Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
L. MEDINA
представено на 2 март 2023 година(1)
Дело C‑723/21
Stadt Frankfurt (Oder),
FWA Frankfurter Wasser- und Abwassergesellschaft mbH
срещу
Landesamt für Bergbau, Geologie und Rohstoffe
други страни в производството:
Lausitz Energie Bergbau AG
(Преюдициално запитване от Verwaltungsgericht Cottbus (Административен съд Котбус, Германия)
„Преюдициално запитване — Допустимост — Околна среда — Действия на Съюза в областта на политиката за водите — Директива 2000/60/ЕО — Достъп до правосъдие по въпроси на околната среда — Процедура по разрешаване на проект — Член 7 — Забрана за влошаване качеството на водата — Проект за изграждане на изкуствено езеро — Сулфат — Задължение за държавите членки да не разрешават проект, който може да причини влошаване на качеството на вода, използвана за производството на питейна вода“
1.        Настоящото преюдициално запитване предоставя възможност на Съда да тълкува за първи път член 7, параграф 3 от Директива 2000/60/ЕО (наричана по-нататък „Рамкова директива за водите“, „РВД“)(2). Жалбата в главното производство е подадена от Stadt Frankfurt (Oder) (град Франкфурт на Одер) и от FWA Frankfurter Wasser- und Abwassergesellschaft mbH, Франкфурт на Одер (наричано по-нататък „FWA“) срещу председателя на Landesamt für Bergbau, Geologie und Rohstoffe (Регионална служба за минно дело, геология и суровини), Котбус, Германия (наричана по-нататък „Службата“). С жалбата се оспорва решение на Службата за одобряване на устройствен план(3), с което на Lausitz Energie Bergbau AG, Котбус (встъпила страна в главното производство, наричано по-нататък „Lausitz“) се разрешава изграждането на най-голямото изкуствено езеро в Германия (с площ от 1 900 хектара, или приблизително 2 660 футболни игрища).
I.      Спорните обстоятелства в главното производство и отправените преюдициални въпроси
2.        Град Франкфурт на Одер отговаря за снабдяването на своите 57 000 жители с питейна вода. За да изпълни това свое законоустановено задължение, той използва услугите на FWA.
FWA експлоатира водоснабдителна станция въз основа на предоставено му разрешение по реда на националната правна уредба в областта на водите.
3.        Водоснабдителната станция черпи питейна вода от подземни води и от река Шпрее в участък, разположен извън предпазна зона по смисъла на член 7, параграф 3, второ изречение от РДВ.
4.        Водата на река Шпрее е с висока концентрация на сулфати. Те се отделят от вече нефункциониращи открити рудници във водосборния басейн на река Шпрее. Образуват се при окисляването на пиритни руди, които до изкопаването им се намират в земята без достъп на въздух. Питейната вода, която се подава във водопроводите, не трябва да надвишава определена стойност за сулфатите, изискване, което досега водоснабдителната станция трудно е изпълнявала.
5.        След затварянето на въпросния открит рудник, Lausitz напълва с вода останалата вследствие на добива на лигнитни въглища вдлъбнатина. Езерото, което ще се образува след напълването на вдлъбнатината с вода, трябва да има преливник. Водата, която напуска преливника, ще се влива в река Шпрее и ще има значително по-висока концентрация на сулфати, отколкото водата в самата река Шпрее. Град Фракфурт на Одер и FWA се опасяват, че поради този приток концентрацията на сулфати във водата на река Шпрее, която поначало е с критична стойност за производството на питейна вода, ще бъде превишена и че поради това ще трябва да преустановят добива на питейна вода там или ще трябва да извършат основно техническо преустройство.
6.        С решение за одобряване на устройствен план Службата одобрява изграждането на езерото, включително и преливника, след като въз основа на експертиза установява, че качеството на водите на река Шпрее няма да се влоши по смисъла на член 4 от РВД. Не е извършена оценка на въздействието на концентрацията на сулфати в мястото на водочерпене и съответно във водоснабдителната станция съгласно член 7 от Директивата. В главното производство град Франкфурт на Одер и FWA обжалват именно решението за одобряване на устройствен план.
7.        В контекста на образуваното по жалбата производство Verwaltungsgericht Cottbus (Административен съд, Котбус) решава да спре производството и да отправи следните преюдициални въпроси към Съда на Европейския съюз:
„1)
a)      Трябва ли член 7, параграф 3 от РДВ да се тълкува в смисъл, че всички членове на пряко заинтересованата от даден проект общественост имат право да предявяват по съдебен ред искания за установяване на нарушения на задължението:
а)      за предотвратяване на влошаването на качеството на водните обекти, използвани за производство на питейна вода;
б)      за намаляване на степента на пречистване, необходима за производството на питейна вода;
като се позовават на защитата на правата на трети лица в случай на забрана за влошаване на състоянието на подземните води (вж. [решение от 28 май 2020 г., Land Nordrhein-Westfalen, C‑535/18, EU:C:2020:391, т. 132 и сл. (наричано по-нататък „решението Land Nordrhein-Westfalen“] и [решение от 3 октомври 2019 г., Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland и др., C‑197/18, EU:C:2019:824, т. 40 и 42)]?
б)      Ако отговорът на въпрос а) е отрицателен:
Имат ли във всеки случай жалбоподатели, на които са възложени производството и пречистването на питейна вода, право да предявяват искания за установяването на нарушения на забраните и изискванията по член 7, параграф 3 от РДВ?
2      Съдържа ли член 7, параграф 3 от РДВ и за водните обекти извън предпазните зони по смисъла на член 7, параграф 3, второ изречение от [Директивата], наред със задължението за дългосрочно планиране в плановете за управление и програмите от мерки, задължение, подобно на предвиденото в член 4 [от същата директива], да се откаже разрешение за конкретни проекти поради нарушаване на забраната за влошаване (вж. [решение Land Nordrhein-Westfalen, т. 75])?
3      Въз основа на факта, че член 7, параграф 3 от [тази директива] — за разлика от приложение V към член 4 от РДВ — не определя самостоятелни референтни стойности за контрола на забраната за влошаване на състоянието:
а)      при какви условия трябва да се приеме, че ще настъпи влошаване на състоянието на водния обект и съответно увеличаване на необходимата за производството на питейна вода степен на пречистване?
б)      може ли за рeлевантен референтен показател за увеличаване на степента на пречистване и съответно за забраната на влошаването на състоянието по член 7, параграф 3 от РДВ да се считат граничните стойности в приложение I към [Директива 98/83/ЕО(4) (наричана по-нататък „Директива за питейната вода“; „ДПВ“)], както може да се заключи от член 7, параграф 2, in fine от [РДВ]?
в)      ако отговорът на въпрос б) е утвърдителен:
Може ли да е налице нарушение на забраната за влошаване по член 7, параграф 3 от РДВ, когато единствената значима стойност не е гранична стойност от част А или част Б от приложение I [към ДПВ], а т.нар. „индикативен параметър“ съгласно част В от приложение I?
4      Кога следва да се приеме, че е нарушена забраната за влошаване на качеството на питейната вода по член 7, параграф 3 РДВ (относно критерия за забраната за влошаване по член 4 РДВ: [решение Land Nordrhein-Westfalen, т. 119] и преди това [решение от 1 юли 2015 г., Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland(C‑461/13, EU:C:2015:433, т. 52) (наричано по-нататък „решението Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland“)]?
а)      Достатъчно ли е каквото и да е влошаване на състоянието, за да се приеме, че е налице нарушение;
или
б)      трябва да има вероятност от неспазването на индикативния параметър за сулфати от 250 mg/l;
или
в)      трябва да е налице опасност от мерки за отстраняване по смисъла на член 8, параграф 6 от [ДПВ], които увеличават усилията за пречистване при производството на питейна вода?
5      Съдържа ли член 7, параграф 3 от РДВ освен материалноправния критерий за контрол и изисквания относно процедурата по официално разрешение, т.е. може ли практиката на Съда относно член 4 от [тази директива] да се приложи спрямо обхвата на контрола по член 7, параграф 3 от [Директивата] (вж. [решение Land Nordrhein-Westfalen] — втори преюдициален въпрос)?
6      Трябва ли организаторът на проекта да възложи експертиза относно наличието на евентуално нарушение на член 7, параграф 3 от РДВ и веднага щом има вероятност проектът да наруши разпоредбите на член 7, параграф 3 от [тази директива]?
7      Трябва ли и в този случай да се приеме, че експертизата трябва да е налице към момента на вземане на решението по реда на правната уредба в областта на водите и че следователно експертиза, извършена впоследствие в хода на съдебното производство, не може да отстрани незаконосъобразността на разрешението по реда на правната уредба в областта на водите (вж. [решение Land Nordrhein-Westfalen, т. 76 и 80 и сл.])?
8      При претеглянето на интересите в контекста на разрешението могат ли изискванията и забраните по член 7, параграф 3 от РДВ да бъдат преодолени, като се отдаде приоритет на преследваната с проекта цел, например когато усилията за пречистване са малки или целта на проекта е особено важна?
9      Прилага ли се член 4, параграф 7
от РДВ спрямо член 7, параграф 3 от нея?
10      Какви задължения, които надхвърлят установеното в член 4 от РДВ, могат да бъдат изведени от член 7, параграф 2 [от нея], така че те да трябва да се вземат предвид в процедура по разрешаване на проекта?“.
II.    Производство пред Съда
8.        Град Франкфурт на Одер и FWA, Службата, Lausitz и Европейската комисия представят писмени становища.
III. Анализ
А.      Допустимост
9.        Според мен, в случай че водният обект, който FWA използва за прихващане на непреработена вода, не представлява воден обект за целите на член 7, параграф 1 от РДВ, то член 7, параграф 3 от Директивата няма да е приложим в разглеждания в главното производство спор.
10.      Действително Службата изтъква пред Съда, че повърхностният воден обект на река Шпрее с идентификационен № DERW_DEBB582_1743 не е воден обект от обхвата на член 7, параграф 1 от РДВ. В съответствие с член 7, параграф 3, второ изречение от РДВ, за подземния воден обект „Долно поречие на река Шпрее 1“ с идентификационен № DEGB_DEBB_HAV_US_3‑1 е определена предпазна зона съгласно член 7, параграф 1 от тази директива.
11.      Според мен налице са най-малкото два довода за
приложимостта на член 7, параграфи 1 и 3 от РДВ към настоящия случай.
12.      Първо, налице е подземният воден обект „Долно поречие на река Шпрее 1“, в който се инфилтрира речната вода от река Шпрее. Фактите, изтъкнати от запитващата юрисдикция, показват, че този воден обект е (или ще бъде) засегнат от разглеждания проект, поради което РДВ е приложима.
13.      В разглежданото преюдициално запитване запитващата юрисдикция изхожда от това, че съответният участък от река Шпрее е воден обект за целите на член 7, параграф 1 от РДВ. Освен това запитващата юрисдикция е посочила ясно в определението си за допускане на обезпечителни мерки от 1 юни 2021 г. (наричано по-нататък „определението от 1 юни 2021 г.“), че „разглежданият участък от река Шпрее попада в обхвата на [тази разпоредба]“. Действително FWA е упълномощена съгласно националната правна уредба в областта на водите да черпи повърхностни води от река Шпрее (посредством процес на инфилтрация),
за да осигурява питейна вода.
14.      Второ, Службата твърди, че член 7, параграф 3 от РДВ е приложим само по отношение на онези водни обекти, които са „определени“ в съответствие с член 7, параграфи 1 и 2 от същата директива. Повърхностният воден обект на река Шпрее (DERW_DEBB582_1743) не бил определен въз основа на тази разпоредба и следователно не е воден обект от обхвата на член 7, параграф 1 от РДВ. Той
не бил определен и съгласно член 6, параграф 2 от Директивата.
15.      Вярно е, че този воден обект, изглежда, не е определен от компетентните органи съгласно членове 6 и 7 от РДВ, въпреки че се използва за производството на питейна вода, което може да е показателно за това, че Германия не е изпълнила задълженията си по член 6, параграфи 1 и 3 да актуализира редовно регистъра и тези по член 7 от Директивата.
16.      В крайна сметка, пояснявайки разпоредбата на член 7 от РДВ, съображение 37 от тази директива ясно указва, че „[д]ържавите членки следва да определят водите, използвани за черпене на питейни води, и да осигурят съответствието им с [ДПВ]“.
17.      Независимо от това не смятам, че е възможно член 7, параграф 3 от РДВ да се приложи пряко по отношение на неопределени водни обекти като разглеждания в случая, тъй като това би обезсмислило режима на определяне на съответните водни обекти и поддържането на регистър в съответствие с тези разпоредби. Съществува и проблемът с неяснотата по отношение на точните граници на предпазните зони, които следва да се очертаят съгласно член 6, параграф 2 и член 7, параграф 1 от тази директива.
18.      Като се има предвид, че член 7, параграф 1 не е пряко приложим, тъй като изисква мерки за изпълнение, запитващата юрисдикция е тази, която трябва да реши как да процедира съгласно германското право, за да осигури защитата на тези водни обекти (например като разпореди на компетентния орган да приеме съответните мерки за изпълнение и да определи въпросните водни обекти в съответствие с член 7, параграф 1 от РДВ).
19.      В този контекст запитващата юрисдикция трябва да запази полезното действие (effet utile) на РДВ.
20.      Действително следва да припомним, че член 7, параграф 1 от РДВ задължава държавите членки да определят конкретни видове водни обекти, които трябва да бъдат опазени съгласно член 7, параграфи 2 и 3 от тази директива. Държавите членки не следва да бъдат в състояние да лишават водни обекти, предназначени за производството на питейна вода, от защита, като просто решат да не ги определят (или не ги определят правилно) (член 7, параграф 1 от РДВ), като в същото време тези държави членки позволяват, по силата на националната си правна уредба в областта на водите, същите водни обекти да произвеждат питейна вода, като ги смесват с водни обекти, които са надлежно определени (какъвто е настоящият случай). Това явно би лишило РДВ и по-специално член 7 от нея от полезното ѝ действие (effet utile).
21.      Вярно е, че в главното производство опазването на подземните води, изглежда, е осигурено. Това обаче не означава, че държавите членки са освободени от задължението да опазват и повърхностните води, използвани за производството на питейна вода. Нищо в текста на член 7, параграф 3 от РДВ не предполага —
нито пък следва от духа и целите на Директивата — че е необходимо разграничение в зависимост от това дали водочерпенето е пряко или непряко (тоест получено чрез инфилтрация).
22.      От изложените по-горе съображения следва, че преюдициалните въпроси са допустими.
Б.      По същество
1.      Въпрос 1
23.      По същество запитващата юрисдикция иска да установи дали член 7, параграф 3 от РДВ следва да се тълкува в смисъл, че всички членове на обществеността, които са пряко заинтересовани от даден проект (хипотеза 1), или във всички случаи лица, на които е възложено производството и пречистването на питейна вода (хипотеза 2), имат право да предявят по съдебен ред искания за установяване на нарушения на задълженията съгласно тази разпоредба, включително неизпълнение на задължението да се предотврати влошаването на качеството на водните обекти, използвани за производство на питейна вода, и да се намали
нивото на пречистване, изисквано за производството на питейна вода.
24.      Достатъчно е да се посочи обаче, че в настоящия случай не е необходимо Съдът да се произнася по отношение на хипотеза 1 предвид това, че жалбоподателите в главното производство не са членове на обществеността, а са юридически лица, на които е възложено по закон производството и пречистването на питейна вода.
25.      Съдът е постановил, че „съгласно постоянната практика на Съда би било несъвместимо с обвързващото действие, което член 288 ДФЕС признава на Директивата, да се изключи по принцип възможността за засегнатите лица да се позовават на задълженията, които тя налага“, и „най-малкото физически или юридически лица, които са пряко засегнати от нарушение на разпоредбите на дадена директива в областта на околната среда, трябва да могат да искат да се изпълняват съответните задължения от компетентните органи, като при необходимост сезират съответните юрисдикции“(5).
26.      За да се определи дали жалбоподателите в главното производство са пряко засегнати от нарушение на задълженията, предвидени в член 7, параграф 3 от РДВ, следва да се вземе предвид нейната цел, както и съдържанието на посочената разпоредба(6).
27.      Целта на РДВ, както е видно от нейния член 1, е да опази водните обекти, включително използваните за производството на питейна вода.
28.      Член 7, параграф 3 от РДВ предвижда определени задължения за държавите членки във връзка с опазването на водите, използвани за производството на питейна вода.
29.      Юридическо лице, което има право да черпи и използва подземни води (или повърхностни води) за производството на питейна вода, осъществява законна употреба на такива подземни (или повърхностни) води. Следователно това лице е пряко засегнато от нарушение на задълженията за подобряване и предпазване от влошаване на състоянието на подземните (или повърхностните) води, като това нарушение може да ограничи предоставеното му право, като възпрепятства законната употреба на тези води(7).
30.      Съгласно националното право град Франкфурт на Одер отговаря за осигуряването на жителите си питейна вода. Следователно явно е в негов интерес да осъществи тази задача без неправомерна намеса — а нарушение на член 7, параграф 3 от РДВ съставлява такава намеса — и по-специално да предотврати влошаване на качеството на водните обекти, използвани от града за производството на питейна вода. В противен случай той няма да е в състояние да изпълни задължението си да осигури на населението питейна вода с подходящо качество.
31.      Член 7, параграф 3 от тази директива определя и конкретни цели във връзка с пречистването, изисквано за производството на питейна вода.
32.      В интерес на юридически лица като град Франкфурт на Одер и FWA е да полагат по-малко усилия за пречистване при производството на питейна вода. И двата субекта са правно отговорни за снабдяването с вода в съответствие с ДПВ.
33.      Действително пречистването е необходимо, за да се защити човешкото здраве, като задълженията за пречистване са предвидени в ДПВ, на която член 7, параграф 2 от РДВ изрично се позовава. ДПВ предвижда сложен механизъм, който конкретизира онова, което трябва да се постигне посредством такова пречистване.
34.      Както става ясно по-нататък в настоящото заключение, спазването на член 7 от РДВ е тясно свързано със спазването на ДПВ. Ако държава членка наруши член 7 от РДВ,
що се отнася до даден водосбор, доставчикът на вода ще бъде ощетен
при спазването от негова страна на ДПВ(8).
35.      Следователно град Франкфурт на Одер и FWA трябва да са в състояние да изискат от компетентния орган —
отговарящ за одобряването на проект с потенциално вредно въздействие върху
изискваното от ДПВ ниво на пречистване на питейна вода —
да изпълни задълженията, предвидени в член 7, параграф 3 от РДВ, като при необходимост сезира компетентната юрисдикция.
36.      От изложените по-горе съображения следва, че член 7, параграф 3 от РДВ във връзка с
член 19, параграф 1 ДЕС (съгласно който „[д]ържавите членки установяват правните средства, необходими за осигуряването на ефективна правна защита в областите, обхванати от правото на Съюза“) трябва да се тълкува в смисъл, че юридическите лица, на които съгласно националното право е възложено
производството и пречистването на питейна вода, или лицата, натоварени с това производство и пречистване, имат право да изискат от компетентния орган, отговарящ за одобряването на проект с потенциално вредно въздействие върху изискваното от ДПВ
ниво на пречистване на питейната вода, да изпълни задълженията, предвидени в член 7, параграф 3 от РДВ. При необходимост тези юридически лица могат да сезират компетентната юрисдикция.
2.      Въпрос 2
37.      Запитващата юрисдикция иска да установи дали член 7, параграф 3 от РДВ съдържа по отношение и на водни обекти извън предпазните зони по смисъла на второто изречение на тази разпоредба самостоятелно задължение, подобно на предвиденото в член 4 от РДВ, да се откаже разрешение за конкретни проекти поради нарушаване на забраната за влошаване. Запитващата юрисдикция изрично цитира във въпроса си решение Land Nordrhein-Westfalen, точка 75.
38.      В част 1 ще анализирам първото изречение от разпоредбата на член 7, параграф 3 от РДВ, за да разясня общото разбиране за опазването на водни обекти, използвани за производството на питейна вода. В част 2 ще проверя дали второто изречение на същата разпоредба, съгласно което държавите членки могат да определят предпазни зони, има някакво отношение към настоящия случай.
а)      Част 1 — член 7, параграф 3, изречение първо от РДВ
39.      Съгласно точка 75 от решение Land Nordrhein-Westfalen, „когато даден проект може да доведе до отрицателни последици за водите, той може да бъде разрешен само ако са изпълнени условията по член 4, параграф 7, букви a)—г) от [РДВ]. Без да се засяга възможността за извършване на съдебен контрол, именно на националните органи, компетентни да издадат разрешение за проект, е възложено да проверят, преди да предоставят такова разрешение, дали тези условия са изпълнени“.
40.      Макар тази съдебна практика да се отнася до
член 4 от РДВ, според мен тя следва да изясни и тълкуването на член 7, параграф 3 от РДВ. Това не на последно място се дължи на факта, че член 7, параграф 3, подобно на член 4,
възлага определени задължения на държавите членки —
като разликата е, че последната разпоредба предвижда задължения за опазване на водите по принцип, докато първата предвижда специфични задължения за водните обекти, използвани за производството на питейна вода.
41.      Съгласно постоянната практика на Съда, при тълкуването на разпоредба от правото на Съюза следва да се има предвид не само съдържанието ѝ, но и контекстът и целите на правната уредба, от която тя е част(9).
1)      Текстът на член 7, параграф 3 от РДВ
42.      Текстът на тази разпоредба показва, че законодателят на Съюза е предвидил в нея задължение за държавите членки за постигането на конкретен резултат(10).
i)      Значение на думата „осигуряват“
43.      В решение Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland (т. 31—33) Съдът извежда
обвързващия характер на предвидените в член 4 от РДВ задължения от факта, че разпоредбата съдържа текст, който указва нейните задължителни последици и относимостта ѝ към
разрешаването на отделни
проекти в рамките на правния режим за опазване на водите.
44.      Действително в тези точки от решението Съдът пояснява, че думата „изпълняват“ и въвеждащият израз „за постигане пълна ефективност на програмите от мерки“ подкрепят обвързващия
характер на тази разпоредба, която компетентните органи трябва да спазват при одобряването на отделните проекти.
45.      Подобно на член 4 от РДВ, фактът, че член 7, параграф 3 от тази директива предвижда, че държавите членки „осигуряват необходимото опазване за водни обекти“, предполага, че това задължение е обвързващо и относимо към одобряването на отделни проекти. Изразът „осигуряват „[необходимото] опазване за водни обекти“ съдържа задължение за държавите членки да действат в този смисъл, което предполага, че те трябва да тълкуват процеса по разрешаване на отделния проект като мярка за изпълнение, за да гарантират необходимото опазване (т. 32 от цитираното по-горе решение).
46.      Фактът, че член 4 и член 7, параграф 3 от РДВ съдържат леко различна формулировка в това отношение („държавите членки изпълняват необходимите мерки за предпазване състоянието на всички повърхностни водни обекти от влошаване“ срещу „държавите членки осигуряват […]
„[необходимото] опазване [на определените]
водни обекти, […]
с цел избягване влошаването на тяхното качество, [за да се] намал[и]
нивото на пречистване, изискуемо за производството на питейна вода“), няма отношение за целите на настоящия анализ. Видно изразът „осигуряват“ предполага, че държавите членки трябва да вземат необходимите мерки, за да постигнат конкретните цели на РДВ. Това се потвърждава и когато този текст
се разгледа на някои други езици (например на немски, френски, италиански, испански и латвийски).
ii)    Значение на израза „[необходимото] опазване“
47.      Употребата на тази формулировка в разпоредбата на член 7, параграф 3 от РДВ показва, че законодателят на Съюза е предпочел „подхода на предотвратяване“ вместо (последващия) „подход на пречистване“, използван в миналото. С други думи, акцентът вече не е върху пречистването на замърсена непреработена вода, за да стане тя безопасна за консумация, а по-скоро върху опазването на използваните водоизточници.
48.      Както се пояснява в съображение 11 от РДВ, „политиката [на Съюза] за околната среда трябва да допринася за постигане целите на предпазване, опазване и подобряване качеството на околната среда посредством внимателното и рационално използване на природните ресурси, както и следва да се основава на принципите на предпазни и превантивни мерки […]“ (курсивът е мой).
49.      Изразът „[необходимото]
опазване“ в член 7, параграф 3, в светлината на принципа за превантивните мерки показва, че преди да одобри отделен проект, компетентният орган трябва първо да определи дали той няма да засегне неблагоприятно качеството на водните обекти, използвани за производството на питейна вода.
iii) Значение на израза „определените водни обекти“
50.      Текстът на член 7, параграф 3 показва, че мерките за опазване съгласно тази разпоредба се отнасят само до водни обекти, които са преминали процедура на определяне. Член 7, параграф 3 обаче не съдържа ограничения в зависимост от начина, по който водата навлиза в тези водни обекти, тоест дали това се случва по естествен път, или посредством антропогенна инфилтрация (какъвто е случаят в главното производство). Следователно трябва да се осигури опазване на води, находящи се в определените водни обекти.
iv)    Значение на израза „избягване влошаването на тяхното качество, [за да се] намал[и] нивото на пречистване“
51.      Този израз показва, че целта на действията, които държавите членки трябва да предприемат, е да се намали нивото на пречистване, изисквано за производството на питейна вода, а средствата за постигането на тази цел е задължението на държавите членки да избягват като минимум влошаване на качеството на водните обекти.
52.      Приетите от Комисията обяснителни
указания № 16(11) са в подкрепа на моето тълкуване на член 7, параграф 3 от РДВ. Тези указания, които представят консенсусна позиция относно най-добрата практика, съгласувана между Комисията, всички държави членки и други заинтересовани страни, поясняват разпоредбата на член 7, параграф 3 от РДВ по следния начин: „На практика избягване влошаването на качеството на подземен воден обект само по себе си не води задължително до намаляване на нивото на пречистване, изискуемо за производството на питейна вода. Необходимо е подобряване на качеството, за да се намали пречистването. Видно е обаче, че е налице намерение като минимум да се избягва влошаването на качеството на подземните води. В идеалния случай опазването трябва да е достатъчно, така че с течение на времето пречистването да може да бъде намалено“.
53.      Неразривната връзка между източника (подземни и повърхностни водни обекти, използвани за производството на питейна вода) и продукта (доставяната на населението питейна вода), която присъства в израза „[за да се] намал[и] нивото на пречистване“, показва, че при управлението на питейните води държавите членки трябва да спазват ДПВ и критериите за качество на водата, залегнали там.
54.      Следователно компонентът „избягване на влошаването“ в текста на член 7, параграф 3 от РДВ във връзка с изискването за намаляване нивото на пречистване означава, че със забраната за влошаване съгласно тази разпоредба се цели да се избегне положение, при което не са спазени постановените в ДПВ критерии за качество на водата.
v)      Значение на израза „за производството на питейна вода“
55.      Този израз ясно показва, че съответните водни обекти са само онези, които се използват за производството на питейна вода, като в същото време той осигурява и необходимата връзка между РДВ и ДПВ.
56.      Следователно текстът на член 7, параграф 3 предполага задължение за държавите членки да препятстват изпълнението на проекти, които могат да увеличат нивото на пречистване в определени водни обекти, използвани за производството на питейна вода, ако без такова увеличаване на пречистването проектът може да има отрицателни последици,
що се отнася до изискванията за качеството на водата, посочени в ДПВ.
2)      Контекст на член 7, параграф 3 от РДВ
i)      Връзка между член 7, параграф 3 и членове 1 и 4 от РДВ
57.      Моето тълкуване на член 7, параграф 3 се потвърждава от анализа на контекста на
този член. Първо, значението на член 7 може да се изведе от съществуващите връзки между него и други разпоредби на РДВ, по-специално членове 1 и 4.
58.      Преди всичко, правната литература (например Faßbender в изчерпателен анализ на РДВ(12)) изтъква тясната връзка и факта, че член 7
предвижда значително затягане на целите по член 4 от РДВ, което е свързано с използването. Производството на питейна вода е специфично използване на води, което попада в обхвата на
член 4 от РДВ като обща разпоредба,
и следователно е необходимо да се вземат предвид определени изисквания, свързани с питейната вода.
59.      В тази връзка и необходимото в настоящия случай тълкуване на член 7, параграф 3 от тази директива трябва да се основава на съображенията на големия състав на Съда, изложени в решение Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland,
що се отнася до структурата на член 4 от РДВ.
60.      Това е така, защото като рамкова директива чрез своята систематична структура РДВ координира опазването на всички водни обекти, включително използваните за производството на питейна вода(13).
61.      Нещо повече, това опазване, предвидено в първото изречение на член 7, параграф 3 от РДВ, е неразделна част от общото опазване на водни обекти по член 1 от РДВ, което се преследва и с член 4 от тази директива(14). Следователно цялостният режим на опазване на водите, установен с членове 1 и 4 от РДВ, така както се тълкува от Съда, засилва разбирането за защитния и императивен характер на член 7, параграф 3 от директивата.
ii)    Значение на „определените водни обекти“
62.      За да се разбере
значението на този израз, е необходимо да се разгледат следните два аспекта на РДВ: i) специфичните критерии, установени в член 7, параграф 1; и ii) задължението за създаването на регистър на определените водни обекти съгласно член 6 във връзка с член 7 от РДВ. РДВ възлага на държавите членки задачата да приемат специфични мерки за изпълнение, за да гарантират, че
защитени територии са разграничени надлежно. Накрая, текстът на член 7, параграф 3 във връзка с член 7, параграф 1 ясно показва, че държавите членки са длъжни да спазват член 7, параграф 1 и да определят надлежно всички съответни водни обекти, за да осигурят опазването на всички водни обекти, за които това се изисква (по-специално използваните за производството на питейна вода).
iii) Значение на ДПВ при определяне на качеството на водата съгласно член 7, параграф 3 от РДВ
63.      На следващо място ще анализирам влиянието на ДПВ върху разбирането за „добро качество на питейната вода“, което член 7, параграф 3 се стреми да гарантира. Член 7, параграф 2 от РДВ предвижда, че „[з]а всеки воден обект, определен по параграф 1,
[освен] за постигане целите на член 4 и съответствие с изискванията на настоящата директива […], държавите членки осигуряват прилагането на съответен режим на пречистване на водите в съответствие със законодателството [на Съюза], така че ползваната вода да отговаря на изискванията на [ДПВ]“ (курсивът е мой).
64.      Член 7, параграф 2 от РДВ ясно обвързва член 7, параграф 3 от тази директива и нейните цели за опазване на непреработената вода със съществуващите стандарти и процедури (за гарантиране на добро качество на питейната вода), заложени в ДПВ. Следователно стандартите на ДПВ за питейната вода засягат пряко управлението на водосбора, като определят минималното качество на водата, което следва да се гарантира при обработването на водите, и по-специално при тяхното пречистване. Това показва, че надеждността при управлението на водосбора, с което се преследва постигане целите на член 7 от РДВ, ще е неразривно свързано със стандартите за питейна вода в ДПВ(15).
65.      Следователно несъмнено е налице тясна връзка между директивата „майка“ (РДВ, която е рамкова директива за цялостната система за управление на водите) и „дъщерната“ директива (ДПВ, която е специфична директива относно питейната вода и съставлява неразделна част от тази система). Действително член 7 от РДВ не само въвежда правилата на ДПВ по отношение опазването на питейна вода, като използва тази тясна връзка, но предвижда и допълнително условие относно свеждането до минимум на пречистването. Текстът на член 7, параграф 3 ясно показва, че опазването съгласно тази разпоредба трябва да се извършва така, че да се постигне изискваното от ДПВ качество на питейната вода, както и да се намали нивото на пречистване, изисквано за производството на питейна вода.
iv)    Роля на индикативните параметри при установяване влошаване на качеството на водата
66.      Освен това е необходимо да се изясни как се открива влошаване на качеството на водата. За да се разбере, за целите на настоящия случай,
значението на предвиденото в член 7, параграф 3 от РДВ изискване да се избегне влошаване, е необходимо да се разгледа част В от приложение I към ДПВ. Съгласна съм с Комисията, че индикативният параметър от 250 mg/l
за сулфат, както е посочен в част В, е от значение за ограничаване на замърсител като сулфата и за установяване дали е налице влошаване по смисъла на член 7, параграф 3 от РДВ. Този индикативен параметър трябва да се вземе предвид в контекста на производството на питейна вода.
67.      Следователно връзката между РДВ и ДПВ е и един от факторите, чрез който се установява
дали има влошаване на качеството на водата, и спомага да се определи как този индикативен параметър може да се отрази на процеса на разрешаване на отделни проекти, който въпрос ще разгледам по-нататък в настоящото заключение.
v)      Принцип на предпазните мерки и мерки за отстраняване
68.      Отделно от приложение I към ДПВ, член 8 от тази директива има важен принос за разбиране на съдържанието на задължението да се гарантира опазването на питейната вода. Този член, озаглавен „Мерки за отстраняване и ограничения за използване“, посочва какви последици възникват, в случай че държави членки не спазят параметричните стойности, определени в съответствие с член 5 от същата директива. Важно е да се отбележи, че член 8, параграф 6 от ДПВ предвижда, че „[в] случай на неспазване на параметричните стойности или на спецификациите, предвидени в приложение I, част В, държавите членки проверяват дали това неспазване представлява риск за здравето на хората. Те вземат мерки за отстраняване, за да се възстанови качеството на водите, когато това е необходимо за опазване здравето на хората“.
69.      Както споменах по-горе, съображение 11 от РДВ препраща към член 174 ДЕО (понастоящем член 191 ДФЕС), който изисква политиката на Съюза за околната среда — тоест включително и управлението на питейната вода — да се основава на принципите на предпазните мерки и превантивните действия. Както ще разясня по-нататък в заключението си, все още не е изследвано напълно вероятното влияние на замърсена със сулфат питейна вода върху здравето на човека. Следователно нуждата да се гарантира необходимото опазване, както предвижда член 7, параграф 3 от РДВ, тълкуван в светлината на принципите на предпазните и на превантивните мерки, означава, че държавите членки трябва да направят оценка и да предприемат действия, преди да бъде одобрен проект с възможни неблагоприятни последици за околната среда. Ето защо е налице задължение за предварителна оценка на отделни проекти като разглеждания в главното производство, за да се избегне положение, в което е необходимо да се прибегне до мерки за отстраняване.
3)      Цел на член 7, параграф 3 от РДВ
70.      Това тълкуване на член 7, параграф 3
се потвърждава от значението, което първичното право на ЕС придава на защитата на околната среда. Член 191, параграф 2
ДФЕС
задължава Европейския съюз да осигури високо равнище на защита, което по-специално изисква политика в областта на околната среда, „основа[на] на принципите на предпазните мерки и превантивните действия“. Освен това съгласно член 37 от Хартата на основните права на Европейския съюз високото равнище на опазване на околната среда и подобряването на нейното качество трябва да бъдат включени в политиките на Европейския съюз(16).
71.      Освен това една от целите за гарантиране на доброто състояние на водата в съответствие с РДВ е осигуряване на снабдяването с питейна вода на населението (съображение 24 от РДВ).
72.      По-конкретно, както обясних в точка 53 от настоящото заключение, съществува неразривна връзка между източника (подземни и повърхностни водни обекти, използвани за черпене на питейна вода) и продукта (доставяната на населението питейна вода) —
връзка, която намира отражение в духа и целите на член 7, параграф 3. Следователно високо равнище на защита на източника е наложително, за да се произвежда питейна вода с добро качество по устойчив начин.
73.      В решение Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland (т. 34—43) Съдът основава тълкуването си и на целта на РДВ: „[РДВ] установява общи принципи и цялостна рамка за действия по опазването на водите […]. Установените в нея общи принципи и цялостна рамка за действия трябва да се развиват по-нататък от държавите членки чрез приемане на конкретни мерки в сроковете, предвидени в тази директива“.
74.      По-специално член 1 от РДВ постановява, че целта на Директивата е да допринесе за „осигуряването на достатъчно количество повърхностни и подземни води с добро качество, необходими за устойчивото, балансирано и равномерно използване на водите“.
75.      Посочените по-горе констатации на Съда в решение Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland са пряко относими за целите на телеологическото тълкуване на член 7, параграф 3 от тази директива. Действително тази разпоредба трябва да се тълкува и в светлината на общата цел на РДВ, която включва „подпомага[не] устойчивото използване на водите на база дългосрочно опазване на наличните водни ресурси“ (член 1, първа алинея, буква б), а това е една от целите, които държавите членки трябва да прилагат на практика при издаване на разрешения за отделни проекти.
76.      Нещо повече, констатациите, свързани с екологичните цели, залегнали в член 4 от РДВ, също са относими предвид това, че съгласно член 7, параграф 2 от тази директива целите, предвидени в член 4 от нея относно повърхностните водни обекти, се прилагат и за водните обекти от обхвата на член 7.
77.      От гореизложените съображения следва, че за да се осигури устойчиво използване на водите за производството на питейна вода и да се поддържа добро качество на водите, е наложително да се избягва замърсяването им и да се действа превантивно. С други думи, необходимо е да се направи предварителна оценка на отделните проекти, които биха могли да засегнат неблагоприятно качеството на водите, използвани за производството на питейна вода, и които следователно ще наложат увеличаване на нивото на пречистване —
а не намаляване, както изисква член 7, параграф 3 от РДВ.
4)      Тravaux préparatoires във връзка с член 7, параграф 3 от РДВ
78.      Горното тълкуване и значението на член 7, параграф 3 в структурата на РДВ се потвърждава и от законодателната предистория на тази разпоредба.
79.      Тази предистория показва, че в началото на законодателния процес РДВ е съдържала само това, което понастоящем
е член 7, параграфи 1 и 2 от РДВ.
80.      Настоящият член 7, параграф 3 е добавен на по-късен етап, по време на консултациите между Съвета на Европейския съюз и Европейския парламент(17). С това законодателят на Съюза е искал да направи разпоредбите на член 7 по-строги и ясно да покаже, че съгласно новия подход към управлението на водите се дава приоритет на предварителното опазване на непреработената вода, а не на последващо увеличаване на нивото на пречистване.
б)      Част 2 — член 7, параграф 3, второ изречение от РДВ
81.      Във втория си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция споменава и второто изречение на член 7, параграф 3, съгласно което „[д]ържавите членки могат да определят предпазни зони около […] водни[те] обекти, [посочени в член 7, параграф 3, първо изречение от РДВ]“. И аз като Комисията обаче
смятам, че тази възможност не засяга спазването на задълженията, определени в първото изречение на член 7, параграф 3, доколкото тези задължения са приложими и извън предпазните зони.
82.      Текстът на член 7, параграф 3 от РДВ е ясен. Определянето на предпазни зони е възможност, но то не засяга случаи като разглеждания в главното производство. Определянето на такива зони за опазване на разглежданите подземни води е само една от множеството мерки. Това е видно от израза „[д]ържавите членки осигуряват
„[необходимото] опазване […]“., който е последван в следващото изречение от „[д]ържавите членки могат да определят предпазни зони около такива водни обекти“.
83.      Както се пояснява в Указания
№ 16, „второто изречение на член [7, параграф 3] позволява на държавите членки да създадат по своя преценка охранявани предпазни зони, в рамките на които да бъде фокусирана
необходимата защита. В някои държави членки те са това, което принципно се разбира под „защитени зони за питейни води“ […]. Целта трябва да бъде
предотвратяването на влошаване (предизвикано от антропогенен натиск) на параметрите, което пък може да изисква допълнително третиране, за да се постигнат стандартите за питейните води“ (стр. 13, курсивът е мой).
84.      Следователно общото задължение за опазване, както e тълкувано по-горе, се отнася за всички водни обекти, определени съгласно член 7, параграф 1, а определянето на предпазна зона е само допълнителна мярка по избор, която допълва общото опазване, ако държавата членка прецени, че това е необходимо(18).
в)      Заключение по въпрос 2
85.      От всички гореизложени съображения следва, че член 7, параграф 3 от РДВ представлява неразделна част от режима за опазване на водите, установен с член 4 от РДВ. Той
включва забрана за влошаване качеството на водите, доколкото разрешаването на отделен проект, който може да доведе до такова влошаване, не позволява на държава членка да изпълни задължението си да намали нивото на пречистване, изисквано за производството на питейна вода. Необходимите мерки за опазване включват обвързващо задължение за държавите членки да извършват предварителна оценка на отделните проекти, които могат да засегнат неблагоприятно качеството на определените водни обекти, използвани за производството на питейна вода, независимо от вида на водата, която се съдържа в тези водни обекти. Целта е: i) да се действа превантивно и да се избегне влошаване на качеството на водите;
ii) да се ограничи постепенно нивото
на пречистване, изисквано за производството на питейна вода
в контекста на целта да се гарантира устойчиво използване на водните ресурси; и iii) да се предотврати положение, при което ще се наложи предприемането на мерки за отстраняване на последиците съгласно изискванията на ДПВ. Задължението е приложимо независимо дали водният обект се намира във или извън предпазните зони по смисъла на второто изречение на член 7, параграф 3 от РДВ.
3.      Въпроси 3 и 4
а)      В какво се изразява нарушаването на забраната за влошаване по член 7, параграф 3 от РДВ?
86.      Смятам, че тези въпроси трябва да се разгледат съвкупно, тъй като и двата са свързани с критерия за оценка на нарушение на забраната за влошаване на качеството на водите, предвидена
в член 7, параграф 3 от РДВ. По същество запитващата юрисдикция иска да установи
в какво се изразява нарушението на забраната за влошаване съгласно тази разпоредба. По-специално въпросът е дали всяко влошаване е достатъчно, за да се установи нарушение, трябва ли да има превишаване на индикативния параметър от 250 mg/l, посочен за сулфати в част В на приложение I към ДПВ; или трябва да съществува опасност да се наложат мерки за отстраняване съгласно член 8, параграф 6 от тази директива (действия, които увеличават усилията за пречистване, изисквани при производството на питейна вода).
87.      Както отбелязах по-горе, член 7, параграф 3 от РДВ задължава държавите членки да предотвратяват влошаването на качеството на водни обекти, използвани за производството на питейна вода, за да се намали изискваното ниво на пречистване.
88.      По отношение на термина „влошаване“ Съдът вече е постановил във връзка с член 4, параграф 1 от РДВ —
който се отнася до „понятието „влошаване на състоянието“ на повърхностен воден обект“ —
че това е „понятие с общ обхват“, което следва да се определи, като се вземат предвид неговият текст, контекст и преследваните с въпросната разпоредба цели(19). Същият подход е приложим при анализа на влошаване на качеството на водите, използвани за производство на питейна вода.
89.      Първо, що се отнася до текста
на член 7, параграф 3 от РДВ, два аспекта са релевантни за целите на определяне на понятието „влошаване“. Първият е, че този член се отнася до качеството на водите, без да го обвързва със състоянието на водите или с друго условие. Вторият аспект е фактът, че този член се отнася конкретно до качеството на питейна вода, което го ограничава до водните обекти, използвани за производство на питейна вода. Следователно текстът на тази разпоредба предполага, че „влошаване“ обхваща всяка дейност, която оказва неблагоприятно въздействие върху водните обекти, които се използват специално за производство на питейна вода.
90.      Второ, по отношение на контекста на член 7, параграф 3 от РДВ, ще споделя следните съображения.
91.      Запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали микробиологичните, химически и индикативни параметри, посочени в приложение I към ДПВ, могат да служат за референтна стойност по отношение на забрана за влошаване на качеството на водите съгласно първото изречение на член 7, параграф 3 от РДВ.
92.      Според мен отговорът на този въпрос трябва да е утвърдителен.
93.      Това важи във всички случаи по отношение на сулфатите. Както ще видим по-долу, в случай на опасност за здравето на хората, индикативният параметър съставлява относима референтна стойност за целите на член 7, параграф 3 от РДВ.
94.      Трето, по отношение на неговите цели, член 7, параграф 3 от РДВ
трябва да се тълкува и съгласно общите цели на Директивата, които включват подпомагане на „устойчивото използване на водите на база дългосрочно опазване на наличните водни ресурси“ (член 1, първа алинея, буква б) от РДВ). Устойчивото използване на такива ресурси за производството на питейна вода задължително включва като минимум избягване на всякакво замърсяване на тези ресурси, за да се постигне целта за ограничаване на нивото на тяхното пречистване.
95.      Както отбелязах в точка 76 на настоящото заключение, доводите, свързани с посочените в член 4 от РДВ екологични цели, са относими и тук, тъй като съгласно член 7, параграф 2 от тази директива целите, посочени в член 4 относно повърхностни водни обекти, се
прилагат и за водните обекти от обхвата на член 7. Както обясних по-горе, наложената в член 7, параграф 3 от РДВ
забрана за влошаване на качеството на водите е тясно свързана с пречистването. На свой ред пречистването е свързано с въпросния замърсител и следователно оценката на забраната за влошаване на качеството на водите задължително зависи от естеството на замърсителя. В настоящия случай става дума за сулфат, който е параметрична стойност за наблюдение, така че съответните правни последици произтичат от член 8, параграф 6 от ДПВ.
96.      От друга страна, доколкото ДПВ,
изглежда, счита, че въздействието му върху производството на питейна вода е сравнително по-малко опасно (бележка 1 в част В от приложение I упоменава единствено че „водите не трябва да бъдат агресивни“), сулфатът не трябва да се третира толкова строго, колкото например замърсителите, посочени в части А и Б от това приложение.
97.      От друга страна, трябва да се има предвид и че в по-новата научна литература се твърди, че сулфатът може на практика да засегне състоянието на водните обекти и да бъде по-опасен за здравето на хората от
възприетото до момента(20).
98.      Въз основа на правния анализ съм съгласна с Комисията, че индикативният параметър за сулфати в размер на 250 mg/l, предвиден в част В от приложение I към ДПВ, е относим,
за да се
определи дали е налице влошаване на качеството по смисъла на член 7, параграф 3 от РДВ. Този индикативен параметър трябва да се вземе предвид в контекста на производството на питейна вода, какъвто е разглежданият случай в главното производство.
99.      Въпреки това, макар самото му превишаване да не води автоматично до такова влошаване, остава фактът, че индикативният параметър е относим, тъй като той представлява референтна стойност. Член 7, параграф 1 от ДПВ задължава държавите членки да контролират качеството на питейната вода, по-специално в съответствие с индикативните параметри, посочени в член 5. В този контекст, както е предвидено в член 5, параграф 2, второ изречение от тази директива, по отношение на параметрите, посочени в приложение I, част В, стойностите трябва да се определят „единствено за целите на контрола и за спазване на задълженията, наложени от член 8“ (курсивът е мой).
100. От съображение 11 от посочената директива следва, че определената за сулфати индикативна стойност не съставлява параметър, „който пряко засяга здравето“. Следователно в случай на превишаване, противно на установеното за индикативните параметри в части А и Б от приложение I (вж. член 8, параграф 2 от ДПВ), държавите членки не са длъжни непременно да предприемат мерки за отстраняване, за да възстановят качеството на водите. Съгласно член 8, параграф 6 от ДПВ те първо проверяват „дали това неспазване представлява риск за здравето на хората“ и трябва да вземат мерки за отстраняване само „когато това е необходимо за опазване здравето на хората“.
101. Ако обаче превишаването на нивата на индикативните параметри, определени за сулфатите, представлява риск за здравето на хората и ако съответната държава членка не вземе необходимите мерки за отстраняване, за да възстанови качеството на водите, считам, както и Комисията, че това съставлява не само нарушение на член 8, параграф 6 от ДПВ, но и на задължението да се предотврати влошаване на качеството на съответните водни обекти и да се ограничи нивото на пречистване, изисквано за производството на питейна вода, в съответствие с член 7, параграф 3 от РДВ.
102. Следователно влошаване на качеството на водите съгласно член 7, параграф 3 от РДВ възниква, когато даден проект е в състояние да превиши установените съгласно ДПВ параметри. Когато обаче става дума за замърсител, посочен в част В от приложение I към ДПВ, такова превишаване не доказва влошаване единствено въз основа на установеното ниво на замърсител като сулфата. В такъв случай, за да се установи влошаване на качеството на водите по член 7, параграф 3 от РДВ, трябва да има риск за здравето на хората и следователно, за да се избегне такъв риск, трябва да има нужда да се адаптира процесът на пречистване.
103. На следващо място ще проверя дали въпреки факта, че е наложено задължение само да се контролира нивото на сулфатите (част В, приложение I
към ДПВ) —
което може да е индикация, че оценката на въздействието на отделния проект върху нивото на сулфати би могло да бъде установено и впоследствие в контекста на извършвания контрол —
член 7, параграф 3 трябва да се тълкува в смисъл, че изисква предварителна оценка на проекти като разглеждания в главното производство.
б)      Разглеждане на решението за одобряване на устройствен план
104. При прегледа на научната литература и дори на обсъжданото тук решение за одобряване на устройствения план става ясно, че са налице значителни съмнения относно влиянието на замърсената със сулфати вода върху човешкото здраве. В резултат на това член 7, параграф 3 от РДВ, тълкуван в светлината на принципите на предпазните и на превантивните мерки, изисква да се извърши надлежна оценка съгласно тази разпоредба, преди да се вземе решение за одобряване.
105. В решението за одобряване на устройствения план (стр. 174), Службата приема, че в резултат на разглеждания проект се очаква слабо повишение на концентрацията на сулфати (вж. също стр. 46, т. 1.3.3.13 от това решение, което показва, че Службата признава рисковете: „за да се избегне влошаване на екологичното състояние или потенциала на повърхностните водни обекти надолу по течението, чиято функция е да се постигне екологична проходимост като приоритет, емисиите на сулфати на езерото трябва да се управляват така, че да се спазва дългосрочната горна стойност за заустване от 620 mg/l за води, заустени в контролна точка 1 (преливна структура)“). Въпреки това в контекста на процедурата за одобряване всякакви проверки дали разглежданият проект (включително преливника от Cottbuser Ostsee) е съвместим с разпоредбите на РДВ във връзка с член 7, са просто пропуснати. Действително извършените проверки
се отнасят изключително до член 4 от РДВ. Фактът, че все още не е направена експертиза относно действителното замърсяване със сулфати, се признава и от самата Служба, която в решението за одобряване на устройствения план (стр. 175) посочва, че „трябва да се определи конкретно действителната степен на разреждане или редукция до водоснабдителната станция Briesen“. Доколкото Службата преценява, че „проектът не е пречка
да се гарантират нивата на снабдяване с питейна вода“ (решение за одобряване на устройствен план, стр. 175), аз съм съгласна със запитващата юрисдикция, че не е имало достатъчна техническа експертиза в това отношение(21).
106. Проверка
на документа с решението за одобряване на устройствения план показва, че въздействието на разглеждания проект върху нивото на сулфати не е подробно анализирано. По-специално не е анализирана взаимозависимостта между повишената концентрация в подземните води при наводнение и очакваното дифузно навлизане на сулфати в река Шпрее (вж. т. 173 от решението за одобрение). Очаква се увеличение на концентрацията на сулфати в подземния воден обект (стр. 171 и стр. 174), докато в дългосрочен план не се очаква допълнителна експозиция (стр. 172). В самото решение за одобряване изрично се признава, че „трябва да се определи конкретно действителната степен на разреждане или редукция до водоснабдителната станция Briesen“ (стр. 175). По-нататък в решението за одобряване се казва, че „увеличаването на сулфати в подземния воден обект вследствие на проекта на практика не може да се измери количествено“.
в)      Научната литература относно опасността от замърсяване със сулфати
107. Обширно проучване на замърсяването със сулфати в сладководните екосистеми(22) заключава, че „прегледаната литература ясно показва, че замърсяването [със сулфати] може да има токсично въздействие върху водните растения и животински организми, включително риби, безгръбначни и земноводни, както и отрицателни последици за човешкото здраве“. Според авторите „необходими са сериозни мерки за намаляване на концентрацията на сулфати във водните обекти […] С нашето проучване искаме да привлечем внимание върху проблема, да покажем текущото състояние по отношение намаляването на замърсяването със сулфати, като в същото време изтъкнем множеството все още съществуващи празноти в познанията“(23).
108. Същото проучване разглежда проблем със замърсяване със сулфати като този в главното производство (замърсяване със сулфати и река Шпрее): „малко се знае за прякото въздействие върху здравето на завишен прием [на сулфати], по-специално посредством питейна вода“, и „днес постоянните и нарастващи нива [на сулфати] в сладководните екосистеми са резултат от разнообразни човешки дейности […], които заплашват както функционирането на екосистемите, така и снабдяването с питейна вода“. По-специално „от показателните примери за водни екосистеми с обширни изследвания на [киселинен минен дренаж] включват […] река Шпрее,[(24)] […] изглежда малко вероятно концентрацията на [сулфати] надолу по течението да се завърне до „естествени“ нива в рамките на няколко години или дори десетилетия след спиране на минните дейности. Например концентрацията [на сулфати] в река Шпрее […] е нараснала през последните десетилетия вследствие изоставянето на открити лигнитни рудници
и свързаното с това възстановяване на нивата на подземни води […]. В резултат са регистрирани завишени нива на концентрация [на сулфати] в езерата надолу по течението в системата на река Шпрее, които често надвишават граничните стойности [на сулфати] за питейна вода от 250 mg L-1 в Германия […], което е крайно проблематично, тъй като тези водни обекти се използват за източник на питейна вода — обикновено посредством черпене на подземни води чрез филтриране на брега. С преустановяването на добива на лигнитни руди за производството на енергия в много страни е разумно да предположим, че емисиите [на сулфати] от такива региони ще продължава да бъде проблем за околната среда“(25).
г)      Извод относно използването на параметрична стойност
109. Предвид нарастващото значение на принципите на предпазните и на превантивните мерки в правото в областта на околната среда, ако има съмнения, че даден замърсител засяга неблагоприятно човешкото здраве, член 7, параграф 3 от РДВ трябва да се тълкува така, че да не позволява да се изчаква
докато настъпи замърсяване. Следователно независимо от факта, че параметрична стойност като определената за сулфатите се предвижда основно за целите на контрола, считам, че тя е валидна и като показател в контекста на превантивна оценка, за да се установят рисковете
от влошаване качеството на водите съгласно член 7, параграф 3 от РДВ.
4.      Въпроси 5, 6 и 7
110. Тези въпроси следва да се разгледат заедно, доколкото с тях запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали съгласно член 7, параграф 3 от РДВ компетентният орган трябва да извърши проучване или да възложи експертиза относно възможно влошаване на качеството на засегнатия от проекта воден обект, преди да бъде одобрен, или,
ако не го направи, дали едно
такова проучване може да бъде извършено впоследствие в хода на съдебното производство (така че да се отстрани незаконосъобразността на разрешението, предоставено по реда на националната правна уредба в областта на водите).
111. Както бе обсъдено по-горе, член 7, параграф 3 от РДВ разгледан
в светлината на принципите на предпазните и на превантивните мерки, изисква да се избягва положение, в което се налага
да се предприемат мерки за отстраняване. Както стана ясно от цитираната по-горе научна литература, фактът, че опасността и неблагоприятното влияние на сулфата върху водите, използвани за производство на питейна вода, все още не са оценени и установени, подкрепя, заедно с принципите на предпазните и на превантивните мерки, моето тълкуване, че член 7, параграф 3 от РДВ изисква предварителна оценка на отделните проекти като разглеждания в главното производство.
112. Предходният ми анализ на значението на разпоредбата на член 7, параграф 3 от РДВ показва, че тази предварителна оценка трябва да върви по две основни линии. Първата трябва да изследва въздействието върху човешкото здраве, в случай че нивото на пречистване остане непроменено, включително какви мерки за отстраняване биха били необходими съгласно ДПВ въз основа на установената връзка. Втората изисква оценка на въздействието върху нивото на пречистване: могат ли съществуващите методи все още да предложат производството на вода със същото качество, ако проектът бъде одобрен и изпълнен.
113. В този контекст е полезно да се очертаят видовете предварителни мерки, които компетентните органи могат да вземат, за да изпълнят задълженията си съгласно член 7, параграф 3.
114. Тези мерки са както следва: i) определяне на водни обекти съгласно член 7, параграф 1 от РДВ; ii) контрол на водни обекти, използвани за производството на питейна вода; и iii) оценка на отделните проекти, за да се установи дали те могат да доведат до влошаване на качеството на водните обекти до степен, която възпрепятства държавите членки да изпълнят задължението си да намалят нивото на пречистване, изисквано за производството на питейна вода.
115. По отношение на вида мерки, които трябва да се вземат съгласно член 7, параграф 3 от РДВ, бих изтъкнала тук, че новата преработена директива за питейната вода (Директива (ЕС) 2020/2184(26)), която трябваше да се транспонира до 12 януари 2023 г., предвижда в своя член 8 задължение за държавите членки да „гарантират, че се извършват оценка на риска и управление на риска по отношение на водосборните райони за места за водочерпене на вода, предназначена за консумация от човека“.
116. Ето защо считам, че съгласно тази нова разпоредба (която на два пъти изрично препраща към член 7, параграф 3 от РДВ) точно както и съгласно член 7, параграф 3 от РДВ, държавите членки трябва да предприемат мерки, които засягат не само водата, която достига до крайния потребител, но и водните обекти, от които се черпи и се третира вода за целите на производството на питейна вода.
117. Практиката на Съда ясно указва, че „в хода на процедурата за издаване на разрешение за проект и следователно преди решението да е взето, компетентните органи са длъжни по силата на член 4 от [РДВ] да проверят дали проектът може да доведе до отрицателни последици за водите, които биха противоречали на задълженията за предпазване от влошаване и за подобряване на състоянието на повърхностните и подземните водни маси. Следователно тази разпоредба не допуска такава проверка да бъде извършена едва след този момент“(27).
118. Предвид тази съдебна практика и
тъй като член 7, параграф 3 от РДВ е неразделна част от режима за опазване на водите по член 4 от тази директива, тогава въздействието върху водни обекти, използвани за производството на питейна вода — въпрос, пряко свързан с човешкото здраве — задължително трябва да бъде оценено, преди да бъде издадено разрешение за даден проект.
119. Горните съображения потвърждават предходния ми анализ, съгласно който член 7, параграф 3 от РДВ,
разглеждан в светлината на принципите на предпазните и на превантивните мерки, трябва да се
тълкува в смисъл, че необходимите мерки за опазване включват обвързващо задължение за държавите членки да извършват предварителна оценка на отделните проекти, които могат да засегнат неблагоприятно качеството на определените водни обекти, използвани за производството на питейна вода.
120. Следователно член 7, параграф 3 от РДВ задължава съответния компетентен орган да не одобрява проект, ако той може да доведе до влошаване качеството на засегнатия воден обект, като увеличи нивото на пречистване, изисквано за производството на питейна вода, преди да бъде извършена оценка съгласно член 7 от РДВ във връзка с ДПВ. С други думи, тази оценка съставлява задължителна процедурна стъпка, преди даден проект да бъде разгледан с цел евентуално одобряване.
121. Видно от акта за преюдициално запитване, представените в Съда документи и становищата на страните в съдебното заседание, в разглеждания в главното производство случай такава оценка изцяло липсва. На практика единствената извършена оценка е свързаната с член 4 от РДВ.
122. Както град Франкфурт на Одер и FWA отбелязват, оценката на проекта в главното производство е извършена съгласно общата забрана за влошаване в съответствие с член 4 от РДВ. Очевидно обаче тази оценка не отговаря на задълженията по член 7, параграф 3 от тази директива, с който се цели „[избягване] влошаването на качеството [на водите]“ и „[да се намали] нивото на пречистване, изискуемо за производството на питейна вода“. Неспазването на тези задължения може да засегне гаранцията за защита на човешкото здраве в контекста на процедурата по разрешаване и резултата от тази процедура, по който въпрос запитващата юрисдикция сега трябва да се произнесе.
123. От това следва, че съгласно член 7, параграф 3 от РДВ компетентният орган е длъжен да провери в хода на процедурата за одобряване на устройствен план —
и следователно преди да бъде взето същинското решение за одобрение —
дали разглежданият проект може да засегне неблагоприятно изпълнението на задълженията, предвидени в този член. Тази разпоредба не допуска проверката да се извърши след предоставянето на разрешение.
5.      Въпроси 8 и 9
124. Тези въпроси също следва да бъдат разгледани заедно. Запитващата юрисдикция по същество пита дали забраната за влошаване, конкретно предвидена за питейната вода съгласно член 7, параграф 3 от РДВ, може да бъде преодоляна, като в хода на претегляне на интересите се отдаде приоритет на преследваната с проекта цел (например когато усилията, изисквани за пречистване, са малки или проектът е от особено значение), или член 4, параграф 7 от Директивата е приложим към член 7, параграф 3.
125. На първо място, както следва от точка 51 от настоящото заключение, целта на действията, които държавите членки трябва да предприемат съгласно член 7, параграф 3 от РДВ, е да се намали нивото на пречистване, изисквано за производството на питейна вода, а средството за постигането на тази цел е задължението да се избягва като минимум влошаване на качеството на водните обекти.
126. На второ място, съгласно тази разпоредба, забраната за влошаване на качеството на водите, която е приложима при издаването на разрешение за отделни проекти по посочената разпоредба, се стреми да гарантира тази цел.
127. На трето място обаче, както ще обясня по-долу, някои отделни проекти могат независимо от това да бъдат одобрени, стига да отговарят на определени условия съгласно член 4, параграф 7 от РДВ или в приложение на принципа на пропорционалност.
128. Когато  в решение Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland  (т. 44—47) тълкува член 4 от РДВ, Съдът се позовава на режима от изключения, предвиден в член 4, параграф 7 от тази директива.
129. Текстът на член 4, параграф 7 от РДВ е важен, тъй като показва, че разпоредбата е приложима отвъд границите на член 4, понеже в уводната си част тя ясно предвижда, че държавите членки „не са в нарушение на разпоредбите на настоящата директива“ (курсивът е мой), когато са спазени всички изисквания на разпоредбата. Последната не предвижда, че държавите членки няма да са в нарушение на настоящия член.
130. Освен това фактът, че член 7 препраща към член 4 от РДВ, показва, че тези разпоредби са взаимно свързани и че задълженията, произтичащи от
член 4, параграф 1 и от
член 7, параграф 3 от РДВ, са тясно свързани.
131. Противно на становището на Комисията обаче, че член 4, параграф 7 се прилага безусловно в случаите, уредени
в член 7, параграф 3, видно от двете алинеи в неговото начало,
член 4, параграф 7 е приложим само по отношение на дейности, които могат да засегнат неблагоприятно състоянието на водните обекти.
132. Следователно член 4, параграф 7 от РДВ трябва да се тълкува в смисъл, че той е приложим към процедурата по разрешаване на отделни проекти, което засяга задължения по член 7, параграф 3 от посочената директива, но само когато тези проекти могат да засегнат неблагоприятно състоянието на водните обекти. В такива случаи член 4, параграф 7, както е тълкуван от Съда, предоставя на компетентните органи на държавите членки насоки относно необходимите стъпки, които трябва да бъдат предприети в процедурата по разрешаване.
133. В някои случаи обаче влошаването на качеството, забранено с член 7, параграф 3
от
РДВ, може да не засяга състоянието на водните обекти. За такива проекти, които мога да имат отрицателно последици относно спазването на задълженията по член 7, параграф 3 (но не и относно състоянието на водните обекти), считам, че в процедурата по разрешаване на тези проекти трябва да се приложи принципът на пропорционалност, а не член 4, параграф 7.
134. Цялостната структура на РДВ, подробно отразена в член 4, показва, че законодателят на Съюза е преценил, че при определени условия могат да бъдат допуснати изключения от задълженията, наложени на държавите членки с тази директива. Самият член 7 обаче не препраща към никакво възможно изключение. Според мен тълкуване на член 7, параграф 3 в смисъл, че съдържа абсолютна забрана за влошаване на качеството на водите би могло да създаде непреодолими трудности за държавите членки, които се стремят да осигурят безпроблемното управление на водните си ресурси в краткосрочен план. В такива случаи забрана за влошаване по член 7, параграф 3 от РДВ в хода на процедурата по разрешаване на отделни проекти трябва да се тълкува в светлината на принципа на пропорционалност и на претеглянето на интереси по-специално предвид преследваната от проекта цел. Фактът, че съображение 32 от РДВ изяснява, че отклонения от изискванията могат да се прилагат „по причини от надделяващ обществен интерес“, подкрепя този извод.
135. Следователно в хода на процедура по
разрешаване на отделни проекти, които могат да имат отрицателни последици,
що се отнася до спазването на задълженията по член 7, параграф 3, компетентният орган е длъжен да оцени необходимостта от
забрана на даден проект, ако установи, че той може да причини влошаване на качеството на водите и така да попречи на държавата членка да изпълни задължението си да намали нивото на пречистване, изисквано за производството на питейна вода. В това отношение
значението на фактора „необходимост“ е отразено в текста на член 7, параграф 3. Самият член
ясно предвижда, че държавите членки осигуряват „[необходимото] опазване [на определените] водни обекти, […]с цел избягване влошаването на тяхното качество, [за да се] намал[и]
нивото на пречистване, изискуемо за производството на питейна вода“.
136. Това изискване за необходимост(28), разгледано в светлината на принципа на пропорционалност, задължава държавите членки да предприемат мерки, които,
за да гарантират целите на член 7, параграф 3 от РДВ, „не надхвърлят границите на подходящото и необходимото за постигането на легитимните цели, следвани от разглежданата […] правна уредба, като се има предвид, че когато съществува избор между няколко подходящи мерки, трябва да се прибегне до мярката, която създава най-малко ограничения, а породените от нея неудобства не трябва да са несъразмерни с тези цели“(29).
137. Ето защо,
като
прилага принципа на пропорционалност,
запитващата юрисдикция следва да провери дали е извършено претегляне на интересите в контекста на процедурата за разрешаване на отделен проект. Това претегляне на интересите следва да установи дали забраната за влошаване на качеството на водите по член 7, параграф 3 от РДВ може да бъде преодоляна от преследваната с проекта цел. Такова претегляне обаче би било възможно само в краткосрочен план (при условие че в дългосрочен план спазването на член 7, параграф 3 бъде възстановено) и когато са изпълнени следните условия:
i) усилията, изисквани за пречистване,
не са интензивни и постепенно ще намалеят; ii) проектът е от особена важност и е налице по-висш обществен интерес;
iii) предприети са всички необходими стъпки за постепенно смекчаване
на отрицателните последици относно спазването на задълженията по член 7, параграф 3; и iv) проектът не създава за държавата членка сериозни трудности при осигуряването на питейна вода, отговаряща на изискванията на ДПВ.
6.      Въпрос 10
138. Запитващата юрисдикция пита кои задължения, в допълнение към произтичащите от член 4 от РДВ, могат да бъдат изведени от член 7, параграф 2 от тази директива, така че да се вземат предвид в процедурата по разрешаване на проект.
139. Член 4 от РДВ изисква от държавите членки да „откажат разрешение за определен проект, когато той може да предизвика влошаване на състоянието на повърхностен воден обект или когато застрашава постигането на добро състояние на повърхностните води или на добър екологичен потенциал и на добро химично състояние на повърхностните води към датата, предвидена в Директивата“(30) (освен ако бъде предоставено изключение). Същото важи и за подземните водни обекти.
140. Следователно член 4
се прилага към опазването на такива водни обекти.
141. Член 7, параграф 2 от РДВ има по-широк обхват от това задължение.
142. Член 7, параграф 2 предвижда, че „[з]а всеки воден обект, определен по параграф 1,
[освен] за постигане целите на член 4 и съответствие с изискванията на настоящата директива за повърхностни водни обекти, включващи качествените стандарти, установени на общностно ниво по член 16, държавите членки осигуряват прилагането на съответен режим на пречистване на водите в съответствие със законодателството на Общността, така че ползваната вода да отговаря на изискванията на [ДПВ]“.
143. Следователно тази разпоредба ясно показва, че водите, които се черпят и третират за целите на консумация от човека, в крайна сметка трябва да отговарят на изискванията на ДПВ, тоест трябва да са подходящи за консумация от човека.
144. Считам, както и Комисията, че това изискване —
подобно на член 7, параграф 3 от РДВ —
има по-широк обхват от задълженията, посочени в член 4, параграф 1, буква а), подточка i) или член 4, параграф 1, буква б), подточка i) от Директивата. С други думи,
член 7, параграф 2 от РДВ внася допълнително измерение на член 4 от Директивата (и предвижда допълнителна защита в сравнение с член 4), което е насочено
по-специално към човешкото здраве и се основава на ДПВ. Следователно налице е не само задължение за опазване на водни обекти съгласно подробната уредба на член 4, но и задължение за пречистване
на водните обекти съгласно член 7, параграф 2, за да се спазят изискванията на ДПВ.
145. Така, противно на доводите на Lausitz, член 7, параграф 2 от РДВ няма само декларативен характер и следователно
и тази разпоредба трябва да се вземе предвид в хода на процедурата за одобряване на устройствен план, за да се провери дали последиците от изпълнението на въпросния проект могат да засегнат режима на пречистване на водите, прилаган за воден обект с цел постигане целите на ДПВ.
146. Може да се отбележи, че в Указания
№ 16 се пояснява във връзка с член 7, параграф 2 от РДВ, че „целите по член 4 (тоест статус, предотвратяване или ограничаване на замърсяване, прилагане на обратимостта на тенденциите и други цели за защитените територии) трябва да бъдат постигнати независимо от целите по член [7, параграф 2]; трябва да бъде отговорено на изискванията на [ДПВ]. Това включва общо изискване за уверяване, че
водите не са замърсени по начин, който представлява опасност за човешкото здраве, както и изискването за спазване на формалните стандарти на ДПВ в момента на доставянето на водите до потребителите (т.е. чешмата)“.
147. Според мен член 7, параграф 2 от РДВ добавя допълнителен аспект към претеглянето на интереси, извършвано съгласно РДВ, а именно че одобряването на проект е възможно само когато неговото изпълнение не влияе неблагоприятно на водата, доставяна
(през чешмата) на жителите на засегнатия
район. За мен това означава, че даден проект може да бъде одобрен само ако включва, където е уместно, набор от необходимите мерки, за да се гарантира, че спазването на ДПВ няма да бъде засегнато неблагоприятно.
148. От изложените по-горе съображения следва, че член 7, параграф 2 от РДВ трябва да се тълкува в смисъл, че тази разпоредба —
подобно на член 7, параграф 3 от същата директива —
съдържа задължения с по-широк обхват от предвидените в член 4, параграф 1, буква а), подточка i) или член 4, параграф 1, буква б), подточка i) от тази директива, които трябва да се вземат предвид в контекста на процедурата за одобряване на проект. По-специално даден проект може да бъде одобрен само ако включва набор от необходимите мерки, с които се гарантира, че спазването на ДПВ няма да бъде засегнато неблагоприятно.
IV.    Заключение
149. Предлагам на Съда да отговори на отправените от Verwaltungsgericht Cottbus (Административен съд, Котбус, Германия) преюдициални въпроси по следния начин:
Въпрос 1
Член 7, параграф 3 от Директива 2000/60/EО на Европейския парламент и на Съвета от 23 октомври 2000 година за установяване на рамка за действията на Общността в областта на политиката за водите трябва да се тълкува в смисъл, че юридическите лица, на които съгласно националното право е възложено производството и пречистването на питейна вода, или лицата, натоварени с това производство и пречистване, имат право да изискат от компетентния орган —
отговарящ за одобряването на проект с потенциално вредно въздействие върху нивото на пречистване на питейна вода, изисквано от Директива 98/83/ЕО на Съвета от 3 ноември 1998 година относно качеството на водите, предназначени за консумация от човека —
да изпълни задълженията, предвидени в член 7, параграф 3 от Директива 2000/60. При необходимост тези юридически лица могат да сезират компетентната юрисдикция.
Въпрос 2
Член 7, параграф 3 от Директива 2000/60 включва забрана за влошаване качеството на водите, доколкото разрешаването на даден проект, който може да доведе до такова влошаване, не позволява на държава членка да изпълни задължението си да намали нивото на пречистване, изисквано за производството на питейна вода. Необходимите мерки за опазване включват обвързващо задължение за държавите членки да извършват предварителна оценка на отделните проекти, които могат да засегнат неблагоприятно качеството на определените водни обекти, използвани за производството на питейна вода, независимо от вида на водата, която се съдържа в тези водни обекти. Задължението е приложимо независимо дали водният обект се намира във или извън предпазните зони по смисъла на член 7, параграф 3, второ изречение от Директива 2000/60.
Въпроси 3 и 4
Влошаване на качеството на водите съгласно член 7, параграф 3 от Директива 2000/60 възниква, когато даден проект е в състояние да превиши установените в Директива 98/83 параметри. Когато обаче става дума за замърсител, посочен в част В от приложение I към Директива 98/83, такова превишаване не доказва влошаване единствено въз основа на установеното ниво на замърсител като сулфата. В такъв случай, за да се установи влошаване на качеството на водите съгласно член 7, параграф 3 от Директива 2000/60, трябва да има риск за здравето на хората и следователно, с цел да се избегне такъв риск, трябва да има нужда да се адаптира процесът на пречистване
Ако има съмнения, че даден замърсител засяга неблагоприятно човешкото здраве, установена параметрична стойност като определената за сулфатите може да служи като показател в контекста на превантивна оценка, за да се установят рисковете от влошаване качеството на водите съгласно член 7, параграф 3 от Директива 2000/60.
Въпроси 5, 6 и 7
Член 7, параграф 3 от Директива 2000/60 трябва да се тълкува в смисъл, че компетентният орган е длъжен да провери в хода на процедурата за одобряване на устройствен план —
и следователно преди да бъде взето същинското решение за одобрение —
дали разглежданият проект може да засегне неблагоприятно изпълнението на задълженията, предвидени в този член. Член 7, параграф 3 не допуска проверката да се извърши след предоставянето на разрешение.
Въпроси 8 и 9
Когато получи оценката по член 7, параграф 3 от Директива 2000/60, компетентният орган е длъжен да претегли интересите, като приложи критериите по
член 4, параграф 7 от тази директива, за да реши дали да одобри проекта, при условие че става дума за положение, свързано със състоянието на водните обекти, засегнати от проекта.
За други проекти, които засягат задължения по член 7, параграф 3 от Директива 2000/60, но не и състоянието на водни обекти, този орган трябва да извърши такова претегляне на интересите в светлината на принципа на пропорционалност, за да установи дали забраната за влошаване на качеството на водите по член 7, параграф 3 може да бъде преодоляна от преследваната с проекта цел. Това е възможно само в краткосрочен план —
при условие че в дългосрочен план спазването на член 7, параграф 3 бъде възстановено —
и когато са изпълнени следните условия: i) усилията, изисквани за пречистване, не са интензивни и постепенно ще намалеят; ii) проектът е от особена важност и е налице по-висш обществен интерес;
iii) предприети са всички необходими стъпки за постепенно смекчаване
на отрицателните последици относно спазването на задълженията по член 7, параграф 3; и iv) проектът не създава за държавата членка сериозни трудности при осигуряването на питейна вода, отговаряща на изискванията на Директива 98/83.
Въпрос 10
Член 7, параграф 2 от Директива 2000/60 трябва да се тълкува в смисъл, че тази разпоредба — подобно на член 7, параграф 3 от същата директива — съдържа задължения с по-широк обхват от предвидените в член 4, параграф 1, буква а), подточка i) или член 4, параграф 1, буква б), подточка i) от тази директива, които трябва да се вземат предвид в контекста на процедурата за одобряване на проект. По-специално даден проект може да бъде одобрен само ако включва набор от необходимите мерки, с които се гарантира, че спазването на Директива 98/83 няма да бъде засегнато неблагоприятно.
1      Език на оригиналния текст: английски.
2      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 23 октомври 2000 година за установяване на рамка за действията на Общността в областта на политиката за водите (ОВ L 327, 2000 г., стр. 1; Специално издание на български език глава, 2007 г., 15, том 6, стр. 193).
3      Вж.: https://lbgr.brandenburg.de/sixcms/media.php/9/PFB_Endfassung%20schwarz%20gez.pdf.
4      Директива 98/83/ЕО на Съвета от 3 ноември 1998 година относно качеството на водите, предназначени за консумация от човека (ОВ L 330, 1998, стр. 32; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 4, стр. 255).
5      Решение Land Nordrhein-Westfalen, точки 121 и 123 и цитираната там съдебна практика.
6      Вж. в този смисъл решение Land Nordrhein-Westfalen, точка 125 и цитираната там съдебна практика.
7      Вж. по аналогия решение от 3 октомври 2019 г., Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland и др. (C‑197/18, EU:C:2019:824, т. 40 и т. 42).
8      Тази явна връзка е установена в литературата. Вж. например Dolan, T. Water Framework Directive Article 7, The Drinking Water Directive And European Pesticide Regulation: Impacts On Diffuse Pesticide Pollution, Potable Water Decision Making And Catchment Management Strategy. Cranfield University, 2013.
9      Вж. решение от 3 октомври 2019 г., Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland и др. (C‑197/18, EU:C:2019:824, т. 48 и цитираната там съдебна практика).
10      Вж. решение от 30 ноември 2006 г., Комисия/Люксембург (C‑32/05, EU:C:2006:749, т. 75).
11      „Guidance on Groundwater in Drinking Water Protected Areas“ of the „Common Implementation Strategy for the Water Framework Directive(2000/60/EC),
[…]“. („Указания за аспектите на подземните води на защитените територии съгласно Рамковата директива за водите“ в „Общата стратегия за прилагане на Рамковата директива за водите“) на следния сайт: https://circabc.europa.eu/sd/a/aef48d98‑7715‑4828-a7ee-df82a6df4afb/Guidance%20No%2016 %20-%20Groundwater%20in%20DWPAs.pdf (наричан по-нататък „Указания№ 16“).
12      Faßbender, K. Gemeinschaftsrechtliche Anforderungen an die normative Umsetzung der neuen EG-Wasserrahmenrichtlinie (Изисквания на общностното право за нормативното прилагане на новата Рамкова директива за водите на Европейската общност). — Neue Zeitschrift für Verwaltungsrecht, Vol. 3/2001, р. 245 sq.
13      Вж. в тази връзка решение Land Nordrhein-Westfalen, точка 70, където Съдът се позовава по-специално на факта, че целите на РДВ за повърхностните и подземните води са сходни.
14      Вж. също определението от 1 юни 2021 г., точка 11.
15      Вж. Dolan, T., op. cit, р. 108.
16      Вж. също заключението на генерален адвокат Kokott по дело ЕИБ/ClientEarth и Комисия/ЕИБ (C‑212/21 P и C‑223/21 P, EU:C:2022:1003, т. 110).
17      Rumm, P., von Keitz, S. et Schmalholz, M. (Eds.). Handbuch der EU-Wasserrahmenrichtlinie [Наръчник за РДВ]. Erich Schmidt Verlag: 2006, Berlin, р. 432.
18      Вж. също така Указания № 18 на Комисията „Ръководство за състоянието и на подземните води и оценка на тенденциите“, раздел 4.4.6 „Тест: Спазване на изискванията на член 7, параграф 3 от РДВ — Защитени територии за питейна вода“ на сайта https://op.europa.eu/en/publication-detail/-/publication/76543005-ce9e-4b3c-9191‑3c3f97b90ab1.
19      Решение Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, точки 55 и 61.
20      Zak, D., Hupfer, M., Cabezas, A., Jurasinski, G., Audet, J., Kleeberg, A., McInnes, R., Munch Kristiansen, S., Jes Petersen, R., Liu, H. et Goldhammer, T. Sulphate in freshwater ecosystems: A review of sources, biogeochemical cycles, ecotoxicological effects and bioremediation. — Earth-Science Reviews, Vol. 212, 103446, 2021. Вж. точка 107 и сл. от настоящото заключение.
21      Вж. определението от 1 юни 2021 г., точка 13.
22      Zak, D. et al, op. cit, р. 1.
23      https://www.leibniz-gemeinschaft.de/en/about-us/whats-new/news/forschungsnachrichten-single/newsdetails/sulphate-in-water-bodies.
24      Вж. Grünewald, U. Water resources management in river catchments influenced by lignite mining. — Ecological Engineering, 2001, 17, 143—152 и Graupner, B. J., Koch, C., Prommer, H. Prediction of diffuse sulfate emissions from a former mining district and associated groundwater discharges to surface waters. — Journal of Hydrology, 2014, 513, 169—178. https://doi.org/10.1016/j.jhydrol.2014.03.045.
25      Zak, D. et al, op. cit, р. 2, 7 et 13 (курсивът е мой).
26      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2020 година относно качеството на водата, предназначена за консумация от човека (преработена) (OВ L 435, 2020 г., стр. 1).
27      Решение Land Nordrhein-Westfalen, точка 76 (курсивът е мой). Вж. също заключението на генерален адвокат Hogan по дело Land Nordrhein-Westfalen (C‑535/18, EU:C:2019:957, т. 45), където се споменава принципът на предпазните мерки. Бих добавила, че в този контекст следва да се спомене и принципът на превантивните мерки. И двата принципа са залегнали в съображение 11 от РДВ.
28      Вж. по аналогия решение от 7 юли 2022 г., PH (Забрана на отглеждане на ГМО в определена област) (C‑24/21, EU:C:2022:526, т. 49 и цитираната съдебна практика).
29      Решение от 28 май 2020 г., ECO-WIND Construction (C‑727/17, EU:C:2020:393, т. 81 и цитираната съдебна практика).
30      Решение Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, точка 1 от диспозитива.