62017CJ0708_RES
Forenede sager C-708/17 og C-725/17
»EVN Bulgaria Toplofikatsia« EAD
mod
Nikolina Stefanova Dimitrova
og
»Toplofikatsia Sofia« EAD
mod
Mitko Simeonov Dimitrov
(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Rayonen sad Asenovgrad og Sofiyski rayonen sad (Bulgarien))
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 5. december 2019
»Præjudiciel forelæggelse – forbrugerbeskyttelse – direktiv 2011/83/EU – forbrugerlovgivning – artikel 2, stk. 1 – begrebet »forbruger» – artikel 3, stk. 1 – aftale mellem en erhvervsdrivende og en forbruger – aftale om levering af fjernvarme – artikel 27 – levering uden forudgående anmodning – direktiv 2005/29/EF – virksomhedernes urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked – artikel 5 – forbud mod urimelig praksis – bilag I – levering uden forudgående anmodning – national lovgivning, hvorefter hver lejlighedsejer i en fællesejet ejendom, der er tilsluttet fjernvarmenettet, skal bidrage til omkostningerne til varmeenergi, som anvendes til fællesarealerne og af de indre installationer i ejendommen– energieffektivitet – direktiv 2006/32/EF – artikel 13, stk. 2 – direktiv 2012/27/EU – artikel 10, stk. 1 – faktureringsoplysninger – national lovgivning, hvorefter fakturaer vedrørende den varmeenergi, der anvendes af den indre installation i fællesejede ejendomme, for hver lejlighedsejer i ejendommen fastsættes i forhold til lejlighedernes opvarmelige volumen«
Forbrugerbeskyttelse – forbrugeraftaler – direktiv 2011/83 – aftale om levering af fjernvarme – fællesejet ejendom – levering uden forudgående anmodning – begreb – forsyning til ejendommen af varmeenergi, som sker efter en beslutning vedtaget af denne ejendoms ejerforening om at tilslutte ejendommen til fjernvarme – ikke omfattet – national lovgivning, hvorefter hver lejlighedsejer i en sådan ejendom forpligtes til at bidrage til omkostningerne til forbruget af varmeenergi på denne ejendoms fællesarealer – lovlighed
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29, art. 5, stk. 1 og 5, og direktiv 2011/83, art. 27)
(jf. præmis 59, 64, 65 og 67-71 samt domskonkl. 1)
Energi – fremme af energieffektivitet – direktiv 2006/32 og 2012/27 – faktureringsoplysninger – national lovgivning, hvorefter fakturaer vedrørende forbruget af varmeenergi fastsættes for hver lejlighedsejer i en fællesejet ejendom i forhold til lejlighedernes opvarmelige volumen – lovlighed
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/32, art. 13, stk. 2, og direktiv 2012/27, art. 10, stk. 1)
(jf. præmis 75, 79-81, 83-88, 91 og 92 samt domskonkl. 2)
Resumé
EU-retten er ikke til hinder for en national lovgivning, hvorefter hver ejer af en lejlighed i en fællesejet ejendom er forpligtet til at bidrage til omkostningerne til forbruget af varmeenergi til ejendommens fællesarealer
I dommen i sagen EVN Bulgaria Toplofikatsia (forenede sager C-708/17 og C-725/17), afsagt den 5. december 2019, traf Domstolen afgørelse om spørgsmålet, om en national lovgivning på området for varmeenergiforsyning er forenelig med EU-retten, og fastslog, at direktiv 2011/83 om forbrugerrettigheder (
1
) og 2005/29 om urimelig handelspraksis (
2
) ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter ejerne af en lejlighed i en fællesejet ejendom, som er tilsluttet et fjernvarmenet, er forpligtede til at bidrage til omkostningerne til den varmeenergi, der anvendestil ejendommens fællesarealer af dens indre installation, selv om de ikke individuelt har anmodet om varmeforsyning, og de ikke gør brug af denne i deres lejlighed. Hvad angår denne lovgivning fastslog Domstolen endvidere, at direktiv 2006/32 (
3
) og 2012/27 (
4
) om energieffektivitet ikke er til hinder for, at fakturaer vedrørende forbruget af varmeenergi for hver lejlighedsejer i en fællesejet ejendom skal fastsættes i forhold til hver lejligheds opvarmelige volumen.
Tvisterne i hovedsagerne var en del af to søgsmål anlagt mod ejerne af en lejlighed i fællesejede ejendomme med påstand om betaling af fakturaer for den varmeenergi, der udsendes fra den indre installation, og den, der anvendes til fællesarealerne i disse ejendomme, idet disse ejere havde nægtet at betale disse fakturaer. Det var nemlig lejlighedsejernes opfattelse, at selv om deres ejendom forsynes af fjernvarmenettet i medfør af en kontrakt, som er indgået mellem ejerforeningen og varmeenergileverandøren, havde de imidlertid ikke givet individuelt samtykke til at modtage fjernvarme, og de gjorde ikke brug heraf i deres egen lejlighed.
Domstolen behandlede indledningsvis fortolkningen af begrebet »forbruger« som omhandlet i direktiv 2011/83 (
5
), og den fastslog, at ejerne og indehaverne af brugsret over en lejlighed i en fællesejet ejendom, som er tilsluttet fjernvarmenettet, som energiforsynerens kunder henhører under dette begreb, for så vidt som de er fysiske personer, der ikke handler som led i deres erhverv. Domstolen udledte heraf, at de i hovedsagen omhandlede aftaler om levering af fjernvarme henhører under den kategori af aftaler, der er indgået mellem erhvervsdrivende og forbrugere som omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 2011/83.
Herefter præciserede Domstolen begrebet »levering uden forudgående anmodning« af en vare som omhandlet i artikel 27 i direktiv 2011/83, idet den anførte, at forsyning af varmeenergi fra den indre installation og dermed til en fællesejet ejendoms fællesarealer, som sker efter en beslutning vedtaget af denne ejendoms ejerforening om at tilslutte ejendommen til fjernvarme, i henhold til den nationale lovgivning ikke udgør levering uden forudgående anmodning af fjernvarme.
Endelig udtalte Domstolen sig om metoden til fakturering af varmeforbruget i fællesejede ejendomme. Den bemærkede, at det følger af direktiv 2006/32 (
6
), at medlemsstaterne sørger for, at slutkunder i forbindelse med forbrug af elektricitet, naturgas og fjernvarme, så vidt det er teknisk muligt, udstyres med individuelle målere, som nøjagtigt afspejler slutkundens faktiske energiforbrug. Domstolen fastslog, at det dog kan være vanskeligt at gøre varmeregningerne i en fællesejet ejendom fuldstændigt individuelle, navnlig hvad angår den indre installation og fællesarealerne, idet lejlighederne i en sådan ejendom ikke er uafhængige af hinanden på det termiske plan, eftersom varmen cirkulerer mellem de opvarmede enheder og de enheder, der er mindre eller slet ikke opvarmede. På denne baggrund fastslog Domstolen, at direktiv 2006/32 og 2012/27, henset til det vide råderum, som medlemsstaterne er indrømmet i beregningsmetoden for varmeforbruget i fællesejede ejendomme, ikke er til hinder for, at metoden til beregning af den varme, der udsendes fra den indre installation i en sådan ejendom, foretages i forhold til hver lejligheds opvarmelige volumen.
(
1
) – Artikel 27 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25.10.2011 om forbrugerrettigheder, om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF samt om ophævelse af Rådets direktiv 85/577/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF (EUT 2011, L 304, s. 64).
(
2
) – Artikel 5, stk. 1 og 5, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11.5.2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (direktivet om urimelig handelspraksis) (EUT 2005, L 149, s. 22).
(
3
) – Artikel 13, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/32/EF af 5.4.2006 om energieffektivitet i slutanvendelserne og om energitjenester samt om ophævelse af Rådets direktiv 93/76/EØF (2006, L 114, s. 64).
(
4
) – Artikel 10, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/27/EU af 25.10.2012 om energieffektivitet, om ændring af direktiv 2009/125/EF og 2010/30/EU samt om ophævelse af direktiv 2004/8/EF og 2006/32/EF (EIT 2012, L 315, s. 1).
(
5
) – Artikel 2, stk. 1, i direktiv 2011/83.
(
6
) – Artikel 13, stk. 2, i direktiv 2006/32.