62004CC0234_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Tento spor sa týka prejudiciálnej otázky, ktorú Súdnemu dvoru položil podľa článku 234 ES Landesgericht Innsbruck (Rakúsko), aby zistil, či je vnútroštátny súd povinný podľa článku 10 ES preskúmať právoplatné súdne rozhodnutie, pokiaľ je v rozpore s právom Spoločenstva, a na druhej strane požiadal o výklad článku 15 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (ďalej len „nariadenie č. 44/2001“ alebo jednoducho „nariadenie“)(2) .
I – Právny rámec
Právo Spoločenstva
2. Po harmonizácii súdnej spolupráce v občianskych veciach vykonanej Amsterdamskou zmluvou vydala Rada na základe článku 61 písm. c) ES a článku 67 ods. 1 ES nariadenie č. 44/2001. Toto nariadenie, ktoré nadobudlo účinnosť 1. marca 2002 a ktoré malo nahradiť Bruselský dohovor(3) vo veľkej časti prebralo jeho ustanovenia, niektoré s určitými zmenami a úpravami.
3. Na účely tejto veci je predovšetkým potrebné poukázať na článok 5, uvedený v oddiele 2 nazvanom „Osobitná právomoc“ v kapitole II nariadenia („Právomoc“), ktorý, pokiaľ ide o to, čo je teraz dôležité, stanovuje:
„Osobu s bydliskom na území členského štátu možno žalovať v druhom členskom štáte:
1) a) v zmluvných veciach na súde podľa miesta zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby;
b) na účely tohto ustanovenia, ak sa účastníci zmluvy nedohodli inak, je miestom zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby:
– pri predaji tovaru miesto v členskom štáte, kam sa podľa zmluvy tovar dodal alebo mal dodať,
– pri poskytnutí služieb miesto v členskom štáte, kde sa podľa zmluvy služby poskytli alebo mali poskytnúť;
c) ak sa neuplatní písmeno b), uplatní sa písmeno a);
…“
4. Je potom potrebné pripomenúť články 15 a 16, ktoré sú uvedené v oddieli 4 toho istého nariadenia, ktoré upravuje „Právomoc vo veciach spotrebiteľských zmlúv“.
5. Článok 15 stanovuje, že:
„1. Vo veciach týkajúcich sa zmluvy uzavretej spotrebiteľom na účely, ktoré nie je možné považovať za súčasť jeho podnikania alebo povolania, sa právomoc určí podľa tohto oddielu, pričom nie sú dotknuté ustanovenia článku 4 a článku 5 bod 5, ak ide:
a) o zmluvu o predaji tovaru na splátky alebo
b) o zmluvu o úvere splatnom v splátkach alebo zmluvu o akejkoľvek inej forme úveru, ktorým sa má financovať predaj inej forme úveru, ktorým sa má financovať predaj tovaru alebo
c) vo všetkých ostatných prípadoch o zmluvu uzavretú s účastníkom, ktorý obchoduje alebo podniká v členskom štáte bydliska spotrebiteľa alebo akýmkoľvek spôsobom smeruje takéto činnosti do tohto členského štátu alebo do viacerých štátov vrátane tohto členského štátu, a zmluva spadá do rozsahu týchto činností…“.
6. Podľa článku 16 ods. 1:
„Spotrebiteľ môže žalovať druhého účastníka zmluvy buď na súdoch členského štátu, v ktorom má tento účastník bydlisko, alebo na súdoch podľa miesta bydliska spotrebiteľa.“
7. Napokon článok 24 stanovuje:
„Okrem právomoci založenej na iných ustanoveniach tohto nariadenia má právomoc súd členského štátu vtedy, ak sa žalovaný zúčastní konania. Toto pravidlo sa neuplatní, ak sa žalovaný zúčastní konania, len aby namietol absenciu právomoci, alebo ak má iný súd výlučnú právomoc podľa článku 22.“
Vnútroštátne právo
8. Predovšetkým je potrebné zdôrazniť § 5j Konsumentenschutzgesetz (rakúsky zákon o ochrane spotrebiteľov, ďalej len „KSchG“)(4), ktorý znie:
„Podnikatelia, ktorí zašlú určitým spotrebiteľom prísľub výhry alebo iné porovnateľné oznámenia, a vzbudia prostredníctvom spracovania týchto zásielok dojem, že spotrebiteľ vyhral určitú cenu, musia túto cenu spotrebiteľovi poskytnúť; túto cenu si možno nárokovať aj súdnou cestou.“
9. Je potrebné uviesť § 530 Zivilprozessordnung (Rakúsky občiansky súdny poriadok, ďalej len „ZPO“), ktorý upravuje obnovu konania takto:
„(1) Konanie, ktoré sa skončilo rozhodnutím vo veci samej, možno znovu otvoriť na návrh účastníka konania,
…
7. ak sa účastník konania dozvie o nových skutočnostiach alebo odhalí nové dôkazy alebo sa ocitne v postavení, ktorých predloženie a použitie v predchádzajúcom konaní mohlo privodiť pre neho priaznivejšie rozhodnutie vo veci.
(2) Obnova konania z dôvodu uvedeného v odseku 1 bode 7 je prípustná len vtedy, ak účastník konania bez svojej viny nemohol použiť právoplatnosť rozhodnutia alebo nové skutočnosti, alebo dôkazy pred skončením ústneho pojednávania, po ktorom sa prijalo prvostupňové rozhodnutie.“
10. § 534 tohto zákonníka napokon stanovuje:
„(1) Žalobu treba podať v lehote štyroch týždňov.
(2) Táto lehota sa počíta:
…
4. v prípade § 530 ods. 1 bod 7 odo dňa, keď účastník konania bol schopný predložiť súdu skutočnosti a dôkazy, o ktorých sa dozvedel.
(3) Po uplynutí desiatich rokov po nadobudnutí právoplatnosti rozhodnutia už nemožno podať žalobu pre obnovu konania“.
II – Skutkový stav a konanie
11. Pani Kapferer, žalobkyňa v konaní vo veci samej, je spotrebiteľkou s bydliskom v Hall v Tirolsku (Rakúsko). V roku 2000 dostala list, ktorý jej bol osobne adresovaný od Schlank & Schick GmbH, spoločnosti so sídlom v Nemecku, ktorá vykonáva činnosť zásielkového predaja v Rakúsku a v iných krajinách (ďalej len „Schlank & Schick“ alebo „žalovaná“) – podľa ktorého je pre ňu pripravená výhra vo forme peňazí vo výške 53 750 ATS (rovnajúca sa 3 906,16 EUR). Asi o dva týždne neskôr jej bol spolu s reklamným materiálom a katalógom výrobkov, ktoré ponúka táto spoločnosť, doručený ďalší list, obsahujúci objednávkovú poukážku, list o poslednej správe o peniazoch a príslušný „kupón“, ako aj „výpis z účtu“, v ktorom bola uvedená rovnaká suma. Na zadnej strane oznámenia bol list s hlavičkou „Credit International“, ktorý potvrdzoval, že výhra je pripravená v tejto organizácii a podstatne menšími písmenami svetlo sivou farbou boli uvedené podmienky upravujúce účasť na hre a vyplatenie výhier, medzi ktorými bolo podanie nezáväznej objednávky testovacích výrobkov.
12. Aby pani Kapferer získala sľúbenú výhru, poslala Schlank & Schick naspäť objednávkovú poukážku, kde pripojila tak, ako sa to žiadalo, vlastný podpis pod zmienku „Vzala som podmienky účasti na vedomie“ a nalepila „kupón“ vydaný na jej meno. Nie je však možné zistiť, či žalobkyňa pri tejto príležitosti podala aj objednávku výrobkov.
13. Keďže pani Kapferer nedostala cenu, ktorú podľa nej vyhrala, podala 27. novembra 2002 na Bezirkgericht (prvostupňový súd) v Hall žalobu proti Schlank & Schick na základe § 5j KSchG, ktorou sa domáhala, aby táto spoločnosť zaplatila sumu 3 906,16 eur zvýšenú o príslušný úrok.
14. Žalovaná predovšetkým podala námietku, že súd konajúci vo veci nemá právomoc, pričom uviedla, že v rozpore s tým, čo vyžadujú články 15 a 16 nariadenia č. 44/2001, nemala žaloba podaná na rakúsky súd zmluvnú povahu. Pani Kapferer totiž neobjednala žiadny tovar, a teda neuzavrela žiadnu zmluvu, hoci to bolo jednou z podmienok účasti na hre.
15. Rozsudkom z 23. októbra 2003 súd prvého stupňa zamietol námietku, ktorú vzniesla žalovaná, pričom uviedol, že zaslaním prísľubu výhry a vyhlásením spotrebiteľky o prijatí sa vytvoril medzi účastníkmi vzťah zmluvnej povahy. Vo veci samej však návrh žalobkyne v celom rozsahu zamietol.
16. Pani Kapferer teda podala odvolanie na Landesgericht Innsbruck.
17. Z uznesenia o návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že vnútroštátny súd má pochybnosti o právomoci súdu prvého stupňa. Keďže však Schlank & Schick nenapadla rozhodnutie o zamietnutí námietky, pýta sa, či je aj tak povinný podľa článku 10 ES preskúmať a zrušiť právoplatný rozsudok v prípade, ak je v rozpore s právom Spoločenstva. Pri uvádzaní existencie takejto povinnosti sa vnútroštátny súd odvoláva najmä na rozsudok Kühne & Heitz(5), v ktorom Súdny dvor určil, že článok 10 ukladá za určitých podmienok správnemu orgánu preskúmať konečné rozhodnutie v správnom konaní, aby prihliadol na rozsudok súdu Spoločenstva, ktorý bol vydaný následne a pýta sa na možnosť prevziať zásady vyhlásené v uvedenom rozsudku aj na súdne rozhodnutia.
18. Uznesením z 26. mája 2004 Landesgericht Innsbruck teda rozhodol, že položí Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„A –	O rozhodnutí prvostupňového súdu týkajúceho sa právomoci
1. Má sa zásada spolupráce zakotvená v článku 10 ES vykladať v tom zmysle, že aj vnútroštátny súd je povinný podľa podmienok uvedených v rozsudku Súdneho dvora preskúmať a zrušiť právoplatné súdne rozhodnutie, ak sa ukáže ich rozpor s právom Spoločenstva? Existujú na preskúmanie a zrušenie súdnych rozhodnutí ďalšie podmienky v porovnaní so správnymi rozhodnutiami?
2. V prípade kladnej odpovede na otázku 1:
Je lehota stanovená v § 534 ZPO na zrušenie súdneho rozhodnutia, ktoré je v rozpore s právom Spoločenstva, zlučiteľná so zásadou plnej účinnosti práva Spoločenstva?
3. Takisto v prípade kladnej odpovede na otázku 1:
Predstavuje absencia medzinárodnej právomoci (alebo miestnej príslušnosti), ktorá nie je napravená podľa článku 24 nariadenia č. 44/2001, porušenie práva Spoločenstva, ktoré môže v zmysle predmetných zásad prelomiť právoplatnosť súdneho rozhodnutia?
4. V prípade kladnej odpovede na otázku 3:
Musí odvolací súd preskúmať otázku medzinárodnej právomoci (alebo miestnej príslušnosti) podľa nariadenia č. 44/2001, ak rozhodnutie prvostupňového súdu o právomoci nadobudlo právoplatnosť, ale rozhodnutie vo veci samej zatiaľ nie? Ak áno, má sa tak vykonať ex offo
alebo len na návrh účastníka konania?
B –	O právomoci súdu spotrebiteľa v zmysle článku 15 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 44/2001
1. Predstavuje klamlivý prísľub výhry zameraný na podnietenie do uzavretia zmluvy, a teda do prípravy tejto zmluvy, dostatočne úzku spojitosť so zamýšľaným uzavretím spotrebiteľskej zmluvy na to, aby z toho vyplývajúce nároky založili právomoc súdu spotrebiteľa podľa článku 15 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 44/2001?
2. V prípade zápornej odpovede na otázku 1:
Uplatňuje sa právomoc súdu spotrebiteľa na nároky z predzmluvného záväzkového vzťahu a predstavuje klamlivý prísľub výhry slúžiaci na prípravu zmluvy dostatočne úzku spojitosť na to, aby sa právomoc súdu spotrebiteľa vzťahovala aj na tento prípad?
3. Uplatní sa právomoc súdu spotrebiteľa len vtedy, ak sú splnené podmienky podnikateľa týkajúce sa účasti na výhernej hre, aj keď tieto podmienky nie sú relevantné pre hmotnoprávny nárok podľa § 5j KSchG?
4. V prípade zápornej odpovede na otázku 1 a 2:
Uplatní sa právomoc súdu spotrebiteľa na osobitným zákonom upravený zmluvný nárok na plnenie sui generis, resp. na fiktívny mimozmluvný nárok na plnenie sui generis, ktorý vznikne, ak podnikateľ prisľúbi výhru a spotrebiteľ sa výhry domáha?“
III – Konanie pred Súdnym dvorom
19. V takto vymedzenom konaní žalovaná, nemecká vláda, francúzska vláda, cyperská vláda, rakúska vláda, fínska vláda, švédska vláda, vláda Spojeného kráľovstva a Komisia predložili svoje písomné pripomienky.
20. Na pojednávaní 8. septembra 2005 sa zúčastnili žalovaná, česká vláda, nemecká vláda, francúzska vláda, cyperská vláda, rakúska vláda, fínska vláda, švédska vláda, vláda Spojeného kráľovstva a Komisia.
IV – Právny rozbor
O prvej otázke
21. Prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či ho zaväzuje zásada spolupráce zakotvená v článku 10 ES, aby preskúmal právoplatné súdne rozhodnutie a zrušil ho, ak sa ukáže, že je v rozpore s právom Spoločenstva.
22. Súdny dvor vo svojej judikatúre uznal základnú dôležitosť, ktorú má v právnom poriadku Spoločenstva, ako aj vo vnútroštátnych právnych poriadkoch zásada dodržiavania res iudicata (6) . Najmä zdôraznil, že „na to, aby sa zabezpečila tak stabilita práva a právnych vzťahov, ako aj riadny výkon spravodlivosti, je totiž dôležité, aby nebolo možné napadnúť súdne rozhodnutia, ktoré sa stali konečnými po vyčerpaní dostupných opravných prostriedkov alebo po uplynutí lehôt stanovených pre tieto opravné prostriedky“(7) .
23. Z toho podľa Súdneho dvora vyplýva, že právo Spoločenstva neukladá vnútroštátnemu súdu povinnosť neuplatňovať vnútroštátne procesné normy, na základe ktorých nadobúda rozhodnutie právoplatnosť, aj keby to umožnilo napraviť porušenie práva Spoločenstva predmetným rozhodnutím(8) . V rovnakom zmysle sa Súdny dvor v rozsudku Köbler vyjadril k rozsahu zásady zodpovednosti štátu za porušenie práva Spoločenstva vnútroštátnym súdom a spresnil, že uplatňovanie tejto zásady neukladá, aby „sa v každom prípade preskúmavalo súdne rozhodnutie, ktorým bola spôsobená škoda“(9) .
24. Po tomto úvode pripomínam, že tieto zásady neboli rozsudkom Kühne & Heitz, na ktorý odkazuje súd v uznesení o návrhu na začatie prejudiciálneho konania, zmenené.
25. A to predovšetkým preto, že predmetná vec sa týkala výlučne prípadnej možnosti zrušenia správnych opatrení, ktoré sú konečné, ale boli prijaté v rozpore s právom Spoločenstva. Ide teda o otázku rozdielnej povahy a rozsahu oproti otázke, ktorá obsahuje zásadu res iudicata, a teda základnú zásadu, ktorou sa vyznačujú iba súdne rozhodnutia. Preto sa mi nezdá, že sa závery, ku ktorým dospel Súdny dvor v predmetnom rozsudku, môžu uplatniť sic et simpliciter
na také otázky, akou je otázka, ktorá je predmetom tohto konania.
26. Aj keby sme sa však chceli prikloniť k takémuto chápaniu, domnievam sa, že aj tak by sme nedospeli k záveru, ktorý uvádza vnútroštátny súd, pretože v tomto prípade nie sú splnené ani podmienky uvedené v samotnom rozsudku Kühne & Heitz.
27. Pripomínam, že v uvedenom rozsudku Súdny dvor predovšetkým zdôraznil, že „právo Spoločenstva nevyžaduje, aby bol správny orgán v zásade povinný zrušiť správne rozhodnutie, ktoré sa… stalo právoplatným“(10), aby sa potom pripustili výnimky z tejto zásady iba za určitých podmienok. Podľa súdu Spoločenstva je pri uplatnení zásady spolupráce zakotvenej v článku 10 ES správny orgán povinný preskúmať právoplatné správne rozhodnutie, aby prihliadol na výklad ustanovenia týkajúceho sa práva Spoločenstva, ktorý následne prijal Súdny dvor iba vtedy, ak:
„– správny orgán má podľa vnútroštátneho práva právomoc zrušiť toto rozhodnutie,
– dotknuté rozhodnutie sa v dôsledku rozsudku vnútroštátneho súdu vydaného v poslednom stupni stalo právoplatným,
– uvedený rozsudok je so zreteľom na neskoršiu judikatúru Súdneho dvora založený na nesprávnom výklade práva Spoločenstva, ktorý bol vykonaný bez toho, aby bol Súdnemu dvoru podaný návrh na začatie prejudiciálneho konania za podmienok stanovených v článku 234 ods. 3 ES a
– dotknutý subjekt sa bezprostredne po tom, ako sa o uvedenej judikatúre dozvedel, obrátil na správny orgán“(11) .
28. Je nevyhnutné uviesť, že v tomto prípade nie je splnená žiadna z citovaných podmienok.
29. V prvom rade dotknuté vnútroštátne právo neupravuje druh konania o obnove, o ktorom uvažuje vnútroštátny súd. Zo samotného uznesenia o návrhu na začatie prejudiciálneho konania totiž jasne vyplýva, že podľa rakúskeho občianskeho súdneho poriadku môže byť súdne rozhodnutie, ktoré nadobudlo právoplatnosť, predmetom obnovy konania iba vtedy, ak jeden z účastníkov i) o to požiada a ii) uvedie nové skutočnosti alebo dôkazy (bod 9 vyššie). Nie je teda upravené, ako to potvrdila rakúska vláda vo svojich pripomienkach, ako aj na pojednávaní, že súd môže začať takéto konanie z úradnej moci a odvolávať sa pritom na možné porušenie právneho predpisu vyššej právnej sily, akým je právny predpis Spoločenstva.
30. V druhom rade dotknuté rozhodnutie v prvom stupni nenadobudlo právoplatnosť v dôsledku rozsudku, ktorým vnútroštátny súd rozhodoval v poslednom stupni, ale z dôvodu, že proti nemu nebolo podané odvolanie v lehote stanovenej rakúskym právom.
31. Pokiaľ ide o tretiu podmienku ustanovenú rozsudkom Kühne & Heitz, týka sa úplne inej situácie, ako je situácia, ktorá je predmetom preskúmania. V tomto konaní totiž chýba rozhodnutie potvrdzujúce prvostupňový rozsudok, na ktorý by bolo možné odkázať pre overenie tejto podmienky.
32. Nech je to akokoľvek, nezdá sa mi, že by už v čase, keď bol podaný tento návrh na začatie prejudiciálneho konania, Súdny dvor prijal taký výklad článku 15 alebo akéhokoľvek iného článku týkajúceho sa nariadenia č. 44/2001, ktorým by bolo možné spochybniť výklad prijatý rakúskym prvostupňovým súdom(12) . A vnútroštátny súd skutočne taký rozsudok nespomína.
33. Napokon v rozpore s tým, čo sa výslovne vyžaduje v rozsudku Kühne & Heitz, žiadny z účastníkov konania vo veci samej nepodal návrh na obnovu a/alebo zrušenie rozhodnutia prvostupňového súdu; naopak, vnútroštátny súd sa pýta, či má z úradnej povinnosti toto rozhodnutie preskúmať.
34. Vzhľadom na úvahy uvedené vyššie sa mi preto zdá, že môžem dospieť k záveru, že právo Spoločenstva neukladá vnútroštátnemu súdu povinnosť preskúmať a zrušiť súdne rozhodnutie, ktoré nadobudlo právoplatnosť, ak sa ukáže, že je v rozpore s právom Spoločenstva.
35. Keď sa vylúči, že vnútroštátny súd má preskúmať rozhodnutie prvostupňového súdu, zdá sa mi, že odpoveď na druhú otázku uvedenú v tomto rozhodnutí, ktorá sa týka výkladu nariadenia č. 44/2001, nie je potrebná pre vyriešenie sporu v konaní vo veci samej a v dôsledku toho nie je Súdny dvor povinný vyjadriť sa v tejto súvislosti.
36. Pre prípad, že by však Súdny dvor nechcel postupovať týmto spôsobom, považujem za vhodné preskúmať okrem dôvodov úplnosti rozboru rovnako aj otázku týkajúcu sa výkladu článku 15 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 44/2001.
O druhej otázke
37. Ako bolo uvedené, druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či taký prísľub výhry, akým je prísľub, ktorý vyvolal spor vo veci samej, ktorý vedie k tomu, aby spotrebiteľ uzavrel zmluvu, má „zmluvnú“ povahu alebo či je aj tak v každom prípade porovnateľný alebo dostatočne súvisiaci so vzťahom „zmluvnej“ povahy v zmysle článku 15 ods. 1 písm. c) nariadenia, a či teda oprávňuje spotrebiteľa, aby sa obrátil na súd príslušný vo veciach zmlúv uzavretých spotrebiteľmi na účel získania odovzdania údajne vyhratej ceny. Inými slovami, ide o to, aby sa zistilo, či súdne žaloby, akými je žaloba, ktorú podala pani Kapferer, patria alebo nepatria do rozsahu pôsobnosti článku 15 nariadenia.
38. Rakúsko a Nemecko(13) na jednej strane, Schlank & Schick a Komisia na druhej strane odpovedajú na túto otázku úplne rozdielne s odôvodnením, ktoré uvediem v nevyhnutnom rozsahu ďalej.
39. Dve uvedené vlády sa domnievajú, že súdna žaloba podaná v konaní vo veci samej má zmluvnú povahu v zmysle článku 15 ods. 1 písm. c) nariadenia. Trvajú najmä na nevyhnutnosti vykladať toto ustanovenie extenzívne na účely ochrany spotrebiteľa, keďže je slabšou stranou vzťahu, ako aj na tom, že odoslanie „prísľubu výhry“ bolo jasne určené na to, aby spotrebiteľa viedlo k objednávke tovaru, a teda k uzavretiu zmluvy.
40. Ďalší dvaja účastníci naopak aj napriek tomu, že neuvádzajú alternatívne riešenie, tvrdia, že článok 15 sa na tento prípad nevzťahuje, pričom najmä uvádzajú, že po odoslaní prísľubu výhry nenasledovalo uzavretie odplatnej zmluvy, a že teda nebola splnená podmienka sine qua non
na uplatnenie dotknutého ustanovenia.
41. Pokiaľ ide o mňa, musím hneď uviesť, že v nedávnom rozsudku Engler(14), ktorý bol vyhlásený po začatí tohto konania a o ktorom teda ani vnútroštátny súd, ani účastníci nemali vedomosť, Súdny dvor rozhodol o prípade, ktorý bol veľmi podobný teraz skúmanému prípadu, a to jednak pre skutkové okolnosti, ktoré vyvolali spor vo veci samej, ako aj pre právne otázky, ktoré boli v konaní vo veci samej položené.
42. Prípad Engler totiž tiež vznikol na základe žaloby, ktorú podala rakúska spotrebiteľka na súd vo svojej krajine na základe rovnakého ustanovenia vnútroštátneho práva (§ 5j KSchG) a ktorou sa domáhala toho, aby bola nemecká spoločnosť zaoberajúca sa zásielkovým predajom zaviazaná vyplatiť výhru, pretože táto spoločnosť jej to sľúbila odoslaním podobného reklamného oznámenia. Keďže bola právomoc rakúskych súdov rozhodovať o tejto žalobe spochybnená, Súdnemu dvoru bol podaný návrh na začatie prejudiciálneho konania vo veci výkladu rôznych ustanovení Bruselského dohovoru, ktorý sa na predmetný prípad vzťahuje ratione temporis .
43. Vzhľadom na podobnosť oboch prípadov sa mi zdá vhodné v stručnosti prejsť úvahami, ktorými sa už citovanom rozsudku Súdny dvor zaoberal.
44. Pri tejto príležitosti teda Súdny dvor predovšetkým vylúčil, že „nemožno považovať žalobu, akou je žaloba pani Engler v spore vo veci samej, za žalobu vyplývajúcu zo zmluvy v zmysle článku 13 prvého odseku bodu 3 Bruselského dohovoru“(15) [súčasný článok 15 ods. 1 písm. c) nariadenia]. Ako to vyplýva z vlastného znenia, uplatňovanie tohto ustanovenia totiž podlieha viacerým podmienkam, medzi ktoré patrí tiež uzavretie zmluvy medzi spotrebiteľom a predávajúcim, ktorý je podnikateľom. V tomto prípade po odoslaní reklamného materiálu obsahujúceho prísľub vyplatenia výhry nenasledovalo uzavretie takej zmluvy, keďže spotrebiteľka nepodala žiadnu objednávku spoločnosti, ktorá sa zaoberá zásielkovým predajom.
45. Po tom však, ako bolo vylúčené uplatňovanie lex specialis
v oblasti zmlúv uzavretých spotrebiteľmi (ktorým bol, ako bolo uvedené, článok 13 Bruselského dohovoru), Súdny dvor podotkol, že tvrdenie „podľa ktorého žaloba v spore vo veci samej nie je žalobou zo zmluvy v zmysle článku 13 Bruselského dohovoru, nie je samo osebe prekážkou tomu, aby túto žalobu nebolo možné považovať za žalobu zo zmluvy podľa článku 5 bodu 1“ Bruselského dohovoru (v súčasnosti článok 5 nariadenia), a teda všeobecného pravidla, podľa ktorého patrí právomoc v zmluvnej oblasti súdu „podľa miesta zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby“(16) .
46. Súdny dvor pri uplatnení ustálenej judikatúry zdôraznil, že preto sa pojem „v zmluvných veciach“ uvedený v článku 5 bode 1 na rozdiel od toho, čo je upravené v spomínanom lex specialis
v tejto oblasti (článok 13 dohovoru a článok 15 nariadenia), neobmedzuje na prípad uzavretia zmluvy, ale rozširuje sa aj na vzťahy a spojitosti podobné tým, ktoré existujú medzi účastníkmi zmluvy, pokiaľ existuje „právn[a] povinnos[ť], s ktorou slobodne súhlasila jedna osoba vo vzťahu k druhej osobe“(17) .
47. V tomto prípade teda išlo o zistenie, či odoslanie sporného „prísľubu výhry“ vyvolalo túto povinnosť vo vzťahu k spoločnosti, ktorá sa zaoberá zásielkovým predajom.
48. Kladnou odpoveďou na túto otázku Súdny dvor objasnil, že také zásielky, akými sú uvedené zásielky, majú zaväzovať odosielateľa vtedy, ak: i) odosielateľ „s cieľom podnietiť spotrebiteľa na uzavretie zmluvy mu adresoval na meno určenú zásielku, ktorá mohla vzbudiť dojem, že mu bude priznaná cena, ak tento zašle „platobnú poukážku“ priloženú v zásielke“, a ii) „spotrebiteľ súhlasi[l] s podmienkami stanovenými predajcom a naozaj požiada o vyplatenie sľúbenej výhry“(18) .
49. Ak teda také predpoklady nastanú, taká žaloba, akú podala pani Engler, ktorou sa spotrebiteľ domáha podľa práva zmluvného štátu, v ktorom má bydlisko, vyplatenia zdanlivo ním vyhranej ceny od spoločnosti zaoberajúcej sa zásielkovým predajom so sídlom v inom zmluvnom štáte, vyplýva zo zmluvy v zmysle článku 5 bodu 1 dohovoru(19) .
50. Súdny dvor napokon upresnil, že v tomto ohľade je nepodstatná samotná skutočnosť, že vyplatenie výhry nezáviselo na objednávke tovaru alebo na tom, že spotrebiteľ nedal žiadnu objednávku, pretože ako bolo uvedené, článok 5 ods. 1 nevyžaduje uzavretie zmluvy(20) .
51. S ohľadom na všetko, čo bolo spomenuté, sa mi zdá, že zásady, ktoré Súdny dvor vyhlásil v rozsudku Engler je možné ľahko uplatniť mutatis mutandis
na vec, ktorá je predmetom tohto konania.
52. Predovšetkým sa mi zdá, že z rovnakých dôvodov, aké boli vyhlásené vo vyššie uvedenom rozsudku, nie je možné uplatniť článok 15 ods. 1 písm. c) nariadenia. Podobne ako článok 13 Bruselského dohovoru, a ako to vyplýva z jeho vlastného znenia, sa toto ustanovenie uplatňuje iba vtedy, keď „zmluva bola uzatvorená“ medzi podnikateľom a spotrebiteľom. V tomto prípade sa v uznesení o návrhu na začatie prejudiciálneho konania z nemožnosti zistiť, či pani Kapferer podala objednávku tovaru, vyvodzuje, že nebola uzavretá žiadna zmluva.
53. Na rozdiel od toho, čo navrhujú rakúska vláda a nemecká vláda, sa nedomnievam, že potreba uzavretia zmluvy na dotknuté účely bola odstránená v dôsledku zmien prijatých článkom 15 nariadenia č. 44/2001 oproti článku 13 dohovoru. Podľa týchto vlád tieto zmeny posilnili ochranu spotrebiteľov s tým následkom, že nové ustanovenie by sa malo vykladať ešte viac ako to umožňuje článok 13 dohovoru, v zmysle, ktorý je priaznivejší pre slabú stranu vzťahu.
54. Musím ale namietať, že zmeny sa týkali výlučne rámca vecnej pôsobnosti ustanovení vo veci spotrebiteľských zmlúv(21) . V ničom sa naopak nedotkli, ako som vyš šie uviedol, požiadavky na uzavretie zmluvy medzi podnikateľom a spotrebiteľom, ktorú vyžadujú obe ustanovenia.
55. Teraz je však potrebné zdôrazniť, že skutočnosť, že osobitná právna úprava v oblasti zmlúv uzavretých spotrebiteľmi sa neuplatňuje, nevylučuje, ako sa to stalo vo veci Engler, že žaloba žalobkyne sa nemôže považovať za žalobu zmluvnej povahy, a to najmä na základe článku 5 ods. 1 písm. a) nariadenia, ktorý je totožný, pokiaľ ide o to, čo je relevantné, s článkom 5 ods. 1 dohovoru.
56. Je však potrebné opýtať sa, či sa článok 5 ods. 1 písm. a) nariadenia vzťahuje na skúmaný prípad.
57. Hneď spresním, že na vylúčenie tohto overenia nestačí namietať, že vnútroštátny súd výslovne na toto ustanovenie vo svojom uznesení neodkázal. Ako to totiž spresnila judikatúra Spoločenstva, „úlohou Súdneho dvora je vykladať všetky právne predpisy Spoločenstva, ktoré môžu byť užitočné vnútroštátnemu súdu na účel rozhodnutia sporu, ktorý sa pred ním vedie aj vtedy, ak tieto právne predpisy nie sú výslovne uvedené v predložených prejudiciálnych otázkach“(22) .
58. Zdá sa mi, že predpoklady na uplatňovanie článku 5 ods. 1 písm. a) sú v tomto prípade v celom rozsahu splnené. Ako totiž jasne vyplýva z uznesenia o návrhu na začatie prejudiciálneho konania, podmienky uvedené v rozsudku Engler (bod 48 vyššie) sú splnené aj v tomto prípade. Na jednej strane Schlank & Schick v postavení predávajúceho, vykonávajúceho podnikateľskú činnosť z vlastnej iniciatívy odoslala na adresu bydliska spotrebiteľky list, v ktorom bola uvedená menom ako víťazka ceny na účel, aby ju podnietila podať objednávku výrobkov; na druhej strane pani Kapferer výslovne prijala podmienky účasti na hre ustanovené uvedenou spoločnosťou a požiadala o vyplatenie výhry, ktorú zdanlivo vyhrala.
59. Nedomnievam sa tiež, že k inému záveru môže viesť tvrdenie Schlank & Schick a Komisie, podľa ktorých je skúmaný prípad iný ako prípad, z ktorého vychádza rozsudok Engler. Podľa názoru týchto účastníkov totiž preto, že v tomto prípade pani Kapferer nedodržala jednu z podmienok účasti na hre, a teda podanie nezáväznej objednávky testovacích výrobkov, nejde tu o vzťah záväzkovej povahy.
60. Podotýkam predovšetkým, že existencia takejto podmienky je v rámci vnútroštátneho konania skôr sporná(23) . Aj keby sme však chceli pripustiť, že vyplatenie výhier je podmienené objednávkou tovaru, ostáva však skutočnosť, ktorú žiadny z účastníkov nenamietal, že pani Kapferer výslovne prijala podmienky účasti na hre a požiadala o vyplatenie predmetnej výhry. Podľa rozsudku Engler to stačí na to, aby sa dalo dospieť k záveru, že prísľub výhry je zmluvným záväzkom v zmysle článku 5 ods. 1 písm. a) nariadenia (body 48 a 50 vyššie ).
61. Odhliadnuc od toho pripomínam, že ako upresnila samotná judikatúra Spoločenstva, aj spory, ktoré sa týkajú existencie zmluvných povinností, patria do pôsobnosti článku 5 bodu 1 Bruselského dohovoru(24) . Toto ustanovenie sa teda vzťahuje na prípady, akým je tento prípad, v ktorých je medzi účastníkmi sporná existencia jednej z podstatných náležitostí záväzku, z ktorého žaloba vychádza.
62. Zdá sa mi teda, že môžem dospieť k záveru, že žaloba, ktorú podal spotrebiteľ za okolností uvedených v konaní vo veci samej a ktorou sa domáha podľa práva zmluvného štátu, v ktorom má bydlisko, vyplatenia zdanlivo ním vyhranej ceny od spoločnosti zaoberajúcej sa zásielkovým predajom so sídlom v inom zmluvnom štáte, sa nemôže zakladať na článku 15 ods. 1 písm. c) nariadenia Rady č. 44/2001/ES; naopak, patrí do rámca pôsobnosti článku 5 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia.
63. Ak sa dospeje k tomuto záveru, vyplýva z neho v tomto prípade, že príslušným súdom bude podľa tohto ustanovenia súd podľa miesta zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby, ktorú podala pani Kapferer.
64. Ale aké je to „miesto“? Nariadenie uvádza miesto plnenia iba pre dva typy zmluvných záväzkov: tie, ktoré vyplývajú z predaja tovaru a z poskytovania služieb, pre ktoré je príslušný súd miesta dodania tovaru a miesta poskytnutia dotknutých služieb v uvedenom poradí [článok 5 ods. 1 písm. b)].
65. O iných formách zmluvných vzťahov, a teda aj o vzťahu, ktorým sa zaoberáme, článok 5 mlčí. Súdny dvor však pri viacerých príležitostiach objasnil, že pojem „miesto, kde sa plnenie, ktoré je predmetom žaloby, poskytlo alebo má poskytnúť“, „odkazuje na zákon, ktorý upravuje sporný záväzok podľa kolíznych noriem súdu, ktorý začal konanie“(25) . Patrí preto do právomoci tohto súdu, aby „najskôr v súlade s vlastným medzinárodným súkromným právom určil zákon, ktorý sa vzťahuje na skúmaný právny vzťah, a následne na základe tohto zákona určil miesto plnenia zmluvného záväzku“(26) .
66. V tomto prípade teda vnútroštátny súd bude musieť predovšetkým zistiť, aký je podľa rakúskeho medzinárodného práva súkromného zákon, ktorý upravuje dotknutý prísľub výhry a potom na jeho základe určiť miesto plnenia tejto povinnosti a napokon sa opýtať, či toto miesto „patrí do jeho územnej pôsobnosti“(27) .
67. Nemyslím si, že patrí do právomoci Súdneho dvora prekročiť hranicu a vykonať zisťovanie, ktoré patrí do právomoci vnútroštátneho súdu. Obmedzím sa na pripomienku, že podľa údajov, ktoré na pojednávaní poskytlo najmä Rakúsko, by malo toto zisťovanie viesť k právomoci súdu tohto štátu.
68. Aj tak doplním, že aj pokiaľ by malo zisťovanie viesť k inému výsledku, nie je nevyhnutné vyvodiť záver o tom, že rakúsky súd nemá právomoc.
69. Skutočne by mohol v tomto prípade zohrať úlohu článok 24 nariadenia, ktorý uznáva právomoc súdu členského štátu, pred ktorým sa žalovaný zúčastní konania bez toho, aby namietal absenciu právomoci tohto súdu pod podmienkou, že iný súd nemá výlučnú právomoc podľa článku 22 toho istého nariadenia(28) .
70. V tomto prípade je potrebné nepochybne prihliadnuť na túto poslednú podmienku, pretože neexistuje žiadne z kritérií výlučnej právomoci upravených v uvedenom článku 22. Myslím si však, že je možné prihliadnuť aj inú podmienku, pretože ak je pravdou, že právomoc rakúskych súdov bola namietaná na prvom stupni, je tiež pravdou, že už v odvolacom konaní viac namietaná nebola. Bolo by teda možné prihliadnuť na neexistenciu napadnutia rozhodnutia na prvom stupni v súvislosti s prijatím súdnej právomoci podľa článku 24.
71. Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy sa mi teda zdá, že môžem vylúčiť, že v tomto prípade ide o porušenie práva Spoločenstva z dôvodu nedostatku právomoci súdu, pred ktorým sa konanie začalo.
V – Návrh
72. Uzatváram to teda tak, že navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prvú otázku, ktorú položil Landesgericht Innsbruck, v tomto zmysle:
Právo Spoločenstva neprikazuje vnútroštátnemu súdu, aby preskúmal súdne rozhodnutie, ktoré nadobudlo právoplatnosť, a zrušil ho, ak sa ukáže, že je v rozpore s právom Spoločenstva.
Subsidiárne, pokiaľ by Súdny dvor považoval za potrebné odpovedať na druhú otázku, navrhujem, aby odpovedal takto:
Žaloba, ktorú podal spotrebiteľ za okolností uvedených v konaní vo veci samej a ktorou sa domáha podľa práva zmluvného štátu, v ktorom má bydlisko, vyplatenia zdanlivo ním vyhranej ceny od spoločnosti zaoberajúcej sa zásielkovým predajom so sídlom v inom zmluvnom štáte, sa nemôže zakladať na článku 15 ods. 1 písm. c) nariadenia Rady č. 44/2001/ES; naopak, patrí do rámca pôsobnosti článku 5 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia.
(1) .
(2)
–	Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42.
(3)
–	Dohovor z 27. septembra 1968 o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32; zmenený dohovorom z 9. októbra 1978 o vstupe Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska (Ú. v. ES L 304, s. 1, a – zmenený text – s. 77), dohovorom z 25. októbra 1982 o vstupe Gréckej republiky (Ú. v. ES L 388, s. 1), dohovorom z 26. mája 1989 o vstupe Španielskeho kráľovstva a Portugalskej republiky (Ú. v. ES L 285, s. 1) a dohovorom z 29. novembra 1996 o vstupe Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho kráľovstva (Ú. v. ES C 15, 1997, s. 1). Úplné znenie dohovoru je uverejnené v Ú. v. ES C 27, 1998, s. 1.
(4)
–	BGBl I, 1979, s. 140. Toto ustanovenie bolo doplnené k zákonu o ochrane spotrebiteľov článkom 4 Fernabsatz-Gesetz (rakúsky zákon o zmluvách na diaľku; BGBl I, 1999, s. 185) pri príležitosti prevzatia smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES z 20. mája 1997 o ochrane spotrebiteľa vzhľadom na zmluvy na diaľku (Ú. v. ES L 144, s. 19; Mim. vyd. 15/003, s. 319) do rakúskeho právneho poriadku.
(5)
–	Rozsudok z 13. januára 2004, C‑453/00, Zb. s. I‑837.
(6)
–	Pozri najmä rozsudky z 9. júla 1964, Reynier a Erba, 79/63 a 82/63, Zb. s. 509; Kühne & Heitz, už citovaný, bod 24; rozsudok z 1. júna 1999, Eco Swiss, C‑126/97, Zb. s. I‑3055, bod 46, a z 30. septembra 2003, Köbler, C‑224/01, Zb. s. I‑10239, bod 38).
(7)
–	Rozsudok Köbler, už citovaný, bod 38.
(8)
–	Pozri práve s poukázaním na rozhodcovské rozhodnutie rozsudok, Eco Swiss, už citovaný, bod 48: „na základe práva Spoločenstva sa nemajú neuplatňovať vnútroštátne procesné normy, podľa ktorých medzitýmne rozhodcovské rozhodnutie, ktoré má povahu konečného rozhodnutia a ktoré v určitej zákonom stanovenej lehote nebolo predmetom žaloby o neplatnosť nadobúda právoplatnosť ako res iudicata
a nemôže už byť predmetom sporu na základe následného rozhodcovského rozhodnutia, aj keď je to potrebné na to, aby sa v rámci konania o žalobe o neplatnosť proti nasledujúcemu rozhodcovskému rozhodnutiu mohlo preskúmať, či je aj tak zmluva, ktorej právoplatnosť bola ustanovená medzitýmnym rozhodcovským rozhodnutím, neplatná, pretože je v rozpore s článkom 85 Zmluvy“.
(9)
–	Rozsudok Köbler, už citovaný, bod 39.
(10)
–	Rozsudok Kühne & Heitz, už citovaný, bod 24. Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(11)
– Rozsudok Kühne & Heitz, už citovaný, bod 28.
(12)
–	Pripomínam najmä, že rozsudok Engler (C-27/02, Zb. s. I‑481), ktorý sa týkal veľmi podobného prípadu ako je skúmaný prípad a ku ktorému sa vrátim (pozri ďalej), bol vyhlásený 20. januára 2005, a teda po začatí tohto konania.
(13)
–	Iné vlády, ktoré boli účastníkmi konania, sa k tejto otázke nevyjadrili a obmedzili sa na vlastné pripomienky k otázke A.
(14)
–	Už citovaný rozsudok.
(15)
–	Rozsudok Engler, už citovaný, bod 38.
(16)
–	Rozsudok Engler, už citovaný, bod 49.
(17)
–	Rozsudok Engler, už citovaný, body 45, 50 e 51, ako aj tam citovaná judikatúra. Pripomínam tiež, že aj v návrhoch vo veci Engler generálny advokát Jacobs už zdôraznil, že „vo všetkých právnych systémoch zmluvných štátov môžu byť aspoň niektoré druhy jednostranných sľubov vykonať určitú vec v prospech druhého, vymožiteľné voči osobe, ktorá to sľúbila“ (Zb. s. I‑484, bod 41).
(18)
–	Rozsudok Engler, už citovaný, bod 61.
(19)
–	Rozsudok Engler, už citovaný, body 60 a 61.
(20)
–	Rozsudok Engler, už citovaný, body 59 a 61.
(21)
–	Zatiaľ čo podľa článku 13 dohovoru sa osobitná úprava v oblasti spotrebiteľských zmlúv vzťahovala iba na prípady zmlúv, ktorých predmetom bolo dodanie služieb alebo hnuteľných vecí, podľa článku 15 nariadenia do tejto úpravy patria všetky druhy spotrebiteľských zmlúv (s výnimkou niektorých zmlúv o preprave).
(22)
–	Rozsudky z 18. marca 1993, Viessmann, C‑280/91, Zb. s. I‑971, bod 17; z 11. decembra 1997, Immobiliare SIF, C‑42/96, Zb. s. I‑7089, bod 28. Pozri rovnako spomedzi ostatných rozsudky z 20. marca 1986, Tissier, 35/85, Zb. s. 1207, bod 9; z 27. marca 1990, Bagli Pennacchiotti, C‑315/88, Zb. s. I‑1323, bod 10, a z 18. novembra 1999, Teckal, C‑107/98, Zb. s. I‑8121, bod 39.
(23)
–	Z uznesenia o návrhu na začatie prejudiciálneho konania predovšetkým vyplýva, že žalobkyňa tvrdí, že vyplatenie výhier v skutočnosti nepodliehalo objednávke výrobkov, pretože relevantné podmienky účasti boli ťažko čitateľné a ťažko zrozumiteľné, pričom sa zdá, že vnútroštátny súd s týmto tvrdením súhlasí.
(24)
–	Rozsudky zo 4. marca 1982, Effer, 33/81, Zb. s. 825, bod 8, z 3. júla 1997, Benincasa, C‑269/95, Zb. s. I‑3767, bod 30, a Engler, už citovaný, bod 46.
(25)
–	Rozsudok z 28. septembra 1999, GIE Groupe Concorde a i., C‑440/97, Zb. s. I‑6307, bod 13. Pozri tiež rozsudky zo 6. októbra 1976, Tessili, 12/76, Zb. s. 1473, bod 15; z 15. januára 1987, Shenavai, 266/85, Zb. s. 239, bod 7, a z 29. júna 1994, Custom Made Commercial, C‑288/92, Zb. s. I‑2913, bod 26.
(26)
–	Rozsudok Tessili, už citovaný, bod 13.
(27)
–	Tamže.
(28)
–	Toto ustanovenie upravuje výlučnú právomoc v oblasti i) vecných práv k nehnuteľnostiam a nájmu nehnuteľností: ii) platnosti zriadenia neplatnosti alebo zániku obchodných spoločností: iii) platnosti zápisov do verejných registrov; iv) registrácie alebo platnosti patentov, ochranných známok, priemyselných vzorov alebo iných obdobných práv a v) výkonu rozhodnutí.