62003TO0196_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål T-196/03
European Federation for Cosmetic Ingredients (EFfCI),
Bryssel (Belgien), företrädd av advokaterna K. Van Maldegem och C. Mereu,
sökande,
mot
Europaparlamentet, företrätt av J.L. Rufas Quintana, M. Moore och K. Bradley, samtliga i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
och
Europeiska unionens råd,
företrätt av E. Karlsson och C. Giorgi Fort, båda i egenskap av ombud,
svarande,
angående en talan om ogiltigförklaring av
– artikel 1.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/15/EG av den 27 februari 2003 om ändring av rådets direktiv 76/768/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om kosmetiska produkter (EGT L 66, s. 26), i den del som inför en ny artikel 4a.2 och 4a.2.1 samt en ny artikel 4b i direktiv 76/768,
– artikel 1.5 i direktiv 2003/15, i den del som inför ett nytt stycke i artikel 6.3 i direktiv 76/768,
meddelar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)
sammansatt av ordföranden J. Azizi samt domarna M. Jaeger och F. Dehousse,
justitiesekreterare: H. Jung,
följande
Beslut
Domskäl
Tillämpliga bestämmelser samt faktiska och processuella förhållanden
1. Innan den omtvistade rättsakten antogs
– hade artikel 4.1 i rådets direktiv 76/768/EEG av den 27 juli 1976 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om kosmetiska produkter (EGT L 262, s. 169; svensk specialutgåva, område 13, volym 5, s. 198) kompletterats genom rådets direktiv 93/35/EEG av den 14 juni 1993 om ändring för sjätte gången av direktiv 76/768 (EGT L 151, s. 32; svensk specialutgåva, område 13, volym 24, s. 74), i vilket en punkt i lades till,
– hade den ovannämnda punkten senast ändrats genom kommissionens direktiv 2000/41/EG av den 19 juni 2000 om att för andra gången senarelägga det datum efter vilket djurförsök är förbjudna för beståndsdelar och kombinationer av beståndsdelar som ingår i kosmetiska produkter (EGT L 145, s. 25).
Artikel 4.1 första stycket i direktiv 76/768 fick följaktligen följande lydelse:
”Utan att detta inskränker de allmänna förpliktelser som följer av artikel 2, skall medlemsstaterna förbjuda att kosmetiska produkter släpps ut på marknaden om de innehåller:
...
i) beståndsdelar eller kombinationer av beståndsdelar som utprovats på djur efter den 30 juni 2002 för att uppfylla kraven i detta direktiv.”
2. Strax innan den omtvistade rättsakten antogs
– hade direktiv 76/768 dessutom kompletterats med en artikel 6.3 genom artikel 1 i rådets direktiv 88/667/EEG av den 21 december 1988 om ändring för fjärde gången av direktiv 76/768 (EGT L 382, s. 46; svensk specialutgåva, område 13, volym 17, s. 175),
– hade den sistnämnda artikeln kompletterats genom artikel 1 punkt 9 i direktiv 93/35.
I artikel 6.3 i direktiv 76/768 föreskrevs följaktligen följande:
”Medlemsstaterna skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att försäkra sig om att text, namn, varumärken, bilder och tecken, figurativa eller ej, som används på etiketter, i varupresentation och reklam för kosmetiska produkter inte tillåts antyda någon egenskap som produkterna i fråga inte besitter. Dessutom skall i varje omnämnande av djurförsök klart anges om de utförda försöken gällde slutprodukten och/eller dess beståndsdelar.”
3. Den 27 februari 2003 antog Europaparlamentet och rådet direktiv 2003/15/EG om ändring av direktiv 76/768 (EGT L 66, s. 26).
4. I artikel 1 i direktiv 2003/15/EG föreskrivs följande:
”Direktiv 76/768/EEG ändras härmed på följande sätt:
…
2.) Följande artiklar skall införas:
’Artikel 4a
1. Utan att det påverkar de allmänna förpliktelser som följer av artikel 2 skall medlemsstaterna förbjuda
a) utsläppande på marknaden av kosmetiska produkter som i sin slutliga sammansättning, för att kraven i detta direktiv skall kunna iakttas, har varit föremål för djurförsök med användning av en annan metod än en alternativ metod efter det att den alternativa metoden har validerats och antagits på gemenskapsnivå, med vederbörlig hänsyn tagen till hur valideringen utvecklats inom OECD,
b) utsläppande på marknaden av kosmetiska produkter som innehåller beståndsdelar eller kombinationer av beståndsdelar som för att kraven i detta direktiv skall kunna iakttas har varit föremål för djurförsök med användning av en annan metod än en alternativ metod efter det att den alternativa metoden har validerats och antagits på gemenskapsnivå, med vederbörlig hänsyn tagen till hur valideringen utvecklats inom OECD,
c) att kosmetiska slutprodukter testas på djur på medlemsstaternas territorium för att kraven i detta direktiv skall kunna iakttas,
d) djurförsök på medlemsstaternas territorium med beståndsdelar eller kombinationer av beståndsdelar för att kraven i detta direktiv skall uppfyllas senast det datum då sådana försök måste ersättas av en eller flera validerade alternativa metoder som förtecknas i bilaga V till rådets direktiv 67/548/EEG av den 27 juni 1967 om tillnärmning av lagar och andra författningar om klassificering, förpackning och märkning av farliga ämnen eller i bilaga IX till det här direktivet.
Senast den 11 september 2004 skall kommissionen, i enlighet med det förfarande som föreskrivs i artikel 10.2 och efter samråd med Vetenskapliga kommittén för kosmetiska produkter och icke-livsmedelsprodukter avsedda för konsumenter (SCCNFP) fastställa innehållet i bilaga IX.
2. Kommissionen skall efter samråd med SCCNFP och Europeiskt centrum för validering av alternativa metoder (ECVAM) och med vederbörlig hänsyn tagen till hur valideringen utvecklats inom OECD upprätta tidsplaner för genomförandet av bestämmelserna i punkt 1 a, b och d, jämte tidsfrister för successiv avveckling av de olika testerna. Tidsplanerna skall göras tillgängliga för allmänheten senast den 11 september 2004 och översändas till Europaparlamentet och rådet. Tiden för genomförandet av punkt 1 a, b och d skall begränsas till högst sex år räknat från den tidpunkt då direktiv 2003/15/EG har trätt i kraft.
2.1. I fråga om testerna för toxicitet vid upprepade doser, reproduktiv toxicitet och toxikinetik för vilka inga alternativ ännu övervägs skall perioden för genomförande av punkt 1 a och b begränsas till högst tio år räknat från den tidpunkt då direktiv 2003/15/EG har trätt i kraft.
…
Artikel 4b
Användning i kosmetiska produkter av ämnen som är klassificerade som cancerframkallande, mutagena eller reproduktionstoxiska, kategori 1, 2 och 3, i bilaga 1 till direktiv 67/548/EEG skall förbjudas. Kommissionen skall för detta ändamål vidta nödvändiga åtgärder i enlighet med förfarandet i artikel 10.2. Ett ämne som tillhör kategori 3 får användas i kosmetiska produkter om det har utvärderats av SCCNFP och befunnits godtagbart för användning i kosmetiska produkter.’
…
5) Sista meningen i artikel 6.3 skall utgå och följande stycke skall läggas till:
’Tillverkaren eller den person som ansvarar för utsläppande av den kosmetiska produkten på gemenskapsmarknaden får dessutom, vad gäller produktens förpackning, dokument, meddelande, etikett, ring eller hylsa som medföljer eller avser denna produkt, uppmärksamma det faktum att inga djurförsök har utförts, endast under förutsättning att tillverkaren eller hans leverantör inte har testat eller låtit testa slutprodukten, dess prototyp eller några av de beståndsdelar som den innehåller på djur, eller använt beståndsdelar som andra har testat på djur i syfte att utveckla nya kosmetiska produkter. Riktlinjer skall fastställas i enlighet med förfarandet i artikel 10.2 och offentliggöras i Europeiska unionens officiella tidning. Europaparlamentet skall erhålla kopior på de åtgärdsförslag som föreläggs kommittén.’
…”
5. Sökanden är en europeisk ekonomisk intressegruppering (EEIG), som består av två företagssammanslutningar vilka tillverkar kemiska produkter.
6. Sökanden har, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 3 juni 2003, väckt förevarande talan om delvis ogiltigförklaring av direktiv 2003/15.
7. Genom särskilda handlingar, som inkom till förstainstansrättens kansli den 17 juli respektive den 14 augusti 2003, har svarandena gjort två invändningar om rättegångshinder enligt artikel 114 i förstainstansrättens rättegångsregler. Sökanden inkom med ett yttrande avseende dessa invändningar den 29 september 2003.
Parternas yrkanden
8. Sökanden har yrkat att förstainstansrätten skall
– fastställa att talan tas upp till sakprövning och bifalla den i sak, eller i andra hand pröva invändningarna om rättegångshinder tillsammans med sakfrågan,
– ogiltigförklara artikel 1 i direktiv 2003/15 i den del som inför artikel 4a.2 och 4a. 2.1, artikel 4b samt ett nytt stycke i artikel 6.3 i direktiv 76/768,
– förplikta svarandena att ersätta rättegångskostnaderna.
9. Europeiska unionens råd och Europaparlamentet har yrkat att förstainstansrätten skall
– avvisa talan,
– förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Förfarandet
1. Prövning av invändningarna om rättegångshinder tillsammans med sakfrågan
Parternas argument
10. Rådet och parlamentet har begärt att förstainstansrätten med tillämpning av artikel 114.1 i rättegångsreglerna skall meddela beslut i frågan om rättegångshinder utan att pröva själva sakfrågan.
11. Sökanden har däremot begärt att förstainstansrätten skall ”pröva sakfrågan innan den meddelar beslut i frågan om rättegångshinder, eller i andra hand fatta alla beslut i samband med prövningen i sak”. European Federation for Cosmetic Ingredients (EFfCI) har hävdat att ”förevarande mål rör ett oerhört komplext rättsområde där dess rättsliga ställning har ett nära samband med de underliggande sakfrågorna”. Denna komplexitet visar sig i parlamentets felaktiga beskrivning i invändningen om rättegångshinder av de grunder som har åberopats till stöd för talan. Förstainstansrätten skall följaktligen pröva sakfrågan ”före eller samtidigt med frågan om rättegångshinder”. EFfCI har tillagt att denna möjlighet uttryckligen föreskrivs i artikel 114.4 i rättegångsreglerna. Den belyses för övrigt i förstainstansrättens dom av den 1 december 1999 i de förenade målen T-125/96 och T-152/96, Boehringer mot rådet och kommissionen (REG 1999, s. II‑3427).
Förstainstansrättens bedömning
12. Enligt artikel 114.4 första stycket i rättegångsreglerna kan förstainstansrätten välja att meddela beslut i fråga om ett rättegångshinder som gjorts gällande av en part i enlighet med artikel 114.1 eller att pröva det tillsammans med sakfrågan.
13. Det följer av domstolens dom av den 26 februari 2002 i mål C‑23/00 P, rådet mot Boehringer (REG 2002, s. I‑1873, punkt 52), att det ankommer på förstainstansrätten att mot bakgrund av omständigheterna i målet bedöma vad som krävs för en god rättskipning. Förstainstansrätten kunde därför i detta mål av rättsekonomiska skäl undantagsvis välja att pröva huruvida en av de omtvistade rättsakterna var lagenlig innan den prövade huruvida det första av de två förenade målen kunde tas upp till sakprövning (domen i det ovan i punkt 11 nämnda målet Boehringer mot rådet och kommissionen).
14. Sådana rättsekonomiska skäl verkar inte föreligga i förevarande mål. EFfCI:s argument att talan gäller oerhört komplexa rättsfrågor uppmanar tvärtom till att om möjligt undvika en prövning av sakfrågan för det fall talan eventuellt skall avvisas. Det saknas i detta hänseende anledning att godta argumentet baserat på uppfattningen att denna komplexitet och omöjligheten att omedelbart fatta beslut i frågan huruvida talan skall avvisas, följer av parlamentets dåliga förståelse av grunderna för talan. Parlamentet härleder inte de åberopade rättegångshindren ur det sätt på vilket det har uppfattat dessa grunder. Det innebär att parlamentets sätt att uppfatta dem, för det fall parlamentet skulle ha fel, inte gör det nödvändigt att pröva dem tillsammans med sakfrågan.
15. EFfCI:s uppfattning kan under dessa omständigheter inte godtas. Talan om ogiltigförklaring kan nämligen inte göras om till en enkel juridisk rådgivning angående det omtvistade direktivets lagenlighet utan att syftet med artikel 230 EG förvanskas.
16. Förstainstansrätten meddelar därför, i enlighet med artikel 114.1 i rättegångsreglerna, beslut i fråga om invändningen om rättegångshinder utan att pröva själva målet i sak.
17. För övrigt är återstoden av förfarandet enligt artikel 114.3 i rättegångsreglerna muntligt om inte förstainstansrätten bestämmer annat. I förevarande mål finner förstainstansrätten att handlingarna innehåller tillräckliga upplysningar för att pröva svarandenas invändningar och det saknas därför anledning att inleda det muntliga förfarandet.
2. Begäran om konfidentiell behandling
18. Den 29 september 2003 begärde EFfCI med tillämpning av artikel 116.2 i rättegångsreglerna att vissa handlingar skulle behandlas konfidentiellt.
19. Av denna bestämmelse följer att en begäran om konfidentiell behandling hänger samman med en intervention. Eftersom ingen har intervenerat i förevarande mål är begäran för tidigt gjord. Det saknas följaktligen anledning att uttala sig på denna punkt.
Huruvida talan skall avvisas
1. Parternas argument
20. Svarandena anser att talan skall avvisas på grund av att sökanden inte är personligen berörd av de omtvistade bestämmelserna, i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG.
21. Enligt svarandena kan man inte dra slutsatsen att sökanden är personligen berörd med anledning av att de företag som den företräder ekonomiskt berörs mer än andra av den omtvistade rättsakten, eftersom de inte berörs av denna rättsakt på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem.
22. Svarandena har för övrigt gjort gällande att domstolen i sin dom av den 18 maj 1994 i mål C-309/89, Codorniu mot rådet (REG 1994, s. I-1853; svensk specialutgåva, volym 15, s. 141), inte fann att en person var ”personligen berörd” enbart på grund av den omständigheten att personens immateriella rättigheter påverkades av den omtvistade bestämmelsen. Domstolen fann snarare att talan kunde tas upp till sakprövning på grund av att företaget Codorniu påverkades av en bestämmelse där uttrycket ”crémant” förbehölls vissa franska och luxemburgska vinodlare, det vill säga en bestämd krets tillverkare, när samma uttryck utgjorde företagets varumärke. Den omständigheten att EFfCI företräder ett stort antal företag, som har patent på att saluföra ämnen som används vid tillverkningen av kosmetiska produkter, och försvarar deras intressen är däremot inte tillräckligt utmärkande. Utformningen av de flesta kosmetiska produkter görs nämligen under skydd av immateriella rättigheter.
23. Dessutom skulle villkoret om att vara personligen berörd helt tappa sin betydelse om det uppfylldes genom att någon företrädde en hel sektor.
24. Enligt svarandena följer det slutligen av rättspraxis att det åligger medlemsstaterna att vid genomförandet av gemenskapsbestämmelser se till att det finns ett fullständigt och verksamt rättsligt skydd som sökanden kan göra gällande.
25. EFfCI har däremot hävdat att den är personligen berörd i förhållande till alla andra ekonomiska aktörer, eftersom affärsverksamheten för tillverkare av beståndsdelar som ingår i kosmetika särskilt känner av förbudet mot att saluföra kosmetiska produkter som har testats på djur eller som innehåller ämnen som har klassificerats som cancerframkallande, mutagena eller skadliga för fortplantningen (nedan kallade CMF).
26. EFfCI har anfört att de omtvistade bestämmelserna innebär ett förbud mot att dels testa kemiska ämnen som används vid tillverkningen av kosmetiska produkter på djur, dels att saluföra kosmetiska slutprodukter eller ämnen som ingår i sådana produkter som har testats på detta sätt. Dessa förbud är tillämpliga även om djurförsöken har utförts för att uppfylla kraven i andra bestämmelser. Enligt EFfCI påverkas dess konkurrenssituation av dessa förbud genom att de företag som den företräder missgynnas i förhållande till andra företag som inte är verksamma inom sektorn för kosmetika eller i förhållande till företag som marknadsför beståndsdelar som endast används i denna industri, men som inte har testats på djur. Nackdelen kommer sig av att de företag som EFfCI omfattar bedriver skilda verksamheter. De måste följaktligen även följa kraven i andra bestämmelser vilka föreskriver djurförsök. Sökanden har klargjort att effekten av dessa förbud blir ännu mer kännbar eftersom forskning är nödvändig för att kosmetikaföretagen skall kunna bibehålla sin konkurrensställning. Dessa har således ett konstant behov av nya kemiska substanser ”vilka måste undergå noggranna djurförsök på grund av kraven i direktivet om farliga ämnen”.
27. EFfCI har vidare gjort gällande att ”den andra omtvistade bestämmelsen har en tydlig effekt på dess rättsliga ställning genom att den inte längre kan använda ämnen som är klassificerade CMR i kategorierna 1, 2 eller 3 och som ingår i kosmetiska produkter. För närvarande tillverkar och tillhandahåller medlemsföretagen även här kemiska ämnen som ingår i dessa kategorier till kosmetikaindustrin.”
28. Enligt EFfCI berörs de företag som den representerar av den tredje omtvistade bestämmelsen genom att denna medger att tillverkarna av kosmetiska produkter använder en etikett där det anges att inga djurförsök har utförts vid utvecklingen av den kosmetiska produkten och dess beståndsdelar. Eftersom nästan samtliga kemiska ämnen har testats på djur och alternativa metoder inte är tillgängliga förrän om många år har EFfCI gjort gällande att de företag vars intressen den bevakar endast sällan kommer att kunna åberopa avsaknaden av sådana försök efter det omtvistade direktivets ikraftträdande. Företagen i fråga blir därför missgynnade i förhållande till andra ekonomiska aktörer som kan dra nytta av en sådan upplysning. De kommer dessutom att drabbas av ”en konkurrensnackdel i förhållande till andra kosmetikatillverkare som felaktigt använder en etikett där det anges att djurförsök inte har utförts”.
29. EFfCI har vidare hävdat att de företag som den representerar särskiljs genom de patent de innehar. Enligt EFfCI ger dessa patent dem nämligen ensamrätt på användningen och marknadsföringen av de produkter som omfattas av patenten. Sökanden har gjort gällande att denna rättighet säkerställs genom ett särskilt skydd som är analogt med det som domstolen beaktade i sin dom av den 24 juni 1986 i mål 53/85, AKZO Chemie mot kommissionen (REG 1986, s. 1965; svensk specialutgåva, volym 8, s. 649). Det aktuella direktivet har emellertid negativa effekter på de fördelar som tillverkarna kan dra av denna rättighet. Med hänvisning till domen i det ovan i punkt 22 nämnda målet Codorniu mot rådet har EFfCI framhållit att rätten att ensam saluföra produkter som är resultatet av uppfinningar vilka föregick antagandet av det aktuella direktivet är identisk med den rätt som företaget Codorniu hade på grund av registreringen av varumärket crémant, vilken gjorde att företagets talan kunde tas upp till sakprövning.
30. Sökanden har även hävdat att företagen vars intressen den företräder i vissa fall är tvungna att bryta avtal som tidigare har ingåtts med kunder, vilket medför tunga förluster för avtalsparterna vad gäller ömsesidigt förtroende och marknadsandelar.
31. Sökanden har för övrigt gjort gällande att den har ”deltagit i det administrativa förfarandet genom att tillhandahålla vetenskapliga uppgifter och genom att framföra sina kommentarer under hela antagningsförfarandet” för det aktuella direktivet. Den har även rätt till särskilt skydd enligt artikel 13 i direktiv 76/768, enligt vilken de berörda parterna skall informeras om de preciserade skäl som ”ges till varje åtgärd som följer av detta direktiv och som innebär restriktioner eller förbud mot att kosmetiska produkter släpps ut på marknaden”.
32. Sökanden har slutligen gjort gällande att ”dess behörighet att skydda sina immateriella rättigheter (patent) och dess behörighet att försvara sina produkter enligt den befintliga gemenskapslagstiftningen (rätten till försvar) är en överordnad rättslig princip som måste iakttas under alla omständigheter när individuella rättigheter och friheter står på spel”. Enligt sökanden tar denna rättsliga princip ”intryck av artiklarna 6 och 13 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (undertecknad i Rom den 4 november 1950)”.
2. Förstainstansrättens bedömning
Allmänt
33. Enligt artikel 230 fjärde stycket EG får ”[v]arje fysisk eller juridisk person … väcka talan mot ett beslut som är riktat till honom eller mot ett beslut som, även om det utfärdats i form av en förordning eller ett beslut riktat till en annan person, direkt och personligen berör honom”.
34. Även om det i artikel 230 fjärde stycket EG inte uttryckligen sägs något om att en talan om ogiltigförklaring av ett direktiv som väcks av enskilda kan upptas till sakprövning, framgår det av rättspraxis att enbart detta förhållande inte är tillräckligt för att en sådan talan skall avvisas(förstainstansrättens dom av den 17 juni 1998, i mål T-135/96, UEAPME mot rådet, REG 1998, s. II‑2335, punkt 63, förstainstansrättens beslut av den 10 september 2002 i mål T‑223/01, Japan Tobacco och JT International mot parlamentet och rådet, REG 2002, s. II‑3259, punkt 28, och förstainstansrättens beslut av den 6 maj 2003 i mål T‑321/02, Vannieuwenhuyze-Morin mot parlamentet och rådet, REG 2003, s. II‑1997, punkt 21). Gemenskapsinstitutionerna kan inte heller kringgå det rättsliga skydd som denna fördragsbestämmelse ger enskilda endast genom att välja en viss form för en viss rättsakt (förstainstansrättens beslut av den 14 januari 2002 i mål T‑84/01, Association contre l’heure d’été mot parlamentet och rådet, REG 2002, s. II‑99, punkt 23, samt besluten i de ovannämnda målen Japan Tobacco och JT International mot parlamentet och rådet, punkt 28, och Vannieuwenhuyze-Morin mot parlamentet och rådet, punkt 21). Förstainstansrätten skall därför undersöka om det aktuella direktivet ”direkt och personligen” berör sökanden, i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG.
35. Med hänsyn till att dessa två villkor är kumulativa anser förstainstansrätten att det först skall prövas om sökanden är personligen berörd, eftersom det, om så inte är fallet, blir onödigt att undersöka om den berörs på ett direkt sätt av det aktuella direktivet.
Villkoret att sökanden är personligen berörd
36. I förevarande mål är det ostridigt att artiklarna 4a, 4b och 6.3 andra stycket, vilka har införts i direktiv 76/768 genom de omtvistade bestämmelserna, är formulerade i allmänna ordalag. Dessa bestämmelser är tillämpliga på objektivt bestämda situationer och medför rättsverkningar för företag som tillverkar ämnen som används vid tillverkningen av kosmetika, det vill säga för en allmänt och abstrakt angiven kategori juridiska personer.
37. Den omständigheten att den ifrågasatta rättsakten, till sin art, har allmän giltighet och inte utgör ett beslut i den mening som avses i artikel 249 EG är emellertid inte i sig tillräcklig för att enskilda inte skall anses ha någon möjlighet att väcka talan om ogiltigförklaring av denna rättsakt (domstolens dom i det ovan i punkt 22 nämnda målet Codorniu mot rådet, punkt 19, och av den 22 november 2001 i mål C-451/98, Antillean Rice Mills mot rådet, REG 2001, s. I‑8949, punkt 49, samt förstainstansrättens beslut i det ovan i punkt 34 nämnda målet Tribunal Japan Tobacco och JT International mot parlamentet och rådet, punkt 29, och av den 21 mars 2003 i mål T-167/02, Établissements Toulorge mot parlamentet och rådet, REG 2003, s. II‑1111, punkt 26).
38. Under vissa omständigheter kan nämligen även en normativ rättsakt, som är tillämplig på samtliga berörda ekonomiska aktörer, beröra vissa av dessa aktörer direkt och personligen, och följaktligen anta karaktären av ett beslut gentemot dem (domstolens dom av den 16 maj 1991, i mål C-358/89, Extramet Industrie mot rådet, REG 1991, s. I‑2501, punkt 13, och domen det ovan i punkt 22 nämnda målet Codorniu mot rådet, punkt 19, samt beslutet i det ovan i punkt 34 nämnda målet Japan Tobacco och JT International mot parlamentet och rådet, punkt 29). Detsamma gäller om rättsakten i fråga angår dem på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem eller på grund av en faktisk situation som särskiljer dem från alla andra personer och därigenom försätter dem i en ställning som motsvarar den som gäller för en person som ett beslut är riktat till (domstolens dom av den 15 juli 1963 i mål 25/62, Plaumann mot kommissionen, REG 1963, s. 197, svensk specialutgåva, volym 1, s. 181, och av den 1 april 2004, i mål C‑263/02 P, kommissionen mot Jégo-Quéré, REG 2004, s. I-0000, punkt 45).
39. Förstainstansrätten skall därför i förevarande mål undersöka om handlingarna i målet gör det möjligt att anse att dessa villkor är uppfyllda.
40. För det första uppkommer frågan vilken inverkan EFfCI:s egenskap av EEIG har på möjligheten att ta upp talan till sakprövning.
41. Det följer av domstolens fasta rättspraxis att man inte kan godta principen att en sammanslutning, som företrädare för en grupp aktörer, är personligen berörd av en rättsakt som påverkar denna grupps allmänna intressen (domstolens dom av den 14 december 1962 i de förenade målen 16/62 och 17/62, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes m.fl. mot rådet, REG 1962, s. 901; svensk specialutgåva, volym 1, s. 145, av den 18 mars 1975 i mål 72/74, Union syndicale m.fl. mot rådet, REG 1975, s. 401, av den 28 oktober 1982 i mål 135/81, Groupement des agences de voyages mot kommissionen, REG 1982, s. 3799, och av den 10 juli 1986 i mål 282/85, DEFI mot kommissionen, REG 1986, s. 2469, samt domstolens beslut av den 5 november 1986 i mål 117/86, UFADE mot rådet och kommissionen, REG 1986, s. 3255, förstainstansrättens beslut av den 28 oktober 1993 i mål T-476/93, FRSEA och FNSEA mot rådet, REG 1993, s. II‑1187, punkt 25, och förstainstansrättens dom av den 6 juli 1995 i mål T‑447/93–T-449/93, AITEC m.fl. mot kommissionen, REG 1995, s. II‑1971, punkt 54).
42. En talan som väckts av en sammanslutning kan ändå upptas till sakprövning i minst tre typer av fall:
– När en branschsammanslutning i en lagbestämmelse uttryckligen ges ett antal processuella rättigheter.
– När sammanslutningen företräder sådana företags intressen som själva har rätt att väcka talan.
– När sammanslutningen har ett eget intresse av att föra talan, nämligen när dess ställning som förhandlare berörs av den ifrågasatta rättsakten (förstainstansrättens beslut av den 23 november 1999 i mål T-173/98, UPA mot rådet, REG 1999, s. II‑3357, punkt 47).
43. Av detta följer att frågan huruvida en talan om ogiltigförklaring som har väckts av en sammanslutning, vilken bildats i syfte att främja en grupp rättssubjekts kollektiva intressen, kan tas upp till sakprövning är beroende av om dess medlemmar enskilt skulle ha kunnat väcka denna talan, förutom när sammanslutningen har ett eget intresse av att väcka talan. Denna lösning gäller även för en EEIG. Det följer nämligen av artikel 3 i rådets förordning (EEG) nr 2137/85 av den 25 juli 1985 om europeiska ekonomiska intressegrupperingar (EEIG) (EGT L 199, s. 1; svensk specialutgåva, område 17, volym 1, s. 90) att syftet med en grupperings verksamhet enbart är att underlätta eller utveckla medlemmarnas ekonomiska verksamhet för att dessa skall kunna förbättra sina egna resultat, vilket innebär att grupperingens verksamhet endast är av understödjande karaktär.
44. Förstainstansrätten skall därför undersöka om sökandens medlemmar är personligen berörda av den omtvistade rättsakten.
45. Förstainstansrätten konstaterar i detta hänseende att sökandens medlemmar själva är sammanslutningar av företag. Frågan huruvida denna talan hade kunnat tas upp till sakprövning om den hade väckts av dessa sammanslutningar beror följaktligen i sin tur, och i enlighet med den rättspraxis som förstainstansrätten erinrar om i punkt 42, på särskilda omständigheter eller på om de företag som ingår i sammanslutningarna är personligen berörda av den omtvistade rättsakten.
Huruvida företagen i sektorn är personligen berörda
– Det aktuella direktivets inverkan på konkurrensställningen för företagen i sektorn
46. EFfCI har gjort gällande att de förbud som har inrättats genom direktiv 2003/15 och den i direktivet tillåtna etiketteringen angående frånvaron av djurförsök har skadliga effekter på konkurrensställningen för de företag som företräds av de sammanslutningar som EFfCI representerar.
47. Detta särskiljer emellertid inte dessa företag från andra företag som inte levererar till kosmetikabranschen, eller som begränsar sig till denna marknad men som inte testar sina beståndsdelar på djur, eller som inte använder CMF-ämnen. Det är nämligen inte tillräckligt att vissa aktörer i ekonomiskt hänseende påverkas av en rättsakt i större omfattning än sina konkurrenter för att de skall vara personligen berörda av den (förstainstansrättens beslut av den 15 september 1999 i mål T‑11/99, Van Parys m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. II‑2653, punkterna 50 och 51).
48. Företagen i fråga berörs dessutom endast i sin objektiva egenskap av företag som tillverkar ämnen som används både av kosmetikaföretag och av andra, på samma sätt som alla ekonomiska aktörer som befinner sig i samma situation inom Europeiska gemenskapen (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens beslut av den 25 juni 1998 i de förenade målen T-14/97 och T-15/97, Sofivo m.fl. mot rådet, REG 1998, s. II‑2601, punkt 37, och av den 15 januari 2004 i mål T‑393/03, Valenergol mot rådet, REG 2004, s. II-0000, punkt 19).
49. Den omständigheten att de berörda företagen i vissa länder skulle vara de främsta företagen inom sektorn gör det för övrigt inte möjligt att dra slutsatsen att de tillhör en särskild krets ekonomiska aktörer, vilken är identifierbar i förhållande till kriterier som hänför sig till de ifrågavarande produkterna eller till den ekonomiska verksamheten. En kommersiell verksamhet kan nämligen a priori utövas av vilket företag som helst, som faktiskt eller potentiellt kan befinna sig i en situation som är identisk med denna (domstolens dom av den 17 januari 1985 i mål 11/82, Piraiki-Patraiki m.fl. mot kommissionen, REG 1985, s. 207, punkterna 12–14).
50. Slutligen kan förstainstansrätten inte ta hänsyn till att de företag som är medlemmar i de sammanslutningar som sökanden företräder skulle lida en konkurrensnackdel på grund av att de skulle kunna komma att konkurrera med andra kosmetikatillverkare som ”felaktigt” använder sig av en etikett. Detta resonemang bygger på ett enkelt antagande, som inte har styrkts, enligt vilket aktörer inte skulle iaktta sina rättsliga förpliktelser. Även om en sådan situation skulle uppstå måste sökanden rätta sig efter de villkor för upptagande till sakprövning som har fastställts i artikel 230 fjärde stycket EG.
51. Förstainstansrätten skall därför undersöka om det i förevarande mål finns andra omständigheter som särskiljer de företag som är medlemmar i EFfCI.
– Förekomsten av avtalsförpliktelser
52. Sökanden har med hänvisning till domstolens dom i det ovan i punkt 49 nämnda målet Piraiki-Patraiki m.fl. mot kommissionen, och av den 26 juni 1990 i mål C‑152/88, Sofrimport mot kommissionen (REG 1990, s. I‑2477), anfört att förbudet mot djurförsök och CMF-ämnen tvingar de företag som är medlemmar i sammanslutningarna som den försvarar att bryta avtal som tidigare ingåtts med kunder, med risk för att företagen lider allvarlig ekonomisk skada.
53. Förstainstansrätten påpekade emellertid redan i beslutet i det ovan i punkt 37 nämnda målet Établissements Toulorge mot parlamentet och rådet (punkt 64) att domstolen i vart och ett av dessa mål hade kontrollerat huruvida det hade bevisats att det förelåg särskilda egenskaper eller en faktisk situation som kännetecknade sökandena i förhållande till alla andra personer, och som på grund härav särskilde dem på liknande sätt som den som beslutet var riktat till. Av dessa domar och av domstolens dom av den 10 april 2003 i mål C-142/00 P, kommissionen mot Nederlandse Antillen (REG 2003, s. I-3483), följer närmare bestämt att det är nödvändigt att dessa två kumulativa villkor är uppfyllda för att hänvisningen till avtalsförpliktelser skall leda till att en talan om ogiltigförklaring kan tas upp till sakprövning. Det krävs för det första att en bestämmelse som är överordnad den aktuella rättsakten av normativ karaktär medför en skyldighet för institutionerna att beakta sökandens situation på ett visst sätt i förhållande till alla andra personer som berörs av denna rättsakt. För det andra krävs att sökandeföretagen redan har ingått avtal som skall fullgöras under den period som den omtvistade bestämmelsen tillämpas och vars fullföljande helt eller delvis hindras.
54. I förevarande mål har sökanden emellertid för det första inte angett någon tvingande bestämmelse som är överordnad det aktuella direktivet, enligt vilken parlamentet och rådet var tvungna att beakta de negativa återverkningar som direktivet riskerade att få på den ekonomiska situationen för de företag som är medlemmar i de sammanslutningar som sökanden företräder.
55. Sökanden har för det andra på intet sätt visat att avtal har ingåtts i vederbörlig ordning, vars fullföljande omöjliggjordes av den omtvistade rättsaktens antagande och ikraftträdande.
– Inverkan på immateriella rättigheter
56. EFfCI har vidare gjort gällande att dess medlemmar särskiljs genom den specifika karaktären hos de rättigheter som följer av deras patent, eftersom dessa patent enligt EFfCI ger dem ensamrätt på användningen och marknadsföringen av de produkter som patenten avser.
57. Förstainstansrätten konstaterar dock att förekomsten av ett rättsligt skydd för know-how och företagshemligheter för de företag som försvaras av sammanslutningarna som är medlemmar i EFfCI inte karaktäriserar dessa i förhållande till alla andra tillverkare av kemiska produkter som berörs av det aktuella direktivet. Dessa kan alla i samma utsträckning åberopa detta skydd till sin fördel, eftersom tillverkningen och saluföringen av produkter ofta sker under skydd av immateriella rättigheter. Om varje patent identifierar den produkt som det skyddar, hindrar det aktuella direktivet för övrigt inte användningen av ett specifikt patent, vilket innebär att den eventuella påverkan på immateriella rättigheter endast följer av den objektiva omständigheten att någon tillverkar ämnen för användning i kosmetikaindustrin.
58. I detta hänseende måste den situation som gav upphov till domen i det ovan i punkt 22 nämnda målet Codorniu mot rådet särskiljas från situationen i förevarande mål. I den lagstiftning som var aktuell i det förstnämnda målet förbehölls beteckningen crémant en bestämd krets tillverkare, trots att sökandeföretaget hade registrerat samma beteckning som varumärke och hade använt det under en längre period innan den omtvistade förordningen antogs. Sökandens situation skilde sig därför tydligt från situationen för alla andra ekonomiska aktörer. Det var snarare den specifika karaktären hos beteckningen som denna rättighet skyddade, och som på något sätt ”exproprierades” från sökanden genom den omtvistade rättsakten, än ett abstrakt nyttjande av en immateriell rättighet som var avgörande för domen i det ovan i punkt 22 nämnda målet Codorniu mot rådet. Det aktuella direktivet syftar däremot inte till att förbehålla vissa aktörer en viss immateriell rättighet till skada för de företag som försvaras av sökanden.
59. EFfCI har likväl åberopat den omständigheten att den fﾶrsvarar intressen för sammanslutningar vars medlemmar är företag som innehar patent som gäller mot tredje man och som skyddar ett know-how som har erhållits efter varaktiga forskningsinsatser, vilka är nödvändiga för att bevara deras konkurrensställning.
60. Förstainstansrätten konstaterar dock att nödvändigheten av att forska för att förbli konkurrenskraftig inte särskiljer de berörda företagen i en marknadsekonomi. Slutligen innebär den omständigheten att patenten gäller mot tredje man inte, åtminstone inte i förevarande mål, att de rättigheter som skyddas skiljer sig från andra rättigheter som de ekonomiska aktörerna vanligtvis innehar och som har samma verkningar. Att patenten gäller mot tredje man särskiljer följaktligen inte de ekonomiska aktörer som har patent i förhållande till övriga ekonomiska aktörer.
61. Av det ovan anförda följer att de företag vars intressen sökanden försvarar inte är personligen berörda av de omtvistade bestämmelserna i direktiv 2003/15.
62. Denna slutsats motsägs inte av domen i det ovan i punkt 29 nämnda målet AKZO Chemie mot kommissionen (punkt 28), enligt vilken ”[a]ffärshemligheter ges ... ett mycket speciellt skydd”. Det aktuella skyddet i denna dom avsåg nämligen att hemligheter inom ramen för konkurrenspolitiken inte skulle lämnas ut enligt artikel 19.3 och artikel 21.2 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, Första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86 (EGT P 13, s. 204 ; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8). Av detta kan man inte dra någon slutsats vad avser möjligheten att ta upp talan till sakprövning med hänsyn till villkoret att sökanden skall vara personligen berörd. Tvärtemot vad sökanden har gjort gällande kan man av domen i det ovan i punkt 29 nämnda målet AKZO Chemie mot kommissionen inte dra slutsatsen att alla som är innehavare av en immateriell rättighet skulle vara personligen berörda av en bestämmelse av normativ karaktär som kan påverka dem.
Förekomsten av särskilda processuella rättigheter
– För sökanden
63. Enligt rättspraxis kan särskilda omständigheter motivera att en talan om ogiltigförklaring som en sammanslutning har väckt mot en rättsakt med allmän giltighet tas upp till sakprövning, trots att sammanslutningens medlemmar inte är direkt och personligen berörda av den. Så är bland annat fallet om sammanslutningen har medverkat i det förfarande som ledde fram till antagandet av rättsakten (förstainstansrättens beslut av den 2 april 2004 i mål T-231/02, Gonnelli och AIFO mot kommissionen, REG 2004, s. II-0000).
64. Sökanden har gjort gällande att den deltog i det förfarande som ledde fram till antagandet av det aktuella direktivet genom att tillhandahålla vetenskapliga uppgifter och genom att komma med synpunkter på de omdiskuterade frågorna.
65. Ett frivilligt deltagande i förberedandet av en rättsakt av lagkaraktär inom ramen för ett förfarande där det inte föreskrivs att enskilda skall delta kan emellertid inte, till skillnad från deltagandet i ett förfarande där sådant deltagande föreskrivs, ge talerätt mot denna rättsakt (domstolens beslut av den 23 november 1995 i mål C‑10/95 P, Asocarne mot rådet, REG 1995, s. I‑4149).
66. För övrigt gav artikel 13 i direktiv 76/768, vilken har åberopats av sökanden, inte sökanden rätt att delta vid utarbetandet av den omtvistade rättsakten. Artikeln gäller endast informerande i efterhand av de företag som berörs av enskilda rättsakter utfärdade med tillämpning av nämnda direktiv.
67. Eftersom EFfCI inte har angett några andra bestämmelser till stöd för sitt argument anser förstainstansrätten att det rör sig om informella åtgärder som inte motiverar att talan om ogiltigförklaring tas upp till sakprövning.
– För sammanslutningarna som är medlemmar i sökanden eller för företagen som ingår i dessa sammanslutningar
68. Det räcker att i detta hänseende konstatera att sökanden inte har åberopat att de sammanslutningar som är medlemmar i sökanden eller de företag som ingår i sammanslutningarna skulle ha några speciella processuella rättigheter.
Rätten till ett verksamt rättsligt skydd
69. EFfCI:s sista argument gäller kraven på ett verksamt rättslig skydd.
70. Förstainstansrätten erinrar i detta hänseende om att det ankommer på medlemsstaterna att inrätta ett system med rättsmedel och förfaranden som gör det möjligt att säkerställa rätten till ett verksamt domstolsskydd och att i detta hänseende fylla eventuella luckor i fördraget. Domstolen har för övrigt uttalat att reglerna i artikel 230 EG om när en talan får tas upp till sakprövning inte får tolkas så, att en talan om ogiltigförklaring skall tas upp till sakprövning om det efter en konkret prövning av nationella förfarandebestämmelser vid EG-domstolen visar sig att enskilda saknar möjlighet att genom att föra talan vid nationell domstol få till stånd en prövning av den omtvistade rättsaktens giltighet. ”En sådan tolkning skulle nämligen medföra att gemenskapsdomstolarna i varje konkret fall … tvinga[de]s tolka nationella processrättsliga bestämmelser, vilket de inte är behöriga att göra inom ramen för sin kontroll av lagenligheten av gemenskapens rättsakter” (domstolens dom av den 25 juli 2002 i mål C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mot rådet, REG 2002, s. I‑6677, punkt 43, och domen i det ovan i punkt 38 nämnda målet kommissionen mot Jégo-Quéré, punkt 33). Denna bedömning gäller i än högre grad när sökanden, som i förevarande mål, inte har påstått att det i den nationella rättsordningen skulle saknas en möjlighet att väcka talan så att den nationella domstolen kan pröva det omtvistade direktivets giltighet (beslutet i det ovan i punkt 37 nämnda målet Établissements Toulorge mot parlamentet och rådet, punkt 66).
Slutsats
71. Av det ovan anförda följer att sökanden inte är personligen berörd av de omtvistade bestämmelserna. Talan skall följaktligen avvisas, utan att det är nödvändigt att pröva villkoret enligt vilket sökanden skall vara direkt berörd av den omtvistade rättsakten och de övriga invändningar om rättegångshinder som svarandena har gjort.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
72. Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Svarandena har yrkat att sökanden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökanden har tappat målet, skall svarandenas yrkande bifallas.
Domslut
På dessa grunder fattar (tredje avdelningen)
följande beslut:
1) Talan avvisas.
2) Sökanden skall bära sin rättegångskostnad och ersätta svarandenas rättegångskostnad.