62005CC0062_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Genom förevarande talan överklagas förstainstansrättens dom av den 14 december 2004,(2) genom vilken domstolen ogillade en talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut REM 14/01, av den 28 juni 2002, om avslag på en ansökan från Republiken Italien om eftergift av importtull till förmån för Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, Livio Danielis och Domenico D’Alessandro (nedan kallade Nordspedizionieri m.fl.).(3)
2. Tvisten gäller särskilt villkoren för att en ”särskild situation”, i den mening som avses i gemenskapens tullbestämmelser, skall anses föreligga, eftersom det endast är i sådana situationer som en eftergift av importtullar kan medges. Med hänsyn till tiden för de omständigheter som ligger till grund för tvisten, skall bedömningen ske med utgångspunkt från den komplicerade lagstiftning(4) som var gällande innan gemenskapens tullkodex antogs.(5)
3. Tvistens lösning är även beroende av tolkningen av ett bilateralt avtal som undertecknats av en medlemsstat, Italien, och ett annat land, Slovenien, i egenskap av tredjeland. I fråga om detta har domstolens behörighet ifrågasatts.(6)
II – Tillämpliga bestämmelser
4. Det är, för att avgöra förevarande talan, nödvändigt att granska dels de bestämmelser som förstainstansrätten påstås ha åsidosatt – samtliga av rent gemenskapsrättslig karaktär – dels ett antal bestämmelser i det bilaterala avtal om administrativt samarbete som år 1965 undertecknades mellan Italien och Jugoslavien (nedan kallat Belgradavtalet).(7)
5. Eftersom gemenskapens tullkodex av tidsmässiga skäl ( ratione temporis ) inte är tillämplig på grund av att de faktiska omständigheterna ägde rum innan denna gemenskapsrättsakt antogs, är det relevanta regelverket spritt på olika förordningar. Dessa är i stort sett genomgående fragmentariska till sin karaktär och har, även om de flesta formellt har upphävts, i många fall förblivit giltiga inom ramen för det omfattande regelverk som tullkodexen, sedan år 1992, utgör.
A – Gemenskapsrätten
6. Ovanstående gäller exempelvis i fråga om tullsystemet för gemenskapstransitering, som återfinns i förordning nr 222/77, (8) vars artikel 36.1 innehåller stadgandet att om det upptäcks att en överträdelse eller oegentlighet har begåtts i en viss medlemsstat under eller i samband med gemenskapstransitering, skall den medlemsstaten uppbära de tullar och andra avgifter som i förekommande fall skall tas ut och därvid tillämpa sina nationella lagar och andra författningar, utan att detta påverkar eventuella straffrättsliga åtgärder.
7. Genom förordning nr 474/90(9) fogades en punkt 3 till nämnda artikel 36, angående fastställelse av platsen för överträdelsen med avseende på uppbörden av avgifter och övriga pålagor, när det helt saknas bevis för att transiteringen genomförts på ett regelmässigt sätt eller för på vilken plats överträdelsen verkligen begicks.
8. Förordning nr 1062/87,(10) genom vilken antogs tillämpningsföreskrifter och förenklingar av förordning nr 222/77, ändrades i sin tur genom förordning nr 1429/90.(11) Genom denna infördes artikel 11a, vilken återfinns i avdelning Ia under rubriken ”Bestämmelser i fråga om försändelser som inte har uppvisats vid bestämmelsekontoret” och har följande lydelse:
”1. Om en sändning inte har uppvisats vid bestämmelsekontoret och den plats där överträdelsen eller oegentligheten begicks inte kan fastställas, skall avgångskontoret underrätta den huvudansvarige om detta så snart som möjligt och i vart fall före slutet av den elfte månaden efter den dag då deklarationen för gemenskapstransitering registrerades.
2. I den underrättelse som avses i punkt 1 skall särskilt anges den tidsfrist inom vilken bevis antingen för att transiteringen genomförts på ett regelmässigt sätt eller för på vilken plats överträdelsen eller oegentligheten verkligen begicks kan framläggas för avgångskontoret på ett för tullmyndigheterna tillfredsställande sätt.
Tidsfristen skall vara tre månader från dagen då den underrättelse som avses i punkt 1 lämnades. Om detta bevis inte har lämnats vid utgången av den tidsfristen, skall den behöriga medlemsstaten vidta åtgärder för att driva in tillämpliga tullar och andra avgifter. …”
9. Gemenskapens tullbestämmelser medger även att erlagda import‑ eller exporttullar återbetalas helt eller delvis eller att en del av skulden efterges. Villkoren för en sådan dispens i förevarande mål anges i artikel 13.1 i förordning nr 1430/79,(12) i dess lydelse enligt förordning nr 3069/86,(13) i vilken föreskrivs följande:
”Importtullar får återbetalas eller efterges i andra särskilda situationer än de som avses i avsnitt A–D, till följd av omständigheter vid vilka varken bedrägeri eller uppenbar försumlighet kan tillskrivas den person som det gäller.
…”
B – Belgradavtalet
10. Detta avtal, som syftade till att stärka samarbetet mellan de italienska och jugoslaviska tullmyndigheterna, kan inordnas bland andra liknande avtal under samma tid, vilket framgår av en summarisk jämförelse med det avtal som år 1967 undertecknades inom området mellan de sex ursprungliga medlemsstaterna, den så kallade Romkonventionen.(14)
11. Sedan det angetts att huvudsyftena är att upptäcka, förebygga och bekämpa överträdelser (artikel 1), definieras i Belgradavtalet begreppet tullbestämmelser (artikel 2) och ett åtagande görs att upprätta ett nära samarbete mellan tullkontoren vid den gemensamma gränsen (artikel 3).
12. Av intresse för att avgöra förevarande mål om överklagande är i huvudsak artikel 4, genom vilken avtalsparterna förbinder sig att inrätta särskild övervakning av varurörelser eller transportmedel avseende personer, varor och fordon som de finner misstänkta (artikel 4.1).
13. I artikel 4.2 andra stycket redovisas strävan att bekämpa smuggling på följande sätt:
”På begäran [av motparten] skall speciell övervakning vidtas av export av produkter som inom den andra avtalsslutande partens territorium belastas med särskilda och höga avgifter.”
III – Bakgrund till överklagandet
A – Bakgrunden till målet i förstainstansrätten
14. Handelsbolaget Nordspedizionieri di Danielis Livio & C., bildat av tullombud och med säte i Trieste (Italien), upprättade på begäran av företaget Cumberland Ltd tre på varandra följande deklarationer avseende extern gemenskapstransitering vid tullkontoret i Fernetti (Italien) avseende försändelser av förpackningskartong, som hade inköpts från det slovenska bolaget Proexim Export‑Import, för lastbilstransport till Spanien.
15. De respektive tullhandlingarna avsåg försändelser av 1 400 kollin med en totalvikt på 12 620 kilo den 30 oktober 1991, av 1 210 kollin med en totalvikt på 12 510 kilo den 5 november 1991 och 1 500 kollin med en totalvikt på 12 842 kilo den 16 november samma år.
16. Sedan tullformaliteterna avseende den tredje försändelsen hade fullgjorts, tilläts lastbilen fortsätta sin färd. Kort därefter bad direktören vid tullkontoret i Fernetti den lokala finanspolisen att den skulle kontrollera lastbilslasten. Eftersom lastbilen redan hade lämnat tullområdet, följde finanspolisen efter den och stoppade den några kilometer från gränsen. Den återfördes med eskort till tullplatsen för kontroll, varvid det konstaterades att förpackningskartongerna inte var tomma, vilket angivits i transiteringsdeklarationen, utan innehöll 8 190 kg cigaretter, med ursprung utanför gemenskapen, fördelade på 819 kollin. Lastbilschauffören C greps och lasten togs i beslag, liksom de dokument som återfanns hos chauffören.
17. Av den undersökning som de italienska tullmyndigheterna genomförde i samarbete med de slovenska tullmyndigheterna framgick att C hade deltagit i tre andra liknande cigarettsmugglingar, då han hade använt de transiteringsdeklarationer av den 30 oktober respektive den 5 november 1991 som hade upprättats av Nordspedizionieri m.fl. samt en deklaration som hade lämnats in av bolaget Centralsped Srl den 16 september 1991.
18. Vad gäller transporterna den 30 oktober och den 5 november 1991, framgick det av undersökningen att den deklaration som hade ingetts till de slovenska tullmyndigheterna, vilken i huvudsak avsåg förädlad tobak, skilde sig från den deklaration som hade lämnats till tullstationen i Fernetti, vilken avsåg förpackningskartong. Det konstaterades även att lastbilen, sedan tullformaliteterna hade avklarats vid nämnda tullstation, hade fortsatt sin färd med en annan destination än den som uppgavs i tulldeklarationerna, och lasten hade oförmärkt lossats i Italien.
19. Vid den italienska polisens utredning påträffades i Bareggio (Italien) ett lager med de illegalt importerade varorna, som genomsöktes den 8 april 1992. Det innehöll 801 kartonger (8 010 kg cigaretter), som togs i beslag.
20. Den 16 oktober 1992 mottog Nordspedizionieri, i egenskap av huvudansvarig för gemenskapstransiteringen av frakterna av den 30 oktober och den 5 november 1991, en anmodan från uppbördsavdelningen vid huvudtullkontoret i Trieste att betala 2 501 239 200 italienska lire (ITL) i tull, jämte ränta uppgående till 450 223 100 ITL, avseende undandragna tullar och andra avgifter för 1 700 kartonger (totalt 17 000 kg) förädlad tobak, som olagligt hade införts och övergått till fri omsättning inom gemenskapens tullområde. Eftersom lasten av den 16 november 1991 hade beslagtagits av de italienska tullmyndigheterna innan den hann säljas, krävde de italienska tullmyndigheterna ingen tull avseende denna.
21. Kravet överklagades vid och ogiltigförklarades av Tribunale civile e penale (domstol i första instans) i Trieste i september 1994. Avgörandet överklagades till Corte d’appello (appellationsdomstol) i samma stad, som ändrade den lägre instansens dom genom dom av den 5 september 1996 och ålade Nordspedizionieri och, i andra hand, dess bolagsmän med solidariskt betalningsansvar att betala 2 951 462 300 ITL. Corte suprema di cassazione (Italiens högsta allmänna domstol) ogillade i dom av den 26 januari 1999 sökandenas överklagande av Corte d’appellos dom.
22. Under tiden hade förundersökningsdomaren vid Tribunal civile e penale di Trieste i januari 1994 fattat beslut om nedläggning av den förundersökning rörande cigarettsmuggling som hade inletts mot G. Baldi, som var bolagsman i Nordspedizionieri och den person som avfattat de tre transiteringsdeklarationer som hade utfärdats av detta bolag och använts vid smugglingen.
23. I november 2000 ansökte Nordspedizionieri m.fl. hos kommissionen om eftergift av den tull som de italienska tullmyndigheterna hade krävt (till ett belopp av 497 589 687 ITL (256 983,63 EUR)). Den italienska staten lämnade i juni 2001 in en likartat formulerad ansökan.
24. Kommissionen fattade den 28 juni 2002 beslut om avslag på Republiken Italiens ansökan (nedan kallat det omtvistade beslutet), med hänvisning till att det inte förelåg en sådan särskild situation till följd av omständigheter vid vilka varken bedrägeri eller uppenbar försumlighet kunde tillskrivas Nordspedizionieri m.fl., som avses i artikel 13 i förordning nr 1430/79, och att en eftergift av importtullen till det nämnda beloppet sål edes inte var motiverad.
25. Nordspedizionieri och Livio Danielis och Domenico D’Alessandro väckte den 30 oktober 2002 talan mot kommissionens beslut vid förstainstansrätten.
B – Den överklagade domen
26. Sökandena yrkade i första hand att det omtvistade beslutet skulle ogiltigförklaras och att det skulle fastställas att den begärda eftergiften av importtullen var motiverad i förevarande fall. Sökandena anförde två grunder till stöd för sin talan, nämligen, för det första, att det omtvistade beslutet var behäftat med vissa sakfel och, för det andra, att det förelåg en särskild situation utan varken bedrägeri eller uppenbar försumlighet, i den mening som avses i artikel 13 i förordning nr 1430/79.
27. Förstainstansrätten godtog inte någon av dessa grunder.
28. Den första grunden(15) underkändes därför att något fel i det omtvistade beslutet inte kunde konstateras, tvärtemot vad sökandena gjort gällande. De ansåg att kommissionen hade förvanskat omständigheterna genom att i skäl 4 i det omtvistade beslutet förklara att kontrollen den 16 november hade ägt rum inom tullområdet i Fernetti. Enligt sökandena stämde detta påstående inte överens med verkligheten, eftersom finanspolisen genomsökte fordonet efter det att tullformaliteterna hade fullgjorts.
29. Vidare avvisade förstainstansrätten påståendet – som utgjorde en del av samma grund – att det belopp som var föremål för ansökan om eftergift var felaktigt,(16) med hänvisning till att de nationella myndigheterna är ensamt behöriga att fastställa tullskuldens belopp.
30. Angående de två villkor som föreskrivs i artikel 13 i förordning nr 1430/79 gjorde sökandena gällande,(17) för det första, att sökandena var offer för ett bedrägeri som gick längre än de kommersiella risker som normalt ingår i deras yrkesverksamhet, för det andra, att de italienska myndigheterna avsiktligt lät smugglingen ske i syfte att upplösa smugglarnas nätverk, för det tredje, att tullmyndigheterna underlät att uppfylla sina kontrollskyldigheter vid förtullningen, för det fjärde, att det var omöjligt för dem att kontrollera transporterna och, för det femte, att kommissionen inte gjorde någon avvägning av förekommande intressen i det omtvistade beslutet.
31. Förstainstansrätten underkände emellertid vart och ett av de framförda påståendena, med hänvisning till att tillräckliga bevis saknades (det första och det tredje påståendet) eller att de var ogrundade (det andra, det fjärde och det femte påståendet).
32. Av stor betydelse inom ramen för förevarande överklagande är påståendet att de nationella myndigheterna underlät att genomföra den obligatoriska kontrollen av varorna vid gränsen enligt Belgradavtalet, eftersom förstainstansrätten slog fast att det avtalet inte medförde någon skyldighet för de slovenska tullmyndigheterna att utan dröjsmål informera de italienska tullmyndigheterna varje gång en tobakstransport lämnade deras territorium på väg till Italien.(18)
33. Förstainstansrätten fann att avtalet endast innehåller föreskrifter om ömsesidigt bistånd och upprättande av ett direkt samarbete mellan de två förvaltningarna, inrättande av särskild övervakning av varurörelser och transportmedel som pekats ut som olaglig trafik av stor omfattning och informationsutbyte, bland annat avseende varukategorier som är föremål för tullrättsliga överträdelser.
34. Då förstainstansrätten inte fann att en särskild situation förelåg avstod den från att pröva det andra villkoret avseende avsaknaden av bedrägeri och uppenbar försumlighet(19) och ogillade talan.
IV – Förfarandet vid domstolen och parternas yrkanden
35. Överklagandet från Nordspedizionieri m.fl. inkom till domstolens kansli den 11 februari 2005 och kommissionens svarsskrivelse inkom den 19 april samma år. Replik och duplik inkom den 22 september respektive den 8 november 2005.
36. Klagandena har yrkat att domstolen skall
– upphäva den överklagade domen,
– ogiltigförklara kommissionens beslut REM 14/01 av den 28 juni 2002 om avslag på Republiken Italiens ansökan om eftergift av importtull uppgående till 256 983,63 euro, med hänvisning till att särskilda omständigheter föreligger som inte innebär bedrägeri eller försumlighet, och
– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
37. Kommissionen har i sin tur yrkat att domstolen skall
– ogilla överklagandet från Nordspedizionieri m.fl. i dess helhet, och
– förplikta klagandena att bära sina egna rättegångskostnader och ersätta kommissionens rättegångskostnader, både i första instans och vid domstolen.
38. Vid förhandlingen som hölls den 30 november 2006 deltog ombuden för båda parter och vidhöll sina ståndpunkter och yrkanden.
V – Bedömning av grunderna för överklagandet
39. Nordspedizionieri m.fl. har anfört fyra grunder till stöd för överklagandet, nämligen åsidosättande av artikel 36.3 i förordning nr 222/77, ogiltighetsgrundande förvanskning av de faktiska omständigheterna, eftersom den överklagade domen saknar en tillräcklig motivering, vilket krävs enligt artikel 81 näst sista meningen i förstainstansrättens rättegångsregler,(20) och åsidosättande av artikel 13 i förordning nr 1430/79. Nordspedizionieri m.fl. har också gjort gällande att det varken föreligger bedrägeri eller försumlighet i den mening som avses i sistnämnda bestämmelse.
40. Kommissionen har gjort gällande att överklagandet skall avvisas såvitt avser både den första och, underförstått, den andra grunden. Dessa påståenden skall granskas i det följande.
A – Huruvida vissa av grunderna kan tas upp till sakprövning
1. Den första grunden för överklagandet
41. Klagandena har, med hänvisning till artikel 36.3 i förordning nr 222/77, bestritt tullskulden på grundval av att ett grundläggande villkor för dess uppkomst inte var uppfyllt, nämligen villkoret att den huvudansvarige omedelbart, eller senast före utgången av den elfte månaden efter den dag då deklarationen för gemenskapstransitering registrerades, skall underrättas för det fall sändningen inte har uppvisats vid bestämmelsekontoret.
42. Till stöd för sin ståndpunkt har de hänvisat till domstolens rättspraxis om bestämmelsen, enligt vilken den medlemsstat som avgångskontoret tillhör är behörig att debitera importtullarna endast om den har underrättat den huvudansvarige om att han har tre månader på sig att framlägga bevis för på vilken plats överträdelsen eller oegentligheten verkligen begicks och detta bevis inte har lämnats vid utgången av den tidsfristen.(21)
43. Kommissionen har till stöd för sitt yrkande att överklagandet skall avvisas såvitt avser denna grund gjort gällande att grunden varken åberopades under det administrativa förfarandet i samband med förfarandet avseende eftergift av importtullarna eller vid förstainstansrätten, och att denna fråga i alla händelser, eftersom den avser rättsakter från de nationella tullmyndigheterna som ensamma ansvarar för att tillämpa gemenskapens tullbestämmelser, skall prövas av de nationella domstolarna.
44. Det tycks dock inte vara fråga om en ny grund, eftersom Nordspedizionieri m.fl. i repliken har anfört att förstainstansrätten kunde ha prövat denna ogiltighetsgrund avseende betalningskravet från tullkontoret i Fernetti ex officio, ett argument som logiskt sett kan framföras först vid domstolen.
45. Av den nu överklagade domen framgår vidare att klagandena redan under förfarandet vid förstainstansrätten ifrågasatte betalningskravets riktighet. Således har klagandena endast modifierat omfattningen av den felaktighet som de har tillskrivit beräkningen av det begärda beloppet och den rättsliga grunden.(22) Följaktligen förblir även föremålet för grunden formellt sett oförändrat, även om det stöder sig på andra påståenden.
46. Sakligt sett är däremot kommissionens ståndpunkt avseende gemenskapsdomstolarnas bristande behörighet övertygande.
47. Som förstainstansrätten konstaterade i den överklagade domen(23) syftar artikel 13 i förordning nr 1430/79 enbart till att medge undantag från betalning av tullar för vilka de ekonomiska aktörerna är betalningsskyldiga, när vissa särskilda omständigheter är uppfyllda och aktörerna i fråga inte kan tillskrivas uppenbar försumlighet eller bedrägeri, medan skuldens indrivbarhet emellertid inte kan ifrågasättas.(24)
48. Följaktligen godtar domstolen endast grunder som styrker de särskilda omständigheterna och avsaknaden av försumlighet eller bedrägeri från sökandenas sida, men inte sådana som gäller lagligheten av de beslut om betalningskrav avseende tullar som fattas av de behöriga nationella myndigheterna. Sådana frågor skall avgöras inom ramen för en talan vid den behöriga nationella domstolen.(25)
49. Trots att den första grunden inte är ny, är det inte processrättsligt riktigt att förstainstansrätten ex officio beaktar en bestämmelse som den inte äger tillämpa. Den första grunden för överklagandet kan således inte godtas.
50. Den skulle dessutom, även om den godtogs, vara verkningslös, eftersom handlingarna i målet inte innehåller några indikationer på oenighet i fråga om var oegentligheten eller överträdelsen ägde rum, vilket krävs enligt artikel 36.3 i förordning nr 222/77. Det finns inget alternativ, eftersom gemenskapstransiteringen av smuggeltobaken ägde rum i Italien, och Slovenien inte tillhörde gemenskapen vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna. Således rådde ingen tvekan om var överträdelsen ägde rum, vilket var en nödvändig förutsättning för tillämpningen av den bestämmelsen, och tullmyndigheten i Fernetti var inte skyldig att medge klagandena en frist för att lägga fram bevis för var lagöverträdelsen ägde rum.
51. Ovannämnda överväganden föranleder mig därför att föreslå att överklagandet inte kan prövas på den första grunden.
2. Huruvida den andra grunden för överklagandet kan tas upp till sakprövning
52. Enligt Nordspedizionieri m.fl. förvanskade förstainstansrätten de faktiska omständigheterna i målet genom att i punkt 29 i den överklagade domen inte godta deras invändning att skäl 4 i det omtvistade beslutet innehöll ett sakfel så till vida att det där konstaterades att tullmyndigheten i Fernetti gav finanspolisen i uppdrag att kontrollera den last som svarade mot deklarationen av den 16 november 1991, när kontrollen i själva verket hade ägt rum utanför tullområdet, efter det att tullformaliteterna hade genomförts och lastbilen hade färdats några kilometer in på italienskt territorium.
53. För att styrka händelsernas exakta tidsordning och de skäl som verkligen låg bakom beslutet att undersöka lasten, har klagandena bifogat ett vittnesmål undertecknat av Vito Portale, som vid tidpunkten för de omtvistade omständigheterna var direktör för tullkontoret i Fernetti. Med hjälp av dessa båda faktorer, förvanskningen och bevishandlingen, vill de förmedla en korrekt bild, som enligt klagandena tydligt visar att det förelåg en ”särskild situation” i den mening som avses i artikel 13.1 i förordning nr 1430/79.
54. Kommissionen anser att kritiken i föregående punkter syftar till att få till stånd en förnyad granskning av omständigheterna i målet och att den aktuella grunden – Vito Portales vittnesmål inbegripet – således inte kan tas upp till prövning i sak.
55. Jag kan inte godta kommissionens synsätt, som är alltför förenklande.
56. Inledningsvis har domstolen funnit(26) att det är möjligt att ifrågasätta såväl fastställelsen som beteckningen i första instans av de omtvistade omständigheterna, vilket innebär att den frångått sin tidigare rättspraxis.(27)
57. Vidare skall, när de faktiska omständigheternas riktighet eller bedömningen av dessa ifrågasätts inom ramen för ett överklagande, en alternativ bedömning presenteras. Annars skulle det nämligen aldrig vara möjligt att göra gällande att faktiska omständigheter eller bevisning har förvanskats.
58. Nordspedizionieri m.fl. har överklagat domen i syfte att ersätta förstainstansrättens bedömning av de faktiska omständigheter som redovisas i skäl 4 i det ifrågasatta beslutet med sin egen, enligt vad som beskrivits i punkt 52 i detta förslag till avgörande. Denna begäran bör således tas upp till prövning i sak och kommissionens invändning underkännas.
59. Det är dock svårt att förstå vad klagandena vill uppnå. Även om man godtar att beskrivningen av de faktiska omständigheterna var felaktig, så sammanfaller den redogörelse som lämnats av Nordspedizionieri m.fl. nämligen exakt med den som återfinns i punkterna 10–19 i den överklagade domen och, närmare bestämt, med beskrivningen i punkt 11.
60. Under dessa förhållanden framstår den grund som klagandena har åberopat och Vito Portales vittnesmål(28) som meningslösa. Genom att redovisa en identisk version vederlägger de nämligen inte den som redovisas i förstainstansrättens dom.
61. Mot bakgrund av det ovan sagda bör den andra grunden lämnas utan avseende med hänvisning till att den är irrelevant.
B – Den tredje grunden för överklagandet
62. Genom denna grund har klagandena gjort gällande att artikel 13 i förordning nr 1430/79 har åsidosatts, såtillvida att det i den överklagade domen inte godtogs att det förelåg en ”särskild situation” i den mening som avses i artikel 13.1 i förordning nr 1430/79. Kommissionen har däremot anfört att överklagandet skall lämnas utan bifall på denna grund.
63. De långa och invecklade resonemangen i överklagandet, och motpartens inte mindre utförliga svar, medför att grunden måste avgränsas innan det är möjligt att övergå till prövningen i sak.
1. Avgränsning av grunden
64. Nordspedizionieri m.fl. har utformat denna grund kring de fem påståenden som framfördes vid förstainstansrätten,(29) nämligen att de var offer för ett bedrägeri som gick längre än de kommersiella risker som normalt ingår i deras yrkesverksamhet, att de italienska myndigheterna avsiktligt lät smugglingen ske i syfte att upplösa smugglarnas nätverk, att tullmyndigheterna underlät att uppfylla sina kontrollskyldigheter vid förtullningen, att det var omöjligt för dem att kontrollera transporterna och att kommissionen inte gjorde någon avvägning av förekommande intressen i det omtvistade beslutet.
65. Bortsett från att klagandenas argumentation i huvudsak utgör en upprepning av det som anfördes i första instans, syftar den till att få till stånd en förnyad prövning av de faktiska omständigheterna, som domstolen enligt artikel 58 i stadgan för domstolen inte har rätt att vidta, och någon prövning av dessa skall således inte ske inom ramen för förevarande överklagande.
66. Den tillämpade strategin är klar; klagandena konstruerade ett annat händelseförlopp än det som gjorts gällande i första instans för att skapa en parallell till situationen i domen i målet De Haan,(30) där domstolen slog fast att ”behovet av att de nationella myndigheterna gör en skyndsam undersökning kan, när varken bedrägeri eller försumlighet kan tillskrivas gäldenären och denne inte har underrättats om undersökningens genomförande, medföra att en särskild situation i den mening som avses i artikel 13.1 i förordning nr 1430/79 föreligger, då det förhållandet att de nationella myndigheterna i undersökningens intresse medvetet låter överträdelser och oegentligheter begås, och på så sätt låter en tullskuld uppkomma för den huvudansvarige, försätter denne sistnämnde i en undantagssituation jämfört med övriga aktörer som bedriver samma verksamhet”.(31)
67. Då dessa uttalanden till klagandens försvar inte med framgång kan åberopas på grund av att de avser faktiska omständigheter, återstår endast att pröva klagandenas påstående att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning vid tolkningen av Belgradavtalet. Nordspedizionieri m.fl. anser nämligen att den är jämförbar med den typ av rättslig felaktighet som domstolen i målet De Haan godtog som grund för förekomsten av en särskild situation i den mening som avses i artikel 13.1 i förordning nr 1430/79.
68. Belgradavtalets karaktär – ett bilateralt avtal mellan en medlemsstat (Italien) och, vid tidpunkten för de aktuella händelserna, ett tredjeland (Slovenien) – förutsätter dock att en inledande fråga besvaras, nämligen den huruvida domstolen är behörig att tolka bestämmelser av detta slag. Frågan är särskilt aktuell som förstainstansrätten inte prövade denna fråga i den överklagade domen. Om frågan besvaras jakande kan grunden utan hinder prövas i sak.
2. Domstolens behörighet att tolka Belgradavtalet
a) Internationella fördrag vid domstolen
69. Utgångspunkten är den befogenhet som domstolen generellt tillerkänns genom artikel 220 EG, i vilken den ges i uppdrag att ”... säkerställa att lag och rätt följs vid tolkning och tillämpning av detta fördrag”.
70. Den eventuella osäkerheten avseende i vilken utsträckning domstolen är behörig att tolka internationella avtal som på grund av sin natur inte formellt hör till EG‑fördraget undanröjdes genom domen i målet Haegeman,(32) som gällde associeringsavtalet med Grekland.(33) Där konstaterades det att denna typ av avtal är rättsakter som beslutats av en av gemenskapens institutioner enligt vad som avses i artikel 234 EG, och att bestämmelserna i dessa därför utgör en integrerad del av gemenskapens rättsordning från och med dagen för avtalets ikraftträdande.(34)
71. Diskussionen gick vidare till området för blandade avtal, det vill säga avtal mellan gemenskapen och medlemsstaterna, där deras lagstiftningsbehörighet är delad, med tredjeländer, och domstolen fann härvid att den var behörig.
72. Detta framgår inledningsvis av domen i målet Demirel,(35) i vilken domstolen härledde sin behörighet ur det faktum att associeringsavtalen behandlar alla områden som omfattas av EG-fördraget,(36) och ståndpunkten bekräftades därefter i domen i målet Hermès,(37) i vilken domstolen härledde sin behörighet att tolka artikel 50 i TRIPs-avtalet(38) ur gemenskapens och medlemsstaternas gemensamma behörighet att ingå detta avtal.
73. Projiceringen av gemenskapens behörighet att vidta åtgärder på domstolens tolkningsbehörighet, som bekräftades genom domen i målet Dior,(39) innebär att det i förevarande mål är nödvändigt att fastställa om Belgradavtalets syfte i dag omfattas av någon av gemenskapens behörigheter, vilket skulle motivera att domstolen påtar sig rollen som uttolkare, eller om andra vägar bör utredas.
74. Jag är medveten om skillnaderna mellan de mål som nämnts i föregående punkter och, i synnerhet, medveten om att avtalet i förevarande mål inte är undertecknat av gemenskapen, utan av en medlemsstat och ett tredjeland samt medveten om att tvisten handlagts genom en direkt talan, där domen från första instans nu överklagas, och inte genom en begäran om förhandsavgörande.
75. Även om dessa omständigheter har betydelse för den påföljande utvecklingen, gör en precisering av räckvidden av den nationella behörigheten, gemenskapens behörighet och den gemensamma behörigheten det möjligt att godta eller avvisa det resonemang som grundar sig på behörighet till följd av projicering. Dess konsekvenser bör således granskas mer ingående.
b) Gemenskapens behörighet inom tullområdet: utveckling
76. Med hänsyn till Belgradavtalets räckvidd, som inskränker sig till ömsesidigt administrativt bistånd i fråga om att förebygga, upptäcka och bekämpa överträdelser av tullagstiftningen, är det fullständigt överflödigt att göra en ingående analys av behörighetsfördelningen inom detta område från och med dess uppkomst i och med artiklarna 18–29 i EEG-fördraget, vilka i dag till största delen upphävts,(40) fram till och med antagandet av den gemensamma tullkodexen år 1993.
77. Den integration som uppnåtts inom detta område har lett till att medlemsstaterna inte längre förvaltar tullavgifter och avgifter med motsvarande verkan, dock med undantag för konkreta åtgärder avseende verkställighet och bekämpande av överträdelser.(41) Det räcker således att granska Belgradavtalets syfte för att utreda om de nationella behörigheter som berörs har rönt samma öde eller om de förblivit hos sina innehavare.
78. Jag har redan nämnt Romkonventionen(42) från år 1967, som ingående reglerade informations- och samarbetsmetoderna mellan underrättelse- och utredningstjänsterna inom ramen för arbetet med att förebygga och bekämpa överträdelser, och som till sin art liknar det som nu diskuteras. En av de allvarligaste bristerna i fråga om det avtalet ansågs vara att det var undantaget från domstolens tolkningsbehörighet.(43)
79. Dess utvecklingshistoria bidrar dock med en mycket väsentlig uppgift, nämligen den att förordning nr 1468/81(44) antogs år 1981. Den innebar att vissa viktiga delar av Romkonventionen av år 1967, med stöd av artikel 308 EG, kom att omfattas av gemenskapens behörighet. Den rättsliga operationen bestod i att skilja det ur tullsynpunkt strikt funktionella, det vill säga den ömsesidiga administrativa hjälpen, från kärnan i de uteslutande nationella uppgifterna, i synnerhet de regler som avser juridiskt samarbete i straffrättsliga frågor.(45)
80. På så sätt innebar Romkonventionen att det rättsliga samarbetet, vilket i dag har införts i den så kallade tredje pelaren, bevarades vid sidan av gemenskapsfördragen, medan det mellanstatliga tullsamarbetet avlägsnades.
81. Mot bakgrund av karaktären hos den bestämmelse som används som rättslig grund, artikel 308 EG, vilken ligger till grund för gemenskapens befogenhet när institutionernas befogenheter inte är tillräckliga för att de eftersträvade målen skall kunna uppnås,(46) och som skall verka kompenserande i situationer när gemenskapernas institutioner inte har tilldelats befogenheter i fördraget,(47) råder det ingen tvekan om att gemenskapskaraktären hos de befogenheter som förordning nr 1468/81 innefattar(48) har kommit att läggas till förteckningen över ”oförutsedda” befogenheter.(49)
82. Även om Belgradavtalet utgjorde ett bilateralt avtal med ett tredjeland när de händelser som ligger till grund för tvisten ägde rum, förtjänar det efter den senare händelseutvecklingen att betecknas som en verkställighetsåtgärd inom ramen för en gemenskapsbefogenhet, eftersom utvidgningen av gemenskapens befogenheter inom tullområdet har medfört att det förlorat sin folkrättsliga karaktär.
83. Om man sammanfattningsvis tillämpar den metod som innebär att gemenskapsbehörigheterna projiceras på domstolens tolkningsbehörighet, på det sätt som beskrivits ovan, framgår det att åtminstone en väsentlig del av Belgradavtalet överensstämmer med unionens behörighetsområde.
84. Denna dynamiska utveckling fortgår dessutom, eftersom Romkonventionen av år 1967 har ersatts av en annan konvention av år 1998,(50) som reglerar de statliga uppgifterna i samarbetet avseende rättsliga och inrikes frågor. Av särskild betydelse är artikel 26 i konventionen, enligt vilken domstolen är behörig att tolka konventionen. För tolkningen gäller dock vissa viktiga skillnader jämfört med det normala förfarandet om förhandsavgörande.(51)
c) Särdrag i det enskilda fallet
85. För dem som är skeptiska till att tillämpa behörighetsprojiceringsmetoden i målet, antingen därför att de anser att den är olämplig när det inte är fråga om blandade avtal,(52) eller på grund av deras djupa vördnad för den rättsliga formalismen och att de inte anser att ett bilateralt avtal med Belgradavtalets särdrag kan anpassas till den europeiska integrationsprocessen, skall andra, inte mindre tungt vägande, skäl läggas fram.
86. För det första har domstolen slagit fast att den är behörig i fråga om bilaterala avtal som inte faller inom gemenskapsområdet, även sedan den förklarat det omvända.
87. Domstolen fann i domen i målet Vandeweghe(53) att den var behörig att besvara en tolkningsfråga angående artikel 2 i tilläggsavtal nr 3 till den allmänna konventionen om social trygghet, undertecknad den 7 december 1957 av Konungariket Belgien och Förbundsrepubliken Tyskland. Behörigheten härleddes ur den inverkan som tolkningen av vissa aspekter av förordning nr 1408/71(54) hade på detta tilläggsavtal.(55)
88. För det andra betonade generaladvokaten Trabucchi, i sitt förslag till avgörande i det ovannämnda målet Bresciani, behovet av att i andra hand tillgripa en folkrättslig norm, såsom Yaoundéavtalet av år 1963, för att fastställa räckvidden av en medlemsstats åtagande, trots tveksamheten angående domstolens behörighet att överskrida gränsen för en ren tolkning och fastställelse av en gemenskapsrättsakts giltighet.(56)
89. Dessa två exempel visar på en strävan att sätta den rättskipande verksamhetens intressen framför renlärig formalism och möjliggöra en integration av de europeiska och nationella rättsordningarna, utan att överträda någon bestämmelse eller äventyra den institutionella fördelning som inrättats genom EG-fördraget.
90. Om man godtar domstolens behörighet att inom ramen för artikel 234 EG, i syfte att komplettera gemenskapsbestämmelserna, tolka rättsregler som i princip ligger utanför denna rättsordning, är det svårt att inte godta den i förevarande fall, när det för att avgöra överklagandet är nödvändigt att tolka artikel 13.1 i förordning nr 1430/79 med utgångspunkt från ett bilateralt avtal, inte därför att bedömningen av bestämmelsen förutsätter detta tolkningshjälpmedel, utan därför att en riktig förståelse av Belgradavtalet är en förutsättning för att det i tvisten skall vara möjligt att bedöma huruvida de faktiska förutsättningarna för att tillämpa bestämmelsen i den mening som avses i domen i det ovannämnda målet De Haan är för handen, i synnerhet huruvida de slovenska myndigheterna har åsidosatt en lagstadgad skyldighet.
91. Uppgiften är således enbart att integrera det rättsliga systemet på så sätt att en tolkning av ett sådant avtal inte har verkan erga omnes,
utan endast avser avtalets karaktär av instrument.
92. Att i denna situation hävda att domstolen saknar behörighet skulle i sista hand innebära en undfallenhet och en vägran att döma, en situation oförenlig med domstolens uppgifter enligt artikel 220 EG.(57)
93. Mot bakgrund av vad som sagts ovan om domstolens behörighet att tolka Belgradavtalet, kan den behörigheten endast bekräftas, då den inte vederläggs på något annat sätt.
3. Prövning av grunden för överklagandet
94. Enligt Nordspedizionieri m.fl. följer det av det omtvistade avtalets anda att de slovenska myndigheterna skall underrätta tullmyndigheterna i Fernetti om alla transporter av ”känsliga” varor. Eftersom de kände till lastbilens samtliga rörelser från den 30 oktober 1991 och hade kännedom om att lasten innehöll cigaretter, som i Italien omfattades av en särskild, högre, avgift, borde den slovenska gränspolisen i enlighet med artikel 4 i Belgradavtalet ha underrättat den italienska polisen.
95. Då denna skyldighet inte fullgjordes i Slovenien, ägde den illegala importen av den förädlade tobaken till italienskt territorium rum, till förfång för tullombuden som, om de hade upptäckt smugglingen i tid, inte skulle ha drabbats av de påföljande avgifterna. Förstainstansrätten fann att nämnda bestämmelse inte medförde en uttrycklig skyldighet att lämna information om varorna, en ståndpunkt som kritiseras av klagandena, som anser att den innebär felaktig rättstillämpning.
96. Det skall följaktligen utredas om nämnda tolkning, vilken kommissionen slog fast i det ifrågasatta beslutet, var korrekt.
97. Jag delar uppfattningen att ett eventuellt åsidosättande av Belgradavtalet kan jämföras med den överträdelse som i domen i målet De Haan godtogs som grund för att det förelåg en särskild situation i den mening som avses i artikel 13.1 i förordning nr 1430/79. I annat fall vore det meningslöst att gå vidare med prövningen av grunden.
98. Vid första anblicken förefaller avtalet förvisso vara tämligen tydligt i fråga om sin tvingande karaktär. Detta framgår bland annat av själva syftet, som är att bekämpa överträdelser av tullbestämmelserna i båda staterna och, i synnerhet, att förebygga sådana (artikel 1.1).
99. Dessutom har de avtalsslutande länderna åtagit sig att upprätthålla ett ”nära samarbete mellan tullkontoren vid den gemensamma gränsen” (artikel 1.1), vilket tyder på att avtalet skall tillämpas strikt.
100. Om detta inte är tillräckligt övertygande innehåller artikel 4 föreskrifter om ”särskild övervakning” av vissa typer av personer, fordon och varor (artikel 4.1), ett krav som utformas som en ”speciell övervakning” när det är fråga om ”export av produkter som, inom den andra avtalsslutande partens territorium, belastas med särskilda och höga avgifter” (artikel 4.2 andra stycket).
101. Dessa bestämmelsers tvingande verkan minskar dock om man betänker avtalets gränser, såsom prioriteringen av enkla och snabba tullkontroller (artikel 3 b och c), och nedtoningen av skyldigheten att vidta särskild övervakning (artikel 4.1).
102. Av speciell betydelse i detta sammanhang är den ”speciella övervakning” av vissa varor, som endast skall ske ”på begäran [av motparten]” (artikel 4.2 andra stycket), vilka under alla omständigheter inbegriper cigaretter. Av detta följer att de slovenska tullmyndigheterna endast åsidosatte avtalet om den italienska staten på något sätt begärde detta ingripande från sin motpart.
103. Varje annan tolkning skulle sakna grund, eftersom det vore ologiskt att ett internationellt avtal ålade en undertecknande stat att, utan föregående anvisningar, ha kännedom om vilka varor som är föremål för särskilda pålagor i den andra avtalsslutande staten. Ett sådant krav skulle gå långt utöver vad som rimligen kan förväntas inom ramen för lojalt folkrättsligt samarbete.(58)
104. Således gjorde sig förstainstansrätten inte skyldig till felaktig rättstillämpning när den slog fast att Belgradavtalet inte medför en skyldighet för tullmyndigheterna i de båda länderna att anmäla utförsel av varor som i det andra landet är belagda med särskilda och höga avgifter.
105. Mot bakgrund av ovan sagda kan överklagandet inte vinna bifall på den tredje grunden.
C – Den fjärde grunden för överklagandet
106. Den kritik som härvid har framförts av Nordspedizionieri m.fl. avser att den överklagade domen är behäftad med bristande motivering såtillvida att förstainstansrätten underlät att pröva det andra rekvisitet i artikel 13.1 i förordning nr 1430/79, angående avsaknaden av bedrägeri och uppenbar försumlighet, eftersom den fann att det inte förelåg en särskild situation,(59) vilket är nödvändigt för att en eftergift av tullavgifterna skall medges.
107. Det är emellertid inte logiskt att kräva en prövning av samtliga rekvisit i en bestämmelse om rekvisiten är kumulativa. När förstainstansrätten prövar möjligheten att bevilja ett tullombuds ansökan om eftergift av en tullskuld är den inte skyldig att tillhandahålla en fullständig redogörelse för vart och ett av rekvisiten i ett konkret fall, utan behöver endast pröva huruvida samtliga är uppfyllda. Eftersom begäran enligt lag skall avslås om något av rekvisiten inte är uppfyllt är det nämligen överflödigt att i ett sådant fall pröva de övriga.
108. Rättspraxis är entydig i fråga om gemenskapsdomstolarnas uppgift när de ställs inför kumulativa villkor, exempelvis inom området för utomobligatoriskt skadeståndsansvar för gemenskapen. Där krävs för att en talan skall bifallas att det visas att det agerande som läggs institutionen till last är rättsstridigt, att det verkligen föreligger en skada och att det finns ett orsakssamband mellan agerandet och den åberopade skadan. Om något av dessa villkor inte är uppfyllt skall talan ogillas.(60)
109. Såsom artikel 13.1 i förordning nr 1430/79 är formulerad krävs att samtliga angivna villkor är uppfyllda, och förstainstansrätten gjorde sig således inte skyldig till en felaktig rättstillämpning och underlät inte heller att fullgöra sin motiveringsskyldighet genom att inte utreda om det andra villkoret var uppfyllt. Det är således uppenbart att överklagandet inte kan bifallas på denna grund.
110. Mot bakgrund av bedömningen av grunderna för överklagandet, föreslår jag att överklagandet skall lämnas utan bifall i den del det kan prövas.
VI – Rättegångskostnader
111. Enligt artikel 122 jämförd med artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 118 är tillämplig i mål om överklagande, skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Om de grunder som åberopats inom ramen för överklagandet underkänns i överensstämmelse med mitt förslag skall klagandena förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna i samband med överklagandet.
112. Kommissionen har yrkat att Nordspedizionieri m.fl. skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna i första instans. Beslut av den innebörden fattades dock redan i den överklagade domen, varför det nya yrkandet från nämnda gemenskapsinstitution skall betraktas som ovidkommande.
VII – Förslag till avgörande
113. Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att överklagandet från Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, Livio Danielis och Domenico D’Alessandro av förstainstansrättens dom av den 14 december 2004 i mål T‑332/02 lämnas utan bifall i den del det kan prövas och att klagandena förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
(1) .
(2)  –	Dom av den 14 december 2004 i mål T‑332/02, Nordspedizionieri di Danielis Livio m.fl. mot kommissionen (REG 2004, s. I-0000).
(3)  –	Talan innehöll ett andrahandsyrkande om att tullskulden skulle efterges till den del den hänförde sig till de 8 010 kg utländsk förädlad tobak som beslagtogs av de italienska myndigheterna den 8 april 1992 i den hemliga lagerbyggnaden i Bareggio. Då detta inte har någon betydelse för överklagandet saknas anledning att redovisa det närmare i detta förslag till avgörande.
(4)  –	Regelverkets komplexitet förklarar uttalandet av Berr, Claude J., ”Union douanière”, i Revue trimestrielle de droit européen,
37 (3), juli–sept. 2001, s. 627 och följande sidor, att de problem som uppstår inom andra områden, som i fråga om den monetära unionen eller den sociala sammanhållningen, i högre grad lockar till analys än klassificeringen i tulltaxenummer eller ursprungscertifikatens giltighet, och att tullreglerna har kommit att bli ett avskilt område för ett fåtal specialister.
(5)  –	Rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4).
(6)  –	Det är anmärkningsvärt att förstainstansrätten i den överklagade domen, med avseende på detta, inte ifrågasatte sin egen behörighet, eller ens berörde frågan.
(7)  –	Accordo di mutua assistenza amministrativa per la prevenzione e la repressione delle frodi doganali fra la Repubblica Italiana e la Repubblica Socialista Federativa di Jugoslavia, undertecknat i Belgrad den 10 november 1965, italiensk version i Bollettino Ufficiale (Trattati e convenzioni), år 1967, vol. CIV − nr 178. Den nationella genomförandelagen är publicerad i Gazzetta Ufficiale
av den 8 juli 1967, nr 169. Avtalet trädde i kraft den 1 februari 1968.
(8)  –	Rådets förordning (EEG) nr 222/77 av den 13 december 1976 om gemenskapstransitering (EGT L 38, 1977, s. 1). Extern transitering regleras i artiklarna 91–97 och intern transitering i artiklarna 163–165 i tullkodexen, men rådets förordning (EEG) nr 2726/90 av den 17 september 1990 om gemenskapstransitering (EGT L 262, s. 1) hade ersatt förordning nr 222/77. Eftersom dess tillämpning, enligt artikel 47.1, sköts upp till den 1 januari 1993 är den inte relevant i förevarande mål, eftersom de berörda händelserna ägde rum tidigare.
(9)  –	Rådets förordning nr 474/90 av den 22 februari 1990 om ändring, för att avskaffa överlämnande av transiteringsintyg vid överskridande av en inre gräns inom gemenskapen, av förordning (EEG) nr 222/77 om gemenskapstransitering (EGT L 51, s. 1).
(10)  –	Kommissionens förordning (EEG) nr 1062/87 av den 27 mars 1987 om antagande av tillämpningsföreskrifter och åtgärder för förenkling av systemet för gemenskapstransitering (EGT L 107, s. 1).
(11)  –	Kommissionens förordning (EEG) nr 1429/90 av den 29 maj 1990 om ändring av förordning (EEG) nr 1062/87 om antagande av tillämpningsföreskrifter och åtgärder för förenkling av systemet för gemenskapstransitering (EGT L 137, s. 21).
(12)  –	Rådets förordning (EEG) nr 1430/79 av den 2 juli 1979 om återbetalning.
(13)  –	Rådets förordning (EEG) nr 3069/86 av den 7 oktober 1986, om ändring av förordning (EEG) nr 1430/79 om återbetalning eller eftergift av import- eller exporttullar (EGT L 286, s. 1).
(14)  –	Convention entre la Belgique, la République Fédérale d’Allemagne, la France, l’Italie, le Luxembourg et les Pays-Bas, pour l’assistance mutuelle entre les administrations douanières respectives, undertecknad i Rom den 7 september 1967, återfinns i Tractatenblad van het Koninkrijk der Nederlanden, 1968, nr 172.
(15)  –	Punkterna 27–30 i den överklagade domen.
(16)  –	Punkterna 31–39.
(17)  –	Punkterna 43–89.
(18)  –	Punkt 79.
(19)  –	Punkterna 90–96.
(20)  –	Rättegångsregler för Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt av den 2 maj 1991 (EGT L 136 av den 30 maj 1991, s. 1, rättad i EGT L 317 av den 19 september 1991, s. 34, och ändrad i EGT L 298 av den 12 oktober 2005, s. 1).
(21)  –	Dom av den 21 oktober 1999 i mål C-233/98, Lensing & Brockhausen (REG 1999, s. I‑7349), punkt 31.
(22)  –	Punkt 31 i den överklagade domen.
(23)  –	Punkt 33 i domen.
(24)  –	Dom av den 12 mars 1987 i de förenade målen 244/85 och 245/85, Cerealmangimi och Italgrani mot kommissionen (REG 1987, s. 1303), punkt 11, och av den 6 juli 1993 i de förenade målen C-121/91 och C-122/91, CT Control (Rotterdam) och JCT Benelux mot kommissionen (REG 1993, s. I ‑ 3873), punkt 43.
(25)  –	Domen i det ovannämnda målet CT Control (Rotterdam) och JCT Benelux mot kommissionen, punkterna 44 och 45.
(26)  –	Dom av den 2 mars 1994 i mål C-53/92 P, Hilti mot kommissionen (REG 1994, s. I-667), punkterna 42 och 43.
(27)  –	Dom av den 1 oktober 1991 i mål C-283/90 P, Vidrányi mot kommissionen (REG 1991, s. I‑4339), punkt 12, till vilken kommissionen har hänvisat i sin svarsskrivelse.
(28)  –	Viss diskussion har uppstått både angående möjligheten att ta upp detta bevis till sakprövning (kommissionen anser att det åberopats för sent) och dess värde. Klagandenas resonemang angående att tidpunkten för deras åberopande är godtagbar – för första gången inom ramen för överklagandet – på grund av den före detta tulldirektörens ursprungliga vägran att vittna skall utan vidare underkännas, eftersom det i artikel 68 och följande artiklar i förstainstansrättens rättegångsregler, där vittnesförhör behandlas, anges hur eventuella svårigheter att inhämta vittnesbevisning skall lösas. Enligt artikel 69.1 är vittnen skyldiga att rätta sig efter en kallelse, och de kan dömas till böter om de inte infinner sig. Detsamma gäller för ett vittne som utan giltig anledning vägrar att vittna. Förstainstansrätten saknar således inte möjligheter att förmå personer att vittna. I vissa fall är det vidare möjligt att göra en framställning om bevisupptagning för hörande av vittnen eller sakkunniga. Klagandenas enda avsikt med det (sena) åberopandet av detta bevis är således att avhjälpa sin beklagliga underlåtenhet i första instans. Sammanfattningsvis stöder det skriftliga uttalandet från Vito Portale förstain stansrättens version, såsom kommissionen har påpekat i sin svarsskrivelse, och det saknar således nämnvärt intresse.
(29)  –	Punkt 30 i detta förslag till avgörande.
(30)  –	Dom av den 7 juli 1999 i mål C-61/98, De Haan (REG 1999, s. I-5003).
(31)  –	Ibidem,
punkt 56.
(32)  –	Dom av den 30 april 1974 i mål 181/73, Haegeman (REG 1974, s. I-449; svensk specialutgåva, volym 2, s. 281). Den domen har senare bekräftats genom dom av den 5 februari 1976 i mål 87/75, Bresciani mot Amministrazione delle Finanze (REG 1976, s. 129; svensk specialutgåva, volym 3, s. 15), som gällde tolkningen av Yaoundéavtalet från 1963, av den 24 november 1977 i mål 65/77, Razanatsimba (REG 1977, s. 2229; svensk specialutgåva, volym 3, s. 487), angående tolkningen av Lomékonventionen och, på senare tid, av den 31 januari 1991 i mål C‑18/90, Kziber (REG 1991, s. I‑199; svensk specialutgåva, tillägg, s. 9), och av den 5 april 1995 i mål C‑103/94, Krid (REG 1995, s. I‑719), om samarbetsavtalen med Marocko och Algeriet. Se även yttrande 1/76 av den 26 april 1977 (REG 1977, s. 741), punkt 18.
(33)  –	Avtalet om upprättande av en associering mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Grekland, som antogs genom rådets beslut 63/106/EEG av den 25 september 1961 (EGT 1963, 26, s. 293).
(34)  –	Domen i det ovannämnda målet Haegeman, punkterna 3–6.
(35)  –	Dom av den 30 september 1987 i mål 12/86, Demirel mot Stadt Schwäbisch Gmünd (REG 1987, s. 3719; svensk specialutgåva, volym 9, s. 175), punkt 9.
(36)  –	Den tyska och den brittiska regeringen ifrågasatte öppet domstolens behörighet i fråga om bestämmelserna om den fria rörligheten för personer, enligt associeringsavtalet med Turkiet.
(37)  –	Dom av den 16 juni 1998 i mål C-53/96, Hermès (REG 1998, s. I-3603), punkterna 28 och 29.
(38)  –	Avtalet om handelsrelaterade aspekter av immaterialrätter som återfinns i bilaga 1 C till avtalet om upprättande av Världshandelsorganisationen, vilket godkändes på Europeiska gemenskapens vägnar vad beträffar frågor som omfattas av dess behörighet genom rådets beslut 94/800/EG av den 22 december 1994 (EGT L 336, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 38, s. 3).
(39)  –	Dom av den 14 december 2000 i de förenade målen C‑300/98 och C‑392/98, Dior m.fl. (REG 2000, s. I‑11307), punkt 35 och följande punkter.
(40)  –	Genom Amsterdamfördraget då endast artiklarna 28 och 29 förblev gällande (nu artiklarna 26 EG och 27 EG). De togs bort ur lagstiftningen till följd av tekniska, snarare än politiska, överväganden, eftersom de syften som angavs i dessa bestämmelser i själva verket hade uppfyllts med god marginal, med påföljden att de var överspelade och det inte längre fanns någon anledning att tillämpa dem.
(41)  –	Berr, C. J., a.a,
s. 632.
(42)  –	Se punkt 10 i detta förslag till avgörande.
(43)  –	Vaulont, N., La Unión Aduanera de la Comunidad Económica Europea, Publikationsbyrån, Luxemburg, 1981, s. 12.
(44)  –	Rådets förordning (EEG) nr 1468/81 av den 19 maj 1981 om ömsesidig hjälp mellan medlemsstaternas administrativa myndigheter samt om samarbete mellan de förra och kommissionen för att säkerställa en korrekt tillämpning av tull- och jordbrukslagstiftningen (EGT L 144, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 3, s. 82).
(45)  –	Näst sista skälet i förordning nr 1468/81.
(46)  –	Rossi, M., ”Artikel 308 EG-Vertrag”, i Callies, C./Ruffert, M., Kommentar zu EU‑Vertrag und EG‑Vertrag,
andra upplagan, utvidgad och reviderad, Neuwied/Kriftel, 2002, s. 2538.
(47)  –	Yttrande 2/94 av den 28 mars 1996 (REG 1996, s. I-1759), punkt 29.
(48)  –	Ersatt av rådets förordning (EEG) nr 515/97 av den 13 mars 1997 om ömsesidigt bistånd mellan medlemsstaternas administrativa myndigheter och om samarbete mellan dessa och kommissionen för att säkerställa en korrekt tillämpning av tull‑ och jordbrukslagstiftningen (EGT L 82, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 3, s. 82).
(49)  –	Beteckningen används av Alonso García, R., Derecho Comunitario – Sistema constitucional y administrativo de la Comunidad Europea,
Centro de Estudios Ramón Areces, S.A. förlag, Madrid, 1994, s. 570.
(50)  –	Konvention, upprättad på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen, om ömsesidigt bistånd och samarbete mellan tullförvaltningar (EGT C 24, 1998, s. 1).
(51)  –	För ytterligare upplysningar, se den förklarande rapporten om den i föregående fotnot angivna konventionen, antagen av rådet den 28 maj 1998 (EGT C 189, s. 1).
(52)  –	I fråga om svårigheterna att tolka alla typer av avtal på samma sätt, däribland olika typer av blandade avtal, är generaladvokaten Tesauros förslag till avgörande i det ovannämnda målet Hermès belysande, särskilt punkt 18.
(53)  –	Dom av den 27 november 1973 i mål 130/73, Vandeweghe mot Berufsgenossenschaft Chemische Industrie (REG 1973, s. 1329).
(54)  –	Rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom ge menskapen (EGT L 149, s. 2; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 57).
(55)  –	Domen i det ovannämnda målet Vandeweghe mot Berufsgenossenschaft Chemische Industrie, punkt 3.
(56)  –	Förslag till avgörande av generaladvokaten Trabucchi i det ovannämnda målet Bresciani mot Amministrazione delle Finanze, punkt 4. I domen behandlades emellertid inte frågan.
(57)  –	Simon, D., Le système juridique communautaire, Presses Universitaires de France, andra upplagan, Paris, 1998, s. 332. Se även dom av den 12 juli 1957 i de förenade målen 7/56 och 3/57–7/57, Algera m.fl. (REG 1957, s. 81), s. 115.
(58)  –	Cirkuläret av den 14 januari 1985 från Ministero delle Finanze, till vilket parterna hänvisade vid förhandlingen, innehåller endast vissa tekniska tillämpningsföreskrifter angående Belgradavtalet riktade till de italienska tullmyndigheterna vid gränsen mot Slovenien, vilket inte motsäger mitt resonemang.
(59)  –	Punkt 34 i detta förslag till avgörande.
(60)  –	Dom av den 15 september 1994 i mål C‑146/91, KYDEP mot rådet och kommissionen (REG 1994, s. I‑4199), punkt 19, av den 9 september 1999 i mål C‑257/98 P, Lucaccioni mot kommissionen (REG 1999, s. I‑5251), punkt 14, och av den 14 oktober 1999 i mål C‑104/97 P, Atlanta mot Europeiska gemenskapen (REG 1999, s. I‑6983), punkt 65.