Predbežné znenie
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MACIEJ SZPUNAR
prednesené 13. septembra 2018(1)
Vec C‑486/16
Bankia SA
proti
Alfredovi Sánchezovi Martínezovi,
Sandre Sánchezovej Triviñovej
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (Súd prvého stupňa č. 6 Alicante, Španielsko]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 93/13/EHS – Ochrana spotrebiteľa – Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách – Podmienka týkajúca sa predčasnej splatnosti v zmluve o hypotekárnom úvere – Článok 6 ods. 1 – Článok 7 ods. 1 – Kritériá posúdenia nekalej povahy – Zásada efektivity“
I.      Úvod
1.        Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice 93/13/EHS.(2) Presnejšie povedané, Juzgado de Primera Instancia n° 6 d’Alicante (Súd prvého stupňa č. 6 Alicante, Španielsko) sa pýta najmä na zlučiteľnosť judikatúry súdu Tribunal Supremo (Najvyšší súd, Španielsko) týkajúcej sa výkladu zmluvných podmienok o predčasnej splatnosti v rámci osobitného konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou (ďalej len „konanie o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou“) so systémom ochrany spotrebiteľov zavedeným touto smernicou.
2.        Prejednávaná vec tak patrí do toho istého právneho a súdneho kontextu ako veci C‑92/16, C‑167/16, C‑70/17 a C‑179/17.(3)
3.        Podobnosť medzi prejudiciálnymi otázkami odôvodňujúcimi prejednávanú vec a tými, ktoré boli položené vnútroštátnymi súdmi vo veciach C‑70/17 a C‑179/17, v ktorých som dnes takisto predniesol svoje návrhy, mi tak umožňuje odkázať na argumentáciu uvedenú v návrhoch prednesených v uvedených paralelných veciach, a tak predísť opakovaniam.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
4.        Zo štvrtého odôvodnenia smernice 93/13 vyplýva, že „členské štáty majú zabezpečiť, aby zmluvy uzatvorené so spotrebiteľmi neobsahovali nekalé podmienky“.
5.        Článok 1 ods. 2 smernice 93/13 stanovuje:
„Zmluvné podmienky, ktoré odrážajú záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia…, nepodliehajú ustanoveniam tejto smernice.“
6.        Článok 3 ods. 1 a 2 tejto smernice stanovuje:
„1.      Zmluvná podmienka, ktorá nebola individuálne dohodnutá sa považuje za nekalú, ak napriek požiadavke dôvery [dobrej viery – neoficiálny preklad] spôsobí značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach strán vzniknutých na základe zmluvy, ku škode spotrebiteľa.“
2.      Podmienka sa nepovažuje za individuálne dohodnutú, ak bola navrhnutá vopred a spotrebiteľ preto nebol schopný ovplyvniť podstatu podmienky [jej obsah – neoficiálny preklad], najmä v súvislosti s predbežne formulovanou štandardnou zmluvou.“
7.        Článok 4 uvedenej smernice znie:
„1.      Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 7, nekalosť zmluvných podmienok sa hodnotí so zreteľom na povahu tovaru alebo služieb, na ktoré bola zmluva uzatvorená a na všetky okolnosti súvisiace s uzatvorením zmluvy, v dobe uzatvorenia zmluvy a na všetky ostatné podmienky zmluvy alebo na inú zmluvu, od ktorej závisí.
2.      Hodnotenie nekalej povahy podmienok sa nevzťahuje ani k definícii hlavného predmetu zmluvy ani na primeranú cenu a úhradu na jednej strane, ako aj tovar alebo služby dodávané výmenným spôsobom na druhej strane, pokiaľ tieto podmienky sú zrozumiteľné [Posúdenie nekalej povahy podmienok sa nevzťahuje ani na definíciu hlavného predmetu zmluvy, ani na primeranosť medzi cenou a odmenou na jednej strane a službami alebo tovarmi, ktoré sa majú dodať ako protihodnota na druhej strane, pokiaľ sú tieto podmienky formulované jasne a zrozumiteľne – neoficiálny preklad].“
8.        Článok 6 ods. 1 tej istej smernice znie:
„Členské štáty zabezpečia, aby nekalé podmienky použité v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľom zo strany predajcu alebo dodávateľa podľa ich vnútroštátneho práva, neboli záväzné pre spotrebiteľa a aby zmluva bola podľa týchto podmienok naďalej záväzná pre strany, ak je jej ďalšia existencia možná bez nekalých podmienok.“
9.        Článok 7 ods. 1 smernice 93/13 stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby v záujme spotrebiteľov a subjektov hospodárskej súťaže existovali primerané a účinné prostriedky, ktoré by zabránili súvislému uplatňovaniu nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľmi zo strany predajcov alebo dodávateľov.“
B.      Španielska právna úprava
10.      Článok 1124 Código Civil (Občiansky zákonník) stanovuje:
„Možnosť zrušiť záväzky sa v prípade synalagmatických záväzkov považuje za implicitnú, keď si jedna zo zmluvných strán svoje záväzky nesplní.
Poškodená zmluvná strana môže požadovať buď splnenie, alebo zrušenie tohto záväzku, pričom v oboch prípadoch má nárok na náhradu škody. Poškodená strana môže zrušenie požadovať aj potom, ako sa rozhodla pre splnenie, pokiaľ sa splnenie ukáže ako nemožné.
Súd požadované zrušenie nariadi, ak neexistujú dôvody odôvodňujúce priznanie lehoty na splnenie záväzku.“
11.      Podľa článku 552 ods. 1 a 3 Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (zákon č. 1/2000 o občianskom súdnom konaní) zo 7. januára 2000(4), v jeho znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „LEC“), ktorý sa týka preskúmania nekalých podmienok ex offo:
„1.      Súd z úradnej moci preskúma, či zmluvnú podmienku, ktorá patrí medzi exekučné tituly uvedené v článku 557 ods. 1, možno označiť za nekalú. Ak je toho názoru, že určitú z týchto zmluvných podmienok možno za takúto označiť, strany do pätnástich dní vypočuje. Po ich vypočutí prijme do piatich pracovných dní v súlade s článkom 561 ods. 1 bodom 3 rozhodnutie.
…
3.      Ak uznesenie, ktorým sa zamietlo nariadenie výkonu rozhodnutia, nadobudne právoplatnosť, veriteľ môže uplatniť svoje práva iba v zodpovedajúcom štandardnom konaní, ak tomu nebráni právna sila rozhodnutej veci rozsudku alebo právoplatného rozhodnutia, na ktorom bol návrh na výkon rozhodnutia založený.“
12.      Článok 557 LEC znie takto:
„1.      Ak sa nariadi výkon rozhodnutia na základe exekučných titulov uvedených v článku 517 ods. 2 bodoch 4, 5, 6 a 7, ako aj iných vykonateľných listín uvedených v článku 517 ods. 2 bode 9, povinný môže namietať proti výkonu rozhodnutia v lehote a spôsobom podľa predchádzajúceho článku len vtedy, ak uplatní jeden z týchto dôvodov:
…
7.      Exekučný titul obsahuje nekalé podmienky.
2.      Ak sa podá námietka uvedená v predchádzajúcom odseku, súdny tajomník opatrením na zabezpečenie priebehu konania preruší výkon rozhodnutia.“
13.      Podľa článku 561 ods. 1 a ods. 3 LEC:
Ak sa konštatuje, že jedna alebo viaceré podmienky sú nekalé, v uznesení, ktoré sa vydá, sa určia následky tejto nekalosti, pričom sa buď rozhodne, že exekúcia je neprípustná, alebo sa nariadi exekúcia bez uplatnenia tých podmienok, ktoré sa považujú za nekalé.“
14.      Podľa článku 693 ods. 2 LEC, ktorý sa týka predčasnej splatnosti dlhov uhrádzaných v splátkach:
„Dlh si možno v celom rozsahu istiny a úrokov nárokovať vtedy, ak bola splatnosť celého úveru dohodnutá pre prípad nezaplatenia najmenej troch mesačných splátok, pričom dlžník si svoj platobný záväzok nesplnil, alebo pre prípad nezaplatenia takého počtu splátok, ktorý znamená, že dlžník si svoj záväzok nesplnil za obdobie rovnajúce sa najmenej trom mesiacom, a ak je táto dohoda uvedená v akte o poskytnutí úveru a v príslušnom registri.“
15.      Článok 695 LEC týkajúci sa námietky proti výkonu rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou znie:
„1.      V konaniach, na ktoré odkazuje táto kapitola, sú námietky povinného prípustné len vtedy, keď sú založené na týchto dôvodoch:
…
4°      nekalá povaha zmluvnej podmienky, ktorá je základom výkonu rozhodnutia, alebo ktorá umožnila určenie vymáhateľnej sumy.
2.      Po podaní námietky, na ktorú odkazuje predchádzajúci odsek, súdny tajomník preruší výkon rozhodnutia a predvolá účastníkov konania na pojednávanie na súde, ktorý vydal všeobecný exekučný príkaz. Od predvolania do pojednávania musí uplynúť aspoň pätnásť dní. Na pojednávaní súd vypočuje účastníkov konania, preskúma predložené listiny a v priebehu nasledujúceho dňa prijme príslušné rozhodnutie vo forme uznesenia.
3.      …
Ak je daný štvrtý dôvod [odseku 1 tohto článku] a ak je predmetná zmluvná podmienka základom pre výkon rozhodnutia, rozhodne sa o zastavení výkonu rozhodnutia. V opačnom prípade sa pokračuje vo výkone rozhodnutia bez uplatnenia nekalej podmienky.
4.      Proti uzneseniu, ktorým sa nariadi zastavenie výkonu rozhodnutia alebo neuplatnenie nekalej podmienky alebo ktorým sa zamietne námietka z dôvodu uvedeného vyššie v odseku 1 bode 4 tohto článku, možno podať odvolanie.
V iných prípadoch proti uzneseniu, ktorým sa rozhodlo o námietkach v zmysle tohto článku, nie je prípustný nijaký opravný prostriedok a jeho účinky sa obmedzia výlučne na exekučné konanie, v ktorom bolo toto uznesenie vydané.“
16.      Článok 698 ods. 1 LEC stanovuje:
„Všetky námietky, ktoré môže podať dlžník, tretia osoba, ktorá je držiteľom, alebo iná zúčastnená osoba, a na ktoré sa nevzťahujú ustanovenia predchádzajúcich článkov, vrátane námietok, ktoré sa týkajú vyhlásenia neplatnosti exekučného titulu alebo splatnosti, určitosti, zániku alebo výšky dlhu, sa preskúmajú v príslušnom súdnom konaní, pričom ich účinkom nikdy nie je prerušenie alebo zastavenie [súdneho exekučného] konania uvedeného v tejto kapitole.“
17.      Smernicu 93/13 do španielskeho právneho poriadku prebrali Ley 7/1998 sobre condiciones generales de la contratación (zákon č. 7/1998 o všeobecných zmluvných podmienkach) z 13. apríla 1998(5) a Real Decreto Legislativo 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (kráľovský legislatívny dekrét č. 1/2007 o prepracovaní všeobecného zákona o ochrane spotrebiteľov a užívateľov a ďalších doplňujúcich zákonov) zo 16. novembra 2007(6).
18.      Podľa článku 83 uvedeného texto refundido v jeho znení podľa zákona č. 3/2014 z 27. marca 2014(7):
„Nekalé podmienky sú neplatné a považujú sa za nedohodnuté. Na tento účel súd po vypočutí zmluvných strán vyhlási nekalé podmienky obsiahnuté v zmluve za neplatné, zmluva však zostane pre zmluvné strany naďalej záväzná podľa tých istých ustanovení, ak je jej ďalšia existencia možná bez nekalých podmienok.“
III. Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky
19.      Dňa 20. januára 2006 uzatvorili banková inštitúcia Caja de Ahorros de Valencia, Castellón y Alicante (sporiteľňa Valencia, Castellón a Alicante, teraz Bankia SA, ďalej len „Bankia“) a pán Alfredo Sánchez Martínez a pani Sandra Sánchezová Triviñová zmluvu o hypotekárnom úvere vo výške 140 000 eur, ktorého trvanie bolo stanovené na 35 rokov. Táto zmluva bola určená na financovanie kúpy nehnuteľnosti na obvyklý pobyt. Dňa 18. októbra 2006 sa uskutočnila novácia tejto zmluvy zameraná na rozdelenie úveru na dve tranže (tranže A B).
20.      Pokiaľ ide o splatenie tranže A úveru, po nezaplatení mesačných splátok za mesiace február a marec 2012 (ktoré boli v danom poradí vo výške 131,56 eura a 131,92 eura) a čiastočnom nezaplatení mesačnej splátky za mesiac apríl 2012 (neuhradená suma bola vo výške 31,21 eura), Bankia vyhlásila tranžu A úveru za predčasne splatnú. Pokiaľ ide o splatenie tranže B úveru, mesačné splátky prestali byť uhrádzané 18. apríla 2012.
21.      Dňa 17. apríla 2013 predložila Bankia prvý návrh na výkon rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou na Juzgado de Primera Instancia nº 11 de Alicante (Súd prvého stupňa č. 11 Alicante, Španielsko), ktorý 2. októbra 2013 na základe exekučného titulu nariadil výkon rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou.
22.      Dňa 12. marca 2014 podali dlžníci voči výkonu rozhodnutia námietku s odvolaním sa na existenciu viacerých nekalých zmluvných podmienok v zmluve o hypotekárnom úvere, vrátane článku 6a týkajúceho sa predčasnej splatnosti. Podľa tohto článku, „[banka] môže vyhlásiť predčasnú splatnosť záväzku a požadovať okamžité zaplatenie súm, ktoré sú jej dlžné na základe istiny a úrokov, vrátane úrokov z omeškania… v týchto prípadoch: a) dlžník úplne alebo čiastočne načas neuhradí jednu zo splátok istiny alebo úrokov tak, ako to je v tejto zmluve dohodnuté“.
23.      Dňa 26. mája 2014 Juzgado de Primera Instancia n° 11 de Alicante (Súd prvého stupňa č. 11 Alicante) vydal uznesenie vyhlasujúce túto zmluvnú podmienku za nekalú a stanovujúce, že výkon rozhodnutia nie je potrebné nariadiť.
24.      Dňa 27. júna 2014 podala Bankia proti tomuto uzneseniu odvolanie na Audiencia Provincial de Alicante (Provinčný súd Alicante), ktorý ho uznesením zo 14. októbra 2014 zamietol.
25.      Dňa 20. mája 2015 podala Bankia nový návrh na výkon rozhodnutia na Juzgado de Primera Instancia nº 6 d’Alicante (Súd prvého stupňa č. 6 Alicante) na základe toho istého exekučného titulu proti pánovi Sánchezovi Martínezovi a pani Sánchezovej Triviñovej.
26.      Uznesením zo 14. októbra 2015 vnútroštátny súd uvedený návrh zamietol. Dňa 11. februára 2016 Audiencia Provincial de Alicante (Provinčný súd Alicante) toto uznesenie zrušil z dôvodu, že dlžníci nezaplatili 38 mesačných splátok. Keďže uznesením vydaným v odvolacom konaní nebol výkon rozhodnutia nariadený, vnútroštátny súd musí o tejto otázke nanovo rozhodnúť.
27.      Za týchto okolností Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (Súd prvého stupňa č. 6 Alicante, Španielsko) rozhodnutím z 28. júla 2016, doručeným do kancelárie Súdneho dvora 12. septembra 2016, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:(8)
„1.      Odporuje zásade efektivity stanovenej v článku 7 ods. 1 smernice 93/13, ak sa rozhodne o nariadení exekúcie na základe podmienky týkajúcej sa predčasnej splatnosti, ktorá bola vyhlásená za nekalú právoplatným súdnym rozhodnutím vydaným v skoršom konaní o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou vedenom medzi tými istými účastníkmi a založenom na tej istej zmluve o hypotekárnom úvere, aj keď vnútroštátny právny poriadok nepriznáva tomuto skoršiemu súdnemu rozhodnutiu pozitívne účinky materiálnej právoplatnosti, ale toto vnútroštátne právo stanovuje, že na základe toho istého exekučného titulu nemožno začať nové exekučné konanie?
2.      Odporuje v kontexte konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou, v ktorom prvostupňový súd odmietol nariadiť exekúciu, lebo bola založená na podmienke týkajúcej sa predčasnej splatnosti, ktorá bola vyhlásená za nekalú v inom skoršom konaní o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou, založenom na tom istom exekučnom titule a vedenom medzi tými istými účastníkmi, a v ktorom odvolací súd zrušil rozhodnutie o odmietnutí nariadenia exekúcie a vrátil vec prvostupňovému súdu, aby nariadil exekúciu, zásade efektivity stanovenej v článku 7 ods. 1 smernice Rady 93/13, ak je prvostupňový súd viazaný rozhodnutím odvolacieho súdu, alebo sa má vnútroštátne právo vykladať v tom zmysle, že prvostupňový súd nie je viazaný druhostupňovým rozhodnutím, ak už existuje právoplatné skoršie súdne rozhodnutie, ktorým bola podmienka týkajúca sa predčasnej splatnosti, na ktorej je založené nariadenie exekúcie, vyhlásená za neplatnú, pričom v tomto prípade treba opäť rozhodnúť, že návrh na začatie exekúcie je neprípustný?“
IV.    Konanie pred Súdnym dvorom
28.      Rozhodnutiami predsedu Súdneho dvora z 18. marca, 21. apríla a 10. októbra 2016 boli v danom poradí veci C‑92/16, C‑167/16 a C‑486/16 prerušené až do vyhlásenia rozsudku z 26. januára 2017, Banco Primus.(9)
29.      V nadväznosti na oznámenie tohto rozsudku vnútroštátny súd uznesením z 21. februára 2017 uviedol, že na svojej druhej a tretej prejudiciálnej otázke trvá.
30.      Na základe rozhodnutia predsedu Súdneho dvora z 24. októbra 2017 sa vo veciach C‑92/16, C‑167/16, C‑486/16, C‑70/17 a C‑179/17 postupovalo koordinovane.
31.      Rozhodnutím z 20. februára 2018 postúpil Súdny dvor na základe článku 29 ods. 1 rokovacieho poriadku právne veci C‑92/16, C‑167/16 a C‑486/16 prvej komore s rovnakým rozhodovacím zložením, a na základe článku 77 rokovacieho poriadku vytýčil v týchto veciach spoločné pojednávanie.
32.      Písomné pripomienky v prejednávanej veci predložila Bankia, španielska vláda, ako aj Európska komisia.
33.      Zástupcovia účastníkov konania, španielska vláda, ako aj Komisia predniesli svoje ústne pripomienky na spoločnom pojednávaní, ktoré sa konalo 16. mája 2018.
V.      Analýza
34.      V prejednávanej veci by som najprv rád odkázal na úvahy, ktoré som rozvinul v mojich návrhoch vo veciach C‑70/17 a C‑179/17 a ktoré súvisia s problematikou veci samej, a na analýzu otázok položených Súdnemu dvoru vnútroštátnym súdom.
A.      Všeobecné úvahy o ochrane spotrebiteľa a pripomenutie relevantnej judikatúry Súdneho dvora
35.      Pri zodpovedaní prejudiciálnych otázok položených vnútroštátnym súdom je potrebné vychádzať jednak zo všeobecných úvah uvedených v bodoch 51 až 56 mojich návrhov vo veciach C‑70/17 a C‑179/17 a jednak z relevantnej judikatúry Súdneho dvora analyzovanej v bodoch 65 až 82 týchto návrhov. Tieto úvahy a predmetná judikatúra totiž predstavujú nielen základ odpovedí navrhnutých na právne otázky, ktoré boli položené vnútroštátnymi súdmi vo veciach C‑70/17 a C‑179/17, ale aj rámec práva a judikatúry, ktorý je uplatniteľný pri preskúmaní otázok položených vnútroštátnym súdom v prejednávanej veci.
36.      Pokiaľ ide o všeobecné úvahy, tieto umožňujú najprv definovať rámec, do ktorého smernica 93/13 patrí, potom konštatovať, ako dalo právo EÚ predovšetkým vďaka tejto smernici ochranu spotrebiteľov do centra procesu európskej integrácie, a napokon pripomenúť kľúčový aspekt tejto smernice, a síce skutočnosť, že harmonizácia ochrany spotrebiteľa sa považuje za nevyhnutnú na posilnenie vnútorného trhu, a tým aj na posilnenie hospodárskeho a sociálneho života.(10)
37.      Pokiaľ ide o relevantnú judikatúru Súdneho dvora, analýza obsiahnutá v bodoch 65 až 82 mojich návrhov vo veciach C‑70/17 a C‑179/17 poukázala na dôležitý aspekt, a síce, že proces kontroly nekalých zmluvných podmienok vnútroštátnym súdom pozostáva z dvoch po sebe nasledujúcich a odlišných fáz, ktoré predstavujú dve samostatné činnosti alebo úkony. Prvá fáza je fáza zaradenia zmluvnej podmienky vnútroštátnym súdom pod nekalé podmienky, zatiaľ čo druhá etapa sa týka dôsledkov, ktoré má predmetný súd z označenia podmienky ako nekalej vyvodiť. Táto činnosť vnútroštátneho súdu spočívajúca vo vyvodení všetkých dôsledkov konštatovania nekalej povahy zmluvnej podmienky sa od činnosti zaradenia, ktorá jej predchádzala, líši tak z časového, ako aj z hmotného hľadiska. Skutočnosť, že tieto dve činnosti po sebe časovo nasledujú, nesmie spôsobiť, že si ich budeme zamieňať. Ako sa ukáže nižšie, rozdiely medzi nimi jasne vyplývajú aj z judikatúry Súdneho dvora.(11)
38.      Z relevantnej judikatúry vyplýva, že po konštatovaní nekalej povahy zmluvnej podmienky týkajúcej sa predčasnej splatnosti (prvá etapa)(12) je podľa všeobecného pravidla, ktoré je v ustálenej judikatúre Súdneho dvora dlhodobo zavedené a ktoré vyplýva zo znenia článku 6 ods. 1 smernice 93/13, vnútroštátny súd povinný z tohto konštatovania vyvodiť všetky dôsledky (druhá etapa), čo znamená, že je povinný nekalú zmluvnú podmienku neuplatniť, pričom nie je oprávnený jej obsah upraviť. Zmluva musí v zásade existovať ďalej bez akejkoľvek zmeny okrem odstránenia nekalých podmienok, pokiaľ je jej ďalšia existencia právne možná v súlade s pravidlami vnútroštátneho práva.(13)
39.      Z preskúmania relevantnej judikatúry takisto vyplýva, že z tohto všeobecného pravidla existuje ku dnešnému dňu len jedna výnimka: ide o výnimku obsiahnutú v rozsudku Kásler a Káslerné Rábai.(14) Ako som však uviedol v bodoch 80 až 82 mojich návrhov vo veciach C‑70/17 a C‑179/17, Súdny dvor stanovil určité podmienky na to, aby výnimka uznaná v tomto rozsudku mohla byť vnútroštátnym súdom uplatnená v súlade so smernicou 93/13 a judikatúrou Súdneho dvora. Preto v prípade, že zmluva uzavretá medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom nemôže ďalej existovať po odstránení nekalej zmluvnej podmienky, článok 6 ods. 1 smernice 93/13 nebráni vnútroštátnej právnej norme umožňujúcej vnútroštátnemu súdu napraviť neplatnosť tejto podmienky jej nahradením ustanovením vnútroštátneho práva dispozitívnej povahy.(15)Musia však byť splnené dve podmienky. Táto substitúcia musí na jednej strane umožniť dosiahnutie toho „cieľa, aby zmluva mohla naďalej existovať aj po odstránení [nekalej podmienky]“ a toho, že „naďalej zaväzuje zmluvné strany“.(16) Na druhej strane, v prípade, že je sudca povinný vyhlásiť neplatnosť zmluvy ako celku, musí mať uvedená substitúcia ten účinok, že sa ňou predíde tomu, že spotrebiteľ bude vystavený „obzvlášť škodlivým dôsledkom, takže by mohol byť zmarený odstrašujúci účinok vyplývajúci z vyhlásenia neplatnosti zmluvy“.(17)
40.      Na otázky položené vnútroštátnym súdom v prejednávanej veci je preto potrebné odpovedať so zreteľom na judikatúru, ktorá je uvedená v predchádzajúcich bodoch a podrobne preskúmaná v bodoch 65 až 82 mojich návrhov vo veciach C‑70/17 a C‑179/17.
B.      K problematike veci samej
41.      Z návrhu vnútroštátneho súdu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že banková inštitúcia požiadala o nariadenie výkonu rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou dvakrát. Obe tomu zodpovedajúce konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou tak boli vedené medzi tými istými účastníkmi a založené na tej istej zmluve o hypotekárnom úvere.
42.      V rámci prvého konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou Juzgado de Primera Instancia nº 11 de Alicante (Súd prvého stupňa č. 11 Alicante) po konštatovaní nekalej povahy zmluvnej podmienky týkajúcej sa predčasnej splatnosti rozhodol, že výkon rozhodnutia nie je potrebné nariadiť. Uznesenie o nenariadení výkonu rozhodnutia, ktoré tento súd vydal, bolo potvrdené odvolacím súdom s odôvodnením, že nezaplatenie dvoch mesačných splátok nebolo dostatočne závažné na to, aby umožňovalo vyhlásenie predčasnej splatnosti.
43.      V rámci druhého konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou vydal vnútroštátny súd uznesenie, ktorým odmietol nariadiť výkon rozhodnutia s odôvodnením, že zo spisu vyplývalo, že v prvostupňový súd už v skoršom konaní rozhodol o nenariadení výkonu rozhodnutia z dôvodu nekalej povahy zmluvnej podmienky týkajúcej sa predčasnej splatnosti. Uvedené uznesenie, ktoré bolo vydané na základe článku 552 ods. 3 LEC(18), bolo tým istým odvolacím súdom zrušené z dôvodu, že neuhradenie platieb bolo závažnejšie než to, ktoré bolo preskúmané v rámci prvého konania.
44.      Osobitosť prejednávanej veci teda spočíva v tom, že návrh na začatie prejudiciálneho konania bol podaný v rámci druhého konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou.
45.      Vnútroštátny súd uvádza, že v rámci tohto druhého konania sa uznesenie odvolacieho súdu „zjavne nieslo v zmysle“ rozsudku súdu Tribunal Supremo (Najvyšší súd) z 23. decembra 2015 súvisiaceho so zmluvnou podmienkou týkajúcou sa predčasnej splatnosti(19), ktorý bol potvrdený rozsudkom z 18. februára 2016.(20) V uvedených rozsudkoch Tribunal Supremo (Najvyšší súd) konštatoval, že predpokladom platnosti zmluvných podmienok týkajúcich sa predčasnej splatnosti bolo, aby tieto zmluvné podmienky závažnosť porušenia upravovali podľa trvania a výšky úveru a aby spotrebiteľovi umožňovali sa ich uplatneniu vyhnúť tým, že vykoná starostlivú nápravu. Tribunal Supremo (Najvyšší súd) však spresnil, že konanie o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou mohlo pokračovať, pokiaľ sa možnosť vyhlásiť predčasnú splatnosť úveru uplatnila spôsobom, ktorý nebol zneužívajúci, pretože toto osobitné konanie spotrebiteľovi priznávalo výhody. Tribunal Supremo (Najvyšší súd) okrem toho povolil uplatnenie dispozitívneho ustanovenia vnútroštátneho práva, akým je článok 693 ods. 2 LEC, aby sa v konaní o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou mohlo pokračovať.(21)
46.      Vnútroštátny súd teda argumentuje, že odvolací súd mu so zreteľom na judikatúru súdu Tribunal Supremo (Najvyšší súd) vec vrátil, aby návrhu na výkon rozhodnutia vyhovel z dôvodu, že neplnenie povinnosti zo strany dlžníkov, ku ktorému medzičasom došlo, bolo dostatočne závažné, a aby nariadil výkon rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou.
47.      Vo veci samej sa vnútroštátny súd domnieva, že je uznesením odvolacieho súdu viazaný, avšak má pochybnosti o súlade výkladu súdu Tribunal Supremo (Najvyšší súd), a teda predmetného uznesenia, so smernicou 93/13.
48.      Z vyššie uvedeného vyplýva, že prejudiciálne otázky vykazujú v porovnaní s otázkami položenými vo veciach C‑92/16, C‑167/16, C‑70/17 a C‑179/17 určité osobitosti. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vnútroštátneho súdu však jasne vyplýva, že problematika prejednávanej veci sa zaraďuje do toho istého kontextu práva a judikatúry ako veci C‑92/16, C‑167/16, C‑70/17 a C‑179/17. Z toho dôvodu treba tieto návrhy čítať spolu s návrhmi, ktoré zároveň predkladám vo veciach C‑70/17 a C‑179/17.
C.      O prejudiciálnych otázkach
49.      Svojimi otázkami, ktoré je podľa môjho názoru potrebné preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate snaží zistiť, či článku 6 ods. 1 a článku 7 ods. 1 smernice 93/13 vzhľadom na zásadu efektivity odporuje taký výklad vnútroštátnej procesnej právnej úpravy, ktorý súdu nižšieho stupňa ukladá povinnosť nariadiť výkon rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou na základe zmluvnej podmienky týkajúcej sa predčasnej splatnosti, ktorej nekalá povaha bola konštatovaná právoplatným rozsudkom vydaným súdom vyššieho stupňa v rámci skoršieho konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou, ktoré bolo vedené medzi tými istými účastníkmi a založené na tom istom exekučnom titule.
50.      Na účely analýzy týchto otázok považujem sa užitočné poskytnúť štyri spresnenia.
51.      V prvom rade by som chcel pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora má v rámci konania podľa článku 267 ZFEÚ, ktoré je založené na jasnom rozdelení úloh medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, výlučne vnútroštátny súd právomoc zistiť a posúdiť skutkový stav v spore vo veci samej, ako aj vykladať a uplatňovať vnútroštátne právo.(22)
52.      Po druhé, vzhľadom na argumentáciu, ktorú som rozvinul v bodoch 84 až 136 mojich návrhov vo veciach C‑70/17 a C‑179/17, nemôžem súhlasiť s tvrdením, ktoré predložila španielska vláda vo svojich písomných návrhoch, podľa ktorého boli predmetné dve konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou začaté na dvoch odlišných základoch. Španielska vláda totiž tvrdí, že prvé konanie o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou bolo začaté na základe nekalej zmluvnej podmienky týkajúcej sa predčasnej splatnosti, zatiaľ čo druhé konanie bolo začaté na základe článku 693 ods. 2 LEC v súlade s rozsudkom č. 705/2015 súdu Tribunal Supremo (Najvyšší súd)(23).
53.      V tejto súvislosti pripomínam, že Súdny dvor už rozhodol, že smernica 93/13 bráni takému súdnemu výkladu ustanovenia vnútroštátneho práva upravujúceho podmienky týkajúce sa predčasnej splatnosti zmlúv o úvere, akým je článok 693 ods. 2 LEC, ktorý zakazuje vnútroštátnemu súdu, ktorý konštatoval nekalú povahu takejto zmluvnej podmienky, vyhlásiť ju za neplatnú a vylúčiť ju, ak ju v skutočnosti predajca alebo dodávateľ neuplatnil, ale dodržal podmienky stanovené týmto ustanovením vnútroštátneho práva.(24)
54.      V prejednávanom prípade je skutočnosť, že banková inštitúcia podala návrh na začatie konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou až po nezaplatení 38 po sebe idúcich splátok, skutkovou okolnosťou, ktorá sa nemôže vziať do úvahy pri posudzovaní nekalej povahy zmluvnej podmienky, ktorej cieľom bolo umožniť bankovej inštitúcii podať návrh na začatie konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou v prípade nezaplatenia čo i len jednej mesačnej splátky. V tejto súvislosti poznamenávam, že v oblasti ochrany spotrebiteľa primerané správanie za okolností, keď existujú nekalé zmluvné podmienky, nemôže spôsobiť, že podmienka prestane byť nekalou.(25)
55.      Okrem toho pripomínam, že z pripomienok uvedených v bodoch 127 až 133 mojich návrhov vo veciach C‑70/17 a C‑179/17 a najmä z bodu 124 uvedených návrhov vyplýva, že podľa judikatúry Súdneho dvora sa na zmluvnú podmienku, ktorá bola vyhlásená za nekalú, hľadí, ako keby nikdy neexistovala a nemala žiaden účinok. Uplatnenie článku 6 ods. 1 smernice 93/13 teda v prejednávanej veci má ten praktický dôsledok, že keď vnútroštátny súd vyhlási neplatnosť zmluvnej podmienky týkajúcej sa predčasnej splatnosti, nemožno začať konanie o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou a ak už bolo začaté, nemožno v ňom pokračovať, pokiaľ boli dohoda zmluvných strán a odkaz na jednu splátku, ktoré sú zapísané v katastri, vyhlásené za nekalé, a teda neplatné a neúčinné. Treba tiež poznamenať, že ak by bolo možné napraviť neplatnosť zmluvnej podmienky uplatnením minimálneho počtu troch mesačných splátok podľa článku 693 ods. 2 LEC, de facto by to znamenalo vnútroštátnym súdom umožniť uvedenú zmluvnú podmienku modifikovať. Ako však Súdny dvor pripomenul vo veci Gutiérrez Naranjo a i., „vnútroštátny súd nie je oprávnený zmeniť obsah nekalých podmienok inak by to mohlo prispieť k odstráneniu odradzujúceho účinku, ktorý na predajcov alebo dodávateľov má to, že sa takéto nekalé zmluvné podmienky voči spotrebiteľom jednoducho a bezpodmienečne neuplatnia“.(26)
56.      Po tretie pripomínam, že vzhľadom na to, že neexistuje harmonizácia vnútroštátnych mechanizmov núteného výkonu rozhodnutia, patria na základe zásady procesnej autonómie členských štátov pravidlá upravujúce spôsoby uplatnenia námietok, ktoré možno vzniesť v rámci konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou, a úprava právomocí priznaných súdu rozhodujúcemu v určovacom konaní o zákonnosti zmluvných podmienok, na základe ktorých došlo k vydaniu exekučného titulu, do pôsobnosti vnútroštátneho poriadku členských štátov, avšak pod podmienkou, že tieto pravidlá nesmú byť nevýhodnejšie ako príslušné pravidlá upravujúce podobné situácie podliehajúce vnútroštátnemu právu (zásada ekvivalencie) a nesmú prakticky znemožniť alebo nadmerne sťažiť výkon práv, ktoré spotrebiteľom priznáva právny poriadok Únie (zásada efektivity).(27)
57.      Pokiaľ ide na jednej strane o zásadu ekvivalencie, treba uviesť, že v návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa neuvádza nič, čo by viedlo k pochybnostiam o súlade vnútroštátnej procesnej úpravy s uvedenou zásadou.
58.      Na druhej strane, pokiaľ ide o zásadu efektivity, z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že každý prípad, keď sa nastoľuje otázka, či vnútroštátne procesné ustanovenie vedie k nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu uplatnenia práva Únie, sa musí skúmať s prihliadnutím na postavenie tohto ustanovenia v celom konaní, na jeho priebeh a na jeho osobitosti na rôznych vnútroštátnych súdoch.(28)
59.      Vnútroštátny súd uvádza, že článok 552 ods. 3 LEC stanovuje, že ak uznesenie, ktorým sa zamietlo nariadenie výkonu rozhodnutia, nadobudne právoplatnosť, veriteľ môže uplatniť svoje práva iba v zodpovedajúcom štandardnom konaní, ak tomu nebráni právna sila rozhodnutej veci rozsudku alebo právoplatného rozhodnutia, na ktorom bol návrh na výkon rozhodnutia založený.(29)
60.      V tejto súvislosti poznamenávam, že z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že nekalá povaha zmluvnej podmienky týkajúcej sa predčasnej splatnosti už bola konštatovaná právoplatným súdnym rozhodnutím v rámci skoršieho konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou, ktoré sa uskutočnilo medzi tými istými účastníkmi a na základe toho istého exekučného titulu. Po tom, ako vnútroštátny súd v rámci druhého konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou rozhodol o jeho zastavení, odvolací súd, opierajúc sa o judikatúru súdu Tribunal Supremo (Najvyšší súd), vec vnútroštátnemu súdu vrátil, aby návrhu na výkon rozhodnutia vyhovel z dôvodu, že vysoký počet nezaplatených mesačných splátok už predstavoval požadovanú závažnosť, a aby nariadil výkon rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou.
61.      Zastávam názor, že výklad uplatniteľného vnútroštátneho procesného práva, ktorý by vnútroštátnemu súdu neumožňoval vylúčiť zmluvnú podmienku týkajúcu sa predčasnej splatnosti z dôvodu, že je viazaný druhým rozhodnutím, t.j. rozhodnutím odvolacieho súdu, ktoré je v rozpore s právom Únie, porušuje zásadu efektivity tým, že prakticky znamená, že spotrebiteľ je nekalou zmluvnou podmienkou naďalej viazaný. Za týchto okolností by bolo pre spotrebiteľa nemožné alebo nadmerne ťažké si svoje práva uplatniť.
62.      Po štvrté a na záver, vnútroštátny súd poukazuje na to, že španielsky právny poriadok nepriznáva právoplatnému rozsudku vydanému odvolacím súdom v rámci konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou (článok 222 a článok 695 ods. 4 LEC) pozitívne účinky právnej sily rozhodnutej veci, ale stanovuje, že nie je možné začať nové konanie o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou na základe toho istého exekučného titulu (článok 552 ods. 3 LEC).
63.      Preto v prejednávanej veci sa otázka položená Súdnemu dvoru, ako to vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, vôbec netýka zásady právnej sily rozhodnutej veci v rámci konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou, ale skôr povinnosti uloženej súdu nižšieho stupňa dodržať pokyny súdu vyššieho stupňa pri výklade ustanovení práva Únie, ktoré sú na vyriešenie sporu potrebné.
64.      Pripomínam, ako už Súdny dvor tiež viackrát rozhodol, že skutočnosť, že existuje vnútroštátny právny predpis, podľa ktorého je právne posúdenie uskutočnené súdom vyššieho stupňa pre súdy, ktoré nerozhodujú na poslednom stupni, záväzné, nemôže sama osebe týmto súdom brániť uvedenej možnosť upravenej v článku 267 ZFEÚ, predložiť Súdnemu dvoru otázky výkladu práva Únie(30). Navyše, Súdny dvor takisto rozhodol, že súd, ktorý nerozhoduje v poslednom stupni, musí mať možnosť, najmä, ak sa domnieva, že právne posúdenie súdom vyššieho stupňa by ho mohlo viesť k vyhláseniu rozsudku, ktorý je v rozpore s právom Únie, predložiť Súdnemu dvoru otázky, ktoré považuje za sporné.(31) Pokiaľ následne vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje vo veci, zastáva názor, že v tejto veci vzniká otázka týkajúca sa výkladu práva Únie, má možnosť, prípadne povinnosť obrátiť sa na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho konania bez toho, aby tejto možnosti alebo povinnosti bránili vnútroštátna legislatíva alebo judikatúra.(32)
65.      So zreteľom na všetky uvedené úvahy preto zastávam názor, že článku 6 ods. 1 a článku 7 ods. 1 smernice 93/13 vzhľadom na zásadu efektivity odporuje taký výklad vnútroštátnej procesnej právnej úpravy, ktorým sa súdu nižšieho stupňa ukladá povinnosť nariadiť výkon rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou na základe zmluvnej podmienky týkajúcej sa predčasnej splatnosti, ktorej nekalá povaha bola konštatovaná právoplatným rozsudkom vydaným súdom vyššieho stupňa v rámci skoršieho konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou, ktoré bolo vedené medzi tými istými účastníkmi a založené na tom istom exekučnom titule.
VI.    Návrh
66.      Vzhľadom na tieto úvahy navrhujem, aby Súdny dvor na otázky Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (Súd prvého stupňa č. 6 Alicante, Španielsko) odpovedal takto:
Článku 6 ods. 1 a článku 7 ods. 1 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách vzhľadom na zásadu efektivity odporuje taký výklad vnútroštátnej procesnej právnej úpravy, ktorým sa súdu nižšieho stupňa ukladá povinnosť nariadiť výkon rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou na základe zmluvnej podmienky týkajúcej sa predčasnej splatnosti, ktorej nekalá povaha bola konštatovaná právoplatným rozsudkom vydaným súdom vyššieho stupňa v rámci skoršieho konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou, ktoré sa uskutočnilo medzi tými istými účastníkmi a bolo založené na tom istom exekučnom titule.
1      Jazyk prednesu: francúzština.
2      Smernica Rady z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (Ú. v. ES L 95, 1993, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288).
3      Na účely celkového prehľadu právnej problematiky, na ktorej sú založené návrhy na začatie prejudiciálneho konania vo veciach C‑92/16, C‑167/16, C‑486/16, C‑70/17 a C‑179/17, odkazujem na moje návrhy vo veciach C‑70/17 a C‑179/17, ako aj vo veciach C‑92/16 a C‑167/16.
4      BOE č. 7 z 8. januára 2000, s. 575.
5      BOE č. 89 zo14. apríla 1998, s. 12304.
6      BOE č. 287 z 30. novembra 2007, s. 49181.
7      BOE č. 52 z 1. marca 2014, s. 19339.
8      V nadväznosti na oznámenie rozsudku z 26. januára 2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60), vnútroštátny súd uznesením z 21. februára 2017 uviedol, že na svojej druhej a tretej prejudiciálnej otázke trvá. Prvá otázka bola vzatá späť, a preto nie je v týchto návrhoch citovaná. V tejto súvislosti pozri aj bod 29 týchto návrhov.
9      C‑421/14, EU:C:2017:60.
10      Pozri body 51 až 57 mojich návrhov vo veciach C‑70/17 a C‑179/17.
11      Pozri bod 65 mojich návrhov vo veciach C‑70/17 a C‑179/17.
12      Pozri body 66 až 71 mojich návrhov vo veciach C‑70/17 a C‑179/17 a citovanú judikatúru.
13      Pozri body 72 až 79 mojich návrhov vo veciach C‑70/17 a C‑179/17 a citovanú judikatúru. Obzvlášť považujem za dôležité odkázať na bod 79 týchto návrhov, kde trvám na zásadnej veci: nemožno pochybovať o tom, že obnovenie rovnováhy medzi spotrebiteľom a predajcom alebo dodávateľom nesmie znamenať možnosť nekalé zmluvné podmienky zmeniť. Takáto možnosť by totiž na jednej strane odporovala článku 6 ods. 1 smernice 93/13, ktorý by stratil svoj zmysel, a následne potrebnému účinku ochrany, ktorú táto smernica sleduje. Na druhej strane by takáto možnosť nedovolila zachovať odstrašujúci účinok, ktorý pre predajcov alebo dodávateľov spočíva v nemožnosti tieto zmluvné podmienky voči spotrebiteľovi uplatniť.
14      Rozsudok z 30. apríla 2014 (C‑26/13, EU:C:2014:282).
15      Rozsudok z 30. apríla 2014, Kásler a Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, bod 85). Pozri tiež uznesenie z 11. júna 2015, Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑602/13, neuverejnený, EU:C:2015:397, bod 38 a citovaná judikatúra): „Súdny dvor isteže pripustil aj tú možnosť, aby vnútroštátny súd nahradil nekalú zmluvnú podmienku ustanovením vnútroštátneho práva dispozitívnej povahy, pod tou podmienkou, že táto substitúcia bude v súlade s cieľom článku 6 ods. 1 smernice 93/13 a umožní obnoviť skutočnú rovnováhu medzi právami a povinnosťami zmluvných strán. Táto možnosť sa však obmedzuje na prípady, v ktorých by v dôsledku vyhlásenia nekalej podmienky za neplatnú musel súd zrušiť celú zmluvu, čím by vystavil spotrebiteľa dôsledkom, ktoré by ho penalizovali.“ Pozri tiež poznámku pod čiarou č. 13 týchto návrhov a bod 79 návrhov, ktoré som predniesol vo veciach C‑70/17 a C‑179/17.
16      Rozsudok z 30. apríla 2014, Kásler a Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, bod 81).
17      Rozsudok z 30. apríla 2014, Kásler a Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, bod 83).
18      Pozri bod 11 týchto návrhov.
19      Rozsudok č. 705/2015 (ECLI:ES:TS:2015:5618).
20      Rozsudok č. 79/2016 (ECLI:ES:TS:2016:626).
21      Podobne ako vnútroštátne súdy vo veciach C‑92/16 a C‑167/16, vnútroštátny súd v prejednávanej veci cituje nesúhlasné stanovisko v predmetnom rozsudku súdu Tribunal Supremo (Najvyšší súd). Podľa vnútroštátneho súdu z tohto stanoviska vyplýva, že „… veriteľ po konštatovaní nekalej povahy zmluvnej podmienky týkajúcej sa predčasnej splatnosti už nemôže svoj návrh na výkon rozhodnutia založiť na dodržaní podmienok stanovených v článku 693 ods. 2 LEC. …, pretože takéto tvrdenie je nesprávne, keďže toto ustanovenie nebolo dohodnuté a uvedené v akte o zriadení hypotéky, ktorý odkazuje na ‚akékoľvek nesplnenie povinnosti dlžníka‘. … V takýchto prípadoch je teda uplatnenie článku 693 ods. 2 LEC porušením judikatúry Súdneho dvora v oblasti patriacej do jeho právomoci a dochádza ním jednak k úprave zmluvnej podmienky, ktorá bola vyhlásená za nekalú, keďže hlavný účinok absolútnej neplatnosti, ktorý režim neúčinnosti stanovuje, nie je dodržaný, pretože konanie o výkone rozhodnutia nebolo zastavené, a jednak tento režim zbavuje jeho účinkov alebo jeho odstrašujúcej funkcie“. V tejto súvislosti pozri poznámku pod čiarou č. 125 v mojich návrhoch vo veciach C‑70/17 a C‑179/17 a tiež poznámku pod čiarou č. 25 v mojich návrhoch vo veciach C‑92/16 a C‑167/16. Podľa právnej náuky môžu byť nesúhlasné stanoviská zdrojom inšpirácie pre budúci rozvoj vnútroštátnej judikatúry. Pozri WATHELET, M.: La Cour de justice de l’Union européenne sera‑t‑elle le dernier des mohicans? In: LENAERTS, K. (editor): Liber Amicorum Antonio Tizzano. De la Cour CECA à la Cour de l’Union: le long parcours de la justice européenne. G. Giappichelli Editore, 2018, s. 1031.
22      Pre nedávny príklad tejto ustálenej judikatúry pozri rozsudky z 20. septembra 2017, Andriciuc a i. (C‑186/16, EU:C:2017:703, bod 19), a z 26. januára 2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, bod 29).
23      Pokiaľ ide o dosah konštatovania nekalej povahy zmluvnej podmienky týkajúcej sa predčasnej splatnosti so zreteľom na judikatúru Súdneho dvora, pozri body 84 až 109 mojich návrhov vo veciach C‑70/17 a C‑179/17 a citovanú judikatúru. Pokiaľ ide najmä o analýzu možnosti pokračovania v konaní o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou uplatnením dispozitívneho ustanovenia vnútroštátneho práva, akým je článok 693 ods. 2 LEC, pozri body 110 až 133 týchto návrhov a citovanú judikatúru.
24      Rozsudok z 26. januára 2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, bod 75). Pozri tiež úvahy uvedené v bodoch 118 až 120 mojich návrhov vo veciach C‑70/17 a C‑179/17.
25      Pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2016:69, bod 85).
26      Rozsudok z 21. decembra 2016, Gutiérrez Naranjo a i. (C‑154/15, C‑307/15 a C‑308/15, EU:C:2016:980, body 60, 61 a 66).
27      Rozsudok zo 14. marca 2013, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, bod 50).
28      Rozsudky zo 14. marca 2013_Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, bod 53), a zo 14. júna 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, bod 49).
29      Vnútroštátny súd poukazuje na to, že „uznesenie, ktorým sa v plnom rozsahu vyhovie námietke proti incidenčnému výkonu rozhodnutia, potvrdzuje skutočnosť, že tento výkon rozhodnutia nemal byť nikdy nariadený, v predmetnom prípade preto, lebo nárokovaná pohľadávka bola založená na nekalej zmluvnej podmienke“.
30      Pozri rozsudky zo 16. januára 1974, Rheinmühlen‑Düsseldorf (166/73, EU:C:1974:3, bod 4); z 22. júna 2010, Melki a Abdeli (C‑188/10 a C‑189/10, EU:C:2010:363, bod 42), ako aj zo 6. marca 2018, SEGRO a Horváth (C‑52/16 a C‑113/16, EU:C:2018:157, bod 48).
31      Pozri rozsudky zo 16. januára 1974, Rheinmühlen‑Düsseldorf (166/73, EU:C:1974:3, bod 4); z 9. marca 2010, ERG a i. (C‑378/08, EU:C:2010:126, bod 32); z 15. novembra 2012, Bericap Záródástechnikai (C‑180/11, EU:C:2012:717, bod 55), ako aj zo 6. novembra 2014, Cartiera dell’Adda (C‑42/13, EU:C:2014:2345, bod 27).
32      Pozri najmä rozsudok z 5. apríla 2016, PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, bod 34).