62023TJ0350_EXT
PRESUDA OPĆEG SUDA (drugo vijeće)
19. ožujka 2025. (
*1
)
„Izvanugovorna odgovornost – Državne potpore – Intervencija Komisije u svojstvu amicus curiae pred nacionalnim sudom – Nezakonitost postupanja koje se stavlja na teret instituciji Unije – Prigovor nezakonitosti – Dovoljno ozbiljna povreda pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima – Članak 29. stavak 2. Uredbe (EU) 2015/1589 – Načela diobe vlasti, neovisnosti nacionalnih sudova i prava na djelotvoran pravni lijek, nepristranosti i neutralnosti”
U predmetu T‑350/23,
Rems Kargins, sa stalnom adresom u Rigi (Latvija), kojeg zastupa O. Behrends, odvjetnik,
tužitelj,
protiv
Europske komisije, koju zastupaju L. Flynn i B. Stromsky, u svojstvu agenata,
tuženika,
koju podupire
Vijeće Europske unije, koje zastupaju A.-L. Meyer i A. Jensen, u svojstvu agenata,
intervenijent,
OPĆI SUD (drugo vijeće),
u sastavu: A. Marcoulli, predsjednica, V. Tomljenović (izvjestiteljica) i W. Valasidis, suci,
tajnik: P. Cullen, administrator,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
nakon rasprave održane 6. studenoga 2024.,
donosi sljedeću
Presudu (
1
)
1
Svojom tužbom, koja se temelji na članku 268. UFEU‑a i članku 340. drugom stavku UFEU‑a, tužitelj Rems Kargins zahtijeva naknadu štete koju je navodno pretrpio zbog navodnog nezakonitog postupanja Europske komisije zbog njezine intervencije u svojstvu amicus curiae u okviru postupka između njega i trećeg društva pred Augstākā tiesom (Vrhovni sud, Latvija).
[omissis]
Zahtjevi stranaka
17
Tužitelj od Općeg suda u biti zahtijeva da:
–
utvrdi da je Komisija odgovorna za štetu koju mu je uzrokovala miješanjem u nacionalni sudski postupak;
–
naloži Komisiji da tužitelju naknadi navedenu štetu u iznosu od najmanje 15028841,93 eura, uvećanom za kamate po godišnjoj stopi od 12 %, počevši od 23. lipnja 2016. do potpune isplate;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
18
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu kao neosnovanu,
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
19
Vijeće Europske unije u biti zahtijeva da se tužba odbije.
O pravu
[omissis]
23
U ovom slučaju tužitelj tvrdi da je Komisija postupala nezakonito time što je podnijela svoja očitovanja u svojstvu amicus curiae Augstākā tiesi (Vrhovni sud).
[omissis]
Prigovor nezakonitosti
26
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da podredno proglasi neprimjenjivost članka 29. stavka 2. Uredbe 2015/1589, s obzirom na to da nema pravnu osnovu, da povređuje više odredbi prava Unije, odnosno članak 267. UFEU‑a, članak 108. stavak 2. drugi podstavak UFEU‑a, članak 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i jer ne pruža dovoljna postupovna jamstva.
27
Komisija i Vijeće osporavaju tužiteljevu argumentaciju.
28
U skladu s člankom 29. Uredbe br. 2015/1589:
„1.   Za primjenu članka 107. stavka 1. i članka 108. UFEU‑a, sudovi država članica mogu zatražiti od Komisije da im dostavi podatke kojima raspolaže ili svoje mišljenje o pitanjima primjene pravila o državnim potporama.
2.   Ako je potrebno za dosljednu primjenu članka 107. stavka 1. ili članka 108. UFEU‑a, Komisija može, na vlastitu inicijativu, podnijeti pisana očitovanja sudovima država članica koji su odgovorni za primjenu pravila o državnim potporama. [...]”
29
Kao prvo, što se tiče pravne osnove mehanizma predviđenog člankom 29. stavkom 2. Uredbe 2015/1589, valja podsjetiti na to da je navedena uredba donesena na temelju članka 109. UFEU‑a. Potonja odredba predviđa da Vijeće može donijeti sve odgovarajuće uredbe za primjenu članaka 107. i 108. UFEU‑a. Ona stoga Vijeću dodjeljuje široku ovlast u dijelu u kojem upućuje na „sve odgovarajuće uredbe” za primjenu članaka 107. i 108. UFEU‑a.
30
U tom pogledu, s jedne strane, valja podsjetiti na to da Komisija ima središnju i isključivu ulogu u pogledu ispitivanja spojivosti mjera potpore s unutarnjim tržištem. S druge strane, uloga je nacionalnih sudova zaštititi prava pojedinaca na temelju članka 108. stavka 3. UFEU‑a dok Komisija ne donese konačnu odluku i, kada je takva konačna odluka donesena, oni moraju izvesti zaključke iz obvezujuće prirode te odluke na temelju načela nadređenosti prava Unije.
31
Stoga su Komisija, u središnjoj ulozi, i nacionalni sudovi u pogledu zaštite prava pojedinaca, na temelju članka 108. UFEU‑a, i posljedica odluka na temelju navedenog članka pozvani, svaki u svojoj ulozi, primijeniti članke 107. i 108. UFEU‑a.
32
U tim okolnostima valja istaknuti da je Vijeće prilikom izvršavanja široke ovlasti dodijeljene člankom 109. UFEU‑a moglo smatrati korisnim, za primjenu članaka 107. i 108. UFEU‑a, dodijeliti Komisiji ovlasti osobito u svrhu usklađene primjene unutar Unije i suradnje između Komisije i nacionalnih sudova.
33
Naime, u uvodnoj izjavi 37. Uredbe 2015/1589 navedeno je da dosljedna primjena pravilâ o državnim potporama također zahtijeva da se utvrde oblici suradnje između sudova država članica i Komisije, koji nacionalnim sudovima omogućuju da od Komisije zatraže podatke ili mišljenje o točkama koje se odnose na primjenu pravila o državnim potporama, a Komisiji da dostavi pismena ili usmena očitovanja tim sudovima, djelujući u skladu sa svojom dužnošću obrane javnog interesa.
34
Osim toga, u uvodnoj izjavi 38. Uredbe 2015/1589 najprije se pojašnjava da se Komisijinim očitovanjima ne dovodi u pitanje članak 267. UFEU‑a i da ona nisu pravno obvezujuća za nacionalne sudove. Nadalje, pojašnjeno je da se očitovanja dostavljaju u skladu s nacionalnim postupovnim propisima, uključujući ona namijenjena zaštiti prava stranaka. Osim toga, navodi se da se Komisijinim očitovanjima poštuje neovisnost nacionalnih sudova. Naposljetku, što se konkretnije tiče očitovanja koja je Komisija podnijela na vlastitu inicijativu, pojašnjeno je da su ona ograničena na slučajeve koji su važni za dosljednu primjenu članka 107. stavka 1. UFEU‑a ili članka 108. UFEU‑a.
35
Stoga valja utvrditi da se mehanizam suradnje između Komisije i nacionalnih sudova, predviđen člankom 29. stavkom 2. Uredbe 2015/1589, može smatrati korisnim za primjenu članaka 107. i 108. UFEU‑a u smislu članka 109. UFEU‑a.
36
U tim okolnostima valja odbiti tužiteljev argument koji se temelji na tvrdnji da mehanizam predviđen člankom 29. stavkom 2. Uredbe 2015/1589 nema osnove u primarnom pravu Unije.
37
Kao drugo, što se tiče usklađenosti s člankom 267. UFEU‑a, valja istaknuti da iz članka 29. Uredbe 2015/1589 ne proizlazi da Komisijina intervencija, na zahtjev nacionalnih sudova ili na vlastitu inicijativu, ometa ili dovodi u pitanje mogućnost ili, ovisno o okolnostima, obvezu nacionalnih sudova da Sudu upute prethodno pitanje na temelju članka 267. UFEU‑a.
38
Naime, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 38. Uredbe 2015/1589, Komisijina očitovanja, u svojstvu amicus curiae, ne dovode u pitanje članak 267. UFEU‑a. Stoga je mehanizam predviđen člankom 29. navedene uredbe u duhu lojalne suradnje predviđene člankom 4. UEU‑a. Riječ je o mogućnosti – za nacionalne sudove da od Komisije zatraže donošenje mišljenja i za Komisiju da dostavi neobvezujuća očitovanja za te sudove. Riječ je o pomoći koja je na raspolaganju nacionalnim sudovima ako to smatraju korisnim za primjenu članaka 107. i 108. UFEU‑a.
39
U tom pogledu, Sud je presudio da se nacionalni sud, ako ima dvojbe ili poteškoće u pogledu primjene članaka 107. i 108. UFEU‑a, uvijek može obratiti Komisiji kako bi mu ona pružila pomoć, u skladu s načelom lojalne suradnje (vidjeti u tom smislu presudu od 13. veljače 2014., Mediaset, C‑69/13, EU:C:2014:71, t. 30.).
40
Isto tako, kad je riječ o mogućnosti Komisije da, djelujući po službenoj dužnosti, dostavi pisana očitovanja sudovima država članica, Sud je smatrao – s obzirom na članak 15. stavak 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak SL 2016., L 173, str. 108.), koji predviđa, kad je riječ o primjeni članaka 101. i 102. UFEU‑a, mehanizam istovjetan onomu predviđenom člankom 29. stavkom 2. Uredbe 2015/1589 – da je takav mehanizam dio općeg načela lojalne suradnje, navedenog u članku 4. UEU‑a, koje je od osobite važnosti jer se uspostavlja s pravosudnim tijelima država članica koja osiguravaju primjenu i poštovanje prava Unije u nacionalnom pravnom poretku (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2009., X, C‑429/07, EU:C:2009:359, t. 21.).
41
Nasuprot tomu, mogućnost ili obveza nacionalnih sudova da upute prethodno pitanje na temelju članka 267. UFEU‑a temelji se na načelima ujednačene primjene i nadređenosti prava Unije. Stoga ta odredba nacionalnim sudovima daje mogućnost i, ovisno o slučaju, nalaže obvezu upućivanja zahtjeva za prethodnu odluku ako nacionalni sud po službenoj dužnosti ili na zahtjev stranaka utvrdi da meritum spora uključuje pitanje koje treba riješiti, a koje je obuhvaćeno prvim stavkom tog članka. Iz toga proizlazi da nacionalni sudovi imaju najširu moguću diskreciju u pogledu upućivanja takvih zahtjeva Sudu ako smatraju da predmet koji se pred njima vodi otvara pitanja u pogledu tumačenja ili valjanosti odredbi prava Unije, a o kojima oni moraju odlučiti (vidjeti presudu od 21. srpnja 2011., Kelly, C‑104/10, EU:C:2011:506, t. 61. i navedenu sudsku praksu).
42
Mehanizam predviđen člankom 267. UFEU‑a i mehanizam predviđen člankom 29. Uredbe 2015/1589 stoga su komplementarni mehanizmi koji se međusobno ne isključuju, s obzirom na to da je potpuno zamislivo da, nakon što je primio Komisijina očitovanja na temelju članka 29. Uredbe 2015/1589 o pitanju koje se odnosi na primjenu članaka 107. i 108. UFEU‑a, nacionalni sud potom Sudu uputi prethodno pitanje koje se odnosi na to isto pitanje na temelju članka 267. UFEU‑a.
43
Naime, u predmetu u kojem je donesena presuda od 5. ožujka 2019., Eesti Pagar (C‑349/17, EU:C:2019:172), Sud je odlučio u okviru zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, dok je u glavnom postupku pred nacionalnim sudom o kojem je riječ Komisija podnijela očitovanja u svojstvu amicus curiae (presuda od 5. ožujka 2019., Eesti Pagar, C‑349/17, EU:C:2019:172, t. 37.).
44
Osim toga, valja podsjetiti na to da Komisijina očitovanja, u svojstvu amicus curiae, nisu obvezujuća za nacionalne sudove.
45
U tom pogledu, Sud je presudio da mogućnost nacionalnih sudova da od Komisije traže pojašnjenja o primjeni članaka 107. i 108. UFEU‑a ne utječe na mogućnost ili obvezu nacionalnih sudova da mu upute prethodno pitanje o tumačenju navedenih odredbi na temelju članka 267. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 1996., SFEI i dr., C‑39/94, EU:C:1996:285, t. 50. i 51.).
46
Iz toga slijedi da, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, mehanizam predviđen člankom 29. Uredbe 2015/1589 nije u suprotnosti s člankom 267. UFEU‑a.
47
Kao treće, kad je riječ o tužiteljevim argumentima prema kojima mehanizam predviđen člankom 29. Uredbe 2015/1589 nije u skladu s člankom 108. stavkom 2. drugim podstavkom UFEU‑a jer utječe na nadležnost Suda za ispitivanje eventualne povrede obveze države članice o kojoj je riječ, valja istaknuti sljedeća razmatranja.
48
U skladu s člankom 108. stavka 2. UFEU‑a, Komisija može izravno pokrenuti postupak pred Sudom, na temelju postupka zbog povrede, ako država članica ne postupi u skladu s odlukom Komisije kojom se utvrđuje da državna potpora nije spojiva s unutarnjim tržištem u smislu članka 107. UFEU‑a i da je treba ukinuti ili izmijeniti.
49
Nasuprot tomu, iz članka 108. UFEU‑a ne proizlazi da mogućnost da Komisija izravno pokrene postupak pred Sudom sprečava činjenica da je intervenirala u svojstvu amicus curiae u okviru nacionalnog postupka na temelju članka 29. Uredbe 2015/1589. Isto tako, iz potonje odredbe ne proizlazi da je mogućnost intervencije u svojstvu amicus curiae uvjetovana time može li ili ne može Komisija pokrenuti postupak pred Sudom na temelju članka 108. stavka 2. drugog podstavka UFEU‑a. Iz toga proizlazi da mehanizam predviđen člankom 29. Uredbe 2015/1589 ni na koji način ne utječe na Komisijin mehanizam nadzora državnih potpora predviđen člankom 108. stavkom 2. UFEU‑a. Stoga činjenica da u okviru nacionalnog spora Komisija intervenira, izvansudski, dostavljanjem neobvezujućih očitovanja za nacionalne sudove ne dovodi u pitanje postupak koji Komisija može pokrenuti na temelju članka 108. stavka 2. UFEU‑a ako smatra da je državna mjera protivna članku 107. UFEU‑a i da je treba ukinuti ili izmijeniti.
50
Stoga je riječ o zasebnim, komplementarnim mehanizmima koji se međusobno ne isključuju.
51
Iz toga slijedi da mehanizam predviđen člankom 29. Uredbe 2015/1589 nije u suprotnosti s člankom 108. UFEU‑a.
52
Tužiteljev argument da je sam članak 108. UFEU‑a nezakonit, pod pretpostavkom da je dopušten, potpuno je neosnovan. Naime, zabrana državnih potpora iz članka 107. UFEU‑a temelj je funkcioniranja unutarnjeg tržišta, čije tržišno natjecanje ne smije biti narušeno državnim mjerama. Isto tako, nadzorna funkcija, koja je Komisiji dodijeljena člankom 108. UFEU‑a, predstavlja temeljni element sustava nadzora državnih potpora uspostavljenog Ugovorima.
53
Kao četvrto, kad je riječ o postupovnim jamstvima kojima se uređuje primjena članka 29. stavka 2. Uredbe 2015/1589, iz uvodne izjave 38. te uredbe proizlazi da se Komisijina očitovanja dostavljaju u skladu s nacionalnim postupovnim propisima, uključujući ona kojima se štite prava stranaka, te se njima poštuje neovisnost nacionalnih sudova.
54
Stoga su u okviru predmetnog nacionalnog postupka primjenjiva postupovna jamstva predviđena nacionalnim pravom, za koje se smatra da je u skladu s člankom 19. UEU‑a i člankom 47. Povelje. Stoga valja odbiti tužiteljev argument prema kojem mehanizam predviđen člankom 29. Uredbe 2015/1589 ne predviđa dovoljna postupovna jamstva.
[omissis]
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (drugo vijeće)
proglašava i presuđuje:
1.
Tužba se odbija.
2.
Rems Kargins snosit će vlastite troškove i troškove Europske komisije.
3.
Vijeće Europske unije snosit će vlastite troškove.
Marcoulli
Tomljenović
Valasidis
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 19. ožujka 2025.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski
(
1
)	Navedene su samo one točke predmetne presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.