62023TJ0095
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (tretji razširjeni senat)
z dne 25. junija 2025 (
*1
)
„Energija – Notranji trg električne energije – Uredba (EU) 2017/2195 – Odločba ACER o spremembi metodologije za določanje cene izravnalne energije – Določitev začasne omejitve cene – Pritožba pri odboru za pritožbe pri ACER – Posebni pogoji in podrobna pravila za pravna sredstva – Člen 28(1) in člen 29 Uredbe (EU) 2019/942 – Nedopustnost zaradi neobstoja procesnega upravičenja pred odborom za pritožbe – Ugovor nezakonitosti – Enakost pred zakonom in učinkovito sodno varstvo – Neobstoj posamičnega nanašanja – Značilnosti ali dejanske okoliščine, na katere se ni sklicevalo – Rok za vložitev tožbe – Neobstoj opravičljive zmote“
V zadevi T‑95/23,
RWE Supply & Trading GmbH s sedežem v Essnu (Nemčija), ki jo zastopajo U. Scholz, H. Weßling in M. von Armansperg, odvetniki,
tožeča stranka,
proti
Agenciji Evropske unije za sodelovanje energetskih regulatorjev (ACER), ki jo zastopajo P. Martinet, E. Tremmel in G. Bertrand, agenti, skupaj z R. van der Houtom, J. Wiemer in C. Wagnerjem, odvetniki,
tožena stranka,
SPLOŠNO SODIŠČE (tretji razširjeni senat),
v sestavi M. van der Woude, predsednik, P. Škvařilová-Pelzl (poročevalka), I. Nõmm, sodnik, G. Steinfatt, sodnica, in D. Kukovec, sodnik,
sodni tajnik: P. Cullen, administrator,
na podlagi pisnega dela postopka,
na podlagi obravnave z dne 9. septembra 2024,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Tožeča stranka, družba RWE Supply & Trading GmbH, s tožbo na podlagi člena 263 PDEU primarno predlaga razglasitev ničnosti odločbe A-002-2022 odbora za pritožbe pri Agenciji Evropske unije za sodelovanje energetskih regulatorjev (ACER) z dne 9. decembra 2022 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), s katero je bila kot nedopustna zavržena njena pritožba zoper odločbo ACER št. 03/2022 z dne 25. februarja 2022 o spremembi metodologije za oblikovanje cen za izravnalno energijo in prenosno zmogljivost med trgovalnimi območji ali za izvedbo postopka netiranja odstopanj (v nadaljevanju: prvotna odločba), ker je ACER v njej za obdobje 48 mesecev, in sicer od 1. julija 2022, določila omejitev cene, po kateri so si lahko dobavitelji izravnalne energije, kot je ona sama, to energijo izmenjevali prek evropskih platform PICASSO in MARI, podredno pa predlaga razglasitev ničnosti prvotne odločbe.
Dejansko stanje
2
ACER je z odločbo št. 01/2020 z dne 24. januarja 2020 na predlog operaterjev prenosnih sistemov (v nadaljevanju: OPS) sprejela metodologijo za oblikovanje cen za izravnalno energijo in prenosno zmogljivost med trgovalnimi območji ali za izvedbo postopka netiranja odstopanj (v nadaljevanju: sporna metodologija), ki je med drugim določala, da cene dobave izravnalne energije ne smejo biti višje ali nižje od tehnične omejitve cene v višini približno 99.999 EUR na megavatno uro (MWh).
3
Evropska mreža operaterjev prenosnih sistemov za električno energijo (v nadaljevanju: ENTSO za električno energijo) je 2. junija 2021 v imenu vseh OPS pripravila predlog za spremembo sporne metodologije, da bi se obstoječa tehnična omejitev cene nadomestila z omejitvijo cene v višini približno 15.000 EUR/MWh (v nadaljevanju: predlog OPS). Temu predlogu je bila priložena pojasnjevalna priloga z dne 28. maja 2021.
4
ACER je 13. oktobra 2021 po tem, ko ji je ENTSO za električno energijo v odobritev predložila predlog OPS, opravila javno posvetovanje na svojem spletnem mestu in zainteresirane udeležence na trgu pozvala, naj do 10. novembra 2021 predložijo pripombe k temu predlogu. Tožeča stranka je pri tem javnem posvetovanju sodelovala, pri čemer je predložila pripombe o vseh vprašanjih, ki jih je postavila ACER, in pravno mnenje, ki se je nanašalo na predlog OPS.
5
ACER je med 22. novembrom in 6. decembrom 2021 OPS, ENTSO za električno energijo in regulativnim organom držav članic (v nadaljevanju: NRO) predložila v posvetovanje različico predhodno posredovanega predloga OPS, ki jo je sama spremenila, skupaj z utemeljitvijo sprememb.
6
ACER je s prvotno odločbo, sprejeto 25. februarja 2022 in objavljeno 28. februarja 2022 na njenem spletnem mestu, zavrnila predlog OPS, z obrazložitvijo, da ne izpolnjuje pogojev iz člena 30(2) Uredbe Komisije (EU) 2017/2195 z dne 23. novembra 2017 o določitvi smernic za izravnavo električne energije (UL 2017, L 312, str. 6), in odredila, naj se obstoječa tehnična omejitev cene v višini približno 99.999 EUR/MWh ohrani v veljavi. Vendar je ACER s Prilogo I k prvotni odločbi sporno metodologijo spremenila tako, da je določila začasno omejitev cene v višini približno 15.000 EUR/MWh, ki se uporablja izključno za izmenjavo izravnalne energije na evropskih platformah PICASSO in MARI, in sicer za obdobje 48 mesecev, ki začne teči 1. julija 2022.
7
Tožeča stranka je 27. aprila 2022 zoper prvotno odločbo vložila pritožbo pri odboru za pritožbe pri ACER (v nadaljevanju: odbor za pritožbe).
8
Odbor za pritožbe je z izpodbijano odločbo pritožbo tožeče stranke zoper prvotno odločbo zavrgel kot nedopustno, z obrazložitvijo, da ni imela zahtevanega procesnega upravičenja za vložitev take pritožbe na podlagi člena 28(1) Uredbe (EU) 2019/942 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. junija 2019 o ustanovitvi Agencije Evropske unije za sodelovanje energetskih regulatorjev (UL 2019, L 158, str. 22), ker prvotna odločba ni bila naslovljena nanjo in je osebno ni zadevala.
Predlogi strank
9
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
primarno, izpodbijano odločbo razglasi za nično;
–
podredno, prvotno odločbo razglasi za nično;
–
ACER naloži plačilo stroškov.
10
ACER Splošnemu sodišču v bistvu predlaga, naj:
–
tožbo zavrne;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Primarni predlog za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe
11
Tožeča stranka v utemeljitev primarnega predloga za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe v bistvu navaja tri tožbene razloge, od katerih se prvi nanaša na kršitev člena 28(1) Uredbe 2019/942, drugi na kršitev člena 263, četrti odstavek, PDEU, tretji pa na kršitev načela učinkovitega sodnega varstva, kot je določeno v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) in v splošnih načelih prava Unije.
12
ACER predlaga, naj se primarni predlog zavrne kot neutemeljen.
13
Najprej je treba preučiti drugi tožbeni razlog.
Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 263, četrti odstavek, PDEU
14
Tožeča stranka meni, da je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi kršil člen 263, četrti odstavek, PDEU, ker je menil, da tožeča stranka nima procesnega upravičenja za vložitev pritožbe pri njem, čeprav je bila prvotna odločba predpis, ki se je nanjo neposredno nanašal in ni potreboval izvedbenih ukrepov.
15
Tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi glede na sodno prakso pravilno ugotovil, da je bila prvotna odločba predpis, ki se je nanjo neposredno nanašal, ki ni potreboval izvedbenih ukrepov in ki ga je zato bilo mogoče izpodbijati pred sodiščem Evropske unije v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU. Tega naj ne bi izpodbijala niti ACER v okviru te tožbe.
16
Vendar je po mnenju tožeče stranke odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi napačno menil, da glede na besedilo člena 28(1) Uredbe 2019/942 tožeča stranka nima procesnega upravičenja za vložitev pritožbe zoper prvotno odločbo pri njem. Kot naj bi namreč potrjevali doktrina in sodna praksa, procesno upravičenje za izpodbijanje predpisa in, nazadnje, sodno varstvo, ki naj bi ji bilo podeljeno s členom 263, četrti odstavek, PDEU, ne bi mogla biti neupravičeno omejena s pogoji in podrobnimi pravili za izvajanje predhodnega upravnega pritožbenega postopka, ki je bil uveden pri ACER na podlagi člena 263, peti odstavek, PDEU, saj bi s tem ponovno nastala vrzel v sodnem varstvu pravnih subjektov Unije, ki naj bi jo ta določba ravno zapolnila. Navedeno sodno varstvo naj ne bi smelo biti različno zgolj zato, ker so institucije Unije nekatere svoje pristojnosti prenesle na zunanje organe, urade ali agencije.
17
Po mnenju tožeče stranke je bilo člen 28(1) Uredbe 2019/942 – glede na kontekst in cilj avtorjev Pogodb, da zapolnijo obstoječo vrzel v sodnem varstvu – mogoče in treba razlagati tako, da je v skladu s sodnim varstvom, ki ga zagotavlja člen 263, četrti odstavek, PDEU. Ker naj bi bilo izčrpanje notranjega upravnega postopka, kot naj bi izhajalo iz uvodne izjave 34 in člena 29 Uredbe 2019/942 ter sodne prakse, nujen pogoj za vložitev tožbe pri sodišču Unije, naj bi bilo mogoče pred tem sodiščem izpodbijati le odločitve odbora za pritožbe, zato naj bi vsaka omejitev pravice do pritožbe pred navedenim odborom pomenila omejitev pravice do pravnega sredstva pred sodiščem Unije. Glede na sodno prakso naj ne bi bilo mogoče trditi – ne da bi bili kršeni načelo enakosti pred zakonom in načelo učinkovitega sodnega varstva, določeni v členih 20 in 47 Listine, ter načelo ekonomičnosti postopka in ne da bi bil ogrožen polni učinek notranjega pritožbenega postopka pred ACER – da bi bila upravičena do neposredne vložitve ničnostne tožbe zoper prvotno odločbo pri Splošnem sodišču na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU. Poleg tega naj bi odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi sam ugotovil, da neobstoj pravnega sredstva „ni zadovoljiv“.
18
ACER trditve tožeče stranke izpodbija in predlaga, naj se drugi tožbeni razlog zavrne.
19
Tožeča stranka v točki 35 replike navaja, da se „[v] drugem tožbenem razlogu sklicuje na kršitev [tretjega primera iz] člena 263, četrti odstavek, PDEU zaradi zavrnitve priznanja posamičnega nanašanja, in ne na kršitev člena 28(1) Uredbe 2019/942, kot trdi tožena stranka“ v točki 52 odgovora na tožbo.
20
ACER na podlagi tega v točki 33 duplike sklepa, da „[z]aradi tega pojasnila tožeče stranke drugi tožbeni razlog očitno ni utemeljen, ker kršitev tretjega primera iz člena 263, četrti odstavek, [PDEU] v obravnavani zadevi nikakor ni mogoča“, saj se ta določba ne uporablja za pritožbo, ki jo je tožeča stranka vložila pri odboru za pritožbe.
21
V zvezi s tem je sodišče Unije že priznalo, da lahko zadostuje, da so tožbeni razlogi predstavljeni po vsebini, ne pa s svojo pravno opredelitvijo, če ti razlogi dovolj jasno izhajajo iz tožbe (glej sodbi z dne 23. septembra 2004, Italija/Komisija, C‑297/02, neobjavljena, EU:C:2004:550, točka 57 in navedena sodna praksa, in z dne 24. septembra 2015, Italija in Španija/Komisija, T‑124/13 in T‑191/13, EU:T:2015:690, točka 33 in navedena sodna praksa; sodba z dne 19. januarja 2017, Komisija/Frieberger in Vallin, T‑232/16 P, neobjavljena, EU:T:2017:15, točka 33).
22
Poleg tega je v skladu s sodno prakso mogoče šteti, da je bil ugovor nezakonitosti podan implicitno, če je iz tožbe razmeroma jasno razvidno, da je tožeča stranka dejansko navedla tak očitek (glej v tem smislu sodbe z dne 6. junija 1996, Baiwir/Komisija, T‑262/94, EU:T:1996:75, točka 37; z dne 27. novembra 2018, Mouvement pour un Europe des nations et des libertés/Parlament, T‑829/16, EU:T:2018:840, točka 66, in z dne 21. decembra 2022, Falke/Komisija, T‑306/21, EU:T:2022:834, točka 30).
23
Iz vsebine drugega tožbenega razloga, kot je bil predstavljen v točkah od 75 do 104 tožbe in v točkah od 35 do 49 replike, pa je razvidno, da tožeča stranka v bistvu trdi, da bi moral odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi člen 28(1) Uredbe 2019/942 – da bi bil v skladu z načelom učinkovitega sodnega varstva in s členom 47 Listine, kot se izvaja s členom 263, četrti odstavek, PDEU, ki ji daje procesno upravičenje pred sodiščem Unije za razglasitev ničnosti vseh aktov, ki so tako kot prvotna odločba predpis, ki se nanjo neposredno nanaša in ne potrebuje izvedbenih ukrepov, ter da bi bil v skladu z načelom enakosti pred zakonom, določenim v členu 20 Listine – razlagati tako, da tožeči stranki omogoča, da pri njem vloži pritožbo zoper navedeno odločbo.
24
Preudarke, navedene v točki 23 zgoraj, je treba razumeti tako, da v bistvu vsebujejo dvojni očitek, ki se nanaša bodisi na razlago člena 28(1) Uredbe 2019/942 s strani odbora za pritožbe v izpodbijani odločbi, ki ni v skladu z načelom učinkovitega sodnega varstva in členom 47 Listine, kakor se izvaja s členom 263, četrti odstavek, PDEU v različici, ki izhaja iz Lizbonske pogodbe, ter z načelom enakosti pred zakonom, določenim v členu 20 Listine (prvi očitek), bodisi na impliciten ugovor nezakonitosti člena 28(1) Uredbe 2019/942 zaradi neskladnosti s temi načeli in členi Listine (drugi očitek).
25
Tožeča stranka je v odgovor na ukrep procesnega vodstva, sprejet na podlagi členov 89 in 90 Poslovnika Splošnega sodišča, potrdila, da tožba implicitno vsebuje tak ugovor nezakonitosti člena 28(1) Uredbe 2019/942.
26
V zvezi s tem, da je ACER v okviru odgovora, ki ga je podala na drug ukrep procesnega vodstva, zatrjevala, da je bil ugovor nezakonitosti člena 28(1) Uredbe 2019/942, ki je bil vsebovan v odgovoru tožeče stranke na ukrep procesnega vodstva, ki ji ga je poslalo Splošno sodišče, vložen prepozno in bi zato moral biti v skladu s sodno prakso iz točke 23 sodbe z dne 15. maja 2008, Španija/Svet (C‑442/04, EU:C:2008:276), točk 38 in 39 sodbe z dne 26. junija 2008, Alferink in drugi/Komisija (T‑94/98, EU:T:2008:226), ter točk od 64 do 66 sodbe z dne 24. septembra 2008, Reliance Industries/Svet in Komisija (T‑45/06, EU:T:2008:398), zavržen kot nedopusten, je treba navesti, da sta očitka, navedena v točki 24 zgoraj, dovolj jasno razvidna iz točk od 75 do 86 ter točk 102 in 103 tožbe. Ugovor ACER je torej treba zavrniti in preučiti utemeljenost teh dveh očitkov.
27
Najprej je treba ugotoviti, da je prvotna odločba, kot priznavajo stranke v svojih vlogah in odbor za pritožbe v točkah 40 in 50 izpodbijane odločbe, čeprav je bila sprejeta v obliki odločbe, ki je posamično naslovljena na OPS regije, ki vključuje Belgijo, Češko republiko, Nemčijo, Francijo, Hrvaško, Luksemburg, Madžarsko, Nizozemsko, Avstrijo, Poljsko, Romunijo, Slovenijo in Slovaško (v nadaljevanju: regija CORE), predpis, ki se na tožečo stranko neposredno nanaša, vendar ne potrebuje izvedbenih ukrepov, v smislu tretjega primera iz člena 263, četrti odstavek, PDEU v različici, ki izhaja iz Lizbonske pogodbe, tako da tožeča stranka glede na to odločbo spada v kategorijo fizičnih ali pravnih oseb, na katere se nanaša tretji primer iz člena 263, četrti odstavek, PDEU.
28
Po tem pojasnilu je treba preveriti, ali bi moral odbor za pritožbe, kot trdi tožeča stranka v okviru prvega očitka, člen 28(1) Uredbe 2019/942 v izpodbijani odločbi razlagati tako, da ji daje procesno upravičenje za vložitev pritožbe zoper prvotno odločbo pred njim, da bi bila ta določba v skladu z načelom učinkovitega sodnega varstva in členom 47 Listine, kakor se izvaja s členom 263, četrti odstavek, PDEU v različici, ki izhaja iz Lizbonske pogodbe, ter z načelom enakosti pred zakonom, določenim v členu 20 Listine.
29
V skladu s sodno prakso razlaga določbe prava Unije ne sme povzročiti, da se jasnemu in natančnemu besedilu te določbe odvzame polni učinek. Če torej pomen take določbe nedvoumno izhaja iz samega besedila te določbe, sodišče Unije od te razlage ne more odstopiti (glej sodbo z dne 23. novembra 2023, Ministarstvo financija, C‑682/22, EU:C:2023:920, točka 31 in navedena sodna praksa). V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba pri razlagi določbe prava Unije, kadar njeno področje uporabe ni izrecno omejeno z njenim besedilom, upoštevati njen kontekst in cilje, ki jim sledi ureditev, katere del je (glej sodbo z dne 21. januarja 2021, Whiteland Import Export, C‑308/19, EU:C:2021:47, točka 34 in navedena sodna praksa).
30
Člen 28(1) Uredbe 2019/942 v zvezi z „[o]dločitv[ami], zoper katere se lahko vloži pritožba“, določa, da se „[v]saka fizična ali pravna oseba, vključno z [NRO], […] lahko pritoži na odločitev iz točke (d) člena 2, naslovljeno nanjo, ali na odločitev, ki jo neposredno in osebno zadeva, čeprav je naslovljena na drugo osebo“.
31
V obravnavani zadevi ni sporno, da je prvotna odločba, s katero je ACER odločila o spremembah sporne metodologije, ki so jih v skladu s členom 5(2)(b) Uredbe 2019/942 predlagali OPS regije CORE, odločitev ACER, kot je navedena v členu 2(d) te uredbe.
32
Iz jasnega in natančnega besedila člena 28(1) Uredbe 2019/942 je razvidno, da lahko tožeča stranka kot pravna oseba, na katero ni naslovljena prvotna odločba, ki je v skladu z njenim členom 2 naslovljena na OPS regije CORE, vloži pritožbo zoper navedeno odločbo le, če se ta nanjo ne nanaša le neposredno, ampak tudi posamično.
33
Čeprav je res, da je treba tako določeni pogoj posamičnega nanašanja iz člena 28(1) Uredbe 2019/942 razlagati ob upoštevanju splošnih načel prava Unije, kot so zagotovljena z Listino, taka razlaga ne more privesti do izključitve navedenega pogoja, ki je izrecno določen v besedilu, ne da bi pripeljala do razlage contra legem.
34
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso uporaba široke razlage mogoča le, če je združljiva z besedilom zadevne določbe, in da niti načelo razlage v skladu z višjo zavezujočo določbo ne more biti podlaga za razlago contra legem (glej sklep z dne 15. decembra 2023, Stan/Evropsko državno tožilstvo, T‑103/23, EU:T:2023:871, točka 30 in navedena sodna praksa; glej po analogiji tudi sodbi z dne 19. septembra 2019, Rayonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, točka 61, in z dne 5. oktobra 2020, Brown/Komisija, T‑18/19, EU:T:2020:465, točka 111).
35
Zato je treba ugotoviti, da je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi utemeljeno zavrnil razlago člena 28(1) Uredbe 2019/942, v skladu s katero bi ta člen tožeči stranki kot pravni osebi v smislu te določbe dopuščal, da pri njem vloži pritožbo zoper prvotno odločbo, ne da bi ji bilo treba dokazati, da se navedena odločba nanjo nanaša ne le neposredno, ampak tudi posamično.
36
Zato je treba prvi tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
37
Nadaljevati je treba s preučitvijo utemeljenosti drugega očitka, ki ustreza implicitnemu ugovoru nezakonitosti iz točke 24 zgoraj.
38
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je treba v skladu s splošnim načelom razlage akt Unije, kolikor je mogoče, razlagati tako, da se ne vzbuja dvom o njegovi veljavnosti (sodbi z dne 4. oktobra 2001, Italija/Komisija, C‑403/99, EU:C:2001:507, točka 37, in z dne 19. novembra 2009, Sturgeon in drugi, C‑402/07 in C‑432/07, EU:C:2009:716, točka 47). Prav tako je treba, kadar je določbo prava Unije mogoče razlagati na več načinov, dati prednost razlagi, s katero se ohrani njen polni učinek (sodba z dne 19. novembra 2009, Sturgeon in drugi, C‑402/07 in C‑432/07, EU:C:2009:716, točka 47; glej v tem smislu tudi sodbo z dne 22. septembra 1988, Land de Sarre in drugi, 187/87, EU:C:1988:439, točka 19 in navedena sodna praksa).
39
V obravnavani zadevi je treba navesti, da so ACER, podredno, ter Evropski parlament, Svet Evropske unije in Evropska komisija, primarno, v odgovorih na ukrepe procesnega vodstva, ki jih je nanje naslovilo Splošno sodišče, v bistvu trdili, da člen 28(1) Uredbe 2019/942 ni bil v nasprotju niti z načelom učinkovitega sodnega varstva niti s členom 47 Listine, kot se izvaja s členom 263, četrti odstavek, PDEU, niti z načelom enakosti pred zakonom, določenim v členu 20 Listine, ker ni preprečeval, da v primerih, kot so ti v obravnavani zadevi, fizične ali pravne osebe, ki niso naslovniki splošnega akta ACER, ki ne potrebuje izvedbenih ukrepov, in na katere se ta akt neposredno, ne pa tudi posamično nanaša – torej kategorija fizičnih ali pravnih oseb, na katere se nanaša tretji primer iz člena 263, četrti odstavek, PDEU v različici, ki izhaja iz Lizbonske pogodbe – neposredno pri Splošnem sodišču vložijo tožbo za razglasitev ničnosti navedenega akta.
40
Ker prvotna odločba v razmerju do tožeče stranke pomeni predpis, ki se nanjo neposredno nanaša, vendar ne potrebuje izvedbenih ukrepov, v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU v različici, ki izhaja iz Lizbonske pogodbe (glej točko 27 zgoraj), tožeča stranka spada v kategorijo fizičnih ali pravnih oseb, na katere se nanaša tretji primer iz člena 263, četrti odstavek, PDEU, ki lahko tako kot drugi dve kategoriji fizičnih ali pravnih oseb, na kateri se nanašata prvi in drugi primer iz člena 263, četrti odstavek, PDEU, in sicer fizične ali pravne osebe, na katere je akt naslovljen ali ki jih ta neposredno in posamično zadeva, zoper ta akt vložijo tožbo pri sodišču Unije pod pogoji iz člena 263, prvi in drugi odstavek, PDEU.
41
Vendar člen 263, peti odstavek, PDEU določa, da se v aktih o ustanovitvi organov, uradov ali agencij Unije lahko določijo posebni pogoji in podrobnosti glede tožb fizičnih ali pravnih oseb zoper akte teh organov, uradov ali agencij, ki imajo zanje pravni učinek.
42
Zakonodajalec Unije je na predlog Komisije v členih 28 in 29 Uredbe 2019/942 v povezavi z uvodno izjavo 34 navedene uredbe določil, da morajo imeti fizične ali pravne osebe, na katere so naslovljeni akti ACER ali na katere se ti akti neposredno in posamično nanašajo, zaradi poenostavitve postopka pravico do pritožbe pri odboru za pritožbe.
43
Parlament, Svet in Komisija so v tem okviru in kot je razvidno iz njihovih odgovorov na ukrepe procesnega vodstva, ki jih je nanje naslovilo Splošno sodišče, menili, da med fizične ali pravne osebe, ki lahko na podlagi člena 28(1) Uredbe 2019/942 vložijo pritožbo zoper odločitev ACER iz člena 2(d) navedene uredbe, ni treba vključiti fizičnih ali pravnih oseb, ki spadajo v kategorijo, na katero se nanaša tretji primer iz člena 263, četrti odstavek, PDEU v različici, ki izhaja iz Lizbonske pogodbe, ker je ACER načeloma sprejemala „posamične odločbe“ na podlagi člena 2(d) te uredbe, za katere je bilo pravno sredstvo pred odborom za pritožbe na voljo. Če bi ACER, tako kot v obravnavani zadevi (glej točko 27 zgoraj), sprejela predpis, bi bilo pravno sredstvo iz člena 263, četrti odstavek, PDEU neposredno na voljo.
44
Glede na to, da tožeča stranka v zvezi s tem trdi, da na podlagi člena 29 Uredbe 2019/942 pri Splošnem sodišču ni mogla neposredno vložiti ničnostne tožbe zoper prvotno odločbo na podlagi tretjega primera iz člena 263, četrti odstavek, PDEU, je treba ugotoviti, da člen 29 Uredbe 2019/942 sicer res določa, da se „[t]ožbe za razveljavitev odločitve, ki jo izda ACER na podlagi te uredbe, […] lahko vložijo pri Sodišču [Evropske unije] šele, ko je izčrpan [predhodni] postopek za pritožbe iz člena 28 [te uredbe]“, in da ta določba neprivilegiranim tožečim strankam nalaga, da pred Splošnim sodiščem predlagajo razglasitev ničnosti odločb, ki jih je sprejel odbor za pritožbe (glej v tem smislu sodbo z dne 16. marca 2022, MEKH in FGSZ/ACERT‑684/19 in T‑704/19, EU:T:2022:138, točke od 35 do 42).
45
Vendar je treba poudariti, da je treba sodbo z dne 16. marca 2022, MEKH in FGSZ/ACER (T‑684/19 in T‑704/19, EU:T:2022:138), razlagati ob upoštevanju njenega konteksta in zlasti dejstva, da so imele tožeče stranke v tej zadevi nesporno procesno upravičenje pred odborom za pritožbe, vendar glede na člena 28 in 29 Uredbe 2019/942 niso bile upravičene izpodbijati zakonitosti prvotnih odločb ACER pred Splošnim sodiščem.
46
V zvezi s tem, ker zakonodajalec Unije iz razlogov, navedenih v točki 43 zgoraj, za kategorijo fizičnih ali pravnih oseb, v katero spada tožeča stranka, ni določil predhodnega pritožbenega postopka iz člena 28 Uredbe 2019/942, izčrpanja navedenega postopka, ki se zahteva s členom 29 te uredbe, ni mogoče razlagati tako, da se uporablja za to kategorijo. Iz tega sledi, da fizične ali pravne osebe, ki spadajo v kategorijo, na katero se nanaša tretji primer iz člena 263, četrti odstavek, PDEU v različici, ki izhaja iz Lizbonske pogodbe, ne spadajo na področje uporabe obveznega predhodnega pritožbenega postopka, uvedenega s členoma 28 in 29 Uredbe 2019/942, in te osebe morajo tožbe zoper zadevne akte ACER v nasprotju s tistimi, ki spadajo v drugi dve kategoriji iz člena 28(1) te uredbe, vložiti neposredno pri Splošnem sodišču v skladu s tretjim primerom iz člena 263, četrti odstavek, PDEU v različici, ki izhaja iz Lizbonske pogodbe.
47
Kot namreč trdijo Parlament, Svet in Komisija v odgovorih na ukrepe procesnega vodstva, Uredbe 2019/942 ni mogoče razlagati tako, da je zakonodajalec Unije želel določiti pristojnost odbora za pritožbe za nadzor vseh aktov, ki jih je sprejela ACER, ker je stvarno področje uporabe člena 28 navedene uredbe omejeno na posamične odločbe iz člena 2(d) te uredbe. Poleg tega je zakonodajalec Unije ta „hibridni“ pristop uporabil tudi pri ustanovitvi pritožbenih organov več drugih agencij, kot je razvidno iz uredb o pritožbenih organih Evropske agencije za kemikalije (ECHA), Evropskega bančnega organa (EBA), Enotnega odbora za reševanje (EOR), Agencije Evropske unije za varnost v letalstvu (EASA), Evropskega organa za vrednostne papirje in trge (ESMA) ter Evropskega organa za zavarovanja in poklicne pokojnine (EIOPA).
48
V zvezi s tem je treba navesti, da so Parlament, Svet in Komisija v odgovorih na ukrepe procesnega vodstva poudarili, da neobstoj izrecnega sklicevanja v Uredbi 2019/942 na možnost neposredne predložitve zadeve sodišču Unije v primerih, v katerih pogoji za dopustnost iz člena 28 te uredbe niso bili izpolnjeni, ni upošteven, saj bi bilo tako sklicevanje zgolj ugotovitveno, ker člena 263 PDEU ni treba prenesti v sekundarno pravo Unije, da bi se uporabljal.
49
Poleg tega razlaga iz točke 46 zgoraj ni v nasprotju s točko 57 sodbe z dne 9. marca 2023, ACER/Aquind (C‑46/21 P, EU:C:2023:182), v kateri je Sodišče razsodilo, da so „pritožbeni organi [agencij Unije] primerno sredstvo za varstvo pravic zadevnih strank“, ker taka ugotovitev ne pomeni, da je nadzor, ki ga izvaja odbor za pritožbe pri ACER, edino primerno sredstvo za varstvo – v zvezi z odločitvami ACER – pravic fizičnih ali pravnih oseb, ki ne morejo vložiti pritožbe pri tem odboru na podlagi člena 28 Uredbe 2019/942.
50
Ta razlaga prav tako ni v nasprotju z uvodno izjavo 34 Uredbe 2019/942, v kateri je navedeno, da „[k]adar je ACER pristojen za sprejemanje odločitev, bi morale zainteresirane strani zaradi ekonomičnosti postopka imeti možnost pritožbe odboru za pritožbe“. To uvodno izjavo je treba namreč razlagati v povezavi z besedilom členov 28 in 29 Uredbe 2019/942 ter sodno prakso, navedeno v točki 49 zgoraj, iz katere izhaja, da je odbor za pritožbe ustrezno sredstvo za varstvo pravic strank, na katere se nanašajo akti ACER, če te stranke izpolnjujejo pogoje dopustnosti, navedene v navedeni uredbi. Vendar niti uvodne izjave 34 Uredbe 2019/942 niti zgoraj navedene sodne prakse ni mogoče razlagati tako, da to, da fizične ali pravne osebe, ki ne morejo vložiti pritožbe pri odboru za pritožbe na podlagi člena 28 navedene uredbe, tožbo vložijo neposredno pri sodišču Unije na podlagi člena 263 PDEU, ni primerno sredstvo za nadzor zakonitosti aktov ACER na prvi stopnji.
51
Tudi če – kot trdijo ACER, Parlament, Svet in Komisija v odgovorih na ustna vprašanja Splošnega sodišča na obravnavi ali na ukrepe procesnega vodstva, ki jih je nanje naslovilo Splošno sodišče – člen 263, peti odstavek, PDEU zakonodajalcu Unije podeljuje diskrecijsko pravico za določitev posebnih pogojev in podrobnih pravil, ki jih je treba določiti v zvezi s pritožbami, ki jih fizične ali pravne osebe vložijo zoper akte organa, urada ali agencije Unije, ki imajo zanje pravne učinke, je tako pristojnost mogoče izvajati le ob spoštovanju primarnega prava in zlasti splošnih načel prava Unije.
52
Zato se je treba, na prvem mestu, vprašati, ali, kot to trdi tožeča stranka, različno obravnavanje – uvedeno s členom 28(1) Uredbe 2019/942 – kategorije fizičnih ali pravnih oseb, na katere se nanaša tretji primer iz člena 263, četrti odstavek, PDEU v različici, ki izhaja iz Lizbonske pogodbe, in drugih kategorij fizičnih ali pravnih oseb, na katere se nanašata prvi in drugi primer iz člena 263, četrti odstavek, PDEU, glede možnosti vložitve pritožbe pri odboru za pritožbe ni v skladu z načelom enakosti pred zakonom, določenim v členu 20 Listine.
53
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso enakost pred zakonom, določena v členu 20 Listine, splošno načelo prava Unije, ki zahteva, da se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in da se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je taka obravnava objektivno utemeljena (glej sodbo z dne 2. septembra 2021, État belge (Pravica do prebivanja v primeru nasilja v družini), C‑930/19, EU:C:2021:657, točka 57 in navedena sodna praksa).
54
Zahtevo, da morajo biti, da bi se lahko ugotovil obstoj kršitve načela enakega obravnavanja, položaji primerljivi, je treba presojati glede na vse njihove značilnosti ter zlasti z vidika predmeta in namena akta, ki vzpostavlja zadevno razlikovanje, pri čemer je treba za ta namen upoštevati načela in cilje področja, na katero spada ta akt. Če navedena položaja nista primerljiva, z različnim obravnavanjem zadevnih položajev ni kršena enakost pred zakonom, določena v členu 20 Listine (glej sodbo z dne 2. septembra 2021, État belge (Pravica do prebivanja v primeru nasilja v družini), C‑930/19, EU:C:2021:657, točka 58 in navedena sodna praksa).
55
V obravnavani zadevi je treba presoditi, ali je glede na predmet in namen sistema notranjih pritožb ACER, vzpostavljenega s členoma 28 in 29 Uredbe 2019/942, položaj fizične ali pravne osebe, ki spada v kategorijo, na katero se nanaša tretji primer iz člena 263, četrti odstavek, PDEU v različici, ki izhaja iz Lizbonske pogodbe, in ki želi vložiti pritožbo za razglasitev ničnosti odločbe ACER na podlagi te uredbe, primerljiv s položajem fizične ali pravne osebe, ki spada v drugi dve kategoriji, na kateri se nanašata prvi in drugi primer iz člena 263, četrti odstavek, PDEU, in ki prav tako želi vložiti tako pritožbo.
56
Najprej je treba opozoriti, kot je sodišče Unije že imelo priložnost potrditi, da ker je zakonodajalec Unije odboru za pritožbe želel zagotoviti potrebno strokovno znanje, da bi mu omogočil, da sam opravi presoje, ki se nanašajo na zapletene tehnične in ekonomske dejanske elemente, povezane z energijo, se zadnjenavedeni ne sme omejiti na izvajanje omejenega nadzora nad odločbami ACER. Nasprotno, ta odbor mora, ob opiranju na strokovno znanje svojih članov, preučiti, ali trditve, ki jih je predložila pritožnica, lahko izkazujejo, da preudarki, na katerih temelji odločba ACER, vsebujejo napake (glej v zvezi s tem sodbi z dne 9. marca 2023, ACER/Aquind, C‑46/21 P, EU:C:2023:182, točke od 53 do 72, in z dne 18. novembra 2020, Aquind/ACER, T‑735/18, EU:T:2020:542, točke od 45 do 71).
57
V tem okviru je sodišče Unije pojasnilo, da je ustanovitev odbora za pritožbe del celostnega pristopa, ki ga je uporabil zakonodajalec Unije in ki je namenjen temu, da se agencijam Unije zagotovijo pritožbeni organi, če je bilo tem agencijam podeljeno pooblastilo za odločitve o zapletenih tehničnih ali znanstvenih vprašanjih, ki lahko neposredno vplivajo na pravni položaj zadevnih strank. Ti pritožbeni organi so primerno sredstvo za varstvo pravic zadevnih strank v okviru, v katerem mora biti v skladu z ustaljeno sodno prakso zato nadzor sodišča Unije – kadar imajo organi Unije široko diskrecijsko pravico, zlasti glede zelo zapletenih znanstvenih in tehničnih dejanskih elementov za določitev narave in obsega ukrepov, ki jih ti organi sprejmejo – omejen na preizkus, ali se pri izvajanju take pravice ni zgodila očitna napaka ali zloraba pooblastila, oziroma tudi na to, ali ti organi niso očitno prekoračili mej diskrecijske pravice (sodba z dne 9. marca 2023, ACER/Aquind EU, C‑46/21 P, EU:C:2023:182, točki 56 in 57; glej tudi sodbo z dne 7. marca 2013, Bilbaína de Alquitranes in drugi/ECHA, T‑93/10, EU:T:2013:106, točka 76 in navedena sodna praksa).
58
Ugotoviti je torej treba, da člen 28(1) Uredbe 2019/942 s tem, da fizičnim ali pravnim osebam, ki tako kot tožeča stranka spadajo v kategorijo, na katero se nanaša tretji primer iz člena 263, četrti odstavek, PDEU v različici, ki izhaja iz Lizbonske pogodbe, ne omogoča, da vložijo pritožbo pri odboru za pritožbe, uvaja različno obravnavanje, ker bodo te osebe lahko deležne le omejenega nadzora nad odločbami ACER, ki ga opravi Splošno sodišče v zvezi z zapletenimi znanstvenimi, tehničnimi ali ekonomskimi presojami, povezanimi z energijo, medtem ko so fizične ali pravne osebe, ki spadajo v kategoriji, na kateri se nanašata prvi in drugi primer iz člena 263, četrti odstavek, PDEU, lahko upravičene do celotnega nadzora, ki ga odbor za pritožbe opravi glede navedenih znanstvenih, tehničnih ali ekonomskih presoj.
59
Kot so ACER, Parlament, Svet in Komisija v bistvu trdili v odgovorih na ukrepe procesnega vodstva, ki jih je nanje naslovilo Splošno sodišče, je to različno obravnavanje v zvezi z dostopom do celotnega nadzora, ki ga izvaja odbor za pritožbe, vendarle utemeljeno z bolj ali manj intenzivno povezavo različnih kategorij zadevnih fizičnih ali pravnih oseb z odločitvami ACER. Medtem ko so namreč fizične ali pravne osebe, ki spadajo v kategoriji, na kateri se nanašata prvi in drugi primer iz člena 263, četrti odstavek, PDEU v različici, ki izhaja iz Lizbonske pogodbe, z navedenimi odločbami individualizirane, ker so te odločbe naslovljene nanje ali ker nanje vplivajo podobno, kot bi na naslovnika, zaradi nekaterih njihovih posebnih značilnosti ali zaradi dejanskega položaja, zaradi katerega se razlikujejo od vseh drugih oseb (sodba z dne 15. julija 1963, Plaumann/Komisija, 25/62, EU:C:1963:17, str. 223, in z dne 17. septembra 2015, Mory in drugi/Komisija, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, točka 93), to ne velja za fizične ali pravne osebe, ki spadajo v kategorijo, na katero se nanaša tretji primer iz člena 263, četrti odstavek, PDEU.
60
Tako je to različno obravnavanje, ki temelji na objektivnih merilih, določenih v členu 28 Uredbe 2019/942, upravičeno, ker je povezano z zakonito dopustnim ciljem, ki se želi doseči z zadevno zakonodajo, in je sorazmerno s ciljem, ki se z zadevnim obravnavanjem želi doseči (glej v tem smislu sodbi z dne 5. julija 1977, Bela-Mühle Bergmann, 114/76, EU:C:1977:116, točka 7, in z dne 16. decembra 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine in drugi, C‑127/07, EU:C:2008:728, točka 47).
61
Uporaba objektivnih meril, ki jih je zakonodajalec Unije določil v členu 28 Uredbe 2019/942, je namreč povezana s ciljem te določbe, ki je vzpostaviti sistem upravnih pravnih sredstev v zvezi z natančno določenimi kategorijami aktov ACER ter fizičnimi ali pravnimi osebami, ki so z njimi tesno povezane.
62
Glede na to, da imajo fizične ali pravne osebe, ki tako kot tožeča stranka spadajo v kategorijo, na katero se nanaša tretji primer iz člena 263, četrti odstavek, PDEU, manj intenzivno povezavo z „individualnimi odločbami“ ACER v primerjavi s fizičnimi ali pravnimi osebami, ki spadajo v kategoriji, na kateri se nanašata prvi in drugi primer iz člena 263, četrti odstavek, PDEU v različici, ki izhaja iz Lizbonske pogodbe, je upravičeno in primerno, da imajo te fizične in pravne osebe možnost doseči le omejen nadzor nad navedenimi odločbami pred Splošnim sodiščem, pri čemer je treba pojasniti, da za navedene osebe v nasprotju s tistimi, ki spadajo v drugi dve kategoriji, ne velja niti obveznost iz člena 29 Uredbe 2019/942, da izčrpajo predhodni pritožbeni postopek iz člena 28 te uredbe (glej točko 45 zgoraj), niti obveznost postopka predhodne dopustitve pritožb iz člena 58a Statuta Sodišča Evropske unije.
63
Poleg tega mora v skladu s sodno prakso zakonodajalec Unije, da bi mu bilo mogoče očitati kršitev načela enakega obravnavanja, različno obravnavati primerljive položaje, zaradi česar morajo biti nekatere osebe v manj ugodnem položaju v primerjavi z drugimi (sodbi z dne 13. julija 1962, Klöckner-Werke in Hoesch/Visoka oblast, 17/61 in 20/61, EU:C:1962:30, str. 652, in z dne 16. decembra 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine in drugi, C‑127/07, EU:C:2008:728, točka 39).
64
V zvezi s tem za neposredni nadzor, ki ga opravi Splošno sodišče, ni mogoče šteti, da fizične ali pravne osebe, ki glede na akt ACER niso v enem od primerov iz člena 28 Uredbe 2019/942, postavlja v manj ugoden položaj.
65
Dejstva, da se je preučitev akta ACER s strani odbora za pritožbe štela za ustrezno sredstvo za varstvo pravic fizičnih ali pravnih oseb, ki so tesno povezane s tem aktom, v okoliščinah, v katerih imajo organi Unije široko diskrecijsko pravico, zlasti glede zelo zapletenih znanstvenih in tehničnih dejstev, za določitev narave in obsega ukrepov, ki jih sprejmejo (glej v tem smislu sodbo z dne 9. marca 2023, ACER/Aquind, C‑46/21 P, EU:C:2023:182, točka 57), namreč ni mogoče razlagati tako, da neposredne tožbe pred Splošnim sodiščem na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU ni mogoče prav tako šteti za ustrezno sredstvo za varstvo pravic fizičnih ali pravnih oseb, ki so manj tesno povezane s tem aktom.
66
Iz tega sledi, da je zakonodajalec Unije v členu 28(1) Uredbe 2019/942 uvedel upravičeno različno obravnavanje fizičnih ali pravnih oseb, ki niso v enakem ali primerljivem položaju z vidika odločb ACER in za katere torej ne veljajo enaki posebni pogoji ali podrobna pravila v zvezi s pritožbami, ki jih vložijo zoper navedene odločbe, tako da za to različno obravnavanje ni mogoče šteti, da se z njim krši načelo enakosti pred zakonom, določeno v členu 20 Listine.
67
Na drugem mestu, treba se je vprašati, ali sta – kot trdi tožeča stranka – s tem, da fizične ali pravne osebe, ki tako kot ona spadajo v kategorijo, na katero se nanaša tretji primer iz člena 263, četrti odstavek, PDEU v različici, ki izhaja iz Lizbonske pogodbe, ne morejo vložiti pritožbe pri odboru za pritožbe, kršena načelo učinkovitega sodnega varstva in člen 47 Listine, kakor se izvaja s členom 263, četrti odstavek, PDEU.
68
V skladu s členom 47 Listine ima vsakdo, ki so mu kršene pravice in svoboščine, zagotovljene s pravom Unije, pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem v skladu s pogoji, določenimi v tem členu. Iz sodne prakse Sodišča in Evropskega sodišča za človekove pravice izhaja, da pravica do dostopa do sodišča ni absolutna pravica in da tako lahko vsebuje sorazmerne omejitve, ki sledijo legitimnemu cilju in ne posegajo v bistvo te pravice (glej sklep z dne 6. aprila 2017, PITEE/Komisija, C‑464/16 P, neobjavljen, EU:C:2019:291, točka 31 in navedena sodna praksa). V skladu s členom 52(1) Listine je omejitev pravice do učinkovitega pravnega sredstva upravičena le, če je predpisana z zakonom, če spoštuje bistveno vsebino navedene pravice ter če je ob upoštevanju načela sorazmernosti potrebna in dejansko ustreza ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če je potrebna zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih (sodbi z dne 4. maja 2016, Pillbox 38, C‑477/14, EU:C:2016:324, točka 160, in z dne 15. septembra 2016, Star Storage in drugi, C‑439/14 in C‑488/14, EU:C:2016:688, točka 49).
69
V obravnavani zadevi, kot je bilo že ugotovljeno (glej točki 45 in 66 zgoraj), iz člena 263, četrti odstavek, PDEU v povezavi s členoma 28 in 29 Uredbe 2019/942, razlaganih ob upoštevanju splošnega načela razlage, navedenega v točki 38 zgoraj, izhaja, da lahko fizične ali pravne osebe, ki kot tožeča stranka spadajo v kategorijo, na katero se nanaša tretji primer iz člena 263, četrti odstavek, PDEU v različici, ki izhaja iz Lizbonske pogodbe, vložijo tožbo zoper odločbe ACER neposredno pri Splošnem sodišču.
70
V zvezi s tem je treba poudariti, da ker ničnostna tožba pred Splošnim sodiščem ostaja na voljo, ni mogoče šteti, da je zakonodajalec Unije s sprejetjem členov 28 in 29 Uredbe 2019/942 kršil pravico do učinkovitega sodnega varstva.
71
Res je, da – kot sta navedla odbor za pritožbe v točki 55 izpodbijane odločbe in tožeča stranka na obravnavi – posebni pogoji in podrobna pravila za pritožbe pred odborom za pritožbe, ki jih je zakonodajalec Unije uvedel v členih 28 in 29 Uredbe 2019/942, povzročajo nezadovoljive postopkovne zaplete. Po eni strani bi lahko vodili v vložitev vzporednih tožb zoper iste odločbe ACER pred odborom za pritožbe in Splošnim sodiščem bodisi s strani istih fizičnih ali pravnih oseb v primeru dvomov o kategoriji iz člena 263, četrti odstavek, PDEU, v katero spadajo, bodisi s strani fizičnih ali pravnih oseb, ki spadajo v različne kategorije iz iste določbe, z vsemi zapleti, povezanimi z upravljanjem takih pravnih sredstev (prekinitev postopka, ustavitev postopka itd.). Na drugi strani, ker sta pristojnost odbora za pritožbe in Splošnega sodišča za odločanje o pravnem sredstvu, ki ga vloži fizična ali pravna oseba, ki ni naslovnik akta ACER, vendar za katero ima ta akt pravne učinke, in s tem postopek, v skladu s katerim mora ta fizična ali pravna oseba navedeni akt izpodbijati, odvisna od zapletenega pravnega vprašanja, ali se navedeni akt na to osebo „posamično nanaša“ ali ne, bi lahko uporaba teh posebnih pogojev in podrobnih pravil povzročila številne spore pred odborom za pritožbe, Splošnim sodiščem in Sodiščem.
72
Vendar na eni strani tveganje vzporednih tožb zoper isti akt ACER obstaja neodvisno od členov 28 in 29 Uredbe 2019/942, saj imajo privilegirane tožeče stranke, kot je razvidno zlasti iz točke 31 sodbe z dne 16. marca 2022, MEKH in FGSZ/ACER (T‑684/19 in T‑704/19, EU:T:2022:138), pravico, da pri Splošnem sodišču neposredno vložijo tožbo za razglasitev ničnosti odločbe ACER. Po drugi strani zapletenost pojma „posamično nanašanje“ ne izhaja posebej iz sistema upravnih pritožb, vzpostavljenega s členoma 28 in 29 Uredbe 2019/942.
73
Vendar taki postopkovni zapleti nikakor ne morejo zadostovati za ugotovitev, da je vzpostavljeni sistem pravnih sredstev sam po sebi v nasprotju z načelom učinkovitega sodnega varstva, kot je zagotovljeno s členom 47 Listine.
74
Zato za člen 28(1) Uredbe 2019/942 prav tako ni mogoče šteti, da se z njim kršita načelo učinkovitega sodnega varstva in člen 47 Listine, kakor se izvaja s členom 263, četrti odstavek, PDEU.
75
Iz navedenih razlogov je treba ugovor nezakonitosti zavrniti kot neutemeljen, s tem pa je treba zavrniti drugi tožbeni razlog v celoti.
76
Nadaljevati je treba s preučitvijo tretjega tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev načela učinkovitega sodnega varstva, kot je določeno v členu 47 Listine in splošnih načelih prava Unije.
Tretji tožbeni razlog: kršitev načela učinkovitega sodnega varstva, kot je določeno v členu 47 Listine in splošnih načelih prava Unije
77
Tožeča stranka meni, da je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi kršil načelo učinkovitega sodnega varstva, kot je določeno v členu 47 Listine in splošnih načelih prava Unije, ker je menil, da tožeča stranka nima procesnega upravičenja za vložitev pritožbe pri njem, čeprav ji je bilo s tem odvzeto učinkovito sodno varstvo v zvezi z odločbo, in sicer prvotno odločbo, ki omejuje njeno svobodo gospodarske pobude, kot je zagotovljena s členom 16 Listine. V skladu s sodno prakso naj bi bila Unija skupnost prava, ki temelji na celovitem sistemu pravnih sredstev in postopkov, katerega namen je sodišču Unije zaupati nadzor nad zakonitostjo aktov institucij, organov, uradov in agencij Unije. Sistem Pogodbe naj bi bil, da se omogoči direktna tožba zoper vse odločbe, ki so jih sprejeli zadnjenavedeni in ki naj bi imele pravne učinke. V tem okviru naj bi bilo treba pogoje dopustnosti iz člena 263, četrti odstavek, PDEU razlagati ob upoštevanju temeljne pravice do učinkovitega sodnega varstva, kot je določena v členu 47 Listine. Tožeča stranka je navedla, da ker ni imela možnosti pritožbe pred odborom za pritožbe, ji je bilo odvzeto vsakršno učinkovito sodno varstvo v zvezi s prvotno odločbo, ki s svojimi regulativnimi učinki neugodno vpliva na njen pravni položaj dobaviteljice izravnalne energije (glej točki 86 in 92 spodaj), glede na to, da je v obravnavani zadevi dostop do sodišča Unije pogojen s tako pritožbo (glej točko 16 zgoraj). Tožeča stranka navaja, da ima kljub temu procesno upravičenje za razglasitev ničnosti prvotne odločbe na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU.
78
ACER izpodbija trditve tožeče stranke in predlaga, naj se tretji tožbeni razlog zavrne.
79
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu z že navedeno ustaljeno sodno prakso (glej točko 34 zgoraj) uporaba široke razlage mogoča le, če je združljiva z besedilom zadevne določbe, in da niti načelo razlage v skladu z višjo zavezujočo določbo ne more biti podlaga za razlago contra legem.
80
V obravnavani zadevi glede na jasno besedilo člena 28(1) Uredbe 2019/942, ki ni omajano z vsebino upoštevne ureditve in cilji, ki se z njo uresničujejo (glej točke od 32 do 35 zgoraj), je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi kljub svoji obveznosti spoštovanja načela učinkovitega sodnega varstva, kot je določeno v členu 47 Listine in splošnih načelih prava Unije, utemeljeno zavrnil razlago člena 28(1) Uredbe 2019/942, v skladu s katero bi bilo tožeči stranki, ki ni bila niti privilegirana tožeča stranka niti naslovnica prvotne odločbe, dovoljeno, da pri njem vloži pritožbo zoper zadevno odločbo, ne da bi ji bilo treba dokazati, da se ta odločba nanjo ne nanaša le neposredno, ampak tudi posamično.
81
Če bi bilo treba ta tožbeni razlog razumeti tudi tako, da implicitno vsebuje ugovor nezakonitosti člena 28(1) Uredbe 2019/942 zaradi kršitve načela učinkovitega sodnega varstva, kot je določeno v členu 47 Listine in splošnih načelih prava Unije, bi bilo treba ta tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen iz istih razlogov, kot so navedeni v točkah od 68 do 71 zgoraj.
82
Zato je treba tretji tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen in nadaljevati s preučitvijo utemeljenosti prvega tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev člena 28(1) Uredbe 2019/942.
Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 28(1) Uredbe 2019/942
83
Tožeča stranka meni, da je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi kršil člen 28(1) Uredbe 2019/942, ker je menil, da tožeča stranka nima procesnega upravičenja za vložitev pritožbe pri njem zoper prvotno odločbo, čeprav se je ta odločba nanjo neposredno in posamično nanašala.
84
Tožeča stranka navaja, da je odbor za pritožbe v točki 39 in naslednjih izpodbijane odločbe glede na sodno prakso pravilno ugotovil, da se je prvotna odločba nanjo neposredno nanašala, ker je neposredno vplivala na njen pravni položaj s tem, da ji je začasno preprečevala svobodno določanje cen njenih ponudb na trgu izravnalne energije, saj OPS regije CORE prek evropskih platform PICASSO in MARI niso več mogli sprejemati ponudb, ki so presegale začasno omejitev cene, določeno s prvotno odločbo.
85
Po mnenju tožeče stranke pa je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi napačno zavrnil sprejetje ugotovitve, da se prvotna odločba nanjo posamično nanaša v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU, kot se razlaga v sodni praksi.
86
Prvič, tožeča stranka navaja, da se prvotna odločba nanjo posamično nanaša, ker v skladu s sodno prakso ta odločba bistveno vpliva na njen položaj na trgu dobave izravnalne energije s tem, da umetno znižuje ceno, po kateri lahko to električno energijo proda OPS, ki so edini povpraševalci po njej, tako da začasno ne more izkoristiti tržne cene, ki bi morala biti višja (za kritje oportunitetnih stroškov ponudb), ali konkurirati s cenami za navedeno električno energijo. Prvotna odločba naj bi se nanašala le na omejeno število gospodarskih subjektov, ki tako kot ona delujejo v Češki republiki, Nemčiji in Avstriji, kar so edina območja, na katerih naj bi evropski platformi PICASSO in MARI trenutno delovali, ter ki naj bi po dolgem in dragem postopku uspeli prekvalificirati svoje naprave za dobavo izravnalne energije. Prvotna odločba naj bi tako ciljno posegala v svobodo gospodarske pobude teh dobaviteljev izravnalne energije s tem, da naj bi jim preprečevala prodajo te energije po ceni, ki bi presegala začasno omejitev cene, določeno z navedeno odločbo, in to kljub temu, da naj mejni variabilni stroški naprav, tudi učinkovitih in konkurenčnih, ne bi bili kriti s to omejitvijo.
87
Drugič, tožeča stranka navaja, da je dejavno sodelovala v postopku, v katerem je bila sprejeta prvotna odločba, kar je v skladu s sodno prakso upošteven element, med drugimi, za ugotovitev posamičnega nanašanja na tožečo stranko. V skladu s sodno prakso naj bi zadostovalo, da je njeno ravnanje lahko vplivalo na zadevni postopek. V obravnavani zadevi naj bi tožeča stranka dejavno sodelovala pri javnem posvetovanju o predlogu OPS, ki ga je ACER na podlagi člena 14(1) Uredbe 2019/942 izvedla pred sprejetjem prvotne odločbe, in sicer tako, da je odgovorila na vprašalnik, ki ga je ta agencija pripravila, in ji predložila vsebinsko pravno mnenje. ACER naj bi v prvotni odločbi te pripombe in komentarje upoštevala tako, da jih je bodisi zavrnila ali komentirala, kot je to storila v zvezi z oblikovanjem cen na trgu izravnalne energije, bodisi jim ugodila, to je zlasti v zvezi z zavrnitvijo predloga OPS.
88
Tretjič, tožeča stranka ugotavlja, da ACER ne zanika, da je v prvotni odločbi ustrezno upoštevala njen položaj z materialnega vidika, kar je v skladu s sodno prakso tudi eden od elementov, ki so upoštevni za ugotovitev posamičnega nanašanja na tožečo stranko. Kot je bilo namreč navedeno v točki 87 zgoraj, naj bi na ACER v prvotni odločbi vplivali pripombe in komentarji, ki naj bi jih tožeča stranka podala v okviru javnega posvetovanja o predlogu OPS. Poleg tega je imela po mnenju tožeče stranke ACER pravno obveznost, da upošteva posledice, ki bi jih lahko imela prvotna odločba za njen položaj, kar je v skladu s sodno prakso element, ki jo tudi lahko individualizira glede na to odločbo. V skladu s členom 10(6) Uredbe 2017/2195 naj bi se morali OPS posvetovati z zainteresiranimi strankami, da bi v svojih predlogih upoštevali njihove interese. Prav tako naj bi se morala ACER v skladu s členom 9 Uredbe 2017/2195 ter členom 14(1) in (3) Uredbe 2019/942 posvetovati s temi strankami in udeleženci na trgu, da bi pri svojih odločitvah upoštevala njihove interese.
89
Četrtič in podredno, tožeča stranka trdi, da je s prvotno odločbo individualizirana enako kot OPS, na katere je ta odločba naslovljena, ker so bila s to odločbo kršena postopkovna jamstva, ki so ji bila s pravom Unije podeljena v okviru sprejetja te odločbe v smislu sodne prakse. Kot naj bi namreč trdila pred odborom za pritožbe, ji ACER v okviru postopka, v katerem je bila sprejeta prvotna odločba, ni vročila osnutka prvotne odločbe, s čimer naj bi kršila njeno pravico, kot je zagotovljena s členom 14(6) Uredbe 2019/942 in členom 41 Listine, da kot stranka, na katero se nanaša ta odločba, ki neposredno vpliva na njen položaj na trgu izravnalne energije v Nemčiji, predloži predhodne pripombe. Poleg tega naj bi morala ACER od trenutka, ko je nadomestila OPS s tem, da je spremenila njihov predlog, spoštovati tudi pravico do posvetovanja iz člena 10(6) Uredbe 2017/2195. Ta zahteva naj ne bi bila nesorazmerna glede na to, da naj bi bilo na trgu izravnalne energije, zlasti v Nemčiji, prisotno le omejeno število akterjev.
90
Tožeča stranka prav tako meni, da je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi napačno zavrnil sprejetje ugotovitve, da se je prvotna odločba nanjo posamično nanašala v smislu razlage člena 28(1) Uredbe 2019/942 ob upoštevanju sodne prakse, ki izhaja iz sodbe z dne 15. julija 1963, Plaumann/Komisija (25/62, EU:C:1963:17, str. 223), in posebnosti notranjega pritožbenega postopka ACER. Ta sodna praksa naj bi bila odprta in naj bi omogočala odkrivanje novih primerov, ki temeljijo na posebnostih zadevnega pritožbenega postopka.
91
V zvezi s posebnostmi notranjega pritožbenega postopka ACER tožeča stranka navaja, da se v skladu z uvodno izjavo 34 Uredbe 2019/942 odločitve ACER kot ukrepi za regulacijo trga nanašajo na številne akterje, ki morajo zaradi ekonomičnosti postopka imeti možnost vložitve notranje pritožbe pri neodvisnem odboru za pritožbe pri ACER, preden se po potrebi obrnejo na sodišče Unije. „Posebni pogoji in podrobnosti glede tožb […] zoper akte […] organov, uradov ali agencij [Unije]“ iz člena 263, peti odstavek, PDEU naj bi se v skladu s sodno prakso nanašali prav na vzpostavitev povsem notranjih postopkov, ki so predhodna faza sodnega postopka, kot je v okviru ACER vzpostavljeni upravni mehanizem tehničnega samonadzora, ki ga dopolnjujejo strokovnjaki.
92
V zvezi z razlago člena 28(1) Uredbe 2019/942, ki je v skladu s sodno prakso, ki izhaja iz sodbe z dne 15. julija 1963, Plaumann/Komisija (25/62, EU:C:1963:17, str. 223), tožeča stranka navaja, da se želi v obravnavani zadevi sklicevati le na to, da se prvotna odločba nanjo vsebinsko nanaša enako kot na OPS, ki so formalno edini naslovniki te odločbe, na podlagi sistema samoregulacije trga izravnalne energije s strani OPS – s pridržkom odobritve NRO ali ACER – vzpostavljenega s členom 4(1) Uredbe 2017/2195. Ta odločba naj bi namreč začasno urejala ceno izmenjav izravnalne energije, o kateri bi se lahko tožeča stranka in drugi zadevni dobavitelji kot pogodbeni partnerji dogovorili s temi OPS in drugimi tretjimi osebami na evropskih platformah PICASSO in MARI. Če pa bi bila ta odločba v skladu s predlogom OPS, da se zniža cena izravnalne energije, ki bi jo kupili, bi bila neugodna za njihove lastne interese in za interese drugih zadevnih dobaviteljev, ki bi jim bila odvzeta možnost, ki so jo imeli pred tem, in sicer da se svobodno pogajajo o dobavi izravnalne energije po tržni ceni, ki bi lahko presegla 15.000 EUR/MWh in bi včasih lahko znašala celo do 99.999 EUR/MWh. V okviru takega sistema samoregulacije trga s strani OPS, za katero je potrebna odobritev ACER, naj bi bila pravica do notranje pritožbe pred ACER in celovit tehnični pregled, ki ga opravi odbor za pritožbe in ki je določen v členu 28 Uredbe 2019/942, nepogrešljivo jamstvo, dano na voljo udeležencem na trgu, da lahko branijo svoje interese.
93
ACER trditve tožeče stranke izpodbija in predlaga, naj se prvi tožbeni razlog zavrne.
94
Najprej je treba opozoriti, da je treba „posebne pogoje in podrobnosti“ v smislu člena 263, peti odstavek, PDEU razlagati tako, da se nanašajo le na določitev – s strani institucij, organov, uradov in agencij – povsem notranjih pogojev in podrobnosti, ki so predhodni pogoji za pritožbo in ki zlasti urejajo delovanje mehanizma samonadzora ali potek postopka mirnega reševanja sporov, da bi se preprečila predložitev spora sodiščema Unije (glej v tem smislu sklep z dne 12. septembra 2013, European Dynamics Luxembourg in drugi/UUNT, T‑556/11, EU:T:2013:514, točka 60, in sodbo z dne 25. oktobra 2018, KF/SATCEN, T‑286/15, EU:T:2018:718, točka 107). Ti posebni pogoji in podrobnosti morajo torej ostati popolnoma skladni s splošno ureditvijo iz člena 263 PDEU, kar zadeva pristojnost sodišča Unije za odločanje o tožbah, ki so mu predložene (glej v tem smislu sodbe z dne 4. februarja 2016, Italian International Film/EACEA, T‑676/13, EU:T:2016:62, točka 27; z dne 8. junija 2016, Monster Energy/EUIPO (Upodobitev simbola miru), T‑583/15, EU:T:2016:338, točka 43, in z dne 8. junija 2016, Monster Energy/EUIPO (GREEN BEANS), T‑585/15, neobjavljena, EU:T:2016:339, točka 41).
95
Iz tega sledi, da če v splošni ureditvi iz člena 263 PDEU ter v posebnih pogojih in podrobnih pravilih, sprejetih na podlagi člena 263, peti odstavek, PDEU, obstajajo enaki pogoji dopustnosti, jih je treba načeloma razlagati enotno. Zato je treba pri presoji, ali se je izpodbijani akt, to je prvotna odločba, na podlagi člena 28(1) Uredbe 2019/942 posamično nanašal na tožečo stranko, upoštevati sodno prakso v zvezi z drugim primerom iz člena 263, četrti odstavek, PDEU v različici, ki izhaja iz Lizbonske pogodbe.
96
V zvezi s pogojem posamičnega nanašanja v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU je treba opozoriti, da se lahko fizična ali pravna oseba, ki ni naslovnica akta, sklicuje na to, da se ta akt nanjo posamično nanaša, le če nanjo vpliva zaradi nekaterih njenih posebnih značilnosti ali zaradi dejanskega položaja, zaradi katerega se razlikuje od vseh drugih oseb, in jo torej individualizira podobno kot naslovnika tega sklepa (sodba z dne 15. julija 1963, Plaumann/Komisija, 25/62, EU:C:1963:17, str. 223).
97
Poleg tega iz sodne prakse, izdane v zvezi s členom 263, četrti odstavek, PDEU, izhaja načelo, v skladu s katerim se mora tožeča stranka, ki je fizična ali pravna oseba, ki ni naslovnica akta, ki ga izpodbija, v utemeljitev tožbe sklicevati na svoje posebne značilnosti ali na dejanski položaj, zaradi katerega se razlikuje od vseh drugih oseb in ki jo individualizira podobno kot naslovnika akta, ter to dokazati (glej v tem smislu sklepa z dne 28. septembra 2011, UCAPT/Svet, T‑96/09, neobjavljen, EU:T:2011:542, točka 47, in z dne 6. maja 2020, Sabo in drugi/Parlament in Svet, T‑141/19, neobjavljen, EU:T:2020:179, točka 32). V tem smislu je v členu 15(1)(d) poslovnika odbora za pritožbe opozorjeno, da mora pritožnica v skladu s členom 28(1) Uredbe 2019/942 dokazati, da se odločba ACER nanjo neposredno in posamično nanaša.
98
V obravnavani zadevi je tožeča stranka, kot je razvidno iz opisa njenih trditev v točki 43 izpodbijane odločbe, ki se v okviru te tožbe ne izpodbija, v povezavi s točkami od 24 do 28 njene vloge, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo pred odborom za pritožbe, z dne 27. aprila 2022, pred odborom za pritožbe trdila, da se je prvotna odločba nanjo posamično nanašala, ker je bila dejavna na nemškem trgu izravnalne energije in ena od največjih dobaviteljev na navedenem trgu. Ta odločba naj bi zadevala vnaprej določeno skupino gospodarskih subjektov, ki jo sestavljajo dobavitelji izravnalne energije, ki jim je uspelo prekvalificirati naprave za dobavo izravnalne energije ali katerih prekvalifikacija naprav naj bi bila v teku.
99
Odbor za pritožbe je v točkah od 44 do 48 izpodbijane odločbe preučil „značilnosti“ ali „dejanske okoliščine“, na katere se je sklicevala tožeča stranka, in ugotovil, da te ne zadostujejo za njeno individualizacijo v smislu sodne prakse, ki izhaja iz sodbe z dne 15. julija 1963, Plaumann/Komisija (25/62, EU:C:1963:17, str. 223).
100
Tožeča stranka v okviru te tožbe odboru za pritožbe v bistvu očita, da v izpodbijani odločbi ni ugotovil, da se prvotna odločba nanjo posamično nanaša zaradi njenih posebnih značilnosti, ki so jo, zlasti če se obravnavajo skupaj, opredeljevale glede na vse druge osebe.
101
Prvič, tožeča stranka se sklicuje na to, da je prvotna odločba bistveno vplivala na njen položaj na nemškem trgu dobave izravnalne energije. Prvotna odločba naj bi pomenila vplivanje na ta trg s preprečevanjem svobodnega oblikovanja cen, poseganjem v svobodo gospodarske pobude, zmanjšanjem možnosti cenovne konkurence in preprečevanjem dobaviteljem energije, tudi če imajo učinkovite in konkurenčne naprave, da pokrijejo oportunitetne stroške, ki bi lahko bili v obdobjih velikega povpraševanja po izravnalni energiji zelo visoki. Prvotna odločba naj bi se nanašala le na relativno omejeno in stabilno število gospodarskih subjektov, ki tako kot ona delujejo v Češki republiki, Nemčiji ali Avstriji, kar so edina območja, na katerih naj bi evropski platformi PICASSO in MARI trenutno delovali, ter ki naj bi po dolgem in dragem postopku uspeli prekvalificirati svoje naprave za dobavo izravnalne energije. Prvotna odločba naj bi privedla do zmanjšanja vrednosti velikih naložb, ki so jih izvedli ti dobavitelji izravnalne energije, da bi prekvalificirali svoje naprave, medtem ko naj bi imeli njihovi potencialni konkurenti možnost, da se tem naložbam izognejo tako, da se odpovejo vstopu na trg.
102
Drugič, tožeča stranka se sklicuje na to, da je dejavno sodelovala v postopku, v katerem je bila sprejeta prvotna odločba.
103
Tretjič, tožeča stranka se sklicuje na dejstvo, da je ACER v prvotni odločbi ustrezno upoštevala njen položaj z materialnega vidika.
104
Četrtič, tožeča stranka se sklicuje na to, da so bila v okviru sprejetja prvotne odločbe kršena procesna jamstva, ki so ji podeljena s pravom Unije. Nazadnje, tožeča stranka v bistvu trdi, da je treba pogoj posamičnega nanašanja v okviru pritožb, vloženih pri odboru za pritožbe zoper odločbe ACER, razlagati na poseben način zaradi velikega števila udeležencev na trgu, na katere lahko te odločbe vplivajo.
105
ACER v svojih pisanjih podpira stališče odbora za pritožbe, da „značilnosti“ ali „dejanski položaji“, na katere se tožeča stranka sklicuje pred Splošnim sodiščem, sami ali skupaj ne zadostujejo za individualizacijo tožeče stranke v smislu sodne prakse, ki izhaja iz sodbe z dne 15. julija 1963, Plaumann/Komisija (25/62, EU:C:1963:17, str. 223) (glej točko 99 zgoraj).
106
Tožeča stranka se glede „značilnosti“ ali „dejanskih okoliščin“, na katere se je sklicevala pred odborom za pritožbe in ki jih je ta preučil v izpodbijani odločbi, in sicer dejstvo, da je bila dejavna na nemškem trgu izravnalne energije in da je bila ena od največjih dobaviteljev na navedenem trgu, kar je podrobneje predstavila v okviru te tožbe, pri čemer je trdila, da je prvotna odločba bistveno vplivala na njen položaj na tem trgu (glej točke 98, 99 in 101 zgoraj), sklicuje na sodno prakso sodišča Unije na področju državnih pomoči in koncentracij.
107
V zvezi s tem je sicer treba ugotoviti, da je v skladu s sodno prakso priznano, da odločba Komisije, s katero se je končal formalni postopek preiskave na področju državnih pomoči, poleg podjetja, ki je prejemalo pomoč, posamično zadeva konkurenčna podjetja tega podjetja, ki so imela aktivno vlogo v okviru tega postopka, če je ukrep pomoči, ki je predmet sporne odločbe, bistveno vplival na njihov položaj na trgu (glej sodbo z dne 2. septembra 2021, Ja zum Nürburgring/Komisija, C‑647/19 P, EU:C:2021:666, točka 33 in navedena sodna praksa). V tem okviru se podjetje ne more sklicevati zgolj na svoj položaj konkurenta v razmerju do upravičenca do ukrepa pomoči, ampak mora poleg tega dokazati, da je dejansko v položaju, ki ga individualizira podobno kot naslovnika (sodba z dne 22. decembra 2008, British Aggregates/Komisija, C‑487/06 P, EU:C:2008:757, točka 48).
108
Poleg tega iz sodne prakse na področju koncentracij izhaja, da je treba v primeru odločbe, s katero je ugotovljena združljivost koncentracije z notranjim trgom, in v zvezi s podjetjem, ki se glede te koncentracije šteje za tretjo osebo, to, ali se odločba na to podjetje posamično nanaša, ugotoviti, po eni strani, glede na sodelovanje tega podjetja v upravnem postopku in, po drugi strani, glede na posledice na njegov položaj na trgu. Da bi sodišče Unije v tem okviru priznalo vpliv na položaj tožeče stranke na trgu, upošteva bodisi to, da je tožeča stranka ena od glavnih konkurentov strank koncentracije, glede katerih je bila sprejeta odločba o odobritvi koncentracije (glej v tem smislu sodbe z dne 4. julija 2006, easyJet/Komisija, T‑177/04, EU:T:2006:187, točka 37; z dne 20. decembra 2023, Mainova/Komisija, T‑64/21, neobjavljena, v pritožbenem postopku, EU:T:2023:843, točka 85, in z dne 20. decembra 2023, enercity/Komisija, T‑65/21, neobjavljena, v pritožbenem postopku, EU:T:2023:844, točka 83), bodisi da je zgolj običajna konkurentka navedenih strank, vendar da ima koncentracija posebej opredeljen potencialni učinek na njen gospodarski položaj, kot je devalorizacija velikih naložb, ki so bile izvedene in izračunane na dolgi rok, ob upoštevanju prej obstoječe strukture trga (glej v tem smislu sodbe z dne 17. maja 2023, EVH/Komisija, T‑312/20, v pritožbenem postopku, EU:T:2023:252, točki 42 in 46; z dne 17. maja 2023, TEAG/Komisija, T‑315/20, neobjavljena, v pritožbenem postopku, EU:T:2023:259, točki 42 in 46, ter z dne 17. maja 2023, GGEW/Komisija, T‑319/20, neobjavljena, v pritožbenem postopku, EU:T:2023:263, točki 42 in 46), bodisi to, da je potencialna konkurentka strank koncentracije v primeru oligopolnih trgov, bodisi v nekaterih okoliščinah to, da je prisotna na sosednjih trgih, ki so višje ali nižje od trgov, na katerih deluje podjetje v monopolnem položaju, katerega položaj je okrepljen s koncentracijo (glej v tem smislu sodbo z dne 30. septembra 2003, ARD/Komisija, T‑158/00, EU:T:2003:246, točka 78).
109
Vendar sodna praksa, navedena v točkah 107 in 108 zgoraj, vsaj delno temelji na obstoju dejanskega ali potencialnega konkurenčnega razmerja na trgu, na katerega se ta odločba nanaša, med upravičenci iz izpodbijane odločbe in tožečo stranko, na položaj katere na tem trgu ali sosednjih trgih, ki so višje ali nižje v prodajni verigi, navedena odločba negativno in po potrebi znatno vpliva, kar je posebej opredeljeno.
110
V obravnavani zadevi tožeča stranka ne trdi niti a fortiori ne dokaže, da imajo nekateri njeni konkurenti na nemškem trgu izravnalne energije, na katerem deluje in na katerega se nanaša prvotna odločba, korist od navedene odločbe na tem trgu. Nasprotno, iz njenih trditev je razvidno, da navaja le splošni učinek prvotne odločbe na nemški trg izravnalne energije, ki negativno vpliva na vse dobavitelje izravnalne energije, ki tako kot ona delujejo na tem trgu ter na češkem in avstrijskem trgu.
111
Tudi če bi bila tožeča stranka kot ena od največjih dobaviteljev na nemškem trgu izravnalne energije gospodarsko bolj prizadeta kot nekateri njeni konkurenti na navedenem trgu, to ne bi zadostovalo za njeno individualizacijo v smislu sodne prakse, ki izhaja iz sodbe z dne 15. julija 1963, Plaumann/Komisija (25/62, EU:C:1963:17, str. 223). V skladu z ustaljeno sodno prakso namreč za to, da se šteje, da se ta akt nanje posamično nanaša, ne zadostuje, da akt nekatere gospodarske subjekte ekonomsko bolj prizadene kot njihove konkurente. Tako tudi ob predpostavki, da ima odločba poseben vpliv na gospodarski položaj tožeče stranke, ta okoliščina ne zadostuje za to, da bi bila s tem opredeljena glede na vse druge osebe (sklepi z dne 2. aprila 2004, Gonnelli in AIFO/Komisija, T‑231/02, EU:T:2004:105, točka 45; z dne 12. marca 2007, Confcooperative, Unione regionale della Cooperazione Friuli-Venezia Giulia Federagricole in drugi/Komisija, T‑418/04, neobjavljen, EU:T:2007:83, točka 57, in z dne 13. novembra 2008, Lemaître Sécurité/Komisija, T‑301/06, neobjavljen, EU:T:2008:495, točka 24).
112
Poleg tega okoliščina, da se je prvotna odločba nanašala na razmeroma omejeno in stabilno število dobaviteljev izravnalne energije, ki so tako kot tožeča stranka uspeli prekvalificirati naprave za dobavo izravnalne energije in so delovali na nemškem trgu izravnalne energije ter na češkem in avstrijskem trgu, prav tako ne more zadostovati za individualizacijo tožeče stranke v smislu sodne prakse, ki izhaja iz sodbe z dne 15. julija 1963, Plaumann/Komisija (25/62, EU:C:1963:17, str. 223). Iz ustaljene sodne prakse namreč prav tako izhaja, da možnost, da se bolj ali manj natančno opredeli število ali celo identiteta pravnih subjektov, za katere se ukrep uporablja, nikakor ne pomeni, da je treba za te subjekte šteti, da se ta ukrep nanje posamično nanaša, če do te uporabe pride na podlagi objektivnega pravnega ali dejanskega položaja, ki je določen z zadevnim aktom (glej sodbo z dne 18. oktobra 2018, Internacional de Productos Metálicos/Komisija, C‑145/17 P, EU:C:2018:839, točka 35 in navedena sodna praksa, ter sklepa z dne 19. septembra 2022, TDK Foil Italy/Komisija, T‑788/21, neobjavljen, EU:T:2022:581, točka 18, in z dne 7. decembra 2022, Sunrise Medical in Sunrise Medical Logistics/Komisija, T‑721/21, neobjavljen, EU:T:2022:791, točka 53). V obravnavani zadevi pa se, kot je odbor za pritožbe v bistvu ugotovil v točki 48 izpodbijane odločbe, prvotna odločba nanaša na vse dobavitelje izravnalne energije na enak način, ker se uporablja za vse udeležence na trgu, ki želijo v Nemčiji, pa tudi v Češki republiki in Avstriji, izmenjati izravnalno energijo na evropskih platformah PICASSO in MARI.
113
Nazadnje, s primerjavo, ki jo tožeča stranka navaja v svojih pisanjih, med svojim položajem in položajem konkurentov na nemškem trgu izravnalne energije po sprejetju prvotne odločbe ter položajem potencialnih konkurentov na tem trgu, ki bi lahko imeli koristi od te odločbe s tem, da bi se ob upoštevanju te odločbe odpovedali stroškom za prekvalifikacijo njihovih naprav, potrebno za vstop na navedeni trg, prav tako ni mogoče dokazati obstoja dejanskega ali potencialnega konkurenčnega razmerja med prvimi in drugimi.
114
Poleg tega tožeča stranka ne trdi niti a fortiori ne dokaže, da je v trenutnem ali potencialnem konkurenčnem razmerju z naslovniki, ki so po njenem mnenju dejanski upravičenci iz prvotne odločbe na nemškem trgu izravnalne energije, in sicer OPS, na katere se ta odločba nanaša.
115
V teh okoliščinah se tožeča stranka, ki ni dokazala, da je dejansko ali potencialno v konkurenčnem razmerju z upravičenci iz prvotne odločbe na nemškem trgu izravnalne energije, na katerem deluje in na katerega se nanaša prvotna odločba, ne more uspešno sklicevati na sodno prakso, navedeno v točkah 107 in 108 zgoraj, da bi trdila, kot je to storila v obravnavani zadevi, da je navedena odločba bistveno vplivala na njen položaj na tem trgu.
116
Kar zadeva „značilnosti“ ali „dejanske okoliščine“, na katere se je tožeča stranka sklicevala pred odborom za pritožbe – in sicer dejstvo, da je bila dejavna na nemškem trgu izravnalne energije, in dejstvo, da je bila ena od največjih dobaviteljev na tem trgu – in ki jih je nato podrobneje pojasnila v okviru te tožbe tako, da se je sklicevala na to, da je prvotna odločba bistveno vplivala na njen položaj na tem trgu v smislu sodne prakse, navedene v točkah 107 in 108 zgoraj, je torej treba ugotoviti, da je odbor za pritožbe v točkah od 45 do 48 izpodbijane odločbe pravilno odločil, da te same po sebi ne morejo individualizirati tožeče stranke v smislu sodne prakse, ki izhaja iz sodbe z dne 15. julija 1963, Plaumann/Komisija (25/62, EU:C:1963:17, str. 223).
117
Kar zadeva „značilnosti“ ali „dejanske okoliščine“, za katere v izpodbijani odločbi ni navedeno, da se je tožeča stranka nanje sklicevala pred odborom za pritožbe, in ki jih zato ta v navedeni odločbi ni preučil, vendar jih tožeča stranka navaja v okviru te tožbe (glej točke od 102 do 104 zgoraj), je Splošno sodišče stranke v okviru ukrepa procesnega vodstva pozvalo, naj se opredelijo glede njihove dopustnosti.
118
V zvezi s tem je tožeča stranka trdila, da je procesno upravičenje za vložitev pritožbe pri odboru za pritožbe vprašanje, ki ga mora ta odbor preučiti po uradni dolžnosti na podlagi uporabe – po analogiji – sodne prakse, v skladu s katero je dopustnost ničnostne tožbe pred Splošnim sodiščem vprašanje javnega reda, ki ga mora preučiti kadar koli, tudi po uradni dolžnosti, in člena 15 poslovnika odbora za pritožbe. Kar zadeva posamično nanašanje na tožečo stranko, naj bi moral navedeni odbor tako po uradni dolžnosti upoštevati vse informacije, ki jih ima na voljo. V obravnavani zadevi naj bi ta odbor imel dostop do ocenjevalnega poročila o javnem posvetovanju, ki ga je ACER izvedla na podlagi člena 14(6) Uredbe 2019/942 in je navedeno v Prilogi II k prvotni odločbi ter potrjuje njeno aktivno sodelovanje v upravnem postopku, ki je potekal pred sprejetjem prvotne odločbe. Poleg tega tožeča stranka navaja, da se je na to sodelovanje sklicevala v točkah 27 in 49 vloge, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo pred odborom za pritožbe, z dne 27. aprila 2022, v katerih se je podrobneje sklicevala na Prilogo II k prvotni odločbi, in sicer v opombah št. 9 in 19, ter v točkah od 25 do 33 dodatnih stališč z dne 22. julija 2022. Poleg tega navaja, da se je v okviru šestega razloga za razglasitev ničnosti sklicevala na dejstvo, da je bila njena pravica do izjave na podlagi člena 14(6) Uredbe 2019/942 kršena v okviru upravnega postopka, v točki 118 in naslednjih vloge, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo, in v točki 26 dodatnih stališč, v katerih je prav tako navedla svojo pravico do posvetovanja na podlagi člena 14(1) navedene uredbe.
119
ACER je v zvezi s posamičnim nanašanjem na tožečo stranko menila, da se je ta v točkah od 24 do 28 vloge, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo, v zvezi s tem vprašanjem v glavnem oprla na okoliščino, da je ena od največjih dejavnih dobaviteljev na nemškem trgu izravnalne energije ter da ji ni bilo dopuščeno, da bi pozneje in torej prepozno uveljavljala druge „značilnosti“ ali „dejanske okoliščine“, ki bi jo lahko individualizirale v smislu sodne prakse, ki izhaja iz sodbe z dne 15. julija 1963, Plaumann/Komisija (25/62, EU:C:1963:17, str. 223).
120
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da Splošno sodišče pri presoji zakonitosti izpodbijane odločbe ne more upoštevati „značilnosti“ ali „dejanskih okoliščin“, ki jih tožeča stranka ni navedla ali dokazala pred odborom za pritožbe. Splošno sodišče mora namreč v skladu s členom 29 Uredbe 2019/942 v povezavi s členom 263 PDEU preveriti zakonitost odločbe odbora za pritožbe tako, da nadzira njegovo uporabo prava Unije, zlasti glede na dejstva, ki so mu bila predložena, vendar pa takega nadzora ne sme izvesti ob upoštevanju novih dejstev, ki so mu bila na novo navedena ali predložena (glej v zvezi s tem in po analogiji sodbi z dne 13. marca 2007, UUNT/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, točka 54, in z dne 15. aprila 2010, Schräder/OCVV, C‑38/09 P, EU:C:2010:196, točka 76).
121
Poleg tega iz pravil, ki urejajo postopek pred sodišči Unije, zlasti iz člena 21 Statuta Sodišča Evropske unije ter členov 76 in 84(1) Poslovnika, izhaja, da spor načeloma določijo in opredelijo stranke in da sodišče Unije ne sme odločati ultra petita (glej sodbo z dne 17. septembra 2020, Alfamicro/Komisija, C‑623/19 P, neobjavljena, EU:C:2020:734, točka 40 in navedena sodna praksa; sodba z dne 22. decembra 2022, Parlament/Moi (C‑246/21 P, neobjavljena, EU:C:2022:1026, točka 55). Poleg tega mora v skladu s členom 21, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije, členom 120(c) in (d) Poslovnika Sodišča ter členom 76, prvi odstavek, točki (d) in (e), Poslovnika v okviru direktne tožbe pred sodišči Unije vloga, s katero se postopek začne, med drugim vsebovati predmet spora, kratek povzetek tožbenih razlogov in predloge tožeče stranke.
122
V obravnavani zadevi je tožeča stranka v točkah od 24 do 28 svojih pritožbenih razlogov, da bi zatrdila, da jo prvotna odločba, zaradi katere je bila cena za prodajo izravnalne energije OPS začasno zamrznjena, posamično zadeva, v bistvu navajala posebno okoliščino, da je bila ena od največjih dobaviteljev te energije na nemškem trgu.
123
V skladu s sodno prakso in besedilom člena 15(1)(d) poslovnika odbora za pritožbe, navedenima v točki 97 zgoraj, pa je navedeni odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi utemeljeno obravnaval le posebno okoliščino, na katero se je tožeča stranka pred njim pravilno sklicevala kot na okoliščino, ki jo lahko individualizira v smislu sodne prakse, ki izhaja iz sodbe z dne 15. julija 1963, Plaumann/Komisija (25/62, EU:C:1963:17, str. 223), ne da bi mu bilo treba preučiti, ali je iz vloge, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo, iz prilog k tej vlogi, iz dodatnih stališč ali, splošneje, iz spisa zadeve mogoče sklepati o drugih „značilnostih“ ali drugih „dejanskih okoliščinah“, ki bi jo lahko individualizirale.
124
Tudi ob predpostavki, da je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi nezakonito opustil upoštevanje vseh „značilnosti“ ali „dejanskih okoliščin“, na katere naj bi se tožeča stranka sklicevala pred njim, bi morala tožeča stranka temu nasprotovati tako, da bi vložila pravno sredstvo v tem smislu, s katerim bi se spoštovala pogoja jasnosti in natančnosti iz člena 76(d) Poslovnika (glej točko 114 zgoraj).
125
Opustitev odločanja o predlogu lahko namreč povzroči vsaj delno razglasitev ničnosti odločbe, ki jo je sprejel neodvisni odbor za pritožbe pri enem od organov, uradov ali agencij Unije iz člena 58a Statuta Sodišča Evropske unije (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 8. junija 2016, GREEN BEANS, T‑585/15, neobjavljena, EU:T:2016:339, točka 27 in navedena sodna praksa).
126
Čeprav je tožeča stranka v točkah od 50 do 59 tožbe kot okoliščine, ki bi jo lahko individualizirale v smislu sodne prakse, ki izhaja iz sodbe z dne 15. julija 1963, Plaumann/Komisija (25/62, EU:C:1963:17, str. 223), navedla svoje dejavno sodelovanje v upravnem postopku, ki je potekal pred sprejetjem prvotne odločbe, in kršitev svoje pravice do predložitve stališč pred sprejetjem te odločbe v skladu s členom 14(6) Uredbe 2019/942 in členom 41 Listine, v zvezi s tem ni jasno in natančno navedla razloga za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, ki bi se nanašal na to, da je odbor za pritožbe v tej odločbi nezakonito opustil odločanje o teh „značilnostih“ ali teh „dejanskih okoliščinah“, ki naj bi bile pred njim pravilno navedene.
127
Zato ni dopustno, da se tožeča stranka v okviru te tožbe sklicuje na „značilnosti“ ali „dejanske okoliščine“, za katere v izpodbijani odločbi ni bilo navedeno, da jih je navedla pred odborom za pritožbe, in ki jih zato ta v navedeni odločbi ni preučil (glej točke od 102 do 104 zgoraj).
128
Prvi tožbeni razlog je torej treba zavrniti kot neutemeljen, tako da je treba tudi primarni predlog za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, ki nima nobene podlage, zavrniti kot neutemeljen. Nadaljevati je torej treba s preizkusom podrednega predloga.
Podredni predlog za razglasitev ničnosti prvotne odločbe
129
Tožeča stranka v utemeljitev podrednega predloga navaja šest tožbenih razlogov, od katerih se v bistvu prvi nanaša na kršitev člena 10(1) Uredbe 2019/943, drugi na nepristojnost ACER za odločanje o predlogu OPS, tretji na nepristojnost ACER za vzpostavitev samostojne ureditve glede na ureditev, ki jo predlagajo OPS, četrti na kršitev ciljev, ki se uresničujejo z Uredbo 2017/2195, peti na neobstoj obrazložitve in šesti na kršitev pravice do izjave, zagotovljene s členom 41 Listine in členom 14(6) Uredbe 2019/942.
130
ACER se sklicuje na očitno nedopustnost podrednega predloga, vloženega 17. februarja 2023, zaradi nespoštovanja roka dveh mesecev in desetih dni za vložitev tožbe za razglasitev ničnosti prvotne odločbe iz člena 263, šesti odstavek, PDEU v povezavi s členom 60 Poslovnika, ki naj bi začel teči najpozneje na dan, ko je tožeča stranka vložila pritožbo pri odboru za pritožbe, to je 27. aprila 2022. Tožeča stranka naj se ne bi mogla veljavno sklicevati na nobeno opravičljivo zmoto, glede na to, da so bile informacije o pravnih sredstvih iz prvotne odločbe izrecno naslovljene na naslovnike te odločbe in da je na podlagi skladne razlage besedila člena 29 Uredbe 2019/942 treba šteti, da to besedilo ne posega v pravico tožeče stranke, da neposredno pri Splošnem sodišču vloži ničnostno tožbo zoper to odločbo na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU v različici, ki izhaja iz Lizbonske pogodbe. Vsekakor naj bi bilo treba podredni predlog zavrniti kot neutemeljen.
131
Tožeča stranka ugovarja, da je nespoštovanje roka za vložitev tožbe v obravnavani zadevi posledica opravičljive zmote, ker je glede na navedbe o pravnih sredstvih v prvotni odločbi in besedilo člena 29 Uredbe 2019/942 utemeljeno menila, da pri Splošnem sodišču ne more vložiti ničnostne tožbe, ne da bi pred tem izčrpala pritožbeni postopek iz člena 28 navedene uredbe.
132
V zvezi z ugovorom ACER glede nedopustnosti podrednega predloga je treba najprej ugotoviti, da je tožeča stranka, kot je razvidno iz točke 45 zgoraj, v obravnavani zadevi lahko vložila tožbo za razglasitev ničnosti prvotne odločbe neposredno pri sodišču Unije na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU v različici, ki izhaja iz Lizbonske pogodbe.
133
Poleg tega iz člena 263, šesti odstavek, PDEU izhaja, da se ničnostna tožba – glede na posamezni primer – vloži v dveh mesecih od objave akta ali uradnega obvestila o tem aktu tožeči stranki, če teh ni bilo, pa od dneva, ko je za ta akt izvedela.
134
Odstopanje od uporabe predpisov Unije v zvezi s procesnimi roki je mogoče samo v popolnoma izjemnih ali nepredvidenih okoliščinah oziroma v primeru višje sile v skladu s členom 45, drugi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije, saj stroga uporaba teh pravil ustreza zahtevam po pravni varnosti in nujnosti, da se izogne vsakršni diskriminaciji ali vsakemu samovoljnemu ravnanju pri vodenju sodnih postopkov (glej sodbo z dne 14. decembra 2016, SV Capital/EBA, C‑577/15 P, EU:C:2016:947, točka 56 in navedena sodna praksa).
135
Iz sodne prakse tudi izhaja, da se v okviru ureditve Unije v zvezi z roki za vložitev tožbe pojem „opravičljiva zmota“, ki dovoljuje odstopanje od teh rokov, nanaša le na izjemne okoliščine, zlasti kadar je zadevna institucija ravnala tako, da bi lahko zgolj – ali pa v odločilni meri – njeno ravnanje povzročilo sprejemljivo zmedo pri zadevni stranki, ki je ravnala v dobri veri in izkazala potrebno skrbnost, ki se zahteva od običajno obveščenega subjekta (glej sodbo z dne 14. decembra 2016, SV Capital/EBA, C‑577/15 P, EU:C:2016:947, točka 59 in navedena sodna praksa).
136
V obravnavani zadevi je bila prvotna odločba objavljena 28. februarja 2022 na spletnem mestu ACER, tožeča stranka pa je 27. aprila 2022 vložila pritožbo pri odboru za pritožbe. Tudi ob predpostavki, da se je tožeča stranka s prvotno odločbo seznanila istega dne, ko je vložila pritožbo pri odboru za pritožbe, je treba ob uporabi pravil za izračun rokov iz členov 58 in 60 Poslovnika, ki ustrezata členoma 49 in 51 Poslovnika Sodišča, ugotoviti, da tožeča stranka na dan vložitve te tožbe, to je 17. februarja 2023, navedene odločbe ni več mogla izpodbijati.
137
Poleg tega se tožeča stranka v okoliščinah obravnavane zadeve ne more utemeljeno sklicevati na opravičljivo zmoto v smislu sodne prakse, navedene v točki 135 zgoraj.
138
Po eni strani namreč ACER tožeči stranki ni dala nobenega natančnega zagotovila glede pristojnosti odbora za pritožbe za odločanje o pritožbi, ki jo je tožeča stranka vložila zoper prvotno odločbo, saj so bile navedbe o pravnih sredstvih na koncu prvotne odločbe izrecno namenjene „naslovnikom“ te odločbe, in sicer OPS iz regije CORE, za katere so bile poleg tega pravilne (glej točko 44 zgoraj). Nasprotno pa prvotna odločba ni vsebovala nobene informacije o pravnih sredstvih, ki bi jih morale upoštevati fizične ali pravne osebe, ki niso naslovniki. Navedenih navedb tako ni mogoče opredeliti kot ravnanje ACER, ki bi lahko povzročilo sprejemljivo zmedo pri tožeči stranki glede pristojnosti odbora za pritožbe za odločanje o pritožbi, ki jo je ta vložila zoper prvotno odločbo.
139
Na drugi strani bi bilo treba na podlagi razlage besedila člena 29 Uredbe 2019/942, ki bi bila v skladu s primarnim pravom Unije, šteti, da ta člen ni ovira za to, da lahko fizične ali pravne osebe, na katere se splošni akt ACER, ki ne vsebuje izvedbenih ukrepov, sicer nanaša neposredno, ne pa posamično, vložijo ničnostno tožbo neposredno pri sodišču Unije na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU v različici, ki izhaja iz Lizbonske pogodbe. Poleg tega je tožeča stranka v točki 117 tožbe sama trdila, da „[t]ožba, ki je predmet podrednega predloga, ni pogojena z izčrpanjem pravnih sredstev v skladu s členom 263, peti odstavek, PDEU in členom 29 Uredbe 2019/942, glede na to, da [ima] možnost vložitve neposredne tožbe na podlagi primarnega prava“.
140
Tako se v obravnavani zadevi tožeča stranka ne more učinkovito sklicevati na sodno prakso, ki se je oprla na splošno formulacijo nekaterih besedil, ki urejajo pravna sredstva, ali na obstoječe navade, da bi se ugotovil obstoj opravičljive zmote glede prepozne vložitve tožbe pri sodišču Unije po izčrpanju notranjega pravnega sredstva, ki se v tem posebnem primeru in v skladu s sodno prakso ni uporabljalo (glej v tem smislu sodbi z dne 14. junija 1972, Marcato/Komisija, 44/71, EU:C:1972:53, točke od 5 do 9, in z dne 5. aprila 1979, Orlandi/Komisija, 117/78, EU:C:1979:109, točke od 9 do 11).
141
Iz tega sledi, da se tožeča stranka ne more sklicevati na nikakršno opravičljivo zmoto, zaradi katere bi lahko v obravnavanem primeru odstopila od obveznosti spoštovanja predpisanega roka za vložitev tožbe.
142
Zato je treba tudi podredni predlog za razglasitev ničnosti prvotne odločbe zavreči kot nedopusten, tako da je treba tožbo v celoti zavrniti.
Stroški
143
V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
144
V obravnavanem primeru tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi ACER naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (tretji razširjeni senat)
razsodilo:
1.
Tožba se zavrne.
2.
Družbi RWE Supply & Trading GmbH se naloži plačilo stroškov.
van der Woude
Škvařilová-Pelzl
Nõmm
Steinfatt
Kukovec
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 25. junija 2025.
Podpisi
Kazalo
Dejansko stanje
Predlogi strank
Pravo
Primarni predlog za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe
Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 263, četrti odstavek, PDEU
Tretji tožbeni razlog: kršitev načela učinkovitega sodnega varstva, kot je določeno v členu 47 Listine in splošnih načelih prava Unije
Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 28(1) Uredbe 2019/942
Podredni predlog za razglasitev ničnosti prvotne odločbe
Stroški
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.