61983C0174
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
G. FEDERICO MANCINI
fremsat den 31. januar 1985 (
*1
)
Høje Domstol.
1.
For anden gang inden for få uger skal Domstolen træffe afgørelse vedrørende et spørgsmål, der er teknisk vanskeligt og politisk ømtåleligt, nemlig om der skal betales erstatning i anledning af forsinket fregning af lønefterbetalinger til Fællessi abets tjenestemænd efter tilpasninger af vet.erlag og/eller justeringskoefficienten i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 65.
Eftersom det forslag til afgørelse, jeg fremsatte den 11. december 1984 vedrørende samme spørgsmål, tildels er lagt til grund af Domstolen ved afsigelsen af dommene af 15. januar 1985 (sag 158/79, Roumengous Carpentier mil. mod Kommissionen; de forenede sager 543, 532, 534, 567, 600, 618 og 660/79, Birke mil. mod Kommissionen; sag 737/79 Battaglia mil. mod Kommissionen), skal jeg i nærværende forslag koncentrere mig om de få — men ikke uvæsentlige — spørgsmål, der tilsyneladende endnu giver anledning til tvivl, og samtidig gå nærmere ind på den problemstilling, der ligger til grund for disse spørgsmål. Jeg agter således ikke punkt for punkt at tage stilling til det utal af argumenter, sagsøgernes advokater har fremført; men jeg anser dette væld af argumenter for betænkeligt, og føler mig foranlediget til åbent at råbe vagt i gevær. Det er ikke det store — alt for store — antal tjenestemandssager, der årligt anlægges, jeg finder alarmerende, men de omstændigheder, der efterhånden har gjort behandlingen af disse sager uforsvarlig, såvel som den ganske uholdbare situation, der er følgen heraf.
Jeg skal først bemærke, at koncipisterne af tjenestemandsvedtægten, som det fremgår af artiklerne 90 og 91, har opdelt behandlingen af tjenestemandssager i to særskilte faser, der indbyrdes supplerer hinanden. Den første — administrative — fase, der afvikles internt i institutionerne, skal under alle omstændigheder gennemføres; gennemførelsen af den anden — den judicielle — fase, hvorunder Domstolen er enekompetent, er derimod afhængig af, om en række konkrete formalitetsbetingelser er opfyldt. Begrundelsen for denne ordning, der i øvrigt genfindes inden for den offentlige ret i næsten alle moderne stater, ligger lige for: man vil herved opnå, at tvisten inden overgangen til den judicielle fase er renset for overflødige eller temerære påstande og anbringender. Den administrative fase skal med andre ord virke som et filter, hvorved der sker en meget kritisk udvælgelse af de tvistigheder, der kan indbringes for Domstolen.
I dag er den administrative fase imidlertid i praksis blevet reduceret til en bureaukratisk formalitet uden indhold. I dag benytter tjenestemændene standardformularer, når de indgiver klage; klageafgørelserne, som i henhold til artikel 90 skal begrundes, er kortfattede og uklare — hvis der da overhovedet træffes en afgørelse. Enhver kan se, hvad dette har ført til, nemlig et stormløb mod Domstolen, ledsaget af et sådant postyr og under anvendelse af en sådan mangfoldighed af angrebsmidler, at det bringer Siouxindianernes angreb på diligencerne i det vilde vesten i erindring. Under de søgsmål, jeg i dag beskæftiger mig med, er der f.eks. nedlagt påstand om alt, hvad påstås kan: institutionernes beslutninger og forordninger påstås annulleret, der påstås statueret ansvar inden for kontrakt såvel som uden for kontrakt, der kræves erstatning for de mest forskelligartede tab samt godtgørelse vedrørende en række endnu uopgjorte poster. De anførte søgsmålsgrunde synes — et fornemt eksempel på juridisk eklekticisme — uden forskel at kunne bruges til støtte for enhver af disse påstande. De sagsøgte institutioner gør deres bedste for at afvise de utallige argumenter, sagsøgerne har fremført; men eftersom de sagsøgte ikke på forhånd har afstemt deres synspunkter indbyrdes, er resultatet, at den ene gentager, hvad den anden allerede har anført.
Det påhviler lovgiveren at gribe ind over for et sådant misbrug af retssystemet; sker dette ikke, må Domstolen tage affære for at sikre, at den fortsat kan fungere. De lege ferenda ville det f.eks. være hensigtsmæssigt at pålægge tjenestemanden nøje at begrunde klagen samt at indføre en ordning, hvorefter ansættelsesmyndighedens manglende reaktion på en begrundet klage har til følge, at klagen — modsat nu — anses for imødekommet (dog bør der gives institutionen mulighed for foreløbig at afværge denne følge via en begæring til Domstolen — der skal hvile på tungtvejende hensyn — om forlængelse af fristen for meddelelse af den skriftlige afgørelse). For Domstolens vedkommende har jeg ingen anbefalinger ud over at tage til efterretning, at for så vidt angår søgsmål anlagt af offentligt ansatte, stiller en række lande i lovgivning og administrativ praksis krav om, at påstanden og søgsmålsgrundene, samt hvad der anføres angående de forskellige formalitetsbetingelser, skal formuleres så nøjagtigt som muligt, og dette krav gælder fra og med afslutningen af den administrative fase. Er søgsmålsgrundene utilstrækkelige, eller påstanden for upræcis, fører dette som regel til, at sagen uden videre afvises.
Jeg skal herefter tage stilling til de seks søgsmål.
2.
De faktiske omstændigheder er følgende: Ved dom af 6. oktober 1982 i sag 59/81, Kommissionen mod Rådet, Sml. 1982, s. 3329, annullerede Domstolen — som stridende mod tjenestemandsvedtægtens artikel 65 — Rådets forordning nr. 187/81 af 20. januar 1981 (EFT L 21 af 24.1.1981, s. 18, erstattet med den i EFT L 130 af 16.5.1981, s. 26 offentliggjorte tekst), hvorved der skete en tilpasning af vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte i De europæiske Fællesskaber samt af justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner med virkning fra henholdsvis 1. juli og 1. april 1980. Domstolen bestemte endvidere, at »Retsvirkningerne af [disse forordningers] bestemmelser om tilpasning af EF-tjenestemændenes vederlag opretholdes, indtil Rådet har truffet de foranstaltninger, det har pligt til at træffe med henblik på opfyldelse af denne dom«. Rådet efterkom denne forpligtelse med vedtagelsen af forordning nr. 3139/82 af 22.11.1982 (EFT L 331 af 26.11.1982, s. 1), der gjaldt med tilbagevirkende gyldighed fra de førnævnte datoer. Der var da forløbet næsten to år siden den annullerede forordnings ikrafttrædelsesdato, 15. januar 1981.
De sagsøgte institutioner foretog herefter lønefterbetalinger for tidsrummet 1. juli 1980 — 30. november 1982, men uden tillige at betale morarenter i anledning af den forsinkede betaling. Det er dette forhold, der ligger til grund for samtlige de anlagte søgsmål; de fremførte søgsmålsgrunde er imidlertid delvis forskellige.
I sagerne 174/83, 175/83, 176/83, 233/83 og 247/83 påstår sagsøgerne principalt annullation af lønsedlen for december 1982 under henvisning til, at den efterbetaling, som skete derved, ikke var forhøjet med renter. Den manglende rentebetaling, som hævdes at være i strid med tjenestemandsvedtægtens artikler 62 og 65, er efter disse sagsøgeres opfattelse ikke en følge af forordning nr. 3139/82, som de ikke anfægter; ansvaret påhviler de sagsøgte institutioner. Endvidere påstås institutionerne tilpligtet at betale erstatning i henhold til EØF-traktatens artikel 215 for det tab, Rådet har påført sagsøgerne ved forsætligt at vedtage en ulovlig forordning (nemlig forordningen af 20. januar 1981) samt undlade at foretage den årlige tilpasning af lønningerne inden for den i vedtægten fastsatte frist. Tabet svarer til formindskelsen af købekraften som følge af pengenes værdiforringelse i det tidsrum, forsinkelsen varede; dette tab kræver sagsøgerne herefter erstattet ved, at der af de for sent betalte beløb beregnes renter i henhold til gældende belgisk lovgivning (den heri foreskrevne rentesats blev i august 1981 forhøjet fra 8% til 12%) fra de tidspunkter, da institutionerne skulle have betalt de pågældende beløb.
Sagsøgerne i sag 264/83 argumenterer anderledes. De påstår også annullation af lønsedlerne for december 1982, men de anser den manglende rentebetaling for at være en følge af forordning nr. 3139/82, og følgelig påstår disse sagsøgere — som en særskilt påstand i medfør af EØF-traktatens artikel 184 — statueret, at forordningen ikke kan finde anvendelse. Sagsøgerne anerkender, at Rådet med vedtagelsen af den nævnte forordning har opfyldt Domstolens dom i sag 59/81; den manglende betaling af morarenter af de skyldige beløb betyder imidlertid, at Rådet ikke har taget hensyn til formindskelsen af købekraften som følge af pengenes værdiforringelse, hvilket angiveligt er i strid med tjenestemandsvedtægtens artikler 62 og 65 såvel som med ligebehandlingsprincippet. Sagsøgerne kræver derfor morarenter fra de tidspunkter, da institutionerne burde have betalt de enkelte skyldige lønbeløb, og de påstår samtidig erstatning for formindskelsen af købekraften. Spørgsmålet om beregningen af rente- og erstatningsbeløbene har de i sidste ende henskudt til Domstolen.
3.
Under samtlige seks søgsmål har de sagsøgte institutioner nedlagt en række forskelligt begrundede afvisningspåstande. De har imidlertid under sagen frafaldet nogle af disse påstande og har for andres vedkommende afstået fra videre procedure. I lyset af Domstolens praksis (som sagsøgerne i øvrigt har citeret korrekt) kan det heller ikke hævdes, at en sådan forsonlig holdning er urimelig. I en af sagerne er der tale om en mere kompliceret argumentation, nemlig den hvorpå Kommissionen støtter sin afvisningspåstand i sag 264/83.
Begrundelsen for afvisningspåstanden er i sig selv enkel, nemlig at sagsøgerne har anlagt sag ved Domstolen efter udløbet af fristen på tre måneder i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 91. Vanskelighederne opstår i forbindelse med sagsøgernes replik. Sagsøgerne har nemlig anført, at selv om de gør tjeneste ved Kommissionens afdelinger i forskellige lande, optrådte de lige fra begyndelsen i fællesskab, idet de indgav enslydende klager og derefter formulerede et enkelt proceskrav, hvorunder de med en fælles begrundelse påscod annullation af en og samme retsakt udstedt af en og samme institution. Der er med andre ord efter sagsøgernes opfattelse tale om et fælles søgsmål, dvs. en foranstaltning, der ikke alene er hensigtsmæssig (af procesbesparende hensyn samt med henblik på en forsvarlig retspleje), men tillige uden enhver tvivl lovlig. Sagsøgerne har til støtte for, at sagen kan fremmes til pådømmelse i realiteten, henvist til, at ingen bestemmelser er til hinder for et sådant søgsmål, samt til Domstolens egen praksis, hvorefter fælles søgsmål kan fremmes til realitetsbehandling, såfremt sagsøgernes påstande kun omhandler »retsakter med samme indhold eller retsakter, som berører dem i lige grad« (dom af 14.7.1965 i de forenede sager 18 og 19/64, Alvino m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 119).
Sagsøgerne har herefter anført, at »eftersom man ved afgørelsen af formalitetsspørgsmålet, særlig hvad angår overholdelsen af søgsmålsfristen, skal tage udgangspunkt i stavningen selv og ikke i sagsøgerens person, må det antages, at sagen som helhed kan antages til realitetsbehandling, når stævningen for visse sagsøgeres vedkommende er indgivet inden fristens udløb«. Sagsøgerne har herved anført, at det i den konkrete sag endog er ubestridt, at søgsmålet ikke alene for enkelte, men for de fleste sagsøgeres vedkommende er anlagt inden udløbet af fristen i henhold til tjenestemandsvedtægten; det kan følgelig ikke bestrides, at sagen kan fremmes til realitetspådømmelse for så vidt angår hele kredsen af sagsøgere.
Denne følgeslutning kan ikke tiltrædes. Den første præmis — at fælles søgsmål kan indbringes for Domstolen — er korrekt. Derimod er det urigtigt, når det i den anden præmis hævdes, at den manglende opfyldelse af formalitetsbetingelserne for enkelte sagsøgeres vedkommende bliver uden betydning, når der er tale om et fælles søgsmål. Jeg tillader mig at citere fra mit forslag til afgørelse i sag 50/84, Bensider mil. mod Kommissionen: »Der hersker ingen tvivl om, at når flere krav er konnekse, skal de behandles under én og samme sag, dvs. at behandlingen og pådømmelsen af kravene sker samtidig. Dette ændrer imidlertid intet ved den omstændighed, at de er og bliver uafhængige af hinanden, hvilket... godtgøres af [den fuldstændige] autonomi i de forskellige sagsøgeres processuelle situation. Således har den omstændighed, at sagen af en eller anden grund bortfalder for en af sagsøgernes vedkommende (f.eks. i tilfælde af død eller... når en af sagsøgerne hæver sagen) ikke tilsvarende virkning for de øvrige sagsøgere«.
Efter min opfattelse finder de samme principper anvendelse under den foreliggende sag. Selv om et søgsmål er anlagt i fællesskab, er omstændighederne omkring den enkelte sagsøgers adgang til at opnå en prøvelse af den anfægtede retsakt uden betydning for de andre sagsøgere, hvad enten en sådan adgang består (f.eks. fordi sagen er anlagt inden fristens udløb) eller ikke foreligger (f.eks. fordi der indtræder procesinhabilitet). I så henseende fremtræder den foreliggende sag således som en række selvstændige søgsmål, som flere personer har anlagt ved en enkelt stævning. Jeg skal i øvrigt i denne forbindelse indskyde den bemærkning, at sagsøgernes advokat selv — om end han næppe reelt deler denne opfattelse — i det mindste tilsyneladende handler, som om han gjorde det.
Han har nemlig — af grunde som jeg foretrækker ikke at forske nærmere i — fra hver enkelt sagsøger udbedt sig en særskilt procesfuldmagt, selv om det efter den af ham forsvarede opfattelse havde været tilstrækkeligt med en fælles fuldmagt underskrevet af samtlige sagsøgere.
Jeg mener dernæst heller ikke, at der er mere hold i det andet argument, der er fremført fra sagsøgernes side, og hvorefter Domstolen ved afgørelsen af formalitetsspørgsmålet skal tage i betragtning, at sagsøgerne optræder i fællesskab af hensyn til en procesbesparende og forsvarlig retspleje, eller at de gør tjeneste på forskellige tjenestesteder. De — gode eller dårlige — grunde, der har ført til at anlægge det fælles søgsmål, kan under ingen omstændigheder afhjælpe eventuelle mangler, for så vidt angår denne eller hin sagsøgers søgsmålsadgang.
Sag 264/83 skal således i princippet afvises for så vidt angår de sagsøgere, der ikke har indgivet stævning inden udløbet af den i vedtægten fastsatte frist. Jeg skal imidlertid her anføre, at parterne, trods Domstolens anmoding herom, ikke har fremlagt dokumentation, der gør det muligt præcist at fastslå, hvilke sagsøgere der anlagde sag for sent; sagsøgerne har endog indviklet sig i modsigelser eller har grebet til mildt sagt ejendommelige anbringender. Det samme var i første omfang tilfældet for sagsøgtes vedkommende. Da Kommissionen nedlagde afvisningspåstanden, hævdede den nemlig, at ud af de 302 sagsøgere havde kun én (H.C. Herold) overholdt søgsmålsfristen; på et spørgsmål fra Domstolen har Kommissionen imidlertid senere anført, at den på grundlag af en »omfattende undersøgelse« har kunnet fastslå, at »flertallet af sagsøgerne« har overholdt søgsmålsfristerne. Alene 25 sagsøgere har ifølge Kommissionen anlagt sag for sent; for så vidt angår to andre grupper sagsøgere, støttes afvisningspåstanden derimod ikke på egentlige beviser, men på antagelser vedrørende det tidspunkt, da sagsøgerne må formodes at have fået underretning om afvisningen af klagen.
Sagsøgernes repræsentant har bestridt disse antagelser, om end han har anført at være ude af stand til at tilvejebringe yderligere oplysninger og derfor har afstået fra at føre bevis for, at sagen kan fremmes til pådømmelse i realiteten. Efter at have anført, at så godt som samtlige klageafgørelser blev meddelt under sommerferien (nemlig i tidsrummet 6.-24.7.1983), anførte sagsøgernes repræsentant således, at »det er umuligt... at skaffe oplysning om det individuelle begivenhedsforløb for hver enkelt tjenestemand. Med henblik herpå måtte tjenestemændene afhøres personligt, men de husker næppe den nøjagtige dato, da de modtog afslaget på klagen.«
Jeg konstaterer herefter følgende:
a)
Det grundlæggende princip, hvorefter de frister, der er fastsat i tjenestemandsvedtægtens artikler 90 og 91 »er præceptive og... ikke [kan] fraviges af parterne eller Domstolen« (dom af 12.7.1984 i sag 227/83, Moussis mod Kommissionen), må under alle omstændigheder stå ved magt.
b)
Det fremgår af tjenestemandsvedtægtens artikel 91, stk. 2, at »en klage... kun [kan] antages til påkendelse ved De europæiske Fællesskabers Domstol, når... [denne] klage har været genstand for en udtrykkelig eller stiltiende afvisning«, og den er indbragt inden fristens udløb.
c)
Eftersom det i den konkrete sag er umuligt at fastslå, hvornår søgsmålsfristen i det enkelte tilfælde begyndte at løbe, efterhånden som der forelå stiltiende eller udtrykkeligt afslag på de flere hundrede klager, må denne usikkerhed derfor nødvendigvis komme samtlige sagsøgere til gode.
I lyset af disse usædvanlige eller snarere paradoksale omstændigheder mener jeg at måtte foreslå — om end ugerne — at sag 264/83 antages til pådømmelse i realiteten.
Blandt de andre formalitetsindsigelser, der er fremført af institutionerne, vedrører den første samtlige søgsmål og bygger på, at det er umuligt at annullere lønsedlerne, der ifølge de sagsøgte blot er foranstaltninger til gennemførelse af forordning nr. 3139/82. Den anden indsigelse vedrører alene den særskilte påstand, der er nedlagt af sagsøgerne i sag 264/83; de sagsøgte har anført, at det eneste formål med denne påstand er at opnå, at den pågældende retsakt annulleres, uanset at sagsøgerne ikke har overholdt de frist- og øvrige formalitetsbetingelser, der i så henseende stilles i EØF-traktatens artikel 173.
Som allerede anført indledningsvis er der her tale om uholdbare argumenter, som Domstolen allerede for længe siden har underkendt. Jeg skal blot henvise til dommen af 19. januar 1984 i sag 262/80, Andersen mil. mod Parlamentet. Det udtales heri:
a)
»den [af en institution udstedte] lønseddel... kan betragtes som en retsakt, der indeholder et klagepunkt, hvorfor den kan gøres til genstand... for et søgsmål. Det forhold, at den pågældende institution blot handler i overensstemmelse med gældende forordninger, er i denne henseende uden betydning for sagen«;
b)
»EØF-traktatens artikel 184 er udtryk for et almindeligt princip, hvorefter hver part i en retssag, med henblik på at opnå annullation af en beslutning, som berører ham umiddelbart og individuelt, er berettiget til at anfægte gyldigheden af tidligere retsakter fra institutionerne, som er hjemmel for beslutningen«.
4.
Jeg kommer herefter til realiteten. Sagsøgerne har som bekendt nedlagt påstand om morarenter af de beløb, de fik udbetalt med næsten to års forsinkelse samt om erstatning. Vi befinder os således inden for pengeforpligtelsernes område, dvs. en del af privatretten, der i sig selv er vanskelig (en tysk privatretsforsker har betegnet området som »obligationsrettens høje tinder«), og som yderligere vanskeliggøres som følge af den mangel på stabilitet inden for det monetære område, der i dag præger de nationale økonomier. Fællesskabets retsorden indeholder ingen bestemmelser, der særskilt omhandler dette spørgsmål; læser man imidlertid visse af tjenestemandsvedtægtens forskrifter med et åbent sind, ses de dog at yde et bidrag til løsningen af det foreliggende spørgsmål.
Dette kan i korthed formuleres således: findes der en bestemmelse, der hjemler krav på betaling af renter? Og — i bekræftende fald — under hvilke betingelser og hvornår kan et sådant krav anses for opstået? Sagsøgerne har anført, at svaret på dette spørgsmål i det hele findes i tjenestemandsvedtægtens artikler 62 og 65. Denne opfattelse kan imidlertid ikke tiltrædes.
Af de to nævnte bestemmelser fremgår, hvilke elementer (grundløn, familietillæg osv.), tjenestemændenes vederlag omfatter (artikel 62), samt de betingelser, hvorunder Rådet skal foretage en tilpasning af vederlagene og justeringskoefficienterne (artikel 65). Disse forhold har imidlertid ikke den ringeste forbindelse med de omtvistede renter, som kræves under henvisning til, at betalingen af de skyldige beløb er blevet forsinket, men ikke fordi disse beløb er blevet galt fastsat. I henhold til artilderne 62 og 65 påhviler det nemlig alene Rådet at fastsætte vederlagenes størrelse; derimod kan Rådet ikke, i det mindste ikke i denne forbindelse (og jeg siger i det mindste, for der er intet til hinder herfor i andre tilfælde), bestemme, hvorledes vederlagene skal udbetales i tilfælde af forsinkelse. Rådet må med andre ord under den foreliggende sag betragtes som lovgiver, og ikke som debitor.
Det samme gælder for så vidt angår de instanser, der i henhold til vedtægten skal udbetale vederlagene. Eftersom artiklerne 62 og 65 fastsætter, hvorledes vederlagene beregnes, men ikke, hvorledes de skal udbetales, kan fællesskabsinstitutionerne utvivlsomt ikke med hjemmel i disse bestemmelser antages at skulle betale renter i tilfælde af forsinkelse. Jeg vil endog yderligere hævde, at institutionerne i tilfælde af forsinket betaling af vederlagene ikke alene ikke har pligt til at ændre de af Rådet fastsatte beløb, men heller ikke kan ændre dem. Dette fremgår efter min opfattelse af tjenestemandsvedtægtens artikel 63, hvorefter »Tjenestemandens vederlag lyder på belgiske francs. Det udbetales i det lands valuta, hvor tjenestemanden gør tjeneste«.
Det fremgår nemlig klart af den nævnte forskrift, at nominalprincippet (princippet om det pålydende beløb) finder anvendelse på Fællesskabets vederlagsforpligtelser. Dette princip indebærer som bekendt, at dersom A skulle betale B 1000 francs den 15. februar 1981, så skylder han i dag stadig 1000 francs. Den omstændighed, at en betaling i dag er ensbetydende med, at gældens forfaldstid er overskredet, samt den omstændighed, at 1000 francs i dag repræsenterer en mindre eller tværtimod større værdi end i februar 1981, er uden enhver betydning. Ligesom dengang gælder det i dag: tot numeri tot nummi, dvs. at tidsfaktoren i henhold til nominalprincippet er irrelevant, eller bedre udtrykt, at skylden ikke påvirkes af tidsfaktoren.
5.
Anbringendet om, at artiklerne 62 og 65 er tilsidesat, kan således ikke lægges til grund, eftersom det hverken underbygger påstanden om annullation af lønsedlerne eller indsigelsen om, at forordning nr. 3139/82 er ulovlig. Hermed kan nærværende sag imidlertid ikke betragtes som afgjort. Allerede i romerretten var det anerkendt (jfr. Ulpian: qui tardius solvit minus solvit, D. 50, 16, 12, 1), at den forsinkede betaling påfører kreditor et tab, der kan kræves erstattet. Hjemler EØF-traktaten også et sådant lo-av? I lyset af de almindelige retsgrundsætninger samt på grundlag af en række bestemmelser i tjenestemandsvedtægten skal dette spørgsmål efter min opfattelse besvares bekræftende.
Det fremgår af artiklerne 16, stk. 1, og 17, stk. 1, i bilag VII, jfr. henvisningen hertil i tjenestemandsvedtægtens artikel 62, stk. 1, at vederlaget udbetales tjenestemanden den 15. i hver måned, og i det lands valuta, hvor tjenestemanden gør tjeneste. Det forekommer mig indlysende, at en misligholdelse af en så klar, ligefrem skarpt formuleret forpligtelse ikke kan passere uden sanktioner, samt at misligholdelsen, for så vidt som den består i forsinkelse med betalingen, nødvendigvis må medføre pligt til at betale morarenter.
Således foreligger omstændighederne netop i de her omhandlede sager. Det er således ubestridt af alle parter, at de pågældende lønefterbetalinger skete for sent, og det står herefter fast, at de førnævnte bestemmelser er overtrådt. Eftersom pligten til at betale de omhandlede beløb påhvilede de sagsøgte og kun disse, rettede tjenestemændene naturligvis anmodning til dem for at få udbetalt de renter, de mener at have krav på. De sagsøgte institutioner har imidlertid afvist dette krav. De har anført, at forsinkelsen ikke kan tilregnes dem, at sagsøgerne ikke har fremsat påkrav om morarenter, samt at renterne — såfremt de kan kræves, hvilket imidlertid efter de sagsøgtes opfattelse ikke er tilfældet — af sagsøgerne er fastsat til et vilkårligt beløb.
Lad mig tage stilling til holdbarheden af disse anbringender. Det er ubestrideligt, at de forpligtelser, der i henhold til artiklerne 16 og 17 i bilag VII påhviler de sagsøgte, a) er bestemte (dvs. at de lyder på et bestemt beløb), b) har karakter af bringeskyld (dvs. at fordringshaverens bopæl er opfyldelses-sted), og c) er undergivet en præceptiv frist (dvs. at ydelsestidspunktet indtræder efter fristens udløb). Som anført i mit forslag til adfgørelse af 11. december sidste år, er det herefter ikke nødvendigt for kreditor at tage noget initiativ for at hidføre skyldnermora eller at bevise, at denne kan tilregnes skyldneren. Jeg anførte således: »mora indtræder automatisk og viser sig i det øjeblik, hvor gældsforpligtelsen forfalder (dies interpellât pro hominé)«. Jeg bemærkede tillige, at forpligtelsen til at betale renter alene følger af den objektive kendsgerning, at der foreligger en forsinkelse med betalingen, hvorfor det ikke kræves bevist, at forsinkelsen kunne tilregnes skyldneren.
Mit standpunkt er herefter klart: Hvad de sagsøgte har anført, står ikke for en nærmere prøvelse. Mindre afklaret er den tankegang, der ligger til grund for dommene af 15. januar 1985, og bag hvilken der anes nogle synspunkter, som jeg frygter må give anledning til betænkelighed. Ved de nævnte domme blev Kommissionen dømt til at betale »morarenter med 6% p.a.« af de skete lønefterbetalinger; dernæst udtalte Domstolen imidlertid, at renterne »... beregnes fra [datoen], hvor sagsøgeren indgav klage... eller fra de tidspunkter, hvor efterbetalingen forfaldt til betaling, hvis disse ligger efter det første tidspunkt«. Jeg kan tiltræde afgørelsens første punkt (så vidt jeg ved har Domstolen aldrig anerkendt, at renter skulle kunne kræves alene på grundlag af forsinkelse med betalingen); af indlysende årsager kan jeg derimod ikke tilslutte mig den ved dommen trufne afgørelse vedrørende det andet punkt, nemlig spørgsmålet om, fra hvilket tidspunkt renterne begynder at løbe.
Som allerede nævnt er der i henhold til dommen to mulige tidspunkter: tidspunktet for indgivelsen af klagen og forfaldstiden for de skyldige beløb. Hvad angår det første tidspunkt skal jeg henvise til, at Domstolen i dommen af 15. december 1982 (der var en mellemdom i forhold til dommen af 1985) — ganske vist under andre materielle og processuelle omstændigheder — afviste dette, ¡det Domstolen påviste de urimeligheder, der ville blive følge, dersom det nævnte tidspunkt blev lagt til grund: »Den tjenestemand, som [mente] at have lidt et tab, fordi Rådet med forsinkelse havde foretaget tilpasning af justeringskoefficienten [skulle] ikke alene og måske endda over flere år... have indgivet en række klager, men... også have anlagt en række sager ved Domstolen for ikke at risikere, at fristerne var udløbet« (Sml. 1982, jfr. s. 4399). Jeg finder, at der her er tale om nogle overordentligt kloge betragtninger, og jeg kan ikke se, hvorfor de ikke også skulle kunne finde anvendelse med hensyn til det tidspunkt, fra hvilket der påløber renter i tilfælde af forsinket betaling af beløb, der klart er endeligt fastsat samt forfaldne til betaling — således som det er tilfældet i de sager, der foreligger til afgørelse.
Dersom tidspunktet for indgivelsen af klagen samtidig skulle være begyndelsestidspunktet for renteberegningen, ville man endvidere herved i væsentligt omfang ophæve den i forordning nr. 3139/82 hjemlede tilbagevirkende gyldighed af tilpasningerne; jeg finder endelig, at et lu-av om, at der skal indgives en klage alene for at udløse forrentningen, ville indebære, at hundredvis (men der kunne også blive tale om tusindvis) af tjenestemænd skulle iagttage en overflødig formalitet. I henhold til den førnævnte dom skal institutionerne nemlig betale renter til samtlige tjenestemænd.
Men er det i så fald ikke rimeligere at antage, at et påkrav om betaling ikke er nødvendigt i tilfælde, hvor skyldneren — som under den foreliggende sag — nøje kender forpligtelsens indhold såvel som dens opfyldelsestid og -sted? Princippet dies interpellât pro hornine er anerkendt i en række medlemsstaters ret: Således i tysk ret (BGB § 284, stk. 2), i italiensk ret (den borgerlige lovbogs artikel 1219), i græsk ret (den borgerlige lovbogs artikel 341), i nederlandsk ret (artikel 6.1.8.8. i den lovbog, der inden længe træder i kraft, og artikel 1279 i den endnu gældende lovbog) samt i dansk ret (§ 3, stk. 1, i lov nr. 638 af 21.12. 1977). Heller ikke engelsk ret kan siges at udelukke anvendelsen af princippet, for så vidt som Section 35 A i Supreme Court Act af 1981 giver den dommer, der pådømmer sagen, bemyndigelse til at fastsætte den dato, hvorfra morarenterne løber, under hensyn til sagens omstændigheder.
Det er herefter alene Belgien, Luxembourg og Frankrig, der fastholder princippet om, at skyldneren først skal bringes i mora ved et formelt påkrav. Også den franske lovgiver har imidlertid indset risikoen for forhalings-manøvrer fra debitors side, hvilket i loven søges modvirket ved, at morarentesatsen i henhold til loven svarer til bankdiskontoen, samt ved en bestemmelse om, at »rentesatsen i henhold til loven forhøjes med 5 procentpoints«, dersom dommen går skyldneren imod (lov nr. 75-619 af 11.7.1975, artikel 3). Især den sidstnævnte bestemmelse er et effektivt afskrækkelsesmiddel, som Fællesskabets Domstol imidlertid ikke råder over; den kan derimod anvende den ikke mindre effektive, men ældre og mere almindeligt anerkendte grundsætning, hvorefter skyldnermora indtræder automatisk.
Jeg skal herefter behandle det andet af de to kriterier, der opstilles i dommene af 15. januar 1985 med henblik på fastlæggelsen af det tidspunkt, hvorfra der påløber morarenter. Det anføres i dommen, at dette kriterium tidligere er blevet lagt til grund i dommen af 20. marts 1984 i de forenede sager 75 og 117/82 (Razzouk og Beydoun mod Kommissionen, Sml. 1984, s. 1509). Jeg anser imidlertid ikke denne afgørelse for relevant. Ved dommen i Razzouksagen kendte Domstolen nemlig nogle bestemmelser i tjenestemandsvedtægten for ugyldige som stridende mod ligebehandlingsprincippet; følgelig anerkendte Domstolen, at enkemanden efter en kvindelig tjenestemand havde krav på efterladtepension. Eftersom Kommissionen ved dommen tilpligtes at betale de beløb, der måtte blive skyldige i henhold til nyt retsgrundlag, og hvis betalingsbetingelser og beløbssatser derfor ikke kendtes, tilkendte Domstolen logisk morarenter »fra den dato, hvor pensionsbeløbene er forfaldne«, såfremt denne dato lå efter tidspunktet for indgivelsen af klagen.
I de foreliggende sager såvel som i de sager, der blev afgjort ved dommene af 15. januar 1985, kunne institutionernes forpligtelse til at betale de skyldige beløb derimod — som allerede anført — ikke være formuleret med større klarhed; beløbene var endvidere endeligt beregnede og forfaldne pr. 15. februar 1981, dvs. fra den første lønudbetalingsdag efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 187/81. Ganske vist erklærede Domstolen den nævnte retsakt for ugyldig og pålagde således Rådet at ændre de deri indeholdte tabeller med tilbagevirkende gyldighed. Dette er imidlertid uden enhver betydning for de retsvirkninger, der indtrådte den 15. februar, for så vidt som det ikke ændrer det forhold, at tjenestemændenes krav på efterbetalingerne var forfaldne på dette tidspunkt og ikke på noget andet.
6.
En sidste bemærkning. Som nævnt under pkt. 2 har sagsøgerne ud over morarenter tillige nedlagt påstand om erstatning for tab som følge af pengenes værdiforringelse igennem det tidsrum, forsinkelsen varede. Jeg finder ingen anledning til at gå ind på spørgsmålet om den retlige kvalifikation af disse poster (erstatning eller renter af vederlag) eller til at tage stilling til de mange anbringender, der er anført til støtte for denne påstand. Selv om disse anbringender isoleret set kan være være holdbare, så får de dog ingen betydning, dersom den, der gør dem gældende, ikke beviser at have lidt det angivelige tab.
Det kan nemlig — til forskel fra tabet som følge af forsinkelse — ikke i kraft af loven lægges til grund, at der er lidt et tab som følge af pengeforringelsen, og dette selv om der er tale om forsinkelse med opfyldelsen af en pengeforpligtelse. Tabet må bevises, og som anført i mit tidligere nævnte forslag til afgørelse af 11. december er »dette bevis ... ikke let at føre. Han [fordringshaveren] skal nemlig slet ikke fremlægge statistikker eller påberåbe sig notoriske kendsgerninger, men godtgøre, at han — hvis han aldeles rettidigt havde modtaget de beløb, han havde til gode — ville have investeret dem i goder, der ikke var udsat for værdiforringelse.« Der er imidlertid hverken under skriftvekslingen eller under den mundtlige forhandling fremført noget som helst, der støtter en sådan antagelse.
7.
På grundlag af det anførte foreslår jeg, at Domstolen afsiger sålydende dom i sagerne 174/83, 175/83, 176/83, 233/83, 247/83 og 264/83:
a)
Sagsøgernes lønsedler for december 1982 annulleres, eftersom de sagsøgte institutioner i forbindelse med gennemførelsen af Rådets forordning nr. 3139/82 i strid med artikel 16, stk. 1 og 17, stk. 1, i tjenestemandsvedtægtens bilag VII, jfr. vedtægtens artikel 62, stk. 1, ikke tog hensyn til, at de beløb, der skyldtes i henhold til forordningen, blev udbetalt for sent. Endvidere annulleres afvisningerne af sagsøgernes klager.
b)
Rådet, Det økonomiske og sociale Udvalg samt Kommissionen betaler morarenter med 6% p.a. af de lønefterbetalinger, der er foretaget i medfør af forordning nr. 3139/82, fra de efterbetalte beløbs forfaldstid og til betaling sker, dvs. fra 15. februar 1981 for så vidt angår efterbetalingerne for andet halvår af 1980, og for de øvrige efterbetalingers vedkommende fra den forfaldsdato, der følger af forordning nr. 3139/82.
c)
I øvrigt frifindes de sagsøgte.
d)
Spørgsmålet om sagens omkostninger afgøres i henhold til bestemmelsen om tilfælde, hvor begge parter delvis har tabt sagen.
(
*1
) – Oversat fra italiensk.