62020CO0098
USNESENÍ SOUDNÍHO DVORA (šestého senátu)
3. září 2020 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Článek 99 jednacího řádu Soudního dvora – Soudní příslušnost v občanských věcech – Nařízení (EU) č. 1215/2012 – Příslušnost soudů členského státu, v němž má spotřebitel bydliště – Článek 18 odst. 2 – Žaloba proti spotřebiteli podaná prodávajícím nebo poskytovatelem – Pojem ‚bydliště spotřebitele‘ – Okamžik rozhodný pro určení bydliště spotřebitele – Přemístění bydliště spotřebitele v době mezi uzavřením smlouvy a podáním žaloby“
Ve věci C‑98/20,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Obvodního soudu pro Prahu 8 (Česká republika) ze dne 27. ledna 2020, došlým Soudnímu dvoru dne 26. února 2020, v řízení
mBank S. A.
proti
PA,
SOUDNÍ DVŮR (šestý senát),
ve složení M. Safjan, předseda senátu, C. Toader (zpravodajka) a N. Jääskinen, soudci,
generální advokát: M. Campos Sánchez-Bordona,
vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává toto
Usnesení
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi mBank S. A., bankou usazenou v Polsku a podnikající na území České republiky on-line prostřednictvím organizační složky, na straně jedné a PA na straně druhé ve věci pohledávky vzniklé z neuhrazených splátek podle smlouvy o spotřebitelském úvěru.
Právní rámec
Unijní právo
3
V bodech 15 a 34 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 se uvádí:
„(15)
Pravidla pro určení příslušnosti by měla být vysoce předvídatelná a měla by vycházet ze zásady, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného. […]
[…]
(34)
Měla by být zajištěna kontinuita mezi [úmluvou ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1972, L 299, s. 32)], nařízením [Rady] (ES) č. 44/2001 [ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42)] a tímto nařízením a za tímto účelem by měla být přijata přechodná ustanovení. Stejná potřeba kontinuity trvá, i pokud jde o výklad [uvedené] úmluvy […] a nařízení, která ji nahrazují, Soudním dvorem Evropské unie.“
4
Kapitolu II nařízení č. 1215/2012, nadepsanou „Příslušnost“, tvoří deset oddílů. Oddíl 1, nadepsaný „Obecná ustanovení“, obsahuje článek 4 tohoto nařízení, který v odstavci 1 stanoví:
„Nestanoví-li toto nařízení jinak, mohou být osoby, které mají bydliště v některém členském státě, bez ohledu na svou státní příslušnost žalovány u soudů tohoto členského státu.“
5
Oddíl 2 této kapitoly II, nadepsaný „Zvláštní příslušnost“, obsahuje článek 7 uvedeného nařízení, který stanoví:
„Osoba, která má bydliště v některém členském státě, může být v jiném členském státě žalována:
1)
a)
pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn;
b)
pro účely tohoto ustanovení a pokud nebylo dohodnuto jinak, je místem plnění zmíněného závazku:
–
v případě prodeje zboží místo na území členského státu, kam zboží podle smlouvy bylo nebo mělo být dodáno,
–
v případě poskytování služeb místo na území členského státu, kde služby podle smlouvy byly nebo měly být poskytnuty;
c)
nepoužije-li se písmeno b), použije se písmeno a);
[…]“
6
Oddíl 4 kapitoly II nařízení č. 1215/2012, nadepsaný „Příslušnost u spotřebitelských smluv“, obsahuje články 17 až 19 tohoto nařízení.
7
Článek 17 odst. 1 a 2 uvedeného nařízení stanoví:
„1.   Ve věcech týkajících se smlouvy uzavřené spotřebitelem pro účel, který se netýká jeho profesionální nebo podnikatelské činnosti, se příslušnost určuje podle tohoto oddílu […]:
a)
jedná-li se o koupi movitých věcí na splátky;
b)
jedná-li se o půjčku návratnou ve splátkách nebo o jiný úvěrový obchod určený k financování koupě takových movitých věcí, nebo
c)
ve všech ostatních případech, kdy byla smlouva uzavřena s osobou, která provozuje profesionální nebo podnikatelské činnosti v členském státě, v němž má spotřebitel bydliště, nebo pokud se jakýmkoli způsobem taková činnost na tento členský stát nebo na několik členských států včetně tohoto členského státu zaměřuje, a smlouva spadá do rozsahu těchto činností.
2.   Nemá-li smluvní partner spotřebitele bydliště [nebo sídlo] v některém členském státě, avšak má v některém členském státě pobočku, zastoupení nebo jinou provozovnu, je s ním při sporech vyplývajících z jejich provozu jednáno tak, jako by měl bydliště [nebo sídlo] v tomto členském státě.“
8
Článek 18 odst. 2 uvedeného nařízení stanoví:
„Smluvní partner může podat žalobu proti spotřebiteli pouze u soudů členského státu, v němž má spotřebitel bydliště.“
9
V oddíle 7 této kapitoly II, nadepsaném „Ujednání o příslušnosti“, článek 26 citovaného nařízení stanoví:
„1.   Není-li soud jednoho členského státu příslušný již podle jiných ustanovení tohoto nařízení, stane se příslušným, jestliže se žalovaný řízení před tímto soudem účastní. To neplatí, pokud se žalovaný řízení účastní proto, aby namítal nepříslušnost soudu, nebo je-li jiný soud podle článku 24 výlučně příslušný.
2.   Ve věcech uvedených v oddílech 3, 4 nebo 5, v nichž je žalovaným pojistník, pojištěný, osoba oprávněná pojistné z smlouvy [z pojistné smlouvy] nebo poškozený, spotřebitel nebo zaměstnanec, soud před uznáním své příslušnosti podle odstavce 1 ověří, že je žalovaný informován o svém právu namítat nepříslušnost soudu a o účincích, které vyvolá jeho účast nebo neúčast v řízení před soudem.“
10
Kapitola V tohoto nařízení, nadepsaná „Obecná ustanovení“, obsahuje mimo jiné článek 62 uvedeného nařízení, který v odstavci 1 stanoví:
„Pro posouzení toho, zda má strana řízení bydliště [nebo sídlo] v členském státě, u jehož soudů byl podán návrh, použije soud své právo.“
České právo
11
Z ustanovení § 11 odst. 1 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, vyplývá, že pro určení věcné a místní příslušnosti jsou až do skončení řízení rozhodné okolnosti, které tu jsou v době jeho zahájení. V souvislosti s místní příslušností plyne z § 85 občanského soudního řádu, že nestanoví-li zákon jinak, je obecným soudem fyzické osoby okresní soud, v jehož obvodu má bydliště.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
12
Dne 21. července 2014 byla mezi účastnicemi původního řízení elektronicky uzavřena smlouva o hotovostním úvěru, na základě které byl PA, fyzické osobě v pozici spotřebitelky, poskytnut úvěr ve výši 50000 korun českých (CZK) (přibližně 1820 eur).
13
Předkládající soud uvádí, že PA se opakovaně dostávala do prodlení s plněním splátek podle uvedené smlouvy a neuhradila je ani po několika výzvách a předžalobním pokusu o smír, který jí daná bankovní instituce zaslala.
14
Dne 7. března 2018 podala mBank k předkládajícímu soudu žalobu, kterou se na PA domáhala zaplacení jistiny, úroků z jistiny a kapitalizovaných úroků.
15
Příslušnost Obvodního soudu pro Prahu 8 (Česká republika) dovozuje mBank z toho, že za bydliště PA je třeba považovat její adresu v Praze (Česká republika), kterou dotyčná uvedla do žádosti o poskytnutí úvěru a do samotné smlouvy.
16
Předkládající soud poukazuje ovšem na to, že ke dni podání žaloby měla PA bydliště na území Slovenské republiky, a nikoli České republiky. Soudu se totiž nepodařilo doručit soudní písemnosti žalované na žádné adrese na území posledně uvedeného členského státu, přičemž žalovaná po poučení podle čl. 26 odst. 2 nařízení č. 1215/2012 tvrdila a dokládala, že ke dni podání žaloby měla své trvalé bydliště na území Slovenska, a následně uvedla, že příslušnost českého soudu, k němuž byla podána žaloba, neuznává.
17
Předkládající soud uvádí, že podle jeho názoru se pojmem „bydliště spotřebitele“ ve smyslu nařízení č. 1215/2012 musí rozumět bydliště spotřebitele ke dni podání žaloby, nicméně se Soudního dvora táže, zda tomu tak skutečně je, nebo zda se tímto pojmem označuje bydliště spotřebitele ke dni vzniku závazkového vztahu, což by v takovém případě, jaký nastal ve věci v původním řízení, znamenalo ke dni uzavření dotčené smlouvy o úvěru.
18
Uvedený soud dodává, že ve smlouvě dotčené ve věci v původním řízení nejde o koupi movitých věcí na splátky ani o půjčku k financování koupě movitých věcí ve smyslu čl. 17 odst. 1 písm. a) či b) nařízení č. 1215/2012 a že podle citovaného čl. 17 odst. 1 písm. c) se dle jeho názoru může jednat o spotřebitelskou smlouvu pouze v případě, že byla smlouva uzavřena s osobou, která provozuje profesionální nebo podnikatelské činnosti v členském státě, v němž má spotřebitel bydliště.
19
Za těchto podmínek se Obvodní soud pro Prahu 8 rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Pojmem ‚bydliště spotřebitele‘ ve smyslu čl. 17 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1215/2012 […] se rozumí bydliště spotřebitele ke dni podání žaloby anebo ke dni vzniku závazkového vztahu mezi spotřebitelem a jeho smluvním partnerem (tedy např. ke dni uzavření smlouvy), tj. […] půjde o spotřebitelskou smlouvu ve smyslu čl. 17 odst. 1 písm. c) citovaného nařízení i v případě, kdy spotřebitel má již ke dni podání žaloby bydliště na území jiného členského státu, než je stát, ve kterém smluvní partner spotřebitele provozuje profesionální nebo podnikatelskou činnost?
2)
Může být spotřebitel s bydlištěm v jiném členském státě podle článku 7 nařízení č. 1215/2012 […] žalován u soudu místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn (bez ohledu na čl. 18 odst. 2 a čl. 26 odst. 2 tohoto nařízení), z důvodu, že smluvní partner spotřebitele neprovozuje profesionální či podnikatelskou činnost ve státě, ve kterém se nachází bydliště spotřebitele ke dni podání žaloby?“
K předběžným otázkám
20
Na základě článku 99 jednacího řádu Soudního dvora platí, že pokud lze odpověď na otázku jasně vyvodit z judikatury, nebo pokud o odpovědi na položenou předběžnou otázku nelze rozumně pochybovat, může Soudní dvůr kdykoli na návrh soudce zpravodaje a po vyslechnutí generálního advokáta rozhodnout usnesením s odůvodněním.
21
Toto ustanovení je třeba v projednávané věci použít.
22
Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska je na Soudním dvoru, aby případně přeformuloval otázky, které jsou mu položeny (viz mimo jiné rozsudek ze dne 28. května 2020, World Comm Trading Gfz, C‑684/18, EU:C:2020:403, bod 26 a citovaná judikatura).
23
Podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu, jimiž je třeba se zabývat společně, tedy je, zda musí být čl. 18 odst. 2 nařízení č. 1215/2012 vykládán v tom smyslu, že pojmem „bydliště spotřebitele“ použitým v uvedeném ustanovení se označuje bydliště spotřebitele ke dni uzavření dotčené smlouvy, nebo jeho bydliště ke dni podání žaloby.
24
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že smlouva dotčená ve věci v původním řízení byla uzavřena fyzickou osobou v pozici spotřebitele, přičemž ostatní informace obsažené ve spise, jež má Soudní dvůr k dispozici, nijak nenaznačují, že by PA tuto smlouvu uzavřela pro účel, který by se týkal její profesionální nebo podnikatelské činnosti ve smyslu čl. 17 odst. 1 nařízení č. 1215/2012.
25
Z toho plyne, že v souladu s posledně uvedeným ustanovením může smlouva dotčená ve věci v původním řízení spadat pod „smlouvy uzavřené spotřebitelem“ ve smyslu téhož ustanovení.
26
Ke zvláštním pravidlům příslušnosti u spotřebitelských smluv je třeba uvést, že v takovém případě, jaký nastal v projednávané věci, kdy žalobu proti spotřebiteli podává prodávající nebo poskytovatel, stanoví čl. 18 odst. 2 nařízení č. 1215/2012 pravidlo výlučné příslušnosti, podle kterého lze žalobu podat pouze u soudů členského státu, v němž má spotřebitel bydliště.
27
V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že PA, která v době uzavírání smlouvy o úvěru dotčené ve věci v původním řízení měla bydliště v České republice, následně bydliště změnila, aniž tuto změnu oznámila svému smluvnímu partnerovi nebo českým orgánům.
28
Nicméně, jak bylo uvedeno výše v bodě 16 tohoto usnesení, předkládající soud dospěl použitím lex fori podle čl. 62 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 k závěru, že poslední známé bydliště PA se nachází na Slovensku.
29
V tomto ohledu je třeba zaprvé konstatovat, že znění čl. 18 odst. 2 nařízení č. 1215/2012 je zejména v jeho české, německé, anglické, polské, rumunské a finské jazykové verzi naprosto jednoznačné, když se v něm zmiňuje „členský stát, v němž má spotřebitel bydliště“. Doslovný výklad tohoto ustanovení tak vede k závěru, že prodávající nebo poskytovatel může žalobu proti spotřebiteli podat pouze u soudů členského státu, v němž má spotřebitel bydliště ke dni podání této žaloby.
30
Zadruhé upřednostnění skutečného bydliště ke dni podání žaloby před adresou uvedenou ve smlouvě představuje řešení, jak dokládá zpráva P. Jenarda k úmluvě ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1979, C 59, s. 54), zvažované již v době uzavírání zmíněné úmluvy. Na straně 33 citované zprávy totiž P. Jenard uvedl, že „[p]říslušnost se v případě žaloby podané prodávajícím nebo věřitelem či půjčitelem určuje dosti obtížně, když se kupující nebo dlužník či vypůjčitel usadí po uzavření smlouvy v cizině“, a upřesnil, že „[z]ájem na ochraně těchto osob si žádá, aby byly žalovány pouze u soudů státu, v němž si zvolily své nové bydliště“.
31
Zatřetí by odlišný výklad mohl vést k právní nejistotě ohledně příslušného soudu v situacích, kdy spotřebitel v průběhu trvání dotčeného právního vztahu jednou či opakovaně změní bydliště. Takové rozšiřování okruhu soudů, k nimž lze podat žalobu, by totiž bylo v rozporu s cílem nařízení č. 1215/2012, uvedeným v bodě 15 jeho odůvodnění, podle kterého musí být pravidla pro určení příslušnosti vysoce předvídatelná.
32
V tomto ohledu je třeba poukázat na to, že Soudní dvůr v bodě 47 rozsudku ze dne 17. listopadu 2011, Hypoteční banka (C‑327/10, EU:C:2011:745), který se sice týkal nařízení č. 44/2001, ale je použitelný i na nařízení č. 1215/2012, rozhodl, že „v […] situaci, […] kdy spotřebitel, který je stranou smlouvy o […] úvěru […], opustí své bydliště předtím, než je proti němu podána žaloba pro porušení smluvních povinností, jsou soudy členského státu, na jehož území se nachází poslední známé bydliště spotřebitele […] příslušné“. V případě řady změn bydliště je tedy pro určení mezinárodní příslušnosti soudu určitého členského státu rozhodné jen poslední známé bydliště spotřebitele ke dni podání předmětné žaloby.
33
Z uvedeného plyne, že soudy určitého členského státu nejsou příslušné k rozhodnutí sporu týkajícího se smlouvy uzavřené spotřebitelem v souladu s podmínkami stanovenými v čl. 17 odst. 1 nařízení č. 1215/2012, jestliže se na území tohoto členského státu nenachází, stejně jako v projednávané věci, poslední známé bydliště spotřebitele.
34
Je rovněž třeba poukázat na to, že tento závěr má oporu zaprvé v systematice pravidel, která jsou obsažena v oddíle 4 kapitoly II nařízení č. 1215/2015 týkajícím se příslušnosti u „spotřebitelských smluv“ a musí být vykládána restriktivně, protože představují odchylku jak z obecného pravidla příslušnosti stanoveného v čl. 4 odst. 1 tohoto nařízení, které stanoví příslušnost soudům členského státu, na jehož území má žalovaný bydliště, tak z pravidla o zvláštní příslušnosti pro smlouvy vyjádřeného v čl. 7 bodě 1 uvedeného nařízení, podle kterého je příslušný soud místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn (obdobně k nařízení č. 44/2001 viz rozsudek ze dne 6. září 2012, Mühlleitner, C‑190/11, EU:C:2012:542, body 26 a 27 a citovaná judikatura).
35
Zadruhé je takový závěr, jak ukazuje zpráva P. Jenarda zmíněná výše v bodě 30 tohoto usnesení, v souladu se zvláštním účelem oddílu 4 kapitoly II nařízení č. 1215/2012, jenž upravuje „[p]říslušnost u spotřebitelských smluv“ a stanoví pravidla o zvláštní příslušnosti ve prospěch spotřebitele jako smluvní strany považované za hospodářsky slabší a právně méně zkušenou, než je její profesionální smluvní partner (obdobně viz rozsudek ze dne 23. prosince 2015, Hobohm, C‑297/14, EU:C:2015:844, bod 31 a citovaná judikatura).
36
Na předběžné otázky je proto třeba odpovědět, že pojem „bydliště spotřebitele“ použitý v čl. 18 odst. 2 nařízení č. 1215/2012 musí být vykládán v tom smyslu, že se jím označuje bydliště spotřebitele ke dni podání žaloby.
K nákladům řízení
37
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:
Pojem „bydliště spotřebitele“ použitý v čl. 18 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že se jím označuje bydliště spotřebitele ke dni podání žaloby.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: čeština.