62024CJ0286_RES
Mål C‑286/24
Meliá Hotels International, SA.
mot
Associação Ius Omnibus
(begäran om förhandsavgörande från Supremo Tribunal de Justiça)
Domstolens dom (andra avdelningen) av den 29 januari 2026
”Begäran om förhandsavgörande – Skadeståndstalan enligt nationell rätt för överträdelser av medlemsstaternas och Europeiska unionens konkurrensrättsliga bestämmelser – Direktiv 2014/104/EU – Artikel 5.1 – Tillämpningsområde – Särskild editionstalan innan skadeståndstalan eventuellt väcks – Bedömning av huruvida ett skadeståndsanspråk är rimligt”
Konkurrens – Talan om ersättning för den skada som orsakats av överträdelser av konkurrensreglerna – Direktiv 2014/104 – Bestämmelser om utlämnande av de relevanta bevis som svaranden eller en tredje part förfogar över – Tillämpningsområde – Talan enligt nationell rätt som syftar till att få tillgång till bevisning innan skadeståndstalan väcks – Omfattas
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/104, artikel 5.1)
(se punkterna 25–48 samt punkt 1 i domslutet)
Konkurrens – Talan om ersättning för den skada som orsakats av överträdelser av konkurrensreglerna – Direktiv 2014/104 – Föreläggande om utlämnande av de relevanta bevis som svaranden eller en tredje part förfogar över – Villkor – Käranden måste visa att hans eller hennes skadeståndsanspråk är rimligt – Kärande som ska visa sannolikheten för att det föreligger en överträdelse, en skada och ett orsakssamband mellan överträdelsen och skadan – Beslut av kommissionen om fastställande av en överträdelse i form av en vertikal konkurrensbegränsning genom syfte – Beslut som visar att det som görs gällande angående överträdelsen är rimligt – Beslut som kan innehålla relevanta uppgifter för att bedöma huruvida det som görs gällande angående skadan och orsakssambandet är rimligt – Beslut som fattats inom ramen för ett förlikningsförfarande – Saknar relevans
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/104, artikel 5.1)
(se punkterna 53–72 samt punkt 2 i domslutet)
Konkurrens – Talan om ersättning för den skada som orsakats av överträdelser av konkurrensreglerna – Direktiv 2014/104 – Föreläggande om utlämnande av de relevanta bevis som svaranden eller en tredje part förfogar över – Villkor – Käranden måste visa att hans eller hennes skadeståndsanspråk är rimligt – Kärande som ska visa sannolikheten för att det föreligger en överträdelse, en skada och ett orsakssamband mellan överträdelsen och skadan – Erforderligt bevisvärde – Förekomst av en överträdelse, en skada och ett orsakssamband som skäligen måste kunna godtas
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/104, artikel 5.1)
(se punkterna 74–88 samt punkt 3 i domslutet)
Resumé
Till följd av en begäran om förhandsavgörande från Supremo Tribunal de Justiça (Högsta domstolen, Portugal) tolkar EU-domstolen de bestämmelser i direktiv 2014/104 (
1
) som reglerar utlämnande till nationella domstolar av bevis som svaranden eller en tredje part förfogar över inom ramen för en talan om ersättning för en skada som orsakats av överträdelser av konkurrensreglerna.
Den 21 februari 2020 ålade Europeiska kommissionen hotellföretaget Meliá Hotels International, S.A (nedan kallat Meliá) böter för att ha åsidosatt artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet (
2
) genom att i avtal tillämpa vertikala förfaranden som gjorde åtskillnad mellan konsumenter på grundval av deras nationalitet eller bosättningsland. (
3
)
Associação Ius Omnibus, som är en konsumentskyddsförening, väckte en särskild editionstalan vid den behöriga portugisiska domstolen. Syftet med talan var att Meliá skulle inkomma med handlingar som var relevanta för att eventuellt väcka en kollektiv skadeståndstalan för de konsumenter som var bosatta i Portugal och som lidit skada till följd av det konkurrensbegränsande beteende som kommissionen fastställt.
Eftersom domstolarna i första och andra instans biföll denna särskilda editionstalan, överklagade Meliá till den portugisiska högsta domstolen.
Under dessa omständigheter beslutade den portugisiska högsta domstolen att ställa flera frågor till EU-domstolen för förhandsavgörande angående artikel 5.1 i direktiv 2014/104, enligt vilken medlemsstaterna ska se till att käranden, i förfaranden som rör ersättning för den skada som orsakats av överträdelser av konkurrensreglerna, kan begära att den nationella domstolen förelägger svaranden eller en tredje part att lämna ut relevanta bevis, under förutsättning att käranden har styrkt rimligheten i hans eller hennes skadeståndsanspråk genom att lägga fram rimligen tillgängliga fakta och bevis.
I detta sammanhang vill den portugisiska högsta domstolen få klarhet i huruvida artikel 5.1 i direktiv 2014/104 ska tolkas så,
–
att den är tillämplig på en talan om utlämnande av bevisning som föreskrivs i nationell rätt och som väcks före en talan om ersättning för den skada som orsakats av överträdelser av konkurrensreglerna,
–
att det, för att käranden ska kunna styrka att hans eller hennes skadeståndsanspråk är rimligt, måste visas att det är mer sannolikt än osannolikt att villkoren för ansvar för en överträdelse av konkurrensrätten är uppfyllda, och
–
att ett beslut av kommissionen i vilket det konstateras att det föreligger en överträdelse av unionens konkurrensrätt i form av en vertikal konkurrensbegränsning genom syfte är tillräckligt för att styrka att ett skadeståndsanspråk är rimligt och om svaret på denna fråga påverkas av den omständigheten att beslutet meddelats efter ett förlikningsförfarande.
Domstolens bedömning
För det första bekräftar EU-domstolen, efter en bokstavlig, systematisk och teleologisk tolkning, att artikel 5.1 i direktiv 2014/104 är tillämplig på en sådan föregående talan som den som föreskrivs i portugisisk rätt, vilken gör det möjligt för personer som lidit skada till följd av en överträdelse av konkurrensreglerna att få tillgång till relevanta bevis innan en skadeståndstalan väcks.
Enligt EU-domstolen stöds denna tolkning bland annat av målen med direktiv 2014/104, vilka är att underlätta utövandet av rätten till skadestånd, med hänsyn till behovet av att råda bot på den informationsasymmetri som kännetecknar dessa tvister och att på så sätt säkerställa en effektiv privat tillämpning av konkurrensrätten.
För det andra prövar EU-domstolen frågan huruvida kravet i artikel 5.1 första stycket i direktiv 2014/104 att käranden, för att få tillgång till den begärda bevisningen, ska lägga fram en utförlig motivering som visar rimligheten i skadeståndsanspråket är uppfyllt när det föreligger ett kommissionsbeslut om fastställande av överträdelse av unionens konkurrensrätt i form av en vertikal konkurrensbegränsning genom syfte, och om svaret på denna fråga påverkas av den omständigheten att detta beslut har meddelats efter ett förlikningsförfarande.
I detta hänseende påpekar EU-domstolen inledningsvis att det enligt artikel 5.1 i direktiv 2014/104 krävs att den person som lidit skada till följd av en överträdelse av konkurrensrätten, till stöd för sin begäran om utlämnande av bevis, lägger fram en utförlig motivering med rimligen tillgängliga fakta och bevis som är tillräckliga för att styrka rimligheten i skadeståndsanspråket, det vill säga sannolikheten för att det föreligger en överträdelse, en skada och ett orsakssamband mellan överträdelsen och skadan.
När det gäller att visa att det som görs gällande angående överträdelsen är rimligt, konstaterar EU-domstolen att ett kommissionsbeslut om fastställande av en överträdelse av artikel 101 FEUF gör det möjligt för den nationella domstolen att fastställa att det föreligger en överträdelse och, i än högre grad, att det som görs gällande angående överträdelsen är rimligt, eftersom den nationella domstolen inte får meddela avgöranden som strider mot ett sådant beslut. Nämnda beslut är däremot inte i sig tillräckligt för att under alla omständigheter styrka rimligheten i ett skadeståndsanspråk. För detta ändamål måste det visas att det som görs gällande angående skadan och orsakssambandet är rimligt.
När det gäller att visa att det som görs gällande angående skadan är rimligt, erinrar EU-domstolen dessutom om att det i artikel 17.2 i direktiv 2014/104 fastställs en motbevisbar presumtion för att det föreligger en skada till följd av en kartell som, såsom följer av artikel 2 led 14 i direktivet, ska förstås som en horisontell begränsning av konkurrensen mellan två eller flera konkurrenter. Detta utesluter således att en sådan motbevisbar presumtion är tillämplig på en vertikal begränsning av konkurrensen som involverar icke-konkurrerande företag som är verksamma på olika nivåer i produktions- eller distributionskedjan.
Även om det är fråga om ett beslut av kommissionen i vilket det konstateras att det föreligger en förbjuden kartell, ska det anses vara rimligt att det föreligger en skada som orsakats av överträdelsen, såvida svaranden inte motbevisar denna presumtion. Så är dock inte fallet när det föreligger ett beslut av kommissionen i vilket det konstateras att det föreligger en överträdelse av artikel 101 FEUF i form av en vertikal konkurrensbegränsning, även när begränsningen är en konkurrensbegränsning genom syfte. Ett sådant beslut kan dock innehålla uppgifter som är relevanta vid bedömningen av om det som görs gällande angående skadan och orsakssambandet är rimligt.
Mot bakgrund av det ovan anförda finner EU-domstolen att artikel 5.1 i direktiv 2014/104 ska tolkas så, att ett kommissionsbeslut i vilket det konstateras att det föreligger en överträdelse av unionens konkurrensrätt i form av en vertikal konkurrensbegränsning genom syfte inte räcker för att styrka att ett skadeståndsanspråk är rimligt, eftersom det inte bara ska visas att det som görs gällande angående en sådan överträdelse är rimligt, vilket fastställts i ett sådant beslut, utan även att det som görs gällande angående skadan och orsakssambandet mellan skadan och överträdelsen är rimligt. Den omständigheten att beslutet meddelats efter ett förlikningsförfarande föranleder inte någon annan bedömning.
Slutligen konstaterar EU-domstolen att det för att visa att ett skadeståndsanspråk är rimligt, i den mening som avses i artikel 5.1 i direktiv 2014/104, inte krävs att det visas att det är mer sannolikt än osannolikt att villkoren för ansvar för en överträdelse av konkurrensrätten är uppfyllda. Det räcker att käranden visar att antagandet att dessa villkor är uppfyllda skäligen kan godtas.
EU-domstolen understryker att begreppet rimlighet i den mening som avses i artikel 5.1 i direktiv 2014/104 ska ges en självständig tolkning i unionsrätten och påpekar att begreppet rimligheten i ett skadeståndsanspråk, enligt dess gängse innebörd, inte kräver att det visas att det föreligger en särskilt hög grad av sannolikhet för att villkoren för ansvar är uppfyllda, utan tvärtom tyder på att det är nödvändigt och tillräckligt att övertyga den nationella domstol som prövar begäran om utlämnande av bevis om att antagandet att dessa tre villkor är uppfyllda skäligen kan godtas.
Denna tolkning stöds av en kontextuell bedömning av begreppet rimligheten i skadeståndsanspråket i artikel 5.1 i direktiv 2014/104. Enligt den allmänna systematiken i denna bestämmelse, jämförd med bland annat skälen 6, 14 och 15 i direktivet, leder nämligen bevisningen av skadeståndsanspråkets rimlighet inte till att skadestånd beviljas inom ramen för en talan i sakfrågan, utan till att ett föreläggande om utlämnande av bevis utfärdas i förväg, vilket är nödvändigt för att en sådan talan ska vara effektiv. Beviskravet för att få tillgång till den bevisning som är nödvändig för att väcka talan i sak måste således ligga på en lägre nivå än det som krävs för att fastställa att villkoren för ansvar är uppfyllda i sak.
Vidare framgår det av artikel 5.1 i direktiv 2014/104 och skäl 16 i direktivet att rimligheten i skadeståndsanspråket ska fastställas enbart på grundval av rimligen tillgängliga fakta och bevis för käranden, vilket avspeglar unionslagstiftarens avsikt att inte ålägga käranden en orimlig bevisbörda utan helt enkelt kräva att käranden på ett rimligt sätt hävdar att en överträdelse av konkurrensrätten har vållat honom eller henne skada.
Enligt EU-domstolen är denna tolkning även den enda som är förenlig med målen med direktiv 2014/104, som särskilt syftar till att råda bot på den informationsasymmetri som kännetecknar skadeståndstalan som rör överträdelser av konkurrensrätten. Det är ofta enbart motparten eller tredje part som förfogar över de bevis som krävs för att styrka en skadeståndstalan, medan käranden ofta inte har tillräcklig kännedom om eller tillgång till dem.
Att tvinga käranden att, till stöd för sin begäran om utlämnande av den bevisning som är nödvändig för att väcka skadeståndstalan, visa att det är mer sannolikt än osannolikt att villkoren för ansvar för en överträdelse av konkurrensrätten är uppfyllda, utgör ett strikt rättsligt krav som på ett otillbörligt sätt kan hindra ett effektivt utövande av rätten till skadestånd. Ett sådant beviskrav är oförenligt med syftet att underlätta skadeståndstalan, eftersom beviskravet är sådant att det gör det praktiskt taget omöjligt eller orimligt svårt för käranden att väcka skadeståndstalan.
Målen med direktiv 2014/104 stöder således tolkningen av begreppet rimligheten i skadeståndsanspråket och av kärandens bevisbörda, enligt vilken käranden, på grundval av uppgifter som rimligen är tillgängliga för honom eller henne, måste övertyga den nationella domstol som prövar begäran om utlämnande av bevis att antagandet att de tre kumulativa villkoren för ansvar för en överträdelse av konkurrensrätten är uppfyllda skäligen kan godtas.
(
1
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/104/EU av den 26 november 2014 om vissa regler som styr skadeståndstalan enligt nationell rätt för överträdelser av medlemsstaternas och Europeiska unionens konkurrensrättsliga bestämmelser (EUT L 349, 2014, s. 1).
(
2
)	Avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet av den 2 maj 1992 (EGT L 1, 1994, s. 3) (nedan kallat EES-avtalet).
(
3
)	Kommissionen beslut C(2020) 893 final om ett förfarande enligt artikel 101 [FEUF] och artikel 53 i EES-avtalet (ärende AT.40528 – Meliá (Holiday Pricing)).