62020CC0567
MIŠLJENJE NEZAVISNE ODVJETNICE
JULIANE KOKOTT
od 3. veljače 2022. (
1
)
Predmet C‑567/20
A. H.
protiv
Zagrebačke banke d.d.
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Općinski građanski sud u Zagrebu (Hrvatska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Nepoštene odredbe u ugovorima o potrošačkim kreditima – Direktiva 93/13/EEZ – Članak 6. stavak 1. – Članak 10. stavak 1. podstavak 2. – Primjenjivost direktive rationae temporis – Nadležnost Suda – Zaključenje ugovora prije pristupanja države članice Uniji – Članak 1. stavak 2. – Isključenje odredaba koje su odraz obaveznih zakonskih odredaba”
I. Uvod
1.
Članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 (
2
) obvezuje države članice da osiguraju da nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima nisu obvezujuće za potrošače. Pri tome bi, ako je moguće, ugovor trebao nastaviti važiti bez tih nepoštenih odredaba. Ako se iznimno putem zakonodavne intervencije nepoštena odredba u jednom takvom ugovoru zamijeni novom odredbom, prema ustaljenoj sudskoj praksi, mora se osigurati da se time ponovno uspostavi pravna i činjenična situacija potrošača u kojoj bi se nalazio da navedene odredbe nije bilo. Potrošač mora osobito moći tražiti povrat svih koristi koje je prodavatelj robe ili pružatelj usluge na temelju nepoštene odredbe neopravdano stekao na njegovu štetu (tzv. restitucijski učinak) (
3
).
2.
U glavnom postupku tužiteljica u biti smatra da reforma hrvatskog zakonodavca iz 2015., kojom je potrošačima dano pravo da kredite denominirane u švicarskim francima retroaktivno konvertiraju u eure, nije zadovoljavajuća u tom pogledu. Zakonski predviđene izmjene ugovora osobito nisu dovele do toga da se potrošačima vrate svi neosnovano plaćeni iznosi.
3.
Osobitost je ovog slučaja u tome što je tužiteljičin ugovor o kreditu zaključen još 2007. te stoga prije pristupanja Republike Hrvatske Uniji. Međutim, do nadomještanja nepoštenih odredaba na temelju navedene zakonodavne reforme došlo je tek nakon tog pristupanja. U tom kontekstu u ovom se postupku postavlja pitanje primjene članka 6. stavka 1. Direktive 93/13 rationae temporis u glavnom postupku, s obzirom na restitucijski učinak predmetnog zakonskog uređenja. Drugim riječima, bit će potrebno pojasniti moraju li propisi doneseni nakon pristupanja države članice Uniji proizvoditi taj restitucijski učinak i u pogledu nepoštenih odredaba koje se nalaze u ugovoru zaključenom prije pristupanja.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
1. Dokumenti o pristupanju Republike Hrvatske Europskoj uniji
4.
U skladu s člankom 3. stavkom 3. Ugovora između država članica Europske unije i Republike Hrvatske o pristupanju Republike Hrvatske Europskoj uniji (
4
), on je stupio na snagu 1. srpnja 2013., pod uvjetom da su sve isprave o ratifikaciji položene prije tog datuma.
5.
Člankom 2. stavkom 1. Akta o uvjetima pristupanja Republike Hrvatske i prilagodbama Ugovora o Europskoj uniji, Ugovora o funkcioniranju Europske unije i Ugovora o osnivanju Europske zajednice za atomsku energiju (
5
) određuje se:
„Od dana pristupanja, odredbe izvornih ugovora i akata koje su donijele institucije prije pristupanja obvezujuće su za Hrvatsku i primjenjuju se u Hrvatskoj pod uvjetima utvrđenima u tim ugovorima i u ovom Aktu.”
6.
U skladu s člankom 46. prvom rečenicom Akta o pristupanju iz 2012., od pristupanja se smatra da su direktive i odluke u smislu članka 288. UFEU‑a upućene Hrvatskoj, u skladu s izvornim ugovorima.
2. Direktiva 93/13
7.
Uvodna izjava 13. Direktive 93/13 glasi kako slijedi:
„Budući da se pretpostavlja da zakonske ili regulatorne odredbe država članica kojima se izravno ili neizravno utvrđuju uvjeti potrošačkih ugovora ne sadrže nepoštene odredbe; budući da se ne čini potrebnim da budu podložni oni uvjeti koji odražavaju obvezne zakonske […] odredbe […]; budući da se u tom pogledu izrazom iz članka 1. stavka 2. koji glasi ‚obveznih zakonskih ili regulatornih odredaba’ obuhvaćaju i propisi koji se u skladu sa zakonom primjenjuju na ugovorne stranke ako nisu utvrđena nikakva drukčija rješenja.”
8.
Članak 1. stavak 2. te direktive glasi:
„Ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba i odredaba ili načela međunarodnih konvencija u kojima su države članice ili Zajednica stranke, posebno u području prijevoza, ne podliježu odredbama ove Direktive.”
9.
Članak 6. stavak 1. navedene direktive glasi:
„Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”
10.
U članku 7. stavku 1. Direktive 93/13 predviđa se da „u interesu potrošača i tržišnih konkurenata države članice osiguravaju da postoje primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba u ugovorima koji prodavatelji robe i pružatelji usluga sklapaju s potrošačima”.
11.
Članak 10. stavak 1. iste direktive glasi:
„Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom najkasnije do 31. prosinca 1994. One o tome odmah obavješćuju Komisiju.
Te su odredbe primjenjive na sve ugovore sklopljene nakon 31. prosinca 1994.”
B.
Hrvatsko pravo
12.
Dana 30. rujna 2015. donesen je Zakon o izmjeni i dopunama Zakona o potrošačkom kreditiranju (
6
) (u daljnjem tekstu: Zakon iz 2015.), kojim je potrošačima dana mogućnost konverzije njihovih kredita iz švicarskih franaka u eure. Člankom 19.e Zakona iz 2015. vjerovnike se obvezuje da potrošačima u roku od 45 dana od stupanja na snagu tog zakona ponude ili novi ugovor o kreditu ili izmjenu postojećeg ugovora o kreditu. Potrošači mogu prihvatiti konverziju kredita u roku od trideset dana. U suprotnom, kredit se mora otplatiti u skladu s neizmijenjenim uvjetima.
13.
Zakon iz 2015. prilikom konverzije predviđa određeni postupak za izračunavanje novog iznosa potrošačeva duga. On se u bitnome sastoji od toga da se usporede stvarne otplate potrošačeva kredita s fiktivnim kreditom u eurima. Na taj se način dolazi do novog iznosa kredita u eurima na dan 30. rujna 2015., koji je od tog datuma mjerodavan za potrošačevu otplatu kredita.
14.
Cilj Zakona iz 2015. jest – kako to proizlazi iz njegova članka 19.b – izjednačavanje korisnika kredita denominiranih u švicarskim francima s korisnicima kredita denominiranih u eurima.
15.
Zakon o obveznim odnosima u tekstu važećem na dan 5. travnja 2018. (
7
) u članku 148. stavku 1. i članku 326. određuje da ništetan ugovor ne postaje valjan kad uzrok ništetnosti naknadno nestane ili kad dođe do obnove. U skladu s člankom 322. tog zakona, za ništetan pravni posao smatra se da nije ni nastao te ga stranke ne mogu drugim pravnim poslom potvrditi, nadomjestiti ili pravovaljano zaključiti.
III. Činjenično stanje i glavni postupak
16.
Prema zahtjevu za prethodnu odluku, osoba A. H., tužiteljica iz glavnog postupka, 15. listopada 2007. kao potrošač zaključila je sa Zagrebačkom bankom, tuženikom iz glavnog postupka, ugovor o stambenom kreditu za iznos koji je bio izražen u švicarskim francima, ali je isplaćen u hrvatskim kunama. U standardiziranom ugovoru stranke su, među ostalim, ugovorile da se iznos kredita koji se mora otplatiti veže uz švicarske franke i da promjenjivu kamatnu stopu koja se primjenjuje banka može jednostrano izmijeniti.
17.
Dana 30. rujna 2015. donesen je Zakon o izmjeni i dopunama Zakona o potrošačkom kreditiranju (Zakon iz 2015.) (
8
).
18.
Potom su tužiteljica iz glavnog postupka i Zagrebačka banka 8. siječnja 2016. zaključile dodatak ugovoru o kreditu, kako bi provele konverziju predviđenu Zakonom iz 2015., tako da je novoizračunani iznos kredita od 30. rujna 2015. bio vezan uz euro i primijenjena je nova metoda izračuna kamata.
19.
Dana 12. lipnja 2019. tužiteljica iz glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev – Općinskim građanskim sudom u Zagrebu – podnijela je tužbu protiv Zagrebačke banke. Njome traži, s jedne strane, utvrđenje da su odredba o indeksaciji u švicarskim francima kao i odredba o promjenjivoj kamatnoj stopi, sadržane u njezinu izvornom ugovoru, nepoštene i prema hrvatskom pravu i prema pravu Unije te su stoga ništetne. U potporu tomu poziva se na postupak kolektivne pravne zaštite pred Trgovačkim sudom u Zagrebu, u okviru kojeg je pravomoćno utvrđena nepoštenost valutnih klauzula poput one iz glavnog postupka.
20.
S druge strane, tužiteljica zahtijeva da se – na temelju vještačenja koje je sama naručila – banku osudi da joj vrati sve koristi koje je na temelju navedenih odredaba neosnovano stekla. Tužiteljica iz glavnog postupka smatra da je odredbe Zakona iz 2015. odnosno zakonom predviđen dodatak ugovoru nisu u potpunosti stavili u položaj u kojem bi se nalazila da izvorni ugovor nije sadržavao nepoštene odredbe. Također, ona se ni na koji način nije odrekla tih prava koja joj pripadaju kao potrošaču.
21.
Dana 4. ožujka 2020. Vrhovni sud Republike Hrvatske u oglednom postupku koji je obvezujući za sve niže sudove odlučio je da dodatak ugovoru zaključen na temelju Zakona iz 2015. proizvodi pravne učinke i valjan je i kada su odredbe ugovora o kreditu o promjenjivoj kamatnoj stopi i vezivanju uz stranu valutu ništetne. Pri tome nije izrijekom odgovorio na pitanje o obeštećenju potrošača unatoč konverziji.
22.
Prema mišljenju Zagrebačke banke, tu odluku treba razumjeti na način da nakon konverzije predviđene Zakonom iz 2015. i zaključenja dodatka ugovoru o kreditu više ne postoji pravna osnova za utvrđenje nepoštenosti odredaba izvornog ugovora, a time ni za odgovarajuće obeštećenje, jer je kredit retroaktivno preračunan kao da je bio izražen u eurima.
23.
Sud koji je uputio zahtjev smatra nespornim da se tužiteljica iz glavnog postupka nije odrekla potpunog obeštećenja ni sudske zaštite svojih interesa. Osim toga, dokazano je da je preostali iznos kredita i unatoč konverziji viši nego što bi bio kada bi se zanemarile nepoštene odredbe. Visinu iznosa koji je Zagrebačka banka stekla zahvaljujući nepoštenosti tih odredaba moguće je utvrditi.
IV. Prethodna pitanja i postupak pred Sudom
24.
U tim je okolnostima Općinski građanski sud u Zagrebu odlučio prekinuti postupak i na temelju članka 267. UFEU‑a uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li odredbu članka 6. stavka 1. Direktive 93/13 […], kako je protumačena u sudskoj praksi Suda, posebice u presudi od 14. ožujka 2019., C‑118/17, Dunai (C‑118/17, EU:C:2019:207), tumačiti na način da se zakonodavnom intervencijom u odnose između potrošača, korisnika kredita i banke, ne može uskratiti pravo potrošača da sudski osporavaju odredbe originalnog ugovora ili na zakonu uspostavljenog dodatka ugovoru, kako bi ostvarili pravo na povrat sve koristi koju je banka neopravdano stekla na njihovu štetu zbog nepoštenih ugovornih odredbi, kada su, temeljem zakonodavne intervencije, u izmjenu originalnog ugovornog odnosa stupili dobrovoljno, a temeljem zakonske obveze nametnute bankama da im takvu mogućnost ponude, a ne izravno temeljem interventnog zakona, kao što su bile okolnosti u predmetu Dunai?
2.
Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, je li nacionalni sud koji odlučuje u postupku između dvaju pojedinaca – korisnika kredita i banke, koji ne može odredbe nacionalnog zakona, Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o potrošačkom kreditiranju, kako ga je protumačio Vrhovni sud, protumačiti u skladu sa zahtjevima Direktive 93/13, ovlašten i/ili obvezan temeljem te direktive i članaka 38. i 47. Povelje EU‑a o temeljnim pravima, izostaviti iz primjene taj nacionalni zakon, kako ga je protumačio Vrhovni sud države?”
25.
U pisanom dijelu postupka pred Sudom o tim su se prethodnim pitanjima očitovali tužiteljica iz glavnog postupka, Zagrebačka banka, hrvatska vlada kao i Europska komisija.
V. Pravna ocjena
26.
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti želi doznati protivi li se članku 6. stavku 1. Direktive 93/13 nacionalni propis donesen nakon pristupanja države članice Uniji kojim se banke obvezuju potrošaču s kojim su prije pristupanja te države članice zaključile određenu vrstu ugovora o kreditu ponuditi zaključenje dodatka ugovoru, ako zakonom utvrđen sadržaj tog dodatka ne dovodi do potpunog povrata svih koristi koje su za banku proizišle iz nepoštenih odredaba sadržanih u izvornom ugovoru o kreditu.
27.
Drugim riječima, navedeni sud želi doznati ispunjava li hrvatski zakonodavac donošenjem uređenja iz Zakona iz 2015. zahtjeve članka 6. stavka 1. Direktive 93/13, osobito s obzirom na restitucijski učinak (
9
) koji se zahtijeva sudskom praksom.
28.
U tom kontekstu postoji prije svega sumnja može li taj sud – s obzirom na članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 – ispitati usklađenost dodatka ugovoru utvrđenog Zakonom iz 2015. s člankom 6. stavkom 1. te direktive (
10
). Naime, prema članku 1. stavku 2. te direktive, ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba ne podliježu odredbama navedene direktive.
29.
Najprije je, međutim, potrebno razjasniti primjenjuje li se Direktiva 93/13 i osobito njezin članak 6. stavak 1. na predmetno činjenično stanje. Naime, nadležnost Suda da odgovori na prethodno pitanje koje se odnosi na odredbu prava Unije, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pretpostavlja da se ta odredba primjenjuje na činjenično stanje u glavnom postupku (
11
).
A.
Primjena članka 6. stavka 1. Direktive 93/13 rationae temporis u glavnom postupku (nadležnost Suda)
30.
Izvorni ugovor o kreditu koji je glasio na švicarske franke zaključen je 15. listopada 2007. između tužiteljice iz glavnog postupka i Zagrebačke banke. Međutim, Republika Hrvatska pristupila je Uniji tek s učinkom od 1. srpnja 2013. Dana 8. siječnja 2016. stranke su zaključile dodatak ugovoru koji se temelji na Zakonu iz 2015., kojim je kredit retroaktivno vezan uz euro.
31.
Sud je nadležan tumačiti pravo Unije u novoj državi članici isključivo kada je riječ o njegovoj primjeni od dana njezina pristupanja Europskoj uniji (
12
). Načelno se pravo Unije ne može bez daljnjega primijeniti na događaje od prije pristupanja nove države članice. Istodobno, akt o pristupanju nove države članice u osnovi se temelji na općem načelu trenutačne i potpune primjene odredaba prava Unije u toj državi te su iznimke dopuštene samo ako su izričito predviđene prijelaznim odredbama (
13
). Stoga, ako ugovor o pristupanju nove države članice ne predviđa drukčije, pravo Unije načelno se primjenjuje od dana pristupanja također i na buduće učinke situacija nastalih prije pristupanja (
14
).
32.
Što se pak tiče Direktive 93/13, ona sadržava posebno uređenje u pogledu svoje primjene rationae temporis.
33.
Prema članku 10. stavku 1. podstavku 2. Direktive 93/13, ona se primjenjuje samo na ugovore sklopljene nakon 31. prosinca 1994., dana isteka roka za njezino prenošenje. Sud iz toga zaključuje da je za primjenu Direktive 93/13 rationae temporis na potrošački ugovor jedino bitan datum njegova zaključenja, dok razdoblje tijekom kojeg on proizvodi učinke nije relevantno (
15
). U odnosu na države članice koje su Uniji pristupile tek nakon 31. prosinca 1994. i za koje je Direktiva 93/13 postala obvezujuća tek nakon pristupanja, ona se primjenjuje samo na ugovore koji su zaključeni nakon datuma pristupanja dotične države članice (
16
).
34.
Stoga se Direktiva 93/13 ne primjenjuje na izvorni ugovor o kreditu iz listopada 2007.
35.
U skladu s time, kao poveznica za primjenu prava Unije koja je nastala nakon pristupanja Republike Hrvatske Uniji preostaju samo zaključenje dodatka ugovoru u 2016. odnosno donošenje Zakona iz 2015.
36.
No, predmet glavnog postupka upravo nije navodna nepoštenost odredaba dodatka ugovoru kao takvog, koje se temelje na Zakonu iz 2015., ili povrat prednosti koje iz tog dodatka potječu (
17
). Tužiteljičin zahtjev u glavnom postupku više je usmjeren na povrat svih koristi koje je Zagrebačka banka ostvarila na temelju navodne nepoštenosti odredaba sadržanih u ugovoru iz 2007. S obzirom na navedeno, sud koji je uputio zahtjev pita jesu li možda Zakonom iz 2015. i dodatkom ugovoru o kreditu koji se na njemu temelji ograničena tužiteljičina prava u vezi s nepoštenosti tih izvornih odredaba.
37.
Prema tome, riječ je – slično kao i u predmetima Dunai i OTP Jelzálogbank i dr. (
18
) – o učincima tog dodatka ugovoru odnosno Zakona iz 2015. na obvezu Republike Hrvatske iz članka 6. stavka 1. Direktive 93/13 da osigura potpuni povrat svih prednosti koje je banka stekla u vezi s odredbama sadržanima u izvornom ugovoru.
38.
Ali, takva obveza može nastati iz članka 6. stavka 1. Direktive 93/13 samo ako se Direktiva primjenjuje na izvorni ugovor (
19
). Međutim, kako je to već navedeno (
20
), to nije slučaj.
39.
Naime, čak i nakon pristupanja Hrvatske Uniji – a time i u vrijeme donošenja Zakona iz 2015. – za tu državu članicu nije s gledišta prava Unije postojala obveza poduzimanja mjera u odnosu na potrošačke ugovore zaključene prije pristupanja Uniji, kako eventualne nepoštene odredbe iz tih ugovora ne bi bile obvezujuće za potrošača (članak 6. stavak 1. Direktive 93/13). Hrvatska nije u vezi s takvim ugovorima morala ni predvidjeti primjerena i djelotvorna sredstva za sprečavanje stalnog korištenja nepoštenih odredaba od strane prodavatelja robe i pružatelja usluga (vidjeti članak 7. stavak 1. Direktive 93/13). No, bez takve obveze ni eventualno ograničenje mogućnosti povrata novim zakonom odnosno dodatak ugovoru koji se na potonjem temelji ne mogu spadati u područje primjene Direktive 93/13.
40.
Obveza osiguravanja potpunog povrata ne postoji ni s obzirom na koristi koje je banka ostvarila iz takvog ugovora tek nakon pristupanja, dakle u predmetnom slučaju u razdoblju od 1. srpnja 2013. do 8. siječnja 2016. Naime, i te se koristi temelje na potencijalnoj nepoštenosti odredaba ugovora iz 2007., koju Direktiva 93/13, međutim – zbog svoje neprimjenjivosti – ne može ispraviti.
41.
Podjela na razdoblje prije pristupanja i razdoblje nakon pristupanja kakva je provedena u predmetu Milivojević u odnosu na primjenjivost temeljnih sloboda (
21
) nije moguća prilikom primjene Direktive 93/13. To bi, naime, bio suprotno cilju njezina članka 10. stavka 1. podstavka 2. U skladu s njime, Direktiva se ili treba primjenjivati na cijeli ugovor, uključivo i na sve njegove pravne posljedice, ili se – u slučaju ugovora zaključenih prije 1. siječnja 1995. odnosno prije pristupanja dotične države članice – uopće ne primjenjivati, i to čak ni u slučaju kada taj ugovor i nakon tog trenutka proizvodi učinke (
22
).
42.
Članak 10. stavak 1. podstavak 2. Direktive 93/13 u tom smislu razjašnjava da zakonodavac nije želio da već zaključeni ugovor između prodavatelja robe ili pružatelja usluge i potrošača mora odgovarati odredbama Direktive od trenutka u kojem ona u državama članicama postaje potpuno obvezujuća ili čak i retroaktivno. Činjenice nastale prije tog trenutka ne treba naknadno ponovno meritorno ocjenjivati (
23
).
43.
Utoliko se ne mogu složiti s Komisijinim argumentom prema kojem je odlučujuće samo to da je Zakon iz 2015. donesen nakon trenutka u kojem je Direktiva 93/13 postala obvezujuća za Republiku Hrvatsku i stoga da taj zakon mora udovoljavati zahtjevima Direktive, a osobito njezina članka 6. stavka 1. Naime, glavni postupak ne odnosi se na apstraktnu usklađenost Zakona iz 2015. s odredbama Direktive. To samo uopće ne bi ni moglo biti predmet pitanja o tumačenju Direktive 93/13; ono se uvijek mora odnositi na neki potrošački ugovor (
24
).
44.
U skladu s time, Sud je u predmetu SKP presudio da je svrha Direktive 93/13 uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača. Posljedično, Direktiva se odnosi samo na odredbe koje su sadržane u takvim ugovorima, a ne i na nacionalne (postupovne) propise (
25
). Međutim, budući da je jedini ugovor koji je bio relevantan u tom postupku bio zaključen prije pristupanja Slovačke Republike Uniji, Sud je dotično prethodno pitanje proglasio očito nedopuštenim (
26
).
45.
U konačnici je stoga u odnosu na zahtjev tužiteljice iz glavnog postupka i predmet prethodnih pitanja bitna samo primjenjivost Direktive 93/13 na izvorni ugovor o kreditu. Budući da ona u ovom predmetu ne postoji, Sud nije nadležan odgovarati na prethodna pitanja.
B.
Podredno: Primjenjivost Direktive 93/13 na dodatak ugovoru
46.
Prethodna se pitanja, doduše, izričito odnose samo na obvezu povrata svih koristi proizišlih iz odredaba prvotno sadržanih u ugovoru u kreditu. Međutim, odluka kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku sadržava naznake o tome da tužiteljica iz glavnog postupka ističe i da su prilikom konverzije putem dodatka ugovoru primijenjene nepoštene promjenjive kamatne stope.
47.
Utoliko koliko je u glavnom postupku riječ (također i) o nepoštenosti odredaba dodatka ugovoru, što je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni, on potpada pod područje primjene Direktive 93/13 rationae temporis. Međutim, kontrola sadržaja odnosnih odredaba ipak je isključena.
48.
Naime, dodatak ugovoru koji se temelji na Zakonu iz 2015., u skladu s člankom 1. stavkom 2. Direktive 93/13, isključen je iz njezina područja primjene. U skladu s tom odredbom, ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba ne podliježu njezinim odredbama.
49.
Sud članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 tumači na način da područjem primjene te direktive nisu obuhvaćene odredbe koje se temelje na obvezujućim nacionalnim propisima i koje su nakon zaključenja ugovora o kreditu s potrošačem u taj ugovor unesene putem zakona te trebaju nadomjestiti neku u njemu sadržanu ništetnu odredbu (
27
).
50.
Točno je da u ovom predmetu do nadomještanja odredaba ne dolazi – za razliku od predmeta navedenih u prethodnoj točki – izravno na temelju Zakona iz 2015. Ono, naprotiv, ovisi o suglasnosti potrošača. Tako se zakonom strankama nude mogućnosti da zaključe ili novi ugovor o kreditu ili dodatak postojećem ugovoru o kreditu. Međutim, zahtjev postojanja suglasnosti potrošača sam po sebi ne dovodi do toga da se te odredbe ne smatraju odrazom obaveznih zakonskih odredaba. U predmetnom su slučaju banke Zakonom iz 2015. obvezane potrošačima dati odgovarajuću ponudu unutar utvrđenog roka. Za potrošača je jedina alternativa davanju suglasnosti zadržavanje postojećeg ugovora, uključujući odredbe koje su za njega štetne i koje su prema mišljenju zakonodavca nepoštene. Osim toga, sadržaj potencijalnog dodatka ugovoru u potpunosti je uređen zakonom i nije ga sačinio prodavatelj robe ili pružatelj usluge.
51.
Članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 temelji se, kako to potvrđuje njezina uvodna izjava 13., na pretpostavci da zakonske ili regulatorne odredbe država članica kojima se izravno ili neizravno utvrđuju uvjeti potrošačkih ugovora ne sadržavaju nepoštene odredbe, već stvaraju ravnotežu između prava potrošača i prava prodavatelja robe ili pružatelja usluge (
28
). Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, upravo to i jest bio cilj hrvatskog zakonodavca. U tim okolnostima treba uzeti da su odnosne odredbe „odraz” obvezujućeg zakonskog uređenja u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 93/13.
52.
Iz navedenog slijedi da ovaj predmet ne potpada ni pod područje primjene Direktive 93/13 rationae materiae.
VI. Zaključak
53.
U skladu s navedenim razmatranjima, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Općinski građanski sud u Zagrebu (Hrvatska) odgovori na sljedeći način:
Sud Europske unije nije nadležan za odgovaranje na pitanja koja mu je uputio Općinski građanski sud u Zagrebu odlukom od 15. listopada 2020.
(
1
)	Izvorni jezik: njemački
(
2
)	Direktiva Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim [odredbama] u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 93/13/EEZ)
(
3
)	Presude od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr. (C‑154/15, C‑307/15 i C‑308/15, EU:C:2016:980, t. 61. i 62.), od 14. ožujka 2019., Dunai (C‑118/17, EU:C:2019:207, t. 41. i 44.) i od 29. travnja 2021., Bank BPH (C‑19/20, EU:C:2021:341, t. 77. i 78.)
(
4
)	SL 2013., L 300, str. 11.
(
5
)	SL 2013., L 300, str. 22.
(
6
)	Narodne novine, br. 102/2015
(
7
)	Narodne novine, br. 35/05, 41/08, 125/11, 78/15 i 29/18
(
8
)	O njegovu sadržaju vidjeti točke 12. i 13. supra.
(
9
)	Vidjeti u tom pogledu presude od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr. (C‑154/15, C‑307/15 i C‑308/15, EU:C:2016:980, t. 61. i 62.), od 14. ožujka 2019., Dunai (C‑118/17, EU:C:2019:207, t. 41. i 44.) i od 29. travnja 2021., Bank BPH (C‑19/20, EU:C:2021:341, t. 77. i 78.).
(
10
)	U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev poziva se osobito na presudu od 14. ožujka 2019., Dunai (C‑118/17, EU:C:2019:207).
(
11
)	Vidjeti u tom smislu presude od 17. srpnja 1997., Leur‑Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, t. 26.), od 30. siječnja 2020., Generics (UK) i dr. (C‑307/18, EU:C:2020:52, t. 26.) i od 26. ožujka 2020., Miasto Łowicz i Prokurator Generalny (C‑558/18 i C‑563/18, EU:C:2020:234, t. 31. do 33.).
(
12
)	Rješenja od 3. travnja 2014., Pohotovosť (C‑153/13, EU:C:2014:1854, t. 24.) i od 3. srpnja 2014., Tudoran (C‑92/14, EU:C:2014:2051, t. 27.) kao i presuda od 9. srpnja 2020., Raiffeisen Bank i BRD Groupe Societé Générale (C‑698/18 i C‑699/18, EU:C:2020:537, t. 41.)
(
13
)	Presuda od 9. ožujka 2017., Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, t. 24.)
(
14
)	Vidjeti presude od 29. siječnja 2002., Pokrzeptowicz‑Meyer (C‑162/00, EU:C:2002:57, t. 50.) i od 14. veljače 2019., Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123, t. 42. do 43.).
(
15
)	Rješenje od 3. srpnja 2014., Tudoran (C‑92/14, EU:C:2014:2051, t. 28.) kao i presuda od 9. srpnja 2020., Raiffeisen Bank i BRD Groupe Societé Générale (C‑698/18 i C‑699/18, EU:C:2020:537, t. 42.)
(
16
)	Vidjeti rješenja od 8. studenoga 2012., SKP (C‑433/11, EU:C:2012:702, t. 33. do 35.) i od 3. srpnja 2014., Tudoran (C‑92/14, EU:C:2014:2051, t. 28.) kao i presudu od 9. srpnja 2020., Raiffeisen Bank i BRD Groupe Societé Générale (C‑698/18 i C‑699/18, EU:C:2020:537, t. 43. do 44.).
(
17
)	U svakom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku ne proizlazi da prema tužiteljičinu mišljenju obveza otplate ostatka kredita u kunama – sada izražena u eurima i prilagođena na odgovarajući način – sama prouzrokuje znatniju neravnotežu na njezinu štetu. O pitanju nepoštenosti odredbe o izmjeni kamatne stope vidjeti podredno i točku 46. i sljedeće ovog mišljenja.
(
18
)	Presude od 14. ožujka 2019., Dunai (C‑118/17, EU:C:2019:207, t. 38.) i od 2. rujna 2021., OTP Jelzálogbank i dr. (C‑932/19, EU:C:2021:673, t. 30.)
(
19
)	Tako Sud u svojoj presudi od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr. (C‑154/15, C‑307/15 i C‑308/15, EU:C:2016:980, t. 58.) u svojim razmatranjima o zaštiti predviđenoj Direktivom 93/13 pretpostavlja da je riječ o „nepoštenosti ugovorne odredbe koja ulazi u područje primjene Direktive 93/13”. Vidjeti i rješenje od 8. studenoga 2012., SKP (C‑433/11, EU:C:2012:702, t. 35.), u kojem se Sud oslanja na „jedini ugovor između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača koji je predmet glavnog postupka i na koji se poziva u zahtjevu za prethodnu odluku”. Taj se problem nije pojavio u predmetima navedenima u točki 37. ovog mišljenja.
(
20
)	Vidjeti točke 33. i 34. supra.
(
21
)	Presuda od 14. veljače 2019., Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123, t. 41. do 43.)
(
22
)	Vidjeti u tom smislu rješenje od 3. srpnja 2014., Tudoran (C‑92/14, EU:C:2014:2051, t. 26. do 28.) kao i presudu od 9. srpnja 2020., Raiffeisen Bank i BRD Groupe Societé Générale (C‑698/18 i C‑699/18, EU:C:2020:537, t. 42.).
(
23
)	Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika Bobeka u predmetu Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, t. 35.), prema kojem nadležnost Suda treba biti isključena kada bi u suprotnom došlo do meritorne ponovne ocjene događaja koji potječu iz vremena prije pristupanja.
(
24
)	Drukčija je bila situacija u već navedenoj presudi od 14. veljače 2019., Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123), u kojoj je bila riječ o primjenjivosti temeljnih sloboda na zakon koji je donesen nakon pristupanja Republike Hrvatske. U tom slučaju Sud se proglasio nadležnim, iako su u glavnom postupku bili upitni učinci tog zakona na ugovor o kreditu zaključen prije pristupanja. Činjenica da je taj zakon vrijedio i za ugovore o kreditu zaključene prije pristupanja ne može dovesti do toga da se temeljne slobode ne uzmu u obzir. S obzirom na to da je dotični zakon izmijenio i učinke koje je sporni ugovor o kreditu proizvodio nakon pristupanja, glavni je postupak potpadao pod područje primjene prava Unije, odnosno dotičnih temeljnih sloboda.
(
25
)	Vidjeti rješenje od 8. studenoga 2012., SKP (C‑433/11, EU:C:2012:702, t. 33. i 34.).
(
26
)	Rješenje od 8. studenoga 2012., SKP (C‑433/11, EU:C:2012:702, t. 35. i 37.)
(
27
)	Vidjeti presude od 20. rujna 2018., OTP Bank i OTP Faktoring (C‑51/17, EU:C:2018:750, t. 62. do 64. i 70.), od 14. ožujka 2019., Dunai (C‑118/17, EU:C:2019:207, t. 37.) i od 2. rujna 2021., OTP Jelzálogbank i dr. (C‑932/19, EU:C:2021:673, t. 28. do 29. i navedenu sudsku praksu).
(
28
)	Vidjeti u tom smislu presude od 21. ožujka 2013., RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, t. 28.), od 3. travnja 2019., Aqua Med (C‑266/18, EU:C:2019:282, t. 33.) i od 26. ožujka 2020., Mikrokasa i Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty (C‑779/18, EU:C:2020:236, t. 54.).