62011CC0367
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н P. CRUZ VILLALÓN
представено на 19 юли 2012 година (
1
)
Дело C-367/11
Déborah Prete
срещу
Office national de l’emploi
(Преюдициално запитване, отправено от Cour de cassation (Белгия)
„Свободно движение на работници — Помощи в полза на млади хора, които търсят първото си работно място — Право на търсещите работа лица да получават помощи — Отпускане на помощта, подчинено на условие за преминато обучение в приемащата държава за период от най-малко от шест години — Непряка дискриминация — Пропорционалност“
1.
Целта на настоящото преюдициално запитване на белгийския Cour de cassation [Касационен съд] е Съдът да се произнесе още веднъж относно белгийския режим на предоставяне на социални помощи на млади хора при първоначално търсене на работа на пазара на труда (наричани по-нататък „помощи при първоначално търсене на работа“). След постановяване на Решение по дело Deak (
2
), Решение по дело Kziber (
3
), Решение по дело Комисия/Белгия (
4
), Решение по дело D’Hoop (
5
) и Решение по дело Ioannidis (
6
) белгийският правов ред претърпява няколко изменения с оглед на постепенното му адаптиране към изискванията на свободното движение на хора и работници. Последното изменение обаче продължава да поражда съмнения, тъй като изисква от лицата, претендиращи отпускането на посочените помощи, да са учили в белгийско учебно заведение във всички случаи най-малко шест години. Това условие се прилага и спрямо гражданите на други държави членки, които са учили в държави, различни от Белгия, каквото е положението на жалбоподателя в спора по главното производство.
2.
Настоящото дело ще позволи на Съда да развие своята съдебна практика във връзка със социалните помощи в контекста на търсещите работа лица. Тази материя, която след постановяване на Решение по дело Collins (
7
) е предмет на постоянно развитие на съдебната практика и законодателството, продължава да се нуждае от разяснения от страна на Съда, по-специално относно наличието на връзка между търсещото работа лице и приемащата държава — деликатен въпрос, който обосновава представянето на настоящото заключение.
I – Правна уредба
A – Правна уредба на Съюза
3.
Съгласно член 18 ЕО (член 21 ДФЕС) „[в]секи гражданин на Съюза има право свободно да се движи и да пребивава в рамките на територията на държавите членки при спазване на ограниченията и условията, предвидени в настоящия договор, и на мерките, приети за неговото осъществяване“.
4.
В член 39 ЕО (член 45 ДФЕС), който се отнася до свободното движение на работници, е установено следното:
„1.   Свободното движение на работници се гарантира в рамките на Общността.
2.   Тази свобода на движение налага премахването на всякаква дискриминация, основаваща се на гражданство, между работниците от държавите членки, що се отнася до заетост, възнаграждение и други условия на труд.
3.   Тя включва и правото, при спазване на ограниченията, основаващи се на съображения за обществен ред, обществена сигурност и обществено здраве:
а)
да се приемат действително направени предложения за наемане на работа;
б)
да се придвижва свободно на територията на държавите членки за тази цел;
[…]“.
5.
В членове 3 и 7 от Регламент № 1612/68 относно свободното движение на работници в Общността (наскоро отменен с Регламент № 492/11) (
8
) е предвидено следното:
„Член 3
1.   По силата на настоящия регламент законовите, подзаконови и административни разпоредби или административна практика на държава членка не се прилагат:
—
когато ограничават или поставят условия, които не са предвидени за нейните граждани, по отношение на търсенето и предлагането на работа, достъпа до заетост и осъществяването на работа от чужди граждани, или
—
когато, макар и да се прилагат независимо от гражданството, тяхната изключителна или основна цел или резултат е да не допускат граждани на друга държава членка до предложената работа.
[…]
Член 7
1.   Работник, който е гражданин на държава членка, не може поради своето гражданство да бъде третиран на територията на друга държава членка различно от работниците — нейни граждани по отношение на условията за наемане на работа [и условията на труд], и в частност, по отношение на трудовото възнаграждение, уволнението и ако остане безработен — на възстановяването или новото наемане на работа.
2.   Той има право на същите социални и данъчни предимства, както работниците местни граждани.
[…]“.
Б – Национална правна уредба
6.
В член 36, параграф 1 от Кралски указ от 25 ноември 1991 г. относно правната уредба на безработицата е установено, че за да има право на помощи при първоначално търсене на работа, младият работник трябва да отговаря на следните условия:
–„1
вече да не е длъжен да посещава училище;
– 2
а)
или да е завършил пълния цикъл на горната степен на средно образование или третата година от пълния цикъл на средно техническо, художествено или професионално образование в учебно заведение, което е организирано, субсидирано или признато от някоя от белгийските общности;
[…]
– j)
или да притежава издаден от някоя от белгийските общности документ, еквивалентен на посоченото в буква b) свидетелство, или документ за достъп до висше образование, като тази буква се прилага само когато е преминато най-малко шестгодишно обучение в учебно заведение, което е организирано, субсидирано или признато от някоя от белгийските общности.
[…]“.
7.
Горепосочената буква j) е въведена с Кралски указ от 11 февруари 2003 г. вследствие на Решение на Съда по дело D’Hoop.
II – Фактите
8.
Г-жа Prete е френска гражданка, родена е през 1981 г. и през 2001 г. се омъжва за белгийски гражданин. От 2001 г. насам г-жа Prete се установява в Белгия със своя съпруг и малко време след това, на 1 февруари 2002 г., се регистрира към белгийската служба по заетостта като търсещо работа лице.
9.
От 3 до 8 юни 2002 г. и от 5 септември 2002 г. г-жа Prete осъществява трудова дейност в рамките на срочен трудов договор.
10.
На 1 юни 2003 г. г-жа Prete подава пред белгийските органи молба за отпускане на помощи при първоначално търсене на работа, които се предоставят на завършили образованието си млади хора, търсещи първото си работно място. Молбата ѝ е отхвърлена с решение от 11 септември 2003 г., тъй като е установено, че г-жа Prete не е преминала изискуемия съгласно Кралски указ от 25 ноември 1991 г. минимален шестгодишен курс на обучение в Белгия.
11.
В действителност г-жа Prete завършва средното си образование във Франция, където получава диплома за завършено средно професионално образование, специалност „секретар“. Поради това тя не отговаря на едно от двете основни условия, установени в посочения кралски указ.
12.
Г-жа Prete подава жалба срещу решението за отказ пред Tribunal du travail de Tournai [Съд по трудови спорове, гр. Турне] в качеството му на първа инстанция, който уважава посочената жалба. При все това органът ответник, Office national de l’emploi [Национална служба по заетостта], подава въззивна жалба срещу това съдебно решение. Във второинстанционното производство пред Cour du travail de Mons [Съд по трудови спорове, гр. Монс] се потвърждава законосъобразността на административното решение за отказ, поради което г-жа Prete подава касационна жалба пред белгийския Cour de cassation, който поставя настоящия преюдициален въпрос.
III – Преюдициалното запитване до Съда
13.
На 11 юли 2011 г. в секретариата на Съда постъпва преюдициално запитване от белгийския Cour de cassation, в което са формулирани следните два въпроса:
„1)
Съвместима ли е с членове 12, 17, 18 и евентуално с член 39 от Договора за създаване на Европейската общност в консолидираната му в Амстердам на 2 октомври 1997 г. версия разпоредба от националното право, която като член 36, параграф 1, точка 2, буква j) от белгийския Кралски указ от 25 ноември 1991 г. относно правната уредба на безработицата поставя правото да се получават помощи при първоначално търсене на работа от младеж, гражданин на Европейския съюз, който не е работник по смисъла на член 39 от Договора и е завършил средното си образование в Европейския съюз, но не в учебно заведение, организирано, субсидирано или признато от една от общностите в Белгия, и е получил или документ, издаден една от тези общности, с който се установява съответствието на това обучение на свидетелството за завършено образование, издадено от компетентния орган на една от тези общности за образованието, получено в тези белгийски учебни заведения, или документ, даващ достъп до висше образование, в зависимост от условието този млад човек да се е обучавал преди това в продължение на шест години в учебно заведение, организирано, признато или субсидирано от една от общностите в Белгия, ако това условие е изключително и абсолютно?
2)
При утвърдителен отговор, трябва ли да се вземат предвид обстоятелствата, че описаният в първия въпрос млад човек, който не е учил в продължение на шест години в белгийско учебно заведение, пребивава постоянно в Белгия със своя белгийски съпруг и е регистриран като лице, търсещо работа, в белгийска служба по заетостта, за да се прецени връзката на младия човек с белгийския пазар на труда от гледна точка на членове 12, 17, 18 и ако са налице условията за това, на член 39 от Договора? В каква степен трябва да се вземе предвид продължителността на тези периоди на постоянно пребиваване, на брак и на регистрация като лице, търсещо работа?“.
14.
Писмени становища представят представителят на г-жа Prete, правителствата на Кралство Белгия и на Чешката република, както и Комисията.
IV – По въпросите, поставени от Cour de cassation
15.
Най-напред подчертавам, че двата поставени от запитващата юрисдикция въпроси са свързани по същество с един и същ проблем: възможното нарушение на една или няколко от свободите на движение. Докато първият въпрос се отнася до наличието на ограничение, вторият е свързан с възможните обосновки, в случай че белгийската правна уредба действително съставлява ограничение.
16.
Запитващата юрисдикция обаче има и съмнения относно това коя е приложимата в настоящия случай свобода. В рамките на първия въпрос тази юрисдикция се позовава на членове 12 ЕО, 17 ЕО, 18 ЕО и 39 ЕО и тези членове са посочени алтернативно, като по този начин дава да се разбере, че тя търси съдействието на Съда за определяне на релевантната норма.
17.
Всъщност в настоящия случай става дума за търсещо работа лице с френско гражданство, което има местоживеене в Белгия, където е сключило брак с белгийски гражданин, и претендира отпускането на помощи при първоначално търсене на работа, предвидени за лицата, завършили образованието си и желаещи да си намерят работа в рамките на белгийския пазар на труда. Поради това е налице преплитане на няколко характеристики (обучаващ се, търсещо работа лице, работник и накрая — съпруг на гражданин на държава членка), които биха могли да обосноват съвместното съществуване на различни свободи.
18.
С оглед на така поставения от запитващата юрисдикция тълкувателен проблем ще започна с разглеждането на това как се прилагат във времето релевантните в настоящото дело разпоредби и какво е тяхното материално приложно поле. След това ще разгледам проблема за възможното нарушение на съответната свобода на два етапа: първо — въпросът дали е налице ограничение на свободата, и второ — преценка на обосновката, изтъкната от Кралство Белгия, която се основава на липсата на връзка между жалбоподателя и приемащата държава.
V – Анализ
А– Прилагането във времето и материалното приложно поле на релевантните в настоящото дело разпоредби
19.
В самото начало е необходимо да се определи дали положението на г-жа Prete се урежда от разпоредбите на действащия Договор за функционирането на Европейския съюз след влизането му в сила на 1 декември 2009 г. или от разпоредбите на вече отменения Договор за създаване на Европейската общност.
20.
Съгласно преписката на 1 юни 2003 г. г-жа Prete е подала молба за отпускане на помощ при първоначално търсене на работа. На 11 септември същата година белгийските органи отказват да удовлетворят молбата ѝ. Следователно правото, приложимо спрямо молбата на г-жа Prete, е било действащото през 2003 г., т.е. Договорът за създаване на Европейската общност. Поради това в рамките на настоящото преюдициално производство трябва да бъдат разгледани разпоредбите на посочения договор.
21.
С оглед на това въпросът, който възниква непосредствено, е кои членове от Договора за създаване на Европейската общност са приложими в конкретния случай. От една страна, г-жа Prete претендира отпускането на помощ, насочена към улесняване на интеграцията на младите хора на пазара на труда, поради което нейното положение може да квалифицира като такова на търсещо работа лице. От друга страна, съгласно преписката преди подаване на молбата за отпускане на помощите г-жа Prete е работила, макар и за твърде кратък конкретен период. Към гореизложеното се добавя и обстоятелството, че г-жа Prete е омъжена за белгийски гражданин и претендира отпускането на помощите, след като е изпълнила условието да е учила в учебно заведение, което би могло да обоснове прилагането на член 18 ЕО.
22.
Не за първи път Съдът има възможност да разгледа условията относно белгийските помощи при първоначално търсене на работа в светлината на основните свободи. Още през осемдесетте години на ХХ в. тези помощи са анализирани в съдебната практика, като са квалифицирани като „социални предимства“ по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 1612/68 (
9
). В Решение по дело D’Hoop се потвърждава, че тези помощи попадат в приложното поле не само на Регламент № 1612/68, но и на принципа на недопускане на дискриминация, основана на гражданство, установен в член 12 ЕО (
10
). По-късно в Решение по дело Collins Съдът постановява, че отказът да бъде отпусната помощ за достъп до пазара на труда на търсещо работа лице, гражданин на друга държава членка, може да бъде разгледан в светлината на член 39 ЕО относно свободното движение на работници (
11
). Така в специалната хипотеза на белгийските помощи при първоначално търсене на работа Съдът е постановил в Решение по дело Ioannidis, че „финансова помощ, която следва да улесни достъпа до пазара на труда на държава членка, не може да бъде изключена от приложното поле на член 39, параграф 2 ЕО“ (
12
). Поради това, доколкото г-жа Prete претендира отпускането на помощ в качеството си на търсещо работа лице, релевантната разпоредба prima facie е член 39, параграф 2 ЕО.
23.
Нито фактът, че условие за отпускане на помощта е лицето да е преминало обучение, нито фактът, че г-жа Prete е съпруга на белгийски гражданин, обосновава разглеждането на настоящото дело в светлината на свободното движение на хора. Съгласно постоянната практика на Съда, доколкото е налице обстоятелство, което превръща жалбоподателя в носител на икономическа свобода, каквато е свободното движение на работници, последната се прилага с предимство пред свободното движение на хора, предвидено в член 18 ЕО.
24.
Следва обаче да се разясни и един друг аспект, тъй като преди подаване на молбата за отпускане на помощта г-жа Prete е осъществявала неколкократно трудова дейност, макар и с много кратка обща продължителност: една седмица и един ден. Поради това следва да се зададе въпросът дали това обстоятелство превръща г-жа Prete в „работник“, а не в „търсещо работа лице“, което би обосновало различно тълкуване на приложимите в настоящия случай норми.
25.
В това отношение Съдът, който многократно е подчертавал самостоятелния характер на понятието „работник“, изключва от приложното му поле дейностите, които са „странични и допълнителни“ (
13
). В Решение по дело Raulin Съдът постановява, че следва да се вземат предвид непостоянният характер и ограничената продължителност на действително осъществените задължения в рамките на договор за временна работа (
14
). Макар в крайна сметка запитващата юрисдикция да следва да прецени в светлината на посочените в производството обстоятелства дали става въпрос за трудова дейност с изцяло временен характер, фактите, посочени в настоящото преюдициално производство, са достатъчно красноречиви, за да се даде отговор на запитващата юрисдикция и да се отхвърли идеята, че г-жа Prete е „работник“ в тесния смисъл на Договора за ЕО.
26.
При тези обстоятелства, с оглед на временния и следователно страничен и допълнителен характер на осъществената от г-жа Prete трудова дейност през 2002 г., считам, че тя следва да бъде третирана конкретно като търсещо работа лице с произтичащите от това последици.
Б – По наличието на ограничение на свободното движение на работници в хипотезата на търсещо работа лице
27.
Следва да се провери дали национална разпоредба, която поставя като условие за отпускането на помощ при първоначално търсене на работа съответното лице да е учило в Белгия най-малко шест години през периода на началното или средното образование, съставлява ограничение на свободното движение на работници, което в настоящия случай се прилага спрямо търсещо работа лице.
28.
След като беше прието, че г-жа Prete е търсещо работа лице, а не работник, е препоръчително да се осъществи специфичен анализ в светлината на приложимите към тази категория лица разпоредби и съдебна практика.
29.
Освен това следва да се зададе въпросът дали Регламент № 1612/68, и по-специално членове 3 и 7 от него, имат някакво отражение върху настоящото производство, на който въпрос следва да се отговори отрицателно. Всъщност посочените норми гарантират спазването на принципа на недопускане на дискриминация на работниците и членовете на семействата им по отношение на достъпа до „социални предимства“ (
15
). В хипотезата на търсещи работа лица обаче основанието на тази гаранция не се съдържа в посочения регламент, а непосредствено в Договора. Преди постановяване на Решение по дело Collins Съдът е изключвал тази категория лица от достъпа до социални помощи. Освен това, макар че посоченото решение изменя този подход в светлината на разпоредбите от Договора в областта на гражданството, в него Съдът не се произнася конкретно относно отражението на посочените разпоредби върху Регламент № 1612/68 (
16
). Следователно претендираното от г-жа Prete право се основава непосредствено на член 39 ЕО, тълкуван в светлината на гражданството на Съюза.
30.
Така, след като беше установено, че настоящият случай попада единствено в приложното поле на Договора, следва да се напомни, че член 39, параграф 2 ЕО прокламира премахването на всякаква дискриминация, основаваща се на гражданство, между работниците от държавите членки, що се отнася до заетост, възнаграждение и други условия на труд. Както е добре известно, тази забрана се прилага и спрямо търсещите работа лица и се отнася както до пряката, така и до непряката дискриминация, основаваща се на гражданство (
17
). След постановяване на Решение по дело Collins, с което Съдът прави обрат в практиката, се приема, че разглежданата норма забранява и всяка форма на дискриминация при достъпа на помощи с оглед на интегрирането на пазара на труда.
31.
В рамките на настоящото дело член 36, параграф 1, точка 2 от Кралски указ от 25 ноември 1991 г., и по-специално буква j) от него предвижда, че за достъп до помощите при първоначално търсене на работа е необходимо съответното лице да е учило най-малко шест години в учебно заведение, което е учредено, финансирано или признато от някоя от белгийските общности. Това условие се прилага и спрямо търсещите работа лица, които са учили в друга държава членка и чиято диплома е призната в Белгия, какъвто е случаят с г-жа Prete.
32.
Още в Решение по дело D’Hoop, което се отнася до белгийски гражданин, получил образованието си във Франция, Съдът е постановил, че условието съответното лице да е учило в белгийско учебно заведение „поставя в неблагоприятно положение определени граждани единствено поради факта че са упражнили правото си на свободно движение с цел да се обучават в друга държава членка“ (
18
). Малко по-късно в Решение по дело Ioannidis, този път във връзка с гражданин на друга държава членка, претендиращ за помощи при първоначално търсене на работа с оглед на интегрирането му на белгийския пазар на труда, Съдът постановява, че условието за обучение в белгийско учебно заведение „съдържа опасност да бъдат ощетени основно гражданите на други държави членки“ (
19
). Продължавайки в същата насока на разсъждения, в това решение Съдът стига до заключението, че „посоченото условие [за обучение в белгийско учебно заведение] може по-лесно да бъде изпълнено от белгийските граждани“ (
20
).
33.
Вследствие на Решение по дело D’Hoop и на Решение по дело Ioannidis Кралство Белгия изменя националната си правна уредба, но въвежда посоченото условие за шестгодишно обучение в белгийско учебно заведение, което продължава да поставя белгийските граждани в по-благоприятно положение от това, в което се намират гражданите на други държави членки. Както условието само по себе си, така и голямата му продължителност, могат да бъдат разубеждаващи за гражданите на други държави членки, които възнамеряват да упражнят правото си на свободно движение.
34.
Поради това в светлината на изложените доводи считам, че член 36, параграф 1, точка 2 от Кралски указ от 25 ноември 1991 г., и по-специално буква j) от него, приложена спрямо търсещо работа лице, което претендира да му бъде отпусната помощ при първоначално търсене на работа, съставлява ограничение на установеното в член 39 ЕО свободно движение на работници.
35.
Следва да се изясни въпросът дали съдържащото се в белгийския правов ред ограничение е обосновано в светлината на Договора за ЕО — проблем, върху който е съсредоточен вторият поставен от Cour de cassation въпрос.
В – Обосновката на ограничението
36.
Под формата на втори и последен въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали обстоятелства като продължителността на периодите на постоянно пребиваване на г-жа Prete в Белгия, нейният брак с белгийски гражданин и регистрацията ѝ към съответните белгийски органи като лице, търсещо работа, съставляват достатъчни елементи, за да се отхвърли тезата, че ограничението на свободното движение на работници е основателно. В крайна сметка на Съда се поставя въпросът кои са конкретните нива на интегриране в приемащата държава с оглед на гарантиране на правото на помощи при първоначално търсене на работа.
37.
Както правилно посочва Комисията, Съдът многократно се е позовавал на условието за интегриране с оглед на гарантиране на правото на социални помощи на лицето, което упражнява правото си на свободно движение на територията на Съюза, но е важно да се разграничи всяка конкретна област, относно която е налице съдебна практика. Така практиката на Съда относно обучаващите се лица, която се съдържа в Решение по дело Bidar (
21
), Решение по дело Förster (
22
), Решение по дело Morgan и Bucher (
23
) и Решение по дело Комисия/Нидерландия (
24
), се отнася до степента на интегрираност, която се изисква от лицата, упражняващи правото си на свободно движение с цел обучение в друга държава членка. Логично е, че установеният от Съда в тези случаи критерий не може да се приложи автоматично спрямо търсещите работа лица, чиито намерения са от изцяло икономическо естество и са свързани с целите на свободата на движение, различна от тази, приложима спрямо учащите. Поради това е важно обхватът на практиката на Съда да се ограничи и да се установят критериите за интегриране, приложими конкретно към търсещите работа лица, които претендират отпускането на помощи при първоначално търсене на работа.
38.
Както вече подчертах, решението, което служи за отправна точка във връзка с това, е постановеното по дело Collins (
25
). В това решение Съдът изменя предходната си практика и в резултат от влизането в сила на гражданството на Съюза достига до заключението, че помощи, насочени към достъпа до пазара на труда, са част от националните мерки — предмет на свободното движение на работници, приложимо спрямо търсещите работа лица. В Решение по дело Collins се приема, че условието за притежаване на определено гражданство с оглед на достъпа до тези помощи съставлява пречка за свободното движение на работници, но след това Съдът добавя, че става дума за оправдана мярка, „ако се основава на обективни съображения, несвързани с гражданството на съответните лица и съразмерни на легитимно преследваната от националното право цел“ (
26
).
39.
Между целите, легитимно преследвани от държавите членки, в посоченото Решение по дело Collins Съдът подчертава наличието на „връзка между лицата, които претендират отпускането на посочената помощ, и пазара на труда [на приемащата държава членка]“ (
27
). Поради това в съдебната практика е признато, че приемаща държава има право да изисква от търсещите работа граждани на други държави членки да докажат определена степен на интегрираност. Тази интегрираност може да е съществуващата между търсещото работа лице и пазара на труда, но може да става дума и за връзката между това лице и приемащото общество, било то посредством наличието на семейни или близки отношения с граждани на приемащата държава, или посредством продължително местоживеене в тази държава.
40.
При прилагане на тези критерии към настоящия случай се установява на първо място, че разглежданата мярка — условие лицето да се е обучавало най-малко шест години в белгийско учебно заведение, е „обективна“ мярка, „независеща от гражданството на съответното лице“. Става дума за регламентирано условие, което освен това само по себе си не въвежда разграничение между белгийските граждани и гражданите на другите държави членки, така че отговаря на първото от изискванията, описани подробно в съдебната практика.
41.
Аспектът обаче, който поставя най-много въпроси, е свързан с пропорционалността на разглежданата мярка и той следва да бъде анализиран в светлината на богатата практика на Съда.
42.
Условие за преминато обучение за период от най-малко шест години в белгийско учебно заведение действително има ролята на обективно условие, чиято цел е да гарантира, че претендиращият отпускането на помощ при първоначално търсене на работа има достатъчна връзка с белгийската държава. За да бъде обаче мярката пропорционална с оглед на преследваните цели, е нужно тя да бъде подходяща, необходима и пропорционална в тесен смисъл. Макар току-що да посочих, че мярката обективно служи за гарантиране на интегрирането (и поради това отговаря на критерия за подходящ характер), повече съмнения поражда необходимостта и пропорционалността на тази мярка в тесния смисъл на думата.
43.
Още в Решение по дело D’Hoop във връзка със същите помощи като разглежданите по настоящото дело Съдът отхвърля условие за достъп, основаващо се на мястото, където е получена дипломата за средно образование. Той приема, че подобна мярка е „прекалено обща и изключваща“, доколкото „дава неоснователно предимство на определено обстоятелство, което невинаги е показателно за реалната и действителна степен на свързаност между претендиращия помощите при първоначално търсене на работа и географския пазар на труда, изключвайки всички други показателни в това отношение обстоятелства“.
44.
От тази гледна точка условие за преминаване на определен период на обучение в Белгия de facto е равнозначно на условие за местоживеене, тъй като очевидно едно непълнолетно лице ще учи в държавата членка по неговото местоживеене. От друга страна, условието прилича и на тези, които Съдът вече имаше повод да разгледа (и критикува) в рамките на Решение по дело D’Hoop, посочено по-горе, и на Решение по дело Ioannidis, посочено по-горе, тъй като период на обучение от шест години е достатъчно дълъг, за да даде възможност в по-голямата част от случаите от него да се ползват учащите, които завършват обучението си в белгийски учебни заведения. Поради това става дума за мярка, още по-ограничаваща от критикуваната в миналото от Съда, тъй като не само налага de facto връзка с белгийско учебно заведение, но тази връзка следва да съществува през твърде дълъг период.
45.
В действителност връзка на търсещите работа лица, която следва да е налице шест години, предполага твърде дълъг период — още по-дълъг от изисквания по отношение на лицата, които не осъществяват икономическа дейност, който, както е известно, е пет години (
28
). Съдът одобрява тази времева връзка в хипотезата на обучаващите се лица, но също така набляга и на обстоятелството, че става дума за условие, приложимо само за лицата, които не осъществяват икономическа дейност (
29
).
46.
Случаят на търсещите работа лица е различен. Макар да е вярно, че това не са икономически активни лица в тесния смисъл на думата, е безспорно, че Договорите им придават статут, подобен на лицата, които се движат въз основа на икономически критерии само поради обстоятелството, че търсят работа. Както вече подчертах в точка 30 от настоящото заключение, от постановяването на Решение по дело Collins нататък Съдът включва в приложното поле на закрилата, от която се ползват търсещите работа лица, и помощите, като по този начин възпрепятства дискриминацията на тази група лица при достъпа до помощи, насочени към улесняване на интеграцията им на пазара на труда.
47.
Следователно става дума за твърде общо условие, което може лесно да бъде заместено с по-малко ограничаващи алтернативни изисквания и това ме навежда на извода, че мярката е непропорционална. Тази преценка се потвърждава от обстоятелствата в конкретния случай.
48.
Съгласно акта за преюдициално запитване г-жа Prete има местожителство в Кралство Белгия от сключването на брак с белгийски гражданин през 2001 . Две години по-късно, след регистрацията си в съответното бюро по труда, тя претендира отпускането на помощи при първоначално търсене на работа. Може ли да се твърди, че жалбоподателят няма достатъчно тясна връзка с белгийския пазар на труда и със социалната действителност в приемащата държава членка, макар да притежава необходимите документи, да е пребивавал законно в Белгия за период от две години, да има брачна връзка с белгийски гражданин и да е регистриран към белгийските служби по заетостта? Ако в случай като настоящия съгласно белгийската правна уредба се приема, че не е налице достатъчна степен на интегрираност, разумният извод във връзка с обосновката на тази уредба е, че тя противоречи на принципа на пропорционалност.
49.
Освен това, както правилно подчертава Комисията, обстоятелството, че г-жа Prete е омъжена за белгийски гражданин, внася допълнителен елемент. Национална мярка, която отказва достъпа до помощи при първоначално търсене на работа на лицата, които пребивават законно в Белгия, след като са сключили брак с гражданин на посочената държава, съставлява мярка, която не взема предвид семейното положение на търсещото работа лице. Тези обстоятелства свидетелстват за възможните връзки, установени в приемащата държава, и макар в някои случаи да се ограничават например до наличието на обикновена връзка от лично естество, в други случаи могат да съставляват обстоятелство, което — ако не е отчетено надлежно — води до нарушение на основното право на личен живот, признато от Съда по-специално в контекста на свободното движение на хора (
30
). Очевидно е, че разглежданото по това дело условие не позволява нито на белгийските органи, нито на белгийските съдилища да вземат предвид това обстоятелство. Следователно с оглед на невъзможността за преценка на обстоятелствата от лично естество, каквото е посоченото, предвидената в член 36, параграф 1, точка 2, буква j) от Кралски указ от 25 ноември 1991 г. мярка противоречи на принципа на пропорционалност и поради това не обосновава ограничение на свободното движение на работници.
50.
Поради гореизложеното считам, че условие за обучение за период от най-малко шест години в белгийско учебно заведение съставлява непропорционално ограничение, чийто общ характер не позволява да се вземат предвид специфичните обстоятелства във всеки конкретен случай, като същевременно се отхвърлят други, по-малко ограничаващи възможности, чрез които също би могло да бъде постигната преследваната от белгийските органи цел.
VI – Заключение
51.
С оглед на изложените доводи предлагам на Съда да отговори на поставения от Cour de cassation въпрос по следния начин:
„Член 39 ЕО следва да се тълкува в смисъл, че не допуска мярка като предвидената в член 36, параграф 1, точка 2, буква j) от Кралски указ от 25 ноември 1991 г., която поставя отпускането на помощи при първоначално търсене на работа на лице, гражданин на друга държава членка, в зависимост от задължителното условие това лице да е учило най-малко шест години в учебно заведение, което е организирано, финансирано или признато от някоя от белгийските общности“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: испански.
(
2
)	Решение от 20 юни 1985 г. (94/84, Recueil, стр. I-1873).
(
3
)	Решение от 31 януари 1991 г. (C-18/90, Recueil, стр. I-199).
(
4
)	Решение от 12 септември 1996 г. (C-278/94, Recueil, стр. I-4307).
(
5
)	Решение от 11 юли 2002 г. (C-224/98, Recueil, стр. I-6191).
(
6
)	Решение от 15 септември 2005 г. (C-258/04, Recueil, стр. I-8275).
(
7
)	Решение от 23 март 2004 г. по дело Collins (C-138/02, Recueil, стр. I-2703).
(
8
)	Регламент (ЕИО) № 1612/68 на Съвета от 15 октомври 1968 година (ОВ L 257, 1968 г., стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 11).
(
9
)	Вж. Решение по дело Deak, посочено по-горе, точка 24.
(
10
)	Вж. Решение по дело D’Hoop, посочено по-горе, точка 27 и сл.
(
11
)	Решение по дело Collins, посочено по-горе, точка 61.
(
12
)	Решение по дело Ioannidis, посочено по-горе, точка 22.
(
13
)	Вж. наред с останалото и Решение от 23 март 1982 г. по дело Levin (53/81, Recueil, стр. 1035, точка 17), Решение от 3 юли1986 г. по дело Lawrie-Blum (66/85, Recueil, стр. 2121, точка 21) и Решение от 17 март 2005 г. по дело Kranemann (C-109/04, Recueil, стр. I-2421, точка 12). В това отношение вж. заключението на генералния адвокат Ruiz-Jarabo Colomer, представено по дело Vatsouras и Koupatantze (C-22/08 и C-23/08, Сборник, стр. I-4585, точки 23—29.
(
14
)	Решение от 26 февруари 1992 г. (C-357/89, Recueil, стр. I-1027, точка 14).
(
15
)	Вж. Решение по дело Deak, посочено по-горе, точка 24.
(
16
)	Решение по дело Collins, посочено по-горе, точки 60 и 61. Текстът на точка 3 от диспозитива на това решение също е красноречив по отношение на обхвата му, тъй като основанието на правото се ограничава изрично до член 39 ЕО.
(
17
)	Вж. наред с останалото и Решение от 12 февруари 1974 г. по дело Sotgiu (152/73, Recueil, стр. 153, точка 11), Решение от 15 март 2005 г. по дело Bidar (C-209/03, Recueil, стр. I-2119, точка 51) и Решение по дело Ionannids, посочено по-горе, точка 26.
(
18
)	Решение по дело D’Hoop, посочено по-горе, точка 34.
(
19
)	Решение по дело Ioannidis, посочено по-горе, точка 28).
(
20
)	Пак там.
(
21
)	Посочено по-горе.
(
22
)	Решение от 18 ноември 2008 г. (C-158/07, Сборник, стр. I-8507).
(
23
)	Решение от 23 октомври 2007 г. (C-11/06 и C-12/06, Сборник, стр. I-9161).
(
24
)	Решение от 14 юни 2012 г. (C-542/09).
(
25
)	Посочено по-горе.
(
26
)	Посочено по-горе, точка 66.
(
27
)	Посочено по-горе, точка 71.
(
28
)	Вж. член 24 от Директива 2004/38/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на гражданите на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща Директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО (ОВ L 158, стр. 77; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 56), както и Решение по дело Förster, посочено по-горе.
(
29
)	Решение по дело Комисия/Нидерландия, посочено по-горе, точки 60 и 61.
(
30
)	Вж. наред с останалото Решение от 11 юли 2002 г. по дело Carpenter (C-60/00, Recueil, стр. I-6279, точки 41 и 42).