Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
RIMVYDASA NORKUSA
od 7. svibnja 2026.
(1)
Predmet C-276/25
RÖSLE GROUP GmbH
protiv
EVROmat a.s.
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Nejvyšší soud (Vrhovni sud, Češka Republika))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno vlasništvo – Direktiva 2004/48/EZ – Poštovanje prava intelektualnog vlasništva – Postupak zbog povrede prava intelektualnog vlasništva – Pravo na informaciju – Doseg – Pravo, ne samo na informacije, nego i na odgovarajuće dokumente kojima se dokazuje točnost i potpunost tih informacija”
1.        Pravom Unije nastoje se zaštititi prava intelektualnog vlasništva, koja su ključan pokretač uspjeha unutarnjeg tržišta. Posebna postupovna mjera te zaštite sastoji se od prava nositelja prava intelektualnog vlasništva da dobije informacije o podrijetlu i distribucijskim mrežama robe ili usluga kojima se povređuje to pravo. Mogu li se na temelju te mjere dobiti puke informacije, u smislu samih podataka, ili i dokumenti u prilog, kojima se može dokazati točnost i potpunost tih informacija? To je pitanje o kojem u ovom predmetu
treba odlučiti
Sud.
Pravni okvir
Pravo Unije
2.        Za potrebe ovog predmeta relevantne su uvodne izjave 1., 3., 10., 13., 14., 17., 20. i 21. te članci 1., 3. i 6. do 8. Direktive 2004/48/EZ(2).
Češko pravo
3.        Članak 8. Direktive 2004/48 prenesen je u češko pravo člankom 3. zákona č. 221/2006 Sb., o vymáhání práv z průmyslového vlastnictví (Zakon br. 221/2006 o ostvarivanju prava industrijskog vlasništva). Tim člankom 3. određuje se:
„1.      Nositelj prava može tražiti od treće osobe,
(a)      koja je, kako bi ostvarila izravnu ili neizravnu materijalnu ili komercijalnu korist, posjedovala robu kojom se povređuje pravo, ili
(b)      koja je, kako bi ostvarila izravnu ili neizravnu materijalnu ili komercijalnu korist, koristila usluge kojima se povređuje pravo, ili
(c)      za koju je utvrđeno da je, kako bi ostvarila izravnu ili neizravnu materijalnu ili komercijalnu korist, pružala usluge koje su korištene u aktivnostima kojima se povređuje pravo, ili
(d)      koju je osoba iz točki (a), (b) ili (c) navela kao osobu koja je sudjelovala u proizvodnji, izradi ili distribuciji robe ili pružanju usluga,
informacije o podrijetlu i distribucijskim mrežama robe ili usluga kojima se povređuje pravo.
2.      Ako se informacije iz stavka 1. ne pruže dobrovoljno u razumnom roku, nositelj može tražiti tu informaciju podnošenjem zahtjeva sudu u postupku zbog povrede prava.
Sud će odbiti tužbu ako nije proporcionalna ozbiljnosti prijetnje ili povredi prava.
3.      Te informacije obuhvaćaju:
(a)      ime i prezime ili tvrtku ili naziv te boravište ili sjedište proizvođača, izrađivača, skladištara, distributera, dobavljača i drugih prethodnih posjednika robe ili usluga kojima se povređuje pravo,
(b)      informacije o proizvedenim, izrađenim, dostavljenim, skladištenim, primljenim ili naručenim količinama te o cijeni koja je postignuta za određenu robu ili usluge.
4.      Odredbe stavaka 1. i 2. ne dovode u pitanje posebne odredbe, osobito one o:
(a)      pravu na dobivanje informacija u većem opsegu,
(b)      korištenju informacija u građanskom ili kaznenom postupku,
(c)      odgovornosti za zloupotrebu prava na informacije,
(d)      obvezi čuvanja povjerljivosti,
(e)      pravu na odbijanje pružanja informacija, ako bi osoba iz stavka 1. time priznala svoje sudjelovanje ili sudjelovanje njezinih bliskih rođaka u povredi prava,
(f)      zaštiti povjerljivosti izvorâ informacija ili obrade osobnih podataka.”
Činjenice u glavnom postupku, prethodno pitanje i postupak pred Sudom
4.        Predmet glavnog postupka je spor između društva RÖSLE GROUP, osnovanog u skladu s njemačkim pravom, nositelja dizajna Zajednice br. 004702645-0001 i br. 004702645-0002 (za oba je zatraženo pravo prvenstva 9. veljače 2018.), koje je koristilo te dizajne za izradu vlastitih proizvoda, i društva EVROmat, osnovanog u skladu sa češkim pravom, koje je, prema mišljenju društva RÖSLE GROUP, stavljalo na tržište proizvod (ventil kao dio sustava za odvodnju kišnice) koji je po obliku jednak tužiteljevim dizajnima.
5.        Društvo RÖSLE GROUP je u postupku zahtijevalo, među ostalim, da sud naloži društvu EVROmat da se suzdrži od proizvodnje, ponuda i prodaje tog proizvoda, kao i da društvu RÖSLE GROUP pruži odgovarajuće informacije o tom proizvodu uz odgovarajuće dokumente u prilog tih informacija.
6.        Městský soud v Praze (Gradski sud u Pragu, Češka Republika), kao prvostupanjski sud, odbio je zahtjev društva RÖSLE GROUP u cijelosti. Međutim, povodom žalbe Vrchní soud v Praze (Visoki sud u Pragu, Češka Republika), preinačio je prvostupanjsku presudu i naložio društvu EVROmat, da se, s jedne strane, suzdrži od proizvodnje, ponuda i prodaje proizvoda i, s druge strane, da društvu RÖSLE GROUP pruži sljedeće informacije o tom proizvodu: (a) ime i prezime ili trgovački naziv ili tvrtku te boravište ili sjedište proizvođača, izrađivača, distributera, dobavljača i drugih prethodnih posjednika te robe, i (b) podatke o proizvedenim, izrađenim, dostavljenim, skladištenim, primljenim ili naručenim količinama, kao i o cijeni po kojoj je ta roba plaćena i primljena.
7.        Međutim, žalbeni sud potvrdio je odbijanje od strane prvostupanjskog suda zahtjeva društva RÖSLE GROUP koji se odnosi na dostavu odgovarajućih dokumenata u prilog tih informacija.
Žalbeni sud obrazložio je svoju odluku o pravu na informaciju činjenicom da se, u skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (a) Zakona br. 221/2006, može naložiti samo pružanje informacija, a
ne i njihovo potkrepljivanje odgovarajućim dokumentima jer bi se nalaganjem obveze dostavljanja odgovarajućih dokumenata znatno proširila pravna obveza i, među ostalim, povećali bi se troškovi osobe odgovorne za informacije.
8.        Društvo RÖSLE GROUP i društvo EVROmat su protiv presude žalbenog suda podnijeli žalbe u kasacijskom postupku Nejvyšší soudu (Vrhovni sud, Češka Republika), sudu koji je uputio zahtjev, ističući tužbeni razlog koji se temelji pogrešnoj pravnoj ocjeni.
9.        Prema sudu koji je uputio zahtjev, u dosadašnjoj sudskoj praksi Sud još nije odlučivao o pitanju „može li se privatnom subjektu kojem se nalaže obveza pružanja informacija na temelju članka 8. Direktive 2004/48 – ili pravila nacionalnog prava kojim je preneseno pravo na informaciju – istodobno naložiti obveza dokazivanja točnosti i potpunosti pruženih informacija dostavljanjem odgovarajućih dokumenata tužitelju”. Sud koji je uputio zahtjev smatra da odredbe prava Unije o kojima je riječ ne daju jednoznačan odgovor na postavljeno pitanje na način da se do njega može doći bez opravdanih dvojbi, drugim riječima ne predstavljaju acte clair.
10.      U tim je okolnostima Nejvyšší soud (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li odredbe članka 8. stavaka 1. i 2. Direktive [2004/48] tumačiti na način da nacionalni sud, na tužiteljev zahtjev, treba naložiti počinitelju povrede (ili drugoj osobi navedenoj u toj direktivi) ne samo da pruži informacije navedene u tim odredbama, nego i da dokaže točnost i potpunost tih informacija tako da tužitelju dostavi odgovarajuće dokumente?”
11.      Odluku kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku od 19. ožujka 2025. tajništvo Suda zaprimilo je 11. travnja 2025. Stranka glavnog postupka, društvo RÖSLE GROUP, i Europska komisija podnijele su pisana očitovanja. Sud je, u skladu s člankom 76. stavkom 2. svojeg Poslovnika, odlučio da neće održati raspravu.
Analiza
12.      Svojim jedinim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita se o dosegu prava na informaciju na temelju članka 8. stavaka 1. i 2. Direktive 2004/48. Konkretno, pita priznaje li se tim člankom nositelju prava intelektualnog vlasništva čije je pravo povrijeđeno, pravo da mu se pruže, ako su ispunjeni uvjeti iz navedenog članka, samo informacije navedene iz tog članka ili također da mu se dostave dokumenti kojima se može dokazati točnost i potpunost tih informacija.
13.      Sud koji je uputio zahtjev, za koji se čini da pridaje osobitu važnost značenju pojma „informacija” koji se nalazi u članku 8. stavcima 1. i 2. Direktive 2004/48, koji, prema njegovu mišljenju, upućuje na same podatke, smatra da samo njihovo priopćavanje može biti predmet postupka na temelju tog članka. Suprotno tomu, Komisija i društvo RÖSLE GROUP u biti tvrde da doseg prava na informaciju u smislu navedenog članka treba široko tumačiti, na način da obuhvaća ne samo pružanje informacija nego i dostavljanje dokumenata kojima se može dokazati njihova točnost i potpunost.
14.      U tom pogledu, najprije valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 8. stavkom 1. Direktive 2004/48, države članice osiguravaju da, u okviru postupaka u vezi s povredom prava intelektualnog vlasništva i kao odgovor na opravdan i razmjeran zahtjev tužitelja, nadležna sudska tijela mogu naložiti da informaciju o podrijetlu i distribucijskim mrežama robe ili usluga koje povrjeđuju prava intelektualnog vlasništva treba pružiti počinitelj povrede i/ili bilo koja druga osoba za koju je utvrđeno da na komercijalnoj razini pruža usluge koje su korištene u aktivnostima koje povrjeđuju pravo.
15.      Članak 8. stavak 2. Direktive 2004/48 pobliže navodi da podaci iz stavka 1. tog članka obuhvaćaju, prema potrebi, imena i adrese proizvođača, izrađivača, distributera, dobavljača i drugih prethodnih posjednika robe ili usluga kao i trgovaca na veliko i malo kojima su bile namijenjene te podatke o proizvedenim, izrađenim, dostavljenim, primljenim ili naručenim količinama, kao i o cijeni po kojoj su ta roba ili usluge plaćene.
16.      Tekst članka 8. stavaka 1. i 2. Direktive 2004/48 ne govori ništa o tome trebaju li države članice osigurati da nadležni sudovi mogu, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, naložiti tuženiku ne samo da pruži tražene informacije nego i da dokaže njihovu točnost i potpunost. Drugim riječima, na temelju teksta tog članka ne može se zaključiti u kojem se obliku
informacije trebaju pružiti ili pak o načinu njihova prijenosa. Međutim, na temelju teksta navedenog članka 8. stavaka 1. i 2. ne može se niti isključiti da se te informacije pružaju u obliku dokumenata kojima se dokazuje njihova točnost i potpunost(3).
17.      S obzirom na navedeno, iz sudske prakse Suda proizlazi da je postupak zahtjeva za pružanje informacija u korist nositelja prava intelektualnog vlasništva predviđen člankom 8. stavkom 1. Direktive 2004/48 samostalni postupak i posebnost prava Unije(4).
Pravo na informaciju predviđeno u tom članku 8. stavku 1., konkretizira temeljno pravo na djelotvoran pravni lijek, koje je zajamčeno u članku 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, te osigurava djelotvorno ostvarenje temeljnog prava vlasništva, čiji je dio pravo intelektualnog vlasništva zaštićeno u njezinu članku 17. stavku 2. Stoga to pravo na informaciju omogućuje nositelju prava intelektualnog vlasništva da utvrdi tko povrjeđuje to pravo i da poduzme nužne mjere, kao što je podnošenje zahtjeva za određivanje privremenih mjera iz članka 9. stavaka 1. i 2. Direktive 2004/48 ili naknadu štete iz članka 13. te direktive kako bi zaštitio navedeno pravo intelektualnog vlasništva. Naime, bez potpunog poznavanja dosega povrede svojeg prava intelektualnog vlasništva, nositelj navedenog prava intelektualnog vlasništva ne može točno odrediti ili izračunati iznos naknade štete na koju ima pravo zbog te povrede(5). Stoga je nesporno da članak 8. stavci 1. i 2. Direktive 2004/48 predviđaju postupovnu mjeru koja nositelju prava intelektualnog vlasništva omogućuje da dobije informacije na temelju kojih bi se mogle identificirati osobe uključene u povredu njegova prava te utvrditi opseg te povrede.
18.      Smatram da se stvarni opseg povrede i osoba koje su u nju uključene mogu utvrditi samo ako su dostavljene informacije točne i potpune. Kako bi se zajamčila točnost i potpunost tih informacija, pravo na informaciju u smislu članka 8. stavaka 1. i 2. Direktive 2004/48 treba tumačiti na način da obuhvaća ne samo pružanje tamo navedenih informacija, nego i dostavljanje dokumenata kojima se potvrđuje njihova točnost i potpunost, na zahtjev tužitelja. Kontekstualni i teleološki elementi mogu poduprijeti taj pristup(6).
19.      Kad je riječ o kontekstu članka 8. stavaka 1. i 2. Direktive 2004/48, valja istaknuti da njezina uvodna izjava 21. predviđa da pravo na informaciju, čiji je cilj osigurati visoku razinu zaštite, omogućuje dobivanje točnih informacija o podrijetlu robe ili usluga kojima je počinjena povreda, o distribucijskim mrežama i identitetu bilo koje treće strane uključene u povredu. Ta uvodna izjava je stoga takve prirode da ojačava tumačenje prema kojem bi pravo na informaciju, u smislu tog članka 8. stavaka 1. i 2., nositelju prava intelektualnog vlasništva, koje je povrijeđeno, trebalo osigurati dobivanje točno određenih podataka(7) na temelju potkrepljujućih dokaza.
20.      Sud koji je uputio zahtjev smatra da dostavljanje dokumenata u prilog tvrdnji o povredi prava intelektualnog vlasništva treba biti predmet naknadnog postupka izvršenja, u skladu s pravilima nacionalnog prava, uz uvjet poštovanja pravila predviđenih u člancima 6. i 7. Direktive 2004/48. Drugim riječima, postupci pokrenuti na temelju članaka 6. i 7. te članka 8. te direktive različiti su, odnosno potonji je prethodio postupcima pokrenutima na temelju članaka 6. i 7.
21.      Treba istaknuti da ništa u Direktivi 2004/48 ne upućuje na to da te postupovne mjere moraju biti podvrgnute kronološkom redoslijedu koji je predložio sud koji je uputio zahtjev. Valja podsjetiti na to da su sve te mjere, koje su pobrojane u poglavlju 2. te direktive, koje je naslovljeno „Mjere, postupci i pravna sredstva”, podijeljene između različitih odjeljaka ovisno o njihovoj kategoriji postupka.
22.      U odjeljku 2. Direktive 2004/48, u pogledu dokaza, članci 6. i 7., kojima se konkretno određuju obveze država članica kako bi se osiguralo postojanje učinkovitih sredstava za dostavu i očuvanje dokaza, imaju za cilj da se podnositelju zahtjeva i nadležnim sudskim tijelima stave na raspolaganje informacije potrebne za utvrđivanje je li, ovisno o slučaju, došlo do povrede prava intelektualnog vlasništva te koje su njezine posljedice(8).
Uostalom, uvodna izjava 20. te direktive naglašava ne samo važnost dokaza za utvrđivanje povrede prava intelektualnog vlasništva, nego i važnost koju treba pridati tome da stvarno postoje sredstva za podnošenje, prikupljanje i očuvanje dokaza. Nadalje, pravo na informiranje u smislu članka 8. stavaka 1. i 2. Direktive 2004/48, prvenstveno ima za cilj obavijestiti nositelja prava intelektualnog vlasništva ne samo o postojanju povrede, već o njezinu izvoru i opsegu.
23.      Štoviše, čini se da u pogledu predmetnih informacija postupovne mjere predviđene u člancima 6. i 7. Direktive 2004/48 imaju širi doseg od onog predviđenog u članku 8. te direktive. Naime, taj članak 8. u stavku 2. iscrpno ograničava informacije koje mogu biti predmet te postupovne mjere, dok se ti članci 6. i 7. samo općenito odnose na dokaze a da se pritom ne ograničavaju činjenice koje su namijenjene dokazivanju. Osim toga, članak 8. Direktive 2004/48 omogućuje da se ide dalje od informacija koje se mogu dobiti od samog počinitelja povrede i tako identificiraju svi koji stoje „iza kulisa” povrede, često kao dio složene distribucijske mreže(9). Čini mi se da ta obilježja prethodno navedenih postupovnih mjera govore u prilog zaključku prema kojem su te mjere neovisne, za razliku od bilo kakve ovisnosti jedne o drugoj i redoslijeda prema kojem ih treba provesti.
24.      Stoga je pravo na informaciju „druga” mjera čiji je cilj osigurati visoku razinu zaštite u odnosu na one koje se odnose na podnošenje, prikupljanje i očuvanje dokaza(10). U tom pogledu, pravo na informaciju i sredstva za podnošenje i očuvanje dokaza mogu se, međutim, ovisno o slučaju, smatrati komplementarnima. Naime, iako je cilj prava na informaciju, kao postupovnog sredstva, omogućiti dobivanje informacija navedenih u članku 8. stavku 2. Direktive 2004/48, čini mi se da se to pravo može ostvariti zajedno s drugim postupovnim mjerama, koje se osobito odnose na podnošenje i prikupljanje dokaza o povredi prava intelektualnog vlasništva, ako su ispunjeni uvjeti za izvršavanje potonjih mjera, u skladu s člankom 6. stavkom 1. te direktive.
25.      Na temelju uvodne izjave 14. Direktive 2004/48 može se zaključiti
da su postupovne mjere iz, s jedne strane, članka 8. stavaka 1. i 2. te direktive i, s druge strane, osobito članka 6. stavka 1. navedene direktive, komplementarne. Naime, ta uvodna izjava objedinjuje mjere, navedene u članku 6. stavku 1. i članku 8. stavku 2. iste direktive, kao mjere koje se primjenjuju samo na djela počinjena u komercijalne svrhe, ne dovodeći u pitanje mogućnost da države članice primjene te mjere jednako i na druga djela(11).
26.      Štoviše, na temelju sudske prakse Suda, zahtjev za informacijom na temelju članka 8. stavka 1. Direktive 2004/48, može se podnijeti i prije podnošenja tužbe zbog povrede prava intelektualnog vlasništva(12) kao i nakon pravomoćnog okončanja postupka povodom te tužbe(13). Međutim, kronološki redoslijed, kojeg predlaže sud koji je uputio zahtjev, prema kojemu bi zahtjeve za dobivanje informacija, s jedne strane, i zahtjeve za dobivanje dokumenata u prilog, s druge strane, trebalo podnositi tim redom, mogao bi naići na poteškoće s obzirom na gore opisani kontekst.
27.      Usto, kronološki redoslijed obrade zahtjeva za informacije prije provjere njegove točnosti i potpunosti može se pokazati protivnim općoj obvezi predviđenoj u članku 3. Direktive 2004/48, koja se, s obzirom na njezinu prirodu opće odredbe, kao što se to navodi u naslovu odjeljka 1. u kojem se ta obveza nalazi u poglavlju II. te direktive „Mjere, postupci i pravna sredstva” te direktive, primjenjuje horizontalno u području zaštite prava intelektualnog vlasništva na koje se odnosi navedena direktiva(14). Konkretnije, ako bi se točnost i potpunost informacija pruženih na temelju članka 8. stavaka 1. i 2. Direktive 2004/48
trebala provjeriti u okviru naknadnog postupka izvršenja, to bi moglo nepotrebno produljiti i otežati postupak, pa čak i učiniti ga skupljim, osobito za nositelja prava intelektualnog vlasništva koje je povrijeđeno(15).
Uostalom, rješenje kojim se želi razlikovati pružanje informacija od dostavljanja dokumenata u prilog njihovoj točnosti i potpunosti može se pokazati neopravdanim sa stajališta dobrog sudovanja.
28.      Slijedom toga, prema mojem mišljenju, tom se kontekstu protivi zaključak koji zagovara sud koji je uputio zahtjev prema kojem provjeru potpunosti i točnosti informacija pruženih u smislu članka 8. stavaka 1. i 2. Direktive 2004/48 treba provesti u naknadnom i zasebnom postupku izvršenja, pod uvjetom poštovanja pravila iz članaka 6. i 7. Direktive 2004/48, dok je nositelj prava intelektualnog vlasništva to zatražio u okviru izvršenja svojeg prava na informaciju.
29.      S teleološkog gledišta, čini se da je zaključak o tome da se na zahtjev nositelja prava intelektualnog vlasništva u smislu članka 8. stavaka 1. i 2. Direktive 2004/48 moraju pružiti ne samo informacije iz tog članka, nego i dokazi koji potvrđuju njihovu točnost i potpunost, najviše u skladu s ciljem Direktive 2004/48.
30.      Naime, tom je direktivom zakonodavac Unije odlučio osigurati visoku, jednaku i istovrsnu razinu zaštite intelektualnog vlasništva na unutarnjem tržištu usklađivanjem zakonodavstava država članica(16) i tako provesti minimalno usklađivanje u pogledu poštovanja prava intelektualnog vlasništva općenito(17). Zaštita intelektualnog vlasništva bitan je element za uspješnost unutarnjeg tržišta. Konkretno, ta zaštita važna je ne samo za poticanje inovacija i stvaralaštva, već i za razvoj zapošljavanja i poboljšanja konkurentnosti(18).
31.      Sredstva za provedbu prava intelektualnog vlasništva od najveće su važnosti za uspješnost unutarnjeg tržišta(19). Po toj osnovi, Direktiva 2004/48 predviđa mjere, postupke i pravna sredstva potrebna radi osiguranja provedbe prava intelektualnog vlasništva(20). Sud je presudio da odredbe te direktive ne uređuju sve aspekte povezane s pravom intelektualnog vlasništva, nego samo one koji su svojstveni, s jedne strane, poštovanju tih prava i, s druge strane, njihovim povredama, propisujući djelotvorna pravna sredstva za sprečavanje, prestanak ili naknadu svake povrede postojećeg prava intelektualnog vlasništva(21).
32.      Stoga je pravo na informaciju, predviđeno u članku 8. stavcima 1. i 2. Direktive 2004/48, instrumentalno pravo
kojim se želi osigurati djelotvorna zaštita intelektualnog vlasništva, čija je svrha u određenoj mjeri izjednačiti različiti opseg informacija kojima raspolaže onaj za kojeg se pretpostavlja da je povrijedio pravo intelektualnog vlasništva i nositelj tog prava(22).
Stoga smatram, poput Komisije, da je točnost i potpunost informacija čije pružanje omogućuje to pravo na informiranje ključna za osiguravanje korisnog učinka navedenog prava te, općenito, zaštite prava intelektualnog vlasništva koju mjere predviđene Direktivom 2004/48 nastoje zajamčiti.
33.      U tom pogledu valja podsjetiti na to da je u presudi Knor, kada mu je postavljeno pitanje o zahtjevima koje mora ispuniti tužitelj, kako bi u svrhu zahtjeva za pružanje informacija na temelju članka 8. stavka 1. Direktive 2004/48 dokazao da je nositelj prava intelektualnog vlasništva, Sud smatrao da, kako bi pojasnio dostatnost dokaza podnesenih u okviru postupka povodom tog zahtjeva za pružanje informacija, valja uzeti u obzir prirodu prava intelektualnog vlasništva, eventualne posebne formalnosti koje uvjetuju svojstvo nositelja tog prava, i da je stoga na sudu koji je uputio zahtjev da ispita podnosi li taj tužitelj dostatne dokaze kojim se utvrđuje da je on nositelj prava intelektualnog vlasništva(23).
34.      U tom pogledu, treba li postaviti pitanje o mogućoj potrebi za usporednošću zahtjeva u području zaštite prava intelektualnog vlasništva na temelju Direktive 2004/48, kako je osigurana postupovnom mjerom predviđenom u njezinu članku 8. stavku 1.?
Konkretno, ako je tužitelj, kako bi zatražio informacije o opsegu povrede svojeg prava intelektualnog vlasništva, dužan podnijeti dovoljno dokaza kako bi se utvrdilo postojanje tog prava, zašto bi počinitelj povrede ili bilo koja treća osoba bio oslobođen obveze dostavljanja dokumenata kojima se može potkrijepiti potpunost i točnost informacija pruženih u okviru tog postupka?
35.      Čini mi se da je taj zahtjev za pružanjem ne samo informacija, nego i dostavljanjem dokumenata u prilog tih informacija tim više opravdan jer pravo na informaciju u smislu članka 8. Direktive 2004/48 nije apsolutno pravo. Naime, ono je ograničeno jer se ne dopušta nikakva zlouporaba tog prava(24). Konkretno, ako se utvrdi da je zahtjev za ostvarivanje prava na informaciju zlouporaban, sud koji je uputio zahtjev mora ga odbiti(25).
Također je jasno da će se opće načelo prava Unije prema kojem „nitko ne može biti dužan ispuniti nemoguću obvezu”(26) primijeniti kada se od počinitelja povrede ili bilo koje treće strane zahtijeva da nositelju prava intelektualnog vlasništva pruži informacije, u skladu s tim člankom 8., uključujući dokumente koji ih potkrjepljuju. Konkretno, trebalo bi zahtijevati dostavljanje samo dokumenta u prilog informacijama koji su razumno dostupni, i to u skladu s pravilima nacionalnog prava, koja moraju biti oblikovana tako da omogućuju postizanje ciljeva Direktive 2004/48, osobito tako da postupovna mjera prava na informaciju postane učinkovita i razmjerna(27), uz istodobno osiguravanje ravnoteže između prava i obveza stranaka u postupku.
36.      Naposljetku, s praktičnog stajališta, valja podsjetiti na to da se među informacijama za koje je društvo RÖSLE GROUP zatražilo dokaze nalaze informacije o količinama koje su proizvedene, prerađene, isporučene, uskladištene, primljene ili naručene, kao i o plaćenoj i dobivenoj cijeni za tu robu.
37.      Doista, što se tiče tih informacija i osobito kad je riječ o količinama i cijeni koja je plaćena i dobivena za robu, teško je zamisliti da je, prema duhu zakonodavca Unije, bilo dovoljno da počinitelj povrede ili bilo koja treća osoba iz članka 8. stavka 1. Direktive 2004/48 priopći samo informacije u smislu s time povezanih podataka, bez dokumenata koji to potvrđuju, kao što su narudžbenice, potvrde o primitku ili računi. U tom pogledu, a osobito s obzirom na visoku razinu zaštite koju je taj zakonodavac želio osigurati Direktivom 2004/48, bilo bi teško zamislivo razdvojiti pružanje informacija o opsegu povrede prava intelektualnog vlasništva od dostavljanja dokumenata u prilog tim informacijama. Naime, bez dokumenata podnesenih u prilog pruženim informacijama, nositelj prava intelektualnog vlasništva koje je povrijeđeno ne raspolaže nikakvim sredstvom provjere jesu li te informacije pogrešne, neprecizne ili nepotpune. Pritom bi se, u takvim okolnostima, obvezivanje tužitelja na pokretanje naknadnog postupaka radi dobivanja potkrepljujućih dokumenta „naslijepo”, bez posjedovanja naznaka o točnosti pruženih informacija, pokazalo nedovoljno zadovoljavajućim s obzirom na visoku razinu zaštite prava intelektualnog vlasništva kojoj teži Direktiva 2004/48.
38.      Zbog svih navedenih razloga, smatram da na prethodno pitanje postavljeno u ovom predmetu valja odgovoriti potvrdno. Konkretno, članak 8. stavke 1. i 2. Direktive 2004/48 treba tumačiti na način da, na zahtjev nositelja prava intelektualnog vlasništva u smislu tog članka, treba pružiti ne samo informacije koje su u njemu navedene, nego i odgovarajuće dokumente koji potvrđuju njihovu točnost i potpunost.
Zaključak
39.      S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Nejvyšší soud (Vrhovni sud, Češka Republika) odgovori na sljedeći način:
Članak 8. stavci 1. i 2. Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva
treba se tumačiti na sljedeći način:
nacionalni sud mora, na opravdan i razmjeran zahtjev tužitelja, počinitelju povrede ili bilo kojoj drugoj osobi na koju se odnosi taj članak naložiti ne samo da pruži u njemu navedene informacije, nego i da dokaže točnost i potpunost tih informacija dostavljanjem odgovarajućih dokumenata tužitelju.
1      Izvorni jezik: francuski
2      Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva (SL 2004., L 157, str. 45.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 74.).
3      U tom pogledu valja priznati da je pojam „informacije” vrlo širok i, u svojem uobičajenom smislu, upućuje na sve podatke, neovisno o mediju – uključujući i pisani medij – na kojem se nalaze. Slijedom toga, ne bi li već na tekstualnoj razini bilo neprirodno razlikovati same podatke od dokumenta u kojima su oni sadržani? Uostalom, u drugim kontekstima osim onog iz Direktive 2004/48 koji su, doduše, vrlo specifični, kao što je to pravo tržišnog natjecanja, glede prikupljanja informacija u vezi s predmetom istrage, Sud je smatrao da, zbog općenite prirode pojma „informacije” iz članka 19. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. TFUE] (SL 2003., L 1, str.1) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak SL 2016., L 173, str. 108.), se ta odredba primjenjuje bez razlike na kategoriju „indicije” i na kategoriju „dokazi” (presuda od 9. ožujka 2023. Intermarché Casino Achats/Komisija (C-693/20 P, EU:C:2023:172, t. 103. do 108.)).
4      Presuda od 27. travnja 2023. Castorama Polska i Knor (C-628/21, u daljnjem tekstu: presuda Knor, EU:C:2023:342, t. 40 i 45.).
5      Vidjeti presudu od 18. siječnja 2017., NEW WAVE CZ (C-427/15, EU:C:2017:18, t. 25. i navedenu sudsku praksu).
6      U skladu s ustaljenom sudskom praksom, u svrhu tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst te ciljeve propisa kojeg je ona dio (vidjeti presudu Knor (t. 36. i navedenu sudsku praksu)).
7      O značenju riječi „précis” (precizan) kao sinonim za pojam „exact” (točan) vidjeti Centre national de ressources textuelles et lexicales (Nacionalni centar za tekstualne i leksičke izvore, CNRTL), https://www.cnrtl.fr/definition/pr%C3%A9cis.
8      Vidjeti u tom smislu Komunikaciju Komisije od 29. studenoga 2017. Europskom parlamentu, Vijeću i Europskom gospodarskom i socijalnom odboru, Smjernice o određenim aspektima Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća o provedbi prava intelektualnog vlasništva (COM (2017) 708 final, str. 29.).
Čini mi se da upotreba izraza „informacije” u toj komunikaciji, u kontekstu članaka 6. i 7. Direktive 2004/48, može potkrijepiti ideju da nije prikladno jasno razdvojiti informacije i dokaze. Naime, ništa se ne protivi tomu da se informacije nalaze u tim navedenim dokazima.
9      Izvještaj Komisije od 22. prosinca 2010. Europskom parlamentu, Vijeću i Europskom gospodarskom i socijalnom odboru i Europskom odboru regija, Primjena Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća o provedbi prava intelektualnog vlasništva (SEC (2010) 1589, final str. 11.) [neslužbeni prijevod].
10      Uvodna izjava 21., u vezi s uvodnom izjavom 20., Direktive 2004/48.
11      Prema uvodnoj izjavi 14. Direktive 2004/48 „djela počinjena u komercijalne svrhe su ona djela koja su počinjena radi izravne ili neizravne gospodarske ili komercijalne koristi; ovo obično isključuje radnje koje su poduzeli krajnji korisnici postupajući u dobroj vjeri”.
12      Presuda od 17. lipnja 2021., M.I.C.M. (C-597/19, EU:C:2021:492, t. 84 i 96.).
13      Presuda od 18. siječnja 2017., NEW WAWE CZ (C-427/15, EU:C:2017:18, t. 28.).
14      U skladu s tom odredbom, s jedne strane, mjere, postupci i pravna sredstva potrebni za osiguranje provedbe prava intelektualnog vlasništva, kojima je obuhvaćeno i pravo na informaciju iz članka 8. Direktive 2004/48, moraju biti pošteni i pravični, ne smiju biti nepotrebno složeni ili skupi ili nametati nerazumne vremenske rokove ili neopravdana odlaganja (stavak 1. te odredbe). S druge strane, te mjere, postupci i pravna sredstva također moraju biti učinkoviti i razmjerni i moraju odvraćati od povrede te se moraju primjenjivati na takav način da se izbjegne stvaranje zapreka zakonitoj trgovini i da se osigura zaštita protiv njihove zlouporabe (stavak 2. navedene odredbe).
15      U tom pogledu valja istaknuti da, suprotno tomu, iako troškovi mogu biti viši za počinitelja povrede ili bilo koju treću stranu koja sudjeluje u povredi, to mi se ne čini problematičnim jer se ti troškovi mogu smatrati odvraćanjem od povreda prava intelektualnog vlasništva, u skladu s člankom 3. stavkom 2. Direktive 2004/48.
16      Vidjeti uvodnu izjavu 10. Direktive 2004/48 i presudu od 18. prosinca 2019., IT Development, C-666/18, EU:C:2019:1099, t. 38.
17      Presuda od 9. srpnja 2020., Constantin Film Verleih, C-264/19 EU:C:2020:542, t. 36.
18      Uvodna izjava 1. Direktive 2004/48.
19      Uvodna izjava 3. Direktive 2004/48.
20      Članak 1. Direktive 2004/48.
21      Vidjeti presudu od 16. srpnja 2015., Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, t. 73. i navedenu sudsku praksu).
22      Vidjeti, u tom smislu, mišljenje nezavisnog odvjetnika Cruza Villalóna u predmetu Coty Germany (C-580/13, EU:C:2015:243, t. 24.).
23      Presuda Knor (t. 46., 47. i 51.).
24      Članak 3. stavak. 2. Direktive 2004/48.
25      Vidjeti presudu Knor (t. 53. i navedenu sudsku praksu).
26      Vidjeti presudu od 6. studenoga 2018., Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija te Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori/ Ferracci, (C-622/16 P do C-624/16 P, EU:C:2018:873, t. 79. i navedenu sudsku praksu).
27      Članak 3. stavak. 2. Direktive 2004/48.