62020CJ0348_RES
Mål C‑348/20 P
Nord Stream 2 AG
mot
Europaparlamentet och Europeiska unionens råd
Domstolens dom (stora avdelningen) av den 12 juli 2022
”Överklagande – Energi – Inre marknaden för naturgas – Direktiv 2009/73/EG – Direktiv (EU) 2019/692 – Utvidgning av tillämpningsområdet för direktiv 2009/73 så att även gasledningar mellan medlemsstater och tredjeländer omfattas – Artikel 263 fjärde stycket FEUF – Talan om ogiltigförklaring – Villkoret att en sökande måste vara direkt berörd av den åtgärd som talan gäller – Inget utrymme för skönsmässig bedömning med avseende på de skyldigheter som klaganden åläggs – Villkoret att en sökande måste vara individuellt berörd av den åtgärd som talan gäller – Utformning av undantagen som innebär att klaganden är den enda aktören som är utesluten från möjligheten att omfattas av dessa – Ansökan om att handlingar ska avlägsnas från akten – Regler om framläggande av bevisning vid Europeiska unionens domstol – EU-institutionernas interna handlingar”
Talan om ogiltigförklaring – Fysiska eller juridiska personer – Rättsakter som berör dem direkt och personligen – Villkoret direkt berörd – Kriterier – Ändringsdirektiv som innebär att även delar av gasledningar mellan en medlemsstat och ett tredjeland i princip omfattas av reglerna för den inre marknaden för naturgas – Huruvida ägaren till gasledningar som kan komma att omfattas av utvidgningen av unionsreglernas tillämpningsområde är direkt berörd – Villkor – Direktiv som har direkta verkningar på ägarens rättsliga ställning – Avsaknad av utrymme för skönsmässig bedömning för medlemsstaterna vid genomförandet av direktivet gentemot ägaren
(Artikel 263 fjärde stycket FEUF; Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/73, artiklarna 2.17, 32, 36 och 49a, och 2019/692, artikel 1)
(se punkterna 43, 44, 62–67, 70, 74–77, 95, 97–112, 114 och 164)
Domstolsförfarande – Rättegångsfråga – Begäran om att handlingar ska avlägsnas från akten – Bedömningskriterier – Unionsinstitutionernas interna handlingar – Skyldighet för unionsdomstolen att göra en avvägning av parternas intressen mot bakgrund av deras rätt till en rättvis rättegång – Räckvidd
(Artikel 15.3 första stycket FEU; Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artiklarna 42 och 47; Europaparlamentets och rådets direktiv 1049/2001, artikel 4.1)
(Se punkterna 128–134 och 136–148)
Talan om ogiltigförklaring – Fysiska eller juridiska personer – Rättsakter som berör dem direkt och personligen – Villkoret personligen berörd – Kriterier – Ändringsdirektiv som innebär att även delar av gasledningar mellan en medlemsstat och ett tredjeland i princip omfattas av reglerna för den inre marknaden för naturgas – Talan som väckts av ägaren till gasledningar som kan komma att omfattas av utvidgningen av unionsreglernas tillämpningsområde – Direktiv som medger att undantag beviljas av nationella tillsynsmyndigheter – Huruvida ägaren är personligen berörd eftersom det är den enda aktören som enligt direktivet inte kan omfattas av dessa undantag – Upptagande till prövning
(Artikel 263 fjärde stycket FEUF; Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/73, artiklarna 2.17, 36 och 49a, och 2019/692, artikel 1)
(se punkterna 156–163)
Resumé
Klaganden, Nord Stream 2 AG, är ett bolag bildat enligt schweizisk rätt vars enda aktieägare är det ryska offentligägda aktiebolaget Gazprom. Nord Stream 2 ansvarar för planering, byggande och drift av den havsbaserade gasledningen Nord Stream 2, som är avsedd att ombesörja gastransporten mellan Viborg (Ryssland) och Lubmin (Tyskland). Arbetet med att bygga ledningen inleddes i januari 2017.
Den 17 april 2019 antog parlamentet och rådet direktiv 2019/692, (
1
) som ändrade direktiv 2009/73 om gemensamma regler för den inre marknaden för naturgas. Direktiv 209/692, som trädde i kraft den 23 maj 2019, syftar till att säkerställa att reglerna för gasöverföringsledningar som kopplar samman två eller fler medlemsstater också är tillämpliga inom Europeiska unionen på gasöverföringsledningar till och från tredjeländer, såsom Nord Stream 2. I och med att det direktivet har trätt i kraft omfattas således ägare av gasledningar mellan en medlemsstat och ett tredjeland i princip av de skyldigheter som föreskrivs i direktiv 2009/73 för den del av gasledningarna som är belägna på medlemsstaternas territorium, i förevarande fall den del av gasledningen Nord Stream 2 som är belägen inom Förbundsrepubliken Tysklands territorium. För dessa operatörer innebär detta bland annat att de blir skyldiga att åtskilja överföringssystemen och de systemansvariga för överföringssystemen från leverans- och produktionsintressen (
2
) och att införa ett system för att ge tredje part icke-diskriminerande tillträde till näten för överföring av gas på grundval av offentliggjorda tariffer. (
3
)
Genom beslut av den 20 maj 2020, (
4
) avvisade tribunalen klagandens talan om ogiltigförklaring av det omtvistade direktivet med motiveringen att klaganden inte var direkt berörd av detta. Tribunalen fann bland annat att ett direktiv inte i sig kan medföra skyldigheter för en enskild om det inte först har införts bestämmelser för införlivande. Mot bakgrund av detta prövade tribunalen inte frågan huruvida talan kunde tas upp till prövning på grund av att klaganden var personligen berörd. Tribunalen beslutade vidare att vissa interna handlingar som klaganden hade lagt fram under förfarandet utan berörda institutioners tillstånd skulle avlägsnas från akten i målet.
Efter överklagande från klaganden upphäver domstolen (stora avdelningen) tribunalens avgörande och slår fast att talan kan tas upp till prövning. I samband med prövningen preciserar domstolen sin praxis rörande sakprövningsförutsättningarna i fråga om direkt talan som väcks av enskilda mot direktiv. Den klargör även betydelsen av förordning nr 1049/2001 om allmänhetens tillgång till handlingar, (
5
) vid prövningen av ansökningar om att interna handlingar ska avlägsnas från akten.
Domstolens bedömning
Domstolen erinrar inledningsvis om att enligt artikel 263 fjärde stycket FEUF får alla fysiska eller juridiska personer väcka talan mot en rättsakt som direkt och personligen berör dem. För att en enskild ska anses vara direkt berörd av den ifrågasatta rättsakten måste två kriterier vara uppfyllda samtidigt. För det första måste den ifrågasatta rättsakten ha direkt inverkan på personens rättsliga ställning. För det andra får rättsakten inte lämna något utrymme för skönsmässig bedömning för dem till vilka den riktar sig, och som ska genomföra den.
Vad gäller det första villkoret avseende direkt inverkan på en enskilds rättsliga ställning påpekar domstolen att frågan huruvida en rättsakt kan ha sådan inverkan inte ska bedömas enbart utifrån rättsaktens form utan man ska se till rättsaktens innebörd. Av detta följer att varje rättsakt i princip kan ha direkt inverkan på en enskilds rättsliga ställning, oberoende av om rättsakten medför genomförandeåtgärder, inbegripet, vad gäller direktiv, åtgärder för införlivande. Sådana åtgärder påverkar nämligen inte bedömningen av huruvida det föreligger ett direkt samband mellan direktivet och dessa verkningar, under förutsättning att direktivet inte ger medlemsstaterna något utrymme för skönsmässig bedömning vad gäller tillämpningen av verkningarna på den enskilde.
Genom att det omtvistade direktivet utvidgar tillämpningsområdet för direktiv 2009/73 till att omfatta gasledningar mellan medlemsstaterna och tredjeländer leder det till att klaganden, i egenskap av ägare till en sådan gasledning, underkastas reglerna i det sistnämnda direktivet. Den omständigheten att den berörda medlemsstaten, i förevarande fall Förbundsrepubliken Tyskland, måste vidta införlivandeåtgärder för att genomföra dessa skyldigheter saknar betydelse, förutsatt att denna medlemsstat inte har något utrymme för skönsmässig bedömning, vilket i så fall skulle kunna innebära att klaganden inte åläggs dessa skyldigheter.
Domstolen konstaterar följaktligen att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att det omtvistade direktivet inte direkt hade någon inverkan på klagandens rättsliga ställning.
Vad gäller det andra villkoret avseende det utrymme för skönsmässig bedömning som den som en rättsakt riktar sig till, har vid genomförandet preciserar domstolen att frågan huruvida det föreligger ett sådant utrymme ska bedömas med beaktande av rättsaktens innebörd, varvid hänsyn även måste tas till de konkreta rättsverkningar som talan avser och som faktiskt kan uppstå med avseende på den berördes rättsliga ställning.
I förevarande fall har de medlemsstater till vilka det omtvistade direktivet riktar sig visserligen ett visst handlingsutrymme när det gäller att se till att de skyldigheter som följer av direktivet kan fullgöras i praktiken, men den berörda medlemsstaten har inget utrymme för skönsmässig bedömning i frågan huruvida klaganden ska åläggas dessa skyldigheter. I synnerhet kan medlemsstaten inte bevilja klaganden undantag enligt direktiv 2009/73. (
6
) Trots att medlemsstaterna har ett utrymme för skönsmässig bedömning i fråga om beviljandet av undantag enligt direktiv 2009/73 för sådana gasföretag som uppfyller villkoren för beviljande kan nämligen inget av dessa undantag tillämpas på klagandens situation, eftersom klaganden inte uppfyller villkoren. Det finns således ett direkt samband mellan ikraftträdandet av det omtvistade direktivet och det förhållandet att klaganden underkastas de skyldigheter som föreskrivs i däri.
Domstolen finner således att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att det omtvistade direktivet gav medlemsstaterna ett utrymme för skönsmässig bedömning, utan att ta hänsyn till klagandens situation och den omständigheten att ikraftträdandet av det omtvistade direktivet fick till direkt följd att klaganden ålades skyldigheter som den inte kunde undandra sig.
Mot bakgrund av dessa överväganden finner domstolen att klaganden är direkt berörd av det omtvistade direktivet.
Domstolen tar därefter ställning till rådets begäran om att vissa interna handlingar som klaganden lagt fram på ett rättsstridigt sätt under förfarandet skulle avlägsnas från akten. Det rörde sig närmare bestämt en rekommendation från kommissionen till rådet om inledandet av förhandlingar mellan unionen och ett tredjeland inför antagandet av ett internationellt avtal och ett yttrande från rådets rättstjänst avseende denna rekommendation samt Förbundsrepubliken Tysklands synpunkter under lagstiftningsförfarandet inför antagandet av det omtvistade direktivet.
Domstolen påpekar inledningsvis att frågan huruvida bevisning som lagts fram på ett rättsstridigt sätt, exempelvis unionsinstitutionernas interna handlingar, när institutionerna inte har godkänt företeendet, ska tillåtas beror på en avvägning av parternas intressen, bland annat mot bakgrund av målet att säkerställa deras rätt till en rättvis rättegång. Förordning nr 1049/2001, som förvisso har ett visst vägledande värde vid denna intresseavvägning, reglerar dock inte uttömmande denna avvägning.
Vad gäller yttrandet från rådets rättstjänst finner domstolen, i likhet med tribunalen, att intresseavvägningen leder till att det är rådets intressen som ska ges företräde. Ett bibehållande av nämnda yttrande i akten skulle nämligen undergräva rådets rätt till en rättvis rättegång och dess intresse av att erhålla uppriktiga, objektiva och fullständiga yttranden. Klagandens intresse av att ta hjälp av yttrandet för att underbygga sina argument räcker inte ensamt för att motivera ett sådant bibehållande, särskilt som företeendet av yttrandet inte behövs för att argumenten ska godtas. Vad däremot gäller kommissionens rekommendation och Förbundsrepubliken Tysklands synpunkter konstaterar domstolen att tribunalen i praktiken uteslutande tillämpade förordning nr 1049/2001 utan att göra en avvägning mellan de förhandenvarande intressena och utan att pröva huruvida bibehållandet av dessa handlingar i akten faktiskt och rent konkret kunde undergräva skyddet för det intresse som åberopats för att motivera att handlingarna avlägsnades, det vill säga det allmänna samhällsintresset i fråga om internationella förbindelser. (
7
)
Domstolen bifaller överklagandet och uttalar sig slutligen, inom ramen för sin behörighet att avgöra talan i sak, angående frågan huruvida klaganden är personligen berörd av det omtvistade direktivet. Den konstaterar att klaganden är personligen berörd av villkoren för beviljande av undantag eftersom den är den enda aktören som utesluts – och som kan uteslutas – från tillämpningen av undantagen.
Mot bakgrund av det ovanstående finner domstolen att klagandens talan om ogiltigförklaring kan tas upp till prövning och återförvisar målet till tribunalen för prövning i sak.
(
1
)	Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2019/692 av den 17 april 2019 om ändring av direktiv 2009/73/EG om gemensamma regler för den inre marknaden för naturgas (EUT L 117, 2019, s. 1) (nedan kallat det omtvistade direktivet).
(
2
)	Artikel 9 i direktiv 2009/73.
(
3
)	Artikel 32 i direktiv 2009/73.
(
4
)	Beslut av den 20 maj 2020, Nord Stream 2/parlamentet och rådet (T-526/19, EU:T:2020:210),
(
5
)	Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1049/2001 av den 30 maj 2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar (EGT L 145, 2001, s. 43). Det ska påpekas att den förordningen inte är tillämplig i det aktuella fallet.
(
6
)	Artiklarna 36 och 49a i direktiv 2009/73.
(
7
)	Artikel 4.1 i förordning nr 1049/2001.