62019CO0399
UZNESENIE SÚDNEHO DVORA (desiata komora)
z 29. apríla 2020 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Článok 99 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora – Elektronické komunikačné siete a služby – Smernica 2002/20/ES – Článok 12 – Správne poplatky ukladané podnikom poskytujúcim elektronickú komunikačnú službu alebo sieť – Administratívne náklady národného regulačného orgánu, ktoré môžu byť kryté poplatkom – Ročný prehľad administratívnych nákladov a celkovej sumy vybraných poplatkov“
Vo veci C‑399/19,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko) z 11. apríla 2019 a doručený Súdnemu dvoru 22. mája 2019, ktorý súvisí s konaním:
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni
proti
BT Italia SpA,
Basictel SpA,
BT Enia Telecomunicazioni SpA,
Telecom Italia SpA,
Postepay SpA, predtým PosteMobile SpA,
Vodafone Italia SpA,
za účasti:
Telecom Italia SpA,
Fastweb SpA,
Wind Tre SpA,
Sky Italia SpA,
Vodafone Omnitel BV,
Vodafone Italia SpA,
SÚDNY DVOR (desiata komora),
v zložení: predseda desiatej komory I. Jarukaitis (spravodajca), sudcovia E. Juhász a C. Lycourgos,
generálny advokát: M. Campos Sánchez‑Bordona,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
BT Italia SpA, Basictel SpA a BT Enia Telecomunicazioni SpA, v zastúpení: R. Caiazzo, S. Fienga a F. Costantini, avvocati,
–
Telecom Italia SpA, v zastúpení: F. Cardarelli, F. Lattanzi a F. S. Cantella, avvocati,
–
Postepay SpA a Fastweb SpA, v zastúpení: F. Pacciani a V. Mosca, avvocati,
–
Vodafone Italia SpA, v zastúpení: V. Cerulli Irelli a M. Libertini, avvocati,
–
Wind Tre SpA, v zastúpení: B. Caravita di Toritto, R. Santi a S. Fiorucci, avvocati,
–
Sky Italia SpA, v zastúpení: O. Grandinetti, D. Majori a A. A. Di Todaro, avvocati,
–
talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci R. Guizzi, S. Fiorentino a P. G. Marrone, avvocati dello Stato,
–
belgická vláda, v zastúpení: P. Cottin, J.‑C. Halleux a C. Pochet, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci P. Vernet, S. Depré a M. Lambert de Rouvroit, avocats,
–
litovská vláda, v zastúpení: K. Dieninis a R. Dzikovič, splnomocnení zástupcovia,
–
Európska komisia, v zastúpení: L. Malferrari, G. Braun a L. Nicolae, splnomocnení zástupcovia,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vo veci sa rozhodne odôvodneným uznesením v súlade s článkom 99 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora,
vydal toto
Uznesenie
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 12 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/20/ES zo 7. marca 2002 o povolení na elektronické komunikačné siete a služby (smernica o povolení) (Ú. v. ES L 108, 2002, s. 21; Mim. vyd. 13/029, s. 337), zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/140/ES z 25. novembra 2009 (Ú. v. EÚ L 337, 2009, s. 37) (ďalej len „smernica o povolení“).
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Úrad pre reguláciu komunikácií, Taliansko) (ďalej len „úrad pre reguláciu“) na jednej strane a spoločnosťami BT Italia SpA, Basictel SpA, BT Enia Telecomunicazioni SpA, Telecom Italia SpA, Postepay SpA, predtým PosteMobile SpA, a Vodafone Italia SpA na druhej strane, ktorého predmetom je príspevok dlhovaný tomuto úradu operátormi pôsobiacimi v odvetví elektronických komunikácií a mediálnych služieb, požadovaný od týchto spoločností za roky 2014 až 2016.
Právny rámec
Právo Únie
3
Článok 3 ods. 3a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/21/ES zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (rámcová smernica) (Ú. v. ES L 108, 2002, s. 33; Mim. vyd. 13/029, s. 349), zmenenej smernicou 2009/140 (ďalej len „rámcová smernica“), stanovuje:
„Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia odsekov 4 a 5, národné regulačné orgány zodpovedné za reguláciu trhu ex ante alebo za riešenie sporov medzi podnikmi podľa článku 20 alebo 21 tejto smernice konajú nezávisle a nesmú v súvislosti s výkonom týchto úloh, ktoré im ukladá vnútroštátne právo vykonávajúce právo [Únie], žiadať ani prijímať pokyny od žiadneho iného orgánu…
…“
4
Článok 16 rámcovej smernice stanovuje:
„1.   Národné regulačné orgány vykonajú analýzu relevantných trhov, pričom prihliadajú na trhy identifikované v odporúčaní, a v čo najväčšej miere zohľadňujú usmernenia. Členské štáty zabezpečia, aby sa táto analýza v prípade potreby vykonala v spolupráci s vnútroštátnymi orgánmi pre hospodársku súťaž.
2.   Ak sa od národného regulačného orgánu podľa odsekov 3 alebo 4 tohto článku, článku 17 smernice 2002/22/ES (smernica o univerzálnej službe) alebo článku 8 smernice 2002/19/ES (prístupová smernica) vyžaduje, aby určil, či je potrebné podnikom uložiť, zachovať, zmeniť, alebo zrušiť povinnosti, národný regulačný orgán určí na základe svojej analýzy trhu podľa odseku 1 tohto článku, či na relevantnom trhu existuje efektívna hospodárska súťaž.
…“
5
Odôvodnenie 30 smernice o povolení uvádza:
„Správne poplatky môžu byť uložené poskytovateľom elektronických komunikačných služieb na financovanie činností národného regulačného orgánu pri riadení povoľovacieho systému a pre poskytovanie práv na používanie. Takéto poplatky by mali byť obmedzené tak, aby pokryli skutočné náklady na správu týchto činností. Na tento účel by sa mala vytvoriť transparentnosť v preukazovaní príjmov a výdavkov národných regulačných orgánov prostredníctvom ročnej správy o celkovej sume vybraných poplatkov a vynaložených nákladov na správu. Toto umožní podnikom skontrolovať, či sú náklady na správu a poplatky v rovnováhe.“
6
Článok 3 tejto smernice zavádza všeobecné povolenie elektronických komunikačných sietí a služieb. Podľa definície obsiahnutej v článku 2 ods. 2 uvedenej smernice „všeobecné povolenie“ je „právny rámec ustanovený členským štátom, zaručujúci práva na poskytovanie elektronických komunikačných sietí alebo služieb a ukladajúci osobitné odvetvové povinnosti, ktoré sa môžu vzťahovať na všetky alebo na osobitné druhy elektronických komunikačných sietí a služieb, v súlade s touto smernicou“.
7
Podľa článku 5 tej istej smernice členské štáty môžu udeliť individuálne práva na používanie rádiových frekvencií a čísel, ak je to potrebné na určité účely.
8
Podľa článku 6 ods. 2 smernice o povolení:
„Špecifické povinnosti, ktoré môžu byť uložené poskytovateľom elektronických komunikačných sietí a služieb podľa článkov 5 ods. 1, 5 ods. 2, 6 a 8 smernice 2002/19/ES (Prístupová smernica) a článku 17 smernice 2002/22/ES (Smernica o univerzálnej službe) alebo tým, ktorí sú ustanovení na poskytovanie univerzálnych služieb podľa vyššie uvedenej smernice sú právne oddelené od práv a povinností vyplývajúcich zo všeobecného povolenia. S cieľom dosiahnuť pre podniky transparentnosť sú vo všeobecnom povolení zahrnuté kritériá a postupy pre ukladanie osobitných povinností jednotlivým podnikom.“
9
Článok 12 smernice o povolení, nazvaný „Správne poplatky“, stanovuje:
„1.   Akékoľvek správne poplatky, ukladané podnikom poskytujúcim službu alebo sieť podľa všeobecného povolenia, alebo ktorým bolo poskytnuté právo používania, budú:
a)
celkovo, pokrývať len administratívne náklady, ktoré sú vynaložené pri riadení, kontrole a vymáhaní plánu všeobecného povolenia a práv na používanie a osobitných povinností, ktoré sú spomenuté v článku 6 ods. 2, ktoré môžu zahŕňať náklady na medzinárodnú spoluprácu, harmonizáciu a normovanie, analýzu trhu, sledovanie zhody a inú kontrolu trhu, ako aj reguláciu práce, vyžadujúcu [ako aj na regulačné práce vyžadujúce – neoficiálny preklad] prípravu a uplatnenie sekundárnych právnych predpisov a správnych rozhodnutí, ako napríklad rozhodnutia o prístupe a prepojení;
b)
ukladané jednotlivým podnikom objektívnym, transparentným a primeraným spôsobom, ktorý minimalizuje dodatočné náklady na správu a súvisiace poplatky.
2.   V prípadoch, kde národné regulačné orgány ukladajú správne poplatky, zverejnia ročný prehľad svojich nákladov na správu a celkovej sumy vybraných poplatkov. Pri existencii rozdielu medzi celkovou sumou poplatkov a nákladov na správu sa urobí primeraná úprava.“
10
Článok 5 ods. 1 a 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/19/ES zo 7. marca 2002 o prístupe a prepojení elektronických komunikačných sietí a pridružených prostriedkov (prístupová smernica) (Ú. v. ES L 108, 2002, s. 7, Mim. vyd. 13/029, s. 323), zmenenej smernicou 2009/140 (ďalej len „prístupová smernica“), stanovuje:
„1.   Národné regulačné orgány pri plnení cieľov stanovených v článku 8 [rámcovej smernice] podporujú a prípadne zabezpečujú v súlade s ustanoveniami tejto smernice primeraný prístup, prepojenie a interoperabilitu služieb, pričom svoje povinnosti vykonávajú spôsobom, ktorý podporuje efektívnosť, udržateľnú hospodársku súťaž, efektívne investície a inovácie a poskytuje maximálny prospech pre koncových používateľov.
Národné regulačné orgány majú najmä, a bez toho, aby boli dotknuté opatrenia, ktoré môžu byť vo vzťahu k podnikom s významným vplyvom na trhu podľa článku 8, možnosť uložiť:
a)
rozsahu potrebnom na zabezpečenie prepojenia koniec‑koniec, povinnosti podnikom, ktoré kontrolujú prístup ku koncovým používateľom, v odôvodnených prípadoch vrátane povinnosti prepojiť ich siete, ak ešte nie sú prepojené;
ab)
v odôvodnených prípadoch a v potrebnom rozsahu povinnosti podnikom, ktoré kontrolujú prístup ku koncovým užívateľom, aby urobili svoje služby interoperabilnými;
b)
v rozsahu potrebnom na zabezpečenie prístupu koncových používateľov k službám digitálneho rádiového a televízneho vysielania, špecifikovaného členskými štátmi, povinnosti operátorom, zabezpečiť prístup k iným zariadeniam uvedeným v prílohe I, časti II za spravodlivých, primeraných a nediskriminačných podmienok.
2.   Povinnosti a podmienky uložené v súlade s odsekom 1 sú objektívne, transparentné, primerané a nediskriminačné a vykonávajú sa v súlade s postupmi uvedenými v článkoch 6, 7 a 7a [rámcovej smernice].“
11
Článok 6 prístupovej smernice upravuje povinnosti uložené operátorom, ktoré sa týkajú podmieneného prístupu a iných prostriedkov, zatiaľ čo jej článok 8 upravuje uloženie, zmenu a doplnenie alebo zrušenie povinností.
12
Článok 17 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/22/ES zo 7. marca 2002 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb (smernica univerzálnej služby) (Ú. v. ES L 108, 2002, s. 51; Mim. vyd. 13/029, s. 367), zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/136/ES z 25. novembra 2009 (Ú. v. EÚ L 337, 2009, s. 11) (ďalej len „smernica o univerzálnej službe“), upravuje regulačné kontroly podnikov s významným vplyvom na trhu maloobchodných služieb.
Talianske právo
13
Článok 1 ods. 65 Legge n. 266 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2006) [zákon č. 266 obsahujúci ustanovenia na tvorbu ročného a viacročného štátneho rozpočtu (zákon o štátnom rozpočte na rok 2006)] z 23. decembra 2005 (riadny dodatok GURI č. 302 z 29. decembra 2005) stanovuje:
„Od roku 2007 sa prevádzkové náklady [úradu pre reguláciu] v časti, na ktorú sa nevzťahuje financovanie zo štátneho rozpočtu, financujú zo zdrojov dotknutého trhu za podmienok upravených právnou úpravou a zo súm príspevku určených rozhodnutím [tohto úradu] pri dodržaní maximálnej výšky stanovenej zákonom a uhrádzaných priamo [tomuto úradu]…“
14
Článok 1 ods. 66 tohto zákona stanovuje, že na rok 2006 sa poplatok, ktorý majú platiť operátori odvetvia komunikácií, určuje vo výške 1,5 promile príjmov uvedených v poslednej účtovnej závierke schválenej pred nadobudnutím účinnosti uvedeného zákona a že na nasledujúce roky môže úrad pre reguláciu prijať prípadné zmeny výšky a podmienok úhrady poplatku až do výšky 2 promile príjmov uvedených v poslednej účtovnej závierke schválenej pred prijatím rozhodnutia.
15
Článok 34 decreto legislativo n. 259 – Codice delle comunicazioni elettroniche (Legislatívny dekrét č. 259 – Zákonník o elektronických komunikáciách) z 1. augusta 2003 (riadny dodatok GURI č. 214 z 15. septembra 2003) v znení, ktoré sa uplatňuje na spor vo veci samej (ďalej len „Zákonník o elektronických komunikáciách“), stanovuje:
„1.   Okrem príspevkov uvedených v článku 35 možno podnikom poskytujúcim siete alebo služby podľa všeobecného povolenia alebo podnikom, ktorým bolo poskytnuté právo na používanie, uložiť správne poplatky určené výlučne na krytie celkových administratívnych nákladov vynaložených pri riadení, kontrole a uplatňovaní režimu všeobecného povolenia, práv na používanie a osobitných povinností uvedených v článku 28 ods. 2, ktoré môžu zahŕňať náklady na medzinárodnú spoluprácu, harmonizáciu a normovanie, analýzu trhu, sledovanie zhody a inú kontrolu trhu, ako aj na regulačné práce vyžadujúce prípravu a uplatňovanie sekundárnych právnych predpisov a správnych rozhodnutí, ako napríklad rozhodnutí o prístupe a prepojení. Správne poplatky sa jednotlivým podnikom ukladajú primeraným, objektívnym a transparentným spôsobom, ktorý minimalizuje dodatočné administratívne náklady a súvisiace poplatky.
2.   Na krytie administratívnych nákladov vynaložených na činnosti, ktoré patria do právomoci ministerstva, sa výška správnych poplatkov uvedených v odseku 1 určuje v prílohe 10.
2a.   Na krytie celkových administratívnych nákladov vynaložených pri vykonávaní úloh regulácie, dohľadu, urovnávania sporov a ukladania sankcií, ktoré [úradu pre reguláciu] zveruje zákon v oblastiach uvedených v odseku 1, sa výška správnych poplatkov uvedených v odseku 1 určuje podľa článku 1 ods. 65 a 66 zákona č. 266 z 23. decembra 2005, a to pomerne k príjmom, ktoré podniky dosiahli z činností, ktoré sú predmetom všeobecného povolenia alebo poskytnutia práva na používanie.
2b.   Ministerstvo v súčinnosti s ministerstvom hospodárstva a financií, a [úrad pre reguláciu] každoročne zverejňujú administratívne náklady vynaložené na činnosti uvedené v odseku 1 a celkovú sumu poplatkov vybraných na základe odsekov 2 a 2a. S prihliadnutím na prípadný rozdiel medzi celkovou sumou poplatkov a administratívnymi nákladmi sa vykoná potrebná úprava.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
16
Rozsudkami z 31. januára, 13. februára, 1. a 17. marca 2017 Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionálny správny súd pre Lazio, Taliansko) vyhovel žalobám, ktoré podali:
–
spoločnosti BT Italia, Basictel a BT Enia Telecomunicazioni proti rozhodnutiu úradu pre reguláciu 567/14 zo 6. novembra 2014, ktorým sa určuje výška a podmienky úhrady príspevku dlhovaného tomuto úradu za rok 2015, a proti rozhodnutiu uvedeného úradu 87/15 o prijatí telematického formulára a pokynov na úhradu tohto príspevku,
–
spoločnosť PosteMobile proti rozhodnutiu úradu pre reguláciu 547/13, ktorým sa určuje výška a podmienky úhrady príspevku dlhovaného tomuto úradu za rok 2014, proti rozhodnutiu uvedeného úradu 71/14 o prijatí telematického formulára a pokynov na úhradu tohto príspevku za rok 2015 a proti listu toho istého úradu, v ktorom požadoval doplatok uvedeného príspevku za rok 2014,
–
spoločnosť PosteMobile proti rozhodnutiam úradu pre reguláciu 567/14 a 87/15 a proti listu, v ktorom tento úrad požadoval doplatok uvedeného príspevku, ktorý je mu dlhovaný za rok 2015,
–
spoločnosť Telecom Italia proti rozhodnutiu úradu pre reguláciu 605/15 z 5. novembra 2015, ktorým sa určuje výška a podmienky úhrady príspevku dlhovaného tomuto úradu za rok 2016, a proti rozhodnutiu uvedeného úradu 34/16 z 24. februára 2015 o prijatí telematického formulára a pokynov na úhradu tohto príspevku za rok 2016, a
–
spoločnosť Vodafone Italia proti rozhodnutiam úradu pre reguláciu 605/15 a 34/16.
17
Tento súd vyhovel tvrdeniam uvádzaným týmito spoločnosťami a piatimi rozsudkami zrušil rozhodnutia úradu pre reguláciu uvedené v predchádzajúcom bode, pričom sa domnieval, že metóda určenia základu poplatku, ktorú použil tento úrad pri výpočte príspevku, ktorý mu mal byť zaplatený, bola nesprávna, pretože táto metóda odkazuje na všetky činnosti, ktoré má úrad vykonávať podľa regulačného rámca, a zohľadňuje všetky príjmy vybrané operátormi, ktorí sú platiteľmi poplatku, čím do základu zahŕňa aj náklady, ktoré tam nemožno zahrnúť. V tomto kontexte sa tento súd domnieval, že článok 34 ods. 2a Zákonníka o elektronických komunikáciách, ktorý bol prijatý počas roka 2015, sa neuplatňoval na veci samy, pokiaľ ide o nové ustanovenia, ktoré nemajú retroaktívny účinok. Rozhodol teda, že v súlade s rozsudkom z 18. júla 2013, Vodafone Omnitel a i. (C‑228/12 až C‑232/12 a C‑254/12 až C‑258/12, EU:C:2013:495), mal príspevok úradu pre reguláciu nahradiť iba celkové náklady, ktoré tento úrad vynaložil na regulačnú činnosť so spresnením, že ide o taxatívne definované náklady súvisiace s vydávaním, správou, kontrolou a vykonávaním systému všeobecného povolenia.
18
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionálny správny súd pre Lazio) okrem toho vyhovel výhrade uplatnenej v konaní na tomto súde, ktorá sa zakladala na tom, že nedošlo k prijatiu ročného prehľadu uvedeného v článku 12 ods. 2 smernice o povolení za rok 2014, pričom sa domnieval, že zverejnenie tohto prehľadu malo predchádzať žiadosti o zaplatenie príspevku úradu pre reguláciu.
19
Úrad pre reguláciu podal odvolanie proti uvedeným rozsudkom na Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko). Tento súd uvádza, že článok 34 ods. 2a Zákonníka o elektronických komunikáciách bol prijatý preto, aby v konaní o porušení povinnosti začatom Európskou komisiou zabránil podaniu žaloby o nesplnenie povinnosti z dôvodu nesprávneho prebratia článkov 6 a 12 smernice o povolení. Keďže sa však prvostupňový súd domnieval, že toto nové ustanovenie nemalo retroaktívny účinok, nepreskúmal, či bolo zlučiteľné s článkom 12 tejto smernice, hoci sa ratione temporis uplatňovalo prinajmenšom na príspevok dlhovaný tomuto úradu za rok 2016.
20
Vnútroštátny súd sa domnieva, že existuje pochybnosť o zlučiteľnosti vnútroštátnych pravidiel existujúcich pred prijatím uvedeného článku 34 ods. 2a, a aj po jeho prijatí s právom Únie. Uvádza, že v nadväznosti na rozsudok z 18. júla 2013, Vodafone Omnitel a i. (C‑228/12 až C‑232/12 a C‑254/12 až C‑258/12, EU:C:2013:495), Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionálny správny súd pre Lazio), ktorý rozhodoval o otázke vymedzenia činností, ktorých administratívne náklady možno zohľadniť na účely financovania orgánu pre reguláciu, vyvodil z tohto rozsudku záver, že Súdny dvor stotožnil činnosti vymenované v článku 12 smernice o povolení so samotnou regulačnou činnosťou, ktorú vykonáva národný regulačný orgán (ďalej len „NRO“), hoci podľa vnútroštátneho súdu takýto záver nevyplýva ani z tohto ustanovenia, ani z uvedeného rozsudku. Vnútroštátny súd sa domnieva, že Súdny dvor sa v uvedenom rozsudku nezaoberal otázkou, ktorá je podstatná v spore vo veci samej, a to otázkou „regulácie ex ante“, a že judikatúra Súdneho dvora nespresňuje oblasť dotknutých činností NRO.
21
Vnútroštátny súd sa okrem toho pýta na zlučiteľnosť článku 34 ods. 2b Zákonníka o elektronických komunikáciách s článkom 12 ods. 2 smernice o povolení.
22
Za týchto okolností Consiglio di Stato (Štátna rada) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Bráni článok 12 ods. 1 písm. a) smernice [o povolení] vnútroštátnemu ustanoveniu, na základe ktorého oprávnené subjekty podľa uvedenej smernice znášajú celkové administratívne náklady, ktoré [NRO] vynakladá na organizáciu a vykonávanie všetkých funkcií, vrátane funkcií týkajúcich sa regulácie, dohľadu, urovnávania sporov a ukladania sankcií, ktoré [NRO] priznáva európsky rámec elektronických komunikácií…; alebo sa činnosti uvedené v článku 12 ods. 1 písm. a) smernice [o povolení] obmedzujú na činnosť ‚regulácie ex ante‘ vykonávanú [NRO]?
2.
Má sa článok 12 ods. 2 smernice [o povolení] vykladať v tom zmysle, že ročný prehľad administratívnych nákladov [NRO] a vybraných poplatkov:
a)
možno zverejniť, v súlade s vnútroštátnymi predpismi o verejnom účtovníctve, po ukončení finančného roka, v ktorom sa správne poplatky vybrali;
b)
umožňuje, aby NRO vykonal ‚potrebné úpravy‘ aj s odkazom na finančné roky, ktoré úprave bezprostredne nepredchádzali?“
O prejudiciálnych otázkach
O prípustnosti
23
Spoločnosti Postepay, Fastweb SpA, Wind Tre SpA a Sky Italia SpA v podstate tvrdia, že položené otázky sú neprípustné vzhľadom na článok 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, pretože rozhodnutie vnútroštátneho súdu neuvádza dôvody, pre ktoré sa vnútroštátny súd rozhodol položiť otázku o výklade ustanovení práva Únie, hoci Súdny dvor už veľmi presne vymedzil činnosti NRO, ktorých financovanie možno zabezpečiť z príspevku operátorov, a už mal dvakrát príležitosť vyjadriť sa k talianskej právnej úprave v rozsudkoch z 18. júla 2013, Vodafone Omnitel a i. (C‑228/12 až C‑232/12 a C‑254/12 až C‑258/12, EU:C:2013:495), ako aj z 28. júla 2016, Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (C‑240/15, EU:C:2016:608).
24
Navyše druhá časť prvej otázky týkajúca sa „regulácie ex ante“ nastoľuje otázku, ktorá má v podstate skutkovú povahu. Vnútroštátny súd v skutočnosti požaduje od Súdneho dvora, aby rozhodol o spôsoboch uplatňovania článku 12 smernice o povolení v danom členskom štáte, hoci je to jeho úloha. V prípade druhej otázky vnútroštátny súd neuvádza žiadnu skutkovú okolnosť týkajúcu sa prijatia a obsahu dotknutých ročných prehľadov, ani nespresňuje dôvody údajnej nezlučiteľnosti článku 34 ods. 2b Zákonníka o elektronických komunikáciách s článkom 12 ods. 2 tejto smernice. Okrem toho obe otázky nemajú konkrétny a skutočný význam pre riešenie sporu vo veci samej.
25
V tejto súvislosti treba na jednej strane pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi zavedenej v článku 267 ZFEÚ potreba dospieť k výkladu práva Únie, ktorý by bol užitočný pre vnútroštátny súd, vyžaduje, aby vnútroštátny súd náležite dodržal požiadavky týkajúce sa obsahu návrhu na začatie prejudiciálneho konania a výslovne uvedené v článku 94 rokovacieho poriadku. Je teda najmä nevyhnutné, ako stanovuje článok 94 písm. c) tohto rokovacieho poriadku, aby návrh na začatie prejudiciálneho konania obsahoval uvedenie dôvodov, pre ktoré sa vnútroštátny súd rozhodol položiť otázku o výklade alebo platnosti určitých ustanovení práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. apríla 2018, Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi, C‑152/17, EU:C:2018:264, body 21 a 22, ako aj citovanú judikatúru).
26
Na druhej strane v rámci tejto spolupráce prináleží výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorému bol spor predložený a ktorý musí prevziať zodpovednosť za vydávané súdne rozhodnutie, aby s prihliadnutím na osobitosti veci posúdil tak nevyhnutnosť prejudiciálneho rozhodnutia na to, aby mohol vydať svoj rozsudok, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. V dôsledku toho v prípade, že sa položené otázky týkajú výkladu práva Únie, je Súdny dvor v zásade povinný rozhodnúť (rozsudok z 13. novembra 2018, Čepelnik, C‑33/17, EU:C:2018:896, bod 20).
27
Z toho vyplýva, že pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Únie položených vnútroštátnym súdom v právnom a skutkovom rámci, ktorý tento súd vymedzí na vlastnú zodpovednosť a ktorého správnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia relevantnosti. Súdny dvor môže zamietnuť návrh na začatie prejudiciálneho konania vnútroštátneho súdu len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá žiadnu súvislosť s existenciou alebo s predmetom sporu vo veci samej, ak ide o hypotetický problém alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré mu boli položené (rozsudok z 13. novembra 2018, Čepelnik, C‑33/17, EU:C:2018:896, bod 21).
28
V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že v prípade prvej položenej otázky vnútroštátny súd nenachádza v judikatúre Súdneho dvora, a predovšetkým v rozsudku z 18. júla 2013, Vodafone Omnitel a i. (C‑228/12 až C‑232/12 a C‑254/12 až C‑258/12, EU:C:2013:495), spresnenia, ktoré potrebuje na rozhodnutie sporu vo veci samej, pokiaľ ide o činnosti NRO, ktorých náklady môžu byť kryté správnymi poplatkami podľa článku 12 smernice o povolení, a osobitne o otázku, či tieto činnosti zodpovedajú iba „regulácii ex ante“. V prípade druhej otázky vnútroštátny súd uvádza, že v spore vo veci samej prvostupňový súd vyhovel výhrade žalobcov, ktorá bola na ňom uplatnená, pričom sa domnieval, že ročný prehľad mal byť zverejnený pred žiadosťou o zaplatenie príspevku úradu pre reguláciu, čo tento úrad poprel vo svojich odvolaniach.
29
Za týchto okolností treba prijať záver, že vnútroštátny súd dostatočne vysvetlil dôvody, pre ktoré sa rozhodol položiť otázku Súdnemu dvoru, a že požadovaný výklad má súvislosť s predmetom sporu vo veci samej.
30
Z toho vyplýva, že položené otázky sú prípustné.
O veci samej
31
Podľa článku 99 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ak možno odpoveď na položenú prejudiciálnu otázku jednoznačne vyvodiť z judikatúry alebo ak odpoveď na položenú prejudiciálnu otázku nevyvoláva žiadne dôvodné pochybnosti, Súdny dvor môže na návrh sudcu spravodajcu po vypočutí generálneho advokáta kedykoľvek rozhodnúť formou odôvodneného uznesenia.
32
Toto ustanovenie je potrebné uplatniť v prejednávanej veci.
O prvej otázke
33
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 12 ods. 1 písm. a) smernice o povolení má vykladať v tom zmysle, že náklady, ktoré môžu byť kryté poplatkom uloženým podľa tohto ustanovenia podnikom poskytujúcim elektronickú komunikačnú službu alebo sieť, sú všetky administratívne náklady, ktoré NRO vynakladá na vykonávanie všetkých svojich činností, vrátane úloh týkajúcich sa regulácie, dohľadu, urovnávania sporov a ukladania sankcií, alebo sú to iba náklady vynaložené na „reguláciu ex ante“.
34
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v odpovedi na analogickú otázku, ktorú položil Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionálny správny súd pre Lazio), na ktorom žalobcovia napadli výšku poplatku, ktorý im bol uložený podľa tej istej vnútroštátnej právnej úpravy, ako je tá vo veci samej, z dôvodu, že tento poplatok kryl položky, ktoré priamo nesúviseli s nákladmi, ktoré NRO vynaložil na účely regulácie trhu ex ante, Súdny dvor v rozsudku z 18. júla 2013, Vodafone Omnitel a i. (C‑228/12 až C‑232/12 a C‑254/12 až C‑258/12, EU:C:2013:495), rozhodol, že článok 12 smernice o povolení sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni právnej úprave členského štátu, na základe ktorej sú podniky poskytujúce elektronické komunikačné služby alebo siete povinné platiť poplatok určený na krytie všetkých nákladov NRO, ktoré nie sú financované štátom, ktorého výška sa stanovuje v závislosti od príjmov, ktoré tieto podniky dosahujú, avšak pod podmienkou, že tento poplatok bude určený výlučne na krytie nákladov na činnosti uvedené v odseku 1 písm. a) tohto ustanovenia, že celkové príjmy dosiahnuté z tohto poplatku nepresiahnu celkové náklady na tieto činnosti a že tento poplatok sa rozdelí medzi podniky objektívnym, transparentným a primeraným spôsobom.
35
V bode 38 uvedeného rozsudku Súdny dvor zdôraznil, že zo znenia článku 12 ods. 1 písm. a) smernice o povolení vyplýva, že členské štáty môžu uložiť podnikom poskytujúcim službu alebo sieť podľa všeobecného povolenia alebo podnikom, ktorým bolo poskytnuté právo na používanie rádiových frekvencií alebo čísel, len správne poplatky pokrývajúce celkové administratívne náklady vynaložené pri riadení, kontrole a vymáhaní režimu všeobecného povolenia, práv na používanie a osobitných povinností, ktoré sú spomenuté v článku 6 ods. 2 tejto smernice, ktoré môžu zahŕňať náklady na medzinárodnú spoluprácu, harmonizáciu a normovanie, analýzu trhu, sledovanie zhody a inú kontrolu trhu, ako aj na regulačné práce vyžadujúce prípravu a uplatňovanie sekundárnych právnych predpisov a správnych rozhodnutí, ako napríklad rozhodnutí o prístupe a prepojení.
36
V bodoch 39 a 40 rozsudku z 18. júla 2013, Vodafone Omnitel a i. (C‑228/12 až C‑232/12 a C‑254/12 až C‑258/12, EU:C:2013:495), Súdny dvor pripomenul, že takéto poplatky môžu kryť len náklady týkajúce sa činností pripomenutých v predchádzajúcom bode tohto uznesenia, ktoré nesmú zahŕňať náklady týkajúce sa iných úloh, a že v dôsledku toho poplatky uložené na základe článku 12 smernice o povolení nie sú určené na krytie administratívnych nákladov akejkoľvek povahy, ktoré znáša NRO. Súdny dvor v bode 41 uvedeného rozsudku spresnil, že z článku 12 ods. 2 uvedenej smernice vykladaného s prihliadnutím na jej odôvodnenie 30 vyplýva, že uvedené poplatky musia pokrývať skutočné administratívne náklady vyplývajúce z týchto činností a dosiahnuť výšku týchto nákladov. Celkové príjmy dosiahnuté členskými štátmi z dotknutého poplatku preto nemôžu presahovať celkové náklady pripadajúce na tieto činnosti.
37
Tieto úvahy Súdny dvor zopakoval v rozsudkoch z 28. júla 2016, Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (C‑240/15, EU:C:2016:608, body 45 a 46), ako aj z 30. januára 2018, X a Visser (C‑360/15 a C‑31/16, EU:C:2018:44, bod 64).
38
V bode 22 rozsudku z 27. júna 2013, Vodafone Malta a Mobisle Communications (C‑71/12, EU:C:2013:431), Súdny dvor rovnako uviedol, že správne poplatky uvedené v článku 12 smernice o povolení majú povahu odmeny, lebo na jednej strane môžu byť uložené iba za služby správnej povahy, ktoré NRO poskytuje operátorom elektronických komunikácií najmä na základe všeobecného povolenia alebo poskytnutia práva na používanie rádiových frekvencií alebo čísel, a na druhej strane musia pokryť administratívne náklady vynaložené v súvislosti s uvedenými službami.
39
Tak zo znenia článku 12 ods. 1 písm. a) smernice o povolení, ako aj z jeho výkladu, ktorý už bol podaný v rozsudkoch spomenutých v bodoch 34 až 38 tohto uznesenia vyplýva, že náklady NRO, ktoré môžu byť kryté poplatkom podľa tohto ustanovenia, nie sú všetky prevádzkové výdavky NRO, ale celkové administratívne náklady vzťahujúce sa na tri kategórie činností uvedené v tomto ustanovení, a to:
–
po prvé činnosti pri riadení, kontrole a vymáhaní režimu všeobecného povolenia uvedeného v článku 3 smernice o povolení, ktorý zahŕňa podmienky všeobecného povolenia vymenované v časti A prílohy tejto smernice,
–
po druhé činnosti pri riadení, kontrole a vymáhaní práv na používanie rádiových frekvencií a čísel uvedených v článku 5 smernice o povolení a podmienok, ktorými môžu byť tieto práva sprevádzané, vymenovaných v častiach B a C prílohy tejto smernice, a
–
po tretie činnosti pri riadení, kontrole a vymáhaní osobitných povinností uvedených v článku 6 ods. 2 smernice o povolení, ktoré zahŕňajú povinnosti, ktoré možno uložiť poskytovateľom elektronických komunikačných sietí a služieb v súlade s článkom 5 ods. 1 a 2 a článkami 6 a 8 prístupovej smernice alebo podľa článku 17 smernice o univerzálnej službe, ako aj povinností, ktoré možno uložiť poskytovateľom ustanoveným na poskytovanie univerzálnej služby v súlade so smernicou o univerzálnej službe.
40
Do týchto celkových administratívnych nákladov vzťahujúcich sa na tieto tri kategórie činností možno zahrnúť náklady na medzinárodnú spoluprácu, harmonizáciu a normovanie, analýzu trhu, sledovanie zhody a inú kontrolu trhu, ako aj na regulačné práce vyžadujúce prípravu a uplatňovanie sekundárnych právnych predpisov a správnych rozhodnutí, ako napríklad rozhodnutí o prístupe a prepojení.
41
Pokiaľ ide o úlohy NRO týkajúce sa regulácie, dohľadu, urovnávania sporov a ukladania sankcií, uvádzané vnútroštátnym súdom, treba zdôrazniť, že tieto úlohy vyplývajú z činností vykonávaných pri riadení, kontrole a vymáhaní režimu všeobecného povolenia, práv na používanie alebo osobitných povinností, takže na ne vynaložené náklady môžu byť kryté správnymi poplatkami uloženými v súlade s článkom 12 ods. 1 písm. a) smernice o povolení.
42
K „regulácii ex ante“ uvádzanej vnútroštátnym súdom treba poznamenať, že tento súd neuvádza, ako chápe tento výraz, ktorý sa nenachádza ani v smernici o povolení, ani v rámcovej smernici, prístupovej smernici a smernici o univerzálnej službe. Naproti tomu regulácia trhu ex ante, za ktorú zodpovedá NRO, ako sa uvádza v článku 3 ods. 3a rámcovej smernice, spočíva v tom, že poskytovateľom elektronických komunikačných sietí alebo služieb sú uložené povinnosti, ktoré sú upravené v článku 5 ods. 1 a 2 alebo v článku 6 prístupovej smernice, a povinnosti, ktoré sú v súlade s článkom 8 tejto smernice alebo článkom 17 smernice o univerzálnej službe ukladané podnikom označeným na základe analýzy trhu upravenej v článku 16 rámcovej smernice ako podniky s významným vplyvom na trhu. Treba však uviesť, že regulácia trhu ex ante je neoddeliteľnou súčasťou tretej kategórie činností NRO uvedenej v bode 39 tohto uznesenia, ako aj niektorých úloh spomenutých v jeho bode 40. V dôsledku toho náklady, ktoré môžu byť kryté správnymi poplatkami uloženými v súlade s článkom 12 ods. 1 písm. a) smernice o povolení, nemožno obmedziť na náklady vynaložené na reguláciu trhu ex ante.
43
Vzhľadom na všetky tieto úvahy treba odpovedať na prvú otázku tak, že článok 12 ods. 1 písm. a) smernice o povolení sa má vykladať v tom zmysle, že náklady, ktoré môžu byť kryté poplatkom uloženým podľa tohto ustanovenia podnikom poskytujúcim elektronickú komunikačnú službu alebo sieť, sú iba náklady vzťahujúce sa na tri kategórie činností NRO uvedené v tomto ustanovení, vrátane úloh týkajúcich sa regulácie, dohľadu, urovnávania sporov a ukladania sankcií, a nie sú obmedzené na náklady vynaložené na reguláciu trhu ex ante.
O druhej otázke
44
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 12 ods. 2 smernice o povolení má vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, podľa ktorej sa na jednej strane ročný prehľad upravený v tomto ustanovení zverejňuje po ukončení finančného roka, v ktorom sa správne poplatky vybrali, a na druhej strane sa potrebné úpravy vykonávajú počas finančného roka, ktorý bezprostredne nenasleduje po roku, v ktorom sa tieto poplatky vybrali.
45
V tejto súvislosti treba uviesť, že ako bolo pripomenuté v bode 36 tohto uznesenia, z článku 12 ods. 2 smernice o povolení vykladaného s prihliadnutím na jej odôvodnenie 30 vyplýva, že správne poplatky, ktoré možno uložiť v súlade s článkom 12 tejto smernice, musia kryť skutočné administratívne náklady vyplývajúce z činností uvedených odseku 1 písm. a) tohto článku a dosahovať výšku týchto nákladov. Celkové príjmy dosiahnuté členskými štátmi z poplatku preto nemôžu presahovať celkové náklady pripadajúce na tieto činnosti.
46
Ako vyplýva z odôvodnenia 30 smernice o povolení, ročný prehľad upravený v článku 12 ods. 2 tejto smernice má za cieľ zabezpečiť transparentnosť príjmov a výdavkov NRO, čím sa umožní dotknutým podnikom skontrolovať, či sú administratívne náklady a poplatky v rovnováhe.
47
Ako Súdny dvor už zdôraznil v bode 41 rozsudku z 18. júla 2013, Vodafone Omnitel a i. (C‑228/12 až C‑232/12 a C‑254/12 až C‑258/12, EU:C:2013:495), smernica o povolení neupravuje ani spôsob stanovenia sumy správnych poplatkov, ktoré možno uložiť na základe článku 12 tejto smernice, ani spôsoby výberu týchto poplatkov.
48
Z toho vyplýva, že členským štátom prináleží, aby určili spôsob zverejnenia ročného prehľadu a vykonania potrebných úprav, ktoré vyžaduje článok 12 ods. 2 smernice o povolení, pričom musia dbať na zabezpečenie transparentnosti takým spôsobom, aby dotknuté podniky mohli skontrolovať, či sú administratívne náklady a poplatky v rovnováhe.
49
Nezdá sa však, že by zverejnenie ročného prehľadu po ukončení finančného roka, v ktorom sa správne poplatky vybrali, alebo vykonanie potrebných úprav počas finančného roka, ktorý bezprostredne nenasleduje po roku, v ktorom sa poplatky vybrali, samy osebe bránili splneniu tejto požiadavky.
50
V dôsledku toho treba odpovedať na druhú otázku tak, že článok 12 ods. 2 smernice o povolení sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni právnej úprave členského štátu, podľa ktorej sa na jednej strane ročný prehľad upravený v tomto ustanovení zverejňuje po ukončení finančného roka, v ktorom sa správne poplatky vybrali, a na druhej strane sa potrebné úpravy vykonávajú počas finančného roka, ktorý bezprostredne nenasleduje po roku, v ktorom sa tieto poplatky vybrali.
O trovách
51
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (desiata komora) nariadil:
1.
Článok 12 ods. 1 písm. a) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/20/ES zo 7. marca 2002 o povolení na elektronické komunikačné siete a služby (smernica o povolení), zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/140/ES z 25. novembra 2009, sa má vykladať v tom zmysle, že náklady, ktoré môžu byť kryté poplatkom uloženým podľa tohto ustanovenia podnikom poskytujúcim elektronickú komunikačnú službu alebo sieť, sú iba náklady vzťahujúce sa na tri kategórie činností národného regulačného orgánu uvedené v tomto ustanovení, vrátane úloh týkajúcich sa regulácie, dohľadu, urovnávania sporov a ukladania sankcií, a nie sú obmedzené na náklady vynaložené na reguláciu trhu ex ante.
2.
Článok 12 ods. 2 smernice 2002/20, zmenenej smernicou 2009/140, sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni právnej úprave členského štátu, podľa ktorej sa na jednej strane ročný prehľad upravený v tomto ustanovení zverejňuje po ukončení finančného roka, v ktorom sa správne poplatky vybrali, a na druhej strane sa potrebné úpravy vykonávajú počas finančného roka, ktorý bezprostredne nenasleduje po roku, v ktorom sa tieto poplatky vybrali.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.