62019CJ0741_RES
Predmet C-741/19
Republika Moldova
protiv
Komstroy LLC, pravni sljednik Energoaliansa
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Cour d’appel de Paris)
Presuda Suda (veliko vijeće) od 2. rujna 2021.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Ugovor o Energetskoj povelji – Članak 26. – Neprimjenjivost među državama članicama – Arbitražna odluka – Sudski nadzor – Nadležnost suda države članice – Spor između subjekta iz treće države i treće države – Nadležnost Suda – Članak 1. točka 6. Ugovora o Energetskoj povelji – Pojam ‚ulaganje’”
Prethodna pitanja – Nadležnost Suda – Tumačenje međunarodnog sporazuma koji su sklopili Unija i države članice na temelju podijeljene nadležnosti – Ugovor o Energetskoj povelji – Spor između subjekta iz treće države i treće države – Interes Unije za ujednačeno tumačenje odredbe tog sporazuma – Nadležnost Suda za to tumačenje
(čl. 19. UEU-a; čl. 267. UFEU-a; Ugovor o Energetskoj povelji iz 1994., čl. 1. t. 6. i čl. 26. st. 1.)
(t. 22.-38.)
Međunarodni sporazumi – Ugovor o Energetskoj povelji – Podnošenje spora arbitražnom sudu predviđenom tim ugovorom – Sud koji nije dio sudbenog sustava države članice nego je osnovan na temelju Pravila o arbitraži Komisije Ujedinjenih naroda za međunarodno trgovačko pravo (UNCITRAL) – Spor između države članice i ulagača iz druge države članice u pogledu ulaganja koje je potonji izvršio u prvoj državi članici – Isključenost
(Ugovor o Energetskoj povelji iz 1994., čl. 1. t. 6. i čl. 26.)
(t. 48.-66.)
Međunarodni sporazumi – Ugovor o Energetskoj povelji – Ulaganje – Pojam – Stjecanje, od strane poduzeća iz ugovorne stranke ugovora, tražbine proizašle iz ugovora o isporuci električne energije koji nije povezan s ulaganjem, a koju posjeduje poduzeće iz treće države s obzirom na taj ugovor prema javnom poduzeću iz druge ugovorne stranke tog ugovora – Isključenost
(Ugovor o Energetskoj povelji iz 1994., čl. 1. t. 6. i čl. 26. st. 1.)
(t. 67.-85. i izreka)
Kratak prikaz
U izvršavanju niza ugovora sklopljenih tijekom 1999. godine društvo Ukrenergo, ukrajinski proizvođač, prodavalo je električnu energiju društvu Energoalians, ukrajinskom distributeru, koji je tu električnu energiju preprodavao društvu Derimen, registriranom na Britanskim Djevičanskim Otocima, koje je pak navedenu električnu energiju preprodavalo društvu Moldtranselectro, moldovskom javnom poduzeću, radi njezina izvoza u Moldovu. Količine električne energije koju je trebalo isporučiti određivane su svaki mjesec izravno između društava Moldtranselectro i Ukrenergo.
Društvo Derimen je društvu Energoalians u cijelosti platilo dugovane iznose za tako kupljenu električnu energiju, dok je društvo Moldtranselectro za tu električnu energiju samo djelomično platilo dugovane iznose društvu Derimen. Društvo Derimen je 30. svibnja 2000. prenijelo na društvo Energoalians tražbinu koju je imalo prema društvu Moldtranselectro. Društvo Moldtranselectro samo je djelomično podmirilo svoj dug prema društvu Energoalians tako što je na njega prenijelo više tražbina koje je imalo. Društvo Energoalians neuspješno je pokušalo ishoditi plaćanje preostalog iznosa tog duga, u iznosu od 16287185,94 američkih dolara (USD) (približno 13735000 eura), pokrenuvši postupak pred moldovskim, a potom pred ukrajinskim sudovima.
Društvo Energoalians smatralo je da određena postupanja Republike Moldove u tom kontekstu predstavljaju ozbiljne povrede obveza koje proizlaze iz Ugovora o Energetskoj povelji (
1
) (u daljnjem tekstu: ECT), čija je glavna svrha unapređenje gospodarskog rasta mjerama za liberalizaciju ulaganja i trgovine energijom.
Društvo Energoalians, čiji je pravni sljednik društvo Komstroy LLC, pokrenulo je arbitražni postupak predviđen ECT-om (
2
). Arbitražni sud koji je za rješavanje tog spora osnovan ad hoc u Parizu (Francuska) proglasio se nadležnim te je Republici Moldovi naložio plaćanje određenog novčanog iznosa društvu Energoalians na temelju ECT-a. Nastavno na tužbu za poništenje protiv odluke arbitražnog suda i presudu Coura de cassation (Kasacijski sud, Francuska), Republika Moldova pred courom d’appel de Paris (Žalbeni sud u Parizu, Francuska), koji je sud koji je uputio zahtjev, osporava nadležnost tog arbitražnog suda s obrazloženjem da tražbina nastala ugovorom o prodaji električne energije nije „ulaganje” u smislu ECT-a (
3
). Stoga je sud koji je uputio zahtjev postavio tri pitanja u vezi s pojmom „ulaganje”.
Sud, odlučujući u velikom vijeću, u svojoj presudi presuđuje da stjecanje, od strane poduzeća iz ugovorne stranke ECT-a, tražbine proizašle iz ugovora o isporuci električne energije koji nije povezan s ulaganjem, a koju posjeduje poduzeće iz treće države s obzirom na taj ugovor prema javnom poduzeću iz druge ugovorne stranke tog ugovora ne predstavlja „ulaganje” u smislu ECT-a (
4
).
Ocjena Suda
Sud najprije provjerava svoju nadležnost za odgovaranje na postavljena prethodna pitanja jer je više stranaka, među kojima i društvo Komstroy, tvrdilo da se pravo Unije ne primjenjuje na predmetni spor s obzirom na to da stranke tog spora nisu povezane s Europskom unijom.
Sud potvrđuje svoju nadležnost za prethodno odlučivanje o tumačenju ECT-a, koji je mješoviti sporazum, odnosno sporazum koji je sklopila Unija i velik broj država članica. Konkretno, on je nadležan odgovoriti na postavljena pitanja s obzirom na to da se ona odnose na pojam „ulaganja” u smislu ECT-a i da Unija od stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona ima isključivu nadležnost u pogledu izravnih stranih ulaganja i podijeljenu nadležnost u odnosu na neizravna ulaganja (
5
).
Taj zaključak nije doveden u pitanje okolnošću da se spor iz glavnog postupka vodi između ulagača iz treće države i druge treće države. Točno je da Sud u načelu nije nadležan tumačiti međunarodni sporazum u pogledu njegove primjene u okviru spora koji nije obuhvaćen pravom Unije. To osobito vrijedi kada se takav spor vodi između ulagača iz treće države i druge treće države. Međutim, Unija ima interes da se pojam „ulaganje” iz ECT-a tumači ujednačeno radi izbjegavanja budućih razlika u tumačenju, a bez obzira na okolnosti u kojima predmetnu odredbu treba primijeniti. To je slučaj s odredbama čije tumačenje traži sud koji je uputio zahtjev. Konkretno, ako je predmet obuhvaćen pravom Unije, taj bi sud mogao biti pozvan odlučiti o tumačenju istih odredbi ECT-a, bilo u okviru zahtjeva za poništenje arbitražne odluke bilo u okviru redovnog sudskog spora.
U svakom slučaju, stranke u sporu odlučile su ga podnijeti ad hoc arbitražnom sudu osnovanom na temelju Pravila o arbitraži Komisije Ujedinjenih naroda za međunarodno trgovačko pravo (UNCITRAL) (
6
) te su u skladu s tim arbitražnim pravilima pristale da sjedište tog suda bude u Parizu, odnosno na državnom području države članice, u ovom slučaju Francuske, u kojoj se primjenjuje ECT kao akt prava Unije. Za potrebe postupka pokrenutog na državnom području te države članice, to utvrđivanje sjedišta arbitraže stoga dovodi do primjene prava Unije, čije je poštovanje dužan osigurati sud pred kojim je pokrenut postupak, u skladu s člankom 19. UEU-a.
Sud, kako bi odgovorio na prvo pitanje suda koji je uputio zahtjev, koje se odnosi na pojam „ulaganja” u smislu ECT-a, i s obzirom na to da je to tumačenje nužno za provjeru nadležnosti ad hoc arbitražnog suda, najprije ispituje koji se sporovi mogu podnijeti arbitražnom sudom primjenom članka 26. ECT-a. Naime, više država članica koje su sudjelovale u pisanom i usmenom dijelu postupka pozvalo je Sud da pojasni može li takav arbitražni sud, poštujući načelo autonomije sudbenog sustava Unije, odlučivati o sporu između subjekta iz jedne države članice i druge države članice (
7
).
Sud u tom pogledu pojašnjava, kao prvo, da arbitražni sud odlučuje u skladu s ECT-om, koji je akt prava Unije, kao i međunarodnim pravom, tako da taj sud može biti doveden u situaciju da tumači i primjenjuje pravo Unije.
Kao drugo, taj arbitražni sud nije dio sudbenog sustava države članice, u ovom slučaju Francuske. Iz toga slijedi da se taj sud ne može smatrati sudom „jedne od država članica” u smislu članka 267. UFEU-a i stoga nije ovlašten uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku (
8
).
Kao treće, radi osiguranja spojivosti arbitražne odluke s načelom autonomije sudbenog sustava Unije, ona mora biti podvrgnuta sudskom nadzoru države članice kako bi se osiguralo puno poštovanje prava Unije, čime se jamči da se pitanja prava Unije mogu eventualno uputiti Sudu zahtjevom za prethodnu odluku. U ovom su slučaju stranke u sporu izabrale arbitražni sud na temelju UNCITRAL-ovih arbitražnih pravila te su prihvatile da sjedište arbitraže bude smješteno u Parizu pa je time francusko pravo primjenjivo na postupak čiji je predmet sudski nadzor arbitražne odluke. Međutim, dotični nacionalni sud može provoditi takav sudski nadzor samo ako mu je to dozvoljeno nacionalnim pravom. Doista, francuskim se pravom predviđa samo ograničen nadzor koji se, među ostalim, odnosi na nadležnost arbitražnog suda. Usto, predmetni arbitražni postupak razlikuje se od postupka trgovačke arbitraže koji proizlazi iz autonomije volje dotičnih stranaka. Naime, predmetni arbitražni postupak proizlazi iz ugovora kojim države članice pristaju na to da su iz sustava sudbenih pravnih sredstava, koji su dužne uspostaviti, isključeni sporovi koji se mogu odnositi na primjenu ili tumačenje prava Unije.
Iz svih tih obilježja arbitražnog suda proizlazi da ako bi se vodio spor među državama članicama, mehanizam rješavanja tog spora ne bi bio prikladan za osiguranje da sporove rješava sud koji je obuhvaćen sudbenim sustavom Unije, pri čemu se smatra da samo takav sud može jamčiti punu djelotvornost prava Unije (
9
). Posljedično, predmetna odredba ECT-a (
10
) ne primjenjuje se na sporove između države članice i ulagača iz druge države članice u pogledu ulaganja koje je potonji izvršio u prvoj državi članici.
Nadalje, Sud pojašnjava pojam „ulaganja” u smislu ECT-a. U tom pogledu Sud smatra da je tražbina koja proizlazi iz ugovora o opskrbi električne energije doista imovina koju neposredno posjeduje ulagač, pri čemu valja pojasniti da pojam „ulagač”, koji je definiran ECT-om i koji se koristi, među ostalim, u njegovu članku 26. stavku 1., označava osobito, u pogledu ugovorne stranke kao što je Ukrajina, svako trgovačko društvo organizirano u skladu sa zakonodavstvom važećim na državnom području te ugovorne stranke. Međutim, ne može se smatrati da je tražbina koja proizlazi iz običnog ugovora o prodaji električne energije dodijeljena za obavljanje gospodarske djelatnosti u energetskom sektoru. Iz toga slijedi da je običan ugovor o opskrbi električnom energijom, koju u ovom slučaju proizvode drugi subjekti, poslovna transakcija koja sama po sebi ne može predstavljati ulaganje. To tumačenje odgovara jasnom razlikovanju koje se utvrđuje ECT-om između trgovine i ulaganja.
(
1
)	Ugovor o Energetskoj povelji, potpisan u Lisabonu 17. prosinca 1994. (SL 1994., L 380, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 2., str. 51., u daljnjem tekstu: ECT), koji je odobren u ime Europskih zajednica Odlukom Vijeća i Komisije 98/181/EZ, EZUČ, Euratom od 23. rujna 1997. (SL 1998., L 69, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 2., str. 149.)
(
2
)	Članak 26. stavak 1. ECT-a
(
3
)	Članak 1. točka 6. i članak 26. stavak 1. ECT-a
(
4
)	Članak 1. točka 6. i članak 26. stavak 1. ECT-a
(
5
)	Članak 207. UFEU-a; Mišljenje 1/17 (Sporazum CETA EU-Kanada) od 30. travnja 2019. (EU:C:2019:341)
(
6
)	Članak 26. stavak 4. točka (b) ECT-a
(
7
)	Članak 26. ECT-a
(
8
)	Presuda od 6. ožujka 2018., Achmea (C-284/16, EU:C:2018:158, t. 43. do 49.)
(
9
)	Presuda od 6. ožujka 2018., Achmea (C-284/16, EU:C:2018:158, t. 56.)
(
10
)	Članak 26. stavak 2. točka (c) ECT-a