62001CC0290_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. I detta mål har den franska Cour de Cassation (avdelningen för handel, finans och ekonomi) begärt vägledning av domstolen angående tolkning av artikel 70.1 i gemenskapens tullkodex. (2)
2. Frågan som har uppkommit är i huvudsak om deklaranten har rätt att bestrida giltigheten av ett beslut om att betala tilläggsbelopp för import på grund av att tagna prov inte var representativa, när tullmyndigheten tagit prov av importerade varor i deklarantens (3) närvaro och deklaranten vid denna tidpunkt inte ifrågasatte uppfattningen att proven är representativa, och då tullmyndigheten har begärt att ett tilläggsbelopp för import skall betalas på grund av analysen av proven.
Tillämpliga gemenskapsrättsliga bestämmelser
Tullmyndighetens granskning av importerade varor
3. Även om den nationella domstolen i sin fråga hänvisar till tullkodexen, ägde de faktiska omständigheterna rum innan denna lagstiftning trädde i kraft. (4) I stället var rådets direktiv 79/695/EEG (5) och kommissionens direktiv 82/57/EEG (6) i kraft vid den aktuella tidpunkten.
4. I artikel 2 i direktiv 79/695 föreskrivs följande:
”Övergång till fri omsättning av [varor som har importerats till gemenskapen] förutsätter att det till tullmyndigheten inges en deklaration om övergång till fri omsättning, nedan kallad ’deklarationen’, i överensstämmelse med bestämmelserna i detta direktiv.
Den fysiska eller juridiska person som lämnar in deklarationen skall hädanefter benämnas ’deklaranten’.”
5. I artikel 9 i direktiv 79/695 föreskrivs, i här relevanta delar, följande:
”1. Utan att det påverkar de andra kontrollmöjligheter som står till deras förfogande, får tullmyndigheterna undersöka samtliga eller en del av de varor som har förts in.
...
4. Deklaranten skall vara berättigad att vara närvarande eller att vara representerad vid undersökningen av varorna. Om tullmyndigheten anser det lämpligt kan den kräva att deklaranten är närvarande eller är representerad när varorna undersöks för att kunna hjälpa till vid undersökningen om så behövs.
5. Tullmyndigheterna får när de undersöker varorna ta prover för analys eller för fördjupad kontroll. Kostnader som uppkommer med anledning av en sådan analys eller fördjupad kontroll skall bäras av tullmyndigheten.”
6. I artikel 10 i direktiv 79/695 föreskrivs, i här relevanta delar, följande:
”1. Resultatet av undersökningen av deklarationen och de handlingar som bifogats denna skall, oavsett om en undersökningen av varorna har ägt rum eller ej, användas för beräkning av importtullen och vid tillämpning av andra bestämmelser som gäller vid övergång till fri omsättning. ...
2. Första punkten gäller utan att det påverkar en behörig myndighet i den medlemsstat där varorna har övergått till fri omsättnings senare kontroller och de eventuella konsekvenserna härav vid tillämpningen av gällande bestämmelser, särskilt vad det gäller ändring av det importtullbelopp som har påförts dessa varor.”
7. Direktiv 82/57 innehåller tillämpningsföreskrifter för direktiv 79/695, däribland artikel 9.1, 9.4 och 9.5. (7) I artikel 11 i direktiv 82/57 föreskrivs följande:
”1. Om tullmyndigheterna beslutar att undersöka endast en del av varorna skall de underrätta deklaranten eller dennes representant om vilka varor de önskar undersöka, utan att denne kan motsätta sig deras val.
Resultatet av en sådan partiell undersökning gäller alla de varor som omfattas av deklarationen i fråga. Deklaranten får dock begära en ytterligare undersökning om han anser att resultatet av den partiella undersökningen inte är representativt för resten av de deklarerade varorna.”
8. I artikel 12 i direktiv 82/57 föreskrivs följande:
”1. När tullmyndigheten väljer att undersöka varor skall den underrätta deklaranten eller dennes representant.
2. Deklaranten eller den person som representerar honom som är närvarande vid undersökningen av varorna skall ge tullmyndigheten den hjälp som krävs för att underlätta dess arbete. ...”
9. I artikel 13.1 och 13.2 i direktiv 82/57 föreskrivs följande:
”1. Om tullmyndigheten beslutar att ta prover skall den underrätta deklaranten eller dennes representant om detta.
Om tullmyndigheten finner det angeläget kan den begära att deklaranten är närvarande när proven tas eller att denne utser en representant som kan bistå myndigheten med den hjälp som behövs.
2. Tullmyndigheten skall ta proverna, men kan också i stället begära att deklaranten eller dennes representant gör detta under dess övervakning.
Proverna skall tas i enlighet med de metoder som fastställs i gällande bestämmelser.”
10. I artikel 14.1 i direktiv 82/57 föreskrivs följande:
”Deklaranten eller den person som denne har utsett att närvara vid provtagningen skall ge tullmyndigheten den hjälp som behövs för att underlätta provtagningen.”
11. I artikel 15 första stycket i direktiv 82/57 föreskrivs följande:
”När tullmyndigheten tar prover för analys eller för fördjupad kontroll skall den låta varorna i fråga övergå till fri omsättning utan att invänta resultatet av analysen eller kontrollen, såvida det inte finns andra skäl för att inte låta detta ske.”
12. Även om tullkodexen inte var tillämplig vid tidpunkten för omständigheterna i tvisten vid den nationella domstolen, är det lämpligt att ange de analoga bestämmelserna, eftersom flera av dem som har inkommit med yttranden hänvisar till dessa.
13. I artikel 4 i kodexen uppställs följande definitioner:
”16) Tullförfarande:
a) Övergång till fri omsättning.
...
17) Tulldeklaration: den åtgärd genom vilken en person i föreskriven form och på föreskrivet sätt anger ett önskemål om att hänföra varor till ett visst tullförfarande.
18) Deklarant: den person som avger en tulldeklaration i eget namn eller den person i vars namn en tulldeklaration avges.”
14. I artikel 68.b i kodexen föreskrivs följande:
”Tullmyndigheten får för att kontrollera riktigheten av de deklarationer de har mottagit göra följande ... undersöka varorna och ta prover för analys eller för fördjupad kontroll.”
15. I artikel 69.2 föreskrivs följande:
”Deklaranten skall vara berättigad att vara närvarande när varorna undersöks och när prover tas. Om tullmyndigheten anser det lämpligt, skall de kräva att deklaranten är närvarande eller är representerad när varorna undersöks eller prover tas för att ge tullmyndigheten den hjälp som behövs för att underlätta undersökningen eller provtagningen.”
16. I artikel 70.1 föreskrivs följande:
”Om endast en del av de varor som omfattas av en deklaration undersöks, skall resultatet av denna partiella undersökning gälla alla de varor som omfattas av deklarationen.
Deklaranten får dock begära en ytterligare undersökning av varorna om han anser att resultatet av den partiella undersökningen inte är representativt för resten av de deklarerade varorna.”
17. I det första stycket i artikel 243.1 i kodexen föreskrivs följande:
”Varje person skall ha rätt att överklaga beslut som fattats av tullmyndigheterna i fråga om tillämpningen av tullagstiftningen och som berör denne direkt och personligen.”
18. Förordning nr 2454/93 (8) innehåller tillämpningsföreskrifter för förordning nr 2913/92 om inrättande av en tullkodex.
19. I artikel 240 i förordning nr 2454/93 föreskrivs följande:
”1. Tullmyndigheterna skall underrätta deklaranten eller dennes representant om de beslutar att undersöka varorna.
2. Om tullmyndigheten beslutar att undersöka endast en del av varorna skall de underrätta deklaranten eller dennes representant om vilka varor de önskar undersöka, utan att denne kan motsätta sig deras val.”
20. I artikel 242 föreskrivs följande:
”1. Om tullmyndigheterna beslutar att ta prover skall de underrätta deklaranten eller dennes representant om detta.
2. …
Proverna skall tas i enlighet med de metoder som fastställs i gällande bestämmelser.
…”
21. I artikel 243.1 föreskrivs följande:
”Deklaranten eller den person som han har utsett att närvara vid provtagningen skall ge tullmyndigheterna den hjälp som behövs för att underlätta provtagningen.”
Importtullar för ris
22. Vid den aktuella tidpunkten reglerades gemenskapens importtullar på ris i förordning nr 1418/76. (9) Det är ostridigt att tullen för brutet ris är lägre än tullen på fullkornsris. (10)
23. I punkt 3 i bilaga A till förordning nr 1418/76 definieras ”brutet ris” som ”korndelar vars längd inte överstiger tre fjärdedelar av de hela kornens genomsnittliga längd”. Kornens längd beräknas på grundval av ”ett representativt prov som tas från varupartiet”. (11)
24. I domen i målet Van Sillevoldt (12) fann domstolen att det var nödvändigt att beakta medellängden av hela korn i ett prov från ett parti importerat ris, varvid hänsyn inte skulle tas till de korn som inte var fullt utvecklade, för att fastställa medellängden av ett helt korn i den mening som avses i punkt 3 i bilaga A.
25. I artikel 2.2 i förordning nr 2729/75 (13) föreskrivs att för blandningar som består antingen av ris som kan hänföras till en eller flera olika bearbetningsgrupper eller ett eller flera bearbetningsled, och brutet ris, skall den importtull tillämpas som gäller för den viktmässigt dominerande beståndsdelen, om denna utgör minst 90 procent av blandningens vikt. Om ingen komponent svarar för 90 procent tillämpas en högre tull.
De faktiska omständigheterna och tolkningsfrågan
26. Tang Frère (Tang) importerade år 1989 ett parti ”Thai flagrant broken rice”. Riset importerades i flera containrar och varje container innehöll 800 säckar om 25 till 30 kg. Derudder & Cie SA (nedan kallat Derudder) ombesörjde tullförfarandet för Tangs räkning. I deklarationen för övergång till fri omsättning beskrev Derudder varorna som ”brutet ris”.
27. Tullmyndigheten tog vid importtillfället sex prover av riset i närvaro av en representant för Derudder. (14) Den hänskjutande domstolen har antagit (fastän det tydligen inte är ostridigt parterna emellan) att Derudder vid tillfället i fråga inte ifrågasatte att de prov som togs var representativa. Eftersom Derudder hade angett att det önskade saluföra riset, beslutade tullmyndigheten att det omedelbart skulle övergå till fri omsättning efter det att proven hade tagits.
28. Efter analysen av de tagna proven, drog tullmyndigheten slutsatsen att blandningen i fråga inte innehöll minst 90 procent brutet ris och att tillämplig tullsats därför skulle vara den som gäller för fullkornsris. Den 25 maj 1992 delgav myndigheten för tullar och indirekta skatter (The Collector of Customs and Excise, nedan kallad myndigheten) Derudder ett betalningsföreläggande på ett tilläggsbelopp för importen. Derudder väckte talan vid Tribunal d’Instance, Bobigny, och yrkade att betalningsföreläggandet skulle upphävas. Till stöd för yrkandet anförde det flera grunder, bland annat att den metod som tullmyndigheten använt vid analysen av proven var bristfällig och att proven inte var representativa.
29. I april 1993 fastställde Tribunal d’Instance att det var nödvändigt att bedöma genomsnittslängden för hela riskorn som fanns i provet från partiet importerat ris för att fastställa genomsnittslängden för hela riskorn i den mening som avses i punkt 3 i bilaga A till förordning nr 1418/76, varvid hänsyn inte skulle tas till de korn som inte var fullt utvecklade. Innan Tribunal d’Instance biföll Derudders talan, begärde den in ett sakkunnigutlåtande för att i) få analyserat ett av proven för att fastställa genomsnittslängden av hela riskorn enligt tillämplig metod och ii) fastställa om 90 procent av varorna utgjordes av brutet ris.
30. Den sakkunnige lade fram sin rapport i oktober 1994. Han fann att proportionen av brutet ris i de sex prov som överlämnats till honom var mellan 59,3 procent och 77 procent och följaktligen betydligt lägre än 90 procent, vilket tullens analys också hade visat. Han reserverade sig dock både mot analysmetoden och uppfattningen att proven är representativa. Angående analysmetoden påpekade han särskilt att det inte var tekniskt möjligt att bortse från de korn som inte var fullt utvecklade, eftersom det inte är möjligt att särskilja dessa från mogna korn. När det gäller frågan huruvida proven är representativa fann den sakkunnige att han saknade bevis för att de prov som tullen tagit var representativa för varorna som helhet. Han påpekade särskilt att det inte fanns någon statistisk metod för stickprovsundersökningar: prov från varje container hade tagits från endast en av de cirka 800 säckarna som hade stått allra längst fram i containern. Enligt den sakkunnige var resultatet av analysen därför endast giltigt för själva provet och kunde inte läggas till grund för fastställandet av den faktiska mängd brutet ris som containern i sin helhet innehöll.
31. Vid den muntliga förhandlingen i mars 1996 hävdade Derudder att tullmyndigheten inte hade visat att en högre tullsats skulle erläggas, att de tagna proven inte var representativa och att det således inte var möjligt att fastställa om det brutna riset representerade totalt 90 procent eller att tillämpa den tillsats som var tillämplig på fullkornsris, att domstolens förslag att det skulle skiljas mellan omogna och mogna korn var tekniskt omöjligt att genomföra enligt sakkunnigrapporten, samt att de analyser som gjordes av tullmyndigheten därför inte kunde användas som bevis. Myndigheten saknade därför fog för påståendet att den relevanta tullsatsen var den som var tillämplig på fullkornsris.
32. Myndigheten begärde att Tribunal d’Instance delvis skulle ogiltigförklara sakkunnigrapporten på grund av att den sakkunnige hade överskridit sina befogenheter genom att uttala sig om frågor som inte omfattades av dennes sakkunskap, nämligen giltigheten av de stickprovsundersökningar som EG-domstolen har föreslagit och om huruvida proven som hade tagits i närvaro av Derudder var representativa.
33. I maj 1996 upphävde Tribunal d’Instance det tvistiga betalningsföreläggandet och anförde att deklarantens närvaro vid provtagningen varken innebar att dessa prov var representativa eller hindrade deklaranten från att senare bestrida uppfattningen att proven är representativa och att stödja sig på det förhållandet att den sakkunnige inte ansett proven vara representativa.
34. Skattemyndigheten överklagade utan framgång domen till Cour d’Appel i Paris, vid vilken den anförde samma argument som framförts inför Tribunal d’Instance.
35. Cour de Cassation har tagit upp myndighetens överklagande till prövning på grund av en rättsfråga, har vilandeförklarat målet och begärt att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande angående frågan huruvida artikel 70.1 i tullkodexen skall tolkas så att en deklarant, som var närvarande när tullmyndigheten tog prover av den införda varan och då inte bestred att provet var representativt, senare har rätt att åberopa att ett betalningsföreläggande avseende en tilläggsavgift skall upphävas på grund av att proven inte var representativa.
36. Skriftliga yttranden har inkommit från Tang, som har övertagit partstalan från Derudder, från den franska och italienska regeringen och från kommissionen. Den franska regeringen och kommissionen var närvarande vid den muntliga förhandlingen.
Bedömning
37. Alla som har inkommit med skriftliga yttranden anser att en deklarant, som var närvarande vid provtagningen och då inte gjorde några invändningar, inte är förhindrad att senare bestrida uppfattningen att proven är representativa.
38. Tang, som i sina inlagor har begränsat sig till att kommentera tullkodexen, tycks anse att deklaranten har kvar denna rätt även om varorna i fråga har övergått till fri omsättning och förbrukats. Den franska regeringen och kommissionen har däremot ansett att deklaranten har rätt att bestrida uppfattningen att proven som har tagits är representativa endast så länge som varorna finns tillgängliga för ytterligare provtagning, medan den italienska regeringen har hävdat att denna rättighet är förbrukad när deklaranten godtar tulltaxeringen.
39. Parterna är särskilt oeniga om tolkningen av artikel 11 i direktiv 82/57. Denna bestämmelse tillåter deklaranten att begära att en ytterligare undersökning görs av de varor som omfattades av den partiella undersökningen, om han anser att resultatet av denna inte är representativt för resten av varorna, vilket (har det påståtts) innebär att deklaranten godkänner resultatet av en sådan undersökning om han inte begär en ytterligare undersökning. Tang har hävdat att artikel 70.1 i kodexen, som i huvudsak återger innehållet i artikel 11 i direktiv 82/57, endast är tillämplig på partiell undersökning av varor och inte på provtagning. Den franska regeringen och kommissionen har däremot uttryckligen hävdat, och den italienska regeringen tycks förutsätta, att den partiella undersökningen innefattar provtagning.
40. Även om lagstiftningen inte är helt klar, anser jag att Tangs åsikt (som har uttryckts i förhållande till tullkodexen) överensstämmer bättre med systematiken i direktiv 82/57. I detta direktiv återfinns artikel 11 i avdelning II, under rubriken ”Granskning av deklarationen”. Avdelning II är uppdelad i fyra avsnitt med rubrikerna ”A. Granskning av handlingar”, ”B. Undersökning av varor”, ”C. Provtagning” och ”D. Intyg från tullmyndigheten”. Avdelning B omfattar artiklarna 11 och 12 och avdelning C omfattar artiklarna 13–17. Denna systematik tyder på att begreppen undersökning av varor, å ena sidan, och provtagningen, å andra sidan, var tänkta att regleras i olika bestämmelser. Enligt denna tolkning omfattar inte en partiell undersökning provtagning av till exempel sådana varor som det är fråga om i det nationella målet, där importtullen kan variera beroende på varornas närmare sammansättning. Begreppet avser snarare en partiell undersökning av ett parti identiska varor i syfte att fastställa den rätta tullklassificeringen av sådana varor och för att kontrollera om varorna har blivit rätt deklarerade. Detta följer tydligt av lydelsen av artikel 11, i vilken det hänvisas till ”varuposter [som tullmyndigheten] önskar undersöka”.
41. Lagstiftningen är dock inte entydig. Man måste ha i åtanke att direktiv 82/57 innehåller tillämpningsföreskrifter för åtskilliga bestämmelser i direktiv 79/695, däribland artikel 9.1, 9.4, 9.5 och artikel 10.1. Det följer klart av artikel 9.5 i direktiv 79/695 att provtagning är en särskild form av undersökning av varorna. Detta bekräftas i artikel 10.1 i direktivet, i vilken prover inte särskilt omnämns, men vilken klart bygger på antagandet att ”undersökningen av varor” innefattar provtagning av något slag.
42. Tullkodexen, som ersatte direktiven 82/57 och 79/695, är inte heller entydig och kan tolkas på såväl det ena som det andra sättet. Det kan å ena sidan hävdas att, eftersom artikel 70 i kodexen till skillnad från artiklarna 68 och 69 enbart hänvisar till undersökning, i synnerhet endast till partiell undersökning och inte till både undersökning och provtagning, är artikel 70 inte tillämplig vid provtagning. Å andra sidan kan det hävdas att mot bakgrund av systematiken och lydelsen av artiklarna 68b och 69.2 bör hänvisningen i artikel 70.1 till undersökningen av den del av varorna som omfattas av deklarationen innefatta att prover av dessa varor undersöks.
43. Svaret på frågan om artikel 11 i direktiv 82/57 är tillämplig på provtagning följer därför inte klart av lydelsen av bestämmelsen i fråga. Enligt min mening ger i vart fall inte denna bestämmelse svaret på den fråga som Cour de Cassation har ställt, eftersom härav enbart följer att deklaranten kan begära en ytterligare undersökning utan att det anges hur länge denna möjlighet finns. Svaret på tolkningsfrågan följer snarare av lagstiftningens systematik och ändamål.
44. Det följer klart av ingressen till direktiv 79/695, till vilket tillämpningsföreskrifter har meddelats i direktiv 82/57, att det syftade till att ”fastställa gemensamma förfaranderegler för varors övergång till fri omsättning” och att dessa gemensamma regler ”måste göra det möjligt att garantera en korrekt tillämpning av inte enbart tullar, avgifter med motsvarande verkan, jordbruksavgifter eller andra avgifter som fastställs inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken, utan också av varje annan gemenskapsrättslig bestämmelse som reglar varornas övergång till fri omsättning ... sådana regler ... måste vara tillräckligt flexibla för att anpassas till olika omständigheter.”(15)
45. Syftet med direktiv 82/57 var att ”garantera en likformig tillämpning av [dessa] gemensamma regler”(16) och ”att upprätta praktiska, enhetliga förfaranden för ... undersökning av varor och provtagning.”(17)
46. Dessa syften kommer helt klart att främjas om deklaranten har rätt att bestrida ett prov av importerade varor med hänvisning till att det inte är representativt och således inte skulle leda till att dessa varor påfördes rätt tull. Att under sådana omständigheter ta ytterligare ett prov skulle bidra till att rätt tull påfördes. Mot denna bakgrund ser jag ingen anledning att förbjuda deklaranten att bestrida proven enbart på grund av att han inte var närvarande när provet togs.
47. Rätten att väcka talan mot ett myndighetsbeslut är för övrigt en allmän rättsprincip som måste ges en vidsträckt tolkning. Principen anges i tullsammanhang för närvarande i artikel 243.1 i kodexen (18) och ligger till grund för artikel 11 och andra bestämmelser.
48. Man måste dock ha i åtanke att i artikel 15 i direktiv 82/57 föreskrivs att om tullmyndigheten tar prover för analys eller för en mer fördjupad kontroll övergår i allmänhet varorna i fråga till fri omsättning utan att man behöver invänta resultatet av analysen eller undersökningen. Situationen är uppenbarligen en annan än den som beskrivits i föregående punkter om varorna i fråga övergår till fri omsättning och inte längre finns tillgängliga för tullmyndigheten. Om en deklarant i ett sådant fall ifrågasatte uppfattningen att de tagna proven är representativa, skulle det inte finns någon möjlighet att ta ytterligare prover, varför deklaranten skulle kunna undgå att betala den tilläggsavgift som tullmyndigheten kräver med stöd av de ursprungliga proven. Såsom den franska regeringen och kommissionen har påpekat skulle detta hindra en korrekt tillämpning av tullbestämmelserna och följaktligen strida mot lagstiftningens syfte.
49. Av denna anledning borde det normalt ligga i deklarantens intresse att se till att de första prov som tas är representativa, så att varorna kan övergå till fri omsättning. Om tullmyndigheten beslutar att ta prover, skall deklaranten underrättas (19) och ge myndigheten all den hjälp som behövs för att underlätta provtagningen. (20) Deklaranten har således möjlighet att se till att de första prov som tas är representativa för hela partiet.
50. Enligt min uppfattning förlorar således deklaranten sin rätt att bestrida uppfattningen att de prov som tagits från ett parti importerade varor är representativa så snart dessa varor inte längre finns tillgängliga för ytterligare provtagning.
51. Tang har mot denna tolkning invänt att deklaranten inte rimligtvis kan kräva att en ytterligare undersökning genomförs innan resultatet av proverna är känt, och att varorna då redan övergått till fri omsättning och inte längre är tillgängliga.
52. Jag anser inte att denna invändning vederlägger den tolkning som jag har föreslagit. Om prov tas kan resultatet ifrågasättas på två grunder (båda dessa är faktiskt aktuella i förevarande mål, men endast en av dem har nämnts i tolkningsfrågan).
53. För det första kan deklaranten vara missnöjd med analysmetoden för proverna. Det är uppenbart att han inte kan ha någon åsikt om metoden förrän analysen är slutförd och resultatet är känt. I detta fall är det emellertid fortfarande i regel möjligt att utföra ytterligare en undersökning även efter det att varupartiet i fråga har övergått till fri omsättning. I artikel 17 i direktiv 82/57 (21) föreskrivs att tullmyndigheten skall i) bevara proven (om de inte har förstörts under analysen) till dess deklarantens alla möjligheter att överklaga myndighetens beslut på grundval av analysresultatet har uttömts och ii) därefter återlämna dem till deklaranten. Det skall således i princip vara möjligt att göra om analysen.
54. För det andra kan deklaranten anse att proven inte är representativa. I detta fall skulle, såsom har angetts ovan, det övergripande syftet med lagstiftningen motverkas om han fortfarande hade rätt att bestrida uppfattningen att proven är representativa när varorna inte längre finns tillgängliga för ytterligare provtagning.
55. I och med att varorna i fråga har övergått till fri omsättning, kommer de inte nödvändigtvis – eller ens vanligtvis – att vara tillgängliga på detta sätt. I artikel 13.3 i direktiv 79/695 föreskrivs att till dess varorna har övergått till fri omsättning ”skall de inte avlägsnas från den plats där de befinner sig eller bli föremål för någon som helst åtgärd utan tillstånd av tullmyndigheten”. (22) Fram till denna tidpunkt kan således ytterligare prov tas så länge som det är säkert att de varor som är tillgängliga är de som ursprungligen importerades och var föremål för provtagning.
56. I och med att varorna övergår till fri omsättning, står de dock vanligtvis inte längre under tullmyndighetens kontroll. Deklaranten kan hävda att hela partiet importerade varor har hållits intakt, men han måste då kunna bevisa detta om han vill bestrida uppfattningen att de prov som tagits tidigare var representativa. Jag ser inget skäl till varför han inte skulle kunna bestrida uppfattningen att sådana prov är representativa om han klart kan visa att hela det parti varor som har övergått till fri omsättning faktiskt är intakt och inte på något sätt har påverkats trots efterföljande hantering, transport eller lagring av varorna. Det kan noteras att i artikel 10.2 i direktiv 79/695 föreskrivs att ”en efterföljande kontroll utförs av en behörig myndighet i den medlemsstat där varorna har övergått till fri omsättning”. (23)
57. Om deklaranten däremot inte kan visa att det rör sig om identiska varor i oförändrat skick – eller a fortiori
om ömtåliga varor, såsom det i förevarande fall aktuella målet, har övergått till fri omsättning och förbrukats under tiden – är det uppenbart att det inte längre är möjligt att ta ytterligare prover, varför deklaranten inte längre har rätt att bestrida uppfattningen att de första proven är representativa.
58. Jag drar följaktligen slutsatsen att om en tullmyndighet tar prov på importerade varor i deklarantens närvaro och denne vid denna tidpunkt inte ifrågasätter provens representativitet, är deklaranten varken på grund av direktiven 79/695 och 82/57 om tillnärmning av förfaranden för varors övergång till fri omsättning eller av rådets förordning nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen förhindrad att senare bestrida uppfattningen att proven är representativa, under förutsättning att hela varupartiet fortfarande är tillgängligt och att det står klart att det befinner sig i ett sådant oförändrat skick att det är möjligt att ta ytterligare ett prov.
59. Det är slutligen lämpligt att ta upp kommissionens kommentarer om att artikel 11 i direktiv 82/57 inte har införlivats. Kommissionen har anfört att eftersom direktiv inte kan ha horisontell direkt effekt, kan tullmyndigheten inte direkt göra gällande nämnda bestämmelse mot deklaranten om den inte har införlivats med nationell rätt. Tullmyndigheten tycks inte ha åberopat några bestämmelser i nationell rätt i målet vid den nationella domstolen, vilket tyder på att direktivet inte har införlivats. Den hänskjutande domstolen hänvisar inte heller till några bestämmelser i nationell rätt i sitt beslut om hänskjutande. Nationell rätt, vars innebörd är att deklaranten inte längre har rätt att bestrida uppfattningen att de tagna proven är representativa när det inte längre går att ta prover eller att undersöka de importerade varorna, skulle dock enligt kommissionens mening överensstämma med lydelsen av och ändamålet med artikel 11 i direktiv 82/57.
60. Som svar på detta argument anförde Frankrike vid den muntliga förhandlingen att artikel 101 i den franska tullagen, vilken tydligen härrör från år 1948, gjorde det överflödigt att införliva artikel 11. I artikel 101 i denna lag föreskrivs följande:
”1. Efter det att en detaljerad deklaration har lämnats in, kan tullmyndigheten om den anser det nödvändigt kontrollera samtliga eller delar av de varor som har deklarerats.
2. Om tvist uppstår, har deklaranten rätt att ifrågasätta resultatet av den partiella undersökningen och att kräva att de omtvistade uppgifterna i deklarationen kontrolleras fullt ut.”
61. Det är inte uppenbart att denna bestämmelse verkligen kan anses ha införlivat artikel 11 på ett korrekt sätt. Jag anser dock att detta är av föga betydelse med hänsyn till att jag funnit att artikel 11 inte är relevant och eftersom min slutsats hur som helst är att svaret på tolkningsfrågan framkommer av den allmänna systematiken och ändamålet med gemenskapslagstiftningen snarare än av dess lydelse. Kommissionens allmänna påpekande är emellertid ändå välgrundat: nationell lagstiftning som tillåter en deklarant att bestrida uppfattningen att proven är representativa skulle överensstämma med gemenskapslagstiftningens allmänna systematik och ändamål, förutsatt att varorna hållits tillgängliga för ytterligare provtagning och, om varorna under tiden har övergått till fri omsättning, det kan visas att hela partiet under tiden varit intakt.
Förslag till avgörande
62. Jag anser följaktligen att de frågor som ställts av Cour de Cassation skall besvaras enligt följande:
Om en tullmyndighet tar prov på importerade varor i deklarantens närvaro och denne vid denna tidpunkt inte ifrågasätter provens representativitet, är deklaranten varken på grund av direktiven 79/695 och 82/57 om tillnärmning av förfaranden för varors övergång till fri omsättning eller av rådets förordning nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen förhindrad att senare bestrida uppfattningen att proven är representativa, under förutsättning att hela varupartiet fortfarande är tillgängligt och att det står klart att det befinner sig i ett sådant oförändrat skick att det är möjligt att ta ytterligare ett prov.
(1) .
(2)
–	Rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättande av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4).
(3)
–	Den person som avger en tulldeklaration, se punkt 4 nedan för den tidigare terminologin.
(4)
–	I artikel 253 i förordning nr 2913/92 föreskrivs att den skall tillämpas från och med den 1 januari 1994.
(5)
–	Direktiv av den 24 juli 1979 om tillnärmning av förfaranden för varors övergång till fri omsättning (EGT L 205, s. 19).
(6)
–	Direktiv av den 17 december 1981 om tillämpningsföreskrifter för rådets direktiv 79/695 om tillnärmning av förfaranden för varors övergång till fri omsättning (EGT L 28, s. 38).
(7)
–	Se artikel 26.1 i direktiv 79/695 och det andra skälet i ingressen till direktiv 82/57.
(8)
–	Kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 253, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1).
(9)
–	Rådets förordning (EEG) nr 1418/76 av den 21 juni 1976 om den gemensamma organisationen av marknaden för ris (EGT L 166, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 7, s. 104).
(10)
–	För en sammanfattning av hur tullbeloppen förhåller sig till varandra, se dom av den 6 juni 1990 i mål C-159/88, Van Sillevoldt BV m.fl. (REG 1990, s. I-2215), punkt 4.
(11)
–	Förordning nr 1418/76, bilaga A, punkt 2c.i.
(12)
–	Se ovan fotnot 10.
(13)
–	Rådets förordning (EEG) nr 2729/75 av den 29 oktober 1975 om importavgifterna för blandningar av spannmål, ris och brutet ris (EGT L 281, s. 18; svensk specialutgåva, område 3, volym 6, s. 158). Från och med den 1 juli 1995 ersattes termerna ”avgift” och ”avgifter” i förordning nr2729/75 med ”tull” och ”tullar” enligt rådets förordning (EG) nr 3290/94 av den 22 december 1994 om de anpassningar och övergångsåtgärder som krävs inom jordbrukssektorn för att genomföra avtalen som slöts inom ramen för de multilaterala handelsförhandlingarna i Uruguayrundan (EGT L 349, s. 105; svensk specialutgåva, område 3, volym 66, s. 52).
(14)
–	Hänvisningar till Derudder i detta förslag till avgörande avser också dennes representant, om inte annat klart följer av sammanhanget.
(15)
–	Nionde och tionde skälen.
(16)
–	Sista skälet i ingressen till direktiv 79/695.
(17)
–	Fjärde skälet i ingressen till direktiv 82/57.
(18)
–	Se ovan punkt 18.
(19)
–	Artikel 13.1 i direktiv 82/57, som redovisas i punkt 9 ovan, och artikel 242.1 i förordning nr 2454/93, som redovisas i punkt 20 ovan.
(20)
–	Artikel 14.1 i direktiv 82/57, som redovisas i punkt 10 ovan, och artikel 243.1 i förordning nr 2454/93, som redovisas i punkt 21 ovan.
(21)
–	Se artikel 246.1 i förordning nr 2454/93.
(22)
–	Jämför artikel 37 i tullkodexen.
(23)
–	Jämför artikel 78 i tullkodexen.