62024CJ0398
PRESUDA SUDA (šesto vijeće)
30. listopada 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima – Sudska nadležnost, priznavanje i izvršenje odluka u građanskim i trgovačkim stvarima – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Članak 25. stavak 1. – Sporazum o nadležnosti – Ništavost u pogledu materijalne valjanosti prema pravu države članice pred čijim je sudom pokrenut postupak – Pojam”
U predmetu C‑398/24 [Pome] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Riigikohus (Vrhovni sud, Estonija), odlukom od 5. lipnja 2024., koju je Sud zaprimio 6. lipnja 2024., u postupku
A
protiv
B,
SUD (šesto vijeće),
u sastavu: F. Biltgen (izvjestitelj), predsjednik prvog vijeća, u svojstvu predsjednika šestog vijeća, A. Kumin i S. Gervasoni, suci,
nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za osobu A, K. Tamm, vandeadvokaat,
–
za osobu B, J. Tehver, vandeadvokaat,
–
za estonsku vladu, M. Kriisa, u svojstvu agenta,
–
za Europsku komisiju, S. Noë i E. Randvere, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 25. stavka 1. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40., SL 2016., L 202, str. 57., SL 2025./90143, L i SL 2025./90335, L).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osoba A i B, dviju fizičkih osoba, u vezi s nadležnošću estonskih sudova za odlučivanje o zahtjevu radi naplate tražbine.
Pravni okvir
Uredba br. 1215/2012
3
Uvodne izjave 4., 6., 15., 16., 19., 20. i 22. Uredbe br. 1215/2012 glase kako slijedi:
„(4)
[…] Odredbe o jedinstvenim pravilima o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima, te osiguravanju brzog i jednostavnog priznavanja i izvršenja sudskih odluka donesenih u državi članici neophodni su.
[…]
(6)
Zbog postizanja cilja slobodnog protoka sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potrebno je i primjereno da pravila koja uređuju nadležnost i priznavanje i izvršenje sudskih odluka budu uređena pravnim instrumentom Unije koji je obvezujući i izravno primjenjiv.
[…]
(15)
Pravila o nadležnosti trebala bi biti u velikoj mjeri predvidiva i zasnovana na načelu da se nadležnost općenito temelji na domicilu tuženika. Nadležnost bi uvijek trebala postojati na temelju toga, osim u nekolicini točno utvrđenih slučajeva u kojima predmet spora ili autonomija stranaka opravdavaju drukčiji kriterij povezanosti. Domicil pravne osobe mora se utvrditi autonomno, kako bi se zajednička pravila učinila transparentnijima i izbjegli sukobi nadležnosti.
(16)
Pored domicila tuženika trebale bi postojati alternativne osnove nadležnosti koje se temelje na bliskoj povezanosti između suda i spora ili zbog olakšavanja pravilnog sudovanja. Postojanje bliske povezanosti trebalo bi osigurati pravnu sigurnost i spriječiti mogućnost da tuženik bude tužen pred sudom države članice koji tuženik nije mogao razumno predvidjeti. […]
[…]
(19)
Autonomija ugovornih stranaka, osim u slučaju osiguranja, u potrošačkim ugovorima i ugovorima o radu gdje je autonomija u pogledu utvrđivanja nadležnih sudova dozvoljena samo u smanjenom opsegu, trebala bi se poštovati zbog isključivih osnova nadležnosti iz ove Uredbe.
(20)
Pitanje o tome je li sporazum o izboru nadležnog suda o izboru suda ili sudova države članice ništav u pogledu njegove materijalne valjanosti trebalo bi presuditi u skladu s pravom države članice suda ili sudova utvrđenih sporazumom, uključujući pravila o sukobu zakona te države članice.
[…]
(22)
Međutim, s ciljem poboljšanja učinkovitosti sporazuma o isključivoj nadležnosti i izbjegavanja zloporabi procesnih ovlaštenja potrebno je utvrditi odstupanje od općeg pravila litispendencije radi zadovoljavajućeg rješavanja konkretne situacije u kojoj može doći do pokretanja usporednih postupaka.”
4
Člankom 15. te uredbe predviđa se:
„Od odredaba ovog odjeljka može se odstupiti samo sporazumom:
[…]
2.
koji omogućuje ugovaratelju osiguranja, osiguraniku ili korisniku pokretanje postupka pred sudom različitim od suda koji je naveden u ovom odjeljku;
[…]”
5
Člankom 19. navedene uredbe određuje se:
„Od odredaba ovog odjeljka može se odstupiti samo sporazumom:
[…]
2.
koji omogućuje potrošaču pokretanje postupka pred sudom različitim od suda koji je naveden u ovom odjeljku; […]
[…]”
6
Članak 23. iste uredbe glasi kako slijedi:
„Od odredaba ovog odjeljka može se odstupiti samo sporazumom:
[…]
2.
koji omogućuje zaposleniku pokretanje postupka pred sudom različitim od onog koji je naveden u ovom odjeljku”.
7
Člankom 25. stavcima 1. i 4. Uredbe br. 1215/2012 određuje se:
„1.   Ako su se stranke neovisno o njihovu domicilu, sporazumjele da sud ili sudovi države članice imaju nadležnost u rješavanju sporova koji su nastali ili mogu nastati u vezi određenog pravnog odnosa, taj sud ili sudovi je nadležan/su nadležni, osim ako je sporazum ništav u pogledu njegove materijalne valjanosti prema pravu te države članice. Ta nadležnost je isključiva osim ako su se stranke drukčije sporazumjele. Sporazum o nadležnosti se sklapa:
(a)
u pisanom obliku ili se potvrđuje u pisanom obliku;
(b)
u obliku koji je u skladu s praksom koja je ustaljena među strankama;
(c)
u međunarodnoj trgovini, u obliku koji je u skladu s običajima koji su poznati strankama ili bi im morali biti poznati, a koji su opće poznati u međunarodnoj trgovini i redovito ih poštuju stranke ugovora iste vrste u okviru trgovine o kojoj je riječ.
[…]
4.   Sporazumi […] kojima se dodjeljuje nadležnost nemaju pravnu snagu ako su suprotni člancima 15., 19. i 23., ili ako isključuju nadležnost sudova koji na temelju članka 24. imaju isključivu nadležnost.”
Estonsko pravo
8
Članak 104. tsiviilkohtumenetluse seadustika (Zakonik o građanskom postupku) od 20. travnja 2005. (RT I 2005., 26, 197; 22/03/2024, 8) (u daljnjem tekstu: TsMS) glasi kako slijedi:
„(1)   Sud također može izvršavati svoju nadležnost ako je ona predviđena sporazumom između stranaka i ako je spor povezan s gospodarskim ili profesionalnim djelatnostima obiju stranaka ili ako je povezan s gospodarskim ili profesionalnim djelatnostima jedne od stranaka, a druga je stranka država, tijelo lokalne samouprave ili druga pravna osoba javnog prava ili ako su obje stranke pravne osobe javnog prava.
[…]
(3)   Neovisno o stavku 1. ovog članka, sporazum o nadležnosti također je valjan ako:
1.
ako je sklopljen nakon nastanka spora;
2.
ako je nadležnost ugovorena za slučaj u kojem tuženik, nakon sklapanja tog sporazuma, prijavi domicil u stranoj zemlji ili onamo prenese svoj poslovni nastan ili sjedište ili ako je njegov poslovni nastan, domicil ili sjedište nepoznat u trenutku pokretanja postupka.”
9
Člankom 106. stavkom 1. točkom 1. TsMS‑a predviđa se:
„Sporazum o nadležnosti je ništav ako je […] protivan odredbama članka 104. stavka 1. ovog zakonika […]”
Glavni postupak i prethodno pitanje
10
Osobe A i B su od 2020. zajedno živjele u Portugalu te su 3. svibnja 2022. ondje stekle suvlasništvo stana u jednakim dijelovima.
11
Osobe A i B sklopile su 27. kolovoza 2022. ugovor na temelju kojeg je osoba A prenijela osobi B svoj suvlasnički dio od 50 % tog stana. Osoba B je zauzvrat priznala dug prema osobi A, čiji iznos odražava, osobito, činjenicu da je osoba A pridonijela stjecanju i obnovi navedenog stana u iznosu od 150000 eura i da se osoba B obogatila za taj iznos stjecanjem isključivog vlasništva istog stana.
12
Stranke su se sporazumjele da se na taj ugovor primjenjuje estonsko materijalno pravo i da će sporove s njim u vezi rješavati mirno i u dobroj vjeri, dok će, u slučaju da ne postignu dogovor, o svakom sporu koji je izravno ili neizravno povezan s navedenim ugovorom odlučivati Harju Maakohus (Prvostupanjski sud u Harjuu, Estonija).
13
Na temelju te klauzule o nadležnosti osoba A podnijela je 23. listopada 2023. tužbu radi naplate tražbine protiv osobe B Harju Maakohusu (Prvostupanjski sud u Harjuu).
14
Odlukom od 15. studenoga 2023. Harju Maakohus (Prvostupanjski sud u Harjuu) odbacio je tu tužbu zbog mjesne nenadležnosti. Taj se sud pozvao na članak 25. stavak 1. prvu rečenicu Uredbe br. 1215/2012 kako bi razmotrio je li sporazum o nadležnosti bio ništav u pogledu materijalne valjanosti prema pravu države članice čiji je sud bio izabran, odnosno prema estonskom pravu. Međutim, budući da članak 106. stavak 1. TsMS‑a, u vezi s njegovim člankom 104. stavkom 1., dopušta sporazume o nadležnosti samo ako se odnose na gospodarsku ili profesionalnu djelatnost dviju stranaka ugovora o kojem je riječ, što ovdje nije slučaj, navedeni je sud smatrao da je taj sporazum o nadležnosti ništav.
15
Osoba A podnijela je žalbu protiv te odluke Tallinna Ringkonnakohusu (Žalbeni sud u Tallinnu, Estonija). Pred tim je sudom tvrdila da se upućivanje, u članku 25. stavku 1. Uredbe br. 1215/2012, na razlog ništavosti sporazuma o nadležnosti predviđen pravom države članice o kojoj je riječ „u pogledu njegove materijalne valjanosti” odnosi na nacionalno materijalno pravo, a ne na postupovno pravo, kojim su pak obuhvaćeni članci 104. i 106. TsMS‑a.
16
Rješenjem od 6. prosinca 2023. Tallinna Ringkonnakohus (Žalbeni sud u Tallinnu) odbio je tu žalbu i potvrdio navedenu odluku. Naime, kako bi se utvrdilo je li klauzula o nadležnosti materijalno valjana prema estonskom pravu, valja uputiti ne samo na odredbe njegova materijalnog prava, nego i na članak 104. stavak 1. i članak 106. stavak 1. TsMS‑a, koji upućuju na vrstu spora o kojem je riječ i obuhvaćeni su materijalnom valjanošću te ne predstavljaju postupovno pitanje.
17
Osoba A podnijela je žalbu protiv tog rješenja Riigikohusu (Vrhovni sud, Estonija), sudu koji je uputio zahtjev. Osoba A smatra da je klauzula o nadležnosti o kojoj je riječ u glavnom postupku valjana jer se članak 104. stavak 1. TsMS‑a ne može primijeniti usporedno s Uredbom br. 1215/2012, s obzirom na to da se njezinim člankom 25. upućuje samo na nacionalno materijalno pravo. Osoba B smatra da ta klauzula nije valjana na temelju članka 104. stavka 1. i članka 106. stavka 1. TsMS‑a.
18
Prema mišljenju tog suda, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 20. Uredbe br. 1215/2012, njezin članak 25. stavak 1. upućuje na cjelokupno pravo države članice, uključujući pravila o sukobu zakona. Međutim, pravila o sukobu zakona estonskog prava ne omogućuju strankama da isključe primjenu pravila koja se primjenjuju na sporazume o nadležnosti.
19
Sud koji je uputio zahtjev smatra da, kako bi se moglo odlučiti o sporu u glavnom postupku, valja odgovoriti na pitanje predstavlja li okolnost da estonsko pravo valjanost sporazuma o nadležnosti uvjetuje time da fizičke osobe koje su stranke tog sporazuma djeluju u okviru gospodarske ili profesionalne djelatnosti – kako se to zahtijeva člankom 104. stavkom 1. i člankom 106. stavkom 1. TsMS‑a – pitanje materijalne valjanosti navedenog sporazuma u smislu članka 25. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012. Prema mišljenju tog suda, ni tekst te odredbe prava Unije ni sudska praksa Suda ne omogućuju da se jasno utvrdi jesu li uvjeti predviđeni tim nacionalnim propisom obuhvaćeni pojmom „ništavost u pogledu […] materijalne valjanosti”.
20
U tim je okolnostima Riigikohus (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Je li okolnost da je valjanost sporazuma o nadležnosti sklopljenog između fizičkih osoba uvjetovana time da te fizičke osobe djeluju u okviru gospodarske ili profesionalne djelatnosti – kao što to proizlazi iz članka 106. stavka 1. točke 1. [TsMS‑a], koji valjanost takvog sporazuma uvjetuje time da isti nije protivan [njegovu] članku 104. stavku 1., kojim se pak utvrđuje da spor između fizičkih osoba o kojem sud odlučuje na temelju takvog sporazuma treba biti povezan s gospodarskom ili profesionalnom djelatnošću obiju stranaka – pitanje materijalne valjanosti sporazuma o nadležnosti, u smislu zadnjeg dijela prve rečenice članka 25. stavka 1. (‚osim ako je sporazum ništav u pogledu njegove materijalne valjanosti prema pravu te države članice’) Uredbe [br. 1215/2012]?”
O prethodnom pitanju
21
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti nastoji doznati treba li članak 25. stavak 1. Uredbe br. 1215/2012 tumačiti na način da je uvjet propisan nacionalnim pravom koje se primjenjuje u državi članici suda o čijoj su se nadležnosti ugovorne stranke sporazumjele, prema kojem je sporazum o nadležnosti sklopljen između fizičkih osoba valjan samo ako je spor o kojem je riječ povezan s gospodarskom ili profesionalnom djelatnošću tih stranaka, razlog za „ništavost u pogledu njegove materijalne valjanosti” u smislu te odredbe.
22
Uvodno, valja podsjetiti na to da, s obzirom na to da se Uredbom br. 1215/2012 stavlja izvan snage i zamjenjuje Uredba Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.), koja je sama zamijenila Konvenciju o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima od 27. rujna 1968. (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.), kako je izmijenjena naknadnim konvencijama o pristupanju novih država članica toj konvenciji (u daljnjem tekstu: Briselska konvencija), tumačenje Suda u pogledu odredaba potonjih pravnih instrumenata vrijedi i za Uredbu br. 1215/2012, kad se te odredbe mogu smatrati „istovjetnima” onima potonje uredbe (presuda od 16. svibnja 2024., Toplofikacija Sofija (Pojam domicila tuženika), C‑222/23, EU:C:2024:405, t. 49. i navedena sudska praksa). Stoga tumačenje koje je Sud dao u pogledu članka 17. prvog stavka Briselske konvencije i članka 23. stavka 1. Uredbe br. 44/2001 vrijedi i za članak 25. stavak 1. Uredbe br. 1215/2012, s obzirom na to da je potonjom odredbom slično ili čak istovjetno preuzet sadržaj prvonavedenih odredbi.
23
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, prilikom tumačenja odredbe prava Unije treba uzeti u obzir ne samo tekst odredbe prava Unije o kojoj je riječ nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve i svrhu akta kojeg je ona dio (presude od 17. studenoga 1983., Merck, 292/82, EU:C:1983:335, t. 12. i od 9. listopada 2025., Cabris lnvestments, C‑540/24, EU:C:2025:766, t. 33. kao i navedena sudska praksa).
24
Na temelju članka 25. stavka 1. prve rečenice Uredbe br. 1215/2012, ako su se stranke, neovisno o svojem domicilu, sporazumjele da sud ili sudovi države članice imaju nadležnost u rješavanju sporova koji su nastali ili mogu nastati u vezi s određenim pravnim odnosom, taj sud ili sudovi je nadležan/su nadležni, osim ako je sporazum ništav u pogledu njegove materijalne valjanosti prema pravu te države članice.
25
Iako iz teksta članka 25. stavka 1. prve rečenice Uredbe br. 1215/2012 proizlazi da se sporazum o nadležnosti može proglasiti ništavim na temelju prava države članice čiji je sud određen tim sporazumom, ni taj članak ni bilo koja druga odredba te uredbe ipak ne definiraju pojam „ništavost u pogledu materijalne valjanosti”.
26
U skladu s uobičajenim značenjem izraza „materijalno”, on se upotrebljava u presudama i postupovnim aktima, za razliku od pojmova „oblik” i „dopuštenost”, koji se analiziraju prije nego što sud odluči o predmetu postupka, odnosno o činjeničnim i/ili pravnim pitanjima na kojima se temelji zahtjev stranaka (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2025., Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, t. 31.).
27
Usto, valja istaknuti da se člankom 25. stavkom 1. prvom rečenicom Uredbe br. 1215/2012 samo uvodi pravilo o sukobu zakona, pri čemu se pojašnjava koje se nacionalno pravo primjenjuje kad je riječ o tome može li, unatoč činjenici da su ispunjeni svi uvjeti valjanosti predviđeni u tom članku, takav sporazum biti ništav zbog drugih razloga u pogledu materijalne valjanosti obuhvaćenih tim nacionalnim pravom (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2025., Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, t. 32.).
28
Međutim, osim upućivanja na pojam „ništavost u pogledu materijalne valjanosti”, člankom 25. stavkom 1. Uredbe br. 1215/2012 predviđaju se uvjeti valjanosti svojstveni sporazumima o nadležnosti, među kojima su materijalni uvjeti kao i različiti formalni uvjeti koji se takvim sporazumom moraju poštovati (vidjeti u tom smislu presude od 7. srpnja 2016., Hőszig, C‑222/15, EU:C:2016:525, t. 33. i navedenu sudsku praksu kao i od 27. veljače 2025., Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, t. 35.).
29
Stoga, kako bi bio valjan, sporazum o nadležnosti mora, na temelju članka 25. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012, biti sklopljen u pisanom obliku, ili usmeno uz potvrdu u pisanom obliku, ili u obliku koji je u skladu s ustaljenom praksom među strankama ili, u međunarodnoj trgovini, u obliku koji je u skladu s običajima koji su poznati strankama ili bi im morali biti poznati.
30
Time što se zahtijeva da sporazum o nadležnosti ispunjava materijalne i formalne uvjete iz članka 25. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012 osigurava se stvarna suglasnost zainteresiranih stranaka, kako bi se izbjeglo, radi zaštite slabije ugovorne stranke, da klauzule o nadležnosti koje u ugovor unese jedna stranka prođu nezamijećene (vidjeti u tom smislu presudu od 7. srpnja 2016., Hőszig, C‑222/15, EU:C:2016:525, t. 36. i navedenu sudsku praksu).
31
U tom pogledu Sud je presudio da valjanost klauzule o nadležnosti može biti formalno uvjetovana samo ako je taj poseban uvjet povezan sa zahtjevima iz članka 25. Uredbe br. 1215/2012 i ako države ugovornice nemaju slobodu propisivati druge formalne zahtjeve osim onih predviđenih tom uredbom (vidjeti u tom smislu presudu od 16. ožujka 1999., Castelletti, C‑159/97, EU:C:1999:142, t. 35. i 37.). Sud je također pojasnio da razmatranja koja se odnose na veze između određenog suda i spornog odnosa ili na materijalnu valjanost sporazuma o nadležnosti nisu povezana s tim zahtjevima (vidjeti u tom smislu presudu od 8. veljače 2024., Inkreal, C‑566/22, EU:C:2024:123, t. 34.).
32
Iz toga proizlazi da pojam „ništavost u pogledu materijalne valjanosti”, upotrijebljen u zadnjem dijelu prve rečenice članka 25. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012, s obzirom na to da se nužno odnosi na uvjete valjanosti različite od onih koji su svojstveni sporazumima o nadležnosti predviđenima tom uredbom, obuhvaća opće razloge ništavosti koji mogu utjecati na ugovorni odnos, odnosno osobito na mane volje, kao što su zabluda, dolus, sila ili nesposobnost za sklapanje ugovora, što su razlozi koji su predviđeni pravom države članice čiji su sudovi određeni (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2025., Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, t. 36.).
33
Taj zaključak potvrđuje se i nastankom tog zadnjeg dijela prve rečenice članka 25. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012, koji se nije nalazio ni u članku 23. Uredbe br. 44/2001 ni u članku 17. prvom stavku Briselske konvencije i kojim se htjelo uvesti usklađeno pravilo o sukobu zakona u pogledu materijalne valjanosti sporazuma o nadležnosti, čime se jamči slična odluka o tom pitanju neovisno o sudu pred kojim se vodi postupak i odgovara rješenjima utvrđenima u Haškoj konvenciji o sporazumima o izboru suda od 30. lipnja 2005. (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2025., Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, t. 40.). Međutim, u točkama 125. i 126. Izvješća s objašnjenjima koje su sastavili profesori Hartley i Dogauchi u pogledu „bitnih razloga nevaljanosti” upućuje se na općepriznate razloge ništavosti kao što su zabluda, dolus, sila, prijevara, nenadležnost ili nesposobnost.
34
U ovom slučaju valja utvrditi da bi se uvjet propisan estonskim pravom, prema kojem je sporazum o nadležnosti primjenjiv među fizičkim osobama valjan samo ako je spor o kojem je riječ povezan s gospodarskom ili profesionalnom djelatnošću tih osoba, doista mogao usporediti s uvjetom sposobnosti dotičnih osoba za sklapanje ugovora. Međutim, taj uvjet ne obuhvaća klasični slučaj nesposobnosti maloljetnika ili štićenika, već se njime zapravo upućuje na vrstu djelatnosti, koja nije privatna, a koju obavljaju ugovorne stranke.
35
Osim toga, valja naglasiti, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, da se ta nacionalna odredba ne primjenjuje općenito na ugovorne odnose jer je uvjet valjanosti koji je njome propisan specifičan za sporazume o nadležnosti. Stoga taj uvjet nije obuhvaćen općim razlozima ništavosti poput onih in fine navedenih u točki 32. ove presude te bi se u najboljem slučaju mogao nalaziti među uvjetima valjanosti svojstvenima tim sporazumima, koji su, pak, kao što to proizlazi iz točaka 28. do 31. ove presude, iscrpno uređeni u članku 25. Uredbe br. 1215/2012.
36
Slijedom toga, takav uvjet, koji nije dio općih razloga ništavosti koji utječu na ugovorne odnose između stranaka, ne može biti obuhvaćen razlozima „ništavosti u pogledu materijalne valjanosti” u smislu članka 25. stavka 1. prve rečenice Uredbe br. 1215/2012.
37
Tumačenje koje proizlazi iz točaka 30. do 36. ove presude potvrđuju ciljevi koji se nastoje postići člankom 25. Uredbe br. 1215/2012, a koji se odnose na poštovanje autonomije stranaka i poboljšanje učinkovitosti sporazumâ o isključivoj nadležnosti, kako je navedeno u uvodnim izjavama 15., 19. i 22. te uredbe (presuda od 9. listopada 2025., Cabris lnvestments, C‑540/24, EU:C:2025:766, t. 43. i navedena sudska praksa).
38
Naime, članak 25. Uredbe 1215/2012 temelji se na načelu autonomije volje stranaka (vidjeti u tom smislu presudu od 18. studenoga 2020., DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, t. 38.) i u ime tog načela suglasnost volja između stranaka omogućuje da se opravda prednost izbora suda različitog od onoga koji bi eventualno bio nadležan na temelju Uredbe br. 1215/2012 (vidjeti u tom smislu presudu od 7. veljače 2013., Refcomp, C‑543/10, EU:C:2013:62, t. 26).
39
Međutim, nametanje uvjeta u nacionalnom pravu prema kojem sporazum o nadležnosti nije valjan ako spor nije povezan s gospodarskom ili profesionalnom djelatnošću ugovornih stranaka bilo bi protivno toj autonomiji volje stranaka.
40
Usto, to je tumačenje u skladu sa svrhom Uredbe br. 1215/2012, kojom se nastoji, kao što to osobito proizlazi iz njezinih uvodnih izjava 4., 6., 15. i 16., ujednačiti pravila o sukobu nadležnosti u građanskim i trgovačkim stvarima u pravni instrument Unije koji je obvezujući i izravno primjenjiv, a kojim je zakonodavac Unije želio donijeti pravila o nadležnosti koja su iznimno predvidiva i transparentna radi jačanja pravne sigurnosti i olakšavanja dobrog sudovanja (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2025., Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, t. 38.).
41
U tom pogledu, Sud je u više navrata presudio da radi promicanja tih ciljeva, osobito onog koji se odnosi na pravnu sigurnost, valja ojačati pravnu zaštitu osoba s domicilom u Uniji tako da se istodobno omogući i tužitelju da lako utvrdi sud pred kojim može pokrenuti postupak i tuženiku da razumno predvidi pred kojim sudom može biti tužen (vidjeti u tom smislu presudu od 27. veljače 2025., Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, t. 39. i navedenu sudsku praksu).
42
Međutim, pravna sigurnost zajamčena Uredbom br. 1215/2012 bila bi ugrožena ako bi nacionalni zakonodavac mogao uvesti dodatne uvjete valjanosti koji su svojstveni sporazumima o nadležnosti i koji se osobito odnose na vezu koja postoji s vrstom djelatnosti stranaka o kojima je riječ.
43
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno prethodno pitanje valja odgovoriti tako da članak 25. stavak 1. Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da uvjet propisan nacionalnim pravom koje se primjenjuje u državi članici suda o čijoj su se nadležnosti ugovorne stranke sporazumjele, prema kojem je sporazum o nadležnosti sklopljen između fizičkih osoba valjan samo ako je spor o kojem je riječ povezan s gospodarskom ili profesionalnom djelatnošću tih stranaka, nije razlog za „ništavost u pogledu njegove materijalne valjanosti” u smislu te odredbe.
Troškovi
44
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:
Članak 25. stavak 1. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima
treba tumačiti na način da:
uvjet propisan nacionalnim pravom koje se primjenjuje u državi članici suda o čijoj su se nadležnosti ugovorne stranke sporazumjele, prema kojem je sporazum o nadležnosti sklopljen između fizičkih osoba valjan samo ako je spor o kojem je riječ povezan s gospodarskom ili profesionalnom djelatnošću tih stranaka, nije razlog za „ništavost u pogledu njegove materijalne valjanosti” u smislu te odredbe.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: estonski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.