62000CJ0032_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa C-32/00 P,
Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehenään X. Lewis, prosessiosoite Luxemburgissa,
valittajana,
jossa valittaja vaatii muutoksenhaussaan Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (toinen jaosto) yhdistetyissä asioissa T-125/96 ja T-152/96, Boehringer vastaan neuvosto ja komissio, 1.12.1999 antaman tuomion (Kok. 1999, s. II-3427) osittaista kumoamista,
vastapuolina ja muina asianosaisina:
Boehringer Ingelheim Vetmedica GmbH
ja
C. H. Boehringer Sohn,
kotipaikka Ingelheim am Rhein (Saksa), edustajinaan avocat D. Waelbroeck ja avocat D. Fosselard, prosessiosoite Luxemburgissa,
kantajina ensimmäisessä oikeusasteessa,
Euroopan unionin neuvosto,
vastaajana ensimmäisessä oikeusasteessa asiassa T-125/96 ja väliintulijana ensimmäisessä oikeusasteessa asiassa T-152/96,
Fédération européenne de la santé animale (Fedesa), kotipaikka Bryssel (Belgia), edustajinaan avocat A. Vandencasteele ja avocat D. Brinckman, prosessiosoite Luxemburgissa,
Stichting Kwaliteitsgarantie Vleeskalverensector (SKV), kotipaikka Haag (Alankomaat), edustajinaan advocaat G. van der Wal ja avocat L. Parret, prosessiosoite Luxemburgissa,
väliintulijoina ensimmäisessä oikeusasteessa,
ja
Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta,
väliintulijana ensimmäisessä oikeusasteessa
asiassa T-125/96,
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN,
toimien kokoonpanossa: presidentti G. C. Rodríguez Iglesias, jaostojen puheenjohtajat P. Jann, F. Macken ja N. Colneric sekä tuomarit A. La Pergola (esittelevä tuomari), J.-P. Puissochet, M. Wathelet, R. Schintgen ja V. Skouris,
julkisasiamies: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
kirjaaja: R. Grass,
ottaen huomioon esittelevän tuomarin kertomuksen,
kuultuaan julkisasiamiehen 4.10.2001 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
Tuomion perustelut
1 Euroopan yhteisöjen komissio on Euroopan yhteisöjen tuomioistuimeen 7.2.2000 toimittamallaan valituksella vaatinut EY:n tuomioistuimen perussäännön 49 artiklan nojalla Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa T-125/96 ja T-152/96, Boehringer vastaan neuvosto ja komissio, 1.12.1999 antaman tuomion (Kok. 1999, s. II-3427; jäljempänä valituksenalainen tuomio) osittaista kumoamista.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
2 Neuvosto antoi 26.6.1990 yhteisön menettelystä eläinlääkejäämien enimmäismäärien vahvistamiseksi eläinperäisissä elintarvikkeissa asetuksen N:o 2377/90 (EYVL L 224, s. 1).
3 Komissio vahvistaa asetuksen N:o 2377/90 mukaan jäämien enimmäismäärän, joka on tämän asetuksen 1 artiklan 1 kohdan b alakohdassa määritelty eläinlääkkeen käytöstä johtuvan jäämän enimmäispitoisuudeksi, "jonka yhteisö voi hyväksyä laillisesti sallittavaksi tai hyväksytyksi tunnustettavaksi elintarvikkeissa tai elintarvikkeilla".
4 Asetuksessa N:o 2377/90 säädetään, että eläinlääkkeissä käytettävät farmakologisesti vaikuttavat aineet on niiden ihmisten terveydelle aiheuttamien vaarojen arvioinnin jälkeen kirjattava johonkin kyseisen asetuksen liitteinä I-IV olevista neljästä luettelosta. Liite I koskee aineita, joille on vahvistettavissa jäämien enimmäismäärä, liite II aineita, joille ei ole vahvistettava jäämien enimmäismäärää, liite III aineita, joille on tietyin edellytyksin asetettavissa jäämien väliaikainen enimmäismäärä, ja liite IV aineita, joille ei niiden vaarallisuuden vuoksi ole vahvistettavissa mitään jäämien enimmäismäärää.
5 Asetuksen N:o 2377/90 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
"Saadakseen sisällytetyksi liitteeseen I, II tai III uuden farmakologisesti vaikuttavan aineen, joka on:
- tarkoitettu käytettäväksi elintarvikkeita tuottavien eläinten hoitoon tarkoitetuissa eläinlääkkeissä, ja
- tarkoitettu saatettavaksi markkinoille yhdessä tai useammassa jäsenvaltiossa, jotka eivät ole aiemmin myöntäneet lupaa käyttää kyseistä ainetta elintarvikkeita tuottaville eläimille,
tulee henkilön, joka vastaa markkinoille saattamisesta, esittää hakemus komissiolle - - ."
6 Asetuksen N:o 2377/90 14 artiklassa vahvistetun siirtymäajan jälkeen sellaisten farmakologisesti vaikuttavien aineiden, jotka eivät sisälly liitteisiin I, II tai III, käyttäminen elintarvikkeiden tuottamiseen tarkoitettujen eläinten lääkkeenä on periaatteessa kiellettyä yhteisössä.
7 Asetuksen N:o 2377/90 15 artiklassa säädetään, että asetuksella ei millään tavoin vaikuteta niiden yhteisön säännösten soveltamiseen, joilla kielletään tiettyjen hormonaalisesti vaikuttavien aineiden käyttö karjankasvatuksessa, ja että sillä ei miltään osin vaikuteta toimenpiteisiin, joita jäsenvaltiot ovat toteuttaneet eläinlääkkeiden luvattoman käytön ehkäisemiseksi.
8 Neuvosto antoi 29.4.1996 direktiivin 96/22/EY tiettyjen hormonaalista tai tyrostaattista vaikutusta omaavien aineiden ja beta-agonistien käytön kieltämisestä kotieläintuotannossa ja direktiivien 81/602/ETY, 88/146/ETY ja 88/299/ETY kumoamisesta (EYVL L 125, s. 3).
9 Direktiivin 96/22/EY kuudennen perustelukappaleen mukaan beta-agonistien väärinkäyttö saattaa aiheuttaa vakavaa vaaraa ihmisten terveydelle ja kuluttajan etujen nimissä on suotavaa kieltää beta-agonistien hallussapito, niiden antaminen kaikille eläinlajeille ja niiden markkinoille saattaminen tätä tarkoitusta varten.
10 Direktiivin 96/22/EY 2 artiklan b alakohdassa säädetään tässä tarkoituksessa, että jäsenvaltioiden on valvottava, että kielletään "beta-agonistien saattaminen markkinoille, jos ne on tarkoitettu annettavaksi eläimille, joiden liha ja muut tuotteet on tarkoitettu ihmisruoaksi, muita tarkoituksia varten kuin mitä 4 artiklan 2 kohdassa määrätään".
11 Direktiivin 96/22/EY 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
"Jäsenvaltioiden on kiellettävä
a) - - beta-agonistien antaminen tuotantoeläimille - -,
b) edellä a alakohdassa tarkoitettujen eläinten pito tilalla, paitsi jos ne ovat viranomaisten valvonnassa, ja sellaisten hyötyeläinten - - saattaminen markkinoille tai niiden teurastaminen syötäväksi, joissa epäillään olevan tai joissa on todettu a alakohdassa tarkoitettuja aineita, paitsi jos voidaan osoittaa, että kyseisiä eläimiä on hoidettu 4 tai 5 artiklan mukaisesti,
- -
d) edellä b alakohdassa tarkoitettujen eläinten lihojen saattaminen markkinoille,
e) edellä d alakohdassa tarkoitettujen lihojen jalostaminen."
12 Direktiivin 96/22/EY 4 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohdan mukaan kyseisen direktiivin 2 ja 3 artiklasta poiketen jäsenvaltiot voivat sallia annettavan määrättyihin hoitotarkoituksiin muun muassa beta-agonisteja sisältäviä sallittuja eläinlääkkeitä tietyille naudoille, hevosille ja lemmikkieläimille.
13 Direktiivin 96/22/EY 1 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaan "hoidolla" tarkoitetaan "tämän direktiivin 4 artiklan mukaisesti sallitun aineen antamista yksittäiselle hyötyeläimelle eläinlääkärin tutkimuksen jälkeen hedelmällisyyshäiriön hoitoon - - ja beta-agonistien ollessa kyseessä naudoilla poikimisap[una], samoin kuin muuhun kuin lihantuotantoon kasvatettujen hevosten hengitystiesairauksien hoitoon ja poikimisapuna".
14 Komissio antoi 8.7.1996 asetuksen N:o 1312/96 asetuksen N:o 2377/90 liitteen III muuttamisesta (EYVL L 170, s. 8).
15 Asetuksella N:o 1312/96 toteutetun muutoksen jälkeen asetuksen N:o 2377/90 liitteessä III vahvistetaan jäämien väliaikaiset enimmäismäärät erityiselle beta-agonistille, klenbuteroli-hydrokloridille (jäljempänä klenbuteroli), ja sen otsikossa "Muut säännökset" täsmennetään näiden enimmäismäärien päättymispäiväksi 1.7.2000 ja toisaalta vahvistetaan tälle aineelle hyväksytyt hoitotarkoitukset eli nautakarjan osalta sitä voidaan käyttää ainoastaan kohdun supistusten estoon poikivilla lehmillä ja hevoseläinten osalta kohdun supistusten estoon ja hengitystiesairauksien hoitoon.
16 Asetuksen N:o 1312/96 seitsemännessä perustelukappaleessa todetaan tältä osin, että "direktiivissä 96/22/EY kielletään klenbuterolin käyttö kaikilla kotieläimillä, lukuunottamatta erityistä terapeuttista käyttöä hevoseläimillä ja lehmillä".
Tosiseikat ja asian käsittely ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa
17 Riidan taustalla ovat seuraavat valituksenalaisen tuomion 3, 4, 36 ja 37 kohdasta ilmenevät tosiseikat.
18 Boehringer Ingelheim Vetmedica GmbH (jäljempänä BI Vetmedica) on eläinlääkkeitä kehittävä ja markkinoiva yhtiö. Se on C. H. Boehringer Sohnin (jäljempänä Boehringer), joka on yksi maailman 20 suurimmasta lääkeyhtiöstä, kokonaan omistama tytäryhtiö.
19 BI Vetmedica on toinen niistä kahdesta Euroopan unionin lääkealan yrityksestä, jotka valmistavat ja myyvät beta-agonistia, nimittäin klenbuterolia sisältäviä eläinlääkkeitä, joita käytetään tuotantoeläinten eli kaupallisiin tarkoituksiin pidettävien eläinten, joiden lihaa ja muita tuotteita käytetään ihmisravinnoksi, hengitystiesairauksien hoitoon. BI Vetmedican markkinaosuus on sen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa antaman ilmoituksen mukaan noin 99 prosenttia klenbuterolia sisältävien eläinlääkkeiden myynnistä Euroopan unionissa.
20 BI Vetmedica haki 20.7.1994 komissiolta asetuksen N:o 2377/90 mukaisesti klenbuterolijäämien enimmäismäärän vahvistamista nautakarjan ja hevoseläinten osalta. Eläinlääkekomitea suositti 3.1.1996 antamassaan lausunnossa tilapäisten, 1.7.2000 raukeavien jäämien enimmäismäärien vahvistamista tieteen metodologiaan liittyvistä syistä. Komissio antoi asetuksen N:o 1312/96 juuri tämän hakemuksen jälkeen.
21 Näissä olosuhteissa BI Vetmedica ja Boehringer nostivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa 9.8.1996 kanteen, joka rekisteröitiin numerolla T-125/96 ja jossa ne vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
- kumoaa direktiivin 96/22/EY 1, 2, 3, ja 4 artiklan siltä osin kuin niissä kielletään beta-agonisteja sisältävien eläinlääkkeiden saattaminen markkinoille, jos lääkkeet on tarkoitettu käytettäviksi sellaisten eläinten hoitoon, joiden liha ja muut tuotteet on tarkoitettu ihmisravinnoksi
- velvoittaa yhteisön korvaamaan riidanalaisesta säädöksestä niille aiheutuneet vahingot.
22 BI Vetmedica ja Boehringer nostivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa 27.9.1996 toisen kanteen, joka rekisteröitiin numerolla T-152/96 ja jossa ne vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
- vahvistaa EY:n perustamissopimuksen 184 artiklan (josta on tullut EY 241 artikla) nojalla, että direktiivi 96/22/EY, siltä osin kuin siinä kielletään beta-agonisteja sisältävien eläinlääkkeiden saattaminen markkinoille, jos lääkkeet on tarkoitettu käytettäviksi tuotantoeläinten hoitoon, on lainvastainen ja että sillä ei siten voida perustella asetuksessa N:o 1312/96 säädettyjä rajoituksia
- kumoaa asetuksen N:o 1312/96 siltä osin kuin siinä rajoitetaan klenbuterolille vahvistettujen jäämien enimmäismäärien pätevyys tiettyihin erityisiin hoitotarkoituksiin.
23 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hyväksyi 13.6.1997 antamallaan määräyksellä asiassa T-125/96 Fédération européenne de la santé animalen (jäljempänä Fedesa) ja Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan väliintulijoiksi tukemaan BI Vetmedican ja Boehringerin vaatimuksia sekä Stichting Kwaliteitsgarantie Vleeskalverensectorin (jäljempänä SKV) ja komission väliintulijoiksi tukemaan neuvoston vaatimuksia. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hyväksyi samana päivänä asiassa T-152/96 antamallaan määräyksellä Fedesan väliintulijaksi tukemaan BI Vetmedican ja Boehringerin vaatimuksia sekä SKV:n ja neuvoston väliintulijoiksi tukemaan komission vaatimuksia.
Valituksenalainen tuomio
24 Tutkittuaan valituksenalaisen tuomion 59-141 kohdassa direktiivin 96/22/EY lainmukaisuutta koskevaa kysymystä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätyi kyseisen tuomion 142 kohdassa siihen, että BI Vetmedican ja Boehringerin direktiivin 96/22/EY lainvastaisuuden osoittamiseksi esittämät neljä kanneperustetta oli hylättävä perusteettomina.
25 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi tämän vuoksi valituksenalaisen tuomion 143 kohdassa, että BI Vetmedican ja Boehringerin direktiivin 96/22/EY osittaisesta kumoamisesta asiassa T-125/96 esittämä vaatimus oli todettava joka tapauksessa perusteettomaksi ilman, että oli tarpeen lausua neuvoston esittämästä oikeudenkäyntiväitteestä.
26 Huomautettuaan jo todenneensa, ettei direktiivillä 96/22/EY ole rikottu mitään BI Vetmedican ja Boehringerin esiin tuomista oikeussäännöistä, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 146 kohdassa, että koska näiden asiassa T-125/96 esittämä vahingonkorvausvaatimus perustui siihen, että näitä oikeussääntöjä oli väitetty rikotun, vaatimus oli joka tapauksessa hylättävä perusteettomana ilman, että oli tarpeen lausua neuvoston esittämästä oikeudenkäyntiväitteestä.
27 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 173 ja 175 kohdassa, että BI Vetmedican ja Boehringerin asiassa T-152/96 asetuksesta N:o 1312/96 nostama kumoamiskanne voitiin ottaa tutkittavaksi.
28 Tämän jälkeen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi aineellisesta kysymyksestä valituksenalaisen tuomion 176 kohdassa, että BI Vetmedican ja Boehringerin kyseisen kanteensa tueksi esittämät kaksi kanneperustetta perustuivat samaan väitteeseen direktiivin 96/22/EY lainvastaisuudesta.
29 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 180 kohdassa, että koska BI Vetmedican ja Boehringerin direktiivin 96/22/EY lainvastaisuuden toteamiseksi esittämiä kanneperusteita ei voitu hyväksyä, niiden esittämä lainvastaisuusväite oli joka tapauksessa hylättävä perusteettomana ilman, että oli tarpeen lausua kyseisen lainvastaisuusväitteen tutkittavaksi ottamista koskevasta, komission ja neuvoston esittämästä oikeudenkäyntiväitteestä.
30 Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 181 kohdassa, että molemmat kanneperusteet, joihin BI Vetmedican ja Boehringerin nostama asetuksen N:o 1312/96 kumoamista koskeva kanne perustui, oli niin ikään hylättävä perusteettomina siltä osin kuin niissä vedotaan direktiivin 96/22/EY väitettyyn lainvastaisuuteen.
31 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki lopuksi valituksenalaisen tuomion 182-197 kohdassa vielä kolmannen perusteen, johon Fedesa oli vedonnut väliintulokirjelmässään ja BI Vetmedica ja Boehringer ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin antamissaan vastauksissa ja jonka mukaan komissio oli ylittänyt sille asetuksen N:o 2377/90 nojalla myönnetyn toimivallan rajoittamalla eläinlääkkeen jäämien enimmäismäärän pätevyyden tiettyihin erityisiin hoitotarkoituksiin.
32 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti valituksenalaisen tuomion 186 kohdassa, että asetuksen N:o 2377/90 mukaan farmakologisesti vaikuttavan aineen jäämän tarvittaessa väliaikaisen enimmäismäärän vahvistamismenettelyyn vaikuttaa ainoastaan se, ovatko tämän aineen jäämät ehdotettuina määrinä vaaraksi kuluttajien terveydelle. Se totesi tämän tuomion 187 kohdassa, että kyseisessä asetuksessa aineen sisällyttämiseksi sen liitteisiin I-III ei edellytetä, että tätä ainetta sisältävää tuotetta voitaisiin suoraan käyttää ja saattaa se markkinoille.
33 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittasi valituksenalaisen tuomion 188-191 kohdassa asiassa T-120/96, Lilly Industries vastaan komissio, 25.6.1998 antamaansa tuomioon (Kok. 1998, s. II-2571; jäljempänä Lilly-tapaus) seuraavasti:
"188 Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo Lilly-tapauksessa katsonut, että jäämän enimmäismäärän vahvistaminen asetuksen N:o 2377/90 nojalla on riippumaton ja erillinen direktiivissä 81/851/ETY ja asetuksessa N:o 2309/93 säädetyistä markkinoille saattamista koskevien lupien myöntämismenettelyistä (ks. Lilly-tapaus, tuomion 88 kohta).
189 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on myös todennut (Lilly-tapaus, tuomion 89 kohta), että kahdessa viimeksi mainitussa säädöksessä, joista ensimmäisessä säännellään kansallisten ja toisessa yhteisön lupien myöntämistä eläinlääkkeiden markkinoille saattamiseen, säädetään nimenomaisesti, että tuotteen markkinoille saattamista koskeva lupa on evättävä silloin, kun tuotteen käyttö on kielletty muiden yhteisön säännösten perusteella (ks. direktiivin 81/851/ETY 11 artiklan ensimmäisen kohdan 3 alakohta ja asetuksen N:o 2309/93 33 artiklan ensimmäisen kohdan 3 alakohta).
190 Sen sijaan asetus N:o 2377/90 ei sisällä mitään säännöksiä, joiden perusteella komissio voisi ottaa huomioon markkinointikiellon kieltäytyäkseen vahvistamasta jäämän enimmäismäärää.
191 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut (Lilly-tapaus, tuomion 92 kohta), että komissio ei voi laillisesti perustella päätöstään kieltäytyä vahvistamasta jäämän enimmäismäärää somidoboville, joka on eräs somatotropiinin rekombinaatti (BST), BST:n myynti- ja käyttökiellolla."
34 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 192 kohdassa, että komissio ei myöskään vahvistettaessa klenbuterolijäämän enimmäismäärää asetuksen N:o 2377/90 mukaisesti voinut laillisesti perustella jäämän enimmäismäärän pätevyyden rajoittamista direktiivin 96/22/EY säännöksillä.
35 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korosti valituksenalaisen tuomion 194 kohdassa, että asetuksessa N:o 2377/90 säädetty jäämän enimmäismäärän vahvistamismenettely rajoittuu pelkästään sellaisen kynnysarvon määrittämiseen, jota vähäisempiä, tietyn tuotteen elintarvikkeissa esiintyviä jäämiä voidaan pitää vaarattomina ihmisen terveydelle. Se täsmensi samassa kohdassa, että jos taas toimielimillä on muita syitä kieltää kyseisen tuotteen saattaminen markkinoille, niiden on toimittava asianmukaisella tavalla, kuten käsiteltävänä olevassa asiassa antamalla direktiivi 96/22/EY.
36 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 196 kohdassa seuraavaa:
"On myös todettava, ettei mikään asetuksen N:o 2377/90 säännöksistä oikeuta komissiota rajoittamaan eläinperäisissä elintarvikkeissa sallittavia eläinlääkkeen jäämien enimmäismääriä tiettyihin hoitotarkoituksiin. Tällaista rajoitusta ei voida perustella myöskään kansanterveyden suojaamisen vaatimuksilla, jotka ovat asetuksen N:o 2377/90 taustalla. Nämä vaatimukset rajoittuvat ihmisravinnoksi tarkoitetuissa elintarvikkeissa sallittavan aineen jäämien enimmäismäärän määrittämiseen riippumatta siitä, mihin hoitotarkoitukseen kyseistä ainetta on määrätty. On itsestään selvää, että eläinperäisissä elintarvikkeissa esiintyvät farmakologisesti vaikuttavan aineen jäämät ovat tiettyinä määrinä yhtä vaarallisia terveydelle, annettiinpa niitä mihin hoitotarkoitukseen hyvänsä. Tästä seuraa, että tietyn farmakologisesti vaikuttavan aineen jäämien enimmäismääriä ei ole määritettävä tämän aineen ominaisuuksien tai mahdollisten useiden hoitotarkoitusten perusteella (ks. vastaavasti asia C-293/97, Standley ym., tuomio 29.4.1999, Kok. 1999, s. I-2603, 34 kohta)."
37 Valituksenalaisen tuomion 197 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin lisäsi, että asetuksella N:o 1312/96 ei vaikuteta toimenpiteisiin, joita jäsenvaltiot ovat toteuttaneet asetuksen N:o 2377/90 15 artiklan toisen kohdan vastaisen eläinlääkkeiden luvattoman käytön ehkäisemiseksi, koska siinä klenbuterolijäämien enimmäismäärien pätevyydelle asetetut rajoitukset pysyvät voimassa, vaikka direktiivin 96/22/EY asiaa koskevat säännökset kumottaisiin tai peruutettaisiin tai niitä muutettaisiin.
38 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 198 kohdassa, että rajoittamalla klenbuterolijäämien enimmäismäärien pätevyyden tiettyihin erityisiin nautakarjan ja hevoseläinten hoitotarkoituksiin asetuksella N:o 1312/96 komissio oli ylittänyt toimivallan, jota se käyttää asetuksen N:o 2377/90 nojalla.
39 Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 199 kohdassa, että asetus N:o 1312/96 oli kumottava siltä osin kuin siinä rajoitetaan klenbuterolijäämien enimmäismäärien pätevyys tiettyihin erityisiin nautakarjan ja hevoseläinten hoitotarkoituksiin.
40 Näillä perusteilla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin antoi seuraavan tuomiolauselman:
"1) Asiat T-125/96 ja T-152/96 yhdistetään tuomion antamista varten.
2) - - asetus - - N:o 1312/96 kumotaan siltä osin kuin siinä rajoitetaan klenbuterolijäämien enimmäismäärien pätevyys tiettyihin erityisiin nautakarjan ja hevoseläinten hoitotarkoituksiin.
3) Kanteet hylätään muilta osin.
4) Asiassa T-125/96 kantajat ja FEDESA väliintulonsa osalta vastaavat kukin omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja ne velvoitetaan korvaamaan neuvoston oikeudenkäyntikulut. Yhdistynyt kuningaskunta, komissio ja SKV vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
5) Asiassa T-152/96 komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan puolet kantajien ja FEDESAn oikeudenkäyntikuluista ja nämä vastaavat itse toisesta puolesta oikeudenkäyntikulujaan. Neuvosto ja SKV vastaavat kukin omista oikeudenkäyntikuluistaan."
Valitus
41 Komissio vaatii valituksessaan ja SKV vastauskirjelmässään, että yhteisöjen tuomioistuin
- kumoaa valituksenalaisen tuomion sen osan, jossa asetus N:o 1312/96 kumotaan siltä osin kuin siinä rajoitetaan klenbuterolijäämien enimmäismäärien pätevyys tiettyihin erityisiin nautakarjan ja hevoseläinten hoitotarkoituksiin
- hylkää BI Vetmedican ja Boehringerin asiassa T-152/96 nostaman asetuksen N:o 1312/96 kumoamista koskevan kanteen perusteettomana
- velvoittaa BI Vetmedican ja Boehringerin korvaamaan valitusasiasta aiheutuneet oikeudenkäyntikulut
- velvoittaa BI Vetmedican ja Boehringerin korvaamaan ensimmäisessä oikeusasteessa asiassa T-152/96 nostetusta kumoamiskanteesta aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
42 BI Vetmedica ja Boehringer sekä Fedesa vaativat, että yhteisöjen tuomioistuin
- hylkää valituksen perusteettomana
- velvoittaa komission korvaamaan valitusasiasta aiheutuneet oikeudenkäyntikulut
- velvoittaa komission korvaamaan kokonaan ensimmäisessä oikeusasteessa asiassa T-152/96 nostetusta kumoamiskanteesta niille aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
BI Vetmedican ja Boehringerin asetuksen N:o 2391/2000 antamisesta esittämä uusi peruste
43 BI Vetmedica ja Boehringer ovat kirjallisen käsittelyn päättymisen jälkeen esittäneet yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 42 artiklan 2 kohdan nojalla uuden perusteen, joka koskee asetuksen N:o 2377/90 liitteen I, II ja III muuttamisesta 27 päivänä lokakuuta 2000 annettua komission asetusta (EY) N:o 2391/2000 (EYVL 276, s. 5).
44 BI Vetmedica ja Boehringer väittävät, että koska asetuksessa N:o 2391/2000, jolla sisällytetään klenbuteroli asetuksen N:o 2377/90 liitteeseen I, ei enää mainita tälle aineelle hyväksyttyjä hoitotarkoituksia, komission on pääteltävä päättäneen noudattaa valituksenalaista tuomiota, minkä vuoksi sen valituksessaan esittämiä väitteitä on pidettävä kyseenalaisina.
45 Tältä osin on todettava, että mikäli BI Vetmedican ja Boehringerin esittämän uuden perusteen on katsottava sisältävän väitteen oikeussuojaintressin lakkaamisesta, 27.12.2000 alkaen sovellettavien klenbuterolijäämien lopullisten enimmäismäärien vahvistavan asetuksen N:o 2391/2000 antaminen ei lakkauta intressiä käsitellä kysymystä asetuksen N:o 1312/96 lainmukaisuudesta ja etenkään kysymystä tämän asetuksen oikeusvaikutuksista 7.9.1996-1.7.2000, jolloin vahvistettiin klenbuterolijäämien väliaikaiset enimmäismäärät.
Valituksenalaiseen tuomioon sisältyvää oikeudellista virhettä koskeva valitusperuste
46 Komissio esittää valituksensa tueksi ensinnäkin valitusperusteen, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen todetessaan, että komissio oli ylittänyt toimivaltansa rajoittamalla asetuksessa N:o 1312/96 säädettyjen jäämien enimmäismäärien pätevyyttä.
47 Komissio väittää tämän valitusperusteen ensimmäisessä osassa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tekemänä oikeudellisena virheenä on se, että valituksenalaisen tuomion 188-190 kohdassa pidetään lähtökohtana komission mielestä virheellistä päätelmää, jota on käytetty Lilly-tapauksessa annetun tuomion 88-90 kohdassa, minkä seurauksena ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt niin ikään virheelliset johtopäätökset myöhemmin valituksenalaisessa tuomiossa. Saman valitusperusteen toisessa osassa komissio väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen myös valituksenalaisen tuomion 187 kohdassa todetessaan, että asetuksen N:o 2377/90 6 artiklan 1 kohdassa aineen sisällyttämiseksi tämän asetuksen liitteisiin I-III ei edellytetä, että tätä ainetta sisältävää tuotetta voitaisiin suoraan käyttää ja saattaa se markkinoille.
48 Komissio väittää ensimmäisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt valituksenalaisen tuomion 190 kohdassa oikeudellisen virheen katsoessaan Lilly-tapauksessa annetun tuomion 90 kohtaan vedoten, että asetus N:o 2377/90 ei sisällä mitään säännöksiä, joiden perusteella komissio voisi ottaa huomioon markkinointikiellon kieltäytyäkseen vahvistamasta jäämän enimmäismäärää.
49 Komissio katsoo tältä osin, että vastoin valituksenalaisen tuomion 192 kohdassa esitettyä väitettä se saattoi vahvistaessaan klenbuterolijäämän enimmäismäärän asetuksen N:o 2377/90 mukaisesti ottaa laillisesti huomioon kaikki tämän aineen markkinoille saattamista koskevat kiellot tai rajoitukset, kuten direktiivissä 96/22/EY säädetyt.
50 SKV ilmoittaa vastauskirjelmässään yhtyvänsä erityisesti siihen komission väitteeseen, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut virheellisesti kyseessä olevien yhteisön eri säädösten välisiä yhteyksiä, sillä tässä tulkinnassa jätetään huomiotta tarve taata näiden säädösten johdonmukaisuus. SKV katsookin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perusteettomasti sanktioinut komissiota siitä, että tämä on vedonnut asetuksessa N:o 1312/96 direktiiviin 96/22/EY, ja kieltänyt siten yhteisön avoimen ja johdonmukaisen lainsäädännön merkityksen.
51 Aluksi on syytä tarkastella asetuksen N:o 2377/90 liitteen III, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1312/96, otsikon "Muut säännökset" alla mainittujen hoitotarkoitusten oikeudellista merkitystä.
52 Näiden mainintojen yhdenmukaisuus asetuksen N:o 1312/96 seitsemännen perustelukappaleen sanamuodon kanssa osoittaa, että niiden ainoana tarkoituksena on muistuttaa, että direktiivin 96/22/EY nojalla klenbuterolin antaminen tuotantoeläimille on kiellettyä tiettyjä erityisiä hevoseläinten ja nautakarjan hoitotarkoituksia lukuun ottamatta.
53 Täytäntöönpanoasetukselle on annettava perusasetuksen kanssa yhteensoveltuva tulkinta, jos se on mahdollista (ks. asia C-90/92, Dr Tretter, tuomio 24.6.1993, Kok. 1993, s. I-3569, 11 kohta ja asia C-61/94, komissio v. Saksa, tuomio 10.9.1996, Kok. 1996, s. I-3989, 52 kohta). Asetuksen N:o 1312/96 analyysi sen oikeudellisen perustan muodostavan asetuksen N:o 2377/90 säännösten valossa vahvistaa, että kyseisiä mainintoja on pidettävä pelkästään toteavina eikä niillä voida katsoa olevan itsenäistä normatiivista sisältöä.
54 Näiden mainintojen tarkoituksena tai vaikutuksena ei voida ymmärtää olevan direktiivissä 96/22/EY säädettyyn kieltoon nähden itsenäisen klenbuterolin markkinoille saattamista ja käyttöä koskevan kiellon laatiminen kyseisissä maininnoissa tarkoitettuja hoitotarkoituksia lukuun ottamatta. On huomattava, että asetuksen N:o 2377/90 15 artiklasta ilmenee, että tällä asetuksella ei miltään osin vaikuteta toimenpiteisiin, joita yhteisö ja jäsenvaltiot ovat toteuttaneet tiettyjen aineiden luvattoman käytön osalta.
55 Näiden mainintojen tarkoituksena tai vaikutuksena ei voida myöskään ajatella olevan klenbuterolijäämän enimmäismäärän pätevyyden rajoittaminen asetuksen N:o 2377/90 puitteissa. Tältä osin on korostettava, että ainoa asetuksessa N:o 2377/90 tarkoitettu jäämän enimmäismäärän pätevyyden rajoittaminen koskee sen voimassaolon rajoitusta silloin, kun kyseinen aine on merkitty tämän asetuksen liitteeseen III.
56 Tämän tarkastelun perusteella on katsottava, että kuten komissio väittää ensimmäisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa, asetuksessa N:o 2377/90 ei ollut tarpeen antaa komissiolle toimivaltaa merkitä asetuksen liitteeseen III, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1312/96, mainintoja klenbuterolille hyväksytyistä hoitotarkoituksista direktiivin 96/22/EY asiaa koskevista säännöksistä muistuttamiseksi. Kuten missään asetuksen N:o 2377/90 säännöksessä ei velvoitettu komissiota sisällyttämään kyseiseen liitteeseen näitä mainintoja, jotka eivät olleet oikeudellisesti tarpeellisia, missään tämän asetuksen säännöksessä ei myöskään kielletty sitä menettelemästä näin.
57 Tästä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt valituksenalaisen tuomion 192 kohdassa oikeudellisen virheen, kun se on katsonut kyseisen tuomion 190 ja 191 kohdassa olevilla perusteilla, että komissio ei voinut laillisesti perustella klenbuterolijäämän enimmäismäärän pätevyyden rajoittamista direktiivin 96/22/EY säännöksillä, kun klenbuterolille hyväksyttyjä hoitotarkoituksia koskevien mainintojen tarkoituksena tai vaikutuksena ei ollut asetuksella N:o 1312/96 vahvistetun jäämän enimmäismäärän pätevyyden rajoittaminen ja kun toisaalta missään säännöksessä ei kielletty komissiota sisällyttämästä asetuksen N:o 2377/90 liitteeseen III, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1312/96, muistutusta direktiivin 96/22/EY säännöksistä, jotka koskevat klenbuterolin hyväksyttyjä hoitotarkoituksia.
58 Koska ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on perusteltu, asiassa ei ole tarpeen tutkia toista osaa eikä myöskään toista valitusperustetta, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa esittämät perustelut ovat ristiriitaiset, puutteelliset ja virheelliset.
59 Edellä esitetyn perusteella valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 2 ja 5 kohta on kumottava.
Aineellinen kysymys
60 Koska asia on EY:n tuomioistuimen perussäännön 54 artiklassa tarkoitetuin tavoin ratkaisukelpoinen, asia on syytä ratkaista lopullisesti.
61 Aluksi on huomattava, että komission valitus kohdistuu valituksenalaiseen tuomioon ainoastaan siltä osin kuin se koskee asiaa T-152/96 ja että yhteisöjen tuomioistuimen on näin ollen ratkaistava tällä tuomiolla ainoastaan asetuksen N:o 1312/96 osittaista kumoamista koskeva vaatimus, jonka BI Vetmedica ja Boehringer ovat esittäneet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle asiassa T-152/96.
62 BI Vetmedica ja Boehringer ovat asetuksen N:o 1312/96 kumoamiseksi nostamassaan kanteessa vedonneet kolmeen kanneperusteeseen.
63 Komission valitus kohdistuu ainoastaan siihen asiaa T-152/96 koskevaan valituksenalaisen tuomion osaan, jossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ilmoittaa 182-199 kohdassa tarvittavat perustelut asetuksen N:o 1312/96 osittaista kumoamista koskevaan päätökseen, jonka se lausuu kyseisen tuomion tuomiolauselman 2 kohdassa.
64 Komission valitus ei siis kohdistu siihen asiaa T-152/96 koskevaan valituksenalaisen tuomion osaan, jossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ottaa BI Vetmedican ja Boehringerin asetuksen N:o 1312/96 osittaista kumoamista koskevan kanteen tutkittavaksi, eikä myöskään siihen osaan, jossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkää näiden esittämät kaksi ensimmäistä kumoamisperustetta. Myöskään BI Vetmedica ja Boehringer, niin kuin ei Fedesakaan, eivät ole riitauttaneet tätä valituksenalaisen tuomion viimeksi mainittua osaa, vaikka ne olisivat voineet tehdä sen vastauskirjelmissään esittämällä vastavalituksella.
65 Yhteisöjen tuomioistuin voi näin ollen lausua ainoastaan kanneperusteesta, jonka mukaan komissio oli asetuksen N:o 1312/96 antaessaan ylittänyt sille asetuksen N:o 2377/90 nojalla myönnetyn toimivallan rajoittamalla klenbuterolijäämien enimmäismäärän pätevyyden tiettyihin erityisiin hoitotarkoituksiin.
66 Tämä kanneperuste on hylättävä perusteettomana, koska komissio saattoi tämän tuomion 51-57 kohdassa esitetyillä perustella laillisesti sisällyttää asetuksen N:o 2377/90 liitteen III muutokseen asetuksella N:o 1312/96 pelkästään toteavia mainintoja direktiivin 96/22/EY mukaisista klenbuterolin hyväksytyistä hoitotarkoituksista.
67 Edellä esitetyn perusteella asetuksen N:o 1312/96 kumoamiskanne on hylättävä.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
68 Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 122 artiklassa määrätään, että jos valitus on perusteltu ja yhteisöjen tuomioistuin ratkaisee itse riidan lopullisesti, se päättää oikeudenkäyntikuluista.
69 Kyseisen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota sovelletaan sen 118 artiklan nojalla valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska BI Vetmedica ja Boehringer ovat hävinneet asian, niiden on vastattava sekä asian T-152/96 käsittelystä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa että oikeudenkäynnistä yhteisöjen tuomioistuimessa aiheutuneista omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja ne on velvoitettava korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut kokonaisuudessaan.
70 Työjärjestyksen 69 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan, jota niin ikään sovelletaan sen 118 artiklan nojalla valituksen käsittelyyn, jäsenvaltiot ja toimielimet, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Tämän määräyksen mukaisesti neuvosto vastaa oikeudenkäyntikuluistaan, jotka sille ovat aiheutuneet asian T-152/96 käsittelystä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.
71 Työjärjestyksen 69 artiklan 4 kohdan kolmannen alakohdan mukaan, jota niin ikään sovelletaan sen 118 artiklan nojalla valituksen käsittelyyn, yhteisöjen tuomioistuin voi päättää, että muu väliintulija kuin jäsenvaltio tai toimielin vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan. Tämän määräyksen nojalla on syytä päättää, että Fedesa ja SKV vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, jotka niille ovat aiheutuneet asian T-152/96 käsittelystä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa sekä oikeudenkäynnistä yhteisöjen tuomioistuimessa.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN
on antanut seuraavan tuomiolauselman:
1) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa T-125/96 ja T-152/96, Boehringer vastaan neuvosto ja komissio, 1.12.1999 antaman tuomion tuomiolauselman 2 ja 5 kohta kumotaan.
2) Boehringer Ingelheim Vetmedica GmbH:n ja C. H. Boehringer Sohnin nostama kanne yhteisön menettelystä eläinlääkejäämien enimmäismäärien vahvistamiseksi eläinperäisissä elintarvikkeissa annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2377/90 liitteen III muuttamisesta 8 päivänä huhtikuuta 1996 annettua komission asetusta (EY) N:o 1312/96 vastaan hylätään.
3) Boehringer Ingelheim Vetmedica GmbH ja C. H. Boehringer Sohn vastaavat sekä asian T-152/96 käsittelystä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa että oikeudenkäynnistä yhteisöjen tuomioistuimessa aiheutuneista omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja ne velvoitetaan korvaamaan kokonaisuudessaan Euroopan yhteisöjen komission oikeudenkäyntikulut.
4) Euroopan unionin neuvosto vastaa oikeudenkäyntikuluistaan, jotka sille ovat aiheutuneet asian T-152/96 käsittelystä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.
5) Fédération européenne de la santé animale (Fedesa) ja Stichting Kwaliteitsgarantie Vleeskalverensector (SKV) vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, jotka niille ovat aiheutuneet asian T-152/96 käsittelystä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa sekä oikeudenkäynnistä yhteisöjen tuomioistuimessa.