FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
SHARPSTON
föredraget den 15 september 2011(1)
Mål C‑465/10
Ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, et des Collectivités territoriales
mot
Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre
(begäran om förhandsavgörande från Conseil d’État (Frankrike))
”Skyddet för Europeiska unionens finansiella intressen – Stöd från Europeiska regionala utvecklingsfonden – Underlåtenhet av mottagaren att genomföra upphandlingsförfarande – Skyldighet att återkräva stöd när en oegentlighet förekommit – Preskriptionstid”
1.        Denna begäran om förhandsavgörande från franska Conseil d’État (högsta förvaltningsdomstolen i Frankrike) rör tolkningen av förordning nr 2052/88,(2) förordning nr 4253/88(3) och förordning nr 2988/95.(4) Vid den i målet relevanta tidpunkten ingick dessa rättsakter (nedan kallade de tillämpliga förordningarna) bland de rättsregler som gällde för Europeiska unionens strukturfonder.(5) Strukturfonderna(6) utgör EU:s huvudsakliga instrument för att stödja social och ekonomisk utveckling i medlemsstaterna. De omfattar mer än en tredjedel av EU:s budget.
2.        Den hänskjutande domstolen har först frågat huruvida unionsrätten medför att belopp som utgetts av Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF) ska återkrävas när mottagaren (som är en upphandlande myndighet)(7) använder stödet för att genomföra en stödfinansierad verksamhet i strid med unionens upphandlingsregler. Den har vidare sökt vägledning om tillämpningen av preskriptionstider enligt artikel 3 i förordning nr 2988/95 med avseende på sådana återkrav.
Tillämpliga bestämmelser
Förordning nr 2052/88
3.        Bland de syften som angetts för förordning nr 2052/88 återfinns att öka strukturfondernas effektivitet och samordna deras verksamheter.(8)
4.        Enligt artikel 3.5 ska rådet fastställa de bestämmelser som är nödvändiga för att säkerställa en samordning mellan de olika strukturfonderna å ena sidan och mellan dem och Europeiska investeringsbanken (EIB) och andra befintliga finansieringsorgan å andra sidan.
5.        Artikel 7 har rubriken ”Överensstämmelse och kontroll”. Den har, så långt relevant, följande lydelse:
”1.      De åtgärder som finansieras av strukturfonderna … skall överensstämma med bestämmelserna i fördragen, med de föreskrifter som antagits i anslutning till dessa och med gemenskapens politik, inklusive gemenskapens bestämmelser om … offentlig upphandling …
2.      Utan att det påverkar finansförordningen skall de bestämmelser som anges i artikel 3.4 och 3.5 föreskriva harmoniserade regler för att stärka kontrollen beträffande strukturåtgärder …”
Förordning nr 4253/88
6.        I rådets förordning nr 4253/88 föreskrivs bestämmelser om genomförandet av förordning nr 2052/88 vad gäller samordningen av fondernas aktiviteter.
7.        I sjätte skälet i förordning nr 2082/93(9), genom vilket förordning nr 4253/88 ändrades, anges följande:
”... beroende på subsidiaritetsprincipen och utan att det påverkar kommissionens befogenheter, särskilt inte beträffande ansvaret för förvaltningen av gemenskapens finansiella resurser, bör genomförandet av de olika stödformer som ingår i gemenskapsstödet främst vara medlemsstaternas ansvar på lämplig geografisk nivå enligt förhållandena i varje medlemsstat”.
8.        I artikel 23.1 i förordning nr 4253/88 föreskrivs följande:
”1.      För att garantera fullbordandet av de verksamheter som genomförs av offentliga eller privata entreprenörer skall medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att genomföra verksamheterna, nämligen
–        att regelbundet kontrollera att de verksamheter som finansieras av gemenskapen har genomförts korrekt,
–        att förhindra överträdelser och vidta sanktioner mot sådana,
–        att återkräva medel som förlorats till följd av överträdelse eller försummelse. Utom i fall när medlemsstaten, förmedlaren eller entreprenören lägger fram bevis för att de var oskyldiga till överträdelsen eller försummelsen skall medlemsstaterna vara skyldiga att återbetala felaktigt utbetalade belopp. Beträffande globala lån får förmedlaren, med medlemsstatens och kommissionens samtycke, teckna en bankgaranti eller annan försäkring för att täcka sin risk.
Medlemsstaterna skall informera kommissionen om de åtgärder som de vidtar i detta syfte och särskilt anmäla till kommissionen en beskrivning av de administrations- och kontrollsystem som inrättas för att se till att verksamheterna genomförs effektivt. De skall regelbundet informera kommissionen om hur de administrativa och rättsliga förfarandena framskrider.
…”
9.        I artikel 24 föreskrivs följande:
”Reduktion, suspension och upphävande av stöd
1.      Om en verksamhet eller åtgärd inte förefaller berättigad till vare sig en del av eller hela det tilldelade stödet skall kommissionen genomföra en lämplig granskning av fallet inom ramen för partnerskapet och särskilt begära att medlemsstaten eller de myndigheter som den utser att genomföra åtgärden framlägger sina kommentarer inom en fastställd tidsgräns.
2.      Efter granskningen får kommissionen reducera eller suspendera stödet till den berörda verksamheten eller åtgärden om granskningen visar någon överträdelse eller väsentlig ändring som påverkar [verksamhetens eller åtgärdens art eller] villkoren för att genomföra verksamheten eller åtgärden och för vilken man inte ansökt om kommissionens godkännande.
3.      Varje belopp som erhållits felaktigt och återtas skall återbetalas till kommissionen. Dröjsmålsränta skall tas ut på belopp som inte återbetalas ...”
Förordning nr 2988/95
10.      I förordning nr 2988/95 anges en rad allmänna regler angående kontroller, administrativa åtgärder och sanktioner för oegentligheter vid betalningar till mottagare av stöd enligt gemenskapspolitiken. Det fanns tidigare inga gemensamma regler rörande sådana oegentligheter.
11.      De tredje, fjärde och femte skälen i förordning nr 2988/95 är av särskilt intresse. I tredje skälet anges att reglerna för förvaltningen och kontrollen av gemenskapernas utgifter är föremål för detaljerade bestämmelser som är olika beroende på vilket slags gemenskapspolitik det gäller, men att det är viktigt att inom alla områden bekämpa handlingar som kan skada gemenskapernas finansiella intressen.(10) I fjärde skälet anges att det behövs en gemensam rättslig ram inom alla de områden som omfattas av gemenskapspolitiken för att effektivt bekämpa bedrägeri som riktar sig mot gemenskapernas finansiella intressen. I femte skälet erinras om att oegentligheterna och de administrativa åtgärderna och sanktionerna i samband med dem anges i föreskrifter för olika sektorer i enlighet med förordning nr 2988/95. Slutligen har förordning nr 2988/95, såsom framgår av skäl 14, så omfattande horisontell räckvidd att den måste grunda sig på både artikel 235 EG och artikel 203 Euratom.
12.      I artikel 1 i förordning nr 2988/95 förskrivs följande:
”1.      För att skydda Europeiska gemenskapernas finansiella intressen antas härmed allmänna regler om enhetliga kontroller och om administrativa åtgärder och sanktioner rörande oegentligheter i förhållande till gemenskapsrätten.
2.      Med oegentligheter avses varje överträdelse av en bestämmelse i gemenskapsrätten som är följden av en handling eller en underlåtenhet av en ekonomisk aktör och som har lett eller skulle ha kunnat leda till en negativ ekonomisk effekt för gemenskapernas allmänna budget eller budgetar som de förvaltar, antingen genom en otillbörlig utgift eller genom minskning eller bortfall av inkomster som kommer från de egna medel som uppbärs direkt för gemenskapernas räkning.”
13.      Artikel 2 i förordningen lyder på följande sätt i de delar den är av betydelse i förevarande mål:
”1.      Kontroller, administrativa åtgärder och sanktioner skall införas i den mån som de är nödvändiga för att säkerställa en riktig tillämpning av gemenskapsrätten. De skall vara effektiva, proportionella och avskräckande, så att de säkerställer ett adekvat skydd för gemenskapens finansiella intressen.
…
3.      Gemenskapsrättens bestämmelser avgör arten och räckvidden av de administrativa åtgärder och sanktioner som behövs för en riktig tillämpning av de regler som avses och beror på oegentlighetens art och allvar, den beviljade förmånen eller den uppnådda fördelen och graden av ansvar.
4.      Med förbehåll för den tillämpliga gemenskapsrätten regleras förfarandena för tillämpning av gemenskapskontroller, åtgärder och sanktioner i medlemsstaternas lagstiftning.”
14.      I artikel 3 föreskrivs bland annat följande:
”1.      Preskriptionstiden för att vidta åtgärder är fyra år från det att den oegentlighet som avses i artikel 1.1 begicks. Kortare preskriptionstider, dock inte under tre år, kan emellertid föreskrivas i de regler som gäller för vissa sektorer.
För kontinuerliga eller upprepade oegentligheter löper preskriptionstiden från den dag då oegentligheten upphörde. För fleråriga program sträcker sig preskriptionstiden åtminstone fram till programmets definitiva avslutning.
Preskriptionstiden avbryts av varje åtgärd som den behöriga myndigheten underrättar den berörda personen om och som har till syfte att utreda eller beivra oegentligheten. Preskriptionstiden börjar åter löpa efter varje åtgärd som innebär avbrott.
Preskriptionen inträder emellertid senast den dag då en tid som motsvarar den dubbla preskriptionstiden löper ut utan att den behöriga myndigheten beslutat om någon sanktion, utom i de fall då det administrativa förfarandet inställts i enlighet med artikel 6.1. [(11)]
…
3.      Medlemsstaterna har möjlighet att tillämpa en längre frist än den som anges i punkt 1 respektive punkt 2.”
15.      I artikel 4 föreskrivs som en allmän regel att när en ekonomisk aktör felaktigt har erhållit en förmån på ett otillbörligt sätt ska den förmånen dras in (antingen genom återbetalning av felaktigt erhållna belopp eller genom förlust, helt eller delvis, av den garanti som ställts som säkerhet).
16.      I artikel 5 föreskrivs en möjlighet att tillämpa administrativa sanktioner i fall av oegentligheter som begås uppsåtligen eller som orsakas av oaktsamhet.
Förordning nr 1083/2006
17.      I artikel 2.7 i förordning nr 1083/2006,(12) till vilken det även hänvisats i de skriftliga yttrandena till domstolen,(13) definieras oegentlighet som ”… varje överträdelse av en bestämmelse i gemenskapsrätten som är följden av en handling eller en underlåtenhet av en ekonomisk aktör, och som har lett eller skulle ha kunnat leda till en negativ ekonomisk effekt för Europeiska gemenskapernas allmänna budget genom att den allmänna budgeten belastas med en otillbörlig utgift.”
Den nationella rätten
18.      Vid den i målet relevanta tidpunkten föreskrevs i artikel 2262 i Code Civile (den franska civillagen) följande: ”Inga anspråk, oavsett huruvida de rör sak (in rem) eller person (in personam), kan göras gällande längre än trettio år …”
Omständigheter, förfarande och tolkningsfrågor
19.      Det framgår av handlingarna i målet vid den nationella domstolen att Chambre de commerce et d’industrie du département de l’Indre (handelskammaren i departementet Indre) (nedan kallad CCI) den 5 december 1995 ingav en ansökan om ekonomiskt stöd till prefekten för det departementet (nedan kallad prefekten) för att genomföra en kampanj kallad Objectif Entreprises (nedan kallad kampanjen). Syftet med kampanjen var att genomföra forskning angående huruvida franska och utländska företag kan investera och etablera sig i departementet Indre. CCI beslutade att anlita ett företag för att för dess räkning genomföra kampanjen.
20.      Den franska regeringen har, till svar på skriftliga frågor som domstolen ställt i enlighet med artikel 54a i dess rättegångsregler, lämnat ytterligare upplysningar och gett in vissa handlingar. Det framgår således att CCI informerade prefekten, genom en skrivelse av den 27 september 1995, om att den önskade anlita företaget DDB-Needham för att genomföra kampanjen. Den skrivelsen sändes innan anbudsinfordran publicerades i den nationella officiella tidningen (Bulletin officiel des annonces des marchés publics) den 4 november 1995.
21.      Efter prövning av de anbud som lämnats valdes DDB-Needham den 8 december 1995, på den grunden att företaget erbjöd högre kvalitet till lägre kostnad än vad konkurrenterna erbjöd.
22.      CCI ingick den 29 maj 1996 avtal med DDB-Needham om tjänster som skulle tillhandahållas under en treårsperiod. Avgifterna uppgick till 3 895 380 FRF (600 000 EUR) för år 1996 och cirka 2 725 560 FRF (420 000 EUR) för år 1997 och för år 1998.
23.      CCI mottog enligt ett avtal som undertecknades den 20 december 1996 (i vilket det hänvisas till förordning nr 2081/93 och förordning nr 2082/93)(14) 400 000 FRF (60 979,60 EUR) från ERUF i stöd för kampanjen. CCI erhöll i samma syfte även två utbetalningar från nationella fonder. Förevarande mål rör emellertid enbart stödet från ERUF.
24.      CCI informerades genom en skrivelse av den 9 maj 2000 att kampanjen skulle bli föremål för en revision utförd av regionen Centres prefekt. Rapporten, som hade titeln Audit sur l’utilisation des fonds structurels européens (nedan kallad revisionsrapporten), undertecknades av regionens prefekt och den regionala skattemyndigheten den 14 mars 2001. Den lämnades till CCI den 18 juli 2001.
25.      Följande oegentligheter angavs i revisionsrapporten. För det första hade kontraktet tilldelats DDB-Needham i strid med EU:s upphandlingsregler. I synnerhet hade CCI meddelat sitt val av DDB-Needham till prefekten innan anbudsinfordran offentliggjordes. Vidare fanns inget som tydde på att meddelandet om tilldelade kontrakt rörande kampanjen hade publicerats i Europeiska gemenskapens officiella tidning (såsom dess namn var då). För det andra hade kontraktet undertecknats men inte daterats.
26.      Regionprefekten underrättade den 23 januari 2002 CCI om att ett beslut hade fattats enligt vilket bland annat stödet från ERUF skulle återbetalas på grund av underlåtenheten att iaktta EU:s upphandlingsregler vid kampanjens genomförande.
27.      CCI:s klagomål mot det beslutet avslogs genom ett tyst beslut av den regionala Trésorier-payeur général (uppbördsmyndigheten).
28.      CCI väckte talan vid tribunal administratif de Limoges (Förvaltningsdomstolen i Limoges, Frankrike) om ogiltigförklaring av regionprefektens beslut och Trésorier-payeur générals avslagsbeslut. Talan ogillades den 3 juni 2004.
29.      Cour administrative d’appel de Bordeaux (Förvaltningsdomstolen i andra instans, Bordeaux, Frankrike) upphävde den 12 juni 2007 domen från tribunal administratif de Limoges. Den uttalade att det inte fanns någon uttrycklig föreskrift i avtalet som bekräftade att CCI omfattades av EU:s upphandlingsregler och att det heller inte fanns någon bestämmelse i EU-rätten enligt vilken de ifrågavarande medlen kunde återkrävas.
30.      Ministre de l’intérieur, de l’Outre-mer et des Collectivités territoriales (Ministeriet för inrikes frågor, utomeuropeiska områden och lokala myndigheter) överklagade den domen till Conseil d’État, som vilandeförklarat målet och begärt förhandsavgörande från domstolen rörande följande tolkningsfrågor:
”1.      Frågan huruvida det finns en rättslig grund av vilken det följer en skyldighet att återkräva det stöd som utbetalats till handelskammaren i Indre.
När en upphandlande myndighet som beviljats stöd som utbetalats från ERUF inte har iakttagit en eller flera bestämmelser om offentlig upphandling för att genomföra den stödfinansierade verksamheten, och det för övrigt inte har ifrågasatts att verksamheten är berättigad till stöd ur denna fond och att den har genomförts, finns det någon gemenskapsrättslig bestämmelse, särskilt i förordning nr 2052/88 och förordning nr 4253/88, som grundar en skyldighet att återkräva stöden? Gäller, om en sådan bestämmelse finns, denna skyldighet vid åsidosättande av alla bestämmelser om offentlig upphandling, eller endast vid åsidosättande av vissa bestämmelser? Vilka är i det sistnämnda fallet dessa bestämmelser?
2.      För det fall … den första frågan åtminstone delvis besvaras jakande:
a)      Utgör det förhållandet att en mottagare, som beviljats ett stöd från ERUF, åsidosätter en eller flera bestämmelser om offentlig upphandling vid valet av det företag som får i uppdrag att genomföra den stödfinansierade verksamheten en oegentlighet i den mening som avses i förordning nr 2988/95? Kan den omständigheten att den behöriga nationella myndigheten, vid den tidpunkt då den beslutade att bevilja det stöd som begärts från ERUF, inte kunde vara ovetande om att stödmottagaren hade åsidosatt bestämmelserna om offentlig upphandling då den, redan innan stödet tilldelades, valde ut den tjänsteleverantör som fick i uppdrag att genomföra den verksamhet som finansierades genom detta stöd påverka bedömningen av huruvida oegentlighet i den mening som avses i förordning nr 2988/95 föreligger?
b)      För det fall … fråga 2a) besvaras jakande och mot bakgrund av att, såsom EU-domstolen har slagit fast (i [domen i] de förenade målen … Josef Vosding Schlacht, Kühl- und Zerlegebetrieb … m.fl.)[(15)], den preskriptionstid som anges i artikel 3 i förordning nr 2988/95 är tillämplig på sådana administrativa åtgärder som beslut att återkräva ett stöd som en aktör uppburit på ett otillbörligt sätt till följd av oegentligheter som denne begått önskas svar på följande frågor:
–        Ska preskriptionstiden börja löpa från den tidpunkt då stödet utbetalas till stödmottagaren eller från den tidpunkt då den sistnämnda med åsidosättande av en eller flera bestämmelser om offentlig upphandling utnyttjar det stöd som uppburits för att betala den leverantör som valts ut?
–        Ska det anses att denna frist avbryts när den behöriga nationella myndigheten till stödmottagaren överlämnar en revisionsrapport, i vilken det konstateras att bestämmelserna om offentlig upphandling inte har iakttagits och den nationella myndigheten uppmanas att till följd härav kräva återbetalning av de utbetalade beloppen?
–        När en medlemsstat utnyttjar sin möjlighet enligt artikel 3.3 i förordning nr 2988/95 att tillämpa en längre preskriptionstid, särskilt när den allmänna preskriptionstid som tillämpades i Frankrike [vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna i målet var trettio år], ska en sådan frists förenlighet med gemenskapsrätten, särskilt med proportionalitetsprincipen, bedömas med hänsyn till den maximala preskriptionstid som föreskrivs i den nationella bestämmelsen som utgör den rättsliga grunden för den nationella myndighetens begäran om återkrav eller med hänsyn till den tidsfrist som faktiskt tillämpats i det enskilda fallet?
c)      För det fall … fråga 2 a besvaras nekande, önskas svar på om gemenskapens finansiella intressen utgör hinder för att en domstol i fråga om utbetalning av ett stöd som det stöd som är aktuellt i förevarande mål, tillämpar nationella bestämmelser om upphävande av gynnande beslut enligt vilka myndigheten utom i de fall då det inte föreligger, erhålls genom bedrägeri eller på stödmottagarens begäran, endast kan upphäva ett gynnande beslut om det är rättsstridigt inom en frist på fyra månader från det att beslutet fattades, eftersom ett enskilt administrativt beslut, särskilt då det motsvarar utbetalningen av ett stöd, kan vara förenat med ett villkor som, om det uppfylls, ger möjlighet att återkalla det aktuella stödet utan något villkor om tidsbegränsning ­– varvid det ska beaktas att Conseil d’Etat har slagit fast att denna nationella bestämmelse ska tolkas så att den endast kan åberopas av mottagaren av ett stöd som på ett otillbörligt sätt har beviljats enligt en gemenskapsbestämmelse om denne har varit i god tro?”
31.      Skiftliga yttranden har avgetts av den franska regeringen, den polska regeringen och kommissionen. Muntlig förhandling har inte begärts och någon sådan har inte hållits.
Bedömning
Inledande anmärkningar
32.      Det kan vara lämpligt att lämna vissa inledande anmärkningar innan själva bedömningen inleds.
33.      Det är ostridigt att den i målet vid den nationella domstolen aktuella kampanjen berättigade till stöd från ERUF.
34.      Det föreligger vidare ingen tvist vid den nationella domstolen om att kontraktet mellan CCI och DDB-Needham omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 92/50/EEG.(16) Kontraktssumman överstiger tröskelvärdet på 200 000 euro enligt artikel 7 i det direktivet, och kontraktet rör tjänster som anges i bilaga IA. CCI, i egenskap av upphandlande myndighet i den mening som avses i direktiv 92/50/EEG, skulle därför ha publicerat det meddelande som föreskrivs i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.(17)
35.      För det tredje infördes, med avseende på de tillämpliga förordningarna, genom förordning nr 2988/95 ett generellt regelverk för administrativa åtgärder och påföljder med avseende på oegentligheter utifrån EU-rätten för att motverka ”handlingar som medför negativa konsekvenser för [unionens] finansiella intressen … på alla områden”.(18) Den förordningen ska läsas tillsammans med specifik EU-lagstiftning som är tillämplig i förevarande mål, nämligen förordning nr 2052/88(19) och förordning nr 4253/88.(20)
36.      I artikel 4.1 i förordning nr 2988/95 föreskrivs, som en allmän regel, att varje oegentlighet ”medför”(21) indragning av felaktigt erhållna förmåner. Mer specifikt föreskrivs i artikel 23.1 i förordning nr 4253/88 att medlemsstaterna är skyldiga att vidta nödvändiga åtgärder för att regelbundet kontrollera att de verksamheter som finansieras av gemenskapen har genomförts korrekt, för att förhindra överträdelser och vidta sanktioner mot sådana och återkräva medel som förlorats till följd av överträdelse eller försummelse.(22)
37.      För det fjärde är delad förvaltning – det vill säga samarbete mellan medlemsstaterna och kommissionen – den metod som EU-lagstiftaren valt för att genomföra budgeten med avseende på strukturfonderna. Emellertid är genomförandet av stöd med hjälp av fonderna huvudsakligen medlemsstaternas ansvar.
38.      Det framgår vidare av artikel 280 EG (numera artikel 325 FEUF) att såväl EU som medlemsstaterna är skyldiga att vidta åtgärder för att motverka bedrägerier och annan olaglig verksamhet som påverkar EU:s finansiella intressen.
39.      Vidare har domstolen fastslagit att medlemsstaterna när de utför sina åligganden saknar utrymme för skönsmässig bedömning av huruvida det är lämpligt att kräva återbetalning av felaktigt eller rättsstridigt beviljade EU‑medel.(23)
40.      Domstolen har, för det femte, fastslagit att det enligt artikel 23.1 i förordning nr 4253/88 krävs att medlemsstaterna ska återkräva medel som ”förlorats” till följd av överträdelse eller försummelse, utan att det är nödvändigt att sådan behörighet föreligger enligt nationell rätt.(24)
41.      För det sjätte kan, såvitt avser artikel 24 i förordning nr 4253/88, ingen kvantitativ eller kvalitativ skillnad göras beträffande oegentligheter som kan medföra nedsättning av stöd.(25) Huruvida en oegentlighet orsakar stor förlust eller är av ”teknisk art” är oväsentligt. En oegentlighet är en oegentlighet.(26)
42.      Slutligen är det i förevarande mål ostridigt att kampanjen (Objectif Entreprises) faktiskt genomfördes. De parter som inkommit med yttranden till domstolen är utifrån den omständigheten eniga om att medlen i fråga inte i strikt mening kan anses ha ”förlorats” i den mening som avses i tredje strecksatsen i artikel 23.1 i förordning nr 4253/88.
Frågorna 1 och 2a
43.      Frågorna 1 och 2a ska behandlas tillsammans. Båda rör tolkningen av ”oegentlighet” och huruvida de tillämpliga förordningarna medför ett krav på medlemsstaterna att återkräva belopp som utgetts av strukturfonderna.
44.      Den hänskjutande domstolen har genom fråga 1 huvudsakligen sökt få klarhet i huruvida medlemsstaterna är skyldiga att återkräva belopp som utbetalats från ERUF när mottagaren underlåtit att iaktta EU:s upphandlingsregler genom att anlita ett företag för att genomföra den subventionerade verksamheten. Den nationella domstolen har även frågat huruvida en sådan förpliktelse, om den existerar, gäller för varje underlåtenhet att efterleva upphandlingsreglerna. Om så är fallet vill den veta om en sådan underlåtenhet utgör en oegentlighet i den mening som avses i förordning nr 2988/95.
45.      Den franska regeringen har anfört att artikel 23.1 i förordning nr 4253/88 ska tolkas på samma sätt som förordning nr 2052/88 och förordning nr 2988/95.
46.      Den franska regeringen har vidare gjort gällande att grunden för återkrävande av stöd inte är den tredje strecksatsen i artikel 23.1 i förordning nr 4253/88, eftersom de ifrågavarande medlen inte kan anses ha förlorats i den mening som avses i den bestämmelsen. Grunden för återkrävande bör snarare vara andra strecksatsen i artikel 23.1 (”att förhindra och vidta åtgärder mot oegentligheter”). Den har även anfört att domstolens rättspraxis avseende artikel 24 i förordning nr 4253/88 ska tillämpas analogt och att de ifrågavarande medlen därför ska anses ha utbetalats felaktigt.
47.      Den polska regeringen har anfört att det i fall som det förevarande är nödvändigt att beakta syftet med artikel 23.1 i förordning nr 4253/88, nämligen att säkerställa genomförandet av verksamheter som erhåller ekonomiskt stöd från fonderna. Varje mål ska bedömas utifrån sina egna omständigheter. Den polska regeringen har gjort gällande att artikel 2.7 i förordning nr 1083/2006(27) ska tillämpas analogt vid tolkningen av artikel 23.1 i förordning nr 4253/88. Således måste, för att en oegentlighet ska anses föreligga på grund av ett åsidosättande av EU-rätten, denna medföra negativa verkningar för EU:s budget genom att den åsamkas en oriktig utgift.
48.      Den polska regeringen har gjort gällande att ett upphandlingsförfarande i vilket det inte förekommer någon anbudsinfordran medför en sådan verkan och att medlemsstaten därför ska vidta åtgärder för att återkräva utbetalda belopp. Den anser emellertid att ett åsidosättande av EU:s upphandlingsförfarande som inte medför någon verkan för EU:s budget inte utgör en oegentlighet i den mening som avses i artikel 2.7 i förordning nr 1083/2006. Ett sådant åsidosättande kan därmed heller inte utgöra en oegentlighet i den mening som avses i artikel 23.1 i förordning nr 4253/88.
49.      Kommissionen har anfört att de tillämpliga förordningarna ska tolkas på ett enhetligt sätt. Den omständigheten att de ifrågavarande beloppen inte har ”förlorats” är irrelevant vid bedömningen av huruvida artikel 23.1 i förordning nr 4253/88 utgör den rättsliga grunden för återkrävande av stödet från ERUF.
50.      Jag anser i likhet med den franska regeringen och kommissionen att de tillämpliga förordningarna ska tolkas på ett enhetligt sätt.
51.      Eftersom artikel 2.7 i förordning nr 1083/2006 inte var tillämplig vid den relevanta tidpunkten kan den lämnas utan avseende i detta hänseende.
52.      Begreppet oegentlighet definieras varken i förordning nr 2052/88 eller förordning nr 4253/88.
53.      För det fall de tillämpliga förordningarna ska ges en enhetlig tolkning måste begreppet oegentlighet tolkas på ett enhetligt sätt – det vill säga på samma sätt i var och en av förordningarna.
54.      I artikel 7.1 i förordning nr 2052/88 föreskrivs att verksamhet som finansieras av strukturfonderna måste vara förenliga med fördragen och med gemenskapens politik, i synnerhet gemenskapspolitiken avseende tilldelning av offentliga kontrakt.
55.      I artikel 1.2 i förordning nr 2988/95 definieras begreppet oegentlighet som ”varje överträdelse av en bestämmelse i gemenskapsrätten som är följden av en handling eller en underlåtenhet av en ekonomisk aktör” och som ”har … en negativ ekonomisk effekt för gemenskapernas allmänna budget eller budgetar som de förvaltar”, ”genom en otillbörlig utgift eller genom minskning eller bortfall av inkomster som kommer från de egna medel som uppbärs direkt för gemenskapernas räkning”.
56.      Det är i förevarande mål ostridigt att gemenskapsrätten (numera unionsrätten) har åsidosatts. Det har även godtagits att CCI (som är en ”ekonomisk aktör” i den mening som avses i artikel 1.2 i förordning nr 2988/95 och ”upphandlande myndighet” i den mening som avses i direktiv 92/50/EEG) underlät att iaktta EU:s regler om upphandlingsförfarandet när den tilldelade kontraktet om att genomföra kampanjen ”Objectif Entreprises”.
57.      Härav följer att den verksamhet som finansierats genom stöd från ERUF inte var förenlig med artikel 7.1 i förordning nr 2052/88.
58.      Medför denna överträdelse av EU-rätten negativa verkningar för unionens allmänna budget eller budgetar som unionen förvaltar (såsom strukturfonderna) i den mening som avses i artikel 1.2 i förordning nr 2988/95?
59.      Lagstiftarens avsikt med att utfärda bestämmelsen i artikel 7.1 i förordning nr 2052/88 förefaller ha varit att säkerställa att utgifter som belastar Europeiska unionens budget inom ramen för strukturfonderna begränsas till företag som uppfyller EU-rätten och inte används för att finansiera uppträdande som är oförenligt med denna.(28)
60.      Utgifter som uppkommer i strid med EU-rätten bör således naturligen anses medföra negativa verkningar för EU:s budget.
61.      Domstolen prövade i domen i målet kommissionen mot Irland(29) kommissionens rätt enligt artikel 24 i förordning nr 4253/88 att återkräva belopp som utbetalats till Irland från Europeiska socialfonden (nedan kallad ESF). Irlands regering medgav att en oegentlighet hade ägt rum (även om den var oavsiktlig), eftersom verifieringskedjan för de ifrågavarande fonderna inte var i överensstämmelse med ESF:s krav.(30) Oegentligheten hade inte lett till någon otillbörlig finansiering eller överfinansiering från gemenskapen i det fallet. Trots det krävde kommissionen att det ursprungligen beviljade stödet skulle reduceras enligt artikel 24 i förordning nr 4253/88.
62.      Domstolen avfärdade den irländska regeringens argument att oegentligheterna var av ”teknisk” karaktär och därmed inte inverkade menligt på EU:s budget. Domstolen fastslog att även oegentligheter som inte har någon bestämd ekonomisk inverkan kan allvarligt skada unionens finansiella intressen och respekten för gemenskapsrätten och följaktligen motivera att kommissionen tillämpar finansiella korrigeringar.(31)
63.      Domstolen framhöll i domen i de förenade målen Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening(32) att artiklarna 23 och 24 i förordning nr 4253/88 måste tolkas tillsammans.
64.      Enligt min mening bör därför domstolens synsätt i domen i målet kommissionen mot Irland tillämpas analogt vid tolkningen av artikel 23 i förordning nr 4253/88.
65.      Således ska även oegentligheter som inte medför någon specifik menlig inverkan och som inte i sig kan kvantifieras ändå anses allvarligt skada EU:s finansiella intressen.
66.      Medför skadan för EU:s budget (eller för budgetar som förvaltas av EU) att det i förevarande mål har uppkommit en förlorad inkomst eller omotiverad utgift?
67.      Det föreligger i förevarande mål inga närmare uppgifter om den specifika kostnaden för oegentligheterna. Den kan i praktiken vara omöjlig att bedöma.(33)
68.      Trots det kan det rimligtvis antas att om CCI i egenskap av upphandlande myndighet hade iakttagit EU:s regler om upphandlingsförfarandet skulle den sammantagna kostnaden för finansiering av verksamheten ha kunnat vara lägre. Om så var fallet kan betalningen av stöd från ERUF anses ha gett upphov till en omotiverad utgift enligt artikel 1.2 i förordning nr 2988/95.
69.      Det följer enligt min mening således av både lydelsen av och syftet med de tillämpliga förordningarna och domstolens dom i målet kommissionen mot Irland, analogt, att en underlåtenhet att iaktta artikel 7.1 i förordning nr 2052/88 har menlig inverkan på Europeiska unionens eller strukturfondernas budget genom att tillåta en omotiverad utgift. Det föreligger därför en oegentlighet i den mening som avses i artikel 1.2 i förordning nr 2988/95 och artikel 23 i förordning nr 4253/88.
70.      Medlemsstaterna är i en sådan situation skyldiga att vidta åtgärder för att återkräva otillbörligt utbetalade belopp.
71.      Innebär detta att de måste återkräva hela stödet från dess mottagare?
72.      Enligt artikel 2.1 i förordning nr 2988/95 ska medlemsstaterna införa administrativa åtgärder ”… i den mån som de är nödvändiga för att säkerställa en riktig tillämpning av gemenskapsrätten”. Sådana åtgärder ska vara ”effektiva, proportionella och avskräckande” för att ge ett tillräckligt skydd för Europeiska unionens finansiella intressen. I artikel 2.3 föreskrivs att gemenskapsrättens bestämmelser ”avgör arten och räckvidden av de administrativa åtgärder … som behövs för en riktig tillämpning av de regler som avses och beror på oegentlighetens art och allvar, den beviljade förmånen eller den uppnådda fördelen och graden av ansvar”.(34)
73.      Medlemsstaterna är, för att skydda EU:s budget (och de enskilda budgetar som den förvaltar, såsom strukturfondernas), skyldiga att återkräva belopp som utbetalats när det förekommit oegentligheter. Enligt artikel 4.1 i förordning nr 2988/95 är den allmänna regeln att oegentligheter ska medföra indragning av den otillbörligt erhållna förmånen.(35) Medlemsstaterna ska därför vid fullgörandet av denna uppgift söka återkräva det belopp som motsvarar ”den otillbörligt erhållna förmånen”. Detta kan leda till återbetalning av hela det stöd som ursprungligen betalats eller enbart en delvis återbetalning av ett lägre belopp.(36)
74.      De omständigheter som den nationella domstolen slagit fast visar att samtliga relevanta åtgärder för att välja ut den som skulle genomföra kampanjen Objectif Entreprises vidtogs innan stödet lämnades.(37) Oegentlighetens särskilda art (underlåtenhet att genomföra ett upphandlingsförfarande i enlighet med relevanta EU-bestämmelser) medför emellertid att det är omöjligt att identifiera eller beräkna någon specifik ”förlust” som oegentligheten orsakat. Det företag som ursprungligen identifierades och som senare valdes förefaller ha varit det företag som erbjöd bäst valuta för pengarna i det upphandlingsförfarande som faktiskt genomfördes. För det fall upphandlingen annonserats i överensstämmelse med EU:s upphandlingsregler kunde emellertid företag från andra medlemsstater ha varit intresserade och eventuellt ha lämnat anbud som innebar bättre valuta för pengarna. Hur mycket bättre (om alls) kan ingen uttala sig om. Vidare är det, eftersom verksamheten delvis finansierades genom stöd från ERUF och delvis med nationella medel, omöjligt att säga hur stor del av den (hypotetiska) inbesparingen som skulle ha kommit EU:s budget till godo och hur mycket som skulle ha sparats av nationella medel.
75.      Det enda som med säkerhet kan sägas är att den verksamhet för vilken förmånen utgick faktiskt genomfördes, att den eventuellt kunde ha genomförts till lägre kostnad om EU:s regler om upphandlingsförfarandet hade iakttagits, att det företag som valdes kunde ha varit ett annat och att det kunde ha uppkommit en motsvarande besparing i vad som utgått av nationella medel och från EU:s budget.
76.      Vad ska den nationella domstolen göra i en sådan situation?
77.      Teoretiskt finns det tre möjligheter – att inte återkräva något, att återkräva stödet i dess helhet eller att återkräva något belopp däremellan som motsvarar den förlust som åsamkats EU:s budget genom underlåtenheten att iaktta EU:s regler om upphandlingsförfarandet.
78.      Av samma skäl som anförts ovan anser jag det vara uteslutet att tillämpa det tredje alternativet i förevarande mål.
79.      Då återstår alternativen att återkräva inget eller allt.
80.      Att inte återkräva någon del av stödet förefaller vara oförenligt med de principer på vilka domstolens praxis så långt bygger.(38) Det skulle sända ett helt felaktigt budskap vad gäller den skyldighet som mottagare av stöd från EU har att iaktta de bestämmelser som styr tilldelningen av sådana medel.
81.      Det är riktigt att ett återkrävande av stödet i dess helhet vid omständigheter som de i förevarande mål kan förefalla vara en sträng rättsverkan. Det kan i praktiken vara så att det endast har uppkommit en mindre eller möjligen ingen menlig inverkan på EU:s budget. Enligt min mening föreligger det emellertid tre bärande skäl för slutsatsen att stödet faktiskt ska återkrävas i dess helhet.
82.      För det första ska nationella myndigheter enligt artikel 2.3 i förordning nr 2988/95 när de fullgör sin skyldighet att återkräva ifrågavarande belopp beakta bland annat oegentlighetens art och allvar, den beviljade förmånen och graden av ansvar. I förevarande mål visar den information som lämnades till prefekten på en total underlåtenhet att iaktta EU:s regler om upphandlingsförfarandet, vilket enligt min mening måste vara en mycket viktig omständighet att beakta.
83.      För det andra är EU:s regler om upphandlingsförfarandet avsett att tillämpas på alla upphandlingar som överskrider tröskelvärdet just i syfte att möjliggöra anbud från anbudsgivare i andra medlemsstater. Förhoppningen är naturligtvis att detta förfarande (ofta) ger bättre valuta för pengarna än vad som skulle vara fallet i ett rent nationellt upphandlingsförfarande. Detta är dock endast en del av denna helhet. En lika viktig omständighet är att en efterlevnad av förfarandebestämmelserna förbättrar den inre marknadens funktion.
84.      För det tredje är valet mellan inget återkrav alls och återkrav av hela stödet i förevarande mål oundvikligt. Vid tillämpning av artikel 2.1 i förordning nr 2988/95 (enligt vilken det krävs att åtgärder för att säkerställa en riktig tillämpning av [EU:s] bestämmelser är ”effektiva, proportionella och avskräckande”) förefaller valet att underlåta återkrav varken vara effektivt eller avskräckande. Ett totalt återkrav är såväl effektivt som avskräckande. Eftersom återkrävande av en del av stödet inte utgör något alternativ är ett totalt återkrav även proportionellt.
85.      Den hänskjutande domstolen har emellertid sökt klarhet i huruvida bedömningen av om en oegentlighet föreligger kan påverkas av den omständigheten att prefekten, när stödet från ERUF till CCI beviljades, måste ha känt till att ett upphandlingsförfarande i enlighet med EU-reglerna inte hade genomförts när det företag som genomförde kampanjen valdes.
86.      Domstolen fastslog i domen i målet Emsland-Stärke(39) att den omständigheten att den behöriga nationella myndigheten blivit informerad om att det förelåg en oegentlighet inte i sig kan innebära att den ifrågavarande oegentligheten inte kan anses ”ha orsakats av oaktsamhet” eller ”uppsåtligen” i den mening som avses i artikel 5.1 i förordning nr 2988/95. På samma sätt kan inte en sådan omständighet medföra att det ifrågavarande uppträdandet inte ska anses utgöra en oegentlighet i den mening som avses i artikel 23.1 i förordning nr 4253/88.
87.      Frågorna 1 och 2a bör därför, enligt min mening, besvaras så, att när en mottagare, som är en upphandlande myndighet i den mening som avses i EU:s upphandlingsregler, av stöd från strukturfonderna underlåter att iaktta EU:s regler om upphandlingsförfarandet vid valet av det företag som ska genomföra en verksamhet som helt eller delvis finansieras av strukturfonderna, medför artikel 23.1 andra strecksatsen i förordning nr 4253/88 att medlemsstaterna är skyldiga att vidta åtgärder för att återkräva det ifrågavarande stödet. Stödmottagarens uppträdande utgör i ett sådant fall en oegentlighet i den mening som avses i artikel 1.2 i förordning nr 2988/95.
Fråga 2b
88.      Fråga 2b rör tolkningen av artikel 3 i förordning nr 2988/95.
89.      Den hänskjutande domstolen har ställt tre frågor rörande den preskriptionsfrist som är tillämplig i den situation som råder i målet vid den domstolen. Den första frågan är när den fristen börjar löpa. Den andra frågan är huruvida preskriptionsfristen avbrutits genom att regionprefekten överlämnade revisionsrapporten till CCI. Den tredje frågan är vilka kriterier som gäller vid fastställande av den högsta tillåtna längden av en sådan frist enligt artikel 3.3 i förordning nr 2988/95?
90.      Kommissionen har anfört att preskriptionsfristen började löpa när CCI beslutade att tilldela DDB-Needham kontraktet i strid med EU:s upphandlingsregler eller, alternativt, när CCI fattade beslut om vilket slags förfarande som skulle användas och huruvida man skulle publicera någon anbudsinfordran.
91.      Den franska regeringen har anfört att preskriptionsfristen började löpa när CCI betalade DDB-Needham enligt kontraktet. Det är denna betalning som har utgjort en oegentlighet i den mening som avses i ifrågavarande lagstiftning, eftersom CCI fram till den tidpunkten kunde ha valt att genomföra ett korrekt upphandlingsförfarande.
92.      Den polska regeringen har anfört att preskriptionsfristen började löpa när ERUF utbetalade stödet till CCI. Den har gjort gällande att ett åsidosättande av EU:s upphandlingsregler utgör en oegentlighet i den mening som avses i artikel 1.2 i förordning nr 2988/95 först när det leder till men för EU:s budget. Sådant men uppkommer när medel utbetalas från denna budget. Den polska regeringen har vidare gjort gällande att det belopp som ska återkrävas är skillnaden mellan det belopp som betalats efter det icke rättsenliga förfarandet och det belopp som skulle ha betalats ifall företaget hade valts med iakttagande av EU:s regler om upphandlingsförfarandet.(40)
93.      Det anges i förordning nr 4253/88 inga bestämmelser om vilken preskriptionsfrist som gäller för medel som felaktigt utbetalats. Enligt min mening bör därför den frist som anges i artikel 3.1 förordning nr 2988/95 gälla.(41)
94.      Enligt den bestämmelsen, jämförd med artikel 1.1 och 1.2 i samma förordning, börjar preskriptionsfristen löpa när den oegentlighet som en handling eller underlåtenhet utgör leder till negativa verkningar för Europeiska unionens budget (eller budgetar som den förvaltar, såsom strukturfonderna), bland annat genom att otillbörliga utgifter uppstår.
95.      Det inträffade när stödet från ERUF lämnades till CCI. Den dag då det stödet tilldelades (den 20 december 1996) utgör således den tidpunkt då preskriptionstiden börjar löpa i den mening som avses i artikel 3.1 i förordning nr 2988/95. Vid den tidpunkten uppstod en utgift för ERUF. Vid den tiden förelåg redan oegentligheterna i upphandlingsförfarandet – närmare bestämt att CCI hade valt DDB-Needham utan att offentliggöra en anbudsinfordran i Europeiska gemenskapernas officiella tidning och angett sin avsikt att välja det företaget innan någon anbudsinfordran hade publicerats.(42)
96.      När det gäller den andra frågan – huruvida preskriptionsfristen avbrutits genom att regionprefekten överlämnade revisionsrapporten till CCI – framgår det av artikel 3.1 tredje stycket i förordning nr 2988/95 att preskriptionsfristen avbryts av varje åtgärd som den behöriga myndigheten underrättar den berörda personen om och som har till syfte att utreda eller beivra oegentligheten, och börjar löpa på nytt efter varje avbrott.(43)
97.      Överlämnandet av revisionsrapporten utgjorde en åtgärd av den behöriga nationella myndigheten i syfte att utreda oegentligheten.(44) Revisionsrapporten var enligt min mening tillräckligt specifik och detaljerad för att medföra avbrott i preskriptionsfristen för att vidta åtgärder i den mening som avses i artikel 3.1 tredje stycket i förordning nr 2988/95.(45)
98.      Den tredje frågan är vilka kriterier som gäller vid fastställande av den maximala preskriptionsfristens längd.
99.      Såsom domstolen framhöll i domen i målet Ze Fu Fleischhandel(46) har medlemsstaterna rätt enligt artikel 3.3 i förordning nr 2988/95 att föreskriva en längre preskriptionsfrist än de fyra år som föreskrivs i artikel 3.1 i den förordningen.
100. Domstolen framhöll emellertid att ”[m]ed hänsyn till syftet att skydda unionens finansiella intressen – med avseende på vilket unionslagstiftaren ansåg att en preskriptionstid på fyra år, eller till och med tre år, i sig var tillräckligt lång för att de nationella myndigheterna skulle ha möjlighet att vidta åtgärder mot oegentligheter som skadar dessa finansiella intressen och som kan leda till åtgärder, såsom återkrav av förmåner som erhållits på ett otillbörligt sätt – förefaller en preskriptionstid på trettio år gå utöver vad som är nödvändigt för en skyndsam förvaltning”.(47)
101. Enligt min mening bör domstolens synsätt i domen i målet Ze Fu Fleischhandel tillämpas analogt i förevarande mål.
102. Härav följer att när medlemsstaten i fråga använder det utrymme för skönsmässig bedömning som den förfogar över enligt artikel 3.3 i förordning nr 2988/95 utgör proportionalitetsprincipen inte desto mindre hinder mot en preskriptionsfrist på trettio år för vidtagande av åtgärder för återkrävande av felaktigt utbetalt stöd.
Fråga 2c
103. Genom fråga 2c har den hänskjutande domstolen huvudsakligen sökt vinna klarhet i huruvida, för det fall det inte ska anses ha förekommit någon oegentlighet i den mening som avses i artikel 1.2 i förordning nr 2988/95, varje fråga om återkrav ska bedömas utifrån nationell rätt eller om Europeiska unionens finansiella intressen av att återkräva medel hindrar den nationella domstolen från att tillämpa nationella regler rörande upphävande av gynnande beslut.
104. Eftersom jag har den uppfattningen att denna fråga regleras genom EU‑rätten är nationell rätt inte tillämplig. Det föreligger således inte något behov av att besvara denna del av frågan.
Förslag till avgörande
105. Mot bakgrund av vad som har anförts ovan föreslår jag att domstolen besvarar de frågor som franska Conseil d’État har ställt på följande sätt:
När en mottagare, som är en upphandlande myndighet i den mening som avses i EU:s upphandlingsregler, av stöd från strukturfonderna underlåter att iaktta EU:s regler om upphandlingsförfarandet vid valet av det företag som ska genomföra en verksamhet som helt eller delvis finansieras av strukturfonderna
–        medför artikel 23.1 andra strecksatsen i rådets förordning (EEG) nr 4253/88 av den 19 december 1988 om tillämpningsföreskrifter för förordning nr 2052/88 vad gäller samordningen av de olika strukturfondernas verksamhet dels inbördes, dels med Europeiska investeringsbankens och övriga befintliga finansieringsorgans verksamhet, i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2082/93 av den 20 juli 1993 att medlemsstaterna är skyldiga att vidta åtgärder för att återkräva det ifrågavarande stödet.
–        Stödmottagarens uppträdande utgör i ett sådant fall en oegentlighet i den mening som avses i artikel 1.2 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 2988/95 av den 18 december 1995 om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen.
–        Den omständigheten att den behöriga nationella myndigheten inte kan ha varit ovetande om oegentligheten kan inte påverka bedömningen av huruvida det ifrågavarande uppträdandet utgjort en oegentlighet i den mening som avses i artikel 23.1 i förordning nr 4253/88.
–        Preskriptionsfristen börjar löpa när stödet från ERUF lämnas till mottagaren i den mening som avses i artikel 3.1 i förordning nr 2988/95.
–        En revisionsrapport som överlämnas av den behöriga nationella myndigheten är tillräckligt specifik och detaljerad för att medföra avbrott i preskriptionsfristen för att vidta åtgärder i den mening som avses i artikel 3.1 tredje stycket förordning nr 2988/95.
–        När en medlemsstat använder det utrymme för skönsmässig bedömning som den förfogar över enligt artikel 3.3 i förordning nr 2988/95 utgör proportionalitetsprincipen inte desto mindre hinder mot en preskriptionsfrist på trettio år för vidtagande av åtgärder för återkrävande av felaktigt utbetalt stöd.
1 – Originalspråk: engelska.
2 – Rådets förordning (EEG) nr 2052/88 av den 24 juni 1988 om strukturfondernas uppgifter och effektivitet och om samordningen av deras verksamhet dels inbördes, dels med Europeiska investeringsbankens och andra befintliga finansieringsorgans verksamhet (EGT L 185, s. 9, i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2081/93 av den 20 juli 1993, EGT L 193, s. 5; svensk specialutgåva, område 14, volym 1, s. 17).
3 – Rådets förordning (EEG) nr 4253/88 av den 19 december 1988 om tillämpningsföreskrifter för förordning (EEG) nr 2052/88 om samordningen av de olika strukturfondernas verksamheter dels inbördes, dels med Europeiska investeringsbankens och andra befintliga finansieringsorgans verksamheter (EGT L 374, s. 1, i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2082/93 av den 20 juli 1993, EGT L 193, s. 20; svensk specialutgåva, område 14, volym 1, s. 30).
4 – Rådets förordning (EG, Euratom) nr 2988/95 av den 18 december 1995 om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen (EGT L 312, s. 1).
5 – Förordning nr 2052/88 och förordning nr 4253/88 upphävdes senare genom rådets förordning (EG) nr 1260/1999 om allmänna bestämmelser för strukturfonderna (EGT L 161, 1999, s. 1), vilken i sin tur ersattes av rådets förordning (EG) nr 1083/2006 av den 11 juli 2006 om allmänna bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden och Sammanhållningsfonden samt om upphävande av förordning (EG) nr 1260/1999 (EUT L 210, s. 25).
6 – De tre viktigaste strukturfonderna är Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF), Europeiska socialfonden och Sammanhållningsfonden. Jag kommer gemensamt att benämna dem strukturfonderna eller fonderna.
7 – Såsom det begreppet följer av rådets direktiv 92/50/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av tjänster (EGT L 209, s. 1) (nedan kallat direktiv 92/50/EEG). Upphandlande myndighet definieras i artikel 1 b i det direktivet.
8 – Se tredje skälet, i vilket det hänvisas till artikel 130d i EEG-fördraget (numera, efter ett flertal ändringar, artikel 177 FEUF). Den aktuella lydelsen av artiklarna 1–19 i förordning nr 2052/88 återfinns i förordning nr 2081/93, hänvisad till i fotnot 2 ovan.
9 – Se fotnot 3 ovan. Den aktuella lydelsen av artiklarna 1–33 i förordning nr 4253/88 återfinns i förordning nr 2082/93.
10 – Se punkt 35 och fotnot 18 nedan.
11 –      I artikel 6.1 föreskrivs att suspension kan ske ifall ett straffrättsligt förfarande inleds.
12 – Se fotnot 5 ovan.
13 – Se punkt 47 nedan.
14 – Se fotnot 2 respektive fotnot 3 ovan.
15 –      Dom av den 29 januari 2009 i de förenade målen C-278/07–C-280/07, Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb m.fl. (REG 2009, s. I‑457).
16 – Se fotnot 7 ovan.
17 – Artikel 15.2 i direktiv 92/50/EEG.
18 – Domen i målet Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb m.fl. (ovan fotnot 15), punkterna 25–28. Se även tredje skälet i förordning nr 2988/95, sammanfattat i punkt 11 ovan.
19 – Se fotnot 2 ovan. Se vidare kommissionens förslag till rådets förordning om ändring av den förordningen av den 10 mars 1993 KOM(1993) 67 slutlig, s. 3).
20 – Se fotnot 3 ovan. Se vidare det i fotnot 19 ovan nämnda förslaget, s. 3.
21 – Således säger man till exempel i Frankrike att ”Toute irrégularité entraîne, en règle générale, le retrait de l’avantage indûment obtenu …”.
22 – Dom av den 13 mars 2008 i de förenade målen C‑383/06–C‑385/06, Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening (REG 2008, s. I‑1561), punkt 37.
23 – Domen i de förenade målen Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening (ovan fotnot 22), punkt 38.
24 – Domen i de förenade målen Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening (ovan fotnot 22), punkt 40.
25 – Dom av den 15 september 2005 i mål C‑199/03, kommissionen mot Irland (REG 2005, s. I‑8027), punkt 30.
26 – Det kan vara på sin plats att påminna om (det utan tvekan oriktiga) utbytet mellan den viktorianska husmodern och kammarjungfrun: ”Mary – vad är detta? Jag ser att du har fått ett barn!” ”Men snälla frun, det är bara ett litet.”
27 – Lydelsen av artikel 2.7 i förordning nr 1083/2006 är densamma som lydelsen av artikel 1.2 i förordning nr 2988/95. Se punkt 17 ovan.
28 – Se generaladvokaten Légers förslag till avgörande inför dom av den 15 januari 1998 i mål C‑44/96, Mannesmann Anlagenbau Austria AG m.fl. (REG 1998, s. I‑73), punkt 108. Se även domen i målet kommissionen mot Irland (ovan fotnot 25), punkt 26.
29 – Se fotnot 25 ovan.
30 – Domen i målet kommissionen mot Irland, punkterna 15 och 16.
31 – Domen i målet kommissionen mot Irland, punkterna 29–31.
32 – Se fotnot 22 ovan, punkt 54.
33 – Se punkt 21 ovan.
34 – Se punkt 13 ovan.
35 – Se punkt 15 ovan.
36 – Se, till exempel, dom av den 22 januari 2004 i mål C‑271/01, COPPI (REG 2004, s. I‑1029), upphävande av finansiellt stöd från Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) och delvis återbetalning av det stödet enligt artikel 23.1 i förordning nr 4253/88. I den artikeln föreskrivs återbetalning av ”medel som förlorats till följd av överträdelse eller försummelse” (se punkt 8 ovan). I punkterna 16, 22, 29, 42, 45 och 48 i domen hänvisas det till, vilket underförstått förespråkas, delvis snarare än total återbetalning.
37 – Se punkterna 20–23 ovan.
38 – Se punkterna 38 och 39 ovan.
39 – Dom av den 16 mars 2006 i mål C‑94/05, Emsland-Stärke (REG 2006, s. I‑2619), punkt 62.
40 – Se punkterna 70–84 ovan.
41 – Se, för ett motsvarande synsätt, dom av den 28 oktober 2010 i mål C‑367/09, SGS Belgium (REU 2010, s. I‑0000), punkt 66 och där angiven rättspraxis.
42 – Se punkterna 20 och 25 ovan.
43 – Domen i målet SGS Belgium (ovan fotnot 41), punkt 67.
44 – Se punkt 24 ovan.
45 – Se, för ett motsvarande synsätt, domen i målet SGS Belgium (ovan fotnot 41), punkterna 67–70.
46 – Dom av den 5 maj 2011 i de förenade målen C‑201/10 och C‑202/10, Ze Fu Fleischhandel och Vion Trading (REU 2011, s. I‑0000), punkterna 41 och 42.
47 – Punkt 43 i domen. Se även punkterna 44–46.