61990CJ0282_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 17. september 1990 har anpartsselskabet Industrie- en Handelsonderneming Vreugdenhil BV (herefter benaevnt "Vreugdenhil"), Voorthuizen (Nederlandene), anlagt sag i medfoer af EOEF-traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2, med paastand om erstatning for det tab, som det anfoerer at have lidt som foelge af, at Kommissionen har indsat artikel 13a i forordning (EOEF) nr. 1687/76 af 30. juni 1976 om faelles gennemfoerelsesbestemmelser for kontrol med anvendelse af og/eller bestemmelse for produkter fra intervention (EFT L 190, s. 1), jf. Kommissionens forordning (EOEF) nr. 45/84 af 6. januar 1984 (EFT L 7, s. 5).
2 Artikel 13a er indfoejet inden for rammerne af ordningen vedroerende de saakaldte returvarer, der genindfoeres til Faellesskabets toldomraade. Returvareordningen, der blev indfoert ved Raadets forordning (EOEF) nr. 754/76 af 25. marts 1976 om den toldbehandling, som skal anvendes for returvarer ved genindfoersel til Faellesskabets toldomraade (EFT L 89, s. 1), goer det muligt at genindfoere de varer til Faellesskabet, som tidligere er blevet eksporteret herfra, uden at der skal erlaegges importafgifter. Forordningens artikel 2, stk. 1, bestemmer, at begrebet returvarer ikke omfatter varer, der ved deres udfoersel fra Faellesskabets toldomraade har vaeret genstand for toldbehandling med henblik paa ydelse af eksportrestitutioner eller andre beloeb i forbindelse med den faelles landbrugspolitik.
3 Ved forordning nr. 1687/76 indfoertes yderligere en raekke foranstaltninger med henblik paa at kontrollere anvendelsen af og/eller bestemmelsen for produkter fra intervention. Ifoelge artikel 13a i den aendrede forordning blev produkter fra intervention, for hvilke der var stillet en sikkerhed, anset for at have vaeret genstand for toldformaliteter med henblik paa ydelse af eksportrestitutioner. Foelgelig var disse varer ikke omfattet af returvareordningen, jf. artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 754/76.
4 I henhold til disse bestemmelser havde de nederlandske myndigheder paalagt Vreugdenhil at betale importafgift af et parti maelkepulver fra interventionslagre i Forbundsrepublikken Tyskland, som foerst var blevet udfoert til Jordan, dernaest genindfoert til Tyskland og endelig indfoert til Nederlandene. Myndighederne fandt nemlig, at partiet i henhold til ovennaevnte forordnings artikel 13a kun kunne anses for at vaere omfattet af returvareordningen, hvis der var blevet betalt et beloeb svarende til den sikkerhed, der var blevet frigivet ved den forudgaaende udfoersel, hvilket ikke var tilfaeldet.
5 Ved dom af 29. juni 1989 (sag 22/88, Vreugdenhil m.fl., Sml. s. 2049) vedroerende et praejudicielt spoergsmaal forelagt af College van Beroep voor het Bedrijfsleven (herefter benaevnt "College") kendte Domstolen artikel 13a i forordning nr. 1687/76 ugyldig.
6 Den 29. maj 1990 paalagde College' s praesident myndighederne at tilbagebetale Vreugdenhil det ved indfoerslen opkraevede beloeb. Den 21. december 1990 annullerede College de omtvistede afgoerelser fra landbrugs- og fiskeriministeren og doemte denne til at betale sagens omkostninger. Da sagsoegerne i hovedsagen ved to skrivelser af 12. juni 1990 havde meddelt College, at ministeren havde tilbudt at betale et beloeb i skadeserstatning, og havde anmodet retten om kun at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger, tog College ikke stilling til sagsoegernes erstatningspaastand.
7 Vreugdenhil har anfoert, at den af College' s praesident trufne afgoerelse kun delvis genoprettede virksomhedens oekonomiske situation. Virksomheden har i denne forbindelse gjort gaeldende, at den har lidt yderligere skade som foelge af, at den uberettiget maatte betale ovennaevnte importafgift. Tabet omfatter for det foerste omkostningerne ved stiftelsen af den af de nederlandske myndigheder i afventning af sagens udfald kraevede bankgaranti og de dertil knyttede renter samt omkostningerne i forbindelse med betaling af afgiften. Hertil kommer, for det andet, de renter, virksomheden ville have oppebaaret, saafremt den havde kunnet disponere over det til afgiften svarende beloeb fra det tidspunkt, da den som foelge af omkostningerne ved bankgarantien foretrak at betale afgiften, dvs. fra den 7. juli 1988, og indtil den 25. juni 1990, da afgiften blev tilbagebetalt. Endelig skal der herudover tages hensyn til de omkostninger, der blev afholdt i forbindelse med forhandlingerne med de tyske og de nederlandske toldmyndigheder, samt virksomhedens rejseomkostninger i forbindelse med sagens behandling for College van Beroep og dernaest for Domstolen.
8 Hvad naermere angaar sagens faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb samt parternes anbringender og argumenter henvises til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
Formaliteten
9 Kommissionen har paastaaet sagen afvist. Kommissionen har for det foerste anfoert, at erstatningssoegsmaal, jf. traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2, foerst kan anlaegges, naar sagsoegeren har udtoemt de bestaaende muligheder for at opnaa erstatning for det paastaaede tab ved de nationale retter. Kommissionen har i duplikken endvidere paastaaet sagen afvist under henvisning til, at Vreugdenhil ikke har godtgjort, at virksomheden ikke kunne overvaelte det paastaaede tab paa sin kunde, sit forsikringsselskab eller interventionsorganet.
10 Med hensyn til dette sidste anbringende bemaerkes, at ifoelge procesreglementets artikel 42, stk. 2, maa nye anbringender ikke fremsaettes under sagens behandling, medmindre de stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne. Da det ikke er tilfaeldet, kan dette anbringende ikke laegges til grund.
11 For saa vidt angaar det foerste anbringende har Vreugdenhil anfoert, at de nationale soegsmaalsformer ikke yder tilstraekkelig beskyttelse. Virksomheden har fremhaevet, at ifoelge College' s praksis har den nederlandske stat ikke noget erstatningsansvar, naar den kompetente nationale myndighed har begraenset sig til at anvende gaeldende faellesskabsregler. Ethvert forsoeg paa at opnaa erstatning for det paastaaede tab ved de nationale retsinstanser er derfor paa forhaand doemt til at mislykkes.
12 Domstolen skal herved bemaerke, at de nationale retsinstanser er enekompetente for saa vidt angaar spoergsmaal vedroerende tilbagebetaling af beloeb, som et nationalt organ har opkraevet paa grundlag af faellesskabsregler, som senere er kendt ugyldige (jf. dom af 30.5.1989, sag 20/88, Roquette Frères mod Kommissionen, Sml. s. 1553, praemis 14). Som resultat af den af Vreugdenhil ved College anlagte sag fik virksomheden ogsaa faktisk tilbagebetalt de beloeb, det nederlandske interventionsorgan uberettiget havde opkraevet, med tillaeg af renter efter loven og sagens omkostninger.
13 Med det foreliggende soegsmaal har Vreugdenhil nedlagt paastand om erstatning for det ovenfor naevnte tab (praemis 7), som virksomheden anfoerer at have lidt som foelge af Kommissionens indfoejelse i forordning nr. 1687/76 af artikel 13a, der er kendt ugyldig.
14 Det bemaerkes i denne forbindelse, at ifoelge traktatens artikel 178 og 215 har Domstolen enekompetence i sager om erstatning, som anlaegges mod Faellesskabet, der i henhold til traktatens artikel 215, stk. 2 - i overensstemmelse med de almindelige grundsaetninger, der er faelles for medlemsstaternes retssystemer - skal erstatte skader forvoldt af dets institutioner eller af dets ansatte under udoevelsen af deres hverv (dom af 27.9.1988, forenede sager 106/87-120/87, Asteris, Sml. s. 5515, praemis 14).
15 Det er imidlertid ubestridt, at den bestemmelse, der er kendt ugyldig, og som ifoelge sagsoegeren ligger til grund for det paastaaede tab, er vedtaget af Kommissionen. Foelgelig kan der ikke gives Kommissionen medhold i dets foerste formalitetsanbringende, hvorfor sagen kan fremmes til realitetsbehandling.
Realiteten
16 Vreugdenhil har anfoert, at betingelserne for, at Faellesskabet ifalder ansvar i henhold til traktatens artikel 215, stk. 2, er opfyldt i det foreliggende tilfaelde, idet Kommissionens adfaerd er retsstridig, der foreligger et tab, og der er aarsagsforbindelse mellem adfaerden og tabet.
17 Med hensyn til Kommissionens retsstridige adfaerd har Vreugdenhil anfoert, at Domstolen i ovennaevnte dom, Vreugdenhil m.fl., udtalte, at artikel 13a i forordning nr. 1687/76 var ugyldig, fordi Kommissionen havde overskredet sin kompetence. Domstolens faste praksis (jf. dom af 2.12.1971, sag 5/71, Zuckerfabrik Schoeppenstedt mod Raadet, Sml. s. 275, org. ref.: Rec. s. 975, og af 25.5.1978, forenede sager 83/76, 94/76, 4/77, 15/77 og 40/77, Bayerische HNL mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 1209), hvorefter Faellesskabet kun ifalder ansvar som foelge af en generel retsakt, der indebaerer beslutninger vedroerende oekonomisk politik, saafremt der foreligger en tilstraekkelig kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private, finder derfor ikke anvendelse i den foreliggende sag.
18 Ifoelge Kommissionen ifalder Faellesskabet kun ansvar, saafremt der er sket en aabenbar og grov tilsidesaettelse af graenserne for udoevelsen af dens befoejelser. Det er ikke tilfaeldet i den foreliggende sag, idet Domstolen i ovennaevnte Vreugdenhil-dom simpelt hen fastslog, at der var sket en overskridelse af Kommissionens kompetence uden at betegne den som vaerende grov. Kommissionen har tilfoejet, at Vreugdenhil ikke har forklaret, hvorfor en regel om fordeling af kompetencen mellem faellesskabsinstitutionerne, som Kommissionen har tilsidesat ved udstedelsen af artikel 13a i forordning nr. 1687/76, maa anses for en hoejere retsregel til beskyttelse af private. Foelgelig er virksomhedens erstatningspaastand, ifoelge Kommissionen, ugrundet.
19 Det bemaerkes i denne forbindelse, at konstateringen af, at en bestemmelse i en generel retsakt som artikel 13a i forordning nr. 1687/76 er ugyldig, ikke i sig selv er tilstraekkelig til, at Faellesskabet i henhold til EOEF-traktatens artikel 215, stk. 2, ifalder ansvar uden for kontraktforhold for et tab, som maatte vaere lidt af private. Faellesskabet ifalder nemlig kun ansvar, saafremt der foreligger en tilstraekkelig kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private (ovennaevnte dom af 25.5.1978, Bayerische HNL mod Raadet og Kommissionen, praemis 4).
20 Naar henses hertil, skal det fastslaas, at kompetencefordelingen mellem de forskellige faellesskabsinstitutioner blot skal sikre, at den i traktaten fastsatte institutionelle balance opretholdes, hvorimod den ikke har til formaal at beskytte private.
21 Foelgelig kan tilsidesaettelsen af princippet om balance mellem institutionerne ikke i sig selv anses for tilstraekkelig til, at Faellesskabet paadrager sig ansvar over for de beroerte erhvervsdrivende.
22 Det ville forholde sig anderledes, saafremt en faellesskabsforanstaltning ikke blot er truffet i strid med kompetencefordelingen mellem institutionerne, men ogsaa - for saa vidt angaar de materielle bestemmelser - er i strid med en hoejere retsregel til beskyttelse af private.
23 I praemis 18 i ovennaevnte Vreugdenhil-dom har Domstolen imidlertid fastslaaet, at artikel 13a i forordning nr. 1687/76 skulle forhindre, at returvareordningen anvendes til at begaa svig til skade for Faellesskabets midler.
24 Det har ikke i denne forbindelse vaeret haevdet, at en saadan bestemmelse, der er udstedt i Faellesskabets almene interesse, i materiel henseende kraenker en hoejere retsregel til beskyttelse af private.
25 Uden at der er anledning til at undersoege, om de andre betingelser for, at Faellesskabet ifalder ansvar, er opfyldt, vil sagsoegte herefter vaere at frifinde.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
26 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Vreugdenhil har tabt sagen og boer derfor betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1) Sagsoegte frifindes.
2) Sagsoegeren betaler sagens omkostninger.