62012CP0579
JULKISASIAMIEHEN KANNANOTTO
JULIANE KOKOTT
11 päivänä kesäkuuta 2013 1 (
1
)
Asia C‑579/12 RX‑II
Euroopan komissio
vastaan
Guido Strack
”Uudelleenkäsittely — Henkilöstö — Virkamiehet — Lomat — Sairauden vuoksi pitämättä jääneiden vuosilomapäivien siirtäminen seuraavalle vuodelle — Henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohta — Henkilöstösääntöjen liitteessä V oleva 4 artikla — Direktiivi 2003/88/EY — Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohta — Unionin oikeuden yhtenäisyyden ja johdonmukaisuuden vahingoittaminen”
I Johdanto
1.
Sovelletaanko Euroopan unionin sosiaalilainsäädännössä vahvistettuja vähimmäisvaatimuksia samalla tavalla unionin toimielinten virkamiehiin ja yleisesti sovellettavan lainsäädännön alaisiin työntekijöihin? Tämä on pääasiallisesti se kysymys, josta unionin tuomioistuinta pyydetään lausumaan tässä uudelleenkäsittelymenettelyssä.
2.
Tämä kysymys nousee esille asiassa, jossa on kyse oikeudesta palkalliseen vuosilomaan. Kyseinen oikeus, joka on vahvistettu ensin direktiivillä 93/104/EY (
2
) ja tämän jälkeen direktiivillä 2003/88/EY, (
3
) on osa unionin sosiaalioikeuden yleisiä periaatteita ja siitä määrätään nykyisin Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) (
4
) 31 artiklan 2 kohdassa.
3.
Euroopan komissio epäsi nyt käsiteltävässä asiassa sen, että Strackin, joka on kyseisen toimielimen entinen virkamies, 38,5 vuonna 2004 asianomaisen henkilön pitkäaikaisen sairauden vuoksi pitämättä jäänyttä vuosilomapäivää siirrettäisiin vuodelle 2005. Komissio tukeutui 15.3.2007 annetun riidanalaisen päätöksen perusteeksi Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (
5
) säännökseen, jonka mukaan lomaa ei voida siirtää seuraavalle vuodelle yli 12:ta päivää, jos syyt, joiden vuoksi vuosilomaa ei ole voitu pitää, ovat muunlaisia kuin yksikön tarpeista johtuvia syitä (henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan ensimmäinen kohta). Kun Strackille on sittemmin myönnetty työkyvyttömyyseläke, kyse on nyt siitä, onko hänen vuodelta 2004 kertyneet ja vuodelle 2005 automaattisesti siirretyt 12 päivää ylittävät vuosilomapäivänsä korvattava rahallisesti (henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan toinen kohta).
4.
Komission epäämispäätöksen jälkeen Strack nosti kanteen unionin tuomioistuimissa ja voitti kanteensa ensimmäisessä oikeusasteessa eli Euroopan unionin virkamiestuomioistuimessa (jäljempänä virkamiestuomioistuin). (
6
) Virkamiestuomioistuin katsoi, että asianomaiselle oli sallittava sairauden vuoksi pitämättä jääneiden vuosilomapäivien, myös automaattisesti siirrettävien 12 lomapäivän ylittävien lomapäivien, siirtäminen, ja komission oli noudatettava samoja vähimmäisvaatimuksia kuin joita direktiivin 2003/88 nojalla sovelletaan yleisesti sovellettavan lainsäädännön alaisiin työntekijöihin, sellaisena kuin kyseistä direktiiviä on tulkittu yhteisöjen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff ym. antaman tuomion mukaisessa oikeuskäytännössä. (
7
)
5.
Unionin yleinen tuomioistuin, jolle komissio teki valituksen, kuitenkin kumosi virkamiestuomion tuomion ja lausumalla pääasiassa hylkäsi Strackin kanteen. (
8
) Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio perustuu pääasiallisesti argumenttiin, jonka mukaan direktiivi 2003/88 ja yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff annetun tuomion mukainen oikeuskäytäntö eivät ole sovellettavissa säännöstöön, joka koskee unionin toimielinten virkamiehiä.
6.
On muistutettava, että yhteisöjen tuomioistuin katsoi yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff ym. antamassaan tuomiossa, että direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 kohdan vastaisia ovat sellaiset kansalliset säännökset tai käytännöt, joiden mukaan oikeus palkalliseen vuosilomaan lakkaa viitekauden ja/tai kansallisessa oikeudessa loman siirtämiselle varatun ajanjakson päättyessä silloinkin, kun työntekijä on ollut sairauslomalla koko lomavuoden tai sen osan ajan ja kun hänen työkyvyttömyytensä on kestänyt hänen työsuhteensa päättymiseen asti, mistä syystä hän ei ole voinut käyttää oikeuttaan palkalliseen vuosilomaan. (
9
) Yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut tämän toteamuksen sen pääkohtien osalta myöhemmissä tuomioissa esittämällä samalla yksityiskohtaisia nyansseja. (
10
)
7.
Unionin tuomioistuimen uudelleenkäsittelyjaosto päätti ensimmäisen julkisasiamiehen ehdotuksesta aloittaa unionin yleisen tuomioistuimen tuomion uudelleenkäsittelyn (SEUT 256 artiklan 2 kohdan toinen alakohta, Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 62 ja 62 a artikla sekä unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 193 artiklan 4 kohta). (
11
) Uudelleenkäsittelyn kohde määriteltiin seuraavasti:
”Uudelleenkäsittely koskee kysymystä siitä – kun otetaan huomioon unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, joka koskee oikeutta palkalliseen vuosilomaan unionin sosiaalioikeuden periaatteena, josta on myös nimenomaisesti määrätty – – perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa ja joka on erityisesti – – direktiivin 2003/88/EY – – kohteena –, vahingoittaako unionin yleisen tuomioistuimen – – antama tuomio unionin oikeuden yhtenäisyyttä ja johdonmukaisuutta siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on muutoksenhakutuomioistuimena
—
tulkinnut – – henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohtaa siten, ettei se kata direktiivissä 2003/88 tarkoitettuja työajan järjestämistä koskevia vaatimuksia eikä etenkään palkallista vuosilomaa, ja
—
tämän jälkeen tulkinnut mainittujen henkilöstösääntöjen liitteessä V olevaa 4 artiklaa siten, että siinä tarkoitetaan, että oikeus siirtää vuosilomaa yli mainitussa säännöksessä vahvistetun rajan voidaan myöntää vain siinä tilanteessa, että virkamies on estynyt pitämästä lomaansa virkatehtäviä koskevan toimintansa vuoksi.”
8.
Uudelleenkäsittely koskee näin ollen ensimmäistä kertaa unionin tasolla tunnustettuihin perusoikeuksiin liittyvän aineellisen oikeuden kysymyksiä. Kun mennään vuosilomapäivien siirtämistä koskevaa kysymystä, joka saattaa ensi näkemältä vaikuttaa hieman tekniseltä, paljon pidemmälle, ohjeilla, jotka unionin tuomioistuin tulee antamaan tässä asiassa, on perustavanlaatuista merkitystä eurooppalaisen virkamiesoikeuden kehitykselle ja täytäntöönpanolle.
I – Asiaa koskevat oikeussäännöt
A – Unionin perusoikeuskirja
9.
Perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan nojalla ”jokaisella työntekijällä on oikeus – – palkalliseen vuosilomaan”.
10.
Perusoikeuskirjan selityksien (
12
) mukaan kyseinen määräys perustuu direktiiviin 93/104 sekä Euroopan sosiaalisen peruskirjan (
13
) 2 artiklaan sekä työntekijöiden sosiaalisia perusoikeuksia koskevan yhteisön peruskirjan (
14
) 8 kohtaan.
B – Henkilöstösäännöt
11.
Henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdassa, joka sisältyy kyseisten henkilöstösääntöjen yleisiin säännöksiin, säädetään seuraavaa:
”Työtehtävissä toimiville virkamiehille on järjestettävä sellaiset asianmukaiset terveys- ja turvallisuusnormit täyttävät työolot, jotka ovat vähintään samantasoiset kuin [vähimmäisvaatimukset, joita sovelletaan perustamissopimuksen mukaisesti näillä aloilla hyväksyttyjen toimenpiteiden nojalla].”
12.
Henkilöstösääntöjen IV jakson 2 luvun, joka koskee vuosilomia, 57 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
”Virkamiehellä on kalenterivuoden aikana oikeus vähintään 24:n ja enintään 30 työpäivän pituiseen vuosilomaan niiden sääntöjen mukaisesti, jotka [unionin] toimielimet ovat vahvistaneet yhteisellä sopimuksella saatuaan henkilöstösääntökomitean lausunnon.”
13.
Henkilöstösääntöjen liitteessä V olevassa 4 artiklassa, (
15
) joka kuuluu vuosiloman myöntämismenettelyä koskeviin sääntöihin, säädetään seuraavaa:
”Jos virkamies ei ole pitänyt koko vuosilomaansa ennen kuluvan kalenterivuoden loppua muista kuin yksikön tarpeista johtuvista syistä, vuosilomasta voidaan siirtää seuraavaan vuoteen enintään 12 päivää.
Jos virkamies ei ole palvelussuhteensa päättyessä pitänyt koko vuosilomaansa, hänelle maksetaan kustakin pitämättömästä lomapäivästä korvaus, joka on kolmaskymmenesosa hänen kuukausipalkastaan palvelussuhteen päättymishetkellä.
– –”
14.
Hallinnollisissa tiedotteissa nro 66‑2002 2.8.2002 julkaistussa komission henkilöstön ja hallinnon pääosaston (PO) soveltamisohjeessa todetaan seuraavaa:
”Jos pitämättömiä lomapäiviä on enemmän kuin kaksitoista, voidaan mainitun lukumäärän ylittävät lomapäivät siirtää seuraavaan vuoteen ainoastaan, jos osoitetaan, ettei virkamies ole yksikön tarpeista johtuvista syistä voinut pitää niitä kuluneen kalenterivuoden aikana.”
15.
Mainittu soveltamisohje korvattiin 1.5.2004 voimaan tulleella lomia koskevien soveltamisohjeiden antamisesta 28.4.2004 tehdyllä komission päätöksellä, (
16
) jossa määrätään muun muassa seuraavaa:
”[Kaksitoista] päivää ylittävät lomapäivät voidaan siirtää seuraavaan vuoteen ainoastaan, jos osoitetaan, ettei asianomainen ole yksikön tarpeista johtuvista syistä (jotka on nimenomaisesti näytettävä toteen) voinut pitää niitä kuluvan kalenterivuoden aikana, ja ne lisätään seuraavan kalenterivuoden lomapäiviin [henkilöstöhallinnosta vastaavan tahon] päätöksellä;
– –
[Kaksitoista] päivää ylittäviä lomapäiviä ei voida siirtää seuraavalle vuodelle, jos lomapäivien pitämättä jättäminen johtuu muista kuin yksikön tarpeista johtuvista syistä (esimerkiksi terveydellisistä syistä, kuten sairaudesta, tapaturmasta, vuosiloman hyvittämisestä vuosiloman ajalle osuneen tapaturman tai sairauden johdosta, äitiyslomasta, lapseksiottamislomasta, vanhempainlomasta, perhelomasta, henkilökohtaisista syistä myönnetystä lomasta, palkattomasta lomasta, varusmiespalvelun suorittamista varten myönnetystä lomasta jne.);
– –”
16.
Lisäksi 9.1.1970 päivätystä hallintojohtajien päätöksestä nro 53A/70 ilmenee, että siirrettävissä olevan loman määrä on rajoitettava 12 päivään myös pitkäaikaisen sairauden ollessa kyseessä.
C – Direktiivi 2003/88
17.
Direktiivillä 2003/88 korvataan direktiivi 93/104, ja viittauksia viimeksi mainittuun direktiiviin pidetään viittauksina ensiksi mainittuun direktiiviin . (
17
)
18.
Direktiivin 2003/88 johdanto-osan kuudennessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Olisi otettava huomioon Kansainvälisen työjärjestön periaatteet, jotka koskevat työajan järjestämistä yötyötä koskevat periaatteet mukaan lukien.”
19.
Direktiivin 2003/88 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Tarkoitus ja soveltamisala”, säädetään seuraavaa:
”1.   Tässä direktiivissä vahvistetaan turvallisuutta ja terveyttä koskevat vähimmäisvaatimukset työajan järjestämistä varten.
2.   Tämä direktiivi koskee:
a)
[vähimmäis]vuosilomaa – –
– –”
20.
Kyseisen direktiivin 7 artiklan otsikkona on ”Vuosiloma”, ja sen sanamuoto on seuraava:
”1.   Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jokainen työntekijä saa vähintään neljän viikon palkallisen vuosiloman tällaisen loman saamiselle ja myöntämiselle kansallisessa lainsäädännössä ja/tai käytännössä vahvistettujen edellytysten mukaisesti.
2.   Palkallisen vuosiloman vähimmäisaikaa ei saa korvata rahalla, paitsi kun työsuhde päättyy”.
II – Arviointi
21.
Uudelleenkäsittelyjaoston uudelleenkäsittelyn aloittamista koskevassa päätöksessä määrittämissä puitteissa (
18
) arviointini uudelleenkäsittelyn kohteena olevasta tuomiosta koskee olennaisilta osin sitä, onko unionin yleinen tuomioistuin vahingoittanut unionin oikeuden yhtenäisyyttä tai johdonmukaisuutta, kun se säilytti virheellisen tulkinnan henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdasta ja kyseisten henkilöstösääntöjen liitteessä V olevasta 4 artiklasta siltä osin kuin on kyse vuosiloman, jota ei ole pidetty asianomaisen henkilön pitkäaikaisen sairauden vuoksi, siirtämisestä.
22.
Aivan aluksi on hylättävä komission ja Euroopan unionin neuvoston väite, jonka mukaan nyt käsiteltävässä asiassa ei voida todeta vahinkoa unionin oikeuden yhtenäisyydelle tai johdonmukaisuudelle sillä perusteella, että unionin yleinen tuomioistuin ei soveltanut ”transversaalisia normeja”, vaan henkilöstösääntöjen säännöksiä, joita ei ole tarkoitus soveltaa unionin oikeuden muilla alueilla.
23.
Jos näiden kahden toimielimen väite hyväksyttäisiin, uudelleenkäsittelymenettelyltä poistettaisiin täysin sen merkitys. Komissio ja neuvosto ovat mielestäni jättäneet huomioimatta tämän menettelyn perimmäisen tarkoituksen. Riski vahingosta unionin oikeuden yhtenäisyydelle tai johdonmukaisuudelle voi syntyä myös erityissääntelyyn sisältyvien teknisten sääntöjen osalta, kun unionin yleinen tuomioistuin tulkitsee ja soveltaa niitä tavalla, joka asettaa ne ristiriitaan muilla unionin oikeuden aloilla sovellettavan säännöstön tai unionin oikeuden transversaalisten periaatteiden kanssa.
24.
Tutkin tämän näkökulman kautta aivan ensiksi sitä, liittyykö uudelleenkäsittelyn kohteena olevaan tuomioon oikeudellisia virheitä henkilöstösääntöjen vuosilomaan sovellettavien säännösten osalta (A-otsikko jäljempänä), ennen kuin siirryn käsittelemään kysymystä siitä, vahingoitetaanko näillä mahdollisilla virheillä unionin oikeuden yhtenäisyyttä ja johdonmukaisuutta (B-otsikko jäljempänä).
A – Unionin yleisen tuomioistuimen tekemät oikeudelliset virheet
25.
Asianosaisten ja unionin tuomioistuimelle huomautuksia esittäneiden toimielinten välillä vallitsee syvä erimielisyys siitä, liittyykö uudelleenkäsittelyn kohteena olevaan tuomioon oikeudellisia virheitä siltä osin kuin on kyse oikeudesta palkalliseen vuosilomaan. Strackin mukaan unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt merkittäviä oikeudellisia virheitä, kun se kieltäytyi soveltamasta direktiivin 2003/88 7 artiklan vaatimuksia, sellaisena kuin niitä on sovellettu yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff annetun tuomion mukaisessa oikeuskäytännössä, henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdan ja kyseisten sääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan yhteydessä. Komissio ja neuvosto kannattavat täysin päinvastaista kantaa ja puolustavat pääsääntöisesti identtisillä argumenteilla uudelleenkäsittelyn kohteena olevaa tuomiota, sellaisena kuin unionin yleinen tuomioistuin sen antoi.
1. Henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdan tulkinta: direktiivin 2003/88 vähimmäisvaatimusten sisällyttäminen
26.
Henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdassa säädetään, että ”työtehtävissä toimiville virkamiehille on järjestettävä sellaiset asianmukaiset terveys- ja turvallisuusnormit täyttävät työolot, jotka ovat vähintään samantasoiset kuin [vähimmäisvaatimukset, joita sovelletaan perustamissopimuksen mukaisesti näillä aloilla hyväksyttyjen toimenpiteiden nojalla]”.
27.
Toisin kuin virkamiestuomioistuin, unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi toisen oikeusasteen roolissaan tätä säännöstä siten, että se ei kata palkallista vuosilomaa koskevia vaatimuksia, sellaisena kuin niistä säädetään direktiivin 2003/88 7 artiklassa ja niitä on tulkittu yhdistyneissä asioissa Schultz-Hoff annetun tuomion mukaisessa oikeuskäytännössä. (
19
)
28.
Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohtaa liian rajoitetusti, mikä ei juurikaan ole vakuuttavaa.
29.
Direktiivin 2003/88 1 e artiklan 1 kohdasta kuten kyseisen direktiivin johdanto-osasta (
20
) ilmenee nimittäin nimenomaisesti, että direktiivin tavoitteena on vahvistaa ”turvallisuutta ja terveyttä koskevat vähimmäisvaatimukset” työajan järjestämistä varten. Direktiivin 2003/88 päämäärä vastaa näin ollen täysin henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdan päämäärää, sillä viimeksi mainitussa viitataan niin ikään – lähes identtisin termein – ”vähimmäisvaatimuksiin””terveys- ja turvallisuusnormien” alalla. Kun otetaan huomioon näiden kahden säännöksen sanamuoto, mielestäni on vaikeaa väittää, että henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdassa ei tarkoitettaisi direktiiviä 2003/88, jolla pannaan täytäntöön muun muassa oikeus vuosittaiseen palkalliseen lomaan.
30.
Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin (
21
) sekä komissio ja neuvosto ovat katsoneet, henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdan soveltamisalaa ei voida rajoittaa ainoastaan sellaisiin teknisiin vähimmäisnormeihin, joilla turvataan työntekijöiden terveys ja turvallisuus heidän työpaikallaan ja joista ei säädetä muissa henkilöstösääntöjen säännöksissä. (
22
) Tällaisella tulkinnalla jätettäisiin huomioimatta, että kyseinen 1 e artikla kuuluu henkilöstösääntöjen yleissäännöksiin, joita on tarkoitus soveltaa transversaalisesti kaikilla unionin henkilöstöä koskevan oikeuden aloilla ja joita ei siksi voida tulkita rajoitetusti.
31.
Lisäksi komission esittämät väitteet, jotka perustuvat henkilöstösääntöjen 1 e artiklan syntyhistoriaan, ovat kaukana siitä, että niillä voitaisiin perustella kyseisen säännöksen rajoitettu tulkinta. Komission alkuperäiseen ehdotukseen (
23
) tai 1 e artiklan versioon, jonka ”neuvottelukomitea” hyväksyi, (
24
) ei sisälly sellaisia selviä ja tarkkoja seikkoja, joiden perusteella voitaisiin katsoa, että kyseistä uutta säännöstä sovelletaan ainoastaan teknisiin terveyttä ja turvallisuutta koskeviin normeihin tai ainoastaan alueisiin, joista ei säädetä muissa henkilöstösääntöjen osissa.
32.
On totta, että komission alkuperäisen ehdotuksen saksankielisessä toisinnossa viitataan ”terveyttä ja turvallisuutta työpaikalla koskeviin normeihin”. (
25
) Vaikka oletettaisiin, että tämä lisäys voisi olla ilmaus jonkinasteisesta tahdosta sulkea ulkopuolelle vähimmäisvaatimukset työajan järjestämistä varten, se kuitenkin puuttuu muista komission ehdotuksen kieliversioista, joita olen tarkastellut. (
26
) Mielestäni kyseisellä ainoastaan yhteen asetusehdotuksen kieliversioon sisältyvällä lisäyksellä ei ole siksi merkitystä, kun pyritään luotettavasti määrittämään yhteisön lainsäätäjän tahto kyseisenä ajanjaksona etenkin, kun henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdan lopulliseen versioon, sellaisena kuin neuvosto on sen antanut, (
27
) ei enää sisälly mitään viittausta ”työpaikkaan”, edes saksankielisessä versiossa.
33.
Komissio ei voi tukeutua myöskään perusoikeuskirjan 31 artiklaan henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdan rajoitetun tulkinnan perustelemiseksi. Kyseiseen perusoikeuskirjan määräykseen sisältyy kyllä kaksi erillistä kohtaa, joista ainoastaan ensimmäinen koskee nimenomaisesti työntekijöiden terveyttä ja turvallisuutta, kun taas toisessa kohdassa, jossa käsitellään työaikaa ja palkallista lomaa, ei mainita nimenomaisesti terveyteen ja turvallisuuteen liittyviä aspekteja. On kuitenkin niin, että myös kyseinen toinen kohta koskee direktiivissä 2003/88, aikaisemmin direktiivissä 93/104, tarkoitettua työntekijöiden turvallisuutta ja terveyttä. Perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohta perustuu nimittäin muun muassa viimeksi mainittuun direktiiviin, kuten myös nimenomaisesti ilmenee perusoikeuskirjaan selityksistä. (
28
) Kyseisen direktiivin tavoite on kuitenkin nimenomaisesti määrittää turvallisuutta ja terveyttä koskevat vähimmäisvaatimukset. (
29
)
34.
Komission väite, jonka unionin yleinen tuomioistuin on sisällyttänyt uudelleenkäsittelyn kohteena olevaan tuomioon (
30
) ja jonka mukaan direktiivin 2003/88 vähimmäisvaatimusten ”sisällyttäminen” henkilöstösääntöihin olisi vastoin unionin lainsäätäjälle SEUT 336 artiklassa vahvistettua itsenäisyyttä henkilöstöä koskevalla alalla, on yhtä heikosti vakuuttava. Kuten Strack on perustellusti väittänyt, neuvosto on nimenomaisesti käyttämällä tätä lainsäädännöllistä itsenäisyyttä sisällyttänyt henkilöstösääntöihin yleisen säännöksen, eli 1 e artiklan 2 kohdan, jolla otetaan käyttöön unionin henkilöstöä koskevalla oikeudenalalla terveyttä ja turvallisuutta koskevat vähimmäisvaatimukset – joihin kuuluvat myös direktiiviin 2003/88 sisältyvät vähimmäisvaatimukset.
35.
Ottamalla direktiivi 2003/88 huomioon nyt käsiteltävän kaltaisessa asiassa ei siksi vahingoiteta mitenkään lainsäätäjän itsenäisyyttä, vaan tämä huomioon ottaminen vastaa sellaisen uuden säännön kirjainta ja henkeä, jonka kyseinen lainsäätäjä itse päätti sisällyttää henkilöstösääntöihin. Vaikka on totta, että unionin direktiiveihin työoikeuden alalla sisältyvät vähimmäisvaatimukset on osoitettu ensisijaisesti jäsenvaltioille ja niihin ei voi automaattisesti vedota unionin toimielimiä vastaan, (
31
) direktiiviin 2003/88 sisältyvät vaatimukset ovat tosiaankin tulleet sovellettaviksi unionin henkilöstöön henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdan kautta.
36.
Kun kaikki edellä esitetty otetaan huomioon, katson näin ollen, että henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohtaa voidaan ja pitää tulkita siten, että se kattaa direktiivissä 2003/88 tarkoitetut vaatimukset, jotka koskevat työajan järjestämistä, ja erityisesti palkallisen vuosiloman. Koska unionin yleinen tuomioistuin totesi päinvastoin, uudelleenkäsittelyn kohteena olevassa tuomiossa on oikeudellinen virhe.
2. Henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan tulkinta: sairauden vuoksi pitämättä jääneen vuosiloman siirtäminen
37.
Henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan seuraavalle vuodelle ei voida siirtää yli 12:ta vuosilomapäivää, jos virkamies ei ole muista kuin yksikön tarpeista johtuvista syistä pitänyt vuosilomaansa ennen kuluvan kalenterivuoden päättymistä.
38.
Toisin kuin virkamiestuomioistuin, unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi toisena oikeusasteena kyseistä säännöstä siten, että sen mukaan 12 päivän rajan ylittävän vuosiloman siirtämistä koskeva oikeus voidaan myöntää vain siinä tilanteessa, että virkamies on estynyt pitämästä lomaansa virkatehtäviä koskevan toimintansa vuoksi. Tämän vuoksi unionin yleisen tuomioistuimen mukaan lomapäivien, jotka ylittävät asetuksessa säädetyn 12 päivän rajan, siirtäminen on poissuljettua silloin, kun näitä lomapäiviä ei ole voitu pitää asianomaisen virkamiehen pitkäaikaisen sairauden vuoksi. (
32
)
39.
Syistä, jotka esitän jäljempänä, katson, että tämä unionin yleisen tuomioistuimen tulkinta henkilöstösääntöjen liitteessä V olevasta 4 artiklan ensimmäisestä kohdasta on aivan liian tiukka ja siinä ei kunnioiteta vuosilomaan liittyviä vähimmäisvaatimuksia, sellaisena kuin ne ilmenevät direktiivin 2003/88 7 artiklasta, luettuna yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff annetun tuomion mukaisen oikeuskäytännön valossa.
40.
On totta, että unionin yleisen tuomioistuimen omaksuma tulkinta, jota lisäksi komissio ja neuvosto ovat vahvasti puolustaneet, vaikuttaa ainakin ensi näkemältä sellaiselta, että se voi saada tukea henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan ensimmäisen alakohdan sanamuodosta. Kyseisen säännöksen sanamuoto nimittäin sulkee pois vuosiloman siirtämisen asetuksessa säädetyn 12 päivän rajan ylimenevältä osin lukuun ottamatta tilannetta, jossa tällainen siirtäminen voidaan perustella yksikön tarpeista johtuvilla syillä, joten sellaisen vuosiloman siirtäminen, joka on jäänyt pitämättä muista syistä, kuten sairaudesta johtuen, ei lähtökohtaisesti vaikuta mahdolliselta kuin näiden 12 päivän rajoissa.
41.
Kuten unionin tuomioistuin kuitenkin on oikeuskäytännössään korostanut, unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä lainsäädännöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on. (
33
)
42.
Aivan ensiksi on otettava lainsäädännöllisessä asiayhteydessä, jonka osa henkilöstösääntöjen liitteessä V oleva 4 artikla on, huomioon kyseisen henkilöstösäännön yleiset säännökset ja erityisesti niiden 1 e artiklan 2 kohta. Kuten olen todennut, (
34
) kyseisellä säännöksellä vahvistetaan, että Euroopan unionin henkilöstöön ovat sovellettavissa muun muassa direktiiviin 2003/88 vähimmäisvaatimukset työajan järjestämiseksi, mukaan luettuna vuosittaista palkallista lomaa koskevat vaatimukset (direktiivin 2003/88 7 artikla).
43.
Henkilöstösäännöillä tavoitelluista päämääristä on korostettava, että asetuksella N:o 723/2004 täytäntöön pantu reformi, joka tuli voimaan 1.5.2004, koski muun muassa vuodelta 1962 peräisin olevien henkilöstösääntöjen modernisointia unionin tasolla vahvistettujen perustavanlaatuisten oikeuksien ja periaatteiden kunnioittamiseksi (
35
) sekä sosiaalisen suojan turvaamiseksi. (
36
) Tästä seuraa, että kaikkia henkilöstösääntöjen säännöksiä tulkittaessa ja sovellettaessa on kiinnitettävä erityistä huomiota unionin sosiaalioikeuden perustavanlaatuiseen periaatteeseen, kuten palkallista vuosilomaa koskevaan oikeuteen, josta määrätään muun muassa perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa ja joka pannaan täytäntöön direktiivillä 2003/88 ja siihen liittyvällä oikeuskäytännöllä.
44.
Sekä henkilöstösäännöillä tavoitellut päämäärät että lainsäädännöllinen asiayhteys, jonka osa kyseisten henkilöstösääntöjen liitteessä V oleva 4 artikla on, puhuvat näin ollen sen puolesta, että huomioidaan direktiivistä 2003/88 ja etenkin sen 7 artiklasta seuraavat vähimmäisvaatimukset, sellaisina kuin niitä on tulkittu yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff annetun tuomion mukaisessa oikeuskäytännössä ja ne on sisällytetty henkilöstösääntöihin niiden 1 e artiklan 2 kohdalla.
45.
Tätä vastaan ei voida väittää, että henkilöstösääntöjen liitteessä V olevaan 4 artiklaan sisältyy lex specialis, joka syrjäyttää henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdan. Toisin kuin komissio ja neuvosto näyttävät haluavan väittävän, unionin tuomioistuin ei ole koskaan vahvistanut oikeuskäytännössään, että henkilöstösääntöjen liitteisiin sisältyvät kaikki säännökset on välttämättä asetettava etusijalle kyseisten henkilöstösääntöjen yleisiin säännöksiin nähden. Vaikka on totta, että unionin tuomioistuin on vahvistanut, että henkilöstösääntöjen säännökset ja sen liitteet ovat samassa asemassa (
37
), liitteille on vahvistettu lex specialis -luonne ainoastaan siltä osin kuin niillä pannaan täytäntöön henkilöstösääntöjen erityisiä säännöksiä. (
38
) Henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdan ja henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan suhde ei tarkalleen ottaen ole tällainen. On kyllä totta, että kyseiseen V liitteeseen sisältyvillä ”lomien myöntämistä koskevilla yksityiskohtaisilla säännöillä” pannaan täytäntöön henkilöstösääntöjen IV jakson 2 luku, erityisesti sen 57 artikla, mutta kyseiseen V liitteeseen ei sisälly yhtään henkilöstösääntöjen 1 e artiklaa koskevaa soveltamistoimea.
46.
Vaikka voitaisiin katsoa, että henkilöstösääntöjen liitteessä V olevaan 4 artiklaan sisältyy yksityiskohtaisempia sääntöjä kuin henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohtaan, näiden sääntöjen tulkinnassa ja soveltamisessa on silti otettava huomioon henkilöstösääntöjen kyseisten säännösten välinen ”käytännön yhtäpitävyys”.
47.
Henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdassa vahvistetaan periaate, jota on tarkoitus soveltaa kaikilla henkilöstösääntöjen sääntelemillä alueilla. Tästä seuraa, että terveyttä ja turvallisuutta koskevat vähimmäisvaatimukset, joihin siinä viitataan – etenkin direktiivin 2003/887 artiklan, sellaisena kuin sitä on tulkittu yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff annetun tuomion mukaisessa oikeuskäytännössä, vaatimukset – on otettava asianmukaisesti huomioon kaikkia henkilöstösääntöjen säännöksiä, myös sen liitteessä V olevia säännöksiä, tulkittaessa ja sovellettaessa.
48.
Näin on sitäkin suuremmalla syyllä, koska henkilöstösääntöjen 1 e artikla on uudempi kuin henkilöstösääntöjen liitteessä V oleva 4 artikla, joten ensiksi mainittua voidaan pitää lex posterior -säännöksenä. Henkilöstösääntöjen liitteessä V olevaa 4 artiklaa tulkittaessa ja sovellettaessa ei siksi voida jättää huomioimatta uusia ohjeita, jotka lainsäätäjä on äskettäin lisännyt henkilöstösääntöihin 1 e artiklalla.
49.
Tämä ei kuitenkaan tarkoita sitä, että henkilöstösääntöjen liitteessä V olevaan 4 artiklan ensimmäiseen kohtaan sisältyvä sääntö vuosilomaoikeuksien siirtämisen kiellosta menettäisi vastedes tehokkaan vaikutuksensa. Direktiivin 2003/88 vähimmäisvaatimukset, sellaisina kuin niitä on tulkittu yhdistyneissä asioissa Schultz-Hoff annetun tuomion mukaisessa oikeuskäytännössä ja ne on sisällytetty henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohtaan, vaativat kyseisen säännön tietynasteista pehmentämistä ainoastaan, kun on kyse asianomaisen virkamiehen pitkäaikaisesta sairaudesta.
50.
Kun henkilöstösääntöjen liitteessä V olevaa 4 artiklaa luetaan direktiivin 2003/88 7 artiklan ja yhdistyneissä asioissa Schultz-Hoff annetun tuomion mukaisen oikeuskäytännön (joita sovelletaan Euroopan unionin henkilöstöön henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdan nojalla) valossa, se on ymmärrettävä siten, että siinä ei kielletä kaikkea vuosilomapäivien siirtoa, joka ylittää asetuksessa säädetyn 12 päivän rajan, tilanteessa, jossa pitkäaikainen sairaus on estänyt asianomaista virkamiestä käyttämästä vuosilomaoikeuksiaan.
51.
Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin on todennut uudelleenkäsittelyn kohteena olevassa asiassa ja kuin komissio ja neuvosto väittävät, edellä 50 kohdassa ehdottamani henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan tulkinta ei ole contra legem -tulkinta. (
39
) Päinvastoin tämä tulkinta on mielestäni ainut, joka kunnioittaa täysin ei ainoastaan henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan sanamuotoa mutta myös sen lainsäädännöllistä asiayhteyttä sekä kyseisellä lainsäädännöllä tavoiteltuja päämääriä.
52.
Sairauden vuoksi käyttämättä jääneitä lomaoikeuksia koskevaa problematiikkaa voidaan lähestyä ainoastaan henkilöstösääntöjen liitteessä V olevaan 4 artiklan ensimmäiseen kohtaan sisältyvän siirtämistä koskevan kiellon joustavalla tulkinnalla, sillä muuten vaarannetaan vähimmäisvaatimusten, sellaisena kuin ne ilmenevät henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdasta, luettuna yhdessä direktiivin 2003/88 7 artiklan, sellaisena kuin sitä on tulkittu yhdistyneissä asioissa Schultz-Hoff annetun tuomion mukaisessa oikeuskäytännössä, kanssa, ydin:
—
joko katsotaan virkamiestuomioistuimen käsityksen mukaisesti, (
40
) että sairauden vuoksi käyttämättä jääneiden lomaoikeuksien siirtämisestä ei säädetä ollenkaan henkilöstösääntöjen liitteessä V olevassa 4 artiklassa
—
tai työkyvyttömyys, joka on todistettu asianmukaisesti lääkärintodistuksella, rinnastetaan ”yksikön tarpeista johtuviin syihin”, minkä perusteella pitämättömien lomapäivien siirtäminen on oikeutettua.
53.
Ensimmäinen tulkintavaihtoehto (ks. yllä 52 kohdan ensimmäinen luetelmakohta) tukeutuu ajatukselle, jonka mukaan kielto siirtää vuosilomaa seuraavalle vuodelle yli 12:ta päivää ”muista kuin yksikön tarpeista johtuvista syistä” on itsessään avoin tulkinnalle. Ei ole mahdotonta ajatella, että tätä kieltoa tulkitaan suppeasti ja se ymmärretään siten, että siinä ainoastaan rajoitetaan vuosilomapäivät, jotka ovat siirrettävissä täysin henkilökohtaisista syistä kunkin virkamiehen vapaaseen valintaan perustuen erotuksena yksikön tarpeista johtuvista syistä, jotka virkamiehen esimiehet määrittelevät. Sairaus on kuitenkin seikka, joka ei riipu asianomaisen virkamiehen vapaasta valinnasta tai hänen esimiestensä tekemistä valinnoista.
54.
Toinen vaihtoehtoinen tulkinta (ks. edellä 52 kohdan toinen luetelmakohta) perustuu ajatukseen, jonka mukaan ei olisi ainoastaan voimassa olevan lainsäädännön vastaista, (
41
) vaan myös yksikön tarpeiden vastaista pakottaa virkamies työskentelemään tai käyttämään vuosilomansa, kun hänen terveydentilansa estää häntä saavuttamasta molempien mainittujen toimintojen tavoitetta. Jos on kuitenkin yksikön tarpeiden vastaista, että sairas virkamies pitää vuosilomansa, häneltä ei voida kieltää hänen sairautensa vuoksi käyttämättä jääneiden lomaoikeuksien siirtämistä.
55.
Kaikki edellä esitetty huomioon otettuna katson siten, että henkilöstösääntöjen liitteessä V olevaa 4 artiklaa voidaan ja on tulkittava siten, että siinä ei kielletä kaikkea vuosilomapäivien siirtoa, joka ylittää asetuksessa säädetyn 12 päivän rajan, tilanteessa, jossa pitkäaikainen sairaus on estänyt asianomaista virkamiestä käyttämästä vuosilomaoikeuksiaan. Unionin yleisen tuomioistuimen asiassa tekemän päinvastaisen toteamuksen vuoksi uudelleenkäsittelyn kohteena olevassa tuomiossa on oikeudellinen virhe.
3. Välipäätelmä
56.
Unionin yleinen tuomioistuin teki kaksinkertaisen oikeudellisen virheen, kun se kieltäytyi ottamasta huomioon palkallista vuosilomaa koskevat vähimmäisvaatimukset, sellaisina kuin ne ilmenevät direktiivin 2003/88 7 artiklasta, luettuna yhdistyneissä asioissa Schultz-Hoff annetun tuomion mukaisen oikeuskäytännön valossa. Kyseinen tuomioistuin ei ainoastaan tukeutunut henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdan virheelliseen tulkintaan, vaan se myös tulkitsi virheellisesti henkilöstösääntöjen liitteessä V olevaa 4 artiklaa.
B – Unionin oikeuden yhtenäisyyden tai johdonmukaisuuden vahingoittaminen
57.
Koska uudelleenkäsittelyn kohteena olevassa tuomiossa on kaksi oikeudellista virhettä, jotka liittyvät henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdan sekä henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan tulkintaan ja soveltamiseen, on tutkittava, vahingoittaako kyseinen tuomio ja missä määrin unionin oikeuden yhtenäisyyttä tai johdonmukaisuutta.
1. Unionin tuomioistuin käyttämät neljä kriteeriä unionin oikeuden yhtenäisyydelle tai johdonmukaisuudelle aiheutuneen vahingon toteamiseksi
58.
Unionin tuomioistuin on kahdessa tähän mennessä antamassaan uudelleenkäsittelyä koskevassa tuomiossa arvioidessaan, vahingoittiko unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisu unionin oikeuden yhtenäisyyttä tai johdonmukaisuutta, keskittänyt huomionsa neljään näkökulmaan siten, että se tukeutui niiden kokonaisarvioon erittelemällä ne seuraavasti:
—
unionin yleinen tuomioistuin on poikennut unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, (
42
)
—
ratkaisu saattaa muodostua tulevien oikeudenkäyntiasioiden kannalta ennakkotapaukseksi, (
43
)
—
periaatteilla, jotka unionin yleinen tuomioistuin on jättänyt huomioon ottamatta, on merkittävä sija unionin oikeusjärjestyksessä, (
44
) mistä voi olla kyse erityisesti, kun kyseiset periaatteet taataan perusoikeuskirjassa, (
45
)
—
kyseinen oikeussääntö ei kuulu ei kuulu yksinomaan henkilöstöä koskevan lainsäädännön alaan, vaan sitä sovelletaan siitä riippumatta, mitä alaa asia koskee. (
46
)
59.
Vaikka on totta, että nämä neljä seikkaa eivät ole ”vähimmäisvaatimuksia eivätkä tyhjentäviä”, (
47
) ne ovat kuitenkin riittäviä, jotta unionin tuomioistuin voi todeta, että nyt käsiteltävässä asiassa on vahingoitettu unionin oikeuden yhtenäisyyttä ja johdonmukaisuutta, kuten jäljempänä selitän.
a) Ensimmäinen ja toinen kriteeri
60.
Kahdesta ensimmäisestä kriteeristä on todettava aivan ensiksi, että unionin yleinen tuomioistuin poikkesi unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, kun se kieltäytyi soveltamasta yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff ym. annetun tuomion (
48
) ohjeita Strackin tapaukseen Uudelleenkäsittelyn kohteena oleva tuomio muodostaa näin ollen riskin ristiriidoista unionin tuomioistuinten oikeuskäytännössä palkallisia vuosilomia koskevalla alalla sen perusteella, onko kyse yleisesti sovellettavan lainsäädännön alaisista työntekijöistä vai Euroopan unionin henkilöstöstä.
61.
Uudelleenkäsittelyn kohteena oleva tuomio saattaa myös muodostua tulevien oikeudenkäyntiasioiden kannalta ennakkotapaukseksi, koska jos se todetaan päteväksi, siitä tulee epäilemättä ratkaisu, jolla perustetaan uusi oikeuskäytännön suunta Euroopan unionin henkilöstön palkallisia vuosilomia koskevalla alalla.
62.
Komissio ja neuvosto väittävät, että unionin tuomioistuimen tehtäviin ei kuulu uudelleenkäsittelymenettelyn yhteydessä lausua siitä, onko unionin yleisen tuomioistuimen muutoksenhakutuomioistuimena antaman oikeuskäytännön kehitys perusteltua. Tällä väitteellä ei mielestäni ole merkitystä nyt käsiteltävässä asiassa.
63.
Unionin tuomioistuin on kyllä todennut, että vastedes yksin virkamiestuomioistuimen ja unionin yleisen tuomioistuimen tehtäviin kuuluu kehittää henkilöstöasioiden alan oikeuskäytäntöä, ja lisäksi se seikka, että unionin tuomioistuin ei vielä ole lausunut jostakin oikeudellisesta seikasta, ei yksinään riitä perusteeksi uudelleenkäsittelylle. (
49
) Tämä ei kuitenkaan tarkoita sitä, että virkamiestuomioistuin ja unionin yleinen tuomioistuin olisivat saaneet unionin tuomioistuimelta ”vapaat kädet” kehittää haluamallaan tavalla henkilöstöä koskevaa oikeuskäytäntöä ilman, että niiden tarvitsisi huolehtia kyseisen oikeuskäytännön yhdenmukaisuudesta muiden unionin oikeuden alojen ja etenkin sen tärkeiden periaatteiden kanssa. Unionin tuomioistuin on nimittäin pitänyt huolen siitä, että se täsmensi olevansa edelleen toimivaltainen uudelleenkäsittelymenettelyn yhteydessä sen välttämiseksi, että unionin yleisen tuomioistuimen päätöksillä, jotka koskevat henkilöstöä, ei vahingoiteta unionin oikeuden yhtenäisyyttä ja johdonmukaisuutta. (
50
)
b) Kolmas ja neljäs kriteeri
64.
Kolmannesta ja neljännestä kriteeristä on korostettava, että oikeudelliset virheet, jotka unionin yleinen tuomioistuin teki uudelleenkäsittelyn kohteena olevassa tuomiossa, eivät rajoitu ainoastaan henkilöstösääntöjen kahden teknisen säännöksen, toisin sanottuna henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdan ja henkilöstösääntöjen liitteessä V oleva 4 artiklan, sekä tietyn direktiivin, nyt käsiteltävässä asiassa direktiivin 2003/88, huonoon tulkintaan ja huonoon soveltamiseen. Kuten unionin tuomioistuin on toistuvasti katsonut, oikeutta vuosilomaan, sellaisena kuin se on pantu täytäntöön muun muassa direktiivillä 2003/88, on pidettävä unionin sosiaalioikeuden periaatteena, jolla on erityinen merkitys ja josta ei voida poiketa (
51
) ja jota ei voida tulkita suppeasti. (
52
) Kyseisen oikeuden merkitys on lisäksi kasvanut sen jälkeen, kun se toistettiin perusoikeuskirjassa muun muassa direktiiviin 2003/88 (aikaisemmin direktiivi 93/104) tukeutumalla. (
53
)
65.
On selvää, että oikeus palkalliseen vuosilomaan ei suinkaan kuulu ainoastaan tiettyyn unionin oikeuden erityisalaan, vaan sitä sovelletaan riippumatta kyseessä olevasta asiasta. Kun unionin yleinen tuomioistuin kieltäytyi ottamasta huomioon palkallisen vuosiloman alalla vahvistetut vähimmäisvaatimukset, sellaisina kuin ne ilmenevät direktiivistä 2003/88, sellaisena kuin sitä on tulkittu yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff annetun tuomion mukaisessa oikeuskäytännössä, se jätti näin ollen huomioimatta unionin oikeuden normin, joka on luonteeltaan perustavanlaatuinen ja transversaalinen, toisin kuin komissio ja neuvosto ovat väittäneet.
66.
On totta, että henkilöstöä koskevaan oikeudenalaan, mukaan luettuna Euroopan unionin henkilöstöä koskevaan oikeuteen, sisältyy tiettyjä ominaispiirteitä, jotka voivat edellyttää poikkeuksia yleisesti sovellettavasta työtä ja sosiaalisia asioita koskevasta lainsäädännöstä. (
54
) Tällaiset poikkeukset voidaan kuitenkin hyväksyä ainoastaan, jos kunnioitetaan täysin yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, joka itse on unionin oikeuden yleinen periaate ja vahvistettu perusoikeuskirjan 20 ja 21 artiklassa. (
55
)
67.
Yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tilanteita ei kohdella eri tavalla eikä erilaisia tilanteita kohdella samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella. (
56
) Eri tilanteille ominaiset seikat ja siis tilanteiden rinnastettavuus on muun muassa määritettävä ja niitä on arvioitava sen toimen kohteen ja päämäärän valossa, jolla kyseinen erottelu otetaan käyttöön. On myös otettava huomioon sen alan periaatteet ja tavoitteet, johon kyseinen toimi kuuluu. (
57
)
68.
Tästä seuraa, että jotta virkamiehiin sovellettavan säännöstön mahdolliset poikkeamat kaikkiin työntekijöihin sovellettavista yleisesti sovellettavan lainsäädännön alaisista perustavanlaatuisista periaatteista voidaan oikeuttaa, ei voida vedota ainoastaan virkamiehen ammatillisen säännöstön ja yleisesti sovellettavan lainsäädännön alaisen työntekijän ammatillisen aseman kokonaisarviointiin. Jokaiselle yksittäiselle poikkeukselle on löydyttävä perusta virkamiehen ammatillisen aseman erityisestä ominaispiirteestä.
69.
Kuitenkin nimenomaisesti palkallisen vuosiloman alalla Euroopan unionin virkamiesten tilannetta voidaan mielestäni verrata yleisesti sovellettavan lainsäädännön alaisten työntekijöiden tilanteeseen. On nimittäin kiistatonta, että palkallisen vuosiloman tarkoituksena on mahdollistaa se, että työntekijä voi levätä ja että hänellä on lepo- ja vapaa-aikaa, ja että näitä päämääriä ei voida tavoittaa, kun asianomainen henkilö on sairas, (
58
) riippumatta siitä, onko kyseessä yleisesti sovellettavan lainsäädännön alainen työntekijä tai virkamies, tai suorittaako hänen työnantajansa hänelle maksuja sairauden aikana tai ei. En siksi löydä yhtään objektiivista syytä, jolla voitaisiin perustella virkamiehen epäedullisempi kohtelu verrattuna yleisesti sovellettavan lainsäädännön alaiseen työntekijään, siltä osin kuin on kyse pitkäaikaisen sairauden vuoksi pitämättä jääneiden vuosilomapäivien siirtämisestä, sellaisena kuin se on vahvistettu yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff annetun tuomion mukaisessa oikeuskäytännössä.
c) Lisähuomiot
70.
On totta, että yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff annetun tuomion mukaiseen oikeuskäytäntöön voidaan kohdistaa kritiikkiä, ja komissio neuvoston tukemana ei ole jättänyt esittämättä tätä kritiikkiä. Komissio korosti erityisesti vaikeuksia, jotka liittyvät sellaisen järjestelmän käytännön täytäntöönpanoon, jossa sallitaan tapauskohtaisesti automaattisesti siirrettävien päivien kiinteämääräisen rajan ylittävien käyttämättömien vuosilomaoikeuksien siirtäminen. Komissio korosti lisäksi kustannuksia, joita tällainen lomapäivien siirtämistä koskevat järjestelmä voi merkitä työnantajalle – ja unionin toimielinten erityistilanteessa – unionin taloudellisille intresseille. (
59
)
71.
Mielestäni nyt käsiteltävässä asiassa ei kuitenkaan ole kyse pelkästään yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff annetun tuomion mukaisen oikeuskäytännön kyseenalaistamisesta. Näin on sitä suuremmalla syyllä, koska komission ja neuvoston vastustus ei perustu mihinkään Euroopan unionin henkilöstöön liittyvään ominaispiirteeseen. Nämä samat käytännölliset ja taloudelliset ongelmat voivat päinvastoin ilmetä yleisesti sovellettavan lainsäädännön alaisten työntekijöiden lomapäivien siirtämisen yhteydessä. Lisäksi unionin toimielinten pitäisi niiden koon ja taloudellisen vaikutusvallan vuoksi olla valmiimpia kohtaamaan tällaisia ongelmia kuin pienten tai keskisuurten yksityisten yritysten.
72.
Mielestäni on lisäksi vähintäänkin yllättävää, että komissio työnantajan roolissaan voi esittää erityisen vakavaa kritiikkiä yhteisöjen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff ym. antamassa tuomiossa omaksumasta ratkaisusta, (
60
) vaikka juuri kyseinen toimielin oli vahvasti kannustanut yhteisöjen tuomioistuinta omaksumaan kyseisen ratkaisun, kun kyse oli direktiivin 2003/88 tulkinnasta. (
61
)
73.
Mielestäni se, että unionin virkamiehiltä viedään oikeus täysin nauttia tärkeästä sosiaalioikeuden periaatteesta, joka unionin oikeudessa kuitenkin tunnustetaan yleisesti sovellettavan lainsäädännön alaisille työntekijöille, on ristiriidassa unionin oikeuden yhtenäisyyden ja johdonmukaisuuden turvaamista koskevan välttämättömyyden kanssa.
d) Tiivistelmä
74.
Edellä esitetyn perusteella jokainen unionin tuomioistuimen kehittämästä neljästä kriteeristä sen toteamiseksi, että unionin oikeuden yhtenäisyyttä tai johdonmukaisuutta on vahingoitettu, täyttyy mielestäni nyt käsiteltävässä asiassa.
2. Ero unionin oikeuden ”yhtenäisyyden” ja ”johdonmukaisuuden” välillä
75.
On korostettava toissijaisesti, että uudelleenkäsittelyä koskeviin määräyksiin, erityisesti SEUT 256 artiklan 2 kohdan toiseen alakohtaan, ei sisälly unionin oikeuden käsitteiden ”yhtenäisyys”ja ”johdonmukaisuus” määritelmää. Myöskään oikeuskäytännössä ei ole tähän mennessä rajoitettu selvästi ja täsmällisesti näitä kahta käsitettä. Mielestäni unionin oikeuden yhtenäisyyden vahingoittaminen on todettava erityisesti silloin, kun unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut unionin oikeuden normeja tai loukannut periaatteita, jotka ovat erityisen tärkeitä, kun taas pikemminkin unionin oikeuden johdonmukaisuutta on todettava vahingoitetun silloin, kun unionin yleinen tuomioistuin ei ole noudattanut unionin tuomioistuinten voimassa olevaa oikeuskäytäntöä. (
62
)
76.
Nyt käsiteltävässä asiassa molemmat näistä kahdesta edellytyksestä täyttyvät, kun unionin yleinen tuomioistuin loukkasi oikeutta palkalliseen vuosilomaan, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff annetun tuomion mukaisessa oikeuskäytännössään. Siksi on todettava, että uudelleenkäsittelyn kohteena oleva tuomio on vahingoittanut sekä unionin oikeuden yhtenäisyyttä että johdonmukaisuutta.
3. Välipäätelmä
77.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin toteaa uudelleenkäsittelyn kohteena olevan tuomion vahingoittavan unionin oikeuden yhtenäisyyttä ja johdonmukaisuutta.
III – Vaikutukset Strackin ja komission väliseen riita-asiaan
78.
Teoriassa olisi mahdollista, että soveltuvissa tilanteissa unionin tuomioistuin ainoastaan toteaa vahingon unionin oikeuden yhtenäisyydelle tai johdonmukaisuudelle ilman, että se kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen kyseessä olevan tuomion. Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 62 b artiklan ensimmäinen kohta on kuitenkin esteenä tällaiselle menettelytavalle, kuten unionin tuomioistuin on todennut kahdessa asiassa. (
63
) Unionin oikeuden yhtenäisyyden tai johdonmukaisuuden vahingoittamisen toteaminen velvoittaa unionin tuomioistuimen joko palauttamaan asian unionin yleiseen tuomioistuimeen tai ratkaisemaan asian lopullisesti itse.
79.
Nyt käsiteltävä asia ei edellytä tosiseikastoa koskevia määrityksiä tai sellaista oikeudellista näkemysten vaihtoa, jolla voitaisiin perustella palauttaminen unionin yleiseen tuomioistuimeen. Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 62 b artiklan ensimmäisen kohdan viimeisen virkkeen mukaisesti ”asian ratkaisu on, kun otetaan huomioon uudelleenkäsittelyn tulos, johdettavissa unionin yleisen tuomioistuimen määrittämästä tosiseikastosta, johon se on perustanut päätöksensä”.
80.
Unionin tuomioistuimen on näin ollen ratkaistava asia itse lopullisesti. Tämä merkitsee yhtäältä ratkaisua komission virkamiestuomioistuimen tuomiosta tekemään valitukseen (otsikko A jäljempänä) ja toisaalta ratkaisua oikeudenkäyntikuluista (otsikko B jäljempänä).
A – Komission valituksen hylkääminen
81.
Kuten olen todennut edellä, (
64
) unionin yleinen tuomioistuin on tukeutunut henkilöstösääntöjen 1 e artiklan toisen kohdan sekä henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan virheelliseen tulkintaan. Direktiivin 2003/88 7 artiklasta, sellaisena kuin sitä on tulkittu yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff annetun tuomion mukaisessa oikeuskäytännössä, seuraavat vähimmäisvaatimukset huomioon ottaen virkamiestuomioistuimen ensimmäisenä oikeusasteena omaksuma ratkaisu vaikuttaa oikeudellisesti moitteettomalta, joten komission virkamiestuomioistuimen tuomiosta tekemä valitus ei voi menestyä. Kyseinen valitus on siis hylättävä.
82.
Riidanalaisen päätöksen (
65
) kumoaminen, jonka virkamiestuomioistuin on tehnyt asiaa ensimmäisenä oikeusasteena käsitellessään, (
66
) tulee näin ollen lopulliseksi. Henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan nojalla komission on ratkaistava uudelleen Strackin käyttämättä jääneen vuosiloman rahalla korvaaminen vuoden 2004 osalta Strackin pyynnön mukaisesti ottamalla asianmukaisesti huomioon yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff annetun tuomion mukainen oikeuskäytäntö.
Lisähuomiot
83.
Komission väite, jonka mukaan palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden tarkalta sisällöltä puuttuu tässä vaiheessa selkeys, ei voi menestyä. Vaikka oikeuskäytännössä ei vielä ole selvennetty kaikkia yksityiskohtia, unionin tuomioistuin ei kuitenkaan ole koskaan jättänyt epäilystä siitä, että tämä oikeus estää pitkäaikaisen sairauden vuoksi käyttämättömien vuosilomaoikeuksien siirtämisen kategorisen kieltämisen. (
67
)
84.
Tämä on riittävää Strackin ja komission välisen riidan ratkaisemiseksi. Strackin tapauksessa ei sitä paitsi ole riskiä ”vuosilomapäivien rajoittamattomasta siirtämisestä”, kun otetaan huomioon, että hänelle myönnettiin työkyvyttömyyseläke vuodesta 2005 alkaen ja hän on siten jäänyt pois aktiivisesta työelämästä välittömästi sitä vuotta, jolloin riidanalaiset oikeudet lomaan syntyivät, seuraavan vuoden aikana.
85.
Totean sivuhuomautuksena, että unionin lainsäätäjällä on mahdollisuus muuttaa joko direktiiviä 2003/88 tai henkilöstösääntöjä. Erityisesti sairauden vuoksi pitämättä jääneiden lomapäivien siirtämisen keston rajoittamisesta on mahdollista säätää, (
68
) ja vuosilomaoikeuksien siirtämisen yksityiskohtaiset säännöt voivat vaihdella sen mukaan, onko kyse vähimmäisvuosilomasta vai ei. (
69
)
86.
Mahdollista henkilöstösääntöjen sovellettavien sääntöjen muutosta ei kuitenkaan voida toteuttaa takautuvasti, ja uusissa säännöissä olisi velvoitettava nimittävä viranomainen ottamaan asianmukaisesti huomioon se, että asianomainen virkamies on estynyt nauttimasta vuosilomaoikeuksistaan pitkäaikaisen sairauden vuoksi.
87.
On palkallisia vuosilomia koskevien vähimmäisvaatimusten, sellaisena kuin ne ilmenevät direktiivistä 2003/88, nykytilan vastaista sulkea kategorisesti pois sairauden vuoksi pitämättä jääneiden lomapäivien siirtäminen sekä rajoittaa kiinteämääräisesti – vähimmäisvuosilomaa pienemmäksi – sellaisten lomapäivien määrää, jotka voidaan sairauden vuoksi siirtää vuotta, jolloin oikeudet kyseiseen lomaan on ansaittu, välittömästi seuraavalle vuodelle. (
70
)
B – Oikeudenkäyntikulut
88.
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 195 artiklan 6 kohdan mukaan unionin tuomioistuin päättää oikeudenkäyntikuluista, kun uudelleenkäsittelyn kohteena oleva unionin yleisen tuomioistuimen päätös on tehty SEUT 256 artiklan 2 kohdan nojalla.
89.
Vaikka on totta, että työjärjestykseen ei sisälly erityisiä sääntöjä, jotka koskisivat oikeudenkäyntikulujen jakamista uudelleenkäsittelymenettelyssä, unionin tuomioistuimen ei kuitenkaan tulisi velvoittaa järjestelmällisesti kaikkia uudelleenkäsittelyn väliintulijoita sekä jokaista asianosaista vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan. Unionin tuomioistuin omaksui kyllä edellä mainitun ratkaisun kahdessa ensimmäisessä tuomiossa, jotka se antoi uudelleenkäsittelymenettelyssä. (
71
) Mielestäni eri asioiden, jotka mahdollisesti tulevat unionin tuomioistuimen käsittelyyn uudelleenkäsittelymenettelyssä, olosuhteet ovat peruste sille, että se omaksuu monipuolisen lähestymistavan oikeudenkäyntikulujen suhteen tekemällä lisäksi eron sen mukaan, liittyvätkö kulut uudelleenkäsittelymenettelyyn (ks. alla otsikko 1) vai muutoksenhakumenettelyyn (ks. alla otsikko 2).
1. Uudelleenkäsittelymenettelyyn liittyvät oikeudenkäyntikulut
90.
Uudelleenkäsittelymenettelystä asianosaisille aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista on todettava aivan ensiksi, että niiden jakamista ei voida täysin erottaa asianosaisten puolustamista lähtökohdista ja etenkään asianosaisten unionin tuomioistuimessa esittämien väitteiden merkityksellisyydestä ja menestyksestä. Vaikka unionin tuomioistuin aloittaa uudelleenkäsittelyn vain poikkeuksellisissa tilanteissa ja pääasiallisesti lainkäytön edun vuoksi, ei voida kieltää, että uudelleenkäsittelymenettelyllä on tiettyjä vaikutuksia näiden asianosaisten oikeuksiin ja velvollisuuksiin, ja asianosaisille uudelleenkäsittely on todellisuudessa ainoastaan jatke asianosaisten väliselle virkamiestuomioistuimessa ja unionin yleisessä tuomioistuimessa käsitellylle riita-asialle (ks. unionin tuomioistuimen 62 b artiklan ensimmäinen kohta).
91.
Jos unionin tuomioistuin noudattaa nyt käsiteltävässä asiassa ehdotustani, joka koskee direktiivin 2003/88, sellaisena kuin sitä on tulkittu yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff annetun tuomion mukaisessa oikeuskäytännössä, vähimmäisvaatimusten huomioon ottamista, komissio on tällöin asianosainen, joka olisi puolustanut häviävää kantaa, kun taas Strack olisi voittanut asian väitteillään. Näin ollen on oikeudenmukaista ja kohtuullista, että komissio velvoitetaan ei ainoastaan vastaamaan omista uudelleenkäsittelyyn liittyvistä oikeudenkäyntikuluistaan vaan myös korvaamaan Strackin vastaavat kulut. En näe mitään syytä sille, että Strack määrättäisiin vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan, sillä komissio teki unionin yleiselle tuomioistuimelle valituksen, jonka käsittely johti sittemmin siihen, että unionin tuomioistuin aloitti uudelleenkäsittelymenettelyn. Jos Strack määrättäisiin vastaamaan omista uudelleenkäsittelymenettelyyn liittyvistä oikeudenkäyntikuluistaan, riskinä olisi, että taloudellinen hyöty, joka hänelle koituu hänen vuoden 2004 lomapäiviensä korvaamisesta rahalla, toisin sanottuna noin kuukausipalkkaa vastaava määrä, pienenisi huomattavasti. (
72
)
92.
Neuvoston, joka ei osallistunut uudelleenkäsittelymenettelyyn asianosaisena vaan Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklassa ja 62 a artiklan toisessa kohdassa tarkoitettuna toimielimenä, on sen sijaan vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan.
2. Muutoksenhakumenettelyyn liittyvät oikeudenkäyntikulut
93.
Muutoksenhakumenettelyyn liittyvien oikeudenkäyntikulujen osalta on sovellettava analogisesti työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohtaa ja 184 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä. Näin ollen komissio, joka on hävinnyt asian valitukseen liittyvien vaatimustensa osalta, on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan muutoksenhakuun liittyvät Strackin oikeudenkäyntikulut sen mukaisesti, mitä Strack on vaatinut.
IV – Kannanotto
94.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti:
1)
Asiassa T‑268/11 P, komissio vastaan Strack, 8.11.2012 annettu unionin yleisen tuomioistuimen tuomio vahingoittaa unionin oikeuden yhtenäisyyttä ja johdonmukaisuutta.
2)
Kyseinen unionin yleisen tuomioistuimen tuomio kumotaan.
3)
Euroopan komission valitus virkamiestuomioistuimen asiassa F-120/07, Strack vastaan komissio, 15.3.2011 annetusta tuomiosta hylätään.
4)
Euroopan unionin neuvosto vastaa uudelleenkäsittelystä aiheutuneista omista oikeudenkäyntikuluistaan. Lisäksi Euroopan komissio vastaa sekä muutoksenhakumenettelyyn että uudelleenkäsittelyyn liittyvistä oikeudenkäyntikuluista.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 23.11.1993 annettu neuvoston direktiivi 93/104/EY (EYVL L 307, s. 18).
(
3
)	Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2003/88/EY (EUVL L 299, s. 9).
(
4
)	Yhdistetyt asiat C‑229/11 ja C‑230/11, Heimann ja Toltschin, tuomio 8.11.2012 (22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
5
)	Jäljempänä ”henkilöstösäännöt”.
(
6
)	Asia F-120/07, Strack v. komissio, tuomio 15.3.2011 (jäljempänä virkamiestuomioistuimen tuomio).
(
7
)	Yhdistetyt asiat C-350/06 ja C-520/06, Schultz-Hoff ym., tuomio 20.1.2009 (Kok., s. I-179); asia C-214/10, KHS, tuomio 22.11.2011; asia C-282/10, Dominguez, tuomio 24.1.2012; asia C-337/10, Neidel, tuomio 3.5.2012; asia C-78/11, ANGED, tuomio 21.6.2012 sekä edellä alaviitteessä 4 mainitut yhdistetyt asiat Heimann ja Toltschin; jäljempänä yhdessä yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff annetun tuomion mukainen oikeuskäytäntö.
(
8
)	Asia T-268/11 P, komissio v. Strack, tuomio 8.11.2012 (jäljempänä uudelleenkäsittelyn kohteena oleva tuomio).
(
9
)	Edellä alaviitteessä 7 mainitut yhdistetyt asiat Schultz-Hoff ym., tuomion 49 kohta.
(
10
)	Ks. tämän asian kannalta erityisesti edellä alaviitteessä 7 mainittu asia KHS ja samassa alaviitteessä mainittu asia Dominguez.
(
11
)	Asia C‑579/12 RX, asiassa komissio v. Strack annetun tuomion uudelleenkäsittelystä 11.12.2012 tehty päätös.
(
12
)	EUVL 2007, C 303, s. 17 (26).
(
13
)	Allekirjoitettu Torinossa 18.10.1961.
(
14
)	Kyseinen peruskirja hyväksyttiin Eurooppa-neuvoston kokouksessa Strasbourgissa 9.12.1989. Se on toistettu komission 2.10.1989 päivätyssä asiakirjassa [KOM(89) 471 lopullinen].
(
15
)	Kyseisen artiklan ensimmäisen kohdan saksankielistä versiota on oikaistu (EUVL 2007, L 248, s. 26 lopussa).
(
16
)	K(2004) 1597.
(
17
)	Ks. direktiivin 2003/88 27 artiklan 2 kohta.
(
18
)	Mainittu edellä 7 kohdassa ja tämän kannanoton alaviitteessä 11.
(
19
)	Uudelleenkäsittelyn kohteena oleva tuomio, erityisesti sen 52–56 kohta.
(
20
)	Ks. erityisesti direktiivin 203/88 johdanto-osan ensimmäinen ja neljäs perustelukappale.
(
21
)	Uudelleenkäsittelyn kohteena olevan tuomion 53 kohta.
(
22
)	Komission tässä yhteydessä mainitsemat esimerkit ovat seuraavat: paloturvallisuus, vaaralliset aineet, ilmastointi ja ergonomia.
(
23
)	Ehdotus neuvoston asetukseksi Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja näiden yhteisöjen muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen muuttamisesta, jonka komissio esitti 24.4.2002 (KOM(2002) 213 lopullinen).
(
24
)	Neuvoston asiakirja N:o 12957/03, joka on annettu 26.9.2003 ja jonka otsikko on ”Neuvottelukomitean tulosten hyväksyntä” (ks. etenkin 11 kohta).
(
25
)	Saksankielisessä toisinnossa seuraavasti: ”Gesundheits- und Sicherheitsbedingungen am Arbeitsplatz” (kursivointi tässä).
(
26
)	Espanjan, tanskan, englannin, ranskan, italian, hollannin, portugalin ja ruotsin kieliversiot.
(
27
)	Henkilöstösääntöjen, sellaisena kuin ne on vahvistettu Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja yhteisöjen muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen muuttamisesta 22.3.2004 annetussa neuvoston asetuksessa (EY, Euratom) N:o 723/2004 (EUVL L124, p.1), 1 e artiklan 2 kohta.
(
28
)	Nämä selitykset, jotka on toistettu edellä tämän kannanoton 10 kohdassa, on laadittu perusoikeuskirjan tulkinnan ohjaamiseksi. ja unionin tuomioistuinten ja jäsenvaltioiden on otettava ne asianmukaisesti huomioon (SEU 6 artiklan 1 kohdan kolmas alakohta, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 52 artiklan 7 kohdan kanssa).
(
29
)	Ks. edellä tämän kannanoton 29 kohta.
(
30
)	Uudelleenkäsittelyn kohteena olevan tuomion 53 kohdan loppu.
(
31
)	Asia C-25/02, Rinke, tuomio 9.9.2003 (Kok., s. I-8349, 24 kohta), sekä asia T‑325/09 P, Adjemian ym. v. komissio, tuomio 21.9.2011 (51 kohta).
(
32
)	Uudelleenkäsittelyn kohteena oleva tuomio, erityisesti sen 54, 64 ja 67 kohta.
(
33
)	Asia 292/82, Merck, tuomio 17.11.1983 (Kok., s. 3781, 12 kohta); yhdistetyt asiat C-402/07 ja C-432/07, Sturgeon ym., tuomio 19.11.2009 (Kok., s. I-10923, 41 kohta) sekä asia C-17/10, Toshiba Corporation ym., tuomio 14.2.2012 (73 kohta).
(
34
)	Ks. tämän kannanoton 26–36 kohta.
(
35
)	Ks. erityisesti kyseisen asetuksen 1 d, 11 a, 12 a ja 17 a artiklalla henkilöstösääntöihin lisätyt uudet säännökset sekä asetuksen N:o 723/2004 johdanto-osan 14 ja 16 perustelukappale.
(
36
)	Asetuksen N:o 723/2004 johdanto-osan yhdeksäs perustelukappale.
(
37
)	Asia C-40/10, komissio v. neuvosto, tuomio 24.11.2010 (Kok., s. I-12043, 61 kohta).
(
38
)	Ks. vastaavasti asia C-443/07 P, Centeno Mediavilla ym. v. komissio, tuomio 22.12.2008 (Kok., s. I-10945, 105 kohta) sekä edellä alaviitteessä 37 mainittu asia komissio v. neuvosto, tuomion 61–67 kohta).
(
39
)	Komissio viittaa yhdistettyihin asioihin C-378/07-C-380/07, Angelidaki ym., tuomio 23.4.2009 (Kok., s. I-3071, 199 kohta) sekä edellä alaviitteessä 7 mainittuun asiaan Dominguez, tuomion 25 kohta, mutta nämä asiat kuitenkin koskevat ainoastaan velvollisuutta tulkita kansallista oikeutta direktiivin mukaisesti.
(
40
)	Ks. vastaavasti virkamiestuomioistuimen tuomion 72 ja 74 kohta.
(
41
)	Ks. yhtäältä henkilöstösääntöjen 59 artikla ja toisaalta niiden liitteessä V oleva 3 artikla.
(
42
)	Asia C-197/09 RX-II, uudelleenkäsittely M v. lääkevirasto, tuomio 17.12.2009 (Kok., s. I-12033, 63 kohta) sekä asia C‑334/12 RX‑II, uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP, tuomio 28.2.2013 (51 kohta).
(
43
)	Edellä alaviitteessä 42 mainittu asia uudelleenkäsittely M v. lääkevirasto, tuomion 62 kohta ja edellä alaviitteessä 42 mainittu asia uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP, tuomion 50 kohta.
(
44
)	Edellä alaviitteessä 42 mainittu asia uudelleenkäsittely M v. lääkevirasto, tuomion 65 kohta ja edellä alaviitteessä 42 mainittu asia uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP, tuomion 53.
(
45
)	Edellä alaviitteessä 42 mainittu asia uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP, tuomion 53 kohta.
(
46
)	Edellä alaviitteessä 42 mainittu asia uudelleenkäsittely M v. lääkevirasto, tuomion 64 kohta ja edellä alaviitteessä 42 mainittu asia uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP, tuomion 52 kohta.
(
47
)	Julkisasiamies Mengozzi määritteli näillä termeillä nämä unionin tuomioistuimen kehittämät neljä kriteeriä kannanottonsa, jonka hän esitti edellä alaviitteessä 42 mainitussa asiassa uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP, 70 kohdassa.
(
48
)	Mainittu edellä alaviitteessä 7.
(
49
)	Asia C-17/11 RX, uudelleenkäsittely komissio v. Petrilli (Kok., s. I-299, 4 kohta).
(
50
)	Ibidem.
(
51
)	Edellä alaviitteessä 7 mainitut yhdistetyt asiat Schultz-Hoff ym., tuomion 22 ja 54 kohta; edellä alaviitteessä 7 mainittu asia KHS, tuomion 23 kohta; edellä alaviitteessä 7 mainittu asia ANGED, tuomion 16 kohta; edellä alaviitteessä 7 mainittu asia Dominguez, tuomion 16 kohta sekä edellä alaviitteessä 4 mainitut yhdistetyt asiat Heimann ja Toltschin, tuomion 22 kohta. On lisäksi muistettava, että direktiivin 2003/88 7 artikla ei sisälly säännöksiin, joista poikkeaminen on mahdollista kyseisen direktiivin 17 artiklan nojalla.
(
52
)	Edellä alaviitteessä 7 mainittu asia ANGED, tuomio 18 kohta sekä edellä alaviitteessä 4 mainitut yhdistetyt asiat Heimann ja Toltschin, tuomio 23 kohta.
(
53
)	Ks. perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohta ja perusoikeuskirjan selitykset (joihin on viitattu edellä tämän kannanoton alaviitteessä 10) sekä edellä alaviitteessä 7 mainittu asia KHS, tuomion 37 kohta; edellä alaviitteessä 7 mainittu asia Neidel, tuomion 40 kohta; edellä alaviitteessä 7 mainittu asia ANGED, tuomion 17 kohta ja edellä alaviitteessä 4 mainitut yhdistetyt asiat Heimann ja Toltschin, tuomion 22 kohta.
(
54
)	Tarkoitan erityisesti virkamiehen palkkaamista koskevia sääntöjä ja ehtoja, joilla hänen työsuhteensa päätetään.
(
55
)	Asia C-550/07 P, Akzo Nobel Chemicals ja Akcros Chemicals v. Commission ym., tuomio 14.9.2010 (Kok., s. I-8301, 54 kohta).
(
56
)	Asia C-127/07, Arcelor Atlantique ja Lorraine ym., tuomio 16.12.2008 (Kok., s. I-9895, 23 kohta) sekä edellä alaviitteessä 55 mainittu asia Akzo Nobel Chemicals ja Akcros Chemicals v. komissio ym., tuomion 55 kohta.
(
57
)	Edellä alaviitteessä 56 mainittu asia Arcelor Atlantique ja Lorraine ym., tuomion 25 ja 26 kohta. Ks. myös asia C-176/09, Luxemburg v. parlamentti ja neuvosto, tuomio 12.5.2011 (Kok., s. I-3727, 32 kohta).
(
58
)	Edellä alaviitteessä 7 mainitut yhdistetyt asiat Schultz-Hoff ym., tuomion 25 kohta, sia KHS, tuomion 31 kohta sekä asia ANGED, tuomion 19 kohta.
(
59
)	Ks. vastaavasti tämän viimeisen seikan osalta uudelleenkäsittelyn kohteena olevan tuomion 50 kohdan loppu.
(
60
)	Mainittu edellä alaviitteessä 7.
(
61
)	Ks. erityisesti edellä alaviitteessä 7 mainituissa yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff ym. annetun tuomion suullista käsittelyä varten laaditun kertomuksen 40 kohta.
(
62
)	Edellä alaviitteessä 42 mainittu asia uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP, tuomion 54 ja 55 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta. Ks. myös julkisasiamies Mengozzin kyseisessä asiassa esittämän kannanoton 76 kohta.
(
63
)	Edellä alaviitteessä 42 mainittu asia uudelleenkäsittely M v. lääkevirasto, tuomion 68 ja 69 kohta, sekä edellä alaviitteessä 42 mainittu asia uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP, tuomion 56 ja 57 kohta.
(
64
)	Tämän kannanoton 26–56 kohta.
(
65
)	Muistutuksena totean, että kyse on komission 15.3.2007 tekemästä päätöksestä, jolla hylättiin Strackin vaatimus hänen vuoden 2004 lomapäiviensä saldon siirtämisestä (ks. virkamiestuomioistuimen tuomion 20 kohta).
(
66
)	Virkamiestuomioistuimen tuomion perusteluosan 79 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta.
(
67
)	Edellä alaviitteessä 7 mainitut yhdistetyt asia Schultz-Hoff ym., erityisesti tuomion 48 ja 49 kohta.
(
68
)	Edellä alaviitteessä 7 mainittu asia KHS, erityisesti tuomion 28, 29, 33, 34, 43 ja 44 kohta sekä samassa alaviitteessä mainittu asia Neidel, tuomion 38–43 kohta.
(
69
)	Ks. vastaavasti edellä alaviitteessä 7 mainittu asia Dominguez, tuomion 47–50 kohta.
(
70
)	Ks. vastaavasti edellä alaviitteessä 7 mainitut yhdistetyt asiat Schultz-Hoff ym., tuomion 48, 49 ja 52 kohta sekä tämän kannanoton sivujen 68 ja 69 alaviitteissä mainittu oikeuskäytäntö.
(
71
)	Edellä alaviitteessä 42 mainittu asia uudelleenkäsittely M v. lääkevirasto, tuomion 73 kohta sekä edellä alaviitteessä 42 mainittu asia uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP, tuomion 61 kohta.
(
72
)	Kyse on tarkemmin 26,5 lomapäivän 38,5:stä vuonna 2004 pitämättä jääneestä päivästä korvaamisesta rahalla (loput 12 päivää on automaattisesti siirretty vuodelle 2005). Tämä rahalla korvaaminen on laskettava henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan toisen kohdan nojalla.