62004CJ0053_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål C-53/04,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 234 EG, som framställts av Tribunale di Genova (Italien), genom beslut av den 21 januari 2004, som inkom till domstolen den 10 februari 2004, i målet
Cristiano Marrosu,
Gianluca Sardino
mot
Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate,
meddelar
DOMSTOLEN (andra avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden C.W.A. Timmermans samt domarna R. Schintgen (referent), R. Silva de Lapuerta, G. Arestis och J. Klučka,
generaladvokat: M. Poiares Maduro,
justitiesekreterare: förste handläggaren M. Ferreira,
efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 14 juli 2005,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
– Cristiano Marrosu och Gianluca Sardino, genom G. Bellieni och A. Lanata, avvocati,
– Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate, genom C. Ciminelli, avvocato,
– Italiens regering, genom I.M. Braguglia, i egenskap av ombud, biträdd av D. Del Gaizo och P. Gentili, avvocati dello Stato,
– Greklands regering, genom I. Bakopoulos, i egenskap av ombud,
– Europeiska gemenskapernas kommission, genom N. Yerrell och A. Aresu, båda i egenskap av ombud,
och efter att den 20 september 2005 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1. Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av klausulerna 1 b och 5 i ramavtalet om visstidsarbete av den 18 mars 1999 (nedan kallat ramavtalet), vilket är bilagt rådets direktiv 1999/70/EG av den 28 juni 1999 om ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFF, UNICE och CEEP (EGT L 175, s. 43).
2. Begäran har framställts i ett mål mellan Cristiano Marrosu och Gianluca Sardino och deras arbetsgivare Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate (San Martino-sjukhuset i Genua och de anslutna universitetsklinikerna, nedan kallat sjukhuset) rörande det faktum att sjukhuset inte förnyade Cristiano Marrosus och Gianluca Sardinos anställningskontrakt.
Tillämpliga bestämmelser
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
3. Enligt klausul 1 i ramavtalet är syftet med detsamma
”a) att förbättra kvaliteten på visstidsarbete genom att garantera att principen om icke-diskriminering tillämpas, och
b) upprätta ett ramverk för att förhindra missbruk som uppstår vid tillämpningen av på varandra följande anställningskontrakt eller anställningsförhållanden.”
4. I klausul 2.1 i ramavtalet föreskrivs följande:
”Detta avtal gäller visstidsanställda som har ett anställningskontrakt eller ett anställningsförhållande, enligt definitionerna i lagar, kollektivavtal eller praxis i varje medlemsstat.”
5. I klausul 5 i ramavtalet föreskrivs följande:
”1. För att förhindra missbruk som uppstår genom användandet av på varandra följande visstidsanställningskontrakt eller visstidsanställningsförhållanden, så skall medlemsstaterna, efter samråd med arbetsmarknadens parter i enlighet med nationell lagstiftning, kollektivavtal eller praxis, och/eller arbetsmarknadens parter, där det inte finns likvärdiga lagliga åtgärder för att förhindra missbruk, på ett sätt som tar hänsyn till behoven i särskilda branscher och/eller till kategorier av arbetstagare, införa en eller fler av följande åtgärder:
a) Bestämmelser om objektiva grunder för förnyad visstidsanställning.
b) Bestämmelser om en övre sammanlagd tidsgräns för flera på varandra följande visstidsanställningar.
c) Bestämmelser om hur många gånger en visstidsanställning får förnyas.
2. Medlemsstaterna [skall], efter samråd med arbetsmarknadens parter, och/eller arbetsmarknadens parter, där så är lämpligt, fastställa under vilka förutsättningar visstidsanställningar
a) skall betraktas som ’på varandra följande’,
b) skall betraktas som tillsvidareanställningar.”
6. Enligt artikel 2 första stycket i direktiv 1999/70 var medlemsstaterna skyldiga att sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 10 juli 2001.
Den nationella lagstiftningen
7. Den nationella lagstiftaren har genom lag nr 422 av den 29 december 2000 om bestämmelser för fullgörandet av de skyldigheter som följer av Italiens medlemskap i Europeiska gemenskaperna – gemenskapslag 2000 (ordinarie tillägg till GURI nr 16 av den 20 januari 2001, nedan kallad lag nr 422/2000) gett regeringen i uppdrag att utfärda de lagstiftningsdekret som krävs för att införliva de gemenskapsdirektiv som avses i bilagorna A och B till denna lag. I bilaga B nämns bland annat direktiv 1999/70.
8. I artikel 2.1 b i lag nr 422/2000 anges särskilt att ”för att förhindra brist på överensstämmelse med de bestämmelser som gäller för enskilda branscher som berörs av den lagstiftning som skall genomföras skall ändringar och tillägg om nödvändigt göras i denna lagstiftning …”. I artikel 2.1 f i samma lag anges att ”lagstiftningsdekreten skall säkerställa att de antagna bestämmelserna, på de områden som behandlas i de direktiv som skall genomföras, är fullt förenliga med föreskrifterna i dessa direktiv …” .
9. Den 6 september 2001 antog den italienska regeringen, med stöd av artikel 2.1 f i lag nr 422/2000, lagstiftningsdekret nr 368 om genomförande av direktiv 1999/70/EG om ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFF, UNICE och CEEP (GURI nr 235 av den 9 oktober 2001, s. 4, nedan kallat lagstiftningsdekret nr 368/2001).
10. I artikel 1.1 i lagstiftningsdekret nr 368/2001 föreskrivs att ”ett anställningsavtal kan ingås på viss tid av tekniska skäl eller om det är nödvändigt på grund av tillverkning eller organisation eller för att ersätta personal”.
11. Enligt artikel 4.1 i lagstiftningsdekret nr 368/2001 kan anställningsavtalets giltighetstid förlängas en gång när det ursprungliga avtalet avser en kortare period än tre år ”under förutsättning att förlängningen sker på objektiva grunder och avser samma arbete som det ursprungliga avtalet om visstidsanställning”. I sådana fall får avtalets sammanlagda giltighetstid inte överstiga tre år.
12. I artikel 5 i lagstiftningsdekret nr 368/2001 (med rubriken ”Utgång av fristen och sanktioner. Avtal som följer på varandra”) föreskrivs följande:
”1. Om anställningsförhållandet fortsätter efter utgången av den tid som fastställts inledningsvis eller förlängts efter hand enligt artikel 4 har arbetstagaren rätt till ett lönetillägg om 20 procent för varje dag som anställningsförhållandet fortsätter till och med den tionde dagen efter utgången av denna tid och om 40 procent för varje ytterligare dag.
2. Om anställningsförhållandet fortsätter efter den tjugonde dagen vid en avtalstid understigande sex månader eller efter den trettionde dagen i övriga fall, anses avtalet gälla tills vidare vid utgången av dessa frister.
3. Om arbetstagaren återanställs på viss tid enligt artikel 1 inom tio dagar från den dag då ett avtal med en avtalstid på eller understigande sex månader löper ut eller inom tjugo dagar från den dag då ett avtal med en avtalstid överstigande sex månader löper ut, anses det andra avtalet gälla tills vidare.
4. När fråga är om två på varandra följande visstidsanställningar, det vill säga avtal som följer på varandra utan avbrott, anses anställningsförhållandet gälla tills vidare från den dag då det första avtalet ingicks.”
13. Artikel 10 i lagstiftningsdekret nr 368/2001 innehåller en lista över fall i vilka det inte är möjligt att tillämpa de nya bestämmelserna om avtal om visstidsanställning. Inget av dessa fall avser offentliga arbetsgivare.
14. Enligt den hänskjutande domstolen trädde lagstiftningsdekret nr 368/2001 i kraft den 21 september 2001. I artikel 11.1 i nämnda lagstiftningsdekret preciseras att ”alla oförenliga bestämmelser i lag till vilka det inte uttryckligen hänvisas i detta lagstiftningsdekret upphävs … från det att lagstiftningsdekretet träder i kraft”. I artikel 11.3 anges att ”enskilda anställningsavtal som ingåtts med stöd av tidigare gällande lagstiftning fortsätter att gälla till dess att de löper ut”.
15. I artikel 36 i lagstiftningsdekret nr 165 av den 30 mars 2001 om allmänna bestämmelser avseende organisationen av arbetet för offentliga arbetsgivare (ordinarie tillägg till GURI nr 106 av den 9 maj 2001, nedan kallat lagstiftningsdekret nr 165/2001) anges dessutom följande:
”1. Offentliga arbetsgivare får, med iakttagande av bestämmelserna ovan om rekrytering av personal, använda de flexibla avtalsformer för rekrytering och anställning av personal som föreskrivs i civillagen och i lagar om anställningsförhållanden i företag. Avtal om visstidsanställning, avtal om utbildning och arbete, andra utbildningsförhållanden och tillfälligt arbete regleras i nationella kollektivavtal …
2. Under alla förhållanden kan offentliga arbetsgivares åsidosättande av tvingande bestämmelser om rekrytering eller anställning av arbetstagare inte medföra att en tillsvidareanställning uppkommer hos dessa arbetsgivare. Detta påverkar dock inte arbetsgivarnas ansvar eller de sanktioner som kan vidtas mot dem. Den berörde arbetstagaren har rätt till ersättning för skada till följd av att han har utfört arbete i strid med tvingande bestämmelser. Arbetsgivarna skall återkräva de belopp som betalats ut som sådan ersättning från de ansvariga cheferna när åsidosättandet har skett uppsåtligen eller av grov oaktsamhet.”
16. Den hänskjutande domstolen har anfört att Corte costituzionale (Italiens författningsdomstol) i dom nr 89 av den 13 mars 2003 fastställde att artikel 36.2 första meningen i lagstiftningsdekret nr 165/2001 är förenlig med de konstitutionella principerna om likabehandling och god förvaltning i artikel 3 respektive artikel 97 i den italienska grundlagen. Den grundläggande principen enligt vilken tillträde till anställning hos offentliga arbetsgivare regleras genom uttagningsprov (artikel 97 tredje stycket i nämnda grundlag) rättfärdigar enligt Corte costituzionale att arbetstagare inom den privata och den offentliga sektorn behandlas olika i samband med rättsstridigt agerande vid ingåendet av på varandra följande visstidsanställningskontrakt.
Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
17. Cristiano Marrosu och Gianluca Sardino arbetade som kökstekniker vid sjukhuset. Till grund för anställningarna låg flera på varandra följande visstidsanställningskontrakt. De senaste kontrakten hade ingåtts under januari månad år 2002 för en period av sex månader.
18. Rekryteringen av Cristiano Marrosu och Gianluca Sardino skedde på grundval av en förteckning över godkända sökande som sjukhuset hade upprättat i ett allmänt uttagningsprov som organiserades år 1998 i syfte att visstidsanställa ”kökstekniker”. Cristiano Marrosu och Gianluca Sardino fanns med i förteckningen över godkända sökande.
19. Sjukhuset förnyade inte de sista visstidsanställningskontrakten, vilka löpte ut under juli månad år 2002. Sjukhuset delgav Cristiano Marrosu och Gianluca Sardino sitt formella beslut om uppsägning när de inställde sig på arbetsplatsen efter anställningstidens slut.
20. Cristiano Marrosu och Gianluca Sardino överklagade uppsägningsbesluten till Tribunale di Genova och yrkade att den nationella domstolen, med stöd av lagstiftningsdekret nr 368/2001, dels skulle fastställa att tillsvidareanställningar hade uppkommit i samband med ingåendet av de anställningskontrakt som var i kraft när lagstiftningsdekretet trädde i kraft, dels förplikta sjukhuset att betala ut utestående lön och utge skadestånd.
21. Den hänskjutande domstolen konstaterade att åtta dagar hade gått mellan den tidpunkt då de näst sista anställningskontrakten löpte ut och den tidpunkt då de sista anställningskontrakten ingicks. Detta gällde för både Cristiano Marrosu och Gianluca Sardino. I artikel 5.3 i lagstiftningsdekret nr 368/2001 föreskrivs emellertid att om arbetstagaren återanställs på viss tid ”inom tio dagar från den dag då ett avtal med en avtalstid på eller understigande sex månader löper ut” så skall det andra avtalet automatiskt anses gälla tills vidare.
22. Sjukhuset har gjort gällande att artikel 5 i lagstiftningsdekret nr 368/2001 inte är tillämplig i förevarande fall, eftersom offentliga arbetsgivare enligt artikel 36 i lagstiftningsdekret nr 165/2001 inte får ingå avtal om tillsvidareanställning.
23. Den hänskjutande domstolen har påpekat att det, med undantag för sådan yrkesutbildning och sådana anställningsförhållanden som avses i klausul 2.2 i ramavtalet, inte anges i nämnda avtal att verksamhetsområden kan undantas från dess tillämpningsområde. I förevarande fall är inget av de ovannämnda undantagen aktuellt. I lag nr 422/2000, i vilken regeringen getts behörighet att genomföra direktiv 1999/70, föreskrivs inte heller någon begränsning med avseende på offentliga arbetsgivare. Lagstiftningsdekret nr 368/2001 innehåller helt enkelt inte någon begränsning av detta slag. Lagstiftningsdekret nr 368/2001 antogs efter lagstiftningsdekret nr 165/2001 och upphävde uttryckligen ”alla oförenliga bestämmelser i lag till vilka det inte uttryckligen hänvisas i detta lagstiftningsdekret”.
24. Den hänskjutande domstolen frågar sig om artikel 36.2 första meningen i lagstiftningsdekret nr 165/2001 är förenlig med gemenskapsrätten med tanke på att det i denna artikel, i fråga om följderna när tvingande bestämmelser om på varandra följande visstidsanställningskontrakt åsidosätts, görs tydlig åtskillnad beroende på om kontrakten ingåtts av offentliga eller privata arbetsgivare. Den hänskjutande domstolen har påpekat att skyddet genom ersättning, vilket är allmänt förekommande inom den interna rättsordningen, med hänsyn till bland annat de frågor avseende bevisbördan för skadan som de berörda arbetstagarna konfronteras med, inte är jämförbart med det skydd som återfåendet av den tidigare anställningen innebär. Den sistnämnda sortens skydd svarar bättre mot kravet på att förebygga sådant missbruk som en arbetsgivare skulle kunna göra sig skyldig till genom att ingå på varandra följande visstidsanställningskontrakt.
25. Under dessa omständigheter beslutade Tribunale di Genova att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Skall direktiv 1999/70/EG (artikel 1 samt klausulerna 1 b och 5 i ramavtalet) tolkas så att det utgör hinder för nationell lagstiftning (som gällde före direktivets införlivande), i vilken åtskillnad görs mellan anställningskontrakt som har ingåtts med offentliga arbetsgivare och anställningskontrakt som har ingåtts med privata arbetsgivare, genom att de förstnämnda kontrakten undantas från det skydd som uppkomsten av en tillsvidareanställning innebär vid åsidosättande av tvingande regler om på varandra följande visstidsanställningskontrakt?”
Prövning av tolkningsfrågan
Huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning
Synpunkter som har inkommit till domstolen
26. Enligt sjukhuset kan begäran om förhandsavgörande inte tas upp till sakprövning eftersom direktiv 1999/70 inte är direkt tillämpligt i målet vid den nationella domstolen, beroende på att direktiv saknar direkt horisontell effekt, då sjukhuset varken lyder under den italienska staten eller under något ministerium. Det rör sig om en oberoende inrättning med egna styrande vilka, inom ramen för förvaltningen av sjukhuset, skall tillämpa bestämmelser i den nationella rätten, vilka inte kan ifrågasättas eller frångås.
27. Den italienska regeringen anser inte heller att begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning. Enligt den italienska regeringen är begäran rent hypotetisk då det för den hänskjutande domstolen inte råder något tvivel om att artikel 5 i lagstiftningsdekret nr 368/2001, vilken avviker från artikel 36 i lagstiftningsdekret nr 165/2001, är tillämplig på tvisten vid den nationella domstolen, vilken ensam har behörighet att tolka bestämmelser i den interna rättsordningen.
28. Den italienska regeringen anser dessutom att nämnda begäran helt saknar relevans för lösningen på tvisten vid den nationella domstolen då de första anställningsavtalen ingicks innan fristen för att införliva direktiv 1999/70 löpte ut den 10 juli 2001.
Domstolens bedömning
29. För det första, vad avser sjukhusets invändning om rättegångshinder, nöjer sig domstolen med att konstatera att det följer av beslutet om hänskjutande att den nationella domstolen betraktar det som klarlagt att sjukhuset är en offentlig inrättning som är knuten till den offentliga sektorn. Enligt fast rättspraxis kan ett direktiv inte bara åberopas gentemot statliga myndigheter utan även gentemot organ eller enheter som är underställda staten, står under tillsyn av denna eller har särskilda befogenheter utöver dem som följer av de rättsregler som gäller i förhållandet mellan enskilda, såsom lokala myndigheter eller organ som, oavsett sin rättsliga form, i enlighet med en av staten antagen rättsakt har fått i uppdrag att fullgöra en tjänst av allmänintresse under statens tillsyn (dom av den 22 juni 1989 i mål 103/88, Fratelli Costanzo, REG 1989, s. 1839, punkt 31, svensk specialutgåva, volym 10, s. 83, av den 12 juli 1990 i mål C-188/89, Foster m.fl., REG 1990, s. I-3313, punkt 19, svensk specialutgåva, volym 10, s. 479, och av den 5 februari 2004 i mål C-157/02, Rieser Internationale Transporte, REG 2004, s. I-1477, punkt 24).
30. Denna invändning om rättegångshinder kan därmed inte godtas.
31. För det andra, vad avser den italienska regeringens första invändning om rättegångshinder, konstaterar domstolen att det följer av rättspraxis att domstolen, inom ramen för en begäran om förhandsavgörande, inte är behörig att uttala sig om tolkningen av de nationella rättsreglerna eller dessa rättsreglers förenlighet med de gemenskapsrättsliga bestämmelserna (se bland annat dom av den 19 mars 1964 i mål 75/63, Unger, REG 1964, s. 347, 365, och av den 8 september 2005 i mål C-40/04, Yonemoto, REG 2005, s. I-7755, punkt 27).
32. Det skall emellertid erinras om att det enligt fast rättspraxis, inom ramen för det samarbete mellan domstolen och de nationella domstolarna som har inrättats genom samma artikel i EG-fördraget, uteslutande ankommer på de nationella domstolarna, vid vilka tvisten anhängiggjorts och som har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i varje enskilt mål bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till domstolen. Följaktligen är domstolen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som har ställts avser tolkningen av gemenskapsrätten (se bland annat dom av den 15 december 1995 i mål C-415/93, Bosman, REG 1995, s. I-4921, punkt 59, och av den 10 november 2005 i mål C-316/04, Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie, REG 2005, s. I-9759, punkt 29).
33. Endast i undantagsfall ankommer det på domstolen att – för att pröva sin egen behörighet – undersöka de omständigheter som har föranlett den nationella domstolen att begära ett förhandsavgörande (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 december 1981 i mål 244/80, Foglia, REG 1981, s. 3045, punkt 21; svensk specialutgåva, volym 6, s. 243). Domstolen har endast möjlighet att underlåta att besvara en tolkningsfråga från en nationell domstol när det är uppenbart att den begärda tolkningen av gemenskapsrätten inte har något samband med omständigheterna eller föremålet för talan i målet vid den nationella domstolen, när frågan är hypotetisk eller när domstolen inte har tillgång till de uppgifter om omständigheterna i målet och om relevant nationell rätt som krävs för att den skall kunna ge ett användbart svar på de frågor som har ställts till den (se bland annat domarna i de ovannämnda målen Bosman, punkt 61, och Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie, punkt 30).
34. I förevarande fall kan emellertid tolkningen av direktiv 1999/70 inte anses sakna samband med omständigheterna eller föremålet för talan i målet vid den nationella domstolen. Frågan kan inte heller anses vara hypotetisk. Syftet med den tolkning som begärts av den hänskjutande domstolen är nämligen just att göra det möjligt för domstolen att besvara en fråga om en nationell rättsregels förenlighet med detta direktiv.
35. Denna invändning om rättegångshinder kan därmed inte heller godtas.
36. För det tredje, vad avser den italienska regeringens andra invändning om rättegångshinder, nöjer sig domstolen med att konstatera att det följer av direktiv 1999/70, vars tidsfrist för införlivande löpte ut den 10 juli 2001, att direktivet syftar till att förhindra missbruk som uppstår genom användandet av på varandra följande visstidsanställningskontrakt eller visstidsanställningsförhållanden och att bestämmelserna i direktivet huvudsakligen gäller förnyande av visstidsanställningskontrakt och villkoren för sådana förnyanden. Förnyandet av de kontrakt som är aktuella i målet vid den nationella domstolen skedde emellertid den 10 respektive den 11 januari 2002, det vill säga efter det datum då direktivet skulle ha införlivats med den nationella rätten. Under dessa omständigheter kan det inte med framgång göras gällande att tolkningen av direktivet helt saknar relevans för en lösning på tvisten vid den nationella domstolen.
37. Av det ovan anförda följer att begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning.
Prövning i sak
38. Genom sin fråga önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i om ramavtalet skall tolkas så, att det utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken det är uteslutet att en offentlig arbetsgivares missbruk av på varandra följande visstidsanställningskontrakt eller visstidsanställningsförhållanden medför att dessa anställningskontrakt och anställningsförhållanden omvandlas till tillsvidareanställningskontrakt eller tillsvidareanställningsförhållanden, trots att en sådan omvandling föreskrivs i fråga om anställningskontrakt och anställningsförhållanden som har ingåtts med privata arbetsgivare.
39. För att domstolen skall kunna tillhandahålla ett svar på denna fråga skall det först och främst påpekas att direktiv 1999/70 och ramavtalet, i motsats till vad som gjordes gällande av den italienska regeringen vid förhandlingen, även är tillämpliga på tidsbegränsade anställningsavtal och anställningsförhållanden mellan arbetstagare och myndigheter eller andra organ inom den offentliga sektorn (dom av den 4 juli 2006 i mål C-212/04, Adeneler m.fl., REG 2006, s. I‑0000, punkt 54).
40. Ingenting i dessa två rättsakter tyder nämligen på att de endast skulle vara tillämpliga på avtal om tidsbegränsad anställning mellan arbetstagare och arbetsgivare inom den privata sektorn (domen i det ovannämnda målet Adeneler m.fl., punkt 55).
41. Såsom framgår av ordalydelsen av klausul 2.1 i ramavtalet har ramavtalet tvärtom ett vitt tillämpningsområde som omfattar ”visstidsanställda som har ett anställningskontrakt eller ett anställningsförhållande, enligt definitionerna i lagar, kollektivavtal eller praxis i varje medlemsstat”. Definitionen av begreppet ”visstidsanställd” i den mening som avses i klausul 3.1 i ramavtalet omfattar dessutom alla arbetstagare, utan att någon skillnad görs beroende på om arbetstagaren är anställd av en offentlig eller en privat arbetsgivare (domen i det ovannämnda målet Adeneler m.fl., punkt 56).
42. Klausul 2.2 i samma ramavtal, enligt vilken medlemsstaterna och/eller arbetsmarknadens parter har rätt att från ramavtalets tillämpningsområde undanta ”inledande yrkesutbildning och lärlingsutbildning” liksom anställningsavtal eller anställningsförhållanden ”som har ingåtts inom ramen för särskild offentlig eller offentligt finansierad utbildning, integrering och program för yrkesomskolning”, innebär vidare inte på något sätt att ramavtalet inte är tillämpligt på tidsbegränsade anställningsavtal eller anställningsförhållanden som gäller i förhållande till en offentlig arbetsgivare (domen i det ovannämnda målet Adeneler m.fl., punkt 57).
43. Det skall även erinras om att syftet med ramavtalet, såsom anges i klausul 1 b i avtalet, är att upprätta ett ramverk för att förhindra missbruk som uppstår vid tillämpningen av på varandra följande anställningskontrakt eller anställningsförhållanden.
44. I detta syfte åläggs medlemsstaterna i klausul 5.1 i ramavtalet att i sina rättsordningar införa minst en av de åtgärder som finns uppräknade i nämnda klausul 5.1 a–c, om den berörda medlemsstaten inte redan har likvärdiga lagbestämmelser för att effektivt förhindra missbruk vid användandet av på varandra följande avtal om tidsbegränsad anställning (se domen i det ovannämnda målet Adeneler m.fl., punkt 65).
45. Det skall emellertid noteras att medlemsstaterna, såsom framgår av den ovannämnda bestämmelsens lydelse, har rätt att, i den mån som det är objektivt befogat, ta hänsyn till behoven i särskilda branscher och/eller till de aktuella kategorierna av arbetstagare.
46. I och för sig ges medlemsstaterna, i klausul 5.2 i ramavtalet, inte uttryckligen samma rätt med avseende på fastställandet av de villkor under vilka visstidsanställningskontrakt eller visstidsanställningsförhållanden skall betraktas som tillsvidareanställningar.
47. Då det i ramavtalet varken föreskrivs någon allmän skyldighet för medlemsstaterna att föreskriva att avtal om tidsbegränsad anställning skall övergå i avtal om tillsvidareanställning, eller några exakta villkor för när förstnämnda typ av avtal får användas (domen i det ovannämnda målet Adeneler m.fl., punkt 91), har medlemsstaterna emellertid ett visst utrymme för skönsmässig bedömning på detta område.
48. Av detta följer att klausul 5 i ramavtalet i sig inte hindrar medlemsstaterna från att behandla missbruk av på varandra följande visstidsanställningskontrakt eller visstidsanställningsförhållanden olika beroende på om kontrakten eller anställningarna har ingåtts med privata eller offentliga arbetsgivare.
49. Såsom framgår av punkt 105 i domen i det ovannämnda målet Adeneler m.fl. är emellertid nationella bestämmelser, av det slag som är aktuellt i målet vid den nationella domstolen, enligt vilka på varandra följande visstidsanställningskontrakt inte kan omvandlas till tillsvidareanställning när det är fråga om anställning inom den offentliga sektorn, endast förenliga med ramavtalet om den berörda medlemsstatens nationella rättsordning inom den aktuella sektorn innehåller en annan effektiv åtgärd för att förhindra och, i förekommande fall, beivra missbruk vid användandet av på varandra följande visstidsanställningskontrakt.
50. Vad avser det sistnämnda villkoret erinrar domstolen om att medlemsstaterna enligt klausul 5.1 i ramavtalet är skyldiga att med effektiv och tvingande verkan införa minst en av de i bestämmelsen uppräknade åtgärderna som syftar till att förhindra missbruk vid användandet av på varandra följande visstidsanställningskontrakt eller visstidsanställningsförhållanden, såvida den nationella rätten inte redan innehåller likvärdiga åtgärder.
51. Om det i gemenskapsrätten, såsom i det aktuella fallet, inte föreskrivs några särskilda bestämmelser om påföljder för fall där missbruk icke desto mindre har konstaterats, ankommer det dessutom på de nationella myndigheterna att vidta lämpliga åtgärder med hänsyn till situationen. Åtgärderna skall inte bara vara proportionerliga, utan även tillräckligt effektiva och avskräckande för att säkerställa att de bestämmelser som har antagits med stöd av ramavtalet får full verkan (domen i det ovannämnda målet Adeneler m.fl., punkt 94).
52. Även om formerna för att genomföra sådana bestämmelser följer av medlemsstaternas nationella rättsordningar enligt principen om medlemsstaternas processuella autonomi, får bestämmelserna emellertid varken vara mindre förmånliga än dem som reglerar liknande nationella situationer (likvärdighetsprincipen) eller göra det i praktiken omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheter som följer av gemenskapsrätten (effektivitetsprincipen) (se bland annat dom av den 14 december 1995 i mål C-312/93, Peterbroeck, REG 1995, s. I‑4599, punkt 12, och domen i det ovannämnda målet Adeneler m.fl., punkt 95).
53. Av detta följer att när missbruk vid användandet av på varandra följande visstidsanställningskontrakt föreligger skall det finnas bestämmelser som innebär effektiva och likvärdiga garantier för arbetstagarnas skydd, vilka kan tillämpas för att beivra missbruket i behörig ordning och undanröja följderna av åsidosättandet av gemenskapsrätten. Enligt artikel 2 första stycket i direktiv 1999/70 skall medlemsstaterna nämligen ”vidta alla nödvändiga åtgärder för att när som helst kunna garantera de resultat som åläggs genom detta direktiv” (domen i det ovannämnda målet Adeneler m.fl., punkt 102).
54. Det är inte domstolens uppgift att uttala sig om tolkningen av den nationella rätten. Detta ankommer uteslutande på den hänskjutande domstolen, vilken i förevarande fall måste ta ställning till huruvida de relevanta nationella bestämmelserna uppfyller de krav som domstolen erinrar om i de föregående tre punkterna. Domstolen kan emellertid när den avger ett förhandsavgörande i förekommande fall bidra med preciseringar för att vägleda den nationella domstolen vid dennas tolkning (se dom av den 21 februari 2006 i mål C-255/02, Halifax m.fl., REG 2006, s. I-0000, punkterna 76 och 77).
55. Det skall noteras att nationella bestämmelser som de aktuella, vilka innehåller tvingande föreskrifter avseende tidsgränsen för och förnyandet av visstidsanställningskontrakt samt avseende rätten till ersättning för skada som arbetstagare har lidit till följd av offentliga arbetsgivares missbruk av på varandra följande visstidsanställningskontrakt eller visstidsanställningsförhållanden, vid första anblicken tycks uppfylla de krav som domstolen erinrar om i punkterna 51–53 i förevarande dom.
56. Det åligger emellertid den hänskjutande domstolen att bedöma i vilken mån som tillämpningsvillkoren för och det effektiva genomförandet av artikel 36.2 första meningen i lagstiftningsdekret nr 165/2001 gör artikeln till en lämplig åtgärd för att förhindra och, i förekommande fall, beivra offentliga arbetsgivares missbruk vid användandet av på varandra följande visstidsanställningsavtal och visstidsanställningsförhållanden.
57. Med hänsyn till ovannämnda överväganden är svaret på den ställda frågan att ramavtalet skall tolkas så, att det i princip inte utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken det är uteslutet att en offentlig arbetsgivares missbruk av på varandra följande visstidsanställningskontrakt eller visstidsanställningsförhållanden medför att dessa anställningskontrakt och anställningsförhållanden omvandlas till tillsvidareanställningskontrakt eller tillsvidareanställningsförhållanden, trots att en sådan omvandling föreskrivs i fråga om anställningskontrakt och anställningsförhållanden som har ingåtts med privata arbetsgivare, när dessa bestämmelser innehåller en annan effektiv åtgärd för att förhindra och, i förekommande fall, beivra missbruk av offentliga arbetsgivare vid användandet av på varandra följande visstidsanställningskontrakt.
Rättegångskostnader
58. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Domslut
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:
Ramavtalet om visstidsarbete av den 18 mars 1999, vilket är bilagt rådets direktiv 1999/70/EG av den 28 juni 1999 om ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFF, UNICE och CEEP, skall tolkas så, att det i princip inte utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken det är uteslutet att en offentlig arbetsgivares missbruk av på varandra följande visstidsanställningskontrakt eller visstidsanställningsförhållanden medför att dessa anställningskontrakt och anställningsförhållanden omvandlas till tillsvidareanställningskontrakt eller tillsvidareanställningsförhållanden, trots att en sådan omvandling föreskrivs i fråga om anställningskontrakt och anställningsförhållanden som har ingåtts med privata arbetsgivare, när dessa bestämmelser innehåller en annan effektiv åtgärd för att förhindra och, i förekommande fall, beivra missbruk av offentliga arbetsgivare vid användandet av på varandra följande visstidsanställningskontrakt.