null
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
TAMARY ĆAPETA
přednesené dne 12. března 2026(1)
Věc C‑660/24
Evropská komise
proti
Maďarsku
„ Nesplnění povinnosti státem – Článek 258 SFEU – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Justiční spolupráce v trestních věcech – Směrnice 2013/48/EU – Právo na přístup k obhájci v trestním řízení – Článek 3 odst. 3 písm. b) – Právo, aby byl obhájce přítomen u výslechu – Článek 3 odst. 6 písm. b) – Dočasná odchylka z důvodu zabránění závažnému ohrožení trestního řízení – Článek 9 – Rozhodnutí vzdát se svého práva – Vnitrostátní právní úprava, která umožňuje výslech podezřelých nebo obviněných osob bez přítomnosti obhájce, pokud se obhájce ve stanovené lhůtě nedostaví – Nesprávné provedení“
I.      Úvod
1.        V projednávané věci zahájila Evropská komise proti Maďarsku řízení o nesplnění povinnosti podle článku 258 SFEU, jelikož Maďarsko nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z unijního práva a spočívají ve správném provedení některých ustanovení směrnice 2013/48/EU(2), která se týká práva na přístup k obhájci v trestním řízení.
2.        Podstata projednávané věci spočívá v tom, že se Komise na jedné straně a Maďarsko a Česká republika, která vstoupila do tohoto řízení jako vedlejší účastník, na straně druhé zásadně neshodují v otázce,
jak je třeba chápat právo na přístup k obhájci a odchylky od tohoto práva podle čl. 3 odst. 3 a 6 směrnice 2013/48.
3.        Podobnou otázkou se Soudní dvůr zabývá i ve věci C‑681/24, Komise v. Česká republika, v níž přednáším stanovisko téhož dne.
4.        Další výtka vznesená v projednávané věci se týká nesprávného provedení ustanovení článku 9 směrnice 2013/48 o rozhodnutí vzdát se práva na přístup k obhájci.
II.    Právní rámec
A.      Unijní právo
5.        Článek 3 směrnice 2013/48, nadepsaný „Právo na přístup k obhájci v trestním řízení“, stanoví:
„1.      Členské státy zajistí, aby podezřelé a obviněné osoby měly právo na přístup k obhájci dostatečně včas a takovým způsobem, aby mohly dotčené osoby prakticky a účinně uplatňovat svá práva na obhajobu.
[…]
3.      Právo na přístup k obhájci znamená, že:
a)      členské státy zajistí, aby podezřelé nebo obviněné osoby měly právo scházet se o samotě a komunikovat s obhájcem, který je zastupuje, a to i před výslechem ze strany policejního nebo jiného orgánu činného v trestním řízení nebo soudního orgánu;
b)      členské státy zajistí, aby podezřelé nebo obviněné osoby měly právo, aby byl přítomen jejich obhájce a mohl se aktivně účastnit výslechu. Tato účast musí být v souladu s postupy podle vnitrostátního práva, pokud tyto postupy nenaruší účinný výkon a samotnou podstatu dotčeného práva. Jestliže se obhájce výslechu zúčastní, je skutečnost, že k této účasti došlo, zaznamenána v souladu s postupem pro pořizování záznamů podle práva dotčeného členského státu;
[…]
6.      Ve výjimečných případech a pouze v přípravném řízení se mohou členské státy dočasně odchýlit od uplatňování práv stanovených v odstavci 3 v rozsahu, v němž je to s ohledem na zvláštní okolnosti případu opodstatněno jedním či několika z těchto přesvědčivých důvodů:
a)      pokud existuje naléhavá potřeba zamezit závažným nepříznivým důsledkům pro život, svobodu nebo tělesnou nedotknutelnost určité osoby;
b)      pokud vyšetřovací orgány musí nezbytně přijmout okamžitá opatření umožňující zabránit závažnému ohrožení trestního řízení.“
6.        Článek 9 směrnice 2013/48, nadepsaný „Rozhodnutí vzdát se svého práva“, stanoví:
„1.
Aniž jsou dotčeny vnitrostátní právní předpisy, které vyžadují povinnou přítomnost nebo pomoc obhájce, členské státy zajistí, aby v souvislosti s rozhodnutím vzdát se práva uvedeného v článcích 3 a 10:
a)      podezřelé nebo obviněné osobě byly jednoduchou a přístupnou formou ústně či písemně poskytnuty jasné a dostatečné informace o obsahu daného práva a případných důsledcích rozhodnutí vzdát se tohoto práva a
b)      rozhodnutí vzdát se svého práva bylo učiněno dobrovolně a jednoznačně.
2.
Rozhodnutí vzdát se svého práva, které lze učinit písemně nebo ústně, jakož i okolnosti, za nichž bylo toto rozhodnutí učiněno, se zaznamenají v souladu s postupem pro pořizování záznamů podle práva dotčeného členského státu.
3.
Členské státy zajistí, aby podezřelé nebo obviněné osoby mohly rozhodnutí vzdát se svého práva následně v kterémkoli okamžiku během trestního řízení odvolat a aby byly o této možnosti informovány. Toto odvolání vzdání se práva nabude účinku okamžikem, kdy bylo učiněno.“
B.      Maďarské právo
7.        Ustanovení § 387 odst. 3 büntetőeljárásról szóló 2017. évi XC. törvény (zákon č. XC z roku 2017, kterým se stanoví trestní řád; dále jen „trestní řád“) uvádí:
„Pokud si obviněný nebo osoba důvodně podezřelá ze spáchání trestného činu přeje zvolit si obhájce nebo pokud vyšetřující orgán nebo státní zástupce ustanoví obhájce, vyšetřující orgán nebo státní zástupce o tomto obhájce neprodleně uvědomí a odloží výslech obviněného nebo podezřelého do doby, než se obhájce dostaví, nejméně však o dvě hodiny. Pokud ve stanovené lhůtě
a)      se obhájce nedostaví, nebo
b)      obviněný nebo osoba důvodně podezřelá ze spáchání trestného činu udělí po poradě se svým obhájcem souhlas se zahájením výslechu,
vyšetřující orgán nebo státní zástupce zahájí výslech obviněného nebo podezřelého.“
III. Postup před zahájením soudního řízení a řízení před Soudním dvorem
8.        Dne 12. listopadu 2021 zaslala Komise Maďarsku formální upozornění podle článku 258 SFEU, ve kterém vyjádřila názor, že určitá ustanovení směrnice 2013/48, včetně jejího čl. 3 odst. 6 písm. b) a článku 9, byla provedena nesprávně, a vyzvala tento členský stát, aby ve lhůtě dvou měsíců podal vyjádření.
9.        Dne 12. ledna 2022 odpovědělo Maďarsko na toto formální upozornění a uvedlo, že s argumenty Komise nesouhlasí.
10.      Dne 14. července 2023 zaslala Komise Maďarsku odůvodněné stanovisko, ve kterém uvedla, že čl. 3 odst. 6 písm. b) a článek 9 směrnice 2013/48 stále nebyly správně provedeny, a vyzvala Maďarsko, aby dosáhlo souladu s tímto odůvodněným stanoviskem ve lhůtě dvou měsíců od jeho obdržení.
11.      Dne 13. září 2023 odpovědělo Maďarsko na odůvodněné stanovisko a trvalo na tom, že čl. 3 odst. 6 písm. b) a článek 9 směrnice 2013/48 provedlo správně.
12.      Návrhem došlým dne 10. října 2024 proto Komise podala k Soudnímu dvoru projednávanou žalobu na základě článku 258 SFEU. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
–        určil, že Maďarsko tím, že nesprávně provedlo čl. 3 odst. 6 písm. b) ve spojení s čl. 3 odst. 3 směrnice 2013/48 a článek 9 uvedené směrnice, nesplnilo povinnosti, které pro něj z těchto ustanovení vyplývají;
–        uložil Maďarsku náhradu nákladů řízení.
13.      Maďarsko v žalobní odpovědi ze dne 23. prosince 2024 navrhuje, aby Soudní dvůr:
–        zamítl žalobu jako neopodstatněnou a
–        uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
14.      Komise také předložila dne 17. února 2025 repliku a Maďarsko předložilo dne 28. března 2025 dupliku.
15.      Dne 7. února 2025 předseda Soudního dvora povolil České republice vstup do tohoto řízení v postavení vedlejšího účastníka na podporu návrhových žádání Maďarska.
16.      Vzhledem k podobnostem mezi projednávanou věcí a věcí C‑681/24, Komise v. Česká republika, Soudní dvůr v souladu s článkem 77 svého jednacího řádu rozhodl, že se v těchto dvou věcech bude konat společné jednání. To se konalo dne 10. prosince 2025 a byly na něm vyslechnuty řeči Komise, Maďarska a České republiky.
IV.    Analýza
17.      Má analýza je rozdělena do tří hlavních částí. Zaprvé považuji za užitečné uvést několik úvodních poznámek týkajících se směrnice 2013/48 a její pozice v rámci prostoru svobody, bezpečnosti a práva (A). Zadruhé se budu zabývat otázkou, zda je první výtka týkající se porušení čl. 3 odst. 6 písm. b) ve spojení s čl. 3 odst. 3 směrnice 2013/48 opodstatněná (B). Zatřetí se budu zabývat otázkou, zda je opodstatněná druhá výtka týkající se porušení článku 9 směrnice 2013/48 (C).
18.      Na základě této analýzy jsem dospěla k závěru, že obě výtky jsou opodstatněné.
A.      Úvodní poznámky týkající se směrnice 2013/48 a prostoru svobody, bezpečnosti a práva
19.      Na úvod je třeba poznamenat, jak jsem uvedla ve svých předchozích stanoviscích(3), že Evropská unie přijala řadu směrnic na základě své pravomoci podle čl. 82 odst. 2 písm. b) SFEU, tedy pravomoci stanovit minimální pravidla týkající se práv osob v trestním řízení. Tento soubor šesti směrnic zahrnuje i směrnici 2013/48(4).
20.      Tyto směrnice jsou někdy označovány jako „směrnice o cestovní mapě“, neboť jejich přijetí bylo iniciováno usnesením Rady z roku 2009 o cestovní mapě pro posílení procesních práv podezřelých nebo obviněných osob v trestním řízení(5). Toto usnesení bylo schváleno Stockholmským programem Evropské rady o prostoru svobody, bezpečnosti a práva(6), v němž bylo uvedeno, že „ochrana práv podezřelých a obviněných osob v trestním řízení je základní hodnotou Unie a má zásadní význam pro zachování vzájemné důvěry mezi členskými státy i důvěry veřejnosti v Evropskou unii“(7).
21.      Jak je totiž uvedeno v bodech odůvodnění směrnice 2013/48(8), společná minimální pravidla, která se týkají procesních práv osob v trestním řízení, jsou v těchto směrnicích stanovena za účelem posílení vzájemné důvěry ve vnitrostátní systémy trestního soudnictví jakožto „základ[u] vzájemného uznávání, jež je základním stavebním kamenem prostoru svobody, bezpečnosti a práva“(9). Účelem těchto pravidel je rovněž odstranit překážky volného pohybu občanů v Evropské unii a navázat na normy týkající se práva na spravedlivý proces a práva na obhajobu, která jsou zaručena zejména článkem 47 a čl. 48 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), jakož i srovnatelnými ustanoveními článku 6 Evropské úmluvy o lidských právech (dále jen „EÚLP“)(10).
22.      Směrnice 2013/48 stanoví společná minimální pravidla týkající se práva podezřelých a obviněných osob na přístup k obhájci ve všech fázích trestního řízení(11). Toto právo má zásadní význam pro spravedlivý proces(12) a pomáhá zajistit, aby další práva v trestním řízení byla dodržována(13).
23.      Právo na přístup k obhájci v trestním řízení je uvedeno v článku 3 směrnice 2013/48.
24.      Článek 3 odst. 1 směrnice 2013/48 stanoví „základní zásadu“, že podezřelé a obviněné osoby mají právo na přístup k obhájci dostatečně včas a takovým způsobem, aby mohly dotčené osoby prakticky a účinně uplatňovat svá práva na obhajobu(14).
25.      Tato zásada je upřesněna v čl. 3 odst. 2 směrnice 2013/48, pokud jde o okamžik, od kterého musí být toto právo přiznáno, přičemž jedním z takových okamžiků je výslech ze strany orgánů(15).
26.      Tato zásada je dále upřesněna v čl. 3 odst. 3 směrnice 2013/48, který vymezuje obsah práva na přístup k obhájci. Konkrétně čl. 3 odst. 3 písm. a) vyžaduje, aby členské státy zajistily, aby podezřelé a obviněné osoby měly právo scházet se o samotě a komunikovat se svým obhájcem, a to i před výslechem(16), a čl. 3 odst. 3 písm. b) vyžaduje, aby členské státy zajistily, aby tyto osoby měly právo, aby byl přítomen jejich obhájce a mohl se aktivně účastnit výslechu(17).
27.      Podle čl. 3 odst. 6 směrnice 2013/48 se členské státy mohou „ve výjimečných případech a pouze v přípravném řízení“ dočasně odchýlit od práv stanovených v čl. 3 odst. 3 této směrnice, odůvodňují-li to „zvláštní okolnosti případu“ a jsou-li dány „přesvědčiv[é] důvod[y]“, a sice
a)
pokud existuje „naléhavá potřeba zamezit závažným nepříznivým důsledkům pro život, svobodu nebo tělesnou nedotknutelnost určité osoby“, nebo b) „pokud vyšetřovací orgány musí nezbytně přijmout okamžitá opatření umožňující zabránit závažnému ohrožení trestního řízení“. Jakákoli dočasná odchylka podle čl. 3 odst. 6 směrnice 2013/48 musí rovněž splňovat obecné podmínky stanovené v článku 8 této směrnice(18).
28.      Článek 9 směrnice 2013/48, který je rovněž dotčen v projednávané věci, stanoví zvláštní požadavky, které musí být splněny, aby podezřelé nebo obviněné osoby mohly učinit rozhodnutí vzdát se svého práva na přístup k obhájci(19). Článek 9 odst. 1 uvedené směrnice v zásadě stanoví dvě podmínky(20), a to zaprvé že dotčené osoby musí obdržet jasné a dostatečné informace o obsahu práva na přístup k obhájci a případných důsledcích rozhodnutí vzdát se tohoto práva a zadruhé rozhodnutí vzdát se práva musí být učiněno dobrovolně a jednoznačně. Článek 9 odst. 2 směrnice 2013/48 dále upřesňuje, že rozhodnutí vzdát se práva na přístup k obhájci musí být zaznamenáno, a čl. 9 odst. 3 uvedené směrnice stanoví, že tyto osoby mohou rozhodnutí vzdát se svého práva v kterémkoli okamžiku během trestního řízení odvolat a musí být o této možnosti informovány.
29.      Jádro projednávané věci spočívá v tom, že Komise chápe podstatu práva na přístup k obhájci a možné odchylky od tohoto práva jinak než Maďarsko a Česká republika.
30.      V podstatě – než podrobněji vysvětlím postoje účastníků řízení – Komise vykládá podstatu práva na přístup k obhájci stanoveného ve směrnici 2013/48 tak, že v zásadě vyžaduje přítomnost obhájce při výslechu a jedinými výjimkami z tohoto pravidla (tj. kdy mohou být podezřelé nebo obviněné osoby vyslýchány v nepřítomnosti obhájce) jsou situace uvedené v čl. 3 odst. 6 této směrnice. Kromě toho se tyto osoby mohou vzdát práva na přítomnost obhájce za podmínek stanovených v článku 9 této směrnice. Naopak Maďarsko a Česká republika tvrdí, že právo na přístup k obhájci je naplněno, pokud je těmto osobám dána možnost, aby byl jejich obhájce přítomen. Možnost provést výslech v případě, že se obhájce v určité lhůtě nedostaví, proto podle jejich názoru nepředstavuje odchylku od práva na přístup k obhájci. Jak vysvětlím v rámci posuzování druhé výtky, Maďarsko zastává názor, že práva na přístup k obhájci, jak jej chápe, se nelze podle jeho právního řádu vzdát, a proto má za to, že nebylo nutné provést článek 9 směrnice 2013/48 do jeho vnitrostátního práva.
B.      K první výtce, vycházející z porušení čl. 3 odst. 6 písm. b) ve spojení s čl. 3 odst. 3 směrnice 2013/48
1.      Shrnutí argumentů účastníků řízení
31.      V rámci své první výtky Komise tvrdí, že Maďarsko nesprávně provedlo čl. 3 odst. 6 písm. b) ve spojení s čl. 3 odst. 3 směrnice 2013/48, protože § 387 odst. 3 trestního řádu (dále jen „sporná maďarská právní úprava“) obecně umožňuje, aby byly podezřelé nebo obviněné osoby vyslýchány orgány bez přítomnosti jejich obhájce, pokud se obhájce nedostaví ve stanovené lhůtě. Tato právní úprava je v rozporu s čl. 3 odst. 3 uvedené směrnice, podle něhož musí být těmto osobám přiznáno právo na přístup k obhájci, přičemž nesplňuje podmínky pro odchylku od tohoto práva z důvodu zabránění závažnému ohrožení trestního řízení podle čl. 3 odst. 6 písm. b) uvedené směrnice(21).
32.      Komise tvrdí, že právo podezřelých a obviněných osob komunikovat s obhájcem před výslechem a být vyslechnuty za přítomnosti svého obhájce, jak je stanoveno v čl. 3 odst. 3 písm. a) a b) směrnice 2013/48, je bezpodmínečné a že čl. 3 odst. 6 této směrnice umožňuje dočasné odchylky od tohoto práva, které jsou omezeny na výjimečné okolnosti daného případu. Možnost provést výslech v nepřítomnosti obhájce po uplynutí určené lhůty, jak je stanoveno ve sporné maďarské právní úpravě, tak představuje odchylku od práva na přístup k obhájci a nesplňuje žádnou z podmínek stanovených v čl. 3 odst. 6 písm. b) uvedené směrnice, který je unijním normotvůrcem koncipován jako úzká výjimka z obecné zásady, podle níž mají podezřelé a obviněné osoby právo na přístup k obhájci před výslechem a v jeho průběhu. Komise na jednání zdůraznila, že by směrnice 2013/48 byla porušena i tehdy, kdyby na spornou maďarskou právní úpravu bylo nahlíženo tak, že je v souladu s judikaturou Evropského soudu pro lidská práva (ESLP).
33.      Komise mimo jiné zdůrazňuje, že členské státy jsou podle čl. 3 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/48 povinny zajistit, aby byl při výslechu přítomen obhájce, ledaže jsou splněny požadavky čl. 3 odst. 6 této směrnice nebo daná osoba učiní rozhodnutí vzdát se práva na přístup k obhájci podle článku 9 uvedené směrnice. Článek
3 odst. 3 písm. b) je třeba chápat jako fyzickou přítomnost obhájce a sporná maďarská právní úprava jednoznačně představuje výjimku z práva na přístup k obhájci, která se obecně vztahuje na všechny situace, kdy se obhájce nedostaví ve stanovené lhůtě a vážně narušuje praktický a účinný výkon tohoto práva. Odkaz na vnitrostátní právo v čl. 3 odst. 3 písm. b) se netýká přítomnosti obhájce, ale pouze způsobu jeho účasti, a vnitrostátní orgány mají k dispozici jiné prostředky, jak zabránit průtahům a možnému zneužití, jako je ustanovení obhájce dané osobě, pokud to považují za důležité pro provedení výslechu.
34.      Maďarsko tvrdí, že sporná maďarská právní úprava je v souladu s čl. 3 odst. 3 směrnice 2013/48 a nepředstavuje odchylku ve smyslu čl. 3 odst. 6 této směrnice. Článek 3 odst. 3 písm. b) uvedené směrnice nevyžaduje, aby byl obhájce při výslechu vždy fyzicky přítomen, ale pouze aby měla podezřelá nebo obviněná osoba přístup k obhájci, pokud si to přeje. Z ustanovení směrnice 2013/48 vyplývá, že těmto osobám musí být poskytnuta možnost mít obhájce, ale neplyne z nich, že pokud této možnosti využít nechtějí, nemůže být výslech v nepřítomnosti obhájce proveden.
35.      Podle názoru Maďarska existuje odchylka od práva stanoveného v čl. 3 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/48 v případě, že si osoby nemohou zvolit obhájce nebo nemohou uplatnit právo na přístup k obhájci; jakmile jim však byla poskytnuta možnost, aby obhájce byl přítomen, pak jeho nepřítomnost během výslechu, bez ohledu na její příčinu, nepředstavuje odchylku podle čl. 3 odst. 6 uvedené směrnice. Tento článek se naopak vztahuje na situaci, kdy jsou orgány povinny zahájit výslech osoby i v případě, že obhájce nebyl uvědomen vůbec. Sporná maďarská právní úprava tedy nepředstavuje odchylku podle čl. 3 odst. 6, jelikož nezbavuje orgány povinnosti uvědomit obhájce a neomezuje možnost osob zvolit si obhájce podle vlastního výběru nebo požádat o jeho ustanovení v jakékoli fázi řízení. Jak Maďarsko zdůraznilo na jednání, tato právní úprava výjimečně umožňuje výslech podezřelých v nepřítomnosti obhájce po uplynutí minimální lhůty dvou hodin, přičemž uplynutí této lhůty neznamená zahájení výslechu, protože osoba může po poučení o svých právech odmítnout učinit výpověď.
36.      Maďarsko mimo jiné zdůrazňuje, že ze znění čl. 3 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/48 („Jestliže se obhájce výslechu zúčastní“) jasně vyplývá, že obhájce se vždy výslechu neúčastní a že odkaz na vnitrostátní právo v tomto ustanovení se týká přítomnosti a účasti obhájce. Výklad zastávaný Komisí by v praxi vedl k tomu, že by přítomnost obhájce byla při výslechu osob povinná, ledaže by se daná osoba přítomnosti obhájce vzdala. To by mělo pro trestní řízení negativní důsledky, neboť obhájce by mohl takové řízení zmařit tím, že by se nedostavil, a podezřelé osoby by byly v mnoha případech znevýhodněny. Jak Maďarsko uvedlo na jednání, sdělení podezření a výslech podezřelých musí proběhnout do 24
hodin od začátku zadržení, takže pokud by tomuto bránila pouze nepřítomnost obhájce, vedlo by to k nedodržení lhůt, přerušení řízení a propuštění pachatelů trestné činnosti; judikatura ESLP přitom nestanoví absolutní požadavek přítomnosti obhájce.
37.      Česká republika dodává, že skutečnost, že obhájce nemusí být vždy přítomen při výslechu, je v souladu s judikaturou ESLP(22), podle níž není rozhodující přítomnost obhájce při výslechu, ale to, zda podezřelá či obviněná osoba mohla účinně uplatnit právo na přístup k obhájci. Česká republika na jednání zdůraznila, že směrnice 2013/48 ukládá členským státům pouze povinnost zajistit dostatečnou možnost mít obhájce a nebrání podle svého znění, historie vzniku a srovnání se směrnicí 2016/800 týkající se dětí tomu, aby byl výslech podezřelých nebo obviněných osob proveden bez přítomnosti jejich obhájce, a nepřekračuje rámec judikatury ESLP, jelikož její ustanovení odpovídají této judikatuře a v přípravných pracích o tom není žádná zmínka.
2.      Posouzení
38.      Z argumentů účastníků řízení vyplývá, jak jsem stručně vysvětlila výše (viz body 29 a 30 tohoto stanoviska), že první výtka vychází z rozdílného chápání ustanovení směrnice 2013/48. Spor se tedy týká výkladu ustanovení čl. 3 odst. 3 a 6 směrnice 2013/48 a způsobu, jakým je třeba chápat právo na přístup k obhájci při výslechu, stanovené v čl. 3 odst. 3 písm. b) této směrnice. Těmito otázkami se Soudní dvůr dosud přímo nezabýval.
39.      Domnívám se, že na základě znění, historie vzniku, kontextu a cílů směrnice 2013/48, jakož i na základě judikatury ESLP je třeba se přiklonit k výkladu, jejž ohledně smyslu čl. 3 odst. 3 a 6 směrnice 2013/48 a vztahu mezi těmito ustanoveními zastává Komise.
a)      Znění
40.      Jakožto jednu ze složek práva na přístup k obhájci, stanoveného v čl. 3 odst. 3 směrnice 2013/48, písm. b) tohoto ustanovení výslovně vyžaduje, aby členské státy zajistily, aby podezřelé nebo obviněné osoby měly „právo, aby byl přítomen jejich obhájce a mohl se aktivně účastnit výslechu“(23).
41.      Bod 25 odůvodnění směrnice 2013/48 dále uvádí, že „[č]lenské státy by měly zajistit, aby podezřelé nebo obviněné osoby měly právo na přítomnost a aktivní účast svého obhájce
v průběhu výslechu prováděného policejním nebo jiným orgánem činným v trestním řízení či justičním orgánem, včetně průběhu soudního jednání“(24).
42.      Souhlasně s Komisí jsem toho názoru, že přítomností je míněna fyzická přítomnost, to znamená, že podezřelé nebo obviněné osoby mají právo, aby byl jejich obhájce osobně přítomen, když jsou vyslýchány ze strany orgánů(25).
43.      Z toho vyplývá, že čl. 3 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/48 stanoví obecné právo podezřelých nebo obviněných osob, aby byl jejich obhájce přítomen při výslechu ze strany orgánů. Toto právo však není absolutní, a jak stanoví tato směrnice, lze se tedy od něj dočasně odchýlit podle čl. 3 odst. 6 uvedené směrnice nebo se jej vzdát podle jejího článku 9.
44.      Jak rozhodl Soudní dvůr, dočasné odchylky podle směrnice 2013/48 jsou taxativní(26).
45.      Účastníci řízení v projednávané věci nezpochybňují, že sporná maďarská právní úprava nesplňuje všechny požadavky pro možnou dočasnou odchylku stanovené v čl. 3 odst. 6 písm. b), jakož i v článku 8 směrnice 2013/48, která je, jak vysvětlila Komise, dočasnou odchylkou v této směrnici, jež by mohla být případně použitelná. Je totiž zřejmé, jak dokládá Komise, že tato právní úprava stanoví pravidlo, které se použije obecně v situacích, kdy se obhájce nedostaví ve stanovené lhůtě (nejméně) dvou hodin, a není tedy omezeno na jednotlivé případy („v rozsahu, v němž je to s ohledem na zvláštní okolnosti případu opodstatněno“), jak vyžaduje čl. 3 odst. 6 písm. b), ani není v tomto ohledu nutné prokázat „přesvědčiv[é] důvod[y], [a sice] pokud vyšetřovací orgány musí nezbytně přijmout okamžitá opatření umožňující zabránit závažnému ohrožení trestního řízení“.
46.      Sporná maďarská právní úprava, která obecně umožňuje vyslýchat podezřelé nebo obviněné osoby bez přítomnosti jejich obhájce jen z toho důvodu, že se obhájce nemohl dostavit v minimální lhůtě dvou hodin, je proto podle mého názoru v rozporu s ustanoveními čl. 3 odst. 3 písm. b) ve spojení s čl. 3 odst. 6 písm. b) směrnice 2013/48(27).
47.      Jak uvedla Komise a na rozdíl od toho, co tvrdí Maďarsko, je třeba dále poznamenat, že odkaz na vnitrostátní právo uvedený v čl. 3 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/48 se týká aktivní účasti obhájce, nikoli jeho samotné přítomnosti. To vyplývá ze znění tohoto ustanovení („Tato účast musí být v souladu s postupy podle vnitrostátního práva“) a z bodu 25 odůvodnění této směrnice („Tato účast by měla být vykonávána v souladu s postupy podle vnitrostátního práva, které mohou upravovat účast obhájce v průběhu výslechu“).
48.      Podle mého názoru to není v rozporu se skutečností, že čl. 3 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/48 musí být vykládán tak, že vyžaduje jak přítomnost, tak aktivní účast; z toho spíše vyplývá, že členské státy sice mají na základě směrnice 2013/48 určitou volnost, pokud jde o vnitrostátní pravidla pro některé způsoby aktivní účasti obhájce (za předpokladu, že tato pravidla nemohou narušit „účinný výkon a samotnou podstatu“ tohoto práva), nicméně pokud jde o přítomnost, není taková volnost dána, neboť podezřelé nebo obviněné osoby mají podle čl. 3 odst. 3 písm. b) této směrnice v zásadě právo na přístup k obhájci při výslechu. Přítomností se rozumí přítomnost a obhájce je buď přítomen, nebo nepřítomen.
49.      Skutečnost, že čl. 3 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/48 odkazuje na „jejich obhájce“, by neměla být chápána tak, že se vždy jedná o obhájce zvoleného podezřelou nebo obviněnou osobou. Tato formulace nebrání tomu, aby – jak uvádí Komise – možné zneužití práva na přístup k obhájci, které může bránit vedení trestního řízení, mohly orgány členských států řešit tím, že stanoví, že těmto osobám bude ustanoven obhájce, který jim bude při výslechu pomáhat namísto zvoleného obhájce, který se nemohl dostavit. Ustanovený obhájce se stane „jejich obhájcem“.
b)      Historie vzniku
50.      Česká republika na jednání uvedla, že směrnice 2013/48 upravuje právo na přístup k obhájci, nikoli však povinnou přítomnost obhájce, a že z historie vzniku této směrnice vyplývá, že ustanovení týkající se povinné přítomnosti obhájce byla navržena jako alternativa, ale nakonec nebyla přijata. Odmítnutí ustanovení týkajících se povinné přítomnosti obhájce podle České republiky znamená, že směrnice 2013/48 nevyžaduje, aby byl obhájce při výslechu vždy přítomen.
51.      Podle mého názoru je tato argumentace České republiky založena na nesprávném pochopení požadavku povinné přítomnosti obhájce.
52.      Je pravda, že při přípravě směrnice 2013/48(28) byla v posouzení dopadů provedeném Komisí nadnesena možnost politiky, která počítala zejména s ustanoveními ukládajícími povinnou obhajobu ve všech případech. To znamenalo, že podezřelým nebo obviněným osobám by musel být vždy nápomocen obhájce v tom smyslu, že vzdání se tohoto práva by bylo nepřípustné. Jinými slovy, povinná povaha obhajoby znamená, že se práva nelze vzdát. Převládla však možnost politiky, podle které se lze vzdát práva na přístup k obhájci při dodržení společných minimálních pravidel.
53.      Na rozdíl od toho, co tvrdí Česká republika, je tedy třeba rozlišovat mezi pojmem „povinná přítomnost obhájce“ a obecným právem na přístup k obhájci.
54.      Z ustanovení směrnice 2013/48(29) vyplývá, že povinná přítomnost obhájce znamená, že se podezřelá nebo obviněná osoba nemůže vzdát práva na přístup k obhájci a musí mít vždy obhájce, zatímco právo na přístup k obhájci stanovené v čl. 3 odst. 3 této směrnice znamená, že podezřelá nebo obviněná osoba má obecné právo na obhájce a zejména právo, aby byl přítomen při výslechu, podle písm. b) tohoto odstavce, ale že se tato osoba může tohoto práva vzdát, pokud jsou splněny požadavky článku 9 (nebo může být stanovena dočasná odchylka podle čl. 3 odst. 6). Jinými slovy, skutečnost, že podle tohoto písm. b) není přítomnost obhájce povinná, nemá žádný vliv na obecné právo podezřelých nebo obviněných osob, aby byl obhájce přítomen při výslechu, ledaže se v souladu s článkem 9 tohoto práva vzdaly.
55.      Lze dodat, že otázka, zda s výslechem čekat na příchod obhájce, byla skutečně vznesena v Radě spolu s návrhy, aby byla tato otázka vyřešena v textu směrnice, který by odkazoval na právní systémy členských států(30). Tato navrhovaná ustanovení však byla při závěrečných jednáních s Evropským parlamentem odstraněna(31).
56.      Historie vzniku sice nevede k jednoznačnému závěru, avšak nebrání výkladu, že záměrem normotvůrce je zajistit, aby podezřelým a obviněným osobám bylo v zásadě přiznáno právo na přítomnost jejich obhájce při výslechu.
c)      Kontext
57.      Další ustanovení směrnice 2013/48 a jiných „směrnic o cestovní mapě“ podle všeho poskytují další podporu výkladu čl. 3 odst. 3 písm. b) ve spojení s čl. 3 odst. 6 písm. b) této směrnice, jejž zastává Komise.
58.      Konkrétně, jak vyplývá z bodu 24 tohoto stanoviska, čl. 3 odst. 1 směrnice 2013/48 jako obecnou zásadu jasně stanoví, že členské státy musí zajistit, aby podezřelé a obviněné osoby měly právo na přístup k obhájci „dostatečně včas a takovým způsobem, aby mohly dotčené osoby prakticky a účinně uplatňovat svá práva na obhajobu“. Ve spojení s čl. 2 odst. 1 této směrnice to znamená, že členské státy jsou povinny bez výjimky zajistit, aby toto právo bylo „prakticky a účinně“ uplatňováno ve všech fázích trestního řízení. Souhlasně s Komisí jsem toho názoru, že skutečnost, že podezřelá nebo obviněná osoba může být vyslechnuta orgány v nepřítomnosti svého obhájce pouze proto, že se obhájce nedostaví ve stanovené lhůtě, může vážně narušit praktické a účinné uplatňování práv této osoby na obhajobu.
59.      Česká republika na jednání tvrdila, že další oporu pro skutečnost, že směrnice 2013/48 nevyžaduje, aby byl obhájce při výslechu vždy přítomen, lze dovodit ze srovnání se směrnicí 2016/800 týkající se dětí, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení (viz bod 19 tohoto stanoviska). Česká republika zdůrazňuje, že podle čl. 6 odst. 2 směrnice 2016/800 musí členské státy zajistit, aby byl dětem nápomocen obhájce, a podle čl. 6 odst. 4 písm. b) této směrnice musí členské státy zajistit, aby byl obhájce dětem nápomocen při výslechu. Skutečnost, že z těchto ustanovení jasně vyplývá, že přítomnost obhájce při výslechu je povinná, a že jsou tato ustanovení zahrnuta do směrnice 2016/800 z důvodu zranitelnosti dětí, podle jejího názoru naznačuje, že se jedná o odchylku od obecného režimu zavedeného směrnicí 2013/48; podle jejího názoru je logické, že kdyby povinná přítomnost obhájce byla stanovena směrnicí 2013/48, nebylo by nutné stanovit tuto povinnost ve směrnici 2016/800 pouze pro určité podezřelé nebo obviněné osoby.
60.      I v tomto případě se domnívám, že je tato argumentace založena na nesprávném pochopení požadavku povinné přítomnosti obhájce.
61.      Je pravda, že na rozdíl od směrnice 2013/48 stanoví směrnice 2016/800 povinnou přítomnost obhájce při výslechu z důvodu zvláštní situace dětí, které jsou zranitelné, a ne vždy jsou schopny trestnímu řízení plně porozumět a sledovat je(32). Jak je však uvedeno výše, povinná přítomnost obhájce při výslechu znamená, že se tohoto práva nelze vzdát, a není to tedy totéž jako obecné právo na obhájce při výslechu, jehož se daná osoba vzdát může.
d)      Cíle
62.      Jak je uvedeno výše v části IV.A tohoto stanoviska, směrnice 2013/48 přispívá k budování prostoru svobody, bezpečnosti a práva tím, že stanoví soubor společných minimálních pravidel pro právo na přístup k obhájci v trestním řízení, a to s cílem posílit vzájemnou důvěru členských států v jejich systémy trestního soudnictví a důvěru občanů Unie při pohybu po celé Evropské unii. Vrátíme-li se ke Stockholmskému programu, tato směrnice má nejen kodifikovat, ale také posílit právo na přístup k obhájci v trestním řízení ve všech členských státech.
63.      S ohledem na to jsem toho názoru, že výklad směrnice 2013/48 v tom smyslu, že umožňuje členskému státu povolit výslech podezřelých nebo obviněných osob, aniž by jim bylo poskytnuto právo na přítomnost jejich obhájce, pouze z toho důvodu, že se obhájce nedostavil v minimální lhůtě dvou hodin, ohrožuje cíle směrnice 2013/48, které spočívají v zajištění společné úrovně práv podezřelých nebo obviněných osob na spravedlivý proces v celé Evropské unii.
e)      Judikatura ESLP
64.      Maďarsko a Česká republika se na podporu svého postoje dovolávaly judikatury ESLP, a zejména Česká republika na jednání tvrdila, že směrnice 2013/48 odpovídá tomu, co je požadováno judikaturou ESLP.
65.      Je třeba zdůraznit, že první výtka vznesená v projednávaném případě je založena na údajném porušení ustanovení čl. 3 odst. 3 a odst. 6 písm. b) směrnice 2013/48. Otázka, zda je třeba mít za to, že sporná maďarská právní úprava je v souladu s článkem 6 EÚLP, jak je vykládán v judikatuře ESLP, tudíž není rozhodující.
66.      Jak jsem vysvětlila v předchozích stanoviscích(33), povinnost vykládat „směrnice o cestovní mapě“ v souladu se základními právy v tomto ohledu znamená, že práva obsažená v konkrétní směrnici nemohou poskytovat nižší ochranu, než jaká je zaručena Listinou a EÚLP, ale neznamená, že unijní normotvůrce nemůže přiznat rozsáhlejší práva. Jinými slovy, jelikož EÚLP představuje minimální úroveň ochrany podle čl. 52 odst. 3 Listiny(34), musí jakýkoli výklad konkrétní směrnice poskytovat ochranu alespoň na úrovni této úmluvy, ale ochrana poskytovaná Evropskou unií může být vyšší.
67.      V projednávaném případě to tedy bez ohledu na to, jak je vykládána judikatura ESLP, nutně neznamená, že by ustanovení směrnice 2013/48 nemohla být vykládána tak, že vyžadují ještě vyšší úroveň ochrany.
68.      Na rozdíl od toho, co tvrdí Maďarsko a Česká republika, však judikatura ESLP podle všeho hovoří ve prospěch toho, že podle EÚLP je rovněž vyžadována fyzická přítomnost obhájce.
69.      ESLP rozhodl, že právo každého, kdo je obviněn z trestného činu, na účinnou obhajobu obhájcem, jak je zaručeno v čl. 6 odst. 3 písm. c) EÚLP, je jedním ze základních prvků spravedlivého procesu v kontextu trestního řízení(35).
70.      Konkrétně ve věci Beuze v. Belgie(36) ESLP zdůraznil, že pokud jde o cíle tohoto práva, přístup k obhájci v přípravné fázi řízení přispívá k předcházení justičním omylům, a především k dosažení cílů článku 6 EÚLP, zejména rovnosti zbraní mezi orgány a obviněným; rychlý přístup k obhájci je důležitou protiváhou zranitelnosti podezřelých osob v policejní vazbě a má také preventivní charakter, neboť poskytuje základní záruku proti nátlaku a špatnému zacházení s podezřelými ze strany policie. Jedním z hlavních úkolů obhájce ve fázi policejní vazby a vyšetřování je navíc zajistit dodržování práva obviněného nevypovídat ve vlastní neprospěch a nevypovídat vůbec, což jsou práva, která tedy doplňují právo na právní pomoc.
71.      Pokud jde dále o obsah práva na přístup k obhájci, měl ESLP za to, že čl. 6 odst. 3 písm. c) EÚLP neupřesňuje způsob výkonu práva na přístup k obhájci ani jeho obsah. Ačkoli ponechává na jednotlivých státech, aby si zvolily prostředky k zajištění ochrany tohoto práva ve svých soudních systémech, rozsah a obsah tohoto práva by měly být určeny v souladu s cílem EÚLP, kterým je zaručit práva, která jsou praktická a účinná(37).
72.      Aby právo na spravedlivý proces zůstalo dostatečně praktické a účinné, vyžaduje čl. 6 odst. 1 EÚLP, aby byl přístup k obhájci v zásadě poskytnut již od prvního výslechu podezřelého ze strany policie(38).
73.      Přidělení obhájce samo o sobě nezajišťuje účinnost pomoci, kterou může obhájce poskytnout obviněnému, a za tímto účelem musí být splněny určité minimální požadavky(39). Zaprvé podezřelí musí mít možnost kontaktovat obhájce od okamžiku, kdy jsou vzati do vazby; musí mít tedy možnost konzultovat svého obhájce před výslechem(40). Zadruhé ESLP v řadě věcí konstatoval, že „podezřelí mají právo na to, aby byl jejich obhájce fyzicky přítomen při počátečních policejních výsleších a kdykoli jsou vyslechnuti v následném přípravném řízení. [...] Tato fyzická přítomnost musí obhájci umožnit poskytnout účinnou a praktickou pomoc, a nikoli pouze pomoc abstraktní [...], a zejména zajistit, aby nebylo porušeno právo vyslýchaného podezřelého na obhajobu.“(41)
74.      Tyto závěry učiněné ve věci Beuze v. Belgie byly potvrzeny v následné judikatuře(42).
75.      ESLP dále ve věci Soytemiz v. Turecko(43) zdůraznil, že přítomnost obhájce během vyšetřovacích úkonů, včetně policejních výslechů, je nedílnou součástí záruky zakotvené v čl. 6 odst. 3 písm. c) EÚLP, neboť je obtížné si představit, jak mohou být specifické služby spojené s „pomocí obhájce“, o níž hovoří čl. 6 odst. 3 písm. c) EÚLP, poskytovány v nepřítomnosti obhájce. Právo na pomoc obhájce tudíž vyžaduje nejen to, aby obhájci bylo umožněno být přítomen, ale aby mu bylo rovněž umožněno aktivně pomáhat podezřelému mimo jiné při policejním výslechu a jednat tak, aby bylo zajištěno dodržování práv podezřelého, neboť osoba obviněná z trestného činu by měla mít možnost obdržet celou řadu služeb, které bezprostředně souvisí s právní pomocí, nejen v průběhu soudního řízení, ale i v přípravném řízení, a to vzhledem k jeho zvláštnímu významu pro přípravu trestního řízení. Právo na pomoc obhájce navíc platí po celou dobu policejního výslechu a až do jeho ukončení: „Přítomnost a aktivní pomoc obhájce při policejním výslechu jsou důležitou procesní zárukou, jejímž cílem je mimo jiné zabránit shromažďování důkazů pomocí donucení nebo nátlaku v rozporu s vůlí podezřelé osoby a chránit svobodu podezřelé osoby se rozhodnout, zda bude při policejním výslechu vypovídat, či nikoli.“(44)
76.      ESLP rovněž připomněl, že policie je v zásadě povinna upustit od výslechu nebo jej odložit v případě, že podezřelý využil práva na pomoc obhájce během výslechu, a to až do doby, než je obhájce přítomen a je schopen podezřelému poskytnout pomoc. Stejné úvahy platí i v případě, že obhájce musí odejít, nebo je požádán, aby odešel před koncem policejního výslechu a před přečtením a podepsáním výpovědi(45).
77.      Jak dokládá výše uvedená judikatura ESLP, je tudíž kladen důraz na to, že podezřelé a obviněné osoby musí mít možnost využít práva na skutečnou fyzickou přítomnost obhájce při výslechu, jak je zaručeno právem na přístup k obhájci podle čl. 6 odst. 1 a odst. 3 písm. c) EÚLP(46). Na rozdíl od toho, co tvrdí Maďarsko a Česká republika, tedy z této judikatury vyplývá, že fyzická přítomnost obhájce je v zásadě nezbytná, ledaže lze omezení tohoto práva řádně odůvodnit.
78.      Lze dodat, že určitou judikaturu ESLP, které se Maďarsko a Česká republika dovolávají, lze považovat za irelevantní. Ve věci Yoldas v. Turecko(47) dospěl ESLP k závěru, že nedošlo k porušení čl. 6 odst. 1 a odst. 3 písm. c) EÚLP v situaci, kdy se stěžovatel vzdal práva na pomoc obhájce, což bylo považováno za slučitelné s požadovanými normami. Ve věci Hovanesjan v. Bulharsko(48) neshledal ESLP žádné porušení čl. 6 odst. 1 a odst. 3 písm. c) EÚLP v situaci, kdy bylo právo stěžovatele na pomoc obhájce omezeno během prvních 24 hodin v policejní vazbě, což bylo za konkrétních okolností případu považováno za odůvodněné s ohledem na spravedlivost řízení jako celku. První výtka vznesená v projednávaném případě se netýká vzdání se obecného práva na přístup k obhájci ani uplatnění výjimek z tohoto obecného práva. Obě výše uvedené věci spíše zdůrazňují význam dostatečných požadavků na vzdání se práva na přístup k obhájci, což je předmětem druhé výtky vznesené v projednávaném případě, a přísný režim pro dočasné odchylky podle směrnice 2013/48.
79.      S ohledem na výše uvedené je první výtka vznesená Komisí opodstatněná.
C.      Ke druhé výtce, vycházející z porušení článku 9 směrnice 2013/48
1.      Shrnutí argumentů účastníků řízení
80.      V rámci druhé výtky Komise tvrdí, že Maďarsko nesprávně provedlo článek 9 směrnice 2013/48, neboť žádné ustanovení maďarského práva neprovádí zvláštní požadavky tohoto ustanovení. Vzhledem k tomu, že maďarské právo umožňuje podezřelým nebo obviněným osobám, aby nevyužily práva na přístup k obhájci, má tato volba stejné důsledky jako formální vzdání se tohoto práva, a proto se uplatní požadavky článku 9 směrnice 2013/48. Pojem „vzdání se“ obsažený v tomto ustanovení zahrnuje formální i neformální vzdání se práva, a tudíž i situaci v maďarském systému, která odkazuje na nezcizitelné právo, jež podezřelá nebo obviněná osoba může či nemusí uplatnit. Práva přiznaná směrnicí 2013/48 musí být zaručena konkrétním a účinným způsobem, a proto musí mít podezřelá nebo obviněná osoba možnost učinit informované rozhodnutí. Členské státy toto musí zaručit tím, že stanoví dostatečné záruky pro případ rozhodnutí nevykonat nezcizitelné právo, pokud by nevyužití tohoto práva mělo za následek, že by daná osoba zůstala bez účinné
ochrany obhájcem.
81.      Komise dodává, že nový § 387/A trestního řádu nestanoví jasné a dostatečné informace ve smyslu článku 9 směrnice 2013/48 o obsahu práva, jehož se lze vzdát, ani o jeho důsledcích. Naopak tím, že jsou podezřelé nebo obviněné osoby informovány, že výslech může být zahájen bez přítomnosti obhájce, jsou tyto osoby uvedeny v omyl, že nemají právo na přítomnost obhájce a že v nepřítomnosti obhájce mají pouze právo nevypovídat. V každém případě tato právní úprava vstoupila v platnost dne 4. prosince 2024, tedy po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku Komise, a Soudní dvůr ji tedy podle ustálené judikatury nemůže zohlednit.
82.      Maďarsko vysvětluje, že právo na přístup k obhájci je podle maďarské právní úpravy nezcizitelným právem, kterého se nelze vzdát. Je-li právní zastoupení povinné, ustanoví orgány podezřelým nebo obviněným osobám obhájce, a pokud právní zastoupení povinné není, mohou se tyto osoby svobodně rozhodnout, zda si přejí zvolit si obhájce, nebo požádat o jeho ustanovení; toto rozhodnutí nepředstavuje vzdání se práva na přístup k obhájci, neboť znamená pouze to, že si osoba nepřeje toto právo uplatnit, a nikoli to, že se tohoto práva vzdává. Článek 9 směrnice 2013/48 tedy nemusí být proveden do maďarského práva, protože neexistuje žádná situace, v níž by se podezřelé nebo obviněné osoby mohly platně vzdát práva na přístup k obhájci, a proto nemohou být o této možnosti ani poučeny.
83.      Maďarsko tvrdí, že ustanovení trestního řádu již umožňují, aby byly podezřelé nebo obviněné osoby plně poučeny o svém právu na obhajobu, ale že rozsah informací, které jsou jim poskytovány, byl upřesněn v novém § 387/A trestního řádu. Jak Maďarsko uvedlo na jednání, tyto osoby jsou poučeny o tom, že mohou odmítnout vypovídat a mohou kdykoli požádat o přítomnost obhájce, přičemž tento paragraf doplňuje, že tyto osoby musí být poučeny o tom, že nejsou povinny vypovídat, a to ani v nepřítomnosti svého obhájce. Pokud dotčená osoba prohlásí, že nechce vypovídat, výslech se ukončí; pokud tato osoba v nepřítomnosti obhájce po poučení vypovídá a rozhodne se odpovídat na otázky, má se za to, že tak činí s plným vědomím všech skutečností a vzdává se přítomnosti obhájce, a tedy i práva odpovědět na otázky pouze za přítomnosti obhájce.
2.      Posouzení
84.      Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že má-li být naplněn požadavek právní jistoty, který vyžaduje, aby v případě, kdy je cílem směrnice založit práva jednotlivcům, bylo oprávněným osobám umožněno se s nimi v plném rozsahu seznámit, musí být ustanovení dané směrnice provedena s nezpochybnitelným závazným účinkem a s požadovanou specifičností, přesností a jasností(49).
85.      V tomto ohledu Soudní dvůr uvedl, že neexistence určité činnosti upravené směrnicí v daném členském státě nebo neexistence určitého pojmu v tomto členském státě nemůže zprostit tento stát jeho povinnosti přijmout právní a správní předpisy k zajištění řádného provedení všech ustanovení této směrnice. Jak zásada právní jistoty, tak nezbytnost zajištění plného použití směrnic de iure, nikoliv pouze de facto totiž vyžadují, aby všechny členské státy převzaly požadavky stanovené dotčenou směrnicí vytvořením jasného, přesného a transparentního právního rámce, jenž je tvořen závaznými ustanoveními pro oblast, jíž se směrnice týká. Tato povinnost je členským státům uložena proto, aby byly připraveny na jakoukoliv změnu situace, ke které by později mohlo v členských státech dojít, a aby bylo zajištěno, že všechny subjekty práva v Evropské unii, včetně subjektů v členských státech, ve kterých určitá činnost nebo určitý pojem upravené směrnicí neexistují, budou za všech okolností jasně a přesně znát svá práva a povinnosti(50).
86.      Podle ustálené judikatury také platí, že v rámci žaloby na základě článku 258 SFEU se existence nesplnění povinnosti musí posuzovat vzhledem ke stavu, v němž se členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, a změny, ke kterým došlo následně, nemohou být Soudním dvorem brány v úvahu(51).
87.      V projednávaném případě Komise dostatečně prokázala, že Maďarsko nesplnilo svou povinnost řádně provést článek 9 směrnice 2013/48.
88.      Jak bylo uvedeno v bodě 28 tohoto stanoviska, ustanovení článku 9 směrnice 2013/48 stanoví řadu požadavků, jejichž cílem je zajistit, aby podezřelé nebo obviněné osoby dostatečně porozuměly tomu, co znamená vzdání se práva na přístup k obhájci a jaké jsou jeho důsledky, jakož i možnost kdykoli odvolat své rozhodnutí o vzdání se předmětného práva. Dodržování těchto požadavků je pro ochranu jejich práv nanejvýš důležité(52).
89.      Jak uvádí Komise – a Maďarsko tomu
neoponovalo – tento členský stát neprovedl do svého vnitrostátního práva tyto zvláštní požadavky stanovené v článku 9 směrnice 2013/48.
90.      Jak dále uvedla Komise – a Maďarsko tomu
rovněž neoponovalo – je právo na přístup k obhájci považováno v maďarském právu za nezcizitelné právo, avšak podezřelé nebo obviněné osoby se mohou rozhodnout, že tohoto práva nevyužijí.
91.      Za těchto okolností souhlasím s Komisí, že to má v podstatě stejný praktický výsledek jako vzdání se práva ve smyslu článku 9 směrnice 2013/48.
92.      S ohledem na judikaturu uvedenou v bodě 85 tohoto stanoviska platí, že skutečnost, že určitý právní koncept, v daném případě vzdání se práva na přístup k obhájci v trestním řízení, nemusí být v Maďarsku formálně uznáván, nezbavuje tento členský stát povinnosti splnit své závazky, které pro něj vyplývají z unijního práva, a dostatečně a plně provést ustanovení článku 9 směrnice 2013/48.
93.      Kromě toho je třeba vzít v úvahu, jak uvedla Komise, že § 387/A trestního řádu(53) je nedostačující a irelevantní. Na jedné straně je zřejmé, že tato právní úprava neprovádí požadavky stanovené v článku 9 směrnice 2013/48 dostatečně, a sice že neobsahuje ustanovení, která by zajišťovala, aby osobám byly v ústní či písemné formě a jasně a dostatečně poskytnuty informace o obsahu dotčeného práva a o případných důsledcích rozhodnutí vzdát se tohoto práva; aby bylo rozhodnutí vzdát se svého práva učiněno dobrovolně a jednoznačně; aby bylo rozhodnutí o vzdání se práva zaznamenáno v souladu s postupem pro pořizování záznamů podle vnitrostátního práva; aby osoby byly informovány o možnosti, že mohou rozhodnutí vzdát se svého práva následně v kterémkoli okamžiku během trestního řízení odvolat, a aby toto odvolání nabylo účinku okamžikem, kdy bylo učiněno. Na druhou stranu uvedená právní úprava vstoupila v platnost v roce 2024, tedy po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku (viz bod 10 tohoto stanoviska), a proto ji Soudní dvůr nemůže zohlednit.
94.      S ohledem na výše uvedené je druhá výtka vznesená Komisí opodstatněná.
V.      K nákladům řízení
95.      Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle čl. 140 odst. 1 tohoto jednacího řádu nesou členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, vlastní náklady řízení. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Maďarsko nemělo ve věci úspěch, je důvodné rozhodnout, že Maďarsko
ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Komisí. Česká republika ponese vlastní náklady řízení.
VI.    Závěry
96.      S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr:
„1)      určil, že Maďarsko tím, že nesprávně provedlo čl. 3 odst. 6 písm. b) ve spojení s čl. 3 odst. 3 a článek 9 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/48 ze dne 22. října 2013 o právu na přístup k obhájci v trestním řízení a řízení týkajícím se evropského zatýkacího rozkazu a o právu na informování třetí strany a právu na komunikaci s třetími osobami a konzulárními úřady v případě zbavení osobní svobody, nesplnilo povinnosti, které pro něj z těchto ustanovení vyplývají,
2)      rozhodl, že Maďarsko ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí, a
3)      rozhodl, že Česká republika ponese vlastní náklady řízení.“
1      Původní jazyk: angličtina.
2      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 22. října 2013 o právu na přístup k obhájci v trestním řízení a řízení týkajícím se evropského zatýkacího rozkazu a o právu na informování třetí strany a právu na komunikaci s třetími osobami a konzulárními úřady v případě zbavení osobní svobody (Úř. věst. 2013, L 294, s. 1).
3      Viz mé stanovisko ve věci BK (Změna kvalifikace trestného činu) (C‑175/22, EU:C:2023:436, zejména body 22 a 23) a mé stanovisko ve věci M. S. a další (Procesní práva nezletilého) (C‑603/22, EU:C:2024:157, zejména body 26 až 31).
4      Kromě směrnice 2013/48 se jedná o tyto směrnice: směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/64/EU ze dne 20. října 2010 o právu na tlumočení a překlad v trestním řízení (Úř. věst. 2010, L 280, s. 1); směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/13/EU ze dne 22. května 2012 o právu na informace v trestním řízení (Úř. věst. 2012, L 142, s. 1); směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/343 ze dne 9. března 2016, kterou se posilují některé aspekty presumpce neviny a právo být přítomen při trestním řízení před soudem (Úř. věst. 2016, L 65, s. 1); směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/1919 ze dne 26. října 2016 o právní pomoci pro podezřelé nebo obviněné osoby v trestním řízení a pro osoby vyžádané v rámci řízení týkajícího se evropského zatýkacího rozkazu (Úř. věst. 2016, L 297, s. 1) a směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/800 ze dne 11. května 2016 o procesních zárukách pro děti, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení (Úř. věst. 2016, L 132, s. 1).
5      Usnesení Rady ze dne 30. listopadu 2009 (Úř. věst. 2009, C 295, s. 1).
6      V tomto ohledu viz body 9 a 10 odůvodnění směrnice 2013/48.
7      Evropská rada, Stockholmský program – otevřená a bezpečná Evropa, která slouží svým občanům a chrání je (Úř. věst. 2010, C 115, s. 1, bod 2.4).
8      Viz zejména body 1 až 8 a 12 odůvodnění směrnice 2013/48.
9      Stanovisko generálního advokáta Y. Bota ve věci Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:305, bod 30). Viz také například zpráva Komise Evropskému parlamentu a Radě o provádění [směrnice 2013/48], COM(2019) 560 final, 26. září 2019, bod 1.1.
10      Jak Soudní dvůr uznal, základní zásada účinné soudní ochrany práv potvrzená v článku 47 Listiny a pojem „spravedlivý proces“ uvedený v článku 6 EÚLP jsou tvořeny různými prvky, mezi něž patří zejména dodržování práva na obhajobu a právo poradit se, být obhajován a být zastupován. Stejně tak dodržování práva na obhajobu představuje v jakémkoli řízení, které může vést k uložení sankcí, základní zásadu práva Unie zakotvenou v čl. 48 odst. 2 Listiny. Viz například rozsudek ze dne 15. července 2021, Komise v. Polsko (Kárný režim soudců) (C‑791/19, EU:C:2021:596, body 203 a 204).
11      Viz zejména články 1 a 2 a body 8, 12 a 57 odůvodnění směrnice 2013/48.
12      V tomto ohledu viz stanovisko generálního advokáta M. Bobka ve věci VW (Právo na přístup k obhájci, pokud se podezřelý nedostaví na předvolání) (C‑659/18, EU:C:2019:940, bod 2) a mé stanovisko ve věci M. S. a další (Procesní práva nezletilé osoby) (C‑603/22, EU:C:2024:157, bod 63).
13      V této souvislosti je právo na přístup k obhájci považováno například za „vstupní bránu“ [viz Sayers, D., „Article 48 (Criminal Law)“, v Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. a Ward, A. (eds.), EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Second Edition, Hart Publishing, Oxford, 2021, s. 1413, zejména s. 1450], nebo za „základní kámen“ (viz Mitsilegas, V., EU
Criminal Law, Second Edition, Hart Publishing, Oxford, 2022, s. 265) práv v trestním řízení, neboť umožňuje výkon dalších práv a napomáhá tomu, aby tato práva byla skutečná a účinná.
14      Viz například rozsudek ze dne 12. března 2020, VW (Právo na přístup k obhájci v případě, že se jednání soudu nezúčastní) (C‑659/18, EU:C:2020:201, bod 31), a rozsudek ze dne 8. května 2025, Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, bod 59).
15      Viz například rozsudek ze dne 12. března 2020, VW (Právo na přístup k obhájci v případě, že se jednání soudu nezúčastní) (C‑659/18, EU:C:2020:201, bod 31), a rozsudek ze dne 14. května 2024, Stačev (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, bod 48).
16      Viz rovněž bod 23 odůvodnění směrnice 2013/48.
17      Viz rovněž bod 25 odůvodnění směrnice 2013/48.
18      Viz rovněž bod 38 odůvodnění směrnice 2013/48.
19      Viz také body 39 až 41 odůvodnění směrnice 2013/48.
20      Viz rozsudek ze dne 14. května 2024, Stačev (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, bod 55).
21      Komise na jednání uvedla, že první výtka vychází z údajného porušení čl. 3 odst. 3 ve spojení s čl. 3 odst. 6 směrnice 2013/48 a že zatímco sporná maďarská právní úprava by mohla být posuzována ve světle odchylky stanovené v čl. 3 odst. 6 písm. b), česká právní úprava dotčená ve věci C‑681/24 by mohla být posuzována ve světle odchylky stanovené v čl. 3 odst. 6 písm. a) nebo b).
To vysvětluje, proč Komise formulovala výtky v těchto dvou věcech odlišně, avšak rozhodující je, že vnitrostátní právní úprava v obou případech dalece přesahuje možné odchylky povolené touto směrnicí.
22      Česká republika odkazuje zejména na ESLP, 27. listopadu 2008, Salduz v. Turecko (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102); ESLP, 23. února 2010, Yoldaş v. Turecko (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304); ESLP, 21. prosince 2010, Hovanesjan v. Bulharsko (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403); a ESLP, 9. listopadu 2018, Beuze v. Belgie (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910).
23      Kurzivou zvýraznila autorka stanoviska.
24      Kurzivou zvýraznila autorka stanoviska.
25      Na jednání proběhla diskuse – byť ne přímo relevantní pro projednávanou věc – o tom, že vývoj technologie by mohl umožnit chápat přítomnost obhájce v „digitální podobě“ jako fyzickou přítomnost, a to za předpokladu, že je taková přítomnost srovnatelná s přítomností obhájce „z masa a kostí“. V této souvislosti Komise na jednání uvedla, že přítomnost obhájce prostřednictvím videokonference může být v určitých situacích slučitelná s čl. 3 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/48, avšak měla by být považována za výjimku z fyzické přítomnosti obhájce, jsou-li splněny podmínky stanovené v této směrnici, a nikoli za alternativu. Komise zejména zdůraznila, že přítomnost a účast obhájce prostřednictvím videokonference by měla být možná pouze tehdy, je-li daná osoba schopna prakticky a účinně uplatnit právo na obhajobu podle čl. 3 odst. 1 uvedené směrnice; tato přítomnost a účast by měla být možná pouze s informovaným souhlasem dané osoby a při zohlednění potřeb zranitelných osob a praktických aspektů. Maďarsko se rovněž domnívalo, že taková přítomnost obhájce je možná, neboť výslech na dálku je od pandemie covidu-19 široce používaným nástrojem v trestním řízení a není sám o sobě neslučitelný s právem na spravedlivý proces. Česká republika měla nicméně za to, že se jedná o otázku de lege ferenda, a že pokud by použití videokonference mělo být považováno za nezbytné pro posílení práv na spravedlivý proces, mělo by být řešeno prostřednictvím legislativního procesu Unie.
26      Viz rozsudek ze dne 12. března 2020, VW (Právo na přístup k obhájci v případě, že se jednání soudu nezúčastní) (C‑659/18, EU:C:2020:201, body 42 až 45), v němž Soudní dvůr rozhodl, že dočasné odchylky, které mohou členské státy stanovit z práva na přístup k obhájci, jsou taxativně vyjmenovány v čl. 3 odst. 5 a 6 směrnice 2013/48. Soudní dvůr měl za to, že vykládat článek 3 směrnice 2013/48 tak, že umožňuje členským státům stanovit jiné odchylky, než jsou odchylky taxativně vyjmenované v tomto článku, by bylo v rozporu s jeho zněním a s cíli a systematikou této směrnice a tento výklad by zbavil toto právo jeho užitečného účinku.
27      Tento postoj zastává také literatura a má oporu i v odborných publikacích. V tomto smyslu viz Ogorodova, A. a Spronken, T., „Legal advice in police custody: From Europe to a local police station“, Erasmus Law Review, sv. 7, 2014, s. 191, zejména s. 199; Hodgson, J. „Criminal procedure in Europe’s area of freedom, security and justice: The rights of the suspect,“ v Mitsilegas, V., Bergström, M. a Quintel, T. (eds.), Research Handbook on EU
Criminal Law, Second Edition, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2024, s. 135, zejména s. 155; Agentura Evropské unie pro základní práva, Rights in practice: access to a lawyer and procedural rights in criminal and European arrest warrant proceedings, Úřad pro publikace Evropské unie, Lucemburk, 2019, navrhované stanovisko FRA č. 3 a bod 3.3.4.
28      Viz pracovní dokument útvarů Komise – Posouzení dopadů připojené k návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady o právu na přístup k obhájci a právu na oznámení o vazbě třetí osobě v trestním řízení, SEC(2011) 686 final, 8. června 2011, zejména body 5.3 a 6.
29      V této souvislosti viz čl. 3 odst. 4 druhý pododstavec, článek 9 a body 19, 28 a 39 až 41 odůvodnění směrnice 2013/48.
30      Viz například dokument Rady 7337/12 ze dne 9. března 2012, bod 7 a návrh bodu 19a odůvodnění; dokument Rady 10064/12 ze dne 16. května 2012, návrh bodu 20 odůvodnění.
31      Viz například dokument Rady 10190/13 ze dne 31. května 2013.
32      Viz čl. 6 odst. 4 písm. b) a body 25 a 27 odůvodnění směrnice 2016/800. Viz také rozsudek ze dne 5. září 2024, M. S. a další (Procesní práva nezletilé osoby) (C‑603/22, EU:C:2024:685, bod 106), a mé stanovisko v uvedené věci (C‑603/22, EU:C:2024:157, body 67 až 71).
33      Viz mé stanovisko ve věci BK (Změna kvalifikace trestného činu) (C‑175/22, EU:C:2023:436, body 53 až 76) a mé stanovisko ve věci M. S. a další (Procesní práva nezletilého) (C‑603/22, EU:C:2024:157, bod 62).
34      Podle ustálené judikatury platí, že podle čl. 52 odst. 3 Listiny mají práva, která tato Listina obsahuje, stejný smysl a rozsah jako odpovídající práva zaručená EÚLP, což nebrání tomu, aby unijní právo poskytovalo širší ochranu. Při výkladu práv zaručených čl. 47 druhým pododstavcem a čl. 48 odst. 2 Listiny musí tedy Soudní dvůr odpovídající práva zaručená článkem 6 EÚLP, jak jej vykládá ESLP, zohlednit jakožto minimální úroveň ochrany. Viz například rozsudek ze dne 22. června 2023, K. B. a F. S. (Uplatnění ex officio v trestních věcech) (C‑660/21, EU:C:2023:498, bod 41).
35      Viz například ESLP, 27. listopadu 2008, Salduz v. Turecko (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, bod 51), a ESLP, 9. listopadu 2018, Beuze v. Belgie (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, bod 123).
36      Viz ESLP, 9. listopadu 2018 (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, body 125 až 129).
37      Viz ESLP, 27. listopadu 2008, Salduz v. Turecko (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, bod 51), a ESLP, 9. listopadu 2018, Beuze v. Belgie (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, bod 131).
38      Viz ESLP, 27. listopadu 2008, Salduz v. Turecko (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, bod 55), a ESLP, 9. listopadu 2018, Beuze v. Belgie (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, bod 137).
39      Viz ESLP, 9. listopadu 2018, Beuze v. Belgie (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, body 131 a 132).
40       ESLP, 9. listopadu 2018, Beuze v. Belgie (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, bod 133).
41       ESLP, 9. listopadu 2018, Beuze v. Belgie (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, bod 134) (kurzivou zvýraznila autorka stanoviska).
42      Viz například ESLP, 23. května 2019, Doyle v. Irsko (CE:ECHR:2019:0523JUD005197917, bod 74), v němž ESLP dokonce odkázal na ustanovení čl. 3 odst. 1 až 3 směrnice 2013/48 jako na součást relevantních podkladů; viz také ESLP, 4. června 2019, Farrugia v. Malta (CE:ECHR:2019:0604JUD006304113, bod 97), a ESLP, 18. ledna 2022, Atristain Gorosabel v. Španělsko (CE:ECHR:2022:0118JUD001550815, bod 49).
43      Viz ESLP, 27. listopadu 2018 (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, body 43 a 44).
44      Viz ESLP, 27. listopadu 2018, Soytemiz v. Turecko (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, bod 45) (kurzivou zvýraznila autorka stanoviska).
45      Viz ESLP, 27. listopadu 2018, Soytemiz v. Turecko (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, bod 46).
46      V tomto ohledu viz Giannoulopoulos, D., „Strasbourg jurisprudence, law reform and comparative law: A tale of the right to custodial legal assistance in five countries“, Human Rights Law Review, sv. 16, 2016, s. 103.
47      Viz ESLP, 23. února 2010 (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304, body 51 až 55).
48      Viz ESLP, 21. prosince 2010 (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403, body 32 až 44).
49      Viz například rozsudek ze dne 17. prosince 2020, Komise v. Maďarsko (Přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu) (C‑808/18, EU:C:2020:1029, bod 288), a rozsudek ze dne 6. března 2025, Komise v. Maďarsko (Směrnice o oznamovatelích) (C‑155/23, EU:C:2025:151, bod 42).
50      V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 14. ledna 2010, Komise v. Česká republika (C‑343/08, EU:C:2010:14, body 39 až 41), a rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Komise v. Španělsko (Směrnice o rovnováze mezi pracovním a soukromým životem) (C‑70/24, EU:C:2025:615, bod 64).
51      Viz například rozsudek ze dne 5. června 2023, Komise v. Polsko (Nezávislost a soukromý život soudců) (C‑204/21, EU:C:2023:442, bod 82), a rozsudek ze dne 6. března 2025, Komise v. Maďarsko (Směrnice o oznamovatelích) (C‑155/23, EU:C:2025:151, bod 35).
52      V tomto ohledu podle ustálené judikatury ESLP platí, že „znění ani duch článku 6 Úmluvy nebrání dotyčné osobě, aby se dobrovolně – výslovně nebo mlčky – vzdala záruk spravedlivého procesu. To platí rovněž pro právo na právní pomoc. [...] Vzdání se práva na obhajobu lze však pro účely Úmluvy považovat za platné jen tehdy, bylo-li učiněno jednoznačně a bylo rovněž doprovázeno odpovídajícími procesními zárukami.“ Viz například ESLP, 12. května 2017, Simeonovi v. Bulharsko (CE:ECHR:2017:0512JUD002198004, bod 115), a ESLP, 12. června 2025, Krpelík v. Česká republika (CE:ECHR:2025:0612JUD002396321, bod 76). Viz také ESLP, 24. září 2009, Piščalnikov v. Rusko (CE:ECHR:2009:0924JUD000702504, bod 78), v němž ESLP zdůraznil: „právo na obhájce, které je základním právem mezi právy, jež představují prvky pojmu ‚spravedlivý proces‘, a které zaručuje účinnost ostatních záruk stanovených v článku 6 Úmluvy, je ukázkovým příkladem práv vyžadujících zvláštní ochranu zásady vědomého a rozumného vzdání se práva. Nelze vyloučit, že se obviněný poté, co byl nejprve poučen o svých právech, může platně vzdát svých práv a podrobit se výslechu. Soud však důrazně poukazuje na to, že jsou zapotřebí další záruky, pokud obviněný požádá o právní zastupování, protože pokud obviněný nemá žádného obhájce, má nižší šance být poučen o svých právech, a tudíž je méně pravděpodobné, že budou respektována.“
53      Ustanovení § 387/A trestního řádu stanoví: „Nedostaví-li se obhájce k procesnímu úkonu, přestože byl informován nebo bylo přijato opatření podle § 387, je obviněný nebo osoba důvodně podezřelá ze spáchání trestného činu poučena o tom, že nepřítomnost obhájce nebrání provedení procesního úkonu, ale že může odmítnout vypovídat v souladu s § 185 odst. 1 písm. a), a to i z důvodu nepřítomnosti obhájce. Rozhodne-li se obviněný nebo podezřelý, že si vzhledem k nepřítomnosti obhájce nepřeje vypovídat, je poučen o tom, že se může kdykoli následně rozhodnout výpověď učinit, a to v přítomnosti i nepřítomnosti obhájce.“