Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA,
predstavljeni 19. marca 2026(1)
Zadeva C‑808/24, [Zálečta](i)
M. R.
proti
Ministerstvo vnútra Slovenskej republiky
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Okresný súd Lučenec (okrajno sodišče v Lučencu, Slovaška))
„ Predhodno odločanje – Socialna politika – Direktiva 2003/88/ES – Organizacija delovnega časa – Člen 2, točka 1 – Delovni čas – Člen 6(b) – Najdaljši tedenski delovni čas – Varovanje zdravja in varnosti delavcev – Delovni čas gasilcev in reševalcev – Čas dežurstva na delovnem mestu, ki ni vključen v delovni čas – Hkratna kršitev omejitve tedenskega delovnega časa – Pravica do odškodnine za nepremoženjsko škodo, ki se uveljavlja proti državi članici zaradi kršitve prava Unije – Nepravilen prenos – Pogoji – Določitev zneska odškodnine “
I.      Uvod
1.        Član občinske gasilske in reševalne službe na Slovaškem je pri Okresný súd Lučenec (okrajno sodišče v Lučencu, Slovaška) zoper državo vložil tožbo za povračilo nepremoženjske škode, ki naj bi jo utrpel zaradi nepravilnega prenosa Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa(2) v slovaški pravni red.
2.        Predlog tega sodišča za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2, točka 1, te direktive v povezavi z njenim členom 6(b) in na podrobna pravila za povračilo zatrjevane škode. Tako je Sodišče ponovno vprašano o pogojih za uveljavljanje odgovornosti države članice v zvezi z delovnim časom gasilca, zaposlenega v javnem sektorju.
3.        Zato bom Sodišču predlagal, naj se opre na načela, na katera je bilo opozorjeno zlasti v sodbi z dne 25. novembra 2010, Fuß,(3) in razsodi, da:
–        od teh dveh določb Direktive 2003/88 lahko samo člen 6(b) posameznikom podeljuje individualne pravice, ki jim lahko dajejo pravico do odškodnine, ker je zadevna država članica kršila ta člen;
–        je le nepremoženjska škoda, povzročena s prekoračitvijo najdaljšega tedenskega delovnega časa, določenega v členu 6(b) te direktive, lahko predmet odškodnine, če država članica krši člen 2, točka 1, navedene direktive, in
–        določitev zneska odškodnine, ki bi bila dolgovana zaradi te prekoračitve, spada na področje nacionalnega prava ob upoštevanju načel enakovrednosti in učinkovitosti.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
4.        V členu 2, točka 1, Direktive 2003/88 je „delovni čas“ opredeljen kot „vsak čas, v katerem delavec dela, je na razpolago delodajalcu in opravlja svoje naloge ali dolžnosti v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali prakso“.
5.        Člen 6 te direktive, naslovljen „Najdaljši tedenski delovni čas“, določa:
„Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi v skladu s potrebo po varovanju zdravja in varnosti delavcev zagotovijo, da:
(a)      je tedenski delovni čas omejen z zakoni, podzakonskimi ali upravnimi akti ali s kolektivnimi pogodbami ali sporazumi med socialnimi partnerji;
(b)      povprečni delovni čas za vsako sedemdnevno obdobje, vključno z nadurami, ne presega 48 ur.“
B.      Slovaško pravo
6.        Člen 85(1) zákon č. 315/2001 Z. z. o Hasičskom a záchrannom zbore (zakon št. 315/2001 o gasilski in reševalni službi) z dne 2. julija 2001 (v nadaljevanju: zakon št. 315/2001) določa:
„Delovni čas uslužbenca [gasilske in reševalne službe] je čas, ko uslužbenec opravlja delovne naloge in ko je na razpolago delodajalcu.“
7.        Člen 86(2) tega zakona določa:(4)
„V primeru neenakomerne razporeditve delovnega časa opravljanje delovnih nalog ne sme presegati 18 ur na delovni dan. Skupni čas opravljanja delovnih nalog in odrejenega dežurstva na kraju opravljanja dela, ki je neposredno povezano z opravljanjem teh nalog, lahko traja največ 24 ur na delovni dan.“
8.        Člen 92(1) navedenega zakona določa:
„Delodajalec v okviru razporeda delovnega časa na podlagi člena 86(2) uslužbencu odredi dežurstvo na kraju opravljanja dela, ki je neposredno povezano z opravljanjem delovnih nalog.“
9.        Člen 122(3) zakona št. 315/2001 določa:
„Plačilo za dežurstvo […] se ne izplača za čas, ko je med dežurstvom prišlo do opravljanja delovnih nalog; tako opravljanje delovnih nalog se šteje za nadurno delo.“
III. Dejansko stanje v sporu o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
10.      M.R., član občinske gasilske in reševalne službe, zahteva odškodnino za nepremoženjsko škodo, ki izhaja iz dejstva, da njegov čas dežurstva na delovnem mestu v nasprotju s členom 2, točka 1, Direktive 2003/88 ni vključen v njegov delovni čas,(5) zaradi česar je bil po mnenju M.R. kršen tudi člen 6(b) te direktive. Škoda, ki jo zatrjuje, izhaja iz nepravilnega prenosa prve od teh določb, ki naj bi povzročil prekoračitev najdaljšega tedenskega delovnega časa, kot je opredeljen v drugi od navedenih določb. M. R. ne zahteva denarne odškodnine iz zadnjenavedenega naslova.
11.      Okresný súd Lučenec (okrajno sodišče v Lučencu), ki je predložitveno sodišče, je s sodbo z dne 20. decembra 2023 najprej odločilo, da slovaška ureditev delodajalcu osebe M. R. omogoča, da dežurstva v nasprotju s členom 2, točka 1, Direktive 2003/88, kot ga razlaga Sodišče,(6) ne všteje v delovni čas. Dalje, presodilo je, da taka kršitev daje pravico do odškodnine le, če delovni čas M. R., vključno s časom dežurstva, v nasprotju s členom 6(b) te direktive presega najdaljši tedenski delovni čas.
12.      Nazadnje, predložitveno sodišče je ugotovilo, da je v spornem obdobju delovni čas M. R., vključno s časom dežurstva, za 28 dni presegel omejitev iz člena 6(b) navedene direktive v povezavi z njenim členom 2, točka 1, in da je kršitev teh določb vplivala na zasebno in družinsko življenje M. R. Zato je državi naložilo, naj mu plača nekatere zneske za povrnitev nepremoženjske škode tako iz tega naslova kot za izgubo upanja na zakonodajno spremembo.
13.      Krajský súd v Banskej Bystrici (regionalno sodišče v Banski Bystrici, Slovaška), ki je odločalo o pritožbi, ki jo je vložila država, je s sklepom z dne 30. maja 2024 sodbo z dne 20. decembra 2023 razveljavilo z obrazložitvijo, da je predložitveno sodišče odločilo ultra petita. Navedlo je, da M. R. ni uveljavljal niti pravice, ki izhaja iz izgube upanja na spremembo zakonodaje, niti pravice do odškodnine za nepremoženjsko škodo, povezano s številom opravljenih ur, ki presegajo omejitev iz člena 6(b) Direktive 2003/88. Poleg tega je ugotovilo, da nepremoženjska škoda, povzročena s tem, da je nacionalno pravo v nasprotju s členom 2, točka 1, te direktive, privede do odškodnine, ne da bi bilo treba ugotoviti kršitev člena 6(b) navedene direktive.
14.      Zadeva je bila vrnjena v razsojanje predložitvenemu sodišču, ki dvomi o upoštevnosti take razlage. Pojasnjuje, da ta razlaga vpliva tako na nastanek pravice do odškodnine kot na podlago za izračun odškodnine glede na to, ali je ta pravica povezana s številom opravljenih ur, ki presegajo omejitev iz člena 6(b) te direktive, ali ne.
15.      V teh okoliščinah je Okresný súd Lučenec (okrajno sodišče v Lučencu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.      Ali je dejstvo, da se v skladu z nacionalno zakonodajo dežurstvo delavca v nasprotju s členom 2, točka 1, Direktive [2003/88] ne všteva v delovni čas, podlaga za odškodninski zahtevek proti državi članici zaradi kršitve prava Unije, ne da bi bilo treba pri tem dokazati, da je bil v zvezi z delavcem hkrati kršen člen 6(b) te direktive?
2.      Če je odgovor na prejšnje vprašanje pritrdilen, ali mora nacionalno sodišče pri ugotavljanju ustreznosti višine odškodnine upoštevati število ur dežurstva, ki se zaradi nacionalne zakonodaje niso vštele v delovni čas delavca, ali pa je treba znesek odškodnine, ki jo mora plačati država članica, določiti glede na čas trajanja nezakonitega stanja, ki je posledica nacionalne zakonodaje, ki v nasprotju z Direktivo 2003/88 omogoča, da se čas dežurstva ne všteva v delovni čas delavca?
3.      Če je odgovor na [prvo] vprašanje nikalen, ali mora nacionalno sodišče pri ugotavljanju ustreznosti višine odškodnine upoštevati število ur, v zvezi s katerimi je bil kršen člen 6(b) Direktive 2003/88, ali pa je treba znesek odškodnine, ki jo mora plačati država članica, določiti glede na čas trajanja nezakonitega stanja, ki je posledica nacionalne zakonodaje, ki v nasprotju z Direktivo 2003/88 omogoča, da se čas dežurstva ne všteva v delovni čas delavca?“
16.      Pisna stališča so predložile slovaška vlada, Irska in Evropska komisija.
IV.    Analiza
17.      Ker predložitveno sodišče odloča o odškodninski tožbi za škodo, povzročeno s kršitvijo prava Unije s strani države članice, je treba navesti splošna pravila, ki se uporabljajo na tem področju, nato pa zaporedoma preučiti prvo vprašanje za predhodno odločanje in glede na odgovor, predlagan na to vprašanje, še eno ali drugo vprašanje, ki ga dopolnjuje, v zvezi z merili za določitev odškodnine, ki bi jo bilo treba plačati.
A.      Splošna pravila na področju uveljavljanja odgovornosti države članice v primeru kršitve prava Unije in zlasti Direktive 2003/88
18.      Prvič, preveriti je treba, ali predložitveno sodišče ne navaja posebnih pogojev za uveljavljanje odgovornosti države, ki bi bili v nacionalnem pravu določeni manj strogo od tistih, ki jih določa pravo Unije.(7)
19.      Drugič, če jih ne, se torej uporabijo načela prava Unije, na katera je Sodišče opozorilo v zvezi z Direktivo 2003/88, in sicer:
–        ta direktiva ne vsebuje nobene določbe o sankcijah, ki se uporabijo v primeru kršitve minimalnih zahtev, ki jih določa, zlasti v zvezi s trajanjem delovnega časa, in zato niti nobenega posebnega pravila glede povračila škode, ki je morebiti nastala delavcem zaradi take kršitve,(8) in
–        vendar je načelo odgovornosti države za škodo, povzročeno posameznikom zaradi kršitev prava Unije, za katere odgovarja država, vsebovano v sistemu Pogodb, na katerih temelji Unija.(9)
20.      Da bi imeli oškodovanci pravico do odškodnine, je Sodišče razsodilo, da morajo biti izpolnjeni ti trije pogoji:(10)
–        namen kršenega pravila prava Unije je podeliti pravice posameznikom;(11)
–        kršitev tega pravila je dovolj resna in
–        med to kršitvijo in škodo, ki so jo utrpeli posamezniki, obstaja neposredna vzročna zveza.
21.      Tretjič, Sodišče je dalo nacionalnim sodiščem smernice za izvajanje teh pogojev, ki omogočajo določitev odgovornosti držav članic za škodo, ki je bila posameznikom povzročena s kršitvami prava Unije.(12)
B.      Prvo vprašanje za predhodno odločanje: prvi pogoj za uveljavljanje odgovornosti države
22.      Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu izvedeti, ali je treba člen 2, točka 1, Direktive 2003/88 razlagati tako, da je njegov namen podeliti posameznikom individualne pravice, zaradi katerih ti lahko pridobijo pravico do odškodnine od države članice iz naslova načela odgovornosti države za škodo, povzročeno posameznikom s kršitvami prava Unije, za katere ta država odgovarja.
23.      Naj na eni strani pojasnim, da v obravnavani zadevi ni sporno, da je v skladu z merili, opredeljenimi v sodni praksi Sodišča, čas dežurstva M. R. spadal v delovni čas v smislu člena 2, točka 1, te direktive, da slovaška ureditev ni bila v skladu s pravom Unije(13) in da je bil povprečni tedenski delovni čas, določen v členu 6(b) navedene direktive, prekoračen v delu obdobja, na katerega se sklicuje M. R.(14)
24.      Na drugi strani slovaško pravo ne določa posebnih pogojev, ki bi bili manj strogi od tistih, ki so za uveljavljanje odgovornosti države določeni v pravu Unije.(15)
25.      V zvezi z vprašanjem, ali člen 2, točka 1, Direktive 2003/88 posameznikom podeljuje pravice, ki jih lahko uveljavljajo pred nacionalnimi sodišči, poudarjam, prvič, da sodna praksa Sodišča v zvezi s to določbo ne obstaja.
26.      Drugič, poudariti je treba, da:
–        člen 2, točka 1, Direktive 2003/88, kot je navedeno v njegovem naslovu, opredeljuje pojem „delovni čas“ kot „vsak čas, v katerem delavec dela, je na razpolago delodajalcu in opravlja svoje naloge ali dolžnosti v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali prakso“;(16)
–        je Sodišče podalo razlago te opredelitve. V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba celotno obdobje razpoložljivosti za delo opredeliti kot „delovni čas“ v smislu Direktive 2003/88, ne glede na delo, ki ga delavec v tem obdobju dejansko opravi, kadar je dolžan biti na svojem delovnem mestu in biti takoj na razpolago delodajalcu(17) ali kadar ima delavec v času dežurstva, ki ga preživi na domu, obveznost, da se na pozive delodajalca odzove v roku 8 minut.(18) Tako Sodišče, kar zadeva čas razpoložljivosti gasilcev za delo, presoja vsak primer posebej.(19) Neposredni učinek člena 2, točka 1, te direktive ni bil priznan.
27.      Sodišču torej tako kot vse stranke, ki so predložile pisna stališča, predlagam, naj ugotovi, da člen 2, točka 1, Direktive 2003/88 zgolj opredeljuje pojem „delovni čas“. Sam po sebi ne podeljuje individualnih pravic, zaradi kršitve katerih bi se lahko uveljavljala odgovornost države članice za škodo, povzročeno posameznikom, če ta država v nacionalni ureditvi ne bi upoštevala te opredelitve.
28.      V zvezi s tem se strinjam tudi z mnenjem Irske, da bi razlaga člena 2, točka 1, te direktive, „kot da omogoča samodejno povračilo škode, imela znatne posledice, vključno s tem, da bi bila država dolžna povrniti škodo, tudi če ne bi bilo dokazane škode“.(20)
29.      Ker torej člen 2, točka 1, navedene direktive posameznikom ne podeljuje pravic, postane drugo vprašanje za predhodno odločanje brezpredmetno. Zato nanj ni treba odgovoriti.
C.      Tretje vprašanje za predhodno odločanje
30.      Za odgovor na to vprašanje, ki se nanaša na podrobna pravila za povračilo nepremoženjske škode, nastale zaradi zatrjevane kršitve prava Unije, je treba najprej preučiti, ali so izpolnjeni v točki 20 teh sklepnih predlogov navedeni pogoji za uveljavljanje odgovornosti države za kršitev člena 6(b) Direktive 2003/88.(21) Ugotovitev, da odgovornost izhaja iz kršitve člena 2, točka 1, te direktive, ni pomembna.
1.      Pogoji za uveljavljanje odgovornosti države v primeru kršitve člena 6(b) Direktive 2003/88
a)      Prvi pogoj: pravilo prava Unije posameznikom podeljuje pravice
31.      Sodišče je razsodilo, da člen 6(b) Direktive 2003/88 pomeni pravilo socialnega prava Unije, ki posameznikom podeljuje pravice, ki jih lahko uveljavljajo neposredno pred nacionalnimi sodišči, ker „državam članicam kot minimalno zahtevo nalaga zgornjo mejo v zvezi s povprečnim tedenskim delovnim časom, od katerega mora imeti korist vsak delavec“.(22)
b)      Drugi pogoj: kršitev tega pravila mora biti dovolj resna
32.      V sodbi Fuß(23) je opozorjeno, da:
–        je treba ugotoviti, ali je bila kršitev prava Unije storjena z očitnim neupoštevanjem sodne prakse Sodišča s tega področja,(24) in
–        načeloma morajo nacionalna sodišča preveriti, ali so izpolnjeni pogoji za odgovornost držav, ki izhaja iz kršitve prava Unije, razen če ima Sodišče v postopku v glavni stvari, v katerem je bil vložen predlog za sprejetje predhodne odločbe, na razpolago vse elemente, potrebne za presojo, ali je treba dejstva v obravnavanem primeru opredeliti kot dovolj resno kršitev prava Unije.
33.      V obravnavani zadevi je predložitveno sodišče pri odločanju o tožbi M. R., ki se je nanašala na obdobje dela od 1. avgusta 2020 do 30. junija 2023, na eni strani ugotovilo, da je M. R. „na delovnem mestu preživ[el] skupaj 24 ur, od katerih se [je] 18 ur všte[lo] v delovni čas“ na podlagi člena 86(2) zakona št. 315/2001,(25) saj se ure dežurstva niso vštele v delovni čas. Na drugi strani je ugotovilo, da je v tem položaju v šestmesečnem referenčnem obdobju trajanje delovnega časa M. R. preseglo najdaljše trajanje 48 ur v sedemdnevnem obdobju, določeno v členu 6(b) Direktive 2003/88.(26)
34.      V tem obdobju pa je bila sodna praksa Sodišča o pojmu „delovni čas“ gasilcev dovolj razvita v smislu, da „dejavnosti, ki jih opravljajo intervencijske sile gasilske javne službe[,] spadajo na področje uporabe Direktive 2003/88, tako da njen člen 6(b) načeloma nasprotuje temu, da se preseže meja 48 ur, ki je določena kot najdaljši tedenski delovni čas, skupaj z dežurstvi“.(27)
35.      V teh okoliščinah, ker je do nespoštovanja zahtev iz člena 6(b) Direktive 2003/88 v obdobju iz postopka v glavni stvari prišlo ob očitnem neupoštevanju sodne prakse Sodišča, bi ga bilo treba šteti za dovolj resno kršitev prava Unije. Zato je drugi pogoj, ki mora biti izpolnjen, da se prizna obstoj pravice do odškodnine, v postopku v glavni stvari prav tako izpolnjen.
c)      Tretji pogoj: med kršitvijo člena 6(b) Direktive 2003/88 in nastalo škodo mora obstajati vzročna zveza
36.      Ker je po mnenju predložitvenega sodišča prekoračitev delovnega časa M. R. za 28 dni v referenčnem obdobju „objektivno moral[a] vplivati na njegovo zasebno in družinsko življenje“,(28) menim, da je obstoj zahtevane vzročne zveze dokazan.
37.      Ker so trije pogoji za uveljavljanje odgovornosti države, ki izhaja iz kršitve člena 6(b) Direktive 2003/88, izpolnjeni,(29) je treba torej odgovoriti na tretje vprašanje za predhodno odločanje, ki se nanaša na podrobna pravila za povračilo škode.
2.      Podrobna pravila za povrnitev škode zaradi kršitve člena 6(b) Direktive 2003/88
38.      Predložitveno sodišče Sodišče sprašuje o elementih, ki jih je treba upoštevati pri določitvi zneska odškodnine za nepremoženjsko škodo, ki jo uveljavlja M. R. Kot osnovo za izračun navaja bodisi število ur, za katero je bil presežen najdaljši delovni čas iz člena 6(b) Direktive 2003/88, bodisi čas, v katerem država članica ni spremenila svoje ureditve, ki omogoča, da se dežurstvo ne vključi v delovni čas.
39.      Opozoriti je torej treba, prvič, da je Sodišče ugotovilo, da ta direktiva ne vsebuje nobenega posebnega pravila glede povračila škode, ki bi jo delavci morebiti utrpeli zaradi kršitve minimalnih zahtev, ki jih določa, zlasti v zvezi s trajanjem delovnega časa.(30)
40.      Drugič, Sodišče je v sodbi Fuß razsodilo tudi, da:
–        „mora država […] posledice povzročene škode odpraviti v okviru nacionalnih predpisov o odgovornosti, pogoji, ki so jih določile nacionalne zakonodaje na področju povrnitve škode, pa ne smejo biti manj ugodni od pogojev za podobne nacionalne zahtevke (načelo enakovrednosti) niti ne smejo biti oblikovani tako, da v praksi onemogočijo ali preveč otežijo pridobitev odškodnine (načelo učinkovitosti)“;(31)
–        je treba „[v] zvezi z obliko in načinom izračuna povrnitve škode […] poudariti, da mora biti odškodnina za škodo, ki je nastala posameznikom zaradi kršitev prava Unije, enaka nastali škodi, da zagotovi učinkovito varstvo njihovih pravic“;(32)
–        „ker na tem področju ni ustreznih določb prava Unije, nacionalni pravni sistem vsake države članice določi merila za ugotavljanje višine odškodnine, pod pogojem, da se spoštujeta načeli enakovrednosti in učinkovitosti“,(33) ter
–        je „[i]z tega […] razvidno, da je v nacionalnem pravu držav članic, ob upoštevanju [teh] načel, po eni strani treba določiti, ali je odškodnino za škodo, ki je nastala posamezniku zaradi kršitve določb Direktive 2003/88, treba povrniti s priznanjem dodatnega prostega časa ali z denarnim nadomestilom, po drugi strani pa določiti pravila o načinu izračuna te odškodnine“.(34)
41.      Ugotavljam, da je bila v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Fuß, zatrjevana škoda premoženjska(35) in da se je Verwaltungsgericht Halle (upravno sodišče v Halleju, Nemčija) spraševalo o tem, ali se Günterju Fußu škoda nadomesti s priznanjem dodatnega prostega časa ali z denarnim nadomestilom.(36)
42.      V obravnavanem primeru pa M. R. zahteva denarno odškodnino le za nepremoženjsko škodo, ki jo je utrpel, ker je bil s slovaško ureditvijo kršen izračun njegovega delovnega časa, ki ne vključuje njegovega časa dežurstva.(37) V teh okoliščinah se za koristen odgovor predložitvenemu sodišču postavlja več vprašanj: Ali bi moral biti v zvezi s povračilom nepremoženjske škode odgovor Sodišča, naveden v točki 40 (zadnja alinea) teh sklepnih predlogov, natančnejši ali drugačen? Katera merila bi bilo torej treba uporabiti?
43.      Slovaška vlada, Irska in Komisija so v pisnih stališčih zavzele podobna stališča z nekaj manjšimi razlikami.
44.      Komisija predlaga, naj se znova uporabi odgovor, ki ga je Sodišče dalo v točkah 93 in 94 sodbe Fuß. Slovaška vlada poudarja, da je treba določiti dve omejitvi. Na eni strani so nacionalna sodišča pristojna zagotoviti, da varstvo pravic, zagotovljenih s pravnim redom Unije, ne povzroči neupravičene obogatitve.(38) Na drugi strani ureditev odgovornosti držav članic ne zahteva, da posameznikom plačajo kaznovalne odškodnine, ki presegajo dejansko škodo, ki jim je bila povzročena s kršitvijo njihove pravice.(39)
45.      Irska trdi, da je treba znesek odškodnine določiti glede na število ur, ki se niso štele kot „delovni čas“ v nasprotju s členom 6(b) Direktive 2003/88, ki določa obstoj škode in izpolnjuje zahtevo po učinkovitosti. Meni, da je treba zavrniti merilo trajanja nezakonitega stanja, ki izhaja iz nacionalne ureditve.
46.      V zvezi z zadnjenavedenim merilom se strinjam z mnenji, da pogoji za uveljavljanje odgovornosti države za kršitev prava Unije in zlasti pogoj v zvezi z obstojem vzročne zveze med to kršitvijo in dejansko ali konkretno nastalo škodo izključujejo priznanje odškodnine, povezane z obdobjem, v katerem zadevna država članica nacionalne ureditve ni uskladila s pravom Unije.
47.      Poleg tega v zvezi z načinom izračuna odškodnine za kršitev prava Unije ne vidim razloga za dopolnitev sodne prakse Sodišča, tudi če bi bila nepremoženjska škoda ugotovljena. Nacionalna sodišča morajo torej v skladu s svojim nacionalnim pravom presoditi, kakšna je ustrezna odškodnina za nastalo škodo, da bi zagotovila učinkovito varstvo pravic posameznikov.(40)
48.      Zato se odškodnina za kršitev člena 6(b) Direktive 2003/88 ne bi smela izračunati sistematično na podlagi števila ur, ki so bile opravljene nad omejitvijo, ki jo določa ta člen.
49.      Edini element, ki ga je treba po mojem mnenju upoštevati, je način izračuna, ki ga posamezniki predlagajo v utemeljitev tožbe.
50.      Zahtevana odškodnina lahko namreč res, kot v obravnavani zadevi, temelji na številu ur,(41) povezanih z zatrjevanim posegom v zasebno in družinsko življenje zaradi kršitve člena 6(b) Direktive 2003/88. Vendar bi taka kršitev lahko povzročila druge vrste nepremoženjske škode, kot je škoda, povezana s fizičnimi (npr. huda bolezen) ali duševnimi težavami (npr. sindrom poklicne izgorelosti ali depresija). V tem primeru bi bilo mogoče znesek odškodnine oceniti drugače, brez stroge odvisnosti od časovne prekoračitve.
51.      Zato Sodišču predlagam, naj v odgovoru na tretje vprašanje za predhodno odločanje kot nadaljevanje sodbe Fuß(42) šteje, da mora biti v nacionalnem pravu zadevne države članice ob upoštevanju, da sta načeli enakovrednosti in učinkovitosti spoštovani, določen način izračuna zneska odškodnine za nepremoženjsko škodo, ki jo ta država povzroči v primeru kršitve člena 6(b) Direktive 2003/88.
V.      Predlog
52.      Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Okresný súd Lučenec (okrajno sodišče v Lučencu, Slovaška), odgovori:
1.      Člen 2, točka 1, Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa
je treba razlagati tako, da
njegov namen ni podeliti posameznikom individualne pravice, zaradi katerih ti lahko pridobijo pravico do odškodnine od države članice iz naslova načela odgovornosti države za škodo, povzročeno posameznikom s kršitvami prava Unije, za katere ta država odgovarja.
2.      Če je kršitev člena 2, točka 1, te direktive povzročila kršitev člena 6(b) navedene direktive, mora odškodnina, ki jo morajo organi držav članic plačati za škodo, ki so jo posameznikom povzročili s temi kršitvami prava Unije, ustrezati nastali škodi. Če področje ni urejeno z določbami prava Unije, mora biti v nacionalnem pravu zadevne države članice ob upoštevanju načel enakovrednosti in učinkovitosti določen način izračuna zneska odškodnine za zatrjevano nepremoženjsko škodo.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
i      Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.
2      UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 381.
3      C‑429/09, v nadaljevanju: sodba Fuß, EU:C:2010:717.
4      Predložitveno sodišče pojasnjuje, da ta določba ureja neenakomerno porazdelitev delovnega časa tožeče stranke za obdobje šestih mesecev.
5      Predložitveno sodišče v zvezi s tem pojasnjuje, da ni sporno, da je moral biti M. R. v času dežurstva na svojem delovnem mestu in ostati na razpolago svojemu delodajalcu, ne da bi lahko odšel s tega delovnega mesta.
6      Predložitveno sodišče se sklicuje na sodbo z dne 21. februarja 2018, Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82).
7      Glej sodbo Fuß (točka 66). Glej tudi sodbo z dne 28. junija 2022, Komisija/Španija (Kršitev prava Unije s strani zakonodajalca) (C‑278/20, EU:C:2022:503, točka 179), v kateri je Sodišče odločilo, da načelo enakovrednosti ne more biti podlaga za to, da bi za države članice nastala obveznost omogočiti nastanek pravice do odškodnine pod ugodnejšimi pogoji, kot jih določa njegova sodna praksa.
8      Glej sodbo Fuß (točka 44) in sodbo z dne 20. junija 2024, Artemis security (C‑367/23, EU:C:2024:529, točka 26).
9      Glej sodbo Fuß (točka 45) in za splošni pregled te podlage sodbo z dne 22. decembra 2022, Ministre de la Transition écologique in Premier ministre (Odgovornost države za onesnaženje zraka) (C‑61/21, EU:C:2022:1015, točka 43).
10      Glej zlasti sodbo Fuß (točka 47 in navedena sodna praksa) in sodbo z dne 1. avgusta 2025, Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth in drugi (C‑97/24, EU:C:2025:594, točka 27 in navedena sodna praksa).
11      Glej kot nedavni primer, v katerem ta prvi pogoj ni izpolnjen, sodbo z dne 22. decembra 2022, Ministre de la Transition écologique in Premier ministre (Odgovornost države za onesnaženje zraka) (C‑61/21, EU:C:2022:1015, točka 56). Sodišče je ugotovilo, da iz določb prava Unije, ki so bile preučene v zvezi z mejnimi vrednostmi za nekatere delce, škodljive za zdravje ljudi, ne izhaja niti izrecno niti implicitno, da bi posamezniki pridobili individualne pravice, zaradi kršitve katerih bi se lahko vzpostavila odgovornost države članice za škodo, povzročeno posameznikom.
12      Glej zlasti sodbo Fuß (točka 48).
13      Naj pripomnim, da je Komisija izrazila drugačno mnenje o nacionalni ureditvi.
14      Glej točko 12 teh sklepnih predlogov.
15      Glej točko 18 teh sklepnih predlogov.
16      Glede sklicevanja na „nacionalno zakonodajo in/ali prakso“ glej sodbo z dne 9. marca 2021, Stadt Offenbach am Main (Stalna pripravljenost gasilca) (C‑580/19, v nadaljevanju: sodba Stalna pripravljenost gasilca, EU:C:2021:183, točka 32 in navedena sodna praksa, ki se nanašata na prepoved določitve pogojev ali omejitev za pravico do ustreznega upoštevanja delovnega časa in z njim povezanega časa počitka, da se zagotovita polni učinek Direktive 2003/88 in spoštovanje njenega namena). Sodišče je v točkah od 26 do 28 te sodbe poudarilo, da je cilj te direktive določiti minimalne zahteve za izboljšanje življenjskih in delovnih razmer delavcev ter da ta direktiva s temi zahtevami glede najdaljšega delovnega časa in minimalnega časa počitka opredeljuje temeljno pravico, ki je izrecno določena v členu 31(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.
17      Glej zlasti sodbo Stalna pripravljenost gasilca (točka 36 in navedena sodna praksa).
18      Glej sodbo z dne 21. februarja 2018, Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82, točka 66). Glej tudi sodbo Stalna pripravljenost gasilca (točke 36, 38 in 39). Skratka, splošno merilo je „malo svobode pri razpolaganju s časom, v katerem se opravljanje […] poklicnih nalog [delavca] ne zahteva“.
19      Glej tudi sodbo Stalna pripravljenost gasilca (točki 41 in 42) in sodbo z dne 11. novembra 2021, Dublin City Council (C‑214/20, EU:C:2021:909, točke od 43 do 45 in 48).
20      Moj poudarek. Irska poudarja finančne posledice take razlage. Vendar se vsaka država članica sama odloči, ali bo sprejela ugodnejše določbe (glej točko 18 teh sklepnih predlogov). Poleg tega je mogoče ugotoviti, da način plačila delavcev za obdobja razpoložljivosti za delo ne spada na področje uporabe Direktive 2003/88, temveč na področje uporabe upoštevnih določb nacionalnega prava. Ta direktiva torej ne nasprotuje temu, da glede obdobij razpoložljivosti za delo, za katera bi bilo treba v celoti šteti, da ne spadajo pod pojem „delovni čas“ za namene uporabe te direktive, ureditev med drugim vseeno določa, da se zadevnemu delavcu izplača znesek, katerega namen je kompenzirati nevšečnosti, ki mu jih povzročajo ta obdobja razpoložljivosti za delo pri razpolaganju s časom in pri posvečanju zasebnim interesom. Glej sodbo Stalna pripravljenost gasilca (točki 57 in 58 ter navedena sodna praksa).
21      Glej točko 23 teh sklepnih predlogov.
22      Glej sodbo Fuß (točki 49 in 50).
23      Glej sodbo Fuß (točki 52 in 53 ter navedena sodna praksa).
24      Glej tudi sodbo z dne 1. avgusta 2025, Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth in drugi (C‑97/24, EU:C:2025:594, točka 30).
25      Glej točko 7 teh sklepnih predlogov.
26      Potem ko sta bila na podlagi navedb slovaške vlade pregledana sodba predložitvenega sodišča z dne 20. decembra 2023 (glej točko 11 teh sklepnih predlogov), na voljo na tem internetnem naslovu: https://www.justice.gov.sk/sudy-a-rozhodnutia/sudy/sud_141/rozhodnutia/ae74e401-6f01-447a-afff-174757c1bc7a:d7df1744-bda4-4193-8022-29e14a926b6d/
(točki 4 in 17), in sklep Krajský súd v Banskej Bystrici (regionalno sodišče v Banski Bystrici) z dne 30. maja 2024 (glej točko 13 teh sklepnih predlogov), na voljo na tem internetnem naslovu: https://www.justice.gov.sk/sudy-a-rozhodnutia/sudy/sud_138/rozhodnutia/d18ccc21-de3d-4606-9661-d5ab2077894d:80ac45f7-45b5-49d5-aed7-cc4094dbaba7 (točka 7.2), je mogoče potrditi navedbe, ki jih je predložitveno sodišče podalo v točki 8 predloga za sprejetje predhodne odločbe in za katere se zdi, da so drugačne od navedb v točki 13 tega predloga.
27      Glej sodbo Fuß (točka 57).
28      Glej točko 12 teh sklepnih predlogov.
29      Glej točko 20 teh sklepnih predlogov.
30      Glej sodbo Fuß (točke 44, 96 in 98). Glej v zvezi s to ugotovitvijo v primeru odškodninske tožbe proti delodajalcu, ki je kršil nacionalne določbe o zaščiti delavcev, ki delajo ponoči, s katerimi se izvaja pravo Unije, sodbo z dne 20. junija 2024, Artemis security (C‑367/23, EU:C:2024:529, točki 26 in 27).
31      Sodba Fuß (točka 62). Glej tudi navedeno sodno prakso. Glej tudi sodbo z dne 28. junija 2022, Komisija/Španija (Kršitev prava Unije s strani zakonodajalca) (C‑278/20, EU:C:2022:503, točke od 176 do 184).
32      Sodba Fuß (točka 92). Glej tudi navedeno sodno prakso. Moj poudarek.
33      Sodba Fuß (točka 93). Glej tudi navedeno sodno prakso. Moj poudarek.
34      Sodba Fuß (točka 94). Moj poudarek.
35      Glej sodbo Fuß (točka 23).
36      Glej sodbo Fuß (točka 30, tretje vprašanje za predhodno odločanje).
37      Glej točki 10 in 13 teh sklepnih predlogov.
38      Slovaška vlada navaja sodbo z dne 21. marca 2023, Mercedes-Benz Group (Odgovornost proizvajalcev vozil, opremljenih z odklopnimi napravami) (C‑100/21, EU:C:2023:229, točka 94).
39      Slovaška vlada po analogiji navaja sodbo z dne 4. oktobra 2024, Agentsia po vpisvaniyata (C‑200/23, EU:C:2024:827, točka 153).
40      Glede odškodnine za domnevno nepremoženjsko škodo, ki se uveljavlja zoper upravljavca podatkov, glej sodbo z dne 4. oktobra 2024, Patērētāju tiesību aizsardzības centrs (C‑507/23, EU:C:2024:854, točka 37). Sodišče je ugotovilo, da je treba člen 82(1) Uredbe (EU) 2016/679 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. aprila 2016 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov ter o razveljavitvi Direktive 95/46/ES (Splošna uredba o varstvu podatkov) (UL 2016, L 119, str. 1) razlagati tako, da opravičilo lahko pomeni ustrezno povračilo nepremoženjske škode na podlagi te določbe, zlasti kadar ni mogoče vzpostaviti položaja pred nastankom te škode, če je ta oblika povračila taka, da v celoti nadomesti škodo, ki je nastala posamezniku, na katerega se nanašajo osebni podatki.
41      Predložitveno sodišče pojasnjuje, da je „[p]o mnenju pritožbenega sodišča [oseba M. R.] zahtevek dejansko opredelila kot zahtevek, ki izhaja iz dolgotrajnega poseganja v njene osebnostne pravice. Zahtevala je odškodnino za nepremoženjsko škodo, ki jo je količinsko opredelila glede na število ur dežurstva, ki jih je dejansko opravila in ki ji v nasprotju s členoma 2, točka 1, in 6(b) Direktive 2003/88 niso bile vštete v delovni čas.“ Moj poudarek.
42      Glej sodbo Fuß (točka 98).