62023CJ0236_RES
Predmet C-236/23
Mutuelle assurance des travailleurs mutualistes (Matmut)
protiv
TNiMAAF assurances SAiFonds de garantie des assurances obligatoires de dommages (FGAO)iPQ
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska))
Presuda Suda (prvo vijeće) od 19. rujna 2024.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila – Direktiva 2009/103/EZ – Članci 3. i 13. – Ugovor o osiguranju sklopljen na temelju namjerne lažne izjave o uobičajenom vozaču – Nacionalni propis na temelju kojeg se u odnosu na ‚putnika koji je žrtva’, koji je ujedno i ugovaratelj osiguranja, može primijeniti ništavost ugovora o osiguranju koja je posljedica namjerne lažne izjave koju je potonji dao u trenutku sklapanja ugovora – Zloporaba prava – Tužba protiv ugovaratelja osiguranja radi utvrđivanja njegove odgovornosti zbog njegove namjerne lažne izjave”
Usklađivanje zakonodavstava – Osiguranje od građanskopravne odgovornosti za upotrebu motornih vozila – Opseg jamstva u korist trećih osoba koje se pruža obveznim osiguranjem – Nacionalni propis koji predviđa da se u odnosu na putnika koji je žrtva može primijeniti ništavost ugovora o osiguranju sklopljenih na temelju lažnih izjava ugovaratelja osiguranja – Nacionalni propis koji predviđa mogućnost osiguravatelja da podnese tužbu protiv ugovaratelja osiguranja radi ishođenja povrata svih iznosa isplaćenih u okviru izvršenja ugovora o osiguranju – Nedopuštenost – Pretpostavke – Iznimka – Zloporaba prava
(Direktiva 2009/103 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 3. st. 1. i čl. 13. st. 1.)
(t. 32., 33., 35., 37.-43., 46., 47., 50.-66. i izreka)
Kratak prikaz
Povodom zahtjeva za prethodnu odluku koji mu je uputio Cour de cassation (Kasacijski sud, Francuska), Sud pojašnjava opseg jamstva koje trećim osobama koje su žrtve pruža obvezno osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu motornih vozila. Taj sud tako ističe da se Direktivi 2009/103 (
1
) protivi, osim ako je riječ o zlouporabi prava, nacionalni propis koji omogućuje da se na putnika vozila, koji je žrtva prometne nezgode, a ujedno i ugovaratelj osiguranja, primijeni ništavost ugovora o osiguranju od građanskopravne odgovornosti u pogledu motornih vozila koja je posljedica lažne izjave koju je taj ugovaratelj dao prilikom sklapanja ugovora. U slučaju mogućnosti da se takva ništavost primjeni u odnosu na takvog putnika koji je žrtva i nepostojanja zlouporabe prava, toj se direktivi protivi nacionalni propis koji osiguravatelju omogućuje da protiv tog putnika podnese tužbu kako bi ishodio povrat iznosa plaćenih prilikom izvršenja ugovora o osiguranju.
Osoba PQ sklopila je u listopadu 2012. godine ugovor o osiguranju motornih vozila s Matmutom izjavivši da je jedini vozač osiguranog vozila. To je vozilo, koje je u alkoholiziranom stanju vozila osoba TN, u rujnu 2013. godine sudjelovalo u prometnoj nezgodi s drugim vozilom koje je osigurano kod drugog društva. Osoba PQ koja je bila putnik u prvom vozilu, ozlijeđena je u toj nezgodi.
Tribunal correctionnel (Sud za lakša kaznena djela, Francuska) odlučivao je u postupku u kojem je osoba TN proglašena krivom među ostalim za to što je osobi PQ nanijela tjelesne ozljede iz nehaja. Taj je sud proglasio ugovor o osiguranju o kojem je riječ ništavim zbog namjerne lažne izjave ugovaratelja osiguranja u pogledu identiteta uobičajenog vozača predmetnog vozila. Tu je presudu potvrdio cour d’appel de Lyon (Žalbeni sud u Lyonu, Francuska) koji je međutim utvrdio da ništavost dotičnog ugovora o osiguranju nije primjenjiva na osobu PQ jer na temelju prava Europske unije ništavost ugovora o osiguranju zbog osiguranikove namjerne lažne izjave nije primjenjiva na žrtve prometne nezgode ili njihove pravne sljednike.
Povodom žalbe koja je podnesena protiv te presude, sud koji je uputio zahtjev postavlja pitanje može li se ništavost ugovora o osiguranju primijeniti u odnosu na putnika žrtvu kad je on ujedno i ugovaratelj osiguranja i osoba koja je namjerno dala lažnu izjavu koja je prouzročila ništavost tog ugovora. Također si postavlja pitanje može li osiguravatelj, u slučaju proglašenja da se ta ništavost ne može primijeniti u odnosu na takvu žrtvu, protiv te žrtve podnijeti tužbu kako bi ishodio povrat svih iznosa koje joj je isplatio u okviru izvršenja ugovora.
Ocjena Suda
Kao prvo, Sud podsjeća na to da je zakonodavac Unije stalno slijedio i snažio cilj zaštite žrtava nezgoda koje su uzrokovala ta vozila. Ističe da društvo za osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu motornih vozila na temelju Direktive 2009/103 (
2
) ne može odbiti naknaditi štetu trećim osobama koje su žrtve nezgode prouzročene osiguranim vozilom, pozivajući se na zakonske odredbe ili ugovorne klauzule sadržane u polici osiguranja koje iz pokrivenosti osiguranjem isključuju štete prouzročene trećim osobama koje su žrtve osobito zbog upotrebe ili vožnje osiguranog vozila od strane osoba koje nemaju odobrenje za vožnju tog vozila.
Što se tiče svojstva žrtve prometne nezgode, Sud podsjeća na to da cilj zaštite žrtava nalaže da se pravni položaj osobe koja je bila osigurana za upravljanje vozilom, ali je u trenutku te nezgode bila putnik toga vozila, bude izjednačen s pravnim položajem svakog drugog putnika žrtve te nezgode. Stoga, činjenica da je putnik u vrijeme prometne nezgode bio ugovaratelj osiguranja ne omogućuje isključivanje te osobe iz pojma „treća osoba koja je žrtva” (
3
). Isto vrijedi ako ugovaratelj osiguranja nije uobičajeni vozač vozila koje je sudjelovalo u prometnoj nezgodi. Stoga, okolnost da je u trenutku kad se dogodila prometna nezgoda osoba PQ bila ugovaratelj osiguranja i putnik u dotičnom vozilu ne utječe na njezino svojstvo „treće osobe koja je žrtva”.
Kao drugo, što se tiče mogućnosti da se u odnosu na osobu PQ primjeni ništavost predmetnog ugovora o osiguranju koja je posljedica njegove lažne izjave dane prilikom njegova sklapanja u pogledu identiteta uobičajenog vozača dotičnog vozila, Sud ističe da okolnost da je osiguravajuće društvo ugovor o osiguranju sklopilo na temelju propusta ili lažnih izjava ugovaratelja osiguranja, tom društvu ne omogućuje da se na tu ništavost pozove protiv treće osobe koja je žrtva kako bi se oslobodilo svoje obveze da potonjem nadoknadi štetu koju je pretrpio zbog nezgode uzrokovane osiguranim vozilom. Naime, takva situacija nije obuhvaćena jedinim odstupanjem od obveze društava za osiguranje da nadoknade štetu trećim osobama koje su žrtve prometne nezgode, predviđenim Direktivom 2009/103 (
4
).
Uzimajući u obzir činjenicu da osoba PQ nije samo putnik žrtva prometne nezgode o kojoj je riječ koji traži naknadu štete nego i ugovaratelj osiguranja koji je namjerno dao lažnu izjavu koja je dovela do ništavosti ugovora o osiguranju, Sud ističe da Direktiva 2009/103 ne sadržava odredbe kojima se uređuje eventualna zlouporaba prava od strane ugovaratelja osiguranja. Međutim, osobe su dužne poštovati opće načelo prava prema kojem se one ne mogu prijevarno ili zlouporabno pozivati na odredbe prava Unije. Na temelju tog načela, država članica mora uskratiti korištenje odredbama prava Unije kada se na njih osoba ne poziva kako bi ostvarila ciljeve tih odredaba, nego kako bi ostvarila neku pogodnost koja joj je dodijeljena pravom Unije iako su objektivni uvjeti koji se zahtijevaju za ostvarivanje te pogodnosti samo formalno ispunjeni. U ovom slučaju, s jedne strane, kad je riječ o pitanju je li postignut cilj koji se želi postići Direktivom 2009/103, Sud ističe da se, podložno provjeri suda koji je uputio zahtjev, čini da je cilj zaštite žrtava prometnih nezgoda postignut, pri čemu je osoba PQ žrtva predmetne nezgode koja traži da joj se naknadi šteta. S druge strane, kad je riječ o subjektivnom elementu koji se ogleda u namjeri da se ostvari pogodnost koja proizlazi iz propisa Unije, umjetnim stvaranjem uvjeta potrebnih za njezino ostvarenje, proizlazi da osoba PQ, a to mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev, nije dala lažne izjave s glavnim ciljem da se sama pozove na odredbe Direktive 2009/103 (
5
) i da zaobiđe nacionalnu odredbu koja se odnosi na zakonske uvjete za ništavost ugovora o osiguranju. Naime, osoba PQ dala je lažnu izjavu kako bi vozilo osobe TN bilo osigurano po povoljnijim uvjetima nego što bi to bilo da je osiguravatelj bio upoznat s identitetom uobičajenog vozača tog vozila. Imajući u vidu prethodno navedeno, proizlazi da osoba PQ, što mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev, nije povrijedila načelo zabrane zlouporabe prava. Stoga se u odnosu na osobu PQ ne može primijeniti ništavost ugovora o osiguranju građanskopravne odgovornosti za uporabu motornih vozila o kojem je riječ u glavnom postupku, koja proizlazi iz njezine lažne izjave dane prilikom sklapanja tog ugovora.
Kao treće, što se tiče mogućnosti osiguravatelja da od osobe PQ ishodi povrat svih iznosa koje joj je isplatio u okviru izvršenja ugovora o osiguranju putem tužbe utemeljene na povredi koju je potonji namjerno počinio prilikom sklapanja tog ugovora, Sud podsjeća na to da su zakonski uvjeti za valjanost ugovora o osiguranju kao i oni koji se odnose na utvrđivanje odgovornosti ugovaratelja osiguranja zbog lažnih izjava u trenutku sklapanja ugovora o osiguranju uređeni pravom država članica. Međutim, odredbe nacionalnog prava koje uređuju te uvjete Direktivu 2009/103 ne mogu lišiti njezina korisnog učinka. Naime, u okolnostima poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, nacionalni propis koji osiguravatelju omogućuje da putem tužbe protiv putnika žrtve koji je ujedno i ugovaratelj osiguranja i osoba koja je dala lažnu izjavu u trenutku sklapanja ugovora o osiguranju, može ishoditi povrat svih iznosa isplaćenih navedenom putniku prilikom izvršenja tog ugovora, može tu osobu, konačno i neproporcionalno lišiti zaštite koju Direktiva 2009/103 priznaje žrtvama takvih nezgoda. Naime, takav propis može neproporcionalno ograničiti pravo tog pojedinca da na temelju obveznog osiguranja od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila ishodi naknadu štete.
(
1
)	Članak 3. prvi stavak i članak 13. stavak 1. Direktive 2009/103/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. u odnosu na osiguranje od građanskopravne odgovornosti u pogledu upotrebe motornih vozila i izvršenje obveze osiguranja od takve odgovornosti (SL 2009., L 263, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 7., str. 114.)
(
2
)	I osobito na temelju članka 13. stavka 1. prvog podstavka Direktive 2009/103
(
3
)	Kako je to predviđeno člankom 13. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 2009/103.
(
4
)	Na temelju članka 13. stavka 1. prvog i drugog podstavka, osiguravajuće društvo može odbiti naknaditi štetu trećim osobama koje su žrtve prometne nezgode jedino u slučajevima kad su vozilo koje je prouzročilo štetu upotrebljavale ili vozile osobe koje za to nemaju izričito ili implicitno odobrenje i kad su treće osobe koje su žrtve nezgode dobrovoljno ušle u to vozilo, znajući da je ono ukradeno.
(
5
)	Konkretnije, članke 3. i 13. Direktive 2009/103