i besiddelse af et apparat til at sende eller modtage radiomeddelelser med eller oprette og drive en station eller et net til radiokommunikation. Tilladelsen er personlig og kan tilbagekaldes."
4 Artikel 4, litra c), i lov af 30. juli 1979 bestemmer saaledes:
"Det er enhver forbudt inden for kongerigets omraade eller om bord paa et skib, en baad, et luftfartoej eller noget andet sted, som er undergivet belgisk ret:
...
c) at opfange eller forsoege at opfange radiosignaler, som er rettet til andre. Hvis saadanne signaler modtages uforsaetligt, maa de ikke gengives eller viderebringes og i oevrigt ikke goeres til genstand for omtale, bortset fra de tilfaelde, som er foreskrevet eller tilladt ifoelge loven."
5 Endvidere bestemmer lovens artikel 7, stk. 1, at "apparater til at sende eller modtage radiomeddelelser ikke maa saelges eller udlejes, medmindre RTT (1) har godkendt, at en type af det paagaeldende apparat opfylder de tekniske forskrifter, som er fastsat af ministeren". Ministeren "eller dennes repraesentant" kan dog i medfoer af artikel 7, stk. 2, "dispensere fra godkendelseskravet for prototyper af apparater, som udelukkende er bestemt til eksport".
6 I sin begrundede udtalelse af 14. maj 1990 og i staevningen har Kommissionen anfoert foelgende:
- Forbuddet efter artikel 4, litra c), i lov af 30. juli 1979 mod at opfange radio- og tv-udsendelser strider mod traktatens artikel 59.
- Forpligtelsen efter samme lovs artikel 7 til at indhente administrativ godkendelse til modtagerapparater strider mod traktatens artikel 30.
- Muligheden efter samme lovs artikel 7 for at opnaa dispensation fra godkendelseskravet for apparater til at sende og sende/modtage radiomeddelelser, som er bestemt til eksport, strider mod traktatens artikel 34.
7 Det bemaerkes indledningsvis, at Kommissionen i replikken har erklaeret ikke at fastholde klagepunktet om, at der foreligger en tilsidesaettelse af traktatens artikel 59 og som begrundelse herfor angivet, at klagepunktet beroede paa en fejlagtig fortolkning af bestemmelserne i den nationale lovgivning. I oevrigt har Kommissionen under den mundtlige forhandling erkendt, at det klart fremgik af den belgiske regerings besvarelse af den begrundede udtalelse, at de anfaegtede bestemmelser paa intet punkt var uforenelige med artikel 59.
8 Det kan herefter fastslaas, at Kommissionen har frafaldet dette anbringende. Der er derfor alene grund til at traeffe afgoerelse vedroerende klagepunkterne om tilsidesaettelsen af traktatens artikel 30 og 34.
Klagepunktet om tilsidesaettelsen af traktatens artikel 30 for saa vidt angaar modtagerapparater
9 Kommissionen har gjort gaeldende, og stoettes heri af Det Forenede Kongerige, at godkendelsesproceduren for apparater til modtagelse af radiomeddelelser (bortset fra apparater, som udelukkende er bestemt til at modtage radio- eller tv-udsendelser), som er fastsat i den belgiske lovs artikel 7, samt proceduren for indhentning af ministeriel godkendelse til at have raadighed over saadanne apparater, som er fastsat i samme lovs artikel 3, stk. 1, strider mod traktatens artikel 30, for saa vidt disse procedurer tillige omfatter modtagerapparater, som er lovligt fremstillet og bragt i omsaetning i andre medlemsstater.
10 I sin besvarelse af Kommissionens begrundede udtalelse har den belgiske regering erkendt, at det nuvaerende krav om en forudgaaende godkendelse i visse tilfaelde kan vaere for vidtgaaende i betragtning af de paagaeldende apparaters karakter og navnlig den omstaendighed, at risikoen for forstyrrelser af radiokommunikationen er ringe, om end ikke helt udelukket. Kravet om, at der skal indhentes godkendelse til at have raadighed over saadanne apparater samt til installering og drift af en station og et net, som udelukkende er bestemt til modtagelse, vil derfor med rimelighed kunne erstattes med en ordning, hvorved der blot afgives erklaering om det anfoerte.
11 Den belgiske regering finder dog ikke, at alle former for kontrol boer opgives, hverken selv om man tager hensyn til teknikkens nuvaerende stadium (navnlig de fremtidige hoejteknologiske modtagere) eller til de nuvaerende muligheder for at beskytte radiokommunikationen ved en kodning af visse signaler (f.eks. i haeren og politiet). Regeringen tilfoejer, at anvendelsen af skanningsapparater (skannere) er forbundet med en betydeligt stoerre risiko for forstyrrelser og kraenkelser af kommunikationshemmeligheden end apparater til parabolantenner. Man besluttede imidlertid i overensstemmelse med et proportionalitetsprincip at indfoere en ordning, hvorefter den, som har raadighed over eller installerer saadanne apparater, skal afgive erklaering herom, da en saadan ordning ikke udgoer nogen hindring for den frie bevaegelighed.
12 I svarskriftet har den belgiske regering gjort gaeldende, at sagen er uden genstand, da Kommissionen ikke har angivet grundene til, at den afslog at acceptere det forslag, som regeringen fremsatte i besvarelsen af den begrundede udtalelse, og hvorefter procedurerne for godkendelse og indhentning af ministeriel tilladelse blev erstattet af en ordning med afgivelse af erklaering. I svarskriftet har den belgiske regering dog ikke oplyst, at den havde indfoert en saadan ny ordning.
13 I replikken har Kommissionen anfoert, at den fandt at kunne acceptere en ordning med afgivelse af erklaering for modtagerapparater, medmindre erklaeringen skulle afgives, foer apparaterne blev forhandlet og importeret. Foer Kommissionen tog endelig stilling til spoergsmaalet, forbeholdt den sig dog ret til at foretage en mere detaljeret undersoegelse af de foreslaaede foranstaltninger. Den har endvidere gjort gaeldende, at forslaget om at indfoere en administrativ ordning med afgivelse af erklaering udelukkende tilgodesaa klagepunktet om, at der skal iagttages en ministeriel procedure for indhentning af forudgaaende godkendelse for handel og import af modtagerapparater, men at denne procedure stadig opretholdes for saa vidt angaar raadigheden over saadanne apparater.
14 I duplikken har den belgiske regering fastholdt, at sagen er uden genstand i det omfang, den vedroerer godkendelsesproceduren, uden at den i oevrigt har oplyst, at der var indfoert en erklaeringsordning. Hvad angaar kravet om indhentning af ministeriel godkendelse til raadighed over modtagerapparater har den belgiske regering gjort gaeldende, at dette krav bortfalder, naar godkendelsesproceduren erstattes med en erklaeringsordning. Regeringen har herved henledt Domstolens opmaerksomhed paa dens besvarelse af et spoergsmaal, som Domstolen havde stillet i Lagauche-sagen (dom af 27.10.1993, sag C-46/90, Sml. I, s. 5267), og hvorefter proceduren for indhentning af godkendelse til at raade over saadanne apparater kun vedroerte det lager af radioapparater, som de handlende laa inde med, og udelukkende havde til formaal at sikre kontrol med, at kun apparater, som i forvejen er godkendt, bringes i omsaetning paa belgisk omraade.
15 Intervenienten, Det Forenede Kongeriges regering, har i sit indlaeg, som er indgivet efter afgivelsen af replikken, stoettet Kommissionens synspunkt, for saa vidt som Kommissionen bestrider, at det er noedvendigt at kraeve godkendelse for ethvert modtagerapparat, men regeringen fremhaever, at modtagerapparater til radiomeddelelser ikke altid er uskadelige eller neutrale i elektromagnetisk henseende. Modtagerapparaterne kan nemlig paa grund af deres elektroniske bestanddele skabe forstyrrelser for andre apparater, selv om de udelukkende opfanger signaler og ikke er bestemt til at udsende signaler. Saafremt der indtraeffer en saadan radioelektrisk forstyrrelse, eller der er rimelig grund til at formode, at den kan indtraeffe, kan det efter intervenientens opfattelse godt vaere berettiget at stille visse krav, f.eks. i form af en godkendelsesprocedure for modtagerapparater, forudsat de ikke er diskriminerende, og at de er rimeligt afpasset efter det tilstraebte formaal.
16 Som svar paa et spoergsmaal fra Domstolen har den belgiske regering anfoert, at den "som foelge af den samstemmende opfattelse, som Kommissionen gav udtryk for i replikken" indfoerte en erklaeringsordning for simple modtagerapparater i stedet for godkendelsesproceduren. Under den mundtlige forhandling har regeringen dog erkendt, at der ikke var offentliggjort nogen meddelelse herom "under hensyn til, at Kommissionen ikke havde givet sit fulde samtykke", og at de, som maatte vaere beroert heraf, kunne indhente oplysninger herom ved henvendelse "til de paagaeldende tjenestegrene".
17 Som foelge af det anfoerte maa Kommissionens klagepunkt forstaas paa den maade, at det vedroerer kravet om, at der skal indhentes godkendelse til samtlige modtagerapparater, bortset fra de apparater, som udelukkende er bestemt til modtagelse af radio- eller tv-udsendelser, og uanset om disse apparater er egnede til at fremkalde radioelektriske forstyrrelser, eller om de er fremstillet eller godkendt i en anden medlemsstat.
18 Den belgiske regering har ikke bestridt Kommissionens klagepunkt, naar det forstaas paa denne maade, men udtrykkeligt erkendt, at kravet om indhentning af godkendelse til enhver form for modtagerapparat udgoer en hindring for den interne samhandel, som staar i misforhold til det tilstraebte formaal. Den belgiske regering forsvarer sig imidlertid med, at sagen er uden genstand, dels paa grund af det tilbud om at erstatte godkendelsesproceduren med en erklaeringsordning, som regeringen fremsatte i besvarelsen af den begrundede udtalelse, dels under henvisning til, at en saadan ordning er gennemfoert efter instruktion herom til de paagaeldende tjenestegrene.
19 Vedroerende det anfoerte er det tilstraekkeligt at fastslaa, at der ikke er foretaget nogen lovgivningsaendring inden udloebet af fristen i den begrundede udtalelse. I oevrigt ville en saadan aendring under alle omstaendigheder vaere uden relevans for afgoerelsen af den foreliggende sag.
20 Endvidere bemaerkes, at det fremgaar af Domstolens faste praksis, at en rent administrativ praksis, som ifoelge sagens natur frit kan aendres af forvaltningen, og som ikke er bragt til offentlighedens kundskab paa passende maade, ikke kan anses for at udgoere en gyldig opfyldelse af forpligtelserne efter traktaten (jf. dom af 26.1.1994, sag C-381/92, Kommissionen mod Irland, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 7).
21 Under disse forhold maa det fastslaas, uden at det er noedvendigt at efterproeve, om det er rimeligt at kraeve en godkendelsesprocedure for visse apparater, som udelukkende er modtagerapparater, men som kan fremkalde forstyrrelser, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser efter traktatens artikel 30 ved at vedtage og opretholde den godkendelsesordning, som er fastsat i artikel 7 i lov af 30. juli 1979 om radiokommunikation og i de bekendtgoerelser om radiokommunikation, som er udstedt til gennemfoerelse heraf, og som gaelder uden forskel for alle apparater, som udelukkende er apparater til modtagelse af radiomeddelelser, bortset fra apparater, der alene er bestemt til modtagelse af radio- eller tv-udsendelser.
Anbringendet om tilsidesaettelsen af traktatens artikel 34 for saa vidt angaar apparater til at sende eller sende/modtage og som er bestemt til eksport
22 Kommissionen har ikke bestridt, at den godkendelsesordning for apparater til at sende eller sende/modtage, som er indfoert ved den belgiske lovgivning, er en generel og forebyggende kontrolordning, som har til formaal at sikre telekommunikationsnettets drift og brugernes sikkerhed, og at en saadan ordning er begrundet i objektive, legitime hensyn i almenhedens interesse.
23 Efter Kommissionens opfattelse er ordningen dog hverken noedvendig eller berettiget for apparater, som er bestemt til eksport, og er derfor uforenelig med traktatens artikel 34. Der er ganske vist mulighed for at opnaa ministeriel dispensation fra godkendelseskravet for disse apparater, men dette forudsaetter ifoelge Kommissionen, at den af den paatalte godkendelsesordning overhovedet er lovlig. Det af Kommissionen anfoerte synspunkt bestrides af den belgiske regering.
24 Det bemaerkes, at ifoelge Domstolens faste praksis tager traktatens artikel 34 sigte paa nationale foranstaltninger, hvis formaal eller virkning saerlig er at hindre ekporthandelen og dermed skabe forskelsbehandling mellem handelen paa hjemmemarkedet i en medlemsstat og dens eksporthandel, hvorved der sikres den paagaeldende medlemsstats indenlandske produktion eller hjemmemarked en saerlig fordel (jf. dom af 9.6.1992, sag C-47/90, Delhaize og Le Lion, Sml. I, s. 3669, praemis 12).
25 Det fremgaar, at den belgiske lovgivning om apparater til at sende og sende/modtage gaelder saavel for produkter bestemt til det belgiske marked som produkter bestemt til eksport, bortset fra, at det kun er muligt at opnaa dispensation fra godkendelseskravet for saa vidt angaar eksportprodukterne. Dette sidstnaevnte forhold findes dog ikke at udgoere en forskelsbehandling mellem den interne handel og eksporthandelen, som har til formaal eller foelge saerlig at hindre eksporthandelen.
26 Herefter maa klagepunktet om tilsidesaettelse af traktatens artikel 34 forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
27 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Ifoelge artikel 69, stk. 3, foerste afsnit, kan Domstolen dog ophaeve sagens omkostninger, saafremt hver af parterne henholdsvis taber eller vinder sagen paa ét eller flere punkter. Ifoelge artikel 69, stk. 4, foerste afsnit, baerer de medlemsstater, der er indtraadt i sagen, deres egne omkostninger.
28 Efter sagens omstaendigheder boer de omkostninger, som er afholdt af Kommissionen og af Kongeriget Belgien, ophaeves. Intervenienten, Det Forenede Kongerige, betaler sine egne omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1) Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser efter traktatens artikel 30 ved at vedtage og opretholde den godkendelsesordning, som er fastsat i artikel 7 i lov af 30. juli 1979 om radiokommunikation og i de bekendtgoerelser om radiokommunikation, der er udstedt til gennemfoerelse heraf, og som gaelder uden forskel for alle apparater, der udelukkende er apparater til modtagelse af radiomeddelelser, bortset fra apparater, der alene er bestemt til modtagelse af radio- eller tv-udsendelser.
2) I oevrigt frifindes sagsoegte.
3) Hver part betaler sine omkostninger.
4) Intervenienten, Det Forenede Kongerige, betaler sine egne omkostninger.