61991TO0038_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
Faktiske omstaendigheder og retlig baggrund
1 Ved staevning, registreret paa Rettens Justitskontor den 28. maj 1991, har Dimitrios Coussios anlagt sag med paastand dels om, at Kommissionens afgoerelse af 27. juli 1990 annulleres i det omfang, Kommissionen herved hverken traf de noedvendige afgoerelser med henblik paa sagsoegerens faktiske indplacering i stillingen som vicekontorchef for den administrative enhed VII.B.3 med ansvar for omraadet "luftfartssikkerhed" eller de noedvendige foranstaltninger for at kontrollere gennemfoerelsen af de afgoerelser, der skulle traeffes, dels om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagsoegeren et beloeb af 100 ECU pr. dag fra den 1. december 1989 indtil den dag, da sagsoegeren reelt kan tiltraede stillingen som vicekontorchef med ansvar for koordineringen af Eurocontrol- og ATLAS-programmerne samt for omraadet "luftfartssikkerhed".
2 Ved dokument, indleveret til Rettens Justitskontor den 22. juli 1991, har Kommissionen paastaaet sagen afvist under paaberaabelse af artikel 114 i Rettens procesreglement. Sagsoegeren har fremsat bemaerkninger hertil ved dokument registreret den 27. august 1991.
3 Sagsoegeren var ved afgoerelse af 12. oktober 1983 blevet ansat som ekspeditionssekretaer ved Generaldirektoratet for Transport, Direktoratet for "Infrastruktur, Teknologi og Transport, Statsintervention", Afdelingen for "Fastsaettelse af Infrastrukturafgifter; Transportteknologi". Herefter blev han ved en ny afgoerelse af 11. november 1983 inden for samme generaldirektorat overflyttet til Direktoratet for "Generel Maalsaetning og Program, Internationale og Institutionelle Forbindelser, Luft- og Soetransport", Afdelingen for "Lufttransport". Endelig blev sagsoegeren ved afgoerelse af 30. november 1989, truffet af generaldirektoeren for Generaldirektoratet for Transport, med virkning fra den 1. december 1989 udnaevnt til vicekontorchef for afdeling VII.B.3 "Transportsikkerhed, Forskning og Teknologi" som saerlig ansvarlig for omraadet "luftfartssikkerhed".
4 Sagsoegeren fandt, at denne udnaevnelse ikke kunne loese den tidligere tvist mellem ham og administrationen, idet han haevder, at han ikke fik tillagt nogen konkrete opgaver, at han ikke fik adgang til at deltage i moederne mellem kontorcheferne og vicekontorcheferne, at han ikke havde nogen sekretaer, og at hans kontor end ikke befandt sig i de lokaler, der var tillagt den afdeling, han skulle lede som vicekontorchef.
5 Herefter indbragte sagsoegeren den 23. februar 1990 en "klage i henhold til tjenestemandsvedtaegtens artikel 90, stk. 2" (herefter benaevnt "vedtaegten") over ovennaevnte afgoerelse af 30. november 1989 om at udnaevne ham til vicekontorchef for afdeling VII.B.3. Sagsoegeren gjorde bl.a. gaeldende, at "ansaettelsesmyndigheden i forbindelse med den anfaegtede afgoerelse har truffet foranstaltninger, der goer afgoerelsen uvirksom, idet den f.eks. ikke har givet ham praecise opgaver inden for det ham tildelte omraade, ikke har givet ham adgang til at deltage i de moeder, der kunne give ham mulighed for at leve op til sit ansvar som vicekontorchef - eller i det mindste forberede ham hertil - og ikke har stillet de de noedvendige midler for at kunne udfoere de naevnte opgaver til hans raadighed ... Klageren skal derfor anmode Kommissionen om at traeffe alle de noedvendige foranstaltninger for at sikre, at han rent faktisk kan varetage den stilling som vicekontorchef, han er udnaevnt til. Klageren skal yderligere anmode om erstatning for den oekonomiske og ikke-oekonomiske skade, han paafoeres som foelge af, at Kommissionen har truffet en raekke retsstridige afgoerelser, der er behaeftet med magtfordrejning og myndighedsmisbrug, samtidig med at Kommissionen herved har tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og bestemmelserne i vedtaegtens artikel 7 ff.".
6 Denne "klage" blev registreret under nr. R/57/90 og besvaret af generaldirektoeren for personale og administration ved foelgende skrivelse af 27. juli 1990:
"Under henvisning til Deres ovennaevnte skrivelse skal jeg herved meddele Dem, at Kommissionen ikke kan tage stilling til Deres klage som saadan, da der ikke foreligger en akt, der indeholder et klagepunkt imod Dem, jf. vedtaegtens artikel 90.
Jeg mener imidlertid, at Deres klage kan behandles som en ansoegning om bistand i henhold til vedtaegtens artikel 24, og jeg har under hensyntagen til institutionens bistandspligt over for sine tjenestemaend besluttet at imoedekomme denne ansoegning.
Mine tjenestegrenes undersoegelse af Deres sag, og navnlig droeftelserne i 'faellesgruppen for klager' under moedet den 31. maj 1990, har vist, at det vil vaere hensigtsmaessigt at tage Deres administrative situation inden for GD VII op til fornyet overvejelse.
Der er med henblik herpaa taget kontakt med Deres Generaldirektorat, og jeg skal hurtigst muligt meddele Dem resultatet heraf."
7 Da sagsoegeren fandt, at hans situation ikke paa nogen maade havde aendret sig som foelge af denne "afgoerelse" af 27. juli 1990, indbragte han den 26. oktober 1990 en ny "klage" over afgoerelsen, som var blevet meddelt ham ved skrivelse af 27. juli 1990 fra generaldirektoer Richard Hay, Generaldirektoratet for Personale og Administration, hvorefter denne under hensyntagen til institutionens bistandspligt over for sine tjenestemaend havde besluttet at imoedekomme ansoegningen om bistand "som indgivet af klageren". Denne "klage" indeholdt foerst en laengere gennemgang af de faktiske omstaendigheder, de forskellige stridspunkter mellem ham og administrationen siden hans ansaettelse ved Kommissionen, omstaendighederne ved hans aendrede placering, problemerne vedroerende hans bedoemmelse, omstaendighederne i forbindelse med hans udnaevnelse med virkning fra 1. december 1989 og de forskellige klageprocedurer, han tidligere havde ivaerksat. Herefter gjorde sagsoegeren gaeldende, at der var sket en tilsidesaettelse dels af vedtaegtens artikel 5, 7, 25 og 45, dels af bestemmelserne vedroerende vilkaarene for udfaerdigelse af bedoemmelserne, samt at Kommissionen havde begaaet procedurefordrejning.
8 Som konklusion paa sin "klage" anfoerte sagsoegeren foelgende:
"Klageren goer gaeldende, at ansaettelsesmyndigheden i forbindelse med den anfaegtede afgoerelse har truffet foranstaltninger, der goer afgoerelsen uvirksom, idet den f.eks. ikke har givet ham praecise opgaver inden for det ham tildelte omraade, ikke har givet ham adgang til at deltage i de moeder, der kunne give ham mulighed for at leve op til sit ansvar som vicekontorchef - eller i det mindste forberede ham hertil - og ikke har stillet de noedvendige midler for at kunne udfoere de naevnte opgaver til hans raadighed ... Klageren skal derfor anmode Kommissionen om - i overensstemmelse med skrivelsen af 27. juli 1990 fra generaldirektoer for personale og administration Richard Hay - at traeffe alle de noedvendige foranstaltninger for at sikre, at han rent faktisk kan varetage den stilling som vicekontorchef, han er udnaevnt til".
Kommissionen besvarede ikke denne "klage".
9 Herefter meddelte generaldirektoer E. Peña, Generaldirektoratet for Transport, ved en skrivelse af 18. januar 1991 de to beroerte direktoerer i GD VII, at alle interne og eksterne dokumenter vedroerende Eurocontrol- og ATLAS-programmerne med henblik paa den kommende reorganisering af GD VII, hvorunder der ville ske en aendring af de forskellige stillinger og besaettelsen heraf, skulle koordineres af Dimitrios Coussios for at undgaa dobbeltarbejde og sikre en konsekvent behandling. Med henblik herpaa skulle al korrespondance vedroerende disse programmer tilstilles Coussios i det omfang, han havde faaet paalagt at foelge sagen op. Denne skrivelse blev bekraeftet ved en ny skrivelse fra generaldirektoeren af 31. januar 1991, hvorefter al post skulle afleveres til Coussios, og ved endnu en skrivelse fra generaldirektoeren af 20. februar 1991 til Coussios, ifoelge hvilken denne dels ville faa stillet en sekretaer til raadighed, for at han fuldt ud kunne varetage sine opgaver som vicekontorchef, dels ville faa tildelt et nyt kontor lige i naerheden af kontorchefen for VII.B.3. Disse foranstaltninger blev endelig bekraeftet ved en skrivelse af 20. februar 1991 fra generaldirektoeren til kontorchefen for VII.B.3, Egidio Leonardi.
10 Sagsoegeren fandt imidlertid, at der trods disse foranstaltninger ikke var sket nogen aendring i hans situation inden for Generaldirektoratet for Transport, og at han ikke var i stand til at udfoere sine opgaver.
Retsforhandlinger og paastande
11 Herefter anlagde Dimitrios Coussios denne sag, der er registreret paa Rettens Justitskontor den 28. maj 1991. Ved begaering, der er registreret paa Rettens Justitskontor den 22. juli 1991, har Kommissionen paastaaet sagen afvist, jf. artikel 114, stk. 1, i Rettens procesreglement. Sagsoegeren har ved dokument, indleveret til Rettens Justitskontor den 27. august 1991, fremsat sine bemaerkninger hertil.
12 Til stoette for sin begaering om, at sagen afvises, har Kommissionen nedlagt foelgende paastande:
- Begaeringen om, at sagen afvises, fremmes, uden at der tages stilling til sagens realitet.
- Sagen afvises.
- Sagsoegeren tilpligtes at betale sine egne omkostninger, jf. procesreglementets artikel 87, stk. 2, og artikel 88.
Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastand:
- Begaeringen om, at sagen afvises, tages ikke til foelge, og der fastsaettes en frist, inden for hvilken Kommissionen skal indgive svarskrift.
13 Ifoelge procesreglementets artikel 114, stk. 3, forhandles der mundtligt om begaeringen, medmindre Retten bestemmer andet. Retten (Tredje Afdeling) finder, at sagen er tilstraekkelig oplyst, og at der ikke er anledning til at indlede mundtlig forhandling.
Formaliteten
14 Kommissionen har gjort gaeldende, at ovennaevnte skrivelse af 27. juli 1990 fra generaldirektoeren for personale og administration havde et dobbelt formaal. Dels afviste generaldirektoeren sagsoegerens klage af 23. februar 1990. Da sagsoegeren ikke har anlagt sag inden for tre maaneder efter denne afvisning af hans klage, men foerst ti maaneder senere, er det helt klart, at sagen ikke er rettidigt anlagt. Dels opfattede generaldirektoeren ifoelge skrivelsen yderligere sagsoegerens "klage" som en "ansoegning" i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 1, og meddelte sagsoegeren, at hans administrative situation paa grundlag af denne ansoegning ville blive taget op til "fornyet overvejelse", at der var "taget kontakt" med sagsoegerens generaldirektorat, og at resultatet ville blive ham medddelt hurtigst muligt. En saadan skrivelse kan under ingen omstaendigheder anses for en endelig afgoerelse, der indeholder et klagepunkt, dvs. en afgoerelse, der kan goeres til genstand for klage eller soegsmaal.
15 Kommissionen har tilfoejet, at den i besvarelse af ansoegningen af 23. februar 1990 hverken inden for fristen paa fire maaneder eller senere traf nogen endelig afgoerelse, der indeholder et klagepunkt imod sagsoegeren. Denne burde derfor inden for den i vedtaegten foreskrevne frist paa tre maaneder have indbragt en klage over den stiltiende afvisning, der var en foelge af Kommissionens manglende besvarelse. Klagen blev imidlertid foerst indgivet fire maaneder efter den stiltiende afvisning, nemlig den 26. oktober 1990, hvorfor den ikke kan anses for rettidigt indgivet. Foelgelig maa sagen noedvendigvis afvises.
16 Kommissionen har videre anfoert, at skrivelsen af 27. juli 1990, hvori det blot meddeles, at sagsoegerens administrative situation vil blive taget op til "fornyet overvejelse", nemlig under ingen omstaendigheder kan anses for at have afbrudt den frist paa tre maaneder, som sagsoegeren raadede over til at indbringe den stiltiende afvisning for Retten. Kommissionen har her henvist til Domstolens domme af 17. februar 1972 (sag 40/71, Richez-Parise mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 29) og 21. maj 1981 (sag 156/80, Morbelli mod Kommissionen, Sml. s. 1357). Det forhold, at generaldirektoeren ved skrivelsen af 27. juli 1990 imoedekom sagsoegerens ansoegning, er uden betydning for en saadan konklusion, idet en afgoerelse, som er truffet af institutionen efter fristens udloeb, og som helt eller delvis imoedekommer afsenderens klage eller ansoegning, ikke i sig selv er en akt, der kan goeres til genstand for et soegsmaal. Kommissionen har her henvist til Domstolens dom af 28. maj 1980 (forenede sager 33/79 og 75/79, Kuhner mod Kommissionen, Sml. s. 1677). Det ville kun forholde sig anderledes, hvis denne afgoerelse i sig selv er en akt, der kan anfaegtes. Det er imidlertid ikke tilfaeldet her, idet skrivelsen af 27. juli 1990 hverken udgoer en akt, der indeholder et klagepunkt, eller en endelig afgoerelse.
17 Kommissionen har praeciseret, at skrivelsen af 27. juli 1990 ikke er en akt, der indeholder et klagepunkt, da den ikke umiddelbart kan paavirke en bestemt retsstilling i negativ retning (Domstolens dom af 11.7.1974, Reinarz mod Kommissionen, forenede sager 177/73 og 5/74, Sml. s. 819). Domstolen har imidlertid i dom af 10. december 1969 (sag 32/68, Grasselli mod Kommissionen, Sml. s. 141) fastslaaet, at en simpel meddelelse, der hverken har til formaal at fastsaette sagsoegerens rettigheder paa grundlag af en bestemt retsstilling eller at binde ansaettelsesmyndigheden, ikke kan anses for en akt, der indeholder et klagepunkt, for saa vidt angaar fastsaettelsen af saadanne rettigheder for fremtiden. I det foreliggende tilfaelde forpligtede den omtvistede skrivelse kun administrationen - ifoelge dennes generelle bistandspligt - til at tage sagsoegerens administrative situation op til "fornyet overvejelse".
18 Med hensyn til aktens reelle karakter, der er en afgoerende betingelse for at kunne anlaegge sag, har Kommissionen anfoert, at skrivelsen af 27. juli 1990 i den foreliggende sag ikke udgoer en afgoerelse, men en simpel midlertidig besvarelse, der ikke i sig selv har nogen retsvirkning, og som alene indeholder en meddelelse om opfyldelsen af en i vedtaegten foreskrevet forpligtelse. Kommissionen har her henvist til Domstolens dom af 14. april 1970 (sag 24/69, Nebe mod Kommissionen, Sml. s. 33) og til ovennaevnte dom af 17. februar 1972 i sagen Richez-Parise mod Kommissionen. Alene en endelig stillingtagen fra den kompetente administrative myndighed faar imidlertid de i vedtaegten fastsatte frister til at loebe, jf. Domstolens domme af 11. juli 1974 (sag 53/72, Guillot mod Kommissionen, Sml. s. 791) og af 14. juli 1981 (sag 145/80, Mascetti mod Kommissionen, Sml. s. 1975). I dommen af 10. juli 1987 (sag 7/86, Vincent mod Parlamentet, Sml. s. 2473) fastslog Domstolen i oevrigt udtrykkeligt, at et forsinket svar fra institutionen, som alene bebudede en raekke foranstaltninger med henblik paa fornyet proevelse af sagsoegerens sag, ikke imoedekom de krav, sagsoegeren havde rejst i sin klage, og sagsoegeren burde saaledes have anlagt sag til proevelse af den tidligere stiltiende afvisning.
19 Over for Kommissionens afvisningspaastand har sagsoegeren anfoert, at han ud fra principperne om god tro, god forvaltningsskik og beskyttelse af den berettigede forventning med rette kunne have faaet den opfattelse, at administrationen i god tro havde meddelt, at den ikke kunne imoedekomme hans klage som saadan, da der ikke forelaa en akt, der indeholdt et klagepunkt imod ham, jf. vedtaegtens artikel 90. Administrationen ville derimod under hensyntagen til sin pligt til god forvaltning og beslutningen om at imoedekomme sagsoegerens klage, som den betegnede og behandlede som en ansoegning, traeffe de noedvendige foranstaltninger, for at han kunne varetage sin stilling. I overensstemmelse med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning havde den kompetente myndighed endelig rent faktisk taget sagen op med sagsoegerens generaldirektorat med henblik paa at bringe den administrative situation, som sagsoegeren fandt ulovlig, til ophoer.
20 Sagsoegeren har tilfoejet, at generaldirektoeren for personale og administration ved skrivelsen af 27. juli 1990 oplyste ham om sin beslutning om at imoedekomme sagsoegerens "ansoegning", og at behandlingen heraf, naar henses til selve ordlyden af "klagen", der af administrationen behandles som en "ansoegning", udelukkende kunne foere til foranstaltninger, som ville goere det muligt for sagsoegeren rent faktisk at bestride den stilling som vicekontorchef, han var blevet udnaevnt til. Herved traf generaldirektoeren for personale og administration i realiteten en afgoerelse, der direkte vedroerte sagsoegerens retsstilling, da den i foerste omgang indebar en fornyet overvejelse af sagsoegerens administrative situation inden for GD VII og senere en aendring af denne situation. Da sagsoegeren udfaerdigede sin klage af 26. oktober 1990, dvs. inden tre maaneder efter vedtagelsen af den positive afgoerelse af 27. juli 1990, maatte han noedvendigvis konstatere, at administrationen trods hans henvendelser ikke havde meddelt ham de foranstaltninger, der var truffet med henblik paa at bringe den paastaaede ulovlige situation, han fortsat befandt sig i inden for GD VII, til ophoer. Klagen af 26. oktober 1990 var saaledes rettet mod Kommissionens afgoerelse, men selv om denne anerkendte, at hans "ansoegning" var begrundet, traf den ikke de noedvendige foranstaltninger for at bringe hans administrative situation, der var anset for ulovlig, til ophoer. At Kommissionen ikke traf de noedvendige foranstaltninger, maa utvivlsomt anses for en "akt", der indeholder et klagepunkt imod sagsoegeren, som i foerste omgang kan goeres til genstand for en klage, jf. vedtaegtens artikel 90, stk. 2, og dernaest kan indbringes for Retten.
21 Sagsoegeren har endelig tilfoejet, at han ved sin skrivelse af 23. februar 1990 inden for den fastsatte frist anfaegtede den afgoerelse, hvorved han blev udnaevnt til vicekontorchef, idet denne afgoerelse ikke var ledsaget af de foranstaltninger, der var noedvendige, for at han effektivt kunne bestride sin nye stilling. Denne undladelse fra ansaettelsesmyndighedens side er saerlig grov, for saa vidt som den anfaegtede afgoerelse kun blev truffet af Kommissionen med det ene formaal at faa fastslaaet, at den foerste sag, der blev anlagt ved Faellesskabets retsinstans, var "genstandsloes", og herved opnaa, at sagen haeves. Det er uholdbart, at Kommissionen nu haevder, at den anfaegtede afgoerelse ikke indeholder et klagepunkt, navnlig naar henses til, at de ansvarlige i sagsoegerens direktorat - efter at sagsoegeren havde modtaget skrivelsen af 27. juli 1990 - formelt havde afgivet loefte om, at hans situation hurtigst muligt ville blive afhjulpet i forbindelse med reorganiseringen af generaldirektoratet. Saaledes udgoer udtrykket "imoedekomme [sagsoegerens] ansoegning" i skrivelsen af 27. juli 1990 en endelig afgoerelse og ikke blot, som haevdet af Kommissionen, en midlertidig afgoerelse.
22 Stillet over for ovennaevnte faktiske omstaendigheder og de modstridende argumenter, der er gennemgaaet ovenfor, finder Retten det hensigtsmaessigt foerst at minde om opbygningen af den administrative procedure i henhold til vedtaegtens artikel 90 og 91 for herefter at gennemgaa og i retlig henseende bestemme dels sagsoegerens forskellige skrivelser, som han har fremsendt under betegnelsen "klage", dels Kommissionens svar og, endelig, paa grundlag heraf afgoere, om sagen kan antages til realitetsbehandling.
23 I henhold til vedtaegtens artikel 90 og 91 kan et soegsmaal, der af en tjenestemand rejses mod den institution, som han er tilknyttet, som det fremgaar dels af selve ordlyden af disse bestemmelser, dels af Domstolens kendelse af 4. juni 1987 (sag 16/86, GP mod OESU, Sml. s. 2409), for det foerste alene antages til realitetsbehandling, saafremt den forudgaaende administrative procedure, der foreskrives i disse artikler, er gennemfoert forskriftsmaessigt. I tilfaelde af, at tjenestemanden vil opnaa, at ansaettelsesmyndigheden traeffer en afgoerelse i forhold til ham, skal den administrative procedure indledes med, at tjenestemanden over for ansaettelsesmyndigheden fremsaetter anmodning om, at denne traeffer den oenskede afgoerelse, jf. vedtaegtens artikel 90, stk. 1. Foerst naar der er meddelt afslag paa en saadan anmodning - i mangel af et svar fra administrationen anses afslaget at foreligge, naar der er forloebet fire maaneder - kan tjenestemanden inden for en ny frist paa tre maaneder indgive en klage til ansaettelsesmyndigheden, jf. artikel 90, stk. 2. Naar ansaettelsesmyndigheden derimod har truffet en afgoerelse, og denne udgoer en for tjenestemanden negativ akt, er det klart, at en ansoegning i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 1, ikke har mening, og at tjenestemanden derfor skal anvende klageproceduren i artikel 90, stk. 2, naar han vil opnaa annullation, aendring eller tilbagekaldelse af den for ham negative afgoerelse (se i denne retning Rettens kendelse af 7.6.1991, sag T-14/91, Weyrich mod Kommissionen, Sml. II, s. 235).
24 Det bemaerkes yderligere, at ifoelge fast retspraksis kan enhver tjenestemand i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk. 1, anmode ansaettelsesmyndigheden om at traeffe en beslutning for sit vedkommende. Det indebaerer dog ikke, at tjenestemanden kan tilsidesaette den procedure og de frister, der i vedtaegtens artikel 90 og 91 er fastsat for ansoegningen, klagen og soegsmaalet. Fristerne, som er indfoert af klarheds- og retssikkerhedshensyn, er bindende og kan ikke fraviges (jf. navnlig Domstolens domme af 13.11.1986, sag 232/85, Becker mod Kommissionen, Sml. s. 3401, og af 14.6.1988, sag 161/87, Muysers m.fl. mod Revisionsretten, Sml. s. 3037, samt Rettens dom af 7.2.1991, sag T-58/89, Williams mod Revisionsretten, Sml. II, s. 77, og Rettens ovennaevnte kendelse af 7.6.1991, Weyrich mod Kommissionen).
25 Det paahviler saaledes for det andet Retten at tage stilling til den retlige kvalifikation af sagsoegerens ovennaevnte skrivelser af 23. februar 1990 og 26. oktober 1990 til Kommissionen samt af Kommissionens svar af 27. juli 1990. Som fastslaaet af Retten i dommen af 20. marts 1991 (sag T-1/90, Pérez-Mínguez Casariego mod Kommissionen, Sml. II, s. 143) kan parterne ikke selv bestemme, om en skrivelse fra sagsoegeren skal betegnes som "ansoegning" eller "klage", idet Retten alene kan vurdere den retlige kvalifikation af skrivelsen.
26 Retten skal derfor foerst tage stilling til den retlige kvalifikation af sagsoegerens skrivelse af 23. juni 1990 til ansaettelsesmyndigheden, der af sagsoegeren var betegnet som "klage indgivet i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2". Sagsoegeren anfoerer indledningsvis i skrivelsen, at "klagen" er rettet mod afgoerelsen af 30. november 1989 med virkning fra 1. december 1989, hvorved generaldirektoeren for transport udnaevnte ham til vicekontorchef for VII.B.3, idet han navnlig skulle vaere ansvarlig for omraadet "luftfartssikkerhed". Det fremgaar klart, at denne afgoerelse ikke i sig selv indeholdt noget klagepunkt imod sagsoegeren, da denne, som det fremgaar af staevningen, ved skrivelse af 4. august 1989 i forbindelse med sin tidligere indplacering over for sin generaldirektoer havde givet udtryk for "overraskelse over at vaere blevet placeret i en stilling, der ikke henhoerer under lufttransport, saaledes som det var stillet ham i udsigt". Sagsoegeren har i oevrigt selv tilfoejet, at afgoerelsen af 30. november 1989 om at udnaevne ham til vicekontorchef for VII.B.3 med ansvar for omraadet "luftfartssikkerhed" "burde have bragt den tvist", der laenge havde eksisteret mellem ham og administrationen, til ophoer.
27 Det fremgaar i oevrigt af sagsoegerens skrivelse af 23. februar 1990, af staevningen samt af sagens oevrige dokumenter, at sagsoegeren ikke havde til hensigt at kritisere denne afgoerelse, men alene de foranstaltninger, der senere blev truffet til gennemfoerelse af afgoerelsen, og som ikke gjorde det muligt for ham fuldt ud at udfoere sine opgaver som vicekontorchef eller sikre, at omraadet "luftfartssikkerhed" blev fulgt op. Saaledes konkluderede sagsoegeren i sin skrivelse af 23. februar 1990, at han goer gaeldende, "at ansaettelsesmyndigheden i forbindelse med den anfaegtede afgoerelse har truffet foranstaltninger, der goer afgoerelsen uvirksom, idet den f.eks. ikke har givet ham praecise opgaver inden for det ham tildelte omraade, ikke har givet ham adgang til at deltage i de moeder, der kunne give ham mulighed for at leve op til sit ansvar som vicekontorchef - eller i det mindste forberede ham hertil - og ikke har stillet de noedvendige midler for at kunne udfoere de naevnte opgaver til hans raadighed ...". Som bevis for, at ovennaevnte afgoerelse af 30. november 1989 ikke kunne anses for en bebyrdende retsakt, er det tilstraekkeligt at naevne, at sagsoegeren i slutningen af sin skrivelse af 23. februar 1990 udtrykte sig saaledes: "Klageren skal derfor anmode Kommissionen om at traeffe alle de noedvendige foranstaltninger for at sikre, at han rent faktisk kan varetage den stilling som vicekontorchef, han er udnaevnt til. Klageren skal yderligere anmode om erstatning for den oekonomiske og ikke-oekonomiske skade, han paafoeres ..."
Det fremgaar af ovenstaaende, at skrivelsen af 23. februar 1990 i virkeligheden udgjorde en ansoegning i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 1, selv om sagsoegeren havde betegnet den som "klage".
28 Naar henses til ovenstaaende gennemgang af vedtaegtens artikel 90, stk. 1, er det i det foreliggende tilfaelde ubestridt, at ansoegningen af 23. februar 1990 som foelge af den kompetente myndigheds tavshed stiltiende blev afslaaet den 23. juni 1990. Ifoelge vedtaegtens artikel 90, stk. 2, havde sagsoegeren herefter en frist paa tre maaneder til at indbringe en klage over dette stiltiende afslag. Det er ligeledes ubestridt, at sagsoegeren ikke inden fristens udloeb, den 23. september, indbragte en klage. Heraf fremgaar, at ansoegningen af 23. februar 1990 ikke kan danne grundlag for den foreliggende sag.
29 Herefter skal Retten tage stilling til den retlige kvalifikation og raekkevidden af Kommissionens skrivelse til sagsoegeren af 27. juli 1990, dvs. efter den stiltiende afvisning, samt til dens eventuelle betydning for procedurens forloeb. I foerste afsnit meddeler Kommissionen sagsoegeren, at den ikke kan imoedekomme hans "klage" som saadan, da der ikke foreligger nogen akt, der indeholder et klagepunkt imod ham, jf. vedtaegtens artikel 90. Som allerede naevnt var det med rette, at Kommissionen meddelte sagsoegeren, at hans "klage" ikke kunne imoedekommes, da der ikke forelaa en bebyrdende afgoerelse. Ikke desto mindre udgoer skrivelsen et udtrykkeligt afslag paa ansoegningen af 23. februar 1990, for saa vidt som sagsoegeren havde betegnet den som "klage", og denne udtrykkelige afvisning, der blot bekraeftede den tidligere stiltiende afvisning, kan ikke bevirke, at de for den administrative procedure fastsatte frister igen begynder at loebe til fordel for sagsoegeren. Vedtaegtens artikel 91, stk. 3, sidste led, bestemmer ganske vist, at "naar der imidlertid paa en stiltiende afvisning inden for klagefristen foelger en udtrykkelig afvisning af en klage, loeber klagefristen paa ny", men bestemmelsen, der skal fortolkes restriktivt, da den vedroerer betingelserne for beregningen af klage- og soegsmaalsfrister, finder ikke anvendelse i ansoegningsfasen, inden der er indgivet en klage. Heraf foelger, at det udtrykkelige afslag paa en ansoegning, der finder sted efter det stiltiende afslag paa den samme ansoegning, maa anses for en rent bekraeftende afgoerelse, som ikke giver den paagaeldende tjenestemand mulighed for at fortsaette den administrative procedure.
30 Med hensyn til sidste del af Kommissionens skrivelse af 27. juli 1990 til sagsoegeren maa den for det foerste betragtes som en beslutning om at behandle sagsoegerens "klage" som en ansoegning, for det andet som en beslutning om at imoedekomme denne ansoegning og for det tredje som et henholdende svar, idet de noedvendige afgoerelser og foranstaltninger ville blive truffet, efter at sagsoegerens administrative situation var taget op til fornyet overvejelse. For det foerste fandt Kommissionen nemlig, at sagsoegerens skrivelse af 23. februar 1990 kunne imoedekommes som en ansoegning om bistand i henhold til vedtaegtens artikel 24. For det andet praeciserede generaldirektoeren for personale og administration over for sagsoegeren, at klagen "kan behandles som en ansoegning om bistand i henhold til vedtaegtens artikel 24, og jeg har under hensyntagen til institutionens bistandspligt over for sine tjenestemaend besluttet at imoedekomme denne ansoegning". For det tredje faar sagsoegeren meddelelse om, at hans administrative situation inden for GD VII tages op til fornyet overvejelse, og at resultatet heraf snarest vil blive meddelt ham.
31 Selv om det er klart, at denne del af Kommissionens skrivelse af 27. juli 1990 til en vis grad maa anses for en afgoerelse, idet generaldirektoeren for personale og administration praeciserer, at han har "besluttet" at imoedekomme ansoegningen om bistand i henhold til vedtaegtens artikel 24, kan en saadan stillingtagen imidlertid under ingen omstaendigheder betragtes som bebyrdende for sagsoegeren, dels fordi det netop anfoeres, at det er blevet besluttet at imoedekomme hans ansoegning, dels fordi det fremgaar af afgoerelsen, at hans administrative situation vil blive taget op til fornyet overvejelse. Ifoelge fast retspraksis er det imidlertid kun de akter, der umiddelbart kan paavirke en bestemt retsstilling, der kan anses for at indeholde et klagepunkt (Domstolens ovennaevnte dom af 10.12.1969, Grasselli mod Kommissionen). Det gaelder ligeledes ifoelge fast retspraksis, at det svar, hvorved administrationen meddeler, at en ansoegning er under behandling, ikke udgoer en afgoerelse. Et saadant svar har ingen retsvirkning og kan navnlig ikke forlaenge de i vedtaegtens artikel 90 og 91 fastsatte frister (Domstolens ovennaevnte domme af 14.4.1970, sag 24/69, Nebe mod Kommissionen, af 17.2.1972, sag 40/71, Richez-Parise mod Kommissionen, og af 10.6.1987, sag 7/86, Vincent mod Parlamentet).
32 Endelig fremgaar det af Domstolens kendelse af 16. juni 1988 (sag 371/87, Progoulis mod Kommissionen, Sml. s. 3081), at naar der stiltiende er blevet givet afslag paa en ansoegning fra en tjenestemand til ansaettelsesmyndigheden, kan en senere afgoerelse fra denne myndighed, hvorved ansoegningen i det vaesentlige imoedekommes, ikke anses for en bebyrdende afgoerelse, der er uafhaengig af den stiltiende afvisning.
33 Det kan herefter fastslaas, at sagsoegeren, da der forelaa et stiltiende afslag paa hans ansoegning, var forpligtet til, inden for en frist af tre maaneder, at indgive en klage i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2. Da dette ikke skete, kan han under ingen omstaendigheder goere gaeldende, at Kommissionens skrivelse af 27. juli 1990, som den netop er blevet analyseret, havde nogen retsvirkning i forhold til ham. Det er nemlig en betingelse for at anlaegge sag til proevelse af en af ansaettelsesmyndigheden truffet bebyrdende afgoerelse, at der foerst er indgivet en administrativ klage, som er blevet udtrykkeligt eller stiltiende afvist. Saafremt der anlaegges sag, foer den administrative procedure er afsluttet, maa sagen derfor afvises i henhold til vedtaegtens artikel 91, stk. 2, som vaerende for tidligt anlagt (Rettens dom af 20.6.1990, forenede sager T-47/89 og T-82/89, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 231).
34 Med hensyn til sagsoegerens skrivelse af 26. oktober 1990 til Kommissionen, af sagsoegeren betegnet som "klage indgivet i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2", maa skrivelsen behandles som en ansoegning, jf. vedtaegtens artikel 90, stk. 1. Selv om sagsoegeren indledningsvis i sin skrivelse praeciserer, at hans "klage" vedroerer "den afgoerelse, der var indeholdt i skrivelsen af 27. juli 1990 fra generaldirektoer for personale og administration Richard Hay, der meddelte ham, at han ud fra institutionens bistandspligt i forhold til dens tjenestemaend havde besluttet at imoedekomme ansoegningen om bistand som indgivet af klageren". Sagsoegerens skrivelse er praktisk talt identisk med ovennaevnte skrivelse af 23. februar 1990, og sagsoegeren slutter brevet ved at praecisere, at "klageren goer gaeldende, at ansaettelsesmyndigheden i forbindelse med den anfaegtede afgoerelse har truffet foranstaltninger, der goer afgoerelsen uvirksom, idet den f.eks. ikke har givet ham praecise opgaver inden for det ham tildelte omraade, ikke har givet ham adgang til at deltage i de moeder, der kunne give ham mulighed for at leve op til sit ansvar som vicekontorchef - eller i det mindste forberede ham hertil - og ikke har stillet de noedvendige midler for at kunne udfoere de naevnte opgaver til hans raadighed ... Klageren skal derfor anmode Kommissionen om - i overensstemmelse med skrivelsen af 27. juli 1990 fra generaldirektoer for personale og administration Richard Hay - at traeffe alle de noedvendige foranstaltninger for at sikre, at han rent faktisk kan varetage den stilling som vicekontorchef, han er udnaevnt til".
35 Det fremgaar klart af en gennemgang af denne ansoegning, at den ikke vedroerer Kommissionens stillingtagen af 27. juli 1990, men at sagsoegeren derimod anmoder Kommissionen om at traeffe alle de afgoerelser og foranstaltninger, der er egnede til at sikre, at sagsoegeren rent faktisk kan udfoere sine opgaver paa passende vilkaar. En saadan skrivelse kan kun betegnes som en ansoegning i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 1. Ansoegningen kunne i oevrigt udmaerket imoedekommes, idet der i henhold til fast retspraksis ikke er fastsat nogen frist for indbringelsen af en ansoegning i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 1. Det kan ikke komme en tjenestemand til skade, at han har indgivet en ny identisk ansoegning til ansaettelsesmyndigheden, selv om Faellesskabets retsinstans tidligere har afvist en sag med samme genstand, men alene med den begrundelse, at der ikke var gaaet nogen administrativ sagsbehandling forud herfor, saaledes at klageadgangen efter tjenestemandsvedtaegten fortsat staar aaben under forudsaetning af, at betingelserne herfor overholdes (Domstolens dom af 21.5.1981, sag 29/80, Reinarz mod Kommissionen, Sml. s. 1311).
36 Som foelge af administrationens tavshed blev ansoegningen imidlertid stiltiende afslaaet den 27. februar 1991. Det paahvilede derfor sagsoegeren at indgive en klage over denne stiltiende afvisning inden for den i vedtaegtens artikel 90, stk. 2, fastsatte frist paa tre maaneder. Da dette ikke skete, maa sagen, der er registreret paa Rettens Justitskontor den 28. maj 1991, af ovennaevnte grunde afvises, da der ikke foerst var gennemfoert en fuldstaendig og forskriftsmaessig administrativ procedure (Rettens ovennaevnte dom af 10.6.1990, Marcato mod Kommissionen).
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
37 I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. I henhold til procesreglementets artikel 88 baerer institutionerne imidlertid selv deres egne omkostninger i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling)
1) Sagen afvises.
2) Hver part baerer sine omkostninger.
Saaledes bestemt i Luxembourg den 1. oktober 1991.