62023CJ0439
SODBA SODIŠČA (šesti senat)
z dne 19. septembra 2024 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Socialna politika – Direktiva 1999/70/ES – Okvirni sporazum o delu za določen čas, sklenjen med ETUC, UNICE in CEEP – Določba 4 – Načelo prepovedi diskriminacije – Zaposlitev delavca, zaposlenega za določen čas, kot delavca, zaposlenega za nedoločen čas – Določitev delovne dobe – Neupoštevanje obdobij zaposlitve po pogodbah o zaposlitvi za določen čas, sklenjenih pred iztekom roka za prenos Direktive 1999/70 – Takojšnja uporaba za prihodnje učinke položaja, ki je nastal v času veljavnosti prejšnjega predpisa“
V zadevi C‑439/23,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Tribunale civile di Padova (civilno sodišče v Padovi, Italija) z odločbo z dne 22. junija 2023, ki je na Sodišče prispela 13. julija 2023, v postopku
KV
proti
Consiglio Nazionale delle Ricerche (CNR),
SODIŠČE (šesti senat),
v sestavi T. von Danwitz, predsednik senata, A. Arabadjiev (poročevalec), predsednik prvega senata, in P. G. Xuereb, sodnik,
generalna pravobranilka: J. Kokott,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za KV F. Americo, avvocato,
–
za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z L. Fiandaca in M. T. Lubrano Lobianco, avvocati dello stato,
–
za Evropsko komisijo D. Recchia in F. van Schaik, agentki,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago določbe 4, točka 1, okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999 (v nadaljevanju: okvirni sporazum), ki je v Prilogi k Direktivi Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 368).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med KV in Consiglio Nazionale delle Ricerche (CNR) (nacionalni raziskovalni svet, Italija) o izračunu delovne dobe KV ob sklenitvi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas s to institucijo.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
Iz uvodne izjave 14 Direktive 1999/70, ki temelji na členu 139(2) ES, je razvidno, da so želele podpisnice okvirnega sporazuma s sklenitvijo tega okvirnega sporazuma izboljšati kakovost dela za določen čas z zagotavljanjem uporabe načela nediskriminacije in vzpostavitvijo okvira, ki bi preprečeval zlorabe, izhajajoče iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas.
4
V skladu s členom 1 Direktive 1999/70 je namen te direktive „uveljaviti okvirni sporazum […], sklenjen […] med splošnimi medpanožnimi organizacijami (ETUC, UNICE in CEEP), ki je priloga tej direktivi.“
5
Člen 2, prvi in tretji odstavek, te direktive določa:
„Države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, najpozneje do 10. julija 2001 ali zagotovijo, da najpozneje do omenjenega datuma delodajalci in delojemalci po dogovoru uvedejo potrebne ukrepe, pri čemer jih morajo države članice uvesti tako, da bodo vedno lahko zagotavljale rezultate, ki jih nalaga ta direktiva. O tem takoj obvestijo [Evropsko k]omisijo.
[…]
Države članice naj se v sprejetih predpisih iz prvega odstavka sklicujejo na to direktivo ali pa naj sklic nanjo navedejo ob njihovi uradni objavi. Način sklicevanja določijo države članice.“
6
Direktiva 1999/70 je v skladu z njenim členom 3 začela veljati 10. julija 1999, na dan objave v Uradnem listu Evropskih skupnosti.
7
V skladu z določbo 1 okvirnega sporazuma je namen tega sporazuma:
„(a)
izboljšati kakovost dela za določen čas z zagotavljanjem uporabe načela nediskriminacije;
(b)
vzpostaviti okvir za preprečevanje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas.“
8
Določba 2, točka 1, okvirnega sporazuma določa:
„Ta sporazum se uporablja za delavce, zaposlene za določen čas, ki so sklenili pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje, kakor ju opredeljujejo zakoni, kolektivne pogodbe ali običaji v vsaki državi članici.“
9
Določba 4 okvirnega sporazuma določa:
„1. Delavce, zaposlene za določen čas, se glede pogojev zaposlitve ne sme obravnavati manj ugodno kakor primerljive delavce, zaposlene za nedoločen čas, razen kjer je različno obravnavanje upravičljivo iz objektivnih razlogov.
[…]
4. Obdobje pridobivanja kvalifikacij z opravljanjem dela [Merila za dobo zaposlitve pri delodajalcu], ki se nanašajo na posebne pogoje zaposlovanja, so enak[a] za delavce, zaposlene za določen čas in tudi za nedoločen čas, razen kjer so različne kvalifikacije, pridobljene z opravljanjem dela določeno obdobje [različna merila za dobo zaposlitve pri delodajalcu], upravičljiv[a] iz objektivnih razlogov.“
Italijansko pravo
10
Člen 6(1) decreto legislativo n. 368 – Attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES (zakonska uredba št. 368 o izvajanju [Direktive 1999/70]) z dne 6. septembra 2001 (GURI št. 235 z dne 9. oktobra 2001, str. 4), s katero je bila Direktiva 1999/70 prenesena v italijanski pravni red, določa:
„Delavec, ki je sklenil pogodbo o zaposlitvi za določen čas, je sorazmerno z opravljenim delovnim časom upravičen do plačanega dopusta in božičnice ali trinajste plače, nadomestila ob prenehanju pogodbe in vseh drugih ugodnosti, ki so v podjetju zagotovljene primerljivim delavcem, zaposlenim za nedoločen čas, to je tistim, ki so na podlagi meril razvrstitve, določenih v kolektivni pogodbi, razvrščeni na isto raven, če to ni objektivno nezdružljivo z naravo pogodbe o zaposlitvi za določen čas.“
11
Člen 36 legge n. 70. – Disposizioni sul riordinamento degli enti pubblici e del rapporto di lavoro del personale dipendente (zakon št. 70 o reorganizaciji javnih organov in delovnem razmerju zaposlenih) z dne 20. marca 1975 (GURI št. 87 z dne 2. aprila 1975) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, določa:
„Za zadovoljitev posebnih znanstvenoraziskovalnih potreb lahko [CNR] na podlagi pogodbe za določen čas, ki ni daljša od petih let, zaposli osebje za napredne raziskave, vključno s tujimi državljani. V okviru posameznih raziskovalnih programov in za celotno obdobje trajanja programa je dovoljena tudi pogodbena zaposlitev raziskovalnega osebja in visoko specializiranega tehničnega osebja.“
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
12
Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, KV, je bila pri CNR, ki je pravna oseba javnega prava, zaposlena na podlagi treh pogodb o zaposlitvi za določen čas, sklenjenih za obdobja od 2. novembra 1993 do 31. marca 1995, od 1. avgusta 1995 do 1. avgusta 2000 in od 4. septembra 2000 do 30. septembra 2001, da bi opravljala naloge tehnologa in raziskovalca.
13
Ker je tožeča stranka uspešno opravila javni natečaj, jo je CNR od 1. oktobra 2001 za opravljanje istih nalog zaposlil na podlagi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas. CNR ob tej zaposlitvi pri določitvi delovne dobe in plače tožeče stranke iz postopka v glavni stvari tej ni priznala nobene delovne dobe iz naslova njenega dela na podlagi pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki so bile sklenjene pred iztekom roka, določenega državam članicam za prenos Direktive 1999/70, in sicer v skladu s členom 2, prvi odstavek, te direktive, 10. julijem 2001.
14
Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari je 8. februarja 2022 pri Tribunale civile di Padova (civilno sodišče v Padovi, Italija), ki je predložitveno sodišče, vložila tožbo, s katero je med drugim predlagala, naj se na podlagi določbe 4 okvirnega sporazuma ugotovi obstoj njene pravice do priznanja delovne dobe, dopolnjene na podlagi te zaposlitve, in do povečanja plače, pridobljene zaradi tega.
15
CNR je pred navedenemu sodišču predlagala zavrnitev te tožbe, pri čemer se je sklicevala zlasti na to, da Direktiva 1999/70 nima retroaktivnega učinka.
16
Predložitveno sodišče meni, da je za predlog za sprejetje predhodne odločbe pomembno le vprašanje časovne uporabe te direktive.
17
V zvezi s tem navedeno sodišče ugotavlja, na prvem mestu, da je bilo delovno razmerje tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, ki je trajalo od 2. novembra 1993 do 31. marca 1995, v celoti izvršeno pred začetkom veljavnosti navedene direktive, na drugem mestu, da je delovno razmerje te tožeče stranke, ki je trajalo od 1. avgusta 1995 do 1. avgusta 2000, nastalo pred začetkom veljavnosti te direktive in je prenehalo po tem začetku veljavnosti, vendar pred iztekom roka, določenega za njen prenos, in na tretjem mestu, da je delovno razmerje tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, ki se je začelo 4. septembra 2000 in končalo 30. septembra 2001, ker je uspešno opravila javni natečaj, nastalo in je bilo skoraj v celoti izvršeno v obdobju med začetkom veljavnosti Direktive 1999/70 in iztekom roka za njen prenos. Italijanska republika naj bi to direktivo prenesla v svoj notranji pravni red nekaj mesecev po izteku navedenega roka, in sicer 24. oktobra 2001, ko je začela veljati zakonska uredba št. 368 z dne 6. septembra 2001.
18
Pogodbe o zaposlitvi za določen čas iz postopka v glavni stvari naj ne bi pomenile podaljšanja prvotnega delovnega razmerja za določen čas, ampak naj bi bile akti, s katerimi so bila ex novo vzpostavljena zaporedna in samostojna delovna razmerja za določen čas.
19
Predložitveno sodišče pojasnjuje, da bi se zadevna obdobja dela, če bi bila dopolnjena na podlagi pogodb o zaposlitvi za nedoločen čas, upoštevala pri izračunu skupne delovne dobe, ki jo je dopolnila tožeča stranka iz postopka v glavni stvari.
20
Navedeno sodišče pojasnjuje, da v italijanskem pravnem redu obstajata dve različni usmeritvi sodne prakse glede obsega področja uporabe ratione temporis določbe 4, točka 1, okvirnega sporazuma. V skladu s prvo usmeritvijo naj bi načelo prepovedi retroaktivnosti prava Unije, v skladu s katerim se materialnopravna pravila uporabljajo le za položaje, ki so nastali po začetku njihove veljavnosti, izključevalo uporabo te določbe za delovna razmerja za določen čas, ki so bila v celoti izvršena pred iztekom roka za prenos Direktive 1999/70. V skladu z drugo usmeritvijo sodne prakse naj bi načelo, v skladu s katerim se novo pravilo, razen izjem, uporabi takoj za prihodnje učinke položajev, ki so nastali med veljavnostjo starega predpisa, omogočalo, da se za izračun celotne delovne dobe delavca, zaposlenega za nedoločen čas, upoštevajo tudi obdobja dela za določen čas, ki so bila dokončno dopolnjena pred začetkom veljavnosti te direktive.
21
Predložitveno sodišče meni, da je treba zadnjenavedeno načelo razlagati v smislu prve usmeritve sodne prakse. Zadnjenavedeno načelo naj bi se namreč nanašalo na položaje, ki so nastali pred začetkom veljavnosti novega pravila in ki se nadaljujejo z bistveno kontinuiteto v poznejšem obdobju, in ne na položaje, ki so v celoti nastali in se končali pred začetkom veljavnosti tega novega pravila.
22
Ta razlaga naj bi bila v skladu z načeloma pravne varnosti in varstva legitimnih pričakovanj, ki naj bi izključevali retroaktivno uporabo materialnopravnih pravil prava Unije za pravna razmerja, opredeljena pred začetkom njihove veljavnosti, razen če iz njihovega besedila, ciljev ali strukture jasno izhaja, da jim je treba pripisati tak učinek.
23
Ker predložitveno sodišče meni, da je navedena razlaga potrjena tudi s sodno prakso Sodišča, šteje, da je treba določbo 4, točka 1, okvirnega sporazuma, razlagano ob upoštevanju te sodne prakse, razumeti tako, da ne zajema delovnih razmerij za določen čas, kot so ta, ki so obstajala med strankama iz postopka v glavni stvari od 2. novembra 1993 do 31. marca 1995 in od 1. avgusta 1995 do 1. avgusta 2000, ker so bili učinki obeh razmerij v celoti izčrpani pred iztekom roka za prenos Direktive 1999/70.
24
Nasprotno pa bi ta določba lahko zajemala delovno razmerje za določen čas, ki je trajalo od 4. septembra 2000 do 30. septembra 2001, saj je to obstajalo na dan izteka tega roka.
25
V teh okoliščinah je Tribunale civile di Padova (civilno sodišče v Padovi) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba določbo 4, točka 1, [okvirnega sporazuma] uporabiti ratione temporis
–
za delovna razmerja za določen čas, ki so nastala in zaradi izteka pogodbenega roka prenehala pred začetkom veljavnosti Direktive 1999/70 (10. julij 1999);
–
za delovna razmerja za določen čas, ki so nastala na podlagi individualne pogodbe o zaposlitvi, sklenjene pred začetkom veljavnosti Direktive 1999/70 (10. julij 1999), in so zaradi izteka pogodbenega roka prenehala v obdobju od datuma začetka veljavnosti te direktive do izteka roka, določnega državam članicam za njen prenos (10. julij 2001);
–
za delovna razmerja za določen čas, ki so nastala na podlagi individualne pogodbe o zaposlitvi za določen čas, sklenjene v obdobju od datuma začetka veljavnosti Direktive 1999/70 (10. julij 1999) do izteka roka, določenega državam članicam za njen prenos (10. julij 2001), in so zaradi izteka pogodbenega roka prenehala po zadnjenavedenem roku?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Dopustnost
26
Italijanska vlada trdi, da vprašanje za predhodno odločanje ni dopustno, ker razlaga določbe 4, točka 1, okvirnega sporazuma ni koristna za odgovor na to vprašanje. Navedeno vprašanje naj se namreč ne bi nanašalo na obravnavo tožeče stranke iz postopka v glavni stvari med njenim delovnim razmerjem za določen čas, temveč na priznanje dela, ki ga je opravila v okviru teh delovnih razmerij, za določitev njene plače za obdobje po preoblikovanju njenega delovnega razmerja v delovno razmerje za nedoločen čas. To problematiko pa naj bi urejala določba 4, točka 4, okvirnega sporazuma, in ne njegova določba 4, točka 1.
27
Ker se ta trditev nanaša na določitev določbe prava Unije, ki se uporablja v sporu o glavni stvari, je povezana z vsebino postavljenega vprašanja za predhodno odločanje in ne z njegovo dopustnostjo, tako da jo je treba preučiti v okviru vsebinske presoje tega vprašanja (glej po analogiji sodbo z dne 18. januarja 2024, Lietuvos notarų rūmai in drugi, C‑128/21, EU:C:2024:49, točka 43 in navedena sodna praksa).
28
Zato je treba ugotoviti, da je vprašanje za predhodno odločanje dopustno.
Vsebinska presoja
29
Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba določbo 4, točka 1, okvirnega sporazuma razlagati tako, da nasprotuje temu, da se delovna doba, ki jo je delavec dopolnil na podlagi pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki so bile v celoti ali delno izvršene pred iztekom roka za prenos Direktive 1999/70, ne upošteva za določitev plače tega delavca ob njegovi zaposlitvi za nedoločen čas po tem datumu.
30
Sodišče mora v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenega s členom 267 PDEU, nacionalnemu sodišču dati koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. Naloga Sodišča je namreč razložiti vse določbe prava Unije, ki jih nacionalna sodišča potrebujejo za odločanje o sporih, ki so jim predloženi, tudi če te določbe niso izrecno navedene v vprašanjih, ki mu jih ta sodišča zastavijo (sodba z dne 21. decembra 2021, Skarb Państwa (Kritje avtomobilskega zavarovanja), C‑428/20, EU:C:2021:1043, točka 24).
31
V zvezi s tem je treba opozoriti, da določba 4, točka 1, okvirnega sporazuma določa, da delavci, zaposleni za določen čas, glede pogojev zaposlitve ne smejo biti obravnavani manj ugodno kakor primerljivi delavci, zaposleni za nedoločen čas, zgolj zato, ker imajo pogodbo za določen čas, razen če je različno obravnavanje upravičljivo iz objektivnih razlogov. V točki 4 te določbe je navedena enaka prepoved glede obdobij pridobivanja kvalifikacij z opravljanjem dela, ki se nanašajo na posebne pogoje za zaposlitev (sodbe z dne 18. oktobra 2012, Valenza in drugi, od C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, točka 39 in navedena sodna praksa; z dne 20. septembra 2018, Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, točka 26, in z dne 30. novembra 2023, Ministero dell’Istruzione in INPS, C‑270/22, EU:C:2023:933, točki 52 in 53).
32
Ni sporno, da se spor o glavni stvari, ki se nanaša na izračun delovne dobe tožeče stranke iz postopka v glavni stvari ob sklenitvi njene pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, nanaša na taka merila.
33
V teh okoliščinah je treba za koristen odgovor predložitvenemu sodišču razložiti tudi določbo 4, točka 4, okvirnega sporazuma.
34
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče že razsodilo, da je treba določbo 4 okvirnega sporazuma razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki popolnoma izključuje, da bi se delavcu, zaposlenemu za določen čas pri javnem organu, ko se pri tem organu zaposli za nedoločen čas, za določitev njegove delovne dobe upoštevala obdobja njegovega službovanja, razen če je ta izključitev upravičena z „objektivnimi razlogi“ v smislu točke 1 in/ali točke 4 te določbe. Zgolj dejstvo, da je bil delavec v teh obdobjih službovanja zaposlen po pogodbi ali je imel delovno razmerje za določen čas, ni takšen objektivni razlog (glej v tem smislu sodbo z dne 18. oktobra 2012, Valenza in drugi, od C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, točka 71).
35
V obravnavanem primeru je iz informacij, ki jih je zagotovilo predložitveno sodišče, razvidno, da je bila tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, ko je pri CNR opravljala naloge na podlagi pogodb o zaposlitvi za določen čas, v položaju, ki je primerljiv s položajem delavcev, ki so bili pri tem organu zaposleni za nedoločen čas, ker je opravljala naloge, ki bi jih lahko opravljali delavci, zaposleni za nedoločen čas.
36
Navedeno sodišče glede manj ugodnega obravnavanja delavcev, zaposlenih za določen čas, iz postopka v glavni stvari pojasnjuje, da če bi bilo delo, ki ga je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari opravljala na podlagi svojih pogodb o zaposlitvi za določen čas, opravljeno na podlagi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, bi se to delo upoštevalo pri izračunu njene celotne delovne dobe.
37
Sodišče pa je razsodilo, da so pravila, kakršna so ta iz postopka v glavni stvari, v zvezi z obdobji službovanja, ki jih je treba dopolniti, da bi se bilo mogoče uvrstiti v določen plačilni razred, zajeta s pojmom „pogoji zaposlitve“ v smislu določbe 4 okvirnega sporazuma (sodba z dne 30. novembra 2023, Ministero dell’Istruzione in INPS, C‑270/22, EU:C:2023:933, točka 55 in navedena sodna praksa).
38
Zgolj dejstvo, da je delavec pridobil status delavca, zaposlenega za nedoločen čas, ne izključuje možnosti, da se v nekaterih okoliščinah sklicuje na načelo prepovedi diskriminacije iz te določbe 4 (sodba z dne 18. oktobra 2012, Valenza in drugi, od C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, točka 34 in navedena sodna praksa).
39
Glede časovne veljavnosti navedene določbe 4 je treba opozoriti, da se novo pravno pravilo načeloma uporablja od začetka veljavnosti akta, v katerem je vsebovano. Čeprav se to pravno pravilo ne uporablja za pravne položaje, ki so nastali in se v celoti končali med veljavnostjo starega predpisa, pa se uporablja za prihodnje učinke položaja, nastalega med veljavnostjo starega predpisa, in za nove pravne položaje. Drugače je le – ob upoštevanju načela prepovedi retroaktivnosti pravnih aktov – če so novemu pravilu dodane posebne določbe, ki izrecno določajo njegovo časovno veljavnost (sodba z dne 22. junija 2022, Volvo in DAF Trucks, C‑267/20, EU:C:2022:494, točka 32 in navedena sodna praksa).
40
Akti, sprejeti za prenos direktive, se morajo tako po izteku roka za prenos uporabiti za prihodnje učinke položajev, ki so nastali med veljavnostjo starega predpisa, razen če ta direktiva določa drugače (sodba z dne 21. decembra 2021, Skarb Państwa (Kritje avtomobilskega zavarovanja), C‑428/20, EU:C:2021:1043, točka 32).
41
Ugotoviti je treba, da niti Direktiva 1999/70 niti okvirni sporazum ne vsebujeta posebnih določb, ki bi izrecno določale pogoje za njuno časovno uporabo.
42
Zato je treba ugotoviti, ali pravni položaj, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, pomeni položaj, ki je nastal pred iztekom roka za prenos Direktive 1999/70.
43
V zvezi s tem je treba poudariti, da se ta položaj nanaša na priznanje delovne dobe tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, dopolnjene na podlagi pogodb o zaposlitvi za določen čas do 1. oktobra 2001, za določitev njene plače od tega datuma.
44
Čeprav je bila ta delovna doba v glavnem dopolnjena pred iztekom roka za prenos Direktive 1999/70, se navedeni položaj nanaša na določitev posledic navedene delovne dobe za plačo, ki jo ta tožeča stranka prejema na podlagi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, sklenjene po navedenem datumu, in torej za uporabo določbe 4 okvirnega sporazuma po istem datumu.
45
Kot je v bistvu navedla Komisija, je pravni položaj iz postopka v glavni stvari podoben položaju izračuna delovne dobe, zahtevane za pridobitev pravice do starostne pokojnine, ki je bil obravnavan v zadevah, v katerih sta bili izdani sodbi z dne 10. junija 2010, Bruno in drugi (C‑395/08 in C‑396/08, EU:C:2010:329), in z dne 7. novembra 2018, O’Brien (C‑432/17, EU:C:2018:879), v katerih se je zastavljalo vprašanje upoštevanja obdobij, dopolnjenih pred iztekom roka za prenos Direktive 97/81/ES z dne 15. decembra 1997 o okvirnem sporazumu o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenim med UNICE, CEEP in ETUC (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 267).
46
Sodišče je namreč v točki 35 zadnjenavedene sodbe ugotovilo, da okoliščina, da se pravica do pokojnine dokončno pridobi ob koncu obdobja delovne dobe, ki tej pravici ustreza, ne omogoča sklepanja, da je treba pravni položaj zadevnega delavca šteti za dokončno oblikovan, ker se bo lahko ta delavec šele naknadno in ob upoštevanju relevantnih obdobij delovne dobe učinkovito skliceval na to pravico, da bi mu bila izplačana njegova starostna pokojnina. Sodišče je v točki 36 zadnjenavedene sodbe ugotovilo, da je treba, kadar pokojninske pravice nastanejo tako v obdobjih pred iztekom roka za prenos Direktive 97/81 kot v obdobjih po njem, ugotoviti, da je izračun teh pravic urejen z določbami te direktive, vključno z obdobji delovne dobe pred začetkom veljavnosti te direktive.
47
Te ugotovitve mutatis mutandis veljajo tudi za Direktivo 1999/70 in pravico do plače, ki jo tožeča stranka iz postopka v glavni stvari zahteva iz naslova delovne dobe, dopolnjene na podlagi njenih pogodb o zaposlitvi za določen čas, ker se bo lahko tožeča stranka na to pravico dejansko sklicevala šele naknadno in ob upoštevanju relevantnih obdobij delovne dobe.
48
Dejstvo, ki sta ga poudarila predložitveno sodišče in italijanska vlada, da je bila delovna doba navedene tožeče stranke dopolnjena zlasti na podlagi pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki so se iztekle pred iztekom roka za prenos Direktive 1999/70, ne more pripeljati do drugačnega sklepa.
49
Delovno dobo namreč delavec dopolni postopoma, tudi če bi bila dopolnjena na podlagi pogodb o zaposlitvi, ki so se iztekle, in po tem roku še naprej opredeljuje položaj delavca. Tako trajanje vsakega delovnega razmerja in datum njegovega prenehanja nista upoštevna za izračun delovne dobe delavca, za katerega se načeloma zahteva določitev skupnega trajanja delavčeve zaposlitve.
50
Poleg tega se spor o glavni stvari nanaša na uporabo določbe 4 okvirnega sporazuma po izteku roka za prenos Direktive 1999/70 v okviru upoštevanja delovne dobe, ki izhaja iz teh pogodb o zaposlitvi za določen čas, in ne na uporabo te določbe za navedene pogodbe o zaposlitvi pred tem datumom. Kot v bistvu poudarja Komisija, ker tožeča stranka iz postopka v glavni stvari s tožbo v bistvu ne izpodbija pogojev, pod katerimi so se izvajale iste pogodbe o zaposlitvi, namen te tožbe ni retroaktivna uporaba te klavzule.
51
V teh okoliščinah ni mogoče šteti, da je pravni položaj iz postopka v glavni stvari dokončno nastal na dan izteka roka za prenos Direktive 1999/70.
52
Te ugotovitve ni mogoče ovreči s točkami od 99 do 104 sodbe z dne 22. junija 2022, Volvo in DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494), ki jo navajata predložitveno sodišče in italijanska vlada ter v katerih je Sodišče v bistvu razsodilo, da je treba ugotoviti, da izpodbojne domneve, ki je določena v členu 17(2) Direktive 2014/104/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. novembra 2014 o nekaterih pravilih, ki urejajo odškodninske tožbe po nacionalnem pravu za kršitve določb konkurenčnega prava držav članic in Evropske unije (UL 2014, L 349, str. 1) in v skladu s katero kartelne kršitve povzročajo škodo, ni mogoče uporabiti ratione temporis za odškodninsko tožbo, ki se – čeprav je bila vložena po začetku veljavnosti nacionalnih določb, s katerimi je bila v nacionalno pravo prepozno prenesena ta direktiva – nanaša na kršitev konkurenčnega prava, ki je prenehala pred iztekom roka za prenos te direktive.
53
Kot je namreč razvidno iz točk od 100 do 102 navedene sodbe, je bila ta rešitev utemeljena s posebno naravo in mehanizmom delovanja te določbe Direktive 2014/104, za katere časovno uporabo se zahteva obstoj trajajočega kartela.
54
Vendar ta položaj ni enakovreden glede določbe 4 okvirnega sporazuma.
55
Glede na vse zgornje preudarke je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba določbo 4, točki 1 in 4, okvirnega sporazuma razlagati tako, da nasprotuje temu, da se delovna doba, ki jo je delavec dopolnil na podlagi pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki so bile v celoti ali delno izvršene pred iztekom roka za prenos Direktive 1999/70, ne upošteva za določitev plače tega delavca ob njegovi zaposlitvi za nedoločen čas po tem datumu, razen če je ta izključitev utemeljena z objektivnimi razlogi.
Stroški
56
Ker je ta postopek za stranki iz postopka v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:
Določbo 4, točki 1 in 4, okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999, ki je v Prilogi k Direktivi Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP,
je treba razlagati tako, da
nasprotuje temu, da se delovna doba, ki jo je delavec dopolnil na podlagi pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki so bile v celoti ali delno izvršene pred iztekom roka za prenos te direktive, ne upošteva za določitev plače tega delavca ob njegovi zaposlitvi za nedoločen čas po tem datumu, razen če je ta izključitev utemeljena z objektivnimi razlogi.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.