62014CC0566
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MELCHIORA WATHELETA
od 19. siječnja 2016. (
1
)
Predmet C‑566/14 P
Jean‑Charles Marchiani
protiv
Europskog parlamenta
„Žalba — Zastupnik u Europskom parlamentu — Naknade za parlamentarnu pomoć — Povrat neopravdano isplaćenih iznosa — Uredba (EU, Euratom) br. 966/2012 — Delegirana uredba (EU) br. 1268/2012 — Zastara — Razuman rok — Presuda povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) — Presuda Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372)“
1.
Svojom žalbom J.-C. Marchiani zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 10. listopada 2014., Marchiani protiv Parlamenta (T‑479/13, EU:T:2014:866, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud odbio njegovu tužbu za poništenje odluke glavnog tajnika Europskog parlamenta od 4. srpnja 2013. o povratu iznosa od 107.694,72 eura (u daljnjem tekstu: sporna odluka) i uz nju vezane obavijesti o terećenju od 5. srpnja 2013. (u daljnjem tekstu: obavijest o terećenju).
2.
U okviru četvrtog žalbenog razloga istaknutog u prilog svojoj žalbi J.-C. Marchiani prigovara Općem sudu da je počinio više pogrešaka koje se tiču prava vezanih uz zastaru potraživanja na koja se odnosi sporna odluka. Žalitelj prilikom sastavljanja svoje žalbe nije bio osobito jasan. Međutim, u četvrtom žalbenom razlogu može se razabrati da se četvrti dio određenije odnosi na ocjenu načela razumnog roka koje se primjenjuje kada ni jedna odredba prava Unije ne predviđa rok u kojem treba podnijeti zahtjev ili tužbu.
3.
To je pitanje Sud pažljivo ispitao u okviru postupka preispitivanja (presuda povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) (
2
). Ono je također nedavno analizirano u presudi Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) i u okviru koji je istovrstan onome iz ove žalbe, ali se stajališta Suda u tim dvjema presudama mogu činiti kontradiktornima.
4.
Zbog svega toga, u skladu sa željom Suda, ovo će mišljenje biti ograničeno na analizu tog određenog pitanja.
I – Pravni okvir
A – Povelja
5.
U skladu s člankom 41. stavkom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), naslovljenim „Pravo na dobru upravu”: [s]vatko ima pravo da institucije, tijela, uredi i agencije Unije njegove predmete obrađuju nepristrano, pravično i u razumnom roku”.
B – Uredba (EU, Euratom) br. 966/2012
6.
Članak 81. Uredbe (EU, Euratom) br. 966/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2012. o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 (
3
), naslovljen „Zastara”, određuje:
„1.   Ne dovodeći u pitanje odredbe posebnih propisa te primjenu Odluke 2007/463/EZ, Euratom, na dodijeljena prava Unije u odnosu na treće strane i na dodijeljena prava trećih strana u odnosu na Uniju, primjenjuje se rok zastare od pet godina.
2.   Komisija je ovlaštena donositi delegirane akte u skladu s člankom 210.a o detaljnim pravilima o zastari.”
C – Delegirana uredba (EU) br. 1268/2012
7.
„Pravila vezana za rok zastare” naslov je članka 93. Delegirane uredbe Komisije (EU) br. 1268/2012 od 29. listopada 2012. o pravilima za primjenu Uredbe br. 966/2012 (
4
).
8.
U njegovu stavku 1. podstavku 1. određeno je da „[r]ok zastare za potraživanja Unije prema trećim osobama počinje teći od isteka roka o kojem je dužnik obaviješten obaviješću o terećenju kako je navedeno u članku 80. stavku 3. točki (b)”.
II – Podsjetnik na relevantne činjenice u skladu s pobijanom presudom
9.
J.-C. Marchiani bio je zastupnik u Europskom parlamentu u razdoblju od 20. srpnja 1999. do 19. lipnja 2004. Od 2001. do 2004. žalitelj se koristio uslugama parlamentarne pomoći gđe T. i g. T., a od 2002. do 2004. i uslugama gđe B.
10.
Sudac istrage tribunala de grande instance de Paris (Francuska) obavijestio je 30. rujna 2004. predsjednika Parlamenta da bi dužnosti koje su od 2001. do 2004. obavljali gđa T. i g. T. mogle biti bez stvarne veze s dužnostima parlamentarnog asistenta.
11.
Odlukom od 4. ožujka 2009. nakon kontradiktornog postupka i nakon što se posavjetovao s kvestorima 14. siječnja 2009. glavni tajnik Parlamenta (u daljnjem tekstu: glavni tajnik) utvrdio je da je iznos od 148.160,27 eura neopravdano isplaćen žalitelju na temelju članka 14. Pravilnika o isplati troškova i naknada zastupnicima Europskog parlamenta (u daljnjem tekstu: Pravilnik PEAM) te je od dužnosnika za ovjeravanje u Parlamentu zahtijevao da poduzme sve potrebne mjere za povrat tog iznosa.
12.
Istoga dana dužnosnik za ovjeravanje u Parlamentu uputio je žalitelju obavijest o terećenju zahtijevajući nadoknadu iznosa od 148.160,27 eura. Europski ured za borbu protiv prijevara (OLAF) je 14. kolovoza 2009., nakon što mu je glavni tajnik 21. listopada 2008. dostavio spis koji se odnosio na predmetne nepravilnosti, obavijestio Parlament i žalitelja o pokretanju istrage.
13.
OLAF je 14. listopada 2011., nakon što je proveo istragu i saslušao žalitelja 6. srpnja 2011., Parlamentu dostavio presliku svojeg konačnog izvješća o istrazi. U potonjem je zaključeno da su žalitelju neopravdano isplaćene naknade za dužnosti koje su obavljali gđa T. i g. T. te gđa B., a Parlamentu se predlaže da poduzme potrebne korake za povrat dugovanih iznosa. OLAF je 25. listopada 2011. obavijestio žalitelja o dovršetku istrage.
14.
Na temelju izvješća OLAF‑a glavni tajnik je, primjenom članka 27. stavka 3. Pravilnika PEAM, 28. svibnja 2013. žalitelja obavijestio o svojoj namjeri da u cijelosti povrati iznose koje je Parlament isplatio u vezi s navodnim djelatnostima parlamentarnog asistenta gđe T., g. T. i gđe B., te ga je pozvao da u vezi s time podnese svoje očitovanje.
15.
Žalitelja je 25. lipnja 2013. saslušao glavni tajnik. Dana 27. lipnja 2013. žalitelj je glavnom tajniku dostavio zapisnik sa saslušanja. Glavni tajnik savjetovao se s kvestorima 2. srpnja 2013.
16.
Spornom odlukom glavni tajnik utvrdio je da je, iako je odluka od 4. ožujka 2009. predviđala povrat iznosa od 148.160,27 eura, dodatni iznos od 107.694,72 eura neopravdano isplaćen žalitelju te je od dužnosnika za ovjeravanje u Parlamentu zahtijevao da poduzme mjere potrebne za povrat potonjeg iznosa. U bitnome, glavni tajnik je smatrao da žalitelj nije podnio dokaze kojima je moguće dokazati da su gđa T., g. T. i gđa B. obavljali poslove parlamentarnog asistenta u smislu članka 14. Pravilnika PEAM. Utvrdivši da je na ime parlamentarne naknade isplaćen iznos od ukupno 255.854,99 eura, čiji je jedan dio bio predmetom odluke od 4. ožujka 2009., spornom odlukom zaključeno je da dodatni iznos od 107.694,72 eura nije bio u skladu s Pravilnikom PEAM i da ga je trebalo vratiti.
17.
Dužnosnik za ovjeravanje u Parlamentu je 5. srpnja 2013. izdao obavijest o terećenju br. 2013‑807 naloživši povrat iznosa od 107.694,72 eura do 31. kolovoza 2013.
III – Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
18.
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 3. rujna 2013. žalitelj je pokrenuo postupak za poništenje, s jedne strane, sporne odluke u dijelu u kojem je potonjom glavni tajnik naložio da se od žalitelja povrati iznos od 107.694,72 eura i, s druge strane, s njom povezane obavijesti o terećenju.
19.
U prilog svojoj tužbi žalitelj je istaknuo pet tužbenih razloga. Prvi se tužbeni razlog temeljio na povredi postupka predviđenog odlukom Predsjedništva Parlamenta od 19. svibnja i 9. srpnja 2008. o provedbenim mjerama za Statut članova Europskog parlamenta (
5
), kao i na povredi načela kontradiktornosti i poštovanja prava na obranu. Drugi se tužbeni razlog temeljio na pogrešnoj primjeni Pravilnika PEAM, treći na pogrešci u ocjeni popratnih dokumenata, i četvrti na pristranosti glavnog tajnika. Naposljetku, peti tužbeni razlog odnosio se na zastaru iznosa čiji se povrat zahtijevao. Smatrajući da su predmetni iznosi zastarjeli, žalitelj je od Općeg suda također zahtijevao da poništi obavijest o terećenju.
20.
Pobijanom presudom Opći je sud, bez odlučivanja o argumentima Parlamenta vezanima uz nedopuštenost tužbe, meritorno odbio žaliteljev zahtjev za poništenje sporne odluke i obavijesti o terećenju te mu je naložio snošenje troškova.
IV – Četvrti dio četvrtog žalbenog razloga i zahtjevi stranaka
21.
Četvrti žalbeni razlog istaknut u prilog žalbi J.-C. Marchianija se stoga temelji na više pogrešaka koje se tiču prava koje je Opći sud počinio prilikom ocjene pravila vezanih uz zastaru potraživanja na koje se odnosi sporna odluka.
22.
Četvrti dio navedenog žalbenog razloga odnosi se konkretno na načelo razumnog roka. Žalitelj smatra da je s obzirom na značaj spora i niži stupanj složenosti predmeta Opći sud trebao zaključiti da je u ovom slučaju to načelo povrijeđeno.
23.
Parlament zahtijeva da se žalba odbaci kao nedopuštena i, u svakom slučaju, odbije kao neosnovana. Kada je riječ o četvrtom dijelu četvrtog žalbenog razloga, smatra da je Opći sud ispitao načelo razumnog roka iako se žalitelj na njega nije pozvao. Stoga ga nije trebao analizirati i to tim više što navedeno načelo nije dio pravila koje sudac Unije može ispitivati po službenoj dužnosti.
24.
Podredno, s obzirom na presudu Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), Parlament naposljetku smatra da se njegovo potraživanje moglo smatrati nespornim, u fiksnom iznosu i dospjelim tek na datum donošenja konačnog izvješća OLAF‑a, kako se to zahtijeva člankom 78. stavkom 2. Uredbe br. 966/2012 i člankom 81. točkom (b) Delegirane uredbe br. 1268/2012. Stoga na datum donošenja sporne odluke razuman rok od pet godina koji je Sud utvrdio u presudi Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) još nije bio protekao, tako da Parlament nije povrijedio to načelo.
V – Ocjena
A – Dopuštenost četvrtog dijela četvrtog žalbenog razloga
25.
U pobijanoj presudi Opći sud analizirao je poštovanje razumnog roka na sljedeći način, „[p]od pretpostavkom, radi cjelovitosti, da, svojom argumentacijom tužitelj namjerava Parlamentu prigovoriti da je povrijedio zahtjeve koje je dužan ispuniti na temelju načela razumnog roka” (
6
).
26.
Prigovor koji žalitelj u okviru svoje žalbe iznosi u vezi s razumnim rokom trebalo bi, slijedom toga, smatrati bespredmetnim. Naime, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da prigovori protiv sporednih obrazloženja sadržanih u odluci Općeg suda ne mogu dovesti do njezina ukidanja i slijedom toga su bespredmetni (
7
).
27.
Međutim, ne može se isključiti da je Opći sud, unatoč navođenju da je ispitivanje provedeno radi cjelovitosti, u biti htio u potpunosti ispitati prigovor koji se temelji na nepravodobnom postupanju Parlamenta. Pod tom pretpostavkom, eventualna povreda koja se tiče prava Općeg suda u razmatranjima posvećenima načelu razumnog roka mogla bi dovesti do ukidanja pobijane presude.
28.
To je uostalom pristup koji je čini se Sud prihvatio u predmetu u kojem je donesena presuda Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372). Naime, u svojoj presudi Opći sud je također ispitao prigovor koji se odnosi na razuman rok „u dijelu u kojem je [...] tužitelj namjerava[o] Parlamentu prigovoriti da je povrijedio zahtjeve koje je dužan ispuniti na temelju načela razumnog roka” (
8
). Argumente vezane uz ta razmatranja Općeg suda, koji su istaknuti u okviru prvog žalbenog razloga R. Nencinija, Sud nije odbio.
29.
Polazim dakle od načela da Sud neće kao bespredmetan odbiti žaliteljev prigovor o tumačenju i primjeni načela razumnog roka.
B – Uvodne napomene o definiciji razumnog roka i dobre uprave
30.
Žalitelj se u prilog svojoj žalbi poziva na „povredu razumnog roka” (
9
). Mislim da bi prije ispitivanja tog prigovora bilo korisno usredotočiti se na definiciju navedenog roka u pravu Unije.
1. Razuman rok
31.
Postojale su određene nejasnoće u vezi s time što je razuman rok u pravu Unije. Je li to opće načelo prava per se ili je sastavni element drugih općih načela poput dobre uprave, načela pravne sigurnosti, legitimnih očekivanja ili prava na obranu, ili čak temeljno pravo (
10
)?
32.
Utjecaj tih pitanja čini mi se, međutim, ograničen. Naime nesporno je da je razuman rok usko vezan uz načelo pravne sigurnosti (
11
) i pravo na dobru upravu (
12
). Činjenica je da je ono samostalno opće načelo prava Unije, koje Sud kao takvo priznaje (
13
).
33.
Stoga ono je kao takvo dio pravnog poretka Unije i njegova povreda predstavlja bitnu povredu postupka ili, barem povredu Ugovorâ, ili „bilo kojeg pravnog pravila vezanog uz njegovu primjenu” u smislu članka 263. drugog stavka UFEU‑a (
14
).
2. Dobra uprava
34.
Usto, zahtjev poštovanja razumnog roka danas se izričito pojavljuje u dvama člancima Povelje.
35.
Najprije, članak 41. Povelje, naslovljen „Pravo na dobru upravu”, u stavku 1. svakome daje „pravo da institucije, tijela, uredi i agencije Unije njegove predmete obrađuju nepristrano, pravično i u razumnom roku” (
15
). Nadalje, članak 47. Povelje posvećen „Prav[u] na učinkoviti pravni lijek i na pravično suđenje” svakome jamči „pravo na pravično, javno suđenje u razumnom vremenskom roku pred neovisnim i nepristranim sudom, prethodno osnovanim u skladu sa zakonom”.
36.
Stoga je u pravu Unije razuman rok formalno sadržan u pravu na dobru upravu.
37.
Neki su se također pitali o dosegu definicije te „dobre uprave”: naime, je li riječ o generičkom pojmu, posebnom načelu, općem načelu ili temeljnom pravu (
16
)? Međutim, naslov i tekst članka 41. Povelje otklanjaju tu nesigurnost. Doista je riječ o „pravu na dobru upravu” (
17
), „pravu [koje] se osobito sastoji od [...] prava svake osobe na saslušanje prije poduzimanja bilo kakve pojedinačne mjere koja bi na nju mogla nepovoljno utjecati[,] prava svake osobe na pristup svojem dosjeu [ili još] obveze uprave da obrazloži svoje odluke” (
18
).
38.
Taj formalni razvoj je uostalom samo potvrda općeg pravnog načela koji je Sud ranije priznao. Naime, u skladu s Objašnjenjima koja se odnose na Povelju o temeljnim pravima (
19
), navedeni članak 41. „temelji se na postojanju Unije kao zajednice prava čije je karakteristike razvila sudska praksa, koja je potvrdila dobru upravu kao opće pravno načelo”. Prema članku 52. stavku 7. Povelje „sudovi Unije i država članica uzimaju u obzir” ta objašnjenja.
*
39.
Stoga je nesporno da se građanin Unije u svoju korist može pozvati na pravo da institucije Unije njegove predmete obrađuju u razumnom roku, bilo da je riječ o općem pravnom načelu ili o sastavnici temeljnog prava na dobru upravu.
C – Određivanje razumnog roka u sudskoj praksi Suda
40.
Ocjena razumnog roka bila je predmetom analize u presudi povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) koja se može okvalificirati kao načelo. Naime, u tom predmetu Sud je smatrao da je potrebno provesti preispitivanje kako bi se odredilo je li tumačenje Općeg suda, u skladu s kojim Službenički sud prilikom ocjene razumnosti roka u kojem je djelatnik Europske investicijske banke (EIB) trebao podnijeti tužbu za poništenje protiv njezina akta nije trebao uzeti u obzir specifične okolnosti predmetnog slučaja, u skladu sa sudskom praksom Suda (
20
).
41.
Što se tiče pitanja roka u kojem institucija Unije mora dostaviti obavijest o terećenju počevši od datuma nastanka činjenice iz koje proizlazi predmetno potraživanje, ono je obrađeno u presudi Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372).
42.
Stoga je potrebno sažeti te dvije presude prije nego što se pokuša iz njih izvesti zaključak o općem pravilu koje bi moglo biti primjenjivo na ovaj slučaj.
1. Presuda povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a
43.
U presudi Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a (T‑234/11 P, EU:T:2012:311) Opći sud potvrdio je tumačenje Službeničkog suda u skladu s kojim, u nedostatku odredaba kojima se utvrđuju rokovi za podnošenje tužbe koji se primjenjuju na sporove između EIB‑a i njegovih djelatnika, svaku tužbu koju djelatnik EIB‑a podnese nakon proteka roka od tri mjeseca, koji se zbog udaljenosti produljuje za deset dana, treba načelno smatrati podnesenom u nerazumnom roku (
21
).
44.
To je tumačenje dano u vezi s člankom 91. stavkom 3. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (
22
), koji rok u kojem dužnosnik može podnijeti tužbu za poništenje protiv akta kojim je oštećen izričito ograničava na tri mjeseca. Stoga, prema Općem sudu, pravilo koje proizlazi iz tog tumačenja predstavlja samo „specifičnu primjenu načela [razumnog roka]” (
23
) na sudski postupak između EIB‑a i njegovih djelatnika koji se „temelji na općoj pretpostavci da je rok od tri mjeseca načelno dovoljan kako bi se djelatnicima EIB‑a omogućilo da procijene zakonitost EIB‑ovih akata kojima su oštećeni i da po potrebi pripreme svoju tužbu [i koji] sucu Unije koji je odgovoran za njegovu primjenu ne nalaže da u obzir uzme okolnosti svakog slučaja i osobito da konkretno odvaguje uključene interese” (
24
).
45.
Upravo su te ocjene bile predmet preispitivanja.
46.
Po završetku svoje analize Sud je smatrao da je pojam „razumnog roka” trebalo ujednačeno primjenjivati, neovisno o okviru u kojem se pitanje postavlja. Naime, prema Sudu, „iako se sudska praksa Suda [...] doista odnosi na pitanje razumnosti trajanja upravnog postupka kada nijedna odredba prava Unije ne propisuje određeni rok u kojem se takav postupak treba provesti, pojam ‚razuman rok’ valja međutim primijeniti na isti način kada se on odnosi na tužbu ili zahtjev za koje ni jedna odredba prava Unije nije predvidjela rok u kojem se ta tužba ili zahtjev moraju podnijeti” (
25
).
47.
U skladu sa sudskom praksom Suda, „kad trajanje postupka nije određeno odredbom prava Unije ‚razumnost’ roka [...] mora se ocijeniti s obzirom na sve okolnosti svojstvene svakom pojedinom slučaju, a posebice s obzirom na značaj spora za dotičnu osobu, složenost predmeta i ponašanje stranaka postupka” (
26
). Slijedom toga iz tog zahtjeva za konkretno ocjenjivanje proizlazi da se „razumnost roka ne može utvrditi upućivanjem na točno određenu gornju granicu, utvrđenu na apstraktan način, već se mora ocijeniti u svakom pojedinom slučaju s obzirom na okolnosti u pitanju” (
27
).
48.
Stoga je Sud u tumačenju Općeg suda roka za podnošenje tužbe djelatnika EIB‑a protiv akata kojima su oštećeni vidio iskrivljavanje pojma „razuman rok” kojim se utječe na jedinstvo prava Unije (
28
).
2. Presuda Nencini protiv Parlamenta
49.
Presudu Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) ne smije se ignorirati. Naime, R. Nencini, bivši zastupnik u Parlamentu, podnio je Općem sudu tužbu za poništenje odluke glavnog tajnika o povratu određenih troškova koji su mu tijekom njegova mandata bili neopravdano isplaćeni. Sporno pitanje koje se pojavilo pred Sudom u okviru žalbe bilo je stoga slično pitanju koje razmatramo u ovom predmetu jer se odnosilo na zastaru potraživanja Parlamenta prema bivšem zastupniku i utjecaj razumnog roka na povrat tog potraživanja.
50.
Prije svega iz povezanog tumačenja primjenjivih pravila proizlazi da rok zastare za potraživanja Unije prema trećim osobama počinje teći od isteka roka navedenog u obavijesti o terećenju (
29
).
51.
U tom je slučaju riječ o roku koji se primjenjuje na povrat duga. Nasuprot tomu, rok u kojem se ta obavijest o terećenju mora dostaviti dužniku, počevši od datuma nastanka činjenice iz koje proizlazi predmetna tražbina, nije nigdje naveden (
30
).
52.
Nezavisni odvjetnik Szpunar smatra da postoje potraživanja koja su već dospjela u trenutku kada institucija koja je vjerovnik donese akt kojim se utvrđuje tražbina. Za tu vrstu potraživanja zastara predviđena mjerodavnim propisima čini se stoga „nedostatnom kao instrument zaštite dužnikovih interesa koji proizlazi iz načela pravne sigurnosti, s obzirom na to da taj rok počinje teći od datuma koji vjerovnik izabere i koji nema nikakve veze s trenutkom u kojem potraživanje nastane ili dospije” (
31
).
53.
Suočen s tom prazninom (
32
) Sud je podsjetio da „načelo pravne sigurnosti nalaže, u slučaju da primjenjivi tekstovi o tome ništa ne govore, da predmetna institucija [obavijest o terećenju] dostavi u razumnom roku. U suprotnome, dužnosnik za ovjeravanje, koji ima zadatak u obavijesti o terećenju utvrditi rok za plaćanje koji, u skladu sa samim odredbama članka [93. stavka 1. Delegirane uredbe br. 1268/2012] predstavlja dan od kojega počinje teći rok zastare, mogao bi slobodno odrediti dan od kojega počinje teći rok, bez ikakve veze s trenutkom u kojem je nastala predmetna tražbina što bi, očito, bilo protivno načelu pravne sigurnosti kao i cilju članka [81. Uredbe br. 966/2012]” (
33
).
54.
Međutim, tamo gdje je nezavisni odvjetnik Szpunar smatrao da se razuman rok ne može utvrditi upućivanjem na točno određenu gornju granicu, utvrđenu na apstraktan način (
34
), Sud je presudio da se „rok za dostavu obavijesti o terećenju mora smatrati nerazumnim kada se ta dostava odvija izvan razdoblja od pet godina od trenutka od kojega je institucija, u redovnim okolnostima, mogla istaknuti svoju tražbinu” (
35
).
55.
Osim ako se dokaže da je „unatoč naporima koje je [institucija] poduzela, kašnjenje u djelovanju posljedica postupanja dužnika, osobito njegovih postupaka otezanja ili njegove zle vjere [...], treba stoga utvrditi da je institucija povrijedila obveze koje ima na temelju načela razumnog roka” (
36
).
D – Kriteriji ujednačene primjene razumnog roka
1. Opće i apstraktno određivanje kriterija za procjenu razumnog roka
56.
U presudi Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) Sud je dakle uspostavio pretpostavku u skladu s kojom je izvan razdoblja od pet godina od trenutka od kojega je institucija, u redovnim okolnostima, mogla istaknuti svoju tražbinu razuman rok protekao.
57.
Ta ocjena razumnog roka kao fiksnog razdoblja od pet godina mogla bi se eventualno protumačiti kao konkretna primjena razumnosti navedenog roka ograničenog na predmetni slučaj.
58.
Takvo se tumačenje presude međutim teško može pomiriti s njezinim tekstom, njezinom strukturom i pravilima žalbe.
59.
Naime, prije svega ističem da se Sud u točki 49. te presude općenito i apstraktno izražava kada određuje da se „rok za dostavu obavijesti o terećenju mora smatrati nerazumnim kada se ta dostava odvija izvan razdoblja od pet godina od trenutka od kojega je institucija, u redovnim okolnostima, mogla istaknuti svoju tražbinu”. Usto, Sud tamo izričito navodi „pretpostavku [koja] se može pobiti” samo pod određenim uvjetima (
37
).
60.
Postojanje pravila opće primjene čini se, nadalje, potkrijepljeno tekstom koji je uvod u sljedeću točku. Naime, svrha izraza „u ovom slučaju”, kojim započinje točka 50. presude Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) je najaviti primjenu na taj slučaj pravnog pravila ili načela koje je upravo spomenuto.
61.
Naposljetku, analiza konkretnih elemenata spora načelno nije u nadležnosti Suda kada odlučuje u okviru žalbe (
38
).
62.
Jedini način tumačenja „ograničenja” od pet godina navedenog u presudi Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) u skladu s načelima potvrđenima u presudi povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, t. 28. i 29.) (
39
) bio bi smatrati ga elementom koji omogućuje određivanje na kome leži teret dokazivanja.
63.
Nakon razdoblja od pet godina od trenutka od kojega je institucija, u redovnim okolnostima, mogla istaknuti svoju tražbinu, na njoj je da dokaže da razuman rok, uzimajući u obzir okolnosti slučaja, nije protekao. U tom pogledu su postupci otezanja ili zla vjera dužnika, okolnosti na koje bi se institucija mogla pozvati samo primjeri koje je Sud naveo, o čemu svjedoči prilog „osobito” koji im prethodi u točki 49. presude Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372).
64.
S druge strane, iako ta „temeljna granica” još nije dosegnuta, dužnik je dužan dokazati da je razuman rok prekoračen s obzirom na kriterije uobičajeno navedene u sudskoj praksi, to jest s obzirom na sve okolnosti svojstvene predmetu, među kojima, osobito, značaj spora za dužnika, složenost predmeta i ponašanje stranaka postupka.
65.
Nasuprot tomu, iako točku 49. presude Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) treba po mom mišljenju tumačiti kao uspostavljanje općeg i apstraktnog pravila, takav pristup doveo bi do rezultata koji je istovrstan onome do kojega je Opći sud došao u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) u kojem je donesena presuda povodom preispitivanja. Međutim, Sud je taj rezultat okvalificirao kao „iskrivljavanje pojma razumnog roka” (
40
).
66.
Kako je Sud podsjetio prilikom te presude povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134), pojam razumnog roka „primjenjuje se neovisno o području o kojem je riječ” (
41
) i njegova ocjena može utjecati na dosljednost prava Unije (
42
).
67.
Pojam razumnog roka treba se stoga ujednačeno primjenjivati, neovisno o okviru u kojem se pitanje postavlja, bilo to kada nijedna odredba prava Unije ne propisuje određeni rok u kojem se upravni postupak treba provesti ili kada je riječ o tužbi ili zahtjevu za koje ni jedna odredba prava Unije nije predvidjela rok u kojem se ta tužba ili zahtjev moraju podnijeti (
43
).
68.
Slijedom toga smatram da načela tumačenja i primjene razumnog roka, kako ih je Sud sažeo u presudi povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134), treba smatrati utvrđenima i prevladavajućima.
69.
Naime, iako su presuda povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr. protiv EIB‑a (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) i presuda Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) obje donesene u vijeću koje se sastoji od pet sudaca i iako je druga presuda donesena kasnije, prva od tih dviju presuda rezultat je postupka preispitivanja. Narav i cilj tog izvanrednog postupka zasigurno mu dodjeljuju poseban autoritet jer pogreška koja se tiče prava Općeg suda koja se utvrdi u takvoj presudi može utjecati na jedinstvo i dosljednost prava Unije (
44
).
70.
U ovom slučaju to znači da se „razumnost roka ne može utvrditi upućivanjem na točno određenu gornju granicu, utvrđenu na apstraktan način, već se mora ocijeniti u svakom pojedinom slučaju s obzirom na okolnosti u pitanju” (
45
). To znači da se „kad trajanje postupka nije određeno odredbom prava Unije ‚razumnost’ roka [...] mora ocijeniti s obzirom na sve okolnosti svojstvene svakom pojedinom slučaju, a posebice s obzirom na značaj spora za dotičnu osobu, složenost predmeta i ponašanje stranaka postupka” (
46
).
71.
Dakako, to tumačenje nije ono koje nudi najveću pravnu sigurnost. Međutim, čini mi se da je ono „rješenje u nuždi” (
47
) koje je u najvećoj mjeri u skladu s podjelom nadležnosti koja mora postojati između zakonodavca Unije i sudova. Naime, precizno i konačno određivanje trajanja (ne)razumnog roka bilo bi sličnije određivanju roka zastare. Međutim, čini mi se takva nadležnost pripada samo zakonodavcu (
48
).
2. Ocjena razumnog roka u pobijanoj presudi
72.
Ako se ispita pobijana presuda, potrebno je utvrditi da Opći sud u njoj navodi i primjenjuje ista načela. Naime, prema Općem sudu, „poštovanje razumnog roka zahtijeva se u svim slučajevima u kojima se, kada primjenjivi tekstovi o tome ništa ne govore, načela pravne sigurnosti ili zaštite legitimnih očekivanja protive tomu da institucije Unije imaju mogućnost djelovati bez vremenskog ograničenja [...], s time da se podsjeća da se razumnost roka mora ocijeniti s obzirom na okolnosti svojstvene svakom pojedinom slučaju, a posebice s obzirom na značaj spora za dotičnu osobu, složenost predmeta i ponašanje stranaka postupka” (
49
).
73.
Nadalje, taj je sud s pravom utvrdio, u točki 83. pobijane presude da nijedna odredba nije određivala rok u kojem se mora dostaviti obavijest o terećenju i to neovisno o datumu nastanka činjenice iz koje proizlazi predmetna tražbina.
74.
Slijedom toga on je u točki 84. pobijane presude iz tih utvrđenja zaključio, a da pritom nije počinio pogrešku koja se tiče prava, da je valjalo „provjeriti je li, u ovom slučaju, Parlament poštovao obveze koje ima na temelju načela razumnog roka”.
75.
Ta provjera predstavlja ni više ni manje analizu činjenica i dokaza na koje su se stranke pozvale. Drugim riječima, riječ je o činjeničnoj ocjeni.
76.
Kao što sam to prethodno naveo i u skladu s ustaljenom sudskom praksom, iz članka 256. UFEU‑a i članka 58. stavka 1. Statuta Suda Europske unije proizlazi da je žalba ograničena na pitanja prava pa je stoga Opći sud jedini nadležan utvrditi i ocijeniti činjenice, osim u slučaju kada sadržajna netočnost njegovih utvrđenja proizlazi iz pismena priležećih spisu koji su mu podneseni. Stoga ocjena činjenica, osim u slučaju iskrivljavanja dokaza podnesenih Općem sudu, ne predstavlja pravno pitanje koje bi kao takvo bilo predmet nadzora Suda (
50
).
77.
Navedeno iskrivljavanje činjenica mora jasno proizlaziti iz pismena priležećih spisu a da pritom nije potrebna ponovna ocjena činjenica i dokaza. (
51
)
78.
Međutim, iz dokaza podnesenih Sudu ne proizlazi da je u ovom slučaju došlo do iskrivljavanja. Takvo iskrivljavanje se uostalom nigdje ne ističe, s obzirom na to da se žalitelj zadovoljio time da se pozove na povredu razumnog roka i da zatraži ponovno ispitivanje elemenata ocjene poput financijskog značaja spora i složenosti predmeta (
52
).
79.
Dakako, da sam bio nadležan ocjenjivati činjenice, sigurno ne bih na isti način ocijenio razumnost roka o kojem je riječ u ovom predmetu. Ali unatoč tomu Opći sud je u točki 86. pobijane presude mogao utvrditi, a da se pritom ne iskrive činjenice kako proizlaze iz spisa koji mu je podnesen, da je, „nakon što je doznao za informaciju o kojoj ga je obavijestio francuski sudac istrage u rujnu 2004. te nakon što je više puta komunicirao s tužiteljem, Parlament postupao s dužnom pažnjom i u razumnom roku kada je, u listopadu 2008., dostavio spis OLAF‑u i proveo postupak nakon kojeg je donesena odluka od 4. ožujka 2009.”. Taj je sud mogao priznati, a da pritom nije iskrivio činjenice, i da je Parlament „nakon pokretanja OLAF‑ove istrage u kolovozu 2009. i dostavljanja, po okončanju istražnog postupka, njegova izvješća u listopada 2011. [...] također postupao s dužnom pažnjom i u razumnom roku kada je proveo postupak nakon kojeg je donesena pobijana odluka” (
53
).
80.
Nasuprot tomu i premda to žalitelj nije istaknuo u prilog svojoj žalbi, dodao bih radi iscrpnosti da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava navevši, u točki 88. pobijane presude, „da povreda načela razumnog roka dovodi do poništenja akta koji je zahvaćen tom pogreškom samo ako je navedena povreda utjecala na to da njegov adresat ostvari prava na obranu”.
81.
Naime, zahtijevajući da se dokaže utjecaj na žaliteljeva prava na obranu, Opći sud „je počinio pogrešku s obzirom na posljedice koje treba izvući iz povrede načela razumnog roka kada je zakonodavac Unije donio opću odredbu kojom se institucijama nalaže da djeluju u određenom roku” (
54
), poput članka 81. Uredbe br. 966/2012.
82.
Kada se zakonodavac Unije tako izjasnio „s obzirom na zahtjeve pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja na kojima se temelji ta volja zakonodavca, sudska praksa na koju se Opći sud pozvao [...], prema kojoj povreda načela razumnog roka ne može dovesti do poništenja pobijanog akta osim ako je ta povreda utjecala na prava na obranu, u ovom je slučaju irelevantna” (
55
).
83.
Međutim, budući da je taj razlog Općeg suda u pobijanoj presudi naveden radi cjelovitosti, njegova netočnost ne može dovesti do ukidanja navedene presude. Tomu je tako tim više što je, nasuprot predmetu u kojem je donesena presuda Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), Opći sud u ovom slučaju pravilno odbio prigovor povrede načela razumnog roka na kojem bi se navedeno utvrđenje nužno trebalo temeljiti.
VI – Zaključak
84.
S obzirom na prethodna razmatranja, smatram da četvrti dio četvrtog žalbenog razloga na koji se žalitelj poziva u prilog svojoj žalbi neosnovan i da slijedom toga ne može dovesti do ukidanja pobijane presude.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Vidjeti, također, predmet preispitivanja kako je definiran odlukom o preispitivanju Arango Jaramillo i dr./EIB (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468).
(
3
)	SL L 298, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 248.)
(
4
)	SL L 362, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 9., str. 183.)
(
5
)	SL 2009 C 159, str. 1.
(
6
)	Točka 81. pobijane presude. Moje isticanje.
(
7
)	Za noviju primjenu načela vidjeti, osobito, presude Francuska/People's Mojahedin Organization of Iran (C‑27/09 P, EU:C:2011:853, t. 79.); Nizozemska/Komisija (C‑610/13 P, EU:C:2014:2349, t. 51.), kao i Wünsche Handelsgesellschaft International/Komisija (C‑7/14 P, EU:C:2015:205, t. 72.).
(
8
)	Presuda Nencini/Parlament (T‑431/10 et T‑560/10, EU:T:2013:290, t. 43.).
(
9
)	Točka 92. žalbe.
(
10
)	U vezi s tim definicijama vidjeti, osobito, Mihaescu‑Evans, B.-C., The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system, Nomos, 2015. Vidjeti, također, Schwarze, J., „Judicial Review of European Administrative Procedure”, Law and Contemporary Problems, sv. 68., br. 1, str. 85.‑105. Taj autor razmatra donošenje odluke u razumnom roku u okviru prava na obranu (str. 92.) smatrajući da predstavlja opće načelo prava Unije (str. 93.). Međutim, u svom zaključku, postupovna jamstva upravnog postupka kvalificira kao „temeljna prava” (str. 105.). Razuman rok nezavisna odvjetnica Sharpston kvalificirala je kao „temeljno pravo” u svom mišljenju u predmetu Gascogne Sack Deutschland/Komisija (C‑40/12 P, EU:C:2013:361, t. 135.). Valja primijetiti međutim da je u tom predmetu bila riječ o pravu na donošenje presude u razumnom roku.
(
11
)	Vidjeti, u tom smislu, Tridimas, T., The General Principles of EU Law, 2. izd., Oxford University Press, 2006., str. 412.; Hofmann, H. C. H., Rowe, G. C., i Türk, A. H., Administrative Law and Policy of the European Union, Oxford University Press, 2011., str. 196. Kako je to dobro obrazložio nezavisni odvjetnik Szpunar u svojem mišljenju u predmetu Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022), primjena razumnog roka „namijenjena je zaštiti, u svakom pojedinom slučaju, pravne sigurnosti pojedinaca u njihovim odnosima s Unijom kada ne postoji zakonski rok” (t. 98.).
(
12
)	Vidjeti članak 41. Povelje i, gore, glavu 2. naslovljenu „Dobra uprava”.
(
13
)	Vidjeti presudu Limburgse Vinyl Maatschappij i dr./Komisija (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P do C‑252/99 P i C‑254/99 P, EU:C:2002:582). U točki 207. te presude Sud potvrđuje da, „kako je to navedeno u točki 179. ove presude, opće načelo prava Zajednice poštovanja razumnog roka primjenjuje se u okviru sudskog postupka”. Međutim, u točki 179. te iste presude Sud navodi da se „[n]ačelo razumnog roka u području tržišnog natjecanja nameće za upravne postupke [...]. U slučaju tužbe nameće se također u sudskom postupku pred sucem Zajednice” (moje isticanje). U točki 38. presude Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), Sud ističe da je u presudi koja je predmet žalbe „[O]pći sud podsjetio da obveza poštovanja razumnog roka u provođenju upravnih postupaka predstavlja opće načelo prava Unije [...] i da je to načelo uneseno, kao sastavnica prava na dobru upravu, u članak 41. stavak 1. [Povelje]”. Sud nije odlučio da su ta razmatranja Općeg suda pogrešna.
(
14
)	Vidjeti, u tom smislu, Lenaerts K. i Van Nuffel, P., European Union Law, 3. izd., Sweet & Maxwell, 2011., br. 22‑036.
(
15
)	Moje isticanje.
(
16
)	U vezi s tim opisima i dosegom dobre uprave u pravu Unije, vidjeti, osobito, Azoulay, L. i Clément‑Wilz, L., „La bonne administration” u Auby, J.-B. i Dutheil de la Rochère, J., (u suradnji sa Chevalier, E.), Traité de droit administratif européen, 2. izd., Bruylant, 2014., str. 671. do 697., osobito str. 672., 674. i 679.
(
17
)	U skladu s naslovom članka 41. Povelje. Moje isticanje.
(
18
)	Članak 41. stavak 2. Povelje. Moje isticanje.
(
19
)	SL 2007., C 303, str. 17. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.).
(
20
)	Odluka o preispitivanju Arango Jaramillo i dr./EIB (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468, t. 15.). Preispitivanje je bilo opravdano i zbog učinka prekluzije koji je tumačenje Općeg suda davalo prekoračenju roka za podnošenje tužbe koji nije utvrđen primarnim ni sekundarnim pravom Unije (t. 16.).
(
21
)	Točka 27. te presude.
(
22
)	Pravilnik o osoblju za dužnosnike Europske unije donesen Uredbom (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 od 29. veljače 1968. kojom se utvrđuje Pravilnik o osoblju za službenike Europskih zajednica i uvjeti zapošljavanja koji se primjenjuju na ostale djelatnike tih Zajednica i kojom se uvode posebne mjere privremeno primjenjive na službenike Komisije (SL L 56, str. 1.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ, Euratom) br. 723/2004 od 22. ožujka 2004. (SL L 124, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 6., str. 3.).
(
23
)	Presuda Arango Jaramillo i dr./EIB (T‑234/11 P, EU:T:2012:311, t. 30.).
(
24
)	Ibidem.
(
25
)	Presuda povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, t. 33.).
(
26
)	Presuda povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, t. 28.).
(
27
)	Ibidem (t. 29.).
(
28
)	Presuda povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, t. 46. i 54. kao i izreka presude).
(
29
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika Szpunara u predmetu Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, t. 48.). Odredbe o kojima je riječ u predmetu u kojem je donesena presuda Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) bile su članak 73.a Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 od 25. lipnja 2002. o Financijskoj uredbi koja se primjenjuje na opći proračun Europskih zajednica (SL L 248, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 2., str. 145.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ, Euratom) br. 1995/2006 od 13. prosinca 2006. (SL L 390, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 1., str. 267.) i članak 85.b Uredbe Komisije (EZ, Euratom) br. 2342/2002 od 23. prosinca 2002. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe br. 1605/2002 (SL L 357, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 3., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ, Euratom) br. 478/2007 od 23. travnja 2007. (SL L 111, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 2., str. 264.). Te su se odredbe primjenjivale i u trenutku isplate iznosa o kojima je riječ u ovom predmetu. Primjećujem da su u trenutku donošenja sporne odluke mjerodavne odredbe zamijenjene člankom 81. Uredbe br. 966/2012 i člankom 93. stavkom 1. Delegirane uredbe br. 1268/2012. Te su nove odredbe, međutim, slične gore navedenim pravilima. Naime, i jedne i druge za potraživanja Unije prema trećim osobama predviđaju rok zastare od pet godina koji počinje teći od isteka roka o kojem je dužnik obaviješten obaviješću o terećenju.
(
30
)	Presuda Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, t. 47.).
(
31
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika Szpunara u predmetu Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, t. 68.).
(
32
)	Vidjeti, u tom smislu, mišljenje nezavisnog odvjetnika Szpunara u predmetu Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, t. 75.).
(
33
)	Presuda Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, t. 48.).
(
34
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika Szpunara u predmetu Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, t. 98.).
(
35
)	Presuda Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, t. 49.). Moje isticanje.
(
36
)	Ibidem.
(
37
)	Presuda Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, t. 49.). Moje isticanje.
(
38
)	U skladu s ustaljenom sudskom praksom, iz članka 256. UFEU‑a i članka 58. stavka 1. Statuta Suda Europske unije proizlazi da je žalba ograničena na pitanja prava te je stoga Opći sud jedini nadležan utvrditi i ocijeniti činjenice, osim u slučaju kada sadržajna netočnost njegovih utvrđenja proizlazi iz pismena priležećih spisu koji su mu podneseni. Stoga ocjena činjenica, osim u slučaju iskrivljavanja dokaza podnesenih Općem sudu, ne predstavlja pravno pitanje koje bi kao takvo bilo predmet nadzora Suda. Vidjeti osobito, u tom smislu, presude Wunenburger/Komisija (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, t. 66.) i YKK i dr./Komisija (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, t. 44.).
(
39
)	Vidjeti točku 47. ovog mišljenja.
(
40
)	Presuda povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, t. 45.).
(
41
)	Točka 52. te presude.
(
42
)	Ibidem (t. 54.).
(
43
)	Presuda povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, t. 33.).
(
44
)	Članak 62. i članak 62.b Statuta Suda Europske unije.
(
45
)	Presuda povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, t. 29.). Čini se da se i doktrina slaže s tim tumačenjem razumnog roka. Vidjeti, osobito, Kansa, L., „Towards Administrative Human Rights in the European Union. Impact of the Charter of Fundamental Rights”, European Law Journal, 2004., sv. 10., br. 3, str. 296. do 326., osobito str. 314.; Mihaescu‑Evans, B.-C., The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system, Nomos, 2015.; Tridimas, T., The General Principles of EU Law, 2. izd., Oxford University Press, 2006., str. 412.; Hofmann, H. C. H., Rowe, G. C., i Türk, A. H., Administrative Law and Policiy of the European Union, Oxford University Press, 2011., str. 196.
(
46
)	Presuda povodom preispitivanja u predmetu Arango Jaramillo i dr./EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, t. 28.).
(
47
)	Izraz je posuđen iz mišljenja nezavisnog odvjetnika Szpunara u predmetu Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, t. 96.).
(
48
)	Vidjeti, u tom smislu, osobito relevantna razmišljanja razvijena u mišljenju nezavisnog odvjetnika Szpunara u predmetu Nencini protiv Parlamenta u vezi s postojanjem zakonodavne praznine (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, t. 75. do 93.). Vidjeti također presudu Imperial Chemical Industries/Komisija (48/69, EU:C:1972:70) u kojoj je Sud izričito naveo da je, iako se rok zastare, dakako, mora unaprijed odrediti, „određivanje tog roka i njegova načina primjene u nadležnosti zakonodavca Zajednice” (t. 48.). Koliko je meni poznato, jedino značajno odstupanje od tog načela dogodilo se u području državnih potpora gdje je Sud presudio da, kada rok nije određen propisom, Komisija mora odlučiti o planiranoj potpori o kojoj je obaviještena u roku od dva mjeseca (presuda Lorenz, 120/73, EU:C:1973:152, t. 4.). Taj je rok nakon toga formalno unesen u primjenjivi mjerodavni propis.
(
49
)	Točka 82. pobijane presude.
(
50
)	Vidjeti osobito, u tom smislu, presude Wunenburger/Komisija (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, t. 66.) i YKK i dr./Komisija (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, t. 44.).
(
51
)	Vidjeti osobito, u tom smislu, presude Wunenburger/Komisija (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, t. 67.) i YKK i dr./Komisija (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, t. 44.).
(
52
)	Točke 90. i 91. žalbe.
(
53
)	Ibidem.
(
54
)	Presuda Nencini protiv Parlamenta (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, t. 51.).
(
55
)	Ibidem (t. 54.).