PRESUDA SUDA 20. veljače 1979.*„Mjere s istovrsnim učinkom kao količinska ograničenja“U predmetu C‑120/78_povodom
zahtjeva koji je na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u Sudu uputio
Hessisches Finanzgericht (financijski sud savezne države Hessen), s
ciljem da u sporu koji se vodi pred tim sudom izmeđuRewe-Zentral AG, sa sjedištem u KölnuiBundesmonopolverwaltung für Branntwein (Njemačka savezna uprava za monopol alkohola)_*Jezik postupka: njemačkipribavi
prethodnu odluku o tumačenju članaka 30. i 37. Ugovora o EEZ-u u odnosu
na članak 100. stavak 3. njemačkog zakona o monopolima alkoholnih pića,
SUD_u
sastavu: H. Kutscher, predsjednik, J. Mertens de Wilmars i
Mackenzie Stuart, predsjednici vijeća, A. M. Donner, P. Pescatore, M.
Sørensen, A. O'Keeffe, G. Bosco i A. Touffait, suci_nezavisni odvjetnik: F. Capotorti_tajnik: A. Van Houtte_donosi sljedećuPRESUDU1        Heissisches
Finanzgericht je postavio, rješenjem od 28. travnja 1978., zaprimljenim
na Sudu 22. svibnja iste godine, na temelju članka 177. Ugovora o
EEZ-u, dva prethodna pitanja koja se odnose na tumačenje članaka 30. i
37. Ugovora o EEZ-u kako bi se ocijenila usklađenost odredbe njemačkog
prava koja se odnosi na prodaju alkoholnih pića i određuje minimalni
postotak alkohola za različite kategorije alkoholnih proizvoda s pravom
Zajednice.2        Iz
rješenja kojim je postavljeno prethodno pitanje proizlazi da stranka
koja je podnijela žalbu u glavnom postupku ima namjeru uvesti pošiljku
pića Cassis de Dijon, koje potječe iz Francuske, da bi ga stavila u
prodaju u Saveznoj Republici Njemačkoj.3        Stranka
koja je podnijela žalbu obratila se Upravi za monopol alkoholnih pića
(Bundesmonopolverwaltung) kako bi dobila dozvolu za uvoz predmetnog
proizvoda, a Uprava joj je priopćila da ovaj proizvod nema potrebne
karakteristike da bi bio stavljen na tržište u Saveznoj Republici
Njemačkoj zbog toga što ne sadrži dovoljan udjel alkohola.4        Ovakav
stav Uprave temelji se na članku 100. Branntweinmonopolgesetza i na
pravilima koje je Uprava donijela na temelju tog propisa koji utvrđuju
minimalne udjele alkohola za određene kategorije likera i drugih
alkoholnih pića (Verordnung über den Mindestweingeistgehalt von
Trinkbranntweinen od 28. veljače 1958., Bundesanzeiger br. 48. od 11.
ožujka 1958.).5        Ovim
je odredbama prodaja voćnih likera poput likera Cassis de Dijon
podvrgnuta zahtjevu da sadržavaju minimalno 25 % alkohola, dok je
udjel alkohola u navedenom proizvodu, koji se slobodno prodaje na
francuskom tržištu između 15 % i 20 % alkohola.6        Stranka
koja je podnijela žalbu smatra da se zbog određivanja minimalnog udjela
alkohola u njemačkoj odredbi poznati alkoholni proizvodi porijeklom iz
ostalih država članica Zajednice ne mogu prodavati u Republici Njemačkoj
i da stoga ta odredba predstavlja ograničenje slobodnog kretanja robe
između država članica, prelazeći pritom okvire trgovačkih pravila koja
su u nadležnosti država članica.7        Stranka
koja je podnijela žalbu također smatra da je riječ o mjeri s učinkom
istovrsnim količinskim ograničenjima na uvoz, koja je suprotna članku
30. Ugovora o EEZ-u.8        Nadalje,
budući da se radi o mjeri u okviru upravljanja monopolom alkoholnih
pića, stranka koja je podnijela žalbu smatra da se istodobno radi o
povredi članka 37. prema kojem države članice moraju postupno uklanjati
nacionalne monopole trgovačkog karaktera kako bi osigurale da na kraju
prijelaznog razdoblja ne postoji diskriminacija između državljana država
članica u odnosu na uvjete pod kojima se roba nabavlja i prodaje;9        U
svrhu rješavanja ovog spora Hessisches Finanzgericht postavio je
sljedeća dva pitanja:10      Treba
li se pojam mjera s istovrsnim učinkom kao i količinska ograničenja na
uvoz, u smislu članka 30. Ugovora o EEZ-u, tumačiti na način da se to
pravilo primjenjuje na određivanje minimalnog udjela etilnog alkohola za
alkoholna pića koja su namijenjena za konzumaciju, predviđeno njemačkim
Zakonom o monopolu alkoholnih pića, koje ima za cilj spriječiti prodaju
u Saveznoj Republici Njemačkoj tradicionalnih proizvoda iz drugih
država članica čiji je udjel čistog alkohola manji od granice koja je
određena?11      Je
li određivanje takvog minimalnog udjela čistog alkohola obuhvaćeno
pojmom diskriminacije u odnosu na uvjete pod kojima se roba nabavlja i
prodaje između državljana država članica, u smislu članka 37. Ugovora o
EEZ-u?12      Nacionalni
sud time traži pomoć u tumačenju kako bi mogao procijeniti može li
zahtjev za minimalnim udjelom alkohola biti obuhvaćen zabranom svih
mjera s istovrsnim učinkom kao količinska ograničenja u trgovini između
država članica iz članka 30. Ugovora o EEZ-u ili zabranom svake
diskriminacije u uvjetima pod kojima se roba nabavlja i prodaje između
državljana država članica u smislu članka 37.13      U
ovom smislu valja primijetiti da se odredba članka 37. odnosi
posebno
na nacionalne monopole trgovačkog karaktera.14      Ta
odredba nije dakle primjenjiva u odnosu na nacionalne odredbe koje se
ne odnose na situacije kada javni monopol vrši svoju specifičnu funkciju
– to jest svoje isključivo pravo – nego se načelno primjenjuju na
proizvodnju i prodaju alkoholnih pića bez obzira na to jesu li dio
navedenog monopola.15      S
obzirom na naprijed navedeno, učinak mjere na koju se poziva nacionalni
sud na trgovinu u Zajednici treba ispitati isključivo u odnosu na
zahtjeve iz članka 30., kako je naznačeno u prvom pitanju. 16      U
nedostatku zajedničkih pravila koja bi se odnosila na proizvodnju i
prodaju alkohola - prijedlog uredbe koji je Komisija podnijela Vijeću 7.
prosinca 1976. (SL br. C 309, str. 2.) još uvijek nije dobio odobrenje
Vijeća - na državama članicama je da urede sve što je vezano za
proizvodnju i prodaju alkohola i alkoholnih pića na svojem području.17      Prepreke
kretanju unutar Zajednice, koje proizlaze iz razlika između nacionalnih
zakonodavstava o prodaji predmetnih proizvoda, moraju se prihvatiti u
mjeri u kojoj ih se može smatrati nužnima za zadovoljavanje obveznih
zahtjeva, kao što su, posebice, učinkovitost poreznog nadzora, zaštita
javnog zdravlja, stabilnost trgovačkih transakcija i zaštita potrošača.18      Vlada
Savezne Republike Njemačke, intervenijent u postupku, izložila je
različite argumente koji prema njezinom tumačenju opravdavaju primjenu
odredaba koje se odnose na minimalni udjel alkohola u alkoholnim pićima,
iznoseći, s jedne strane, potrebu zaštite javnog zdravlja i, s druge
strane, potrebu zaštite potrošača od nepoštenih oblika trgovačke prakse.19      U
pogledu zaštite javnog zdravlja, njemačka vlada iznosi da je cilj
određivanja minimalnih udjela alkohola u nacionalnom zakonodavstvu
izbjegavanje širenja alkoholnih pića na nacionalnom tržištu, posebno
alkoholnih pića s umjerenim udjelom alkohola, iz razloga što takvi
proizvodi mogu, po njenom mišljenju, lakše dovesti do stvaranja
ovisnosti nego proizvodi koji imaju veći udjel alkohola.20      Takva
razmatranja nisu odlučujuća jer potrošač može na tržištu nabaviti
proizvode s umjerenim ili visokim udjelom alkohola, a osim toga se
značajan dio alkoholnih pića s visokim udjelom alkohola, u slobodnoj
prodaji na njemačkom tržištu, uobičajeno konzumira u razrijeđenom
obliku.21      Njemačka
vlada također iznosi da je određivanje manjeg udjela alkohola za
određene likere namijenjeno zaštiti potrošača od nepoštenih oblika
prakse proizvođača ili distributera alkoholnih pića.22      Ovaj
argument utemeljen je na mišljenju da smanjivanje udjela alkohola
osigurava konkurentsku prednost u odnosu na pića s višim udjelom
alkohola, s obzirom na to da alkohol predstavlja daleko najskuplji
element u sastavu pića iz razloga njegova znatnog poreznog opterećenja.23      Njemačka
vlada osim toga smatra da bi dopuštanje slobodnog prometa alkoholnih
proizvoda, kada oni u odnosu na udjel alkohola koji sadržavaju
odgovaraju normama države proizvodnje, nametalo kao zajednički standard u
Zajednici najmanji udjel alkohola koji se priznaje u bilo kojoj državi
članici, čineći pritom neprimjenjivima sve propise na tom području, s
obzirom na to da uređenje više država članica ne bi poznavalo nikakvu
granicu ove vrste koja bi bila niža.24      Komisija
je ispravno istaknula da određivanje graničnih vrijednosti
stope
udjela alkohola u pićima može dovesti do standardizacije proizvoda koji
se stavljaju na tržište i njihovog nazivlja u korist veće
transparentnosti trgovačkih transakcija i ponude javnosti.25      Ova
se argumentacija ne može primijeniti do te mjere da bi se određivanje
minimalnih udjela alkohola smatralo osnovnom garancijom pravednosti u
trgovačkim transakcijama, jer je lako osigurati primjerenu informaciju
za kupca obvezom naznačavanja porijekla i udjela alkohola na ambalaži
proizvoda. 26      Iz
naprijed navedenog proizlazi da pravila koja se odnose na udjel
alkohola u alkoholnim pićima nisu u javnom interesu na način da bi imala
prednost pred zahtjevom za slobodno kretanje robe koji predstavlja
jedno od temeljnih pravila Zajednice.27      Učinak
ovakvih pravila u praksi se sastoji primarno u davanju prednosti
alkoholnim pićima s visokim udjelom alkohola, isključujući s nacionalnih
tržišta proizvode iz drugih država članica koji ne odgovaraju ovoj
specifikaciji.28      Čini
se, dakle, da jednostrani zahtjev za minimalnim udjelom alkohola za
prodaju alkoholnih pića postavljen pravilima jedne države članice
predstavlja prepreku trgovini koja je suprotna odredbama članka 30.
Ugovora.29      Ne
postoji niti jedan valjan razlog da se spriječi prodaja alkoholnih
proizvoda, pod uvjetom da su zakonito proizvedeni i stavljeni u promet u
jednoj od država članica, i u svim ostalim državama članicama; prodaju
ovih proizvoda ne može spriječiti zakonska zabrana stavljanja u prodaju
pića koja sadrže postotak alkohola manji od granice koja je određena
nacionalnim pravilima.30      Posljedično,
na prvo pitanje treba odgovoriti na način da pojam „mjera s istovrsnim
učinkom kao količinska ograničenja na uvoz“, iz članka 30. Ugovora,
treba tumačiti tako da znači da je određivanje minimalnog udjela
alkohola predviđeno zakonodavstvom države članice za alkoholna pića koja
su namijenjena za konzumaciju obuhvaćeno zabranom koja je određena ovom
odredbom kada je riječ o uvozu alkoholnih pića koja su zakonito
proizvedena i prodavana u drugoj državi članici.I –   Troškovi31      Budući
da troškovi Kraljevine Danske, Vlade Savezne Republike Njemačke i
Komisije Europskih zajednica, koji su podnijeli očitovanja Sudu ne mogu
biti predmet naknade;32      Budući
da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog
postupka pred Hessisches Finanzgerichtom, na Hessisches Finanzgerichtu
je da odluči o troškovima postupka.Slijedom navedenog, SUD_odlučujući o pitanjima koja mu je postavio Hessisches Finanzgericht rješenjem od 28. travnja 1978., odlučuje: Pojam
„mjera s istovrsnim učinkom kao količinska ograničenja na uvoz“, iz
članka 30. Ugovora, treba tumačiti tako da znači da je određivanje
minimalnog udjela alkohola predviđeno zakonodavstvom države članice za
alkoholna pića koja su namijenjena za konzumaciju obuhvaćeno zabranom
koja je određena ovom odredbom kada je riječ o uvozu alkoholnih pića
koja su zakonito proizvedena i prodavana u drugoj državi članici.KutscherMertens de WilmarsMackenzie StuartDonnerPescatoreSørensenO’KeeffeBoscoTouffaitObjavljeno na javnoj raspravi Luxembourgu, 20. veljače 1979.Tajnik       PredsjednikA. Van Houtte       H. Kutscher