62012CC0209
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁKY
ELEANOR SHARPSTON
prednesené 11. júla 2013 (
1
)
Vec C‑209/12
Walter Endress
proti
Allianz Lebensversicherungs AG
[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesgerichtshof (Nemecko)]
„Životné poistenie — Právo na odstúpenie od zmluvy — Lehota na odstúpenie — Začiatok a trvanie — Poskytovanie informácií“
1.
Podľa práva EÚ musí mať poistník v prípade životného poistenia k dispozícii lehotu 14 až 30 dní od oznámenia uzatvorenia zmluvy (ďalej len „lehota na odstúpenie“), (
2
) počas ktorej môže od zmluvy odstúpiť, a pred uzatvorením zmluvy musí byť informovaný o dojednaniach upravujúcich výkon práva na odstúpenie. Čo sa stane, pokiaľ v tomto smere nebol informovaný? Môže odstúpiť od zmluvy? Ak áno, bráni právo EÚ vnútroštátnemu opatreniu, podľa ktorého uvedené právo zaniká rok po zaplatení prvého poistného bez ohľadu na to, či boli poistníkovi poskytnuté povinné informácie týkajúce sa práva na odstúpenie?
2.
To sú hlavné problémy, ktoré treba zohľadniť pri poskytnutí odpovede na otázku položenú v prejednávanej veci.
Právo EÚ
Druhá smernica o životnom poistení
3.
Smernicou Rady 90/619/EHS (ďalej len „druhá smernica o životnom poistení“) (
3
) bola zmenená, doplnená a nahradená smernica Rady 79/267/EHS (ďalej len „prvá smernica o životnom poistení“) (
4
), ktorá upravovala „životné poistenie“ vymedzené ako „poistné odvetvie, ktoré zahŕňa najmä len poistenie pre prípad dožitia stanoveného veku, len poistenie pre prípad úmrtia, poistenie pre prípad dožitia stanoveného veku alebo pre prípad úmrtia, životné poistenie spojené s kapitalizačnými zmluvami, poistenie vena, poistenie prostriedkov na výživu“ [neoficiálny preklad]. (
5
)
4.
Druhá a tretia smernica o životnom poistení boli v prvom rade určené na vytvorenie vnútorného trhu so životným poistením vrátane voľného poskytovania služieb životného poistenia. (
6
)
5.
Článok 4 ods. 1 druhej smernice o životnom poistení stanovoval, že v zásade sa uplatňuje právo členského štátu záväzku, avšak pokiaľ to právo uvedeného štátu umožňuje, zmluvné strany si môžu zvoliť právo inej krajiny. V článku 2 písm. e) uvedenej smernice bol „členský štát záväzku“ vymedzený ako „členský štát, v ktorom má poistník svoje obvyklé bydlisko, alebo ak je poistník právnickou osobou, členský štát, v ktorom sa nachádza jej prevádzka, ktorej sa týka zmluva“ [neoficiálny preklad].
6.
Po zmene a doplnení článkom 30 tretej smernice o životnom poistení znel článok 15 druhej smernice o životnom poistení takto:
„1.   Každý členský štát stanoví, že poistník, ktorý uzatvoril individuálnu zmluvu o životnom poistení, má lehotu 14 až 30 dní odo dňa, keď bol informovaný o uzatvorení zmluvy, v rámci ktorej môže odstúpiť od zmluvy.
Oznámenie poistníkov o odstúpení ich oslobodzuje od akýchkoľvek budúcich povinností vznikajúcich zo zmluvy.
Ostatné právne účinky a podmienky odstúpenia budú stanovené právom rozhodným pre zmluvu podľa článku 4, najmä pokiaľ ide o dojednania týkajúce sa informovania poistníka o uzatvorení zmluvy.
2.   Členské štáty nemusia uplatniť odsek 1 na zmluvy s trvaním šesť mesiacov a menej, ani ak vzhľadom na svoje postavenie alebo okolnosti, za akých sa zmluva uzatvárala, poistník nepotrebuje túto osobitnú ochranu. Členské štáty vo svojich právnych predpisoch stanovia prípady, v ktorých sa odsek 1 neuplatní.“ [neoficiálny preklad]
Tretia smernica o životnom poistení
7.
Odôvodnenie 23 tretej smernice o životnom poistení stanovovalo:
„… Spotrebiteľ bude mať na jednotnom trhu s poistením širší a bohatší výber zmlúv… Pokiaľ má mať plný úžitok z tejto rozmanitosti a z nárastu hospodárskej súťaže, musia mu byť poskytnuté všetky informácie potrebné na to, aby si vybral zmluvu, ktorá najlepšie vyhovuje jeho potrebám… Táto požiadavka informovanosti je o to dôležitejšia, že trvanie záväzkov môže byť veľmi dlhé… Je preto potrebná koordinácia minimálnych opatrení, aby spotrebiteľ získal jasné a presné informácie o základných vlastnostiach ponúkaných produktov, ako aj údaje o orgánoch, na ktorých môžu poistníci, poistené osoby alebo oprávnené osoby podávať svoje sťažnosti.“ [neoficiálny preklad]
8.
Článok 31 upravoval povinnosť poskytnúť poistníkovi informácie pred uzatvorením zmluvy:
„1.   Pred uzatvorením poistnej zmluvy sa poistníkovi oznámia aspoň informácie uvedené v prílohe II bode A.
2.   Poistník bude informovaný počas trvania zmluvy o každej zmene týkajúcej sa informácií uvedených v prílohe II bode B.
3.   Členský štát záväzku môže požadovať od poisťovní, aby poskytovali informácie okrem tých, ktoré sú uvedené v prílohe II, len ak je to potrebné na správne pochopenie základných prvkov záväzku poistníkom.
4.   Podrobné pravidlá na uplatňovanie tohto článku a prílohy II stanoví členský štát záväzku.“ [neoficiálny preklad]
9.
V prílohe II boli uvedené „informácie, ktoré je potrebné poskytnúť poistníkovi pred uzatvorením zmluvy (A) alebo počas trvania zmluvy (B)“ [neoficiálny preklad]. Tieto informácie sa mali „poskytnúť jasne a presne v písomnej podobe v úradnom jazyku členského štátu záväzku“ [neoficiálny preklad]. Bod A obsahoval tabuľku: v ľavom stĺpci boli uvedené informácie o poisťovni a v pravom stĺpci informácie o samotnom záväzku. V poslednom uvedenom stĺpci položka 13 uvádza vo francúzskom znení „modalités d’exercice du droit de renonciation“ a v anglickom znení „[a]rrangements for application of the cooling-off period“, čiže lehota, počas ktorej si možno uplatniť právo na odstúpenie od zmluvy. (
7
) Zdalo sa, že nemecké znenie, ktoré sa odvolávalo na „Ausübung des Widerrufs[‑] und Rücktritt[s]rechts“, odkazovalo na odlišné aspekty práva na odstúpenie od zmluvy.
Vnútroštátne právo
10.
§ 5a Versicherungsvertragsgesetz (zákon o poistných zmluvách, ďalej len „VVG“) v znení platnom v čase skutkových okolností sporu vo veci samej (ďalej len „pôvodné znenie § 5a VVG“) stanovoval:
„1.   Ak poisťovateľ neoznámil poistníkovi pri podaní návrhu na uzatvorenie zmluvy poistné podmienky alebo neposkytol spotrebiteľské informácie podľa § 10a Versicherungsaufsichtsgesetz[ (
8
)], zmluva sa považuje za uzatvorenú na základe poistnej zmluvy, poistných podmienok a ďalších spotrebiteľských informácií, ktoré sú relevantné pre predmet zmluvy, pokiaľ poistník nepodá písomne námietku v priebehu 14 dní od odovzdania podkladov…
2.   Lehota začína plynúť až vtedy, keď má poistník k dispozícii kompletnú poistnú zmluvu a doklady podľa odseku 1 a pri vyhotovení poistnej zmluvy bol písomne tlačeným písmom poučený o práve vzniesť námietku, ako aj o začiatku plynutia lehoty a o jej dĺžke. Dôkazné bremeno na preukázanie poskytnutia dokladov je na strane poisťovateľa. Na dodržanie lehoty postačuje včasné odoslanie námietky. Bez ohľadu na prvú vetu však právo vzniesť námietku zaniká po jednom roku od zaplatenia prvého poistného.“
11.
Pôvodné znenie § 5a VVG bolo síce zmenené a doplnené s účinnosťou od 31. decembra 2007, no zjavne sa stále uplatňuje na významný počet zmlúv životného poistenia uzatvorených pred týmto dátumom.
12.
V pôvodnom znení § 5a VVG boli použité nemecké výrazy „widerspricht“, „Widerspruchsrecht“ a „Widerspruch“. Tieto pojmy sa líšia od výrazov použitých v článku 15 druhej smernice o životnom poistení (v ktorej boli použité pojmy „zurückzutreten“, „zurücktritt“ a „Rücktritts“) a v slovnom spojení „Ausübung des Widerrufs[‑] und Rücktritt[s]rechts“ v prílohe II tretej smernice o životnom poistení.
13.
Na účely týchto návrhov sa zameriam na vysvetlenia poskytnuté v prejednávanej veci v súvislosti so spôsobom uplatnenia pôvodného znenia § 5a VVG, a nie na možné významové odtiene výrazov „widerspricht“, „Widerspruchsrecht“ a „Widerspruch“ v rámci nemeckého práva. (
9
)
Skutkové okolnosti, konanie a prejudiciálna otázka
14.
Pán Endress chcel s poisťovňou Allianz Lebensversicherungs AG (ďalej len „Allianz“) uzatvoriť zmluvu o životnom poistení s účinnosťou od 1. decembra 1998.
15.
Pán Endress dostal všeobecné podmienky a podkladové informácie až vtedy, keď mu Allianz zaslala poistnú zmluvu. Podľa zistení odvolacieho súdu, ktoré sú pre Bundesgerichtshof (ďalej len „vnútroštátny súd“) záväzné, napriek tomu, že tým poisťovňa Allianz prijala ponuku pána Endressa, náležite ho neinformovala o jeho právach zaručených pôvodným znením § 5a VVG. (
10
)
16.
Vnútroštátny súd uvádza, že lehota 14 dní stanovená v pôvodnom znení § 5a VVG v dôsledku toho nezačala plynúť.
17.
Zmluva stanovovala, že ročné poistné sa platí na obdobie piatich rokov. Odkupná hodnota v prípade ukončenia zmluvy bola podľa všeobecných zmluvných podmienok obmedzená na hodnotu záruky v prípade úmrtia.
18.
Pán Endress zaplatil poistné od decembra 1998 do decembra 2002. Ďalšie poistné zjavne uhradil v roku 2004.
19.
Dňa 1. júna 2007 pán Endress oznámil, že chce zmluvu vypovedať s účinnosťou od 1. septembra 2007. V septembri 2007 mu poisťovňa vyplatila odkupnú hodnotu, ktorá bola nižšia ako suma poistného zvýšená o úroky.
20.
Listom z 31. marca 2008 (čiže viac než rok od zaplatenia prvého poistného) si pán Endress uplatnil práva vyplývajúce z pôvodného znenia § 5a VVG. Tvrdil, že zmluva nebola platne uzavretá, a žiadal poisťovateľa o vrátenie celého poistného spolu s úrokmi (po započítaní odkupnej hodnoty). Nie je jasné, ako a kedy pán Endress zistil alebo bol informovaný o svojom práve vyplývajúcom z pôvodného znenia § 5a VVG a o spôsobe jeho výkonu.
21.
Prvostupňový súd zamietol žalobu, ktorou sa pán Endress domáhal zaplatenia dodatočnej sumy zo strany poisťovateľa. Odvolací súd zamietol jeho odvolanie podané voči tomuto rozhodnutiu.
22.
Pán Endress podal opravný prostriedok „Revision“ na Bundesgerichtshof, ktorý sa domnieva, že rozhodnutie o opravnom prostriedku „Revision“ závisí od toho, či druhá a tretia smernica o životnom poistení bráni právnej úprave, podľa ktorej právo poistníka vyplývajúce z pôvodného znenia § 5a ods. 2 VVG zaniká rok po zaplatení prvého poistného (ďalej len „pravidlo jedného roka“). Za týchto okolností uvedený súd prerušil konanie a predložil túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa článok 15 ods. 1 prvý pododsek [druhej smernice o životnom poistení] s ohľadom na článok 31 ods. 1 [tretej smernice o životnom poistení] vykladať v tom zmysle, že bráni takej právnej úprave, akou je § 5a ods. 2 štvrtá veta [VVG v znení platnom v čase skutkových okolností], podľa ktorej právo odstúpiť od zmluvy alebo vzniesť námietku zaniká najneskôr rok po zaplatení prvého poistného, a to aj v prípade, že poistník nebol o práve odstúpiť od zmluvy alebo vzniesť námietku poučený?“
23.
Pán Endress, Allianz, nemecká vláda a Komisia predložili písomné pripomienky a predniesli ústne pripomienky na pojednávaní, ktoré sa konalo 24. januára 2013.
Posúdenie
Úvodné poznámky
24.
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že pán Endress pred nemeckými súdmi tvrdí, že pravidlo jedného roka je v rozpore s druhou a treťou smernicou o životnom poistení.
25.
Preto preskúmam, či druhá a tretia smernica o životnom poistení bránia takému ustanoveniu, akým je pôvodné znenie § 5a VVG, ktoré obsahovalo pravidlo jedného roka, a ak nie, budem sa zaoberať dôsledkami takého záveru v prejednávanej veci.
26.
Pôvodné znenie § 5a VVG už síce nie je platné, (
11
) no uvedené ustanovenie sa naďalej vzťahuje na významný počet zmlúv životného poistenia. Je preto pravdepodobné, že rozsudok Súdneho dvora v prejednávanej veci ovplyvní okrem pána Endressa ďalších poistníkov. (
12
) Môže tiež byť dôležitý pre poistníkov, ktorí podpísali zmluvy o životnom poistení založené na inom ustanovení, než je pôvodné znenie § 5a VVG, pokiaľ sa na právo odstúpiť od uvedených zmlúv vzťahuje rovnaké (alebo podobné) pravidlo jedného roka.
27.
Tvrdenia v prejednávanej veci poskytujú len neúplný opis nemeckého práva týkajúceho sa životného poistenia a opis osobitných čŕt uzatvárania zmlúv životného poistenia typu uvedeného v pôvodnom znení § 5a VVG a odstupovania od nich.
28.
Vnútroštátny súd uvádza, že toto ustanovenie sa uplatňovalo na zmluvy uzatvorené na základe tzv. modelu poistky. Žiadosť o životnú poistku podaná žiadateľom podľa tohto prístupu predstavovala zmluvnú ponuku a prijatie tejto ponuky zo strany poisťovateľa nadobudlo účinnosť tým, že žiadateľovi zaslal poistnú zmluvu, všeobecné poistné podmienky a podkladové informácie. Zdá sa, že zmluva bola uzatvorená až po uplynutí lehoty 14 dní od poskytnutia týchto dokumentov a za predpokladu, že žiadateľ počas uvedenej lehoty neprejavil úmysel nebyť zmluvou viazaný. Zmluva tak bola podľa nemeckého práva počas tejto lehoty dočasne zbavená platnosti. Pokiaľ žiadateľ v priebehu uvedenej lehoty nereagoval, zmluva bola uzatvorená k dátumu, ku ktorému žiadateľ prijal poistnú zmluvu, všeobecné podmienky a podkladové informácie. Pokiaľ poisťovateľ náležite neposkytol tieto doklady budúcemu poistníkovi, lehota 14 dní nezačala plynúť. Po uplynutí jedného roka od zaplatenia prvého poistného však už žiadateľ nemohol prejaviť úmysel nebyť zmluvou viazaný.
29.
Otázka položená vnútroštátnym súdom sa týka najmä štvrtej vety pôvodného znenia § 5a ods. 2 VVG, podľa ktorej už žiadateľ po uplynutí jedného roka od zaplatenia prvého poistného nemohol prejaviť úmysel nebyť zmluvou viazaný – aj napriek tomu, ako zdôrazňuje vnútroštátny súd, že poisťovateľ mu neposkytol relevantné informácie (vrátane informácií súvisiacich s právom žiadateľa prejaviť úmysel nebyť zmluvou viazaný), v dôsledku čoho lehota 14 dní nezačala plynúť.
30.
Vnútroštátny súd skúma pravidlo jedného roka z hľadiska ustanovení druhej a tretej smernice o životnom poistení, ktoré sa týkali práva na odstúpenie po oznámení uzatvorenia zmluvy a povinnosti poskytnúť žiadateľovi (čiže budúcemu poistníkovi) určité informácie pred uzatvorením zmluvy.
31.
Nie som si istá, či treba príslušnú vnútroštátnu právnu úpravu chápať v tom zmysle, že sa týka práva na odstúpenie v zmysle článku 15 druhej smernice o životnom poistení alebo nejakého iného práva, ktoré môže využiť žiadateľ v snahe zabrániť uzatvoreniu zmluvy životného poistenia a ktoré v uvedenom ustanovení nie je upravené.
32.
Z pôvodného znenia § 5a VVG vyplýva, že predmetom uvedeného ustanovenia bolo „Widerspruchsrecht“, zatiaľ čo v nemeckom znení článku 15 druhej smernice o životnom poistení sú opísané okolnosti, za akých poistník „zurücktritt“ („odstupuje“), a nemecké znenie prílohy II tretej smernice o životnom poistení uvádza, že medzi informácie, ktoré je potrebné poskytnúť pred uzatvorením zmluvy, patrí „Ausübung des Widerrufs[‑] und Rücktritt[s]rechts“. Naopak, vnútroštátny súd vo svojej otázke navrhuje, aby sa Súdny dvor zaoberal výrazom „Rücktritts‑ oder Widerspruchsrecht“, ktorý sa podľa všetkého (čiastočne) týka práva upraveného druhou a treťou smernicou o životnom poistení aj práva, ktoré je predmetom pôvodného znenia § 5a VVG.
33.
Aby vnútroštátny súd dostal užitočné informácie a zároveň nebolo nutné zaujať konečné stanovisko k výkladu nemeckého práva, budem sa samostatne zaoberať týmito dvoma otázkami: (i) Bránila druhá a tretia smernica o životnom poistení ustanoveniu, podľa ktorého právo na odstúpenie nie je možné využiť viac ako rok po zaplatení prvého poistného bez ohľadu na to, či boli poistníkovi poskytnuté požadované informácie týkajúce sa práva na odstúpenie? (ii) Bránila druhá a tretia smernica o životnom poistení bez ohľadu na právo na odstúpenie v zmysle článku 15 druhej smernice o životnom poistení uzatvoreniu zmluvy životného poistenia za podmienok opísaných v takom ustanovení, akým je pôvodné znenie § 5a VVG? Prvá otázka vychádza z predpokladu, že uvedené ustanovenie vnútroštátneho práva sa týkalo práva na odstúpenie v zmysle druhej a tretej smernice o životnom poistení; druhá otázka vychádza z opačného predpokladu.
Bránila druhá a tretia smernica o životnom poistení pravidlu jedného roka za predpokladu, že pôvodné znenie § 5a VVG sa týkalo práva na odstúpenie?
34.
Článok 15 ods. 1 druhej smernice o životnom poistení stanovoval, že lehota na odstúpenie začína plynúť oznámením uzatvorenia zmluvy poistníkovi. Tento začiatok vychádzal z dvoch predpokladov: po prvé, že možno odstúpiť len od zmluvy, ktorá bola uzatvorená, a po druhé, že poistník si môže uplatniť právo na odstúpenie, len pokiaľ bol o ňom riadne a včas informovaný. Článok 31 tretej smernice o životnom poistení tak požadoval, aby boli relevantné informácie vymedzené v prílohe II uvedenej smernice žiadateľovi poskytnuté pred uzatvorením zmluvy.
35.
Článok 15 druhej smernice o životnom poistení však neupravoval následky neposkytnutia takých informácií, medzi ktoré patrili dojednania týkajúce sa práva na odstúpenie, náležitým spôsobom pred uzatvorením zmluvy.
36.
V článku 31 ods. 1 tretej smernice o životnom poistení podobne neboli vymedzené tieto následky ani v ňom nebolo uvedené, že je potrebné určiť ich na základe práva príslušného členského štátu. Článok 31 ods. 4 stanovoval len to, že podrobné pravidlá uplatňovania tohto článku a prílohy II sa riadia právom členského štátu záväzku.
37.
Bránila druhá a tretia smernica o životnom poistení za týchto okolností takej právnej úprave členského štátu, podľa ktorej v prípade, že relevantné informácie – vrátane informácií týkajúcich sa práva na odstúpenie – neboli poistníkovi (riadne) poskytnuté, je výkon práva na odstúpenie možný len do jedného roka od zaplatenia prvého poistného?
38.
Nemyslím si, že úlohou Súdneho dvora je taxatívne stanoviť následky neposkytnutia požadovaných informácií. Je skôr na členskom štáte, aby prebral tretiu smernicu o životnom poistení (osobitne článok 31) spôsobom, ktorý je v súlade s právom EÚ, najmä so zásadou právnej istoty, proporcionality a účinnosti.
39.
Domnievam sa, že členské štáty nemôžu len jednoducho nevyvodiť z neposkytnutia informácií vôbec nijaké následky. Výsledkom by bolo, že poisťovateľ by nemal nijakú motiváciu plniť si povinnosť poskytovať informácie a potenciálni zákazníci životného poistenia by neboli chránení. Zároveň si nemyslím, že druhá a tretia smernica o životnom poistení ukladala členským štátom povinnosť stanoviť, že zmluva bude neplatná vždy v prípade nedodržania povinnosti poskytnúť informácie pred jej uzatvorením. Taká sankcia by nemusela vždy byť primeraným a účinným prostriedkom nápravy.
40.
Mohlo sa tak napríklad stať, že poisťovateľ vôbec neposkytol informácie uvedené v bode A prílohy II tretej smernice o životnom poistení alebo neposkytol ich podstatnú časť. V takom prípade je ťažké predstaviť si, ako by zmluva mohla začať existovať: jedna zo zmluvných strán by totiž vôbec nemala základné informácie týkajúce sa uvedenej zmluvy alebo by nemala ich významnú časť.
41.
Mohlo sa však stať, že sa neposkytli len informácie týkajúce sa práva na odstúpenie a dojednaní súvisiacich s jeho výkonom a v ostatných ohľadoch bol potenciálny zákazník náležite poučený. V takom prípade by zákazník nevedel len o vyššej ochrane, na ktorú ho oprávňuje uvedené právo na odstúpenie. Zdá sa byť nepravdepodobné, že osobu, ktorá sa rozhodla uzatvoriť zmluvu o životnom poistení, by od jej uzatvorenia odradilo, keby vedela, že právo na odstúpenie jej poskytuje vyššiu ochranu. Členský štát môže stanoviť, že primeraným prostriedkom nápravy je v takom prípade dať poistníkovi na výkon práva na odstúpenie k dispozícii lehotu, ktorá začne plynúť okamihom, v ktorom bol o uvedenom práve náležite informovaný. Alternatívne môže členský štát poskytnúť poistníkovi vyššiu ochranu alebo zobrať do úvahy, či poistník chcel, aby bola zmluva vyhlásená za neplatnú. (
13
)
42.
Pripomínam, že pokiaľ ide o právo na odstúpenie v zmysle smernice o podomovom predaji, (
14
) Súdny dvor v rozsudku Heininger poukázal na to, že „pokiaľ spotrebiteľ nevie o existencii práva na odstúpenie od zmluvy, nie je schopný toto právo využiť“. (
15
) V uvedenej veci išlo o nemecký zákon, podľa ktorého si spotrebiteľ, ktorému neboli poskytnuté požadované informácie, mohol uplatniť právo na odstúpenie, kým si obe zmluvné strany nesplnili povinnosti vyplývajúce zo zmluvy, no nie neskôr než rok odo dňa, keď vyjadril svoj zámer uzatvoriť zmluvu. Súdny dvor ďalej rozhodol, že dôvody týkajúce sa právnej istoty nemôžu odôvodniť obmedzenie lehoty, počas ktorej je možné vykonať právo na odstúpenie od zmluvy, pokiaľ z nich vyplýva obmedzenie práv, ktoré sú spotrebiteľom výslovne priznané s cieľom chrániť ich pred rizikami spojenými so skutočnosťou, že úverové inštitúcie sa rozhodli uzatvárať zmluvy mimo svojich prevádzkových priestorov. (
16
)
43.
Medzi smernicou o podomovom predaji a druhou a treťou smernicou o životnom poistení sú významné rozdiely. Súhlasím však so stanoviskom Súdneho dvora vo veci Heininger, podľa ktorého spotrebiteľské práva nemožno oslabiť s cieľom poskytnúť právnu istotu predajcovi, ktorý spotrebiteľovi riadne a včas neposkytol informácie, ktoré by mu umožnili výkon práva na odstúpenie od zmluvy v rámci lehoty vymedzenej normotvorcom EÚ. (
17
)
44.
Domnievam sa, že rovnaké úvahy by sa mali uplatniť, pokiaľ ide o druhú a tretiu smernicu o životnom poistení.
45.
Rovnako ako spotrebiteľ v prípade dojednania v rámci podomového predaja, aj poistník je v zmluvnom vzťahu s poisťovateľom slabšou stranou. Mal by byť informovaný o následkoch takej zmluvy, aby si mohol informovane vybrať poisťovateľa a zmluvu, skôr než sa preňho zmluva stane právne záväznou. Ako v prípade smernice o podomovom predaji, aj podľa druhej a tretej smernice o životnom poistení má poisťovateľ povinnosť poskytnúť nevyhnutné informácie. (
18
) Táto zmluvná strana by nemala mať možnosť odvolávať sa na právnu istotu pri riešení situácie zapríčinenej tým, že ona sama nevyhovela požiadavke poskytnúť vymedzený zoznam informácií, ktorú stanovuje právo EÚ. (
19
)
46.
Ďalej chcem uviesť, že uhradenie prvého poistného možno považovať za dôkaz toho, že poistník mal v úmysle byť viazaný zmluvou na základe informácií týkajúcich sa uvedenej zmluvy, ktoré mu boli poskytnuté skôr alebo v danom okamihu. V dôsledku opomenutia zo strany poisťovateľa mu však neboli poskytnuté všetky informácie, ktoré sú podľa práva EÚ dôležité pri uzatvorení zmluvy.
47.
Poistník, ktorého poisťovateľ nepoučil o jeho práve na odstúpenie, sa síce o tomto práve môže dozvedieť z iného zdroja, no poisťovateľ si napriek tomu nesplnil povinnosť uloženú treťou smernicou o životnom poistení a prebratú do vnútroštátneho práva. Poisťovateľ sa nemôže odvolávať na toto porušenie (za predpokladu, že dokáže preukázať, kedy sa poistník dozvedel o práve odstúpiť od zmluvy) a tvrdiť, že lehota na odstúpenie uplynula. Len pokiaľ poisťovateľ dokáže preukázať, že poskytol všetky potrebné informácie, možno hovoriť o dostatočnej právnej istote na to, aby sa mohla lehota na odstúpenie začať a skončiť.
48.
Neznamená to však, že poistník nemôže od zmluvy odstúpiť, skôr než mu poisťovateľ poskytne informácie, pokiaľ sa dozvie o svojom práve na odstúpenie iným spôsobom. Opäť by to znamenalo, že poisťovateľ by vlastné porušenie povinnosti poskytnúť informácie mohol využiť na to, aby poistníkovi odoprel jeho právo.
49.
Z týchto dôvodov konštatujem, že článok 15 druhej smernice o životnom poistení a článok 31 tretej smernice o životnom poistení bránili takej právnej úprave členského štátu, podľa ktorej právo na odstúpenie už nemožno využiť po uplynutí jedného roka od zaplatenia prvého poistného bez ohľadu na to, či poisťovateľ informoval poistníka o uvedenom práve riadne a včas. Taká právna úprava znamená, že lehota na odstúpenie uplynie v dôsledku toho, že poistník si plní zmluvné povinnosti (tým, že platí splatné poistné), a napriek tomu, že poisťovateľ si nesplnil zákonom stanovenú povinnosť poskytnúť poistníkovi informácie. Taký výsledok by bol zvrátený.
50.
Takýto záver by mohol byť postačujúci na to, aby vnútroštátny súd na jeho základe rozhodol v prejednávanej veci. Napriek tomu stručne preskúmam aj to, či článok 15 ods. 1 druhej smernice o životnom poistení bránil tomu, aby členský štát stanovil lehotu na odstúpenie od zmluvy dlhšiu než 14 až 30 dní od oznámenia uzatvorenia zmluvy.
51.
Článok 15 ods. 1 druhej smernice o životnom poistení podľa môjho názoru jasne stanovoval, že lehota na odstúpenie nemôže byť kratšia než 14 dní od oznámenia uzatvorenia zmluvy. Táto lehota mohla trvať od 14 do 30 dní. V článku 15 ods. 1 tak bola stanovená dolná aj horná hranica lehoty na odstúpenie od zmluvy, ktorú členské štáty môžu stanoviť vo svojich právnych predpisoch. Dolná hranica bola zjavne určená na poskytnutie minimálnej úrovne ochrany pre poistníka. Horná hranica bola podľa všetkého logicky stanovená na zabezpečenie právnej istoty pre poistníka i poisťovateľa.
52.
Čo ak zmluva životného poistenia nebola uzatvorená v súlade s požiadavkami druhej a tretej smernice o životnom poistení? Konkrétne, čo ak informácie uvedené v článku 31 tretej smernice o životnom poistení boli poistníkovi poskytnuté až neskôr?
53.
Z dôvodov, ktoré som už uviedla, musí mať poistník v takom prípade možnosť odstúpiť od zmluvy v lehote, ktorá začne plynúť poskytnutím relevantných informácií.
54.
Mala potom byť poistníkovi poskytnutá lehota na odstúpenie presahujúca hornú hranicu stanovenú v článku 15 ods. 1 druhej smernice o životnom poistení?
55.
Nemyslím si to.
56.
Keďže v článku 15 druhej smernice o životnom poistení bol upravený začiatok lehoty na odstúpenie za takých okolností, (
20
) nemyslím si, že vnútroštátne právo môže stanoviť, že poistník má právo odstúpiť od zmluvy po uplynutí lehoty, ktorá presahuje hornú hranicu výslovne stanovenú v uvedenom ustanovení.
Bránila druhá a tretia smernica o životnom poistení uzatvoreniu zmluvy životného poistenia na základe pôvodného znenia § 5a VVG za predpokladu, že uvedené ustanovenie sa netýkalo práva na odstúpenie?
57.
Pokiaľ by vnútroštátny súd rozhodol, že právo upravené v pôvodnom znení § 5a VVG sa líšilo od práva na odstúpenie od zmluvy uvedeného v článku 15 druhej smernice o životnom poistení, je relevantné preskúmať, či druhá a tretia smernica o životnom poistení bránila tomu, aby členský štát na uzatváranie zmlúv životného poistenia stanovil taký model, akým je model poistky. Pokiaľ je odpoveď záporná, prejudiciálna otázka je v skutočnosti hypotetická.
58.
Obe smernice (
21
) sa uplatňovali na uzatváranie zmlúv životného poistenia a odstupovanie od nich. Ich príslušné ustanovenia sa týkali piatich rozličných etáp: (i) príprava zmluvy, (ii) jej uzatvorenie, (iii) oznámenie jej uzatvorenia poistníkovi, (iv) začiatok plynutia lehoty na odstúpenie po oznámení a (v) prípadné odstúpenie od zmluvy v tejto lehote.
59.
Pokiaľ ide o etapu (i), článok 31 ods. 1 tretej smernice o životnom poistení stanovoval, že informácie uvedené v bode A prílohy II tejto smernice je potrebné poskytnúť potenciálnemu zákazníkovi pred uzatvorením zmluvy. Najmä aby sa poistník mohol informovane rozhodnúť, sa domnievam, že by mal byť takto informovaný, skôr než sa rozhodne pre konkrétneho poisťovateľa a zmluvu. Cieľom tejto povinnosti poskytnúť informácie bolo umožniť potenciálnemu zákazníkovi vybrať si zmluvu, ktorá najlepšie vyhovuje jeho potrebám, a poskytnúť mu „jasné a presné informácie o základných vlastnostiach ponúkaných produktov, ako aj údaje o orgánoch, na ktorých môžu poistníci, poistené osoby alebo oprávnené osoby podávať svoje sťažnosti“ [neoficiálny preklad]. (
22
) Medzi poskytnutými informáciami mali byť aj informácie týkajúce sa dojednaní v súvislosti s odstúpením od zmluvy. (
23
)
60.
Pokiaľ ide o etapy (ii) až (v), článok 15 druhej smernice o životnom poistení stanovoval, že po uzatvorení zmluvy a oznámení tejto skutočnosti môže poistník odstúpiť od zmluvy v rámci obmedzenej lehoty na odstúpenie. Je jasné, že od ešte neuzatvorenej zmluvy v situácii, keď nedošlo k predloženiu ponuky a jej prijatiu, ktoré by vyústilo do dohody medzi zmluvnými stranami, ktoré budú viazané konkrétnymi ustanoveniami zmluvy, nemožno odstúpiť.
61.
Z toho vyplýva, že druhá smernica o životnom poistení v spojení s treťou si vyžadovala, aby boli určité informácie (budúcemu) poistníkovi poskytnuté pred uzatvorením zmluvy a aby mal následne k dispozícii lehotu na odstúpenie v trvaní 14 až 30 dní po oznámení uzatvorenia zmluvy. Uvedené smernice preto bránili vnútroštátnym právnym úpravám, ktoré tieto požiadavky nedodržiavajú.
62.
Pokiaľ by vnútroštátne právo umožňovalo uzatvorenie zmluvy životného poistenia spôsobom vylučujúcim poskytnutie relevantných informácií riadne a včas podľa článku 31 ods. 1 tretej smernice o životnom poistení, uvedená smernica by zjavne bránila jeho existencii. Povinnosť poskytnúť informácie by bola porušená, keby boli uvedené informácie poskytnuté až po tom, čo poistník predložil svoju ponuku, čím si vybral poisťovateľa a zmluvu.
63.
Pokiaľ bola v práve členského štátu upravená lehota, v ktorej môže žiadateľ vzniesť námietky voči uzatvoreniu zmluvy, a toto právo stanovovalo, že počas tejto lehoty zmluva ešte nie je uzatvorená, je zjavné, že uvedená lehota nebola lehotou na odstúpenie v zmysle článku 15 ods. 1 druhej smernice o životnom poistení a toto právo vzniesť námietky bolo súčasťou fázy (i) (príprava zmluvy) a nie nasledujúcich fáz.
64.
Za takých okolností malo právo členského štátu stanoviť, že po uplynutí lehoty, počas ktorej môže žiadateľ prejaviť svoj úmysel nebyť zmluvou viazaný [fáza (ii)], musí byť poistníkovi oznámené, že zmluva bola uzatvorená [fáza (iii)] a že má právo odstúpiť od zmluvy v určitej lehote po jej uzatvorení [fázy (iv) a (v)], ktorá je odlišná od lehoty, v ktorej mohol vzniesť námietky voči uzatvoreniu zmluvy [fáza (ii)]. V opačnom prípade by sa v čase uzatvorenia zmluvy ukázalo, že lehota na odstúpenie už uplynula.
Následky
65.
V spore vo veci samej medzi pánom Endressom a poisťovňou Allianz – dvoma súkromnými účastníkmi konania – sa uplatňuje nemecké právo. Vnútroštátny súd musí toto právo vykladať tak, aby zabezpečil súlad s právom EÚ, najmä s druhou a treťou smernicou o životnom poistení, ktoré platili v čase uzatvorenia zmluvy. Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že v spore medzi dvoma súkromnými účastníkmi konania nemôžu samotné smernice zakladať povinnosti pre jednotlivca, takže sa na smernicu ako takú voči jednotlivcovi nemožno odvolávať. (
24
)
66.
Dospela som k záveru, že článok 15 druhej smernice o životnom poistení a článok 31 tretej smernice o životnom poistení sa majú vykladať v tom zmysle, že (i) bránia takej právnej úprave členského štátu, podľa ktorej právo na odstúpenie zmluvy už nemožno vykonať po uplynutí jedného roka od zaplatenia prvého poistného bez ohľadu na to, či poisťovateľ informoval poistníka o tomto práve riadne a včas, a (ii) bránia takej právnej úprave členského štátu, ktorá vylučuje, že určité povinné informácie je potrebné (budúcemu) poistníkovi poskytnúť pred uzatvorením zmluvy a že po oznámení tohto uzatvorenia musí mať k dispozícii lehotu na odstúpenie od zmluvy v dĺžke 14 až 30 dní.
67.
Oba závery môžu významne ovplyvniť postavenie pána Endressa a poisťovateľa v konaní vo veci samej.
68.
Tento vplyv bude závisieť najmä od toho, do akej miery dokáže vnútroštátny súd vykladať nemecké právo v súlade s druhou a treťou smernicou o životnom poistení. V tomto smere je podľa judikatúry Súdneho dvora potrebné, aby vnútroštátny súd „vzal do úvahy vnútroštátne právo ako celok a posúdil, do akej miery ho možno použiť spôsobom, ktorý nevedie k výsledku, ktorý odporuje smernici“. (
25
) Z toho vyplýva, že vnútroštátny súd je povinný použiť tieto metódy výkladu uznané vnútroštátnym právom, ktoré za určitých okolností umožňujú vnútroštátne ustanovenie vykladať tak, že bude možné vyhnúť sa rozporu s inou normou vnútroštátneho práva alebo obmedziť pôsobnosť tohto ustanovenia a použiť ho len do tej miery, aby bolo zlučiteľné s danou normou. (
26
) Povinnosť odvolávať sa na smernicu pri výklade a uplatňovaní vnútroštátneho práva je zároveň „obmedzená všeobecnými zásadami práva, najmä právnou istotou a zákazom retroaktivity, a nemôže slúžiť ako základ pre výklad contra legem vnútroštátneho práva“. (
27
)
69.
Pokiaľ nie je možné dosiahnuť cieľ sledovaný príslušnými smernicami týmto spôsobom, z ustálenej judikatúry tiež vyplýva, že môže byť potrebné vylúčiť uplatnenie vnútroštátneho práva, (
28
) a keďže bola spôsobená ujma, ktorá vyplýva z porušenia povinností zo strany členského štátu, vnútroštátny súd musí „potvrdiť právo poškodených spotrebiteľov na náhradu škody v súlade s vnútroštátnou právnou úpravou zodpovednosti za škodu“. (
29
)
Časový účinok rozsudku Súdneho dvora
70.
Allianz navrhla, aby Súdny dvor obmedzil časové účinky svojho rozsudku, pokiaľ rozhodne, že druhá a tretia smernica o životnom poistení bránila takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je pravidlo jedného roka. (
30
) Allianz v tejto súvislosti tvrdí, že rozsudok by sa mohol dotknúť viac než 108 miliónov zmlúv uzatvorených v rokoch 1995 až 2007, v rámci ktorých bolo uhradené poistné vo výške okolo 400 miliárd eur (
31
) Allianz uvádza, že len ona samotná uzatvorila v predmetnom období približne 9 miliónov takých zmlúv, v rámci ktorých jej bolo uhradené poistné vo výške okolo 62 miliárd eur.
71.
Obmedzenie časových účinkov rozsudku predstavuje výnimočné opatrenie, ktoré Súdny dvor prijal len vtedy, (i) „keď existovalo riziko vážnych ekonomických dôsledkov, predovšetkým vzhľadom na veľký počet právnych vzťahov, ktoré vznikli v dobrej viere na základe právnej úpravy, ktorá sa oprávnene považovala za platnú“, a (ii) „keď sa zdalo, že jednotlivci a vnútroštátne orgány boli nabádaní k správaniu, ktoré nie je v súlade s právom Únie z dôvodu vážnej a objektívnej neistoty týkajúcej sa dosahu ustanovení práva Únie, ku ktorej prípadne prispelo i správanie iných členských štátov alebo Európskej komisie“. (
32
) Finančné dôsledky samy osebe takéto výnimočné opatrenie nemôžu odôvodniť. (
33
)
72.
Domnievam sa, že okolnosti prejednávanej veci dostatočne neodôvodňujú obmedzenie časového účinku rozsudku Súdneho dvora. Pred Súdnym dvorom nebola preukázaná pravdepodobnosť toho, že poistníci odstúpia od zmlúv životného poistenia, ktoré by mohli byť ovplyvnené jeho rozsudkom, súvisiace ekonomické náklady pre poisťovateľa alebo miera rizika vážnych ekonomických dôsledkov. Nie som presvedčená ani o tom, že „vážna a objektívna neistota“ týkajúca sa dotknutých ustanovení práva EÚ viedla prinajmenšom vnútroštátne orgány k tomu, aby buď zachovali model poistky, alebo stanovili, že úhrada prvého poistného bude východiskom na výpočet príslušnej lehoty v rámci pravidla jedného roka.
Návrh
73.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor na otázku, ktorú predložil Bundesgerichtshof, odpovedal takto:
Článok 15 ods. 1 smernice Rady 90/619/EHS z 8. novembra 1990 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa priameho životného poistenia, ktorou sa stanovujú opatrenia na uľahčenie účinného výkonu slobody pri poskytovaní služieb a ktorou sa mení a dopĺňa smernica 79/267/EHS, v spojení s článkom 31 smernice Rady 92/96/EHS z 10. novembra 1992 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa priameho životného poistenia, ktorou sa menia a dopĺňajú smernice 79/267/EHS a 90/619/EHS, sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej právo odstúpiť od zmluvy životného poistenia zaniká najneskôr rok po zaplatení prvého poistného bez ohľadu na to, či bol poistník o tomto práve riadne a včas poučený.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	V príslušnej smernici sa označuje ako „lehota na rozmyslenie“: pozri bod 9 týchto návrhov.
(
3
)	Smernica Rady z 8. novembra 1990 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa priameho životného poistenia, ktorou sa stanovujú opatrenia na uľahčenie účinného výkonu slobody pri poskytovaní služieb a ktorou sa mení a dopĺňa smernica 79/267/EHS [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 30, s. 50). Druhá smernica o životnom poistení bola zmenená a doplnená smernicou Rady 92/96/EHS z 10. novembra 1992 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa priameho životného poistenia, ktorou sa menia a dopĺňajú smernice 79/267/EHS a 90/619/EHS (tretia smernica o životnom poistení) [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 360, s. 1; ďalej len „tretia smernica o životnom poistení“). Posledná uvedená smernica bola zas tiež niekoľkokrát zmenená a doplnená. Druhá smernica o životnom poistení bola zrušená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2002/83/ES z 5. novembra 2002 o životnom poistení (Ú. v. ES L 345, s. 1; Mim. vyd. 06/006, s. 3; ďalej len „smernica 2002/83“), ktorá zas bola zrušená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/138/ES z 25. novembra 2009 o začatí a vykonávaní poistenia a zaistenia (Solventnosť II) (Ú. v. EÚ L 335, s. 1). Články 35 a 36 smernice 2002/83 sa týkajú práva na odstúpenie od zmluvy a povinnosti poskytovať poistníkom určité informácie. Ich znenie je podobné zneniu ustanovení, ktoré sú predmetom prejednávanej veci. V týchto návrhoch budem odkazovať na druhú smernicu o životnom poistení a tretiu smernicu o životnom poistení spoločne ako na „druhú a tretiu smernicu o životnom poistení“. Keďže obe smernice sú už zrušené, budem sa na ne odvolávať v minulom čase.
(
4
)	Prvá smernica Rady 79/267/EHS z 5. marca 1979 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa začatia a vykonávania priameho životného poistenia [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 63, s. 1) v znení zmien a doplnení (následne zrušená smernicou 2002/83).
(
5
)	Článok 1 ods. 1 písm. a) prvej smernice o životnom poistení.
(
6
)	Pozri napríklad odôvodnenie 19 tretej smernice o životnom poistení.
(
7
)	Pozri tiež napríklad holandské znenie („wijze van uitoefening van het recht van opzegging“) a španielske znenie („modalidades de ejercicio del derecho de renuncia“).
(
8
)	Zákon o dohľade nad poisťovníctvom.
(
9
)	Pozri body 28 až 32 nižšie.
(
10
)	Pozri bod 10 vyššie.
(
11
)	Pozri bod 11 vyššie.
(
12
)	Na Súdnom dvore totiž momentálne prebiehajú konania vo viacerých porovnateľných veciach: vec Gawelczyk (C‑439/12), vec Krieger (C‑459/12), vec Lange (C‑529/12) a vec Merten (C‑590/12).
(
13
)	V kontexte smernice Rady 85/577/EHS z 20. decembra 1985 na ochranu spotrebiteľa pri zmluvách uzatváraných mimo prevádzkových priestorov (Ú. v. ES L 372, s. 31; Mim. vyd. 15/001, s. 262; ďalej len „smernica o podomovom predaji“) porovnaj napríklad s rozsudkom zo 17. decembra 2009, Martín Martín (C-227/08, Zb. s. I-11939, body 34 a 35). [Táto smernica bude k 13. júnu 2014 zrušená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2011/83/EÚ z 25. októbra 2011 o právach spotrebiteľov, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 93/13/EHS a smernica Európskeho parlamentu a Rady 1999/44/ES a ktorou sa zrušuje smernica Rady 85/577/EHS a smernica Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES (Ú. v. EÚ L 304, s. 64)].
(
14
)	Pozri poznámku pod čiarou 13. Chcem poukázať na to, že normotvorca v jednotlivých smerniciach neprijal jednotný prístup k povinnosti poskytnúť informácie pred uzatvorením zmluvy a k právu na odstúpenie; ani rozdelenie právomocí medzi EÚ a členské štáty nie je opísané jednotným spôsobom. Judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa smernice o podomovom predaji preto nemožno automaticky uplatniť na druhú a tretiu smernicu o životnom poistení: prvky špecifické pre konkrétnu smernicu je potrebné odlíšiť od všeobecne uplatniteľných prvkov.
(
15
)	Rozsudok z 13. decembra 2001 (C-481/99, Zb. s. I-9945, bod 45); pozri tiež bod 60 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Léger v uvedenej veci, a rozsudky z 10. apríla 2008, Hamilton (C-412/06, Zb. s. I-2383, bod 33), a Martín Martín (už citovaný v poznámke pod čiarou 13, body 25 a 26).
(
16
)	Rozsudok Heininger (už citovaný v poznámke pod čiarou 15, bod 47).
(
17
)	Súdny dvor akceptoval podobnú zásadu v inej veci týkajúcej sa smernice o podomovom predaji, pokiaľ ide o následky neinformovania spotrebiteľa o jeho práve na odstúpenie od zmluvy: pozri napríklad rozsudok z 25. októbra 2005, Schulte (C-350/03, Zb. s. I-9215, body 100 a 101).
(
18
)	Pozri bod 8 vyššie.
(
19
)	V odpovedi na otázku položenú na pojednávaní nemecká vláda súhlasila s tým, že model poistky uprednostňuje poisťovateľa.
(
20
)	Pozri body 34 až 49 vyššie.
(
21
)	Článok 15 druhej smernice o životnom poistení zmenenej a doplnenej treťou smernicou o životnom poistení a článok 31 tretej smernice o životnom poistení.
(
22
)	Odôvodnenie 23 tretej smernice o životnom poistení.
(
23
)	Pozri bod 9 vyššie.
(
24
)	Pozri rozsudok z 5. októbra 2004, Pfeiffer a i. (C-397/01 až C-403/01, Zb. s. I-8835, bod 108 a citovaná judikatúra).
(
25
)	Tamže, bod 115 a citovaná judikatúra.
(
26
)	Tamže, bod 116.
(
27
)	Rozsudok zo 4. júla 2006, Adeneler a i. (C‑212/04, Z. s. I‑6057, bod 110 a citovaná judikatúra).
(
28
)	Rozsudok z 19. januára 2010, Kücükdeveci (C-555/07, Zb. s. I-365, bod 51 a citovaná judikatúra).
(
29
)	Rozsudok zo 14. júla 1994, Faccini Dori (C-91/92, Zb. s. I-3325, bod 29); pokiaľ ide o novšiu judikatúru, pozri napríklad rozsudok Adeneler a i. (už citovaný v poznámke pod čiarou 27, bod 112 a citovanú judikatúru).
(
30
)	Pozri pre porovnanie podobné tvrdenie uvádzané bankou vo veci Heininger (už citovanej v poznámke pod čiarou 15, bod 49).
(
31
)	Vzhľadom na to, že v roku 2010 sa počet obyvateľov Nemecka odhadoval na 82 miliónov, je pre mňa ťažké prijať tvrdenie, že v rokoch 1995 – 2007 bolo uzatvorených viac ako 108 miliónov zmlúv životného poistenia.
(
32
)	Rozsudok z 13. decembra 2012, Forposta a ABC Direct Contact (C‑465/11, bod 45 a citovaná judikatúra).
(
33
)	Tamže, bod 47 a citovaná judikatúra.