62023TJ0367
TRIBUNALENS DOM (sjunde avdelningen i utökad sammansättning)
den 19 november 2025 (
*1
)
”Digitala tjänster – Förordning (EU) 2022/2065 – Beslut att beteckna en plattform som en mycket stor onlineplattform – Invändning om rättsstridighet – Villkor för att ansökan ska tas upp till prövning – Artikel 33.1 och 33.4 i förordning 2022/2065 – Rätt till respekt för privatlivet och familjelivet – Näringsfrihet – Rätt till egendom – Likabehandling – Yttrandefrihet – Dataskydd”
I mål T‑367/23,
Amazon EU Sàrl, som trätt i stället för Amazon Services Europe Sàrl, Luxemburg (Luxemburg), företrätt av advokaterna A. Conrad, M. Frank, R. Spanó och I. Ioannis,
sökande,
med stöd av
Bundesverband E-Commerce und Versandhandel Deutschland eV (Bevh), Berlin (Tyskland), företrädd av advokaterna R. van der Hout och V. Lemonnier,
intervenient,
mot
Europeiska kommissionen, företrädd av L. Armati, P. Pernas Castrillo och P.-J. Loewenthal, samtliga i egenskap av ombud,
svarande,
med stöd av
Europaparlamentet, företrätt av M. Menegatti, E. Ni Chaoimh och L. Taïeb, samtliga i egenskap av ombud,
av
Europeiska unionens råd, företrätt av E. Sitbon, N. Brzezinski och M. Moore, samtliga i egenskap av ombud,
och av
Bureau européen des unions de consommateurs (BEUC), Bryssel (Belgien), företrädd av advokaten A. Fratini,
intervenienter,
meddelar
TRIBUNALEN (sjunde avdelningen i utökad sammansättning)
vid överläggningen sammansatt av ordföranden S. Papasavvas samt domarna K. Kowalik-Bańczyk (referent), E. Buttigieg, I. Dimitrakopoulos och B. Ricziová,
justitiesekreterare: handläggaren S. Spyropoulos,
efter den skriftliga delen av förfarandet,
med beaktande av beslutet av domstolens vice ordförande av den 27 mars 2024 och beslutet av den 27 september 2023 att frågan om rättegångskostnader i mål T‑367/23 R ska anstå,
efter muntlig förhandling den 12 juni 2025
följande
Dom
1
Sökandebolaget, Amazon EU Sàrl, som trätt i stället för Amazon Services Europe Sàrl, har med stöd av artikel 263 FEUF yrkat ogiltigförklaring av kommissionens beslut C(2023) 2746 final av den 25 april 2023 om att beteckna sökandebolagets plattform Amazon Store som en mycket stor onlineplattform i enlighet med artikel 33.4 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2022/2065 (nedan kallat det angripna beslutet).
I. Bakgrund
2
Sökandebolaget driver plattformen Amazon Store, som är en nätbutik i vilken konsumentvaror saluförs av sökandebolaget eller av utomstående säljare. Butiken är tillgänglig från olika webbplatser, däribland ”www.amazon.fr”, ”www.amazon.de”, ”www.amazon.es”, ”www.amazon.it”, ”www.amazon.nl”, ”www.amazon.pl”, ”www.amazon.se” och ”www.amazon.com.be”.
3
Den 17 februari 2023 angav sökandebolaget på sina webbplatser, i enlighet med artikel 24.2 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2022/2065 av den 19 oktober 2022 om en inre marknad för digitala tjänster och om ändring av direktiv 2000/31/EG (förordningen om digitala tjänster) (EUT L 277, 2022, s. 1), att det genomsnittliga antalet aktiva mottagare per månad i Europeiska unionen på plattformen Amazon Store översteg 45 miljoner.
4
Den 22 februari 2023 delgav Europeiska kommissionen Amazon.com, Inc. och sökandebolaget sina preliminära slutsatser att Amazon Store uppfyller villkoren för att betecknas som en mycket stor onlineplattform, i den mening som avses i artikel 33.1 i förordning 2022/2065.
5
Vidare underrättade kommissionen, i enlighet med artikel 33.4 i förordning 2022/2065, Storhertigdömet Luxemburg om sin avsikt att beteckna Amazon Store som en mycket stor onlineplattform.
6
Den 27 februari 2023 underrättade Storhertigdömet Luxemburg kommissionen om att det inte hade några synpunkter.
7
Den 15 mars 2023 yttrade sig sökandebolaget över kommissionens preliminära slutsatser. Sökandebolaget bestred inte att Amazon Store uppfyller villkoren för att betecknas som en mycket stor onlineplattform, i den mening som avses i artikel 33.1 i förordning 2022/2065.
8
Genom det angripna beslutet betecknade kommissionen plattformen Amazon Store, i enlighet med artikel 33.4 i förordning 2022/2065, som en mycket stor onlineplattform, i den mening som avses i artikel 33.1 i denna förordning.
II. Parternas yrkanden
9
Sökandebolaget och Bundesverband E-Commerce und Versandhandel Deutschland eV (Bevh) har yrkat att tribunalen ska
–
ogiltigförklara det angripna beslutat, eller
–
i andra hand, delvis ogiltigförklara det angripna beslutet i den del det ålägger sökandebolaget dels en skyldighet att erbjuda minst ett alternativ för vart och ett av sina rekommendationssystem som inte är baserat på profilering enligt definitionen i artikel 38 i förordning 2022/2065, dels en skyldighet att sammanställa och offentliggöra en datakatalog enligt artikel 39 i denna förordning, samt
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
10
Kommissionen, Europaparlamentet och Bureau européen des unions de consommateurs (BEUC) har yrkat att tribunalen ska
–
ogilla talan, och
–
förplikta sökandebolaget att ersätta rättegångskostnaderna, inklusive de kostnader som uppkommit i samband med det interimistiska förfarandet.
11
Europeiska unionens råd har yrkat att tribunalen ska ogilla talan.
III. Rättslig bedömning
12
Till stöd för sin talan har sökandebolaget åberopat tre grunder, i vilka det görs invändning om rättsstridighet avseende artikel 33.1, artikel 38 och artikel 39 i förordning 2022/2065.
A. Den första grunden: Artikel 33.1 i förordning 2022/2065 är rättsstridig
13
Kommissionen, rådet och BEUC har hävdat att den första grunden inte kan tas upp till prövning.
1.
Rådets invändning om rättegångshinder
14
Rådet har hävdat att den första grunden inte kan tas upp till prövning, eftersom sökandebolaget inte har lämnat tillräckliga uppgifter för att det ska kunna bedömas huruvida denna grund är välgrundad. Rådet har i detta avseende påpekat att det föreligger en ”motsägelse” mellan punkterna 166 och 203 i ansökan och att det följaktligen inte är möjligt att avgöra huruvida sökandebolaget endast har ifrågasatt det angripna beslutets lagenlighet eller huruvida sökandebolaget dessutom har gjort gällande att vissa bestämmelser i förordning 2022/2065 är rättsstridiga. Rådet har dessutom gjort gällande att det, för det fall sökandebolaget skulle visa att dessa bestämmelser är rättsstridiga, inte är möjligt att avgöra huruvida detta påstående gäller artikel 33 eller artiklarna 34–43 i nämnda förordning.
15
Tribunalen erinrar om att enligt artikel 21 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol, som är tillämplig på förfarandet vid tribunalen enligt artikel 53 första stycket i stadgan, och artikel 76 d i tribunalens rättegångsregler ska en ansökan innehålla uppgifter om saken i målet samt en kortfattad framställning av de grunder som åberopas. Dessa uppgifter ska vara så klara och precisa att svaranden kan förbereda sitt försvar och att tribunalen kan pröva talan, i förekommande fall utan att ha tillgång till andra uppgifter. I syfte att säkerställa rättssäkerheten och en god rättskipning kan en talan endast tas upp till prövning om de väsentliga, faktiska och rättsliga omständigheter som talan grundas på framgår på ett konsekvent och begripligt sätt av innehållet i själva ansökan (dom av den 29 mars 2012, kommissionen/Estland, C‑505/09 P, EU:C:2012:179, punkt 34).
16
I förevarande fall är det möjligt att, redan genom att läsa ansökan, med tillräcklig precision fastställa räckvidden av den första grunden, för att kunna bedöma huruvida den är välgrundad.
17
I punkterna 10 och 12 i ansökan har sökandebolaget nämligen angett att den genom sin första grund avser att bestrida lagenligheten av artikel 33 i förordning 2022/2065 med motiveringen att denna bestämmelse strider mot artiklarna 7, 11, 16, 17 och 20 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan). Inom ramen för de argument som anförts till stöd för att grunderna kan tas upp till prövning har sökandebolaget, i punkterna 134 och 135 i ansökan, erinrat om att den invändning om rättsstridighet som framställts inom ramen för den första grunden avser artikel 33 i denna förordning. Det framgår dessutom av rubriken avseende samma grund, såsom den anges i ansökan, att sökandebolaget har bestritt lagenligheten av det kriterium som används för att beteckna plattformar som mycket stora onlineplattformar, i den mening som avses i artikel 33.1 i nämnda förordning. Slutligen framgår det bland annat av punkterna 166–169 och 187–189 i ansökan att sökandebolaget har ifrågasatt lagenligheten av nämnda kriterium och, följaktligen, lagenligheten av artikel 33.1 i förordningen, i den del det där föreskrivs att sökandebolaget ska omfattas av de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 34–43 i samma förordning.
18
Den av rådet åberopade omständigheten att sökandebolaget anser att de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 34–43 i förordning 2022/2065 är rättsstridiga är inte oförenlig med den omständigheten att sökandebolaget genom sin första grund har gjort gällande att artikel 33.1 i denna förordning är rättsstridig på grund av att den ålägger sökandebolaget sådana skyldigheter, vilka även de är rättsstridiga.
19
Även om sökandebolaget, i punkt 203 i ansökan, förvisso har angett att det angripna beslutet ålägger bolaget skyldigheter som strider mot stadgan, ska det under dessa omständigheter anses att sökandebolaget i själva verket har gjort gällande att detta beslut utgör en åtgärd för tillämpning av artikel 33.1 i förordning 2022/2065 som i sig är rättsstridig, i den mån den medför att sökandebolaget åläggs sådana skyldigheter.
20
Av detta följer, i motsats till vad rådet har hävdat, att det med tillräcklig tydlighet framgår av ansökan att sökandebolaget genom sin första grund har gjort gällande att artikel 33.1 i förordning 2022/2065 är rättsstridig. Tribunalen konstaterar dessutom att rådet självt i sina inlagor har utvecklat andrahandsargument som syftar till att underkänna denna grund i sak med stöd av en sådan tolkning av nämnda grund.
21
Rådets invändning om rättegångshinder kan följaktligen inte godtas.
2.
Kommissionens och BEUC:s invändning om rättegångshinder
22
Kommissionen och BEUC har gjort gällande att den första grunden inte kan tas upp till prövning, eftersom sökandebolaget genom denna grund har gjort gällande att bestämmelser i förordning 2022/2065 som varken utgör rättslig grund för det angripna beslutet eller har ett direkt rättsligt samband med detta beslut är rättsstridiga.
23
Kommissionen har angett att det angripna beslutet antogs med stöd av artikel 33.4 i förordning 2022/2065 och att sökandebolaget inte har gjort gällande att denna bestämmelse är rättsstridig. Kommissionen har visserligen gjort gällande att en grund avseende en invändning om rättsstridighet avseende artikel 33.1 i förordningen skulle kunna tas upp till prövning. Kommissionen menar emellertid att även om den första grunden formellt syftar till att göra gällande att denna bestämmelse är rättsstridig, så har sökandebolaget i själva verket endast bestritt att de aktuella e-marknadsplatserna kan omfattas av de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 34–43 i förordningen när det genomsnittliga antalet aktiva mottagare per månad på dessa marknadsplatser uppgår till 45 miljoner. Artiklarna 34–43 i nämnda förordning har emellertid inte något direkt rättsligt samband med det angripna beslutet.
24
BEUC har hävdat att sökandebolaget hade rätt att bestrida tillämpligheten av de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 34–43 i förordning 2022/2065 på e‑marknadsplatser. BEUC gör emellertid gällande att sökandebolaget genom sin första grund i själva verket har bestritt lagenligheten av dessa skyldigheter som sådana, trots att de inte har något direkt rättsligt samband med det angripna beslutet.
25
Sökandebolaget, som stöds av Bevh, har gjort gällande att den första grunden kan tas upp till prövning.
26
Det följer av lydelsen i artikel 277 FEUF att även om den frist som anges i artikel 263 sjätte stycket FEUF har löpt ut, får parterna i en tvist om en akt med allmän giltighet som antagits av någon av Europeiska unionens institutioner eller byråer eller något av dess organ, med stöd av artikel 263 andra stycket inför Europeiska unionens domstol göra gällande att akten inte ska tillämpas.
27
Denna bestämmelse utgör ett uttryck för en allmän rättsprincip enligt vilken varje part har rätt att, i syfte att få ett beslut riktat till denne ogiltigförklarat, indirekt ifrågasätta giltigheten av de rättsakter med allmän giltighet som utgör grunden för ett sådant beslut (se dom av den 8 september 2020, kommissionen och rådet/Carreras Sequeros m.fl., C‑119/19 P och C‑126/19 P, EU:C:2020:676, punkt 67 och där angiven rättspraxis).
28
Eftersom artikel 277 FEUF inte har till syfte att göra det möjligt för en part att ifrågasätta tillämpligheten av vilken rättsakt med allmän giltighet som helst till stöd för vilken talan som helst, måste den rättsakt vars lagenlighet ifrågasätts vara direkt eller indirekt tillämplig på det fall som är föremål för talan (se dom av den 8 september 2020, kommissionen och rådet/Carreras Sequeros m.fl., C‑119/19 P och C‑126/19 P, EU:C:2020:676, punkt 68 och där angiven rättspraxis).
29
Domstolen har således, i samband med att det väckts talan om ogiltigförklaring av individuella beslut, godtagit att bestämmelser i en rättsakt med allmän giltighet, som utgör grunden för nämnda beslut, med giltig verkan kan bli föremål för en invändning om rättsstridighet (se dom av den 8 september 2020, kommissionen och rådet/Carreras Sequeros m.fl., C‑119/19 P och C‑126/19 P, EU:C:2020:676, punkt 69 och där angiven rättspraxis).
30
Domstolen har däremot slagit fast att en invändning om rättsstridighet som riktas mot en rättsakt med allmän giltighet, med stöd av vilken det fattats ett individuellt beslut mot vilket talan förs och som inte utgör en genomförandeåtgärd, inte kan tas upp till prövning (se dom av den 8 september 2020, kommissionen och rådet/Carreras Sequeros m.fl., C‑119/19 P och C‑126/19 P, EU:C:2020:676, punkt 70 och där angiven rättspraxis).
31
Till att börja med framgår det av punkterna 17–20 ovan att sökandebolaget i ansökan har gjort gällande att artikel 33.1 i förordning 2022/2065 är rättsstridig, i den mån som denna bestämmelse innebär att vissa e‑marknadsplatser omfattas av de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 34–43 i denna förordning.
32
Det ska vidare påpekas att sökandebolaget kan göra gällande att artikel 33.1 i förordning 2022/2065 är rättsstridig, vilket kommissionen och BEUC i huvudsak har medgett.
33
I artikel 33.1 i förordning 2022/2065 föreskrivs nämligen att de ytterligare skyldigheter vad avser hantering av systemrisker som föreskrivs i artiklarna 34–43 i förordningen ska tillämpas på onlineplattformar som har ett genomsnittligt antal aktiva mottagare per månad på 45 miljoner eller mer och som betecknas som mycket stora onlineplattformar enligt artikel 33.4 i nämnda förordning.
34
Enligt artikel 33.4 i förordning 2022/2065 ska kommissionen anta ett beslut om att en plattform ska betecknas som en mycket stor onlineplattform om det genomsnittliga antalet aktiva mottagare per månad är lika med eller större än det antal som avses i artikel 33.1 i denna förordning.
35
Av detta följer att även om artikel 33.4 i förordning 2022/2065 ger kommissionen befogenhet att beteckna en plattform som en mycket stor onlineplattform, så föreskriver artikel 33.1 i denna förordning vilka onlineplattformar som ska betecknas på detta sätt vid tillämpningen av artiklarna 34–43 i förordningen.
36
Kommissionen fann således, i det angripna beslutet, att Amazon Store skulle betecknas som en mycket stor onlineplattform, ”i den mening som avses i artikel 33.1 i förordning 2022/2065”.
37
Under dessa omständigheter finner tribunalen att det kriterium som anges i artikel 33.4 i förordning 2022/2065 har tillämpats i det angripna beslutet, trots att beslutet antogs med stöd av artikel 33.1 i denna förordning. Om sistnämnda bestämmelse eventuellt skulle förklaras vara rättsstridig, vilket medför att den inte är tillämplig enligt artikel 277 FEUF, så måste med nödvändighet också det angripna beslutet ogiltigförklaras.
38
Det angripna beslutet ska följaktligen anses ha ett direkt rättsligt samband med artikel 33.1 i denna förordning.
39
Av detta följer att kommissionens och BEUC:s invändningar om rättegångshinder inte kan godtas.
3.
Huruvida talan kan bifallas på den första grunden
40
Såsom har angetts i punkt 31 ovan har sökandebolaget genom sin första grund gjort gällande att artikel 33.1 i förordning 2022/2065 är rättsstridig, i den mån den innebär att vissa e-marknadsplatser omfattas av de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 34–43 i denna förordning.
41
Den första grunden består av fem delar, vilka avser att artikel 33.1 i förordning 2022/2065 strider mot artikel 7, artikel 11.1, artikel 16, artikel 17.1 och artikel 20 i stadgan.
a)
Den första grundens första del: Åsidosättande av artikel 16 i stadgan
42
Sökandebolaget, som stöds av Bevh, har gjort gällande att artikel 33.1 i förordning 2022/2065 strider mot artikel 16 i stadgan, eftersom den innebär att vissa e‑marknadsplatser omfattas av de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 34–43 i denna förordning. Sökandebolaget har närmare bestämt gjort gällande att dessa skyldigheter medför en betydande börda för bolaget och att de följaktligen utgör ett ingrepp i näringsfriheten. Det har tillagt att dessa skyldigheter inte är lämpliga för att uppnå målen med nämnda förordning. Sökandebolaget har i detta avseende påpekat att de aktuella skyldigheterna syftar till att minska systemrisker som inte orsakas av dessa e-marknadsplatser. Det har dessutom konstaterat att e-marknadsplatserna inte utgör ett ”system” och att de därför inte kan ge upphov till ”systemrisker”. Slutligen har sökandebolaget gjort gällande att unionslagstiftaren hade kunnat vidta andra mindre ingripande åtgärder för att uppnå sina mål.
43
Kommissionen, som stöds av parlamentet, rådet och BEUC, har bestritt sökandebolagets argument.
1) Huruvida det föreligger ett ingrepp i näringsfriheten enligt artikel 16 i stadgan
44
Sökandebolaget har gjort gällande att artikel 33.1 i förordning 2022/2065, i den mån den innebär att vissa e‑marknadsplatser omfattas av de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 34–43 i denna förordning, utgör ett ingrepp i näringsfriheten enligt artikel 16 i stadgan.
45
Enligt artikel 16 i stadgan ska näringsfriheten erkännas i enlighet med unionsrätten samt nationell lagstiftning och praxis.
46
Enligt artikel 6.1 tredje stycket FEU och artikel 52.7 i stadgan ska förklaringarna avseende stadgan (EUT C 303, 2007, s. 17) beaktas vid tolkningen av densamma.
47
I förklaringarna till stadgan anges att ”[artikel 16 i stadgan] grundas på [Europeiska unionens domstols] rättspraxis, där friheten att utöva en ekonomisk eller kommersiell verksamhet erkänns …, liksom avtalsfriheten …, samt på artikel 119.1 och 119.3 [FEUF], där fri konkurrens erkänns”. Vidare anges att ”[d]enna rättighet ska självfallet utövas med beaktande av unionsrätten och nationell lagstiftning” och att ”[d]en kan begränsas enligt artikel 52.1 i stadgan”.
48
Det skydd som ges i artikel 16 i stadgan omfattar således friheten att utöva en ekonomisk eller kommersiell verksamhet, avtalsfriheten och den fria konkurrensen (se dom av den 22 januari 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, punkt 42 och där angiven rättspraxis).
49
Näringsfriheten omfattar bland annat rätten för varje företag att, inom ramen för de begränsningar som följer av det ansvar som företaget har för sina egna handlingar, fritt disponera över sina ekonomiska, tekniska och finansiella resurser (dom av den 27 mars 2014, UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, punkt 49, och dom av den 21 december 2021, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, punkt 78).
50
Med begreppet ingrepp i näringsfriheten avses följaktligen en åtgärd som begränsar mottagarens frihet att använda sina resurser genom att den ålägger företaget att vidta åtgärder som kan innebära en betydande kostnad för företaget, ha en betydande inverkan på hur företaget organiserar sin verksamhet eller kräva avancerade och komplicerade tekniska lösningar (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 mars 2014, UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, punkt 50, och dom av den 27 juni 2024, Gestore dei Servizi Energetici, C‑148/23, EU:C:2024:555, punkt 64).
51
I förevarande fall innebär artikel 33.1 i förordning 2022/2065 att leverantörer av mycket stora onlineplattformar, däribland e‑marknadsplatser, omfattas av de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 34–43 i förordningen.
52
Det följer av artiklarna 34–43 i förordning 2022/2065 att leverantörer av mycket stora onlineplattformar ska identifiera, analysera och bedöma alla eventuella systemrisker i unionen som härrör från utformningen av tjänsten eller hur deras tjänst och relaterade system fungerar (artikel 34), att de följaktligen kan behöva anpassa sin tjänsts utformning, egenskaper och funktion, ändra sina allmänna villkor och begränsa presentationen av annonser (artiklarna 35 och 36), och att de på egen bekostnad ska bli föremål för en oberoende revision (artikel 37), erbjuda ett alternativ för vart och ett av sina rekommendationssystem som inte är baserat på profilering (artikel 38), på sina onlinegränssnitt offentliggöra information om den reklam som de sprider (artikel 39), göra det möjligt för forskare att få åtkomst till vissa data (artikel 40), inrätta en funktion för övervakning av regelefterlevnaden (artikel 41), offentliggöra rapporter om nivån av transparens (artikel 42) och betala en övervakningsavgift till kommissionen (artikel 43).
53
Under dessa omständigheter finner tribunalen att artiklarna 34–43 i förordning 2022/2065 ålägger leverantörer av mycket stora onlineplattformar att vidta åtgärder som kan innebära en betydande kostnad för dem, ha en betydande inverkan på hur de organiserar sin verksamhet eller kräva avancerade och komplicerade tekniska lösningar.
54
Artikel 33.1 i förordning 2022/2065 utgör följaktligen ett ingrepp i den näringsfrihet som stadfästs i artikel 16 i stadgan, eftersom den ålägger leverantörer av mycket stora onlineplattformar att följa artiklarna 34–43 i denna förordning.
2) Huruvida ingreppet i näringsfriheten är motiverat
55
Enligt artikel 52.1 i stadgan måste varje begränsning av de rättigheter och friheter som erkänns i stadgan vara föreskriven i lag och förenlig med deras väsentliga innehåll. Begränsningar av dessa rättigheter och friheter får, med beaktande av proportionalitetsprincipen, endast göras om de är nödvändiga och faktiskt svarar mot mål av allmänt samhällsintresse som erkänns av unionen eller av behovet av skydd för andra människors rättigheter och friheter.
56
Det ska i detta hänseende erinras om att proportionalitetsprincipen enligt fast rättspraxis kräver att unionsinstitutionernas åtgärder ska vara ägnade att uppnå de legitima mål som eftersträvas med bestämmelserna i fråga och att de inte går utöver vad som är lämpligt och nödvändigt för att uppnå dessa mål (se dom av den 8 april 2014, Digital Rights Ireland m.fl., C‑293/12 och C‑594/12, EU:C:2014:238, punkt 46 och där angiven rättspraxis).
57
När det gäller domstolsprövning har domstolen tillerkänt unionslagstiftaren, vid utövandet av den behörighet som denne tilldelats, ett vidsträckt utrymme för skönsmässig bedömning när den ställs inför val av politisk, ekonomisk och social art och måste göra komplicerade bedömningar (se dom av den 30 januari 2019, Planta Tabak, C‑220/17, EU:C:2019:76, punkt 44 och där angiven rättspraxis). Domstolen har preciserat att lagstiftarens åtgärder på konsumentskyddsområdet innebär att sådana val måste göras (se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 december 2015, Neptune Distribution, C‑157/14, EU:C:2015:823, punkt 76, och dom av den 8 juni 2017, Dextro Energy/kommissionen, C‑296/16 P, ej publicerad, EU:C:2017:437, punkt 49).
58
Under dessa omständigheter kan lagenligheten av en åtgärd som vidtagits inom ett område som det förevarande endast påverkas om åtgärden är uppenbart olämplig, vilket innebär ett stort utrymme för skönsmässig bedömning i förhållande till det mål som den behöriga institutionen eftersträvar (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 december 2002, British American Tobacco (Investments) och Imperial Tobacco, C‑491/01, EU:C:2002:741, punkt 123, och dom av den 4 maj 2016, Polen/parlamentet och rådet, C‑358/14, EU:C:2016:323, punkt 79).
59
Det framgår dessutom av ordalydelsen i artikel 16 i stadgan att näringsfriheten kan bli föremål för myndighetsingrepp, som i det allmännas intresse begränsar hur näringar får bedrivas (dom av den 22 januari 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, punkt 46). Det ska i detta sammanhang erinras om att näringsfriheten inte utgör en absolut rättighet och att den, i ett sådant sammanhang som det nu aktuella, måste balanseras mot artikel 38 i stadgan, vilken, i likhet med artikel 169 FEUF, syftar till att säkerställa en hög konsumentskyddsnivå i unionens politik (dom av den 23 mars 2021, Airhelp, C‑28/20, EU:C:2021:226, punkt 49). Det ska särskilt påpekas att betydelsen av målet att skydda konsumenterna kan motivera negativa ekonomiska konsekvenser, till och med betydande sådana, för vissa ekonomiska aktörer (dom av den 23 mars 2021, Airhelp, C‑28/20, EU:C:2021:226, punkt 50, och dom av den 2 september 2021, Association of Independent Meat Suppliers och Cleveland Meat Company, C‑579/19, EU:C:2021:665, punkt 97).
60
I förevarande fall har sökandebolaget inte bestritt att artikel 33.1 i förordning 2022/2065 inte påverkar det väsentliga innehållet i näringsfriheten för leverantörer av e-marknadsplatser. Tribunalen konstaterar dessutom att de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 34–43 i förordningen inte i sig hindrar dessa leverantörer från att bedriva näringsverksamhet, det vill säga vad avser konsumenternas möjlighet att ingå distansavtal med dessa näringsidkare. Sökandebolaget har inte heller bestritt att dessa skyldigheter föreskrivs i en lagstiftningsakt och att de följaktligen ska anses vara föreskrivna i lag, i den mening som avses i artikel 52.1 i stadgan.
61
Sökandebolaget har däremot hävdat att ingreppet i näringsfriheten är uppenbart oproportionerligt, för det första, på grund av att e‑marknadsplatserna inte medför systemrisker, i den mening som avses i förordning 2022/2065, för det andra, på grund av att mindre ingripande åtgärder för leverantörerna av dessa marknadsplatser gör det möjligt att uppnå målen med denna förordning och, för det tredje, på grund av att kostnaderna som dessa leverantörer måste bära är betydande.
i) Huruvida marknadsplatserna orsakar systemrisker
62
I artikel 1 i förordning 2022/2065 föreskrivs att denna förordning syftar till att bidra till en korrekt fungerande inre marknad för förmedlingstjänster genom att fastställa harmoniserade regler för en säker, förutsebar och förtroendeskapande onlinemiljö som främjar innovation, och i vilken de grundläggande rättigheterna i stadgan, däribland principen om konsumentskydd, skyddas på ett effektivt sätt.
63
I skäl 75 i förordning 2022/2065 förklaras att ”[m]ed tanke på hur viktiga mycket stora onlineplattformar är, vilket beror på deras räckvidd, särskilt uttryckt i antalet tjänstemottagare, vad gäller underlättande av offentlig debatt, ekonomiska transaktioner och spridning av information, åsikter och idéer till allmänheten samt för att påverka hur mottagare får och förmedlar information online, är det nödvändigt att införa särskilda skyldigheter för leverantörerna av dessa plattformar, utöver de skyldigheter som gäller för alla onlineplattformar”.
64
I skäl 76 i förordning 2022/2065 tilläggs att ”[m]ycket stora onlineplattformar … kan orsaka samhällsrisker vars omfattning och konsekvenser inte kan jämföras med dem som orsakas av mindre plattformar”. I detta skäl anges även att ”[l]everantörer av sådana mycket stora onlineplattformar [därför bör] uppfylla högsta möjliga standard när det gäller krav på tillbörlig aktsamhet, i proportion till deras samhällseffekter”, att ”[n]är antalet aktiva mottagare som en onlineplattform … har, beräknat som genomsnittet under en sexmånadersperiod, når en betydande andel av unionens befolkning kan de systemrisker som onlineplattformen … ger upphov till få oproportionella effekter i unionen” och att ”[e]n sådan betydande andel bör anses föreligga om antalet överstiger en operativ tröskel som har fastställts till 45 miljoner personer, dvs. ett antal som motsvarar 10 % av unionens befolkning”.
65
Artikel 34.1 i förordning 2022/2065 innehåller en förteckning över systemrisker som mycket stora onlineplattformar kan ge upphov till.
66
För det första föreskrivs i artikel 34.1 a i förordning 2022/2065 att dessa systemrisker innefattar spridning av olagligt innehåll via mycket stora onlineplattformar. Enligt artikel 3 h i denna förordning rör det sig närmare bestämt om de risker som är förknippade med spridning av ”information som i sig eller i förhållande till en verksamhet, däribland försäljning av produkter …, inte är förenlig med unionsrätten eller gällande rätt i en medlemsstat som står i överensstämmelse med unionsrätten, oavsett denna rätts exakta sakinnehåll eller art”.
67
Vidare anges i artikel 34.1 b i förordning 2022/2065 att begreppet ”systemrisker” innefattar ”[f]aktiska eller förutsebara negativa effekter på utövandet av grundläggande rättigheter, särskilt den grundläggande rätten till mänsklig värdighet i enlighet med artikel 1 i stadgan, till respekt för privatlivet och familjelivet i enlighet med artikel 7 i stadgan, till skydd av personuppgifter i enlighet med artikel 8 i stadgan, till yttrandefrihet och informationsfrihet, inbegripet mediernas frihet och mångfald, i enlighet med artikel 11 i stadgan, till icke-diskriminering i enlighet med artikel 21 i stadgan, till respekt för barnets rättigheter i enlighet med artikel 24 i stadgan och till en hög konsumentskyddsnivå i enlighet med artikel 38 i stadgan”.
68
Slutligen preciseras det i artikel 34.1 c och d i förordning 2022/2065 att systemrisker omfattar ”[e]ventuella faktiska eller förutsebara negativa effekter på samhällsdebatten och valprocesser samt den allmänna säkerheten” samt ”[e]ventuella faktiska eller förutsebara negativa effekter avseende könsrelaterat våld, skydd av folkhälsan och minderåriga och allvarliga negativa konsekvenser för personens fysiska och psykiska välbefinnande”.
69
I detta sammanhang ska det, för det första, påpekas att sökandebolaget har gjort gällande att e‑marknadsplatserna inte ger upphov till systemrisker, eftersom de inte ingår i ett ”system”, till skillnad från vad som är fallet med finansinstitut. Medan de sistnämnda ingår i ett ”världsomspännande finansiellt system” på grund av ”denna verksamhets sammanlänkade karaktär”, är e‑marknadsplatserna inte beroende av varandra och utgör följaktligen inte ett system. Sökandebolaget har av detta dragit slutsatsen att e-marknadsplatserna inte kan ge upphov till systemrisker. Sökandebolaget har även hävdat att e-marknadsplatser, sociala nätverk, tjänster för delning av innehåll och söktjänster inte heller utgör ett ”system” och att det inte finns någon risk för spridningseffekter mellan dessa.
70
Det räcker emellertid att påpeka att förordning 2022/2065, i motsats till vad sökandebolaget har påstått, inte syftar till att förebygga de systemrisker som e‑marknadsplatserna skulle kunna medföra, på den grunden att de utgör en del av ett ”system”. Såsom framgår av punkt 64 ovan har denna förordning nämligen till syfte att minska systemriskerna för samhället som helhet, i den del dessa risker skulle kunna påverka en betydande del av unionens befolkning. Av detta följer att den omständigheten att e-marknadsplatserna är oberoende av varandra och av andra typer av onlineplattformar och att de tillsammans inte utgör ett system, inte är en omständighet som gör det möjligt att utesluta att dessa marknadsplatser kan ge upphov till vissa av de systemrisker som anges i artikel 34.1 i förordning 2022/2065.
71
För det andra har sökandebolaget hävdat att den reklam och de kundkommentarer som förekommer på e-marknadsplatserna huvudsakligen avser de produkter som saluförs på desamma. Sökandebolaget drar därav slutsatsen att e‑marknadsplatser inte medför risker kopplade till demokratiska processer, folkhälsa, desinformation, mänsklig värdighet, yttrande- och informationsfrihet, integritet, dataskydd, diskriminering och barns rättigheter. Sökandebolaget har tillagt att det inte har visats att de mycket stora onlineplattformarna skulle utgöra en risk för konsumenterna eller att de skulle spela en viktig roll i den olagliga marknadsföringen av farliga eller förfalskade produkter, eller olaglig handel med djur.
72
Sökandebolaget har emellertid inte bestritt att tjänstemottagarna kan använda reklam eller kommentarer för att förmedla olagligt eller politiskt och religiöst innehåll. Tvärtom har sökandebolaget självt gjort gällande att e‑marknadsplatserna i sina allmänna villkor har infört bestämmelser som syftar till att förhindra spridning av olagligt innehåll eller innehåll som har en negativ inverkan på bland annat utövandet av grundläggande rättigheter, samhällsdebatten, valprocesser eller skyddet av folkhälsan och minderåriga. Sökandebolaget har i detta sammanhang preciserat att den i sina allmänna villkor avseende reklam uttryckligen har förbjudit ”reklam som visar barn i riskfyllda situationer, såsom cykelkörning utan hjälm; bedrägligt, falskt eller vilseledande innehåll; obscen, kontroversiell, ärekränkande, olaglig eller påträngande reklam som rör andras privatliv; politiskt innehåll, såsom kampanjer för eller mot en politiker eller ett politiskt parti, eller i samband med ett val, eller innehåll med anknytning till politiska frågor i den offentliga debatten; religiös argumentering, oavsett om det handlar om att försvara eller kritisera en religion; [och] diskriminerande innehåll”.
73
Sökandebolaget har vidare medgett att det är möjligt att marknadsföra olagliga produkter på e-marknadsplatser. Sökandebolaget anser emellertid att det är mer sannolikt att sådana produkter saluförs på små marknadsplatser, eftersom stora marknadsplatser är försiktigare med sitt rykte. Under dessa omständigheter måste det anses att e‑marknadsplatser kan användas för att sprida olagligt innehåll, särskilt i samband med försäljning av farliga produkter eller produkter som inte uppfyller kraven, och att dessa marknadsplatser följaktligen kan ha en negativ inverkan på konsumentskyddet. Sökandebolaget har för övrigt inte bestritt den av BEUC konstaterade omständigheten att olagligt innehåll faktiskt förekommer på plattformen Amazon Store, trots sökandebolagets ansträngningar för att avlägsna det.
74
Sökandebolaget har vidare gjort gällande att en farlig produkt inte sprids snabbare på en onlineplattform med ett högt genomsnittligt antal aktiva mottagare per månad. Sökandebolaget har emellertid inte lagt fram någon bevisning till stöd för detta påstående. Den omständigheten att en onlineplattform har ett högt genomsnittligt antal aktiva mottagare per månad kan dessutom öka antalet personer som kommer att få tag på produkten i fråga.
75
För det tredje har Bevh gjort gällande att de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 34–43 i förordning 2022/2065 inte gör det möjligt att förbättra konsumentskyddet så att konsumenterna erbjuds en skyddsnivå som är jämförbar med den som de åtnjuter offline eller, följaktligen, att förebygga systemrisker, i den mening som avses i artikel 34.1 i förordningen. Bevh har närmare bestämt gjort gällande att de skyldigheter som särskilt föreskrivs i artiklarna 34–37 i förordning 2022/2065 ”går längre än bestämmelserna om offlinemiljön” och att de är vaga.
76
I skäl 12 i förordning 2022/2065 anges visserligen att ”begreppet olagligt innehåll i denna förordning i vid bemärkelse [bör] spegla de regler som gäller för offlinemiljön”. I motsats till vad Bevh har hävdat går det emellertid inte att av detta dra slutsatsen att lagstiftaren inte hade befogenhet att vidta strängare åtgärder för e-marknadsplatser än för ”fysiska” butiker, för att skydda konsumenterna. Vidare har Bevh inte anfört någon omständighet som kan styrka påståendet att bristen på precision i artiklarna 34–43 i förordning 2022/2065 gör att dessa bestämmelser inte kan bidra till konsumentskyddet.
77
Under dessa omständigheter finner tribunalen att lagstiftaren inte gjorde en uppenbart oriktig bedömning när denne fann att de e‑marknadsplatser där det genomsnittliga antalet aktiva mottagare per månad uppgår till 45 miljoner kan medföra de systemrisker som anges i artikel 34.1 a–d i förordning 2022/2065.
ii) Alternativa mindre ingripande åtgärder som gör det möjligt att uppnå målen med förordning 2022/2065
78
Sökandebolaget har hävdat att lagstiftaren hade kunnat vidta alternativa, mindre ingripande åtgärder för att uppnå målen med förordning 2022/2065.
79
Det framgår emellertid av punkt 58 ovan att näringsfriheten endast åsidosätts när lagstiftaren vidtar en åtgärd som är uppenbart olämplig i förhållande till det mål som eftersträvas med den aktuella lagstiftningen. Av detta följer att enbart den omständigheten att lagstiftaren hade kunnat vidta mindre ingripande åtgärder inte räcker för att fastställa att artikel 16 i stadgan har åsidosatts.
80
Det kan dessutom konstateras att de mindre ingripande åtgärder som sökandebolaget har hänvisat till under alla omständigheter inte gör det möjligt att uppnå målen med förordning 2022/2065 på ett lika effektivt sätt.
81
Sökandebolaget har nämligen gjort gällande att lagstiftaren hade kunnat utesluta e-marknadsplatserna från den grupp av mycket stora onlineplattformar som avses i artikel 33.1 i förordning 2022/2065 för att begränsa tillämpningen av artiklarna 34–43 i förordningen till att endast omfatta tjänster som kan ge upphov till de systemrisker som anges i artikel 34.1 i nämnda förordning.
82
Såsom framgår av punkt 77 ovan kan e-marknadsplatserna emellertid ge upphov till ett stort antal systemrisker som nämns i artikel 34.1 a–d i förordning 2022/2065. Att utesluta e-marknadsplatser från den grupp av mycket stora onlineplattformar som avses i artikel 33.1 i den förordningen skulle följaktligen kunna inverka menligt på förordningens förmåga att minska nämnda risker.
83
Vidare har sökandebolaget och Bevh gjort gällande att lagstiftaren hade kunnat anta ”kvalitativa” kriterier, på samma sätt som de menar att lagstiftaren har gjort inom andra delar av unionsrätten, däribland telekommunikationssektorn, eller ha valt ett system med motbevisbar presumtion, såsom lagstiftaren gjorde i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2022/1925 av den 14 september 2022 om öppna och rättvisa marknader inom den digitala sektorn och om ändring av direktiv (EU) 2019/1937 och (EU) 2020/1828 (förordningen om digitala marknader) (EUT L 265, 2022, s. 1). Sökandebolaget har tillagt att beteckningen av plattformar som mycket stora onlineplattformar endast berör ett begränsat antal onlineplattformar. Sökandebolaget har härav dragit slutsatsen att den ytterligare ansträngning som den önskar att kommissionen hade gjort för att genomföra dessa kriterier inte skulle ha varit oproportionerlig i förhållande till de betydande kostnader som en sådan beteckning medför för leverantörer av sådana plattformar.
84
Det är i detta avseende ostridigt att kommissionen, i den konsekvensbedömning som bifogades förslaget till förordning 2022/2065, hade angett att den hade beaktat andra kriterier än enbart kriteriet avseende det genomsnittliga antalet aktiva mottagare per månad, däribland ”kvalitativa” kriterier som beaktar den aktuella onlineplattformens samhälleliga och ekonomiska inverkan. Kommissionen ansåg dock att ett beaktande av sådana kvalitativa kriterier skulle kräva en strategi från fall till fall som skulle kunna leda till rättsosäkerhet och en längre och kostsammare process för att välja ut vilka plattformar som ska betecknas som mycket stora onlineplattformar.
85
Varken sökandebolaget eller Bevh har bestritt att en sådan process skulle ha varit längre och kostsammare för kommissionen. Under dessa omständigheter konstaterar tribunalen att de av sökandebolaget föreslagna kriterierna hade kunnat försena genomförandet av de skyldigheter som avses i artiklarna 34–43 i förordning 2022/2065 och beröva kommissionen en del av de resurser den behöver för att fullgöra de uppgifter som den tilldelats genom denna förordning.
86
Slutligen har sökandebolaget gjort gällande att lagstiftaren hade kunnat valt att i artikel 33.1 i förordning 2022/2065 föreskriva att den skyldighet som gäller för leverantörer av mycket stora onlineplattformar att enligt artikel 39 i samma förordning att se till att datakatalogen görs tillgänglig för forskare och myndigheter inte gäller för allmänheten i dess helhet.
87
I artikel 39 i förordning 2022/2065 föreskrivs att leverantörer av mycket stora onlineplattformar ska sammanställa och offentliggöra, i en särskild sektion på deras onlinegränssnitt genom ett sökbart och tillförlitligt verktyg som medger flerkriteriesökningar, och via gränssnitt för applikationsprogrammering, en datakatalog som bland annat anger innehållet i reklamen, inbegripet namnet på produkten, tjänsten eller varumärket samt föremålet för reklamen, den fysiska eller juridiska person för vars räkning reklamen presenteras, den period under vilken reklamen presenterades, om annonsen var avsedd att presenteras specifikt för en eller flera särskilda grupper av tjänstemottagare och, i sådana fall, de huvudparametrar som använts för detta ändamål, inbegripet, om så är relevant, de huvudparametrar som använts för att utesluta en eller flera sådana särskilda grupper, och det totala antalet tjänstemottagare som nåtts och, i förekommande fall, aggregerade siffror uppdelade på varje medlemsstat för den grupp eller de grupper av mottagare till vilka annonsen specifikt riktades.
88
I skäl 69 i förordning 2022/2065 preciseras att tjänstemottagarna kan drabbas av ”särskilt allvarliga negativa effekter” när de ”får annonser presenterade för sig som bygger på målinriktade tekniker optimerade för att matcha deras intressen och potentiellt appellera till deras sårbarheter”. I skäl 95 i samma förordning tilläggs att de system för annonsering som används av mycket stora onlineplattformar kräver ”ytterligare offentlig och rättslig tillsyn på grund av deras omfattning och förmåga att rikta sig till och nå tjänstemottagarna på grundval av deras beteende inom och utanför [dessa plattformars] onlinegränssnitt” och att datakatalogen bör omfatta ”uppgifter om både riktningskriterier och leveranskriterier, särskilt när annonser levereras till personer i utsatta situationer, såsom minderåriga”.
89
Under dessa omständigheter konstaterar tribunalen att den information som offentliggörs enligt artikel 39 i förordning 2022/2065 gör det möjligt att informera konsumenterna om den reklam som de utsätts för. Såsom rådet har påpekat gör denna information det även möjligt för media och konsumentskyddsorganisationer att kontrollera reklam på mycket stora onlineplattformar, bland annat för att förhindra att olagliga eller olämpliga produkter marknadsförs bland vissa målgrupper, såsom minderåriga. Tribunalen anser följaktligen att denna bestämmelse är ägnad att begränsa spridningen av olagligt innehåll, bidra till en hög konsumentskyddsnivå och undvika negativa effekter på skyddet av minderåriga. Av detta följer att den kan förebygga olika systemrisker, i den mening som avses i artikel 34.1 i denna förordning. Ett sådant syfte skulle emellertid vara svårare att uppnå om endast forskare och myndigheter hade tillgång till den berörda informationen.
90
Under dessa omständigheter finner tribunalen att sökandebolaget inte har fog för att hävda att lagstiftaren hade kunnat vidta alternativa, mindre ingripande åtgärder som ett skäl för att göra gällande ett åsidosättande av artikel 16 i stadgan.
iii) Storleken på de kostnader som leverantörer av e‑marknadsplatser har
91
Sökandebolaget har gjort gällande att artikel 33.1 i förordning 2022/2065 medför betydande kostnader för leverantörer av e-marknadsplatser genom att de omfattas av de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 34–43 i denna förordning.
92
För det första har sökandebolaget kritiserat kommissionen för att i sin konsekvensbedömning ha utgått från föga trovärdiga ekonomiska antaganden och för att inte ha beaktat vissa kostnader till följd av genomförandet av artiklarna 38 och 39 i förordning 2022/2065. Sökandebolaget har hävdat att kommissionen, i den motivering som åtföljde förslaget till förordning 2022/2065, felaktigt ansåg att ”[n]är det gäller tjänsteleverantörernas näringsfrihet uppvägs företagens kostnader av att fragmenteringen av den inre marknaden minskar”, att ”[g]enom förslaget införs skyddsåtgärder för att minska bördan för tjänsteleverantörer, inbegripet åtgärder mot upprepade omotiverade anmälningar och offentliga myndigheters förhandskontroll av betrodda anmälare” och att ”vissa skyldigheter [dessutom är] riktade mot mycket stora onlineplattformar, där de allvarligaste riskerna ofta förekommer och som har kapacitet att absorbera den ytterligare bördan”.
93
Det ska i detta hänseende påpekas att unionslagstiftaren inte är skyldig att under alla omständigheter ha tillgång till en konsekvensbedömning, och att unionslagstiftaren dessutom inte är bunden av en sådan konsekvensbedömning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 oktober 2024, Litauen m.fl./parlamentet och rådet (Mobilitetspaketet), C‑541/20–C‑555/20, EU:C:2024:818, punkt 230). Av detta följer, även om det antas vara styrkt, att den omständigheten att kommissionen i sin konsekvensbedömning grundade sig på alltför optimistiska ekonomiska antaganden och underskattade de kostnader som skulle bäras av leverantörer av mycket stora onlineplattformar inte i sig räcker för att visa att bestämmelserna i nämnda förordning i sig utgör ett uppenbart oproportionerligt ingrepp i näringsfriheten.
94
För det andra har sökandebolaget gjort gällande att den skyldighet som avses i artikel 38 i förordning 2022/2065 begränsar sökandebolagets förmåga att informera sina kunder om de erbjudanden som erbjuds på dess plattform Amazon Store. Sökandebolaget har gjort gällande att denna skyldighet dels skadar dess kunder genom att göra det omöjligt för dem att enkelt hitta de produkter som mest sannolikt är av intresse för dem, dels inte gör det möjligt att förebygga en systemrisk, i den mening som avses i nämnda förordning. Sökandebolaget anser dessutom att systemen med rekommendationer som bygger på profilering gör det möjligt att främja produkter från små och medelstora företag och att sökandebolaget annars skulle vara tvunget att främja produkter från mer kända företag. Sökandebolaget har dessutom gjort gällande att det framgår av kommissionens meddelande av den 26 april 2018 till parlamentet, rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén, med rubriken ”Bekämpande av desinformation online: en EU-strategi” (COM(2018) 236 final), att denna bestämmelse är tänkt att säkerställa allmänhetens tillgång till olika informationskällor på sociala nätverk och till tjänster för delning av innehåll eller söktjänster. Ett sådant syfte är emellertid inte relevant när det gäller e-marknadsplatser.
95
I artikel 38 i förordning 2022/2065 föreskrivs att leverantörer av mycket stora onlineplattformar som använder rekommendationssystem ska erbjuda minst ett alternativ för vart och ett av sina rekommendationssystem som inte är baserat på profilering enligt definitionen i artikel 4 led 4 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/679 av den 27 april 2016 om skydd för fysiska personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter och om upphävande av direktiv 95/46/EG (allmän dataskyddsförordning) (EUT L 119, 2016, s. 1).
96
I artikel 4 led 4 i förordning 2016/679 definieras profilering som ”varje form av automatiserad behandling av personuppgifter som består i att dessa personuppgifter används för att bedöma vissa personliga egenskaper hos en fysisk person, i synnerhet för att analysera eller förutsäga aspekter rörande denna fysiska persons arbetsprestationer, ekonomiska situation, hälsa, personliga preferenser, intressen, pålitlighet, beteende, vistelseort eller förflyttningar”.
97
När det gäller rekommendationssystem förklaras i skäl 70 i förordning 2022/2065 att ”[e]n central del av en onlineplattforms verksamhet är det sätt på vilket information prioriteras och presenteras i dess onlinegränssnitt för att underlätta och optimera tillgången till information för tjänstemottagarna” och att ”[d]etta görs till exempel genom att algoritmiskt föreslå, rangordna och prioritera information, särskilja den med hjälp av text eller andra visuella representationer eller på annat sätt kuratera information som tillhandahålls av mottagarna”. I detta skäl anges även att ”[s]ådana rekommendationssystem kan ha en betydande inverkan på mottagarnas möjlighet att hämta och interagera med information online, bland annat när det gäller att underlätta sökningar efter relevant information för tjänstemottagarna och bidra till en förbättrad användarupplevelse” och att ”[d]e [också spelar] en viktig roll för att förstärka vissa budskap, sprida information och stimulera onlinebeteende”.
98
Det ska till att börja med påpekas att artikel 38 i förordning 2022/2065 syftar till att göra det möjligt för de personer som använder sig av mycket stora onlineplattformar att i viss utsträckning välja den information de utsätts för, såsom framgår av skäl 70 i förordningen. Närmare bestämt ger artikel 38 i nämnda förordning tjänstemottagarna möjlighet att endast rekommenderas produkter vars urval inte har påverkats av insamlingen av deras personuppgifter.
99
Under dessa omständigheter konstaterar tribunalen att artikel 38 i förordning 2022/2065 inte hindrar de personer som använder sig av en mycket stor onlineplattform från att använda ett system med rekommendationer som bygger på profilering. Denna bestämmelse gör det dessutom möjligt för dessa tjänstemottagare att återgå till ett alternativ som bygger på profilering, om de inte är nöjda med de rekommendationer som de får när en sådan profilering inte äger rum.
100
Tribunalen finner följaktligen, i motsats till vad sökandebolaget har hävdat, att artikel 38 i förordning 2022/2065 inte kan skada konsumenterna på e‑marknadsplatserna.
101
Vidare ska artikel 38 i förordning 2022/2065 anses stärka konsumenternas rättigheter genom att de ges möjlighet att välja vilka produkter de erbjuds. Denna bestämmelse kan således åtminstone bidra till en hög konsumentskyddsnivå och följaktligen förebygga en systemrisk, i den mening som avses i artikel 34.1 b i förordningen.
102
Det ska vidare påpekas att den av sökandebolaget åberopade omständigheten att artikel 38 i förordning 2022/2065 gynnar stora företag till nackdel för små och medelstora företag på e‑marknadsplatserna inte visar att näringsfriheten för leverantörerna av dessa marknadsplatser har åsidosatts.
103
I den mån det framgår av den ekonomiska studie som återfinns i bilaga A.2 till ansökan (nedan kallad sökandebolagets ekonomiska studie) att de rekommendationssystem som bygger på profilering möjliggör en bättre saluföring av ”nischprodukter”, kan detta inte förklara varför stora företag inte bland sina produktsortiment kan utveckla sådana produkter som är avsedda för en specialiserad omsättningskrets. Även om det antas att rekommendationssystem som bygger på profilering främjar marknadsföringen av nischprodukter, går det inte att därav dra slutsatsen att sådana system till sin natur är gynnsamma för små och medelstora företag.
104
Dessutom har sökandebolaget, såsom kommissionen har påpekat, inte förklarat varför e-marknadsplatserna inte skulle kunna göra det möjligt för konsumenterna att göra sökningar med hjälp av kriterier i sitt gränssnitt som gör det möjligt att identifiera nischprodukter.
105
Sökandebolaget har följaktligen inte visat att artikel 38 i förordning 2022/2065 kan medföra betydande kostnader för små och medelstora företag och följaktligen inte heller för leverantörer av e‑marknadsplatser.
106
Tribunalen konstaterar slutligen att sökandebolaget inte med framgång kan åberopa meddelandet COM(2018) 236, vilket enbart härrör från kommissionen och som inte är bindande, för att ifrågasätta lagenligheten av förordning 2022/2065. Även om det framgår av detta meddelande att kommissionen önskade att ”användare” av onlineplattformar skulle kunna få tillgång till ”verktyg som möjliggör en skräddarsydd och interaktiv onlineupplevelse, för att göra det lättare att upptäcka innehåll och få tillgång till olika nyhetskällor som representerar olika synpunkter” och således att bekämpa desinformation, går det inte att av detta dra slutsatsen att artikel 38 i nämnda förordning inte dessutom skulle kunna förbättra konsumentinformationen på e-marknadsplatserna.
107
För det tredje har sökandebolaget påpekat att artikel 39 i förordning 2022/2065 leder till att konfidentiell information om annonsörernas reklamverksamhet på plattformen Amazon Store röjs. Sökandebolaget har av detta dragit slutsatsen att denna plattform kommer att vara mindre attraktiv för annonsörerna, särskilt i konkurrensen med onlineplattformar som inte betecknas som mycket stora onlineplattformar. Sökandebolaget har dessutom gjort gällande att genomförandet av den skyldighet som föreskrivs i nämnda bestämmelse medför kostnader som är högre än de kostnader som kommissionen hade uppskattat i sin konsekvensbedömning.
108
Såsom har påpekats i punkt 87 ovan föreskrivs det i artikel 39 i förordning 2022/2065 att den information som ska spridas till allmänheten bland annat ska ange innehållet i reklamen, inbegripet namnet på produkten, tjänsten eller varumärket samt föremålet för reklamen, den fysiska eller juridiska person för vars räkning reklamen presenteras, den period under vilken annonsen presenterades, om annonsen var avsedd att presenteras specifikt för en eller flera särskilda grupper av tjänstemottagare och, i sådana fall, de huvudparametrar som använts för detta ändamål, inbegripet, om så är relevant, de huvudparametrar som använts för att utesluta en eller flera sådana särskilda grupper, och det totala antalet tjänstemottagare som nåtts och, i förekommande fall, aggregerade siffror uppdelade på varje medlemsstat för den grupp eller de grupper av mottagare till vilka annonsen specifikt riktades.
109
Sökandebolaget har emellertid inte anfört någon omständighet som kan anses styrka att spridningen av den information som nämns i artikel 39 i förordning 2022/2065 skulle ha en negativ inverkan på Amazon Stores attraktionskraft för annonsörerna.
110
I sökandebolagets ekonomiska studie anges nämligen endast att information om reklamens innehåll, målinriktning och framgång gör det möjligt för annonsörens konkurrenter att kopiera sökandebolagets strategi. I denna studie preciseras att information om en reklams ”framgång” är ”avgörande”.
111
Viss information, däribland information om reklamens innehåll, är emellertid till sin natur tillgänglig för allmänheten, oberoende av artikel 39 i förordning 2022/2065. Sökandebolaget har inte heller anfört några argument som syftar till att visa att informationen om besökaranpassning inte kan härledas ur observationer på den berörda plattformen och från arten av den produkt som är föremål för den aktuella reklamen. Till skillnad från vad som är fallet med information om framgångsrik reklam har sökandebolaget för övrigt inte betecknat informationen om besökaranpassningen som ”avgörande”.
112
Vad gäller uppgifterna om en framgångsrik reklam hänvisas i sökandebolagets ekonomiska studie till en tidigare ekonomisk studie från år 1953, vars slutsatser inte nödvändigtvis kan tillämpas på onlineplattformar. I denna studie från sökandebolaget preciseras inte heller hur studien definierar framgångsrik reklam. Om sökandebolaget avser att hänvisa till en eventuell ökning av försäljningen av den produkt som är föremål för den aktuella reklamen, så räcker det att påpeka att det i artikel 39 i förordning 2022/2065 inte föreskrivs att information måste spridas i detta avseende.
113
För det fjärde har sökandebolaget gjort gällande att artikel 40.4 och 40.12 i förordning 2022/2065 ålägger sökandebolaget att lämna ut en ”obegränsad” mängd uppgifter, däribland konfidentiella uppgifter, i syfte att undersöka ”systemrisker”, trots att det inte har visats att sådana risker föreligger.
114
Enligt artikel 40.4 i förordning 2022/2065 ska leverantörer av mycket stora onlineplattformar, på motiverad begäran från samordnaren för digitala tjänster i etableringslandet, inom en rimlig tidsperiod som anges i begäran, ge utvalda forskare, som uppfyller kraven i artikel 40.8 i denna förordning, åtkomst till data enbart i syfte att bedriva forskning som bidrar till upptäckten, identifieringen och förståelsen av systemrisker i unionen, i den mening som avses i artikel 34.1 i nämnda förordning, samt bedömningen av huruvida riskminskningsåtgärderna, i den mening som avses i artikel 35 i samma förordning, är lämpliga och effektiva och vilka konsekvenser de har.
115
Bland de villkor som anges i artikel 40.8 i förordning 2022/2065 ingår att forskarna ska visa att de är kapabla att uppfylla de särskilda datasäkerhetskrav och konfidentialitetskrav som är förbundna med varje begäran och att skydda personuppgifter. Dessutom ska forskarna i deras ansökningar beskriva de lämpliga tekniska och organisatoriska åtgärder som de har vidtagit för detta ändamål.
116
I artikel 40.5 i förordning 2022/2065 preciseras dessutom att leverantörer av mycket stora onlineplattformar får begära att samordnaren för digitala tjänster i etableringslandet ändrar en sådan begäran, om de anser att de inte kan ge den begärda åtkomsten till data, däribland att en sådan åtkomst kommer att medföra betydande sårbarhet för skyddet av konfidentiell information, i synnerhet företagshemligheter.
117
Slutligen tilläggs i artikel 40.12 i förordning 2022/2065 att leverantörer av mycket stora onlineplattformar utan onödigt dröjsmål ska ge tillgång till data, inbegripet data i realtid om det är tekniskt möjligt, förutsatt att dessa data är allmänt tillgängliga i deras onlinegränssnitt för forskare, inbegripet sådana som är knutna till ideella organ, organisationer och sammanslutningar, som uppfyller villkoren i artikel 40.8 b–e i nämnda förordning och som använder dessa data enbart för att bedriva forskning som bidrar till att upptäcka, identifiera och förstå systemrisker, i unionen, i den mening som avses i artikel 34.1 i samma förordning.
118
Till att börja med kan, såsom har påpekats i punkt 77 ovan, de e‑marknadsplatser vars genomsnittliga antal aktiva mottagare per månad uppgår till 45 miljoner medföra olika systemrisker, i den mening som avses i artikel 34.1 i förordning 2022/2065. Av detta följer, i motsats till vad sökandebolaget har hävdat, att artikel 40 i denna förordning, som syftar till att möjliggöra forskning som bidrar till att upptäcka, identifiera och förstå dessa systemrisker, kan bidra till att minska de systemrisker som dessa marknadsplatser medför.
119
Det ska vidare påpekas att det i artikel 40.5 i förordning 2022/2065 föreskrivs en möjlighet för leverantören av en mycket stor onlineplattform att begära en ändring av begäran om tillgång till uppgifter för att skydda konfidentiella uppgifter. Om nämnde leverantör, trots ändringen av begäran, ändå är skyldig att lämna ut sådana uppgifter föreskrivs i artikel 40.8 i förordning 2022/2065 att de berörda forskarna är skyldiga att visa att de kan bevara sekretessen för de uppgifter som de erhåller. Tvärtemot vad sökandebolaget har hävdat var lagstiftaren inte skyldig att i denna förordning beskriva de konkreta åtgärder som forskarna måste vidta för att bevara sekretessen för de uppgifter som de har erhållit. Lagstiftaren kunde nämligen ha nöjt sig med att ålägga forskarna dels att visa att de för varje ansökan om tillgång hade kapacitet att bevara säkerheten och sekretessen för de uppgifter som var föremål för ansökan, dels att själva beskriva de tekniska och organisatoriska åtgärder som de vidtagit i detta syfte.
120
För det femte har sökandebolaget och Bevh gjort gällande att genomförandet av de skyldigheter som anges i artiklarna 34–43 i förordning 2022/2065 medför betydande bördor för leverantörerna av e‑marknadsplatser, bland annat när det gäller att göra komplexa ändringar i deras it-system. Sökandebolaget och Bevh har emellertid inte lagt fram någon uppskattning av kostnaderna för dessa ändringar, inbegripet i sökandebolagets ekonomiska studie. Även om det antas att dessa kostnader verkligen är betydande, och detta även för leverantörer av mycket stora onlineplattformar som kan antas ha tillgång till stora resurser, ska det dessutom påpekas att, såsom angetts i punkt 59 ovan, betydelsen av målet att skydda konsumenterna kan motivera negativa ekonomiska konsekvenser, till och med betydande sådana, för vissa ekonomiska aktörer.
121
Under dessa omständigheter saknar sökandebolaget och Bevh fog för att hävda att artikel 33.1 i förordning 2022/2065 är uppenbart olämplig för att uppnå målen med denna förordning och att den följaktligen strider mot artikel 16 i stadgan.
122
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den första grundens första del, utan att det är nödvändigt att pröva huruvida vissa argument som i repliken har anförts till stöd för argumentet att talan kan tas upp till prövning, vilket kommissionen har bestritt.
b)
Den första grundens andra del: Åsidosättande av artikel 17.1 i stadgan
123
Sökandebolaget, som stöds av Bevh, har gjort gällande att artikel 33.1 i förordning 2022/2065 strider mot artikel 17.1 i stadgan, eftersom den innebär att vissa e‑marknadsplatser omfattas av de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 34–43 i denna förordning. Sökandebolaget har gjort gällande att dessa skyldigheter har en betydande inverkan på bolagets verksamhet och att de följaktligen utgör ett ingrepp i dess rätt till egendom.
124
Kommissionen, som stöds av parlamentet, rådet och BEUC, har bestritt sökandebolagets argument.
125
I artikel 17.1 i stadgan föreskrivs följande: ”Var och en har rätt att besitta lagligen förvärvad egendom, att nyttja den, att förfoga över den och att testamentera bort den. Ingen får berövas sin egendom utom då samhällsnyttan kräver det, i de fall och under de förutsättningar som föreskrivs i lag och mot rättmätig ersättning för sin förlust i rätt tid. Nyttjandet av egendomen får regleras i lag om det är nödvändigt för allmänna samhällsintressen.” I denna artikel föreskrivs även att ”[n]yttjandet av egendomen får regleras i lag om det är nödvändigt för allmänna samhällsintressen”.
126
Det skydd som ges i artikel 17.1 i stadgan avser rättigheter som kan räknas som förmögenhetsvärden, eftersom de enligt rättsordningen ger en etablerad rättslig ställning på ett sådant sätt att rättighetsinnehavaren självständigt kan utöva dessa rättigheter för egen vinning (dom av den 22 januari 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, punkt 34). Domstolen har härigenom slagit fast att administrativa bördor inte utgör ett ingrepp i rätten till egendom (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 11 juli 1989, Schräder HS Kraftfutter, 265/87, EU:C:1989:303, punkterna 16 och 17).
127
I förevarande fall konstaterar tribunalen, i likhet med kommissionen, att sökandebolaget inte har anfört några argument till stöd för sitt påstående att de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 34–43 i förordning 2022/2065 utgör ett ingrepp i dess rätt till egendom.
128
Det ska dessutom påpekas att de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 34–43 i förordning 2022/2065, och som beskrivs i punkt 52 ovan, visserligen medför administrativa bördor för leverantörer av mycket stora onlineplattformar, men att de inte fråntar dessa leverantörer äganderätten till dessa plattformar. Även om det antas att dessa skyldigheter kan betraktas som ingrepp i de aktuella leverantörernas rätt till egendom, ska dessa ingrepp under alla omständigheter anses vara motiverade av skäl som motsvarar dem som angetts i punkterna 62–120 ovan vad gäller artikel 16 i stadgan.
129
Härav följer att sökandebolaget och Bevh inte har fog för att hävda att artikel 33.1 i förordning 2022/2065 strider mot artikel 17 i stadgan.
130
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den första grundens andra del.
c)
Den första grundens tredje del: Åsidosättande av artikel 20 i stadgan
131
Sökandebolaget, som stöds av Bevh, har gjort gällande att artikel 33.1 i förordning 2022/2065 strider mot artikel 20 i stadgan, eftersom den innebär att vissa e‑marknadsplatser omfattas av de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 34–43 i samma förordning. Sökandebolaget har i detta avseende konstaterat att artikel 33.1 i nämnda förordning behandlar olika typer av onlineplattformar och onlinesökmotorer på samma sätt, trots att de sistnämnda, liksom sociala nätverk och tjänster för delning av innehåll, ger upphov till särskilda risker som e-marknadsplatser inte medför. Sökandebolaget har dessutom påpekat att jämförbara situationer behandlas olika i denna bestämmelse genom att detaljhandlare och e-marknadsplatser med ett genomsnittligt antal aktiva mottagare per månad som understiger 45 miljoner undantas från denna bestämmelses tillämpningsområde.
132
Kommissionen, som stöds av parlamentet, rådet och BEUC, har bestritt sökandebolagets argument.
133
Det ska i detta hänseende erinras om att likabehandlingsprincipen utgör en allmän rättsprincip i unionsrätten, vilken bland annat stadfästs i artikel 20 i stadgan, i vilken det föreskrivs att alla människor är lika inför lagen.
134
Enligt fast rättspraxis innebär likabehandlingsprincipen att lika situationer inte får behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling (dom av den 14 september 2010, Akzo Nobel Chemicals och Akcros Chemicals/kommissionen m.fl., C‑550/07 P, EU:C:2010:512, punkt 55, och dom av den 6 juni 2023, O.G (Europeisk arresteringsorder gentemot en tredjelandsmedborgare), C‑700/21, EU:C:2023:444, punkt 42). För att kunna avgöra om det föreligger ett sådant åsidosättande av nämnda princip ska man i synnerhet utgå från föremålet för och syftet med den bestämmelse som påstås strida mot denna princip (se dom av den 6 september 2018, Piessevaux/rådet, C‑454/17 P, ej publicerad, EU:C:2018:680, punkt 79 och där angiven rättspraxis).
135
Inom ett område som det förevarande, där lagstiftaren har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, åsidosätts dessutom principen om likabehandling endast när lagstiftaren gör en åtskillnad som är godtycklig eller uppenbart olämplig i förhållande till det mål som eftersträvas med bestämmelserna i fråga (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 juli 2022, kommissionen/VW m.fl., C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P och C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 127, och dom av den 9 mars 2023, Grossetête/parlamentet, C‑714/21 P, ej publicerad, EU:C:2023:187, punkt 48).
136
För det första har sökandebolaget, i förevarande fall, hävdat att e‑marknadsplatser, å ena sidan, och sociala nätverk, tjänster för delning av innehåll och onlinesökmotorer, å andra sidan, inte befinner sig i en jämförbar situation vid tillämpningen av de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 34–43 i förordning 2022/2065. Sökandebolaget har särskilt påpekat att dessa skyldigheter syftar till att förebygga risker som kan orsakas av sociala nätverk, tjänster för delning av innehåll och onlinesökmotorer, men inte av e‑marknadsplatser. Sökandebolaget har av detta dragit slutsatsen att det var fel att göra artikel 33.1 i denna förordning tillämplig på dessa företag.
137
Det ska emellertid påpekas att, såsom framgår av punkt 77 ovan, de e‑marknadsplatser där det genomsnittliga antalet aktiva mottagare per månad uppgår till 45 miljoner kan ge upphov till ett stort antal systemrisker, vilka nämns i artikel 34.1 a–d i förordning 2022/2065.
138
Vidare, i den mån sökandebolaget utan närmare förklaringar har påstått att ”många” av de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 34–43 i förordning 2022/2065 inte syftar till att skydda konsumenterna eller förhindra saluföring av förfalskade eller farliga produkter, räcker det att påpeka att sökandebolaget inte har angett vilka bestämmelser det hänvisar till. Även om sökandebolaget har hävdat att artikel 38 i denna förordning inte gör det möjligt att minska sannolikheten för att en konsument utsätts för olagliga erbjudanden av varor, konstaterar tribunalen att denna bestämmelse likväl bidrar till att stärka konsumenternas rättigheter av de skäl som anges i punkt 101 ovan. Det framgår dessutom av punkterna 71–74 och 77 ovan att de risker som e‑marknadsplatserna medför, i motsats till vad sökandebolaget har påstått, under alla omständigheter inte är begränsade till risker som har en negativ inverkan på konsumentskyddet eller till risker för saluföring av förfalskade eller farliga produkter.
139
Sökandebolaget har slutligen gjort gällande att när det gäller ”spridning av tal, innehåll och information” ska e-marknadsplatser behandlas på samma sätt som molntjänster (cloud computing) och värdtjänster för webbplatser, vilka inte utgör onlineplattformar, i den mening som avses i förordning 2022/2065, och följaktligen inte omfattas av artikel 33.1 i den förordningen.
140
Det ska i detta sammanhang påpekas att det i skäl 13 i förordning 2022/2065 preciseras att ”molntjänster eller webbvärdtjänster inte [bör] anses utgöra en onlineplattform om spridning av specifik information till allmänheten utgör en extrafunktion av mindre betydelse eller en funktion av mindre betydelse inom sådana tjänster”. Sökandebolaget har emellertid inte bestritt att spridning av information till allmänheten på begäran av en tjänstemottagare inte utgör en mindre och underordnad egenskap eller en mindre funktion hos marknadsplatserna. Tribunalen finner följaktligen att artikel 33.1 i nämnda förordning, i den del den avser e‑marknadsplatser och inte vissa molntjänster och vissa värdtjänster för webbplatser, inte medför en godtycklig eller uppenbart otillräcklig åtskillnad, mot bakgrund av syftet att förebygga de systemrisker som nämns i artikel 34.1 i förordningen.
141
Under dessa omständigheter finner tribunalen att artikel 33.1 i förordning 2022/2065, i den mån den är tillämplig på såväl e‑marknadsplatser som sociala nätverk, delningstjänster och onlinesökmotorer, inte framstår som uppenbart olämplig för att förebygga de systemrisker som nämns i artikel 34.1 i förordningen.
142
För det andra har sökandebolaget gjort gällande att samtliga leverantörer av e‑marknadsplatser, oberoende av deras genomsnittliga antal aktiva mottagare per månad, ska behandlas på samma sätt vid tillämpningen av de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 34–43 i förordning 2022/2065. Sökandebolaget har av detta dragit slutsatsen att det var fel att göra artikel 33.1 i denna förordning tillämplig på leverantörer av marknadsplatser vars genomsnittliga antal aktiva mottagare per månad är högre än eller lika med 45 miljoner.
143
Sökandebolaget har i detta sammanhang till att börja med hävdat att riskerna för spridning av olagligt innehåll är större på små e‑marknadsplatser än på stora och att det således är paradoxalt att ålägga leverantörerna av sistnämnda marknadsplatser ytterligare skyldigheter. Sökandebolaget har särskilt påpekat att olagliga produkter, däribland farliga eller förfalskade produkter, huvudsakligen saluförs på små e‑marknadsplatser, via sociala medier eller darknet. Sökandebolaget har gjort gällande att risken för att sådana produkter kan saluföras på stora e-marknadsplatser är liten. Sökandebolaget har tillagt att det framgår av skäl 72 i förordning 2022/2065 att denna förordning ålägger alla e-marknadsplatser olika skyldigheter som syftar till att ”avskräcka näringsidkare från att sälja produkter eller tjänster i strid med tillämpliga regler”. Sökandebolaget har av detta dragit slutsatsen att lagstiftaren själv medgav att de risker som är förknippade med försäljningen av olagliga produkter inte utgör systemrisker och att de inte ökar med antalet aktiva mottagare.
144
Sökandebolaget har emellertid medgett att e-marknadsplatser, oberoende av deras storlek, kan användas för att underlätta saluföringen av farliga eller olagliga produkter.
145
Även om det antas vara styrkt att sökandebolaget eller andra leverantörer av marknadsplatser med ett genomsnittligt antal aktiva mottagare per månad på 45 miljoner hittills har upprätthållit en effektiv kontroll av den information som sprids på deras plattformar, kan det inte uteslutas att plattformarna i framtiden kan utsätta ett stort antal personer för olagligt innehåll, eftersom deras genomsnittliga antal aktiva mottagare per månad fortfarande uppgår till eller överstiger 45 miljoner. Såsom framgår av punkterna 73, 74 och 77 ovan kan en e‑marknadsplats där det genomsnittliga antalet aktiva mottagare per månad uppgår till 45 miljoner följaktligen anses kunna utsätta en betydande del av unionen för olagligt innehåll och därmed orsaka en systemrisk, i den mening som avses i artikel 34.1 a i förordning 2022/2065.
146
Under dessa omständigheter påpekar tribunalen, i likhet med vad lagstiftaren förklarade i skäl 76 i förordning 2022/2065, att marknadsplatser med ett genomsnittligt antal aktiva mottagare per månad på 45 miljoner kan orsaka samhällsrisker vars omfattning och konsekvenser inte kan jämföras med dem som orsakas av mindre plattformar.
147
Dessutom räcker den av sökandebolaget åberopade omständigheten att förordning 2022/2065 ålägger samtliga e-marknadsplatser skyldigheter som syftar till att förhindra saluföring av farliga eller olagliga produkter inte för att visa att de ytterligare skyldigheter som åläggs marknadsplatser vars genomsnittliga antal aktiva mottagare per månad uppgår till 45 miljoner är uppenbart olämpliga för att förebygga de systemrisker som anges i artikel 34.1 i nämnda förordning.
148
Sökandebolaget har vidare gjort gällande att mycket stora onlineplattformar i praktiken nödvändigtvis måste verka i flera medlemsstater för att uppnå ett genomsnittligt antal aktiva mottagare per månad på 45 miljoner. Sökandebolaget har av detta dragit slutsatsen att de skyldigheter som åläggs leverantörer av dessa mycket stora onlineplattformar inte är tillämpliga på leverantörer av onlineplattformar som är verksamma i en enda medlemsstat, inbegripet när en betydande del av befolkningen i denna medlemsstat är utsatt för innehåll från dessa plattformar. Sökandebolaget har i detta avseende påpekat att denna skillnad i behandling inte är motiverad av behovet av att förebygga vissa systemrisker, däribland sådana som rör den demokratiska processen, vilka är av nationell karaktär.
149
Sökandebolaget har emellertid inte förklarat varför bolaget anser att vissa risker endast är av nationell karaktär, trots att det på unionsnivå finns en demokratisk process, såsom framgår av artikel 10 FEU och artikel 22.2 FEUF.
150
Dessutom framgår det av artikel 33.2 i förordning 2022/2065 och av skäl 76 i denna förordning att lagstiftaren ansåg att en onlineplattform kan antas medföra systemrisker på unionsnivå när plattformens genomsnittliga antal aktiva mottagare per månad omfattar 10 procent eller mer av unionens befolkning. Det ska emellertid påpekas att onlineplattformar som endast är närvarande i en enda medlemsstat och vars genomsnittliga antal aktiva mottagare per månad är lägre än 45 miljoner, även om en betydande del av befolkningen i den medlemsstaten exponeras för plattformens innehåll, kan antas vara mindre ägnade att skapa systemrisker på unionsnivå än onlineplattformar vars genomsnittliga antal aktiva mottagare per månad överstiger 45 miljoner.
151
Tribunalen finner följaktligen att artikel 33.1 i förordning 2022/2065, i den mån den endast är tillämplig på leverantörer av marknadsplatser med ett genomsnittligt antal aktiva mottagare per månad på 45 miljoner, inte medför en godtycklig eller uppenbart otillräcklig åtskillnad i ovannämnda avseende, mot bakgrund av syftet att förebygga de systemrisker som anges i artikel 34.1 i förordningen.
152
För det tredje har sökandebolaget gjort gällande att leverantörerna av e‑marknadsplatser ska behandlas på samma sätt som detaljhandlare vid tillämpningen av de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 34–43 i förordning 2022/2065. Enligt sökandebolaget omfattas nämligen detaljhandlare, det vill säga företag som endast saluför sina egna produkter på internet, inte av artikel 33.1 i förordningen, trots att de, i likhet med e-marknadsplatser, även ägnar sig åt verksamheter som gör det möjligt för konsumenter att ingå distansavtal med en näringsidkare.
153
Till skillnad från detaljhandlarnas webbplatser sprider emellertid onlineplattformar även information som tillhandahålls av tjänstemottagarna. Medan detaljhandlarnas webbplatser i princip endast sprider sin egen information, kan onlineplattformarna således sprida information från ett stort antal personer. Det ska i detta sammanhang påpekas att det framgår av sökandebolagets ekonomiska studie att flera miljoner säljare saluför sina produkter på plattformen Amazon Store.
154
Under dessa omständigheter ska det påpekas att leverantörer av onlineplattformar, till skillnad från återförsäljare, inte nödvändigtvis känner till all den information som sprids på deras plattformar. Det ska dessutom påpekas att de av detta skäl har beviljats ett undantag från ansvar, vars lagenlighet sökandebolaget inte har bestritt. Det följer således av artikel 6 i förordning 2022/2065 att dessa leverantörer inte är ansvariga för information som lagrats på begäran av en tjänstemottagare om leverantörerna inte har kännedom om olaglig verksamhet eller olagligt innehåll. I artikel 8 i förordningen tilläggs att dessa leverantörer inte har någon allmän skyldighet att övervaka den information som de överför eller lagrar, eller att undersöka fakta eller omständigheter som tyder på olaglig verksamhet.
155
Det bör därför noteras att leverantörer av stora onlineplattformar, till skillnad från detaljhandlare, kan underlätta spridningen av olagligt innehåll utan deras vetskap och utan att de kan hållas ansvariga.
156
Dessutom påpekade kommissionen, i sin konsekvensbedömning, att ”den unika situationen för de största onlineplattformarna, såsom sociala nätverk eller nätbaserade marknadsplatser, är en viktig faktor vad gäller de problem som identifierats”, att ”[e]tt relativt litet antal onlineplattformar är koncentrerade till ett mycket stort antal användare, både konsumenter och näringsidkare” och att ”[d]e mycket stora plattformarna har en högre samhällsrisk och ekonomisk risk, eftersom de har blivit offentliga platser och har en systemroll för miljontals medborgare och företag”. Kommissionen angav även att ”de, med andra ord har en betydligt större inverkan på samhället och den inre marknaden än mindre plattformar, eftersom de har en bred publik”. Kommissionen påpekade vidare att de mycket stora onlineplattformarna spelar en viktig roll för både konsumenter och säljare som saluför sina produkter på dessa plattformar. Det har emellertid inte bestritts att detaljhandlarna inte har en sådan roll, åtminstone inte vad gäller sådana säljare.
157
Under dessa omständigheter finner tribunalen att artikel 33.1 i förordning 2022/2065, i den mån den är tillämplig på leverantörer av marknadsplatser och inte på detaljhandlare, inte medför en godtycklig eller uppenbart otillräcklig åtskillnad, mot bakgrund av syftet att förebygga de systemrisker som nämns i artikel 34.1 i denna förordning.
158
Härav följer att sökandebolaget och Bevh inte har fog för att hävda att artikel 33.1 i förordning 2022/2065 strider mot artikel 20 i stadgan.
159
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den första grundens tredje del.
d)
Den första grundens fjärde del: Åsidosättande av artikel 11.1 i stadgan
160
Sökandebolaget, som stöds av Bevh, har gjort gällande att artikel 33.1 i förordning 2022/2065, genom att den ålägger vissa e-marknadsplatser den skyldighet som föreskrivs i artikel 38 i denna förordning, strider mot yttrande- och informationsfriheten enligt artikel 11.1 i stadgan. Sökandebolaget har påpekat att denna skyldighet består i att för varje rekommendationssystem föreslå ett alternativ som inte bygger på profilering. Denna skyldighet inskränker således e‑marknadsplatsernas kommersiella yttrandefrihet, eftersom den hindrar dem från att presentera de mest relevanta produkterna för konsumenterna. Denna skyldighet begränsar dessutom möjligheten för utomstående säljare på e-marknadsplatserna att effektivt marknadsföra sina produkter och kommunicera med sina kunder. Slutligen är den inte motiverad för att förebygga de systemrisker som nämns i nämnda förordning.
161
Kommissionen, som stöds av parlamentet, rådet och BEUC, har bestritt sökandebolagets argument.
162
Enligt artikel 11.1 i stadgan har var och en rätt till yttrandefrihet. Denna rätt innefattar åsiktsfrihet samt frihet att ta emot och sprida uppgifter och tankar utan offentlig myndighets inblandning och oberoende av territoriella gränser.
163
I förklaringarna till stadgan anges att artikel 11 i stadgan motsvarar artikel 10 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen).
164
I detta avseende ska det erinras om att det av rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna framgår att artikel 10 i Europakonventionen, som skyddar yttrande- och informationsfriheten, särskilt är tillämplig på en näringsidkares spridning av kommersiell information, bland annat reklammeddelanden (se dom av den 3 februari 2021, Fussl Modestraße Mayr, C‑555/19, EU:C:2021:89, punkt 81 och där angiven rättspraxis).
165
Såsom det har erinrats om i punkt 95 ovan föreskrivs det i artikel 38 i förordning 2022/2065 att leverantörer av mycket stora onlineplattformar som använder rekommendationssystem ska erbjuda minst ett alternativ för vart och ett av sina rekommendationssystem som inte är baserat på profilering.
166
I detta hänseende ska det först påpekas att sökanden inte har förklarat varför artikel 38 i förordning 2022/2065, som endast är tillämplig på leverantörer av mycket stora onlineplattformar, skulle kunna begränsa det sätt på vilket säljare som saluför produkter på en marknadsplats får presentera sin kommersiella information, inklusive sina reklammeddelanden. Härav följer att sökandebolaget inte har fog för att hävda att denna bestämmelse utgör ett ingrepp i säljarnas yttrande- och informationsfrihet.
167
Vidare ska det påpekas att artikel 38 i förordning 2022/2065, genom att den ålägger leverantörer av mycket stora onlineplattformar att erbjuda minst ett alternativ för vart och ett av sina rekommendationssystem som inte bygger på profilering, begränsar det sätt på vilket dessa leverantörer kan presentera de produkter som marknadsförs på deras plattformar för det fall mottagaren väljer ett sådant alternativ.
168
Artikel 38 i förordning 2022/2065 utgör således ett ingrepp i marknadsplatsernas yttrande- och informationsfrihet.
169
Det ska emellertid erinras om att de rättigheter som stadfästs i artikel 11 i stadgan inte är några absoluta rättigheter, utan måste bedömas utifrån deras funktion i samhället (dom av den 6 oktober 2020, Privacy International, C‑623/17, EU:C:2020:790, punkt 63). Såsom framgår av punkt 55 ovan ska varje begränsning av dessa rättigheter vara föreskriven i lag, förenlig med det väsentliga innehållet i dessa rättigheter och, med beaktande av proportionalitetsprincipen, vara nödvändig och faktiskt svara mot mål av allmänt samhällsintresse som erkänns av unionen eller behovet av skydd för andra människors rättigheter och friheter.
170
Det har i förevarande fall inte bestritts att den begränsning som följer av artikel 38 i förordning 2022/2065 föreskrivs i en lagstiftningsakt och att den följaktligen ska anses vara föreskriven i lag.
171
Dessutom påverkas inte det väsentliga innehållet i yttrande- och informationsfriheten för leverantörer av mycket stora onlineplattformar. Artikel 38 i förordning 2022/2065 innehåller nämligen inte några bestämmelser som begränsar den frihet som dessa leverantörer har att presentera de produkter som saluförs på deras plattformar inom ramen för ett rekommendationssystem som inte bygger på profilering. Vidare förbjuder denna bestämmelse inte leverantörerna att erbjuda rekommendationssystem som grundar sig på profilering, förutsatt att de dessutom erbjuder ett alternativ för vart och ett av dessa system som inte grundar sig på profilering.
172
Vidare eftersträvar den begränsning som följer av artikel 38 i förordning 2022/2065 ett mål av allmänt samhällsintresse som erkänns av unionen. Såsom har påpekats i punkt 101 ovan kommer denna bestämmelse sannolikt att bidra till den höga konsumentskyddsnivå som föreskrivs i artikel 38 i stadgan.
173
Det ska slutligen, vad gäller det konstaterade ingreppets proportionalitet, understrykas att det framgår av praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna avseende artikel 10.2 i Europakonventionen att de berörda myndigheterna har ett visst utrymme för skönsmässig bedömning för att avgöra om det finns ett tvingande samhällsbehov som kan rättfärdiga en begränsning av yttrandefriheten. Enligt denna rättspraxis är detta särskilt viktigt vad gäller det kommersiella området och i synnerhet på ett så komplicerat och varierande område som reklam (se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 februari 2021, Fussl Modestraße Mayr, C‑555/19, EU:C:2021:89, punkt 91).
174
Det ska i detta hänseende påpekas att skyldigheten i artikel 38 i förordning 2022/2065 att föreslå minst ett alternativ för varje rekommendationssystem som inte bygger på profilering grundar sig på en avvägning mellan den kommersiella yttrandefriheten för leverantörer av mycket stora onlineplattformar och konsumentskyddet. Lagstiftaren kunde således, utan att överskrida sitt stora utrymme för skönsmässig bedömning, anse att konsumentskyddet kräver att konsumenterna, om de så önskar, kan få tillgång till ett alternativ som inte bygger på profilering för vart och ett av de rekommendationssystem som används på mycket stora onlineplattformar.
175
Sökandebolaget och Bevh kan följaktligen inte med framgång göra gällande att artikel 33.1 i förordning 2022/2065 strider mot artikel 11 i stadgan.
176
Av detta följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den första grundens fjärde del.
e)
Den första grundens femte del: Åsidosättande av artikel 7 i stadgan
177
Sökandebolaget, som stöds av Bevh, har gjort gällande att artikel 33.1 i förordning 2022/2065 strider mot skyddet för konfidentiella uppgifter enligt artikel 39 i stadgan, eftersom den innebär att vissa e‑marknadsplatser omfattas av de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 39, 40.4 och 40.12 i denna förordning. Ett utlämnande till allmänheten av de uppgifter som anges i artikel 39 i nämnda förordning skulle nämligen kunna orsaka betydande kommersiell skada för leverantörerna av e-marknadsplatser. Vidare kan artikel 40.4 och 40.12 i samma förordning leda till att ett stort antal uppgifter lämnas till forskare. I denna bestämmelse föreskrivs inte heller tillräckliga garantier för att dessa uppgifter ska förbli konfidentiella. Slutligen är varken artikel 39 eller artikel 40.4 och 40.12 i den aktuella förordningen motiverade för att förhindra de systemrisker som avses i denna förordning.
178
Kommissionen, som stöds av parlamentet, rådet och BEUC, har bestritt sökandebolagets argument.
179
Enligt artikel 7 i stadgan har var och en rätt till respekt för sitt privatliv och familjeliv, sin bostad och sina kommunikationer.
180
De rättigheter som garanteras i den artikeln motsvarar enligt förklaringarna avseende stadgan om de grundläggande rättigheterna de rättigheter som garanteras genom artikel 8 i Europakonventionen. Av detta följer enligt artikel 52.3 i stadgan att de lagliga begränsningarna av dessa rättigheter är desamma som de begränsningar som godtas i artikel 8 i Europakonventionen.
181
Det framgår av praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna att begreppet privatliv inte utesluter yrkesmässig eller kommersiell verksamhet som bedrivs av fysiska och juridiska personer (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 februari 2008, Varec, C‑450/06, EU:C:2008:91, punkt 48, och dom av den 29 juli 2024, Belgian Association of Tax Lawyers m.fl., C‑623/22, EU:C:2024:639, punkt 126).
182
I förevarande fall föreskrivs det i artikel 39 i förordning 2022/2065, såsom framgår av punkt 87 ovan, att leverantörer av mycket stora onlineplattformar ska sammanställa och offentliggöra en datakatalog med information om deras reklamverksamhet under hela den tid de presenterar den aktuella reklamen och upp till ett år efter den sista presentationen av reklamen. I denna bestämmelse preciseras dessutom att leverantörerna ska säkerställa att datakatalogen inte innehåller några personuppgifter för de tjänstemottagare som dessa annonser presenterades för eller kunde ha presenterats för.
183
Vidare framgår det av punkterna 114 och 117 ovan att det i artikel 40.4 och 40.12 i förordning 2022/2065 föreskrivs att leverantörer av mycket stora onlineplattformar kan behöva lämna olika uppgifter, däribland konfidentiella uppgifter, till godkända forskare på motiverad begäran från samordnaren för digitala tjänster i etableringslandet.
184
Under dessa omständigheter ska det påpekas att artiklarna 39, 40.4 och 40.12 i förordning 2022/2065, i den mån de ålägger leverantörer av mycket stora onlineplattformar att lämna ut information som kan vara konfidentiella, utgör ett ingrepp i den rätt till respekt för privatlivet som garanteras i artikel 7 i stadgan.
185
Det ska erinras om att de rättigheter som stadfästs i artikel 7 i stadgan inte är några absoluta rättigheter, utan måste bedömas utifrån deras funktion i samhället (dom av den 16 juli 2020, Facebook Ireland och Schrems, C‑311/18, EU:C:2020:559, punkt 172, och dom av den 29 juli 2024, Belgian Association of Tax Lawyers m.fl., C‑623/22, EU:C:2024:639, punkt 134). Såsom framgår av punkt 55 ovan ska varje begränsning av dessa rättigheter vara föreskriven i lag, förenlig med det väsentliga innehållet i dessa rättigheter och, med beaktande av proportionalitetsprincipen, vara nödvändig och faktiskt svara mot mål av allmänt samhällsintresse som erkänns av unionen eller behovet av skydd för andra människors rättigheter och friheter.
186
För det första har det i förevarande fall inte bestritts att de begränsningar som följer av artiklarna 39, 40.4 och 40.12 i förordning 2022/2065 föreskrivs i en lagstiftningsakt och att de följaktligen ska anses vara föreskrivna i lag.
187
För det andra påverkas inte det väsentliga innehållet i rätten till integritet för leverantörer av mycket stora onlineplattformar.
188
Det föreskrivs nämligen i artikel 39 i förordning 2022/2065 att information endast får spridas under en begränsad tid och endast med avseende på en begränsad del av marknadsplatsernas ekonomiska verksamhet. Sökandebolaget har självt medgett att dess reklamintäkter endast utgör 7 procent av dess totala intäkter. Såsom har påpekats i punkterna 110 och 112 ovan föreskrivs det inte heller i denna bestämmelse något om spridning av information om framgångsrik reklam, vilket sökandebolaget har gjort gällande är de mest känsliga kommersiella uppgifterna. Dessutom är en del av denna information, såsom information om innehållet i reklam, varor och varumärken som är föremål för den aktuella reklamen, inte konfidentiell. Slutligen utesluter samma bestämmelse spridning av personuppgifter om mottagarna av den tjänst som visas i reklamen.
189
Sökandebolaget har visserligen, som svar på en fråga från tribunalen vid förhandlingen, gjort gällande att det enligt artikel 39.2 b och c i förordning 2022/2065 krävs att identiteten på den fysiska person för vars räkning reklamen presenteras eller som har betalat för denna person lämnas ut. Tribunalen konstaterar emellertid att ett sådant utlämnande inte i sig gör det möjligt att få en överblick över den berörda personens privatliv och familjeliv. Under dessa omständigheter framgår det inte att utlämnandet av enbart en annonsörs identitet kan utgöra en kränkning av det väsentliga innehållet i de rättigheter som garanteras i artikel 7 i stadgan (se, för ett liknande resonemang och analogt, yttrande 1/15 (PNR-avtalet mellan EU och Kanada) av den 26 juli 2017, EU:C:2017:592, punkterna 150 och 151, dom av den 22 november 2022, Luxembourg Business Registers, C‑37/20 och C‑601/20, EU:C:2022:912, punkterna 50–52, och dom av den 21 mars 2024, Landeshauptstadt Wiesbaden, C‑61/22, EU:C:2024:251, punkterna 80 och 81).
190
Vidare föreskrivs i artikel 40.4 och 40.12 i förordning 2022/2065 att information ska lämnas ut endast på motiverad begäran av samordnaren för digitala tjänster i etableringslandet och för användning av godkända forskare som i enlighet med artikel 40.8 d i denna förordning bland annat har visat att de kan uppfylla de särskilda kraven på datasäkerhet och konfidentialitet.
191
Vad för det tredje gäller iakttagandet av proportionalitetsprincipen ska det för det första säkerställas att de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 39, 40.4 och 40.12 i förordning 2022/2065 svarar mot ett mål av allmänt samhällsintresse som erkänns av unionen. För det andra ska det säkerställas att denna skyldighet är ägnad att uppnå detta mål, därefter, att det ingrepp i den grundläggande rätten till respekt för privatlivet som kan bli följden av nämnda skyldigheter är begränsat till vad som är absolut nödvändigt, i den meningen att det eftersträvade målet inte rimligen kan uppnås på ett lika effektivt sätt med andra medel som är mindre inskränkande för denna rättighet, och, för det tredje, förutsatt att detta faktiskt är fallet, att ingreppet i fråga inte är oproportionerligt eller föranleder olägenheter som är orimliga i förhållande till nämnda mål, vilket bland annat innebär en avvägning av målets betydelse och ingreppets allvar (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 juli 2024, Belgian Association of Tax Lawyers m.fl., C‑623/22, EU:C:2024:639, punkt 139). I detta sammanhang ska det emellertid erinras om att rätten att göra intrång i privatlivet kan vara mycket mer långtgående när det gäller yrkesmässig eller kommersiell verksamhet än i andra fall (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 oktober 2002, Roquette Frères, C‑94/00, EU:C:2002:603, punkt 29, och dom av den 29 juli 2024, Belgian Association of Tax Lawyers m.fl., C‑623/22, EU:C:2024:639, punkt 127).
192
Till att börja med är de begränsningar som följer av artiklarna 39, 40.4 och 40.12 i förordning 2022/2065, i motsats till vad Bevh har hävdat, ägnade att uppnå ett mål av allmänt samhällsintresse som erkänns av unionen. Såsom har påpekats i punkterna 89 och 118 ovan syftar dessa bestämmelser nämligen till att minska systemriskerna för att bland annat bidra till den höga konsumentskyddsnivå som fastställs i artikel 38 i stadgan.
193
Vidare skulle, såsom framgår av punkterna 86–89 ovan, de av sökandebolaget åberopade alternativa åtgärderna till artikel 39 i förordning 2022/2065 inte göra det möjligt att uppnå samma konsumentskyddsnivå.
194
Sökandebolaget har inte heller anfört någon annan omständighet som kan anses styrka att artikel 39 i förordning 2022/2065 går utöver vad som är absolut nödvändigt för att göra det möjligt för konsumenterna att få kännedom om den reklam som visas på mycket stora onlineplattformar, inbegripet reklam som de inte exponeras för med hänsyn till de inriktningsparametrar som används, och att förstå skälen till att de, med hänsyn till dessa parametrar, exponeras för vissa reklammeddelanden snarare än för andra. Sökandebolaget har inte heller anfört någon omständighet som kan anses visa att denna bestämmelse går utöver vad som är absolut nödvändigt för att göra det möjligt för media och konsumentskyddsorganisationer att kontrollera reklam som sprids på mycket stora onlineplattformar, bland annat för att förhindra att olagliga eller olämpliga produkter marknadsförs bland vissa målgrupper, såsom minderåriga.
195
Sökandebolaget har på samma sätt inte anfört någon omständighet som gör det möjligt att anse att artikel 40.4 och 40.12 i förordning 2022/2065 går utöver vad som är absolut nödvändigt för att kunna upptäcka, identifiera och förstå systemrisker i unionen. Sökandebolaget har för övrigt inte gjort gällande att det finns alternativa åtgärder till denna bestämmelse som gör det möjligt att uppnå detta mål.
196
Slutligen ska det, såsom har påpekats i punkterna 111 och 188 ovan, erinras om att den information som sprids enligt artikel 39 i förordning 2022/2065 endast avser en begränsad del av e‑marknadsplatsernas ekonomiska verksamhet. Dessutom är en del av denna information, såsom den som rör innehållet i reklam, varor och varumärken som är föremål för den aktuella reklamen, inte konfidentiell, medan den information som är mest kommersiellt känslig för sökandebolaget, det vill säga information om framgångsrik reklam, inte ingår i den information som kan spridas enligt nämnda bestämmelse.
197
I den mån sökandebolaget vid förhandlingen åberopade att identiteten på de fysiska personer som avses i artikel 39.2 b och c i förordning 2022/2065 hade röjts, ska det tilläggas att detta endast avser de annonsörer som har valt att visa reklam på en mycket stor onlineplattform. Det framgår dessutom av nämnda bestämmelse att datakatalogen inte innehåller några uppgifter om en fysisk person när reklamen har presenterats och betalats av en juridisk person. Det står således annonsörerna fritt att etablera en juridisk person för att inte avslöja sin identitet.
198
Vidare föreskrivs i artikel 40.4 och 40.12 i förordning 2022/2065 endast, i särskilda fall, att uppgifter ska lämnas ut till godkända forskare för att bevara dessa uppgifters eventuella konfidentiella karaktär.
199
Dessutom har domstolen, såsom det har erinrats om i punkt 27 ovan, i sin praxis framhållit arten och vikten av det allmänintresse som ligger till grund för det skydd som tillkommer konsumenterna, vilka intar en underlägsen ställning i förhållande till näringsidkarna (dom av den 3 april 2019, Aqua Med, C‑266/18, EU:C:2019:282, punkt 43 och där angiven rättspraxis). Målet att skydda konsumenterna är än viktigare i förhållande till leverantörer av mycket stora onlineplattformar, såsom sökandebolaget, vilka, såsom påpekats i punkt 77 ovan, kan medföra systemrisker för samhället.
200
Under dessa omständigheter finner tribunalen att artikel 33.1 i förordning 2022/2065, i den mån den innebär att vissa e‑marknadsplatser omfattas av de skyldigheter som föreskrivs i artiklarna 39, 40.4 och 40.12 i denna förordning, inte utgör ett oproportionerligt ingrepp i den rätt till respekt för privatlivet som garanteras i artikel 7 i stadgan och inte medför olägenheter som är orimliga i förhållande till de eftersträvade målen.
201
Härav följer att sökandebolaget och Bevh inte har fog för att hävda att artikel 33.1 i förordning 2022/2065 strider mot artikel 7 i stadgan.
202
Slutligen har Bevh hävdat att artikel 33.1 i förordning 2022/2065 strider mot det skydd för personuppgifter som skyddas i artikel 8 i stadgan, eftersom den föreskriver att vissa e-marknadsplatser ska omfattas av de skyldigheter som föreskrivs i artikel 39 i denna förordning. Bevh har gjort gällande att bland de uppgifter som sprids med stöd av sistnämnda bestämmelse återfinns ”[d]en fysiska eller juridiska person för vars räkning annonsen presenterades [och betalades]”. Det räcker emellertid att konstatera att personuppgifter endast kan avse fysiska personer och inte juridiska personer, såsom framgår av förklaringarna avseende stadgan och Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG av den 24 oktober 1995 om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (EGT L 281, 1995, s. 31), till vilka dessa förklaringar hänvisar. Även om det antas att Bevh avsåg att hänvisa till de fysiska personer som avses i artikel 39.2 b och c i förordning 2022/2065, ska det dessutom påpekas att ett åsidosättande av artikel 8 i stadgan under alla omständigheter är uteslutet av de skäl som anges i punkterna 189 och 197 ovan.
203
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den första grundens femte del, utan att det är nödvändigt att pröva huruvida vissa argument som i repliken har anförts till stöd för att talan kan tas upp till prövning, vilket kommissionen har bestritt.
204
Följaktligen kan talan inte vinna bifall såvitt avser någon del av den första grunden.
B. Den andra och den tredje grunden: Invändning om rättsstridighet avseende artikel 38 respektive artikel 39 i förordning 2022/2065
205
Genom den andra och den tredje grunden har sökandebolaget gjort gällande att artikel 38 respektive artikel 39 i förordning 2022/2065 är rättsstridiga.
206
Sökandebolaget har hävdat att de argument som utvecklats inom ramen för den andra och den tredje grunden även ska förstås så, att de har utvecklats inom ramen för den första grunden.
207
Närmare bestämt har sökandebolaget, såsom har påpekats i punkterna 19 och 31 ovan, genom sin första grund gjort gällande att artikel 33.1 i förordning 2022/2065 är rättsstridig på grund av att den innebär att vissa e-marknadsplatser omfattas av de skyldigheter som avses i artiklarna 34–43 i denna förordning, vilka i sig är rättsstridiga. Det framgår av punkt 32 i repliken att sökandebolagets argument avseende artiklarna 38 och 39 i rättegångsreglerna, vilka har utvecklats inom ramen för den första grunden, även ska anses ha utvecklats inom ramen för den andra och den tredje grunden och vice versa.
208
Eftersom talan inte kan vinna bifall såvitt avser den första grunden, ska följaktligen även den andra och den tredje grunden underkännas, utan att det är nödvändigt att pröva huruvida de kan tas upp till prövning, vilket har bestritts av kommissionen, parlamentet, rådet och BEUC.
209
Av det ovan anförda följer att talan ska ogillas i sin helhet, utan att det är nödvändigt att pröva huruvida det andra yrkandet kan tas upp till prövning, vilket kommissionen har bestritt.
IV. Rättegångskostnader
210
Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att sökandebolaget ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, inbegripet kostnaderna för det interimistiska förfarandet. Eftersom sökandebolaget har tappat målet, ska kommissionens yrkande bifallas.
211
Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna ska dessutom de institutioner som har intervenerat bära sina rättegångskostnader. Parlamentet och rådet ska således bära sina rättegångskostnader.
212
Enligt artikel 138.3 i rättegångsreglerna ska intervenienterna bära sina rättegångskostnader. BEUC och Bevh ska således bära sina rättegångskostnader.
Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (sjunde avdelningen i utökad sammansättning)
följande:
1)
Talan ogillas.
2)
Amazon EU Sàrl ska bära sina rättegångskostnader och ersätta Europeiska kommissionens rättegångskostnader, inklusive kostnaderna för det interimistiska förfarandet.
3)
Europaparlamentet, Europeiska unionens råd, Bureau Européen des Unions de Consommateurs (BEUC) och Bundesverband E-Commerce und Versandhandel Deutschland eV (Bevh) ska bära sina rättegångskostnader.
Papasavvas
Kowalik-Bańczyk
Buttigieg
Dimitrakopoulos
Ricziová
Meddelad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 19 november 2025.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.