PRESUDA SUDA14. srpnja 1994.(*)„Zaštita potrošača – Prodaja od vrata do vrata“U predmetu C‑91/92_povodom
zahtjeva koji je na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u Sudu uputio
Giudice conciliatore di Firenze (Italija) s ciljem da u sporu koji se
vodi pred tim sudom izmeđuPaole Faccini DoriiRecreb Srl_pribavi
prethodnu odluku o tumačenju Direktive Vijeća 85/577/EEZ od 20.
prosinca 1985. za zaštitu potrošača u pogledu ugovora sklopljenih izvan
poslovnih prostorija (SL L 372, str. 31.) (SL, posebno izdanje na
hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 3.)_SUD_u
sastavu: O. Due, predsjednik, G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida,
M. Diez de Velasco i D. A. O. Edward, predsjednici vijeća, C. N.
Kakouris, R. Joliet, (izvjestitelj), F. A. Schockweiler, G. C. Rodríguez
Iglesias, F. Grévisse, M. Zuleeg, P. J. G. Kapteyn i J. L. Murray,
suci_nezavisni odvjetnik: C. O. Lenz_tajnik: H. von Holstein, zamjenik tajnika_uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:za Paolu Faccini Dori, Vinicio Premuroso, odvjetnik u Milanu, i Annalisa Premuroso i Paolo Soldani Benzi, odvjetnici u Firenci_za Recreb Srl, Michele Trovato, odvjetnik u Rimu, i Anna Rita Alessandro, odvjetnica u Firenci_za njemačku vladu, Ernst Röder, Ministerialrat u Saveznom ministarstvu gospodarstva, i Claus-Dieter Quassowski, Regierungsdirektor u istom ministarstvu, u svojstvu agenata_za
grčku vladu, Vasileios Kontolaimos, pomoćnik pravnog savjetnika u
Državnoj pravnoj službi i Panagiotis Athanasoulis, pravni savjetnik
prvog stupnja u Državnoj pravnoj službi, u svojstvu agenata_za
talijansku vladu, Luigi Ferrari Bravo, voditelj Službe za diplomatske
sporove Ministarstva vanjskih poslova, u svojstvu agenta, uz asistenciju
Marcella Contija, avvocato dello Stato_za Komisiju Europskih zajednica, Lucio Gussetti, Pravna služba, u svojstvu agenta_uzimajući u obzir odgovore koje su na pisana pitanja Suda podnijeli:za njemačku vladu, Ernst Röder i Claus-Dieter Quassowski_za
francusku vladu, Jean-Pierre Puissochet, ravnatelj Uprave za pravne
poslove Ministarstva vanjskih poslova, i Catherine de Salins, savjetnica
u istom ministarstvu, u svojstvu agenata_uzimajući u obzir izvještaj za raspravu_saslušavši
usmena očitovanja danske vlade, koju je zastupao Jørgen Molde, pravni
savjetnik u Ministarstvu vanjskih poslova, u svojstvu agenta, njemačke
vlade koju su zastupali Ernst Röder i Claus Dieter Quassowski, u
svojstvu agenata, grčke vlade koju su zastupali Vasileois Kontolaimos i
Panagiotis Athanasoulis, u svojstvu agenata, francuske vlade koju je
zastupala Catherine de Salins, u svojstvu agentice, talijanske vlade
koju je zastupao Luigi Ferrari Bravo, u svojstvu agenta, uz asistenciju
Iva Braguglie, avvocato dello Stato, nizozemske vlade koju je
zastupao Ton Heukels, zamjenik pravnog savjetnika u Ministarstvu
vanjskih poslova, vlade Ujedinjene Kraljevine koju je zastupao J. E.
Collins, u svojstvu agenta, uz asistenciju Derricka Wyatta, barrister, i Komisije koju je zastupao Lucio Gussetti, u svojstvu agenta, na raspravi održanoj 16. ožujka 1993._saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 9. veljače 1994._donosi sljedećuPresudu1        Giudice
conciliatore di Firenze (Italija) postavio je, rješenjem od 24.
siječnja 1992. koje je Sud zaprimio 18. ožujka 1992., na temelju članka
177. Ugovora o EEZ-u, pitanje koje se, kao prvo, odnosi na tumačenje
Direktive Vijeća 85/577/EEZ od 20. prosinca 1985. za zaštitu potrošača u
pogledu ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija (SL L 372, str.
31., u daljnjem tekstu: Direktiva o ugovorima sklopljenim izvan
poslovnih prostorija) i, kao drugo, na mogućnost pozivanja na tu
Direktivu u sporu između trgovca i potrošača. 2        Pitanje
je postavljeno u okviru spora između Paole Faccini Dori iz Monze
(Italija) i Recreb Srl (u daljnjem tekstu: Recreb).3        Iz
rješenja kojim je sud uputio zahtjev proizlazi da je društvo
Interdiffusion Srl sklopilo 19. siječnja 1989. na glavnoj željezničkoj
stanici u Milanu (Italija), tj. izvan svojih poslovnih prostorija,
ugovor o pohađanju tečaja engleskog jezika na daljinu s P. Faccini Dori,
a da ona sama to nije prethodno zatražila.4        Nekoliko
dana kasnije P. Faccini Dori obavijestila je preporučenim pismom od 23.
siječnja 1989. to društvo da otkazuje svoju narudžbu. Ono joj je 3.
lipnja 1989. odgovorilo da je svoje potraživanje ustupilo Recrebu. P.
Faccini Dori je 24. lipnja 1989. potvrdila Recrebu u pisanom obliku da
je opozvala svoj prihvat pozivajući se posebice na pravo na raskid
predviđeno Direktivom o ugovorima sklopljenim izvan poslovnih
prostorija. 5        Kao
što proizlazi iz uvodnih izjava Direktive, njen je cilj poboljšavanje
zaštite potrošača i otklanjanje razlika između nacionalnih
zakonodavstava o zaštiti potrošača koje se mogu odraziti na
funkcioniranje zajedničkog tržišta. U uvodnoj izjavi 4. Direktive navodi
se da je kod ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija trgovca,
trgovac u pravilu taj koji pokreće pregovore za sklapanje ugovora, a na
što potrošač ni na koji način nije pripremljen i stoga često biva time
iznenađen. Potrošač u većini slučajeva nije u mogućnosti usporediti
kvalitetu i cijenu ponude s drugim ponudama. Prema istoj uvodnoj izjavi
taj element iznenađenja općenito postoji ne samo kod ugovora sklopljenih
prodajom od vrata do vrata nego i kod drugih oblika ugovora koji se na
inicijativu trgovca sklapaju izvan njegovih poslovnih prostorija. Cilj
Direktive je, kao što proizlazi iz njene uvodne izjave 5., da se
potrošaču dodijeli pravo na raskid u razdoblju ne kraćem od sedam dana
kako bi mu se omogućilo da procijeni obveze koje proizlaze iz ugovora. 6        Recreb
je 30. lipnja 1989. zatražio od Guidice conciliatore di Firenze da P.
Facinni Dori naloži da mu plati ugovoreni iznos, uvećan za kamate i
troškove. 7        Rješenjem
od 20. studenoga 1989. Giudice conciliatore di Firenze naložio je P.
Faccini Dori plaćanje tih iznosa. Ona je protiv tog rješenja uložila
prigovor pred istim sudom. Ponovno je istaknula da je raskinula ugovor u
skladu s uvjetima propisanim Direktivom.8        Nesporno
je međutim da Italija u vrijeme nastanka činjenica predmetnog spora
nije bila poduzela nikakve mjere za prenošenje Direktive iako je rok za
njeno prenošenje bio istekao 23. prosinca 1987. Italija je naime
Direktivu prenijela tek putem decreto legislativo br. 50 od 15. siječnja
1992. (GURI, Supplemento ordinario, br. 27. od 3. veljače 1992., str.
24.), koji je stupio na snagu 3. ožujka 1992. 9        Sud
koji je uputio zahtjev dvoji o tome može li, bez obzira na to što
Italija u vrijeme nastanka činjenica predmetnog spora nije prenijela
Direktivu, primijeniti njezine odredbe.10      Stoga je Sudu postavio sljedeće prethodno pitanje:„Može
li se Direktivu Vijeća 85/577/EEZ od 20. prosinca 1985. smatrati
dovoljno preciznom i detaljnom i, ako je odgovor na to pitanje potvrdan,
je li ona mogla, u razdoblju između isteka roka od 24 mjeseca koji je
državama članicama bio određen za usklađivanje s tom Direktivom i datuma
na koji se talijanska država s Direktivom uskladila, proizvesti učinke u
odnosima između pojedinaca i talijanske države i u međusobnim odnosima
između pojedinaca?“11      Valja
istaknuti da se Direktivom o ugovorima sklopljenim izvan poslovnih
prostorija državama članicama nalaže donošenje određenih pravila kojima
bi se uredili pravni odnosi između trgovaca i potrošača. Uzimajući u
obzir prirodu spora u kojem je jedna stranka potrošač, a druga trgovac,
pitanje koje je postavio nacionalni sud otvara dva problema koja valja
razmotriti zasebno. Prvi se odnosi na bezuvjetnost i dovoljnu preciznost
odredaba Direktive o pravu na raskid. Drugi se tiče mogućnosti
pozivanja, u sporovima između pojedinaca, na neprenesenu Direktivu koja
državama članicama nalaže donošenje određenih pravila koja za cilj imaju
upravo uređivanje odnosa između pojedinaca. Bezuvjetnost i dovoljna preciznost odredaba Direktive o pravu na raskid12      U
skladu s člankom 1. stavkom 1. Direktiva se primjenjuje na ugovore
sklopljene između trgovca koji isporučuje robu ili pruža usluge i
potrošača bilo za vrijeme aktivnosti organiziranih od strane trgovca
izvan njegovih poslovnih prostorija ili za vrijeme posjeta trgovca
potrošaču u njegovom domu ili na njegovom radnom mjestu ako do posjeta
nije došlo na izričit zahtjev potrošača. 13      Prema
čl. 2. Direktive „potrošač“ znači fizičku osobu koja, u transakcijama
obuhvaćenim tom Direktivom, djeluje za potrebe za koje se može smatrati
da su izvan njezine poslovne aktivnosti ili profesije, a „trgovac“ znači
fizičku ili pravnu osobu koja u toj transakciji djeluje u okviru svoje
poslovne aktivnosti ili profesije.14      Te
su odredbe dovoljno precizne tako da nacionalnom sudu omogućavaju da
utvrdi tko su obveznici ispunjenja tih obveza, a tko su njihovi
ovlaštenici. U tom pogledu nije potrebna nikakva posebna provedbena
mjera. Nacionalni sud može se ograničiti na ispitivanje je li ugovor bio
sklopljen pod okolnostima koje su opisane u Direktivi i je li sklopljen
između trgovca i potrošača u smislu Direktive.15      Člankom
4. Direktive se, u svrhu zaštite potrošača koji je sklopio ugovor pod
takvim okolnostima, propisuje da je trgovac dužan u pisanom obliku
obavijestiti potrošača o njegovom pravu na raskid ugovora te pritom
navesti ime i adresu osobe u odnosu na koju se to pravo može
ostvarivati. Tim se člankom također dodaje da se, u slučaju iz članka 1.
stavka 1., potrošaču takva obavijest mora dati u trenutku sklapanja
ugovora. Na kraju se precizira obveza država članica da u svojim
nacionalnim zakonodavstvima predvide odgovarajuće mjere zaštite
potrošača za slučaj kada obavijest o kojima je riječ nije dana. 16      Nadalje,
člankom 5. stavkom 1. Direktive propisuje se da potrošač mora imati
pravo odreći se učinaka svog obvezivanja slanjem obavijesti o raskidu u
roku ne kraćem od sedam dana računajući od trenutka u kojem ga je
trgovac, u skladu s postupkom i uvjetima propisanim nacionalnim
zakonodavstvom, obavijestio o njegovim pravima. Stavkom 2. precizira se
da davanje te obavijesti o raskidu ima učinak oslobađanja potrošača od
svih obveza koje proizlaze iz ugovora.17      Kad
je riječ o zaštiti potrošača u slučaju nedavanja obavijesti od strane
trgovca, državama članicama se člancima 4. i 5. doduše daje određena
margina prosudbe pri određivanju roka i postupka za raskid. Međutim, to
nema utjecaja na preciznost i bezuvjetnost odredaba Direktive o kojima
je riječ u glavnom postupku. Ta margina prosudbe ne isključuje mogućnost
određivanja minimalne razine prava. U tom pogledu, iz članka 5.
proizlazi da se raskid mora priopćiti u roku ne kraćem od sedam dana
računajući od trenutka u kojem je potrošač od trgovca primio traženu
obavijest. Moguće je dakle odrediti minimalnu razinu zaštite koja mora
biti pružena u svakom slučaju.18      Što
se tiče prvog istaknutog problema, nacionalnom sudu valja odgovoriti da
su članak 1. stavak 1., članak 2. i članak 5. Direktive bezuvjetni i
dovoljno precizni u pogledu određivanja ovlaštenikâ i najkraćeg roka u
kojem se raskid mora priopćiti. Mogućnost pozivanja na odredbe Direktive o pravu na raskid u sporu između potrošača i trgovca19      Kod
drugog problema na koji je ukazao nacionalni sud riječ je, preciznije, o
pitanju mogu li potrošači na samoj Direktivi temeljiti pravo na raskid u
odnosu na trgovce s kojima su sklopili ugovor i to pravo isticati pred
nacionalnim sudom ako u propisanim rokovima nisu donesene mjere za
prenošenje Direktive.20      Ustaljena
je sudska praksa Suda, počevši od presude donesene 26. veljače 1986.,
Marshall (152/4, Recueil, str. 723., točka 48.), da direktiva ne
može stvarati obveze za pojedinca te se stoga protiv njega nije moguće
pozivati na direktivu kao takvu.21      Nacionalni
sud ukazao je na to da bi ograničavanje učinaka direktiva koje su
bezuvjetne i dovoljno precizne, ali nisu prenesene, na odnose između
državnih tijela i pojedinaca dovelo do toga da bi taj normativni akt
imao to svojstvo samo u odnosima između određenih pravnih subjekata, dok
je u talijanskom pravnom sustavu, kao uostalom i u pravnom sustavu
svake moderne države zasnovane na načelu zakonitosti, država pravni
subjekt kao i svaki drugi. Ukoliko bi mogućnost pozivanja na Direktivu
postojala samo u odnosu na državu, to bi bilo jednako sankciji zbog
propuštanja donošenja zakonodavnih mjera za prenošenje kao da je riječ o
odnosu isključivo privatne naravi.22      U
tom je pogledu dovoljno utvrditi, kao što proizlazi iz gore navedene
presude od 26. veljače 1986., Marshall (točke 48. i 49.), da se sudska
praksa o mogućnosti pozivanja na direktive protiv državnih tijela
temelji na obvezujućem karakteru direktive koji joj se priznaje člankom
189. i koji postoji samo u odnosu na „svaku državu članicu kojoj je
direktiva upućena“. Tom se sudskom praksom nastoji spriječiti situacija u
kojoj „država može izvući korist iz svog nepoštivanja prava Zajednice“.23      Bilo
bi naime neprihvatljivo da se država kojoj je zakonodavac Zajednice
naložio donošenje određenih pravila kojima bi uredila svoje odnose ili
odnose državnih tijela s pojedincima, i kojima bi se pojedincima
dodijelila određena prava, može pozivati na neispunjenje svojih obveza s
ciljem uskraćivanja tih prava pojedincima. U tom smislu Sud je potvrdio
da se protiv države (ili državnih tijela) moguće pozivati na određene
odredbe direktiva o sklapanju ugovora o javnim nabavama (vidjeti presudu
od 22. lipnja 1989., Fratelli Costanzo, 103/88, Recueil, str. 1839.) i direktiva o usklađivanju poreza na promet (vidjeti presudu od 19. siječnja 1982., Becker, 8/81, Recueil, str. 53.).24      Širiti
tu sudsku praksu na područje odnosa između pojedinaca značilo bi
priznati Zajednici ovlast da s izravnim učinkom utvrđuje obveze na teret
pojedinaca, iako ona tu ovlast ima samo prilikom donošenja uredaba. 25      Iz
toga slijedi da potrošač ne može, ako u propisanim rokovima nisu
donesene mjere za prenošenje Direktive, temeljiti na samoj Direktivi
pravo na raskid u odnosu na trgovca s kojim je sklopio ugovor niti može
to pravo isticati pred nacionalnim sudom.26      Međutim,
valja podsjetiti da se prema ustaljenoj sudskoj praksi, koja svoje
začetke ima u presudi od 10. travnja 1984., Von Colson i Kamann (14/83, Recueil,
str. 1891., točka 26.), obveza država članica na postizanje rezultata,
koju nameće direktiva, te njihova dužnost na temelju članka 5. Ugovora
da poduzmu sve odgovarajuće mjere, opće ili posebne, potrebne da se
osigura ispunjenje te obveze, odnosi na sva tijela država članica,
uključujući i sudove kad je riječ o stvarima koje potpadaju u njihovu
nadležnost. Kao što proizlazi iz presuda suda od 13. studenog 1990.,
Marleasing (C-106/89, Recueil, str. I-4135., točka 8.), i od 16. prosinca 1993., Wagner Miret (C-334/92, Recueil,
str. I-6911., točka 20.), nacionalni sud koji prilikom primjene
nacionalnog prava mora tumačiti to pravo − neovisno o tome je li riječ
odredbama donesenim prije ili odredbama donesenim nakon direktive -
obvezan je svoje tumačenje u najvećoj mogućoj mjeri uskladiti s tekstom i
svrhom direktive kako bi ostvario njome propisani rezultat i na taj
način poštovao obvezu iz članka 189. stavka 3. Ugovora. 27      Valja
osim toga podsjetiti da prema presudi od 19. studenoga 1991.,
Francovich i dr. (C-6/90 i C-9/90, Recueil, str. I-5357., točka 39.),
pravo Zajednice, za slučaj da putem tumačenja nije moguće postići
rezultat propisan direktivom, utvrđuje obvezu država članica da
pojedincima nadoknade štetu koju su im prouzročile neprenošenjem
direktive, uz uvjet da su ispunjene tri pretpostavke. Ponajprije,
direktiva mora imati za cilj dodjeljivanje prava pojedincima. Potom mora
biti moguće odrediti sadržaj tih prava na temelju odredaba direktive.
Napokon, mora postojati uzročno-posljedična veza između povrede obveze
države i pretrpljene štete. 28      Dodjeljivanje
prava pojedincima nedvojbeno je cilj Direktive o ugovorima sklopljenim
izvan poslovnih prostorija i jednako je tako sigurno da se minimalni
sadržaj tih prava može odrediti na temelju samih odredaba Direktive
(vidjeti točku 17. ove presude).29      Ako
bi dakle nastala šteta i ako bi ta šteta bila prouzročena povredom
obveze koju država ima, dužnost nacionalnog suda bila bi da, u okviru
nacionalnog prava o odgovornosti za štetu, osigura oštećenom potrošaču
ostvarivanje naknade štete.30      Što
se tiče drugog problema na koji je ukazao nacionalni sud i s obzirom na
prethodna razmatranja, ovdje valja odgovoriti da potrošači ne mogu na
samoj Direktivi temeljiti pravo na raskid u odnosu na trgovce s kojima
su sklopili ugovor i ne mogu to pravo isticati pred nacionalnim sudom
ako u propisanim rokovima nisu donesene mjere za prenošenje Direktive.
Nacionalni sud je međutim dužan prilikom primjene odredaba nacionalnog
prava donesenih bilo prije ili nakon donošenja Direktive te odredbe u
najvećoj mogućoj mjeri tumačiti u skladu s tekstom i svrhom direktive. Troškovi31      Troškovi
podnošenja očitovanja Sudu danske, njemačke, grčke, francuske,
talijanske, nizozemske vlade i vlade Ujedinjene Kraljevine kao i
troškovi Komisije Europskih zajednica ne nadoknađuju se. Budući da ovaj
postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred
nacionalnim sudom, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka.Slijedom navedenog_SUDodlučujući o pitanju koje mu je postavio Giudice conciliatore di Firenze, rješenjem od 24. siječnja 1992., odlučuje:1.      Članak
1. stavak 1., članak 2. i članak 5. Direktive Vijeća 85/577/EEZ od 20.
prosinca 1985. za zaštitu potrošača u pogledu ugovora sklopljenih izvan
poslovnih prostorija su bezuvjetni i dovoljno precizni u pogledu
određivanja ovlaštenikâ i najkraćeg roka u kojem se raskid mora
priopćiti.2.      Ako
u propisanim rokovima nisu donesene mjere za prenošenje Direktive
85/577, potrošači ne mogu na samoj Direktivi temeljiti pravo na raskid u
odnosu na trgovce s kojima su sklopili ugovor i ne mogu to pravo
isticati pred nacionalnim sudom. Nacionalni sud je međutim dužan
prilikom primjene odredaba nacionalnog prava donesenih bilo prije ili
nakon donošenja Direktive te odredbe u najvećoj mogućoj mjeri tumačiti u
skladu s tekstom i svrhom te direktive.PotpisiDueManciniMoitinho de AlmeidaDíez de VelascoEdward      KakourisJolietSchockweilerRodríguez IglesiasGrévisseZuleeg      KapteynMurrayObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu, 14. srpnja 1994.Tajnik       PredsjednikR. Grass       O. Due* Jezik postupka: talijanski.