62006CC0076_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Predmet te zadeve je pritožba, ki jo je družba Britannia Alloys & Chemicals Ltd (v nadaljevanju: Britannia ali pritožnica) vložila zoper sodbo Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 29. novembra 2005 v zadevi Britannia Alloys & Chemicals proti Komisiji ES (v nadaljevanju: izpodbijana sodba)(2) .
2. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo ničnostno tožbo, ki jo je pritožnica vložila zoper Odločbo Komisije 2003/437/ES(3), s katero je bila Britannii naložena kazen na podlagi člena 81(1) ES in člena 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL 1994, L 1, str. 3, v nadaljevanju: Sporazum EGP) zaradi sodelovanja pri trajajočem sporazumu in/ali usklajenem ravnanju v sektorju cinkovega fosfata. V podporo tej tožbi je pritožnica navedla kršitev člena 15(2) Uredbe Sveta št. 17(4) ter kršitev načel sorazmernosti, enakega obravnavanja in pravne varnosti. Britannia je Komisiji Evropskih skupnosti očitala, da je pri določitvi zgornje meje globe, ki ji je bila naložena, upoštevala njen promet iz drugega poslovnega leta, kot je bilo leto pred sprejetjem sporne odločbe.
3. Pritožnica v tej pritožbi Sodišču prve stopnje vsebinsko očita, da večkrat ni pravilno uporabilo prava, ker je ugotovilo, da Komisija lahko uporabi tako metodo izračuna. Sodišče poziva, naj odloči, ali je Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi s tem kršilo člen 15(2) Uredbe št. 17 ter načeli enakega obravnavanja in pravne varnosti.
4. V teh sklepnih predlogih bom zagovarjal stališče, da Sodišče prve stopnje ni napačno uporabilo prava, ko je razsodilo, da je Komisija pri izračunu najvišjega zneska globe, ki se je uporabil za pritožnico, upravičeno upoštevala drugo poslovno leto, kot je bilo leto pred sprejetjem sporne odločbe.
5. Po drugi strani bom ugotovil, da je Sodišče prve stopnje s tem, da ni odgovorilo na trditve pritožnice, kršilo obveznost obrazložitve, ki zanj velja na podlagi členov 36 in 53 Statuta Sodišča. Zato bom Sodišču predlagal, naj v tej točki izpodbijano sodbo razveljavi. Ker stanje postopka v tem sporu to dovoljuje, bom Sodišče pozval, naj se izreče o sporu in dokončno odloči o tožbenem predlogu za razglasitev ničnosti, navedenem na prvi stopnji. Trdil bom, da ta tožbeni razlog ni utemeljen, in ob upoštevanju elementov, ki jih je Sodišče prve stopnje že ugotovilo v izpodbijani sodbi, bom Sodišču predlagal, naj zavrne ničnostno tožbo, ki jo je vložila Britannia.
I – Pravni okvir
6. Člen 81 ES določa, da so prepovedani „vsi sporazumi med podjetji, sklepi podjetniških združenj in usklajena ravnanja, ki bi lahko prizadeli trgovino med državami članicami in katerih cilj oziroma posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu“.
7. Pri kršitvah te določbe lahko Komisija v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 „podjetjem ali podjetniškim združenjem naloži globo od [1000 EUR] do [1 milijona EUR] ali višjo vsoto, ki pa ne presega 10 % prometa v predhodnem poslovnem letu vsakega podjetja, udeleženega pri kršitvi“.
8. Da bi Komisija zagotovila preglednost in nepristranskost svojih odločb za podjetja in sodni organ Skupnosti, je leta 1998 objavila Smernice, v katerih je določila metodo za izračun glob, naloženih na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17.(5)
9. V točki 1 Smernic je navedeno, da se osnovni znesek za izračun glob določi glede na merila iz navedene določbe, tj. glede na težo in trajanje kršitve.
10. Pri oceni teže kršitve je treba upoštevati naravo kršitve, njen dejanski vpliv na trg, kjer se to lahko meri, in velikost upoštevnega geografskega trga (točka 1 A, prvi pododstavek, Smernic). V okviru tega so kršitve razvrščene v tri kategorije, in sicer na „manjše kršitve“, za katere so predvidene globe v višini od 1000 do 1 milijona eurov, „resne kršitve“, pri katerih lahko ta znesek znaša od 1 milijona do 20 milijonov eurov, in „zelo resne kršitve“, pri katerih navedeni znesek presega 20 milijonov eurov (točka 1 A, drugi pododstavek, od prve do tretje alinee). Znotraj vsake od teh kategorij in zlasti glede „resnih“ in „zelo resnih“ kršitev predlagana lestvica glob omogoča uporabo različnega obravnavanja podjetij v skladu z naravo storjenih kršitev (točka 1 A, tretji pododstavek). Treba je upoštevati tudi dejansko gospodarsko zmožnost kršiteljev, da povzročijo večjo škodo drugim subjektom, zlasti potrošnikom, in določiti globo na ravni, ki zagotavlja, da ima dovolj odvračilen učinek (točka 1 A, četrti pododstavek).
11. V splošnem se lahko upošteva tudi dejstvo, da imajo velika podjetja običajno pravno in gospodarsko znanje ter infrastrukturo, ki jim omogoča, da lažje spoznajo, da njihovo ravnanje predstavlja kršitev, in se zavedajo posledic, ki iz tega izhajajo iz prava o konkurenci (točka 1 A, peti pododstavek).
12. Znotraj vsake od navedenih kategorij lahko Komisija v nekaterih primerih ponderira določeni znesek, da bi upoštevala specifično težo in torej dejanski vpliv kršitve vsakega podjetja na konkurenco, zlasti če obstaja velika razlika med velikostjo podjetij, ki so storila kršitev iste vrste in posledično prilagodila osnovni znesek glede na posebno naravo vsakega podjetja (točka 1 A, šesti pododstavek).
13. V zvezi s trajanjem kršitve je v Smernicah določeno razlikovanje med „kratkotrajnimi kršitvami“ (na splošno krajše od enega leta), pri katerih zneska, določenega za težo kršitve, ni mogoče povečati, „srednje trajne kršitve“ (na splošno od enega do petih let), pri katerih je ta znesek mogoče povečati do 50 %, in „dolgotrajne kršitve“ (na splošno več kot pet let), pri katerih je navedeni znesek mogoče povečati za 10 % letno (točka 1 B, prvi pododstavek, od prve do tretje alinee).
14. Nadalje je v Smernicah kot primer naveden seznam oteževalnih in olajševalnih okoliščin, ki se lahko upoštevajo za povečanje ali zmanjšanje osnovnega zneska, temu pa sledi sklicevanje na Obvestilo Komisije z dne 18. julija 1996 o nenalaganju ali zmanjševanju glob pri kartelih.(6)
15. Kot splošna pripomba je v točki 5(a), prvi pododstavek, Smernic natančno določeno, da končni znesek, ki se izračunava po tej metodi (osnovni znesek, povečan ali zmanjšan na podlagi odstotka), v nobenem primeru ne sme preseči 10 % svetovnega prometa podjetij, kot je določeno v členu 15(2) Uredbe št. 17. V skladu s točko 5(a), drugi pododstavek, mora biti računovodsko leto, na podlagi katerega se določa svetovni promet, kolikor je to mogoče, leto neposredno pred letom, v katerem je sprejeta odločba, ali če številke za tisto računovodsko leto niso na voljo, za tisto leto neposredno pred njim.
16. Poleg tega je v točki 5(b) Smernic določeno, da je, odvisno od okoliščin, treba, ko so bila izvedena zgoraj omenjena izračunavanja, upoštevati določene objektivne dejavnike, kot so poseben ekonomski vidik, kakršne koli ekonomske ali finančne koristi, ki jih pridobijo kršitelji, posebne značilnosti udeleženih podjetij in, v posebnem socialnem okviru, njihova dejanska zmožnost, da plačajo, globe pa je treba prilagoditi v skladu s tem.
17. Iz tega izhaja, da se na podlagi metode iz Smernic globe izračunajo glede na obe merili iz člena 15(2) Uredbe št. 17, tj. glede na težo in trajanje kršitve, pri čemer je treba upoštevati zgornjo mejo glede prometa vsakega podjetja, ki je določena v isti določbi.
II – Dejansko stanje
18. Dejansko stanje, kot izhaja iz izpodbijane sodbe, je mogoče povzeti takole.
19. Britannia, družba angleškega prava, je odvisna družba družbe avstralskega prava M. I. M. Holdings Ltd (v nadaljevanju: MIM). Britannia je proizvajala in prodajala proizvode na osnovi cinka, vključno s cinkovimi fosfati. Marca 1997 je Trident Alloys Ltd (v nadaljevanju: Trident), samostojna družba, ki jo je ustanovila uprava Britannie, odkupila dejavnosti družbe Britannia na področju cinka za 14.359.072 GBP. Zadnja še vedno obstaja kot odvisna družba MIM, vendar je prenehala izvajati vse gospodarske dejavnosti in tako ne izkazuje več prometa.
20. Največji delež na svetovnem trgu cinkovega fosfata je v letu 2001 imelo pet evropskih proizvajalcev, in sicer Dr. Hans Heubach GmbH & Co. KG (v nadaljevanju: Heubach), James M. Brown Ltd (v nadaljevanju: James Brown), Société nouvelle des couleurs zinciques SA (v nadaljevanju: SNCZ), Trident (nekdanja Britannia) in Union Pigments AS (nekdanja Waardals AS, v nadaljevanju: Union Pigments).
21. Komisija je 13. in 14. maja 1998 na podlagi člena 14(2) Uredbe št. 17 sočasno in nenapovedano opravila preiskave v prostorih družb Heubach, SNCZ in Trident.
22. Komisija je 11. decembra 2001 sprejela izpodbijano odločbo, s katero je pritožnici naložila globo v višini 3,37 milijona eurov zaradi kršitve člena 81(1) ES in člena 53(1) Sporazuma EGP.
23. Komisija v tej odločbi navaja, da je med 24. marcem 1994 in 13. majem 1998 obstajal omejevalni sporazum, ki je povezoval družbe Britannia (od 15. marca 1997 dalje Trident), Heubach, James Brown, SNCZ in Union Pigments. Omejevalni sporazum naj bi bil omejen na standardni cinkov fosfat. Prvič, stranke omejevalnega sporazuma naj bi dosegle sporazum o razdelitvi trga s prodajnimi kvotami za proizvajalce. Drugič, na vsakem sestanku naj bi določili „najnižje“ ali „priporočene“ cene, ki naj bi jih na splošno spoštovali. Tretjič, v določeni meri naj bi prišlo do razdelitve kupcev.
24. Izrek izpodbijane odločbe se glasi:
„Člen 1
Britannia […], Heubach […], James […] Brown, [SNCZ], Trident […] in [Union Pigments] so kršile določila člena 81(1) Pogodbe in člena 53(1) Sporazuma EGP s tem, da so sodelovale pri trajajočem sporazumu in/ali usklajenem ravnanju v sektorju cinkovega fosfata.
Kršitev je trajala:
[…]
(b) v primeru Britannie [...]: od 24. marca 1994 do 15. marca 1997;
(c) v primeru Tridenta [...]: od 15. marca 1997 do 13. maja 1998.
[…]
Člen 3
Za kršitev iz člena 1 se podjetjem naložijo naslednje globe:
(a) Britannia [...]: 3,37 milijona eurov;
(b) [...] Heubach [...]: 3,78 milijona eurov;
(c) James [...] Brown [...]: 940.000 eurov;
(d) [SNCZ]: 1,53 milijona eurov;
(e) Trident [...]: 1,98 milijona eurov;
(f) [Union Pigments]: 350.000 eurov.
[…]“
25. Pri določitvi osnovnega zneska glob je Komisija v skladu z metodo iz Smernic upoštevala vsa upoštevna dejstva, zlasti težo in trajanje kršitve.
26. V sporni odločbi je Komisija kršitev opredelila za „zelo resno“. Proizvajalci cinkovega fosfata naj bi namerno zasnovali, usmerjali in spodbujali omejevalni sporazum, namenjen omejevanju konkurence na upoštevnem trgu v škodo svojih kupcev in širše javnosti. V skladu s to odločbo naj bi kršitev vplivala tudi na vse ozemlje Evropskega gospodarskega prostora. In končno, Komisija je ob upoštevanju sorazmerne velikosti tožeče stranke na zadevnem trgu menila, da so 3 milijoni eurov ustrezna podlaga za določitev globe.
27. Komisija je ocenila, da je kršitev trajala dve leti in enajst mesecev (od 24. marca 1994 do 15. marca 1997), kar pomeni, da je šlo za srednje trajno kršitev. Na podlagi tega je sklepala, da se lahko osnovni znesek upravičeno poveča za 25 %, tako da je globa znašala 3,75 milijona eurov.(7)
28. Nadalje je Komisija opozorila, da na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17 globa za vsako podjetje v nobenem primeru ne sme preseči 10 % njihovega svetovnega prometa. Komisija je pri izračunu zgornje meje, ki se je uporabila za globo, naloženo pritožnici, „upoštevala njen celotni promet za poslovno leto, končano 30. junija 1996, kar je zadnja razpoložljiva številka, ki izraža celotno leto normalne dejavnosti“(8) . Ta promet je znašal 55.713.550 eurov(9), zato je bila zgornja meja globe določena na približno 5,5 milijona eurov. Ker je bila globa, ki jo je Komisija določila pred uporabo obvestila o sodelovanju, nižja od te zgornje meje, je Komisija na tej podlagi ni znižala.
29. Nazadnje je Komisija na podlagi obvestila o sodelovanju Britannii priznala 10-odstotno znižanje.(10)
30. Končna globa, naložena pritožnici, je tako znašala 3,37 milijona eurov.(11)
III – Tožba pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijana sodba
31. Z vlogo, ki je bila v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložena 21. februarja 2002, je Britannia vložila tožbo za delno razglasitev ničnosti sporne odločbe in podredno za znižanje globe, ki je bila s to odločbo naložena.
32. Točka 16 izpodbijane sodbe se glasi:
„Tožeča stranka se sklicuje na samo en tožbeni razlog. Ta razlog vsebuje tri dele, v katerih tožeča stranka trdi, da je pri obračunavanju zgornje meje 10 % prometa Komisija z uporabo prometa, ki ga je tožeča stranka ustvarila v poslovnem letu, končanem 30. junija 1996, kršila:
– člen 15(2) Uredbe št. 17 in načelo sorazmernosti;
– načelo enakosti obravnavanja;
– načelo pravne varnosti.“
33. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo to tožbo zavrnilo.
IV – Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
34. S pritožbo, vloženo 7. februarja 2006, Britannia predlaga Sodišču, naj:
– razveljavi sodbo v delu, v katerem je bil zavrnjen predlog tožeče stranke v zvezi s sporno odločbo;
– člen 3 izpodbijane odločbe razglasi za ničen v delu, v katerem zadeva Britannio;
– podredno, spremeni člen 3 sporne odločbe glede pritožnice tako, da globo, ki ji je bila naložena, razveljavi ali jo bistveno zniža;
– podredno, vrne zadevo Sodišču prve stopnje, da odloči s pravnega vidika v skladu s sodbo Sodišča, in
– Komisiji naloži plačilo stroškov.
35. Komisija predlaga Sodišču, naj:
– zavrne pritožbene razloge in predloge, ki so v odgovoru na pritožbo razglašeni za nedopustne;
– podredno, zavrne pritožbo kot neutemeljeno in
– tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
V – Pravna analiza
36. Kot razumem, pritožnica navaja štiri pritožbene razloge, ki se nanašajo, prvič, na kršitev člena 15(2) Uredbe št. 17, drugič, na kršitev načela enakega obravnavanja, tretjič, na kršitev načela pravne varnosti, in četrtič, na pomanjkanje obrazložitve v izpodbijani sodbi.
37. Te pritožbene razloge bom preučil zaporedoma.
A – Prvi pritožbeni razlog: kršitev člena 15(2) Uredbe št. 17
38. Preden odločim o utemeljenosti tega pritožbenega razloga, bi rad podal dve uvodni pripombi.
39. Prva pripomba se nanaša na omejitve pravnega nadzora, ki ga Sodišče izvaja v okviru pritožbe.
40. Iz člena 225(1) ES in člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča izhaja, da je pritožba omejena na pravna vprašanja.
41. V skladu z ustaljeno sodno prakso je Sodišče prve stopnje torej edino pristojno za ugotavljanje dejstev, razen če bi vsebinska nepravilnost njegovih ugotovitev izhajala iz dokumentacije, ki mu je bila predložena, in za presojo teh dejstev. Presoja dejstev, razen pri izkrivljanju predloženih dokazov, torej ni pravno vprašanje, ki bi bilo predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe.(12)
42. Po drugi strani ni sporno, da je, kadar Sodišče prve stopnje ugotovi in presodi dejstva, Sodišče pristojno za to, da na podlagi člena 225 ES izvede nadzor nad pravno opredelitvijo teh dejstev in pravnimi posledicami, ki jih je iz tega izpeljalo Sodišče prve stopnje.(13)
43. Zlasti v okviru izvajanja člena 81 ES in člena 15 Uredbe št. 17 iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora Sodišče preveriti, ali je Sodišče prve stopnje pravno zadostno odgovorilo na vse trditve pritožnice, ki se nanašajo na ukinitev ali znižanje globe. Hkrati pa ni dolžnost Sodišča, da zaradi razlogov pravičnosti s svojo presojo zamenja presojo Sodišča prve stopnje, ko pri izvajanju svoje neomejene pristojnosti odloča o višini glob, naloženih podjetjem zaradi kršitve prava Skupnosti.(14)
44. Druga ugotovitev se nanaša na obseg diskrecijske pravice, ki jo ima Komisija pri nalaganju globe na podlagi člena 15 Uredbe št. 17.
45. Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da ima Komisija široko diskrecijsko pravico glede metode izračuna, ki jo uporabi za določitev globe. V okviru tega lahko upošteva različne elemente glede na omejitve iz člena 15(2) Uredbe št. 17.(15)
46. Kljub temu je izvajanje te diskrecijske pravice omejeno s pravili ravnanja, ki si jih je Komisija določila sama, ko je sprejela Smernice. Čeprav te niso pravno pravilo, ki ga je uprava dolžna spoštovati, pa Sodišče vseeno meni, da se Komisija od njih ne more oddaljiti, ne da bi bila sankcionirana zaradi kršitve splošnih pravnih načel, kot sta enako obravnavanje ali tudi varstvo legitimnega pričakovanja.(16)
47. Z vidika teh ugotovitev je treba preveriti, ali je Sodišče prve stopnje pravilno presodilo izvajanje navedene diskrecijske pravice Komisije.
48. Naj poudarim, da pritožnica s tem pritožbenim razlogom trdi, da je Sodišče prve stopnje kršilo člen 15(2) Uredbe št. 17, ko je presodilo, da je Komisija pri določitvi zgornje meje globe upravičeno upoštevala promet drugega poslovnega leta, kot je bilo leto pred sprejetjem sporne odločbe.
49. Kot lahko razberem iz besedila pritožbe, Britannia navaja več trditev v podporo temu pritožbenemu razlogu.
50. Pred preučitvijo njihove utemeljenosti je treba opozoriti, da lahko Komisija na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17 podjetju zaradi kršitve člena 81(1) ES naloži globo, ki znaša od 1000 do 1 milijona eurov, ali višjo vsoto, ki pa ne presega 10 % prometa zadevnega podjetja v predhodnem poslovnem letu.
51. Prvič, pritožnica Sodišču prve stopnje očita, da se je oddaljilo od besedila člena 15(2) Uredbe št. 17 in od sodne prakse, ki jo je izpostavilo sodišče Skupnosti, ko je razsodilo, da lahko Komisija v izjemnih okoliščinah upošteva drugo poslovno leto, kot je leto pred sprejetjem sporne odločbe. Pojem „predhodno poslovno leto“ iz navedene določbe naj bi se namreč v skladu z ustaljeno sodno prakso nanašal na celotno poslovno leto, ki je najbližje datumu sprejetja odločbe Komisije.(17) Po mnenju Britannie naj Sodišče prve stopnje torej ne bi pravilno uporabilo prava, ker ni upoštevalo njenega prometa za poslovno leto, končano 30. junija 2001.
52. Strinjam se s Komisijo, da ta trditev ni utemeljena.
53. Iz ustaljene sodne prakse namreč izhaja, da je treba pri razlagi določbe prava Skupnosti upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi sobesedilo in cilje, ki jih zasleduje ureditev, katere del je.(18)
54. Vendar se mi zdi, da se je Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi upravičeno oprlo na zastavljene cilje zakonodajalca Skupnosti v okviru kaznovanja kršitev pravil o konkurenci in na sodno prakso, ki jo je sodni organ Skupnosti izpostavil v zvezi z razlago člena 15(2) Uredbe št. 17.
55. Najprej je treba navesti, da se je Sodišče prve stopnje v točki 37 izpodbijane sodbe sklicevalo na zgoraj navedeno sodbo CBR in drugi proti Komisiji ter na sodbo Sodišča z dne 16. novembra 2000 v zadevi Sarrió proti Komisiji(19), da bi pojasnilo, da se pojem „predhodno poslovno leto“ iz člena 15(2) Uredbe št. 17 načeloma nanaša na zadnje celotno poslovno leto vsakega od zadevnih podjetij na datum sprejetja izpodbijane odločbe.
56. Sodišče prve stopnje je analizo v točkah 35 in 36 izpodbijane sodbe nato oprlo na cilj člena 15(2) Uredbe št. 17. Kot opozarja, je namen te določbe „Komisijo pooblastiti za naložitev glob, da se ji omogoči izpolnitev naloge nadzora, ki ji jo dodeljuje pravo Skupnosti“.(20) Opozarjam, da so sankcije iz navedene določbe, ključni instrument Komisije, s katerim v skladu s členom 3(1)(g) ES zagotovi, da se znotraj Skupnosti vzpostavi „sistem, ki zagotavlja, da na notranjem trgu ni izkrivljanja konkurence“. Cilj teh denarnih kazni, naloženih za ravnanja, ki zahtevajo strogo kazen, je dvojen. Prvič, omogočiti morajo kaznovanje podjetij zaradi storjene kršitve, in drugič, odvračati tista podjetja, ki bi poskušala storiti tako kršitev, da bi uskladila svoja prihodnja ravnanja v smislu večje gospodarske učinkovitosti.(21)
57. Komisija, ki je tako zadolžena za obrambo gospodarskega javnega reda, mora pri določanju glob zagotavljati odvračilno naravo svojega ukrepa. V ta namen se lahko odloči za splošno povečanje glob, naloženih podjetjem. Komisija lahko v posameznem primeru znesek globe tudi prilagodi, da bi upoštevala zaželeni učinek na podjetje, ki mu je naložena.
58. Da bi zagotovili zadosten odvračilni učinek, je nujno, da ta znesek ni niti zanemarljiv niti, nasprotno, pretiran, tudi glede na finančno sposobnost zadevnega podjetja. Zato je po mojem mnenju bistveno, da lahko Komisija v okviru svojega izračuna upošteva promet, ki izraža dejansko finančno stanje podjetja.
59. Na podlagi teh ciljev je Sodišče prve stopnje v točki 38 izpodbijane sodbe po mojem mnenju pravilno sklepalo, da se pri izračunu zakonsko dovoljene zgornje meje ne domneva samo, da ima Komisija na voljo promet za zadnje poslovno leto pred sprejetjem sporne odločbe, ampak tudi, da ti podatki zajemajo celotno poslovno leto normalne gospodarske dejavnosti v dvanajstih mesecih.
60. Menim, da taka razlaga člena 15(2) Uredbe št. 17 ni napačna. Po mojem mnenju se izogne pretirani okorelosti predpisov, ki bi lahko škodila učinkovitosti sankcije in polnemu učinku člena 81 ES. Kot bomo videli, ima lahko namreč finančno stanje vsakega podjetja svoje posebnosti, kar lahko v nekaterih primerih Komisijo spodbudi k večji pazljivosti. Po mojem mnenju je treba pri metodi za izračun zakonsko dovoljene zgornje meje te posebnosti upoštevati, zlasti da se ohrani odvračilna narava globe.
61. Po mojem mnenju Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi navaja tri vrste položajev.
62. Prvi je položaj podjetja, ki je v poslovnem letu pred sprejetjem odločbe Komisije ustvarilo promet, v katerem se izraža celotno leto normalne gospodarske dejavnosti. V tem primeru je Komisija ta promet dolžna upoštevati, kot Sodišče prve stopnje navaja v točki 49 izpodbijane sodbe, pri določitvi zgornje meje, ki se uporabi za globo, in to kljub precejšnjemu zmanjšanju vseh sredstev podjetja v primerjavi s prejšnjimi leti zaradi težkega ekonomskega stanja, nesreče ali stavke.
63. Drugi je položaj, v katerem Komisija samo z upoštevanjem poslovnega leta pred sprejetjem odločbe ne more pravilno oceniti sredstev podjetja. Kot Sodišče prve stopnje navaja v točki 39 izpodbijane sodbe, je tako lahko, če podjetje svojih računovodskih izkazov ne sestavi ali sporoči pred sprejetjem odločbe. Tako je lahko tudi pri podjetju, ki zaradi spremembe svojih računovodskih metod predloži izkaze, ki zajemajo samo obdobje, krajše od dvanajstih mesecev. V takih primerih in v skladu s točko 5(a), drugi pododstavek, Smernic ima Komisija pravico upoštevati neposredno predhodno poslovno leto, ki zajema obdobje dvanajstih mesecev.
64. In končno, tretji je položaj podjetja, ki v poslovnem letu pred sprejetjem odločbe Komisije nima nobenega prometa. Tak položaj je lahko na primer posledica prestrukturiranja podjetja, ki pravno še vedno obstaja, vendar je vse svoje poslovne dejavnosti preneslo. Če torej podjetje ni izvajalo nobene gospodarske dejavnosti v poslovnem letu pred sprejetjem odločbe, v nasprotju z zahtevami sodne prakse Komisija na podlagi prometa v tem obdobju ne more določiti stanja tega podjetja.(22) Tak položaj je lahko tudi posledica goljufivega ravnanja podjetja, ki se odloči prikriti promet, da se mu ne bi naložila globa zaradi nezakonitega ravnanja.
65. Treba je ugotoviti, da v tovrstnih primerih Komisija z upoštevanjem samo enega poslovnega leta pred sprejetjem odločbe ne more pravilno oceniti sredstev podjetja in zagotoviti zadostne odvračilne narave globe.
66. Popolnoma se torej strinjam z analizo Sodišča prve stopnje, navedeno v točki 48 izpodbijane sodbe, da mora imeti Komisija pri določitvi zgornje meje iz člena 15(2) Uredbe št. 17 „na voljo p romet za zadnje poslovno leto, ki predstavlja celotno poslovno leto normalne gospodarske dejavnosti v obdobju dvanajstih mesecev“. Ta analiza je popolnoma v skladu s sodno prakso, ki jo je izpostavilo Sodišče(23), ter prispeva k izpolnitvi ciljev kaznovanja in odvračanja od kršitev pravil o konkurenci.
67. Zato menim, da Sodišče prve stopnje nikakor ni nepravilno uporabilo prava, ko je presodilo, da lahko Komisija na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17 upošteva zadnje celotno poslovno leto pred sprejetjem sporne odločbe, tj. leto, ki se je končalo 30. junija 1996.
68. Drugič, Britannia Sodišču prve stopnje v bistvu očita, da ni uporabilo „alternativnega denarnega praga“, določenega v prvem delu člena 15(2) Uredbe št. 17.
69. Pritožnica po eni strani trdi, da ji je lahko Komisija ob neobstoju prometa kot alternativni ukrep naložila izključno globo od 1000 do 1 milijona eurov. Taka razlaga naj bi bila v skladu s ciljem navedenega člena 15(2), katerega namen je preprečiti globe, ki ne bi bile sorazmerne glede na velikost podjetja.(24) Še več, čeprav je zgornja meja 10 % določena glede na promet, pa naj promet v prvem delu člena 15(2) Uredbe št. 17 ne bi bil izrecno predviden niti domnevan.
70. Po drugi strani Britannia očita Sodišču prve stopnje, da je v okviru presoje zneska zgornje meje globe, ki ga je določila Komisija, upoštevalo cilj odvračanja iz člena 15(2) Uredbe št. 17. Po mnenju tožeče stranke naj bi namreč izračun osnovnega zneska globe (določen glede na merili teže in trajanja kršitve) in določitev njene zgornje meje imela dva različna cilja. Iz zgoraj navedene sodbe Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji naj bi izhajalo, da je zgornja meja iz člena 15(2) Uredbe št. 17 določena, da bi se „izognila čezmernim in nesorazmernim globam“, in ima tako „namen, ki je drugačen in ni odvisen od namena meril teže in trajanja kršitve“.(25) Sodišče prve stopnje naj torej ne bi pravilno uporabilo prava, ko je v točki 44 izpodbijane sodbe razsodilo, da je Komisija lahko sklepala, da globa 1 milijon eurov v tem primeru ne bi zadostovala.
71. Po eni strani je treba navesti, da trditev Britannie v zvezi s presojo Sodišča prve stopnje glede odvračilne narave globe 1 milijon eurov po mojem mnenju ni dopustna.
72. Enako kot Komisija namreč menim, da sodi preučitev te trditve v okvir presoje dejstev, ki jih Sodišče v skladu z mojimi navedbami v točkah 40 in 41 teh sklepnih predlogov ne more preučiti v okviru pritožbe.
73. Po drugi strani menim, da trditve o uporabi alternativnega denarnega praga niso utemeljene.
74. Menim namreč, da pri določitvi zgornje meje sankcije ne gre samo za vprašanje izbire med najvišjo globo v višini 1 milijona eurov in zgornjo mejo na podlagi prometa podjetja. Ni sporno, da mora Komisija v okviru metode za izračun glob upoštevati zgornjo mejo v zvezi s prometom, ki je določena v členu 15(2) Uredbe št. 17. Kljub temu ima Komisija v okviru omejitev, določenih v navedeni določbi, široko diskrecijsko pravico in lahko upošteva, kot je poudarilo Sodišče, „veliko dejavnikov“.(26) Vendar v nasprotju s trditvami pritožnice menim, da je cilj odvračanja izpolnjen v okviru izračuna osnovnega zneska globe in pri določitvi njene zgornje meje. Ta cilj je namreč povezan s sprejetjem Uredbe št. 17(27) in ima prednost pred besedilom njenega člena 15(2). V navedenih okoliščinah in kolikor višina globe ne presega najvišjega praga, določenega v členu 15(2) Uredbe št. 17, menim, da lahko Komisija pri izvajanju svoje diskrecijske pravice v okviru zadevnega izračuna upošteva cilj odvračanja.
75. Po mojem mnenju je torej Sodišče prve stopnje upravičeno sklenilo, da je lahko Komisija v okviru presoje zgornje meje globe, ki se je uporabila za pritožnico, upoštevala odvračalni namen iz člena 15(2) Uredbe št. 17.
76. Na podlagi teh ugotovitev menim, da je treba drugo trditev pritožnice razglasiti za delno nedopustno in delno neutemeljeno.
77. Zato Sodišču predlagam, naj prvi pritožbeni razlog zavrne kot deloma nedopusten in deloma neutemeljen.
B – Drugi pritožbeni razlog: kršitev načela enakega obravnavanja
78. Kot je mogoče razbrati iz besedila pritožbe, pritožnica navaja tri trditve v podporo temu pritožbenemu razlogu.
79. Pred preučitvijo njihove utemeljenosti je treba opozoriti, da je načelo enakega obravnavanja splošno pravno načelo, ki ga je Komisija dolžna spoštovati v okviru postopka, sproženega na podlagi člena 81 ES.
80. V skladu z ustaljeno sodno prakso, na katero se je Sodišče prve stopnje pravilno sklicevalo v točki 60 izpodbijane sodbe, to načelo nasprotuje temu, da bi se podobni položaji obravnavali različno in da bi se različni položaji obravnavali enako, če tako obravnavanje ni objektivno utemeljeno.(28)
81. Prvič, pritožnica trdi, da je Sodišče prve stopnje kršilo načelo enakega obravnavanja, ker je menilo, da je lahko Komisija različno obravnavala podjetji SNCZ in Union Pigments, ki sta prav tako sodelovali pri omejevalnem sporazumu.
82. Po mojem mnenju ta trditev ni utemeljena.
83. Iz izpodbijane sodbe namreč jasno izhaja, da sta ti dve podjetji ob sprejetju sporne odločbe Komisije v nasprotju s pritožnico še vedno izvajali poslovno dejavnost na trgu cinkovega fosfata. Na podlagi njunega prometa v poslovnem letu pred sprejetjem te odločbe je Komisija torej lahko ocenila finančna sredstva teh podjetij in tako določila njun gospodarski pomen, kar ni veljalo za Britannio.
84. Na podlagi teh dejstev lahko ugotovimo, da je bila pritožnica dejansko v drugačnem položaju kot SNCZ in Union Pigments.
85. V navedenih okoliščinah menim, da je Sodišče prve stopnje upravičeno razsodilo, da je lahko Komisija pritožnico obravnavala drugače kot navedeni podjetji.
86. Poleg tega navajam, da je sodišče Skupnosti priznalo, da je v okviru določanja glob, naloženih na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17, določeno različno obravnavanje podjetij, na katera se nanaša odločba Komisije, povezano z izvajanjem metode, izbrane v Smernicah.(29) Te namreč omogočajo Komisiji, da sankcijo individualizira glede na ravnanja in značilnosti podjetij, da bi tako zagotovila učinkovitost pravil Skupnosti o konkurenci.
87. Zato se mi zdi, da se lahko ta trditev zavrne kot neutemeljena.
88. Drugič, pritožnica trdi, da je Sodišče prve stopnje kršilo načelo enakega obravnavanja, ko je razsodilo, da jo lahko Komisija obravnava drugače kot podjetja, kot so Anic SpA, DSM in UCAR International Inc., na katera se nanašajo prejšnje odločbe Komisije.(30) Po njenem mnenju naj Sodišče prve stopnje v točki 61 izpodbijane sodbe ne bi pravilno razsodilo, da njen položaj ni primerljiv s položajem teh podjetij.
89. Pritožnica dodaja, da naj bi Komisija pri izračunu zgornje meje globe vedno uporabljala predhodno poslovno leto, ne glede na to, ali so se dejavnosti, ki so izhajale iz sporazuma, prenesle in ali je bil promet, ustvarjen v navedenem letu, nižji od prometa, ustvarjenega pred prenosom dejavnosti. Tako naj bi Komisija v odločbi Grafitne elektrode določila najvišji znesek globe na podlagi prometa, ki ga je družba UCAR International Inc. ustvarila v predhodnem poslovnem letu in je znašal 841 milijonov eurov, čeprav je bil ta promet precej nižji od prometa, ki ga je ustvarila v zadnjem letu kršitve in je znašal 1022 milijonov eurov.
90. Komisija trdi, da ta trditev ni dopustna, ker naj bi izhajala iz izključne presoje dejstev, ki jih Sodišče ne more ponovno preizkusiti v okviru pritožbe.(31)
91. S tako analizo se ne strinjam. Čeprav je res, da je Sodišče prve stopnje edino pristojno za ugotavljanje in presojo dejstev, pa iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je Sodišče pristojno za izvajanje nadzora nad pravno opredelitvijo teh dejstev in pravnimi posledicami, ki jih je iz tega izpeljalo Sodišče prve stopnje.(32)
92. S sklicevanjem na to trditev Britannia poziva Sodišče, naj preveri pravne posledice, ki jih je lahko Sodišče prve stopnje izpeljalo iz dejstev, ugotovljenih v odločbah, ki so se nanašale nanjo, in sicer glede primerljivosti položajev med podjetji in spoštovanja načela enakega obravnavanja.
93. Ker pritožnica ne navaja nikakršnega izkrivljanja dejstev, ki jih je ugotovilo Sodišče prve stopnje, je zato dolžnost Sodišča, da presodi, ali je to lahko pravilno presodilo, da položaj Britannie ni primerljiv s položajem podjetij Anic SpA in DSM ter da zato ne more zahtevati enake obravnave v okviru načela enakega obravnavanja.
94. V nasprotju s Komisijo torej Sodišču predlagam, naj to trditev razglasi za dopustno.
95. Kot sem že navedel, pritožnica meni, da Sodišče prve stopnje ni pravilno uporabilo prava, ko je v točki 61 izpodbijane sodbe presodilo, da njen položaj ni primerljiv s položajem navedenih podjetij.
96. Že iz besedila točke 61 je razvidno, da navedena trditev ni utemeljena. Točka 61 se glasi:
„Prva trditev tožeče stranke, da je Komisija odstopila od svoje dotedanje prakse, ni utemeljena. Tožeča stranka namreč ni v položaju, primerljivem s položajem podjetij, [navedenih v odločbah Polipropilen in PVC], ker ni imela prometa v poslovnem letu pred izpodbijano odločbo. Zato se je ne more obravnavati enako kot podjetja v prejšnjih zadevah.“
97. Na podlagi obrazložitve Sodišča prve stopnje je mogoče razumeti razloge, ki so pripeljali do zavrnitve trditve pritožnice.(33) Kot je pojasnilo, ta ni imela prometa v poslovnem letu pred sprejetjem sporne odločbe. Torej gre za odločilni dejavnik, iz katerega je Sodišče prve stopnje po mojem mnenju lahko sklepalo, da je bila pritožnica v drugačnem položaju kot Anic SpA in DSM. V navedenih okoliščinah menim, da je Sodišče prve stopnje upravičeno razsodilo, da je lahko Komisija Britannio obravnavala drugače kot navedeni podjetji.
98. V vsakem primeru se mi zdi, da se v okviru obravnavanega spora ni mogoče sklicevati na morebitne izkušnje, ki bi jih bilo mogoče potegniti iz odločb Polipropilen, PVC in Grafitne elektrode, in to zaradi dveh razlogov.
99. Po eni strani iz ustaljene sodne prakse, na katero je Sodišče opozorilo v zgoraj navedeni sodbi JCB Service proti Komisiji, izhaja, da „predhodna praksa odločanja ne šteje kot pravni okvir za globe na področju konkurence in da so odločbe v zvezi z drugimi zadevami pokazatelji, ali gre za diskriminacijo“.(34) Kot natančno navaja Sodišče, so namreč izkušnje, pridobljene pri tem ravnanju, „le znaniln[e], ker od okoliščin odvisni podatki, kot so trgi, proizvodi, države, podjetja in zadevna obdobja, niso identični“.(35) Poleg tega je treba opozoriti, da sta bili odločbi Polipropilen in PVC, na kateri se sklicuje pritožnica, sprejeti še pred objavo Smernic.
100. Po drugi strani je Sodišče večkrat razsodilo, da Komisiji dejstvo, da je v preteklosti uporabila določeno višino glob pri različnih vrstah kršitev, ne more odvzeti možnosti, da te globe zviša v mejah, določenih z Uredbo št. 17, če je to nujno za zagotovitev učinkovitosti pravil Skupnosti o konkurenci.(36) V navedenih okoliščinah se mi zdi, da podjetje v upravnem postopku, sproženem na podlagi člena 81 ES, ne more upravičeno pričakovati, da ga bo Komisija obravnavala enako kot podjetje v podobnem položaju.
101. V navedenih okoliščinah predlagam Sodišču, naj to trditev zavrne kot neutemeljeno.
102. Tretjič, pritožnica očita Sodišču prve stopnje, da je v točki 63 izpodbijane sodbe razsodilo, da bi obstajala neupravičena diskriminacija v njeno korist v primerjavi s podjetjem Trident, če Komisija ne bi uporabila prometa iz prejšnjega poslovnega leta.
103. Ta trditev očitno ni bistvena.
104. Pri zavrnitvi drugega dela, ki se nanaša na kršitev načela enakega obravnavanja, se izpodbijana sodba namreč opira izključno na okoliščino, da je pritožnica v drugačnem položaju kot podjetji, ki sta člana omejevalnega sporazuma, tj. Union Pigments in SNCZ, ter podjetji, zaradi katerih je Komisija sprožila predhodni postopek, torej Anic SpA in DSM.
105. Zato menim, da ugotovitev Sodišča prve stopnje, navedena v točki 63 izpodbijane sodbe, ne vpliva na to točko.
106. Ker je ta razlog po mojem mnenju dodaten, očitki pritožnice zoper to ugotovitev ne morejo biti razlog za razveljavitev izpodbijane sodbe, zato niso bistveni.(37)
107. V navedenih okoliščinah predlagam Sodišču, naj ves drugi pritožbeni razlog zavrne kot neutemeljen.
C – Tretji pritožbeni razlog: kršitev načela pravne varnosti
108. Pritožnica trdi, da je Sodišče prve stopnje kršilo načelo pravne v arnosti, ker je razsodilo, da Komisija ni napačno uporabila prava, ko je pri določitvi zgornje meje 10 % prometa upoštevala drugo poslovno leto, kot je bilo poslovno leto pred sporno odločbo.
109. Britannia poudarja, da to načelo izhaja iz člena 7(1) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP). Tožeča stranka navaja, da je to načelo priznano tudi v členu 11 Splošne deklaracije človekovih pravic in členu 49(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, razglašene 7. decembra 2000 v Nici.(38)
110. Britannia poudarja, da naj bi imel sistem glob, določen z Uredbo št. 17, „kazenskopravni značaj“(39), na katerega naj bi se nanašal člen 7(1) EKČP, in s tega vidika naj bi obstajalo splošno pravno načelo, ki naj bi predpisovalo, da se določbe v zvezi s prekrški in kaznimi ne smejo razlagati široko v škodo tožene stranke.(40)
111. Poleg tega naj bi Sodišče prve stopnje razsodilo, da „morajo biti sankcije, naložene podjetju zaradi kršitve pravil o konkurenci, v skladu s tistimi, ki so bile določene, ko je bila kršitev storjena“.(41) Prav tako naj bi menilo, da „Komisija nima pravice spreminjati Uredbe št. 17 ali se od nje oddaljiti, tudi če gre za splošna pravila, ki si jih naloži sama“.(42)
112. Sicer pa naj bi Sodišče razsodilo, da je treba načelo pravne varnosti še posebej strogo upoštevati, kadar gre za predpise, ki bi lahko imeli finančne posledice.(43)
113. Zato pritožnica trdi, da Komisija ne bi smela prekoračiti omejitev iz člena 15(2) Uredbe št. 17. Po njenem mnenju glede na jasnost besedila te določbe ni bilo mogoče predvideti, da Komisija upošteva drugo poslovno leto, kot je predhodno poslovno leto. Nasprotno, načelo pravne varnosti naj bi od Komisije zahtevalo, da pritožnici naloži globo od 1000 do 1 milijona eurov, kot je to določeno v prvem delu navedene določbe.
114. Po navedbah Britannie naj bi Sodišče prve stopnje ustvarilo položaj, v katerem naj podjetja nikakor ne bi mogla določiti upoštevnega referenčnega leta za izračun veljavne zgornje meje ter posledično jasne in natančne zgornje meje globe, ki bi se jim lahko naložila.(44)
115. Pritožnica namreč poudarja, da je presoja v zvezi z obstojem „normalne gospodarske dejavnosti“ podjetja subjektivna in da obstaja velika negotovost glede položajev, ki so posledica „izjemnih okoliščin“. Zato trdi, da se Komisiji ne sme dovoliti, da glede na taka merila samovoljno izbira referenčno leto.
116. Komisija meni, da je treba ta pritožbeni razlog zavrniti, ker gre samo za preoblikovanje trditev, ki jih je Britannia navedla v prvem pritožbenem razlogu.
117. Kakor koli že, Komisija navaja, da je bila razlaga člena 15(2) Uredbe št. 17 popolnoma predvidljiva, ker se zgornja meja, določena s to določbo, nanaša na promet v predhodnem poslovnem letu, pritožnica pa takega prometa ni imela. Komisija poudarja, da načelo predvidljivosti glob pomeni, da morajo biti podjetja sposobna oceniti posledice svojih dejanj, preden jih zagrešijo. Kot navaja, se v obravnavanem primeru promet Britannie na dan, ko se je odločila za kršitev, ni bistveno razlikoval od prometa, ki se je uporabil pri izračunu najvišjega zneska globe (55,7 milijona eurov za poslovno leto, končano 30. junija 1996). Po mnenju Komisije je pritožnica v času nastanka kršitve torej lahko ocenila, kako visoko globo bi morala plačati, če bi bil omejevalni sporazum razkrit in kaznovan. Poleg tega Komisija navaja, da je posebni položaj Britannie, tj. nadaljnji pravni obstoj, vendar brez prometa, povzročil posebno težavo, ki je ta ni mogla spregledati. Kljub temu naj bi se tožeča stranka v odgovoru na obvestilo o sodelovanju, ki ji je bilo poslano, odpovedala sklicevanju na to točko.
118. Po mojem mnenju ta pritožbeni razlog ni utemeljen.
119. Zdi se mi namreč, da so trditve, ki jih je navedla Britannia, preoblikovane trditve, ki so bile navedene že v podporo prvemu pritožbenemu razlogu, ki se nanaša na kršitev člena 15(2) Uredbe št. 17. Ker jih nisem štel za utemeljene, menim, da niso utemeljene tudi trditve, ki jih pritožnica navaja v podporo temu tretjemu pritožbenemu razlogu.
120. Kljub temu bom ob predpostavki, da Sodišče ni tega mnenja, podredno analiziral te trditve.
121. Britannia v bistvu trdi, da metoda izračuna, ki jo je Komisija upoštevala v okviru izvajanja člena 15(2) Uredbe št. 17, v času nastanka kršitve ni bila predvidljiva.
122. Pred preučitvijo utemeljenosti te trditve bi rad opozoril na zahteve, ki izhajajo iz načela pravne varnosti.
123. To načelo je posledica načela zakonitosti in je eno od temeljnih načel prava Skupnosti. Kot je Sodišče prve stopnje poudarilo v točki 69 izpodbijane sodbe, to načelo „zahteva, da so pravna pravila jasna in natančna, ter meri na zagotavljanje predvidljivosti položajev in pravnih razmerij v zvezi s pravom Skupnosti“.(45) Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da „je [n]avedena zahteva po pravni varnosti [...] zlasti nujna ob predpisih, ki bi lahko imeli finančne posledice“.(46)
124. Kot je navedla pritožnica, to načelo izhaja iz člena 7(1) EKČP in iz člena 49(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki, opozarjam, ni pravno zavezujoča.(47)
125. Člen 7(1) EKČP, v katerem je povzeto besedilo člena 11(2) Splošne deklaracije človekovih pravic, se glasi:
„Nihče ne sme biti obsojen zaradi storitve ali opustitve, za katero v času, ko je bila storjena, nacionalno ali mednarodno pravo ni določalo, da je kazniva. Prav tako se mu ne sme izreči težja kazen od tiste, ki je bila zagrožena v času storitve dejanja.“
126. Poudarjam, da sodni organ Skupnosti ni pristojen za presojo zakonitosti metode izračuna, ki jo Komisija uporabi ob upoštevanju člena 7(1) EKČP, ker njene določbe niso del prava Skupnosti.(48)
127. Vendar je Sodišče večkrat razsodilo, da so temeljne pravice sestavni del splošnih pravnih načel, katerih spoštovanje mora zagotoviti.(49) V okviru te naloge se Sodišče zgleduje ne samo po ustavnih tradicijah, skupnih državam članicam, ampak tudi po navedbah iz mednarodnih instrumentov o varstvu človekovih pravic, pri katerih so države članice sodelovale ali h katerim so pristopile.(50) V zvezi s tem je Sodišče menilo, da ima EKČP poseben pomen.(51)
128. Ob upoštevanju sodne prakse, ki sta jo izpostavili Evropsko sodišče za človekove pravice in sodišče Skupnosti, mora predpis, ki nalaga kazen – kazenskopravni predpis ali upravni instrument, ki predpisuje upravno sankcijo – imeti določene značilnosti.
129. Prvič, vsako pravno pravilo, zlasti kadar predpisuje ali dovoljuje naložitev sankcij, mora temeljiti na jasni in nedvoumni pravni podlagi.(52)
130. Poleg tega mora biti ta predpis jasen in natančen.(53)
131. Sodni organ Skupnosti namreč poudarja, da mora biti osebam, na katere se nanašajo zadevni predpisi, omogočeno, da se nedvoumno seznanijo s pravicami in z obveznostmi, ki izhajajo iz teh predpisov, da lahko ukrepajo v skladu z njimi.(54) Po mnenju Sodišča se ta zahteva ne nanaša samo na predpise, ki določajo znake kršitve, ampak tudi na predpise, ki opredeljujejo posledice kršitve pravnih pravil.(55) V zakonu je torej treba jasno opredeliti kršitve in kazni, ki veljajo zanje.
132. Za Evropsko sodišče za človekove pravice se jasnost zakona ne presoja samo z vidika besedila upoštevne določbe, ampak tudi z vidika pojasnil iz obstoječe in objavljene sodne prakse.(56)
133. In končno, ti predpisi morajo biti dostopni in predvidljivi.(57)
134. Evropsko sodišče za človekove pravice meni, da mora biti zadevna oseba v okoliščinah zadeve sposobna razumno predvideti posledice, ki lahko nastanejo zaradi določenega dejanja.(58)
135. Predvidljivost zakona naj ne bi preprečila, da bi bila zadevna oseba prisiljena poseči po poučenih nasvetih, da bi ocenila take posledice.(59) Prav tako naj ne bi nasprotovala temu, da zakon podeljuje diskrecijsko pravico upravnemu organu. V tem primeru naj bi zahteva po predvidljivosti vključevala, da se obseg in način izvajanja te pravice opredelita natančno in ob upoštevanju zadevnega zakonitega cilja, da se posamezniku zagotovi ustrezno varstvo zoper samovoljo.(60)
136. Poleg tega naj člen 7(1) EKČP ne bi zahteval, da je besedilo zadevne določbe tako natančno, da so morebitne posledice kršitve te določbe predvidljive z absolutno gotovostjo.(61) Po mnenju Evropskega sodišča za človekove pravice se je treba izogibati pretirani okorelosti predpisov, da se lahko uprava prilagaja spremembam okoliščin. To omogoči tudi individualizacijo naložene kazni. Medtem ko načelo zakonitosti zahteva strogo in objektivno opredelitev dejanja, pa načelo individualizacije zahteva, da se izbira sankcije prilagaja okoliščinam, značilnim za vsako osebo.
137. Te značilnosti, tj. jasnost pravnih pravil, predvidljivost sankcij in njihova individualizacija, pomenijo prav toliko jamstev, potrebnih za zagotovitev učinkovitosti politike, ki jo vodi zakonodajalec Skupnosti.
138. Na podlagi navedbe teh dejavnikov je treba preveriti, ali je bila metoda izračuna, ki jo je Komisija uporabila v obravnavanem sporu, razumno predvidljiva.
139. V zvezi s tem je Sodišče prve stopnje v točki 73 izpodbijane sodbe menilo, da je bilo za pritožnico popolnoma predvidljivo, da ji bo naložena globa, ker je bila kršitev pravil o konkurenci, ki jo je zagrešila, očitna. Prav tako je razsodilo, da je bilo predvidljivo, da ta globa ne bo določena samo na podlagi teže in trajanja kršitve, ampak tudi na podlagi položaja podjetja.
140. S tako analizo se popolnoma strinjam, in sicer zaradi naslednjih razlogov.
141. Prvič, čeprav člen 15(2) Uredbe št. 17 daje Komisiji široko diskrecijsko pravico, se mi zdi, da njeno izvajanje vseeno omejuje z določitvijo objektivnih ciljev, ki jih je Komisija dolžna upoštevati. Za globo, ki se lahko naloži, na podlagi besedila navedene določbe velja številčno določljiva in absolutna zgornja meja, ki se izračuna za vsako podjetje in vsak primer kršitve posebej, tako da je najvišji znesek globe, ki se lahko naloži danemu podjetju, po mojem mnenju določljiv vnaprej.
142. Drugič, izvajanje diskrecijske pravice Komisije je omejeno s pravili ravnanja, ki si jih je Komisija določila v Smernicah. Čeprav te niso pravno pravilo, ki ga je uprava v vsakem primeru dolžna upoštevati, pa je sodni organ Skupnosti odločil, da kljub temu določajo pravilo ravnanja, od katerega se Komisija ne more oddaljiti, ne da bi bila sankcionirana na podlagi kršitve splošnih pravnih načel, kot so enako obravnavanje, varstvo legitimnega pričakovanja ali pravna varnost.(62)
143. Kot je Sodišče razsodilo v zgoraj navedeni sodbi Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, Smernice zagotavljajo pravno varnost zadevnih podjetij in jim omogočajo, da se seznanijo z metodami izračuna, ki jih Komisija uporablja pri izvajanju člena 15(2) Uredbe št. 17.(63) Čeprav je Komisija že več let deležna kritik zaradi netransparentnosti, ki jo je pokazala v okviru določanja glob, je objava Smernic omogočila večjo transparentnost njenih odločitev.(64)
144. Tretjič, treba je opozoriti, da na podlagi člena 229 ES in člena 17 Uredbe št. 17 Sodišče in Sodišče prve stopnje o tožbah zoper odločbe Komisije o določitvi globe odločata na podlagi neomejene pristojnosti. Tako lahko ne le razglasita odločbe za nične, ampak tudi razveljavita, zmanjšata ali povečata naloženo globo. Upravna praksa Komisije je tako pod neomejenim nadzorom sodišča Skupnosti. V zvezi s tem je nadzor, ki ga ta izvaja, na podlagi ustaljene in objavljene sodne prakse pomagal razjasniti merila in metode izračuna, ki jih mora Komisija uporabiti v okviru določanja glob. Sodišče Skupnosti je tako v ustaljeni sodni praksi, na katero se sicer sklicuje pritožnica, podrobno navedlo, da se pojem „predhodno poslovno leto“ načeloma nanaša na zadnje celotno poslovno leto vsakega od zadevnih podjetij na dan sprejetja izpodbijane odločbe.
145. V nasprotju s trditvami Britannie torej menim, da Komisija nima neomejene diskrecijske pravice, na podlagi katere bi lahko „samovoljno“ izbirala poslovno leto, na katerem naj bi temeljil izračun zgornje meje globe.(65)
146. Ob upoštevanju ugotovitev, na katere sem opozoril, se mi zdi, da je lahko pritožnica razumno predvidela metodo izračuna, ki jo je uporabila Komisija, pri čemer se je po potrebi lahko obrnila po pravni nasvet.
147. V vsakem primeru bi rad dodal, da je na podlagi ciljev kaznovanja in odvračanja, ki ju poskuša doseči zakonodajalec Skupnosti, po mojem mnenju upravičeno, da se podjetjem prepreči vnaprejšnje poznavanje natančnega zneska globe, ki bi se jim lahko naložila, in sicer zaradi dveh razlogov.
148. Po eni strani se mi zdi pomembno, da podjetja ne morejo oceniti prednosti, ki bi jih lahko imela zaradi sodelovanja pri kršitvi, ob upoštevanju zneska take globe.
149. Po drugi strani menim, da je treba preprečiti, če bi podjetja poskušala prikriti svoj kapital, ker bi menila, da bi se jim ob neobstoju prometa naložila manjša ali sploh nobena globa.
150. Kot je v točki 73 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo Sodišče prve stopnje, načelo pravne varnosti v obravnavanem sporu tožeči stranki ni moglo zagotoviti, da bi se s prenosom svojih poslovnih dejavnosti izognila globi.
151. Na podlagi navedenih ugotovitev torej menim, da dejstvo, da Britannia ni mogla vnaprej in z „absolutno gotovostjo“ poznati referenčnega leta, upoštevnega za izračun veljavne zgornje meje, in posledično najvišje globe, ki bi se ji lahko naložila, ne pomeni kršitve načela pravne varnosti.
152. Sodišču torej predlagam, naj tretji pritožbeni razlog zavrne kot neutemeljen.
D – Četrti pritožbeni razlog: pomanjkanje obrazložitve v izpodbijani sodbi
153. Pritožnica trdi, da izpodbijana sodba ni odgovorila na njeno trditev glede neenakega obravnavanja v primerjavi s podjetjem Karageorgis, enim od podjetij, na katera se nanaša Odločba Komisije 1999/271/ES.(66) To trditev naj bi izrecno navedla pred Sodiščem prve stopnje, to pa naj bi jo opredelilo tudi v točki 55 izpodbijane sodbe.
154. Britannia navaja, da naj bi se v okviru odločbe Grške prevozne ladje podjetje Karageorgis s trga umaknilo, še preden je Komisija sprejela odločbo. Ker promet tega podjetja za predhodno poslovno leto ni bil na voljo, naj bi se Komisija sklicevala na prvi del člena 15(2) Uredbe št. 17 in podjetju naložila globo 1 milijon eurov. Po mnenju pritožnice je njen položaj v obravnavanem primeru zelo podoben položaju navedenega podjetja. Zato meni, da ne bi smela biti v manj ugodnem položaju kot podjetje Karageorgis in bi morala biti v vsakem primeru deležna enakega obravnavanja.
155. Pritožbeni razlog, ki ga je navedla Britannia, se nanaša na formalno zahtevo po obrazložitvi. Njegov namen je, da se naloži sankcija zaradi pomanjkanja obrazložitve v izpodbijani sodbi. Ta pritožbeni razlog je dopusten, ker je v skladu z ustaljeno sodno prakso vprašanje, ali je Sodišče prve stopnje odgovorilo na tožbene razloge strank in pravilno obrazložilo svojo sodbo, eno od pravnih vprašanj, ki jih je mogoče navesti v okviru pritožbe.(67)
156. Najprej naj opozorim, da so na podlagi člena 36 Statuta Sodišča, ki se za Sodišče prve stopnje uporablja na podlagi člena 53 navedenega statuta, „[s]odbe [...] obrazložene“.
157. Po navedbah Sodišča mora biti v obrazložitvi sodbe jasno in nedvoumno izraženo razlogovanje Sodišča prve stopnje, tako da se lahko zainteresirane stranke seznanijo z utemeljitvijo sprejete odločbe in da lahko Sodišče izvaja sodni nadzor.(68) Kadar gre za tožbo na podlagi člena 230 ES, zahteva po obrazložitvi jasno pomeni, da mora Sodišče prve stopnje obravnavati ničnostne razloge, ki jih navaja tožeča stranka, in navesti razloge za zavrnitev pritožbenega razloga ali razglasitev ničnosti izpodbijanega akta. Zlasti v okviru izvajanja člena 81 ES in člena 15 Uredbe št. 17 Sodišče meni, da je dolžno preveriti, ali je Sodišče prve stopnje pravno zadostno odgovorilo na vse trditve tožeče stranke, s katerimi je poskušala doseči ukinitev ali znižanje globe.(69)
158. Kljub temu je Sodišče postavilo omejitve v zvezi s to obveznostjo odgovora na tožbene razloge, navedene v sodbi z dne 6. marca 2001 v zadevi Connolly proti Komisiji(70) . Menilo je, da je treba obrazložitev sodbe presoditi glede na okoliščine primera(71) in da ne more zahtevati, da je Sodišče prve stopnje dolžno „podrobno odgovoriti na vsako trditev, ki jo navede tožeča stranka, zlasti če ni dovolj jasna in natančna ter ne temelji na podrobnih dokazih“(72) .
159. Na podlagi teh ugotovitev je treba preučiti, ali Sodišče prve stopnje ni odgovorilo na zadevno trditev tožeče stranke in, po potrebi, ali je bilo na to trditev dolžno odgovoriti.
160. Na prvi stopnji je pritožnica trdila, da je Komisija kršila načelo enakega obravnavanja, ker jo je obravnavala drugače kot podjetji, na kateri se nanašata odločbi Polipropilen in PVC, ter podjetje Karageorgis, na katero se nanaša odločba Grške prevozne ladje. Britannia je Komisiji tudi očitala, da jo je obravnavala drugače kot podjetji SNCZ in Union Pigments, ki sta prav tako sodelovali pri omejevalnem sporazumu.
161. Sodišče prve stopnje je trditve pritožnice opredelilo v točkah od 54 do 56 izpodbijane sodbe. Medtem ko so v točki 54 navedene sodbe povzete trditve, ki izhajajo iz odločb Polipropilen in PVC, je v točki 55 navedeno sklepanje tožeče stranke na podlagi analize odločbe Grške prevozne ladje. V točki 56 so povzete trditve Britannie glede obravnavanja, ki ga je Komisija namenila podjetjema SNCZ in Union Pigments.
162. Sodišče prve stopnje je te trditve zavrnilo zaradi naslednjih razlogov:
„61 Prva trditev tožeče stranke, da je Komisija odstopila od svoje dotedanje prakse, ni utemeljena. Tožeča stranka namreč ni v položaju, primerljivem s položajem podjetij v zadevah, navedenih v točki 54 [izpodbijane sodbe], ker ni imela prometa v poslovnem letu pred izpodbijano odločbo. Zato se je ne more obravnavati enako kot podjetja v prejšnjih zadevah.
62 Drugo trditev tožeče stranke, v zvezi z diskriminacijo med njo in SNCZ ter Union Pigments, je prav tako treba zavrniti [...] Glede na ničeln promet, ki daje popačeno sliko o položaju tožeče stranke, je Komisija pravilno uporabila prejšnje leto in tako tožečo stranko obravnavala drugače kot SNCZ in Union Pigments.
[…]
64 Zato je treba zavrniti drugi del edinega tožbenega razloga.“
163. Že iz besedila lahko ugotovimo, da Sodišče prve stopnje ni odgovorilo na trditev pritožnice, ki se nanaša na domnevno kršitev načela enakega obravnavanja glede na položaj podjetja Karageorgis. Vendar je Britannia to trditev izrecno navedla v točkah od 3.3.3 do 3.3.6 tožbe, vložene na prvi stopnji, in kot tako jo je Sodišče prve stopnje opredelilo v točki 55 izpodbijane sodbe.
164. Brez dvoma je Sodišče menilo, da Sodišče prve stopnje ni dolžno odgovoriti na trditve, ki niso „dovolj jasne in natančne“.(73)
165. Kljub temu se mi v obravnavanem primeru zdi, da je zadevna trditev imela take značilnosti in bi Sodišče prve stopnje o njej torej lahko odločilo.
166. V tožbi, ki jo je Britannia vložila na prvi stopnji, je jasno navedla razloge, zaradi katerih je menila, da je njen položaj primerljiv s položajem podjetja Karageorgis, na katero se nanaša odločba Grške prevozne ladje.(74) Poleg tega je v podporo svojim trditvam natančno opredelila točke iz obrazložitve navedene odločbe, v katerih je Komisija navedla metodo izračuna, ki jo je uporabila za določitev zgornje meje globe, ki se je uporabila za podjetje Karageorgis.(75)
167. Posledično menim, da Sodišče prve stopnje ni izpolnilo obveznosti obrazložitve, ki velja zanj na podlagi členov 36 in 53 Statuta Sodišča, ker ni odgovorilo na trditev pritožnice.
168. Zato Sodišču predlagam, naj ta pritožbeni razlog razglasi za utemeljen in izpodbijano sodbo razveljavi.
VI – Odločanje o sporu
169. Člen 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča določa, da Sodišče, če je pritožba utemeljena, razveljavi odločitev Sodišča prve stopnje. Če stanje postopka to dovoljuje, lahko v tem primeru samo dokončno odloči o zadevi ali pa jo vrne v razsojanje Sodišču prve stopnje.
170. V obravnavanem primeru menim, da stanje postopka dovoljuje odločanje v točki, za katero sem predlagal razveljavitev.(76) Sodišču torej predlagam, naj se izreče o sporu in dokončno odloči o tožbenem razlogu, ki ga je Britannia navedla na prvi stopnji.
VII – Tožba na prvi stopnji
171. Britannia predlaga razglasitev ničnosti sporne odločbe in navaja več tožbenih razlogov, od katerih se eden nanaša na kršitev načela enakega obravnavanja.
172. V okviru tega tožbenega razloga tožeča stranka trdi, da Komisija ni upoštevala navedenega načela, ker jo je obravnavala drugače kot podjetje Karageorgis, na katero se nanaša odločba Grške prevozne ladje.
173. Britannia trdi, da je bil njen položaj dejansko primerljiv s položajem navedenega podjetja, ker sta se obe s trga umaknili nekaj let pred sprejetjem Odločbe Komisije. Kljub temu naj bi Komisija v odločbi Grške prevozne ladje na podlagi ugotovitve, da nima podatkov o prometu podjetja Karageorgis za poslovno leto pred sprejetjem Odločbe, v skladu s členom 19(2) Uredbe (EGS) št. 4056/86(77) navedenemu podjetju naložila globo 1 milijon ekujev(78) .
174. Ker je Komisija pri izračunu najvišje zgornje meje globe, ki jo je uporabila za tožečo stranko, upoštevala drugo poslovno leto, kot je bilo poslovno leto pred sprejetjem sporne odločbe, naj bi se torej oddaljila od svoje dotedanje prakse in s tem v obravnavanem sporu kršila načelo enakega obravnavanja.
175. Po mojem mnenju ta tožbeni razlog ni utemeljen.
176. Menim namreč, da se na izkušnje, ki bi jih bilo mogoče pridobiti iz odločbe Grške prevozne ladje, ni mogoče sklicevati v okviru tega spora, in sicer zaradi razlogov, ki sem jih navedel že v točkah 99 in 100 teh sklepnih predlogov.
177. Čeprav je položaj podjetja Karageorgis podoben položaju Britannie(79), pa iz ustaljene sodne prakse izhaja, da se predhodna praksa odločanja Komisije ne more uporabiti kot pravni okvir za globe na področju konkurence. Sodišče je namreč večkrat razsodilo, da imajo odločbe v zvezi z drugimi zadevami samo okvirni značaj glede obstoja diskriminacije, ker od okoliščin odvisni podatki, kot so trgi, proizvodi, podjetja in zadevna obdobja, niso enaki. Tako je tudi v zadevi, ki jo navaja tožeča stranka.
178. Sodišče je tudi razsodilo, da Komisija ni dolžna upoštevati višine glob, ki jih je v preteklosti naložila za različne vrste kršitev, in lahko to višino zviša v mejah, določenih z Uredbo št. 17, če je to nujno za zagotovitev učinkovitosti pravil Skupnosti o konkurenci.(80) V zvezi s tem je Sodišče podrobno navedlo, da podjetja, ki so v upravnem postopku, v katerem je lahko naložena globa, ne morejo legitimno pričakovati, da Komisija ne bo prekoračila ravni glob, ki jo je prej uporabljala, niti da bo uporabila določeno metodo izračuna glob.(81) Po mnenju Sodišča morajo navedena podjetja zato „upoštevati možnost, da sme Komisija v vsakem trenutku zvišati znesek glob glede na znesek, ki ga je uporabljala v preteklosti“.(82)
179. V navedenih okoliščinah se mi zdi, da podjetje, kot je Britannia, v upravnem postopku, sproženem na podlagi člena 81 ES, ni moglo legitimno pričakovati, da ga bo Komisija obravnavala enako kot podjetje Karageorgis, na katero se je nanašala prejšnja odločba.
180. Ob upoštevanju vseh teh ugotovitev menim, da Komisija ni kršila načela enakega obravnavanja.
181. Posledično predlagam Sodišču, naj ta razveljavitveni razlog zavrne.
VIII – Stroški
182. V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je v obravnavanem primeru Komisija predlagala, naj se pritožnici naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, ji je po mojem mnenju treba naložiti plačilo stroškov tega pritožbenega postopka.
183. Poleg tega člen 122 Poslovnika določa, da Sodišče odloči tudi o stroških, če je pritožba utemeljena in če Sodišče samo dokončno odloči v sporu. V obravnavanem primeru preizkus pritožbenega razloga, ki ga je pritožnica navedla na prvi stopnji in se nanaša na kršitev načela enakega obravnavanja z vidika obravnavanja podjetja Karageorgis (na katero se nanaša odločba Grške prevozne ladje), ni razkril nobenega dejavnika, ki bi lahko povzročil razglasitev ničnosti sporne odločbe. Zato ne vidim razlogov za spremembo izreka izpodbijane sodbe.
184. V navedenih okoliščinah je treba pritožnici naložiti plačilo stroškov tega postopka in postopka pred Sodiščem prve stopnje.
IX – Predlog
Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev Sodišču torej predlagam, naj razglasi:
1. Sodba Sodišča prve stopnje z dne 29. novembra 2005 v zadevi Britannia Alloys & Chemicals proti Komisiji (T-33/02) se razveljavi, kolikor se ni preučila trditev glede kršitve načela enakega obravnavanja med družbo Britannia Alloys & Chemicals Ltd in podjetjem Karageorgis, na katero se nanaša Odločba Komisije 1999/271/ES z dne 9. decembra 1998 o izvajanju člena [81] Pogodbe ES (IV/34.466 – Grške prevozne ladje).
2. V preostalem se pritožba zavrne.
3. Ničnostna tožba, vložena pred Sodiščem prve stopnje Evropskih skupnosti, za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 2003/437/ES z dne 11. decembra 2001 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 Pogodbe ES in člena 53 Sporazuma EGP (Zadeva COMP/E-1/37.027 – Cinkov fosfat), se zavrne.
4. Britannii Alloys & Chemicals Ltd se naloži plačilo stroškov tega postopka in postopka pred Sodiščem prve stopnje Evropskih skupnosti.
(1) .
(2)  –	T-33/02, Recueil, str. II-4973.
(3)  –	Odločba z dne 11. decembra 2001 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 Pogodbe ES in člena 53 Sporazuma EGP – Zadeva COMP/E‑1/37.027 – Cinkov fosfat (UL 2003, L 153, str. 1, v nadaljevanju: sporna odločba).
(4)  –	Uredba z dne 6. februarja 1962, Prva uredba o izvajanju členov [81] in [82] Pogodbe (UL 1962, 13, str. 204), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1216/1999 z dne 10. junija 1999 (UL L 148, str. 5, v nadaljevanju: Uredba št. 17). Treba je navesti, da je to uredbo nadomestila Uredba Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 in 82 Pogodbe (UL 2003, L 1, str. 1).
(5)  –	Smernice o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ (UL 1998, C 9, str. 3, v nadaljevanju: Smernice).
(6)  –	UL C 207, str. 4, v nadaljevanju: obvestilo o sodelovanju.
(7)  –	Točki 311 in 313 obrazložitve sporne odločbe.
(8)  –	Točka 345 obrazložitve sporne odločbe in njena opomba 197.
(9)  –	Točka 50 obrazložitve navedene odločbe.
(10)  –	Točka 366 obrazložitve sporne odločbe.
(11)  –	Točka 370 obrazložitve navedene odločbe.
(12)  –	Glej zlasti sodbo z dne 1. junija 1994 v zadevi Komisija proti Brazzelliju Lualdiju in drugim (C-136/92 P, Recueil, str. I-1981, točke od 47 do 49).
(13)  –	Glej zlasti sodbe z dne 17. decembra 1998 v zadevi Baustahlgewebe proti Komisiji (C-185/95 P, Recueil, str. I-8417, točka 23); z dne 29. aprila 2004 v zadevi Parlament proti Ripa di Meana in drugim (C-470/00 P, Recueil, str. I-4167, točka 41) in z dne 6. aprila 2006 v zadevi General Motors proti Komisiji (C-551/03 P, ZOdl., str. I-3173, točka 51).
(14)  –	Glej zlasti sodbo z dne 28. junija 2005 v zadevi Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji (C-189/02 P, C-202/02 P, od C-205/02 P do C-208/02 P in C-213/02 P, ZOdl., str. I-5425, točki 244 in 245 ter navedena sodna praksa).
(15)  –	Sodba z dne 29. junija 2006 v zadevi SGL Carbon proti Komisiji (C-308/04 P, ZOdl., str. I-5977, točka 46 in navedena sodna praksa).
(16)  –	Sodba z dne 21. septembra 2006 v zadevi JCB Service proti Komisiji (C-167/04 P, ZOdl., str. I-0000, točki 207 in 208 ter navedena sodna praksa).
(17)  –	Pritožnica se sklicuje na sodbo Sodišča prve stopnje z dne 15. marca 2000 v zadevi Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji (T-25/95, T-26/95, od T-30/95 do T-32/95, od T-34/95 do T-39/95, od T-42/95 do T-46/95, T-48/95, od T-50/95 do T-65/95, od T-68/95 do T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 in T-104/95, Recueil, str. II-491, točka 5009).
(18)  –	V zvezi s tem glej sodbo z dne 10. decembra 2002 v zadevi British American Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco (C-491/01, Recueil, str. I-11453, točka 203 in navedena sodna praksa).
(19)  –	C-291/98 P, Recueil, str. I-9991, točka 85.
(20)  –	Sodišče prve stopnje se sklicuje na sodbo Sodišča z dne 7. junija 1983 v zadevi Musique Diffusion française in drugi proti Komisiji (od 100/80 do 103/80, Recueil, str. 1825, točka 105) ter na sodbo Sodišča prve stopnje z dne 9. julija 2003 v zadevi Archer Daniels Midland in Archer Daniels Midland Ingredients proti Komisiji (T-224/00, Recueil, str. II-2597, točka 105).
(21)  –	Sodišče je celo zgodaj v sodbi z dne 15. julija 1970 v zadevi ACF Chemiefarma proti Komisiji (41/69, Recueil, str. 661) priznalo, da je namen sankcij iz člena 15 Uredbe št. 17 „kaznovati nezakonito ravnanje in preprečiti njegove ponovitve“ (točka 173).
(22)  –	Točka 42 izpodbijane sodbe.
(23)  –	Sklicujem se na sodno prakso, navedeno v opombi št. 17 teh sklepnih predlogov.
(24)  –	Britannia se sklicuje zlasti na sodbo z dne 15. junija 2005 v zadevi Tokai Carbon in drugi proti Komisiji (T-71/03, T-74/03, T-87/03 in T-91/03, ZOdl., str. II-10), v kateri je Sodišče podrobno navedlo, da je „zgornja meja namenjena zlasti temu, da se podjetja obvarujejo pred pretiranimi globami, ki bi lahko uničile njihovo gospodarsko vsebino. Pomembno je torej, da se zgornja meja ne nanaša na obdobje sankcioniranih kršitev, ki se lahko zaključi več let po datumu naložitve globe, ampak na obdobje, ki je bližje temu datumu“ (točka 389).
(25)  –	Točki 281 in 282.
(26)  –	Zgoraj navedena sodba SGL Carbon proti Komisiji, točki 46 in 47.
(27)  –	Glej zlasti deseto uvodno izjavo Uredbe št. 17, v kateri je podrobno navedeno, da „morata biti skladnost s členoma [81 ES] in [82 ES] ter izpolnitev obveznosti, naloženih podjetjem in podjetniškim združenjem po tej uredbi, izvršljivi z globami in periodičnimi denarnimi kaznimi“.
(28)  –	Glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Archer Daniels Midland in Archer Daniels Midland Ingredients proti Komisiji, točka 69 in navedena sodna praksa.
(29)  –	V zvezi s tem glej sodbo z dne 20. marca 2002 v zadevi LR AF 1998 proti Komisiji (T-23/99, Recueil, str. II-1705, točka 285).
(30)  –	Glej Odločbo Komisije 86/398/EGS z dne 23. aprila 1986 v zvezi s postopkom na podlagi člena [81 Pogodbe ES] (IV/31.149 – Polipropilen, UL L 230, str. 1, v nadaljevanju: odločba Polipropilen), Odločbo Komisije 94/599/ES z dne 27. julija 1994 v zvezi s postopkom na podlagi člena [81] Pogodbe ES (IV/31 865 – PVC, UL L 239, str. 14, v nadaljevanju: odločba PVC) in Odločbo Komisije 2002/271/ES z dne 18. julija 2001 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 Pogodbe ES in člena 53 Sporazuma EGP – Zadeva COMP/E-1/36.490 – Grafitne elektrode (UL 2002, L 100, str. 1, v nadaljevanju: odločba Grafitne elektrode).
(31)  –	Točka 48 odgovora na tožbo.
(32)  –	Glej sodno prakso, navedeno v opombi 13 teh sklepnih predlogov.
(33)  –	Treba je navesti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso „obveznost obrazložitve Sodišču prve stopnje ne nalaga, da mora predložiti natančno obrazložitev, ki bi izčrpno in sistematično sledila vsem utemeljitvam strank v sporu. Obrazložitev je torej lahko implicitna, če omogoči zadevnim osebam, da se seznanijo z razlogi, zaradi katerih so bili zadevni ukrepi sprejeti, in pristojnemu sodišču, da ima na voljo dovolj elementov za nadzor“ (sodba z dne 7. januarja 2004 v zadevi Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P in C-219/00 P, Recueil, str. I-123, točka 372, in navedena sodna praksa).
(34)  –	Točka 205. Glej tudi sodbo Sodišča prve stopnje z dne 18. julija 2005 v zadevi Scandinavian Airlines System proti Komisiji (T-241/01, Recueil, str. II-2917, točka 87 in navedena sodna praksa).
(35)  –	Glej točko 201 zgoraj navedene sodbe JCB Service proti Komisiji.
(36)  –	Sodba z dne 2. oktobra 2003 v zadevi Aristrain proti Komisiji (C-196/99 P, Recueil, str. I-11005, točka 81 in navedena sodna praksa).
(37)  –	Glej zlasti sodbi z dne 7. novembra 2002 v zadevi Hirschfeldt proti AEE (C-184/01 P, Recueil, str. I-10173, točka 48) in z dne 8. maja 2003 v zadevi T. Port proti Komisiji (C-122/01 P, Recueil, str. I-4261, točka 17) ter v zvezi z novejšo sodno prakso sklep z dne 12. decembra 2006 v zadevi Autosalone Ispra proti Komisiji (C-129/06 P, ZOdl., str. I-0000, točka 17 in navedena sodna praksa).
(38)  –	UL C 364, str. 1. Ta listina je navedena v Delu II Pogodbe o Ustavi za Evropo, ki do danes še ni začela veljati (UL 2004, C 310, str. 41).
(39)  –	Tožeča stranka se sklicuje na stran 885 sklepnih predlogov sodnika Vesterdorfa, imenovanega za generalnega pravobranilca, v zadevi Rhône-Poulenc proti Komisiji (sodba Sodišča prve stopnje z dne 24. oktobra 1991, T-1/89, Recueil, str. II-867).
(40)  –	Pritožnica se sklicuje na sodbo z dne 12. decembra 1996 v zadevi X (C-74/95 in C-129/95, Recueil, str. I-6609, točko 25) in na sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 7. februarja 2002 v zadevi EK proti Turčiji, točki 51 in 55.
(41)  –	Zgoraj navedena sodba LR AF 1998 proti Komisiji, točka 221.
(42)  –	Ibidem, točka 222.
(43)  –	Pritožnica se sklicuje na sodbo z dne 15. decembra 1987 v zadevi Nizozemska proti Komisiji (326/85, Recueil, str. 5091, točka 24).
(44)  –	Pritožnica se sklicuje na sodbo Sodišča z dne 12. februarja 2004 v zadevi Slob (C-236/02, Recueil, str. I-1861), v kateri je natančno navedeno, da „[pravna varnost] zlasti zahteva, da morajo biti predpisi, kot so zadevni, ki lahko pripeljejo do naložitve dajatev zadevnim gospodarskim subjektom, jasni in natančni, da se subjekti lahko nedvoumno seznanijo s svojimi pravicami in z obveznostmi ter v skladu s tem ukrepajo“ (točka 37).
(45)  –	Sodišče prve stopnje se sklicuje na sodbo Sodišča z dne 15. februarja 1996 v zadevi Duff in drugi (C-63/93, Recueil, str. I-569, točka 20) in sodbo Sodišča prve stopnje z dne 21. oktobra 1997 v zadevi Deutsche Bahn proti Komisiji (T-229/94, Recueil, str. II-1689, točka 113).
(46)  –	Glej zlasti sodbo z dne 26. oktobra 2006 v zadevi Koninklijke Coöperatie Cosun (C-248/04, Zodl., str. I-0000, točka 79 in navedena sodna praksa).
(47)  –	Kljub temu je Sodišče prve stopnje v sodbi z dne 15. januarja 2003 v zadevi Philip Morris International in drugi proti Komisiji (T-377/00, T-379/00, T-380/00, T-260/01 in T-272/01, Recueil, str. II-1) navedlo, da ta listina „kaže na pomembnost z njo razglašenih pravic v pravnem redu Skupnosti“ (točka 122).
(48)  –	Glej zlasti sodbo Sodišča prve stopnje z dne 20. februarja 2001 v zadevi Mannesmannröhren-Werke proti Komisiji (T-112/98, Recueil, str. II-729, točka 59).
(49)  –	V zvezi s tem glej sodbo z dne 22. oktobra 2002 v zadevi Roquette Frères (C-94/00, Recueil, str. I-9011, točki 23 in 24). Naj opozorim, da v skladu s členom 6(2) EU „Unija spoštuje temeljne pravice, kakršne zagotavlja [EKČP] in ki kot splošna načela prava Skupnosti izhajajo iz skupnih ustavnih tradicij držav članic“.
(50)  –	Mnenje 2/94 z dne 28. marca 1996 (Recueil, str. I-1759, točka 33) in sodba z dne 29. maja 1997 v zadevi Kremzow (C-299/95, Recueil, str. 2629, točka 14).
(51)  –	Zgoraj navedena sodba Kremzow, točka 14.
(52)  –	Glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Koninklijke Coöperatie Cosun, točka 80 in navedena sodna praksa.
(53)  –	Glej sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 22. junija 2000 v zadevi Coëme in drugi proti Belgiji (Zbirka sodb in odločb,
2000-VII, točka 145).
(54)  –	V tem smislu glej sodbe z dne 9. julija 1981 v zadevi Gondrand Frères in Garancini (169/80, Recueil, str. 1931, točka 17); z dne 18. novembra 1987 v zadevi Maizena in drugi (137/85, Recueil, str. 4587, točka 15) in z dne 13. februarja 1996 v zadevi Van Es Douane Agenten (C-143/93, Recueil, str. I-431, točka 27) ter zgoraj navedeno sodbo X, točka 25.
(55)  –	V tem smislu glej zgoraj navedeno sodbo X, točki 22 in 25.
(56)  –	Glej zlasti sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 27. septembra 1995 v zadevi G proti Franciji (serija A, št. 325-B, točka 25).
(57)  –	Glej sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 8. julija 1999 v zadevi Baskaya in Okçuoglu proti Turčiji (Zbirka sodb in odločb, 1999-IV, str. 308, točka 36).
(58)  –	Glej sodbi Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 25. februarja 1992 v zadevi Margareta in Roger Andersson proti Švedski (serija A, št. 226-A, točka 75) in z dne 15. novembra 1996 v zadevi Cantoni proti Franciji z dne 15. novembra 1996 (Zbirka sodb in odločb, 1996-V, točka 35). Na to zadnjo sodno prakso se je Sodišče sklicevalo v zgoraj navedeni sodbi Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točka 219.
(59)  –	Zgoraj navedena sodba Cantoni proti Franciji, točka 35.
(60)  –	Glej zlasti sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 24. aprila 1990 v zadevi Kruslin proti Franciji (serija A, št. 176-A, točke 27, 29 in 30) ter zgoraj navedeno sodbo Margareta in Roger Andersson proti Švedski, točka 75.
(61)  –	Glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 27. septembra 2006 v zadevi Jungbunzlauer proti Komisiji (T-43/02, ZOdl., str. II-0000, točka 79).
(62)  –	Glej zgoraj navedeni sodbi Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točke od 209 do 212, ter JCB Service proti Komisiji, točki 207 in 208.
(63)  –	Točka 213.
(64)  –	Zanimiva je ugotovitev, da v prvih tridesetih letih, odkar Komisija izvaja Uredbo št. 17, ni bilo nobene jasne direktive, ki bi usmerjala njeno delo. Posledica takega položaja je bilo pomanjkanje transparentnosti metod, ki jih je Komisija uporabljala v upravnem postopku, kar je povzročilo veliko ničnostnih tožb, ki so jih podjetja vložila zoper odločbe Komisije. V so dbi z dne 6. aprila 1995 v zadevi Tréfilunion proti Komisiji (T-148/89, Recueil, str. II-1063) je Sodišče prve stopnje tako navedlo, da je „zaželeno, da bi podjetja – da bi lahko ob poznavanju vseh dejstev ocenila svoj položaj – podrobno poznala način določanja globe, ki jim je bila naložena [z odločbo zaradi kršitve pravil o konkurenci], ne da bi bila v ta namen dolžna vložiti pravno sredstvo zoper [navedeno odločbo]“ (točka 142).
(65)  –	Sklicujem se na izraz, ki ga je tožeča stranka uporabila v točki 6.5 pritožbe.
(66)  –	Odločba z dne 9. decembra 1998 o izvajanju člena [81] Pogodbe ES (IV/34.466 – Grške prevozne ladje, UL 1999, L 109, str. 24, v nadaljevanju: odločba Grške prevozne ladje).
(67)  –	Glej zlasti sodbo z dne 7. maja 1998 v zadevi Somaco proti Komisiji (C-401/96 P, Recueil, str. I-2587, točka 53 in navedena sodna praksa).
(68)  –	V tem smislu glej sodbi z dne 14. maja 1998 v zadevi Svet proti De Nilu in Impensu (C-259/96 P, Recueil, str. I-2915, točke od 32 do 34) in z dne 17. maja 2001 v zadevi IECC proti Komisiji (C-449/98 P, Recueil, str. I-3875, točka 70) ter sklepe z dne 19. julija 1995 v zadevi Komisija proti Atlantic Container Line in drugim (C-149/95 P(R), Recueil, str. I-2165, točka 58); z dne 14. oktobra 1996 v zadevi SCK in FNK proti Komisiji (C-268/96 P(R), Recueil, str. I-4971, točka 52) in z dne 25. junija 1998 v zadevi Nizozemski Antili proti Svetu (C-159/98 P(R), Recueil, str. I-4147, točka 70).
(69)  –	Glej sodno prakso navedeno v opombi 14 teh sklepnih predlogov.
(70)  –	C-274/99 P, Recueil, str. I-1611.
(71)  –	Ibidem, točka 120.
(72)  –	Ibidem, točka 121. Glej sodbo z dne 11. septembra 2003 v zadevi Belgija proti Komisiji (C-197/99 P, Recueil, str. I-8461, točka 81).
(73)  –	Glej točko 158 teh sklepnih predlogov.
(74)  –	Točka 3.3.6 tožbe.
(75)  –	Točka 3.3.4 tožbe.
(76)  –	Glej točke od 153 do 168 teh sklepnih predlogov.
(77)  –	Uredba Sveta z dne 22. decembra 1986 o podrobnih pravilih za uporabo členov [81] in [82] Pogodbe v zvezi s pomorskim prometom (UL L 378, str. 4), kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1/2003. Besedilo člena 19(2) navedene uredbe je povsem enako besedilu člena 15(2) Uredbe št. 17.
(78)  –	Točka 167 obrazložitve odločbe Grške prevozne ladje, ki jo pritožnica navaja v točki 3.3.4 pritožbe.
(79)  –	Iz odločbe Grške prevozne ladje z dne 9. decembra 1998 izhaja, da je podjetje Karageorgis s poslovanjem prenehalo januarja 1993, torej skoraj šest let pred sprejetjem izpodbijane odločbe, in zaprlo vse svoje podružnice v Grčiji. Komisija ni imela nikakršnih informacij o prometu tega podjetja v letu 1997 (točka 167 obrazložitve odločbe).
(80)  –	Zgoraj navedena sodba Aristrain proti Komisiji, točka 81 in navedena sodna praksa.
(81)  –	Zgoraj navedena sodba Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točka 228.
(82)  –	Ibidem, točka 229.