62022CC0209
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
PRIIT PIKAMÄE
23 päivänä maaliskuuta 2023 (
1
)
Asia C‑209/22
Rikosasia,
jossa asian käsittelyyn osallistuu
Rayonna prokuratura Lovech, TO Lukovit
(Ennakkoratkaisupyyntö – Rayonen sad Lukovit (Lukovitin piirituomioistuin, Bulgaria))
Ennakkoratkaisupyyntö – Oikeudellinen yhteistyö rikosasioissa – Tiedonsaantioikeus rikosoikeudellisissa menettelyissä – Direktiivi 2012/13/EU – Oikeus käyttää oikeudellista avustajaa rikosoikeudellisissa menettelyissä – Direktiivi 2013/48/EU – Tuomioistuinkäsittelyä edeltävä rikosoikeudellinen menettely – Henkilöön kohdistuva etsintä ja takavarikointi pakkokeinoina – Kansallisessa lainsäädännössä ei säädetä epäillyn asemasta – Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 ja 48 artikla – Epäiltyjen ja syytettyjen puolustautumisoikeuksien tehokas käyttö todisteiden hankkimista koskeviin toimenpiteisiin kohdistuvan tuomioistuinvalvonnan aikana
I Johdanto
1.
Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Rayonen sad Lukovit (Lukovitin piirituomioistuin, Bulgaria) on esittänyt SEUT 267 artiklan perusteella, koskee tiedonsaantioikeudesta rikosoikeudellisissa menettelyissä 22.5.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2012/13/EU (
2
) ja oikeudesta käyttää avustajaa rikosoikeudellisissa menettelyissä ja eurooppalaista pidätysmääräystä koskevissa menettelyissä sekä oikeudesta saada tieto vapaudenmenetyksestä ilmoitetuksi kolmannelle osapuolelle ja pitää vapaudenmenetyksen aikana yhteyttä kolmansiin henkilöihin ja konsuliviranomaisiin 22.10.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/48/EU (
3
) ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 ja 48 artiklan sekä laillisuus- ja tehokkuusperiaatteen tulkintaa.
2.
Pyyntö on esitetty AB:tä vastaan vireille pannussa rikosoikeudenkäynnissä, jossa on kyse laittomien huumausaineiden hallussapidosta. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii lähinnä direktiiveissä 2012/13 ja 2013/48 säädettyihin tiedonsaantioikeuteen ja oikeudellisen avustajan käyttämistä koskevaan oikeuteen liittyvää suojaa, joka tulisi olla henkilöllä, johon kohdistetaan esitutkintavaiheessa etsintä ja jonka hallussa olevat esineet takavarikoidaan. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii myös, mikä on sen todisteiden hankintaa koskeviin pakkokeinoihin kohdistuvan tuomioistuinvalvonnan laajuus, joka unionin oikeuden mukaisesti edellytetään toteutettavaksi. Tässä asiassa tulee näin ollen esiin epäiltyjen ja syytettyjen oikeuksien suojelemiseen rikosoikeudellisissa menettelyissä liittyviä arkaluonteisia kysymyksiä, joihin unionin tuomioistuimen on otettava kantaa unionin oikeuden johdonmukaisen soveltamisen nimissä sekä perusoikeuksien tehokkaaksi suojelemiseksi vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alueella.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Unionin oikeus
1. Direktiivi 2012/13
3.
Direktiivin 2012/13 2 artiklan, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä direktiiviä sovelletaan henkilöön siitä lähtien, kun jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet hänelle tiedon siitä, että häntä epäillään tai syytetään rikoksesta, siihen saakka, kun menettely on saatettu päätökseen, mikä tarkoittaa sen kysymyksen lopullista ratkaisemista, onko epäilty tai syytetty syyllistynyt rikokseen, tarvittaessa tuomitseminen ja mahdollisen muutoksenhaun ratkaiseminen mukaan lukien.”
4.
Mainitun direktiivin 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus saada tietoja oikeuksista”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että epäillyille ja syytetyille annetaan viipymättä tietoja vähintään seuraavista prosessuaalisista oikeuksista, sellaisina kuin näitä oikeuksia sovelletaan niiden kansallisen oikeuden mukaan niiden tehokkaan käytön mahdollistamiseksi:
a)
oikeus avustajaan;
b)
mahdollinen oikeus maksuttomaan oikeudelliseen neuvontaan ja edellytykset sen saamiseksi;
c)
oikeus saada syytettä koskevat tiedot 6 artiklan mukaisesti;
d)
oikeus tulkkaukseen ja käännöksiin;
e)
oikeus vaieta.
2.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että 1 kohdan nojalla säädetyt tiedot annetaan joko suullisesti tai kirjallisesti sekä selkeällä ja helposti ymmärrettävällä kielellä ottaen huomioon haavoittuvassa asemassa olevien epäiltyjen tai haavoittuvassa asemassa olevien syytettyjen erityistarpeet.”
5.
Saman direktiivin 8 artiklassa, jonka otsikko on ”Varmennus ja oikeussuojakeinot”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kun epäillylle tai syytetylle annetaan tietoja 3–6 artiklan mukaisesti, se kirjataan käyttäen kyseessä olevan jäsenvaltion lainsäädännössä määritettyä kirjaamismenettelyä.
2.   Jäsenvaltioiden on varmistettava, että epäillyllä tai syytetyllä tai hänen avustajallaan on oikeus riitauttaa kansallisen oikeuden mukaisia menettelyjä noudattaen toimivaltaisten viranomaisten mahdollinen laiminlyönti tai kieltäytyminen, joka koskee tämän direktiivin mukaisten tietojen antamista.”
2. Direktiivi 2013/48
6.
Direktiivin 2013/48 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä direktiiviä sovelletaan rikosoikeudellisissa menettelyissä epäiltyyn tai syytettyyn siitä lähtien, kun jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet hänelle joko virallisella ilmoituksella tai muulla tavoin tiedon siitä, että häntä epäillään tai syytetään rikoksesta, ja riippumatta siitä, onko hän menettänyt vapautensa. Sitä sovelletaan siihen saakka, kunnes kyseinen menettely on saatettu päätökseen, mikä tarkoittaa sen kysymyksen lopullista ratkaisemista, onko epäilty tai syytetty tehnyt rikoksen, sekä tarvittaessa tuomion antamista ja muutoksenhaun ratkaisemista.”
7.
Direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että epäillyllä ja syytetyllä on oikeus käyttää avustajaa sellaisena ajankohtana ja sellaisella tavalla, että hän voi käytännössä ja tehokkaasti käyttää puolustautumisoikeuksiaan.
2.   Epäillyllä tai syytetyllä on oikeus käyttää avustajaa ilman aiheetonta viivästystä. Epäillyllä tai syytetyllä on joka tapauksessa oikeus käyttää avustajaa mistä hyvänsä seuraavasta ajankohdasta alkaen, sen mukaan mikä niistä on aikaisin:
a)
ennen kuin poliisi tai muu lainvalvonta- tai oikeusviranomainen kuulustelee häntä;
b)
tutkinta- tai muiden toimivaltaisten viranomaisten suorittaessa tutkintatoimia tai muita todisteiden keräämistoimia 3 kohdan c alakohdan mukaisesti;
c)
ilman aiheetonta viivästystä vapaudenmenetyksen jälkeen;
d)
hyvissä ajoin ennen rikosasioissa toimivaltaiseen tuomioistuimeen kutsutun epäillyn tai syytetyn kuulemista kyseisessä tuomioistuimessa.
3.   Oikeus käyttää avustajaa tarkoittaa seuraavaa:
a)
jäsenvaltioiden on huolehdittava, että epäillyllä tai syytetyllä on oikeus tavata yksityisesti avustajaa, joka edustaa häntä, ja pitää yhteyttä tämän kanssa, myös ennen poliisin tai muun lainvalvonta- tai oikeusviranomaisen suorittamaa kuulustelua;
b)
jäsenvaltioiden on huolehdittava, että epäillyllä tai syytetyllä on oikeus siihen, että hänen avustajansa on läsnä ja osallistuu tosiasiallisesti hänen kuulusteluunsa. Tällaiseen osallistumiseen olisi sovellettava kansallisen lainsäädännön mukaisia menettelyjä, edellyttäen, että kyseiset menettelyt eivät rajoita kyseessä olevan oikeuden tosiasiallista käyttöä ja olennaista tarkoitusta. – –
c)
jäsenvaltioiden on huolehdittava, että epäillyllä tai syytetyllä on vähintään oikeus siihen, että hänen avustajansa on läsnä seuraavien tutkintatoimien tai todisteiden keräämistoimien yhteydessä, jos kyseisistä toimista on säädetty kansallisessa lainsäädännössä ja jos epäillyn tai syytetyn on oltava tai hän saa olla läsnä kyseisen toimen aikana:
i)
ryhmätunnistukset;
ii)
vastakkainkuulustelut;
iii)
rikospaikan rekonstruoinnit.
– –
6.   Jäsenvaltiot voivat poikkeuksellisissa olosuhteissa ja vain oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa väliaikaisesti poiketa 3 kohdassa säädettyjen oikeuksien soveltamisesta siltä osin kuin tämä on tapauksen erityisolosuhteet huomioon ottaen perusteltua jommastakummasta seuraavasta pakottavasta syystä:
– –
b)
jos tutkintaviranomaisten on välttämätöntä toteuttaa välittömiä toimia, jotta estetään rikosoikeudellisten menettelyjen merkittävä vaarantuminen.”
8.
Saman direktiivin 12 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeussuojakeinot”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että rikosoikeudellisissa menettelyissä epäillyllä tai syytetyllä sekä eurooppalaista pidätysmääräystä koskevissa menettelyissä etsityllä on käytössään kansallisen lainsäädännön mukaiset tehokkaat oikeussuojakeinot, jos tämän direktiivin mukaisia oikeuksia loukataan.
2.   Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että rikosoikeudellisissa menettelyissä arvioitaessa epäillyn tai syytetyn lausumia tai todisteita, joiden hankkimisessa on loukattu hänen oikeuttaan käyttää avustajaa, tai poikettu tästä oikeudesta 3 artiklan 6 kohdan mukaisesti tehdyllä päätöksellä, oikeutta puolustukseen ja oikeudenkäynnin oikeudenmukaisuutta kunnioitetaan, sanotun kuitenkaan rajoittamatta todisteiden hyväksyttävyyttä koskevia kansallisia sääntöjä ja järjestelmiä.”
B
Bulgarian oikeus
9.
Rikosprosessilain (nakazatelno-protsesualen kodeks), joka on ollut voimassa 29.4.2006 lähtien (DV nro 86, 28.10.2005; jäljempänä NPK), 54 §:n mukaan syytetty on henkilö, joka nimetään syytetyksi kyseisessä laissa säädettyjen edellytysten ja siinä säädetyn menettelyn mukaisesti.
10.
Kyseisen lain 55 §:ssä, jonka otsikko on ”Syytetyn oikeudet”, säädetään seuraavaa:
”1)   Syytetyllä on seuraavat oikeudet: saada tietää, mistä rikoksesta häntä syytetään ja minkä todisteiden perusteella; vastata tai olla vastaamatta syytteeseen; tutustua asiakirjoihin, mukaan lukien erityisin tutkintamenetelmin hankittuihin tietoihin, ja hankkia tarvittavat otteet niistä; esittää todisteita; osallistua rikosoikeudelliseen menettelyyn; esittää vaatimuksia, huomautuksia ja väitteitä; ilmaista näkemyksensä viimeisenä; hakea muutosta hänen oikeuksiaan ja oikeutettuja intressejään loukkaaviin toimiin; ja käyttää asianajajaa. Syytetyllä on oikeus siihen, että hänen asianajajansa osallistuu tutkintatoimiin ja muihin prosessuaalisiin toimiin, jotka edellyttävät hänen osallistumistaan, paitsi jos hän nimenomaisesti luopuu tästä oikeudesta. – –
2)   Syytetyllä on oikeus saada yleisiä tietoja, jotka helpottavat asianajajan valintaa. Hänellä on oikeus viestiä vapaasti asianajajansa kanssa, tavata häntä kahden kesken, saada oikeudellista neuvontaa ja oikeusapua, myös ennen kuulemista ja mitä tahansa muuta prosessuaalista toimea, johon syytetty osallistuu, ja sen aikana.
– –”
11.
Saman lain 164 §:ssä, jonka otsikko on ”Henkilöön kohdistuva etsintä”, säädetään seuraavaa:
”1)   Henkilöön kohdistuva etsintä on sallittua esitutkinnassa ilman toimivaltaisen ensimmäisen asteen tuomioistuimen tuomarin tai sen ensimmäisen asteen tuomioistuimen, jonka tuomiopiirissä toimi toteutetaan, antamaa määräystä:
1.
kiinnioton yhteydessä
2.
kun on riittäviä syitä katsoa, että kotietsinnässä läsnä olleet henkilöt ovat piilottaneet asian kannalta merkityksellisiä esineitä tai asiakirjoja.
2)   Henkilöön kohdistuvan etsinnän suorittaa samaa sukupuolta oleva henkilö samaa sukupuolta olevien henkilöön kohdistuvaan etsintään osallistuvien todistajien läsnä ollessa.
3)   Pöytäkirja toteutetusta tutkintatoimesta toimitetaan viipymättä tuomarin hyväksyttäväksi, kuitenkin viimeistään 24 tunnin kuluessa.”
12.
NPK:n 212 §:ssä, jonka otsikko on ”Esitutkinta”, säädetään seuraavaa:
”1)   Esitutkinta aloitetaan syyttäjän päätöksellä.
2)   Kun suoritetaan tutkintaa, mukaan luettuna henkilöön kohdistuva etsintä, kotietsintä, takavarikointi ja todistajien kuuleminen, esitutkinta katsotaan aloitetuksi, kun ensimmäisestä tutkintatoimesta laaditaan pöytäkirja, jos kyseisen toimen toteuttaminen viipymättä on ainoa mahdollisuus kerätä ja turvata todisteita ja näin on myös, jos tehdään 164 §:n mukainen henkilöön kohdistuva etsintä.
3)   Tutkintaviranomainen, joka on toteuttanut 2 momentin mukaisen toimen, ilmoittaa siitä syyttäjäviranomaiselle viipymättä, viimeistään kuitenkin 24 tunnin kuluessa.”
13.
Saman lain 219 §:ssä, jonka otsikko on ”Syytetyksi nimeäminen ja määräys”, säädetään seuraavaa:
”1)   Jos on kerätty riittävästi todisteita tietyn henkilön syyllistymisestä virallisen syytteen alaiseen rikokseen ja jos rikosoikeudellisen menettelyn lopettamiselle ei ole perustetta, tutkintaviranomainen ilmoittaa asiasta syyttäjäviranomaiselle ja nimeää henkilön syytetyksi antamalla vastaavan määräyksen.
2)   Tutkintaviranomainen voi nimetä henkilön syytetyksi myös laatimalla pöytäkirjan ensimmäisestä kyseiseen henkilöön kohdistetusta tutkintatoimesta, mistä se ilmoittaa syyttäjälle.
3)   Määräyksessä syytetyksi nimeämisestä ja 2 momentin mukaisessa tutkintatoimea koskevassa pöytäkirjassa on mainittava seuraavat tiedot:
1.
määräyksen antamispäivä ja paikka
2.
määräyksen antava viranomainen
3.
syytetyksi nimettävän henkilön koko nimi, teko, josta häntä syytetään, ja sen oikeudellinen luonnehdinta
4.
todisteet, joihin syytetyksi nimeäminen perustuu, sikäli kuin tämä ei vaaranna esitutkintaa
5.
vapaudenmenetyksen käsittävä toimenpide, mikäli sellainen määrätään
6.
henkilön 55 §:n mukaiset oikeudet, mukaan lukien oikeus vaieta ja oikeus valita itse asianajajansa tai oikeus tuomioistuimen nimeämään avustajaan.
– –
8)   Tutkintaviranomainen ei saa toteuttaa tutkintatoimia, joihin syytetty osallistuu, ennen kuin se on täyttänyt 1–7 momentin mukaiset velvollisuutensa.”
III Tosiseikat, pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisukysymykset
14.
Rayonen sad Lukovitissa vireillä olevassa pääasiassa on kyse Rayonna prokuratura Lovechin (Lovetšin alueellinen syyttäjäviranomainen, Bulgaria) syyttäjän esittämästä pyynnöstä, joka koskee AB:hen kohdistetun etsinnän ja takavarikoinnin hyväksymistä jälkikäteen.
15.
Kolme Lukovitin kaupungin poliisia pysäytti 8.2.2022 tarkastusta varten IJ:n kuljettaman ajoneuvon, jossa olivat myös hänen matkakumppaninsa AB ja KL. Ennen kuin kuljettajalle tehtiin huumetesti, AB ja KL ilmoittivat poliiseille, että heillä on hallussaan huumausainetta. Tieto toimitettiin tutkinnasta vastaavalle Lukovitin piirikunnan poliisiviraston päivystävälle poliisille, joka laati pöytäkirjan suullisesta rikosilmoituksesta.
16.
Koska kuljettajalle tehdyn huumetestin tulos oli positiivinen, yksi poliiseista tarkasti ajoneuvon. Lisäksi AB:lle tehtiin henkilöön kohdistuva etsintä, jonka yhteydessä laadittiin ”Pöytäkirja kiireellisissä tapauksissa tehtävistä henkilöön kohdistuvista etsinnöistä ja takavarikoinneista, jotka tuomioistuin hyväksyy jälkikäteen”. Tutkinnasta vastaava poliisi totesi kyseisessä pöytäkirjassa, että henkilöön kohdistuva etsintä tehtiin, koska oli olemassa riittäviä indisioita olettaa, että AB:llä oli hallussaan laissa kiellettyjä esineitä Rayonno upravlenie Lukovitin (Lukovitin piirikunnan poliisivirasto) aloittaman esitutkinnan yhteydessä.
17.
AB:ltä löydettiin henkilöön kohdistuvassa etsinnässä huumausainetta. Tutkinnasta vastaava poliisivirkamies ilmoitti 8.2.2022 Lovetšin alueellisen syyttäjäviranomaisen syyttäjälle henkilöön kohdistuneen etsinnän tuloksista ja siitä, että hän oli aloittanut esitutkinnan tämän osalta. Jo aloitetun esitutkinnan kuluessa AB antoi sen jälkeen, kun hänelle oli tehty henkilöön kohdistuva etsintä ja hänet oli viety poliisiasemalle, kirjallisen lausunnon, jossa hän vahvisti, että häneltä löydetyt aineet olivat hänen omaan käyttöönsä tarkoitettuja huumausaineita.
18.
Syyttäjä toimitti 9.2.2022 Rayonen sad Lukovitiin hakemuksen AB:lle tehdystä henkilöön kohdistuvasta etsinnästä ja takavarikoinnista laaditun pöytäkirjan hyväksymiseksi.
19.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epätietoinen siitä, onko kansallisen lainsäädännön mukainen tuomioistuinvalvonta, joka kohdistuu esitutkintavaiheessa todisteiden hankkimiseksi käytettäviin pakkokeinoihin, direktiivien 2012/13 ja 2013/48 mukainen riittävä tae sille, että epäiltyjen ja syytettyjen oikeuksia kunnioitetaan.
20.
Kyseinen tuomioistuin ensinnäkin toteaa erityisesti, että Bulgarian lainsäädännössä ei ole selvää sääntöä esitutkintavaiheessa todisteiden hankkimiseksi käytettäviin pakkokeinoihin kohdistuvan tuomioistuinvalvonnan laajuudesta ja että kansallisten tuomioistuinten oikeuskäytännön mukaan kotietsinnän, henkilöön kohdistuvan etsinnän ja takavarikoinnin valvonta rajoittuu niiden muodolliseen lainmukaisuuteen. Se muistuttaa tältä osin, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on antanut Bulgarian tasavaltaa vastaan useita tuomioita Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun, ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 3 ja 8 artiklan rikkomisesta.
21.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa edelleen, että Bulgarian oikeudessa ei tunneta epäillyn käsitettä, kun taas syytetyn käsite perustuu syyttäjän tai tutkintaviranomaisen päätökseen, ja että esitutkintavaiheessa poliisin ja syyttäjäviranomaisen yleisenä käytäntönä on viivästyttää ajankohtaa, josta alkaen asianomaista henkilöä pidetään ”syytettynä”, mikä johtaa tosiasiassa epäiltyjen puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskevien velvollisuuksien kiertämiseen.
22.
Kyseinen tuomioistuin huomauttaa vielä, että oikeuskirjallisuudessa ja kansallisessa oikeuskäytännössä katsotaan, että silloinkin, kun toimivaltainen tuomioistuin on vakuuttunut siitä, että asianomaisen henkilön puolustautumisoikeuksia ei ole kunnioitettu, se ei voi valvoa henkilön syytetyksi nimeämistä, sillä muutoin se loukkaisi perustuslaissa syyttäjälle annettua oikeutta syytteen nostamiseen. Esitutkintavaiheessa käytettäviä pakkokeinoja valvova tuomioistuin voi tällaisessa tapauksessa ainoastaan hyväksyä tutkintatoimen, koska se on toteutettu kiireellisessä tilanteessa, vaikka se merkitsisikin puolustautumisoikeuksien loukkaamista.
23.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tältä osin, että vaikka kansallisessa lainsäädännössä ei tunneta epäillyn käsitettä, NPK:n 219 §:n 2 momentilla voitaisiin lähtökohtaisesti taata puolustautumisoikeudet henkilöille, joiden syyllisyydestä ei ole riittävästi todisteita mutta joiden katsotaan menettelyllisesti olevan ”syytetyn” asemassa tutkintatoimien toteuttamisen välttämättömyyden vuoksi ja jotka voivat siis saada NPK:n 55 §:n mukaiset oikeudet, jotka vastaavat direktiiveissä 2012/13 ja 2013/48 asetettuja vaatimuksia. Kyseinen tuomioistuin kuitenkin katsoo, että tämä menettelysäännös ei ole selvä, vaan sitä sovelletaan epämääräisesti ja ristiriitaisesti, jos lainkaan.
24.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on täysin varma siitä, että nyt käsiteltävässä tapauksessa AB on kansallisista oikeudellisista ratkaisuista riippumatta Euroopan ihmisoikeussopimuksessa tarkoitetussa ”rikoksesta syytetyn” asemassa, sellaisena kuin kyseistä asemaa on tulkittu Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsityksen mukaan henkilö ei kuitenkaan voi voimassa olevan kansallisen lainsäädännön perusteella käyttää puolustautumisoikeuksiaan, ellei hän ole saanut syytetyn asemaa, mikä riippuu syyttäjän valvonnassa tutkintaa hoitavan viranomaisen tahdosta. Kyseinen tuomioistuin katsoo tältä osin, että se, ettei henkilölle anneta tietoja eikä hänelle anneta oikeutta käyttää asianajajaa rikosoikeudellisen menettelyn varhaisvaiheessa, on menettelyvirhe, joka ei ole korjattavissa ja voi vaikuttaa koko myöhemmän rikosoikeudellisen menettelyn oikeudenmukaisuuteen ja tasapuolisuuteen.
25.
Tässä tilanteessa Rayonen sad Lukovit on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Kuuluvatko tilanteet, joissa tutkittaessa huumausaineiden hallussapitoon liittyvää rikosta luonnollista henkilöä, jolla poliisi olettaa olevan hallussaan huumausaineita, vastaan toteutetaan pakkokeinoja henkilöön kohdistuvan etsinnän ja takavarikoinnin muodossa, [direktiivin 2012/13 ja direktiivin 2013/48] soveltamisalaan?
2)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastaan myöntävästi, millainen asema tällaisella henkilöllä on kyseisten direktiivien mukaan, jos kansallisessa oikeudessa ei tunneta käsitettä ’epäilty’ ja jos asianomaista henkilöä ei ole virallisella ilmoituksella nimetty ’syytetyksi’, ja onko tällaiselle henkilölle annettava tiedonsaantioikeus ja oikeus käyttää oikeudellista avustajaa?
3)
Mahdollistavatko laillisuusperiaate ja mielivaltaisuuden kielto [NKP:n] 219 §:n 2 momentin kaltaisen kansallisen säännöksen, jossa säädetään, että tutkintaviranomainen voi nimetä henkilön syytetyksi myös laatimalla pöytäkirjan ensimmäisestä kyseiseen henkilöön kohdistetusta tutkintatoimesta, jos kansallisessa oikeudessa ei tunneta käsitettä ’epäilty ’ ja puolustautumisoikeudet syntyvät kansallisen oikeuden mukaan vasta siitä ajankohdasta alkaen, jona henkilö nimetään muodollisesti ’syytetyksi ’, mikä puolestaan on tutkintaviranomaisen harkintavallassa, ja rajoittaako tällainen kansallinen menettely direktiivin [2013/48] 3 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaisen oikeudellisen avustajan käyttämistä koskevan oikeuden tosiasiallista käyttöä ja olennaista tarkoitusta?
4)
Mahdollistaako unionin oikeuden tehokkuusperiaate kansallisen käytännön, jonka mukaisesti todisteiden hankintaa koskevien pakkokeinojen, esitutkinnan yhteydessä tehtävä henkilöön kohdistuva etsintä ja takavarikointi mukaan luettuina, tuomioistuinvalvonnan yhteydessä ei ole mahdollista tutkia, onko epäiltyjen ja syytettyjen [perusoikeuskirjan] 47 ja 48 artiklassa sekä [direktiivissä 2012/13 ja direktiivissä 2013/48] taattuja perusoikeuksia loukattu riittävän ilmeisellä tavalla?
5)
Mahdollistaako oikeusvaltioperiaate kansalliset säännökset ja kansallisen oikeuskäytännön, joiden mukaan tuomioistuimella ei ole toimivaltaa tutkia henkilön nimeämistä syytetyksi, vaikka juuri ja yksinomaan tästä muodollisesta toimesta riippuu, annetaanko luonnolliselle henkilölle puolustautumisoikeuksia, jos häntä vastaan toteutetaan pakkokeinoja tutkintatarkoituksiin?”
IV Menettely unionin tuomioistuimessa
26.
Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskeva päätös, joka on päivätty 18.3.2022, saapui unionin tuomioistuimen kirjaamoon samana päivänä.
27.
Alankomaiden ja Unkarin hallitukset sekä Euroopan komissio ovat toimittaneet kirjalliset huomautuksensa Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisessa määräajassa.
28.
Unionin tuomioistuin päätti yleiskokouksessaan 17.1.2023, että asiassa ei järjestetä istuntoa asianosaisten kuulemiseksi.
V Oikeudellinen arviointi
A
Alustavat huomautukset
29.
SEUT 67 artiklan mukaan ”unioni muodostaa vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alueen, jolla kunnioitetaan perusoikeuksia sekä jäsenvaltioiden erilaisia oikeusjärjestelmiä ja ‑perinteitä”. Koska tuomioiden ja oikeusviranomaisten muiden päätösten vastavuoroista tunnustamista pidetään unionin oikeudellisen yhteistyön kulmakivenä yksityisoikeudellisissa asioissa ja rikosasioissa, on selvää, että se edellyttää keskinäistä luottamusta jäsenvaltioiden tuomioistuinjärjestelmiin. Rikosasioissa annettavien päätösten vastavuoroinen tunnustaminen voikin toteutua tehokkaasti ainoastaan luottamuksen ilmapiirin vallitessa, kun sekä oikeusviranomaiset että muut rikosoikeudellisen menettelyn toimijat mieltävät muiden jäsenvaltioiden oikeusviranomaisten päätökset samanarvoisiksi kuin niiden omassa jäsenvaltiossa annetut päätökset. Rikoslainsäädäntöjen lähentäminen, mukaan lukien suojelua ja menettelyllisiä oikeuksia koskevat säännöt, on siksi yksi niistä ensisijaisista keinosta, joita käytetään vastavuoroisen tunnustamisen vahvistamiseksi ja toimivaltaisten viranomaisten välisen yhteistyön helpottamiseksi. (
4
)
30.
Direktiivit 2012/13 ja 2013/48 kuuluvat joukkoon lainsäädäntötoimia, joiden nimenomaisena tarkoituksena on vahvistaa yhteisiä vähimmäissääntöjä prosessuaalisten oikeuksien alalla. Direktiivi 2012/13 sisältää rikoksesta epäiltyjen tai syytettyjen tiedonsaantia koskevia vaatimuksia, ja direktiivissä 2013/48 puolestaan säädetään vaatimuksista, jotka koskevat oikeutta käyttää oikeudellista avustajaa rikosoikeudellisissa menettelyissä. Kyseiset oikeudet, jotka ilmentävät oikeutta oikeudenmukaiseen ja tasapuoliseen oikeudenkäyntiin rikosoikeuden alalla, on vahvistettu perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklassa sekä Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa, joten niillä on perustuslaillinen asema unionin oikeusjärjestyksessä.
31.
Bulgarian tasavalta on kaikkien muiden jäsenvaltioiden tavoin velvollinen saattamaan mainitut direktiivit osaksi omaa oikeusjärjestystään. Tässä tilanteessa on tärkeätä huomata, että vaikka komissio onkin tuonut esiin sen, että Bulgarian tasavaltaa vastaan on hiljattain aloitettu tältä osin jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely, unionin tuomioistuimen tehtävän on tässä ennakkoratkaisumenettelyssä kuitenkin rajoituttava asian kannalta merkityksellisten unionin määräysten ja säännösten tulkintaan sille SEUT 267 artiklassa annetun toimivallan mukaisesti. Tämä ei toki estä kansallista tuomioistuinta tekemästä unionin oikeuden ensisijaisuuden varmistamiseksi tarvittavia johtopäätöksiä tulkinnasta, joka on mahdollisesti esteenä kansallisen lainsäädännön säännöille.
32.
Kaksi ensimmäistä ennakkoratkaisukysymystä koskevat direktiivien 2012/13 ja 2013/48 sovellettavuutta pääasian olosuhteissa. Kolme muuta ennakkoratkaisukysymystä sen sijaan koskevat lähinnä sitä, onko voimassa oleva Bulgarian lainsäädäntö, jossa on joitain ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kuvailemia erityispiirteitä, yhdenmukainen unionin oikeuden kanssa. Koska toisen ja viidennen kysymyksen käsittelemissä aiheissa on päällekkäisyyksiä, tarkastelen niitä arvioinnissani yhdessä. Huomautan vielä, että neljättä kysymystä käsitellään ennen kolmatta, sillä se edellyttää direktiivien 2012/13 ja 2013/48 tulkitsemista yhdessä perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklan kanssa.
B
Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
1. Kriteerit direktiivien 2012/13 ja 2013/48 soveltamiselle
33.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä sitä, kuuluvatko tilanteet, joissa on tutkinnan aikana toteutettu rikoksesta epäiltyä henkilöä vastaan pakkokeino, erityisesti henkilöön kohdistuva etsintä ja/tai takavarikointi, direktiivin 2012/13 ja direktiivin 2013/48 soveltamisalaan. Tähän kysymykseen vastaamiseksi on ensin selvitettävä kyseisten direktiivien soveltamisala.
34.
Kuten jäljempänä ilmenee, on ennen kaikkea ratkaistava asian kannalta merkityksellisiä määräyksiä ja säännöksiä tulkitsemalla, missä rikosoikeudellisen menettelyn vaiheessa asianomaiselle henkilölle on annettava kyseisissä direktiiveissä taatut menettelylliset oikeudet. Se, millaisia toimenpiteitä asianomaiseen henkilöön kohdistetaan rikosoikeudellisen menettelyn aikana, on myös indikaattori, jonka avulla voidaan ratkaista kyseisten direktiivien sovellettavuus.
35.
Direktiivin 2012/13 soveltamisalan osalta sen 2 artiklan 1 kohdassa säädetään, että direktiiviä sovelletaan rikosoikeudellisissa menettelyissä epäiltyyn tai syytettyyn ”siitä lähtien, kun jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet hänelle tiedon siitä, että häntä epäillään tai syytetään rikoksesta, siihen saakka, kun menettely on saatettu päätökseen, mikä tarkoittaa sen kysymyksen lopullista ratkaisemista, onko epäilty tai syytetty syyllistynyt rikokseen, tarvittaessa tuomitseminen ja mahdollisen muutoksenhaun ratkaiseminen mukaan lukien”. (
5
)
36.
Kuten direktiivin 2012/13 johdanto-osan 19 perustelukappaleesta ilmenee, epäiltyjen ja syytettyjen oikeuksia koskevan tiedonsaantioikeuden tarkoituksena on turvata rikosoikeudellisen menettelyn oikeudenmukaisuus mahdollistamalla puolustautumisoikeuksien tehokas käyttö menettelyn alusta pitäen. Samassa johdanto-osan perustelukappaleessa täsmennetäänkin, että ”tiedot olisi annettava viipymättä menettelyn kuluessa ja viimeistään, ennen kuin poliisi tai muu toimivaltainen viranomainen ensimmäistä kertaa virallisesti kuulee epäiltyä tai syytettyä”. (
6
)
37.
Direktiivin 2013/48 2 artiklan 1 kohdassa säädetään samoin, että sitä sovelletaan ”siitä lähtien, kun jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet [epäillylle tai syytetylle] joko virallisella ilmoituksella tai muulla tavoin tiedon siitä, että häntä epäillään tai syytetään rikoksesta, ja riippumatta siitä, onko hän menettänyt vapautensa”. (
7
) Lisäksi direktiivin 2013/48 johdanto-osan 12 ja 19 perustelukappaleessa täsmennetään, että menettelyn oikeudenmukaisuuden takaamiseksi jäsenvaltioiden olisi huolehdittava siitä, että epäillyillä tai syytetyillä on oikeus käyttää oikeudellista avustajaa ”ilman aiheetonta viivästystä”. (
8
)
38.
Kuten unionin tuomioistuin on jo katsonut, direktiivien 2012/13 ja 2013/48 soveltamisalat on määritelty lähes samalla tavalla kummankin direktiivin 2 artiklassa. (
9
) On kuitenkin huomautettava, että näistä direktiiveistä tuoreimmassa eli direktiivissä 2013/48 täsmennetään lisäksi, että tieto voidaan antaa ”virallisella ilmoituksella tai muulla tavoin”. Mielestäni voidaan katsoa, että tämä selvennys, joka parantaa kyseisten direktiivien tehokkuutta, pätee myös direktiiviin 2012/13.
39.
Edellä lainattujen säännösten sekä asian kannalta merkityksellisten johdanto-osan perustelukappaleiden tulkinnasta seuraa siis, että direktiivit 2012/13 ja 2013/48 ovat sovellettavissa heti, kun seuraavat kaksi edellytystä täyttyvät: ensinnäkin asianomaista henkilöä tosiasiallisesti epäillään tai syytetään rikoksesta ja toiseksi toimivaltaiset viranomaiset ovat joko virallisella ilmoituksella tai muulla tavoin antaneet hänelle tiedon siitä, että häntä epäillään tai syytetään. Tarkastelen seuraavaksi näitä kahta edellytystä yksityiskohtaisesti ennen niiden soveltamista pääasian olosuhteisiin.
40.
Vaikka kyseisen ilmoituksen muodolle ei olekaan suotavaa asettaa suhteettoman tiukkoja vaatimuksia, jotta kyseisten direktiivien tehokas soveltaminen voitaisiin varmistaa kaikissa mahdollisissa olosuhteissa, mielestäni on välttämätöntä, ettei jää minkäänlaista epävarmuutta siitä, että asianomaiseen henkilöön kohdistuu epäilyjä. Tämä vaatimus on tärkeä paitsi asianomaisen henkilön suojelemiseksi oikeudellisesti epäselvältä tilanteelta, myös kun otetaan huomioon, että toimivaltaisilla viranomaisilla on useita velvollisuuksia, joiden noudattamatta jättäminen voi merkitä menettelyvirheitä, joiden johdosta tällaisen viranomaisen päätökset saattavat olla lainvastaisia. Jotta tällaiselta skenaariolta vältyttäisiin, toimivaltaisten viranomaisten tulee varmistua siitä, että asianomainen henkilö on tietoinen häneen kohdistuvista epäilyistä.
41.
Tieto tästä on annettava ”viipymättä” ja joka tapauksessa ”viimeistään, ennen kuin poliisi tai muu toimivaltainen viranomainen ensimmäistä kertaa virallisesti kuulee” epäiltyä tai syytettyä rikosoikeudellisen menettelyn aikana. Siitä, että direktiiveissä 2012/13 ja 2013/48 viitataan ajanjaksoon eikä tiettyyn ajankohtaan”menettelyn kuluessa”, kuten direktiivin 2012/13 johdanto-osan 19 perustelukappaleessa esitetään, voidaan päätellä, että vaikka viranomaisilla on tiettyä liikkumavaraa valita se ajankohta, jona ne antavat tiedon asianosaiselle, tiedon antaminen ei saa viivästyä kohtuuttomasti, sillä tämä estäisi asianomaista henkilöä käyttämästä puolustautumisoikeuksiaan. Tästä seuraa, että ollakseen tehokasta oikeuksista ilmoittamisen on välttämättä tapahduttava menettelyn varhaisessa vaiheessa. (
10
)
42.
Tältä osin on tärkeätä täsmentää, että unionin tuomioistuin on tietoinen tällaisen ilmoittamisen tärkeydestä erityisen arkaluonteisissa tilanteissa, etenkin silloin, kun kyseessä on asianomaisen henkilön vapaus, sillä se on todennut, että ”henkilöille, joiden epäillään syyllistyneen rikokseen, on ilmoitettava heidän oikeuksistaan mahdollisimman pian siitä hetkestä lähtien, jolloin heihin kohdistuvat epäilyt oikeuttavat muussa kuin kiireellisessä tilanteessa, että toimivaltaiset viranomaiset rajoittavat heidän vapauttaan pakkotoimenpitein”. (
11
)
43.
Lisäksi on todettava ajankohdasta, jona asianomaiselle henkilölle on viimeistään ilmoitettava, että – kuten direktiivin 2013/48 johdanto-osan 20 perustelukappaleesta ilmenee – ”kuulustelemiseen ei tässä direktiivissä kuulu poliisin tai muun lainvalvontaviranomaisen suorittama alustava kuulustelu, jonka tarkoitus on – – sen määrittäminen, olisiko tutkinta aloitettava, esimerkiksi poliisin tienvarsitarkastuksen yhteydessä tai säännöllisissä pistotarkastuksissa silloin, kun epäiltyä tai syytettyä ei ole vielä selvitetty”. (
12
)
2. Vahvistettujen kriteerien soveltaminen pääasian olosuhteisiin
44.
Jos näitä kahta kriteeriä sovelletaan pääasian olosuhteisiin, ensimmäiseen kysymykseen vastaamisen kannalta ratkaisevana seikkana on se, epäiltiinkö AB:tä tosiasiallisesti jo silloin, kun henkilöön kohdistuva etsintä ja takavarikointi tehtiin, ja saiko hän siitä tiedon näitä pakkokeinoja toteutettaessa. Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevassa päätöksessä esitetystä tosiseikkojen kuvauksesta ilmenee, että ennen henkilöön kohdistuvaa etsintää ja takavarikointia AB todisti itseään vastaan kertomalla, että hänellä oli hallussaan huumausaineita. Hänen tunnustuksensa kirjattiin pöytäkirjaan suullisena ilmoituksena rikoksesta. Tämän perusteella AB:tä kehotettiin luovuttamaan hallussaan olleet huumausaineet.
45.
Näistä tosiseikoista voidaan päätellä, että AB:n epäiltiin syyllistyneen rikokseen. Turvautuminen näihin nimenomaisiin menettelyllisiin toimenpiteisiin osoittaa yksiselitteisesti, että AB:tä pidettiin ”epäiltynä”. AB näyttäisi olleen siitä tietoinen varsinkin, koska hän joutui tunnustuksensa välittömänä seurauksena henkilöön kohdistuvan etsinnän ja takavarikoinnin kohteeksi. Direktiivien 2012/13 ja 2013/48 soveltamisen kaksi edellytystä, jotka mainitaan tämän ratkaisuehdotuksen 39 kohdassa, näyttäisivät siis täyttyneen heti, kun AB ilmoitti poliisille, että hänellä oli hallussaan huumausaineita.
3. Seikat, joilla ei ole vaikutusta direktiivien 2012/13 ja 2013/48 soveltamiseen
46.
Pidän perusteellisuuden vuoksi tarpeellisena esittää lyhyesti, miksi sillä, että poliisi ei virallisesti ”ilmoittanut” AB:lle häntä vastaan aloitetusta rikosoikeudellisesta menettelystä ja hänen asemastaan siinä, ei näyttäisi olevan vaikutusta direktiivien 2012/13 ja 2013/48 sovellettavuuteen käsillä olevassa asiassa.
47.
Ensinnäkin on todettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että ”riittävää on jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten antama tieto kyseiselle henkilölle riippumatta sen antamistavasta” ja että ”tavalla, jolla tällaiset tiedot välitetään [hänelle], ei ole merkitystä”. (
13
) Tässä direktiiviin 2013/48 liittyvässä oikeuskäytännössä, jota voidaan soveltaa myös direktiivin 2012/13 yhteydessä, vahvistetaan tulkinta, jonka mukaan tällaisen ilmoittamisen muodolle ei voida asettaa kohtuuttoman tiukkoja vaatimuksia.
48.
Toiseksi on todettava, että pääasian erityiset olosuhteet, nimittäin se, että AB itse teki aloitteen ilmoittamalla poliisille, että hänellä oli hallussaan huumausaineita, eivät jätä mitään epäilyn sijaa rikosoikeudellisen menettelyn aloittamisesta. Kuten jo edellä mainitsin, AB:n täytyi olla tietoinen tästä, sillä tunnustuksesta oli seurauksena poliisin tekemä henkilöön kohdistuva etsintä ja takavarikointi. Jouduttuaan tällaiseen tilanteeseen hänen täytyi kohtuudella olettaa, että siitä hetkestä lähtien häntä pidettäisiin ”epäiltynä”. Toteutettujen toimien on näin ollen katsottava vastaavan direktiivien 2012/13 ja 2013/48 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua ”tiedon antamista”.
49.
Kolmanneksi katson, että kyseisten direktiivien soveltamisen kannalta on merkityksetöntä, että jäsenvaltion lainsäädännössä ei muodollisesti tunneta epäillyn käsitettä, mikä selvästikin on tilanne Bulgarian lainsäädännössä. Tältä osin on todettava, että kyse on unionin oikeuden itsenäisestä käsitteestä, joka oikeudellisena perusteena mahdollistaa direktiivien 2012/13 ja 2013/48 soveltamisen, joten sitä on tulkittava yhtenäisesti kaikissa jäsenvaltioissa. Muistutan tässä yhteydessä siitä, että kansallisen lainsäädännön on mukauduttava unionin sisäisiin oikeussääntöihin, eikä päinvastoin. Koska jäsenvaltioiden on saatettava kyseiset direktiivit sekä niihin liittyvät erityiset käsitteet asianmukaisesti osaksi kansallisia oikeusjärjestyksiään, ne eivät voi pätevästi vedota niiden lainsäädännöissä mahdollisesti oleviin puutteisiin ja aukkoihin vapautuakseen velvollisuuksistaan.
4. Vastaus ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen
50.
Ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on edellä esitetyn perusteella vastattava, että tilanteet, joissa on tutkinnan aikana toteutettu rikoksesta epäiltyä henkilöä vastaan henkilöön kohdistuvan etsinnän ja/tai takavarikoinnin kaltaisia pakkokeinoja, kuuluvat direktiivien 2012/13 ja 2013/48 soveltamisalaan.
C
Toinen ja viides ennakkoratkaisukysymys
1. Kielto, joka koskee mielivaltaisesti rajoittavia käytäntöjä, jotka voivat estää ”epäillyn” asemaan liittyvien menettelyllisten oikeuksien tehokkaan käytön
51.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella ja viidennellä kysymyksellään lähinnä sitä, millainen asema henkilöllä on direktiivien 2012/13 ja 2013/48 tarkoituksessa silloin, kun kansallisessa oikeudessa ei tunneta epäillyn käsitettä eikä asianomaista henkilöä ole virallisella ilmoituksella nimetty muodollisesti ”syytetyksi”. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee myös, onko tällaiselle henkilölle annettava tiedonsaantioikeus ja oikeus käyttää oikeudellista avustajaa. Vaikka vastaus tähän kysymykseen voidaankin johtaa edellä esitetyistä seikoista, muutamia oikeudellisia näkökohtia on kuitenkin syytä tarkastella lähemmin selvyyden vuoksi.
52.
Kuten ensimmäisen kysymyksen tarkastelun yhteydessä selvitin, henkilö on ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevassa päätöksessä kuvailluissa olosuhteissa direktiiveissä 2012/13 ja 2013/48 tarkoitetussa epäillyn menettelyllisessä asemassa. Koska kyseessä on unionin oikeuden itsenäinen käsite, asianomaiselle henkilölle on annettava tällainen menettelyllinen asema, sillä kyseiset direktiivit ovat sovellettavissa käsillä olevaan asiaan, siitäkin huolimatta, että häntä ei ole nimetty ”syytetyksi” virallisella ilmoituksella, kuten voimassa olevassa kansallisessa lainsäädännössä säädetään. Riittää, että asianomaisen henkilön epäillään tosiasiallisesti tehneen rikoksen, eikä tällaisia epäilyjä ole tarpeen muodollistaa jollain toimella tai erityisellä ilmoituksella.
53.
Päinvastainen tulkinta, jonka mukaan direktiiveissä 2012/13 ja 2013/48 taatuista oikeuksista nauttimisen oli riiputtava täysin viranomaisten ”muodollisen” toimen toteuttamisesta, olisi mielivaltaisen rajoittava, eikä sillä varmistettaisi kyseisissä direktiiveissä vahvistettujen oikeuksien tehokasta käyttöä. Merkittävänä vaarana olisikin, että asianomainen henkilö todistaa itseään vastaan sen vuoksi, että hänen oikeuksiaan on loukattu, koska hän ei ole saanut kansallisilta viranomaisilta minkäänlaista ilmoitusta. Tällainen lopputulos asettaisi ilman muuta kyseenalaiseksi oikeudenmukaisen menettelyn periaatteet rikosoikeuden alalla. Korostankin, että koska toimivaltaiset kansalliset viranomaiset eivät voi pätevästi vedota mahdollisiin maansa lainsäädännön puutteisiin tai aukkoihin vapautuakseen unionin oikeuden mukaisista velvollisuuksistaan, niiden on varmistettava, että kyseisissä direktiiveissä taatuista menettelyllisistä oikeuksista voidaan nauttia täysimääräisesti.
54.
Kuten ensimmäisen kysymyksen tarkastelusta on pääteltävissä, oikeuksista on välttämättä ilmoitettava menettelyn varhaisessa vaiheessa, (
14
) sillä unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että kyseinen tieto on annettava ”mahdollisimman pian siitä hetkestä lähtien, jolloin [asianomaisiin henkilöihin] kohdistuvat epäilyt oikeuttavat muussa kuin kiireellisessä tilanteessa, että toimivaltaiset viranomaiset rajoittavat heidän vapauttaan pakkotoimenpitein”. (
15
) Asianomaisen henkilön tehokkaan suojelun nimissä totean lisäksi, että kyseistä sääntöä on sovellettava paitsi silloin, kun häneen kohdistetaan kiinni ottamisen tai väliaikaisen vapaudenmenetyksen kaltaisia, erittäin ankaria pakkotoimenpiteitä, myös silloin, kun häneen kohdistuvat epäilyt oikeuttavat muita pakkokeinoja, joilla puututaan merkittävästi perusoikeuksiin.
55.
Tämän perusteella katson, että direktiivin 2012/13 säännösten mukaisena toimintatapana olisi ollut ilmoittaa AB:lle välittömästi hänen oikeuksistaan poliisin päätettyä tehdä henkilöön kohdistuva etsintä ja takavarikoida hänen hallussaan olleet huumausaineet hänen tunnustuksensa seurauksena. On nimittäin selvää, että AB joutui kaikkien toimivaltaisilla viranomaisilla rikosoikeudellisen menettelyn yhteydessä käytettävissä olleiden toimenpiteiden kohteeksi heti, kun hän oli todistanut itseään vastaan poliisin läsnä ollessa. Tässä yhteydessä on myös korostettava sitä, että vaikka AB saattoi häneen kohdistettujen pakkotoimien perusteella implisiittisesti päätellä, että hänestä oli tullut ”epäilty”, se ei voi korvata täysimääräistä ilmoittamista hänen menettelyllistä oikeuksistaan.
56.
Kun tarkastellaan nimenomaisesti oikeutta käyttää oikeudellista avustajaa, on huomattava, että direktiivin 2013/48 3 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään, että epäillyllä ja syytetyllä on oikeus käyttää oikeudellista avustajaa ”sellaisena ajankohtana ja sellaisella tavalla, että hän voi käytännössä ja tehokkaasti käyttää puolustautumisoikeuksiaan” tai ”ilman aiheetonta viivästystä” ja joka tapauksessa ”ennen kuin poliisi tai muu lainvalvonta- tai oikeusviranomainen kuulustelee häntä” (kursivointi tässä). Kuten totesin tämän ratkaisuehdotuksen 43 kohdassa, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimittamien tietojen perusteella voidaan päätellä, että AB:tä oli joka tapauksessa kuultu tutkinnan myöhemmässä vaiheessa, vaikka poliisin ”tienvarsitarkastuksessa” tai ”säännöllisissä pistotarkastuksissa” esittämiä alustavia kysymyksiä ei voidakaan pitää direktiivin 2013/48 3 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettuna ”kuulusteluna”. Tarkemmin sanottuna ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee, että ”jo aloitetun esitutkinnan kuluessa [siitä vastaava rikospoliisi] kehotti AB:tä – sellaisena ajankohtana ja sellaisessa paikassa, joita ei ole määritetty täsmällisesti (todennäköisesti poliisin toimitiloissa), – sen jälkeen, kun hänelle oli tehty henkilöön kohdistuva etsintä, antamaan sisäasiainministeriöstä annetun lain mukaisen kirjallisen lausunnon”. Siksi katsonkin, että AB:n olisi pitänyt saada käyttää oikeudellista avustajaa viimeistään menettelyn tässä vaiheessa.
2. Vastaus toiseen ja viidenteen ennakkoratkaisukysymykseen
57.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että toiseen ja viidenteen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan, että direktiiveissä 2012/13 ja 2013/48 tarkoitettu epäillyn käsite on unionin oikeuden itsenäinen käsite. Henkilö, jonka epäillään tosiasiallisesti syyllistyneen rikokseen, on kyseisissä direktiiveissä tarkoitetussa ”epäillyn” asemassa, vaikka kansallisessa lainsäädännössä ei tunnettaisi tällaista menettelyllistä asemaa eikä anneta epäillylle hänelle kuuluvia oikeuksia. Kyseiset direktiivit ovat esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle ja käytännölle, joiden nojalla puolustautumisoikeudet syntyvät vasta siitä hetkestä lähtien, kun asianomainen henkilö nimetään muodollisesti ”syytetyksi”, kun tämän toimen, joka on ennakkoedellytyksenä kansallisen lainsäädännön mukaisten oikeuksien ja menettelyllisten takeiden soveltamiselle, toteuttamisessa noudatetaan täysin tutkintaviranomaisen harkintavaltaa eikä tämän tarvitse ilmoittaa mahdollisimman pian tosiasiallisesti epäillylle henkilölle häneen kohdistuvista epäilyistä.
D
Neljäs ennakkoratkaisukysymys
1. Muodollisten vaatimusten noudattamiseen rajoittuvaan tuomioistuinvalvontaan kohdistuvia tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden yhteensopivuus
58.
Neljännellä kysymyksellään, jota on mielestäni käsiteltävä ennen kolmatta kysymystä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivejä 2012/13 ja 2013/48 sekä perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle oikeuskäytännölle, jonka mukaisesti todisteiden hankinnassa rikostutkintaa varten käytettäviä pakkokeinoja koskevassa tuomioistuimen jälkikäteisessä hyväksymismenettelyssä tuomioistuin ei voi tutkia, onko epäiltyjen ja syytettyjen kyseisissä direktiiveissä ja kyseisissä artikloissa taattuja perusoikeuksia loukattu.
59.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää tältä osin, että vaikka pöytäkirjan perusteella esitutkinnassa tehtävän henkilöön kohdistuvan etsinnän täytyy NPK:n 164 §:n 3 momentin mukaisesti olla jälkikäteisen tuomioistuinvalvonnan kohteena, tämä valvonta koskee asian kannalta merkityksellisen kansallisen oikeuskäytännön mukaan ainoastaan kyseisen toimenpiteen ja sen seurauksena tehtävän takavarikon laillisuuden perustana olevia muodollisia vaatimuksia eikä toimivaltaisen tuomioistuimen ole mahdollista tutkia sen yhteydessä, onko direktiiveissä 2012/13 ja 2013/48 taattuja oikeuksia kunnioitettu.
60.
Tämän kysymyksen tarkastelemiseksi on ensin palautettava mieleen, että jokaisella, jonka unionin oikeudessa taattuja oikeuksia ja vapauksia on loukattu, on perusoikeuskirjan 47 artiklan nojalla oltava kyseisessä artiklassa määrättyjen edellytysten mukaisesti käytettävissään tehokkaat oikeussuojakeinot tuomioistuimessa. Lisäksi on huomattava, että perusoikeuskirjan 48 artiklan 2 kohdan mukaisesti jokaiselle syytetylle taataan oikeus puolustukseen. Näiden määräysten sovellettavuus on tässä asiassa kiistaton, sillä pääasiassa on kyse tilanteesta, jossa Bulgarian viranomaiset soveltavat unionin oikeutta perusoikeuskirjan 51 artiklassa tarkoitetulla tavalla. Siltä osin kuin kyseessä olevan Bulgarian lainsäädännön tarkoituksena on soveltaa direktiivejä 2012/13 ja 2013/48, joissa taataan epäiltyjen ja/tai syytettyjen tiedonsaantioikeus ja oikeus käyttää oikeudellista avustajaa rikosoikeudellisissa menettelyissä, se kuuluu perusoikeuskirjan soveltamisalaan. Kuten unionin tuomioistuin on useasti todennut, näiden kahden direktiivin perustana ovat nimenomaan perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklassa vahvistetut oikeudet, joita niillä pyritään edistämään. (
16
)
61.
Direktiivin 2012/13 tulkinnasta on todettava, että sen 8 artiklan 2 kohdassa edellytetään, että ”epäillyllä tai syytetyllä tai hänen avustajallaan on oikeus riitauttaa kansallisen oikeuden mukaisia menettelyjä noudattaen toimivaltaisten viranomaisten mahdollinen laiminlyönti tai kieltäytyminen, joka koskee tämän direktiivin mukaisten tietojen antamista” (kursivointi tässä). Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on niin, että kun otetaan huomioon perusoikeuskirjan 47 artiklassa suojatun, tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden merkitys ja direktiivin 2012/13 8 artiklan 2 kohdan selkeä, ehdoton ja täsmällinen sanamuoto, viimeksi mainittu säännös on esteenä kansalliselle toimenpiteelle, jossa estetään tehokkaiden oikeussuojakeinojen käyttö silloin, kun tässä direktiivissä suojattuja oikeuksia loukataan. (
17
) Unionin tuomioistuin on katsonut, että sama tulkinta pätee direktiivin 2013/48 12 artiklaan, jonka mukaan ”rikosoikeudellisissa menettelyissä epäillyllä tai syytetyllä – – on käytössään kansallisen lainsäädännön mukaiset tehokkaat oikeussuojakeinot, jos tämän direktiivin mukaisia oikeuksia loukataan”. (
18
)
62.
Näin ollen jäsenvaltioille asetetaan näissä kahdessa direktiivissä velvollisuus säätää niissä vahvistettujen oikeuksien loukkaamisen varalta tehokkaista oikeussuojakeinoista oikeudenkäynnin oikeudenmukaisuuden ja puolustautumisoikeuksien tehokkaan käytön takaamiseksi. On kuitenkin korostettava sitä, että oikeus riitauttaa kyseisten oikeuksien mahdollinen loukkaaminen myönnetään direktiivin 2012/13 8 artiklan 2 kohdan mukaan ”kansallisen oikeuden mukaisia menettelyjä noudattaen” ja direktiivin 2013/48 12 artiklan 1 kohdan mukaan ”kansallisen lainsäädännön mukaisesti”. Kyseisissä säännöksissä ei siis vahvisteta menettelytapoja sille, kuinka mainittuja oikeuksia voidaan väittää loukatun, eikä sitä, missä rikosoikeudellisen menettelyn vaiheessa näin voidaan tehdä, joten jäsenvaltioille annetaan tietty harkintavalta erityisten muutoksenhakukeinojen vahvistamisessa.
63.
Direktiivien 2012/13 ja 2013/48 säännösten tällainen tulkinta vahvistetaan niiden kummankin johdanto-osan perustelukappaleissa. Direktiivin 2012/13 johdanto-osan 36 perustelukappaleessa todetaan, että oikeuteen riitauttaa kyseisen direktiivin mukaisten tietojen antamiseen tai asiaan liittyvän aineiston esittämiseen liittyvä toimivaltaisten viranomaisten laiminlyönti tai kieltäytyminen ”ei sisälly jäsenvaltioiden velvollisuutta säätää erityisestä muutoksenhakumenettelystä, erillisestä mekanismista tai valitusmenettelystä, jossa kyseinen laiminlyönti tai kieltäytyminen voidaan riitauttaa” (kursivointi tässä). Näin säädetään myös direktiivin 2013/48 johdanto-osan 50 perustelukappaleessa, kun siinä todetaan lähinnä, että jäsenvaltioiden velvollisuuden huolehtia siitä, että puolustuksen oikeuksia ja menettelyn oikeudenmukaisuutta kunnioitetaan, ei pitäisi vaikuttaa todisteiden hyväksyttävyyttä koskeviin kansallisiin sääntöihin tai järjestelmiin ”eikä tämä saisi estää jäsenvaltioita pitämästä voimassa järjestelmää, jossa kaikki olemassa olevat todisteet voidaan esittää tuomioistuimelle tai tuomarille arvioimatta tällaisten todisteiden hyväksyttävyyttä erikseen tai ennakolta” (kursivointi tässä). Edellä esitetystä seuraa, että jäsenvaltioiden menettelyllisen autonomian periaatetta on sovellettava, jollei unionin oikeudessa asetetuista rajoista muuta johdu.
2. Jäsenvaltioiden menettelyllisen autonomian rajoittaminen vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteella
64.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun unioni ei ole antanut asiaa koskevia säännöksiä, kunkin jäsenvaltion asiana on jäsenvaltioiden menettelyllisen autonomian periaatteen nojalla määrittää sisäisessä oikeusjärjestyksessään toimivaltaiset tuomioistuimet ja antaa menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan unionin oikeuteen perustuvat yksityisten oikeudet. Täten nykyisin SEU 4 artiklan 3 kohdassa vahvistetun vilpittömän yhteistyön periaatteen mukaisesti menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan unionin oikeuteen perustuvat yksityisten oikeudet, eivät saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia luonteeltaan jäsenvaltion sisäisiä oikeussuojakeinoja (vastaavuusperiaate), eivätkä ne saa olla sellaisia, että unionin oikeusjärjestyksessä vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate). Nämä vastaavuutta ja tehokkuutta koskevat vaatimukset ilmentävät jäsenvaltioiden yleistä velvollisuutta varmistaa yksityisillä unionin oikeuden perusteella olevien oikeuksien, myös puolustautumisoikeuksien, suoja tuomioistuimissa. (
19
)
65.
Tarve ottaa huomioon jäsenvaltioiden menettelyllisen autonomian periaate selittyy sillä, että direktiivien 2012/13 ja 2013/48 oikeusperustana on SEUT 82 artiklan 2 kohta, joka mahdollistaa vain vähimmäissääntöjen vahvistamisen siltä osin kuin on kyse ”yksilön oikeuksista” rikosasioiden käsittelyssä. Lainsäätäjän tarkoituksena on tämän näkemyksen avulla edistää vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamista, johon periaatteeseen olen viitannut tässä ratkaisuehdotuksessa. (
20
) Ei kuitenkaan pidä unohtaa, että koska kyseisillä direktiiveillä osaltaan edistetään rikosoikeudellisten menettelyjen vähimmäistason yhdenmukaistamista unionin vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alueella, niitä ei voida pitää täydellisinä ja kattavina säädöksinä. Niissä annetaankin jäsenvaltioille, kuten direktiivin 2012/13 johdanto-osan 40 perustelukappaleessa ja direktiivin 2013/48 johdanto-osan 54 perustelukappaleessa todetaan, mahdollisuus laajentaa näissä direktiiveissä säädettyjä oikeuksia suojan tason parantamiseksi myös tilanteissa, joita niissä ei erikseen käsitellä, siten, että suojan taso ei saa milloinkaan alittaa Euroopan ihmisoikeussopimuksessa määrättyjä vaatimuksia, siten kuin näitä vaatimuksia on tulkittu Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä. (
21
)
66.
Vastaavuusperiaatteen osalta ei unionin tuomioistuimen käytettävissä olevassa asiakirja-aineistossa mikään osoita, että tätä periaatetta loukattaisiin kyseessä olevalla kansallisella oikeuskäytännöllä, jonka mukaisesti pakkokeinojen käyttöä todisteiden hankinnassa rikostutkintaa varten koskevassa tuomioistuimen jälkikäteisessä hyväksymismenettelyssä tuomioistuinvalvonta koskee vain paikkokeinojen laillisuuden perustana olevia muodollisia vaatimuksia eikä toimivaltaisen tuomioistuimen ole mahdollista tutkia sen yhteydessä, onko direktiiveissä 2012/13 ja 2013/48 taattuja oikeuksia kunnioitettu. Kyseistä oikeuskäytäntöä sovelletaankin riippumatta siitä, onko pakkokeinon käyttämisessä loukattu kansallisen oikeuden säännöksiin vai unionin oikeuden säännöksiin ja määräyksiin perustuvaa yksilöllistä oikeutta.
67.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on sitä vastoin epävarma siitä, onko kyseinen kansallinen käytäntö tehokkuusperiaatteen mukainen. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöön viitaten kyseinen tuomioistuin muistuttaa siitä, että tunnustus, jonka epäilty antaa tuomioistuimen ulkopuolella ilman oikeudellisen avustajan tässä varhaisessa vaiheessa antamaa apua, voi loukata oikeudenkäynnin oikeudenmukaisuutta Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 ja 3 kappaleen vastaisesti. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan Bulgarian tuomioistuinten oikeuskäytännössä torjutaan yksimielisesti sellaisilta henkilöiltä kerättyjen tietojen hyväksyminen todisteiksi, joita tosiasiassa epäillään mutta joita usein kuullaan todistajina omista teoistaan. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kuitenkin epäröi, voiko tällainen näyttöön perustuva menettelyllinen seuraamus olla riittävä tae sille, että perusoikeuskirjassa määrättyjä ja direktiiveissä 2012/13 ja 2013/48 yksityiskohtaisesti mainittuja yksilöiden puolustautumisoikeuksia noudatetaan.
68.
Edellä mainitun tehokkuusperiaatteen osalta on alkuun muistutettava, että unionin oikeudesta ei seuraa jäsenvaltiolle velvoitetta ottaa käyttöön muita kuin kansallisessa oikeudessa säädettyjä oikeussuojakeinoja, paitsi jos kyseessä olevan kansallisen oikeusjärjestyksen rakenteesta ilmenee, ettei ole olemassa mitään sellaista tuomioistuimessa käytettävää oikeussuojakeinoa, jolla voitaisiin vaikka vain liitännäisestikin varmistaa yksityisillä unionin oikeuden perusteella olevien oikeuksien kunnioittaminen, tai jos yksityisten ainoana keinona saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa olisi se, että he joutuvat rikkomaan lakia. (
22
)
69.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa, että kaikkia tapauksia, joissa on kyse siitä, onko kansallinen menettelysääntö sellainen, että unionin oikeusjärjestyksessä yksityisille annettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa, on tarkasteltava siten, että huomioon otetaan tämän säännön merkitys koko menettelyssä, menettelyn kulku ja sen erityispiirteet eri kansallisissa elimissä. Tässä tarkoituksessa on otettava tarvittaessa huomioon kansallisen tuomioistuinjärjestelmän perustana olevat periaatteet, kuten puolustautumisoikeuksien suojaaminen, oikeusvarmuuden periaate sekä oikeudenkäynnin moitteeton kulku. (
23
)
70.
Kyseisen oikeuskäytännön mukaan tehokkuusperiaatteen noudattamisen arviointi ei edellytä kaikkien jäsenvaltiossa voimassa olevien oikeussuojakeinojen tarkastelua, vaan sen säännöksen asiayhteyteen perustuvaa arviointia, jonka väitetään loukkaavan tätä periaatetta, mikä voi edellyttää muiden sellaisten menettelysäännösten arviointia, joita sovelletaan sen oikeussuojakeinon yhteydessä, jonka tehokkuus kyseenalaistetaan, tai sellaisten oikeussuojakeinojen arviointia, jolla on sama kohde kuin viimeksi mainitulla oikeussuojakeinolla. (
24
) Unionin tuomioistuin katsoo, että annetut tuomiot ovat siis vain seurausta tapauskohtaisista arvioinneista, jotka on tehty huomioimalla kaikki kullekin asialle ominaiset, tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevat asiayhteydet ja joita ei voida automaattisesti soveltaa muilla kuin niillä aloilla, joilla ne on tehty. (
25
)
3. Bulgarian tuomioistuimien suorittaman tuomioistuinvalvonnan ominaispiirteet
71.
Tämän asian tarkastelun osalta nähdäkseni direktiivin 2012/13 8 artiklan 2 kohdan ja direktiivin 2013/48 12 artiklan 1 kohdan sanamuodosta ja tavoitteista sekä edellä lainatuissa johdanto-osan perustelukappaleissa esitetyistä täsmennyksistä ilmenee, että se, että jäsenvaltio rajaa todisteiden hankinnassa käytettävien pakkokeinojen tuomioistuinvalvonnan niiden muodolliseen lainmukaisuuteen, ei ole vastoin unionin oikeutta, jos asiakysymyksen ratkaiseva tuomioistuin voi myöhemmin rikosoikeudenkäynnin yhteydessä tutkia, että kyseisiin direktiiveihin perustuvat asianomaisen henkilön oikeudet, kun niitä luetaan perusoikeuksien valossa, on taattu. Ennakkoratkaisupyynnön perusteella näyttää siltä, että tilanne on juuri tällainen Bulgarian lainsäädännössä. Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 67 kohdassa esitetään, Bulgarian tuomioistuimet kieltäytyvät näet hyväksymästä todisteiksi tietoja, joita kerättäessä on loukattu epäillyille rikosoikeudellisen menettelyn yhteydessä taattuja menettelyllisiä oikeuksia.
72.
Toisin sanoen Bulgarian tuomioistuinten nykyisen oikeuskäytännön nojalla voidaan sulkea pois ne tiedot ja todisteet, jotka on hankittu vastoin unionin oikeuden vaatimuksia eli käsiteltävässä asiassa vastoin direktiivin 2012/13 3 artiklaa, kun kyse on ilmoittamisesta epäillylle hänen oikeuksistaan, ja vastoin direktiivin 2013/48 3 artiklaa, joka koskee oikeudesta käyttää oikeudellista avustajaa. Rikosoikeudellisen menettelyn yhteydessä ei siis ole niin, etteikö mahdollisesti todettaviin sääntöjenvastaisuuksiin voitaisi puuttua. (
26
) Näyttäisi sen sijaan siltä, että epäillyillä on mahdollisuus vedota rikosoikeudellisen menettelyn yhteydessä tapahtuneeseen oikeuksiensa loukkaamiseen. Bulgarian oikeusjärjestyksessä nähtävästi omaksutussa järjestelyssä on samankaltaisuuksia muissa jäsenvaltioissa luotujen järjestelyjen kanssa riippumatta siitä, onko niistä säädetty kirjoitetussa oikeudessa (perustuslaissa tai rikoslainsäädännössä) vai tapaoikeudessa. Ei myöskään ole harvinaista, että tällaiset järjestelyt perustuvat nimenomaan kansallisten tuomioistuinten oikeuskäytäntöön. Onkin selvää, että Bulgarian oikeuden menettelysäännöt, sellaisina kuin toimivaltaiset tuomioistuimet niitä tulkitsevat, eivät ole sellaisia, että epäillyn on käytännössä mahdotonta tai kohtuuttoman vaikeaa käyttää oikeutta riitauttaa kansallisten menettelyjen mukaisesti edellä mainittujen menettelyllisten oikeuksien loukkaaminen. Vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää tältä osin joitain varauksia, erityisesti Bulgarian oikeuden mukaisten järjestelyjen soveltuvuudesta epäillyn oikeuksien turvaamiseen, ennakkoratkaisupyynnössä ei ole riittäviä tietoja tämän näkemyksen tueksi.
73.
On lisäksi todettava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei esitä, millaisin lainsäädäntöteitse tai oikeuskäytännön kautta toteutettavin tai kehitettävin toimenpitein voitaisiin tehostaa epäillyn menettelyllisten oikeuksien suojaa rikosoikeudellisessa menettelyssä. Koska Bulgarian hallitus ei osallistu tämän asian käsittelyyn, ainoat tiedot, joihin unionin tuomioistuin voi tukeutua, ovat ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimittamia. Katson kuitenkin, että unionin tuomioistuimen tehtävänä ei ole missään tapauksessa ehdottaa toimivaltaisille viranomaisille mahdollisia uudistuksia, varsinkaan, jos otetaan huomioon, kuinka monenlaisia järjestelyjä ja oikeussuojakeinoja eri jäsenvaltioissa on käytössä direktiivien 2012/13 ja 2013/48 soveltamista varten. Unionin tuomioistuimen tehtävänä tässä asiassa onkin vain tutkia, onko tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden käyttämisestä tehty käytännössä mahdotonta tai kohtuuttoman vaikeata. Käytettävissä olevien tietojen perusteella tähän kysymykseen on vastattava kieltävästi.
74.
Tähän päätelmään ei nähdäkseni voi tuoda muutosta asian tarkastelu ottamalla huomioon perusoikeuskirjan 47 ja 48 artikla, joihin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa. Kyseen ollessa aivan erityisesti perusoikeuskirjan 47 artiklasta, jossa taataan oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan, on muistettava, että unionin oikeudessa ei lähtökohtaisesti velvoiteta jäsenvaltioita ottamaan yksityisillä unionin oikeuden perusteella olevien oikeuksien suojaamiseksi käyttöön kansallisissa tuomioistuimissaan muita kuin kansallisessa lainsäädännössä vahvistettuja oikeussuojakeinoja. Tilanne on toinen, jos kyseessä olevan kansallisen oikeusjärjestyksen rakenteesta ilmenee, ettei ole olemassa sellaista tuomioistuimessa käytettävää oikeussuojakeinoa, jolla voitaisiin vaikka vain liitännäisestikin varmistaa yksityisillä unionin oikeuden perusteella olevien oikeuksien kunnioittaminen. (
27
) Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin itsekin myöntää, siitä ei ole kyse tässä asiassa.
75.
Edeltävissä kohdissa esitetyistä syistä olen taipuvainen päättelemään, että rikosoikeudellista menettelyä koskeva Bulgarian lainsäädäntö, sellaisena kuin kansalliset tuomioistuimet sitä tulkitsevat, ei herätä epäilyjä tehokkuusperiaatteen suhteen. Kyseinen periaate ei ole esteenä tuomioistuimen tutkinnalle, joka koskee vain henkilöön kohdistuvan etsinnänkaltaisen pakkokeinon muodollisia vaatimuksia, ilman, että tarkastetaan perusoikeuksien näkökulmasta tarkasteltujen direktiiveihin 2012/13 ja 2013/48 perustuvien oikeuksien kunnioittaminen, kunhan kunnioittamisen voi rikosoikeudenkäynnin yhteydessä tutkia asiakysymyksen ratkaiseva tuomioistuin, joka lausuu AB:n syyllisyydestä. Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tuntee sovellettavat menettelysäännöt välittömästi, sen tehtävänä on kuitenkin suorittaa aiheelliset tarkistukset ja tehdä niistä mahdollisesti päätelmät, jotka ovat tarpeen unionin oikeuden tehokkuuden varmistamiseksi.
76.
Tässä yhteydessä on tärkeätä muistuttaa siitä, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan aina, kun direktiivin säännökset ovat sisällöltään ehdottomia ja riittävän täsmällisiä, yksityiset voivat kansallisissa tuomioistuimissa vedota niihin jäsenvaltiota vastaan, jos jäsenvaltio ei ole saattanut direktiiviä osaksi kansallista oikeusjärjestystään määräajassa tai jos direktiivi on saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä virheellisesti. (
28
) Unionin tuomioistuin on katsonut oikeuskäytännössään, että direktiivin 2012/13 8 artiklan 2 kohta ja direktiivin 2013/48 12 artikla sekä perusoikeuskirjan 47 artikla ovat selkeitä, ehdottomia ja täsmällisiä säännöksiä ja määräyksiä. (
29
) Siksi niillä on välitön oikeusvaikutus. Tästä seuraa, että Bulgarian lainsäädännön nojalla tosiasiallisesti ”syytetyiksi” katsottujen henkilöiden, kuten pääasiassa AB:n, on voitava vedota suoraan oikeussuojakeinoihin, joista säädetään direktiivin 2012/13 8 artiklan 2 kohdassa ja direktiivin 2013/48 12 artiklassa, tarkasteluina yhdessä perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklan kanssa.
4. Vastaus neljänteen ennakkoratkaisukysymykseen
77.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että neljänteen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan, ettei unionin oikeus eikä varsinkaan tehokkuusperiaate ole esteenä sille, että jäsenvaltio rajoittaa todisteiden hankinnassa käytettävien pakkokeinojen tuomioistuinvalvonnan koskemaan niiden muodollista lainmukaisuutta, jos asiakysymyksen ratkaiseva tuomioistuin voi myöhemmin rikosoikeudenkäynnissä tutkia, että asianomaisen henkilön oikeudet, jotka perustuvat direktiiviin 2012/13/EU ja direktiiviin 2013/48/EU, tarkasteltuina yhdessä perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklan kanssa, on taattu.
E
Kolmas ennakkoratkaisukysymys
1. Ehdotus ennakkoratkaisukysymyksen uudelleenmuotoilemiseksi
78.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa kolmannella ennakkoratkaisukysymyksellään lähinnä tietää, onko laillisuusperiaatetta ja mielivaltaisuuden kieltoa sekä direktiiviä 2013/48 ja erityisesti sen 3 artiklan 3 kohdan b alakohtaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka nojalla ainoastaan muodollisesti ”syytetyiksi” nimetyt henkilöt saavat kyseisen direktiivin mukaiset oikeudet, mutta tällaisen nimeämisen ajankohta on jätetty tutkintaviranomaisen harkintaan.
79.
Vastaus tähän kysymykseen näyttäisi olevan selvästi pääteltävissä edeltävien kysymysten tarkastelusta. Kuten olen tässä ratkaisuehdotuksessa jo todennut, (
30
) tulkinta, jonka mukaan direktiiveissä 2012/13 ja 2013/48 taattujen oikeuksien käyttämisen olisi riiputtava täysin siitä, että kansalliset viranomaiset toteuttavat ”muodollisen” toimen, olisi mielivaltaisen rajoittava eikä varmistaisi kyseisissä direktiiveissä vahvistettujen oikeuksien tehokasta käyttöä. Tällaisen oikeuden tehokkaan käytön alistaminen toimivaltaisten viranomaisten yksinomaiseen harkintaan näyttäisi nimittäin olevan ristiriidassa sen direktiivin 2013/48 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun vaatimuksen kanssa, jonka mukaan asianomaisen henkilön kuuluu saada oikeudellista apua ”ilman aiheetonta viivästystä”. (
31
)
80.
Vaikka kolmas ennakkoratkaisukysymys saattaa ensi näkemältä vaikuttaa tarpeettomalta, kun otetaan huomioon edeltävät näkökohdat, unionin tuomioistuimen on vastauksessaan välttämättä otettava huomioon pääasian erityiset seikat, nimittäin se, että pääasia koskee pyyntöä siitä, että tuomioistuin hyväksyisi jälkikäteen AB:lle tehdyn henkilöön kohdistuvan etsinnän ja häneltä löydettyjen aineiden takavarikoinnin. Tarkastelen nyt kolmatta kysymystä ottamalla huomioon nämä seikat. Tästä näkökulmasta tarkasteltuna ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämän kysymyksen tarkoituksena näyttäisi olevan selvittää, onko direktiivin 2013/48 3 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa sallitaan henkilöön kohdistuvan etsinnän tekeminen ja laittomien esineiden takavarikointi ennen kuin asianomainen henkilö saa oikeuden käyttää oikeudellista avustajaa.
81.
Jos unionin tuomioistuin päätyisi tulkitsemaan kolmatta kysymystä nyt ehdottamallani tavalla, olisi ensin kiinnitettävä huomiota siihen, että direktiivin 2013/48 3 artiklan 2 kohdassa asetetaan tiukkoja vaatimuksia, sillä siinä säädetään, että epäillyllä tai syytetyllä on oltava oikeus käyttää oikeudellista avustajaa ”ilman aiheetonta viivästystä” ja ”joka tapauksessa”mistä hyvänsä kyseisen säännöksen a–d alakohdassa luetellusta ajankohdasta alkaen, sen mukaan mikä niistä on aikaisin. Koska henkilöön kohdistuva etsintä ja laittomien esineiden takavarikointi eivät sellaisinaan kuulu kyseisessä säännöksessä mainittuihin tilanteisiin, ei voida lähtökohtaisesti katsoa, että oikeudellisen avustajan käyttämistä koskevaa oikeutta olisi loukattu, jolleivät käsiteltävän asian olosuhteet vastaa mainituista tilanteista yhden tai useamman edellytyksiä, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä. Seuraavista näkökohdista voi olla hyötyä ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle kyseisen säännöksen soveltamisen kannalta.
2. Oikeus käyttää oikeudellista avustajaa ennen kuin poliisi kuulustelee epäiltyä
82.
Direktiivin 2013/48 3 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti epäillyllä tai syytetyllä on oikeus käyttää oikeudellista avustajaa ennen kuin poliisi tai muu lainvalvonta- tai oikeusviranomainen kuulustelee häntä. Tähän säännökseen on kodifioitu Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö, (
32
) jonka nojalla Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa vahvistettu oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin pääsääntöisesti edellyttää sitä, että oikeus oikeudellisen avustajan käyttöön annetaan heti kun poliisi ensimmäistä kertaa kuulustelee epäiltyä, paitsi jos käsiteltävän asian erityisten olosuhteiden perusteella osoitetaan, että kyseisen oikeuden rajoittamiseen on pakottavia syitä. (
33
) Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että sen jälkeen, kun AB:tä henkilöön kohdistuvan etsinnän jälkeen kuulusteltiin poliisiasemalla, hän antoi lausunnon ja vahvisti tunnustuksensa kirjallisesti. Näyttäisikin siltä, että AB:lle ei ollut ilmoitettu hänen oikeudestaan käyttää oikeudellista avustajaa eikä hän tosiasiallisesti käyttänyt tätä oikeuttaan, mikä on ongelmallista direktiivissä 2013/48 taattujen oikeuksien kannalta. Tällaista rikostutkinnasta vastaavien viranomaisten menettelytapaa ei mielestäni voida pitää direktiivin 2013/48 vaatimusten mukaisena.
3. Oikeus käyttää oikeudellista avustajaa ilman aiheetonta viivästystä epäillyn vapaudenmenetyksen jälkeen
83.
Edeltävistä näkökohdista riippumatta on ratkaistava kysymys siitä, olisiko AB voinut henkilöön kohdistuvan etsinnän tekohetkellä vedota oikeuteensa käyttää oikeudellista avustajaa, vaikka tällaista pakkokeinoa ei mainita nimenomaisesti direktiivin 2013/48 3 artiklan 2 kohdassa. Nähdäkseni näin olisi, jos tilanne, jossa AB oli, voitaisiin katsoa kyseisen direktiivin 3 artiklan 2 kohdan c alakohdassa tarkoitetun tapauksen mukaisesti ”vapaudenmenetykseksi”. Koska ennakkoratkaisupyynnössä ei ole selkeätä tietoa tämän osalta, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on itse tutkittava, voidaanko pääasian olosuhteita pitää edellä mainitussa säännöksessä tarkoitettuna ”vapaudenmenetyksenä”.
a) Näkökohtia sen varalta, että henkilöön kohdistuva etsintä olisi tehty tienvarsitarkastuksen yhteydessä
84.
Yhtäältä on huomattava, että tietyistä seikoista ilmenee, että henkilöön kohdistuva etsintä tehtiin paikan päällä tienvarressa sen jälkeen, kun poliisi oli pysäyttänyt ajoneuvon ja tarkastanut sen. Nähdäkseni ei voida kohtuudella katsoa, että AB olisi siinä tilanteessa joutunut vapaudenmenetyksen kohteeksi. Nimittäin tällaista pakkokeinoa, joka toteutetaan kiireellisesti heti sen jälkeen, kun oli ilmennyt viitteitä rikoksen tekemisestä, ei mielestäni voida rinnastaa vapaudenmenetykseen. On muistettava, että poliisi ei muodollisesti pidättänyt AB:tä tai kuulustellut häntä pidätettynä, vaan hänet vain otettiin kiinni tienvarsitarkastuksen yhteydessä. Vaikka AB ei voinut välttää tienvarsitarkastusta, käsiteltävän asian olosuhteista ei ilmene ainoatakaan merkityksellistä hänen toimintavapauteensa kohdistunutta rajoitusta. Vastakkaiseen käsitykseen päätyvä arviointi näyttäisi paitsi olevan ristiriidassa direktiivin 2013/48 3 artiklan 2 kohdan c alakohdan sanamuodon kanssa, myös voivan laajentaa kohtuuttomasti sen soveltamisalaa varsinkin, koska tällainen näkemys ei ole välttämätön perusoikeuksien tehokkaan suojaamisen takaamiseksi rikostutkinnan yhteydessä, kuten seuraavaksi esitän.
85.
Olenkin tässä ratkaisuehdotuksessa jo todennut, että direktiiveissä 2012/13 ja 2013/48 taatut oikeudet ilmentävät oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin rikosoikeuden alalla. (
34
) Tässä yhteydessä on viitattava siihen unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön, jonka mukaan direktiivissä 2013/48 edistetään muun muassa perusoikeuskirjan 47 artiklan toisessa kohdassa ilmaistua jokaisen oikeutta saada neuvoja ja antaa toisen henkilön puolustaa ja edustaa itseään sekä perusoikeuskirjan 48 artiklan 2 kohdassa taattuja puolustautumisoikeuksia. (
35
) On lisäksi huomattava, että direktiivin 2013/48 johdanto-osan 12 perustelukappaleen mukaisesti direktiivin perustana ovat perusoikeuskirjassa ja erityisesti sen 6, 47 ja 48 artiklassa määrätyt oikeudet sekä Euroopan ihmisoikeussopimuksen 5 ja 6 artikla, sellaisina kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin niitä tulkitsee. Tästä seuraa, että kyseisen direktiivin säännöksiä on tarkasteltava yhdessä Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 3 kappaleen c kohdan kanssa, jossa nimenomaisesti määrätään oikeudesta puolustautua asianajajan välityksellä.
86.
Tältä osin todettakoon Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen katsoneen, että tienvarsitarkastusten yhteydessä tehtävästä henkilöön kohdistuvasta etsinnästä, jonka yhteydessä asianomainen henkilö on antanut hänen omaa syyllisyyttään tukevia lausuntoja, ei ilmene minkäänlaista hänen toimintavapautensa merkityksellistä rajoitusta, joka olisi riittävä johtamaan oikeudellista apua koskevan vaatimuksen soveltamiseen jo menettelyn tässä vaiheessa. On korostettava sitä, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin tukeutui pääosin samoihin perusteluihin, jotka on esitetty tämän ratkaisuehdotuksen 84 kohdassa, nimittäin siihen, että poliisi ei muodollisesti pidättänyt asianomaista henkilöä tai kuulustellut häntä pidätettynä eli ei toteuttanut sellaisia vapauden menetyksen käsittäviä toimenpiteitä, joiden vuoksi oikeudellisen avustajan myötävaikutus olisi perusteltua. Edellä esitettyihin näkökohtiin viitaten katson, että joutumista henkilöön kohdistuvan etsinnän kohteeksi tienvarsitarkastuksen yhteydessä ilman mahdollisuutta saada oikeudellista apua ei yksinään ole pidettävä direktiivin 2013/48 3 artiklan 2 kohdan c alakohdan rikkomisena.
b) Näkökohtia sen varalta, että henkilöön kohdistuva etsintä olisi tehty poliisiasemalla
87.
Ei sitä vastoin voida sulkea pois sitä, että arviointi olisi erilainen, jos henkilöön kohdistuva etsintä olisi tehty tilanteessa, jossa AB oli menettänyt vapautensa, esimerkiksi jos henkilöön kohdistuva etsintä olisi tehty poliisiasemalla. Siinä tapauksessa voitaisiin katsoa, että AB:lle olisi pitänyt antaa oikeus käyttää oikeudellista avustajaa ”ilman aiheetonta viivästystä” sillä perusteella, että hänen tilanteensa kuului direktiivin 2013/48 3 artiklan 2 kohdan c alakohdan soveltamisalaan. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tapauksen mukaan otettava huomioon useita, seuraavissa kohdissa esittämiäni kriteerejä, voidakseen ratkaista, onko tässä asiassa kyseessä mainitussa säännöksessä tarkoitettu ”vapaudenmenetys”.
88.
Euroopan ihmisoikeussopimuksen 5 artiklan 1 kappaleen tulkintaa koskeva Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö on mielestäni erityisen merkityksellinen, sillä kyseisessä määräyksessä luetellaan tyhjentävästi perusteet henkilön vapaudenriistolle. Koska kyseisessä määräyksessä vahvistetaan ”oikeus vapauteen”, siinä ei viitata pelkkiin liikkumisvapauden rajoituksiin, jotka kuuluvat Strasbourgissa 16.9.1963 allekirjoitetun, muiden kuin yleissopimuksen ja sen ensimmäisen lisäpöytäkirjan jo sisältämien oikeuksien ja vapauksien turvaamisesta tehdyn neljännen lisäpöytäkirjan sellaisena kuin se on muutettuna yhdennellätoista pöytäkirjalla 2 artiklan soveltamisalaan, vaan siinä tarkoitetaan henkilön fyysistä vapautta; kyseisen määräyksen tarkoituksena on siten varmistaa, ettei kenenkään vapautta riistetä mielivaltaisesti. (
36
) Tämän 1 kappaleen c kohdan mukaisesti tilanne on tällainen silloin, kun asianomainen henkilö ”pidätetään” tai hänen ”vapautensa riistetään” hänen tuomisekseen toimivaltaisen oikeusviranomaisen eteen, jos on todennäköisiä syitä epäillä hänen syyllistyneen rikokseen. Juuri tästä on nähdäkseni kyse AB:n tilanteessa riippumatta siitä, että kyseessä oleva menettely koskee vain esitutkintavaihetta, nimittäin sitä, että tuomioistuin hyväksyy AB:hen kohdistetut pakkokeinot jälkikäteen. Tällaisilla toimenpiteillä pyritään nimenomaan hankkimaan tarvittavat todisteet, jotta voidaan ratkaista, onko asianomaista henkilöä vastaan nostettava rikossyyte. Näin ollen on katsottava, että kyseessä oleva menettely tuomioistuimessa on osa rikosoikeudellista menettelyä kokonaisuudessaan, joten Euroopan ihmisoikeussopimuksen 5 artiklan 1 kappale on sovellettavissa tässä asiassa.
89.
Edellä mainitusta vapaudenmenetyksen käsitteestä on huomattava, että siihen kuuluu sekä objektiivinen näkökohta eli henkilön ottaminen säilöön tiettyyn pieneen tilaan melko pitkäksi aikaa ja subjektiivinen näkökohta eli se, että kyseinen henkilö ei ole pätevästi antanut suostumusta hänen säilöönottoonsa. (
37
) Huomioon otettavia seikkoja ovat se, onko säilöönotetulla henkilöllä mahdollisuus poistua säilöönottopaikasta, se, miten tiukasti hänen liikkumistaan seurataan ja valvotaan, se, missä määrin hänet on eristetty, ja se, minkälainen mahdollisuus hänelle on annettu sosiaaliseen kanssakäymiseen. (
38
) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on katsonut, että lähtökohtana on pidettävä yksilön konkreettista tilannetta ja on otettava huomioon monia kriteereitä, joihin kuuluu muun muassa tarkastelun kohteena olevan toimenpiteen luonne, kesto, vaikutukset ja toteuttamistapa. (
39
) Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen mukaan ”vapaudenriiston” ja ”vapaudenrajoituksen” välisessä erossa on kyse vain asteesta tai intensiteetistä eikä laadusta tai perusolemuksesta. Luokittelu jompaankumpaan ryhmään saattaa toisinaan olla hankalaa, sillä muutamissa marginaalisissa tapauksissa on puhtaasti kyse arvioimisesta. Valinnan tekeminen on kuitenkin välttämätöntä, sillä siitä riippuu, onko Euroopan ihmisoikeussopimuksen 5 artikla sovellettavissa vai ei. (
40
) Se, että henkilön pysäyttämistä ja henkilöön kohdistuvan etsinnän tekemistä koskevien poliisin toimivaltuuksien käyttämiseen liittyy pakottaminen, viittaa näiden toimien lyhyestä kestosta huolimatta ”vapaudenmenetykseen”. (
41
) Se, ettei henkilöä panna käsirautoihin, vangita tai hillitä fyysisesti jollain muulla tavoin, ei ole ratkaiseva seikka otettaessa kantaa siihen, onko kyseessä ”vapaudenmenetys”. (
42
)
90.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on siis katsonut, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 5 artiklan 1 kappaleen c kohdassa tarkoitettu vapaudenmenetys on kyseessä silloin, kun asianomaiselta henkilöltä on riistetty hänen liikkumisvapautensa kokonaan, vaikka hänen pysäyttämisensä ja häneen kohdistettu etsintä olisivatkin kestäneet vain lyhyen ajan. On riittävää, että asianomainen henkilö on joutunut pysymään paikallaan ja alistumaan henkilöön kohdistuvaan etsintään (
43
) ja että kieltäytyminen olisi johtanut kiinniottamiseen, pidättämiseen ja/tai syytetoimiin. (
44
) Ratkaisevana seikkana tällaisen määrittelyn kannalta on poliisin voimankäyttö ennen kaikkea silloin, kun asianomaista henkilöä kuljetetaan poliisiasemalle tai häntä pidetään siellä. (
45
) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on katsonut, että kielto poistua luvatta poliisiasemalta viittaa pakottamiseen, joka voi täyttää Euroopan ihmisoikeussopimuksen 5 artiklan 1 kappaleen c kohdassa asetetut perusteet. (
46
)
c) Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtäviksi kuuluvat tarkastukset
91.
Koska ennakkoratkaisupyynnöstä ei ilmene tarkempaa tietoa tilanteesta, johon AB oli joutunut poliisiasemalla, näyttää välttämättömältä pyytää ennakkoratkaisua pyytänyttä tuomioistuinta tekemään tarvittavat tarkastukset. Katson, että jos kyseinen tuomioistuin päätyy toteamaan, että henkilöön kohdistuva etsintä tehtiin tienvarsitarkastuksen yhteydessä tämän ratkaisuehdotuksen 84 kohdassa kuvaillun kaltaisessa tilanteessa, sen pitäisi pystyä toteamaan, että direktiivin 2013/48 3 artiklan 2 kohdan c alakohdassa vahvistettua oikeutta käyttää oikeudellista avustajaa ei ole loukattu. Koska AB:n toimintavapautta ei ole rajoitettu merkittävästi, tällaista tilannetta ei mielestäni voida pitää ”vapaudenmenetyksenä”.
92.
Sen sijaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pitäisi lähtökohtaisesti voida todeta mainitun oikeuden loukkaaminen siinä tapauksessa, että henkilöön kohdistuva etsintä olisi tapahtunut poliisiasemalla olosuhteissa, jotka merkitsevät ”vapaudenmenetystä” tämän ratkaisuehdotuksen edeltävissä kohdissa mainittujen perusteiden mukaisesti. On kuitenkin täsmennettävä, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä on jo pitkään katsottu, että oikeudellista apua voidaan poikkeuksellisissa olosuhteissa lykätä tai rajoittaa väliaikaisesti. Kyseisestä oikeuskäytännöstä kuitenkin ilmenee, että silloinkin, kun oikeudellisen avustajan käytön epäämistä voidaan poikkeuksellisesti perustella pakottavilla syillä, tällaisella rajoituksella ei sen perusteluista huolimatta saa aiheettomasti rajoittaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklaan perustuvia oikeuksia. (
47
)
93.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on korostanut sitä, että puolustuksen oikeuksia vahingoitetaan lähtökohtaisesti peruuttamattomasti, jos tuomion perusteena käytetään lausuntoja, jotka syytetty on antanut itseään vastaan poliisikuulustelussa ilman mahdollisuutta käyttää oikeudellista avustajaa. (
48
) Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on siis selvitettävä, oliko oikeudellisen avustajan käyttämistä koskevan oikeuden rajoittaminen poikkeuksellisesti perusteltua pakottavista syistä, ottamalla huomioon tällaisen rajoituksen seuraukset koko menettelyn oikeudenmukaisuuden kannalta. Nyt arvioitavan asian kannalta on todettava, että siihen liittyvistä tosiseikoista, sellaisina kuin ne ilmenevät asiakirja-aineistosta, ei tule esiin sellaista pakottavaa syytä, jolla voitaisiin perustella oikeudellisen avun epääminen.
94.
Perusteellisuuden vuoksi on vielä todettava, että koska hallinto- tai tuomioistuinkäytäntö yleensä ilmentävät voimassa olevaa kansallista lainsäädäntöä – jollei kyse ole kansallisen oikeuden yksittäisestä rikkomisesta –, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pitäisi tosiseikkojen arvioinnin perusteella tekemiensä päätelmien avulla pystyä myös toteamaan, onko direktiivin 2013/48 3 artiklan 2 kohdan c alakohta esteenä kyseessä olevalle kansalliselle lainsäädännölle.
4. Vastaus kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen
95.
Kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen on edellä esitetystä syistä vastattava, että direktiivin 2013/48/EU 3 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa sallitaan henkilöön kohdistuvan etsinnän ja laittomien esineiden takavarikoinnin toteuttaminen ilman, että asianomaisella henkilöllä on oikeus käyttää oikeudellista avustajaa ilman aiheetonta viivästystä poliisin ”kuulustellessa” häntä (kyseisen kohdan a alakohdassa tarkoitettu tilanne) tai ”vapaudenmenetyksen” jälkeen (c alakohdassa tarkoitettu tilanne). Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, vastaavatko käsiteltävän asian olosuhteet jompaakumpaa näistä esimerkkitilanteista.
VI Ratkaisuehdotus
96.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Rayonen sad Lukovitin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1)
Tilanteet, joissa on tutkinnan aikana toteutettu rikoksesta epäiltyä henkilöä vastaan henkilöön kohdistuvan etsinnän ja/tai takavarikoinnin kaltaisia pakkokeinoja, kuuluvat tiedonsaantioikeudesta rikosoikeudellisissa menettelyissä 22.5.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2012/13/EU ja oikeudesta käyttää avustajaa rikosoikeudellisissa menettelyissä ja eurooppalaista pidätysmääräystä koskevissa menettelyissä sekä oikeudesta saada tieto vapaudenmenetyksestä ilmoitetuksi kolmannelle osapuolelle ja pitää vapaudenmenetyksen aikana yhteyttä kolmansiin henkilöihin ja konsuliviranomaisiin 22.10.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/48/EU soveltamisalaan.
2)
Direktiiveissä 2012/13 ja 2013/48 tarkoitettu epäillyn käsite on unionin oikeuden itsenäinen käsite. Henkilö, jonka epäillään tosiasiallisesti syyllistyneen rikokseen, on kyseisissä direktiiveissä tarkoitetussa ”epäillyn” asemassa, vaikka kansallisessa lainsäädännössä ei tunneta tällaista menettelyllistä asemaa eikä anneta epäillylle hänelle kuuluvia oikeuksia. Kyseiset direktiivit ovat esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle ja käytännölle, joiden nojalla puolustautumisoikeudet syntyvät vasta siitä hetkestä lähtien, kun asianomainen henkilö nimetään muodollisesti ”syytetyksi”, kun tämän toimen, joka on ennakkoedellytyksenä kansallisen lainsäädännön mukaisten oikeuksien ja menettelyllisten takeiden soveltamiselle, toteuttamisessa noudatetaan täysin tutkintaviranomaisen harkintavaltaa eikä tämän tarvitse ilmoittaa mahdollisimman pian tosiasiallisesti epäillylle henkilölle häneen kohdistuvista epäilyistä.
3)
Unionin oikeus ja varsinkaan tehokkuusperiaate eivät ole esteenä sille, että jäsenvaltio rajoittaa todisteiden hankinnassa käytettävien pakkokeinojen tuomioistuinvalvonnan koskemaan niiden muodollista lainmukaisuutta, jos asiakysymyksen ratkaiseva tuomioistuin voi myöhemmin rikosoikeudenkäynnissä tutkia, että asianomaisen henkilön oikeudet, jotka perustuvat direktiiviin 2012/13 ja direktiiviin 2013/48, tarkasteltuina yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklan kanssa, on taattu.
4)
Direktiivin 2013/48 3 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa sallitaan henkilöön kohdistuvan etsinnän ja laittomien esineiden takavarikoinnin toteuttaminen ilman, että asianomaisella henkilöllä on oikeus käyttää oikeudellista avustajaa ilman aiheetonta viivästystä poliisin kuulustellessa häntä tai vapaudenmenetyksen jälkeen. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, vastaavatko käsiteltävän asian olosuhteet jompaakumpaa näistä esimerkkitilanteista.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	EUVL 2012, L 142, s. 1.
(
3
)	EUVL 2013, L 294, s. 1.
(
4
)	Zerouki-Cottin, D., ”À propos de la directive du 22 octobre 2013 relative au droit à l’avocat et de ses suites”, Revue internationale de droit pénal, nide 85, 2014/3-4, 20 kohta ja Suominen, A., ”The sensitive relationship between the different means of legal integration: mutual recognition and approximation” teoksessa Brière, C. ja Weyembergh, A. (toim.), The Needed Balances in EU Criminal Law, Hart Publishing, Oxford, 2017, s. 170.
(
5
)	Kursivointi tässä.
(
6
)	Kursivointi tässä.
(
7
)	Kursivointi tässä.
(
8
)	Kursivointi tässä.
(
9
)	Tuomio 19.9.2019, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, 38 kohta).
(
10
)	Ks. asiassa K.B. ja F.S. (Tutkiminen viran puolesta rikosasioissa) antamani ratkaisuehdotuksen (C‑660/21, EU:C:2023:52) 25 kohta.
(
11
)	Tuomio 19.9.2019, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, 53 kohta). Kursivointi tässä.
(
12
)	Kursivointi tässä.
(
13
)	Tuomio 12.3.2020, VW (Oikeus avustajaan, jos haastettu epäilty ei saavu oikeuteen) (C‑659/18, EU:C:2020:201, 25 ja 26 kohta). Kursivointi tässä.
(
14
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 41 kohta.
(
15
)	Tuomio 19.9.2019, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, 53 kohta). Kursivointi tässä.
(
16
)	Ks. tuomio 5.6.2018, Kolev ym. (C‑612/15 PPU, EU:C:2018:392, 88 ja 104 kohta); tuomio 12.3.2020, VW (Oikeus avustajaan, jos haastettu epäilty ei saavu oikeuteen) (C‑659/18 PPU, EU:C:2020:201, 44 kohta); tuomio 14.5.2020, Staatsanwaltschaft Offenburg (C‑615/18, EU:C:2020:376, 71 kohta) ja tuomio 21.10.2021, ZX (Syyteasiakirjan oikaiseminen) (C‑282/20, EU:C:2021:874, 26 kohta).
(
17
)	Tuomio 19.9.2019, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, 57 kohta).
(
18
)	Tuomio 19.9.2019, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, 58 kohta). Kursivointi tässä.
(
19
)	Ks. vastaavasti tuomio 18.3.2010, Alassini ym. (C‑317/08–C‑320/08, EU:C:2010:146, 49 kohta); tuomio 27.6.2013, Agrokonsulting-04 (C‑93/12, EU:C:2013:432, 35 ja 36 kohta) ja tuomio 1.8.2022, TL (Tulkkauksen ja käännösten puuttuminen) (C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, 75 kohta).
(
20
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 29 kohta.
(
21
)	Ks. vastaavasti tuomio 13.6.2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, 36 ja 54 kohta) ja analogisesti tuomio 19.9.2018, Milev (C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, 47 kohta).
(
22
)	Tuomio 21.12.2021, Randstad Italia (C‑497/20, EU:C:2021:1037, 62 kohta).
(
23
)	Tuomio 14.12.1995, Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437, 14 kohta); tuomio 7.6.2007, van der Weerd ym. (C‑222/05–C‑225/05, EU:C:2007:318, 33 kohta) ja tuomio 11.9.2019, Călin (C‑676/17, EU:C:2019:700, 42 kohta).
(
24
)	Tuomio 28.6.2022, komissio v. Espanja (Lainsäätäjän syyksi luettava unionin oikeuden rikkominen) (C‑278/20, EU:C:2022:503, 59 ja 60 kohta).
(
25
)	Ks. vastaavasti tuomio 21.11.2002, Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705, 37 kohta).
(
26
)	Asiassa K.B. ja F.S (Tutkiminen viran puolesta rikosasioissa) (C‑660/21, EU:C:2023:52, 64 ja 65 kohta) antamassani ratkaisuehdotuksessa kiinnitin huomiota siihen, että rikosoikeudellista menettelyä koskevan Ranskan lainsäädännön mukaan oli mahdollista sulkea pois ne tiedot ja todisteet, jotka oli hankittu unionin oikeuden vaatimusten vastaisesti, eli käsiteltävänä olleessa asiassa direktiivin 2012/13 3 ja 4 artiklan vastaisesti. Totesin, että sellaisten menettelysääntöjen olemassaolo takasi unionin oikeuden tehokkuuden ja että kielto, jonka mukaan ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei voi tutkia viran puolesta menettelyn pätemättömyyttä koskevaa väitettä, joka perustuu siihen, että syytetyille ilmoitettiin myöhässä heidän oikeudestaan vaieta, mikä on yksityisluonteinen pätemättömyysperuste, ei ollut tehokkuusperiaatteen vastainen.
(
27
)	Tuomio 14.5.2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU ja C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 143 kohta).
(
28
)	Tuomio 1.7.2010, Gassmayr (C‑194/08, EU:C:2010:386, 44 ja 45 kohta).
(
29
)	Tuomio 19.9.2019, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, 57 ja 58 kohta).
(
30
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 53 kohta.
(
31
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 56 kohta.
(
32
)	Ks. vastaavasti Mitsilegas, V., EU Criminal Law, Hart Publishing, Oxford 2022 (toinen painos), s. 267.
(
33
)	Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 27.11.2008, Salduz v. Turkki (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, 55 kohta).
(
34
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 30 kohta.
(
35
)	Tuomio 5.6.2018, Kolev ym. (C‑612/15, EU:C:2018:392, 104 kohta).
(
36
)	Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 23.4.2015, François v. Ranska (CE:ECHR:2015:0423JUD002669011, 47 kohta).
(
37
)	Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 17.1.2012, Stanev v Bulgaria (CE:ECHR:2012:0117JUD003676006, 117 kohta).
(
38
)	Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 16.6.2005, Storck v. Saksa (CE:ECHR:2005:0616JUD006160300, 73 kohta).
(
39
)	Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 23.2.2017, De Tommaso v. Italia (CE:ECHR:2017:0223JUD004339509, 80 kohta).
(
40
)	Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 9.4.2019, Tarek ja Depe v. Turkki (CE:ECHR:2019:0409JUD007047212, 53 kohta).
(
41
)	Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 21.6.2011, Shimovolos v. Venäjä (CE:ECHR:2011:0621JUD003019409, 50 kohta).
(
42
)	Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 23.7.2013, M.A. v. Kypros (CE:ECHR:2013:0723JUD004187210, 193 kohta).
(
43
)	Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 11.10.2016, Kasparov v. Venäjä (CE:ECHR:2016:1011JUD005365907, 46 kohta).
(
44
)	Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 12.1.2010, Gillan ja Quinton v. Yhdistynyt kuningaskunta (CE:ECHR:2010:0112JUD000415805, 57 kohta).
(
45
)	Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 24.6.2008, Foka v. Turkki (CE:ECHR:2008:0624JUD002894095, 78 kohta).
(
46
)	Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 26.6.2014, Krupko ym. v. Venäjä (CE:ECHR:2014:0626JUD002658707, 36 kohta).
(
47
)	Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 13.9.2016, Ibrahim ym. v. Yhdistynyt kuningaskunta (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, 225 kohta).
(
48
)	Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 12.5.2017, Simeonovi v Bulgaria (CE:ECHR:2017:0512JUD002198004, 116 kohta).