62024CJ0458_RES
Predmet C-458/24 [Daraa] (
i
)
DO
protiv
Bundesrepublik Deutschland
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Sigmaringen)
Presuda Suda (drugo vijeće) od 5. ožujka 2026.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Politika azila – Uredba (EU) br. 604/2013 – Članak 3. stavak 2. – Članak 29. – Transfer tražiteljâ azila u državu članicu odgovornu za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Odgoda prihvata i ponovnog prihvata tražiteljâ azila koju provodi odgovorna država članica – Direktiva (EU) 2013/32 – Članak 33. – Nedopušteni zahtjevi”
Granična kontrola, azil i useljavanje – Politika azila – Kriteriji i mehanizmi za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Uredba br. 604/2013 – Postupci prihvata i ponovnog prihvata – Rok propisan za provedbu transfera podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Posljedica nepoštovanja tog roka – Prijenos odgovornosti za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu na državu članicu moliteljicu – Uzroci nepoštovanja roka koji se mogu pripisati državi ili dotičnoj osobi – Nepostojanje utjecaja
(Uredba br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 29. st. 1. i 2.)
(t. 45.-47., 49.-61.)
Granična kontrola, azil i useljavanje – Politika azila – Kriteriji i mehanizmi za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Uredba br. 604/2013 – Postupci prihvata i ponovnog prihvata – Jednostrana odgoda od strane države članice koja je prvotno određena kao odgovorna – Nepostojanje sustavnih nedostataka koji izazivaju opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja – Država članica koja provodi postupak određivanja odgovorne države članice – Obveza te države da ispita kriterije za određivanje odgovorne države članice i da sama postane odgovorna – Nepostojanje – Osobe na koje se odnosi odluka o transferu – Nepoštovanje roka za transfer – Ex lege prijenos odgovornosti razmatranja na državu članicu moliteljicu – Nepoštovanje uzrokovano jednostranom odgodom – Nepostojanje utjecaja
(Uredba br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 3. st. 2. drugi i treći podstavak i čl. 29. st. 1. i 2.)
(t. 66. i t. 1. izreke)
Granična kontrola, azil i useljavanje – Politika azila – Postupci za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite – Direktiva 2013/32 – Postupak razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu – Zahtjev koji države članice mogu smatrati nedopuštenim – Razlog – Druga država članica odgovorna za razmatranje i koja je prihvatila zahtjev za prihvat ili ponovni prihvat podnositelja zahtjeva – Nedopuštenost – Odluka o transferu i nerazmatranju na temelju Uredbe br. 604/2013 – Dopuštenost
(Direktiva 2013/32 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 33. st. 1.)
(t. 73. i t. 3. izreke)
Kratak prikaz
Nakon što mu je Verwaltungsgericht Sigmaringen (Upravni sud u Sigmaringenu, Njemačka) uputio zahtjev za prethodnu odluku, Sud tumači Uredbu br. 604/2013 (
1
) i Direktivu 2013/32 (
2
) kako bi pojasnio odgovornosti za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu u situaciji u kojoj je odgovorna država članica odgodila prihvat podnositeljâ zahtjeva o kojima je riječ.
Osoba DO, sirijski državljanin, ušla je u Njemačku 18. travnja 2023. te je ondje podnijela zahtjev za azil 26. travnja iste godine. Međutim, Talijanska Republika utvrđena je kao država članica odgovorna za razmatranje tog zahtjeva.
Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Savezni ured za migraciju i izbjeglice, Njemačka) uputio je Talijanskoj Republici zahtjev za prihvat osobe DO, ali nije dobio odgovor. U skladu s člankom 22. stavkom 7. Uredbe Dublin III, stoga je smatrao da je zahtjev prihvaćen te je 18. srpnja 2023. odlučio odbaciti zahtjev za azil osobe DO kao nedopušten.
Osoba DO podnijela je 27. srpnja 2023. tužbu protiv te odluke Upravnom sudu u Sigmaringenu, sudu koji je uputio zahtjev.
Taj sud napominje da iz dviju okružnica koje su talijanska tijela dostavila u prosincu 2022. proizlazi da Talijanska Republika, privremeno i podložno iznimkama, više neće prihvaćati transfere podnositeljâ zahtjeva za međunarodnu zaštitu u Italiju u skladu s Uredbom Dublin III. Stoga odbija svako preuzimanje odgovornosti za podnositelje zahtjeva za koje je nadležna na temelju te uredbe.
U tim je okolnostima sud koji je uputio zahtjev odlučio uputiti nekoliko prethodnih pitanja Sudu kojima se u biti pita je li, s jedne strane, u posebnoj situaciji u kojoj je država članica koja je određena kao odgovorna jednostrano odgodila prihvat i ponovni prihvat podnositeljâ zahtjeva za međunarodnu zaštitu, odgovornost za razmatranje zahtjeva prenesena na državu članicu koja provodi postupak određivanja odgovorne države članice. S druge strane, sud koji je uputio zahtjev traži od Suda da pojasni dopušta li Direktiva 2013/32 odbacivanje zahtjeva za međunarodnu zaštitu kao nedopuštenog zbog toga što odgovorna država nije spremna prihvatiti ili ponovno prihvatiti podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
Ocjena Suda
Kao prvo, što se tiče odgovornosti za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu, Sud najprije podsjeća na to da država članica koja provodi postupak određivanja odgovorne države članice može sama postati odgovorna za to razmatranje. To je slučaj ako zbog „sustavnih nedostataka” u postupku azila i uvjeta za prihvat tražiteljâ koji izazivaju „opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja u smislu članka 4. Povelje [Europske unije o temeljnim pravima]” ne može transferirati tražitelja u odgovornu državu članicu i ako utvrdi, nakon daljnjeg razmatranja kriterija iz poglavlja III. Uredbe Dublin III, da nije moguć transfer podnositeljâ zahtjeva u državu članicu određenu na temelju tih kriterija ili u prvu državu članicu u kojoj je zahtjev podnesen.
Međutim, Sud je već presudio da jednostrana odgoda prihvata i ponovnog prihvata podnositeljâ zahtjeva za međunarodnu zaštitu, poput one o kojoj je riječ u ovom slučaju, sama po sebi ne može opravdati zaključak da takav sustavni nedostatak koji dovodi do opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja postoji.
U takvom slučaju država članica koja provodi postupak određivanja odgovorne države članice ne smije ni nastaviti s razmatranjem kriterija navedenih u poglavlju III. Uredbe Dublin III na temelju članka 3. stavka 2. drugog podstavka te uredbe niti sama postati odgovorna država članica na temelju članka 3. stavka 2. trećeg podstavka te iste uredbe.
Stoga se ne može smatrati da postoji nepisani uvjet za primjenu članka 3. stavka 2. drugog i trećeg podstavka Uredbe Dublin III, prema kojem bi odgovorna država članica trebala biti spremna prihvatiti ili ponovno prihvatiti podnositelje zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
Nadalje, i dalje u situaciji jednostrane odgode prihvata i ponovnog prihvata podnositeljâ zahtjeva za međunarodnu zaštitu od strane države članice, Sud ispituje opasnost, na koju se poziva sud koji je uputio zahtjev, da se dotičnom podnositelju zahtjeva za međunarodnu zaštitu može neopravdano ograničiti pristup postupku za međunarodnu zaštitu i da u konačnici nijedna država članica neće ispitati njegov zahtjev.
U tom pogledu podsjeća na to da se člankom 29. stavkom 2. Uredbe Dublin III predviđa ex lege prijenos odgovornosti na državu članicu moliteljicu, pri čemu se taj prijenos ne uvjetuje nikakvim odgovorom odgovorne države članice, kada se transfer podnositelja zahtjeva o kojem je riječ u potonju državu članicu ne provede u roku za transfer, koji u načelu iznosi šest mjeseci. Ta je odredba široko formulirana i ne sadržava nikakvo ograničenje prijenosa odgovornosti na posebne slučajeve. Stoga se navedeni prijenos odgovornosti provodi neovisno o razlozima za neizvršenje transfera u predviđenom roku i činjenici da se neizvršenje može pripisati državi članici moliteljici, odgovornoj državi članici ili dotičnoj osobi. Stoga do njega dolazi i kada do transfera predmetne osobe nije moglo doći u roku za transfer zbog jednostrane odgode prihvata i ponovnog prihvata od strane države članice koja je određena kao odgovorna na temelju kriterija iz poglavlja III. Uredbe Dublin III.
Ciljevi Uredbe Dublin III podupiru to tumačenje. U tom pogledu Sud ističe da je, s obzirom na ciljeve brzog određivanja države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu i jamstva učinkovitog pristupa postupcima priznavanja takve zaštite, bitno da zahtjeve za međunarodnu zaštitu, ovisno o slučaju, razmatra država članica različita od one koja je određena kao odgovorna na temelju kriterija navedenih u poglavlju III. Uredbe Dublin III, u slučaju neizvršenja transfera podnositelja zahtjeva u određenom roku za transfer.
U tom pogledu Sud priznaje da to tumačenje omogućuje odgovornoj državi članici da po isteku roka za transfer i samom činjenicom jednostrane odgode postupaka prihvata i ponovnog prihvata tražiteljâ azila izbjegne odgovornosti koje ima na temelju Uredbe Dublin III. Međutim, naglašava da je čak i u takvom slučaju na državi članici moliteljici i odgovornoj državi članici da se savjetuju i surađuju kako bi dovele do transfera prije isteka roka za transfer. Usto, odgovornost potonje države članice ostaje potpuna i cjelovita tijekom tog roka, tako da je tijekom tog roka zadržan sustav kriterija za određivanje odgovornosti uveden Uredbom Dublin III.
Ex lege prijenos odgovornosti za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu u slučaju neizvršenja transfera dotične osobe u tom roku u konačnici je jedini način da se toj osobi osigura učinkovit pristup postupku azila.
Naposljetku, država članica ne može opravdati neizvršenje obveza koje ima na temelju prava Unije time što druge države članice nisu ispunile svoje obveze. Pravni lijek za moguću povredu Uredbe Dublin III koju je počinila država članica koja je prvotno određena kao odgovorna jest mogućnost da Europska komisija i sve druge države članice podnesu tužbu zbog povrede obveze protiv te države članice.
Kao drugo, što se tiče pitanja može li se zahtjev za međunarodnu zaštitu odbaciti kao nedopušten zbog toga što odgovorna država članica nije spremna prihvatiti ili ponovno prihvatiti podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, Sud utvrđuje da se u članku 33. stavku 2. Direktive 2013/32 taksativno nabrajaju situacije u kojima države članice mogu smatrati da je zahtjev za međunarodnu zaštitu nedopušten. Zbog toga i s obzirom na izniman karakter razloga nedopuštenosti tog nabrajanja, navedenu odredbu treba usko tumačiti i stoga se ne može primijeniti na situaciju koja ne odgovara njezinu tekstu.
Članak 33. stavak 1. Direktive 2013/32 jasno razlikuje slučajeve u kojima se zahtjev za međunarodnu zaštitu ne razmatra u skladu s Uredbom Dublin III od slučajeva u kojima se takav zahtjev može odbaciti kao nedopušten zbog jednog od razloga taksativno navedenih u članku 33. stavku 2. te direktive.
Slijedom toga, Sud navodi da članak 33. stavak 1. Direktive 2013/32 ne dopušta odbacivanje zahtjeva za međunarodnu zaštitu kao nedopuštenog zbog toga što odgovorna država nije spremna prihvatiti ili ponovno prihvatiti podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
(
1
)	Uredba (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (SL 2013., L 180, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 108. i ispravak SL 2017., L 49, str. 50.) (u daljnjem tekstu: Uredba Dublin III)
(
2
)	Direktiva 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. i ispravci SL 2020., L 76, str. 38., SL 2020., L 415, str. 90. i SL 2023./90200, L)