62009CC0477_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 80/987/EHS z 20. októbra 1980 o aproximácii právnych predpisov členských štátov, vzťahujúcich sa na ochranu zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa(2), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2002/74/ES z 23. septembra 2002(3) .
2. Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Ch. Defossezom a Ch. Wiartom, likvidátorom povereným likvidáciou spoločnosti, v ktorej bol Ch. Defossez zamestnaný pred jeho nezákonným prepustením, ktorý sa týka jeho mzdových pohľadávok neuspokojených v dôsledku platobnej neschopnosti jeho zamestnávateľa. V rámci tohto sporu bola okrem iného položená otázka týkajúca sa určenia záručnej inštitúcie príslušnej na vyplatenie neuspokojených nárokov Ch. Defosseza.
I – Právny rámec
A – Právo Únie
3. Smernica 80/987 bola viackrát podstatným spôsobom zmenená a doplnená, najprv smernicou 87/164(4), neskôr smernicou 2002/74 a nakoniec aktom o pristúpení z roku 1994(5) . Táto smernica bola zrušená a nahradená smernicou 2008/94(6) .
4. Smernica 2002/74 začlenila okrem iného do textu smernice 80/987 článok 8a, ktorého sa týka prejudiciálna otázka. Tento článok, ktorý sa nachádza v oddiele IIIa s názvom „Ustanovenia týkajúce sa nadnárodných situácií“ stanovuje:
„1. Ak podnik s činnosťami na území najmenej dvoch členských štátov je platobne neschopný v zmysle článku 2 ods. 1, inštitúciou zodpovednou za plnenie neuspokojených nárokov zamestnancov je inštitúcia v tom členskom štáte, na území ktorého pracujú alebo zvyčajne pracujú.
2. Rozsah práv zamestnancov sa určí právnym predpisom regulujúcim príslušnú záručnú inštitúciu.
3. Členské štáty prijmú opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, aby sa v prípadoch uvádzaných v odseku 1, brali rozhodnutia prijaté v súvislosti s konaním pri platobnej neschopnosti uvedeným v článku 2 ods. 1, o ktoré sa požiadalo v inom členskom štáte, do úvahy pri ustanovovaní platobnej neschopnosti zamestnávateľa v zmysle tejto smernice.“
5. Článok 9 ods. 1 smernice 80/987 znie:
„Táto smernica nemá vplyv na možnosť členských štátov uplatňovať alebo prijímať zákony, iné právne predpisy alebo správne opatrenia, ktoré sú pre zamestnancov výhodnejšie.“
6. Druhý odsek tohto článku, ktorý bol tiež doplnený smernicou 2002/74, stanovuje:
„Vykonávanie tejto smernice nepredstavuje za žiadnych okolností dostatočné dôvody pre regresiu v súvislosti so súčasnou situáciou v členských štátoch a v súvislosti so všeobecnou úrovňou ochrany pracovníkov v oblasti, na ktorú sa vzťahuje.“
7. Podľa článku 2 ods. 1 prvého a druhého pododseku smernice 2002/74:
„1. Členské štáty prijmú zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou do 8. októbra 2005. Ihneď o tom budú informovať Komisiu.
Uplatnia ustanovenia uvedené v prvom pododseku na každú platobnú neschopnosť zamestnávateľa, ktorá nastane po dátume nadobudnutia účinnosti týchto ustanovení.“
8. Smernica 2002/74 nadobudla účinnosť 8. októbra 2002.
B – Vnútroštátne právo
9. V zmysle článku L. 143‑11‑1 (teraz článok L. 3253-6) francúzskeho zákonníka práce je každý súkromnoprávny zamestnávateľ povinný zabezpečiť svojich zamestnancov, vrátane zamestnancov uvedených v článku L. 5422‑13, ktorí boli vyslaní do zahraničia, proti riziku nevyplácania súm, ktoré im majú byť vyplatené na základe pracovnej zmluvy, a to v prípade konania o ochrane, vyrovnávacieho konania alebo likvidácie.
10. Smernica 2002/74/ES bola prebratá do francúzskeho právneho poriadku hlavou II zákona č. 2008-89 z 30. januára 2008 o vykonaní ustanovení práva Spoločenstva týkajúcich sa stanov Európskeho družstva a ochrany zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa, ktorým boli do zákonníka práce začlenené články L. 143‑11‑10 až L. 143‑11‑15. Podľa článku 6 vyššie uvedeného zákona sa tieto ustanovenia vzťahujú „na konania vymedzené v článku 143‑11‑10 zákonníka práce začaté od prvého dňa prvého mesiaca po uverejnení tohto zákona“.
II – Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
11. Ch. Defossez, ktorý je žalobcom vo veci samej, pracoval najprv ako stavebný majster a neskôr ako vedúci zamestnancov na stavenisku spoločnosti VKP v Belgicku, najprv od marca roku 1997 pre francúzsku spoločnosť EBM, a potom od septembra 2000 pre takisto francúzsku spoločnosť Sotimon.
12. Ch. Defossez sa 15. januára 2004 po tom, ako bol v decembri 2003 prepustený, obrátil na Conseil de prud’hommes de Dunkerque.
13. Spoločnosť Sotimon vstúpila na základe rozhodnutia Tribunal de commerce de Dunkerque (Obchodný súd v Dunkerque) z 1. júna 2004 do súdnej likvidácie. S cieľom získať platbu svojich mzdových pohľadávok Ch. Defossez požadoval v prvom rade poskytnutie záruky z CGEA (Centre de gestion et d’étude de l’AGS(7) ) (Centrum pre správu a štúdie) v Lille a v druhom rade poskytnutie záruky z Fond de fermeture d’entreprises (FFE) (Likvidačný fond) Office national de l’emploi (ONEM) (Národný úrad práce) v Belgicku.
14. Conseil de prud’hommes de Dunkerque (pracovný súd v Dunkerque) v rozhodnutí z 30. júna 2006 vyhlásil, že Ch. Defossez bol prepustený bez „skutočného a vážneho“ dôvodu a stanovil výšku jeho neuspokojených nárokov, ktoré mali byť zahrnuté do záväzkov spoločnosti Sotimon, v súdnej likvidácii. Za inštitúciu zodpovednú za plnenie neuspokojených nárokov určil CGEA.
15. Cour d’appel de Douai (Odvolací súd v Douai) rozsudkom z 31. januára 2008 upravil výšku neuspokojených nárokov Ch. Defosseza a za príslušnú inštitúciu určil FFE, čím zbavil povinnosti CGEA v Lille.
16. Ch. Defossez podal proti tomuto rozsudku kasačný opravný prostriedok.
17. Keďže Cour de cassation (kasačný súd) sa domnieval, že je potrebný výklad článku 8a smernice 80/987, zmenenej a doplnenej smernicou 2002/74, položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa článok 8a smernice [80/987], zmenenej a doplnenej smernicou [2002/74] – ktorý vo svojom prvom odseku upravuje, že v prípade, ak podnik s činnosťami na území najmenej dvoch členských štátov je platobne neschopný, inštitúciou zodpovednou za plnenie neuspokojených nárokov zamestnancov je inštitúcia v tom členskom štáte, na území ktorého zamestnanci pracujú alebo zvyčajne pracujú, a ktorý vo svojom druhom odseku upravuje, že rozsah práv zamestnancov sa určí právnym predpisom regulujúcim príslušnú záručnú inštitúciu – vykladať v tom zmysle, že upravuje výlučnú príslušnosť inštitúcie alebo či sa – pri zohľadnení účelu smernice, ktorým je konsolidácia práv zamestnancov využívajúcich svoje právo na voľný pohyb, a účelu prvého odseku článku 9 tej istej smernice, podľa ktorého smernica nemá vplyv na možnosť členských štátov uplatňovať alebo prijímať zákony, iné právne predpisy alebo správne opatrenia, ktoré sú pre zamestnancov výhodnejšie – má vykladať tak, že nezbavuje zamestnancov práva požadovať namiesto záruky poskytovanej touto inštitúciou výhodnejšiu záruku tej inštitúcie, v ktorej je zamestnávateľ poistený a prispieva podľa vnútroštátneho právneho poriadku?“
III – Konanie pred Súdnym dvorom
18. V súlade s článkom 23 Štatútu Súdneho dvora predložili písomné pripomienky Ch. Defossez, CGEA v Lille, francúzska, španielska, fínska, dánska, švédska, írska vláda a vláda Spojeného kráľovstva, ako aj Komisia.
19. Na pojednávaní, ktoré sa konalo 7. októbra 2010, predniesli svoje ústne pripomienky CGEA v Lille, francúzska, dánska a fínska vláda, ako aj Komisia.
IV – O prejudiciálnej otázke
A – O uplatniteľnosti článku 8a smernice 80/987 na skutkové okolnosti sporu vo veci samej
1. O uplatniteľnosti ratione temporis
20. Podľa článku 2 ods. 1 druhého pododseku smernice 2002/74 členské štáty na účely dosiahnutia súladu svojich vnútroštátnych právnych predpisov so smernicou uplatnia potrebné ustanovenia „na každú platobnú neschopnosť zamestnávateľa, ktorá nastane po dátume nadobudnutia účinnosti týchto ustanovení “.(8) Lehota stanovená na prebratie smernice uplynula 8. októbra 2005 (článok 2 ods. 1 prvý pododsek smernice 2002/74).
21. Zákon č. 2008-89 zavádzajúci ustanovenia, ktorými sa preberá smernica 2002/74 do francúzskeho právneho poriadku, bol prijatý 30. januára 2008. Tieto ustanovenia sa podľa jeho článku 6 uplatňujú na konania začaté po uverejnení zákona.
22. V prejednávanej veci spoločnosť Sotimon vstúpila do likvidácie na základe rozsudku Tribunal de commerce de Dunkerque z 1. júna 2004. Tento rozsudok bol vyhlásený jednak pred dátumom nadobudnutia účinnosti ustanovení preberajúcich smernicu 2002/74 do francúzskeho právneho poriadku, ako aj pred uplynutím lehoty, ktorú táto smernica stanovila členským štátom na jej prebratie (8. október 2005). Bol však vyhlásený po nadobudnutí účinnosti smernice 2002/74 (8. októbra 2002).
23. Najskôr sa teda nastoľuje otázka, či je článok 8a smernice 2002/74, ktorého sa týka prejudiciálna otázka, uplatniteľný na skutkové okolnosti sporu vo veci samej.
24. V tejto súvislosti Ch. Defossez a francúzska vláda uvádzajú, že hoci vnútroštátna právna úprava preberajúca smernicu 2002/74 bola prijatá po uplynutí lehoty stanovenej touto smernicou, zásady stanovené v citovanom článku 8a na základe rozsudkov Súdneho dvora, ktorými sa budem podrobnejšie zaoberať v nasledujúcich bodoch týchto návrhov, už dávno prevzala francúzska súdna prax.(9) Ch. Defossez sa domnieva, že jeho prípad má byť posúdený podľa článku 8a smernice 2002/74, pretože francúzske právo bolo s týmto ustanovením v súlade už pred uplynutím lehoty na jeho prebratie do vnútroštátneho právneho poriadku.
25. Zdá sa, že Cour d’appel de Douai dospel k rovnakému záveru a že vzhľadom na znenie prejudiciálnej otázky položenej Súdnemu dvoru v uznesení, ktorým sa predkladá návrh na začatie prejudiciálneho konania, k takémuto záveru dospel aj Cour de cassation.
26. Naopak, Komisia uvádza, že v čase skutkových okolností Francúzsko ešte neprebralo smernicu 2002/74 a že ju prebralo až oveľa neskôr, čo potvrdzuje rozsudok z 27. septembra 2007, v ktorom Súdny dvor konštatoval, že Francúzska republika si tým, že neprebrala uvedenú smernicu v stanovenej lehote, nesplnila svoju povinnosť.(10)
27. Komisia navyše vylučuje možnosť odvolávať sa v prejednávanej veci na prípadný priamy účinok článku 8a smernice 80/987. V tejto súvislosti odkazuje na rozsudok Velasco Navarro, v ktorom Súdny dvor rozhodol, že „ak členský štát neprebral smernicu 2002/74 v stanovenej lehote, na jej prípadný priamy účinok sa možno odvolať od 8. októbra 2005 [lehota stanovená na prebratie smernice] iba vo vzťahu k platobnej neschopnosti, ktorá nastala po tomto dni“.(11) Toto nie je prípad prejednávanej veci, v ktorej spoločnosť Sotimon vstúpila do súdnej likvidácie 1. júna 2004.
28. Za týchto okolností sa Komisia domnieva, že prejudiciálna otázka v znení, v akom ju položil Cour de cassation, je irelevantná a musí byť preformulovaná, aby bolo možné posúdiť skutkový stav veci samej so zreteľom na právnu úpravu, ktorá predchádzala zmenám a doplneniam smernice 80/987 smernicou 2002/74. Preformulovaná prejudiciálna otázka by mala podľa nej znieť takto:
„Možno smernicu 80/987 v znení pred zmenami a doplneniami zavedenými smernicou 2002/74 vykladať v tom zmysle, že v rámci konaní vo veci platobnej neschopnosti, ktoré sa vyznačujú prítomnosťou cezhraničného prvku, umožňuje dotknutým zamestnancom zvoliť si príslušnú záručnú inštitúciu zodpovednú za plnenie ich neuspokojených mzdových nárokov?“
29. Pripomínam, že podľa ustálenej judikatúry pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Únie položených vnútroštátnym súdom v rámci právnej úpravy a skutkových okolností, ktoré tento súd vymedzí na svoju vlastnú zodpovednosť a ktorých presnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia relevantnosti. Súdny dvor môže zamietnuť návrh na začatie prejudiciálneho konania vnútroštátneho súdu len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá žiadnu súvislosť s realitou alebo predmetom sporu vo veci samej, ak ide o hypotetický problém alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré mu boli položené.(12)
30. Návrh Komisie preformulovať prejudiciálnu otázku predpokladá vyvrátenie prezumpcie relevantnosti tejto otázky, ako bola položená vnútroštátnym súdom, ktorú požíva podľa citovanej judikatúry Súdneho dvora.
31. Cour de cassation sa domnieval, že v prejednávanej veci je užitočné položiť Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku týkajúcu sa článku 8a smernice 80/987, pričom vychádzal z toho, že v čase skutkových okolností vo veci samej tento súd už vo svojej judikatúre uplatňoval zásady stanovené uvedeným ustanovením. Cour de cassation, ktorý sa domnieva, že sa má táto judikatúra uplatniť aj na prejednávanú vec, žiada Súdny dvor o výklad tohto ustanovenia.
32. Za týchto okolností sa domnievam, že prejudiciálna otázka nie je zjavne irelevantná pre rozhodnutie o spore predloženom vnútroštátnemu súdu a že v konaní o prejudiciálnej otázke, ktoré zahŕňa spoluprácu medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, Súdnemu dvoru neprináleží preverovať to, čo už v tejto súvislosti preskúmal Cour de cassation tým, že preformuluje otázku, ktorú tento súd položil. Navyše poskytnutie výkladu navrhovaného vnútroštátnym súdom nijako nespochybní rozhodnutie Súdneho dvora o nesplnení povinnosti vyhláseného voči Francúzskej republike, pretože nejde o to, že by sa judikatúre Cour de cassation priznával význam aktu preberajúceho smernicu 2002/74, ale len o konštatovanie, že v prejednávanej veci nie sú splnené podmienky na vyvrátenie prezumpcie relevantnosti prejudiciálnej otázky.
33. Všeobecnejšie povedané, neexistuje dôvod, prečo by Súdny dvor nemal vzhľadom na to, že ku skutkovým okolnostiam došlo ešte pred uplynutím lehoty na prebratie smernice a že na účely jej prebratia nebol prijatý nijaký vnútroštátny právny predpis, odpovedať na prejudiciálnu otázku týkajúcu sa ustanovenia uvedenej smernice položenú súdom, ktorý chce svoje vnútroštátne právo vyložiť so zreteľom na vyššie uvedené ustanovenie, hoci nemá podľa práva Únie takúto povinnosť.(13)
34. V tejto súvislosti tiež pripomínam, že Súdny dvor v rozsudku Adeneler(14), a to najmä na základe rozsudku Mangold(15) potvrdil povinnosť súdov členských štátov zdržať sa odo dňa, keď smernica nadobudne účinnosť, v čo najväčšej možnej miere takého výkladu vnútroštátneho práva, ktorý by po uplynutí lehoty na prebratie vážne ohrozil uskutočnenie cieľa, ktorý sleduje táto smernica.(16)
35. Vo vzťahu k tomu, čo vyplýva z uvedenej judikatúry,(17) sa mi prejudiciálna otázka položená Súdnemu dvoru takisto nezdá byť zjavne irelevantná.
36. Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy si teda nemyslím, že je potrebné preformulovať otázku, ako to navrhuje Komisia.(18)
2. O hmotnoprávnych podmienkach uplatnenia článku 8a
37. Žalobca tvrdí, že jeho situácia spadá do rozsahu vecnej pôsobnosti článku 8a smernice 80/987, pretože spoločnosť Sotimon mala podľa neho stálu hospodársku prítomnosť v Belgicku. Zdá sa, že írska vláda vo svojich písomných pripomienkach vyjadruje pochybnosti o tom, či samotná skutočnosť, že Sotimon prevádzkuje stavenisko v Belgicku, môže viesť k takému záveru, že má v tomto štáte stálu hospodársku prítomnosť.
38. Cour de cassation v tejto súvislosti nepoložil Súdnemu dvoru nijakú otázku. Obmedzím sa teda len na odkaz na rozsudok Holmqvist(19), ktorý stanovuje kritériá, na základe ktorých sa má podmienka stanovená v článku 8a týkajúca sa vykonávania „činnos[tí] na území najmenej dvoch členských štátov“ považovať za splnenú. Je úlohou vnútroštátneho súdu posúdiť, či je v prejednávanej veci táto podmienka splnená.
B – O výklade článku 8a smernice 80/987
1. O genéze článku 8a
39. Ako som už naznačil vyššie, otázka určenia príslušnej záručnej inštitúcie v prípadoch vyznačujúcich sa prítomnosťou cezhraničného prvku bola predmetom niekoľkých rozsudkov Súdneho dvora ešte predtým, ako bola smernica 80/987 zmenená a doplnená smernicou 2002/74.
40. Vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok Mosbaek(20), sa dánsky Ostre Landsret v podstate pýtal Súdneho dvora, ktorá záručná inštitúcia je príslušná na úhradu neuspokojených nárokov zamestnanca v prípade platobnej neschopnosti jeho zamestnávateľa, ak je zamestnávateľ usadený v inom členskom štáte, ako je štát, na území ktorého má zamestnanec bydlisko a vykonáva svoju prácu.
41. Súdny dvor odpovedal, že v týchto prípadoch treba uznať príslušnosť inštitúcie v štáte, na území ktorého sa podľa článku 2 ods. 1 smernice „buď rozhodlo o začatí konania vo veci platobnej neschopnosti, alebo bolo konštatované definitívne uzatvorenie podniku“.(21) Súdny dvor v tejto súvislosti uviedol, že dotknutým štátom je vo väčšine prípadov štát, v ktorom je usadený zamestnávateľ.(22) Podľa Súdneho dvora táto odpoveď vyplýva zo samotnej štruktúry smernice 80/987. Uvádza, že uplatnenie záručného režimu zavedeného smernicou je podmienené podaním návrhu na začatie konania vo veci platobnej neschopnosti, ktoré umožní zohľadniť mzdové pohľadávky.(23) Takisto konštatuje, že keďže je záručný režim v zásade podľa článku 5 písm. b) smernice financovaný zamestnávateľom, príslušnou záručnou inštitúciou by v súlade so štruktúrou smernice mala byť tá, ktorá dostala alebo mala dostať príspevky od podnikateľa v platobnej neschopnosti.(24) Napokon Súdny dvor zastáva názor, že okolnosť, že smernica neupravila systém kompenzácií alebo náhrady medzi záručnými inštitúciami rôznych členských štátov, potvrdila, že normotvorca Spoločenstva „s cieľom zabrániť zbytočnému prekrývaniu vnútroštátnych režimov a najmä situácií, v ktorých by sa zamestnanec mohol dovolávať smernice vo viacerých členských štátoch… navrhuje v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa zásah záručnej inštitúcie iba jedného členského štátu“.(25)
42. Súdny dvor sa vo veci, ktorá viedla k rozsudku Everson a Barrass(26), zaoberal iným prípadom. Zatiaľ čo anglický podnik, v ktorom pracovala pani Mosbaek, mal v Dánsku len jedno zastúpenie, spoločnosť založená podľa írskeho práva, v ktorej pracovali páni Everson a Barrass, podnikala v Spojenom kráľovstve prostredníctvom viacerých obchodných zastúpení, ktorých zamestnanci boli poistení v záručnej inštitúcii tohto členského štátu. Spojené kráľovstvo sa vo svojich písomných pripomienkach predložených Súdnemu dvoru domnieva, že podľa rozsudku Mosbaek za príslušnú záručnú inštitúciu by sa mala považovať írska záručná inštitúcia, pretože o začatí konania vo veci platobnej neschopnosti sa rozhodlo v Írsku. Žalobcovia vo veci samej sa naopak domnievajú, že povinnosť vyplatiť ich neuspokojené nároky má záručná inštitúcia Spojeného kráľovstva, teda štátu, v ktorom vykonávali svoju prácu.
43. Súdny dvor v danej veci rozlišoval medzi prípadom vo veci samej a prípadom, ktorý viedol k rozsudku vo veci Mosbaek, a rozhodol, že ak je zamestnávateľ usadený iba v jednom členskom štáte, za príslušnú záručnú inštitúciu treba považovať inštitúciu v členskom štáte sídla zamestnávateľa a naopak, ak zamestnávateľ disponuje viacerými prevádzkarňami v rôznych členských štátoch, na určenie príslušného záručného fondu je potrebné vziať do úvahy sociálny účel smernice a ako dodatočné kritérium použiť miesto výkonu činnosti zamestnancov. Súdny dvor dodal, že toto miesto vo väčšine prípadov zodpovedá „spoločenskému a jazykovému prostrediu, ktoré je zamestnancom známe“.(27)
44. Normotvorca Spoločenstva, ktorý sa opieral najmä o tento posledný uvedený rozsudok Súdneho dvora, začlenil do znenia smernice 80/987 článok 8a, a tým vyplnil medzeru, ktorá vznikla v jej pôvodnom znení. V pôvodnom návrhu na zmenu a doplnenie smernice 80/987 Komisia zdôraznila, že táto medzera sa vníma ako zdroj právnej neistoty a vedie k sporom pred vnútroštátnymi súdmi. Uviedla, že počet týchto prípadov s významom na úrovni Spoločenstva bude vzhľadom na neustály vývoj vnútorného trhu a na činnosti podnikov cezhraničného charakteru narastať. Nový článok má podľa Komisie zabezpečiť potrebnú právnu istotu, konsolidovať práva zamestnancov v zmysle uvedenom Súdnym dvorom v rozsudku Everson a Barrass a predchádzať situáciám, pri ktorých môžu vznikať negatívne konflikty medzi právnymi predpismi.(28) Pokiaľ ide o navrhovaný hraničný ukazovateľ, Komisia zdôraznila, že záručnou inštitúciou štátu, v ktorom zamestnanec obvykle vykonáva svoju prácu, ktorá je okrem toho obvykle inštitúciou, ktorá dostáva alebo by mala dostávať príspevky na financovanie systému mzdových záruk, je inštitúcia, ktorá je najbližšia zamestnancovi, „ktorý si bude môcť uplatniť svoje nároky v štáte, v ktorom zvyčajne pracuje bez toho, aby musel čeliť jazykovým problémom, alebo problémom vzdialenosti“, a ktorý už nebude povinný obrátiť sa na inštitúciu nachádzajúcu sa v inom členskom štáte, s ktorým nemá žiadnu väzbu a s ktorého platnými postupmi nie je oboznámený. Toto riešenie by napokon podľa Komisie malo umožniť aj dodržiavanie zásady rovnosti zaobchádzania, pretože všetky osoby pracujúce v tom istom štáte by požívali rovnakú ochranu.(29)
45. Súdny dvor nedávno v rozsudku Holmqvist(30) potvrdil kontinuitu medzi smernicou 2002/74 a judikatúrou vydanou pred jej prijatím.
2. O hraničnom ukazovateli upravenom v článku 8a smernice 80/987
46. Ako bolo uvedené vyššie, relevantný hraničný ukazovateľ stanovený v článku 8a smernice 80/987 na účely určenia príslušnej záručnej inštitúcie v situáciách cezhraničného charakteru vychádza z pojmu „zvyčajne pracujú“.
47. Žalobca v konaní vo veci samej tvrdí, že Súdny dvor by mal najskôr vyložiť tento pojem. Domnieva sa totiž, že z tohto výkladu by mohlo vyplynúť, že v prejednávanej veci je príslušnou inštitúciou namiesto FFS záručná inštitúcia AGS. V tom prípade by Súdny dvor už nemusel pokračovať vo svojej analýze.
48. Otázka, ktorú položil Cour de cassation, sa však netýka tohto pojmu, a Súdny dvor nie je teda povinný rozhodnúť o tejto otázke. Preto len stručne zopakujem výklad zastávaný žalobcom vo veci samej a uvediem k nemu niekoľko krátkych úvah.
49. Ch. Defossez, ktorý sa odvoláva na návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz‑Jarabo Colomer vo veci Holmqvist(31), v podstate uvádza, že na účely určenia miesta obvyklého výkonu práce v zmysle článku 8a smernice 80/987 je potrebné zistiť, s územím ktorého štátu má pracovník najužšiu väzbu. Keďže v prejednávanej veci bol Ch. Defossez zamestnaný vo francúzskej spoločnosti, ktorá vyhotovovala výplatné listiny vo Francúzsku a ktorá odvádzala príspevky určené na financovanie mzdových záruk pre prípad platobnej neschopnosti francúzskej inštitúcii a keďže táto spoločnosť vstúpila do likvidácie podľa francúzskeho práva, miestom, s ktorým má Ch. Defossez najužšie sociálne, právne a osobné väzby, je Francúzsko.
50. Argumentácia Ch. Defosseza má nepochybne tú výhodu, že uprednostňuje pružnejší prístup, ktorý je v súlade so sociálnymi cieľmi smernice. Navyše umožňuje zmenšiť narušenia vyplývajúce z toho, že inštitúcia poskytujúca mzdové záruky nie je totožná s inštitúciou, do ktorej boli odvádzané príspevky určené na financovanie tejto záruky.(32)
51. Táto argumentácia sa však zdá byť v rozpore s právnymi predpismi. Na rozdiel od iných právnych systémov uplatniteľných na pracovnoprávne vzťahy, pri ktorých dochádza ku kolízii právnych predpisov alebo ku sporom o príslušnosť,(33) v smernici 80/987 sa zákonodarca Spoločenstva rozhodol použiť v článku 8a jediný hraničný ukazovateľ, a to miesto obvyklého výkonu práce.
52. Voľba tohto kritéria sa pravdepodobne, vzhľadom na genézu dotknutého ustanovenia, zakladá na domnienke vyvodenej Súdnym dvorom v rozsudku Everson a Barrass, že miesto vykonávania činnosti zamestnancami zodpovedá vo väčšine prípadov spoločenskému a jazykovému prostrediu, ktoré je zamestnancom známe. Takáto voľba však nie je v súlade s výkladom dotknutého ustanovenia predloženým Ch. Defossezom, ktorý vyžaduje neustále vyhľadávanie miesta, s ktorým má zamestnanec najužšie sociálne, právne a osobné väzby. Prijatie takéhoto výkladu predstavuje v skutočnosti nahradenie ukazovateľa upraveného v článku 8a iným hraničným ukazovateľom.
53. Takisto treba uviesť, že normotvorca Spoločenstva nijako samostatne nezdôraznil, a o to menej výslovne, kritérium miesta, v ktorom sa odvádzajú príspevky na sociálne zabezpečenie určené na pokrytie mzdových pohľadávok, hoci Súdny dvor v rozsudku Mosbaek priznal tomuto kritériu priam až rozhodujúci význam – aj keď ho neurčil priamo ako hraničný ukazovateľ(34) – a v rozsudku vo veci Everson a Barrass Súdny dvor skutočne za príslušnú záručnú inštitúciu označil inštitúciu, do ktorej boli odvedené príspevky za žalobcov vo veci samej.(35)
54. V citovanom návrhu na zmenu a doplnenie smernice 80/987 Komisia zdôraznila, že záručná inštitúcia štátu, na území ktorého zamestnanec zvyčajne vykonáva svoju prácu, je bežne totožná so záručnou inštitúciou, ktorá dostala, alebo mala dostať príspevky na financovanie systému mzdových záruk.(36) Znenie článku 8a, ktorý pôvodne navrhovala Komisia, výslovne odkazoval na pojem „prevádzkareň“(37) zamestnávateľa chápaný v zmysle dostatočne trvalej obchodnej prítomnosti v určitom členskom štáte, čo zahŕňa najmä vyplácanie miezd zamestnancom v tomto poslednom uvedenom štáte, vzťahy so správnymi orgánmi tohto štátu a platenie príspevkov na sociálne zabezpečenie v tomto štáte .(38)
55. Ako však bolo uvedené vyššie, článok 8a v znení, ktoré bolo naposledy prijaté, už neodkazuje na pojem „prevádzkareň“. Navyše vzhľadom na to, že Súdny dvor v rozsudku Holmqvist vyložil rozsah vecnej pôsobnosti tohto článku osobitne široko tak, že zahŕňa najmä prípady, akým je prípad, ktorého sa týka citovaný rozsudok Mosbaek(39), jeho uplatnenie bude skutočne vo veľkom počte prípadov viesť k uznaniu príslušnosti inej záručnej inštitúcie, než je inštitúcia, do ktorej sa odvádzajú uvedené príspevky.
56. Z vyššie uvedených úvah nevyplýva, že by v osobitne zložitých prípadoch alebo vo výnimočných prípadoch, v ktorých by uplatnenie kritéria stanoveného v článku 8a viedlo k pozbaveniu pracovníkov ochrany, mohli byť zohľadnené aj iné hraničné ukazovatele, než je ukazovateľ miesta obvyklého výkonu práce (ako napríklad miesta, v ktorom sa odvádzajú príspevky určené na financovanie mzdových záruk, miesta usadenia sa zamestnávateľa alebo aj miesta bydliska zamestnanca).
57. Nezdá sa však, že by situácia Ch. Defosseza spadala pod tieto prípady. Jednak totiž Ch. Defossez pracoval počas celého obdobia, keď bol zamestnaný v spoločnosti Sotimon, iba v jednom členskom štáte, v ktorom mal zrejme nepretržite bydlisko, a jednak to, že z uznesenia vnútroštátneho súdu vyplýva, že uznaním právomoci FFS je jeho nárok na plnenie zo strany tejto inštitúcie z dôvodu limitov stanovených belgickým právom nižší ako v prípade uznania príslušnosti AGS, neznamená, že je zbavený ochrany stanovenej v smernici.
3. Odpoveď na prejudiciálnu otázku
58. Zdá sa mi, že otázka položená Súdnemu dvoru zahŕňa v podstate tieto tri otázky:
a) Môže si zamestnanec na základe článku 8a smernice 80/987 zvoliť záruku poskytovanú inou inštitúciou, než je inštitúcia určená na základe hraničného ukazovateľa stanoveného v tomto článku v prípade, že je táto záruka preňho výhodnejšia?
b) Bráni toto ustanovenie tomu, aby zamestnanec mohol požadovať výhodnejšiu záruku ponúkanú inou inštitúciou, než je inštitúcia určená na základe hraničného ukazovateľa, ktorý je v ňom stanovený?
c) Umožňujú ustanovenia smernice 80/987, zmenenej a doplnenej smernicou 2002/74, aby členský štát stanovil vo svojej právnej úprave, že pracovník môže využiť záruku ponúkanú inštitúciou, do ktorej prispieval zamestnávateľ podľa vnútroštátneho práva, ak je táto záruka pre pracovníka výhodnejšia ako záruka ponúkaná inštitúciou určenou na základe hraničného ukazovateľa stanoveného v článku 8a tejto smernice?
59. Z dôvodov, ktoré uvediem nižšie, sa domnievam, že na otázky uvedené v písmenách a) a b) treba odpovedať záporne a na otázku uvedenú v písmene c) kladne.
60. Zo znenia článku 8a smernice 80/987, ani z jeho genézy a účelu a zmyslu nie je možné vyvodiť záver, že pracovník má na základe tohto ustanovenia možnosť zvoliť si za určitých okolností príslušnosť inej záručnej inštitúcie než inštitúcie určenej na základe tohto článku.
61. Toto ustanovenie, ako to vyplýva z odôvodnenia č. 7 smernice 2002/74, sleduje v zásade cieľ právnej istoty. Zároveň má za cieľ zabrániť tomu, aby nadnárodný charakter činnosti vykonávanej podnikom v platobnej neschopnosti mohol viesť k omeškaniu vyplácania neuspokojených nárokov pracovníkov.
62. Ustanovenie článku 8a smernice 80/987 stanovuje v súlade s týmito cieľmi hraničný ukazovateľ, pomocou ktorého sa určí príslušná záručná inštitúcia. Ako bolo uvedené vyššie, normotvorca Spoločenstva zvolil jediný hraničný ukazovateľ, ktorý má vo väčšine prípadov umožniť jednoducho a rýchlo určiť túto inštitúciu. Toto ustanovenie nestanovuje nijaký subsidiárny alebo alternatívny hraničný ukazovateľ. Takisto výslovne nepriznáva pracovníkovi nijakú možnosť voľby ani v prípade, keď sa mu v dôsledku uplatnenia tohto ustanovenia poskytne nižšia úroveň záruky oproti záruke, aká by mu bola poskytnutá, keby sa pri použití iného hraničného ukazovateľa uznala príslušnosť inštitúcie iného členského štátu. Takáto možnosť výberu sa navyše zdá byť v rozpore s cieľmi právnej jednoznačnosti a právnej istoty, ktoré viedli normotvorcu Spoločenstva k tomu, aby zmenil a doplnil smernicu 80/987 a aby začlenil do jej znenia článok 8a.
63. Okolnosť, že uplatnenie tohto článku môže v skutočnosti viesť k nižšej úrovni záruky ochrany pracovníka, sa sama osebe nesmie považovať za odporujúcu sociálnemu cieľu smernice 80/987, ktorá, ako viackrát potvrdil Súdny dvor, má za cieľ zabezpečiť minimálnu ochranu zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti zamestnávateľa(40) a ktorá umožňuje, aby v jednotlivých členských štátoch existovali rozdiely v úrovni ochrany nad tento minimálny limit.
64. Všetky vlády, ktoré sú vedľajšími účastníkmi konania, a aj Komisia sa prikláňajú k vyššie navrhovanému výkladu.
65. Aj keď sa pracovníkovi nepriznáva možnosť zvoliť si medzi viacerými záručnými inštitúciami, s ktorými má vzhľadom na svoju situáciu určitú väzbu, toto ustanovenie mu však nebráni, ak je to preňho výhodné a ak to upravuje uplatniteľné vnútroštátne právo, aby využil záruku inej inštitúcie, než je inštitúcia určená na základe tohto ustanovenia.
66. Tvrdenie, že príslušnosť stanovená na základe uvedeného ustanovenia vylučuje možnosť zásahu inej vnútroštátnej záručnej inštitúcie, ktorý doplní alebo aj nahradí záruku poskytnutú vyššie uvedenou inštitúciou, ak je výsledkom tohto zásahu zvýšenie úrovne ochrany pracovníka vyplývajúcej z uplatnenia smernice, sa mi zdá byť v rozpore jednak so sociálnym cieľom tejto smernice, ako aj so vzťahom medzi vnútroštátnymi právnymi predpismi a právnymi predpismi Spoločenstva upravenými touto smernicou.
67. V tejto súvislosti pripomínam, že podľa článku 9 ods. 1 smernice 90/897 nemá uvedená smernica vplyv na možnosť členských štátov uplatňovať alebo prijímať zákony, iné právne predpisy alebo správne opatrenia, ktoré sú pre zamestnancov výhodnejšie. Odsek 2 tohto článku, ktorý bol doplnený smernicou 2002/74, okrem iného stanovuje, že vykonávanie tejto smernice „nepredstavuje za žiadnych okolností dostatočné dôvody pre regresiu v súvislosti so súčasnou situáciou v členských štátoch a v súvislosti so všeobecnou úrovňou ochrany pracovníkov v oblasti, na ktorú sa vzťahuje“.
68. Na rozdiel od toho, čo tvrdí fínska vláda, sa domnievam, že neexistujú nijaké skutočnosti umožňujúce obmedziť rozsah pôsobnosti článku 9 smernice 80/897 v tom zmysle, že by členským štátom umožňoval jedine to, aby prijali alebo ponechali v platnosti výhodnejšie hmotnoprávne ustanovenia, no neumožnil im odchýliť sa od pravidiel príslušnosti stanovených smernicou a najmä od pravidla stanoveného v jej článku 8a. Tento článok stanovuje v súlade so sociálnym cieľom smernice a s jej cieľom zaručiť minimálnu ochranu pracovníkov v rámci Spoločenstva jedinú podmienku, a to že dotknuté vnútroštátne ustanovenia budú pre pracovníka výhodnejšie.
69. Domnievam sa teda, že článok 8a a ani nijaké iné ustanovenie smernice 80/987 nebráni tomu, aby právny predpis členského štátu stanovil, že zamestnanec si môže uplatniť mzdovú záruku poskytovanú vnútroštátnou inštitúciou, do ktorej jeho zamestnávateľ odvádzal príspevky sociálneho zabezpečenia podľa práva tohto členského štátu, ktorá nahradí alebo doplní záruku poskytovanú príslušnou inštitúciou určenou podľa smernice.
70. Právny predpis, ktorý upravuje možnosť nahradiť zásah inštitúcie príslušnej podľa článku 8a smernice 80/987 zásahom inštitúcie, ktorú označuje za zodpovednú vnútroštátne právo, však možno považovať za zlučiteľný s ustanoveniami smernice iba v prípade, že uvedený zásah zaručí pracovníkovi vyššiu úroveň ochrany a že pracovníkovi bude v každom prípade ponechaná možnosť zvoliť si, či využije jednu alebo druhú záručnú inštitúciu.
V – Návrh
71. Na základe všetkých vyššie uvedených úvah navrhujem, aby Súdny dvor na otázku položenú Cour de cassation odpovedal takto:
Článok 8a smernice Rady 80/987/EHS z 20. októbra 1980 o aproximácii právnych predpisov členských štátov, vzťahujúcich sa na ochranu zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa, sa má vykladať tak, že zamestnancovi nepriznáva možnosť zvoliť si inú záručnú inštitúciu, než je záručná inštitúcia označená na základe tohto článku, aj v prípade, že ide o inštitúciu, do ktorej zamestnávateľ odvádzal príspevky sociálneho zabezpečenia určené na pokrytie rizika jeho platobnej neschopnosti a plnenia tejto inštitúcie poskytujú pracovníkovi výhodnejšiu úroveň krytia.
Článok 8a a ani nijaké iné ustanovenie smernice 80/987 nebráni tomu, aby právny predpis členského štátu stanovil, že zamestnanec sa na účely získania nárokov, ktoré mu nevyplatí jeho zamestnávateľ v prípade svojej platobnej neschopnosti, môže obrátiť namiesto, alebo popri inštitúcii určenej podľa článku 8a smernice 80/987 na záručnú inštitúciu, do ktorej jeho zamestnávateľ odvádzal príspevky sociálneho zabezpečenia podľa práva tohto členského štátu, pod podmienkou, že zásah tejto inštitúcie, ktorá má nahradiť zásah inštitúcie príslušnej podľa vyššie uvedenej smernice, zaručí pracovníkovi vyššiu úroveň ochrany a že sa uplatní výlučne na základe voľby.
(1) .
(2)  –	Ú. v. ES L 283, s. 23; Mim. vyd. 05/01, s. 217.
(3)  –	Ú. v. ES L 270, s. 10; Mim. vyd. 05/004, s. 261.
(4)  –	Smernica Rady z 2. marca 1987 (Ú. v. ES L 66, s. 11).
(5)  –	Akt o podmienkach pristúpenia Nórskeho kráľovstva, Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho kráľovstva a o úpravách zmlúv, na ktorých je Európska únia založená (Ú. v. ES C 241, s. 115).
(6)  –	Pozri článok 16 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/94/ES z 22. októbra 2008 o ochrane zamestnancov pri platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa (Ú. v. EÚ L 283, s. 36). Touto smernicou bola kodifikovaná smernica 80/987.
(7)  –	Association pour la gestion du régime de garantie des créances des salariés (asociácia na riadenie záručného systému pohľadávok zamestnancov).
(8)  –	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(9)  –	Ch. Defossez cituje niektoré rozsudky Cour de cassation vyhlásené v rokoch 2002 a 2003, teda predtým, ako Sotimon vstúpila do súdnej likvidácie. Pokiaľ ide o francúzsku vládu, tá cituje aj neskoršie rozsudky z rokov 2006 a 2008.
(10)  –	Rozsudok Komisia/Francúzsko, C‑9/07, Zb. s. I‑121.
(11)  –	Rozsudok zo 17. januára 2008, C‑246/06, Zb. s. I‑105, bod 27.
(12)  –	Pozri v tomto zmysle rozsudky zo 7. júna 2007, van der Weerd a i., C‑222/05 až C‑225/05, Zb. s. I‑4233, bod 22 a citovanú judikatúru, a zo 16. decembra 2008, Cartesio, C‑210/06, Zb. s. I‑9641, bod 67.
(13)  –	Podľa súčasného stavu judikatúry Spoločenstva existuje všeobecná povinnosť, ktorou sú viazané vnútroštátne súdy, vykladať vnútroštátne právo v prípade oneskoreného alebo nesprávneho prebratia smernice v súlade s touto smernicou iba odo dňa uplynutia lehoty na jej prebratie (pozri rozsudok zo 4. júla 2006, Adeneler a i., C‑212/04, Zb. s. I‑6057). Viacerí generálni advokáti, medzi inými generálny advokát Jacobs [návrhy prednesené 20. mája 1992 vo veci Parlament/Rada, C‑295/90 (rozsudok zo 7. júla 1992, Zb. s. I‑4193), bod 43], Darmon [návrhy prednesené 17. novembra 1993 vo veci Comitato di coordinamento per la difesa della Cava a i., C‑236/92 (rozsudok z 23. februára 1994, Zb. s. I‑483), bod 27], Tizzano [návrhy prednesené 30. júna 2005 vo veci Mangold, C‑144/04 (rozsudok z 22. novembra 2005, Zb. s. I‑9981) a návrhy prednesené 27. apríla 2006 vo veci Cordero Alonso, C‑81/05 (rozsudok zo 7. septembra 2006, Zb. s. I‑7569)] a generálna advokátka Kokott (návrhy prednesené 27. októbra 2005 vo veci Adeneler a i., už citovanej) predložili argumenty na podporu rozšírenia uplatňovania tejto povinnosti aj pred uplynutím lehoty na prebratie smernice. Aj keď sa rozsudok, ktorý vyhlásil v minulosti Súdny dvor (rozsudok z 8. októbra 1987, Kolpinghuis Nijmegen, 80/86, Zb. s. 3969), môže považovať v tomto zmysle za precedens, Súdny dvor takéto rozšírenie v rozsudku Adeneler a i. vylúčil. Vzhľadom na charakteristiky tejto veci nepovažujem za potrebné zaujať stanovisko k tejto otázke, hoci uznávam, že má z hľadiska práva Únie zásadný význam.
(14)  –	Rozsudok už citovaný v poznámke pod čiarou vyššie.
(15)  –	Rozsudok z 22. novembra 2005, C‑144/04, Zb. s. I‑9981.
(16)  –	Rozsudok Adeneler a i., už citovaný, body 121 až 123.
(17)  –	Pozri analogicky rozsudok z 23. apríla 2009, VTB-VAB NV, C‑261/07 a C‑299/07, Zb. s. I‑2949, body 38 až 40.
(18)  –	Ako sa ukáže neskôr, článok 8a smernice 80/987 je výsledkom kodifikácie zásad stanovených judikatúrou Spoločenstva uskutočnenej normotvorcom Spoločenstva. Aj keď znenie tohto ustanovenia a judikatúra, ktorá predchádzala jeho prijatiu, nie sú v niektorých ohľadoch, ako zdôraznila Komisia na pojednávaní, úplne zhodné, toto však nie je predmetom otázky položenej v návrhu na začatie prejudiciálneho konania. Z toho vyplýva, že odpoveď na túto otázku by sa podstatne nelíšila, ani keby sa považovalo za potrebné ju preformulovať tak, ako to odporúča Komisia.
(19)  –	Rozsudok zo 16. októbra 2008, C‑310/07, Zb. s. I‑7871.
(20)  –	Rozsudok zo 17. septembra 1997, C‑117/96, Zb. s. I‑5017.
(21)  –	Rozsudok Mosbaek, už citovaný, bod 20 a výrok.
(22)  –	Tamže, bod 23.
(23)  –	Tamže, body 21 a 22.
(24)  –	Tamže, bod 24.
(25)  –	Tamže, bod 26.
(26)  –	Rozsudok zo 16. decembra 1999, C‑198/98, Zb. s. I‑8903.
(27)  –	Rozsudok Everson a Barrass, už citovaný, bod 22.
(28)  –	Návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady z 15. januára 2000 KOM(2000) 832 v konečnom znení (Ú. v. ES C 154E, s. 109). V tom istom zmysle pozri odôvodnenie č. 7 smernice 2002/74.
(29)  –	KOM(2000) 832 v konečnom znení, už citovaný.
(30)  –	Rozsudok už citovaný v poznámke pod čiarou 19.
(31)  –	Tamže.
(32)  –	V tejto súvislosti pripomínam, že smernica 80/987 nestanuje nijaký mechanizmus náhrady medzi inštitúciami. Článok 5 písm. c) smernice stanovuje, že záväzky inštitúcií nezávisia od toho, či bola alebo nebola splnená povinnosť prispieť na financovanie.
(33)  –	Pozri napríklad článok 19 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42), článok 8 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 zo 17. júna 2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Ú. v. EÚ L 177, s. 6) a článok 6 smernice 96/71/ES Európskeho Parlamentu a Rady zo 16. decembra 1996 o vysielaní pracovníkov v rámci poskytovania služieb (Ú. v. ES L 18, s. 1; Mim. vyd. 05/002, s. 431).
(34)  –	Pozri najmä rozsudok Mosbaek, už citovaný, bod 24.
(35)  –	Na význame tohto hraničného ukazovateľa trvá najmä írska vláda, ktorá vo svojich pripomienkach predložených Súdnemu dvoru navrhuje, aby sa článok 8a smernice 80/987 vykladal v tom zmysle, že miesto, kde pracovník vykonáva svoju prácu, je miestom, kde jeho zamestnávateľ odvádza alebo by mal odvádzať príspevky na financovanie mzdových záruk.
(36)  –	Pozri KOM(2000) 832 v konečnom znení, už citovaný vyššie v poznámke pod čiarou 28.
(37)  –	Tamže. Článok 8a prvý odsek, ako ho pôvodne navrhovala Komisia, znel takto: „ak podnik s prevádzkarňami na území najmenej dvoch členských štátov je platobne neschopný v zmysle článku 2 ods. 1 a návrh na začatie konania vo veci platobnej neschopnosti bol podaný v inom členskom štáte než je štát, v ktorom zamestnanec zvyčajne vykonáva svoju prácu, inštitúciou zodpovednou za plnenie neuspokojených nárokov zamestnancov je inštitúcia v tomto poslednom uvedenom členskom štáte“.
(38)  –	Pozri najmä s. 9. Návrh Komisie predpokladal aj začlenenie odseku 3 do článku 2 smernice 80/987, ktorý mal vymedziť pojem „prevádzkareň“ takto: „na účely tejto smernice ‚prevádzkareň‘ znamená akékoľvek miesto výkonu činností, kde zamestnávateľ trvalo vykonáva hospodársku činnosť prostredníctvom ľudských zdrojov a tovarov“. Európsky parlament predložil v rámci prvého čítania pozmeňovací návrh s cieľom zaviesť do tejto definície aj odkaz týkajúci sa platenia príspevkov. Pozmeňovací návrh znel takto: „na účely tejto smernice ‚prevádzkareň‘ znamená akékoľvek miesto výkonu činností, kde zamestnávateľ trvalo vykonáva organizovanú hospodársku činnosť prostredníctvom ľudských zdrojov a hmotného alebo nehmotného majetku a/alebo, na ktorom má obchodnú prítomnosť, čo zahŕňa vyplácanie miezd zamestnancom v dotknutom štáte, vzťahy so správnymi orgánmi tohto štátu a platenie príspevkov na sociálne zabezpečenie“ (pozri Ú. v. ES C 153 E, s. 239).
(39)  – Pozri rozsudok Holmqvist, už citovaný, najmä bod 27.
(40)  –	Pozri medzi inými rozsudok Everson a Barrass, už citovaný, bod 20; pozri tiež odôvodnenie č. 2 smernice 2002/74.