62024CC0050
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
NICHOLAS EMILIOU
esitatud 26. juunil 2025 (
1
)
Liidetud kohtuasjad C‑50/24–C‑56/24 [Danané] (
i
)
X (C‑50/24)
X (C‑51/24)
X (C‑52/24)
X (C‑53/24)
X (C‑54/24)
X (C‑55/24)
X (C‑56/24)
versus
Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Conseil du Contentieux des Étrangers (välismaalaste asjade halduskohus, Belgia))
Eelotsusetaotlus – Piirikontroll, varjupaik ja sisseränne – Rahvusvahelise kaitse andmise menetlused – Piirimenetlused – Direktiiv 2013/32/EL – Artikkel 43 – Kinnipidamiskoht piirimenetluse ajal – Kinnipidamise jätkumine pärast piirimenetlustele kehtestatud neljanädalast aegumistähtaega – Rahvusvahelise kaitse taotluse eelisjärjekorras läbivaatamine – Piirimenetluse jätkamine tavamenetlusena – Liikmesriigi kohtu pädevus ex officio
I. Sissejuhatus
1.
Käesolevate Euroopa ühise varjupaigasüsteemi õigusreformi kõrgpunktis Euroopa Kohtu menetlusse jõudnud liidetud kohtuasjade taustal on sageli kõne all vastuolu selle vahel, et rahvusvahelise kaitse taotlejad viibivad füüsiliselt liikmesriigi territooriumil, ja selle vahel, et õigusliku fiktsiooni kohaselt ei ole nad ametlikult sinna sisenenud, koos sageli kritiseeritud kinnipidamise kasutamisega piirimenetlustes.
2.
Käesolevas eelotsusetaotluses, mille on esitanud Conseil du Contentieux des Étrangers (välismaalaste asjade halduskohus, Belgia; edaspidi „eelotsusetaotluse esitanud kohus“), palub viimane Euroopa Kohtul täpsustada direktiivi 2013/32/EL (
2
) (edaspidi „varjupaigamenetluste direktiiv“) artiklis 43 ette nähtud piirimenetluse kohaldamisala ja neljanädalase ajavahemiku, mille jooksul selline menetlus tuleb lõpule viia, möödumisest tulenevaid tagajärgi.
3.
Eelotsuse küsimuste keskmes on küsimus, kas varjupaigataotlejat võib piirimenetluse eesmärgil kinni pidada keskuses, mis ei asu geograafilises mõttes „piiril või transiiditsoonis“, ja kas teda võib direktiivi 2013/33/EL (
3
) (edaspidi „vastuvõtudirektiiv“) kohaselt kinni pidada geograafilises mõttes samas keskuses pärast piirimenetluse neljanädalase aegumistähtaja lõppu.
II. Õiguslik raamistik
A.
Liidu õigus
1. Varjupaigamenetluste direktiiv
4.
Selle direktiivi artikli 31 „Taotluse läbivaatamise menetlus“ lõigetes 7 ja 8 on sätestatud:
„7.   Liikmesriigid võivad rahvusvahelise kaitse taotluse läbi vaadata eelisjärjekorras eelkõige vastavalt II peatükis sätestatud üldpõhimõtetele ja tagatistele:
a)
kui taotlus näib olevat põhjendatud;
b)
kui taotleja on direktiivi [2013/33] artikli 22 tähenduses haavatav isik või vajab spetsiaalseid menetlustagatisi, eelkõige kui tegemist on saatjata alaealisega[.]
8.   Liikmesriigid võivad ette näha taotluse läbivaatamise menetluse kiirendamise ja/või selle kohaldamise piiril või transiiditsoonis kooskõlas artikliga 43 vastavalt II peatükis sätestatud üldpõhimõtetele ja tagatistele, kui:
a)
taotleja on taotluse ja asjaolude esitamisel tõstatanud ainult küsimusi, mis ei seostu sellega, kas teda saab käsitada rahvusvahelise kaitse saamise kriteeriumidele vastava isikuna [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. detsembri] direktiivi 2011/95/EL [mis käsitleb nõudeid, millele kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud peavad vastama, et kvalifitseeruda rahvusvahelise kaitse saajaks, ning nõudeid pagulaste või täiendava kaitse saamise kriteeriumidele vastavate isikute ühetaolisele seisundile ja antava kaitse sisule] alusel […]
[…]“.
5.
Varjupaigamenetluste direktiivi artiklis 43 „Menetlused piiril“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid võivad vastavalt II peatükis sätestatud üldpõhimõtetele ja tagatistele ette näha menetlused, mille alusel otsustatakse liikmesriigi piiril või transiiditsoonis:
a)
seal esitatud taotluste vastuvõetavuse üle artikli 33 kohaselt ja/või
b)
taotluse sisu üle artikli 31 lõike 8 kohase menetluse korral.
2.   Liikmesriigid tagavad, et lõikes 1 sätestatud menetluste raames vastuvõetavad otsused tehakse mõistliku aja jooksul. Kui otsust pole nelja nädala jooksul vastu võetud, lubatakse taotlejal siseneda liikmesriigi territooriumile, et tema taotluse saaks läbi vaadata vastavalt käesoleva direktiivi muudele sätetele.
3.   Juhul kui korraga saabub palju kolmanda riigi kodanikke või kodakondsuseta isikuid, kes esitavad rahvusvahelise kaitse taotluse piiril või transiiditsoonis, mistõttu on lõike 1 kohaldamine praktikas võimatu, võib neid menetlusi kohaldada ka sel juhul ja seni, kui kõnealused kolmanda riigi kodanikud või kodakondsuseta isikud on normaalsetel tingimustel majutatud piiri või transiiditsooni lähedusse.“
6.
Sama direktiivi artikli 46 „Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile“ lõigetes 1 ja 3 on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et taotlejal on õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus seoses järgnevaga:
a)
tema rahvusvahelise kaitse taotluse kohta tehtud otsus, kaasa arvatud otsus:
i)
pidada pagulasseisundi ja/või täiendava kaitse seisundiga seotud taotlust põhjendamatuks;
ii)
pidada taotlust vastuvõetamatuks vastavalt artikli 33 lõikele 2;
iii)
mis on vastu võetud liikmesriigi piiril või transiiditsoonis, nagu on kirjeldatud artikli 43 lõikes 1;
[…]
3.   Lõike 1 kohaldamiseks tagavad liikmesriigid, et tõhusa õiguskaitsevahendiga nähakse ette nii faktiliste kui ka õiguslike asjaolude, sealhulgas vajaduse korral direktiivi [2011/95] kohaste rahvusvahelise kaitse vajaduste täielik ja ex nunc-läbivaatamine vähemalt esimese astme apellatsioonimenetluses.“
2. Vastuvõtudirektiiv
7.
Vastuvõtudirektiivi artiklis 8 „Kinnipidamine“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid ei tohi isikut kinni pidada ainult sel põhjusel, et ta on taotleja vastavalt [varjupaigamenetluste direktiivile].
2.   Liikmesriigid võivad vajaduse korral ja igat juhtumit eraldi hinnates pidada taotlejat kinni, kui muid leebemaid alternatiivseid sunnimeetmeid ei ole võimalik tõhusalt kohaldada.
3.   Taotlejat võib pidada kinni üksnes:
[…]
b)
selleks, et määrata kindlaks tema rahvusvahelise kaitse taotluse aluseks olevad asjaolud, mida ilma kinnipidamiseta ei olnud võimalik kindlaks teha, eelkõige juhul, kui on olemas põgenemise oht;
c)
selleks, et otsustada menetluse raames taotleja õiguse üle siseneda riigi territooriumile;
[…]“.
B.
Belgia õigus
1. 15. detsembri 1980. aasta seadus
8.
Varjupaigamenetluse direktiivi ja vastuvõtudirektiivi sätted, mis on käesolevas kohtuasjas asjakohased, on Belgia õigusse üle võetud 15. detsembri 1980. aasta seadusega välismaalaste riiki sisenemise, riigis viibimise ja sinna elama asumise ning riigist väljasaatmise kohta (loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers; edaspidi „15. detsembri 1980. aasta seadus“) (
4
).
9.
Konkreetsemalt on selle seaduse artikliga 57/6/4 üle võetud varjupaigamenetluste direktiivi artikli 43 lõiked 1 ja 2 ning muu hulgas on selles ette nähtud, et Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Belgia pagulaste ja kodakondsuseta isikute üldvolinik; edaspidi „CGRA“) on pädev tunnistama piiril esitatud taotluse vastuvõetamatuks või tegema teatavatel kindlaksmääratud asjaoludel (mis vastavad varjupaigamenetluste direktiivi artikli 31 lõikes 8 ette nähtud tingimustele) sisulise otsuse. Selle sätte kohaselt koostoimes sama seaduse artikli 74/5 lõigetega 4 ja 5 on juhul, kui CGRA ei ole teinud rahvusvahelise kaitse taotluse kohta otsust nelja nädala jooksul, taotlejal lubatud territooriumile siseneda.
10.
Mis puudutab kinnipidamist, siis on sama seaduse artiklis 74/5 ette nähtud, et välismaalasi, kes ei vasta territooriumile sisenemise tingimustele ja kes esitavad rahvusvahelise kaitse taotluse piiril, „võib kinni pidada piiril asuvas kindlaksmääratud kohas“. Lisaks on selles artiklis ette nähtud, et „kuningas võib määrata muid [Belgia] kuningriigis asuvaid kohti“, mida peetakse samaväärseks [piiril asuva kindlaksmääratud kohaga]“ ja milles kinnipidamist ei saa käsitada loana riiki siseneda.
11.
Viimaks on 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 74/6 lõike 1 punktis 2 sätestatud, et rahvusvahelise kaitse taotlejat võib kinni pidada „kindlaksmääratud kohas kuningriigis“, muu hulgas vastuvõtudirektiivi artikli 8 lõike 3 punktis b sätestatud alusel.
2. 14. mai 2009. aasta ja 17. veebruari 2012. aasta kuninglikud dekreedid
12.
Sellised majutuskohad nagu Sint-Gillis-Waasi majutuskoht olid 14. mai 2009. aasta kuningliku dekreedi (
5
) (edaspidi „2009. aasta kuninglik dekreet“) kohaselt käsitatavad kui „piiril asuvad kindlaksmääratud kohad“.
13.
Samamoodi oli Belgia territooriumil asuv Caricole’i transiidikeskus 17. veebruari 2012. aasta kuningliku dekreedi (
6
) (edaspidi „2012. aasta kuninglik dekreet“) kohaselt käsitatav kui „piiril asuv kindlaksmääratud koht“.
III. Vaidluse taust ja eelotsuse küsimused
14.
Seitse käesoleva eelotsusetaotluse aluseks olevat liidetud kohtuasja võrsuvad suuresti sarnastest faktilistest asjaoludest, mille võib kokku võtta järgmiselt.
15.
Kõik põhikohtuasjade kaebajad on kolmandate riikide kodanikud, kes saabusid lennukiga Brüsseli (Belgia) lennujaama ajavahemikus 2023. aasta septembrist oktoobrini. Saabumisel või järgmisel päeval esitas iga kaebaja piiril rahvusvahelise kaitse taotluse. Seetõttu edastati taotlused hindamiseks menetlevale ametiasutusele ehk CGRA–le „piirimenetluse“ raames vastavalt 15. detsembri 1980. aasta seaduse artiklile 57/6/4, millega on üle võetud varjupaigamenetluste direktiivi artikli 43 lõiked 1 ja 2.
16.
Seejärel tehti igale kaebajale teatavaks kaks otsust: esiteks Belgia territooriumile sisenemist keelav otsus (
7
) ja teiseks ministre de l’Asile et de la Migrationi (varjupaiga- ja rändeminister, Belgia; edaspidi „minister“) otsus „kinnipidamise kohta piiril asuvas kindlaksmääratud kohas“ (edaspidi „esimene kinnipidamisotsus“) (
8
).
17.
Kohtuasjades C‑50/24–C‑53/24 peeti kaebajaid kinni Caricole’i transiidikeskuses, mis asub Brüsseli lennujaama (mis on liidu välispiir) (
9
) lähistel, linnulennult umbes 2 kilomeetri kaugusel. Kohtuasjades C‑54/24–C‑56/24 peeti kaebajaid kinni Sint-Gillis-Waasi majutuskohas, (
10
) mis asub Brüsseli lennujaamast rohkem kui 40 kilomeetri kaugusel. Seega olgugi et need kaks kohta ei asu sõna otseses mõttes „piiril“, on mõlemad vastavalt 2012. ja 2009. aasta kuninglikule dekreedile käsitatavad „piiril asuva kindlaksmääratud kohana“.
18.
Mitte üheski seitsmest kohtuasjast ei tehtud otsust rahvusvahelise kaitse taotluse kohta varjupaigamenetluste direktiivi artikli 43 lõikes 2 – nagu see on üle võetud 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikliga 57/6/4 – ette nähtud neljanädalase ajavahemiku jooksul (edaspidi „neljanädalane ajavahemik“).
19.
Vastupidi, kõigis kohtuasjades tegi minister selle tähtaja möödumisel iga kaebaja suhtes uue otsuse „kinnipidamise kohta kindlaksmääratud kohas“ (teisisõnu mitte enam „piiril“ nagu esimese kinnipidamisotsuse puhul, vaid territooriumil). Selles otsuses (edaspidi „teine kinnipidamisotsus“) oli märgitud, et neljanädalase ajavahemiku möödumist arvestades loetakse, et taotlejal on õigus territooriumile siseneda. Selle otsuse kohaselt peeti tema kinnipidamist siiski 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 74/6 lõike 1 punkti 2 alusel vajalikuks, „et teha kindlaks rahvusvahelise kaitse taotluse aluseks olevad asjaolud, mida ei ole võimalik kindlaks teha ilma taotlejat kinni pidamata, võttes eelkõige arvesse taotleja põgenemise ohtu“.
20.
Teine kinnipidamisotsus ei toonud kaasa taotlejate füüsilist ümberpaigutamist, vaid neid peeti jätkuvalt kinni senistes kohtades (vastavalt Caricole’i transiidikeskuses ja Sint-Gillis-Waasi majutuskohas). Liikmesriigi ametivõimud leidsid siiski, et õiguslik fiktsioon, mille kohaselt neid kohti käsitati „piiril“ asuvatena, ei ole pärast neljanädalast tähtaega enam kohaldatav ning neid käsitatakse nüüd – nagu need tegelikult on – territooriumil asuvate kinnipidamiskohtadena. Teisisõnu muutusid küll taotlejate kinnipidamise õiguslik alus ja kinnipidamiskoha õiguslik kvalifikatsioon, kuid taotlejate kinnipidamiskoht tegelikult füüsiliselt ei muutunud.
21.
Samal ajal viis CGRA kui rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise eest vastutav menetlev ametiasutus iga taotlejaga läbi isikliku vestluse. Kohtuasjades C‑51/24 ja C‑53/24 toimusid vestlused neljanädalase ajavahemiku jooksul ja seega enne teist kinnipidamisotsust. Ülejäänud kohtuasjades vesteldi taotlejatega pärast neljanädalase ajavahemiku möödumist ja teise kinnipidamisotsuse tegemist.
22.
Ajavahemikul 2023. aasta novembrist detsembrini tegi CGRA eelisjärjekorras menetluses (
11
) otsuse lükata kõik rahvusvahelise kaitse taotlused tagasi. Konkreetsemalt jättis CGRA kohtuasjas C‑51/24 taotluse läbi vaatamata vastuvõetamatuse tõttu, samas kui ülejäänud kuues kohtuasjas tegi CGRA sisulised otsused, millega keelduti nii pagulasseisundi andmisest kui ka täiendava kaitse seisundi andmisest.
23.
Kaebajad esitasid eelotsusetaotluse esitanud kohtule nende rahvusvahelise kaitse taotluste rahuldamata jätmise otsuste peale kaebused.
24.
Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohtul oli selles kontekstis kahtlusi, kas toimunud menetlus on kooskõlas liidu õigusega, eriti varjupaigamenetluste direktiivi artikliga 43, otsustas ta tema menetluses olevas seitsmes kohtuasjas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [varjupaigamenetluste direktiivi] artikli 43 kohaldamisalasse kuulub menetlus, kus vaadatakse läbi rahvusvahelise kaitse taotlus, mille on piiril või transiiditsoonis esitanud taotleja, keda selle menetluse ajal peetakse kinni kohas, mis geograafiliselt asub riigi territooriumil, ent mida õigusakti kohaselt loetakse piiril asuvaks kohaks?
2.
Kas sellise rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamine kuulub [varjupaigamenetluste direktiivi] artikli 43 kohaldamisalasse ka juhul, kui taotlejal on vastavalt liikmesriigi õigusnormidele pärast [varjupaigamenetluste direktiivi] artikli 43 lõikes 2 sätestatud neljanädalase tähtaja möödumist seaduslik õigus riigi territooriumil viibida, ent teda peetakse uue kinnipidamisotsuse alusel edasi kinni samas kohas, mida algselt käsitati piiril asuva kohana ja mida asutused sestpeale käsitavad riigi territooriumil asuva kohana?
–
Kas samas rahvusvahelise kaitse menetluses võib üht ja sama kohta kõigepealt õigusaktiga lugeda piiril asuvaks kohaks ning pärast seda, kui taotleja on kas neljanädalase tähtaja möödalaskmisest või taotluse edasisele uurimisele suunamise otsuse tegemisest tingituna saanud õiguse riigi territooriumile siseneda, käsitada seda riigi territooriumil asuva kohana?
–
Kas ja kuidas mõjutab menetleva ametiasutuse ajalist ja materiaalset pädevust asjaolu, et taotlejat peetakse kinni samas kohas, mis asub geograafiliselt riigi territooriumil, ent mis kõigepealt loeti piiril asuvaks kohaks ning mida Belgia ametiasutused käsitasid hiljem, neljanädalase tähtaja lõppemisest tingituna, riigi territooriumil asuva kinnipidamiskohana?
3.1.
Kas menetlev ametiasutus, kes alustas rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamist piirimenetluses ning kes on mööda lasknud [varjupaigamenetluste direktiivi] artikli 43 lõikes 2 selle taotluse kohta otsuse tegemiseks ette nähtud neljanädalase tähtaja või kes on eelnevalt teinud edasisele uurimisele suunamise otsuse, võib – olgugi et kõik uurimistoimingud, sealhulgas isiklik vestlus, on läbi viidud enne selle tähtaja lõppemist – jätkata selle taotluse läbivaatamist eelisjärjekorras nimetatud direktiivi artikli 31 lõike 7 tähenduses, kui taotlejat peetakse samas kinnipidamiskohas, mis algselt loeti piiril asuvaks kohaks, teise ametiasutuse otsuse alusel jätkuvalt kinni põhjusel, et tema kinnipidamine on vajalik „selleks, et määrata kindlaks tema rahvusvahelise kaitse taotluse aluseks olevad asjaolud, mida ilma kinnipidamiseta ei olnud võimalik kindlaks teha, eelkõige juhul, kui on olemas põgenemise oht“?
3.2.
Kas menetlev ametiasutus, kes alustas rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamist piirimenetluses ning kes on mööda lasknud [varjupaigamenetluste direktiivi] artikli 43 lõikes 2 selle taotluse kohta otsuse tegemiseks ette nähtud neljanädalase tähtaja või kes on eelnevalt teinud edasisele uurimisele suunamise otsuse, ent kes ei ole selle tähtaja jooksul taotlejaga isiklikku vestlust läbi viinud, võib jätkata selle taotluse läbivaatamist eelisjärjekorras nimetatud direktiivi artikli 31 lõike 7 tähenduses, kui taotlejat peetakse samas kinnipidamiskohas, mis algselt loeti piiril asuvaks kohaks, teise ametiasutuse otsuse alusel jätkuvalt kinni põhjusel, et tema kinni pidamine on vajalik „selleks, et määrata kindlaks tema rahvusvahelise kaitse taotluse aluseks olevad asjaolud, mida ilma kinnipidamiseta ei olnud võimalik kindlaks teha, eelkõige juhul, kui on olemas põgenemise oht“?
4.
Kas liikmesriigi õigusnormide selline kohaldamine on kooskõlas [vastuvõtudirektiivi] artiklist 8 tuleneva taotleja kinnipidamise erandlikkuse ja [varjupaigamenetluste direktiivi] üldise eesmärgiga?
5.
Kas [varjupaigamenetluste direktiivi] artikli 31 lõiget 7, artikli 31 lõiget 8, artiklit 43 ja artiklit 46 tuleb koosmõjus [Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“)] artikliga 47 tõlgendada nii, et [eelotsusetaotluse esitanud kohus] peab talle piiril alustatud menetluses tehtud otsuse peale esitatud kaebuse läbivaatamisel käsitlema neljanädalase tähtaja möödalaskmise küsimust omal algatusel?“
IV. Menetlus Euroopa Kohtus
25.
Eelotsusetaotlused saabusid Euroopa Kohtu kantseleisse 26. jaanuaril 2024. 14. märtsi 2024. aasta otsusega liideti need seitse kohtuasja kirjalikuks ja suuliseks menetlemiseks ning kohtuotsuse tegemiseks.
26.
Kirjalikud seisukohad esitasid Belgia, Saksamaa, Tšehhi ja Itaalia valitsus, Euroopa Komisjon ning kaebaja kohtuasjas C‑53/24. Kohtuistungil, mis peeti 27. veebruaril 2025, esitasid suulised seisukohad Belgia, Tšehhi ja Saksamaa valitsus, komisjon ning kaebajad kohtuasjades C‑51/24 ja C‑52/24.
V. Õiguslik analüüs
27.
Kõik esitatud küsimused puudutavad varjupaigamenetluste direktiivi artiklis 43 ette nähtud piirimenetlust. Käsitlen neid küsimusi järgemööda samas järjekorras, milles eelotsusetaotluse esitanud kohus need esitas. Enne seda pean siiski vajalikuks lühidalt kirjeldada piirimenetluse põhielemente, võttes arvesse asjakohast kohtupraktikat Euroopa Kohtult, kellel on juba varem palutud seda sätet tõlgendada. (
12
)
A.
Piirimenetluse põhijooned
28.
Nagu märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, annab varjupaigamenetluste direktiivi artikkel 43 liikmesriikidele võimaluse näha oma piiridel või transiiditsoonides ette erimenetlused, nn piirimenetlused, et otsustada i) sellistes kohtades esitatud rahvusvahelise kaitse taotluste vastuvõetavuse ja/või ii) nende sisu üle direktiivi artikli 31 lõikes 8 ammendavalt loetletud asjaoludel. Need asjaolud puudutavad peamiselt olukordi, kus taotleja käitumine või avaldused viitavad sellele, et tema taotlus on ilmselgelt põhjendamatu ja kuritarvituslik. (
13
)
29.
Lisaks, nagu Euroopa Kohus on märkinud, nähtub varjupaigamenetluste direktiivi põhjendusest 38, et piirimenetluste eesmärk on võimaldada liikmesriikidel teha otsus piiril või transiiditsoonis esitatud rahvusvahelise kaitse taotluste kohta „enne, kui tehakse otsus taotlejate selle liikmesriigi territooriumile sisenemise kohta“. (
14
) Piirimenetluse määrav tunnus on see, et taotlejad ei ole veel saanud ametlikku luba riiki siseneda. Eelkõige võimaldab see liikmesriikidel saata tagasi taotlejad, kelle taotlus on tagasi lükatud, ilma et nende suhtes kehtiksid kõik direktiivis 2008/115/EÜ sätestatud tagatised. (
15
)
30.
Varjupaigamenetluste direktiivi artikli 43 lõike 2 kohaselt tuleb taotlejale siiski anda luba territooriumile siseneda, kui tema rahvusvahelise kaitse taotluse kohta ei ole otsust tehtud nelja nädala jooksul alates taotluse esitamise kuupäevast. Arvestades, et otsuse peab saama teha nimetatud neljanädalase ajavahemiku jooksul, iseloomustavad piirimenetlusi seega üldjuhul lühemad menetlustähtajad. (
16
)
31.
Viimaks märgin, et kuigi varjupaigamenetluste direktiivi artiklis 43 ei ole kinnipidamist sõnaselgelt ette nähtud, on Euroopa Kohus asunud seisukohale, et koostoimes vastuvõtudirektiivi artikli 8 lõike 3 punktiga c lubab see liikmesriikidel taotlejaid, kelle suhtes kohaldatakse piirimenetlust, kuni nelja nädala jooksul kinni pidada. (
17
)
B.
Esimene küsimus: piirimenetluse kohaldatavus olukorras, kus kinnipidamine toimub kohas, mis ei asu geograafilises mõttes „piiril“
32.
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas piiril või transiiditsoonis esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise menetlus kujutab endast „piirimenetlust“ varjupaigamenetluste direktiivi artikli 43 tähenduses juhul, kui taotlejat peetakse kinni keskuses, mis asub geograafilises mõttes territooriumil, kuid mis on riigisisese õiguse kohaselt käsitatav kohana, mis asub piiril. (
18
) Seega on küsimus sisuliselt selles, kas taotleja kinnipidamine keskuses, mis ei ole geograafilises mõttes päriselt „piiril või transiiditsoonis“, välistab piirimenetluse kohaldamise.
33.
Sellega seoses märgin kõigepealt, et varjupaigamenetluste direktiivi artikli 43 sõnastuses ei ole ühtegi sõnaselget viidet kinnipidamisele ega seega konkreetsemalt võimaliku kinnipidamise kohale piirimenetluses. Selles sättes viidatakse hoopis üksnes „piiril või transiiditsoonis [tehtud otsustele]“ ja „seal esitatud“ taotlustele.
34.
Samas viidatakse sama direktiivi artikli 31 lõikes 8 (millele artiklis 43 viidatakse ainult seoses sisuliste otsustega) „[menetluse] kohaldamise[le] piiril või transiiditsoonis“. See võib tähendada – nagu mõni väidab –, et taotlejad peavad kogu menetluse vältel püsima üksnes piiril või transiiditsoonis (kus neid vajaduse korral kinni peetakse). Teisalt tuleb ühtlasi tähele panna, et ei vastuvõtudirektiivi artikli 8 lõike 3 punkt c, milles võimaldatakse kinnipidamist piirimenetluste raames, ega sama direktiivi artikli 18 lõike 1 punkt a, milles käsitletakse taotlejate majutust piiril või transiiditsoonis esitatud taotluse läbivaatamise ajal, sisalda viidet taotlejate asukohale piirimenetluse ajal.
35.
On tõsi, et liikmesriikide kõige selgema ja tavapärasema piirimenetluse juurde kuulub taotlejate kinnipidamine piiril või transiiditsoonis. (
19
) Selliste kohtuasjade kontekstis on Euroopa Kohus viidanud kinnipidamisele „piiril või transiiditsoonis“ piirimenetluste ajal.
36.
Ma ei arva siiski, et see peab tingimata nii olema. Minu arvates ei võimalda artikli 43 sõnastus üheselt järeldada, et piirimenetluse kohaldamiseks peab taotlejate kinnipidamiskoht asuma geograafilises mõttes täpselt piiril või transiiditsoonis. (
20
)
37.
Pealegi ei saa minu arvates ei artikli 43 eesmärgist ega kontekstist välja lugeda sellist kitsendavat tõlgendust (mida komisjon toetab), mis oleks vastuolus nii liikmesriikide kui ka nende taotlejate huvidega, kelle suhtes piirimenetlust kohaldatakse.
38.
Mis puudutab eelkõige esiteks varjupaigamenetluste direktiivi artikli 43 eesmärki (vt eespool punktid 28 ja 29), siis on piirimenetluse eesmärk võimaldada teha rahvusvahelise kaitse taotluste puhul kõigepealt esmane taustakontroll ja seejärel lubada ametlikult territooriumile siseneda vaid neil taotlejatel, kelle taotlust ei ole tagasi lükatud. (
21
) Selle eesmärgi saavutamist ei mõjuta kuidagi taotleja füüsiline asukoht tema taotluse läbivaatamise ajal ning samuti ei pea see tingimata toimuma rangelt piiril või transiiditsoonis.
39.
Vastupidi: nõue, et kinnipidamine toimuks geograafilises mõttes rangelt piiril või transiiditsoonis, võib seda eesmärki kahjustada ning võtta artiklilt 43 selle soovitava toime, sõltuvalt liikmesriikide geograafilistest ja taristuga seotud eripäradest. Nagu Itaalia valitsus rõhutas, võib artikli 43 selline kitsendav tõlgendamine muuta teatavatele liikmesriikidele – näiteks ulatuslike merepiiridega liikmesriikidele – ülemäära raskeks piirimenetluste kohaldamise viisil, mis järgib täielikult nii varjupaigamenetluste direktiivi II peatükis sätestatud aluspõhimõtteid ja põhitagatisi kui ka vastuvõtudirektiivi artiklites 9–11 sätestatud kinnipidamise tagatisi.
40.
Nõudmine, et kinnipidamine peab aset leidma piiril või transiiditsoonides, millega võivad kaasneda struktuurilised ja ruumilised piirangud, võib viia hoopis selleni, et liikmesriigid kasutavad ebasobivaid keskusi lihtsalt selleks, et neil oleks üldse võimalik piirimenetlust kohaldada, isegi kui sisemaal oleks võimalik tagada taotlejatele paremad kinnipidamistingimused. Minu arvates on selge, et selline formalistlik lähenemine ei teeniks piirimenetluse kontekstis kinni peetud taotlejate huve.
41.
Käesolevates kohtuasjades on see kaalutlus eriti asjakohane. Nagu märkis nii eelotsusetaotluse esitanud kohus kui ka Belgia valitsus, ei ole Belgias praegu ühtegi piiril või transiiditsoonis asuvat kinnipidamiskeskust, kuna varem Brüsseli lennujaamas paiknenud keskus suleti ebapiisava taristu tõttu. Tegelikult ehitati Caricole’i transiidikeskus just nimelt selle ebasobiva keskuse asendamiseks, et pakkuda rahvusvahelise kaitse taotlejatele paremaid kinnipidamistingimusi.
42.
Asudes käsitlema varjupaigamenetluste direktiivi artikli 43 konteksti, väärib märkimist, et piirimenetlused toimivad mitme õigusliku fiktsiooni alusel. Esiteks kehtib n-ö „mittesisenemise fiktsioon“: (
22
) taotlejaid, kes on piiri ületanud ja viibivad seega füüsiliselt riigi territooriumil, loetakse piirimenetluse kontekstis õiguslikus mõttes riiki mitte sisenenuks ja nad peavad seega ootama otsust, kas neil lubatakse siseneda.
43.
Teiseks peetakse piiriületuspunkte – eelkõige rahvusvahelisi lennujaamu nagu Brüsseli lennujaam – samuti õigusliku fiktsiooni (
23
) alusel „piirideks“, kuigi need asuvad geograafilises mõttes liikmesriigi territooriumil. Seega käsitatakse transiiditsoone nii varjupaigamenetluste kui ka vastuvõtudirektiivis sisuliselt samamoodi nagu piire, kuigi need asuvad geograafilises mõttes väljaspool piiriületuspunkti ja seega liikmesriigi territooriumil. (
24
)
44.
Nendest väljakujunenud õiguslikest fiktsioonidest nähtub minu hinnangul, et asjaolu, mille kohaselt viibib taotleja geograafilises mõttes tegelikult territooriumil, ei takista piirimenetluse kohaldamist.
45.
Minu arvates tuleneb kõigist eeltoodud kaalutlustest, et varjupaigamenetluste direktiivi artikli 43 alusel ei saa piirimenetluse kohaldamiseks rangelt nõuda, et kinnipidamine toimuks piiril. Pean siiski täpsustama, et minu arvates ei tähenda see seda, et liikmesriigid võivad taotlejaid meelevaldselt ja juhtumipõhiselt nende riiki sisenemise kohast üle viia suvalisse sisemaal asuvasse keskusse, tekitades neile seeläbi ebakindlust ja vedades neid tarbetult ühest kohast teise. Pigem leian õiguskindluse vajadust arvestades, et lubatud on määrata piirimenetluseks ette nähtud kinnipidamiskohad kindlaks üldiselt ja ennetavalt, (
25
) kusjuures need võivad vabalt paikneda sisemaal, et taotlejatele oleksid tagatud kõige sobivamad tingimused.
46.
Märgin, et eeltoodud järeldus kehtib sõltumata sellest, kas kindlaksmääratud kinnipidamiskoht asub piirist kahe kilomeetri kaugusel (nagu Caricole’i transiidikeskus) või kaugemal sisemaal (näiteks Sint-Gillis-Waasi majutuskoht).
47.
Komisjoni vastupidist ettepanekut, mille kohaselt peaks liikmesriikide paindlikkus piirimenetluses kasutatava kinnipidamiskoha kindlaksmääramisel igal juhul piirduma piirile „piisavalt lähedaste“ aladega, (
26
) oleks keeruline õiguslikult kindlalt ja järjepidevalt kohaldada. Ühelt poolt mõjutaks piiri läheduse range nõue liikmesriike erinevalt, sõltuvalt nende suurusest ja geograafiast. Teiselt poolt ilmneks klassikaline kuhja paradoks: millal täpselt ei ole „piisavalt lähedane“ enam „piisavalt lähedane“?
48.
Täielikkuse huvides märgin samuti, et käesoleva ettepaneku punktis 45 tehtud järeldust ei sea kahtluse alla argument, mille komisjon esitas varjupaigamenetluste direktiivi artikli 43 lõike 3 alusel. Selle sätte kohaselt võib rahvusvahelise kaitse taotlejate massilise sissevoolu korral piirimenetlusi kohaldada „sel juhul ja seni, kuni [taotlejad] on normaalsetel tingimustel majutatud piiri või transiiditsooni lähedusse“. Komisjon tuletas sellest sõnastusest sisuliselt ümberpööratud argumendi, järeldades, et välja arvatud erakorralise massilise sissevoolu korral, ei saa piirimenetlust läbi viia piiri „läheduses“ (ja seega ammugi mitte kaugemal sisemaal), vaid see peab toimuma konkreetselt „piiril või transiiditsoonis“.
49.
Euroopa Kohus on siiski täpsustanud, et erandlikel asjaoludel on artikli 43 lõike 3 eesmärk pigem laiendada piirimenetluse ajalist kohaldamisala kauemaks kui neli nädalat („seni, kuni“); sellisel juhul ei peeta taotlejaid kinni, vaid pigem „[majutatakse] normaalsetel tingimustel“. (
27
) Sellest tulenevalt ei saa seda sätet minu arvates kasutada tavapärastel asjaoludel kohaldatava piirimenetluse kohaldamisala piiramiseks sellega, et piiratakse neljanädalase ajavahemiku jooksul toimuvaks kinnipidamiseks kasutatavate kohtade vastuvõetavaid asukohti.
50.
Viimaks pean märkima, et käesoleva ettepaneku punktis 45 tehtud järeldus vastab lähenemisviisile, mida on sõnaselgelt kasutatud uues varjupaigamenetluste määruses, (
28
) mis on määratud jõustuma 12. juunil 2026 ja asendab varjupaigamenetluste direktiivi. See määrus võimaldab otsesõnu liikmesriikidele paindlikkust nende kohtade kindlaksmääramisel, kus taotlejaid võib piirimenetluse käigus kinni pidada, nähes ette, et „taotlejad [elavad] üldjuhul välispiiril, selle läheduses või transiiditsoonis või mõnes muus nende territooriumil asuvas selleks määratud kohas, võttes täielikult arvesse asjaomase [liikmesriigi] geograafilisi eripärasid“. (
29
) Kuigi komisjon väidab, et eeltoodud selgesõnaline paindlikkus uues määruses tähendab, et praeguses õigusraamistikus sellist paindlikkust ei ole, ei toeta sellist tõlgendust ei määruse preambul ega selle ettevalmistavad materjalid.
51.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esimesele küsimusele, et varjupaigamenetluste direktiivi artikliga 43 ei ole vastuolus piiril või transiiditsoonis esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamine piirimenetluses juhul, kui taotlejat peetakse kinni geograafilises mõttes sisemaal asuvas keskuses.
C.
Teine küsimus: neljanädalase ajavahemiku möödumise tagajärjed
1. Kas pärast neljanädalase ajavahemiku möödumist kohaldatakse kinnipidamise jätkamise korral piirimenetlust?
52.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu teine küsimus koosneb kolmest alaküsimusest. Esimese alaküsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas piirimenetlus varjupaigamenetluste direktiivi artikli 43 tähenduses on kohaldatav ka pärast neljanädalase ajavahemiku möödumist, juhul kui asjaomast taotlejat peetakse jätkuvalt kinni samas kinnipidamiskohas, mida enne selle ajavahemiku lõppu käsitati piiril asuva kohana, kuid mida hakatakse seejärel käsitama territooriumil asuva kohana.
53.
Minu arvates nähtub vastus sellele küsimusele selgelt varjupaigamenetluste direktiivi artikli 43 lõikest 2, milles on ette nähtud, et kui rahvusvahelise kaitse taotluse kohta ei ole neljanädalase ajavahemiku jooksul otsust tehtud, lubatakse taotlejal siseneda territooriumile, „et tema taotluse saaks läbi vaadata vastavalt [selle] direktiivi muudele sätetele“. Euroopa Kohus on seda varem tõlgendanud nii, et pärast neljanädalase ajavahemiku möödumist tuleb rahvusvahelise kaitse taotlus lahendada tavamenetluses, (
30
) st varjupaigamenetluste direktiivi artiklis 31 ette nähtud üldmenetluses. Järelikult ei saa selle direktiivi artikli 43 lõike 2 kohaselt piirimenetlust pärast neljanädalase ajavahemiku möödumist enam kohaldada.
54.
Asjaolu, et asjaomast taotlejat võidakse pärast selle tähtaja möödumist jätkuvalt kas piiril või territooriumil kinni pidada, seda ühest järeldust minu arvates ei mõjuta. Nagu Euroopa Kohus on täpsustanud, tähendab varjupaigamenetluste direktiivi artikli 43 lõige 2, et piirimenetluse lõppedes pärast nelja nädala möödumist ei saa sellest tulenevat kinnipidamist enam sellise menetluse alusel põhjendada. (
31
) Seega ei saa sellest tuleneda võiv kinnipidamine, isegi kui see toimub piiril või transiiditsoonis, muuta menetlust, mida järgitakse pärast neljanädalase ajavahemiku möödumist, „piirimenetluseks“.
55.
Seega ei mõjuta pärast neljanädalast ajavahemikku kasutatava kinnipidamiskoha õiguslik kvalifitseerimine (teisisõnu kas see asub piiril või territooriumil) järgitava menetluse liiki, kuid ühelgi juhul ei saa see enam olla „piirimenetlus“. See järeldus kehtib esimese küsimuse suhtes võetud seisukohast sõltumata ja seda enam juhul, kui võtta aluseks – nagu ma eespool märkisin –, et kinnipidamiskoht ei ole määrav isegi neljanädalase ajavahemiku jooksul kohaldatud menetluse liigi seisukohast.
56.
Kui nõustuda selle seisukohaga, tähendaks see eelotsusetaotluse esitanud kohtu kaalutlustele tuginedes, (
32
) et teise küsimuse ülejäänud alaküsimused on põhikohtuasjade lahendamise seisukohast suuresti tarbetud. Siiski asun nüüd neid alaküsimusi käsitlema, et teise küsimuse analüüs oleks täielik.
2. Kas ühte ja sama kinnipidamiskohta võib lugeda „piiril asuvaks“ ja seejärel „territooriumil asuvaks“?
57.
Teise alaküsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas sama kinnipidamiskohta võib esialgu käsitada piiril asuva kohana ning pärast neljanädalase ajavahemiku möödumist (
33
) käsitada territooriumil asuva kohana_mida see geograafilises mõttes tegelikult ongi.
58.
Minu arvates ei takista sellist lähenemist mitte ükski varjupaigamenetluste direktiivi ega vastuvõtudirektiivi säte. Nagu eespool juba märgitud, ei ole kummaski neist direktiividest ette nähtud kinnipidamise konkreetset geograafilist asukohta. Pigem on tegemist põhimõttelisema nõudmisega, et kinnipeetud taotlejate kinnipidamistingimusi ja tagatisi, mis on ette nähtud vastuvõtudirektiivi artiklites 9–11, täidetaks ja võetaks arvesse täielikult. (
34
) Nagu rõhutas Belgia valitsus, ei olene need tingimused ja tagatised kinnipidamiskoha geograafilisest asukohast või õiguslikust kvalifikatsioonist.
59.
Lisaks pean asjakohaseks ka Belgia valitsuse argumenti, et selline lähenemine võimaldaks sellistel asjaoludel nagu käesolevates kohtuasjades tõhusamat ja kiiremat üldist menetlust. See lähenemisviis aitaks eelkõige vältida vajadust viia taotleja kinnipidamise jätkumise korral üle teise keskusse.
60.
Kõik see eeldab loomulikult, et taotleja kinnipidamise jätkamiseks on olemas mõjuv põhjendus, mis põhineb ühel muudest iseseisvatest (
35
) vastuvõtudirektiivi artiklist 8 tulenevatest kinnipidamise alustest, ning et sellest tulenevalt tehakse uus kinnipidamisotsus. Samuti on minu arvates oluline, et taotlejat teavitataks nõuetekohaselt tema õigusliku olukorra muutumisest, nimelt sellest, et tal on lubatud riiki siseneda, isegi kui selles etapis ei kaasne selle õigusliku muudatusega füüsilisi muudatusi.
3. Kuidas mõjutab kinnipidamine neljanädalase ajavahemiku möödumise järel menetleva ametiasutuse pädevust?
61.
Edasi kolmanda alaküsimuse juurde minnes soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kuidas mõjutab taotleja jätkuv kinnipidamine samas kohas (mida algselt käsitati piiril asuva kohana ja pärast neljanädalast ajavahemikku territooriumil asuva kohana) menetleva ametiasutuse ajalist ja sisulist pädevust.
62.
Eelnevate kaalutluste põhjal olen arvamusel, et kinnipidamise jätkamine ja kinnipidamiskoha õigusliku kvalifikatsiooni muutmine neljanädalase ajavahemiku järel ei mõjuta iseenesest menetleva ametiasutuse, see tähendab liikmesriigi kindlaks määratud asutuse, kes vastutab rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise ja nende kohta otsuse tegemise eest, pädevust. (
36
)
63.
Pigem võib selle asutuse pädevust mõjutada neljanädalase ajavahemiku möödumine, kuna see toob kaasa ülemineku piirimenetluselt tavamenetlusele. Märgin siiski, et Belgia puhul on menetlev ametiasutus üks ja sama – CGRA, kes on pädev tegema otsuseid rahvusvahelise kaitse taotluste kohta mõlemas menetluses, mõistagi kummagi menetluse vastavate normide ja tähtaegade piires.
64.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus näib keskenduvat (
37
) küsimusele, kas sellise ülemineku korral piirimenetluselt üldisele tavamenetlusele piirdub menetleva ametiasutuse pädevus piirimenetlusele kehtestatud tähtaegade ja ulatusega (
38
). Minu arvates ei ole see nii. Varjupaigamenetluste direktiivi artikli 43 lõikest 2 nähtub selgelt, et pärast neljanädalase ajavahemiku möödumist menetletakse taotlust selle direktiivi muude sätete alusel, mis tähendab, et läbivaatamise suhtes ei kehti enam piirimenetlust reguleerivate sätete sisulised ja ajalised piirangud. (
39
)
65.
Kõike eeltoodut arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata teisele eelotsuse küsimusele, et pärast neljanädalase tähtaja möödumist ei kuulu rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamine varjupaigamenetluste direktiivi artikli 43 kohaldamisalasse, sõltumata taotleja kinnipidamise võimalikust jätkamisest ja kinnipidamise koha õiguslikust kvalifikatsioonist (piiril või territooriumil).
D.
Kolmas küsimus: taotluste läbivaatamine pärast neljanädalase ajavahemiku möödumist
66.
Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas rahvusvahelise kaitse taotlust, mille suhtes algselt kohaldati piirimenetlust, võib pärast neljanädalase ajavahemiku möödumist läbi vaadata eelisjärjekorras varjupaigamenetluste direktiivi artikli 31 lõike 7 tähenduses, kui taotlejat peetakse jätkuvalt kinni samas keskuses – nüüd vastuvõtudirektiivi artikli 8 lõike 3 punkti b alusel –, kui i) kõik „uurimistoimingud“, sealhulgas isiklik vestlus, toimusid nelja nädala jooksul või kui ii) isiklik vestlus ei toimunud nelja nädala jooksul. Minu arvates tõstatatakse selle küsimusega kaks käsitlemist vajavat probleemi.
1. Kas pärast neljanädalase ajavahemiku möödumist tohib taotlust menetleda eelisjärjekorras?
67.
Esimene analüüsitav küsimus on see, kas rahvusvahelise kaitse taotlust, mille menetlemine algatati piirimenetluse alusel ja jätkus tavamenetluses, võib pärast neljanädalase ajavahemiku möödumist läbi vaadata „eelisjärjekorras“ varjupaigamenetluste direktiivi artikli 31 lõike 7 tähenduses.
68.
Vastus sellele küsimusele on minu arvates üsna lihtne. Varjupaigamenetluste direktiivi artikli 31 lõikes 7 antakse liikmesriikidele vajalik paindlikkus rahvusvahelise kaitse taotluse menetlemiseks eelisjärjekorras, mille puhul see vaadatakse läbi enne teisi taotlusi tavaliselt kohaldatavaid tähtaegu, põhimõtteid ja menetluslikke tagatisi arvestades. Selles artiklis ei ole ammendavalt loetletud olukordi, milles võib taotluse läbi vaadata eelisjärjekorras, vaid viidatakse teatavatele sellistele olukordadele üksnes näitlikult. Nii on varjupaigamenetluste direktiivi põhjenduses 19 märgitud, et liikmesriikidel on õigus „vaadata mis tahes [kohtujuristi kursiiv] taotlus eelisjärjekorras läbi“, tingimusel et järgitakse direktiivi II peatükis sätestatud üldpõhimõtteid ja tagatisi.
69.
Seetõttu on käesolevates kohtuasjades kohaldatav Belgia seadusandja otsus vaadata taotlused läbi eelisjärjekorras, kui asjaomaseid taotlejaid peetakse kinni, põhimõtteliselt kooskõlas varjupaigamenetluste direktiivi artikli 31 lõikega 7. Lisan, et kooskõlas varjupaigamenetluste direktiivi põhjendusega 18 (
40
) näib see lähenemisviis toetavat ka menetluse kiirust ja tõhusust ning aitab tagada, et kinnipidamist kohaldatakse ainult võimalikult lühikeseks ajavahemikuks kooskõlas vastuvõtudirektiivi nõuetega. (
41
)
2. Kas pärast neljanädalase ajavahemiku möödumist tohib tugineda piirimenetluse raames tehtud uurimistoimingutele?
70.
Teiseks võib eelotsusetaotluse esitanud kohut mõista ka nii, et ta soovib lisaks teada, kas otsuse tegemisel võib piirimenetluse raames tehtud uurimistoimingutele tugineda pärast neljanädalase ajavahemiku möödumist, teisisõnu tavamenetluses.
71.
Minu arvates hõlmab piirimenetluselt varjupaigataotluse tavamenetlusele üleminek varjupaigamenetluste direktiivi artikli 43 lõike 2 alusel just seda. Nõue, et menetlev ametiasutus algataks läbivaatamise de novo ega võtaks arvesse varem tehtud uurimistoiminguid, läheks vastuollu tõhusa ja kiire menetluse vajadusega.
72.
Eespool öeldust hoolimata ei saa ma jätta tähelepanuta selle küsimuse konteksti, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus on esitanud järgmiselt: „Praktikas võivad lühikesed tähtajad ja isiku kinnipidamine piiril [mis iseloomustavad Belgia piirimenetlust] kahjustada [varjupaigamenetluste direktiivi] II peatükis sätestatud üldpõhimõtete ja põhiliste tagatiste rakendamist (eelkõige õigus advokaadi abile [või] piisav aeg taotluse põhjendamiseks kasulike dokumentide kogumiseks […]).“ (
42
)
73.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus näib minu arvates väitvat, et seetõttu võivad piirimenetluse raames läbiviidavad uurimistoimingud olla madalama kvaliteediga ja seetõttu ei tohiks neile tavamenetluses tugineda. Selles küsimuses saan üksnes rõhutada, et sellistele uurimistoimingutele, mis ei vasta varjupaigamenetluste direktiivi II peatükis sätestatud aluspõhimõtete ja tagatiste nõuetele, ei tohi otsuse tegemisel tugineda ei tavamenetluses ega piirimenetluses. Nende aluspõhimõtete ja tagatiste järgimine on põhiline ja sõnaselge tingimus kõigi varjupaigamenetluste direktiivi kohaste menetluste, sealhulgas piirimenetluse kohaldamiseks. (
43
) Seega peab liikmesriigi kohus tema menetluses olevate kohtuasjade läbivaatamisel hindama, kas neid aluspõhimõtteid ja tagatisi on kogu kohaldatava menetluse jooksul järgitud.
74.
Pean igal juhul täpsustama, et piirimenetluse raames tehtavatele uurimistoimingutele tuginemine ei tohiks piirata taotleja õigust ühelt poolt esitada täiendavaid selgitusi, esitades mis tahes uusi asjaolusid, mida ta praktilistel põhjustel varem ei saanud esitada, (
44
) ja teiselt poolt saada täiendavaid tagatisi, mida saab kohaldada ainult tavamenetluses – nende hulgas on näiteks võimalus saada enne otsuse tegemist koopia aruandest või isikliku vestluse üleskirjutusest. (
45
)
75.
Eeltoodut arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata kolmandale küsimusele, et varjupaigamenetluste direktiivi artiklit 43 tuleb tõlgendada nii, et see võimaldab menetleval ametiasutusel jätkata piirimenetluses algatatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamist pärast selle sättes ette nähtud neljanädalast ajavahemikku eelisjärjekorras ning tugineda piirimenetluse alusel tehtud uurimistoimingutele sellistel asjaoludel, nagu on kõne all käesolevates kohtuasjades, tingimusel et järgitakse varjupaigamenetluste direktiivi II peatükis sätestatud aluspõhimõtteid ja tagatisi, mis on kohaldatavad menetluse igas etapis.
E.
Neljas küsimus: riigisisese praktika kooskõla vastuvõtudirektiivi ja varjupaigamenetluste direktiiviga
76.
Neljanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas „liikmesriigi õigusnormide selline kohaldamine“ on kooskõlas vastuvõtudirektiivi artiklist 8 ja varjupaigamenetluste direktiivi üldisest eesmärgist tuleneva taotleja kinnipidamise erandlikkusega.
77.
Kuna küsimuses sisalduv viide „liikmesriigi õigusnormide sellisele kohaldamisele“ on üsna ebamäärane, saan sellest aru üksnes nii, et see hõlmab kõigis seitsmes kohtuasjas tehtud Belgia ametiasutuste toimingute jada, rõhutades eriliselt taotlejate kinnipidamist. Ka viide varjupaigamenetluste direktiivi üldisele eesmärgile jääb selles kontekstis ebaselgeks, kuna selle direktiivi peamine eesmärk, nagu nähtub selle põhjendusest 12, on „arendada edasi liikmesriikides rahvusvahelise kaitse andmise ja äravõtmise menetluse nõudeid eesmärgiga luua liidus ühine varjupaigamenetlus“. Pigem võib eelotsusetaotluse esitanud kohut mõista nii, et see viitab direktiivi põhjenduses 60 esitatud täiendavale eesmärgile „tagada inimväärikuse täielik austamine ning edendada harta[st tulenevate teatavate põhiõiguste] kohaldamist“, mille hulgas on eelkõige inimväärikuse austamine, piinamise ning ebainimliku või alandava kohtlemise keeld ja varjupaigaõigus.
78.
Eeltoodut arvestades märgin, et eelotsusetaotluse esitanud kohus on täpsustanud, et ta ei ole pädev kontrollima taotlejate kinnipidamise otsuseid ning et tema menetluses olevad vaidlused puudutavad üksnes otsuseid, millega rahvusvahelise kaitse taotlused jäetakse põhjendamatuse või vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata. Eeltoodut arvestades pean sarnaselt Belgia valitsusega tunnistama, et mul on mõningasi kahtlusi, kas küsimus on põhikohtuasjas asjakohane ja seega vastuvõetav.
79.
Samas pean tunnistama, et eelotsuse küsimus niisugusena, nagu mina seda mõistan ja allpool analüüsin, sisaldab mitut parameetrit, mida ei saa üheselt pidada põhikohtuasjas asjakohatuks. Seetõttu ja võttes arvesse ka eeldust, et eelotsuse küsimused on asjakohased, (
46
) pean selle küsimuse käsitlemist vajalikuks – kuivõrd võib mõista, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu jaoks võib liikmesriigi ametiasutuse lähenemine mõjutada kohaldatava menetluse kehtivust.
80.
Võttes arvesse eelotsusetaotlust tervikuna, mõistan eelotsusetaotluse esitanud kohut nii, et ta seab kahtluse alla selle, kas Belgia ametiasutuste praktika, mis seisneb i) taotluse läbivaatamise alustamises piirimenetluse kohaselt, pidades taotlejat kinni vastuvõtudirektiivi artikli 8 lõike 3 punkti c alusel sisemaal asuvas kinnipidamiskohas, mis on võrdsustatud piiril asuva kohaga, ning ii) pärast neljanädalase ajavahemiku möödumist uue kinnipidamisotsuse tegemises; iii) taotleja kinnipidamise pikendamises samas keskuses, mida ei käsitata enam piiril asuva kohana; iv) edaspidise kinnipidamise põhjendamises muul alusel, nimelt vastuvõtudirektiivi artikli 8 lõike 3 punkti b alusel, „et määrata kindlaks tema rahvusvahelise kaitse taotluse aluseks olevad asjaolud, mida ilma kinnipidamiseta ei olnud võimalik kindlaks teha“, on kooskõlas varjupaigamenetluse direktiivi ja vastuvõtudirektiiviga, olenemata sellest, kas kõik uurimistoimingud, sealhulgas isiklik vestlus, on tehtud või mitte.
81.
Alustan alapunktist iv, mis on ainus aspekt, mida eelmistes küsimustes ei käsitletud ja millele eelotsusetaotluse esitanud kohus oma kolmandas küsimuses juba vihjas. Selles küsimuses pean tunnistama, et ma ei näe, milliseid rahvusvahelise kaitse taotluse aluseks olevaid täiendavaid asjaolusid on veel jäänud koguda pärast seda, kui kõik uurimistoimingud, eelkõige isiklik vestlus, on tehtud. Seetõttu näib mulle, et pärast viimast uurimistoimingut ei ole vastuvõtudirektiivi artikli 8 lõike 3 punktis b sätestatud alus enam kohaldatav. Ühtlasi märgin sellega seoses, et sama direktiivi artikli 9 lõikes 1 on ette nähtud, et taotlejat peetakse kinni „võimalikult lühikeseks ajaks ja […] ainult seni[,] kuni artikli 8 lõikes 3 sätestatud alused on kohaldatavad“ (
47
). Eeltoodut arvesse võttes olen seisukohal, et kui kõik uurimistoimingud on tehtud, mis tähendab, et ametiasutused on kokku kogunud kogu hindamiseks vajaliku teabe ja täiendavaid toiminguid ei ole ette nähtud, ei saa taotlejat enam vastuvõtudirektiivi artikli 8 lõike 3 punkti b alusel kinni pidada.
82.
Mis puudutab seevastu punkte i–iii, siis olen eelmiste küsimuste analüüsi raames juba väljendanud oma seisukohta, et põhimõtteliselt ei teki nende puhul probleeme seoses kooskõlaga liidu õigusega.
83.
Samas oleks minust hooletu jätta lisamata, et kuna kõigis seitsmes kohtuasjas tehti toimingud peaaegu identses järjekorras, võib see viidata sellele, nagu väidavad kaebajad, et tegemist on liikmesriigi asutuse süstemaatilise lähenemisviisiga. Lisaks käesoleva ettepaneku punktis 81 analüüsitud küsimusele, tekitab minu hinnangul see kahtluse, kas antud asjaolu on kooskõlas liidu õigusega, eelkõige vastuvõtudirektiivi artikliga 8 ja varjupaigamenetluste direktiivi artikliga 43, arvestades varjupaigamenetluste direktiivi eesmärki edendada ja austada taotlejate põhiõigusi (vt käesoleva ettepaneku punkt 77).
84.
Täpsemalt viitab käesoleva ettepaneku punktis 80 kirjeldatud lähenemisviisi süstemaatiline kasutamine sellele, et nii piirimenetluse kui ka tavamenetluse ajal on kinnipidamine peaaegu automaatne, mitte aga äärmuslik abinõu, mille proportsionaalsuse ja vajalikkuse üle otsustatakse juhtumipõhiselt, nagu on nõutud vastuvõtudirektiivi artikli 8 lõikes 2. (
48
) Sellisel juhul võib see, kui rahvusvahelise kaitse taotlustele kohaldatakse süstemaatiliselt piirimenetlust, vaatamata ettenähtavatele raskustele neljanädalase tähtaja järgimisel, ja peetakse taotlejaid kinni kunstlikult muudetud kinnipidamise aluse põhjal, kujutada endast piirimenetluse kuritarvitamist ja varjupaigamenetluste direktiivi artikli 43 lõikes 2 ette nähtud neljanädalasest tähtajast kõrvalehoidmist.
85.
Neid kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata neljandale küsimusele nii, et vastuvõtu- ja varjupaigamenetluste direktiiviga ei ole vastuolus selline praktika, nagu on kõne all põhikohtuasjades ja mis seisneb sisuliselt selles, et taotlejat, kelle taotluse suhtes kohaldati algul piirimenetlust, peetakse samas füüsilises kohas mõnel muul kinnipidamise alusel kinni kauem kui neli nädalat, tingimusel et kõik kinnipidamismeetmed on võetud nõuetekohaselt vajalikkuse ja proportsionaalsuse individuaalse hindamise alusel ning et kinnipidamine kestab ainult seni, kuni asjakohane kinnipidamise alus on kohaldatav.
F.
Viies küsimus: liikmesriigi kohtu omal algatusel teostatav kohtulik kontroll
86.
Viienda ja viimase küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas varjupaigamenetluste direktiivi artikli 31 lõikeid 7 ja 8, artiklit 43 ja artiklit 46 koostoimes harta artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et piiril alustatud menetluses tehtud otsuse peale talle esitatud kaebuse läbivaatamisel peab ta käsitlema otsuse vastuvõtmise suhtes varjupaigamenetluste direktiivi artikli 43 lõikes 2 kehtestatud neljanädalase tähtaja möödalaskmise küsimust omal algatusel. (
49
) Toimikust ilmneb, et see küsimus on asjakohane seitsmest kohtuasjast üksnes kahe kaebaja puhul, kes ei ole nähtavasti eelotsusetaotluse esitanud kohtule sellekohast vastuvõetavat väidet esitanud. (
50
)
87.
Arvestades minu seisukohta eelmistes küsimustes, näib mulle, et sellele küsimusele, mille ese on suures osas ära langenud, ei ole enam vaja vastata. Võttes arvesse eelnevat analüüsi ja kohtuasja konkreetseid faktilisi asjaolusid – eelkõige asjaolu, et samal menetleval ametiasutusel on pädevus nii piirimenetluses kui ka tavamenetluses – on raske mõista, kuidas mõjutaks sellele küsimusele antav vastus põhikohtuasjade lahendamist.
88.
Juhuks, kui Euroopa Kohus leiab siiski, et sellele küsimusele tuleb vastata, kuna ta on asunud eelmiste küsimuste suhtes teistsugusele seisukohale, (
51
) esitan järgmised märkused.
89.
Esiteks tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et liidu õigus ei kohusta liikmesriikide kohtuid käsitlema omal algatusel väiteid liidu õigusnormide rikkumise kohta, kui nende väidete analüüs kohustaks neid väljuma poolte endi määratletud vaidluse piiridest. (
52
)
90.
Eeltoodust hoolimata on Euroopa Kohus samuti märkinud, et varjupaigamenetluste direktiivi artikli 46 lõige 3 koostoimes harta artikliga 47, mis tagab taotlejatele õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile, nõuab liikmesriigi kohtult, kellele on esitatud kaebus rahvusvahelise kaitse taotluse kohta tehtud otsuse peale, „nii faktiliste kui ka õiguslike asjaolude […] täielik[ku] ja ex nunc-läbivaatami[st]“. Euroopa Kohus on otsustanud, et selline täielik ja ex nunc-läbivaatamine peab hõlmama omal algatusel selliste menetluslike aspektide kontrollimist – niivõrd, kuivõrd need on liikmesriigi kohtule teatavaks tehtud –, mis võivad mõjutada selliste taotluste suhtes kohaldatavat kontrollimenetlust. (
53
)
91.
Minu arvates on neljanädalase ajavahemiku möödumine, ilma et rahvusvahelise kaitse taotluse kohta oleks otsust tehtud, põhimõtteliselt just selline menetluslik aspekt, kuna see toob kaasa piirimenetluse ülemineku tavamenetluseks ja seega kohaldatava läbivaatamismenetluse muutumise. (
54
) Leian seega, et eelmises punktis viidatud kohtupraktika on käesolevas kontekstis kohaldatav ning et üldjuhul peab liikmesriigi kohus kontrollima neljanädalase ajavahemiku jooksul otsuse vastu võtmata jätmist omal algatusel.
92.
Seega juhuks, kui Euroopa Kohus otsustab viiendale küsimusele vastata, teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata, et varjupaigamenetluste direktiivi artikli 46 lõiget 3 koostoimes harta artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriigi kohtule esitatakse kaebus rahvusvahelise kaitse taotluse rahuldamata jätmise otsuse peale, mis vaadati algul läbi artikli 43 kohases piirimenetluses, peab see kohus täieliku ja ex nunc-kontrolli raames omal algatusel kontrollima talle menetluses esitatud teabe põhjal, miks ei tehtud otsust varjupaigamenetluste direktiivi artikli 43 lõikes 2 ette nähtud neljanädalase tähtaja jooksul.
VI. Ettepanek
93.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Conseil du contentieux des étrangers’ (välismaalaste asjade halduskohus, Belgia) eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/32/EL rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (varjupaigamenetluste direktiiv) artikliga 43
ei ole vastuolus piiril või transiiditsoonis esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamine piirimenetluses, kui taotlejat peetakse kinni geograafilises mõttes sisemaal asuvas keskuses.
2.
Rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamine ei kuulu varjupaigamenetluste direktiivi artikli 43 kohaldamisalasse pärast selles sättes ette nähtud neljanädalase tähtaja möödumist, sõltumata taotleja kinnipidamise võimalikust jätkamisest ja kinnipidamise koha õiguslikust kvalifikatsioonist (piiril või territooriumil).
3.
Varjupaigamenetluste direktiivi artiklit 43
tuleb tõlgendada nii, et see võimaldab menetleval ametiasutusel jätkata piirimenetluses esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamist eelisjärjekorras pärast selles sättes ette nähtud neljanädalast tähtaega ja tugineda sellistel asjaoludel, nagu on kõne all käesolevates kohtuasjades, selle menetluse raames tehtud uurimistoimingutele, tingimusel et järgitakse varjupaigamenetluste direktiivi II peatükis sätestatud aluspõhimõtteid ja tagatisi, mis on kohaldatavad menetluse igas etapis.
4.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiviga 2013/33/EL, millega sätestatakse rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded, ja varjupaigamenetluste direktiiviga
ei ole vastuolus selline praktika, nagu on kõne all põhikohtuasjades ja mis seisneb sisuliselt selles, et taotlejat, kelle taotluse suhtes kohaldati esialgu piirimenetlust, peetakse kinni kauem kui neli nädalat füüsilises mõttes samas kohas, kuid muul kinnipidamise alusel, tingimusel et kõik kinnipidamismeetmed on võetud nõuetekohaselt vajalikkuse ja proportsionaalsuse individuaalse hindamise alusel ning kinnipidamine kestab ainult seni, kuni asjaomane kinnipidamise alus on kohaldatav.
5.
Varjupaigamenetluste direktiivi artikli 46 lõiget 3 koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47
tuleb tõlgendada nii, et kui liikmesriigi kohtule esitatakse kaebus algselt artikli 43 kohases piirimenetluses läbi vaadatud rahvusvahelise kaitse taotluse rahuldamata jätmise otsuse peale, peab see kohus täieliku ja ex nunc-kontrolli raames omal algatusel ja talle menetluses esitatud teabe põhjal kontrollima, miks ei tehtud otsust varjupaigamenetluste direktiivi artikli 43 lõikes 2 ette nähtud neljanädalase tähtaja jooksul.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
i
)	Käesoleval kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv rahvusvahelise kaitse seisundi andmise ja äravõtmise menetluse ühiste nõuete kohta (ELT 2013, L 180, lk 60).
(
3
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiv, millega sätestatakse rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtu nõuded (ELT 2013, L 180, lk 96).
(
4
)	Moniteur belge, 31.12.1980, lk 14584.
(
5
)	14. mai 2009. aasta kuninglik dekreet, millega määratakse kindlaks 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 74/8 lõike 1 kohaste majutuskohtade suhtes kohaldatav kord ja tegevuseeskirjad (Arrêté royal du 14 mai 2009 fixant le régime et les règles de fonctionnement applicables aux lieux d’hébergement au sens de l’article 74/8, § 1er, de la loi du 15 décembre 1980), Moniteur belge, 27.5.2009, lk 38857.
(
6
)	17. veebruari 2012. aasta kuninglik dekreet, millega määratakse kindlaks 15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 74/8 lõikes 2 nimetatud koht (Arrêté royal du 17 février 2012 déterminant un lieu visé par l’article 74/8, § 2, de la loi du 15 décembre 1980), Moniteur belge, 15.3.2012, lk 15767.
(
7
)	Põhjusel, et kaebajad ei täitnud 15. detsembri 1980. aasta seaduses sätestatud sisenemise tingimusi (sealhulgas ei olnud neil näiteks kehtivat viisat).
(
8
)	15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 74/5 lõigete 1 ja 2 alusel, mis vastab vastuvõtudirektiivi artikli 8 lõike 3 punktis c sätestatud kinnipidamise alusele, nimelt selleks, et otsustada menetluse raames taotleja õiguse üle siseneda riigi territooriumile.
(
9
)	Vt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2016. aasta määruse (EL) 2016/399 (mis käsitleb isikute üle piiri liikumist reguleerivaid liidu eeskirju (Schengeni piirieeskirjad)) (ELT L 2016, L 77, lk 1) artikli 2 lõige 2, milles on välispiirid määratletud kui „liikmesriikide maismaapiirid, sealhulgas jõe- ja järvepiirid, merepiirid ning liikmesriikide lennujaamad, jõe-, mere- ja järvesadamad, kui need ei ole sisepiirid“.
(
10
)	Nii eelotsusetaotluse esitanud kohus kui ka Belgia valitsus viitasid asjaomaste kaebajate kinnipidamiskohana sellele majutuskohale.
(
11
)	15. detsembri 1980. aasta seaduse artikli 57/6 lõike 2 kohaselt peab CGRA juhul, kui taotlejat peetakse kinni kindlaksmääratud kohas, olgu siis territooriumil või piiril, tegema otsuse eelisjärjekorras; vt ka varjupaigamenetluste direktiivi artikli 31 lõige 7.
(
12
)	Vt 14. mai 2020. aasta kohtuotsus Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU ja C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367 (edaspidi „kohtuotsus FMS jt“); 17. detsembri 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari (rahvusvahelise kaitse taotlejate vastuvõtmine), C‑808/18, EU:C:2020:1029 (edaspidi „kohtuotsus komisjon vs. Ungari“) ning 30. juuni 2022. aasta kohtuotsus Valstybės sienos apsaugos tarnyba jt, C‑72/22 PPU, EU:C:2022:505 (edaspidi „kohtuasi C‑72/22 PPU“).
(
13
)	Vt kohtuotsus C‑72/22 PPU, punkt 74, ja minu ettepanek samas kohtuasjas, EU:C:2022:431, punkt 126; edaspidi „minu ettepanek kohtuasjas C‑72/22 PPU“).
(
14
)	Vt kohtuotsus FMS jt, punkt 236.
(
15
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiiv 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel (ELT 2008, L 348, lk 98); vt selle direktiivi artikli 2 lõike 2 punkt a ja artikli 4 lõige 4.
(
16
)	Vt näiteks Euroopa Parlamendi uuringuteenistuse raport „Asylum procedures at the border –European implementation assessment“ (varjupaigamenetlused piiril – Euroopa rakendamise hinnang, PE 654.201, november 2020 (edaspidi „EPRSi raport“).
(
17
)	Vt kohtuotsus FMS jt, punkt 239.
(
18
)	Märgin, et sõna „piirid“ võib tõlgendada viitega Schengeni piirieeskirjadele (vt eespool 9. joonealune märkus), kuid nii varjupaigamenetluste direktiivis kui ka muudes asjakohastes õigusaktides puudub sõna „transiiditsoon“ õiguslik määratlus. Tavakeeles mõistetakse transiiditsoone siiski üldiselt kui tavaliselt rahvusvahelistes lennujaamades ja meresadamates paiknevaid alasid piiripunktide kõrval või nende läheduses (isegi kui nende täpse ulatuse määrab kindlaks asjaomane riik), kuhu piiri ületanud isikud jäävad ajutiselt kuni edasi reisimiseni või riiki sisenemise loa saamiseni.
Samuti tuleb märkida, et 15. detsembri 1980. aasta seaduses, millega kehtestati varjupaigamenetluste direktiivi artikliga 43 antud kaalutlusruumi kasutades piirimenetlus, on viidatud üksnes „piiridele“ ja seal ei ole mainitud „transiiditsoone“. Käesolevas analüüsis käsitlen siiski mõlemat terminit, nii nagu need artiklis 43 kõrvuti esinevad.
(
19
)	Vt näiteks võrdlevad uuringud: Euroopa Varjupaigaküsimuste Tugiamet (EASO), „Border Procedures for Asylum Applications in EU+ Countries“ (piirimenetlused varjupaigataotluste esitamiseks EL+ riikides), september 2020, ja eespool 16. joonealuses märkuses viidatud EPRSi raport, op. cit.
(
20
)	Teisisõnu konkreetselt piiripunktide läheduses olevates piirkondades, arvestades, et isikut ei saa kinni pidada piirijoonel.
(
21
)	Vt selle kohta minu ettepanek kohtuasjas C‑72/22 PPU, punkt 127.
(
22
)	Vt nt Euroopa Parlamendi 10. veebruari 2021. aasta resolutsioon [...] direktiivi [2013/32] artikli 43 rakendamise kohta (ELT 2021, C 465, lk 47).
(
23
)	See on liidu õiguse alusel sõnaselgelt sätestatud Schengeni piirieeskirjades; vt 9. joonealune märkus.
(
24
)	Vt ka EIK 25. juuni 1996. aasta otsus Amuur vs. Prantsusmaa, CE:ECHR:1996:0625JUD001977692, punkt 52, milles rõhutatakse nendes tsoonides kohaldatavat õigust.
(
25
)	Belgia õigusaktides ei ole kinnipidamiskoht piirimenetluse ajal otseselt kindlaks määratud, vaid neis jõutakse samale tulemusele kaheetapilise lähenemisviisi abil: esiteks on neis nõutud, et kinnipidamine peab aset leidma „piiril asuvas kohas“, ja seejärel on õigusliku fiktsiooni abil kindlaks määratud kohad, mis sellele tingimusele vastavad. See lähenemisviis ei muuda siiski käesoleva analüüsi sisu.
(
26
)	Komisjoni argument on esitatud seoses tunnistamisega, et liikmesriikidel on transiiditsoonide täpse asukoha ja suuruse kindlaksmääramisel kaalutlusõigus; vt eespool 18. joonealune märkus.
(
27
)	Vt kohtuotsus FMS jt, punkt 242 jj, ning kohtuotsus komisjon vs. Ungari, punkt 181.
(
28
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. mai 2024. aasta määrus (EL) 2024/1348, millega luuakse rahvusvahelise kaitse ühine menetlus liidus ja tunnistatakse kehtetuks direktiiv [2013/32] (ELT L, 2024/1348).
(
29
)	Vt varjupaigamenetluste määruse artikkel 54.
(
30
)	Vt kohtuotsus FMS jt, punkt 235.
(
31
)	Ibid., punkt 241.
(
32
)	Vt eelkõige eelotsusetaotluse punktis 3.1.1 viidatud riigisisene kohtupraktika.
(
33
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab (nii siin kui ka kolmandas küsimuses) ka olukorrale, kus tehakse otsus edasise kontrolli kohta; see kujutab endast vaheotsust, milles leitakse, et vajalik on edasine kontroll. Belgia õiguse kohaselt on sellisel otsusel sama tagajärg kui neljanädalase ajavahemiku möödumisel: selle järel võib taotleja riiki siseneda. Teadaolevalt tehti otsus edasise kontrolli kohta kohtuasjades C‑54/24–C‑56/24, kuid siiski ei mõjutanud see asjaomaste kaebajate staatust, sest neil oli neljanädalase ajavahemiku möödumise tõttu juba lubatud territooriumile siseneda. Seega ei ole olukorrale, kus tehakse otsus edasise kontrolli kohta, konkreetse hinnangu andmine asjakohane.
(
34
)	Vt varjupaigamenetluste direktiivi artikli 26 lõige 1, milles viidatakse sellega seoses vastuvõtudirektiivile.
(
35
)	Vt kohtuotsus C‑72/22 PPU, punkt 83 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
36
)	Vt varjupaigamenetluste direktiivi artikli 2 punkt f ja artikli 4 lõige 1.
(
37
)	Vt selle kohta eelotsusetaotluse punkti 4.3 alapunkti b alapunkt ii.
(
38
)	Tuleb meenutada, et piirimenetluses saab sisulise otsuse teha üksnes varjupaigamenetluste direktiivi artikli 31 lõikes 8 ammendavalt loetletud asjaoludel.
(
39
)	Kui aga piirimenetlusele järgneb kiirendatud menetlus, piirduks sisuline otsus igal juhul varjupaigamenetluste direktiivi artikli 31 lõikes 8 ammendavalt loetletud asjaoludega, mis puudutavad mõlemat liiki menetlusi.
(
40
)	Varjupaigamenetluste direktiivi põhjendus 18 on sõnastatud järgmiselt: „Rahvusvahelise kaitse taotluse kohta võimalikult kiiresti otsuse tegemine, ilma et see piiraks taotluse piisavat ja täielikku läbivaatamist, on nii liikmesriikide kui ka rahvusvahelise kaitse taotlejate huvides“.
(
41
)	Vt vastuvõtudirektiivi artikkel 9 ja põhjendus 16.
(
42
)	Vt eelotsusetaotluse punkti 4.3 alapunkti b alapunkt iv.
(
43
)	Vt varjupaigamenetluste direktiivi artikli 31 lõiked 1, 7 ja 8 ning artikli 43 lõige 1.
(
44
)	Kooskõlas varjupaigamenetluste direktiivi artikliga 40.
(
45
)	Vt selle kohta varjupaigamenetluste direktiivi artikli 17 lõige 5.
(
46
)	Vt 8. novembri 2022. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid ja X (kinnipidamise läbivaatamine omal algatusel), C‑704/20 ja C‑39/21, EU:C:2022:858 (edaspidi „kohtuotsus C‑704/20 ja C‑39/21“), punkt 61 ning seal viidatud kohtupraktika.
(
47
)	Peale selle on vastuvõtudirektiivi artikli 9 lõike 1 teises lõigus sätestatud: „Artikli 8 lõikes 3 sätestatud kinnipidamise alustega seonduvates haldusmenetlustes rakendatakse nõuetekohast hoolsust. Haldusmenetlustes esinevad viivitused, mida ei ole põhjustanud taotleja, ei õigusta kinnipidamise jätkamist.“ Lisaks on direktiivi põhjenduses 16 samuti märgitud, et kinnipidamine „ei tohi ületada aega, mida on mõistlikult vaja asjakohaste menetluste lõpule viimiseks“.
(
48
)	Vt 25. juuni 2020. aasta kohtuotsus Ministerio Fiscal (asutus, kes tõenäoliselt võib saada rahvusvahelise kaitse taotluse), C‑36/20 PPU, EU:C:2020:495, punktid 101–105 ja seal viidatud kohtupraktika; vt ka vastuvõtudirektiivi põhjendus 15.
(
49
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab laiemalt „neljanädalase tähtaja möödalaskmisele“. Kuna a) sellel kohtul puudub pädevus kinnipidamisküsimustes ja b) kõigis kohtuasjades anti taotlejatele ametlik luba territooriumile siseneda, saab möödalaskmise käsitlemist mõista üksnes nii, et see puudutab otsuse tegematajätmist selle neljanädalase ajavahemiku jooksul.
(
50
)	Täpsustan, et erinevalt teistest kaebajatest ei esitanud kohtuasjade C‑52/24 ja C‑53/24 kaebajad oma algsetes kaebustes väidet, et rikutud on 15. detsembri 1980. aasta seaduse artiklit 57/6/4, millega võeti üle varjupaigamenetluste direktiivi artikkel 43. Kuigi kaebajad viitasid kohtuistungil sellele väidetavale rikkumisele, märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus, et algses kaebuses esitamata jäänud väited on põhimõtteliselt vastuvõetamatud.
(
51
)	Näiteks kui Euroopa Kohus leiab, et pärast neljanädalase ajavahemiku möödumist ei saa selle neljanädalase ajavahemiku jooksul tehtud uurimistoiminguid arvesse võtta (vastupidi minu seisukohale, mis on esitatud eespool punktides 71–75).
(
52
)	Vt kohtuotsus C‑704/20 ja C‑39/21, punkt 91 ning seal viidatud kohtupraktika.
(
53
)	4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, C‑406/22, EU:C:2024:841.
(
54
)	Lisaks teavitasid need kaebajad, kes oma algses kaebuses asjakohast väidet ei esitanud, käesolevates kohtuasjades vaieldamatult eelotsusetaotluse esitanud kohut sellest küsimusest, tõstatades selle eelkõige kohtuistungil; vt käesoleva ettepaneku 50. joonealune märkus.