62021CC0832
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
JEAN RICHARD DE LA TOUR
av den 23 mars 2023 (
1
)
Mål C‑832/21
Beverage City & Lifestyle GmbH,
MJ,
Beverage City Polska sp. z o.o.,
FE
mot
Advance Magazine Publishers, Inc.
(begäran om förhandsavgörande från Oberlandesgericht Düsseldorf (regional överdomstol i Düsseldorf, Tyskland))
”Begäran om förhandsavgörande – Rättsligt samarbete på privaträttens område – Förordning (EU) nr 1215/2012 – Särskild behörighet – Artikel 8.1 – Flera svarande – EU-varumärken – Förordning (EU) 2017/1001 – Artiklarna 122 och 125 – Internationell behörighet i frågor om intrång och giltighet – Talan om intrång i ett EU-varumärke som väckts mot flera svarande som har hemvist i olika medlemsstater – Behörighet för domstolen på den ort där verkställande direktören för svarandebolaget har hemvist – Behörighet i förhållande till övriga svarande som har hemvist utanför domstolsmedlemsstaten för den domstol där talan väckts – Sambandet mellan respektive käromål är ’tillräckligt nära’ för att en gemensam handläggning och dom ska vara påkallad – Begreppet tillräckligt nära samband – Förhållandet mellan en leverantör och dess kund”
I. Inledning
1.
Begäran om förhandsavgörande från Oberlandesgericht Düsseldorf (Regionala överdomstolen i Düsseldorf, Tyskland) avser tolkningen av artikel 8.1 i förordning (EU) nr 1215/2012, (
2
) som ska läsas tillsammans med artikel 122 i förordning (EU) 2017/1001. (
3
)
2.
Begäran har framställts i ett mål mellan, å ena sidan, innehavaren av ett EU-varumärke, med säte i Förenta staterna, och, å andra sidan, en återförsäljare och dennes varuleverantör, med hemvist i Tyskland respektive Polen, angående varumärkesintrång som dessa påstås ha gjort sig skyldiga till.
3.
I det särskilda sammanhanget för denna talan, som omfattas av egna kriterier för domstolsbehörighet, ombeds EU-domstolen att komplettera sin praxis om villkoren för tillämpningen av den särskilda regeln i artikel 8.1 i förordning nr 1215/2012, enligt vilken flera svarande som har hemvist i olika medlemsstater kan väcka talan vid den domstol där endast en av dem har hemvist, trots att de yrkanden som framställs vid den hänskjutande domstolen riktar sig mot olika bolag och deras verkställande direktörer, vilka inte bara stäms i egenskap av lagliga företrädare för dessa bolag utan även personligen.
4.
Jag kommer att redogöra för skälen till att jag anser att innehavaren av ett EU-varumärke, som anser sig vara utsatt för intrång, kan väcka talan vid en enda domstol som är behörig att pröva alla yrkanden som avser handlingar som begåtts av olika intrångsgörare avseende samma varor, särskilt inom ramen för ett exklusivt leveransavtal, under förutsättning att svarandens roll som ankarsvarande (Ankerbeklagte) i den kontrafaktiska kedjan motiveras när talan väcks.
II. Unionsrätt
A.
Förordning nr 1215/2012
5.
I artikel 8.1 i förordning nr 1215/2012 föreskrivs följande:
”Talan mot en person som har hemvist i en medlemsstat kan även väckas i följande fall:
1.
Om han eller hon är en av flera svarande, vid domstol där någon av svarandena har hemvist, förutsatt att det finns ett tillräckligt nära samband mellan käromålen för att en gemensam handläggning och dom ska vara påkallad för att undvika att oförenliga domar meddelas som en följd av att käromålen prövas i olika rättegångar.”
B.
EU-varumärkesförordningen
6.
Artikel 1 i EU-varumärkesförordningen har rubriken ”EU-varumärke”. I punkt 2 i denna artikel föreskrivs följande:
”Ett EU-varumärke ska ha en enhetlig karaktär. Det ska ha samma rättsverkan i hela unionen: det får inte registreras, överlåtas eller avstås ifrån eller bli föremål för beslut om upphävande av innehavarens rättigheter eller förklaras ogiltigt, inte heller får dess användning förbjudas om det inte gäller för hela unionen. Denna princip ska gälla om inte annat föreskrivs i denna förordning.”
7.
I artikel 17 i EU-varumärkesförordningen, med rubriken ”Kompletterande tillämpning av nationell rätt om intrång”, föreskrivs följande:
”1.   EU-varumärkens rättsverkan ska endast fastställas utifrån bestämmelserna i denna förordning. I övrigt ska intrång i ett EU-varumärke regleras enligt nationell rätt om intrång i ett nationellt varumärke i enlighet med bestämmelserna i kapitel X [särskilt artiklarna 129 och 130].
2.   Denna förordning ska inte hindra att talan väcks om ett EU-varumärke på grundval av medlemsstaternas bestämmelser om bland annat skadeståndsansvar och illojal konkurrens.
3.   Tillämpliga förfaranderegler ska bestämmas i enlighet med kapitel X.”
8.
Kapitel X i EU-varumärkesförordningen har rubriken ”Behörighet och förfarande i mål om EU-varumärken” och innehåller artiklarna 122–135. Artikel 125, med rubriken ”Internationell behörighet”, har följande lydelse:
”1.   Om inte annat följer av bestämmelserna i denna förordning eller av de bestämmelser i förordning [nr 1215/2012] som enligt artikel 122 ska tillämpas, ska sådan talan som avses i artikel 124 [särskilt talan om intrång] väckas vid domstol i den medlemsstat där svaranden har sitt hemvist eller, om han inte har hemvist i någon medlemsstat, i den medlemsstat i vilken han har ett driftsställe.
…
5.   Sådan talan som avses i artikel 124, med undantag av fastställelsetalan om att det inte föreligger något intrång i ett EU-varumärke, får även väckas vid domstol i den medlemsstat i vilken intrång redan förekommer eller i vilken det finns risk för intrång, eller i vilken en sådan handling som avses i artikel 11.2 har begåtts.”
III. Bakgrund till det nationella målet och tolkningsfrågan
9.
Advance Magazine Publishers, Inc. är innehavare av flera EU-varumärken som innehåller ordelementet ”Vogue”, vilka Advance Magazine hävdar är välkända.
10.
Beverage City Polska sp. z o.o. är ett bolag enligt polsk rätt med säte i Kraków (Polen), vars verkställande direktör, FE, är bosatt i samma stad. Beverage City Polska sp. z o.o. tillverkar, marknadsför och distribuerar en energidryck under namnet ”Diamant Vogue”.
11.
Beverage City & Lifestyle GmbH är ett bolag enligt tysk rätt med säte i Schorfheide i delstaten Brandenburg (Tyskland). Dess verkställande direktör, MJ, är bosatt i delstaten Nordrhein-Westfalen (Tyskland). Bolaget var knutet till Beverage City Polska genom ett exklusivt distributionsavtal för Tyskland och köpte den härmed märkta energidrycken i Polen från Beverage City Polska. Det finns inte någon koncernrelaterad anknytning mellan bolagen, trots att namnen liknar varandra.
12.
Klaganden ansåg att den hade utsatts för intrång i sina varumärken och stämde (
4
) dessa bolag och deras verkställande direktörer vid Landgericht Düsseldorf (regionala domstolen i Düsseldorf), i dess egenskap av domstol i delstaten Nordrhein-Westfalen som är behörig i fråga om EU-varumärken, och yrkade om förbudsföreläggande i hela unionen och om utlämnande av information och av fakturor samt om fastställelse av ersättningsskyldighet. Dessa accessoriska yrkanden begränsades senare sig till åtgärder som vidtagits i Tyskland.
13.
Beverage City Polska och dess verkställande direktör, FE, har i överklagandet vid Oberlandesgericht Düsseldorf (Regionala överdomstolen i Düsseldorf) ifrågasatt (
5
) beslutet från Landgericht Düsseldorf (regionala domstolen i Düsseldorf) som innan den biföll klagandens yrkanden grundade sin internationella behörighet avseende dem på artikel 8.1 i förordning nr 1215/2012 och hänvisade till de principer som slogs fast i domen av den 27 september 2017, Nintendo. (
6
)
14.
De har vid den hänskjutande domstolen gjort gällande att de var uteslutande verksamma i Polen och levererade varor till sina kunder där. Domen i målet Nintendo kan inte överföras till deras situation, eftersom de inte hade något relevant samband med Beverage City & Lifestyle och dess verkställande direktör.
15.
Den hänskjutande domstolen har för det första understrukit att Landgericht Düsseldorfs (regionala domstolen i Düsseldorf) internationella behörighet, enligt artikel 125.1 i EU-varumärkesförordningen, grundar sig på den ort där den verkställande direktören för det tyska bolaget har hemvist, vilken den betecknar som ankarsvarande. (
7
)
16.
När det gäller de medsvarande som har hemvist i Polen bygger för det andra lösningen i domen i målet Nintendo på att det i det mål som låg till grund för den domen fanns en anknytning mellan de svarande genom att de ingick i samma koncern, vilket inte är fallet här. Det finns nämligen endast ett leveransförhållande mellan Beverage City & Lifestyle och Beverage City Polska. Eftersom de verkställande direktörerna för dessa bolag endast ifrågasätts i egenskap av respektive företrädare för dessa juridiska personer, finns det således inget förhållande mellan den ankarsvarande och svarandena med hemvist i Polen. Frågan är således huruvida ett samband i form av en leveranskedja är tillräckligt.
17.
Den hänskjutande domstolen anser dessutom att det ska beaktas att tvisten avser samma varumärken och intrångsgörande produkter, vilket innebär att det finns en risk för motstridiga beslut om det görs olika bedömningar om huruvida det föreligger ett intrång i distributionen om talan väcks vid olika domstolar. Den hänskjutande domstolen anser också att en sådan risk skulle kunna konstateras om samma varor, som säljs inom unionen, hade köpts från en tredje part. Den hänskjutande domstolen har även understrukit att villkoren för tillämpning av artikel 8.1 i förordning nr 1215/2012 inte får undergräva behörighetsregeln i artikel 125 i EU-varumärkesförordningen.
18.
Under dessa omständigheter beslutade Oberlandesgericht Düsseldorf (Regionala överdomstolen i Düsseldorf) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till EU-domstolen:
”Föreligger ett ’tillräckligt nära samband’ mellan respektive talan för att en gemensam handläggning och dom ska vara påkallad för att undvika att oförenliga domar meddelas, i den mening som avses i artikel 8.1 i förordning 1215/2012, när sambandet i en talan om intrång i ett EU-varumärke består i att en svarande som är etablerad i en medlemsstat (i detta fall Polen) har levererat varor som inneburit ett intrång i ett EU-varumärke till en svarande som är etablerad i en annan medlemsstat (i detta fall Tyskland), vars lagliga företrädare, som också är stämd som intrångsgörare, är ankarsvarande (Ankerbeklagte), och parterna endast är förbundna med varandra genom ett rent leveransförhållande och det därutöver inte finns vare sig något rättsligt eller något faktiskt samband dem emellan?”
19.
Klaganden, Beverage City Polska och FE, den polska och den portugisiska regeringen samt Europeiska kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden. Vid förhandlingen som hölls den 12 januari 2023 yttrade sig Beverage City & Lifestyle, Beverage City Polska, klaganden och kommissionen muntligen och besvarade de frågor som EU-domstolen ställt till dem för att besvaras muntligen.
IV. Bedömning
20.
Den hänskjutande domstolen har ställt sin enda tolkningsfråga för att få klarhet i huruvida artikel 8.1 i förordning nr 1215/2012, jämförd med artikel 122 i EU-varumärkesförordningen, kan tolkas så, att talan mot flera svarande med hemvist i olika medlemsstater kan väckas mot dem vid den domstol där någon av dem har hemvist, inom ramen för en talan om varumärkesintrång som väckts mot dem av innehavaren av ett EU-varumärke, när det görs gällande att svarandena har gjort sig skyldiga till ett intrång som i materiellt hänseende är identiskt med detta varumärke genom var och en av deras handlingar i en leveranskedja.
21.
När det gäller talan om intrång i immateriella rättigheter ger domstolens praxis redan användbar vägledning. Det ska härvid erinras om att EU-domstolens tolkning av bestämmelserna i förordning (EG) nr 44/2001 (
8
) även är tillämplig på bestämmelserna i förordning nr 1215/2012, som kan kvalificeras som ”motsvarande”. (
9
) Detsamma gäller förordning (EG) nr 207/2009, (
10
) som kodifierades med dess ändringar genom EU-varumärkesförordningen. (
11
)
22.
I det nationella målet har talan väckts vid den hänskjutande domstolen, i egenskap av domstol som är behörig i fråga om EU-varumärken, om intrång i sådana varumärken mot säljaren i Tyskland av produkter som påstås vara intrångsprodukter, bolaget Beverage City & Lifestyle, som är etablerat i Tyskland, och mot dess tillverkare Beverage City Polska, som är etablerad i Polen, samt deras respektive verkställande direktörer.
23.
Den hänskjutande domstolens fråga som avser denna domstols internationella behörighet i fråga om den sistnämnda svaranden och dess verkställande direktör, regleras följaktligen av artiklarna 122, 124, 125 och 126 i EU-varumärkesförordningen.
24.
Dessa bestämmelser har karaktären av lex specialis i förhållande till bestämmelserna i förordning nr 1215/2012. (
12
)
25.
I fråga om intrång ska domstolarna för EU-varumärken således ha exklusiv behörighet enligt artikel 124 a i EU-varumärkesförordningen.
26.
När det gäller talan om intrång föreskrivs i artikel 125.1 i EU-varumärkesförordningen att domstolen i den medlemsstat där svaranden har sin hemvist har internationell behörighet. (
13
)
27.
Detta är inte den enda domstol som föreskrivs i EU-varumärkesförordningen. Domstolen i den medlemsstat där intrång har förekommit kan också vara behörig i enlighet med artikel 125.5 i EU-varumärkesförordningen. (
14
)
28.
Det ska i detta hänseende understrykas att artikel 122.2 a i EU-varumärkesförordningen, på grund av denna specifika regel, uttryckligen utesluter en tillämpning av artikel 7.2 i förordning nr 1215/2012, i vilken det föreskrivs ett särskilt behörighetskriterium i mål om skadestånd utanför avtalsförhållanden. (
15
)
29.
Däremot finns det inte någon särskild bestämmelse i EU-varumärkesförordningen som förbjuder tillämpningen av artikel 8 i förordning nr 1215/2012, (
16
) i vilken det i punkt 1 föreskrivs en härledd behörighetsregel om det finns flera svarande med hemvist i olika medlemsstater. Talan mot dem kan enligt denna bestämmelse väckas vid domstol där någon av svarandena har hemvist. (
17
) Denne kan ibland, som i det nationella målet, betecknas som ankarsvarande. (
18
)
30.
Liksom vid varje annan domstol i en medlemsstat är denna möjlighet för klaganden underkastad ett villkor som anges i artikel 8.1 i förordning nr 1215/2012, nämligen att ”det finns ett tillräckligt nära samband mellan käromålen för att en gemensam handläggning och dom ska vara påkallad för att undvika att oförenliga domar meddelas som en följd av att käromålen prövas i olika rättegångar.”
31.
Detta krav, som infördes för första gången i artikel 6.1 i förordning nr 44/2001, har sitt ursprung i EU-domstolens dom av den 27 september 1988, Kalfelis. (
19
) Det bidrar till genomförandet av ett av huvudsyftena med denna förordning, vilket förstärks genom förordning nr 1215/2012, (
20
) vilket är att säkerställa ett bra utbyte av rättsliga avgöranden inom unionen. Detta mål kräver att konkurrerande förfaranden förhindras. (
21
)
32.
I den mån denna behörighetsregel utgör ett undantag från huvudregeln om svarandens hemvist, har EU-domstolen slagit fast att dess tolkning inte får gå utöver de fall som uttryckligen anges i dessa förordningar. (
22
)
33.
EU-domstolen har framhållit att det ankommer på den hänskjutande domstolen att bedöma huruvida det finns ett samband mellan käromålen mot bakgrund av det eftersträvade målet, vilket är att undvika oförenliga domar. (
23
) I detta avseende anförde den att avgöranden som avser ”samma faktiska och rättsliga situation” som skiljer sig åt är oförenliga. (
24
)
A.
Begreppet ”samma rättsliga situation”
34.
Den hänskjutande domstolen har inte uttryckt några tvivel i denna fråga. Den hänskjutande domstolens begäran om förhandsavgörande ger emellertid, enligt min mening, tillfälle att precisera räckvidden av domen i målet Nintendo, (
25
) vilken parterna har diskuterat i sina skriftliga yttranden.
35.
I domen i målet Nintendo, som avsåg en talan om intrång i gemenskapsformgivningar, valde EU-domstolen nämligen, som kriterium för huruvida en och samma rättsliga situation föreligger, kriteriet om erkännande av ensamrätten till användning av sådana formgivningar genom förordning nr 6/2002. Eftersom denna ensamrätt har samma verkningar inom unionen saknar det betydelse att den nationella rätten tillämpas av den nationella domstolen för att fatta vissa beslut. (
26
)
36.
I domen i målet Nintendo framhöll EU-domstolen även skillnaden i förhållningssätt i förhållande till det förhållningssätt som anammades i fråga om patent i dom av den 13 juli 2006, Roche Nederland m.fl., (
27
) där den slog fast att skillnaden i rättsliga grunder för käromål inte påverkade bedömningen av risken för motstridiga avgöranden. (
28
)
37.
Med hänsyn till omständigheterna i det nationella målet anser jag därför att det är lämpligt att EU-domstolen gör en analog bedömning, eftersom bestämmelserna i artikel 19 i förordning nr 6/2002, som ligger till grund för domen i målet Nintendo, överensstämmer med bestämmelserna i artikel 9 i EU-varumärkesförordningen, som rör rättigheterna för innehavaren av ett EU-varumärke.
38.
Den behöriga domstolens skyldighet att tillämpa nationell rätt, såsom föreskrivs i artiklarna 129 och 130 i EU-varumärkesförordningen, (
29
) liksom i artiklarna 88 och 89 i förordning nr 6/2002, utgör inte hinder för att fastställa att en och samma rättsliga situation föreligger av följande skäl:
–
i artikel 9.1 och 9.2 i EU-varumärkesförordningen regleras den ensamrätt som tillkommer innehavaren av ett EU-varumärke genom dess registrering och rätten att hindra tredje man från att använda varumärket utan innehavarens medgivande, rättigheter som innehavaren avser att skydda genom att väcka talan om varumärkesintrång, och
–
ett sådant varumärke ska enligt artikel 1.2 i EU-varumärkesförordningen ha samma rättsverkan i hela unionen.
B.
Begreppet ”samma faktiska situation”
39.
Den hänskjutande domstolen har framhållit att det endast finns ett leveransförhållande mellan Beverage City & Lifestyle och Beverage City Polska och att dessa två svarandebolag, till skillnad från bolagen i det mål som gav upphov till domen Nintendo, inte tillhör samma koncern.
40.
I skälen till sin begäran om förhandsavgörande har den hänskjutande domstolen visserligen dessutom understrukit att det inte finns något förhållande mellan de svarande som har hemvist i Polen och ankarsvaranden (den verkställande direktören för bolaget Beverage City & Lifestyle, med hemvist i Tyskland), men i sin fråga har den preciserat att den verkställande direktören ”också är stämd som intrångsgörare”.
41.
Eftersom den hänskjutande domstolen önskar få klarhet i huruvida förekomsten av en leveranskedja under dessa omständigheter är ett tillräckligt kriterium för att tillämpa artikel 8.1 i förordning nr 1215/2012, ombeds EU-domstolen att komplettera sin tolkning av begreppet ”samma faktiska situation”.
42.
Vissa bedömningsregler kan enligt min mening fastställas med utgångspunkt i EU-domstolens praxis.
43.
På det upphovsrättsliga området har EU-domstolen i sin dom av den 1 december 2011 i målet Painer, (
30
) nämligen slagit fast att för att bedöma om det föreligger en risk för oförenliga domar om de olika ansökningarna prövas i olika rättegångar, ”skulle det kunna vara av betydelse huruvida de svarande som av upphovsrättsinnehavaren har anklagats för att ha orsakat materiellt identiska skador har agerat självständigt eller inte.” (
31
)
44.
På patentområdet slog EU-domstolen i domen i målet Solvay (
32
) fast att det, för att bedöma huruvida det finns ett samband mellan de olika käromål som väckts vid den, ankommer på den nationella domstolen att bland annat beakta om flera bolag etablerade i olika medlemsstater var för sig har anklagats för samma intrångsgörande handlingar avseende samma produkt.
45.
I fråga om gemenskapsformgivningar har EU-domstolen i domen i målet Nintendo inledningsvis slagit fast att ”kärandebolaget i de målen har gjort gällande att de båda svarandebolagen har gjort sig skyldiga till liknande eller rent av identiska handlingar som innebär
intrång i samma skyddade gemenskapsformgivningar genom identiska intrångsgörande produkter, vilka moderbolaget tillverkar för egen räkning i vissa medlemsstater och även säljer till sitt dotterbolag i syfte att detta ska sälja dem vidare i andra medlemsstater.” (
33
)
46.
EU-domstolen erinrade därefter om att den ”redan tidigare har funnit att den faktiska situationen genomgående är densamma om svarandebolagen ingår i samma koncern och har handlat på samma eller liknande sätt, enligt en gemensam handlingsplan som utarbetats av ett av bolagen (se, bland annat, dom av den 13 juli 2006, Roche Nederland m.fl., C‑539/03, EU:C:2006:458, punkt 34).” (
34
)
47.
Slutligen drog EU-domstolen slutsatsen att ”begreppet samma faktiska situation, under sådana omständigheter … [ska] omfatta samtliga handlingar från de olika svarandenas sida, inbegripet leveranser som moderbolaget gör för egen räkning, och ska således inte endast begränsas till vissa aspekter eller delar av dessa handlingar.” (
35
)
48.
Enligt min mening följer härav, särskilt på grund av den allmänna formuleringen av detta skäl som ska jämföras med den i punkt 67 i samma dom, (
36
) att den nationella domstolens prövning huvudsakligen ska avse förhållandet mellan samtligt intrång som förekommit, snarare än de organisatoriska eller kapitalmässiga banden mellan de berörda bolagen, som den polska regeringen och svarandena med hemvist i Polen anser vara väsentliga.
49.
För att uppfylla målet att säkerställa att oförenliga avgöranden inte meddelas, vilket eftersträvas med artikel 8.1 i förordning nr 1215/2012, och särskilt i fråga om EU-varumärken med samma rättsverkan i hela unionen, anser jag nämligen att det är motiverat att som första kriterium använda kriteriet gemensam användning av ett kännetecken som är identiskt med eller liknar detta skyddade varumärke, som kännetecknar det påstådda intrånget. (
37
) Således framgår ursprunget till den överträdelse av den äldre rättigheten som svarandena har bidragit till genom olika åtgärder. Således styrks ursprunget till åsidosättandet av den äldre rättighet som svarandena har bidragit till genom olika handlingar.
50.
Det saknar härvid betydelse huruvida dessa handlingar är identiska, såsom till exempel en av svarandenas försäljning av samma förfalskade varor till en annan som sålt dem vidare. (
38
) I likhet med kommissionen och den portugisiska regeringen anser jag, till stöd för att samma faktiska situation föreligger, att det finns en kontrafaktisk kedja bestående av olika omständigheter, från tillverkning till avsättning av förfalskade produkter, med eller utan hjälp av en mellanhand.
51.
Vidare anser jag att två andra argument, till stöd för uppfattningen att avsaknaden av organisatoriska band mellan svarandebolagen inte får utgöra ett hinder för att käromålen prövas gemensamt vid en enda domstol, kan härledas från domen i målet Nintendo.
52.
För det första ska det enligt min mening understrykas att EU-domstolen i den domen skulle besvara frågan huruvida den hänskjutande domstolens behörighet kunde avse leveranser som endast hade utförts av ett enda bolag. (
39
)
53.
För det andra, när det gäller kriteriet om samordnade åtgärder, som enligt den polska regeringen bör tillämpas, verkar det inte ha använts som ett särskilt villkor, även om detta förvisso har fastställts av EU-domstolen mot bakgrund av det aktuella fallet.
54.
En motsatt lösning skulle för det första begränsa uppfyllandet av de mål som eftersträvas med EU-varumärkesförordningen, nämligen att
–
enligt skäl 4 i den förordningen inom ramen för harmoniseringen av Europeiska unionens varumärkesrätt, säkerställa att EU-varumärken åtnjuter samma skydd vad gäller varumärkets rättsverkan i alla medlemsstater, och
–
enligt skälen 31–33 i denna förordning, förhindra motstridiga beslut från domstolarna och säkerställa den enhetliga karaktären hos EU-varumärkena genom avgöranden från domstolar för EU-varumärken som ”får rättsverkan i och omfattar hela unionen.” (
40
)
55.
För det andra skulle den göra det möjligt att kringgå de särskilda och tvingande reglerna i EU-varumärkesförordningen. Det ska emellertid för det första påpekas att unionslagstiftaren i skäl 33 i denna förordning har avsett mål mellan samma parter när talan väcks i en och samma medlemsstat. I detta skäl anges att ”om talan väcks i flera fall i olika medlemsstater, synes de bestämmelser som bygger på bestämmelserna i förordning [nr 1215/2012] om litispendens och konnexitet vara lämpliga”. (
41
)
56.
För det andra har EU-domstolen redan beaktat särdragen hos varumärkesrättsliga tvister vid tolkningen av begreppet ”[den medlemsstat där] intrång redan förekommer eller i vilken det finns risk för intrång”. (
42
)
57.
På samma sätt har EU-domstolen i dom av den 18 maj 2017, Hummel Holding, (
43
) slagit fast att begreppet driftsställe i förordning nr 207/2009 inte nödvändigtvis är identiskt med det begrepp som används i förordning nr 44/2001, eftersom dessa förordningar eftersträvar mål som inte är identiska. En sådan bedömningsmetod kan enligt min mening överföras på förordning nr 1215/2012 och EU-varumärkesförordningen.
58.
För det tredje skulle valet av en självständig tolkning som syftar till att effektivt skydda EU-varumärkets enhetliga karaktär vid intrång, vilket skulle vara i linje med utvecklingen av EU-domstolens praxis, från domen av den 27 september 1988 i målet Kalfelis, (
44
) till domen i målet Nintendo, (
45
) kunna tillnärmas det som föranledde domstolen att fastställa lösningar som var anpassade till vissa omständigheter när det gäller konkurrensbegränsande verksamhet. (
46
) Detta val följer samma logik, som tenderar att uppmuntra till bestraffning av olagliga affärsmetoder och ersättning till ekonomiska aktörer som utsatts för dessa genom att säkerställa en korrekt rättskipning. (
47
)
59.
I detta sammanhang anser jag emellertid att det är lika viktigt att göra en avvägning mellan särdragen hos dessa behörighetsregler och de krav som det vanligtvis erinras om i fråga om internationell behörighet, vilka den polska regeringen och svarandena med hemvist i Polen med rätta har åberopat, nämligen att det ska vara lättare att utöva rätten till försvar och att behörighetsreglerna ska vara förutsebara. (
48
)
60.
Därför bör, såsom kommissionen har föreslagit, särskild uppmärksamhet ägnas åt arten av avtalsförhållandet mellan kunden och leverantören. Denna kan inte bara förstärka förekomsten av ett samband mellan klagandens käromål om intrång, utan även påvisa att skyldigheten att svara på påståenden om intrångshandlingar med samma ursprung är fullt förutsebar. (
49
)
61.
Detta är enligt min mening uppenbart fallet när det gäller identisk eller liknande användning (
50
) av ett EU-varumärke som har rättsverkan i hela unionen inom ramen för ett exklusivt leveransavtal på marknaden i en annan medlemsstat.
62.
I det aktuella fallet noterar jag, liksom kommissionen, att den hänskjutande domstolen har konstaterat att svarandebolagen, som var etablerade i Tyskland respektive Polen, var bundna av ensamrätten till leveranser i den förstnämnda medlemsstaten. Dessa bolag kunde inte vara ovetande om risken för att en sådan faktisk situation ska kvalificeras som identisk för att motivera att en enda domstol är behörig att pröva talan som väckts mot samtliga personer som gjort sig skyldiga till samma påstådda intrång.
63.
Dessutom framgår det både av de handlingar i målet som har översänts till EU-domstolen och av de svar som parterna i det nationella målet har lämnat på dess frågor vid förhandlingen att det kan anses att det nära samarbetet mellan bolagen även har kommit till uttryck i driften av två webbplatser, (
51
) vars domäner tillhör endast en av de medsvarande, genom vilka de aktuella produkterna har saluförts genom hänvisningar mellan dessa webbplatser.
64.
Jag föreslår därför att EU-domstolen ska slå fast att en domstols konstaterande att de käromål som väckts vid den riktar sig mot olika aktörer som var och en har bidragit till samma intrång i ett EU-varumärke inom ramen för en kedja av intrångshandlingar kan räcka för att motivera dess behörighet i förhållande till medsvarandena med stöd av artikel 8.1 i förordning nr 1215/2012.
65.
Enligt EU-domstolens fasta praxis ankommer det följaktligen på den hänskjutande domstolen att göra en bedömning av de olika faktiska omständigheter som klagandebolaget har åberopat. (
52
) Vid detta tillfälle kan det för det första framhållas att det vid prövningen av behörigheten inte, eller enbart i begränsad utsträckning, får göras en prövning i sak i målet.
66.
För det andra måste den domstol vid vilken talan har väckts säkerställa att tillämpningen av artikel 8.1 i förordning nr 1215/2012 inte gör det möjligt för klaganden att väcka talan mot flera svarande endast för att få talan mot en av dessa prövad vid domstol i en annan medlemsstat än den där denne har hemvist. (
53
)
67.
Den fråga som den hänskjutande domstolen har ställt, så som den är formulerad, (
54
) ger enligt min mening EU-domstolen möjlighet att komplettera sitt svar med närmare uppgifter om ankarsvaranden.
C.
Närmare uppgifter om ankarsvaranden
68.
Följderna av att behörigheten för den domstol vid vilken talan väckts utvidgas till att även omfatta andra svarande, än vad som föreskrivs i artikel 8.1 i förordning nr 1215/2012, föranleder mig att understryka att prövningen av huruvida det finns ett nära samband mellan käromålen, i den mån den syftar till att begränsa risken för att forumreglerna kringgås, ovillkorligen i första hand bör avse käromål mot ankarsvaranden.
69.
I avsaknad av villkor i förordningen om val av ankarsvarande (
55
) har EU-domstolen visserligen slagit fast att det, för att utesluta det fall där en klagande kan väcka talan mot flera svarande endast för att få talan mot en av dessa prövad vid domstol i en annan medlemsstat än den där denne har hemvist, är det tillräckligt att det finns ett nära samband mellan de käromål som har väckts mot var och en av svarandena. (
56
)
70.
EU-domstolen har emellertid också slagit fast att trots att klaganden har återkallat talan mot den enda svarande som har hemvist i den medlemsstat där talan väckts, förblir domstolen behörig i fråga om de övriga svarandena, om det inte visas att klaganden och nämnda svarande agerat i samförstånd i syfte att på ett konstlat sätt skapa eller upprätthålla villkoren för tillämpningen av artikel 6.1 i förordning nr 44/2001 vid den tidpunkt talan väcks. (
57
)
71.
Oberoende av dessa särskilda omständigheter visar omständigheterna i det nationella målet enligt min mening på intresset av en noggrann undersökning av de käromål som väckts mot ankarsvaranden och de käromål som väckts mot övriga svarande, då de sistnämnda genom klagandens blotta val (
58
) har berövats den regel om internationell behörighet som i princip är knuten till deras hemvist och då de bestrider själva existensen av samband mellan dem och ankarsvaranden. (
59
)
72.
Även om den hänskjutande domstolens internationella behörighet i Tyskland i förevarande fall inte medför några svårigheter varken på grund av att det tyska bolag som distribuerar varorna i denna medlemsstat har sitt säte i en delstat eller på grund av att dess verkställande direktör, ankarsvaranden, har hemvist i en annan delstat, (
60
) är det den omständigheten att talan väcks mot denna person personligen och inte i egenskap av laglig företrädare för detta bolag som förtjänar särskild uppmärksamhet. Enbart detta val ligger nämligen till grund för den hänskjutande domstolens internationella och geografiska behörighet.
73.
Det handlar uppenbarligen inte om att ägna uppmärksamhet åt tillämpningen av reglerna om geografisk behörighet eller koncentration av behörigheten att pröva tvister, (
61
) som inte omfattas av EU-varumärkesförordningen (
62
) eller förordning nr 1215/2012, utan om att betona att det ändå bör åligga den domstol vid vilken talan väckts att försäkra sig om att käromålen mot ankarsvaranden grundar sig på plausibla överväganden. (
63
)
74.
Som exempel (
64
) kan nämnas att den hänskjutande domstolen i det nationella målet, när det gäller den lagliga företrädaren för det bolag som är etablerat i Tyskland och har hemvist inom den hänskjutande domstolens domkrets, endast i sin tolkningsfråga har angett att vederbörande ”också är stämd som intrångsgörare”.
75.
Denna viktiga information motiverar enligt min mening att käromålet redan från det att det väcktes var tillräckligt väl underbyggt med avseende på rollen för den lagliga företrädaren för det bolag mot vilken talan väckts, eftersom det ovanligt nog är den lagliga företrädarens personliga ansvar som görs gällande av en tredje part inom ramen för såväl en talan om förbudsföreläggande och om förbud mot åsidosättande av den berörda rättigheten som om ersättning. (
65
)
76.
I avsaknad av sådana preciseringar är det enligt min mening berättigat att fråga sig under vilka omständigheter en korrekt rättskipning motiverar att behörigheten för en domstol i en medlemsstat, grundad på den ort där ett bolags verkställande direktör har personlig hemvist, utvidgas till att omfatta talan som väcks mot ett annat bolag och dess verkställande direktör, mot vilka talan har väckts såväl i egenskap av bolagets lagliga företrädare som mot denne personligen, vilka har hemvist i en annan medlemsstat.
77.
I sådana mål som avser intrång i ett EU-varumärke av en enhetlig karaktär, anser jag att det i praktiken är tänkbart att den domstol vid vilken talan väckts vid ingivandet av ansökan försäkrar sig om att det av denna framgår att valet av det forum där talan anhängiggjorts är motiverat av att bolagets lagliga företrädare varit personligen involverad i intrångshandlingar, genom att det läggs fram bevis antingen för att ett kännetecken som är identiskt med eller liknar detta varumärke har använts i ett kommersiellt sammanhang (eller för att talan inte har väckts för att förhindra intrång (
66
) eller stoppa det) eller för att ankarsvaranden har ägnat sig åt intrångsgörande verksamhet och rimligen borde ha vetat om detta. (
67
)
78.
Att kräva att klaganden avgör sitt val av domstol genom att undersöka vem som är upphovsmannen till åsidosättandet av de rättigheter som tillkommer innehavaren av det skyddade EU-varumärket förefaller däremot gå utöver en enkel kontroll från början av att villkoren för tillämpning av artikel 8.1 i förordning nr 1215/2012 har skapats på ett konstlat sätt.
79.
En sådan möjlighet skulle visserligen, analogt i varumärkesrätten, kunna stödja sig på EU-domstolens avgörande i domen i målet Nintendo om fastställande av tillämplig lag enligt artikel 8.2 i förordning nr 864/2007, (
68
) vilket visar sig nödvändigt när klagandens talan avser olika intrångshandlingar som begåtts i olika medlemsstater. (
69
) Domstolen har slagit fast att den domstol vid vilken talan väckts ska göra en övergripande bedömning av nämnda svarandes handlande i syfte att fastställa den plats där nämnda svarande har utfört den första handling som utgör intrång eller fara för intrång och som ligger till grund för det kritiserade handlandet. (
70
)
80.
EU-domstolen har emellertid också slagit fast att tolkningen av behörighetsreglerna inte är kopplad till tolkningen av bestämmelserna om tillämplig lag på skadeståndstalan. (
71
)
81.
Att i det skede då talan väcks ålägga klaganden en skyldighet att utröna vem som är initiativtagare till kedjan av intrångshandlingar skulle dessutom innebära en bevisbörda som skulle vara alltför svår att genomföra för klaganden och skulle riskera att undergräva syftet med EU-varumärkesförordningen, som är att skydda en EU-varumärkesinnehavares rättigheter, inom en ram som kan vara mycket vidsträckt, beroende på innehavarens processuella val. (
72
)
82.
Jag föreslår därför att EU-domstolen i sitt svar till den nationella domstolen lägger till att denna även ska kontrollera de omständigheter som gjorde det möjligt att fastställa, vid tidpunkten för väckandet av käromålen, att det tyska bolagets verkställande direktör deltagit i de kontrafaktiska handlingar som ligger till grund för hans personliga ansvar.
V. Förslag till avgörande
83.
Mot bakgrund av vad som anförts ovan föreslår jag att domstolen besvarar den tolkningsfråga som ställts av Oberlandesgericht Düsseldorf (Regionala överdomstolen i Düsseldorf, Tyskland) på följande sätt:
Artikel 8.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, jämförd med artikel 122 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/1001 av den 14 juni 2017 om EU-varumärken,
ska tolkas så,
att talan mot flera svarande med hemvist i olika medlemsstater kan väckas mot dem vid den domstol där någon av dem har hemvist, inom ramen för en talan om varumärkesintrång som väckts mot dem av innehavaren av ett EU-varumärke, när det görs gällande att svarandena har gjort sig skyldiga till ett intrång som i materiellt hänseende är identiskt med detta varumärke genom var och en av deras handlingar i en leveranskedja. Det ankommer på den domstol vid vilken talan väckts att med hänsyn till alla relevanta omständigheter i målet bedöma om det finns en risk för att oförenliga domar meddelas som en följd av att käromålen prövas i olika rättegångar.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	Europaparlamentets och rådet förordning av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EUT L 351, 2012, s. 1).
(
3
)	Europaparlamentets och rådets förordning av den 14 juni 2017 om EU-varumärken (EUT L 154, 2017, s. 1, nedan kallad EU-varumärkesförordningen).
(
4
)	Den 19 september 2018, såsom anges i domen från Landgericht Düsseldorf (Regionala domstolen i Düsseldorf, Tyskland), som översänts av den hänskjutande domstolen. Förordning nr 1215/2012 är således tillämplig i enlighet med artikel 66 i samma förordning. Se, för ett liknande resonemang, domen i målet AMS Neve m.fl. (C‑172/18, nedan kallad domen AMS Neve m.fl., EU:C:2019:674, punkterna 34 och 36, och där angiven rättspraxis).
(
5
)	Den hänskjutande domstolen har preciserat att Beverage City -Lifestyle och dess verkställande direktör, MJ, har dragit tillbaka sina överklaganden.
(
6
)	C‑24/16 och C‑25/16, nedan kallad domen Nintendo, EU:C:2017:724.
(
7
)	Detta begrepp avser den enda av de svarande vars hemvist motiverar att den domstol där talan väckts är behörig. Se, för en tidigare användning av detta, förslag till avgörande av generaladvokaten Jääskinen i målet CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2014:2443, punkt 56).
(
8
)	Rådets förordning av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 12, 2001, s. 1).
(
9
)	Se dom av den 30 juni 2022, Allianz Elementar Versicherung (C‑652/20, EU:C:2022:514, punkt 20 och där angiven rättspraxis).
(
10
)	Rådets förordning av den 26 februari 2009 om EU-varumärken (EUT L 78, 2009, s. 1).
(
11
)	Se, för en redogörelse för bakgrunden till förordningarna sedan inrättandet av gemenskapsvarumärket genom rådets förordning (EG) nr 40/94 av den 20 december 1993 om gemenskapsvarumärken (EGT L 11, 1994, s. 1), domen i målet AMS Neve m.fl. (punkt 3).
(
12
)	Se domen i målet AMS Neve m.fl. (punkt 34 och där angiven rättspraxis).
(
13
)	Detta val påverkar behörighetsområdet för den domstol för EU-varumärken vid vilken talan väckts. I artikel 126.1 a i EU-varumärkesförordningen föreskrivs att denna är behörig i fråga om intrång som redan förekommer, eller som det finns risk för, inom en medlemsstats territorium. Se, analogt, beträffande behörigheten för domstolen för gemenskapsformgivningar att förordna om nödvändiga åtgärder för att beivra intrång i hela unionen och inte endast för den skada som lidits på den ort som domstolen grundar sin behörighet på grund av den ankarsvarandes hemvist, domen i målet Nintendo (punkterna 61–67).
(
14
)	Angående den alternativa karaktären av den domstol som anges i denna punkt, se domen i målet AMS Neve m.fl. (punkt 41), som avser motsvarande bestämmelser i förordning nr 207/2009, kodifierad i EU-varumärkesförordningen. Detta processuella val avgör omfattningen av den geografiska behörigheten för domstolen för EU-varumärken, eftersom den är begränsad till handlingar som begåtts, eller som det finns risk för, inom den medlemsstats territorium i vilken denna domstol är belägen, i enlighet med artikel 126.2 i EU-varumärkesförordningen. Se, beträffande motsvarande bestämmelser, domen i målet AMS Neve m.fl., punkt 40.
(
15
)	Se dom av den 5 juni 2014, Coty Germany (C‑360/12, EU:C:2014:1318, punkt 36).
(
16
)	Varken artikel 122.2 i EU-varumärkesförordningen eller någon annan av dess bestämmelser avser denna artikel eller den behörighetsregel som den innehåller. Såsom framgår av artikel 122.1 i denna förordning är tillämpningen av förordning nr 1215/2012 subsidiär, eftersom det inte föreskrivs något undantag i denna. Detsamma gäller rådets förordning (EG) nr 6/2002 av den 12 december 2001 om gemenskapsformgivning (EGT L 3, 2002, s. 1), enligt artikel 79 i samma förordning. Det ska dessutom erinras om att förordning nr 1215/2012 visserligen syftar till att definiera en allmän ram, men att den ändå innehåller ett viktigt undantag på det immaterialrättsliga området. I artikel 24.4 i förordningen föreskrivs nämligen en regel om exklusiv behörighet vid bestridande av giltigheten av en immateriell rättighet genom ett käromål eller ett svaromål. På denna punkt innehåller EU-varumärkesförordningen dock särskilda bestämmelser: presumtionen om EU-varumärkets giltighet anges i artikel 127, såvida inte dess giltighet bestrids genom ett genkäromål på de villkor som anges i artikel 128.
(
17
)	Se, för en erinran om detta krav, dom av den 27 oktober 1998, Réunion européenne m.fl. (C‑51/97, EU:C:1998:509, punkterna 44–46). Dessutom ska samtliga svarande ha hemvist i unionen (se dom av den 11 april 2013, Sapir m.fl., C‑645/11, EU:C:2013:228, punkt 52). Konventionen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, som undertecknades i Lugano den 30 oktober 2007 och vars ingående godkändes på Europeiska gemenskapens vägnar genom rådets beslut 2009/430/EG av den 27 november 2008 (EUT L 147, 2009, s. 1), kallad ”Lugano II-konventionen”, innehåller en identisk bestämmelse i artikel 6.1.
(
18
)	Han fortsätter att vara det trots utvecklingen i förfarandet. Det förhållandet att han har dragit tillbaka sitt överklagande, såsom i förevarande fall genom det bolag som han företräder (se fotnot 5 i detta förslag till avgörande) saknar således betydelse för behovet av att kontrollera att det finns ett nära samband mellan käromålen när de inges. Se, när det gäller det skede i förfarandet där förekomsten av ett sådant samband mellan käromålen ska bedömas, dom av den 21 maj 2015, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, nedan kallad domen CDC Hydrogen Peroxide, EU:C:2015:335, punkterna 28 och 29), samt förslag till avgörande av generaladvokaten Jääskinen i målet CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2014:2443, punkterna 78 och 79). EU-domstolen hade tidigare, i domen av den 13 juli 2006, Reisch Montage (C‑103/05, EU:C:2006:471, punkterna 27 och 33), slagit fast att medlemsstaternas nationella rätt, enligt vilken talan mot en medsvarande inte kan tas upp till prövning, inte påverkar tillämpningen av artikel 6.1 i förordning nr 44/2001, nu artikel 8.1 i förordning nr 1215/2012. Se även, om behörigheten för en domstol för EU-varumärken, vid vilken en talan om intrång som grundar sig på ett sådant varumärke, vars giltighet bestrids genom ett genkäromål om ogiltigförklaring, har anhängiggjorts, och som fortfarande har behörighet att pröva varumärkets giltighet, trots att huvudkäromålet har dragits tillbaka, dom av den 13 oktober 2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen (C‑256/21, EU:C:2022:786, punkterna 55 och 58), samt förslag till avgörande av generaladvokaten Pitruzzella i målet Gemeinde Bodman-Ludwigshafen (C‑256/21, EU:C:2022:366, punkterna 66–73), för en detaljerad erinran om de fall där principen om ett ärendes anknytning till den domstol som först var behörig (perpetuatio fori) är tillämplig.
(
19
)	189/87, EU:C:1988:459. Se för en påminnelse om lagstiftningshistoriken, dom av den 11 oktober 2007, Freeport (C‑98/06, EU:C:2007:595, punkt 53).
(
20
)	Se skäl 26 i denna förordning.
(
21
)	Se skäl 21 i förordning nr 1215/2012. Det rör sig även om att säkerställa verkställigheten av avgöranden. Se i detta avseende artikel 45.1 c i samma förordning, där det föreskrivs att erkännande av en dom ska vägras vid ansökan från en berörd part om domen är oförenlig med en dom som har meddelats samma parter i den anmodade medlemsstaten.
(
22
)	Se dom av den 11 oktober 2007, Freeport (C‑98/06, EU:C:2007:595, punkt 35), dom av den 1 december 2011, Painer (C‑145/10, EU:C:2011:798, punkt 74), dom av den 12 juli 2012, Solvay (C‑616/10, nedan kallad domen Solvay, EU:C:2012:445, punkt 21), dom av den 11 april 2013, Sapir m.fl. (C‑645/11, EU:C:2013:228, punkt 41), och domen i målet CDC Hydrogen Peroxide (punkt 18).
(
23
)	Se särskilt domen Solvay (punkt 23). I domen av den 13 juli 2006, Roche Nederland m.fl. (C‑539/03, EU:C:2006:458, punkt 26), preciserade EU-domstolen dessutom att ”[f]ör att avgörandena skall strida mot varandra räcker det inte … att det finns en mindre avvikelse i domslutet”. I praktiken är det svårare att bedöma denna omständighet i det skede då ansökan lämnas in än i samma faktiska och rättsliga situation.
(
24
)	Se bland annat domen i målet CDC Hydrogen Peroxide (punkt 20 och där angiven rättspraxis), och domen i målet Nintendo (punkt 45).
(
25
)	Denna dom ingår i EU-domstolens praxis om tillämpningen av artikel 8.1 i förordning nr 1215/2012 i vissa tvister om överträdelse av unionsrätten på området för patent, konkurrens och formgivning. Denna rättspraxis tar hänsyn till särdragen hos lagstiftningen om immateriella rättigheter, som syftar till att reglera det exklusiva bevarandet av denna immateriella egendom som är lättillgänglig för alla. Se, för ett liknande resonemang, Kur, A., och Maunsbach, U., ”Choice of law and Intellectual Property Rights”, Oslo Law Review, 2019, band 6, nr 1, sidorna 43–61, särskilt s. 44. Vidare bygger utvecklingen av EU-domstolens avgöranden på den skyddsnivå som unionsrätten ger, vilket innebär att en uppdelning av tvistemål ska undvikas (se, på denna punkt, Georgakoudi, N., Les compétences exclusives en matière civile et commerciale: étude de droit international privé, doktorsavhandling försvarad den 9 december 2021, särskilt s. 204, och Muir Watt, H., Hashiguchi, M., Nateshan, S., och Sturua, D., ”Article 8”, i Magnus, U., och Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels Ibis Regulation, 2:a upplagan., Otto Schmidt, Köln, 2023, sidorna 359–392, särskilt punkt 1 (s. 361), punkt 3 (s. 362) och punkt 4 (s. 363)). Beträffande bakgrunden till harmoniseringen av de materiella reglerna avseende immaterialrätten, se Kur, A., och Maunsbach, U., ovan, sidorna 50 och 51.
(
26
)	Se domen i målet Nintendo (punkt 49).
(
27
)	C‑539/03, EU:C:2006:458.
(
28
)	Se domen i målet Nintendo (punkterna 46 och 47).
(
29
)	Enligt artikel 17 i EU-varumärkesförordningen, jämförd med artikel 129.2 och artikel 130.2 i samma förordning, regleras begäranden om information, redovisning och fastställande av ersättningsskyldighet, såsom andra åtgärder eller förelägganden, inte självständigt i förordningen, utan omfattas av tillämplig nationell rätt. Se analogt domen i målet Nintendo (punkt 47). Det kan också erinras om att rätten till ersättning föreskrivs i artikel 13.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/48/EG av den 29 april 2004 om säkerställande av skyddet för immateriella rättigheter (EUT L 157, 2004, s. 45). När det gäller tillämplig lag hänvisas dessutom till artikel 8.2 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 864/2007 av den 11 juli 2007 om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (Rom II) (EUT L 199, 2007, s. 40). Genom denna förordning, som är tillämplig i alla medlemsstater med undantag för Konungariket Danmark, harmoniseras lagvalsreglerna för tillämpliga lagar på privaträttens område vad gäller utomobligatoriska förpliktelser, särskilt sådana förpliktelser som är en följd av intrång i immateriella rättigheter som gäller i hela unionen som uppkommit efter den 11 januari 2009 (se artikel 32 i nämnda förordning). Vid talan mot flera svarande avseende intrång som begåtts i flera medlemsstater, se domen i målet Nintendo (punkterna 98 och 104). Se även domen i målet AMS Neve m.fl. (punkt 64).
(
30
)	C‑145/10, EU:C:2011:798, punkt 83.
(
31
)	Min kursivering.
(
32
)	Punkt 29. Beträffande de praktiska konsekvenserna av att artikel 6.1 i förordning nr 44/2001 inte tillämpas, se punkt 28 i denna dom.
(
33
)	Domen i målet Nintendo (punkt 51). Min kursivering.
(
34
)	Domen i målet Nintendo (punkt 51). Min kursivering.
(
35
)	Domen i målet Nintendo (punkt 52). Min kursivering.
(
36
)	EU-domstolen har enbart anfört att ”[en andre] svarande tillverkar och till den första svaranden levererar produkter som denne saluför”.
(
37
)	Se, i detta avseende, artikel 9 i EU-varumärkesförordningen, av vilken en definition av intrångshandlingar kan härledas och, för ett liknande resonemang, domen i målet AMS Neve m.fl. (punkt 54). Avseende begreppet användning se analogt domen i målet Nintendo (punkterna 100, 103 och 104).
(
38
)	Se, avseende denna omständighet, domen i målet Solvay (punkt 29).
(
39
)	Se domen i målet Nintendo (punkterna 50 och 51).
(
40
)	Se dom av den 18 maj 2017, Hummel Holding (C‑617/15, EU:C:2017:390, punkt 28).
(
41
)	Min kursivering.
(
42
)	Se dom av den 5 juni 2014, Coty Germany (C‑360/12, EU:C:2014:1318, punkterna 32, 34 och 37), avseende detta begrepp som återfinns i artikel 93.5 i förordning 40/94, nu artikel 125.5 i EU-varumärkesförordningen.
(
43
)	C‑617/15, EU:C:2017:390, punkterna 25, 27 och 28. En restriktiv tolkning av begreppet driftsställe är inte längre motiverad, eftersom det i EU-varumärkesförordningen föreskrivs att klaganden kan välja mellan svarandens hemvist och domstolen på den ort där intrånget skett. För kvalificeringen som driftsställe krävs det inte heller att bolag mot vilket talan har väckts direkt eller indirekt har deltagit i de handlingar som ligger till grund för tvisten (punkt 40 i domen).
(
44
)	189/87, EU:C:1988:459se punkt 31 i förevarande förslag till avgörande.
(
45
)	Se fotnot 25 i detta förslag till avgörande. Det ska noteras att det inte finns någon anledning att hänvisa till senare domar om intrångshandlingar (domen i målet AMS Neve m.fl. och dom av den 3 mars 2022, Acacia (C‑421/20, EU:C:2022:152), på området för gemenskapsformgivningar), eftersom talan hade väckts vid domstolarna i den medlemsstat där intrånget hade begåtts. Se, beträffande detta alternativa behörighetskriterium i fråga om EU-varumärken, fotnot 14 i detta förslag till avgörande.
(
46
)	Se domen i målet CDC Hydrogen Peroxide (punkt 16 och punkterna 23–25), och dom av den 15 juli 2021, Volvo m.fl. (C‑30/20, EU:C:2021:604, punkterna 39–42).
(
47
)	Enligt skäl 16 i förordning nr 1215/2012 syftar förordningen till att komplettera principen om att domstolen där svaranden har hemvist är behörig, med alternativa behörighetsgrunder i de fall där det finns en nära anknytning mellan domstolen och tvisteföremålet eller då detta krävs för att underlätta en korrekt rättskipning. Se avseende förordning nr 44/2001, domen i målet Solvay (punkt 19 och där angiven rättspraxis).
(
48
)	Se skäl 15 i förordning nr 1215/2012.
(
49
)	Se, för en jämförelse, dom från Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike), första tvistemålsavdelningen, av den 4 juli 2018 (nr 17–19.384), till vilken Muir Watt, H., Hashiguchi, M., Nateshan, S., och Sturua, D., ovan fotnot 39 (s. 372) har hänvisat. Denna domstol slog fast att det föreligger ett samband mellan käromålen när det inom ramen för en fastighetstransaktion konstateras att de handlingar som tillskrivs vissa av svarandena, däribland ankarsvaranden, deras förbindelser, deras respektive roller och ansvar för två av dem överlappar varandra.
(
50
)	Det fall som avses här är det fall där svarandena använder kännetecknet på samma sätt. Det är således osannolikt att en svarande skulle vara ovetande om sina medsvarandes intrångshandlingar. Beträffande betydelsen av de omständigheter under vilka en intrångsgörare kan känna till att samma nationella rätt har åsidosatts, se Heinze, C., och Warmuth, C., ”Intellectual property and the Brussels Ibis Regulation”, i Mankowski, P., Research Handbook on the Brussels Ibis Regulation, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2020, sidorna 147–171, särskilt s. 167, tillgänglig på följande webbplats: https://www.elgaronline.com/display/edcoll/9781788110785/9781788110785.00011.xml.
(
51
)	Se, i detta avseende, domen i målet AMS Neve m.fl. (punkterna 47 och 54).
(
52
)	Se fotnot 23 i förevarande förslag till avgörande och domen i målet Nintendo (punkt 52).
(
53
)	Se bland annat domen i målet CDC Hydrogen Peroxide (punkterna 27–29 och punkt 31, och där angiven rättspraxis).
(
54
)	Se punkterna 18 och 74 i förevarande förslag till avgörande.
(
55
)	Det föreskrivs inte heller någon hierarki mellan medsvarandena och käromålen. När det gäller mer rigorösa förslag i doktrinen, se Siaplaouras, P., ”Article 8”, i Requejo Isidro, M., Bruxelles I bis: A Commentary on Regulation (EU) no 1215/2012, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2022, sidorna 166–190, särskilt punkt 8.17, fotnot 45 (s. 172), samt Gaudemet-Tallon, H., och Ancel, M.-E., Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 och 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 och 2007), 6:e upplagan, Librairie générale de droit et de jurisprudence, collection ”Droit des affaires”, Paris, 2018, fotnot 46 (s. 395).
(
56
)	Se dom av den 11 oktober 2007, Freeport (C‑98/06, EU:C:2007:595, punkterna 52–54 och där angiven rättspraxis). Se, beträffande räckvidden av denna dom, Siaplaouras, P., ovan, punkterna 8.37–8.39 (sidorna 177 och 178). Se, som jämförelse, artikel 8.2 i förordning nr 1215/2012, där det föreskrivs att talan mot en person som har hemvist i en medlemsstat kan även väckas ”[o]m talan avser återgångskrav eller annat liknande, vid den domstol där det ursprungliga käromålet är anhängigt, såvida inte detta har väckts endast för att få talan mot tredje man prövad vid annan domstol än den som annars skulle ha varit behörig att pröva talan mot honom” (min kursivering).
(
57
)	Se domen i målet CDC Hydrogen Peroxide (punkt 33). Avseende kravet på bevisning om att de berörda parterna agerat i samförstånd se punkt 32 i den domen. Vissa författare har dessutom noterat en förändring i EU-domstolens praxis. Se i detta avseende kommentar från Siaplaouras, P., ovan, punkt 8.40 (s. 178).
(
58
)	Se, för ett liknande resonemang, Muir Watt, H., Hashiguchi, M., Nateshan, S., och Sturua, D., ovan, punkt 22 (s. 371).
(
59
)	Se punkt 14 i förevarande förslag till avgörande.
(
60
)	Se punkt 11 i förevarande förslag till avgörande.
(
61
)	Se dom av den 30 juni 2022, Allianz Elementar Versicherung (C‑652/20, EU:C:2022:514, punkt 39 och där angiven rättspraxis). I detta avseende bör det klargöras att, liksom i artikel 4 i förordning nr 1215/2012, utses i artikel 125.1 i EU-varumärkesförordningen domstolarna i den medlemsstat där svaranden har hemvist.
(
62
)	I artikel 123.1 i EU-varumärkesförordningen föreskrivs endast att ”[m]edlemsstaterna ska inom sina territorier utse så få nationella domstolar i första och andra instans som möjligt, vilka ska utöva de funktioner som tilldelats dem enligt denna förordning”.
(
63
)	I överensstämmelse med EU-domstolens avgöranden i dom av den 11 oktober 2007, Freeport (C‑98/06, EU:C:2007:595), och dom av den 13 juli 2006, Reisch Montage (C‑103/05, EU:C:2006:471), är det inte fråga om att anta att bedömningen vid den domstol vid vilken talan anhängiggjorts avser huruvida käromålen är välgrundade eller huruvida de kan tas upp till sakprövning enligt nationell rätt. Beträffande denna fråga, se även hänvisningar i fotnot 64 i detta förslag till avgörande.
(
64
)	Se, för en situation där klagandena hade grundat sin talan på att olyckan i fråga berodde på brister i helikopterns konstruktion och tillverkning och väckt talan mot en svarande som inte hade någon anknytning till dessa kriterier, dom från High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Commercial Court) (Överdomstolen (England och Wales), avdelningen Queen’s Bench (handelsrättslig avdelning), Förenade kungariket) av den 29 maj 2020, Senior Taxi Aereo Executivo LTDA & Ors v Agusta Westland SpA & Ors, tillgänglig på följande webbplats: https://www.bailii.org/ew/cases/EWHC/Comm/2020/1348.html. Detta avgörande har kommenterats av Muir Watt, H., Hashiguchi, M., Nateshan, S., och Sturua, D., ovan, punkt 20 (s. 370), av James, M., ”Claims against anchor defendant subject to merits test under Recast Brussels Regulation (High Court)”, Practical Law UK, Thomas Reuters, 10 juni 2020, och av Pertoldi, A., och Mcintosch, M., ”High Court holds claim against anchor defendant must satisfy merits test if it is to be used to establish jurisdiction against co-defendants under recast Brussels Regulation”, tillgänglig på följande webbplats: https://hsfnotes.com/litigation/2020/06/30/high-court-holds-claim-against-anchor-defendant-must-satisfy-merits-test-if-it-is-to-be-used-to-establish-jurisdiction-against-co-defendants-under-recast-brussels-regulation/. Se även dom från Cour de cassation (Högsta domstolen), avdelningen för handelsrättsliga mål, av den 26 februari 2020 (nr 18–21.144), till vilken Muir Watt, H., Hashiguchi, M., Nateshan, S., och Sturua, D., ovan, punkt 19 (s. 369), har hänvisat, i vilken denna domstol upphävde och ogiltigförklarade den dom som Cour d’appel de Paris (Appellationsdomstolen i Paris, Frankrike) meddelade den 5 juni 2018 med stöd av artikel 4.1 och artikel 8.1 i förordning nr 1215/2012 med motiveringen att ingen talan hade väckts mot någon av parterna i målet.
(
65
)	Såvitt jag vet har EU-domstolen inte prövat en sådan situation. Angående begreppet ”störande aktör”, som enligt tysk rätt gör det möjligt att göra gällande ansvar för den verkställande direktören, se dom av den 22 juni 2021, YouTube och Cyando (C‑682/18 och C‑683/18, EU:C:2021:503, punkterna 120–123). I ett sådant fall kan den verkställande direktören endast stämmas inom ramen för en talan om förbudsföreläggande och om förbud mot åsidosättande av den berörda rättigheten.
(
66
)	Se, analogt, dom av den 23 mars 2010, Google France och Google (C‑236/08-C‑238/08, EU:C:2010:159, punkt 120).
(
67
)	Se, i detta avseende, artikel 13.1 i direktiv 2004/48.
(
68
)	I denna bestämmelse föreskrivs att ”[t]illämplig lag för en utomobligatorisk förpliktelse som har sin grund i ett intrång i en immateriell rättighet som gäller i hela gemenskapen, skall vara lagen i det land där intrånget skedde när det gäller alla frågor som inte regleras i det relevanta gemenskapsinstrumentet”.
(
69
)	Se, för en sammanfattning av EU-domstolens tolkning, dom av den 3 mars 2022, Acacia (C‑421/20, EU:C:2022:152, punkt 48), och, när det gäller avsaknaden av tillämpning av domstolens tolkning när innehavaren av den skyddade rättigheten väljer att väcka en riktad talan för intrångshandlingar som begås i en enda medlemsstat, punkt 49 i samma dom.
(
70
)	Se domen i målet Nintendo (punkt 103).
(
71
)	Se domen i målet AMS Neve m.fl. (punkterna 63 och 64).
(
72
)	Se, som jämförelse, domen i målet AMS Neve m.fl. och dom av den 3 mars 2022, Acacia (C‑421/20, EU:C:2022:152).