62019CC0428
MICHAL BOBEK
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2021. május 6. (
1
)
C‑428/19. sz. ügy
OL,
PM,
RO
kontra
Rapidsped Fuvarozási és Szállítmányozási Zrt.
(a Gyulai Törvényszék [korábban Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság] [Magyarország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – 96/71/EK irányelv – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Munkavállalók szolgáltatásnyújtás keretében történő kiküldetése – Nemzetközi szállításban dolgozó gépjárművezetők – A kiküldetés helye szerinti ország minimális bérszintjének való megfelelés – Napidíj – 561/2006/EK rendelet – Üzemanyag‑megtakarítás után járó juttatás”
I. Bevezetés
1.
Az alapeljárás felperesei nemzetközi szállításban dolgozó gépjárművezetők. Magyarországról rendszeresen Franciaországba küldik ki őket. A felperesek, arra hivatkozva, hogy tényleges munkabérük kiküldetésük időtartama alatt lényegesen alacsonyabb az alkalmazandó francia minimálbérnél, ami így ellentétes a 96/71/EK irányelv (
2
) (a továbbiakban: kiküldött munkavállalókról szóló irányelv) 3. cikkének (1) bekezdésében biztosított munka‑ és foglalkoztatási feltételekkel, keresetet indítottak magyar munkáltatójukkal szemben a Gyulai Törvényszék (Magyarország) előtt.
2.
A kérdést előterjesztő bíróság ebben az összefüggésben vizsgálja többek között azt a kérdést, hogy először is a kiküldött munkavállalókra vonatkozó irányelv alkalmazandó‑e a felperesekre; másodszor, a felpereseknek fizetett napidíjakat úgy kell‑e tekinteni, hogy azok a minimálbérük részét képezik; harmadszor pedig, hogy a felperesek részére alkalmi jelleggel kifizetett üzemanyag‑megtakarítás után járó juttatás alkalmas‑e a közúti közlekedés biztonságának veszélyeztetésére, megsértve ezzel az 561/2006/EK rendeletet. (
3
)
II. Jogi háttér
1.
A 96/71 irányelv
3.
A kiküldött munkavállalókról szóló irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében „[e]zt az irányelvet kell alkalmazni a valamely tagállamban letelepedett olyan vállalkozásokra, amelyek a szolgáltatások transznacionális nyújtása keretében munkavállalókat küldenek ki egy tagállam területére […]”.
4.
A kiküldött munkavállalókról szóló irányelv 2. cikkének fogalommeghatározása szerint a „»kiküldetésben lévő munkavállaló« az a munkavállaló, aki munkáját korlátozott ideig egy, a szokásos munkavégzése szerinti tagállamon kívüli tagállam területén végzi”.
5.
A kiküldött munkavállalókról szóló irányelv 3. cikke a „munka‑ és foglalkoztatási feltételekre” vonatkozik. A vonatkozó részben a következőket állapítja meg:
„(1)   A tagállamok biztosítják, hogy bármelyik állam jogát is kell alkalmazni a munkaviszonyra, az 1. cikk (1) bekezdésében említett vállalkozások biztosítják a területükön kiküldetésben lévő munkavállalóknak az alábbi kérdésekkel kapcsolatos, munkaviszonyra vonatkozó szabályokat, [helyesen: említett vállalkozások a tagállamok területén kiküldetésben lévő munkavállalóknak az alábbi kérdésekkel kapcsolatos, munka- és foglalkoztatási feltételeket biztosítják,] amelyeket a munkavégzés helye szerinti tagállamban:
–
törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezés, illetve
[…]
c)
minimális bérszint, beleértve a túlóradíjakat; ez a pont nem vonatkozik a kiegészítő foglalkozási nyugdíjrendszerekre;
[…]
Ennek az irányelvnek az alkalmazásában az első albekezdés második francia bekezdésének c) pontjában említett minimális bérszint fogalmát annak a tagállamnak a nemzeti jogszabályai, illetve gyakorlata határozzák meg, amelynek a területén a munkavállaló kiküldetésben tartózkodik.
[…]
(7)   Az (1)–(6) bekezdés nem akadályozza a munkaviszonyra vonatkozó, a munkavállalók számára kedvezőbb szabályok [helyesen: nem akadályozza a munkavállalók számára kedvezőbb munka‑ és foglalkoztatási feltételek] alkalmazását.
A kiküldetéshez tartozó juttatásokat a minimálbér részének tekintik [helyesen: a minimálbér részének kell tekinteni], kivéve ha azokat a kiküldetés kapcsán ténylegesen felmerült költségek, mint például utazás, lakás és ellátás megtérítésére fizetik ki.”
2.
Az 561/2006 rendelet
6.
Az 561/2006 rendelet „A szállítási vállalkozások felelősségi köre” címet viselő III. fejezete csupán a 10. cikket tartalmazza. A 10. cikk (1) bekezdése értelmében a „szállítási vállalkozás nem adhat az alkalmazott vagy a rendelkezésére bocsátott járművezetők számára a megtett úthosszhoz és/vagy a szállított áru mennyiségéhez kapcsolódó fizetést – jutalom vagy bérpótlék formájában sem –, ha az a kifizetés veszélyezteti a közlekedés biztonságát és/vagy ezen rendelet megsértésére ösztönöz”.
III. A tényállás, a nemzeti eljárások és az előterjesztett kérdések
7.
2015‑ben és 2016‑ban az alapeljárás felperesei munkaszerződést kötöttek a magyarországi székhelyű jogi személy Rapidspeddel (a továbbiakban: alperes), nemzetközi gépkocsivezető munkakör betöltésére.
8.
E szerződésekkel az alperes kötelezettséget vállalt arra, hogy az alapbér kifizetésén felül napidíjat fizet a munkavállalók részére, amelynek összege a kiküldetés időtartamával emelkedik. A kérdést előterjesztő bíróság szerint az alperes által kiadott tájékoztatás azt tartalmazza, hogy a napidíjak célja a „külföldön felmerült költségek” fedezése volt. A munkaszerződés értelmében, az alperes szabad döntése alapján üzemanyag‑megtakarítás után is ad juttatást norma alatti üzemanyag‑fogyasztás esetén.
9.
A felpereseknek munkájuk során kisbusszal kellett Franciaországba utazni, majd – munkavégzésük keretében – több alkalommal határt átlépni. Az alperes minden külföldi kiküldetés megkezdésekor ellátta a gépkocsivezetőit egy magyar közjegyző által hitelesített nyilatkozattal, valamint a ministère du Travail, de l’Emploi et de l’Insertion (francia munkaügyi minisztérium) által rendszeresített attestation de détachement‑nal (kiküldetési tanúsítvány), e tanúsítványok arról szólnak, hogy a óránként magasabb, mint a francia minimálbér, amelyet 9,76 euróban állapítottak meg.
10.
Az alapeljárás felperesei keresetet indítottak az alperes ellen a Gyulai Törvényszék (Magyarország) előtt arra hivatkozva, hogy a franciaországi munkavégzésükért járó munkabérük nem éri el a francia minimálbért. Munkaszerződésük értelmében a felperesek havi bruttó 544 euró, azaz óránként 3,24 euró összegű díjazásban részesültek. Ez a francia minimálbér és az e gépkocsivezetők által kapott órabér közötti, óránkénti 6,52 euró különbözetet eredményez.
11.
Az alperes maga úgy érvel, hogy a francia minimálbér és a felperesek által kapott órabér közötti, óránkénti 6,52 euró különbözetet ténylegesen lefedik a felpereseknek fizetett napidíjak és az üzemanyag‑megtakarítás után járó juttatás. E két juttatás a felperesek munkabérének részét képezi, és ilyen módon a felperesek a francia minimálbérnek megfelelő díjazást kaptak.
12.
A fenti megfontolásokra tekintettel a Gyulai Törvényszék úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
A [kiküldött munkavállalókról szóló] irányelv l. cikkének (1) bekezdésében írtakat, figyelemmel a 3. és 5. cikkére, valamint az Mt. 285. és 299. §‑aira is, úgy kell‑e érteni, hogy az irányelv, illetve a francia minimálbérre vonatkozó előírások megsértésére a magyar munkavállalók hivatkozhatnak magyar munkáltatójukkal szemben, magyar bíróság előtt indított perben?
2)
A munkavállalók külföldi kiküldetésének idejére, az annak során felmerülő költségek fedezetére szolgáló napidíj a munkabér részének tekinthető‑e?
3)
Nem ütközik‑e az [561/2006 rendelet] 10. cikkébe az a gyakorlat, hogy a munkáltató a gépkocsivezetők részére a megtett út és az üzemanyag‑fogyasztás arányához viszonyított megtakarítás esetén, egy képlet alapján juttatást ad, amely juttatás nem része a munkaszerződésük szerinti munkabérnek, utána sem adót, sem járulékot nem fizetnek?
Az üzemanyag‑megtakarítás elérése azonban a gépkocsivezetőket olyan vezetésre ösztönzi (pl. lejtőkön minél hosszabb tartamú szabadonfutás), amely felveti a közlekedés biztonságának veszélyeztetését?
4)
A [kiküldött munkavállalókról szóló] irányelv alkalmazandó‑e a nemzetközi árufuvarozásra, különös tekintettel arra, hogy az Európai Bizottság kötelezettségszegési eljárást kezdeményezett Franciaországgal és Németországgal szemben amiatt, hogy ezek az országok a közúti közlekedési ágazatra is alkalmazzák a minimálbérre vonatkozó jogszabályaikat?
5)
Egy irányelv önmagában – a nemzeti jogba történő átültetés elmaradása esetén – keletkeztethet‑e kötelezettséget magánszemély terhére, és így önmagában erre az irányelvre lehet‑e kereseti kérelmet alapítani magánszeméllyel szemben egy nemzeti bíróság előtt folyó perben?
13.
A felperes, az alperes, a francia, a magyar, a holland és a lengyel kormány, valamint az Európai Bizottság terjesztett elő írásbeli észrevételeket. A felperesek, az alperes és a magyar kormány a Bíróság írásbeli kérdésére is válaszoltak.
IV. Értékelés
14.
A jelen indítvány felépítése a következő: először a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv alkalmazhatóságára vonatkozó negyedik kérdést vizsgálom meg (A). Ezt követően a kérdést előterjesztő bíróság által előterjesztett kérdések sorrendjét követem az elsőtől az ötödikig (B–E).
A.
A negyedik kérdésről
15.
Negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv alkalmazandó‑e a szolgáltatások közúti szállítási ágazatban történő nemzetközi nyújtására. Különösen vonatkozik‑e ez az irányelv a járművezetők ezen ágazatban történő kiküldetésére?
16.
E sajátos kérdést a Bíróság a hollandiai vonatkozású, a kiküldött munkavállalókról szóló irányelvnek a nemzetközi közúti szállításban dolgozó gépjárművezetőkre való alkalmazásával kapcsolatos Federatie Nederlandse Vakbeweging ügyben (
4
) nemrégiben hozott ítéletében oldotta meg. A Bíróság megállapította, hogy a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv alkalmazandó a transznacionális szállítási szolgáltatásnyújtásra. (
5
) A Bíróság szerint a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv 1. cikke (1) bekezdésének és (3) bekezdésének a (4) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett szövege kimondja, hogy az irányelvet azokra a tagállamokban letelepedett vállalkozásokra kell alkalmazni, amelyek a szolgáltatások transznacionális nyújtása keretében munkavállalókat küldenek ki valamely másik tagállam területére.
17.
A kiküldött munkavállalókról szóló irányelv 1. cikkének (2) bekezdése az irányelv hatályából csak a tengerjáró személyzet segítségével nyújtott szolgáltatásokat zárja ki. Az irányelv más ágazatok vonatkozásában nem tesz kivételt. Következésképpen az irányelvet főszabály szerint minden olyan transznacionális szolgáltatásnyújtásra alkalmazni kell, amely a munkavállalók kiküldetésével jár, függetlenül attól, hogy e szolgáltatásnyújtás milyen gazdasági ágazatot érint. Ez magában foglalja a közúti szállítási ágazatban történő transznacionális szolgáltatásnyújtást. (
6
)
18.
E válaszra figyelemmel nem szükséges részletesen foglalkozni a feleknek a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv jelen ügyben való alkalmazhatóságát vitató érveivel. Mindazonáltal a teljesség kedvéért hasznos lehet megvizsgálni a jelen eljárás keretében a Bíróság elé terjesztett három konkrét érvet.
19.
Először is a magyar és a lengyel kormány vitatja, hogy az EK 57. cikk (2) bekezdése és az EK 66. cikk (jelenleg az EUMSZ 53. cikk (1) bekezdése és EUMSZ 62. cikk) megfelelően lett kiválasztva a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv helyes jogalapjaként. Ezek a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezések nem értelmezhetők úgy, hogy azok kiterjednek a közúti szállítási ágazatban történő transznacionális szolgáltatásnyújtásra is.
20.
A Federatie Nederlandse Vakbeweging ítéletében a Bíróság minden, a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv jogalapjának megválasztásával kapcsolatos kétséget eloszlatott. A Bíróság megállapította, hogy ezen irányelv fő célja nem a szállítási szolgáltatások különös szabályozása (amely esetben hivatkozni kellett volna az EUMSZ 58. cikkre (
7
)). (
8
) Ehelyett az irányelv arra törekszik, hogy választ adjon a (bármilyen jellegű) szolgáltatások nyújtása keretében a munkavállalók kiküldetéséből eredő általános társadalmi és gazdasági következményekre. (
9
) Ennek megfelelően nem kellett további, a közlekedésre vonatkozó jogalapra hivatkozni annak jelzése érdekében, hogy a közúti szállítási tevékenység ágazata ezen irányelv hatálya alá tartozik. (
10
)
21.
A magyar és a lengyel kormány által képviselt állásponttal ellentétben az a tény, hogy a végrehajtási követelményeket felülvizsgáló és a járművezetők kiküldetésére vonatkozó szabályok megállapításáról szóló legutóbbi irányelv (az (EU) 2020/1057 irányelv) (
11
) jogalapként említi az EUMSZ 91. cikk (1) bekezdését, és ezáltal a közlekedésre vonatkozó rendelkezést, nem változtat ezen a következtetésen. Az (EU) 2020/1057 irányelv célja a közúti szállítási ágazatban dolgozó járművezetők kiküldetésére vonatkozó különös szabályok összehangolása. Ezen irányelv hatálya tehát sokkal sajátosabb, mint a kiküldött munkavállalókról szóló irányelvé. Ennélfogva, mivel ez utóbbi irányelvnek nem célja, hogy „közös szabályokat”, a „nem honos fuvarozók” általi tevékenységgyakorlás feltételeit, „a közlekedés biztonságát javító intézkedéseket” vagy a közlekedés területén„egyéb megfelelő rendelkezéseket” határozzon meg, az EUMSZ 91. cikk (1) bekezdésének a), b), c) vagy d) pontjára (
12
) történő hivatkozásra nem volt szükség.
22.
Másodszor az alperes, valamint a magyar és a lengyel kormány a felperesek és Franciaország területe közötti kapcsolat elégtelen fokára hivatkozik. E kormányok szerint a felperesek nem tartoznak a munkavállalók kiküldetéséről szóló irányelv 2. cikkének (1) bekezdése szerinti „kiküldetésben lévő munkavállaló” fogalmába.
23.
Nem értek egyet ezzel.
24.
Egyértelmű, hogy a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „kiküldetésben lévő munkavállaló” bármely olyan munkavállaló, aki munkáját korlátozott ideig egy, a szokásos munkavégzése szerinti tagállamon kívüli tagállam területén végzi. Mindazonáltal, amennyiben a munkavállaló ezen irányelv alapján csak akkor tekinthető valamely tagállam területére kiküldöttnek, ha munkavégzése elégséges kapcsolatot mutat e területtel, a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv az érintett munkavállaló tevékenységét jellemző valamennyi tényező átfogó értékelését feltételezi. (
13
)
25.
A közúti szállítási ágazatban dolgozó járművezetők sajátos esetében különös jelentőséggel bír az ilyen munkavállaló által a szállítási szolgáltatás nyújtása keretében végzett tevékenységek és az egyes érintett tagállamok területe közötti kapcsolat mértéke. Ugyanez vonatkozik e tevékenységeknek az érintett szolgáltatásnyújtás egészén belüli részére. (
14
)
26.
Bár ez az értékelés a kérdést előterjesztő bíróság feladata, a jelen ügyben minden fél elismerte, hogy a felpereseket Magyarországról kisbusszal szállítják egy konkrét franciaországi célállomásra. Ők látszólag e „bázishelyről” kiindulva nyújtanak Franciaországon belül közúti szállítási szolgáltatásokat. Bizonyos körülmények között ez magában foglalhat határon átnyúló szállítási műveleteket is. Úgy tűnik azonban, hogy a felperesek által a kiküldetésük időtartama alatt végzett munka összességének tekintetében a „bázishelyük” egészen a Magyarországra való visszatérésükig általában változatlan marad. Ez erős kapcsolatot feltételez a szóban forgó szállítási szolgáltatások felperesek általi nyújtása és Franciaország területe között.
27.
E jellemzők lényegesen eltérnek olyan munkavállaló esetében, aki csak korlátozott számú szolgáltatást nyújt a fogadó tagállam területén, mint a Dobersberger ügyben. (
15
) Ebben az ügyben az osztrák szövetségi vasúttársaság több alvállalkozón keresztül egy társasággal a vonatain történő éttermi szolgáltatások nyújtására szerződött. (
16
) Az e vonatokon munkát végző munkavállalók, és azon terület közötti kapcsolat, amelyen áthaladnak, elég felületes és ideiglenes volt. (
17
) Ilyenekként, nem tekintették őket a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „kiküldetésben lévő munkavállalóknak”.
28.
Ennélfogva úgy tűnik számomra, hogy a felperesek konkrét körülményeit meg kell különböztetni a fent hivatkozott Dobersberger ügyben szereplő körülményektől, sőt a közúti szállításban részt vevő azon munkavállalókétól is, akik a származási vagy fogadó tagállamuktól eltérő más tagállam területén pusztán áthaladnak vagy ott árut rakodnak ki. Ezekben a példákban ugyanis egyértelműen hiányzott bármilyen olyan „bázishelynek” tekinthető kiindulópont, ahonnan a munkavégzés kiindult.
29.
Harmadszor, a magyar kormány arra hivatkozik, hogy a felperesek munkaszerződéseinek különös a megfogalmazása, és az lényegében azt igyekszik bemutatni, hogy a külföldi munkavégzés inkább főszabály, mint kivétel. E megfogalmazás biztosítja, hogy a kiküldött munkavállalót ne lehessen úgy tekinteni, mint aki munkáját a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében „a szokásos munkavégzése szerinti tagállamon kívüli” tagállamban végzi, mivel e munkavállaló „szokásos” munkavégzése külföldön történik. Ennélfogva e rendelkezés értelmében ténylegesen semmilyen „kiküldetésre” nem kerül sor.
30.
Ezen érv felépítése nem helytálló. A feje tetejére állítja a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv logikáját, és azt üres tautológiával kívánja helyettesíteni: a munkavállaló szokásos munkavégzési helye az a hely, ahol munkát végez. Ha egy adott időpontban ott végez munkát, nem tekinthető oda kiküldöttnek, mivel ténylegesen ott végez munkát. Ezen értelmezést követve ugyanis a magyar munkavállaló definíció szerint soha nem lenne kiküldhető. A magyarországi munkáltatójának kívánsága szerint egyszerűen mindig éppen csak áthelyezi „szokásos” munkavégzési helyét. Szokásos munkavégzési helye így lehet például januárban Franciaország területén három hétig, februárban és márciusban Németország területén négy hétig, valamint áprilisban Spanyolország területén két hétig úgy, hogy soha nem vonatkoznak rá a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv minimális védelmet biztosító alapvető szabályai.
31.
A kiküldött munkavállalókról szóló irányelv olyan eszköz, amelynek célja többek között minden „kiküldetésben lévő” munkavállaló védelme. (
18
) Azt állapítja meg, hogy az ilyen kiküldetésre a munkavállaló és e munkavállaló pályafutása során „szokásos” munkavégzési helye szempontjából kerül‑e sor, figyelembe véve e munkavállaló „életének (gazdasági) központját”. (
19
) Ennek megállapítása magas fokú kiszámíthatóságot követel meg, mivel a kiküldött munkavállaló „szokásos” munkavégzésének helye főszabály szerint az a hely, ahova általában kiküldetését követően visszatér. Ennélfogva téves ezt elszigetelten egy olyan konkrét időszak tekintetében megállapítani, amelynek során a munkavállaló kiküldetésben van, annak hatékony biztosítása érdekében, hogy egy meghatározott munkaviszony ne tartozzon a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv hatálya alá.
32.
A kiküldött munkavállalókról szóló irányelv 3. cikkének (1) bekezdése éppen a munkaviszonynak az Európai Unión belüli „váltakozó” jellege tekintetében célozta a minimális védelmet nyújtó kötelező szabályok összehangolását, ezáltal meghatározva a munkavállalóikat kiküldő munkáltatók által a fogadó országban betartandó munka‑ és foglalkoztatási feltételek alapszintjét. (
20
) E szabályok alkalmazásától, azokat az említett irányelv (17) preambulumbekezdésével együttesen értelmezve, csak akkor lehet eltekinteni, ha a munkavállalóra kedvezőbb szabályok alkalmazandók.
33.
Véleményem szerint egyértelmű tehát, hogy (egyetlen) ezzel ellentétes szerződéses rendelkezés sem írhatja felül a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv alkalmazhatóságát az objektíve kiküldetésben lévő munkavállalókat illetően, és ennélfogva az ilyen munkaviszonyok tekintetében nem teljesíthetik alul az ezen irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében szereplő kötelező szabályok „alapszintjét”.
34.
A fentiekre tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a negyedik kérdésre a következő választ adja:
A munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről szóló, 1996. december 16–i 96/71/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet akként kell értelmezni, hogy az alkalmazandó a közúti szállítási ágazatban végzett transznacionális szolgáltatásnyújtásra.
B.
Az első kérdésről
35.
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy a magyar munkavállalók hivatkozhatnak‑e magyar munkáltatójukkal szemben a magyar bíróságok előtt indított eljárás keretében a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv és a francia minimálbérre vonatkozó előírások megsértésére.
36.
Az e kérdéssel kapcsolatban észrevételeket benyújtó valamennyi fél úgy véli, hogy e kérdés annak tisztázására irányul, hogy mely uniós jogi aktus(ok) biztosít(anak) joghatóságot a kérdést előterjesztő bíróság számára. Álláspontom szerint nem ez e kérdés egyetlen olvasata. Szövegét illetően inkább az a kérdés merülhet fel, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az előtte folyamatban lévő eljárások keretében ténylegesen alkalmazhatja‑e (részben) a francia jogot, és az alapján megállapíthatja‑e adott esetben a jogsértést (és melyik jog megsértését). Ennélfogva e második lehetséges értelmezés keretében a kérdés nem a joghatóság, hanem az alkalmazandó jog megállapítására összpontosít.
37.
Mindenesetre az első kérdés mindkét értelmezésére elég egyértelmű a válasz. A kiküldött munkavállalókról szóló irányelv egyáltalán nem korlátozza a magyar bíróságnak az olyan ügyben való határozathozatalra vonatkozó joghatóságát, mint az alapügy tárgyát képező ügy.
38.
Először is, ami a kérdést előterjesztő bíróságnak az alapjogvita elbírálására vonatkozó joghatóságát illeti, nyilvánvalóan kitűnik, hogy a jelen ügy egy, a magyar munkajog szerint kötött szerződéssel kapcsolatban magyar munkavállalók által egy magyar bíróság előtt, magyar munkáltatóval szemben benyújtott követelésre vonatkozik. Tekintettel erre a kellően egyértelmű joghatósági „felütésre”, természetes, hogy alapesetben a munkáltató magyarországi székhelye szerint illetékes bíróságokat kell főszabály szerint joghatósággal rendelkezőnek tekinteni.
39.
Feltételezem, hogy már a magyar nemzeti szabályozás alapján is ez a helyzet áll fenn. Az olyan uniós magánjogi eszközök esetleges alkalmazása, mint például az 1215/2012/EU rendelet, (
21
) ugyanerre az eredményre vezetne. A magyar bíróságok ugyanis vagy – főszabály szerint – e rendelet 4. cikkének (1) bekezdése alapján (az alperes nyilvánvalóan magyar jogi személy, tehát valószínűleg e tagállamban rendelkezik székhellyel), vagy amennyiben az e rendelet 5. cikkének (1) bekezdésében foglalt feltételek teljesülnek, (
22
) a munkaszerződésekkel kapcsolatos különös szakaszában, elsősorban az 1215/2012 rendelet 21. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján rendelkeznek joghatósággal.
40.
Jelent‑e bármilyen változást e tekintetben a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv 3. és 5. cikke, amint azt az alperes állítja?
41.
Nem világos számomra, hogyan lenne ez lehetséges. E rendelkezések bizonyos minimális és kötelező munka‑ és foglalkoztatási feltételek állami nyomon követésére és érvényesítésére (
23
) vonatkoznak. Azok nem változtatják meg a joghatóságra vonatkozó (nemzeti) szabályokat. A kiküldött munkavállalókról szóló irányelv 6. cikke ugyanis az egyetlen olyan rendelkezés, amely a joghatóságot szabályozza. E rendelkezés ugyanakkor pusztán egy további kiegészítő lehetőséget biztosít a fogadó tagállam bíróságainak joghatóságára. Ezáltal ez a rendelkezés természetesen nem változtatja meg a magyar bíróságok joghatóságára vonatkozó (fő)szabályt, amelynek értelmében az állampolgáraikat érintő jogvitákban a rendes nemzeti joghatósági szabályok alapján járnak el.
42.
Másodszor, ami azt a kérdést illeti, hogy hogyan kell meghatározni az olyan jogvitában alkalmazandó jogot, mint amilyen a kérdést előterjesztő bíróság előtt van folyamatban, amelyben a munkaviszony kötelező minimumfeltételeinek egyik eleme a francia jogból ered, a válasz szintén egyértelmű. A kiküldött munkavállalókról szóló irányelv 3. cikkének (1) bekezdése a feltételek olyan „kötelező” magját hozza létre, amelyektől a tagállamok és a kiküldött munkavállalók munkáltatói – bármely jog is alkalmazandó a munkaviszonyra – nem térhetnek el. (
24
) Ezek a feltételek lényegében a kiküldött munkavállalók alapvető védelmi szintjét határozzák meg, amelynél alacsonyabb szint nem megengedett. A „minimális bérszint” az alapvető védelmi szint részét képezi az érintett munkavállaló kiküldetési időtartamán belül, (
25
) és azt azon fogadó tagállam nemzeti joga határozza meg, amely a „minimális bérszintet” rögzíti. (
26
)
43.
A jelen esetben ez szükségképpen azt jelenti, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a felperesek munkaszerződésére alkalmazza a francia minimálbérre vonatkozó előírásokat annak meghatározása érdekében, hogy e szerződés megfelel‑e a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „minimális bérszintnek”. Ily módon a francia jog vonatkozó rendelkezései, amelyekre ezen irányelv 3. cikkének (1) bekezdése utal, kötelező érvényűek, amelyek bármely eltérő (vagy ellentétes) szerződéses rendelkezést felülírnak. A francia jog rendelkezései ugyanis egy – egyébként az ügy érdemét illetően feltételezhetően – a magyar jog hatálya alá tartozó esetben válnak alkalmazandó joggá.
44.
Konkrétan ez azzal egészíthető ki, amint arra helyesen mutat rá a francia kormány, hogy a kérdést előterjesztő bíróság adott esetben megszerezheti a francia minimálbérre vonatkozó előírásokkal kapcsolatos szükséges információkat a bíróságok közötti nemzetközi együttműködés olyan eszközei segítségével, mint például a polgári és kereskedelmi ügyekben illetékes Európai Igazságügyi Hálózat vagy a külföldi jogról való tájékoztatásról szóló Európai Egyezmény.
45.
Összefoglalva, a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv 3. cikkének (1) bekezdése – logikája folytán – inkább az alkalmazandó jogra vonatkozó lex specialishoz áll közelebb. (
27
) E rendelkezés szükségszerűen olyan helyzeteket eredményez, amelyekben vagy a fogadó tagállam anyagi jogának egyes rendelkezéseit kell alkalmazni a származási tagállamban folyó jogvitában, vagy fordítva. Ez utóbbi esetben ugyanis, ha a munkavállalók az uniós jogon alapuló jogaik bíróságok általi védelmét kérnék a kiküldetésük szerinti tagállamban, akkor e tagállam bíróságainak feltehetően a származási tagállam egyes anyagi jogi rendelkezéseit is alkalmazniuk kellene, mivel főszabály szerint ez lenne a munkaszerződésre alkalmazandó jog.
46.
Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság a következő választ adja:
A 96/71 irányelv 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a fogadó tagállam „minimális bérszintre” vonatkozó nemzeti jogszabályainak megsértésére hivatkozni lehet a származási tagállamban indított keresetek keretében, feltéve hogy ez utóbbi bíróságai joghatósággal rendelkeznek azok elbírálására, például arra tekintettel, hogy a munkáltató székhelye ezen államban található.
C.
A második kérdésről
47.
A kérdést előterjesztő bíróság második kérdésével lényegében arra kérdez rá, hogy a munkavállalók külföldi kiküldetése során felmerülő költségek fedezetére szolgáló napidíjat a munkabér részének kell‑e tekinteni.
48.
Ez a kérdés az alapeljárásban a felek közötti, arra vonatkozó nézetkülönbség miatt merül fel, hogy a napidíjak a felpereseket a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „minimálbér” részét képezik‑e. Ezen irányelv 3. cikkének (7) bekezdése értelmében ez csak akkor állhat fenn, ha az annak hatálya alá tartozó juttatás „a kiküldetéshez tartozik”. Ilyen körülmények között a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv megköveteli, hogy a szóban forgó juttatást a kiküldött munkavállaló munkabére részének tekintsék. Ez az előfeltevés azonban megdől, ha a szóban forgó juttatást „a kiküldetés kapcsán ténylegesen felmerült költségek, mint például utazás, lakás és ellátás megtérítésére fizetik ki”. A kérdést előterjesztő bíróság e követelmények értelmezését kéri a jelen ügyben szóban forgó napidíjak vonatkozásában.
49.
Emlékeztetni kell arra, hogy a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv 3. cikkének (7) bekezdése tartalmazza azt, amit a Bíróság a pótlékok és kiegészítések figyelembevételét illetően „főszabály‑kivétel” viszonynak minősített. (
28
) E viszony két részből áll. Az első rész tartalmazza a főszabályt: „a kiküldetéshez tartozó juttatásokat a minimálbér részének kell tekinteni”. E szabály második része írja elő a meghatározó kivételt: a juttatás a minimálbér részét képezi, „kivéve ha [az említett juttatást] a kiküldetés kapcsán ténylegesen felmerült költségek, mint például utazás, lakás és ellátás megtérítésére fizetik ki”. (
29
)
50.
Másként fogalmazva, az a kérdés, hogy valamely juttatás a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv 3. cikke (7) bekezdése második albekezdésének első részében szereplő főszabály értelmében véve „a kiküldetéshez tartozik‑e”, nem a kezdeti szakaszban szükségszerűen megállapítandó meghatározó tényező. Ennek megállapítása ugyanis konkrétan csak akkor releváns, ha az említett albekezdés második részében szereplő kivételre nem kerül sor. A rendelkezés ezen felépítése miatt ugyanis a kivétel határozza meg, hogy a szóban forgó támogatás e rendelkezés hatálya alá tartozik‑e egyáltalán.
51.
Az iratokban szereplő korlátozott információk alapján osztom az alperes azon álláspontját, amely szerint a jelen ügyben a napidíjakat láthatóan nem „a kiküldetés kapcsán ténylegesen felmerült költségek […] megtérítésére fizetik ki”. (
30
)
52.
Bizonyítottnak tűnik, hogy a kiküldés időszakától függően 34 és 44 euró közötti összegű napidíjakat átalányösszegként fizetik ki, anélkül hogy a kiadásokat igazolni kellene. Ennek látszólag az az oka, hogy a szállás‑ és étkezési költségek a magyar jogszabályok alapján igazolás nélkül elszámolhatónak minősülnek.
53.
Tekintettel arra, hogy ebből kifolyólag a napidíjak és a kiküldetéshez kapcsolódó költségek között nem áll fenn kötelező hozzárendeltségi viszony, nehezen tudom elfogadni a felperesek azon érvét, amely szerint a napidíjakat a kiküldetés kapcsán ténylegesen felmerült költségek címén fizetik ki. Ugyanis, még ha ez valóban valószínű is, annak igazolása nélkül, hogy a napidíjakat milyen módon költötték el, semmilyen bizonyíték nem enged arra következtetni, hogy a felperesek ténylegesen elsősorban a napidíjakat költötték el, és ha így is tettek, akkor a napidíjakat a kiküldetés kapcsán felmerült költségek fedezetére fordították.
54.
A feltétel a kiküldetésükből kifolyólag ténylegesen felmerült kiadás. Hangsúlyozom a „ténylegesen” kifejezést, mivel véleményem szerint nyilvánvaló, hogy az, hogy azt belefoglalták a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv 3. cikke (7) bekezdésének második albekezdésébe, a szóban forgó „megtérítés” és „a kiküldetés kapcsán […] felmerült” kiadások közötti kapcsolat bizonyos formában történő bizonyítását igényli. A benyújtandó bizonyíték jellege másodlagos. A Bíróság ugyanis korábban már kimondta, hogy a kiküldetés folytán felmerült költségek fedezetének módja irreleváns annak jogi minősítése szempontjából. (
31
)
55.
Mivel már jeleztem, hogy a főszabály alóli kivétel feltehetően nem alkalmazható, már csak az a kérdés, hogy maga a főszabály alkalmazandó‑e, azaz a napidíjak valóban a „kiküldetéshez tartozó juttatások”, amelyeket így a minimálbér részének kell tekinteni.
56.
Bár ennek vizsgálata végső soron a kérdést előterjesztő bíróság feladata, úgy vélem, hogy a válasznak két okból is igenlőnek kell lennie. Először is megállapítást nyert, hogy a munkavállalók a kiküldetésük idejére ténylegesen napidíjban részesülnek, mivel ténylegesen kiküldetésben tartózkodnak. Másrészt, mivel egyáltalán nem számolják el, illetve nem térítik meg számukra a ténylegesen felmerült költségeket, az átalányösszeg (azaz a napidíj) ténylegesen a munkabér olyan részévé válik, amelyet a munkavállaló szabadon felhasználhat. Ez a gyakorlatban tehát elválaszthatatlan a rendes munkabérétől.
57.
A fentiekre tekintettel a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv 3. cikke (7) bekezdésének főszabálya mögötti logika bizonyul itt alkalmazandónak: bármely, a kiküldetésre tekintettel kapott juttatás, amely azonban nem különíthető el különös költségek megtérítéseként, egyszerűen a (minimál)bér részét képezi.
58.
Sem a kérdést előterjesztő bíróság, sem pedig a felperesek által hivatkozott tájékoztató, amely állítólag kifejezetten kifejti, hogy a napidíjak célja a „külföldön felmerült költségek” fedezése, nem vonja kétségbe ezt a következtetést. Eltekintve egyelőre a felperesek munkaszerződésein kívüli dokumentumnak a napidíjak jellegének és céljának értelmezése szempontjából vitatható bizonyító erejétől, valamely kiadás meghatározott célra történő rendelése önmagában nem változtat azon, hogy a napidíjak és a tényleges kiadások között semmilyen kötelező hozzárendeltségi viszony nem áll fenn. Mindenesetre a tájékoztató egyértelműen jelzi, hogy az átalányösszegű napidíjak éppen a külföldi kiadások széles skálájának fedezetéül szolgálnak, amely kiadások többsége a kiküldetés miatt valószínűleg valóban felmerül, közülük egyesek azonban nem.
59.
Mindemellett, még ha figyelembe is kellene venni a tájékoztatót, attól még semmilyen bizonyíték sincs az esetlegesen felmerülő költségek és a napidíjak kifizetése közötti kapcsolatra. Ennélfogva önmagában az, hogy a felperesek munkaszerződése a napidíjakat valamely célhoz köti‑e, vagy sem, korlátozott hatással van e juttatásoknak a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv 3. cikkének (7) bekezdése értelmében a „kiküldetés kapcsán ténylegesen felmerült” költségek megtérítése címén eszközölt kifizetésnek minősülésére.
60.
Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság a második kérdésre a következő választ adja:
A kiadások igazolása nélkül – aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata – kifizetett napidíjak nem tekintendők úgy, hogy azokat a 96/71/EK irányelv 3. cikkének (7) bekezdése értelmében a kiküldetés kapcsán ténylegesen felmerült költségek megtérítéseként fizették ki. Amennyiben a jelen eljárás tárgyát képező napidíjakat is a kiküldetés kapcsán járó juttatásként fizetik ki, azokat a minimálbér részének kell tekinteni.
D.
A harmadik kérdésről
61.
Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy az üzemanyag‑megtakarítás után járó juttatás összeegyeztethető‑e az 561/2006 rendelet 10. cikkével. Ez a rendelkezés tilt minden olyan kifizetést, amely a közlekedés biztonságát veszélyezteti.
62.
A felperesek azt állítják, hogy az üzemanyag‑megtakarítás után járó juttatás sérti az 561/2006 rendelet 10. cikkét. Kifejtik, hogy ez a juttatás olyan képlet alapján jár, amely a szállítást végző járművek vezetőit a megtett úthosszon elért, az adott úthosszon „normának” tekintettnél alacsonyabb üzemanyag‑fogyasztásért jutalmazza. Így a juttatáshoz szükséges üzemanyag‑megtakarítás megvalósítása érdekében a járművezetőket olyan vezetési magatartásra ösztönzik, amely veszélyt jelent a közúti közlekedés biztonságára.
63.
A Bíróság elé terjesztett álláspontok többségéhez hasonlóan a jelen eljárás keretében szolgáltatott információk alapján nem értek egyet ezzel a következtetéssel.
64.
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az 561/2006 rendelet két célkitűzést követ. Azaz a munkakörülmények és a közúti biztonság javítását. (
32
) Ezenkívül e rendelet 1. cikke pontosítja, hogy annak célja továbbá a jobb munkagyakorlat bevezetése a közúti szállítási iparágon belül. Mivel tehát a felperesek munkaszerződéseiben foglalt üzemanyag‑megtakarítás után járó juttatás alkalmas az általános közúti biztonság veszélyeztetésére, vizsgálni kell, hogy ez a juttatás ellentétes‑e az 561/2006 rendelet 10. cikkével.
65.
Az 561/2006 rendelet 10. cikkének (1) bekezdése megtiltja, hogy a szállítási vállalkozások a járművezetők számára – akár jutalom vagy bérpótlék formájában – bármilyen olyan kifizetést nyújtsanak, i. amely a megtett úthosszhoz és/vagy a szállított áru mennyiségéhez kapcsolódik, ii. ha az a kifizetés veszélyezteti a közlekedés biztonságát és/vagy ezen rendelet megsértésére ösztönöz.
66.
Először is az ügy iratainak egyetlen eleme sem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy az üzemanyag‑megtakarítás után járó juttatás egyértelműen a megtett úthosszhoz és/vagy a szállított áru mennyiségéhez „kapcsolódik”. Természetesen létezik közvetett kapcsolat a megtett úthossz / szállított áru és az üzemanyag‑fogyasztás között. Ez nem vitatható. Nem kell fizikusnak lenni ahhoz, hogy megértsük, hogy a tömeg és az energia kapcsolatban áll egymással, és bizonyos mennyiségű energia szükséges ahhoz, hogy a tömeget meghatározott távolságra mozgassa.
67.
Márpedig az üzemanyag‑fogyasztás annál több tényezőből tevődik össze, mint pusztán a megtett úthossz és a szállított tömeg. Amint ugyanis azt a francia kormány kifejti, az üzemanyag‑fogyasztás több összetevős. Például környezettudatossági és környezeti feltételek, a gumiabroncsok nyomása, a vezetési stílus, sőt olyan szempontok, mint a légkondicionáló berendezések használata, mind hatással lehetnek a járművezetők üzemanyag‑fogyasztására. (
33
) A kérdést előterjesztő bíróság e tényezők egyikét sem vitatja. Valójában e bíróság ugyanis teljesen hallgat azokról az okokról, amelyek miatt úgy véli, hogy az üzemanyag‑megtakarítás után járó juttatás a megtett úthosszhoz és/vagy a szállított áru mennyiségéhez „kapcsolódik”. Ilyen magyarázat hiányában nem vagyok meggyőződve arról, hogy az üzemanyag‑megtakarítás után járó juttatás egyáltalán eleve az 561/2006 rendelet 10. cikke (1) bekezdésének hatálya alá tartozik.
68.
Másodszor és pusztán az érvelés kedvéért feltételezve, hogy az üzemanyag‑megtakarítás után járó juttatás az 561/2006 rendelet 10. cikkének hatálya alá tartozik, a felperesek nem terjesztettek elő olyan bizonyítékot, amely szerint ez a juttatás jellegénél fogva ténylegesen ösztönözné a veszélyes vezetést. Intuitív módon e helyett azt feltételeznénk, hogy az ilyen juttatás valójában ellentétes eredményre vezethet; a veszélyes vezetés többször a nagy sebességgel történő vezetéssel és a túlzott, illetve rossz helyen történő gyorsítással járó vezetés eredménye, és e magatartás inkább több, mint kevesebb üzemanyagot igényel.
69.
A kérdést előterjesztő bíróság az üzemanyag‑megtakarítás érdekében a lejtőkön minél hosszabb tartamú szabadonfutást gyakorló járművezető példáját hozza fel. Természetesen elképzelhető, hogy egy tehergépjármű bizonyos esetekben az autópályán – akár a jobb oldali sávban, de igen alacsony sebességnél, vagy akár a bal oldali sávban is, más tehergépjárművet több kilométer hosszan előzve – szabadon fut, mivel üzemanyagot próbál megtakarítani, ez azonban talán nem mérvadó általánosan a közúti biztonság szempontjából. (
34
) Mindazonáltal további részletek vagy magyarázat nélkül egyszerűen nem áll fenn automatikus okozati összefüggés az ilyen magatartás és az üzemanyag‑megtakarítás után járó juttatás között.
70.
Ez nem jelenti azt, hogy nincsenek olyan tényezők, amelyek a gyakorlatban azt eredményezhetnék, hogy egy egyébként ártalmatlan pénzügyi ösztönző veszélyes vezetésre ösztönző hatásúvá válik. Amint azt az Európai Bizottság helyesen megjegyzi, amennyiben az üzemanyag‑megtakarításra ösztönző díjazási norma megállapítása oly módon történik, hogy az nem relatíve (például: ha az egész éves fogyasztás legalább 5%‑kal a norma alatt marad), hanem egy bizonyos távon abszolút mértékben nagyobb üzemanyag‑megtakarításhoz köti az átalányösszegű juttatást (például: a norma alatti fogyasztással megspórolt minden 100 liter üzemanyag után 50 euró jutalom fizetésével) akkor felmerülhetnének olyan helyzetek, amelyekben a járművezető arra érezhetné magát bátorítva, hogy kevésbé biztonságosan vezessen. Hasonlóképpen, még ha a számított „norma” szintjét meghaladó üzemanyagfogyasztásból eredő „többletköltségek” visszatérítésére vonatkozó kötelezettség teljességgel észszerűtlen is, az a járművezetőt bizonyos mértékig közvetve arra ösztönzi, hogy a lehető legnagyobb mértékben takarítson meg üzemanyagot, függetlenül attól, hogy milyen útviszonyok, környezeti vagy földrajzi körülmények között kell vezetnie. (
35
)
71.
Nyilvánvaló, hogy sem a kérdést előterjesztő bíróság, sem az érdekelt felek nem jelöltek meg vagy terjesztettek elő olyan tényeket, amelyek alátámaszthatják e fejtegetéseket. Ennélfogva lehetetlennek tartom annak megállapítását, hogy az 561/2006 rendelet 10. cikkével önmagában eleve ellentétes az üzemanyag‑megtakarítás után járó juttatás.
72.
Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság a harmadik kérdésre a következő választ adja:
A közúti szállításra vonatkozó egyes szociális jogszabályok összehangolásáról, a 3821/85/EGK és a 2135/98/EK tanácsi rendelet módosításáról, valamint a 3820/85/EGK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2006. március 15‑i 561/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 10. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal önmagában nem ellentétes az az üzemanyag‑megtakarítás után járó juttatás, amelyet a kiküldött munkavállaló részére fizethet munkáltatója, ha az üzemanyag‑fogyasztási normát nem lépik át. A nemzeti bíróság feladata annak vizsgálata, hogy az adott ügy sajátos körülményei között az üzemanyag‑megtakarítás után járó juttatást mégis úgy kell‑e érteni, mint amely a megtett úthosszhoz és/vagy a szállított áru mennyiségéhez kapcsolódik, továbbá alkalmas a közlekedés biztonságának veszélyeztetésére, és/vagy az 561/2006 rendelet megsértésére ösztönöz.
E.
Az ötödik kérdésről
73.
Ötödik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy a nemzeti jogba át nem ültetett irányelv keletkeztethet‑e kötelezettségeket magánszemélyekkel szemben, és ebből következően önmagában képezheti‑e magánszemélyek elleni kereset alapját valamely nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő jogvita keretében.
74.
Ezzel a kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy az irányelvek bírhatnak‑e horizontális közvetlen hatállyal. Mindemellett a kérdést előterjesztő bíróság semmilyen magyarázatot nem ad arra, hogy miért veti fel ezt a kérdést, és az milyen módon releváns egyáltalán az alapügyben. Bár nem kell nagyon megerőltetni a képzeletünket annak kikövetkeztetéséhez, hogy a kérdést előterjesztő bíróság valószínűleg a kiküldött munkavállalókról szóló irányelvre gondol, a Bíróságnak nincs támpontja annak meghatározását illetően, hogy a kérdést előterjesztő bíróság mely rendelkezés értelmezését kéri, és – ami még fontosabb – e kérdés eldöntése miért szükséges az előtte folyamatban lévő jogvita szempontjából.
75.
E tekintetben fel kell idézni, hogy a Bíróság eljárási szabályzata 94. cikke, amely meghatározza az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tartalmát, a c) pontjában kimondja, hogy e kérelemnek – többek között – tartalmaznia kell „azon okok ismertetés[ét], amelyek miatt a kérdést előterjesztő bíróságban kérdés merült fel egyes uniós jogi rendelkezések értelmezésére vagy érvényességére vonatkozóan, valamint azt a kapcsolatot, amelyet e bíróság e rendelkezések és az alapeljárásban alkalmazandó nemzeti jog között felállít”.
76.
Mivel a kérdést előterjesztő bíróság nem tett eleget e kötelezettségnek, azt javaslom, hogy a Bíróság az ötödik kérdést tekintse elfogadhatatlannak.
V. Végkövetkeztetés
77.
Azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Gyulai Törvényszék (Magyarország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
A negyedik kérdés
A munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről szóló, 1996. december 16–i 96/71/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet akként kell értelmezni, hogy az alkalmazandó a közúti szállítási ágazatban végzett transznacionális szolgáltatásnyújtásra.
Az első kérdés
A 96/71 irányelv 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a fogadó tagállam „minimális bérszintre” vonatkozó nemzeti jogszabályainak megsértésére hivatkozni lehet a származási tagállamban indított keresetek keretében, feltéve hogy ez utóbbi bíróságai joghatósággal rendelkeznek azok elbírálására, például arra tekintettel, hogy a munkáltató székhelye ezen államban található.
A második kérdés
A kiadások igazolása nélkül – aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata – kifizetett napidíjak nem tekintendők úgy, hogy azokat a 96/71 irányelv 3. cikkének (7) bekezdése értelmében a kiküldetés kapcsán ténylegesen felmerült költségek megtérítéseként fizették ki. Amennyiben a jelen eljárás tárgyát képező napidíjakat is a kiküldetés kapcsán járó juttatásként fizetik ki, azokat a minimálbér részének kell tekinteni.
A harmadik kérdés
A közúti szállításra vonatkozó egyes szociális jogszabályok összehangolásáról, a 3821/85/EGK és a 2135/98/EK tanácsi rendelet módosításáról, valamint a 3820/85/EGK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2006. március 15‑i 561/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 10. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal önmagában nem ellentétes az az üzemanyag‑megtakarítás után járó juttatás, amelyet a kiküldött munkavállaló részére fizethet a munkáltatója, ha az üzemanyag‑fogyasztási normát nem lépik át. A nemzeti bíróság feladata annak vizsgálata, hogy az adott ügy sajátos körülményei között az üzemanyag‑megtakarítás után járó juttatást mégis úgy kell‑e érteni, mint amely a megtett úthosszhoz és/vagy a szállított áru mennyiségéhez kapcsolódik, továbbá alkalmas a közlekedés biztonságának veszélyeztetésére, és/vagy az 561/2006 rendelet megsértésére ösztönöz.
Az ötödik kérdés elfogadhatatlan.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	A munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről szóló, 1996. december 16‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 1997. L 18., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 431. o.; helyesbítés: HL 2015. L 111., 34. o.).
(
3
)	A közúti szállításra vonatkozó egyes szociális jogszabályok összehangolásáról, a 3821/85/EGK és a 2135/98/EK tanácsi rendelet módosításáról, valamint a 3820/85/EGK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2006. március 15‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2006. L 102., 1. o.; helyesbítés: HL 2016. L 195., 83. o.).
(
4
)	2020. december 1‑jei Federatie Nederlandse Vakbeweging ítélet (C‑815/18, EU:C:2020:976).
(
5
)	Uo., 41. pont.
(
6
)	Uo., 31–33. pont.
(
7
)	Az EUMSZ 58. cikk szerint a közlekedés területén a szolgáltatásnyújtás szabadságára az EUM‑Szerződésnek – az EUMSZ 90– EUMSZ 100. cikkből álló – közlekedésre vonatkozó címének rendelkezései az irányadók.
(
8
)	2020. december 1‑jei Federatie Nederlandse Vakbeweging ítélet (C‑815/18, EU:C:2020:976, 37. pont). Lásd még: Federatie Nederlandse Vakbeweging ügyre vonatkozó indítványom (C‑815/18, EU:C:2020:319, 52. pont); 2020. december 8‑iMagyarország kontra Parlament és Tanács ítélet (C‑620/18, EU:C:2020:1001, 159. és 160. pont); 2020. december 8‑iLengyelország kontra Parlament és Tanács ítélet (C‑626/18, EU:C:2020:1000, 144. és 145. pont).
(
9
)	Lásd: Federatie Nederlandse Vakbeweging ügyre vonatkozó indítványom (C‑815/18, EU:C:2020:319, 51. pont).
(
10
)	2020. december 1‑jei Federatie Nederlandse Vakbeweging ítélet (C‑815/18, EU:C:2020:976, 40. pont).
(
11
)	A közúti szállítási ágazatban dolgozó járművezetők kiküldetésére vonatkozó különös szabályoknak a 96/71/EK irányelv és a 2014/67/EU irányelv tekintetében való meghatározásáról, a 2006/22/EK irányelvnek a végrehajtási követelmények tekintetében történő módosításáról, valamint az 1024/2012/EU rendelet módosításáról szóló, 2020. július 15‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2020. L 249., 49. o.).
(
12
)	Lásd ebben az értelemben: 2020. december 1‑jei Federatie Nederlandse Vakbeweging ítélet (C‑815/18, EU:C:2020:976, 39. pont).
(
13
)	Uo., 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
14
)	Uo., 47. és 48. pont. Lásd még: Federatie Nederlandse Vakbeweging ügyre vonatkozó indítványom (C‑815/18, EU:C:2020:319, 97. és 102–104. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
15
)	A 2019. december 19‑iDobersberger ítélet (C‑16/18, EU:C:2011:1110).
(
16
)	Uo., 9. és 10. pont.
(
17
)	Uo., 31. pont.
(
18
)	Lásd a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv (5), (6), (13) és (14) preambulumbekezdését. Ebben az értelemben lásd még: 2007. december 18‑iLaval un Partneri ítélet (C‑341/05, EU:C:2007:809, 77. pont).
(
19
)	A Szpunar főtanácsnok által a Dobersberger ügyre vonatkozó indítványában (C‑16/18, EU:C:2019:638, 60. pont) a magyar kormány által előterjesztett hasonló érv megcáfolására találóan használt kifejezés.
(
20
)	A kiküldött munkavállalókról szóló irányelv (13) preambulumbekezdése. Lásd még: 2007. december 18‑iLaval un Partneri ítélet (C‑341/05, EU:C:2007:809, 81. pont).
(
21
)	A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 351., 1. o.).
(
22
)	Látszólag nem ez a helyzet, mivel a munkáltató székhelye és a munkavállaló lakóhelye Magyarországon van.
(
23
)	Ebben az értelemben: 2004. október 12‑iWolff & Müller ítélet (C‑60/03, EU:C:2004:610, 28. és 29. pont).
(
24
)	Lásd e tekintetben: 2007. december 18‑iLaval un Partneri ítélet (C‑341/05, EU:C:2007:809, 75. pont). Lásd még: 2020. december 8‑iMagyarország kontra Parlament és Tanács ítélet (C‑620/18, EU:C:2020:1001, 60. pont); 2020. december 8‑iLengyelország kontra Parlament és Tanács ítélet (C‑626/18, EU:C:2020:1000, 65. pont).
(
25
)	Lásd a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv 3. cikke (1) bekezdése első albekezdésének c) pontját.
(
26
)	Lásd a kiküldött munkavállalókról szóló irányelv 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdését.
(
27
)	Így ez természetesen ténylegesen a jogválasztást szabályozó más eszközökkel való párhuzamosságokhoz és esetleges feszültségekhez vezet, lásd: Federatie Nederlandse Vakbeweging ügyre vonatkozó indítványom (C‑815/18, EU:C:2020:319, 90–96. pont).
(
28
)	2005. április 14‑iBizottság kontra Németország ítélet (C‑341/02, EU:C:2005:220, 30. pont). Kiemelés tőlem.
(
29
)	Kiemelés tőlem.
(
30
)	Kiemelés tőlem.
(
31
)	2015. február 12‑iSähköalojen ammattiliitto ítélet (C‑396/13, EU:C:2015:86, 59. pont).
(
32
)	Lásd ebben az értelemben: 1994. június 2‑iVan Swieten ítélet (C‑313/92, EU:C:1994:219, 22. pont); 2016. június 9‑iEurospeed ítélet (C‑287/14, EU:C:2016:420, 39. pont).
(
33
)	Illusztráció gyanánt lásd például: (az Európai Bizottság) Közös Kutatóközpontjának tudományos szakpolitikai jelentése, Zacharof, N. G. és társai, „Review of in use factors affecting the fuel consumption and CO2 emissions of passenger cars” (A személyautók üzemanyagfogyasztását és széndioxidkibocsátását befolyásoló üzemeltetési tényezők áttekintése), 2016, 7. o.
(
34
)	Vagy ha eleve nem veszélyezteti a közúti biztonságot, bizonyosan nem előnyös a járművezetők mentális jóléte szempontjából, ha ennek következményeként ténylegesen a bal oldali sávban haladnának libasorban alacsony sebességgel.
(
35
)	Bizonyosan nem javítaná ugyanis a közúti közlekedés általános biztonságát, ha észszerűtlenül alacsony üzemanyag‑fogyasztási „normát” számítanának például egy 20 tonnás tehergépjárműnek az olaszországi Stelvio hágóra való feljutáshoz és az onnan történő leereszkedéshez.