62023CJ0671
PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
19. lipnja 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Sprečavanje korištenja financijskog sustava u svrhu pranja novca i financiranja terorizma – Direktiva (EU) 2015/849 – Članak 59. – Pojam ‚sustavno kršenje’ – Sankcije – Nacionalni propis ili praksa koji omogućuju izricanje zasebne novčane kazne za svako kršenje utvrđeno tijekom jednog te istog nadzora – Usklađenost s pravom Unije – Minimalno usklađivanje – Poštovanje općih načela prava Unije – Djelotvorne, proporcionalne i odvraćajuće sankcije – Načelo ne bis in idem”
U predmetu C‑671/23,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve), odlukom od 8. studenoga 2023., koju je Sud zaprimio 13. studenoga 2023., u postupku
M
protiv
Lietuvos bankas,
SUD (šesto vijeće),
u sastavu: A. Kumin (izvjestitelj), predsjednik vijeća, I. Ziemele i S. Gervasoni, suci,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za litavsku vladu, V. Kazlauskaitė-Švenčionienė i E. Kurelaitytė, u svojstvu agenata,
–
za španjolsku vladu, M. Morales Puerta, u svojstvu agenta,
–
za Europsku komisiju, C. Auvret, J. Jokubauskaitė i G. von Rintelen, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 59. Direktive (EU) 2015/849 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 2015. o sprečavanju korištenja financijskog sustava u svrhu pranja novca ili financiranja terorizma, o izmjeni Uredbe (EU) br. 648/2012 Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive 2005/60/EZ Europskog parlamenta i Vijeća i Direktive Komisije 2006/70/EZ (SL 2015., L 141, str. 73.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između M‑a, institucije za elektronički novac, i Lietuvos bankasa (Banka Litve) u vezi odukom potonjeg da M‑u izrekne osam zasebnih novčanih kazni jer je počinio osam povreda nacionalnih propisa o sprečavanju pranja novca i financiranja terorizma.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
U uvodnim izjavama 1., 2. i 59. Direktive 2015/849 navodi se:
„(1)
Tokovi nezakonitog novca mogu narušiti integritet, stabilnost i ugled financijskog sektora te ugroziti unutarnje tržište [Europske] [u]nije kao i međunarodni razvoj. Pranje novca, financiranje terorizma i organiziranog kriminala i dalje su značajni problemi koje treba rješavati na razini Unije. Osim daljnjeg razvoja kaznenopravnog pristupa na razini Unije, ciljna i proporcionalna prevencija korištenja financijskog sustava u svrhu pranja novca i financiranja terorizma neophodna je i može dati dodatne rezultate.
(2)
Dobro funkcioniranje, integritet i stabilnost kreditnih institucija i financijskih institucija te povjerenje u financijski sustav kao cjelinu mogli bi se ozbiljno narušiti naporima kriminalaca i njihovih suradnika da prikriju podrijetlo imovinske koristi ostvarene kriminalnom aktivnošću ili da usmjere zakonit ili nezakonit novac u terorističke svrhe. […] Istodobno bi ciljevi zaštite društva od kriminala te zaštita stabilnosti i integriteta Unijina financijskog sustava trebali biti razmjerni potrebi stvaranja regulatorne okoline koja omogućuje poduzećima rast poslovanja bez nametanja nerazmjernih troškova prilikom usklađivanja.
[…]
(59)
Važnost borbe protiv pranja novca i financiranja terorizma trebala bi potaknuti države članice da u nacionalnom zakonodavstvu utvrde administrativne sankcije i mjere koje su učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće u slučaju nepoštovanja odredaba nacionalnih propisa kojima se prenosi ova Direktiva. […] Ova Direktiva stoga bi trebala predvidjeti raspon administrativnih sankcija i mjera dostupnih državama članicama barem za ozbiljno, opetovano ili sustavno kršenje načela povezanih s mjerama dubinske analize stranke, vođenjem evidencije, prijavama sumnjivih transakcija i unutarnjom kontrolom obveznika. Taj raspon sankcija i mjera trebao bi biti dostatno širok da državama članicama te nadležnim tijelima dopusti da uzmu u obzir razlike između obveznika, osobito između kreditnih institucija i financijskih institucija i ostalih obveznika, što se tiče njihove veličine, obilježja te prirode poslovanja. Pri prenošenju ove Direktive države članice trebale bi osigurati da se [izricanjem] administrativnih sankcija i mjera u skladu s ovom Direktivom i kaznenopravnih sankcija u skladu s nacionalnim pravom ne krši načelo ne bis in idem.”
4
Članak 1. te direktive u stavcima 1. i 2. određuje:
„1.   Cilj je ove Direktive sprečavanje korištenja financijskog sustava Unije u svrhu pranja novca i financiranja terorizma.
2.   Države članice osiguravaju zabranu pranja novca i financiranja terorizma.”
5
Članak 58. navedene direktive u stavcima 1. i 2. određuje:
„1.   Države članice osiguravaju da obveznici mogu snositi odgovornost za kršenje nacionalnih odredaba kojima se prenosi ova Direktiva u skladu s ovim člankom i člancima od 59. do 61. Svaka sankcija ili mjera koja iz toga proizlazi učinkovita je, proporcionalna i odvraćajuća.
2.   Ne dovodeći u pitanje pravo država članica da predvide i [izriču] kaznenopravne sankcije, države članice utvrđuju pravila o administrativnim sankcijama i mjerama te osiguravaju da njihova nadležna tijela mogu [izreći] te sankcije i mjere u odnosu na kršenje nacionalnih odredaba kojima se prenosi ova Direktiva i osiguravaju njihovu primjenu.
[…]”
6
Članak 59. iste direktive predviđa:
„1.   Države članice osiguravaju primjenu ovog članka barem na kršenja [od strane] obveznika koja su ozbiljna, opetovana, sustavna ili kombinacija navedenog, zahtjeva utvrđenih u:
(a)
člancima od 10. do 24. (dubinska analiza stranke);
(b)
člancima 33., 34. i 35. (prijave sumnjivih transakcija);
(c)
članku 40. (vođenje evidencije); i
(d)
člancima 45. i 46. (unutarnje kontrole).
2.   Države članice osiguravaju da u slučajevima iz stavka 1. administrativne sankcije i mjere koje se mogu primijeniti uključuju barem sljedeće:
(a)
javnu izjavu u kojoj se utvrđuje fizička ili pravna osoba te priroda kršenja;
(b)
nalog kojim se fizičkoj ili pravnoj osobi nalaže da prestane s takvim postupanjem i da takvo postupanje više ne ponovi;
(c)
ako obveznik podliježe odobrenju, povlačenje ili suspenziju odobrenja;
(d)
privremenu zabranu kojom se svakoj osobi koja obnaša upravljačke dužnosti u obvezniku odnosno svakoj drugoj fizičkoj osobi koja se smatra odgovornom za kršenje zabranjuje obavljanje upravljačke dužnosti u obveznicima;
(e)
maksimalne administrativne novčane kazne koje su barem dvostruko veće od iznosa koristi koja je proizašla iz kršenja[,] ako se ta korist može utvrditi[,] ili u iznosu od najmanje 1000000 [eura].
3.   Države članice osiguravaju, odstupajući od stavka 2. točke (e), ako je dotični obveznik kreditna institucija ili financijska institucija, da se mogu primijeniti i sljedeće sankcije:
(a)
u slučaju pravne osobe, maksimalne administrativne novčane kazne u iznosu od najmanje 5000000 [eura] ili 10 % ukupnoga godišnjeg prihoda prema posljednjim dostupnim financijskim izvještajima koje je odobrilo upravljačko tijelo; ako je obveznik matično društvo ili društvo kći matičnog društva od kojeg se zahtijeva priprema konsolidiranih financijskih izvještaja u skladu s člankom 22. Direktive 2013/34/EU [Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o godišnjim financijskim izvještajima, konsolidiranim financijskim izvještajima i povezanim izvješćima za određene vrste poduzeća, o izmjeni Direktive 2006/43/EZ Europskog parlamenta i Vijeća i o stavljanju izvan snage direktiva Vijeća 78/660/EEZ i 83/349/EEZ (SL 2013., L 182, str. 19.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 3., str. 253.)], relevantni ukupni godišnji prihod jest ukupni godišnji prihod ili odgovarajuća vrsta prihoda u skladu s relevantnim računovodstvenim direktivama prema posljednjim dostupnim konsolidiranim financijskim izvještajima koje je odobrilo upravljačko tijelo krajnjeg matičnog društva;
(b)
u slučaju fizičke osobe, maksimalne administrativne novčane kazne u iznosu od najmanje 5000000 [eura] ili, u državama članicama u kojima euro nije službena valuta, u odgovarajućoj protuvrijednosti u nacionalnoj valuti na [dan] 25. lipnja 2015.
4.   Države članice mogu ovlastiti nadležna tijela za [izricanje] dodatnih vrsta administrativnih sankcija povrh onih iz stavka 2. točaka od (a) do (d) ili za izricanje administrativnih novčanih kazni koje premašuju iznose iz stavka 2. točke (e) i stavka 3.”
7
Članak 60. Direktive 2015/849 u stavku 4. određuje:
„Države članice osiguravaju da pri utvrđivanju vrste i razine administrativnih sankcija ili mjera nadležna tijela uzimaju u obzir sve relevantne okolnosti, uključujući, ako je primjenjivo:
(a)
ozbiljnost i trajanje kršenja;
(b)
stupanj odgovornosti fizičke ili pravne osobe koja se smatra odgovornom;
(c)
financijsku snagu fizičke ili pravne osobe koja se smatra odgovornom, izraženu, primjerice, ukupnim prihodom pravne osobe koja se smatra odgovornom ili godišnjim prihodom fizičke osobe koja se smatra odgovornom;
(d)
korist koja je proizašla iz kršenja od strane fizičke ili pravne osobe koja se smatra odgovornom, ako se može utvrditi;
(e)
gubitke za treće osobe prouzročene kršenjem, ako se mogu utvrditi;
(f)
razinu suradnje fizičke ili pravne osobe koja se smatra odgovornom s nadležnim tijelom;
(g)
prethodna kršenja od strane fizičke ili pravne osobe koja se smatra odgovornom.”
Litavsko pravo
Zakon o SPN/FT‑u
8
Lietuvos Respublikos pinigų plovimo ir teroristų finansavimo prevencijos įstatymasom Nr. VIII‑275 (Zakon Republike Litve br. VIII‑275 o sprečavanju pranja novca i financiranja terorizma) od 19. lipnja 1997. (Žin., 1997., br. 64‑1502), u verziji izmijenjenoj Zakonom br. XIII‑1440 od 30. lipnja 2018. (u daljnjem tekstu: Zakon o SPN/FT‑u) prenosi u litavsko pravo Direktiva 2015/849. Članak 34. tog zakona propisuje:
„1.   Smatrat će se ozbiljnim kršenjem ovog zakona:
1)
neispunjavanje zahtjeva u pogledu identifikacije stranke i korisnika, predviđenih u člancima 9. do 15. ovog zakona;
2)
neispunjavanje zahtjeva u pogledu prijave sumnjivih novčanih operacija ili transakcija, predviđenih u članku 16. ovog zakona;
3)
neispunjavanje zahtjeva u pogledu čuvanja informacija, predviđenih u članku 19. ovog zakona;
4)
propuštanje financijske institucije ili drugog obveznika da uvede postupke unutarnjeg nadzora predviđene člankom 29. ovog zakona.
2.   Smatrat će se sustavnim kršenjem ovog zakona:
1)
počinjenje povrede ovog zakona barem tri puta tijekom razdoblja od jedne godine računajući od izricanja sankcije zbog kršenja ovog zakona;
2)
kada su istodobno utvrđene povrede odredbi koje uređuju sprečavanje pranja novca i/ili financiranja terorizma, koje uključuju nekoliko skupina zahtjeva:
a)
zahtjevi u pogledu identifikacije stranke i korisnika, predviđeni u člancima 9. do 15. ovog zakona;
b)
zahtjevi u pogledu prijave sumnjivih novčanih operacija ili transakcija, predviđeni u članku 16. ovog zakona;
c)
zahtjevi u pogledu čuvanja informacija, predviđeni u članku 19. ovog zakona;
d)
zahtjevi u pogledu postupaka unutarnjeg nadzora, predviđeni u članku 29. ovog zakona.”
9
Članak 39. Zakona o SPN/FT‑u u stavku 1. određuje:
„Banka Litve i Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba [(Služba za istraživanje financijskog kriminaliteta, Litva)] mogu financijskoj instituciji ili podružnici strane financijske institucije izreći sljedeće novčane kazne:
[…]
2)
zbog kršenja ovog zakona, u slučaju kad financijska institucija ili podružnica strane financijske institucije sustavno krši ovaj zakon, počini ozbiljnu povredu ovog zakona ili ga opetovano krši tijekom razdoblja od jedne godine računajući od izricanja sankcije zbog kršenja ovog zakona, 0,5 do 10 % godišnjih bruto prihoda (ako je iznos koji odgovara 10 % godišnjih bruto prihoda veći od 5100000 eura) ili 2000 do 5100000 eura (ako je iznos koji odgovara 10 % godišnjih bruto prihoda manji od 5100000 eura).”
Zakon o Banci Litve
10
Članak 43.3 Lietuvos Respublikos Lietuvos banko įstatymasa Nr. I‑678 (Zakon Republike Litve br. I‑678 o Banci Litve) od 1. prosinca 1994. (Žin., 1994., br. 99‑1957), u verziji izmijenjenoj Zakonom br. XIII‑1854 od 20. prosinca 2018. (u daljnjem tekstu: Zakon o Banci Litve), u stavcima 7. i 10. određuje:
„7.   Prilikom odlučivanja treba li primijeniti sankciju i utvrđivanja konkretno primijenjene sankcije (sankcija) i njezine (njihove) visine, Banka Litve uzima u obzir:
1)
težinu i trajanje utvrđene povrede;
2)
iznos prihoda ili bilo koje druge imovinske koristi koju je osoba ostvarila povredom, izbjegnutih gubitaka ili prouzročene štete, ako je isti moguće utvrditi;
3)
povredu koju je počinila pravna osoba, oblik i vrstu povrede koju je počinila fizička osoba, te financijsku snagu osobe kojoj je izrečena sankcija;
4)
ranije povrede koje je počinila osoba kojoj je izrečena sankcija, sankcije koje su joj izrečene te njezina suradnja s Bankom Litve tijekom istrage;
5)
olakotne i otegotne okolnosti predviđene ovim zakonom te drugim zakonima koji uređuju financijska tržišta;
6)
utjecaj koji utvrđena kršenja propisa i sankcije (mjera) čije je izricanje predviđeno ima na stabilnost i povjerenje financijskih tržišta;
7)
mjere koje je poduzela osoba kojoj je izrečena sankcija da bi se izbjeglo buduće ponavljanje povrede;
8)
bilo koje druge okolnosti predviđene zakonima koji uređuju financijska tržišta ili bitne okolnosti.
[…]
10.   U slučaju kad se sankcija primjenjuje u obliku novčane kazne, iznos novčane kazne koja se u konkretnom slučaju izriče određuje se u trima fazama, uzimajući pritom u obzir osnovni iznos novčane kazne i okolnosti iz stavaka 7., 8. i 9. ovog članka. Najprije se utvrđuje, uzimajući pritom u obzir težinu i trajanje utvrđene povrede, osnovni iznos novčane kazne koji ne može prelaziti 50 % maksimalnog iznosa novčane kazne koja se može izreći za takvo kršenje. Nakon toga se osnovni iznos novčane kazne ovisno o slučaju umanjuje ili uvećava, uzimajući pritom u obzir olakotne i otegotne okolnosti te druge okolnosti koje idu u korist ili na štetu zainteresirane osobe. […] Konačno, iznos novčane kazne utvrđen tijekom prve i druge faze se ovisno o slučaju umanjuje ili uvećava, uzimajući pritom u obzir nužnost osiguravanja proporcionalnosti sankcije i odvraćajućeg učinka te bilo koje druge relevantne okolnosti koje nisu bile uzete u obzir u okviru prethodnih faza. Nadzorno tijelo donosi odluku kojom se, u skladu s odredbama ovog članka, utvrđuju pravila o izračunu novčane kazne.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
11
M je institucija za elektronički novac nad kojim je Banka Litve provela inspekcijski nadzor za razdoblje od 1. travnja 2019. do 31. ožujka 2020. Nakon tog inspekcijskog nadzora Banka Litve je u odluci od 13. studenoga 2020. (u daljnjem tekstu: sporna odluka) M‑u izrekla osam novčanih kazni za osam povreda koje su se sve odnosile na kršenje više odredbi Zakona o SPN/FT‑u i naputaka namijenjenih subjektima na financijskim tržištima radi sprečavanja pranja novca i/ili financiranja terorizma. Banka Litve smatrala je da je svako od tih kršenja zakona bilo ozbiljno ili relativno ozbiljno te da je sedam od njih također bilo sustavno u smislu članka 34. stavka 2. točke 2. Zakona o SPN/FT‑u.
12
Kada je riječ o sustavnim kršenjima zakona koje je počinio M, Banka Litve smatrala je da ta kršenja, neovisno jesu li počinjena u vidu povreda koje spadaju u jednu ili više grupa zahtjeva utvrđenih u toj odredbi, treba smatrati „zasebnim sustavnim kršenjima” koja svaka pojedinačno opravdavaju izricanje novčane kazne.
13
Banka Litve izračunala je iznos novčanih kazni izrečenih M‑u oslanjajući se na članak 43.3 Zakona o Banci Litve i na opis izračuna novčanih kazni, koji je prihvatio upravni odbor Banke Litve, uzimajući pritom u obzir maksimalni iznos novčanih kazni predviđen u članku 39. stavku 1. točki 2. Zakona o SPN/FT‑u.
14
U okviru tog izračuna Banka Litve utvrdila je da osnovni iznos novčanih kazni iznosi 30 % maksimalne novčane kazne u slučaju pet kršenja zakona koja se smatraju ozbiljnima i 20 % maksimalne novčane kazne u slučaju tri kršenja zakona koja se smatraju relativno ozbiljnima. Nakon toga je uzela u obzir olakotne i otegotne okolnosti te načela razumnosti i pravičnosti, smanjivši te osnovne iznose kako novčane kazne ne bi bile nerazmjerne u odnosu na M‑ove bruto godišnje prihode, a ipak dovoljno visoke kako bi M‑a odvratile od budućeg činjenja povreda. U tim okolnostima, Banka Litve izrekla je M‑u pet novčanih kazni u iznosu od 55000 eura, dvije novčane kazne u iznosu od 35000 eura i jednu novčanu kaznu u iznosu od 25000 eura, odnosno ukupno 370000 eura.
15
M je podnio tužbu protiv Banke Litve pred Vilniaus apygardos administracinis teismasom (Okružni upravni sud u Vilniusu, Litva), tražeći djelomično poništenje sporne odluke i ističući pored toga zahtjev za nalaganje činidbe. U prilog osnovanosti te tužbe M je među ostalim tvrdio da Banka Litve nije mogla utvrditi više „zasebnih sustavnih kršenja” Zakona o SPN/FT‑u već samo jedno „jedinstveno sustavno kršenje” tog zakona, pa mu je stoga mogla izreći samo jednu novčanu kaznu.
16
Presudom od 21. rujna 2021. taj je sud djelomično prihvatio tu tužbu te je ukupni iznos novčanih kazni koje su izrečene M‑u smanjio na 200000 eura. Navedeni je sud međutim odbacio M‑ov argument o postojanju „jedinstvenog sustavnog kršenja” Zakona o SPN/FT‑u.
17
M je podnio žalbu protiv te presude Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasu (Vrhovni upravni sud Litve), sudu koji je uputio zahtjev, tražeći, s jedne strane, da se navedena presuda ukine u dijelu u kojem je djelomično odbijena tužba spomenuta u točki 15. ove presude i, s druge strane, da se ta tužba u cijelosti prihvati. Banka Litve također je podnijela žalbu protiv iste presude tražeći njezino ukidanje i odbijanje navedene tužbe u cijelosti.
18
M ističe da se u članku 34. Zakona o SPN/FT‑u spominju i „ozbiljna kršenja” i „sustavna kršenja” te smatra da u slučaju postojanja više ozbiljnih kršenja treba utvrditi „jedinstveno sustavno kršenje”, a time i izreći samo jednu novčanu kaznu čiji je maksimalni iznos utvrđen tim zakonom. Nadalje, smatra da bi prema doslovnom tumačenju tog članka 34., trebalo smatrati da kršenja koja spadaju u istu grupu zahtjeva čine samo jedno ozbiljno kršenje. Osim toga, M tvrdi da je Banka Litve – propuštajući utvrditi „jedinstveno sustavno kršenje” i izričući mu više novčanih kazni iako su se utvrđene povrede odnosile na neispunjavanje sličnih zahtjeva – povrijedila načelo ne bis in idem.
19
Banka Litve s druge strane tvrdi, pozivajući se pritom na članak 39. stavak 1. točku 2. Zakona o SPN/FT‑u, da iako je namjera zakonodavca bila predvidjeti da se financijskoj instituciji može izreći novčana kazna u slučaju kad je počinila barem jednu ozbiljnu povredu tog zakona, ne postoji slično pravilo za sustavno kršenje, tako da se kršenje zakona može smatrati sustavnim samo ako su utvrđena i druga kršenja navedenog zakona, kao što se precizira u članku 34. stavku 2. tog zakona. Nadalje, smatra da se u području pranja novca i financiranja terorizma kvalificiranje više ozbiljnih kršenja zakona kao „jedinstvenog ozbiljnog kršenja” ili kao „jedinstvenog sustavnog kršenja” protivi ciljevima koji se nastoje postići Direktivom 2015/849, a to je smanjivanje prijetnji u tom području i njihovih negativnih posljedica za gospodarstvo i financijski sustav u Uniji. Naime, takva bi kvalifikacija potakla subjekte na financijskim tržištima na činjenje ozbiljnih i sustavnih povreda u navedenom području. Također, ona bi onemogućila individualizaciju novčane kazne ovisno o trajanju i težini svake povrede te drugim okolnostima koje su uz nju vezane, što bi utjecalo na ostvarivanje prava obrane konkretne osobe.
20
Sud koji je uputio zahtjev smatra da se u ovom predmetu postavlja pitanje treba li članak 59. Direktive 2015/849 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis na temelju kojeg u slučaju da nadležno tijelo države članice tijekom jednog te istog nadzora utvrdi više kršenja zahtjeva, bilo da oni spadaju u istu ili u različite grupe zahtjeva predviđene u članku 59. stavku 1. točkama (a) do (d) te direktive, svako od tih kršenja treba smatrati „zasebnim sustavnim kršenjem” za koje se izriče zasebna novčana kazna, pri čemu se ta kazna izračunava uzimajući u obzir maksimalni iznos novčane kazne predviđen nacionalnim zakonom kojim se prenosi navedena direktiva.
21
Taj sud tvrdi da se, za razliku od članka 59. stavka 1. Direktive 2015/849, u članku 34. stavku 2. točki 2. Zakona o SPN/FT‑u predviđa da je za dokazivanje sustavnog kršenja potrebno utvrditi da je došlo do kršenja više grupa zahtjeva utvrđenih u potonjoj odredbi. Međutim, tvrdi da je u konkretnom slučaju Banka Litve u spornoj odluci utvrdila zasebna sustavna kršenja za povrede koje spadaju u istu grupu, ali i za povrede koje spadaju u različite grupe zahtjeva. Navedeni sud ima nedoumice je li u skladu s tim člankom 59. nacionalno pravilo koje omogućava donošenje takve odluke. Ako takvo nacionalno pravilo nije u skladu s navedenim člankom, trebat će ispitati koji kriteriji moraju biti uzeti u obzir prilikom utvrđivanja je li kršenje sustavno u smislu tog istog članka. Osim toga, sud koji je uputio zahtjev pita se je li člankom 39. stavkom 1. točkom 2. Zakona o SPN/FT‑u, u dijelu u kojem se njime predviđa mogućnost izricanja novčane kazne za „ozbiljn[o] kršenj[e] [tog] zakona”, pravilno prenesen navedeni članak 59. stavak 1. u kojem se spominju „kršenja […] koja su ozbiljna, opetovana, sustavna ili kombinacija navedenog”.
22
Sud koji je uputio zahtjev također napominje da Direktiva 2015/849 ne sadržava detaljnu definiciju pojma sustavnog ili ozbiljnog kršenja. Isto tako ističe da je iz članka 5. i članka 59. stavka 4. te direktive razvidno da države članice imaju određenu marginu prosudbe u pogledu donošenja strožih odredaba, u granicama utvrđenima pravom Unije. Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da se navedeni članci 5. i 59. ne mogu tumačiti na način da su te države članice ovlaštene propisati nacionalna pravila ili odredbe na temelju kojih nadležno tijelo države članice može izreći zasebnu novčanu kaznu za svako od kršenja zahtjeva predviđenih navedenom direktivom koja su utvrđena tijekom jednog te istog nadzora.
23
Sud koji je uputio zahtjev smatra da, u slučaju kad se utvrde kršenja iz članka 59. stavka 1. Direktive 2015/849, treba izreći samo jednu novčanu prekršajnu sankciju čiji je maksimalni iznos utvrđen u članku 59. stavku 3. točki (a) te direktive. Naime, ako bi bilo moguće izreći zasebnu novčanu kaznu za svaku od istodobno utvrđenih povreda iz članka 59. stavka 1. navedene direktive, ukupni maksimalni iznos istodobno izrečenih novčanih kazni mogao bi znatno prelaziti maksimalni iznos novčane kazne predviđen u stavku 3. točki (a) tog članka 59., što bi moglo ugroziti načela pravne sigurnosti i proporcionalnosti.
24
U tim je okolnostima Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Vrhovni upravni sud Litve) odlučio prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 59. Direktive 2015/849 tumačiti na način da mu se protivi nacionalno pravno pravilo prema kojem se, ako nadležno nacionalno tijelo u okviru istog nadzora utvrdi više kršenja zahtjeva iz članka 59. stavka 1. točaka (a) do (d) [te direktive] koji pripadaju različitim skupinama zahtjeva, svako od tih kršenja treba smatrati zasebnim sustavnim kršenjem te se za svako od njih izriče zasebna novčana kazna čiji se iznos utvrđuje uzimajući u obzir maksimalni iznos novčane kazne predviđen nacionalnim zakonom kojim se prenosi [navedena direktiva]?
2.
Treba li članak 59. Direktive 2015/849 tumačiti na način da mu se protivi nacionalno pravno pravilo prema kojem se, ako nadležno nacionalno tijelo u okviru istog nadzora utvrdi više kršenja zahtjeva iz članka 59. stavka 1. točaka (a) do (d) [te direktive] koji pripadaju istoj skupini zahtjeva, svako od tih kršenja treba smatrati zasebnim sustavnim kršenjem te se za svako od njih izriče zasebna novčana kazna čiji se iznos utvrđuje uzimajući u obzir maksimalni iznos novčane kazne predviđen nacionalnim zakonom kojim se prenosi [navedena direktiva]?
3.
U slučaju potvrdnog odgovora na barem jedno od gore navedenih pitanja, koje kriterije treba uzeti u obzir prilikom utvrđivanja je li kršenje sustavno u smislu članka 59. Direktive 2015/849?”
O prethodnim pitanjima
Prvo i drugo pitanje
25
Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li članak 59. Direktive 2015/849 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis ili praksa prema kojima svako od „sustavnih kršenja” zahtjevâ iz stavka 1. tog članka koje je nadležno tijelo države članice utvrdilo tijekom jednog te istog nadzora treba smatrati „zasebnim sustavnim kršenjem” za koje se izriče zasebna novčana kazna, čiji se iznos utvrđuje na temelju maksimalnog iznosa novčane kazne koja se može izreći na temelju tog nacionalnog propisa ili prakse.
26
Uvodno treba precizirati da ta pitanja nemaju veze s dvojbom potpada li svako od osam kršenja o kojima je riječ u glavnom postupku, promatrano zasebno, pod pojam „sustavno kršenje” u smislu članka 59. stavka 1. Direktive 2015/849, već s dvojbom isključuje li ta odredba mogućnost da se svako pojedino kršenje obuhvaćeno tim pojmom smatra „zasebnim sustavnim kršenjem” u slučaju kad su sva kršenja utvrđena tijekom jednog te istog nadzora, te je li u tom kontekstu odlučna činjenica da su te povrede počinjene kršenjem zahtjeva koji potpadaju pod jednu ili više točaka od (a) do (d) te odredbe.
Tumačenje članka 59. Direktive 2015/849
27
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, prilikom tumačenja odredbe prava Unije treba uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i njezin kontekst te ciljeve propisa kojeg je ona dio (presude od 17. studenoga 1983., Merck, 292/82, EU:C:1983:335, t. 12. i od 18. travnja 2024., Citadeles nekustamie īpašumi, C‑22/23, EU:C:2024:327, t. 30. i navedena sudska praksa).
28
Kao prvo, u skladu s člankom 59. stavkom 1. Direktive 2015/849, „[d]ržave članice osiguravaju primjenu ovog članka barem na kršenja [od strane] obveznika koja su ozbiljna, opetovana, sustavna ili kombinacija navedenog, zahtjeva utvrđenih u: (a) člancima 10. do 24. (dubinska analiza stranke); (b) člancima 33., 34. i 35. (prijave sumnjivih transakcija); (c) članku 40. (vođenje evidencije); i (d) člancima 45. i 46. (unutarnje kontrole)”. Nadalje u članku 59. stavcima 2. i 3. te direktive određuju se prekršajne sankcije i mjere koje nadležno tijelo države članice može primijeniti barem u slučajevima iz tog stavka 1.
29
U tom smislu, prije svega, iz korištenja izraza „barem” u članku 59. stavcima 1. do 3. Direktive 2015/849 vidljivo je da se tom direktivom provodi samo minimalno usklađivanje u pogledu povreda koje moraju biti sankcionirane i u pogledu sankcija koje države članice moraju izreći. U prilog tom tumačenju govori činjenica da, u skladu s člankom 59. stavkom 4. navedene direktive, države članice mogu ovlastiti nadležna tijela za izricanje drugih vrsta prekršajnih sankcija pored onih iz tog članka ili za izricanje novčanih prekršajnih sankcija koje premašuju iznose iz navedenog članka (presuda od 2. ožujka 2023., PrivatBank i dr., C‑78/21, EU:C:2023:137, t. 65.).
30
Nadalje, treba naglasiti da se u Direktivi 2015/849 ne definira pojam „sustavno kršenje”. Nadalje, valja istaknuti da, kao što navodi i Europska komisija, činjenica da su zahtjevi iz te direktive grupirani u njezinu članku 59. stavku 1. ne govori ništa o definiranju uvjeta pod kojima treba utvrditi postojanje „zasebnih sustavnih kršenja”. Naime, kršenja nabrojena u točkama (a), (b), (c) i (d) te odredbe odnose se na jedan ili više članaka iz poglavlja II., IV., V. i VI. navedene direktive, pa to nabrajanje odražava samo njezinu strukturu.
31
Konačno, suprotno onomu što tvrde sud koji je uputio zahtjev i M, nema potrebe da se sva „sustavna kršenja” i „ozbiljna kršenja” u smislu članka 59. stavka 1. Direktive 2015/849 prekvalificiraju u „jedinstveno sustavno kršenje” koje je nadležno tijelo države članice utvrdilo tijekom jednog te istog nadzora. Naime, takvo tumačenje nema podloge u tekstu te odredbe. Štoviše, iz korištenja izraza „kombinacija navedenog” u navedenoj odredbi može se zaključiti da kršenje može istodobno biti i „sustavno” i „ozbiljno”.
32
Kao drugo, kada je riječ o kontekstu članka 59. Direktive 2015/849, treba istaknuti da, u skladu s člankom 60. stavkom 4. te direktive, „[d]ržave članice osiguravaju da pri utvrđivanju vrste i razine administrativnih sankcija ili mjera nadležna tijela uzimaju u obzir sve relevantne okolnosti”. Na temelju potonje odredbe, u te relevantne okolnosti među ostalim spadaju težina i trajanje povrede, gubici koje su pretrpjele treće osobe te stupanj odgovornosti i suradnje, kao i korist ostvarena povredom te ranije povrede koje je počinila fizička ili pravna osoba koja se smatra odgovornom.
33
Nacionalni propis ili praksa prema kojima se svako od kršenja koje potpada pod pojam „sustavno kršenje” u smislu članka 59. stavka 1. Direktive 2015/849 i koje je utvrđeno tijekom jednog te istog nadzora smatra „zasebnim sustavnim kršenjem”, omogućuje dotičnoj državi članici da uzme u obzir sve navedene relevantne okolnosti šire nego što bi bilo moguće na temelju nacionalnog propisa prema kojem bi se ta kršenja, promatrana zajedno, trebala smatrati „jedinstvenim sustavnim kršenjem”.
34
Osim toga, države članice imaju široku marginu prosudbe prilikom prenošenja Direktive 2015/849 u pogledu odgovarajućeg provođenja obveze propisivanja prekršajnih sankcija i mjera u slučaju kršenja zahtjeva predviđenih tom direktivom (vidjeti po analogiji presudu od 17. studenoga 2022., Rodl & Partner, C‑562/20, EU:C:2022:883, t. 45.).
35
Kao treće, u prilog doslovnom i kontekstualnom tumačenju koje proizlazi iz točaka 29. i 32. do 34. ove presude govori i teleološko tumačenje Direktive 2015/849 čiji je glavni cilj, kao što je vidljivo iz njezina naslova te iz članka 1. stavaka 1. i 2. te direktive, sprečavanje korištenja financijskog sustava u svrhu pranja novca i financiranja terorizma. Konkretno, cilj odredbi te direktive je da se u skladu s pristupom koji se temelji na procjeni rizika utvrdi skup preventivnih i odvraćajućih mjera koje omogućuju učinkovito suzbijanje pranja novca i financiranja terorizma, kako bi se izbjegla mogućnost, kao što proizlazi iz uvodne izjave 1. navedene direktive, da nezakoniti novčani tokovi naštete integritetu, stabilnosti i ugledu financijskog sektora Unije te ugroze njezino unutarnje tržište i međunarodni razvoj (presuda od 5. prosinca 2024., MISTRAL TRANS, C‑3/24, EU:C:2024:999, t. 25. i 26. te navedena sudska praksa).
36
Direktivom 2015/849 u tu se svrhu provodi minimalno usklađivanje kako u pogledu kršenja zahtjeva iz te direktive koja moraju biti sankcionirana, tako i u pogledu sankcija koje države članice moraju izreći (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2021., ECOTEX BULGARIA, C‑544/19, EU:C:2021:803, t. 44.).
37
Imajući u vidu navedeno, članak 59. Direktive 2015/849 treba tumačiti na način da, iako države članice trebaju sankcionirati barem kršenja iz njegova stavka 1., i to propisujući barem prekršajne sankcije i mjere iz njegovih stavaka 2. i 3., one ipak imaju mogućnost propisati druge sankcije i mjere, uključujući i za druga kršenja pored onih nabrojenih u tom stavku 1., zato što se u navedenom članku 59. provodi samo minimalno usklađivanje.
38
Prema tome, Direktivi 2015/849 u načelu se ne protivi nacionalni propis ili praksa kojima se predviđa da se svako od sustavnih kršenja utvrđenih tijekom jednog te istog nadzora smatra „zasebnim sustavnim kršenjem” za koje se izriče zasebna novčana kazna.
Poštovanje općih načela prava Unije
39
U okviru margine prosudbe koju im priznaje članak 59. Direktive 2015/849, države članice dužne su svoje nadležnosti izvršavati poštujući pravo Unije i njegova opća načela, posebno poštujući načela proporcionalnosti ne bis in idem i djelotvornosti, pri čemu potonje nalaže da te sankcije moraju biti djelotvorne i odvraćajuće (vidjeti po analogiji presudu od 17. studenoga 2022., Rodl & Partner, C‑562/20, EU:C:2022:883, t. 49. i navedenu sudsku praksu).
40
Taj zaključak proizlazi i iz teksta uvodne izjave 59. i članka 58. stavka 1. Direktive 2015/849 u kojima se određuje da države članice moraju predvidjeti djelotvorne, proporcionalne i odvraćajuće prekršajne sankcije i mjere.
– Načelo djelotvornosti
41
Kada je riječ o načelu djelotvornosti, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, mjerodavni nacionalni propis ne smije biti uređen na način da praktički onemogućava ili pretjerano otežava ostvarivanje prava priznatih pravnim sustavom Unije (presuda od 5. ožujka 2019., Eesti Pagar, C‑349/17, EU:C:2019:172, t. 137. i navedena sudska praksa).
42
S tim u vezi valja podsjetiti na to da se zahtjev djelotvornosti isto tako nužno primjenjuje na postupke i sankcije u slučaju povreda kojima se ugrožava integritet, stabilnost ili ugled financijskog sustava Unije, koje Direktiva 2015/849 nastoji spriječiti kao što to proizlazi iz članka 1. stavka 1. te direktive u vezi s njezinim uvodnim izjavama 1. i 2., kao i na primjenu izrečenih kazni jer bez stvarne provedbe sankcija one ne mogu biti djelotvorne i odvraćajuće. U tom kontekstu, nacionalni zakonodavac mora osigurati da postupovni režim koji se primjenjuje na postupke i sankcije u slučaju tih povreda ne bude uređen na način da zbog sebi svojstvenih razloga predstavlja sustavnu opasnost od nekažnjivosti djela koja imaju obilježja takvih povreda (vidjeti po analogiji presudu od 21. prosinca 2021., Euro Box Promotion i dr., C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 i C‑840/19, EU:C:2021:1034, t. 192. i 193.).
43
Mjera je djelotvorna i odvraćajuća kad uključene subjekte potiče da izbjegavaju sankcije i da, u slučaju izricanja novčane kazne, tu kaznu plate u najkraćem roku (vidjeti u tom smislu presudu od 19. listopada 2016., EL‑EM-2001, C‑501/14, EU:C:2016:777, t. 47.).
44
U konkretnom slučaju treba istaknuti da nacionalni propis ili praksa prema kojima se svako od kršenja sustavne naravi utvrđenih tijekom jednog te istog nadzora smatra „zasebnim sustavnim kršenjem” za koje se izriče zasebna novčana kazna, potiče uključene subjekte na izbjegavanje sankcije i sprečava sustavni rizik od nekažnjivosti, s obzirom na to da takav propis ili praksa odvraća uključene subjekte koji su počinili takvu povredu od daljnjeg činjenja povreda. Stoga, podložno provjeri koju treba provesti sud koji je uputio zahtjev, nacionalni propis ili praksa o kojima je riječ u glavnom postupku po svemu su sudeći u skladu s načelom djelotvornosti.
– Načelo proporcionalnosti
45
Kada je riječ o načelu proporcionalnosti, treba podsjetiti na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, upravne ili represivne mjere koje su dopuštene mjerodavnim nacionalnim zakonodavstvom ne smiju prelaziti granice onoga što je prikladno i nužno za postizanje ciljeva kojima to zakonodavstvo legitimno teži, pri čemu u slučaju kad postoji izbor između više prikladnih mjera, treba odabrati najmanje ograničavajuću, a prouzročeni nedostaci ne smiju biti nerazmjerni u odnosu na utvrđene ciljeve. Konkretno, strogost izrečenih sankcija mora odgovarati težini povreda koje se njima kažnjavaju, posebno osiguravanjem stvarnog odvraćajućeg učinka uz poštovanje općeg načela proporcionalnosti (presude od 6. listopada 2021., ECOTEX BULGARIA, C‑544/19, EU:C:2021:803, t. 99. i 100., te od 21. studenoga 2024., Еkоstroy, C‑61/23, EU:C:2024:974, t. 43. i 45. te navedena sudska praksa).
46
Osim toga, načelo proporcionalnosti obvezuje ne samo kad je riječ o određivanju obilježja povrede nego i o određivanju pravila o strogosti novčanih kazni i ocjeni okolnosti koje mogu biti uzete u obzir prilikom utvrđivanja tih kazni (presuda od 6. listopada 2021., ECOTEX BULGARIA, C‑544/19, EU:C:2021:803, t. 98. i navedena sudska praksa).
47
Iako je u krajnjoj liniji na nacionalnom sudu, koji je jedini nadležan ocjenjivati činjenice i tumačiti nacionalno zakonodavstvo, da utvrdi jesu li u konkretnom slučaju ispunjeni ti zahtjevi, Sud je u prethodnom postupku nadležan dati korisne upute sudu koji je uputio zahtjev na temelju spisa glavnog predmeta i očitovanja koja su mu podnesena, tako da potonjem sudu omogući donošenje odluke u sporu koji se pred njim vodi (presuda od 2. ožujka 2023., PrivatBank i dr., C‑78/21, EU:C:2023:137, t. 71. i navedena sudska praksa).
48
Zakon o SPN/FT‑u, kojim se prenosi Direktiva 2015/849, u konkretnom slučaju ima za cilj – kao što je vidljivo iz njegova naslova – sprečavanje pranja novca i financiranja terorizma. Upravo u tu se svrhu u članku 34. stavku 2. Zakona o SPN/FT‑u definira pojam „sustavno kršenje” tog zakona, a u članku 39. stavku 1. točki 2. navedenog zakona određuje se iznos novčanih kazni koji je moguće izreći u slučaju kad se utvrdi takvo sustavno kršenje. Prema informacijama koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev, na temelju nacionalnog propisa ili prakse o kojima je riječ u glavnom postupku, svako od sustavnih kršenja istog zakona, koje je nadležno tijelo utvrdilo tijekom jednog te istog nadzora, treba smatrati „zasebnim sustavnim kršenjem” za koje se izriče zasebna novčana kazna čiji se iznos utvrđuje uzimajući u obzir maksimalni iznos predviđen tim propisom.
49
Prvo, kada je riječ o pitanju jesu li nacionalni propis ili praksa o kojima je riječ u glavnom postupku prikladni za osiguravanje postizanja zacrtanih ciljeva, treba podsjetiti na to da je, s jedne strane, nacionalni propis prikladan za osiguravanje postizanja utvrđenog cilja samo ako zaista dosljedno i sustavno odražava nastojanje za njegovim postizanjem te da, s druge strane, u slučaju kad je cilj nacionalnog propisa sprečavanje pranja novca i financiranja terorizma, kao što je to konkretnom slučaju, taj propis treba smatrati prikladnim za osiguravanje postizanja tako utvrđenog preventivnog cilja ako pomaže smanjenju rizika od pranja novca i financiranja terorizma (presuda od 2. ožujka 2023., PrivatBank i dr., C‑78/21, EU:C:2023:137, t. 72. i 73. te navedena sudska praksa).
50
Cilj je odredbi Direktive 2015/849 – koje su preventivne naravi – da se u skladu s pristupom koji se temelji na procjeni rizika primijeni skup preventivnih i odvraćajućih mjera koje omogućuju učinkovito suzbijanje pranja novca i financiranja terorizma, kako bi se izbjegla mogućnost da, kao što proizlazi iz uvodne izjave 1. te direktive, nezakoniti novčani tokovi naštete integritetu, stabilnosti i ugledu financijskog sektora Unije, ugroze njezino unutarnje tržište i međunarodni razvoj (presuda od 2. ožujka 2023., PrivatBank i dr., C‑78/21, EU:C:2023:137, t. 75.).
51
Među tim preventivnim i odvraćajućim mjerama koje omogućuju učinkovito suzbijanje pranja novca i financiranja terorizma jesu i one iz članka 59. Direktive 2015/849, kojima se državama članicama nalaže da sankcioniraju barem kršenja navedena u stavku 1. tog članka te da u tu svrhu predvide barem sankcije iz stavaka 2. i 3. navedenog članka. Te su odredbe u litavsko pravo prenesene u članku 34. i članku 39. stavku 1. točki 2. Zakona o SPN/FT‑u.
52
Prema tome, očito je da su nacionalni propis ili praksa poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku prikladni za osiguravanje postizanja legitimnih ciljeva kojima oni teže, vezano uz sprečavanje pranja novca i financiranja terorizma.
53
Drugo, kada je riječ o nužnosti nacionalnog propisa ili prakse o kojima je riječ u glavnom postupku, valja istaknuti da činjenica da se predviđa da svako od sustavnih kršenja Zakona o SPN/FT‑u koje je nadležno tijelo utvrdilo tijekom jednog te istog nadzora treba smatrati „zasebnim sustavnim kršenjem” za koje se izriče zasebna novčana kazna, sama po sebi prelazi granice onoga što je nužno za postizanje cilja zacrtanog tim propisom ili praksom.
54
Naime, da bi se spriječilo pranje novca i financiranje terorizma, potrebno je da se uključeni subjekti koji su počinili povredu Zakona o SPN/FT‑u odvrate od budućeg činjenja novih povreda tog zakona. U tu svrhu nužno je predvidjeti mogućnost da se u slučaju kad je tijekom jednog te istog nadzora utvrđeno više povreda tog zakona, tim subjektima izrekne teža sankcija samo za jedinstvenu povredu ili pak, kao što proizlazi iz točke 44. ove presude, zasebna sankcija za svaku od počinjenih povreda.
55
Iako je novčana sankcija očito manje restriktivna nego oduzimanje ili suspenzija dozvole za rad, koji se spominju u članku 59. stavku 2. točki (c) Direktive 2015/849 (vidjeti u tom smislu presudu od 2. ožujka 2023., PrivatBank i dr., C‑78/21, EU:C:2023:137, t. 90.), sud koji je uputio zahtjev ipak će morati provjeriti da, u slučaju kad je nadležno tijelo utvrdilo više sustavnih kršenja tijekom jednog te istog nadzora, činjenica da se u skladu s nacionalnim propisom ili praksom o kojima je riječ u glavnom postupku utvrđuje iznos novčane kazne za svako od tih kršenja uzimajući u obzir isti minimalni iznos i isti maksimalni iznos samo u slučaju jedinstvenog sustavnog kršenja, ne prelazi granice onoga što je nužno za postizanje zacrtanih ciljeva.
56
Naime, mogućnost kumulacije novčanih kazni, od kojih svaka pojedina ne može biti niža od minimalnog iznosa propisanog u članku 39. stavku 1. točki 2. Zakona o SPN/FT‑u, uz jedinu granicu koja odgovara maksimalnom iznosu predviđenom tom odredbom pomnoženim s brojem izrečenih novčanih kazni, može u takvom slučaju dovesti do izricanja visokih novčanih kazni u iznosima koji mogu dosezati više milijuna eura.
57
Iako takve značajke, promatrane zasebno, ne prelaze automatski granice onoga što je nužno za postizanje ciljeva utvrđenih nacionalnim propisom ili praksom o kojima je riječ u glavnom postupku kada je riječ o izračunu novčanih kazni koje se izriču radi sankcioniranja više sustavnih kršenja utvrđenih tijekom jednog te istog nadzora, kombinacija tih različitih značajki, posebno mogućnost kumulacije novčanih kazni koje ne mogu biti niže od unaprijed utvrđenog iznosa, uz jedinu granicu koja doseže višestruki maksimalni iznos predviđen za svaku od tih novčanih kazni, ipak može kršiti taj zahtjev (vidjeti u tom smislu presude od 12. rujna 2019., Maksimovic i dr., C‑64/18, C‑140/18, C‑146/18 i C‑148/18, EU:C:2019:723, t. 42., 47. i 48., te od 8. ožujka 2022., Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Izravni učinak), C‑205/20, EU:C:2022:168, t. 40. i 41.).
58
Međutim, iz članka 43.3 stavka 10. Zakona o Banci Litve razvidno je da se iznos novčane kazne, ovisno o slučaju, umanjuje ili uvećava uzimajući pritom u obzir nužnost osiguravanja proporcionalnosti sankcije. Dakle, čini se da Banka Litve ima određenu marginu prosudbe koja joj omogućuje da novčane kazne utvrđuje na način da one ne prelaze granice onoga što je nužno za sprečavanje pranja novca i financiranja terorizma, što će u konkretnom slučaju ipak morati provjeriti sud koji je uputio zahtjev.
59
Treće, kada je riječ o pitanju odgovaraju li sankcije težini utvrđenih povreda, treba podsjetiti na to da, kada nacionalni propis predviđa kumulaciju sankcija, kao što je kumulacija više novčanih sankcija, nadležna tijela moraju osigurati da strogost svih izrečenih sankcija ne nadilazi težinu utvrđene povrede jer bi u protivnom bilo povrijeđeno načelo proporcionalnosti. Nadalje, to načelo zahtijeva da se prilikom određivanja sankcije i utvrđivanja visine novčane kazne uzmu u obzir pojedinačne okolnosti konkretnog slučaja (vidjeti u tom smislu presudu od 19. listopada 2023., G. ST. T. (Proporcionalnost kazne u slučaju krivotvorenja), C‑655/21, EU:C:2023:791, t. 66. i 67. te navedenu sudsku praksu).
60
Prilikom ocjene proporcionalnosti sankcija potrebno je isto tako razmotriti mogućnost da nacionalni sud izmijeni kvalifikaciju sadržanu u odluci koju je donijelo nadležno tijelo države članice, što može dovesti do primjene blaže sankcije, kao i mogućnost prilagodbe sankcije ovisno o težini utvrđene povrede (vidjeti u tom smislu presudu od 19. listopada 2023., G. ST. T. (Proporcionalnost kazne u slučaju krivotvorenja), C‑655/21, EU:C:2023:791, t. 68. i navedenu sudsku praksu).
61
U predmetnom slučaju, s jedne strane, u članku 43.3 stavcima 7. i 10. Zakona o Banci Litve određuje se da prilikom određivanja sankcije i utvrđivanja iznosa novčane kazne treba uzeti u obzir pojedinačne okolnosti konkretnog slučaja i nužnost osiguravanja proporcionalnosti sankcija, tako da je, s druge strane, kao što proizlazi iz točke 14. ove presude, Banka Litve uzela u obzir te okolnosti te je umanjila osnovni iznos novčanih kazni o kojima je riječ u glavnom postupku jer su one bile nerazmjerne u odnosu na M‑ove godišnje bruto prihode.
62
Osim toga, u članku 59. stavku 2. točki (e) i članku 59. stavku 3. Direktive 2015/849 ne određuje se gornja granica već prag za maksimalni iznos novčanih sankcija koje države članice trebaju imati mogućnost izreći. Ipak, sud koji je uputio zahtjev morat će provjeriti da strogost svih sankcija koje su u konkretnom slučaju izrečene M‑u ne nadilazi težinu utvrđenih povreda.
63
Iako, imajući u vidu navedeno, nacionalni propis ili praksa o kojima je riječ u glavnom postupku po svemu sudeći jesu u skladu s načelom proporcionalnosti, sud koji je uputio zahtjev ipak će u konkretnom slučaju morati provjeriti, s jedne strane, da sankcije koje je Banka Litve izrekla M‑u ne prelaze granice onoga što je nužno za sprečavanje pranja novca i financiranja terorizma te, s druge strane, da strogost tih sankcija odgovara težini povreda koje se njima kažnjavaju.
– Načelo ne bis in idem
64
Kada je riječ o načelu ne bis in idem, čiju primjenjivost mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev (vidjeti u tom smislu presudu od 14. rujna 2023., Volkswagen Group Italia i Volkswagen Aktiengesellschaft, C‑27/22, EU:C:2023:663, t. 46.), valja podsjetiti na to da to načelo zabranjuje kumulaciju i postupaka i sankcija kaznene prirode, u smislu članka 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), za ista djela i protiv iste osobe. Primjena navedenog načela podliježe ispunjavanju dvaju uvjeta, odnosno, s jedne strane, da postoji ranija pravomoćna odluka (uvjet „bis”) i, s druge strane, da se ranija odluka i naknadni postupci ili odluke odnose na ista djela (uvjet „idem”) (presuda od 25. siječnja 2024., Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova, C‑58/22, EU:C:2024:70, t. 46. i 47. te navedena sudska praksa).
65
Što se tiče uvjeta „bis”, da bi se moglo smatrati da je protiv neke osobe donesena „pravomoćn[a] [kaznena presuda]” za djela koja joj se stavljaju na teret, u smislu članka 50. Povelje, potrebno je, s jedne strane, da je kazneni progon pravomoćno okončan u skladu s nacionalnim pravom i, s druge strane, da je ta odluka donesena nakon meritorne ocjene dotičnog predmeta (presuda od 25. siječnja 2024., Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova, C‑58/22, EU:C:2024:70, t. 48. i 53. te navedena sudska praksa).
66
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se članak 50. Povelje ne ograničava samo na postupke i sankcije koje nacionalno pravo kvalificira kao „kaznene”, već isto tako obuhvaća – neovisno o takvoj kvalifikaciji u nacionalnom pravu – postupke i sankcije za koje treba smatrati da imaju kazneni karakter zbog same prirode povrede ili stupnja težine sankcije koja bi dotičnoj osobi mogla biti izrečena (presuda od 30. siječnja 2025., Engie România, C‑205/23, EU:C:2025:43, t. 49. i navedena sudska praksa).
67
Kada je riječ o uvjetu „idem”, treba podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, mjerodavni kriterij za ocjenu postojanja istog kaznenog djela, u smislu članka 50. Povelje, jest kriterij istovjetnosti materijalnih činjenica, shvaćen kao postojanje niza međusobno neraskidivo povezanih konkretnih okolnosti koje su dovele do pravomoćnog oslobađanja ili osuđivanja konkretne osobe. Dakle, taj članak zabranjuje izricanje više kaznenopravnih sankcija za istovjetna djela u različitim postupcima vođenima u tu svrhu (presuda od 25. siječnja 2024., Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova, C‑58/22, EU:C:2024:70, t. 67. i navedena sudska praksa). S druge strane, načelo ne bis in idem ne bi se moglo primijeniti ako dotična djela nisu istovjetna, nego samo slična (presuda od 22. ožujka 2022., bpost, C‑117/20, EU:C:2022:202, t. 36.).
68
Da bi se utvrdilo postoji li takav skup konkretnih okolnosti, nadležna nacionalna tijela moraju utvrditi predstavljaju li materijalne činjenice iz tih različitih postupaka skup činjenica koje su neraskidivo povezane vremenski, prostorno i s obzirom na predmet (presuda od 14. rujna 2023., Bezirkshauptmannschaft Feldkirch, C‑55/22, EU:C:2023:670, t. 57. i navedena sudska praksa).
69
U konkretnom slučaju, suprotno onomu što tvrdi M, u spisu kojim Sud raspolaže nema nikakve informacije iz koje bi se moglo zaključiti da postoji povreda načela ne bis in idem. Iako se naravno ne može odmah isključiti mogućnost da novčane kazne o kojima je riječ u glavnom postupku imaju kazneni karakter imajući u vidu njihov stupanj težine, s obzirom na to da članak 58. stavak 2. Direktive 2015/849 omogućuje državama članicama da propisuju i izriču kaznenopravne sankcije, ipak treba istaknuti da, s jedne strane, iz tog spisa nije razvidno da su M‑u novčane kazne izrečene pravomoćnom odlukom koja je donesena prije sporne odluke za materijalne činjenice koje su istovjetne onima u kojima je bilo riječ u toj odluci. S druge strane, različite povrede koje su utvrđene u navedenoj odluci odnosile su se na kršenje različitih odredbi Zakona o SPN/FT‑u i naputaka namijenjenih subjektima na financijskim tržištima radi sprečavanja pranja novca i/ili financiranja terorizma, pa je stoga riječ o djelima koja su samo slična, a ne istovjetna.
70
Međutim, iz sudske prakse proizlazi da se načelo ne bis in idem ne primjenjuje u slučaju kad je sankcije za više kršenja različitih odredbi nacionalnog prava kojima se prenosi pravo Unije izreklo isto tijelo u jednoj te istoj odluci (vidjeti u tom smislu presudu od 4. ožujka 2020., Marine Harvest/Komisija, C‑10/18 P, EU:C:2020:149, t. 78.).
71
Imajući u vidu sva navedena razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 59. Direktive 2015/849 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis ili praksa prema kojima svako od „sustavnih kršenja” zahtjevâ iz stavka 1. tog članka 59. koje je nadležno tijelo države članice utvrdilo tijekom jednog te istog nadzora treba smatrati „zasebnim sustavnim kršenjem” za koje se izriče zasebna novčana kazna, čiji se iznos utvrđuje na temelju maksimalnog iznosa novčane kazne koja se može izreći na temelju tog nacionalnog propisa ili prakse, pod uvjetom da su poštovana opća načela prava Unije, posebno načela djelotvornosti i proporcionalnosti.
Treće pitanje
72
Imajući u vidu odgovor na prvo i drugo pitanje, nema potrebe odgovarati na treće pitanje.
Troškovi
73
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:
Članak 59. Direktive (EU) 2015/849 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 2015. o sprečavanju korištenja financijskog sustava u svrhu pranja novca ili financiranja terorizma, o izmjeni Uredbe (EU) br. 648/2012 Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive 2005/60/EZ Europskog parlamenta i Vijeća i Direktive Komisije 2006/70/EZ
treba tumačiti na način da mu se:
ne protivi nacionalni propis ili praksa prema kojima svako od „sustavnih kršenja” zahtjevâ iz stavka 1. tog članka 59. koje je nadležno tijelo države članice utvrdilo tijekom jednog te istog nadzora treba smatrati „zasebnim sustavnim kršenjem” za koje se izriče zasebna novčana kazna, čiji se iznos utvrđuje na temelju maksimalnog iznosa novčane kazne koja se može izreći na temelju tog nacionalnog propisa ili prakse, pod uvjetom da su poštovana opća načela prava Unije, posebno načela djelotvornosti i proporcionalnosti.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: litavski