62024TC0643
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JOSÉA MARTÍNA Y PÉREZA DE NANCLARESA
od 3. prosinca 2025. (
1
)
Predmet T‑643/24
Centrul Român pentru Administrarea Drepturilor Artiștilor Interpreți (Credidam)
protiv
Cristian General Serv SRL
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputila Curtea de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Oporezivanje – Porez na dodanu vrijednost (PDV) – Članak 2. stavak 1. točka (c), članak 24. stavak 1. i članak 25. Direktive 2006/112/EZ – Pojam ‚isporuka usluga uz naknadu’ – Kolektivno ostvarivanje autorskih prava – Naknada za licenciju za priopćavanje javnosti zaštićenih glazbenih djela – Dodatan iznos u slučaju nepostojanja licencije – Članak 73. Direktive 2006/112 – Oporezivi iznos – Pojam ‚naknada’”
I. Uvod
1.
Pravedna prodajna cijena proizlazi iz zajedničke procjene ljudi, tako je Francisco de Vitoria podučavao u Salamanci (
2
). Ne isključujem da je to učenje iz ekonomske filozofije moglo potaknuti Curteu de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska) da odluči pokrenuti postupak pred Sudom kako bi se in fine odredio oporezivi iznos poreza na dodanu vrijednost (PDV) u slučaju u kojem postoji pravilo koje dovodi do utrostručavanja cijene usluge.
2.
Konkretnije, u ovom se zahtjevu javljaju dva pitanja koja se odnose na tumačenje Direktive 2006/112/EZ (
3
), koja su obuhvaćena već uspostavljenim okvirom sudske prakse.
3.
S jedne strane, valja provjeriti postoji li „isporuka usluga uz naknadu”, odnosno u biti razmjena uzajamnih činidbi, kada je korisnik, koji je javnosti priopćio zaštićena glazbena djela a da prethodno nije ishodio licenciju, obvezan ex lege platiti naknadu za licenciju za to priopćavanje. Ovisno o odgovoru na to pitanje, utvrdit će se primjenjuju li se mutatis mutandis, u slučaju nepostojanja licencije, razmatranja iznesena u presudi od 21. siječnja 2021., UCMR – ADA (C‑501/19, u daljnjem tekstu: presuda UCMR, EU:C:2021:50), iz koje proizlazi da izdavanje licencija kojima se odobravaju takva priopćavanja u zamjenu za plaćanje naknade za licenciju doista predstavlja transakciju koja podliježe PDV‑u.
4.
S druge strane, ovaj predmet pruža priliku da se pojasni doseg pojma „naknada”, u slučaju u kojem dio plaćanja ima obilježja kazne ili naknade štete. Naime, korisnik koji nije ishodio licenciju dužan je platiti trostruki osnovni iznos naknade za licenciju. Pod pretpostavkom da je doista riječ o „isporuci usluga uz naknadu”, bit će potrebno odrediti plaća li se PDV na uvećani iznos ili samo na osnovni iznos te naknade za licenciju. U tu ću svrhu predložiti da se ispitaju kriteriji na temelju kojih se može utvrditi je li veza između dodatnog iznosa i pružene usluge dovoljno izravna kako bi se zaključilo da je riječ o dvostranoobvezujućem odnosu.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
5.
Na temelju članka 2. stavka 1. točke (c) Direktive 2006/112, PDV‑u podliježe „isporuka usluga uz naknadu na teritoriju određene države članice koju obavlja porezni obveznik koji djeluje kao takav”.
6.
U skladu s člankom 24. stavkom 1. te direktive, „‚[i]sporuka usluga’ znači svaka transakcija koja ne čini isporuku robe”.
7.
Člankom 25. navedene direktive određuje se:
„Isporuka usluga može se sastojati, između ostaloga, od jedne od sljedećih transakcija:
(a)
ustupanje nematerijalne imovine [...];
(b)
obveza [...] toleriranja određenog čina ili situacije;
(c)
izvršenje usluga [...] na temelju zakona.”
8.
Člankom 73. te direktive predviđa se da, „[u] pogledu isporuke [...] usluga, osim onih iz članaka od 74. do 77., oporezivi iznos uključuje sve što čini naknadu koju je dobio ili će dobiti dobavljač u zamjenu za isporuku od kupca [...]”.
B.
Rumunjsko pravo
9.
Članci 268. i 271. Legee nr. 227/2015 privind Codul fiscal (Zakon br. 227/2015 o poreznom zakoniku) od 8. rujna 2015. (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 688 od 10. rujna 2015.), u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak, sadržavaju odredbe kojima se prenosi članak 2. stavak 1. točka (c) Direktive 2006/112, kao i članci 24. i 25. te direktive.
10.
Na temelju članka 286. stavka 4. točke (b) tog zakona, „[o]porezivi iznos ne uključuje [...] kazne te svaki drugi iznos koji se zahtijeva za [...] neispunjenje ugovornih obveza ako se naplaćuje povrh dogovorenih cijena i/ili tarifa”.
11.
Člancima 98. i 121. Legee nr. 8/1996 privind dreptul de autor și drepturile conexe (Zakon br. 8/1996 o autorskom pravu i srodnim pravima, u daljnjem tekstu: Zakon br. 8/1996) od 14. ožujka 1996. (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 60 od 26. ožujka 1996.), u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak, određuju se određena prava i obveze nositeljâ autorskih prava ili srodnih prava. Konkretno, iz tih odredbi proizlazi da ti nositelji imaju isključivo pravo zabraniti radiodifuzijsko emitiranje ili priopćavanje njihova djela javnosti, osim u slučaju kad je to djelo već fiksirano ili radiodifuzijski emitirano.
12.
Usto, tim se odredbama predviđaju naknada za licenciju za korištenje zaštićenih djela, koju prikuplja organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih prava, kao i pravila na temelju kojih se može utvrditi metodologija primjenjiva na određivanje iznosa te naknade.
13.
U ovom je slučaju riječ o Odluci br. 120/2016 Oficiula Român pentru Drepturile de Autor (Rumunjski ured za autorska prava), objavljenoj u Monitorulu Oficial al României, kojom se predviđa primjenjiva metodologija. Iz toga proizlazi da se u okviru iznosa naknade za licenciju uzimaju u obzir kriteriji kao što je površina prostora u kojem se provodi priopćavanje javnosti, broj soba u smještajnom objektu, lokacija i vrsta prostora.
14.
Taj iznos treba platiti predmetnoj organizaciji za kolektivno ostvarivanje autorskih prava na temelju neisključive licencije za korištenje zaštićenih djela. U skladu s točkom 3.12. te metodologije, ako takva upotreba nije obuhvaćena licencijom, dugovani iznos se utrostručava.
III. Činjenice iz kojih proizlazi spor i zahtjev za prethodnu odluku
15.
Spor u glavnom postupku vodi se između Centrula Român pentru Administrarea Drepturilor Artiștilor Interpreți (Rumunjski centar za upravljanje pravima umjetnika izvođača, u daljnjem tekstu: Credidam), koji je organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih prava, i društva Cristian General Serv SRL, sa sjedištem u Rumunjskoj, povodom naknade za licenciju koju to društvo duguje za emitiranje zaštićenih glazbenih djela.
16.
Navedeno društvo emitiralo je takva djela u smještajnom objektu a da mu Credidam prethodno nije izdao potrebnu licenciju. Na temelju rumunjskog propisa u tom slučaju treba utrostručiti iznos naknade za licenciju.
17.
Sud koji je uputio zahtjev, pred kojim je pokrenut žalbeni postupak, navodi da je Credidam zatražio da se u zahtijevane iznose uključi i PDV, dok prema mišljenju druge stranke iz glavnog postupka taj porez ne treba platiti (
4
).
18.
S obzirom na sudsku praksu Suda (
5
), sud koji je uputio zahtjev smatra da je potrebno provjeriti izvršavaju li nositelji autorskih prava transakciju koju treba kvalificirati kao „isporuku usluga uz naknadu” koja podliježe PDV‑u, kada osoba priopćava javnosti zaštićena djela a da nije ishodila potrebnu licenciju od Credidama. Kako bi se izračunao eventualni PDV koji treba platiti, valja odrediti uključuje li naknada za tu uslugu samo osnovni iznos naknade za licenciju ili PDV treba izračunati ovisno o utrostručenom iznosu koji se duguje zbog nepostojanja licencije.
19.
U tim je okolnostima Curtea de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu) odlučila prekinuti postupak i uputiti sljedeća prethodna pitanja u okviru postupka predviđenog člankom 267. UFEU‑a:
„1.
U okviru tumačenja odredbi članka 2. stavka 1. točke (c), članka 24. stavka 1. i članka 25. točke (a) Direktive [2006/112], pružaju li nositelji srodnih prava usluge uz naknadu kada korisnik priopćava javnosti zaštićena djela a da za to nema licenciju?
2.
Ovisi li odgovor na prvo pitanje o okolnosti da na temelju nacionalnog prava nositelj takvog srodnog prava nema mogućnost usprotiviti se korištenju, nego samo ima pravo na jednokratnu pravičnu naknadu ili iznos te naknade [ovisi] o metodi izračuna koja se upotrebljava za utvrđivanje dugovanih iznosa?”
IV. Postupak pred Sudom i Općim sudom
20.
Zahtjev za prethodnu odluku podnesen je tajništvu Suda 22. studenoga 2024. U skladu s člankom 50.b Statuta Suda Europske unije, taj je zahtjev proslijeđen Općem sudu, koji je odlučio donijeti odluku bez održavanja rasprave.
21.
Credidam, rumunjska vlada i Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja.
V. Pravna ocjena
A.
Uvodne napomene
22.
Ovaj je predmet poseban zbog činjenice da se pitanja suda koji je uputio zahtjev odnose na problematiku koja se izravno nadovezuje na onu koja se razmatra u presudi UCMR (
6
).
23.
Predmet u kojem je donesena ta presuda, povodom zahtjeva za prethodnu odluku koji je uputio Înalta Curte de Casație şi Justiție (Vrhovni kasacijski sud, Rumunjska), u načelu se odnosi na isti nacionalni propis kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, odnosno Zakon br. 8/1996. Usto, upućenim se pitanjima traži tumačenje istih odredbi Direktive 2006/112, odnosno, među ostalim, članka 2. stavka 1. točke (c), iz kojeg u biti proizlazi da „isporuka usluga” koja se obavlja „uz naknadu” podliježe PDV‑u.
24.
Stoga pitanja upućena u ovom predmetu valja ispitati s obzirom na tu presudu.
25.
U tom mi se pogledu čini da se na temelju teksta zahtjeva za prethodnu odluku može utvrditi njegov točan doseg. S jedne strane, sud koji je uputio zahtjev pita jesu li u ovom slučaju nositelji autorskih prava, koje zastupa organizacija za kolektivno ostvarivanje prava, obavili „isporuku usluga” i, ovisno o slučaju, valja li smatrati da je ta isporuka usluga obavljena „uz naknadu”, osobito s obzirom na pravila predviđena rumunjskim propisima za određivanje naknade za licenciju koju duguju korisnici. S druge strane, u slučaju potvrdnog odgovora, taj sud traži od Suda da posebno ispita je li ta usluga pružena „uz naknadu” kako bi se odredilo treba li PDV izračunati ovisno o osnovnom iznosu naknade za licenciju ili njezinu utrostručenom iznosu.
26.
Stoga predlažem Općem sudu da preoblikuje upućena pitanja na sljedeći način: prvim pitanjem želi se doznati treba li članak 2. stavak 1. točku (c), članak 24. stavak 1. i članak 25. točke (b) i (c) Direktive 2006/112 tumačiti na način da regulatornu obvezu da se u zamjenu za naknadu tolerira da korisnik priopćava javnosti zaštićena djela a da on prethodno nije ishodio licenciju potrebnu u tu svrhu treba kvalificirati kao „isporuku usluga uz naknadu”, a drugim pitanjem želi se utvrditi treba li članak 2. stavak 1. točku (c) Direktive 2006/112, u vezi s člankom 73. te direktive, tumačiti na način da se plaćanje koje se duguje za priopćavanje javnosti zaštićenih djela i koje uključuje osnovnu naknadu za licenciju i dodatan iznos koji se primjenjuje u slučaju kad se prije tog priopćavanja ne ishodi licencija, može kvalificirati kao „naknada”.
27.
Za potrebe ovog mišljenja najprije ću analizirati postojanje isporuke usluga kao i obavlja li je se uz naknadu (dio B), a zatim posebnu problematiku iznosa te naknade (dio C).
B.
Postojanje „isporuke usluga uz naknadu”
28.
Iz presude UCMR proizlazi da odobrenje priopćavanja javnosti zaštićenih djela na temelju izdavanja licencije u zamjenu za plaćanje, predstavlja „isporuku usluga uz naknadu” u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) Direktive 2006/112 (
7
).
29.
Suprotno tomu, obrazloženje te presude ne sadržava samostalno ispitivanje pitanja treba li tu aktivnost, s obzirom na definiciju i netaksativne primjere iz članaka 24. i 25. Direktive 2006/122, kvalificirati kao „isporuku usluga”. Naime, Sud se usredotočio na tumačenje izraza „uz naknadu” i pritom je ispitao novčane obveze korisnika koji priopćavaju javnosti zaštićena djela.
30.
Konkretno, u presudi UCMR navodi se da se isporuka usluga obavlja uz naknadu kada u okviru pravnog odnosa pružatelj prima protučinidbu koja čini stvarnu protuvrijednost pružene usluge, što je slučaj ako postoji izravna veza između te protučinidbe i te odredive usluge. Rumunjski propis o kojem je riječ u predmetu u kojem je donesena ta presuda ispunjavao je te kriterije jer se njime utvrđuje dvostranoobvezujući odnos između nositelja autorskih prava, koje zastupa organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih prava, i korisnikâ zaštićenih djela. Naime, licencijama koje ta organizacija izdaje na temelju zakonske obveze odobrava se priopćavanje javnosti tih djela u zamjenu za plaćanje naknade za licenciju (
8
).
31.
Sud koji je uputio zahtjev pita mogu li se razmatranja iznesena u presudi UCMR primijeniti na ovaj predmet, s obzirom na to da druga stranka iz glavnog postupka nije zatražila licenciju prije nego što je priopćila javnosti zaštićena djela.
32.
Predlažem da se to pitanje ispita u dva koraka. Najprije ću iznijeti tumačenje pojma „isporuka usluga” (odjeljak 1.), a zatim tumačenje kriterija prema kojem se takve usluge obavljaju uz naknadu (odjeljak 2.).
1. Pojam „isporuka usluga”
33.
Kad je riječ o tome je li u ovom predmetu obavljena „isporuka usluga”, ističem, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, da se Zakonom br. 8/1996 predviđa, s jedne strane, da nositelji prava u slučaju nepostojanja licencije trebaju tolerirati priopćavanje javnosti zaštićenih djela i, s druge strane, da je korisnik u zamjenu za to dužan platiti naknadu za licenciju u određenom iznosu (
9
). U skladu sa zahtjevom za prethodnu odluku, rumunjskim propisom tako se utvrđuje veza između prava korisnika na priopćavanje i njihove obveze plaćanja za ostvarivanje tog prava.
34.
Prema mojem mišljenju, ta zakonska obveza da se tolerira određeni čin, predviđena nacionalnim pravom, lako se može izjednačiti s obveznom dodjelom licencija iz presude UCMR. Barem odgovara dvjema od triju transakcija koje se u članku 25. Direktive 2006/112 navode kao primjeri isporuke usluga (
10
). Riječ o transakcijama navedenima u točkama (b) i (c) tog članka, odnosno obvezi toleriranja određenog čina i izvršenju usluge na temelju zakona.
35.
Općenitije, kvalifikaciju određenog čina, kojim se omogućuje ostvarivanje prava priopćavanja javnosti zaštićenih djela, kao „isporuke usluge” potvrđuje priroda PDV‑a „kao općeg poreza na potrošnju” kojim se želi „oporezivati financijski trošak za pribavljanje potrošnog dobra[,] to jest potrošne koristi, bila ona materijalna imovina kao u slučaju isporuke ili nematerijalna imovina kao u slučaju usluge” (
11
).
2. Obavljanje isporuke uz naknadu
36.
Osim toga, smatram da se isporuka usluga koju sam upravo utvrdio obavlja uz naknadu. U tom je pogledu dovoljno utvrditi da se rumunjskim propisom uspostavlja izravna veza između te isporuke i plaćanja naknade za licenciju. Tim se propisom tako uspostavlja pravni odnos u okviru kojeg se razmjenjuju uzajamne činidbe (
12
). U tom pogledu nije relevantno nepostojanje ugovornog odnosa između nositeljâ autorskih prava i korisnikâ. Naime, prema sudskoj praksi, pravni odnos između pružatelja usluge i korisnika može biti javan, utvrđen zakonom, što se uostalom navodi u članku 25. točki (c) Direktive 2006/112. Pravna priroda tog odnosa stoga ne utječe na postojanje izravne veze između obavljene isporuke usluga i primljene naknade (
13
).
37.
S obzirom na sudsku praksu, u biti mi se zbog istih razloga čini da nisu odlučujuća pitanja suda koji je uputio zahtjev koja se odnose na regulatorna pravila koja omogućuju da se, na temelju unaprijed utvrđenih kriterija, utvrdi iznos naknade za licenciju koja se duguje (
14
).
38.
Dodajem da sudska praksa potvrđuje da ni eventualna nezakonitost priopćavanja javnosti provedenog u ovom predmetu nije odlučujući element za ocjenu toga obavlja li se isporuka usluga uz naknadu. Naime, načelo porezne neutralnosti zabranjuje općenito pravljenje razlike između nedopuštenih i dopuštenih transakcija, što podrazumijeva da kriterij vezan uz postojanje pravnog odnosa treba tumačiti u širokom smislu koji uključuje zakonski odnos (
15
).
39.
S obzirom na prethodno navedena razmatranja, smatram da članak 2. stavak 1. točku (c), članak 24. stavak 1. i članak 25. točke (b) i (c) Direktive 2006/112 treba tumačiti na način da regulatornu obvezu da se u zamjenu za naknadu tolerira da korisnik priopćava javnosti zaštićena djela ‑ a da on prethodno nije ishodio u tu svrhu potrebnu licenciju ‑ treba kvalificirati kao „isporuku usluga uz naknadu”.
C.
Postojanje „izravne veze” između usluge i dodatnog iznosa koji se primjenjuje na osnovni iznos naknade za licenciju
40.
Sada ću ispitati pitanje obuhvaća li „naknada” za uslugu o kojoj je riječ u glavnom postupku samo osnovni iznos naknade za licenciju koju duguju korisnici zaštićenih djela ili valja smatrati da PDV treba odrediti ovisno o uvećanom iznosu te naknade.
41.
Prije razmatranja te problematike, podsjećam na to da mi se, s obzirom na točke 36. do 38. ovog mišljenja, čini nespornim da osnovni iznos naknade za licenciju treba kvalificirati kao „naknadu”. Stoga još valja provjeriti može li se taj pojam primijeniti i na iznos koji je veći od tog iznosa i koji se usto duguje kad korisnik nije ishodio licenciju prije priopćavanja javnosti zaštićenih djela. Slijedom toga, usredotočit ću svoje ispitivanje na kvalifikaciju tog dodatnog iznosa s obzirom na PDV.
42.
Prema mojem mišljenju, odlučujući je element za tu kvalifikaciju zahtjev, naveden u točki 30. ovog mišljenja, postojanja „izravne veze” između pružene usluge i primljene protuvrijednosti. Na doseg tog zahtjeva odnosi se opsežna i kazuistička sudska praksa (
16
). Međutim, smatram da se u toj sudskoj praksi može izdvojiti nekoliko općenitijih kriterija na temelju kojih će Opći sud, ili zapravo sud koji je uputio zahtjev (
17
), moći odrediti je li u ovom slučaju dodatan iznos dovoljno izravno povezan s isporukom usluge o kojoj je riječ.
43.
S obzirom na ta razmatranja, analizirat ću relevantnost kriterija koji se odnose na stvarno pružanje usluge (odjeljak 1.), iznos naplaćene naknade za licenciju (odjeljak 2.) te na osnovu i ciljeve plaćanja (odjeljak 3.).
1. Stvarno pružanje usluge
44.
Smatram da se na temelju sudske prakse relevantne u ovom području mogu razlikovati dva slučaja.
45.
S jedne strane, postoji slučaj plaćanja koja se izvršavaju neovisno o pružanju usluge, tako da ne postoji oporeziva transakcija. Primjerice, to je slučaj naknade štete koja se isplaćuje radi nadoknade zakašnjelog plaćanja (
18
). Isto vrijedi za poljoprivredne potpore koje se isplaćuju za smanjenje proizvodnje, ispitane u presudama od 29. veljače 1996., Mohr (C‑215/94, EU:C:1996:72, t. 21. i 22.) i od 18. prosinca 1997., Landboden‑Agrardienste (C‑384/95, EU:C:1997:627, t. 23. i 24.), u slučaju nepostojanja potrošne koristi. Sklon sam smatrati da boravišna pristojba koju naplaćuje neka općina također može biti obuhvaćena tom kategorijom, pod uvjetom da se takvom pristojbom ne financira odrediva usluga, nego da ona općenito pridonosi funkcioniranju općine (
19
).
46.
S druge strane, kad je, kao u ovom slučaju, potrošna korist (
20
) doista pribavljena nekoj osobi (
21
), u pravilu je dovoljno jasno da plaćanja izvršena prima facie za tu korist treba kvalificirati kao „naknadu”. Međutim, postoje brojne situacije u kojima to određivanje nije očito. Nesigurnosti u pogledu utvrđivanja „izravne veze” između pružene usluge i plaćanja koje primi pružatelj često su rezultat nacionalnog pravnog okvira kojim se uređuje odnos između stranaka i na temelju kojeg se ne mogu uvijek nedvojbeno utvrditi osnova i cilj tih plaćanja (
22
).
47.
U takvim se sivim zonama nalazi sudska praksa koja se odnosi na pojam „naknada”, koju je Sud dosad razvio (
23
), uključujući osobito presude od 18. srpnja 2007., Société thermale d’Eugénie‑les‑Bains (C‑277/05, EU:C:2007:440) i od 20. siječnja 2022., Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37), koje mi se čine posebno relevantnima za analizu ovog predmeta. U prvoj se presudi polog koji je platio gost hotela koji je odustao od boravka kvalificirao kao „neoporeziva paušalna odšteta”. U drugoj se presudi utvrdilo da „novčane kazne” koje se naplaćuju zbog nepropisnog parkiranja na parkiralištu predstavljaju protučinidbu za isporuku usluga.
48.
Prema mojem mišljenju, ta sudska praksa upućuje na to da je okolnost da je plaćanje, ‑ za koje se čini, kao u ovom predmetu, da djelomično predstavlja naknadu štete ‑ dio konteksta pružanja usluga snažna indicija da se to plaćanje kvalificira kao „naknada”. To osobito vrijedi jer, kao što sam na to podsjetio u točki 38. ovog mišljenja, kriterij vezan uz postojanje pravnog odnosa, koji znači razmjenu uzajamnih činidbi, treba tumačiti u širokom smislu.
49.
U ovom slučaju stoga valja odrediti može li se, unatoč pruženoj usluzi, dio primljenog plaćanja, odnosno dodatan iznos, kvalificirati kao „naknada”. To ne bi bio slučaj kad bi je trebalo kvalificirati kao „naknadu štete koja nema izravnu vezu s navedenom uslugom”.
2. Iznos naplaćene naknade za licenciju
50.
Kad je riječ o iznosu plaćanja o kojem je riječ u glavnom postupku, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da sud koji je uputio zahtjev pridaje određenu važnost činjenici da dodatan iznos uvelike premašuje osnovnu naknadu za licenciju. Stoga se čini da se taj sud pita je li za utvrđenje toga postoji li naknada relevantan iznos cijene koju treba platiti.
51.
Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, čini mi se korisnim podsjetiti na to da je pojam „naknada”, upotrijebljen u članku 73. Direktive 2006/112 kako bi se odredio oporezivi iznos, odlučujuć i za pitanje je li isporuka usluga obavljena „uz naknadu” u smislu članka 2. stavka 1. točke (c) te direktive. Naime, u slučaju nepostojanja naknade, ne postoji ni oporezivi iznos i ne primjenjuje se sustav PDV‑a (
24
).
52.
Ta „naknada” predstavlja subjektivnu, odnosno stvarno primljenu vrijednost, a ne vrijednost koja je procijenjena prema objektivnim kriterijima. U tim okolnostima, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik D. Ruiz‑Jarabo Colomer (
25
), iznos te naknade nije relevantan. Naime, okolnost da je jednaka, viša ili niža od troškova koje je snosio pružatelj ne može utjecati na izravnu vezu između isporuke usluga i primljene naknade (
26
).
53.
Točno je da u određenoj mjeri može biti potrebno uzeti u obzir iznos koji je primio pružatelj usluge. To je osobito slučaj kad je plaćanje toliko nisko da pokriva tek mali dio nastalih troškova. Međutim, sudska praksa koja je postupno razvijena, uključujući osobito presude od 30. ožujka 2023., Gmina O. (C‑612/21, EU:C:2023:279) i od istoga dana, Gmina L. (C‑616/21, EU:C:2023:280), pokazuje, prema mojem mišljenju, da ta ocjena dostatnosti plaćanja nije obuhvaćena ispitivanjem toga postoji li naknada, kao što se to moglo smatrati na temelju teksta prvog dijela druge rečenice u točki 49. presude od 2. lipnja 2016., Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392) (
27
). Naime, smatram da iznos plaćanja koja je primio pružatelj zapravo nije relevantan element za ocjenu postojanja gospodarske djelatnosti (
28
).
54.
Čini mi se da ta razmatranja upućuju na to da u ovom slučaju nije potrebno razlikovati dodatan iznos od osnovnog iznosa naknade za licenciju o kojoj je riječ, s obzirom na to da se oba iznosa zapravo plaćaju organizaciji za kolektivno ostvarivanje autorskih prava. U svakom slučaju, visina dodatnog iznosa nije relevantan element kako bi se odgovorilo na pitanje je li taj dodatan iznos dio primljene naknade.
3. Osnova i cilj plaćanja
55.
Druga rečenica u točki 49. presude od 2. lipnja 2016., Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392), zanimljiva je i zbog još nečeg: jer se u njezinu drugom dijelu (
29
) predlaže da mogu postojati „faktori” na temelju kojih se, kad ih se uzme u obzir za određivanje iznosa plaćanja za neku uslugu, može dovesti u pitanje izravna veza između tog plaćanja i te usluge. Sklon sam smatrati da se taj izraz može shvatiti kao upućivanje na ciljeve plaćanja koja duguje primatelj usluge i koja se mogu izvesti iz nacionalnog pravnog okvira kojim su obuhvaćena.
56.
U tom pogledu najprije podsjećam na to da nije važno kvalificiraju li se u nacionalnom pravu iznosi koje treba isplatiti pružatelju usluge kao plaćanje, naknadu štete ili kaznu. Ocjena pitanja je li plaćanje protučinidba u zamjenu za pružanje usluga pitanje je prava Unije (
30
).
57.
Suprotno tomu, pravna osnova odnosno zakonski temelj plaćanja itekako predstavlja element koji valja uzeti u obzir kako bi se odredilo postojanje naknade (
31
). Isto vrijedi za cilj koji se nastoji postići, čak i ako je, prema mojem mišljenju, taj cilj samo dodatna indicija, koja ne može biti odlučujuća sama po sebi. Osim toga, za potrebe ocjene tih dvaju elemenata, valja uzeti u obzir gospodarsku stvarnost transakcija (
32
).
58.
Cilj plaćanja imao je važnu ulogu u rasuđivanju Suda u predmetu u kojem je donesena presuda Tolsma (
33
), iz koje proizlazi da donacije koje su prolaznici dobrovoljno dali uličnom sviraču ne predstavljaju protučinidbu za uslugu. Međutim, taj cilj nije odlučujuć sam po sebi, što potvrđuje točka 17. te presude u kojoj se naglašava da ne postoji pravni odnos između tog svirača i njegove publike (
34
).
59.
Prema mojem mišljenju, to je utvrđenje neminovno i kad je riječ o predmetu u kojem je donesena presuda Société thermale d’Eugénie‑les‑Bains (
35
). Naime, iz te presude proizlazi da, u skladu nacionalnim pravom primjenjivim u glavnom postupku, polog nije sastavni dio ugovora o smještaju sklopljenog između gosta i hotela. Taj je gost bio dužan rezervirati boravak neovisno o uplati pologa, čime se potvrdilo da polog nije naknada za uslugu, nego paušalna odšeta (
36
).
60.
Drugi primjer iste vrste je predmet u kojem je donesena presuda MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (
37
), u kojem je bila riječ o odredbi ugovora na određeno vrijeme kojom se u slučaju prijevremenog raskida predviđalo trenutno dospijeće preostalih mjesečnih naknada. Njezin cilj da se korisnike odvrati od nepoštovanja minimalnog ugovornog razdoblja nije mogao utjecati na pravnu osnovu plaćanja u tu svrhu. Naime, ta plaćanja predstavljaju minimalnu ugovornu naknadu, koju treba kvalificirati kao „naknadu” (
38
).
61.
Naposljetku, u predmetu u kojem je donesena presuda Apcoa Parking Danmark (
39
), propisivanje „novčanih kazni” korisniku parkirališta nije bilo moguće a da se ne stavi na raspolaganje parkirno mjesto. Usto, Sud je naglasio da su za pravilno funkcioniranje parkirališta doista potrebne kazne za nepropisno parkiranje i da se korisnik koji parkira svoje vozilo protivno uobičajenim uvjetima korištenja obvezuje platiti te kazne. Tim se kaznama uzima u obzir veći trošak poslovanja koji nastaje tim ponašanjem (
40
).
62.
Sklon sam smatrati da je u ovom slučaju riječ o situaciji koja nije usporediva s onom o kojoj je riječ u predmetu u kojem je donesena presuda Société thermale d’Eugénie‑les‑Bains (
41
), nego s onom iz predmeta u kojem je donesena presuda Apcoa Parking Danmark (
42
). Naime, u skladu s mojim tumačenjem zahtjeva za prethodnu odluku, primijenjeni dodatan iznos samo je rezultat promjene načinâ izračuna plaćanja koje se duguje za priopćavanje javnosti zaštićenih djela, na temelju zakonskih uvjeta o kojima su obaviješteni korisnici. Kad je to primjenjivo, valja smatrati da je u slučaju kad se licencija nije ishodila prije priopćavanja dodatan iznos sastavni dio tog plaćanja.
63.
Druga indicija u tom smislu može biti okolnost da se s gledišta gospodarske stvarnosti čini da se dodatnim iznosom uzima u obzir veći trošak koji organizacija za kolektivno ostvarivanje autorskih prava treba snositi, s jedne strane, zbog toga što su korisnici povrijedili zakonsku obvezu da ishode potrebne licencije i, s druge strane, kako bi se osiguralo poštovanje te obveze (
43
).
64.
U konačnici je na sudu koji je uputio zahtjev da ispita elemente koji mogu potvrditi postojanje „izravne veze” između pružene usluge i primljene „naknade”, uključujući dodatan iznos o kojem je riječ u glavnom postupku. Taj je sud dužan ocijeniti nacionalno pravo te pravni i gospodarski kontekst transakcije između organizacije za kolektivno ostvarivanje autorskih prava i korisnika koji je proveo priopćavanje zaštićenih djela a da prethodno nije ishodio potrebnu licenciju (
44
).
65.
S obzirom na prethodno navedena razmatranja, smatram da članak 2. stavak 1. točku (c) Direktive 2006/112, u vezi s člankom 73. te direktive, treba tumačiti na način da se plaćanje koje se duguje za priopćavanje javnosti zaštićenih djela i koje uključuje osnovnu naknadu za licenciju i dodatan iznos koji se primjenjuje u slučaju kad se licencija ne ishodi prije tog priopćavanja, može kvalificirati kao „naknada”, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, osobito s obzirom na zakonsku osnovu i ciljeve tog plaćanja.
VI. Zaključak
66.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da se Curtei de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 2. stavak 1. točku (c), članak 24. stavak 1. i članak 25. točke (b) i (c) Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost,
treba tumačiti na način da:
regulatornu obvezu da se u zamjenu za naknadu tolerira da korisnik priopćava javnosti zaštićena djela ‑ a da on prethodno nije ishodio u tu svrhu potrebnu licenciju ‑ treba kvalificirati kao „isporuku usluga uz naknadu”.
2.
Članak 2. stavak 1. točku (c) Direktive 2006/112, u vezi s člankom 73. te direktive,
treba tumačiti na način da se:
plaćanje koje se duguje za priopćavanje javnosti zaštićenih djela i koje uključuje osnovnu naknadu za licenciju i dodatan iznos koji se primjenjuje u slučaju kad se licencija ne ishodi prije tog priopćavanja, može kvalificirati kao „naknada”, što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, osobito s obzirom na zakonsku osnovu i ciljeve tog plaćanja.
José Martín y Pérez de Nanclares
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 3. prosinca 2025.
Potpisi
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Vidjeti razmatranja u De Iustitia koja se odnose na „prodaju” (pitanje 77.), preuzeta u Beltrán de Heredia, V., Francisco de Vitoria. Comentarios a la Secunda secundae de Santo Tomás, sv. I. do VI., Biblioteca de Teólogos Españoles, Salamanca, 1932. do 1952. Učenje iz ekonomske filozofije Francisca de Vitorije razvijeno je na visokoškolskim predavanjima u razdoblju 1527. – 1528. i 1535. – 1536. na sveučilištu u Salamanci. Iako sam nije objavio nijednu od svojih poduka, njegov opsežan nauk mogao se rekonstruirati na temelju bilješki njegovih studenata koje je prikupio V. Beltrán de Heredia. Vidjeti u tom pogledu djelo tog autora, „Hacia un inventario analítico de manuscritos teológicos de la Escuela Salmantina, siglos XV‑XVII, conservados en España y en el extranjero”, Revista Española de Teología, 1943., str. 59. do 88.
(
3
)	Direktiva Vijeća od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (SL 2006., L 347, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 1., str. 120.)
(
4
)	Naglašavam da Credidam u pisanim očitovanjima koja je podnio Općem sudu smatra da porez ne treba platiti.
(
5
)	Vidjeti osobito presudu UCMR, t. 34. i 35.
(
6
)	Vidjeti za početni pregled te presude Simon, D., „Fiscalité – Gestion collective des droits d’auteur”, Revue Europe, 2021., br. 3, komentar br. 101, a za detaljnu analizu Finken, B., „Nutzung von Urheberrechten unter Einschaltung einer Verwertungsgesellschaft als Dienstleistungskommission. Anmerkungen zu EuGH v. 21.1.2021 – C‑501/19, UCMR‑ADA”, Mehrwertsteuerrecht, 2024., br. 10, str. 414. do 417., i, općenitije, Aliaga Agullo, E., „Impuesto sobre el Valor Añadido y derecho de participación de los creadores visuales (‚Droit de Suite’)”, Revista española de derecho financiero, 2023., br. 199, str. 37. do 77.
(
7
)	Presuda UCMR, t. 30. do 37. i 39.
(
8
)	Presuda UCMR, t. 30. do 37. i 39.
(
9
)	Načini izračuna te naknade i okolnost da se njezin iznos utrostručuje u slučaju nepostojanja licencije razmotrit će se u dijelu B odjeljku 2. odnosno dijelu C ovog mišljenja.
(
10
)	Kad je riječ o članku 25. Direktive 2006/112, vidjeti presudu od 4. srpnja 2024., Credidam (C‑179/23, EU:C:2024:571, t. 34.).
(
11
)	Mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Financial Bulgaria (C‑744/23, EU:C:2025:332, t. 39.)
(
12
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 4. srpnja 2024., Credidam (C‑179/23, EU:C:2024:571, t. 39. i 40.) kad je riječ o pravnom odnosu između nositeljâ autorskih prava i organizacije za kolektivno ostvarivanje tih prava, predviđenom Zakonom br. 8/1996. Vidjeti u tom pogledu i Pollaud‑Dulian, F., „TVA, droit d’auteur et gestion collective, un point sur la jurisprudence de la CJUE”, Revue trimestrielle de droit commercial, 2024., br. 3, str. 642. do 647.
(
13
)	Presude od 29. listopada 2015., Saudaçor (C‑174/14, EU:C:2015:733, t. 39.); od 2. lipnja 2016., Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392, t. 42.) i od 15. travnja 2021., Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA (C‑846/19, EU:C:2021:277, t. 39.). Vidjeti i mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u predmetu Financial Bulgaria (C‑744/23, EU:C:2025:332, t. 40.): „PDV nije porez na pravni promet ili pak porez na ugovore […]”.
(
14
)	Vidjeti u tom smislu presude od 2. lipnja 2016., Lajvér (C‑263/15, EU:C:2016:392, t. 46. i 49.) i od 15. travnja 2021., Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA (C‑846/19, EU:C:2021:277, t. 43.).
(
15
)	Presuda od 27. travnja 2023., Fluvius Antwerpen (C‑677/21, EU:C:2023:348, t. 28. do 33.). Međutim, vidjeti presudu od 14. srpnja 2005., British American Tobacco i Newman Shipping (C‑435/03, EU:C:2005:464, t. 42.): „krađa robe ne predstavlja ‚isporuku robe u zamjenu za plaćanje’”. Za detaljniju analizu problematike nezakonite potrošnje vidjeti Beretta, G., „Taxable and Non‑Taxable Transactions”, u Kofler, G., i dr. (ur.), Recent Developments in Value Added Tax 2023, Linde, Beč, 2024., str. 113. do 162. (str. 131. do 136.).
(
16
)	Za pregled i analizu sudske prakse relevantne u tom pogledu vidjeti Tumpel, J., „Mehrwertsteuer und Schadenersatz. Neue Entwicklungen in Rechtsprechung und Praxis”, u Kirchmayr, S., Mayr, G., Hirschler, K. (ur.), Schriftenreihe zum Konzern- und Unternehmenssteuerrecht, Linde, Beč, 2023., str. 45. do 55. i str. 72. do 81.
(
17
)	Presuda od 29. listopada 2015., Saudaçor (C‑174/14, EU:C:2015:733, t. 34.)
(
18
)	Presuda od 1. srpnja 1982., BAZ Bausystem (222/81, EU:C:1982:256, t. 8.). Međutim, za oporezivanje kamata isplaćenih dobavljaču kako bi on prihvatio odgoditi trenutak plaćanja, vidjeti presudu od 27. listopada 1993., Muys' en De Winter's Bouw- en Aannemingsbedrijf (C‑281/91, EU:C:1993:855, t. 18.).
(
19
)	Vidjeti presudu od 13. srpnja 2023., Gemeinde A (C‑344/22, EU:C:2023:580, t. 33. do 39.) u kojoj je ipak utvrđena odrediva usluga, kao i komentar na tu presudu koji je iznio Pezet, F., „Quand le contribuable n’en a pas pour son argent, une taxe, même affectée, n’emporte pas qualification d’une contrepartie”, Droit fiscal, 2023., br. 37, komentar br. 285.
(
20
)	Vidjeti točku 35. ovog mišljenja u kojoj sam podsjetio na to da je PDV porez na potrošnju.
(
21
)	Vidjeti presude od 20. siječnja 2022., Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37, t. 43.) i od 28. studenoga 2024., rhtb (C‑622/23, EU:C:2024:994, t. 25.).
(
22
)	Vidjeti u tom smislu Lamouroux, G., „Les indemnités dues en raison de la résiliation unilatérale d’un contrat d’entreprise sont‑elles soumises à la TVA ?”, Revue de droit fiscal, 2025., br. 9, str. 44.‑49. do 44.‑53. (str. 44.‑51. do 44.‑52.).
(
23
)	Vidjeti za kvalifikaciju „naknade” za 1. cijenu usluge, iako je primatelj usluge odustao od stvarne isporuke prijevremenim raskidom ugovora, presude od 22. studenoga 2018., MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (C‑295/17, EU:C:2018:942, t. 50., 51., 61. i 62.); od 3. srpnja 2019., UniCredit Leasing (C‑242/18, EU:C:2019:558, t. 70. do 76.) i od 11. lipnja 2020., Vodafone Portugal (C‑43/19, EU:C:2020:465, t. 33. do 40.); 2. cijenu neupotrijebljene zrakoplovne karte, presudu od 23. prosinca 2015., Air France‑KLM i Hop !Brit‑Air (C‑250/14 i C‑289/14, EU:C:2015:841, t. 28., 30. i 34.); 3. plaćanja u slučaju krađe električne energije, presudu od 27. travnja 2023., Fluvius Antwerpen (C‑677/21, EU:C:2023:348, t. 28. do 33.); 4. potpore za skrb koja se pruža štićenicima doma za starije osobe, presudu od 27. ožujka 2014., Le Rayon d’Or (C‑151/13, EU:C:2014:185, t. 32.) i 5. nagrade za rad koje prima odvjetnik stranke koja nije uspjela u postupku, iako je besplatno zastupao svojeg klijenta, presudu od 23. listopada 2025., Financial Bulgaria (C‑744/23, EU:C:2025:816, t. 33. i 35.). Suprotno tomu, vidjeti za nepostojanje „naknade” 1. kad se novčana nagrada dodjeljuje pobjedniku utrke konjâ, presudu od 10. studenoga 2016., Baštová (C‑432/15, EU:C:2016:855, t. 36. do 39.) i 2. u slučaju paušalnih potpora za uslugu javnog prijevoza, presudu od 8. svibnja 2025., Dyrektor Krajowej Informacji Skarbowej (Usluge javnog prijevoza) (C‑615/23, EU:C:2025:320, t. 23. do 30.).
(
24
)	Vidjeti u tom smislu presude od 5. veljače 1981., Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats (154/80, EU:C:1981:38, t. 11.) i od 1. travnja 1982., Hong‑Kong Trade Development Council (89/81, EU:C:1982:121, t. 10. i 11.).
(
25
)	Mišljenje u predmetu Hotel Scandic Gåsabäck (C‑412/03, EU:C:2004:746, t. 35.)
(
26
)	Riječ je o ustaljenoj sudskoj praksi. Vidjeti presude od 5. veljače 1981., Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats (154/80, EU:C:1981:38, t. 13.); od 20. siječnja 2022., Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37, t. 45.) i od 1. kolovoza 2025., Határ Diszkont (C‑427/23, EU:C:2025:596, t. 92.).
(
27
)	Taj dio glasi kako slijedi: „[sud koji je uputio zahtjev] mora posebno provjeriti da se naknadom koju su predvidjeli tužitelji u glavnom postupku isporuke usluga koje su obavljene ili koje se trebaju obaviti ne nadoknađuju samo djelomično […]”.
(
28
)	Presude od 30. ožujka 2023., Gmina O. (C‑612/21, EU:C:2023:279, t. 31., 32., 38. i 40.) i od istog dana, Gmina L. (C‑616/21, EU:C:2023:280, t. 37., 40., 46. i 49.)
(
29
)	Taj dio glasi kako slijedi: „[sud koji je uputio zahtjev] mora posebno provjeriti […] da iznos […] naknade nije određen zbog postojanja drugih mogućih faktora koji ovisno o slučaju mogu dovesti u pitanje izravnu vezu između isporuka i njihove protučinidbe”.
(
30
)	Presuda od 20. siječnja 2022., Apcoa Parking Danmark (C‑90/20, EU:C:2022:37, t. 46. i navedena sudska praksa)
(
31
)	Vidjeti u tom smislu Deboissy, F., „Indemnités contractuelles et TVA : suite”, Revue trimestrielle de droit commercial, 2001., br. 16, str. 807. do 808. Vidjeti i Beiser, R., „Entgelt oder Schadenersatz in der Umsatzsteuer?”, Österreichisches Recht der Wirtschaft, 2025., br. 168, str. 214. do 217. (str. 217.), koji u biti smatra da Sud pojam „naknada”, u smislu članka 73. Direktive 2006/112, povezuje s nacionalnim građanskim pravom.
(
32
)	Presuda od 22. studenoga 2018., MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (C‑295/17, EU:C:2018:942, t. 41. do 45.)
(
33
)	Presuda od 3. ožujka 1994. (C‑16/93, EU:C:1994:80, t. 16. do 19.)
(
34
)	Za vjerodostojno tumačenje vidjeti presudu od 23. listopada 2025., Financial Bulgaria (C‑744/23, EU:C:2025:816, t. 30.). Vidjeti i von Streit, G., Streit, T., „Entgelt oder Schadensersatz? Oder: Die Mehrwertsteuer auf dem Weg zur Verkehrssteuer? Eine Darstellung am Beispiel von Zahlungen bei Auflösung und Nichterfüllung von Verträgen”, UmsatzsteuerRundschau, 2020., br. 4, str. 525. do 535. (str. 526.), koji smatraju da u predmetu Tolsma nije postojala isporuka usluga.
(
35
)	Presuda od 18. srpnja 2007. (C‑277/05, EU:C:2007:440, t. 19. do 32.)
(
36
)	Vidjeti vjerodostojno tumačenje te presude u točki 24. presude od 28. studenoga 2024., rhtb (C‑622/23, EU:C:2024:994). Kad je riječ o pitanju valja li razlikovati polog od „jamstva rezervacije” i kvalificirati potonjeg kao „naknadu za uslugu”, vidjeti Bédier, J.-L., „La somme prélevée par l’hôtelier lorsque le client n’honore pas une réservation est soumise à la TVA”, Revue de droit fiscal, 2024., br. 45, str. 370.‑23. do 370.‑27. (str. 370.‑27.).
(
37
)	Presuda od 22. studenoga 2018. (C‑295/17, EU:C:2018:942, t. 61. i 62.)
(
38
)	Za sličan primjer vidjeti presudu od 3. srpnja 2019., UniCredit Leasing (C‑242/18, EU:C:2019:558, t. 75. i 76.).
(
39
)	Vidjeti presudu od 20. siječnja 2022. (C‑90/20, EU:C:2022:37, t. 33. i 34.), kao i mišljenje nezavisnog odvjetnika J. Richarda de la Toura u tom predmetu (EU:C:2021:449, t. 61.).
(
40
)	Vidjeti kritiku Dodos, P., „EuGH: Kontrollgebühren bei Verstoß gegen Parkplatz‑Nutzungsbedingungen als steuerbares Entgelt”, Mehrwertsteuerrecht, 2022., br. 6, str. 240. do 244. (str. 243. i 244.).
(
41
)	Presuda od 18. srpnja 2007. (C‑277/05, EU:C:2007:440)
(
42
)	Presuda od 20. siječnja 2022. (C‑90/20, EU:C:2022:37)
(
43
)	Naglašavam da spis kojim raspolaže Opći sud ne sadržava informacije u tom pogledu.
(
44
)	Kad je riječ o nadležnosti nacionalnog suda za tumačenje vlastitog prava vidjeti presude od 3. srpnja 2019., UniCredit Leasing (C‑242/18, EU:C:2019:558, t. 47.) i od 29. listopada 2015., Saudaçor (C‑174/14, EU:C:2015:733, t. 34.), koja je već navedena u točki 42. ovog mišljenja.