62016CC0133
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MACIEJA SZPUNARA
od 6. travnja 2017. (
1
)
Predmet C‑133/16
Christian Ferenschild
protiv
JPC Motor SA
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour d’appel de Mons (Žalbeni sud u Monsu, Belgija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 1999/44/EZ – Rabljena roba – Prava potrošača u slučaju neusklađenosti robe s ugovorom – Razdoblje u kojem je trgovac odgovoran za bilo kakvu neusklađenost robe s ugovorom – Rokovi zastare”
I. Uvod
1.
Ovim zahtjevom za prethodnu odluku Cour d’appel de Mons (Žalbeni sud u Monsu, Belgija) želi znati primjenjuje li se pravilo iz druge rečenice članka 5. stavka 1. Direktive 1999/44/EZ (
2
), na temelju kojeg rok zastare (
3
) tužbe koja se zasniva na neusklađenosti robe ne može uslijediti prije isteka razdoblja od dvije godine od datuma isporuke, i na trgovinu rabljenom robom široke potrošnje.
2.
U odgovoru na pitanje koje je uputio nacionalni sud, Sud će moći pojasniti je li potrošač koji stječe rabljenu robu zaštićen i u kojoj mjeri. Istek rokova zastare na koje se upućuje u zahtjevu za prethodnu odluku može dovesti do prestanka prava ili nemogućnosti njegova ostvarenja. Ako potrošač ima pravo, ali ga ne može ostvariti, to za njega može biti problematičnije nego da uopće nema to pravo (
4
).
II. Pravni okvir
A. Pravo Unije
3.
U skladu s uvodnim izjavama 16. i 17. Direktive 1999/44:
„(16)
[…] zbog specifične prirode rabljene robe uglavnom nije moguće izvršiti zamjenu; […] stoga, za tu robu pravo potrošača na zamjenu općenito nije dostupno; […] za takvu robu države članice mogu omogućiti strankama ugovaranje kraćih razdoblja odgovornosti;
(17)
[…] [U]putno [je] ograničiti razdoblje u kojem je trgovac odgovoran za bilo kakvu neusklađenost koja postoji u trenutku isporuke robe; […] države članice mogu također propisati ograničenje razdoblja u kojem potrošači mogu iskoristiti svoja prava, pod uvjetom da istek takvog razdoblja nije unutar roka od dvije godine od trenutka isporuke; […] tamo gdje, prema nacionalnom zakonodavstvu, vrijeme od kojeg počinje ograničeno razdoblje odgovornosti nije vrijeme isporuke robe, ukupno trajanje ograničenog razdoblja propisano nacionalnim pravom ne može biti kraće od dvije godine od trenutka isporuke”.
4.
Člankom 2. Direktive, naslovljenim „Sukladnost s ugovorom”, u stavku 1. propisuje se:
„Trgovac mora potrošaču isporučiti robu koja je u skladu s prodajnim ugovorom.”
5.
Posljedice neusklađenosti opisane su u članku 3., stavcima 1. i 2. Direktive 1999/44, naslovljenom „Prava potrošača”:
„1.   Trgovac je odgovoran potrošaču za bilo kakvo odstupanje koje postoji u trenutku isporuke.
2.   U slučaju neusklađenosti, potrošač ima pravo da mu se roba besplatno dovede u sklad s ugovorom putem popravka ili zamjene, u skladu sa stavkom 3., ili da mu se odobri odgovarajuće umanjenje cijene ili raskid ugovora u odnosu na tu robu, u skladu sa stavcima 5. i 6.”
6.
Člankom 5. stavkom 1. te direktive, naslovljenim „Rokovi”, predviđa se sljedeće:
„Trgovac se smatra odgovornim prema članku 3. kada neusklađenost postane očita u roku od dvije godine od datuma isporuke robe. Ako su, prema nacionalnom pravu, prava utvrđena člankom 3. stavkom 2. podložna vremenskom ograničenju, istek tog roka ne može uslijediti prije isteka razdoblja od dvije godine od datuma isporuke.”
7.
U skladu s člankom 7. stavkom 1. Direktive 1999/44:
„Bilo kakvi ugovorni uvjeti ili sporazumi sklopljeni s trgovcem prije nego što je trgovcu skrenuta pozornost na postojanje neusklađenosti, a kojima se izravno ili neizravno odriče od ili ograničavaju prava koja proizlaze iz ove direktive, nisu, kako je predviđeno nacionalnim pravom, obvezujući za potrošača.
Države članice mogu odrediti da, u slučaju rabljene robe široke potrošnje, trgovac i potrošač mogu dogovoriti ugovorne uvjete ili sklopiti sporazume koji previđaju kraće vrijeme odgovornosti trgovca nego što je to utvrđeno u članku 5. stavku 1. Takvo razdoblje ne može biti kraće od jedne godine.”
B. Belgijsko pravo
8.
Člankom 1649.c belgijskog Građanskog zakonika, koji je u belgijski pravni poredak uveden Zakonom od 1. rujna 2004. (
5
), prenose se članak 3. stavak 1., članak 5. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Direktive 1999/44. Tom se odredbom predviđa da:
„1. Prodavatelj je odgovoran potrošaču za bilo kakvo odstupanje koje postoji u trenutku isporuke i koje se pojavi u roku od dvije godine od isporuke robe.
[…]
Odstupanjem od prvog podstavka trgovac i potrošač za rabljenu robu mogu dogovoriti rok kraći od dvije godine, ali taj rok ne može biti kraći od jedne godine.
[…]
3. Tužba potrošača zastarijeva u roku od jedne godine od dana kada je potrošač utvrdio neusklađenost, pri čemu taj rok ne može isteći prije završetka roka od dvije godine predviđenog u stavku 1.”.
III. Glavni postupak
9.
Dana 21. rujna 2010. Christian Ferenschild kupio je od društva JPC Motor SA (u daljnjem tekstu: JPC) rabljeno vozilo marke Volvo po cijeni od 14000 EUR.
10.
Dana 22. rujna 2010. C. Ferenschildu odbijena je registracija tog vozila jer je u Schengenskom informacijskom sustavu prijavljeno kao ukradeno.
11.
U konačnici se pokazalo da vozilo koje je C. Ferenschild kupio nikada nije bilo ukradeno. Međutim, dokumenti vozila bili su ukradeni 2007. kako bi se „prikrilo” slično vozilo lažnog podrijetla u Italiji.
12.
Dana 7. siječnja 2011. vozilo C. Ferenschilda moglo se registrirati.
13.
Dana 12. ožujka 2012. C. Ferenschild podnio je tužbu protiv JPC‑a pred Trgovačkim sudom u Monsu i zatražio da se tom društvu naloži plaćanje iznosa od 5499,83 EUR, odnosno 2000,00 EUR za gubitak koji proizlazi iz preplaćene kupovne cijena vozila, 2999,83 EUR za iznajmljivanje zamjenskog vozila u razdoblju od 21. rujna 2010. do 14. siječnja 2011. i 500 EUR za administrativne troškove i druge izdatke.
14.
Trgovački sud u Monsu odbio je sve tužbene zahtjeve.
15.
Nakon što je C. Ferenschild podnio žalbu, Cour d’appel de Mons (Žalbeni sud u Monsu) presudio je da vozilo nije u skladu s ugovorom u smislu odredbi belgijskog Građanskog zakonika kojima se prenosi Direktiva 1999/44. Sud koji je uputio zahtjev ipak je proglasio da je ta neusklađenost ispravljena registracijom vozila. Istodobno je po službenoj dužnosti naloženo ponovno otvaranje rasprave kako bi se strankama omogućilo da podnesu zahtjeve o zastari tužbe i opsegu štete.
16.
U zahtjevu za prethodnu odluku nacionalni sud navodi da sumnja u zastaru tužbe koja se temelji na neusklađenosti vozila koje je kupio C. Ferenschild.
17.
Prema utvrđenjima suda koji je uputio zahtjev, C. Ferenschild je preuzeo vozilo 21. rujna 2010., utvrdio neusklađenost 22. rujna 2010. i podnio gore navedenu tužbu 12. ožujka 2012.
18.
U belgijskom pravu tužba potrošača koja se temelji na neusklađenosti načelno zastarijeva u roku od jedne godine od dana kada je potrošač utvrdio neusklađenost robe (članak 1649.c stavak 3. belgijskog Građanskog zakonika).
19.
Budući da je tužba podnesena 12. ožujka 2012., gotovo 17 mjeseci nakon utvrđenja neusklađenosti, zahtjev C. Ferenschilda treba smatrati zastarjelim (
6
).
20.
Člankom 1649.c stavkom 3. gore navedenog belgijskog Građanskog zakonika određuje se in extenso da tužba potrošača zastarijeva u roku od jedne godine od dana kada je potrošač utvrdio neusklađenost, pri čemu taj rok ne može isteći prije završetka roka od dvije godine predviđenog u stavku 1.
21.
Iz toga se može zaključiti da tužba podnesena 12. ožujka 2012. još nije bila zastarjela. Do toga datuma rok od dvije godine od dana isporuke još nije bio istekao.
22.
Belgijski je zakonodavac pri prenošenju članka 7. stavka 1. drugog podstavka Direktive 1999/44 u članku 1649.c stavku 1. trećem podstavku belgijskog Građanskog zakonika naveo da stranke ugovora o prodaji rabljene robe mogu za bilo kakvu neusklađenost dogovoriti jamstveni rok kraći od dvije godine, ali taj rok ni u kojem slučaju ne može biti kraći od jedne godine.
23.
U ovom predmetu stranke su sklopile takav sporazum, pri čemu su dogovorile da je trgovac odgovoran za bilo kakvu neusklađenost robe tijekom roka od jedne godine od dana isporuke.
24.
Sud koji je uputio zahtjev napomenuo je da, u skladu s tumačenjem prema kojem su sastavljeni pripremni akti o prenošenju Direktive 1999/44, ako se stranke slože oko jamstvenog roka kraćeg od dvije godine (na primjer, od jedne godine), upućivanje na stavak 1. („pri čemu taj rok ne može isteći prije završetka roka od dvije godine predviđenog u stavku 1.”) iz članka 1649.c stavka 3. belgijskog Građanskog zakonika treba shvatiti kao da obuhvaća rok od jedne godine.
IV. Prethodna pitanja i postupak pred Sudom
25.
U tim je okolnostima Cour d’appel de Mons (Žalbeni sud u Monsu) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li odredbe članka [5. stavka 1.] i članka [7. stavka 1. drugog podstavka] Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. svibnja 1999. o određenim aspektima prodaje robe široke potrošnje i s njom povezanim jamstvima tumačiti na način da im se protivi odredba nacionalnog prava tumačena na način da se njome dozvoljava da za rabljenu robu rok zastare za tužbu potrošača istekne prije završetka roka od dvije godine od isporuke robe koja nije u skladu s ugovorom ako su trgovac i potrošač ugovorili jamstveni rok kraći od dvije godine?”
26.
Zahtjev za prethodnu odluku Sud je zaprimio 4. ožujka 2016.
27.
Pisana očitovanja podnijeli su C. Ferenschild, belgijska i austrijska vlada te Europska komisija.
V. Analiza
28.
Svojim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi znati protive li se članku 5. stavku 1. i članku 7. stavku 1. Direktive 1999/44 odredbe nacionalnog prava tumačene na način da se njima dozvoljava da za rabljenu robu rok zastare istekne prije završetka roka od dvije godine od isporuke robe ako su stranke ugovorile da će jamstveni rok za bilo kakvu neusklađenost, koji načelno iznosi dvije godine od datuma isporuke, biti ograničen na jednu godinu.
29.
Kako bih mogao korisno odgovoriti sudu koji je uputio zahtjev, valja odabrati između dviju mogućnosti.
30.
Prva se mogućnost temelji na pretpostavci da se razdobljem u kojem je trgovac odgovoran za bilo kakvu neusklađenost iz prve rečenice članka 5. stavka 1. Direktive 1999/44 određuje razdoblje tijekom kojeg „vremensko ograničenje” predviđeno u drugoj rečenici članka 5. stavka 1. Direktive 1999/44 ne može isteći. Stoga se ograničavanjem prvog od tih razdoblja ograničava i drugo razdoblje.
31.
Druga se mogućnost u biti temelji na pretpostavci da je pravilo na temelju kojeg „rok zastare” tužbi koje se zasnivaju na neusklađenosti ne može isteći prije završetka razdoblja od dvije godine od datuma isporuke robe element minimalnog modela zaštite potrošača koji proizlazi iz Direktive 1999/44, uključujući u mjeri u kojoj se odnosi na rabljenu robu. Stoga, čak i ako se stranke dogovore da, u slučaju rabljene robe, trgovac mora odgovarati za bilo kakvu neusklađenost utvrđenu u razdoblju od jedne godine od datuma isporuke, to ne znači da rok zastare može isteći prije završetka razdoblja od dvije godine od tog datuma.
A. Dopuštenost prethodnog pitanja
32.
Prije nego što počnem svoju analizu želio bih iznijeti nekoliko uvodnih napomena. Zbog posebne naravi neusklađenosti vozila C. Ferenschilda postoji sumnja u to da je ovaj predmet obuhvaćen područjem primjene Direktive 1999/44. Iako iz zaključka koji ću iznijeti kasnije proizlazi da te sumnje nisu utemeljene, razmatranja posvećena tom pitanju mogu biti korisna nacionalnom sudu ako bi smatrao da Direktivom nije uređena, barem ne izravno, situacija na koju se odnose činjenice ovog predmeta.
33.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da se C. Ferenschild, kako bi izbjegao zastaru tužbe, pozvao na odredbe o odgovornosti za skriveni nedostatak tek nakon ponovnog otvaranja rasprave, kao što proizlazi iz informacija navedenih u zahtjevu za prethodnu odluku.
34.
U određenim pravnim sustavima, uključujući belgijsko pravo, osim odgovornosti za neusklađenost u smislu članka 3. Direktive 1999/44, također postoji odgovornost za skriveni nedostatak (
7
). Međutim, nacionalni je sud smatrao da tužba koju je podnio C. Ferenschild, čak i da se temeljila na takvoj drukčijoj pravnoj osnovi, nije bila pravodobna.
35.
Valja prepustiti nacionalnom sudu da ocijeni učinke postupovnih akata koje je dotična stranka donijela na temelju nacionalnih postupovnih odredbi. Međutim, taj je sud smatrao da će odgovor Suda biti neophodan za rješavanje spora. Stoga, prema mojem mišljenju, sud koji je uputio zahtjev smatra da se samim pozivanjem na drugu pravnu osnovu nije izmijenila tužba kojom se isključuje primjena odredbi kojima se prenosi Direktiva. Naime, preostali dio zahtjeva za prethodnu odluku odnosi se isključivo na tumačenje odredbi Direktive.
36.
Također želim istaknuti da Direktivom 1999/44 nije utvrđena jasna razlika između odgovornosti koja proizlazi iz povrede obveze isporuke robe koja je u skladu s ugovorom i odgovornosti za povredu obveze isporuke robe koja nema skrivenih nedostataka (
8
). U okviru modela koji je usvojen u direktivi, te dvije kategorije smatraju se slučajevima neusklađenosti u smislu članka 3. te direktive (
9
).
37.
Ne smatram niti da postoje drugi razlozi na temelju kojih se može zaključiti da se zahtjev za prethodnu odluku ne odnosi na pravo Unije. Čak i pod pretpostavkom da se Direktiva 1999/44 ne odnosi na pravne nedostatke i da se može smatrati da je isporuka vozila kupcu zajedno s dokumentima koje je poslužilo za „prikrivanje” sličnog vozila obuhvaćena tim pojmom, prethodno bi pitanje, prema mojem mišljenju, i dalje bilo dopušteno.
38.
U određenim državama članicama osim materijalnih nedostataka postoji poseban slučaj nepravilnosti koji se odnosi na prodanu stvar označen izrazom „pravni nedostatak” (Rechtsmängel). Međutim, zakonodavci gdjekad ne pridaju normativne učinke tako uspostavljenoj razlici jer je teško razgraničiti materijalni nedostatak i pravni nedostatak. Katkad ta razlika postoji samo u pravnoj teoriji. U svakom slučaju, nastanak pravnog nedostatka u pravilu se odnosi na situaciju u kojoj prodana stvar pripada trećoj osobi ili podliježe pravu u korist treće osobe (
10
).
39.
Nisam uvjeren da se ovaj predmet odnosi na tako shvaćen pravni nedostatak. Osim toga, pitam se primjenjuje li se Direktiva stvarno na pravne nedostatke u smislu u kojem je taj pojam gore definiran.
40.
Međutim, slažem se s mišljenjem suda koji je uputio zahtjev da u ovom slučaju postoji neusklađenost robe u smislu članka 3. Direktive 1999/44. Direktivom se trgovcu propisuje obveza isporuke robe u skladu s ugovorom, što treba osobito shvatiti kao da obuhvaća isporuku robe u stanju u kojem je moguća njezina uporaba u skladu s njezinom namjenom (
11
). Nemogućnost registracije vozila načelno sprječava njegovu uobičajenu uporabu.
41.
Međutim, čak i pod pretpostavkom da je vozilo u ovom predmetu imalo pravni nedostatak i da takav nedostatak nije obuhvaćen pojmom „neusklađenost robe s ugovorom” u smislu Direktive 1999/44, Sud bi se svejedno trebao proglasiti nadležnim odgovoriti na pitanje koje je postavio nacionalni sud. Belgijski zakonodavac mogao je donijeti rješenja predviđena Direktivom kako bi definirao prava potrošača, uključujući i slučajeve koji nisu obuhvaćeni samom Direktivom. Potreba da se osigura ujednačeno tumačenje prava Unije, neovisno o okolnostima u kojima se primjenjuje, upućuje, na temelju sudske prakse koju je Sud započeo u presudi Dzodzi (
12
), na to da je ovaj zahtjev za prethodnu odluku dopušten (
13
).
42.
S obzirom na prethodna razmatranja, smatram da je zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour d’appel de Mons (Žalbeni sud u Monsu) dopušten, zbog čega mogu nastaviti svoju analizu; ali prije toga najprije ću iznijeti nekoliko uvodnih napomena. Smatram da će one pomoći Sudu da detaljnije ispita ovaj predmet.
B. Uvodne napomene
43.
Pravila o odgovornosti trgovca za neusklađenost robe iz Direktive 1999/44 ključan su element sustava zaštite potrošača unutar Unije.
44.
Iako se ta direktiva temelji na modelu minimalne usklađenosti, pridonijela je uspostavi visoke razine zaštite potrošača u svim državama članicama. Stoga se tom direktivom omogućilo ostvarenje jednog od glavnih ciljeva politike Unije (
14
).
45.
Članak 3. stavak 1. Direktive 1999/44, u vezi s člankom 2. stavkom 1. iste direktive, odraz je načela pacta sunt servanda. Na temelju tih odredbi trgovac je odgovoran za bilo kakvu neusklađenost robe s kupoprodajnim ugovorom, pod uvjetom da je ta neusklađenost postojala u trenutku isporuke robe. Kasnije utvrđenje nedostatka ni na koji način ne mijenja to načelo. Datum isporuke robe ostaje relevantan trenutak za ocjenu postojanja neusklađenosti.
46.
U okviru odredbi koje se odnose na odgovornost trgovca, valja razlikovati dva instrumenta povezana s protekom vremena: jamstveni rok koji je primjenjiv na temelju neusklađenosti i rok tijekom kojeg je moguće ostvariti prava koja proizlaze iz neusklađenosti naziva se još „rok zastare” (délai de prescription, Verjährungsfrist, limitation period).
47.
Rok na koji se odnosi prva rečenica članka 5. stavka 1. Direktive 1999/44 određuje razdoblje tijekom kojeg neusklađenost mora postati očita. Utvrđenje takvog nedostatka nakon isteka tog roka ne znači da je trgovac odgovoran.
48.
Vremensko ograničenje iz druge rečenice članka 5. stavka 1. Direktive 1999/44 određuje razdoblje tijekom kojeg potrošač može ostvariti svoja prava prema trgovcu na temelju neusklađenosti.
49.
Stoga se odredbama kojima se definiraju početak i završetak jamstvenog roka daje odgovor na pitanje u kojem trenutku neusklađenost mora postati očita kako bi kupac na temelju te neusklađenosti ostvario posebna prava u odnosu na trgovca. Pravilima o rokovima zastare utvrđuje se u kojem trenutku najkasnije potrošač može ostvariti prava koja su nastala tijekom jamstvenog roka.
C. Razlike između jamstvenih rokova i rokova zastare u okviru modela zaštite potrošača uspostavljenog Direktivom 1999/44
50.
S obzirom na odredbe Direktive 1999/44, razdoblje u kojem je trgovac odgovoran za bilo kakvu neusklađenost i razdoblje iz druge rečenice članka 5. stavka 1. te direktive imaju različite svrhe.
51.
Prvom rečenicom članka 5. stavka 1. Direktive 1999/44 predviđa se da se „[t]rgovac […] smatra odgovornim prema članku 3. kada neusklađenost postane očita u roku od dvije godine od datuma isporuke robe” (
15
). Drugom rečenicom članka 5. stavka 1. propisuje se pak pravilo o vremenskom ograničenju: „[a]ko su, prema nacionalnom pravu, prava utvrđena člankom 3. stavkom 2. podložna roku zastare, istek tog roka ne može uslijediti prije isteka razdoblja od dvije godine od datuma isporuke”.
52.
Direktivom 1999/44 propisuje se uvođenje razdoblja od najmanje dvije godine u kojem je trgovac odgovoran za bilo kakvu neusklađenost. Nadalje, tom se direktivom nacionalnim zakonodavcima prepušta da odluče o razdoblju u kojem potrošači mogu ostvariti prava povezana s takvim nedostatkom uvođenjem rokova zastare. Direktiva ne utječe ni na trajanje tih rokova. Međutim, ako su takvi rokovi uvedeni, u skladu s drugom rečenicom članka 5. stavka 1. Direktive 1999/44, njihov istek ne može uslijediti prije isteka razdoblja od dvije godine od datuma isporuke.
53.
Prema mojem mišljenju, u samom tekstu druge rečenice članka 5. stavka 1. Direktive upućuje se na to da ne postoji veza između tih rokova. Tom se odredbom rok zastare ne povezuje s jamstvenim rokom iz prve rečenice članka 5. stavka 1., nego s rokom od dvije godine od datuma isporuke. Drugom rečenicom članka 5. stavka 1. Direktive 1999/44 ni u kojem se slučaju ne upućuje na prvu rečenicu te odredbe, koja se odnosi na razdoblje u kojem je trgovac odgovoran za bilo kakvu neusklađenost.
54.
Ta je argumentacija također potkrijepljena uvodnom izjavom 17. Direktive u kojoj se razdoblje od dvije godine koje se odnosi na rokove zastare spominje dva puta: kao prvo, u općem kontekstu, potvrđivanjem da se ti rokovi mogu uvesti u nacionalno zakonodavstvo i, kao drugo, upućivanjem na slučaj u kojem je nacionalni zakonodavac odlučio da će taj rok započeti u trenutku koji nije trenutak isporuke robe.
55.
Svjestan sam da sličnost između minimalnih trajanja jamstvenih rokova i rokova zastare, čiji istek načelno nije unutar roka od dvije godine od trenutka isporuke, može dovesti do zaključka da između njih postoji uska veza.
56.
Ipak, želio bih pojasniti da rok od dvije godine u kojem je trgovac odgovoran za bilo kakvu neusklađenost proizlazi iz kompromisa kojim se žele uskladiti različiti pristupi koje u tom području primjenjuje svaka od država članica (
16
). Međutim, iako je taj rok znatno kraći od rokova koji u pravu određenih država članica imaju sličnu funkciju, smatralo se da će, s obzirom na to da je primijenjen model minimalnog usklađivanja, biti dovoljno uspostaviti zaštitu potrošača na željenoj razini (
17
).
57.
Samo trajanje jamstvenog roka na koji se upućuje u prvoj rečenici članka 5. stavka 1. Direktive 1999/44 nadahnuto je odredbama Konvencije Ujedinjenih naroda o ugovorima o međunarodnoj prodaji robe od 11. travnja 1980. (
18
), čiji članak 39. stavak 2. glasi kako slijedi: „[k]upac u svakom slučaju gubi pravo pozvati se na nedostatak usklađenosti robe ako o njemu nije obavijestio prodavatelja najkasnije u roku od dvije godine računajući od dana stvarne predaje robe kupcu, osim kad taj rok nije u skladu s rokom o ugovornoj garanciji”.
58.
Model Konvencije kojim se zakonodavac Unije nadahnuo ne temelji se na pretpostavci da tužba kupca ne može zastarjeti prije isteka jamstvenog roka (
19
).
59.
Ne smatram ni da je zakonodavac Unije namjeravao povezati te rokove pod pretpostavkom da tužba ne može zastarjeti prije prestanka odgovornosti. Povezanost između jamstvenih rokova i rokova zastare postoji samo u mjeri u kojoj tužba, kako bi mogla zastarjeti, mora biti podnesena tijekom jamstvenog roka. Suprotno tomu, ništa ne opravdava obrnutu povezanost. Tu povezanost nije moguće utvrditi ni na temelju odredbi Direktive 1999/44.
60.
Ako se pokuša objasniti trajanje razdoblja, utvrđeno u Direktivi 1999/44, tijekom kojeg tužba ne može zastarjeti, može se samo pretpostaviti da se razdoblje od dvije godine smatralo dovoljnim kako bi se potrošačima osigurala minimalna razina zaštite.
61.
S obzirom na prethodna razmatranja, uvjeren sam da je pravilo, prema kojem tužba koju je potrošač podnio zbog neusklađenosti robe s ugovorom ne može zastarjeti prije isteka razdoblja od dvije godine od datuma isporuke robe, element zaštite potrošača koja je zajamčena pravom Unije.
D. Tumačenje članka 7. stavka 1. drugog podstavka Direktive 1999/44 kao odredbe o iznimci
62.
Uvjeren sam da se člankom 7. stavkom 1. drugim podstavkom Direktive 1999/44, kojim se predviđa mogućnost ograničavanja jamstvenog roka u slučaju rabljene robe široke potrošnje ne opravdava drukčije tumačenje.
1.
Doseg upućivanja iz članka 7. stavka 1. drugog podstavka Direktive 1999/44
63.
Tumačenje članka 7. stavka 1. drugog podstavka Direktive 1999/44, kojim se određuje da „[d]ržave članice mogu odrediti da, u slučaju rabljene robe široke potrošnje, trgovac i potrošač mogu dogovoriti ugovorne uvjete ili sklopiti sporazume koji previđaju kraće vrijeme odgovornosti trgovca nego što je to utvrđeno u članku 5. stavku 1.” i da „[t]akvo razdoblje ne može biti kraće od jedne godine”, od temeljne je važnosti za ovaj zahtjev za prethodnu odluku.
64.
Međutim, u svojem pisanom očitovanju Komisija naglašava da je upućivanje iz članka 7. stavka 1. drugog podstavka na „razdoblje” utvrđeno u članku 5. stavku 1. prilično nespretno jer se njime ne određuje jasno na koja se razdoblja odnosi. Nije poznato je li riječ o razdoblju tijekom kojeg neusklađenost mora postati očita (prva rečenica članka 5. stavka 1.) ili o vremenskom ograničenju (druga rečenica članka 5. stavka 1.) (
20
).
65.
U određenim se jezičnim verzijama Direktive u članku 7. stavku 1. drugom podstavku predviđa mogućnost utvrđivanja kraćeg roka odgovornosti trgovca (liability of the seller, responsabilità del venditore). Isti se izrazi upotrebljavaju u prvoj rečenici članka 5. stavka 1. Direktive u pogledu razdoblja tijekom kojeg neusklađenost robe treba postati očita (
21
). Stoga uopće ne sumnjam u to da se članak 7. stavak 1. drugi podstavak Direktive odnosi samo na jamstveni rok naveden u prvoj rečenici članka 5. stavka 1., a ne na rok zastare predviđen u drugoj rečenici članka 5. stavka 1.
66.
Taj je pristup također potkrijepljen analizom zakonodavnog postupka koji je doveo do donošenja Direktive 1999/44. Na temelju ustaljene sudske prakse Suda, nastanak odredbe prava Unije može se pokazati važnim za njezino tumačenje (
22
).
67.
Prvotni Prijedlog direktive (
23
) nije sadržavao odredbe o trgovini rabljenom robom.
68.
U toj je fazi utvrđen jedinstveni jamstveni rok od dvije godine koji se primjenjivao na svu robu koja je obuhvaćena područjem primjene Direktive.
69.
Tijekom daljnjih priprema Europski gospodarski i socijalni odbor (EGSO) napomenuo je da jamstveni rok od dvije godine može katkad biti predug s obzirom na posebnu prirodu prodane robe („la nature particulière du bien vendu”). EGSO je predložio da odstupanjem od roka od dvije godine stranke mogu ograničiti razdoblje tog jamstva „la durée de cette garantie” na jednu godinu (
24
).
70.
Naposljetku, u okviru Zajedničkog stajališta Vijeće i Parlament odlučili su se za pristup kojim se u skladu s tim, u pogledu rabljene robe, omogućuje ugovorno ograničavanje razdoblja iz članka 5. stavka 1. Direktive, pod uvjetom da je ta mogućnost predviđena u nacionalnom pravu. Međutim, takvo razdoblje ne može biti kraće od jedne godine (članak 7. stavak 1. drugi podstavak). U pripremnim aktima (
25
) kao i u uvodnoj izjavi 16. konačne verzije Direktive 1999/44 to se odstupanje opravdava posebnom prirodom rabljene robe („tenir compte de leur spécificité”).
71.
Smatram da se radi o upućivanju na stajalište EGSO‑a, koji je uvođenje sličnog pravila obrazložio potrebom razlikovanja jamstvenih rokova s obzirom na posebnu prirodu određene robe. Stoga sam uvjeren da se pravilo iz članka 7. stavka 1. drugog podstavka odnosi na jamstveni rok naveden u prvoj rečenici članka 5. stavka 1. u skladu s izmjenama uvedenim prijedlogom EGSO‑a koji se odnosio na jamstvene rokove („la durée de […] garantie”).
72.
Stoga u okviru međuzaključka utvrđujem da na temelju članka 7. stavka 1. drugog podstavka Direktive 1999/44 nacionalni zakonodavci mogu uvesti pravila kojima se, u pogledu prodaje rabljene robe, strankama omogućuje da na jednu godinu ograniče samo jamstveni rok iz prve rečenice članka 5. stavka 1. te direktive.
2.
Tumačenje članka 7. stavka 1. drugog podstavka Direktive 1999/44
73.
S obzirom na prvu rečenicu članka 5. stavka 1. Direktive 1999/44, razdoblje od dvije godine u kojem je trgovac odgovoran za neusklađenost predstavlja temeljni element minimalne razine zaštite potrošača koja je zajamčena pravom Unije. Kao što proizlazi iz članka 7. stavka 1. prvog podstavka Direktive, stranke ne mogu ograničiti to razdoblje ili odstupiti od njega.
74.
Međutim, državama članicama iznimno je dopušteno da u svojem nacionalnom pravu uspostave pravilo u skladu s kojim stranke mogu dogovoriti kraći jamstveni rok u slučaju rabljene robe. Međutim, takvo razdoblje ne može biti kraće od jedne godine (članak 7. stavak 1. drugi podstavak).
75.
Zato članak 7. stavak 1. drugi podstavak, kojim se dopušta utvrđivanje kraćih jamstvenih rokova za bilo kakvu neusklađenost, treba, kao odredbu o iznimci, tumačiti usko, pri čemu se ne može prekoračiti ono što je nužno da bi se postigao cilj radi kojeg je ta odredba uspostavljena (
26
).
76.
Budući da nacionalni zakonodavci iznimno mogu strankama dopustiti da dogovore kraće jamstvene rokove, ta se ovlast ne može proširiti tako da uključuje i mogućnost izmjene odredbi koje se odnose na rok zastare na koji se upućuje u drugoj rečenici članka 5. stavka 1. Direktive. Stoga se nacionalnim pravom ne može strankama kupoprodajnog ugovora dopustiti da izuzmu iz primjene pravilo na temelju kojeg rok zastare pravâ potrošača ne može isteći unutar roka od dvije godine od trenutka isporuke robe.
77.
Smatram da Direktiva također sprječava donošenje drugih rješenja koja bi imala slične rezultate. Točnije, zahtjevu za usko tumačenje članka 7. stavka 1. drugog podstavka Direktive 1999/44 protivi se to da trenutak u kojem rok zastare može isteći bude povezan s jamstvenim rokom kada same stranke mogu potonje razdoblje ograničiti na jednu godinu.
78.
Ta me razmatranja dovode do zaključka da se izvanrednoj naravi članka 7. stavka 1. drugog podstavka Direktive 1999/44 protivi tumačenje odredbi nacionalnog prava koje bi dovelo do povrede pravila na temelju kojeg rok zastare ne može isteći unutar roka od dvije godine od trenutka isporuke robe.
E. Cilj iznimke predviđen člankom 7. stavkom 1. drugim podstavkom Direktive 1999/44
79.
S obzirom na cilj koji se želi postići člankom 7. stavkom 1. drugim podstavkom Direktive 1999/44, smatram da iznimku predviđenu tom odredbom nije potrebno tumačiti drukčije, šire od one koja je iznesena gore.
1.
Iznimka predviđena člankom 7. stavkom 1. drugim podstavkom Direktive i ugovorna ravnoteža
80.
Iz očitovanja iznesenih u točkama 69. i 70. ovog mišljenja proizlazi da se člankom 7. stavkom 1. drugim podstavkom Direktive dopušta da se uzme u obzir specifičnost rabljenje robe.
81.
Prema mojem mišljenju taj je cilj prije svega odraz pokušaja da se uravnoteže interesi trgovca i kupca tako da doseg odgovornosti trgovca ne bude neproporcionalan u odnosu na prirodu rabljene robe. Analiza uvodne izjave 17. Direktive navodi me na zaključak da je samo uvođenje jamstvenog roka od dvije godine potaknuto strahom od toga da bi granice odgovornosti trgovca mogle biti preširoke. Mislim da je isti argument morao utjecati na primjenu pristupa u pogledu rabljene robe kojim se omogućava strože ograničavanje odgovornosti trgovca.
82.
Stoga smatram da cilj iznimke predviđene u članku 7. stavku 1. drugom podstavku Direktive 1999/44 nije uzeti u obzir specifičnost rabljene robe nego omogućiti strankama da upravljaju ugovornim rizikom. Radi se o tomu da se strankama omogući da, unatoč sklapanju ugovora o rabljenoj robi, odstupe od određenih odredbi Direktive. Činjenica da se strankama propisuje obveza poštovanja svih zahtjeva iz Direktive može predstavljati prepreku razvoju tržišta rabljene robe. Održavanje visoke razine zaštite potrošača dovodi do relativno visokih transakcijskih troškova, što može odvratiti poduzetnike od toga da se upuste u tu vrstu aktivnosti. Ako bi ti troškovi morali biti uključeni u cijenu i ako bi ih morao snositi potrošač, tržište rabljene robe izgubilo bi svoje glavno obilježje, odnosno mogućnost da potrošačima ponudi robu po privlačnim cijenama.
83.
Stoga pri održavanju visoke razine zaštite potrošača ne treba izgubiti iz vida da je za razvoj unutarnjeg tržišta potrebno sačuvati ravnotežu između interesa stranaka kupoprodajnog ugovora. U skladu s tim je argumentacija koju je Sud iznio u okviru tumačenja odredbi Direktive 1999/44, u kojoj potvrđuje potrebu zaštite financijskih interesa trgovca (
27
).
84.
Postavlja se pitanje može li cilj održavanja tražene ravnoteže između interesa stranaka kupoprodajnog ugovora opravdati pristup na temelju kojeg ograničenje jamstvenog roka dovodi do skraćivanja razdoblja od dvije godine unutar kojeg rok zastare ne može isteći.
85.
Prema mojem mišljenju na to pitanje treba odgovoriti niječno.
86.
U samoj je Direktivi 1999/44 naveden određen broj rješenja u kojima se odražava nastojanje da se održi ugovorna ravnoteža. Osim jamstvenog roka od dvije godine koji je primjenjiv na temelju neusklađenosti navedene u ovom mišljenju među njih valja uvrstiti, kao što je Sud na to podsjetio u presudi Quelle (
28
), mogućnost odbijanja zamjene robe iz članka 3. stavka 3. Direktive, ako se takvim rješenjem trgovcu nameću nerazumni troškovi. U presudi Gebr. Weber i Putz, Sud je upotpunio taj popis navodeći da se člankom 4. te direktive trgovcu dodjeljuje pravo na podnošenje tužbe radi zaštite prava protiv proizvođača, prethodnog trgovca ili bilo kojeg drugog posrednika (
29
).
87.
Stoga, ako se Direktivom nastoji održati ugovorna ravnoteža, uskraćivanje potrošaču svakog pravnog sredstva krajnja je mjera koju zakonodavac Unije želi izbjeći.
88.
Analiza odredbi Direktive o rabljenoj robi dovodi do istih zaključaka.
89.
Prema tome, u samoj Direktivi, osim mogućnosti ograničavanja jamstvenog roka, vidim druga dva primjera rješenja koja mogu biti relevantna za rabljenu robu.
90.
U uvodnoj izjavi 16. Direktive 1999/44 ističe se da zbog specifične prirode rabljene robe uglavnom nije moguće izvršiti zamjenu. U odredbama Direktive ta je ideja izražena u članku 3. stavku 3. na temelju kojeg trgovac može odbiti zamjenu robe ako je to nemoguće.
91.
Osim toga, u skladu s člankom 5. stavkom 3. Direktive 1999/44, moguće je oboriti pretpostavku na temelju koje svaki nedostatak koji postane očit u roku od šest mjeseci od isporuke robe postoji i u trenutku isporuke ako ta pretpostavka nije u skladu s prirodom robe. Čak i prije isteka roka za prenošenje Direktive u pravnoj je teoriji bilo istaknuto da se ta odredba može primijeniti na rabljenu robu (
30
). Belgijski se zakonodavac također pozvao na tu mogućnost. Člankom 1649.c stavkom 4. belgijskog Građanskog zakonika propisuje se uvjet o neusklađenosti pretpostavke „s prirodom robe” na razini nacionalnog prava, pri čemu se dodaje da pri ocjeni te neusklađenosti valja uzeti u obzir je li roba nova ili rabljena.
92.
U svakom slučaju, uzimanjem u obzir specifičnosti rabljene robe potrošaču se ne nastoji uskratiti zaštita koja mu je zajamčena, nego samo ograničiti niz prava kojima raspolaže (članak 3. stavak 3. Direktive 1999/44) ili ograničiti ublažavanja tereta dokazivanja (članak 5. stavak 3.).
93.
Donošenje rješenja na temelju kojeg bi ograničenje jamstvenog roka dovelo do skraćivanja razdoblja tijekom kojeg rok zastare ne može isteći ipak može dovesti do toga da potrošaču budu uskraćena sva pravna sredstva čak i prije isteka razdoblja od dvije godine od trenutka isporuke robe.
94.
S obzirom na prethodna razmatranja, smatram da zbog potrebe da se uzmu u obzir interesi obiju stranaka kupoprodajnog ugovora nije moguće odstupati od pravila na temelju kojeg tužba koju je podnio potrošač ne može zastarjeti prije isteka roka od dvije godine od datuma isporuke robe.
2.
Uzimanje u obzir specifičnosti rabljene robe kao izravnog cilja iznimke predviđene u članku 7. stavku 1. drugom podstavku Direktive 1999/44
95.
Kao što sam već naveo, cilj je iznimke predviđene u članku 7. stavku 1. drugom podstavku Direktive 1999/44 uzimanje u obzir specifičnosti rabljene robe.
96.
U svojim pisanim očitovanjima austrijska vlada ističe da, s obzirom na to da se uvođenjem članka 7. stavka 1. drugog podstavka Direktive želi postići upravo opisani cilj, valja povezati razdoblje tijekom kojeg prava potrošača ne mogu zastarjeti s kraćim jamstvenim rokom koji je primjenjiv na temelju neusklađenosti. Pri iznošenju tog argumenta smatra da se, s obzirom na prirodu rabljene robe, koja je već korištena, s jedne strane, povećava vjerojatnost da postoji neusklađenost u trenutku kupnje i da se, s druge strane, s protekom vremena može pokazati još težim dokazati da je takva neusklađenost postojala u tom trenutku.
97.
Međutim, smatram da ta razmatranja ne mogu opravdati stajalište prema kojem razdoblje iz druge rečenice članka 5. stavka 1. Direktive 1999/44 treba biti povezano s jamstvenim rokom primjenjivim na temelju neusklađenosti.
98.
Stoga, što se tiče povećane vjerojatnosti da će neusklađenost postati očita, upravo se ograničenjem odgovornosti trgovca, na način da se odnosi samo na nedostatke koji postanu očiti u roku od jedne godine od kupnje, dovoljno uzima u obzir specifičnost rabljene robe. Međutim, ta se odgovornost, barem u kontekstu povećane vjerojatnosti da nedostatak postane očit s vremenom, ne proširuje samo zbog utvrđivanja duljih rokova zastare. Naime, samo prava koja nastaju tijekom jamstvenog roka mogu zastarjeti. Međutim, potreba da se otkloni nesigurnost trgovca u to hoće li potrošač odlučiti upotrijebiti pravna sredstva koja su mu dostupna, drugo je pitanje.
99.
Nije me uvjerio ni argument koji se temelji na poteškoćama u dokazivanju povezanima s protokom vremena.
100.
Ovaj se predmet odnosi na relativno kratke rokove. To potvrđuju okolnosti glavnog postupka u kojem je razdoblje od jedne godine od kupnje robe prekoračeno za nešto manje od šest mjeseci (
31
).
101.
Također smatram da postojanje prepreka u dokazivanju kao što su one koje navodi austrijska vlada šteti interesima trgovca. Samo se potrošač zbog protoka vremena izlaže poteškoćama dokazivanja povezanima s utvrđivanjem da je neusklađenost već postojala u trenutku kupnje robe. Što se tiče rabljene robe, potrošač unatoč svemu može naići na tu vrstu poteškoća. Činjenica da se radi o rabljenoj robi može značiti da se potrošač neće moći osloniti na pretpostavku da je neusklađenost postojala u trenutku isporuke robe, čak ni ako ta neusklađenost postane očita u roku od šest mjeseci od isporuke (
32
).
102.
Stoga smatram da cilj kojim se želi održati ravnoteža između stranaka kupoprodajnog ugovora ne može služiti kao opravdanje za tumačenje odredbi Direktive 1999/44 prema kojem trajanje razdoblja predviđenog u drugoj rečenici članka 5. stavka 1. te direktive ovisi o trajanju razdoblja navedenog u prvoj rečenici članka 5. stavka 1. kada su same stranke ograničile potonje razdoblje na jednu godinu.
103.
S obzirom na prethodno navedeno, smatram da je pravilo na temelju kojeg se potrošaču ne može uskratiti mogućnost da ostvari prava kojima raspolaže u odnosu na trgovca, u slučaju neusklađenosti robe s ugovorom prije isteka razdoblja od dvije godine od datuma isporuke, element minimalnog modela zaštite potrošača koji proizlazi iz Direktive 1999/44.
VI. Zaključak
104.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je postavio Cour d’appel de Mons (Žalbeni sud u Monsu) odgovori sljedeće:
U skladu s drugom rečenicom članka 5. stavka 1. Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. svibnja 1999. o određenim aspektima prodaje robe široke potrošnje i s njom povezanim jamstvima, pravilo na temelju kojeg se potrošaču ne može uskratiti mogućnost da ostvari prava kojima raspolaže u odnosu na trgovca, u slučaju neusklađenosti robe s ugovorom prije isteka razdoblja od dvije godine od datuma isporuke, element je minimalnog modela zaštite potrošača zajamčenog pravom Unije, uključujući u pogledu rabljene robe.
(
1
)	Izvorni jezik: poljski
(
2
)	Direktiva 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. svibnja 1999. o određenim aspektima prodaje robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu (SL 1999., L 171, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 22., str. 17.). Ta je direktiva izmijenjena Direktivom 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o pravima potrošača (SL 2011., L 304, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 260.). Međutim, ta je direktiva primjenjiva samo na ugovore sklopljene nakon 13. lipnja 2014. (članak 28. stavak 2.). Nadalje, uvedene izmjene ne odnose se na pitanja koja su značajna za ovaj zahtjev za prethodnu odluku.
(
3
)	Ova bilješka odnosi se samo na verziju ovog mišljenja na poljskom jeziku.
(
4
)	Ovdje parafraziram riječi E. Łętowske koja ističe da se zaštita potrošača kao najslabije stranke u ugovornom odnosu ne može ograničiti na zakonodavnu djelatnost. Također valja osigurati da potrošači imaju pravo na djelotvoran pravni lijek jer „imati (teoretsko) pravo i nemati mogućnost ostvariti ga puno je ozbiljnije uskraćivanje (mučenje nadom koje proizlazi iz nemoći) nego uopće nemati to pravo”. Łętowska, E., „Wirtualizacja sądowej ochrony słabszych”, Ochrona strony słabszej stosunku prawnego. Księga jubileuszowa ofiarowana Profesorowi Adamowi Zielińskiemu, izd. M. Boratyńska, Varšava, Wolters Kluwer SA, 2016., str. 73.
(
5
)	Taj je zakon stupio na snagu nakon što je Sud u presudi od 19. veljače 2004., Komisija/Belgija, C‑312/03, EU:C:2004:116, presudio da je Kraljevina Belgija, time što nije prenijela Direktivu 1999/44 najkasnije do 1. siječnja 2002., povrijedila obveze koje je imala na temelju prava Unije.
(
6
)	Želio bih samo usput napomenuti da je, prema stajalištu koje je sud koji je uputio zahtjev izrazio u zahtjevu za prethodnu odluku, jamstveni rok od dvije godine bio suspendiran do 7. siječnja 2011., kada je postalo moguće registrirati vozilo. Nacionalni sud među ostalim navodi da je, prema mišljenju C. Ferenschilda, taj rok također bio suspendiran tijekom mjeseci koji su uslijedili nakon tog datuma, kada su stranke pregovarale o neusklađenosti. Sud koji je uputio zahtjev zanemario je te činjenice pri sastavljanju prethodnog pitanja i ne traži pojašnjenja u pogledu učinka gore opisanih okolnosti na rokove zastare. Samom Direktivom 1999/44 ne propisuju se detaljni zahtjevi u pogledu zastoja rokova zastare. U uvodnoj izjavi 18. te direktive navodi se samo da „[…] države članice mogu predvidjeti suspenziju ili prekid razdoblja tijekom kojeg bilo kakva neusklađenost mora postati očita i, kada je to primjenjivo i u skladu sa svojim nacionalnim zakonodavstvom, vremensko ograničenje u slučaju popravka, zamjene ili pregovora između trgovca i potrošača radi postizanja prijateljske nagodbe”.
(
7
)	U okviru prenošenja Direktive 1999/44 vidjeti Boden, D., „Le retard pris par la Belgique pour transposer la directive 1999/44/CE ‚sur certains aspects de la vente et des garanties des biens de consommation’”, Zeitschrift für Gemeinschaftsprivatrecht, sv. 4., 2003. – 2004., str. 192.; Pinna, A., „La transposition en droit français”, European Review of Private Law, sv. 9., br. 2, 2001., str. 224. – 231.
(
8
)	Prijedlog direktive Europskog parlamenta i Vijeća o prodaji robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu, COM(95) 520 final – 96/0161(COD), str. 11.
(
9
)	U određenoj mjeri učinci usvajanja jedinstvenog pojma „neusklađenost robe s ugovorom” ublaženi su člankom 2. stavkom 3. Direktive prema kojem neusklađenost s ugovorom ne postoji ako je potrošač, u trenutku kada je ugovor sklopljen, bio svjestan ili razumno nije mogao ne biti svjestan neusklađenosti. Vidjeti Pelet, S., „L’impact de la directive 99/44/CE relative à certains aspects de la vente et des garanties des biens de consommation sur le droit français”, Revue européenne de droit de la consommation, sv. 1., 2000., str. 49. i 50.
(
10
)	Tako, na temelju članka 435. Bürgerliches Gesetzbuch (njemački Građanski zakonik) stvar nema pravnih nedostataka ako treće osobe u pogledu te stvari ne mogu protiv kupca ostvariti nikakvo pravo ili mogu ostvariti samo prava koja su utvrđena u ugovoru. Člankom 923. Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (austrijski Građanski zakonik) su među okolnostima kojima se utvrđuje odgovornost trgovca navedeni prodaja stvari druge osobe, uskraćivanje kupcu informacija o tome da stvar ne podliježe pravima i davanje kupcu lažnih jamstava da stvar ne podliježe pravima. Što se tiče Sale of Goods Act 1979 (britanski Zakon iz 1979. o prodaji robe), koji je donedavno bio na snazi u Ujedinjenoj Kraljevini, njegovim člankom 12. predviđalo se da je trgovac odgovoran ako nema pravo raspolagati robom (ili ako nema to pravo u trenutku prijenosa vlasništva nad robom na kupca), kao i da je u trenutku prodaje roba oslobođena svih prava i takva ostaje sve do trenutka kada vlasništvo nad robom treba biti preneseno na kupca. Danas je ta problematika, barem što se tiče ugovora koje sklapaju potrošači, na sličan način uređena člankom 17. stavkom 2. Consumer Rights Act 2015 (britanski Zakon iz 2015. o pravima potrošača). Na temelju članka 5563. kodeks cywilny (poljski Građanski zakonik), trgovac je odgovoran prema kupcu ako je prodana roba u vlasništvu treće osobe ili ako podliježe pravu treće osobe. Naposljetku, u skladu s člankom 41. Konvencije Ujedinjenih naroda o ugovorima o međunarodnoj prodaji robe donesenoj u Beču 11. travnja 1980. koja je zakonodavca Unije nadahnula pri pripremi Direktive 1999/44, kao što ćemo vidjeti u nastavku, „[p]rodavatelj je dužan isporučiti robu slobodnu od prava ili potraživanja treće osobe”. Na tim se odredbama temelje standardna pravila europskog privatnog prava (projekt zajedničkog referentnog okvira) koja su donesena, među ostalim, primjenjujući pristup komparativnog prava. U skladu s prvom rečenicom članka 2:305, u vezi s člankom 2:301 točkom (d) iz knjige 4. dijela A tih pravila, činjenica da određena stvar podliježe pravu ili razumnom potraživanju treće osobe smatra se slučajem neusklađenosti robe („Roba mora biti slobodna od svakog prava ili razumno utemeljenog potraživanja treće osobe”). Vidjeti Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference (DCFR), Outline Edition, Von Bar, Ch., Clive, E. Schulte‑Nölke, H., i dr. (ur.), München, Sellier European Law Publishers, 2009., str. 282.
(
11
)	Vidjeti članak 2. stavak 2. točku (c) Direktive 1999/44.
(
12
)	Vidjeti presudu od 18. listopada 1990., Dzodzi, C‑297/88 i C‑197/89, EU:C:1990:360, t. 38. do 41.
(
13
)	Vidjeti presude od 17. srpnja 1997., Giloy, C‑130/95, EU:C:1997:372, t. 28., i od 7. siječnja 2003., BIAO, C‑306/99, EU:C:2003:3, t. 18. do 20. i 92. do 94.
(
14
)	Vidjeti uvodnu izjavu 1. Direktive 1999/44 u kojoj se upućuje na članak 153. UEZ‑a koji je zamijenjen člankom 169. Ugovora o funkcioniranju Europske unije i čija je važnost danas dodatno potvrđena člankom 38. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.
(
15
)	Moje isticanje
(
16
)	Obrazloženje Prijedloga direktive Europskog parlamenta i Vijeća o prodaji robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu, COM(95) 520 final – 96/0161(COD), str. 12.
(
17
)	Vidjeti Obrazloženje Prijedloga direktive Europskog parlamenta i Vijeća o prodaji robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu, COM(95) 520 final – 96/0161(COD), str. 9. i 16.
(
18
)	Obrazloženje Prijedloga direktive Europskog parlamenta i Vijeća o prodaji robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu, COM(95) 520 final – 96/0161(COD), str. 13. Činjenica da je Konvencija nadahnula zakonodavca Unije pri pripremi Direktive 1999/44 također je istaknuta u pravnoj teoriji. Vidjeti osobito Magnus, U., „The CISG’s Impact on European Legislation”, The 1980 Uniform Sales Law: Old Issues Revisited in the Light of Recent Experiences, ur. Ferrari, F., Milano, Sellier European Law Publishers, 2003., str. 135. do 141.; Montfort, C., „À la recherche d’une notion de conformité contractuelle. Étude comparée de la Convention de Vienne, de la directive 1999/44 et de certaines transpositions nationales”, European Review of Private Law, sv. 4., 2006., str. 499.
(
19
)	Konvencijom iz 1980. se ni na koji način ne uređuje zastara tužbi koje se temelje na ugovorima o međunarodnoj prodaji robe. Činjenica da u Konvenciji ne postoji odredba o tom pitanju predstavlja „unutarnju prazninu”, odnosno prazninu za koju rješenje valja potražiti u zakonu koji je određen pravilima međunarodnog privatnog prava. Magnus, U., „CISG vs. CESL”, CISG vs. Regional Sales Law Unification: With a Focus on the New Common Sales Law, ur. Magnus, U., München, 2012., str. 112. i 113. U konačnici, zastara tužbi koje se temelje na ugovoru na koji se primjenjuje Konvencija uređuje se odredbama nacionalnog prava. Ovo nije mjesto za iznošenje različitih pravila donesenih u svakoj od država članica. Međutim, nema nikakve sumnje u to da su u tom pogledu primijenjeni različiti pristupi. Pitanje zastare također je predmet odredbi druge konvencije, tj. Konvencije o zastari u međunarodnoj prodaji robe donesenoj u New Yorku 14. lipnja 1974. (u daljnjem tekstu: Konvencija iz 1974.). Ne želim ovdje detaljno pojašnjavati kako se ta konvencija može uzeti u obzir. U svakom slučaju, može se primijeniti umjesto nacionalnog prava pri ispitivanju zastare tužbi koje se temelje na ugovoru koji je obuhvaćen područjem primjene Konvencije iz 1980. Na temelju članka 8. Konvencije iz 1974. propisan je rok zastare od četiri godine. To je razmatranje tim važnije jer je jedan od razloga zbog kojeg se odstupilo od odredbi Konvencije iz 1980. koje se odnose na zastaru bila pretpostavka prema kojoj bi u tom pogledu bilo moguće prilagoditi odredbe Konvencije o zastari tako da budu komplementarne. Kruisinga, S. A., „What consumer and commercial sales law have in common? A comparison of the EC Directive on consumer sales law and the UN Convention on contracts for the international sale of goods”, European Review of Private Law, sv. 9., br. 2, 2001., str. 185.
(
20
)	Člankom 7. stavkom 1. drugim podstavkom verzije Direktive 1999/44 na francuskom jeziku upućuje se na članak 5. stavak 1. upotrebom izraza „délai”, koji se u drugoj rečenici te odredbe upotrebljava u izrazu „délai de prescription”. Slično tomu, u verziji na engleskom jeziku člankom 7. stavkom 1. Direktive upućuje se na razdoblja („period”) utvrđena u članku 5. stavku 1., u kojem se izraz „limitation period” pojavljuje u drugoj rečenici za označavanje rokova zastare. Poljski prijevod Direktive, u kojem se u članku 7. stavku 1. drugom podstavku upućuje na razdoblja („okresy”) utvrđena u članku 5. stavku 1., također je dvosmislen. U potonjoj odredbi izraz „okres” pojavljuje se samo za označavanje pravila o „okresy przedawnienia”. U članku 7. stavku 1. drugom podstavku verzije Direktive na španjolskom jeziku upućuje se na članak 5. stavak 1. upotrebom izraza „plazo de responsabilidad por parte del vendedor menor que el establecido en el apartado 1 del artículo 5”, iako se isti izraz „plazo” pojavljuje u članku 5. stavku 1. za označavanje rokova zastare („plazo de prescripción”). Verzija Direktive na talijanskom jeziku može izazvati nedoumice. U toj se verziji, u članku 7. stavku 1. drugom podstavku, upućuje na članak 5. stavak 1. upotrebom izraza „periodo di tempo”. Međutim, taj se izraz ne pojavljuje u članku 5. stavku 1. u kojem je riječ o odgovornosti trgovca za bilo kakvu neusklađenost koja postane očita u roku od dvije godine od datuma isporuke robe (prva rečenica članka 5. stavka 1.: „il difetto di conformità si manifesta entro il termine di due anni”) i o nastupanju učinaka zastare (druga rečenica članka 5. stavka 1.: „prescrizione, questa non può intervenire”). Želim napomenuti da u određenim jezičnim verzijama upućivanje na članak 7. stavak 1. Direktive 1999/44 ne stvara takve poteškoće u tumačenju. Tako se u članku 7. stavku 1. drugom podstavku verzije Direktive na litavskom jeziku upućuje na jamstveni rok predviđen člankom 5. stavkom 1. navedene direktive („trumpesnis pardavėjo atsakomybės laikotarpis nei tas, kuris nurodytas 5 straipsnio 1 dalyje”), dok se u drugoj rečenici članka 5. stavka 1. verzije Direktive na litavskom jeziku upućuje na rokove zastare upotrebom izraza „senaties terminas”.
(
21
)	U verziji Direktive na njemačkom jeziku tekst druge rečenice članka 7. stavka 1. drugog podstavka može pružiti dodatne smjernice. Iako se prvom rečenicom članka 7. stavka 1. drugog podstavka predviđa mogućnost ograničavanja jamstvenog razdoblja koje obvezuje trgovca iz članka 5. stavka 1. Direktive („der Verkäufer weniger lange haftet als in Artikel 5 Absatz 1 vorgesehen”), drugom rečenicom članka 7. stavka 1. drugog podstavka osim toga se navodi da se predmetno upućivanje odnosi na jamstveni rok (Haftungsdauer) koji ne može biti kraći od jedne godine.
(
22
)	Vidjeti presudu od 2. rujna 2015., Surmačs, C‑127/14, EU:C:2015:522, t. 28.
(
23
)	Prijedlog direktive Europskog parlamenta i Vijeća o prodaji robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu, COM(95) 520 final – 96/0161(COD), str. 17. i slj.
(
24
)	Mišljenje Europskog gospodarskog i socijalnog odbora o „Prijedlogu direktive Europskog parlamenta i Vijeća o prodaji robe široke potrošnje i o jamstvima za takvu robu” (SL 1997., C 66, str. 8. i 10.)
(
25
)	Vidjeti Zajedničko stajalište (EZ) br. 51/98 od 24. rujna 1998. koje je donijelo Vijeće, odlučujući u skladu s postupkom utvrđenim u članku 189. B Ugovora o osnivanju Europske zajednice, radi donošenja direktive Europskog parlamenta i Vijeća o određenim aspektima prodaje robe široke potrošnje i s njom povezanim jamstvima (SL 1998., C 333, str. 50. i 54.).
(
26
)	Vidjeti presudu od 1. ožujka 2012., González Alonso, C‑166/11, EU:C:2012:119, t. 26. i navedenu sudsku praksu.
(
27
)	Presude od 17. travnja 2008., Quelle, C‑404/06, EU:C:2008:231, t. 42., i od 16. lipnja 2011., Gebr. Weber i Putz, C‑65/09 i C‑87/09, EU:C:2011:396, t. 58. Vidjeti također mišljenje nezavisne odvjetnice V. Trstenjak u predmetu Quelle, C‑404/06, EU:C:2007:682, t. 48. i očitovanja u bilješci br. 32, te mišljenje nezavisnog odvjetnika J. Mazáka u predmetu Gebr. Weber, C‑65/09, EU:C:2010:274, t. 30., 85. i 86.
(
28
)	Presuda od 17. travnja 2008., Quelle, C‑404/06, EU:C:2008:231, t. 42.
(
29
)	Presuda od 16. lipnja 2011., Gebr. Weber i Putz, C‑65/09 i C‑87/09, EU:C:2011:396, t. 58.
(
30
)	Međutim, naglašeno je da se odstupanje od pretpostavke predviđene u toj odredbi može odnositi na vrstu neusklađenosti koja proizlazi iz upotrebe robe, ali ne, prema mojem mišljenju, na svaku neusklađenost kao takvu. Staudenmayer, D., „The Directive on the Sale of Consumer Goods and Associated Guarantees – A Milestone in the European Consumer and Private Law”, European Review of Private Law, sv. 4., 2000., str. 561.
(
31
)	U glavnom predmetu u kojem je podnesen zahtjev za prethodnu odluku tužitelj je podnio tužbu 12. ožujka 2012., vozilo je kupljeno 21. rujna 2010., a nedostatak je utvrđen 22. rujna 2010.
(
32
)	Vidjeti točku 91. ovog mišljenja.