62002CC0350_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Komisija ceļ šo prasību pret Nīderlandes Karalisti sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, jo Komisija uzskata, ka Nīderlandes Karaliste noteiktajā termiņā nav pilnīgi un pareizi valsts normatīvajos un administratīvajos tiesību aktos transponējusi Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/66/EK par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību telekomunikāciju nozarē(2) (turpmāk tekstā – "Direktīva 97/66/EK" un "Direktīva") 6. un 9. pantu. Nīderlandes Karaliste uzskata, ka prasība daļēji ir nepieņemama, daļēji nepamatota, tomēr neapstrīd, ka transpozīcija nav bijusi pilnīga.
II – Lietas apstākļi un pirmstiesas procedūra
2. Direktīvas 97/66/EK 15. pants uzliek dalībvalstīm pienākumu vēlākais līdz 1998. gada 24. oktobrim pieņemt normatīvos un administratīvos tiesību aktus, kas vajadzīgi tās transponēšanai.
3. 1998. gada 19. oktobrī Nīderlandes Karaliste izsludināja Telecommunicatiewet
(Telekomunikāciju likumu, turpmāk tekstā – "TL"), to kā Direktīvas 97/66/EK transponēšanas pasākumu darot zināmu Komisijai 1999. gada 7. janvāra vēstulē. TL 11.5. panta uzdevums ir transponēt Direktīvas 6. pantu.
4. Iepazinusies ar Nīderlandes Karalistes Telekomunikāciju likumu, Komisija secināja, ka šajā likumā nav pareizi transponēts Direktīvas 97/66/EK 6., 9., 11. un 12. pants. Tāpēc 2000. gada 6. novembrī tā nosūtīja Nīderlandes Karalistei brīdinājuma vēstuli, kurā ( inter alia ) tā pārmeta Direktīvas 97/66/EK 6. panta nepilnīgu transponēšanu (3.1. punkts) un 9. panta a) apakšpunkta netransponēšanu (3.2. punkts).
5. Šīs brīdinājuma vēstules 3.1. punktā Komisija attiecībā uz Direktīvas 6. pantu norādīja,
– ka, lai gan Direktīvas 6. panta 1. punktā noteikts, ka jādzēš vai jāpadara anonīmi visi dati, uz kuriem neattiecas Direktīvas 6. panta 2.-4. punktā noteiktās atkāpes, tomēr TL 11.5. panta 1. punkta noteikumi, ar kuriem veikta transpozīcija, paredz pienākumu dzēst vienīgi datus, kas norādīti Karaliskajā dekrētā. Tādējādi Direktīva būtu pilnīgi transponēta vienīgi gadījumā, ja būtu dekrēts ar izsmeļošu sarakstu. Tā kā Komisija nav saņēmusi nekādus papildu izpildes noteikumus, tā bija spiesta secināt, ka Direktīvas 6. panta 1. punkts nav transponēts pilnīgi;
– ka, lai gan TL 11.5. panta 2. punkts ir formulēts neskaidri, tomēr šķiet, ka tajā Direktīvas 6. panta 2.-5. punkta noteikumi kopumā ir uzskatīti par atkāpēm no Direktīvas 6. panta 1. punkta, taču, saskaņā ar Komisijas interpretāciju, atkāpes no 1. punkta ir paredzētas vienīgi 2. un 3. punktā un turpmākie punkti attiecas vienīgi uz šīm atkāpēm;
– ka TL 11.5. panta 3. punktā ir paredzēta Karaliskā dekrēta pieņemšana TL 11.5. panta izpildei, tomēr Komisijai nav darīts zināms neviens dekrēts.
6. Šīs brīdinājuma vēstules 3.2. punktā Komisija izsaka pārmetumu, ka Direktīvas 9. panta a) apakšpunkts, šķiet, vispār nav transponēts valsts tiesībās.
7. Uz Komisijas pārmetumiem attiecībā uz Direktīvas 6. pantu 2001. gada 8. janvāra vēstulē Nīderlandes Karaliste atbildēja šādi:
– ar TL 11.5. panta 1. punktu Direktīvas 6. panta 1. punkts patiešām nav pareizi transponēts jo īpaši tādēļ, ka tajā paredzētais Karaliskais dekrēts vēl nav pieņemts, tomēr tiek gatavoti grozījumi Telekomunikāciju likumā, ar kuru no TL 11.5. panta tiks svītrota norāde uz dekrētu, tādējādi nodrošinot Direktīvas 6. panta 1. punkta pilnīgu transponēšanu;
– pēc tās domām, TL 11.5. panta 2. punktā ir pareizi transponēts Direktīvas 6. panta 2.-5. punkts kā atsevišķas atkāpes no Direktīvas 6. panta 1. punkta, lai gan Direktīvas 6. panta redakcija nav gluži viennozīmīga;
– Karaliskais dekrēts vēl nav pieņemts, tomēr pieņemšanas procesā esošie grozījumi šādu dekrētu padarītu par nevajadzīgu.
8. Attiecībā uz Direktīvas 9. panta a) apakšpunktu Nīderlandes Karaliste savā atbildes vēstulē norādīja, ka šī norma tiešām vēl nav transponēta, tomēr uzsāktajā likumdošanas procesā ir paredzēts to transponēt, TL pievienojot jaunu 11.11. pantu.
9. 2001. gada 25. jūlijā Komisija nosūtīja Nīderlandes Karalistei argumentētu atzinumu, kurā tā cēla iebildumus vienīgi par Direktīvas 6. panta un 9. panta a) apakšpunkta pārkāpumiem, katru šo pantu iztirzājot atsevišķā daļā. Uz pretrunīgo interpretāciju jautājumā par to, vai Direktīvas 6. panta 4. un 5. punkts būtu uzskatāms par papildu atkāpi no Direktīvas 6. panta 1. punkta, attiecināms vienīgi šis uz Direktīvas 6. pantu attiecinātās daļas fragments:
“[..] Vienīgās atkāpes no 6. panta 1. punktā noteiktajiem pienākumiem ir ietvertas 6. panta 2., 3. un 4. punktā.
Iepazinusies ar attiecīgajiem transponēšanas pasākumiem, Komisija ir nonākusi pie secinājuma, ka 6. pants nav transponēts pilnīgi. Tā Nīderlandes Karalistei uz to norādīja savā 2000. gada 6. novembra brīdinājuma vēstulē.”
Tādējādi Komisija savā brīdinājuma vēstulē un savā argumentētajā atzinumā 4. punktu kvalificēja te kā atkāpi no 1. punkta, te kā vienkāršu norādi uz 2. punktu.
10. Argumentētā atzinuma noslēgumā tika darīts zināms, ka Komisija cels prasību Tiesā, ja vien Nīderlandes Karaliste divu mēnešu termiņā no tā saņemšanas brīža neieviesīs vajadzīgos transponēšanas pasākumus.
11. 2001. gada 29. oktobra atbildes vēstulē uz argumentēto atzinumu Nīderlandes Karaliste darīja zināmu Komisijai, ka paredzētais TL 11.5. panta grozījums vairs netiks veikts, papildinot projektu, kas jau ir pieņemšanas stadijā, jo tādējādi process tiktu ievērojami palēnināts. Tā vietā Direktīvas 6. un 9. panta pilnīga transponēšana, ņemot vērā Komisijas izteikto kritiku, turpmāk tiks veikta ar atsevišķu likumprojektu, kas jau nodots izvērtēšanai dažādām instancēm.
12. Šī likumdošanas procesa laikā tika pieņemta Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 12. jūlija Direktīva 2002/58/EK par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē(3) . Šīs direktīvas 17. pantā dalībvalstīm tiek uzlikts pienākums nodrošināt, lai līdz 2003. gada 31. oktobrim stātos spēkā šīs direktīvas transponēšanai vajadzīgie pasākumi. Saskaņā ar minētās Direktīvas 19. pantu, Direktīva 97/66/EK, par kuru ir strīds šajā tiesvedībā, no tās dienas tiek atcelta. Sākot ar 2003. gada novembri, Direktīva 2002/58/EK aizstāj Direktīvu 97/66/EK; tomēr abu direktīvu 6. panta redakcija būtībā ir tāda pati.
III – Lietas dalībnieku prasījumi
13. Ar 2002. gada 30. septembra prasības pieteikumu, kas Tiesā iesniegts 2002. gada 1. oktobrī, Komisija atbilstoši EKL 226. pantam cēla prasību pret Nīderlandes Karalisti sakarā ar valsts pienākumu neizpildi un lūdza Tiesu:
1) atzīt, ka, nepieņemot visus normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai valsts tiesībās transponētu Direktīvas 97/66/EK 6. un 9. pantu, vai jebkurā gadījumā nedarot šos aktus zināmus Komisijai, Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EK līgums;
2) piespriest Nīderlandes Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
14. Savukārt Nīderlandes Karalistes prasījumi bija šādi:
noraidīt Komisijas prasību, ciktāl tajā tiek apgalvots, ka Direktīvas 97/66/EK 6. panta 2., 3., 4. un 5. punkts nav pareizi transponēts, un ciktāl tajā tiek apgalvots, ka Direktīvas 97/66/EK 6. pants ir nepilnīgi transponēts, jo Telekomunikāciju likuma 11.5. panta 3. punktā minētie izpildes noteikumi nav paziņoti Komisijai.
IV – Atbilstošās tiesību normas
A – Kopienu tiesību normas
15. Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/66/EK par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību telekomunikāciju nozarē 17. apsvērumā noteikts:
“(17)	tā kā dati, kas attiecas uz abonentiem, kurus apstrādā, lai izveidotu savienojumu, ietver informāciju par fizisku personu privāto dzīvi un skar viņu tiesības uz korespondences neaizskaramību vai skar juridisku personu likumīgās intereses; tā kā šādus datus drīkst uzglabāt tikai tādā apmērā, cik vajadzīgs, lai sniegtu pakalpojumu, sagatavotu rēķinus un veiktu norēķinus par starpsavienojumiem, un tos glabā ierobežotu laiku; tā kā jebkuru tālāku šādu datu apstrādi, ko publiski pieejamu telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējs varētu vēlēties veikt attiecībā uz telekomunikāciju pakalpojumu tirdzniecību, var atļaut tikai tad, ja abonents ir tam piekritis, pamatojoties uz publiski pieejamu telekomunikāciju pakalpojuma sniedzēja dotu precīzu un pilnīgu informāciju par tādas tālākas apstrādes veidiem, ko tas nodomājis veikt.”
16. Šīs direktīvas 6. pantā ir noteikts:
“6. pants
Informācija par datu plūsmu un rēķinu sagatavošanu
1. Informācija par datu plūsmu, kas attiecas uz abonentiem un lietotājiem un ko publisko telekomunikāciju tīkla pakalpojumu sniedzējs un/vai publiski pieejamu telekomunikāciju pakalpojuma sniedzējs apstrādā, lai izveidotu savienojumu, vai uzglabā, ir jādzēš vai jāpadara anonīma līdz ar savienojuma beigām, neierobežojot šā panta 2., 3. un 4. punktu.
2. Lai abonentam sagatavotu rēķinu un veiktu norēķinus par starpsavienojumiem, var apstrādāt pielikumā minētos datus. Šāda apstrāde ir pieļaujama tikai tik ilgi, kamēr nav beidzies termiņš, kura laikā var likumīgi apstrīdēt rēķinu vai saņemt maksājumu.
3. Savu telekomunikāciju pakalpojumu tirdzniecības nolūkā publiski pieejamu telekomunikāciju pakalpojuma sniedzējs var apstrādāt 2. punktā minētos datus, ja abonents ir devis savu piekrišanu.
4. Informācijas par datu plūsmu un rēķinu sagatavošanu apstrāde ir jāierobežo līdz personām, kas darbojas ar pilnvaru no publisko telekomunikāciju tīklu pakalpojumu sniedzējiem un/vai tādu publiski pieejamu telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējiem, kas apstrādā rēķinu sagatavošanas vai datu plūsmas pārvaldi, klientu pieprasījumus, pārkāpumu noteikšanu un pakalpojumu sniedzēja telekomunikāciju pakalpojumu tirdzniecību, un tā jāierobežo līdz līmenim, kas nepieciešams šādu darbību veikšanai.
5. Šā panta 1., 2., 3. un 4. punktu piemēro, neierobežojot kompetento iestāžu iespējas saņemt informāciju par rēķinu sagatavošanu un datu plūsmu saskaņā ar spēkā esošajiem tiesību aktiem, lai izšķirtu strīdus, jo īpaši tādus strīdus, kas rodas par starpsavienojumiem vai rēķiniem.”
17. Šīs direktīvas 9. panta a) apakšpunktā ir noteikts:
“9. pants
Izņēmumi
Dalībvalstis nodrošina caurskatāmas procedūras, ar kurām regulē veidu, kādā publisko telekomunikāciju tīkla pakalpojuma sniedzējs un/vai publiski pieejamu telekomunikāciju pakalpojuma sniedzējs var neievērot izsaucēja līnijas identifikācijas uzrādīšanas liegšanu:
a) uz laiku - pēc abonenta iesnieguma, kurā tas pieprasa ļaunprātīgu vai traucējošu zvanu reģistrēšanu. Šādā gadījumā datus, kas iekļauj izsaucēja abonenta identifikāciju, publiskā telekomunikāciju tīkla pakalpojumu sniedzējs un/vai publiski pieejamu telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējs saglabā un dara pieejamus saskaņā ar valsts tiesību aktiem;
[..].”
18. Šīs direktīvas pielikumā ir noteikts:
“PIELIKUMS
Informācijas uzskaitījums
6. panta 2. punkta nozīmē var apstrādāt zemāk minētos datus, kas atspoguļo:
– abonenta
numuru vai vietu;
– abonenta adresi un vietas veidu;
– kopējo vienību skaitu, par kurām sagatavojami rēķini par rēķinu sagatavošanas periodu;
– izsauktā abonenta numuru;
– zvanu veidu, laiku, kurā zvani tiek uzsākti, un veikto zvanu ilgumu, un/vai pārraidīto datu daudzumu;
– datumu, kad veikts zvans vai sniegts pakalpojums;
– citu informāciju saistībā ar maksājumiem - tādiem, kas attiecas uz avansa maksājumiem, sadalītajiem maksājumiem, atvienošanu un atgādinājumiem.”
B – Valsts tiesību normas
19. TL 11.5. panta 1. punktā ir ietverts princips, ka dati ir jādzēš vai jāpadara anonīmi, 2. punktā ir paredzētas atkāpes no šī principa un 3. punktā paredzēta tā izpildes noteikumu pieņemšana ar Karalisko dekrētu.
20. Saskaņā ar TL 11.5. panta 1. punktu, publisko telekomunikāciju tīkla pakalpojumu sniedzējiem un publisko telekomunikāciju pakalpojumu sniedzējiem personas datu un privātās dzīves aizsardzības interesēs ir jārīkojas tā, lai līdz ar savienojuma beigām ar abonentiem un lietotājiem saistīti plūsmas dati, kas tiks noteikti Karaliskajā dekrētā, tiktu dzēsti vai padarīti anonīmi.
21. TL 11.5. panta 2. punktā tiek paredzēts, ka, atkāpjoties no 1. punkta, plūsmas datus var apstrādāt,
a) ciktāl tas ir nepieciešams, lai sagatavotu rēķinu abonentam vai tai personai, kas juridiski ir uzņēmusies saistības pret pakalpojumu sniedzēju samaksāt šo rēķinu, vai maksājumu veikšanai, vai īpašai pieejai,
b) ciktāl tas ir nepieciešams, lai pakalpojumu sniedzējam ļautu veikt tirgus izpēti vai nodarboties ar savu telekomunikāciju pakalpojumu tirdzniecību, ja abonents tam devis savu piekrišanu,
c) ciktāl tas ir nepieciešams strīdu izskatīšanai vai izšķiršanai [..],
d) ciktāl tas ir nepieciešams, lai pārvaldītu plūsmu,
e) ciktāl tas ir nepieciešams, lai sniegtu informāciju klientiem, ja tā attiecas uz tādu datu plūsmu, kas ir saistīti ar pašiem klientiem,
f) ciktāl tas ir nepieciešams, lai atklātu krāpšanu, vai
g) ja to atļauts darīt saskaņā ar likumu.
22. Saskaņā ar TL 11.5. panta 3. punktu, noteikumi šī panta izpildei tiek pieņemti Karaliskā dekrēta formā, sīkāk precizējot iespējamo noteikumu saturu: tie var attiekties tikai uz datiem, ko var apstrādāt kopā ar plūsmas datiem; mērķi, ar kādu apstrādi var veikt; termiņu, kādā apstrādi var veikt; un personām, kam var uzticēt attiecīgo datu apstrādi.
V – Lietas dalībnieku izvirzītie argumenti un vērtējums
A – Par pieņemamību
23. Nīderlandes Karaliste uzskata, ka Komisijas prasība ir nepieņemama, ciktāl Komisija apgalvo, ka Direktīvas 6. panta 2.-5. punkts nav pareizi transponēts ar TL 11.5. panta 2. punktu.
1. Lietas dalībnieku argumenti
24. Nīderlandes Karaliste skaidro, ka strīda priekšmets, kā tas izklāstīts prasības pieteikumā, sastāv no četriem pamatiem, kas ir, pirmkārt, nepilnīga Direktīvas 6. panta 1. punkta transpozīcija ar TL 11.5. panta 1. punktu, otrkārt, Direktīvas 6. panta 2.-5. punkta nepareiza transpozīcija ar TL 11.5. panta 2. punktu, treškārt, Direktīvas 6. panta nepilnīga transpozīcija, nepieņemot vai nedarot zināmus TL 11.5. panta 3. punktā minētos izpildes noteikumus, un, ceturtkārt, Direktīvas 9. panta a) apakšpunkta transpozīcijas neveikšana. Tomēr otrais uzskaitītais pamats Komisijas argumentētajā atzinumā netika minēts. Tātad Komisijas prasības pieteikumā strīda priekšmets tika paplašināts salīdzinājumā ar pirmstiesas procedūras priekšmetu, kas, saskaņā ar iedibināto Tiesas judikatūru, prasību šajā daļā padara par nepieņemamu.
25. Turklāt argumentētais atzinums nesatur nekādu novērtējumu attiecībā uz Nīderlandes Karalistes 2001. gada 8. janvāra atbildes vēstulē ietvertajiem paskaidrojumiem jautājumā par Direktīvas 6. panta 2.-5. punkta transponēšanu. Argumentētajam atzinumam nesaturot nekādas norādes pēc būtības, Nīderlandes Karalistei attiecīgi tiek liegta iespēja izmantot savas tiesības uz aizstāvēšanos. Turklāt, lai gan Komisijai bija jānorāda Nīderlandes Karalistei uz konkrētu pārkāpumu, tā vienīgi pārmeta Nīderlandes Karalistes tiesiskā regulējuma neskaidrību, nevis konkrētu pārkāpumu. Visbeidzot, argumentu, ka Direktīvas 6. panta 4. punkta noteikumi ir attiecināmi uz Direktīvas 6. panta 2. un 3. punkta atkāpēm, Komisija pirmo reizi izvirzīja tikai tiesas sēdē, nevis jau pirmstiesas procedūrā.
26. Turpretim Komisija uzskata, ka tās prasība ietver tikai divus pamatus, proti, pirmkārt, ka nav pieņemti vai jebkurā gadījumā tai nav darīti zināmi normatīvie akti, kas vajadzīgi, lai valsts tiesībās transponētu Direktīvas 6. pantu, un, otrkārt, ka nav pieņemti vai jebkurā gadījumā tai nav darīti zināmi normatīvie akti, kas vajadzīgi, lai valsts tiesībās transponētu direktīvas 9. pantu. Abi pamati esot bijuši izvirzīti vienmēr, un tādējādi prasība ir pieņemama pilnā apjomā.
27. Komisija norāda, ka argumentētais atzinums aprobežojas ar Direktīvas 6. panta sakarā izteikto argumentu vispārēju kopsavilkumu, jo tas tika formulēts kā “atbilde uz Nīderlandes Karalistes 2001. gada 8. janvāra atbildes vēstuli”, un pati Nīderlandes Karaliste tajā jautājumu par Direktīvas 6. panta transponēšanu arī iztirzāja vispārīgā veidā. Tādēļ argumentētais atzinums būtu lasāms kontekstā ar brīdinājuma vēstuli, uz kuru argumentētajā atzinumā arī ir atsauce. Jebkurā gadījumā, Direktīvas 6. panta sakarā izteikto argumentu vispārējā kopsavilkumā ir ietverti visi jau brīdinājuma vēstulē sīki iztirzātie kritikas punkti un no argumentētā atzinuma redakcijas nevar secināt, ka Komisija no šī iebilduma būtu vēlējusies atteikties.
2. Vērtējums
28. Lietas dalībnieku domstarpības būtībā ir par to, vai prasības pieteikumā izklāstītais strīda priekšmets pārsniedz argumentētā atzinuma priekšmetu, jo, saskaņā ar iedibināto Tiesas judikatūru, prasībā nevar izvirzīt jaunus pamatus: valsts pienākumu neizpildes prasības priekšmeta robežas nosaka pirmstiesas procedūra, tādējādi prasība var būt šaurāka, bet ne plašāka par argumentēto atzinumu(4) .
29. Tas, ka Nīderlande saskata nepieņemamu priekšmeta paplašināšanu, turpretim Komisija to nesaskata, galvenokārt ir skaidrojams ar atšķirīgu pamata jēdziena izpratni. Proti, ja atbalstītu Komisijas viedokli – saskaņā ar kuru katru pamatu veido apgalvojums par kāda Direktīvas panta nepilnīgu transpozīciju, – prasība būtu bez sarežģījumiem pieņemama: Komisija neapstrīdami savā argumentētajā atzinumā ir iztirzājusi jautājumu par Direktīvas 6. panta transpozīciju, tātad šis “pamats” vienmēr bija norādīts. Turpretim, ja atbalstītu Nīderlandes Karalistes viedokli – saskaņā ar kuru katrs konkrētais iebildums ir uzskatāms par atsevišķu pamatu, – tad, aplūkojot argumentētā atzinuma redakciju, nevar nešaubīgi konstatēt, ka tajā būtu ietverts “pamats”, kas izriet no nepareizas Direktīvas 6. panta 2.-5. punkta transpozīcijas TL 11.5. panta 2. punktā.
30. Tādējādi pirmkārt rodas jautājums par to, a) vai pamata jēdziens ir jāsaprot paplašināti vai sašaurināti, proti, vai in concreto ir izvirzīti divi vai četri pamati. Pēc tam, iespējams, būtu jāvaicā, vai b) iebildums par nepareizu direktīvas 6. panta 2.-5. punkta transpozīciju TL 11.5. panta 2. punktā faktiski bija pietiekami iztirzāts argumentētajā atzinumā.
a) Pamata jēdziens
31. Pamata jēdziena saturs izriet no tā, kāda sistēma un mērķis ir prasības sakarā ar valsts pienākumu neizpildi tiesvedībai, pirms kuras ir pirmstiesas procedūra. Šajā sakarā iedibinātā Tiesas judikatūrā ir atzīts, ka EKL 226. pantā paredzētā pirmstiesas procedūra kalpo dalībvalsts aizstāvības tiesību aizsardzībai, jo īpaši nodrošinot tai tiesības tikt uzklausītai, lai dalībvalstij darītu zināmu, kurā rīcībā Komisija saredz Līgumā paredzētu pienākumu neizpildi, un dotu iespēju minētos pienākumus izpildīt vai arī atspēkot Komisijas iebildumus.(5) Lai dalībvalstij šādu iespēju nodrošinātu, Komisijai savi iebildumi ir pietiekami skaidri un precīzi jāizklāsta jau brīdinājuma vēstulē vai vismaz argumentētajā atzinumā.(6) Tai ir skaidri jānorāda, kuras Kopienu tiesību normas attiecīgā dalībvalsts, pēc Komisijas domām, nav izpildījusi un uz kādiem faktiem un apsvērumiem šāds viedoklis ir balstīts.(7) Šādi noteiktu strīda priekšmetu vēlāk nedrīkst paplašināt.(8)
32. Tā kā EKL 226. panta mērķis ir novērst no Līguma izrietošu pienākumu neizpildi un dalībvalstīm ir jābūt iespējai novērst pārkāpumu jau pirmstiesas procedūras ceļā, dalībvalstij ir jādara zināms, ar kādu konkrētu rīcību tā nepilda savus pienākumus. Tādēļ – un lai aizsargātu dalībvalstu tiesības uz aizstāvēšanos – Tiesa pieprasa Komisijai, lai tās pirmstiesas procedūras vēstules ne vien norādītu uz Kopienu tiesību normām, kuras, pēc tās domām, dalībvalsts ir pārkāpusi, bet arī sniegtu detalizētu un pamatotu informāciju par faktiem un apsvērumiem, uz kuriem tā šādu viedokli balsta.(9) Pamatojoties uz šiem konkrētajiem faktiem un Komisijas juridiski motivētiem iebildumiem, Tiesa prasības tiesvedībā izvērtē dalībvalstu rīcības saderīgumu ar Kopienu tiesībām, ņemot vērā prasības pieteikumā izteiktos prasījumus.
33. Tādējādi prasības par valsts pienākumu neizpildi priekšmets neizriet vienīgi no Komisijas secinājumiem, proti, galu galā prasības pieteikumā izteiktajiem prasījumiem (šajā gadījumā – atzīt, ka nav transponēts Direktīvas 6. un 9. pants), bet gan sastāv kopumā no konkrētiem faktiskiem apstākļiem, juridiskiem apsvērumiem un secinājumiem, ko Komisija izdara, pamatojoties uz tiem. Tiesvedībā izvirzītais pamats vai pamati izšķiroši ir atkarīgi no Komisijas konkrētiem juridiskiem iebildumiem, kas balstīti uz faktiem(10) . Tos izvērtējot, Tiesa nosaka dalībvalstij to pasākumu apjomu un veidu, kas tai ir jāveic, lai nodrošinātu savu ar Līgumu uzlikto pienākumu izpildi. Tādējādi no EKL 226. panta mērķa izriet, ka pamata jēdziens ir jātulko sašaurināti un kā tāds, kas atbilst atsevišķam juridiskajam iebildumam.
34. Kā Nīderlandes Karaliste pareizi norāda(11), šajā gadījumā Komisija ir formulējusi četrus satura ziņā atšķirīgus iebildumus, kas attiecas uz dažādām direktīvas normām un dažādām valsts transponēšanas pasākumu normām; Nīderlandes Karalistei turklāt vajadzētu veikt četrus dažādus pasākumus gadījumā, ja Tiesa katrā no šiem punktiem konstatētu ar Līgumu uzliktu pienākumu neizpildi. Tādēļ šajā gadījumā ir četri pamati, kas Komisijai ir pastāvīgi jāuztur.
b) Pietiekami skaidra un detalizēta iebilduma uzturēšana
35. Tādējādi gadījumā, ja ir četri prasības pamati, rodas otrs jautājums par to, vai Komisija savā argumentētajā atzinumā ir pietiekami skaidri un detalizēti formulējusi iebildumu par nepareizu Direktīvas 6. panta 2.-5. punkta transponēšanu TL 11.5. panta 2. punktā. Proti, ja Nīderlandes Karalistes viedoklis par to, ka otrais pamats argumentētajā atzinumā vairs nebija ietverts, ir pamatots, Nīderlandes Karalistei no tā bija jāsecina, ka Komisija no šī iebilduma, tāpat kā no iebildumiem par Direktīvas 11. un 12. panta netransponēšanu, ir atteikusies. Šādā gadījumā prasības pieteikumā prasības priekšmets faktiski būtu nepieļaujami paplašināts salīdzinājumā ar argumentēto atzinumu(12) . Uz to Nīderlandes Karaliste arī norāda, iebilstot, ka par to, ka Direktīvas 6. panta 4. punkts attiecas vienīgi uz Direktīvas 6. panta 2. un 3. punkta piemērošanas kārtību, Komisija pirmo reizi ir iebildusi tikai mutvārdu procesā, nevis jau pirmstiesas procedūras laikā.
36. Nīderlandes Karaliste turklāt iebilst, ka prasība arī šajā daļā ir nepieņemama, jo argumentētajā atzinumā tika pārmesta vienīgi Telekomunikāciju likuma neskaidrā redakcija, nenorādot uz konkrētiem pārkāpumiem un nesaturot nekādu novērtējumu attiecībā uz Nīderlandes Karalistes 2001. gada 8. janvāra atbildes vēstulē ietvertajiem paskaidrojumiem jautājumā par Direktīvas 6. panta 2.-5. punkta transponēšanu. Nīderlandes Karaliste uzskata, ka tādējādi ir nepieļaujami ierobežotas tās tiesības uz aizstāvēšanos(13) .
37. Tiesa parasti izvirza stingrākas precizitātes prasības argumentētam atzinumam nekā brīdinājuma vēstulei, kas parasti var būt sākotnējs īss iebildumu apkopojums(14) . No otras puses, Tiesa ir atzinusi, ka īss argumentēts atzinums var būt pietiekams, ja apsvērumi ir sīki izklāstīti jau brīdinājuma vēstulē un argumentēts atzinums uz to norāda(15) . Tomēr argumentētā atzinuma neskaidrības tiek tulkotas par sliktu Komisijai un var attiecīgi padarīt prasību nepieņemamu neskaidrajā daļā(16) . Izšķirošā nozīme ir apstāklim, ka vēstulē ir pietiekami skaidri un sīki jāizklāsta iebildumi, lai ļautu attiecīgajai dalībvalstij īstenot savas tiesības uz aizstāvēšanos; dalībvalstij jābūt skaidri zināmam, pret ko tai būtu jāaizstāvas(17) .
38. Komisija atzīst, ka tās argumentētais atzinums ietver vienīgi vispārēju argumentu apkopojumu attiecībā uz Direktīvas 6. pantu, tomēr tā uzskata, ka tajā ietverti visi jau brīdinājuma vēstulē atsevišķi izklāstītie iebildumi. Tomēr strīda jautājums par 6. panta 2.-5. punkta transponēšanu argumentētajā atzinumā parādās vienīgi tiktāl, cik Komisija paziņo, ka, pēc tās domām, atkāpes no Direktīvas 6. panta 1. punkta paredz vienīgi Direktīvas 6. panta 2.-4. punkts(18) . Turklāt abos nākamā punkta teikumos var saskatīt norādi uz visu brīdinājuma vēstulē ietverto argumentāciju attiecībā uz Direktīvas 6. panta transponēšanu, proti, attiecībā arī uz otru pamatu(19) .
39. Patiesi, no šī argumentētā atzinuma fragmenta izriet, ka Komisija turpina Direktīvas 6. panta 5. punktā nesaskatīt atkāpi no Direktīvas 6. panta 1. punkta, ņemot vērā to – kā tā brīdinājuma vēstulē ir pārmetusi Nīderlandes Karalistei – ka tā arī Direktīvas 6. panta 5. punktu transponējusi kā atkāpi no Direktīvas 6. panta 1. punkta. Var arī teikt, ka, pretēji Nīderlandes Karalistes viedoklim, iebildumu nevajadzēja nedz padziļināt, nedz precizēt, jo savā atbildes vēstulē uz brīdinājuma vēstuli Nīderlandes Karaliste ieņēma tieši tādu nostāju, kādu Komisija jau brīdinājuma vēstulē paredzēja kā Nīderlandes Karalistes nostāju un skaidri darīja zināmu tās nesaderīgumu ar Direktīvu. Tādējādi varētu secināt, ka šajā gadījumā pietika ar atsauci uz brīdinājuma vēstuli, kas šajā ziņā ir detalizēta.
40. Taču brīdinājuma vēstulē nav skaidras norādes uz strīdīgo iebildumu: Komisija vienīgi paskaidro, ka tā savā brīdinājuma vēstulē ir norādījusi uz to, ka 6. pants ir nepilnīgi transponēts, nedz minot trīs konkrētos iebildumus, nedz ietverot vismaz vispārēju norādi uz brīdinājuma vēstulē izklāstītajiem argumentiem. Bez tam atsevišķie argumentētā atzinuma elementi, kuros kopumā varētu saskatīt norādi uz strīdīgo iebildumu, ir sadalīti divos punktos un tādējādi nav savstarpēji saistīti. Turklāt brīdinājuma vēstulē un argumentētajā atzinumā Komisija samērā nekonsekventi izklāstīja savu viedokli jautājumā par Direktīvas 6. panta 2.-5. punktā paredzētajām atkāpēm no 1. punkta: dažviet norādot, ka īsta atkāpe esot vienīgi 2. punkts, savukārt dažviet – ka 2. un 3. punkts, un dažviet argumentētajā atzinumā – ka 2., 3. un 4. punkts. Tādējādi Komisijas argumentācija Nīderlandes Karalistei nedeva skaidru priekšstatu, un argumentētā atzinuma redakcija drīzāk norādīja uz to, ka arī Komisija vēlāk saskatīja vairāk atkāpju nekā agrāk un tādējādi sliecās uz Nīderlandes Karalistes nostājas pusi. Visbeidzot, Komisija savā argumentētajā atzinumā ir klusējot atteikusies arī no brīdinājuma vēstulē paustajiem iebildumiem attiecībā uz Direktīvas 11. un 12. pantu, un tādējādi Nīderlandes Karaliste varēja sagaidīt to pašu attiecībā uz Direktīvas 6. pantu.
41. Tādējādi, raugoties labvēlīgi, no argumentētā atzinuma tiešām var secināt, ka Komisija savu nostāju ir saglabājusi. Tomēr šādu labvēlīgu interpretāciju no Nīderlandes Karalistes nevar prasīt, un tas turklāt neatbilst EKL 226. panta prasībām Tiesas interpretācijā. Lai gan Komisija savā argumentētajā atzinumā šajā gadījumā varēja aprobežoties ar īsu argumentācijas izklāstu, tai tomēr bija nepārprotami jāuztur sava līdzšinējā nostāja un tās būtība jāizklāsta nepārprotami skaidri. No iepriekš veiktās analīzes izriet, ka argumentētajā atzinumā tas acīmredzami nav izdarīts pietiekami nepārprotami. Tādēļ Komisijas prasība attiecībā uz šo pamatu ir nepieņemama.
42. Savukārt, ja Tiesa šajā jautājumā nonāks pie atšķirīga secinājuma, būtu jāņem vērā, ka pārējie Nīderlandes Karalistes argumenti par šīs prasības daļas nepieņemamību nav pārliecinoši. Es jau norādīju, ka uz Nīderlandes Karalistes 2001. gada 8. janvāra atbildes vēstuli nebija jāatbild ar detalizētu izklāstu, bet pietiktu ar skaidru atsauci uz brīdinājuma vēstulē paustajiem argumentiem(20) . Turklāt Komisijas brīdinājuma vēstulē izklāstītā argumentācija bija pietiekami skaidra, lai Nīderlandes Karalistei ļautu īstenot savas tiesības uz aizstāvēšanos, kā uz to jau norāda Nīderlandes Karalistes reakcija 2001. gada 8. janvāra atbildes vēstulē. Savā brīdinājuma vēstulē Komisija ir pietiekami precīzi norādījusi, kur tā saskata Nīderlandes Karalistes pienākumu neizpildi, lai gan iebildums par neskaidru regulējumu pats par sevi būtu bijis pietiekams, jo iedibinātā Tiesas judikatūrā tiek pieprasīts, lai direktīvas transponētu pietiekami precīzi, skaidri un pārredzami(21) . Tiesas sēdē norādot, ka Direktīvas 6. panta 4. punkts attiecas uz 2. un 3. punkta piemērošanas kārtību, Komisija tikai padziļināja iepriekš izklāstītos juridiskos argumentus, nevis izvirzīja jaunu pamatu, jo Komisija jau brīdinājuma vēstulē norādīja uz to, ka 4. punkts attiecas uz iepriekšējiem punktiem.
3. Secinājums
43. Prasība ir nepieņemama daļā, kas attiecas uz Komisijas iebildumu par Direktīvas 6. panta 2.-5. punkta nepareizu transponēšanu TL 11.5. panta 2. punktā. Pārējā daļā prasība ir pieņemama.
B – Par lietas būtību
44. Komisija uzskata, ka Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi tai ar EKL un Direktīvu uzliktos pienākumus noteiktajā termiņā, pirmkārt, tikai daļēji transponējot Direktīvas 6. panta 1. punktu TL 11.5. panta 1. punktā, otrkārt, nepareizi transponējot Direktīvas 6. panta 2.-5. punktu TL 11.5. panta 2. punktā, treškārt, tikai nepilnīgi transponējot Direktīvas 6. pantu, ņemot vērā to, ka nav pieņemti vai paziņoti TL 11.5. panta 3. punktā minētie izpildes noteikumi, un, ceturtkārt, netransponējot Direktīvas 9. panta a) apakšpunktu.
45. Pienākums Direktīvu transponēt noteiktā termiņā izriet no EKL 10. panta pirmās daļas saistībā ar EKL 249. panta 3. punktu, kā arī no Direktīvas 15. panta 1. punkta, saskaņā ar kuru transponēšana valsts tiesībās bija jāveic vēlākais līdz 1998. gada 24. oktobrim. Saskaņā ar iedibināto Tiesas judikatūru, ar Līgumu uzliktu pienākumu neizpildes eksistence ir novērtējama atkarībā no stāvokļa, kādā dalībvalsts atrodas, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam(22) .
1. Direktīvas 6. panta 1. punkta un Direktīvas 9. panta a) apakšpunkta transpozīcija
46. Nīderlandes Karaliste Komisijas apsvērumus neapstrīd, ciktāl tie skar Komisijas pārmetumus, ka Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas tai izriet no EK līguma un attiecīgās direktīvas, noteiktajā termiņā valsts tiesībās netransponējot vai transponējot nepilnīgi Direktīvas 6. panta 1. punktu un 9. panta a) apakšpunktu. Saskaņā ar apgalvoto, Direktīvas 9. panta a) apakšpunkta transponēšanai nav pieņemti nekādi valsts tiesību akti, savukārt Direktīvas 6. panta 1. punkta transponēšanai ir pieņemts TL 11.5. panta 1. punkts, tomēr tajā paredzot vienīgi tādu datu dzēšanu, kas jānosaka Karaliskajā dekrētā. Tā kā līdz šim šāds dekrēts nav pieņemts, joprojām nav noteikts informācijas dzēšanas pienākums, kas atbilstu Direktīvas 6. panta 1. punktā izvirzītajām prasībām.
47. Tādējādi ir jāatzīst ar Līgumu uzlikto pienākumu neizpilde attiecībā uz Direktīvas 6. panta 1. punkta un 9. panta a) apakšpunkta transpozīciju.
2. Direktīvas 6. panta 2.-5. punkta transpozīcija TL 11.5. panta 2. punktā
48. Iepriekš atzinu, ka prasība ir nepieņemama attiecībā uz šo pamatu. Tomēr gadījumā, ja Tiesa jautājumā par pieņemamību nonāk pie atšķirīga secinājuma, turpinājumā tiek analizēti attiecīgie juridiskie jautājumi.
a) Lietas dalībnieku apsvērumi
49. Komisija uzskata, ka vienīgi Direktīvas 6. panta 2. un 3. punkts ir īstas atkāpes no Direktīvas 6. panta 1. punktā noteiktā principa, ka dati ir jādzēš vai jāpadara anonīmi. Sekojošajā Direktīvas 6. panta 4. punktā tika vienīgi paredzētas vadlīnijas 2. un 3. punkta piemērošanai, tomēr nenosakot turpmākas atkāpes no 1. punktā noteiktā principa. Pretējā gadījumā 4. pantā “atkāpes” būtu jāformulē krietni vien precīzāk. Jo īpaši termins “plūsmas pārvalde” ( “Verkehrsabwicklung” ) ir tik plašs, ka varētu aptvert it visu. Arī 5. punktā acīmredzami netika paredzētas nekādas turpmākas atkāpes no 1. punkta. Turpretim TL 11.5. panta 2. punktā katrs no Direktīvas 6. panta 2.-5. punkta noteikumiem tika transponēts kā patstāvīga atkāpe no Direktīvas 6. panta 1. punkta. Tāpēc Komisija uzskata, ka šāda transpozīcija nav saderīga ar Direktīvu.
50. Savukārt Nīderlandes Karaliste uzskata, ka Direktīvas 6. panta 2.-5. punktā katrā ir paredzēta patstāvīga atkāpe no Direktīvas 6. panta 1. punkta un tādējādi TL 11.5. panta 2. punkta noteikumi ir saderīgi ar Direktīvu. Jo īpaši Direktīvas 6. panta 4. punktā ir paredzētas atkāpes no 1. punkta, jo 4. punktā ir noteikts ne vien personu loks, proti, precizēta piemērošanas kārtība, bet arī – tāpat kā 2. un 3. punktā – norādīti mērķi, kādiem drīkst veikt informācijas par datu plūsmu apstrādi. Turklāt šīs atkāpes ir svarīgas, piemēram, lai varētu novērst telekomunikāciju traucējumus vai krāpnieciskas darbības rēķinu piestādīšanā. Tā arī norāda uz to, ka Komisijas argumentācija nav bijusi konsekventa, dažviet kā uz atkāpēm norādot vienīgi uz Direktīvas 6. panta 2. un 3. punktu, savukārt citreiz – arī uz Direktīvas 6. panta 4. punktu. Jebkurā gadījumā Direktīvas redakcija ir neskaidra – uz ko Nīderlandes Karaliste ir norādījusi Direktīvas 2002/58/EK 6. panta izstrādes gaitā – un tādējādi pieļauj Nīderlandes Karalistes veikto interpretāciju.
b) Vērtējums
51. Abi lietas dalībnieki Direktīvas 6. panta 1. punktā saskata pamatnoteikumu, saskaņā ar kuru personiska rakstura telekomunikācijas dati līdz ar savienojuma beigām ir jādzēš vai jāpadara anonīmi. Tāpat abi lietas dalībnieki uzskata, ka TL 11.5. panta 1. punkts – lai gan nepilnīgi – transponē šo Direktīvas 6. panta 1. punkta principu. Visbeidzot, vienprātība ir arī jautājumā par to, ka TL 11.5. panta 2. punktā ir paredzētas atkāpes no TL 11.5. panta 1. punktā un Direktīvas 6. panta 1. punktā noteiktā principa. Domstarpības ir vienīgi jautājumā par to, cik lielā mērā atkāpes, ko nosaka TL 11.5. panta 2. punkts, ir pamatotas ar Direktīvas 6. panta 2.-5. punktu. Šajā jautājumā nav vienprātības, jo Komisija galu galā ieņem nostāju, ka īstu atkāpi no Direktīvas 6. panta 1. punkta ietver Direktīvas 6. panta 2. punkts, savukārt Nīderlandes Karaliste īstas atkāpes no 1. punkta saskata Direktīvas 6. panta 2.-5. punktā.
52. Ciktāl šie atšķirīgie viedokļi ir būtiski, kļūs skaidrs, saistot TL 11.5. panta 2. punkta atkāpes ar Direktīvas 6. panta punktiem, kuriem, pēc Nīderlandes Karalistes domām, vajadzētu šīs atkāpes pamatot. Tā kā TL 11.5. panta 2. punktā ir paredzēts, ka, atkāpjoties no TL 11.5. panta 1. punkta, datu apstrāde
– ir pieļaujama, lai sagatavotu rēķinu abonentam utt. (TL 11.5. panta 2. punkta a) apakšpunkts); šī atkāpe nepārprotami balstās uz Direktīvas 6. panta 2. punktu, kurā datu apstrāde ir atļauta, “lai [..] sagatavotu rēķinu [..]”;
– ir pieļaujama, lai ļautu nodarboties ar savu telekomunikāciju pakalpojumu tirdzniecību utt. (TL 11.5. panta 2. punkta b) apakšpunkts); šī atkāpe nepārprotami balstās uz Direktīvas 6. panta 3. punktu, kurā datu apstrāde ir atļauta pakalpojuma sniedzējam “[t]elekomunikāciju pakalpojumu tirdzniecības nolūkā”;
– ir pieļaujama, lai pārvaldītu plūsmu, piegādātu informāciju klientiem, ja tā attiecas uz datu plūsmu vai atklātu krāpšanu (TL 11.5. panta 2. punkta d), e) un f) apakšpunkts); šī atkāpe nepārprotami balstās uz Direktīvas 6. panta 4. punktu, kurā datu apstrāde ir atļauta, lai apstrādātu “datu plūsmas pārvaldi, klientu pieprasījumus, pārkāpumu noteikšanu”;
– ir pieļaujama, ciktāl tas vajadzīgs strīdu izšķiršanai (TL 11.5. panta 2. punkta c) apakšpunkts); šī atkāpe nepārprotami balstās uz Direktīvas 6. panta 5. punktu, kurā tas konkrētam personu lokam tiek atļauts, lai “izšķirtu strīdus [..] saņemt informāciju par datu plūsmu un rēķinu sagatavošanu”;
– ir pieļaujama, ja to atļauts darīt saskaņā ar likumu (TL 11.5. panta 2. punkta g) apakšpunkts); šai atkāpei būtu jābalstās uz Direktīvas 6. panta 2.-5. punktu.
53. Lai varētu noteikt, cik lielā mērā Direktīvas 6. panta 2.-5. punkts faktiski ietver atkāpes no Direktīvas 6. panta 1. punktā noteiktā principa, ar ko varētu pamatot TL 11.5. panta 2. punkta atkāpes, ir jānoskaidro Direktīvas 6. panta 1. punkta principa nozīme. Direktīvas 6. panta 1. punktā, pirmkārt, noteikts informācijas veids, proti, “informācija par datu plūsmu”, kas attiecas uz abonentiem, un pēc tam tiek uzlikts par pienākumu šo informāciju par datu plūsmu līdz ar savienojuma beigām dzēst vai padarīt anonīmu.
54. Saskaņā ar Direktīvas 6. panta 1. punktu, uz personām attiecināma informācija par datu plūsmu (turpmāk tekstā – "informācija par datu plūsmu") ir visa informācija, “kas attiecas uz abonentiem un lietotājiem un ko publisko telekomunikāciju tīkla pakalpojumu sniedzējs un/vai publiski pieejamu telekomunikāciju pakalpojuma sniedzējs apstrādā, lai izveidotu savienojumu, vai uzglabā”. Vienkāršojot – informācija par datu plūsmu ir visa informācija, kas izriet no sakariem, ko saglabā sakaru pakalpojuma sniedzējs un ko var saistīt ar konkrētām personām.
55. Kā vadlīnijas Direktīvas 6. panta 1. punktā ir noteikts princips, ka visa informācija par datu plūsmu “[..] ir jādzēš vai jāpadara anonīma līdz ar savienojuma beigām”. Direktīvas mērķis nodrošināt datu aizsardzību, kas izriet no tās apsvērumiem(23), kā arī tas, ka atļauja informāciju saglabāt, lai “[..] sagatavotu rēķinu” saskaņā ar Direktīvas 6. panta 2. punktu, ir ierobežota laikā, skaidri norāda uz to, ka formulējums “līdz ar savienojuma beigām” ir saprotams vienīgi kā “nekavējoties, brīdī, kad savienojums beidzas”. Citiem vārdiem sakot, princips nosaka: visa informācija par datu plūsmu nekavējoties, līdz ar savienojuma beigām, ir jādzēš vai jāpadara anonīma.
56. Kas attiecas uz iespējamajām atkāpēm no šī pamatpienākuma – informāciju par datu plūsmu dzēst vai padarīt anonīmu, – jau Direktīvas 6. panta 1. punkta fragments “neierobežojot šā panta 2., 3. un 4. punktu” norāda uz to, ka šajos punktos ir paredzētas atkāpes no tikko aprakstītā principa. Tas pats faktiski attiecas uz Direktīvas 6. panta 5. punkta ievaddaļu: “Šā panta 1., 2., 3. un 4. punktu piemēro, neierobežojot [..] iespējas” – kas arī norāda uz atkāpi no Direktīvas 6. panta 1. punktā noteiktā pienākuma. Šajos apstākļos pienākas sīki pārbaudīt, ciktāl Direktīvas 6. panta 2.-5. punkts faktiski ietver atkāpes no Direktīvas 6. panta 1. punktā noteiktā pienākuma un ciktāl tie pamato TL 11.5. panta 2. punkta normas.
i) Direktīvas 6. panta 2. punkts un TL 11.5. panta 2. punkts a) apakšpunkts
57. Direktīvas 6. panta 2. punkts uzbūves ziņā ir līdzīgs Direktīvas 6. panta 1. punktam. Pirmkārt, tas nosaka informācijas veidu, proti, "lai abonentam sagatavotu rēķinu, [..] Direktīvas pielikumā minētos datus [..]” (turpmāk tekstā – “pielikumā minētā informācija”), un pēc tam atļauj šo informāciju apstrādāt ierobežotā termiņā. Pielikumā minētā informācija(24) ietver divu veidu informāciju, kas ir īpaši svarīga, lai abonentiem sagatavotu rēķinus: pirmkārt, tā ir daļa no informācijas par datu plūsmu, kas minēta 6. panta 1. punktā(25), otrkārt – ziņas par abonentiem un cita norēķinu informācija(26) .
58. Direktīvas 6. panta 2. punkts noteikti atļauj pielikumā minētās personiska rakstura informācijas apstrādāšanu noteiktā termiņā rēķinu sagatavošanas mērķiem, taču tas ir iespējams vienīgi tad, ja informācija līdz ar savienojuma beigām nav dzēsta vai padarīta anonīma. Tādējādi Direktīvas 6. panta 2. punktā ir viennozīmīgi paredzēta īsta atkāpe no Direktīvas 6. panta 1. punktā noteiktā pamatpienākuma, bet vienīgi attiecībā uz pielikumā minēto informāciju par datu plūsmu, vienīgi noteiktu laiku un vienīgi noteikta personu loka vajadzībām, kā tas izriet no Direktīvas 6. panta 4. punkta, kas šajā sakarā ir jālasa saistībā ar Direktīvas 6. panta 2. punktu(27) .
59. Direktīvas 6. panta 2. punktā un TL 11.5. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzēto atkāpju mērķis ir identisks, proti, rēķinu sagatavošana par dažādiem telekomunikāciju pakalpojumiem. Tomēr, pretēji Direktīvas 6. panta 2. punktam, TL 11.5. panta 2. punkta a) apakšpunktā izmantojamās informācijas apjoms nav ierobežots ar Direktīvas pielikumā minēto informāciju un tās izmantošana nav ierobežota laikā, un arī izmantot tiesīgo personu loks nav ierobežots ar 6. panta 4. punktā noteikto. Tādējādi, salīdzinot ar Direktīvu, TL normu redakcija paredz plašākas atkāpes no principa, ka informācija ir jādzēš vai jāpadara anonīma.
60. Šajā gadījumā nelīdz TL interpretēšana atbilstoši Direktīvai, vadoties pēc TL 11.5. panta 2. punkta vispārējā ierobežojuma, proti, iespējas informāciju izmantot vienīgi nepieciešamajā apmērā. Tiesa saskaņā ar iedibināto judikatūru pieprasa, lai Direktīvas tiek transponētas pietiekami precīzi, skaidri un pārredzami; tādējādi Direktīvas noteiktie pienākumi valsts tiesībās ir jātransponē tik precīzi un skaidri, lai nodrošinātu tiesisko drošību(28) . Pats par sevi TL 11.5. panta 2. punkta a) apakšpunkts šīm skaidrības un precizitātes prasībām neatbilst. Ar TL 11.5. panta 3. punkta izpildes noteikumiem "vajadzīgajā apmērā" būtu bijis iespējams noteikt ierobežojumus, ko prasa Direktīvas 6. panta 2. punkts. Taču šie noteikumi nav pieņemti.
61. Tādējādi TL 11.5. panta 2. punkta a) apakšpunktā Direktīvas 6. panta 2. punkts nav pareizi transponēts.
ii) Direktīvas 6. panta 3. punkts un TL 11.5. panta 2. punkta b) apakšpunkts
62. Direktīvas 6. panta 3. punkta redakcija, saskaņā ar kuru “2. punktā minētos datus” tirgus izpētes vai savu telekomunikāciju pakalpojumu tirdzniecības nolūkā var apstrādāt, ja abonents ir devis savu piekrišanu, nepārprotami attiecas vienīgi uz pielikumā minēto informāciju, uz kuru savukārt atsaucas Direktīvas 6. panta 2. punkts. Tādējādi ar 3. punktu tiek vienīgi pavērta papildu iespēja izmantot pielikumā norādīto informāciju, kas, kamēr nav beidzies 2. punktā paredzētais termiņš, jebkurā gadījumā netiek dzēsta vai padarīta anonīma. Tomēr ar to netiek radīti papildu izņēmumi no Direktīvas 6. panta 1. punktā noteiktā dzēšamās vai par anonīmu padarāmās informācijas par datu plūsmu loka.
63. Atšķirībā no Direktīvas 6. panta 3. punkta, TL 11.5. panta 2. punkta b) apakšpunkta redakcija attiecas ne tikai uz pielikumā minēto informāciju, kuras izmantošana ir ierobežota laikā, bet gan uz visu TL 11.5. panta 1. punktā un Direktīvas 6. panta 1. punktā minēto informāciju par datu plūsmu bez ierobežojumiem laikā. Turklāt arī izmantot tiesīgo personu loks netiek ierobežots ar to, kas noteikts šajā ziņā piemērojamā 6. panta 4. punktā(29) . Arī šajā ziņā, neskatoties uz vienādiem mērķiem un abos gadījumos informācijas apstrādei pieprasīto abonenta piekrišanu, Telekomunikāciju likuma redakcija pieļauj plašākas atkāpes no pienākuma informāciju dzēst vai padarīt anonīmu nekā Direktīva. Tādējādi TL 11.5. panta 2. punkta b) apakšpunkta redakcija bez TL 11.5. panta 3. punktā minētajiem izpildes noteikumiem neatbilst Tiesas prasībām attiecībā uz pietiekami skaidru un precīzu Direktīvas transpozīciju(30) .
64. Tādējādi ir atzīstams, ka TL 11.5. panta 2. punkta b) apakšpunktā Direktīvas 6. panta 3. punkts nav pareizi transponēts.
iii) Direktīvas 6. panta 4. punkts un TL 11.5. panta 2. punkta d), e) un f) apakšpunkts
65. Galvenās lietas dalībnieku domstarpības ir jautājumā par to, vai Direktīvas 6. panta 4. punktā ir atļauja pieeja visai 1. punktā ietvertajai informācijai par datu plūsmu, nosakot citus šīs informācijas izmantošanas mērķus, proti, plūsmas pārvalde, klientu pieprasījumi, pārkāpumu noteikšana, vai arī tajā tiek vienīgi noteikti veidi, kā var rīkoties ar pielikumā minēto informāciju. TL 11.5. panta 2. punkta d), e) un f) apakšpunkta redakcija ļauj noteiktiem mērķiem piekļūt TL 11.5. panta 1. punktā vai Direktīvas 6. panta 1. punktā ietvertajai informācijai par datu plūsmu, nenosakot papildu ierobežojumus. Ja izrādītos pareizs Komisijas viedoklis, saskaņā ar kuru Direktīvas 6. panta 4. punktā netiek atļauta citāda Direktīvas 6. panta 1. punktā ietvertās informācijas par datu plūsmu izmantošana, bet gan vienīgi precizēti pielikumā minētās informācijas izmantošanas veidi, būtu jākonstatē Direktīvas pārkāpums.
66. Pirmkārt ir jāatzīst, ka Direktīvas 6. panta 4. punkta redakcija ir neskaidra. Tā tajā tiek noteikti mērķi, ar kuriem Nīderlandes Karaliste pamato savas atkāpes, vienīgi lai noteiktu to personu loku, kas vispār drīkst strādāt ar informāciju par datu plūsmu un rēķinu sagatavošanai nepieciešamo informāciju. Tas runā par labu Komisijas interpretācijai, saskaņā ar kuru norma attiecas uz 2. un 3. punktu. No otras puses, norādot uz “plūsmas pārvaldi”, “klientu pieprasījumiem” un “pārkāpumu noteikšanu”, 4. punktā tiek noteikti mērķi, kas nav atrodami nedz 2., nedz 3. punktā. Turklāt 4. punktā tiek noteikts, ka “[apstrāde] jāierobežo līdz līmenim, kas nepieciešams šādu darbību veikšanai”, proti, atzīstot par pieļaujamu informācijas apstrādi šiem mērķiem vajadzīgajā apmērā. Tas savukārt runā par labu Nīderlandes Karalistes interpretācijai, saskaņā ar kuru tās ir papildu atkāpes. Tā kā norāde uz šiem mērķiem un izmantošanas ierobežošana ar vajadzīgo apjomu būtu bezjēdzīga, ievērojot Komisijas interpretāciju, jāpiekrīt Nīderlandes Karalistei, ka 4. punktā ir paredzēts ļaut informācijas apstrādi arī šiem mērķiem.
67. Tādējādi, pretēji Komisijas viedoklim, 4. punkts nav vienīgi piemērošanas kārtību precizējoša norma, bet arī vismaz atkāpes norma. Tomēr šajā sakarā rodas jautājums par to, kādas informācijas izmantošana saskaņā ar 4. punktu tiek atļauta, proti, vai 4. punkts – tāpat kā 2. punkts – paredz “īstu atkāpi” no 1. punktā noteiktā pienākuma informāciju dzēst vai padarīt anonīmu, vai arī tas – tāpat kā 3. punkts – paredz vienīgi šķietamu atkāpi. Tā kā saskaņā ar 6. panta 4. punkta redakciju tiek atļauta “informācijas par datu plūsmu un rēķinu sagatavošanu” apstrāde noteiktajiem mērķiem, izšķiroša nozīme ir jautājumam par to, ko 4. punkta izpratnē nozīmē “informācija par datu plūsmu“ un “informācija par rēķinu sagatavošanu”. Iespējamas divas interpretācijas.
68. Saskaņā ar vienu no iespējamajām interpretācijām, 4. punktā minētā “informācija par datu plūsmu” būtu pielīdzināma 1. punktā minētajai informācijai par datu plūsmu, savukārt 4. punktā minētā “informācija rēķinu sagatavošanai” būtu pielīdzināma 2. punktā minētajai “informācijai, lai sagatavotu rēķinu”, proti, pielikumā minētajai informācijai. Šajā gadījumā 4. punkts – gluži kā uzskata Nīderlandes Karaliste – neaprobežojas ar pielikumā minētās informācijas izmantošanas atļaušanu, bet gan paredz “īstu atkāpi” attiecībā uz visu 1. punktā ietverto informāciju par datu plūsmu. Šādā gadījumā Direktīvas 6. panta 4. punkts pamato TL 11.5. panta 2. punkta d), e) un f) apakšpunktu.
69. Saskaņā ar otru no iespējamajām interpretācijām, gan 4. punktā minētā “informācija par datu plūsmu”, gan “informācija rēķinu sagatavošanai” attiecas vienīgi uz pielikumā minēto informāciju. Tas ir iespējams, jo pielikumā minētā informācija, kā izklāstīts iepriekš(31), ietver gan 1. punktā minēto informāciju par datu plūsmu, gan informāciju par klientiem un citu norēķinu informāciju. Šajā gadījumā 4. punktā minētā “informācija par datu plūsmu” būtu pielīdzināma pielikumā minētajai informācijai par datu plūsmu, savukārt 4. punktā minētā “informācija rēķinu sagatavošanai” būtu pielīdzināma pielikumā minētajai informācijai par klientiem un citai norēķinu informācijai. Šajā gadījumā 4. punkts paredz vienīgi “šķietamu atkāpi” no 1. punktā noteiktā pamatpienākuma, izņēmumu no pienākuma dzēst vai padarīt anonīmu nepaplašinot attiecībā uz citu informāciju par datu plūsmu, bet gan vienīgi atļaujot pielikumā minēto informāciju, uz kuru jau ir attiecināta atkāpe, izmantot papildu mērķiem. Šādā gadījumā Direktīvas 6. panta 4. punkts nepamato TL 11.5. panta 2. punkta d), e) un f) apakšpunktu.
70. Pirmo iespējamo interpretāciju pirmkārt atbalsta tas, ka, šādi interpretējot Direktīvas 6. pantu, tā sistēma būtu skaidra. Tiesas sēdē Nīderlandes Karaliste turklāt apgalvoja, ka, lai gan parasti, piemēram, plūsmas pārvaldi iespējams sekmīgi īstenot arī ar informāciju par datu plūsmu, kas padarīta anonīma, tomēr vajadzība izmantot informāciju par datu plūsmu, kas nav padarīta anonīma, rodas, veicot mērķtiecīgu izmeklēšanu gadījumā, ja abonents ziņo par traucējumiem vai aizdomām par krāpnieciskām darbībām. Arī tas pamato interpretāciju saskaņā ar pirmo alternatīvu.
71. Tomēr, ņemot vērā šīs interpretācijas sekas, ir daži iemesli šaubīties, ka Direktīvas 6. panta sistēma patiešām ir šāda. Saskaņā ar šo interpretāciju, 4. punkts – tāpat kā 2. punkts – būtu uzskatāmi par papildu “īstām atkāpēm” no 1. punktā paredzētā pienākuma informāciju dzēst vai padarīt anonīmu. Tomēr atšķirībā no 2. punkta 4. punkts nenosaka, kādu informāciju atļauts nedzēst un nedarīt anonīmu, un turklāt – atkal atšķirībā no 2. punkta – šīs informācijas izmantošanu neierobežo laikā. Ir arī grūti noteikt jēdzienu “plūsmas pārvalde”, “klientu pieprasījumi” un “pārkāpumu noteikšana” saprātīgas robežas, no kā varētu izsecināt, kādu informāciju piesardzības apsvērumu dēļ ( "vorsichtshalber" ) drīkst nedzēst, jo tās izmantošana var izrādīties vajadzīga kādam no minētajiem mērķiem; tādējādi, saskaņā ar šo interpretāciju, 4. punkts ietver zināma veida ģenerālklauzulu, kas atņemtu jēgu 1. punktā noteiktajam principam. Ņemot vērā Direktīvas mērķi nodrošināt datu aizsardzību, šķiet apšaubāmi, ka tik neliela norāde 4. punktā uz informāciju par datu plūsmu varētu radīt tik plašu atkāpi no 1. punktā noteiktā principa.
72. Turklāt Nīderlandes Karalistes pārstāvji savos apsvērumos vajadzību izmantot informāciju par datu plūsmu norādīja vienīgi saistībā ar abonentu numuriem. Taču abonentu numuru un citas Direktīvas pielikumā minētās informācijas izmantošana būtu iespējama arī saskaņā ar otro interpretācijas variantu. Nīderlandes Karaliste nav spējusi skaidri pierādīt, ka 4. punktā paredzētajiem mērķiem būtu vajadzīgs izmantot citu 1. punktā ietverto informāciju par datu plūsmu, kas nav uzskaitīta Direktīvas pielikumā esošajā plašajā sarakstā. Tā kā “šķietama atkāpe” ir saderīga ar Direktīvas mērķiem nodrošināt informācijas aizsardzību, otrais interpretācijas variants atbilst praktiskām vajadzībām un tādēļ tam ir dodama priekšroka. Šādu interpretāciju, visbeidzot, atbalsta arī interpretācijas principi, saskaņā ar kuriem – pēc iespējas – principu (datu aizsardzība, kas noteikta 1. punktā) interpretē paplašināti, savukārt atkāpes (turpmākos punktus) – sašaurināti.
73. Turklāt saglabājas iespējas 4. punktā noteiktajiem mērķiem izmantot gan par anonīmu padarīto 1. punktā ietverto informāciju par datu plūsmu, gan –piemēram, pārkāpumu noteikšanai – apstrādāt par anonīmu nepadarītu informāciju par datu plūsmu savienojuma laikā, jo 1. punktā noteiktais pienākums informāciju dzēst un padarīt anonīmu iestājas vienīgi līdz ar savienojuma beigām.
74. Tādējādi Direktīvas 6. panta 4. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tajā noteiktajam personu lokam ir atļauta vienīgi pielikumā minētās informācijas apstrāde plūsmas pārvaldes, atbildes uz klientu pieprasījumiem un pārkāpumu noteikšanas mērķiem, ciktāl tas ir vajadzīgs un termiņā, kas 2. punktā vispārīgi noteikts attiecībā uz pielikumā minētās informācijas izmantošanu. Attiecībā uz 4. punktā esošo norādi uz 2. un 3. punkta mērķiem tā uzskatāma par vienveidīgu normu, kas piemērojama visiem minētajiem mērķiem, kuri, atbilstoši Komisijas viedoklim, precizē 2. un 3. punkta piemērošanas kārtību, nosakot to personu loku, kas apveltītas ar tiesībām veikt apstrādi, un pieļaujamo izmantošanas apjomu.
75. Turpretim TL 11.5. panta 2. punkta d), e) un f) apakšpunkta redakcija neparedz izmantošanas ierobežojumus, proti, ka izmantojama tikai Direktīvas pielikumā minētā informācija un turklāt tikai ierobežotā laika posmā, bet gan atļauj neierobežotu laiku izmantot jebkādu TL 11.5. panta 1. punktā un Direktīvas 6. panta 1. punktā ietverto informāciju par datu plūsmu. Turklāt TL 11.5. panta 2. punkta d), e) un f) apakšpunktā informācijas izmantotāju loks netiek ierobežots ar Direktīvas 6. panta 4. punktā noteikto personu loku, jo šo ierobežojumu sākotnēji bija paredzēts noteikt TL 11.5. panta 3. punktā minētajos izpildes noteikumos. Tādēļ, pat ja Direktīvas 6. panta 4. punkts un TL 11.5. panta 2. punkta d), e) un f) apakšpunkts savu mērķu un informācijas pieļaujamās izmantošanas ziņā pilnībā saskan, Telekomunikāciju likuma redakcija nepārprotami paplašina saskaņā ar Direktīvu pieļaujamās izmantošanas apjomu un neatbilst Tiesas noteiktajai prasībai attiecībā uz pietiekami skaidru un precīzu Direktīvas transponēšanu(32) .
76. Tādējādi ir atzīstams, ka TL 11.5. panta 2. punkta d), e) un f) apakšpunktā Direktīvas 6. panta 4. punkts nav pareizi transponēts.
iv) Direktīvas 6. panta 5. punkts un TL 11.5. panta 2. punkta c) apakšpunkts
77. Direktīvas 6. panta 5. punktā vārdiem “piemēro, neierobežojot” ir jēga tikai tad, ja tos saprot tā, ka tiem sekojošais 5. punkta teksts paredz atkāpes no Direktīvas 6. panta 1.-4. punkta. Tādējādi, atšķirībā no noteikumiem iepriekš 1.-4. punktā, 5. punkts ļauj “informāciju par rēķinu sagatavošanu un datu plūsmu” izmantot plašākam personu lokam (kompetentajām iestādēm) konkrētam mērķim (lai izšķirtu strīdus) noteiktā veidā (vienīgi saņemt, nevis apstrādāt).
78. Atļaujot strīdu izšķiršanas mērķiem izmantot jebkādu informāciju par datu plūsmu, TL 11.5. panta 2. punkta c) apakšpunkts mērķa ziņā atbilst Direktīvas 6. panta 5. punktam, tomēr bez izpildes noteikumiem šajā redakcijā netiek noteikti ierobežojumi nedz attiecībā uz to personu loku, kas apveltītas ar izmantošanas tiesībām, nedz attiecībā uz izmantošanas veidu atbilstoši Direktīvai. Tāpēc vien Direktīva nav transponēta skaidri un precīzi, kā to prasa Tiesa(33) .
79. Tomēr arī saistībā ar Direktīvas 6. panta 5. punktu lietas dalībnieku domstarpības galvenokārt ir par 5. punktā esošās norādes uz “informāciju par rēķinu sagatavošanu un datu plūsmu” interpretāciju un par sekām, kas attiecībā uz Nīderlandes Karalistes likumdošanu izriet no šīs interpretācijas. Tā kā arī TL 11.5. panta 2. punkta c) apakšpunkta normā ir atļauts izmantot jebkuru TL 11.5. panta 1. punktā un Direktīvas 6. panta 1. punktā ietverto informāciju, tad to varētu uzskatīt par vēl vienu Direktīvas pārkāpumu.
80. Tā saistībā ar 5. punktu rodas tā pati problēma, ar kuru saskārāmies saistībā ar 4. punktu, un ir iespējamas tās pašas alternatīvās interpretācijas, proti, pirmkārt, 5. punktu uzskatīt par “īstu atkāpi” no 1. punkta, ar ko 5. punktā noteiktajam personu lokam tiek piešķirtas plašas tiesības saņemt informāciju strīdu izšķiršanas mērķim, vai, otrkārt, 5. punktu uzskatīt par “šķietamu atkāpi” no 1. punkta, ar ko 5. punktā noteiktajam personu lokam tiek piešķirtas tiesības saņemt vienīgi pielikumā minēto informāciju(34) .
81. Padziļināti izpētot pirmo interpretācijas variantu, saskaņā ar kuru norma būtu “īsta atkāpe”, precizitātes trūkums jautājumā par to, kuru informāciju varētu nedzēst un nepadarīt anonīmu, būtu vēl problemātiskāks nekā Direktīvas 6. panta 4. punkta gadījumā. Ar 5. punktā esošo formulējumu “lai izšķirtu strīdus” tiek noteikts vienīgi “vispārīgs mērķis”, kas īstenojams pēc vajadzības. Vienīgi rodoties konkrētam strīdam, kļūst skaidrs, kāda informācija tā izšķiršanai ir būtiska. Ņemot vērā strīdu dažādību un to, ka sakarā ar formulējumu “jo īpaši” to loks neiekļauj vienīgi “strīdus, kas rodas par starpsavienojumiem vai rēķiniem”, galu galā būtisks var kļūt jebkurš informācijas elements.
82. Tādējādi, Direktīvas 6. panta 5. punktu uzskatot par īstu atkāpi no Direktīvas 6. panta 1. punkta, nekas vairs nepaliktu pāri no 1. punktā noteiktā principa, ka informācija par datu plūsmu ir jādzēš vai jāpadara anonīma: nākotnē iespējamu strīdu izšķiršanas nolūkos būtu jāsaglabā visa informācija. Šāda interpretācija atņem jēgu visam Direktīvas 6. panta regulējumam un nav saderīga nedz ar Direktīvas mērķi nodrošināt datu aizsardzību, nedz ar principiem, kas nosaka attiecības starp principu un atkāpi no tā. Tādēļ no tās ir jāatsakās.
83. Tādējādi arī šajā gadījumā paliek vienīgi otrais interpretācijas variants, saskaņā ar kuru Direktīvas 6. panta 5. punktā paredzētās atkāpes mērķis būtu ļaut papildus 4. punktā noteiktajam personu lokam arī kompetento iestāžu darbiniekiem saņemt pielikumā minēto informāciju strīdu izšķiršanas mērķiem, proti, papildus 2.-4. punktā minētajiem mērķiem. Šajā gadījumā nevar rasties pretrunas saistībā ar termiņiem, jo, saskaņā ar 2. punktu, ar pielikumā minēto informāciju var iepazīties līdz rēķina likumīgas apstrīdēšanas termiņa beigām.
84. Taču, kā izklāstīts iepriekš, saskaņā ar TL 11.5. panta 2. punkta c) apakšpunkta redakciju, jebkuru TL 11.5. panta 1. punktā vai Direktīvas 6. panta 1. punktā ietverto informāciju par datu plūsmu ir atļauts izmantot neierobežotu laiku. Tādējādi Direktīva tiek pārkāpta.
85. Tādējādi ir atzīstams, ka TL 11.5. panta 2. punkta c) apakšpunktā Direktīvas 6. panta 5. punkts nav pareizi transponēts.
v) Direktīvas 6. panta 2.-5. punkts un TL 11.5. panta 2. punkta g) apakšpunkts
86. Direktīvas 6. pantā nav atrodama līdzīga norāde TL 11.5. panta 2. punkta g) apakšpunktā atrodamajai norādei uz iespēju atļaut apstrādāt informāciju par datu plūsmu, pamatojoties uz citu likumu. Tomēr, tā kā Direktīvā bez jau iztirzātajām nav pieļautas nekādas citas atkāpes no pamatpienākuma informāciju dzēst vai padarīt anonīmu, tad TL 11.5. panta 2. punkta g) apakšpunktā esošā norāde būtu saderīga ar Direktīvu vienīgi tad, ja ar to nodrošinātu, ka tajā minētās likuma normas atbilstu kādai no Direktīvas 6. panta 2.-5. punktā paredzētajām atkāpēm. Tomēr normas redakcijā tas nav izdarīts pietiekami skaidri un precīzi, lai atbilstu prasībām, kuras Tiesa izvirza Direktīvu transponēšanai(35) .
87. Tādējādi ir atzīstams, ka TL 11.5. panta 2. punkta g) apakšpunktā Direktīvas 6. panta 2.-5. punkts nav pareizi transponēts.
3. Direktīvas 6. panta transpozīcija TL 11.5. panta 3. punktā
a) Lietas dalībnieku argumenti
88. Apstāklī, ka TL 11.5. panta 3. punktā ir paredzēta noteikumu pieņemšana TL 11.5. panta izpildei un šādi izpildes noteikumi tomēr nav pieņemti vai jebkurā gadījumā nav darīti zināmi Komisijai, Komisija saskata ar Līgumu uzliktu pienākumu neizpildi.
89. Nīderlandes Karaliste atzīst, ka attiecīgie izpildes noteikumi nav pieņemti. Vienlaicīgi tā uzskata, ka prasība šajā daļā būtu jānoraida, jo pa to laiku ir zudusi vajadzība šos noteikumus pieņemt. Ir pieņemta Direktīva 2002/58/EK, kurai ar 2003. gada 31. oktobri bija jāaizstāj strīdus pamatā esošā Direktīva 97/66/EK un kuru Nīderlandes Karaliste varēja transponēt jau pirms tam. Ņemot to vērā, Nīderlandes Karalistes valdība nolēma ar savu likumdošanas procesā jau esošo likumprojektu – ar ko sākotnēji tika paredzēts transponēt Direktīvu 97/66/EK – turpmāk transponēt Direktīvu 2002/58/EK. Tas neradīja nekādas kaitīgas sekas attiecībā uz abu direktīvu 6. pantu, jo to redakcija būtībā ir vienāda, un Direktīvas 2002/58/EK 6. pantā paredzētā aizsardzība ir vēl stingrāka nekā Direktīvas 97/66/EK 6. pantā noteiktā. Transponēdama aizstājošās Direktīvas 2002/58 6. pantu, Nīderlandes Karaliste ipso facto
ir atbrīvota no pienākuma transponēt vēl Direktīvas 97/66/EK 6. pantu. Tādēļ šis Komisijas iebildums nedarbojas. Tādējādi prasība šajā daļā ir jānoraida.
b) Vērtējums
90. Pirmkārt ir jākonstatē, ka šis Komisijas iebildums attiecībā uz TL 11.5. panta 3. punktu ir atsevišķs pamats, būdams kas vairāk nekā vienīgi iebilduma attiecībā uz TL 11.5. panta 1. punktu vienkāršs atkārtojums. TL 11.5. panta 1. punktā esošā norāde uz izpildes noteikumiem attiecas vienīgi uz jautājumu par informāciju, kas jādzēš saskaņā ar Direktīvas 6. panta 1. punktu, savukārt TL 11.5. panta 3. punktā minētajiem izpildes noteikumiem ir jāietver arī detalizēti noteikumi attiecībā uz TL 11.5. panta 2. punktu, proti, [šis punkts] skar visu Direktīvas 6. panta piemērošanas jomu kopumā.
91. Nav apstrīdams, ka Nīderlandes Karaliste noteiktajā termiņā nav pieņēmusi TL 11.5. panta 3. punkta izpildes noteikumus. Tam nebūtu bijušas kaitīgas sekas vienīgi gadījumā, ja Direktīvas pietiekama transpozīcija ar likuma normām jau būtu bijusi nodrošināta. Tomēr, kā iepriekš konstatēts, tā tas gluži nav noticis. Tā kā likuma teksts ir pakļauts interpretācijai, tad nepieņemtie izpildes noteikumi vismaz daļēji būtu varējuši stāvokli labot un tādējādi ietekmētu galīgo izvērtējumu. Šajā sakarā, saskaņā ar iedibināto Tiesas judikatūru(36), ar Līgumu uzliktu pienākumu neizpilde ir atzīstama arī gadījumā, ja netiek pieņemti izpildes noteikumi.
92. Nīderlandes Karalistes paustie apsvērumi rada jautājumu par to, vai šo pamata izvērtējumu ietekmē aizstājošās Direktīvas 2002/58/EK pieņemšana, citiem vārdiem sakot, vai Direktīvas 2002/58/EK sagaidāmā piemērošana vismaz ierobežo Nīderlandes Karalistes pienākumu veikt Direktīvas 97/66/EK 6. panta pilnīgu transponēšanu.
93. Tas noteikti tā nav. Pašā Direktīvā 2002/58/EK ir noteikts, ka Direktīva 97/66/EK zaudē spēku tikai 2003. gada 31. oktobrī un tātad līdz tam laikam paliek spēkā. Tādēļ vien, ka ir beidzies tās transpozīcijas termiņš, Direktīva 2002/58/EK neatbrīvo no Direktīvas 97/66/EK uzliktajiem pienākumiem. Turklāt abu direktīvu 6. pants – kā pati Nīderlandes Karaliste pareizi norāda – būtībā ir vienāds, un tādējādi, transponējot Direktīvas 97/66/EK 6. pantu, vismaz daļēji tiktu transponēta Direktīva 2002/58/EK. Saskaņā ar Tiesas judikatūru, pat jauna direktīva, ar ko tiek būtiski grozīts tiesiskais stāvoklis, neietekmē pienākumus, kas bija saistoši līdz argumentētajā atzinumā noteiktā termiņa beigām(37) . Tādējādi dalībvalstis nekādā gadījumā nav tiesīgas neievērot spēkā esošās Kopienu tiesības, atsaucoties uz nākotnē ieviešamām Kopienu tiesībām.
94. Tādējādi līdz Direktīvas 2002/58/EK spēkā stāšanās brīdim bija saistošs pienākums pilnīgi transponēt Direktīvas 97/66/EK 6. pantu. Nīderlandes Karaliste to varēja izpildīt, izdarot grozījumus likumā vai pieņemot izpildes noteikumus. Taču, tā kā nav notikušas nekādas tiesiskā stāvokļa izmaiņas, nemainās arī atzinums par to, ka nav izpildīti ar Līgumu uzliktie pienākumi.
95. Tādējādi ir atzīstams, ka notikusi ar Līgumu uzliktu pienākumu neizpilde saistībā ar Direktīvas 6. panta transpozīciju TL 11.5. panta 3. punktā.
4. Secinājumu kopsavilkums
96. Tādējādi ir jākonstatē, ka Nīderlandes Karaliste nav pieņēmusi tiesību un administratīvus aktus, lai transponētu Direktīvas 9. pantu, ka tā nav pilnīgi un pareizi transponējusi 6. panta 1. punktu un ka tā nav pilnīgi transponējusi Direktīvas 6. pantu kopumā, nepieņemot TL 11.5. panta 3. punktā paredzētos izpildes noteikumus. Tiktāl Komisijas prasība ir pamatota. Turpretim prasība ir nepieņemama, ciktāl Komisija pārmet Nīderlandes Karalistei Direktīvas 6. panta 2.-5. punkta nepareizu transpozīciju TL 11.5. panta 2. punktā; neskatoties uz to, kas pakārtoti norādīts šajos secinājumos, Komisija šo pamatu nav pietiekami skaidri uzturējusi savā argumentētajā atzinumā.
VI – Tiesāšanās izdevumi
97. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tomēr, saskaņā ar Reglamenta 69. panta 3. punkta pirmo daļu, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 5. punktam, ja tiesāšanās izdevumu atlīdzināšana netiek prasīta, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
98. Tā kā Nīderlandes Karalistei nav labvēlīgi trīs no četriem Komisijas izvirzītajiem pamatiem un tā kā Komisija atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam to ir prasījusi, Nīderlandes Karalistei jāpiespriež atlīdzināt trīs ceturtdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem. Tā kā Nīderlandes Karaliste nav prasījusi atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tad pārējos tiesāšanās izdevumus lietas dalībnieki sedz paši.
VII – Secinājumi
99. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu pieņemt šādu lēmumu:
1. Nepieņemot visus normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai valsts tiesībās transponētu Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīvas 97/66/EK par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību telekomunikāciju nozarē 9. pantu, valsts tiesībās pilnīgi un pareizi netransponējot šīs direktīvas 6. panta 1. punktu un nepieņemot visus normatīvos un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai transponētu šīs direktīvas 6. pantu, Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas tai izriet no EK līguma. Pārējā daļā prasība ir noraidāma kā nepieņemama.
2. Nīderlandes Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus un trīs ceturtdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem. Pārējā daļā Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
(1) .
(2)  –	OV L 24, 1. lpp.
(3)
–							OV L 201, 37. lpp.
(4)  –	Skat. 2001. gada 10. maija spriedumu lietā C-152/98 Komisija/Nīderlande, Slg. 2001, I-3463. lpp., 23. punkts.
(5)  –	Skat. 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā C-439/99 Komisija/Itālija, Slg. 2002, I-305. lpp., 10. - 12. punkts).
(6)
–	Skat. 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā C-439/99 Komisija/Itālija, Slg . 2002, I-305. lpp., 10. - 12. punkts.
(7)  –	Skat. 1992. gada 31. marta spriedumu lietā C-52/90 Komisija/Dānija, Slg. 1992, I-2187. lpp., 17.-18. punkts, 1990. gada 13. decembra spriedumu lietā C-347/88 Komisija/Grieķija Slg. 1990, I-4747. lpp., 24. punkts, un 1984. gada 14. februāra spriedumu lietā C-325/82 Komisija/Vācija, Slg. 1984, I-777. lpp., 8.-9. punkts; skat., jo īpaši, arī ģenerāladvokāta Lenca [ Lenz ] apsvērumus 1992. gada 11. februāra secinājumos lietā C-50/92 Komisija/Dānija, Slg. 1992, I-2187. lpp., 21. un turpmākie punkti, 38. un turpmākie punkti un 42.-45. punkts, un ģenerāladvokāta Tezauro [ Tesauro ] apsvērumus 1990. gada 23. maija secinājumos lietā C-347/88 Komisija/Grieķija, Slg. 1990, I-4747. lpp., 8., 11. un 13.-16. punkts.
(8)  –	Skat. iepriekš 28. punktu.
(9)  –	Skat. iepriekš 31. punktu.
(10)  –	Skat. arī 1961. gada 15. decembra spriedumu apvienotajās lietās C-19/60, C-21/60, C-2/61 un C-3/61 Société Fives Lilles
u. c./Augstā iestāde, Slg . 1961, I-613. lpp. (izdevums vācu valodā); 7. zemsvītras piezīmē minētos spriedumus un secinājumus, kā arī Werner Günther. Die Präklusion neuer Angriffs-, Verteidigungs- un Beweismittel im Verfahren vor dem Gerichtshof der Europäischen Gemeinschaften, Carl Heymanns: Köln, 1970. 21. un turpmākās lpp.
(11)  –	Skat. iepriekš 24. punktu.
(12)  –	Skat. iepriekš 28. punktu.
(13)  –	Skat. iepriekš 31. punktu.
(14)  –	Skat. 1997. gada 16. septembra spriedumu lietā C-279/94 Komisija/Itālija, Slg . 1997, I-4743. lpp., 15. punkts.
(15)  –	Skat. 2002. gada 20. jūnija spriedumu lietā C-287/00 Komisija/Vācija, Slg . 2002, I-5811. lpp., 21. punkts.
(16)  –	Skat. spriedumu lietā C-439/99 (minēts 5. zemsvītras piezīmē, 14. punkts).
(17)  –	Skat. iepriekš 31. punktu.
(18)  –	Skat. iepriekš 9. punktu.
(19)  –	Skat. iepriekš 9. punktu.
(20)  –	Skat. iepriekš 39. punktu.
(21)  –	Skat. 1995. gada 15. jūnija spriedumu lietā C-220/94 Komisija/Luksemburga, Slg . 1995, I-1589. lpp., 10. punkts; 1999. gada 9. septembra spriedumu lietā C-217/97 Komisija/Vācija, Slg . 1999, I-5087. lpp., 32. punkts; skat. arī zemāk 60. punktu.
(22)  –	Skat., inter alia, 2001. gada 15. marta spriedumu lietā C-147/00 Komisija/Francija, Slg . 2001, I-2387. lpp., 26. punkts; 2002. gada 7. maija spriedumu lietā C-364/00 Komisija/Nīderlande, Slg. 2002, I-4177. lpp., 8. punkts, un 2002. gada 26. septembra spriedumu lietā C-351/01 Komisija/Francija, Slg . 2002, I-8101. lpp., 9. punkts.
(23)  –	Skat. iepriekš 15. punktu.
(24)  –	Skat. iepriekš 18. punktu.
(25)  –	Proti: “abonenta numurs vai vieta”, “kopējais vienību skaits, par kurām sagatavojami rēķini par rēķinu sagatavošanas periodu”, “izsauktā abonenta numurs”; “zvanu veids, laiks, kurā zvani tiek uzsākti, un veikto zvanu ilgums, un/vai pārraidīto datu daudzums”; “datums, kad veikts zvans vai sniegts pakalpojums”.
(26)  –	Proti: “abonenta adrese un vietas veids”, kā arī “cita informācija saistībā ar maksājumiem – tādiem, kas attiecas uz avansa maksājumiem, sadalītajiem maksājumiem, atvienošanu un atgādinājumiem”.
(27)  –	Skat. zemāk 65. un turpmākos punktus un jo īpaši 74. punktu.
(28)  –	Skat. 1995. gada 15. jūnija spriedumu lietā C-220/94 Komisija/Luksemburga (minēts 21. zemsvītras piezīmē, 10. punkts); 1999. gada 9. septembra spriedumu lietā C-217/97 Komisija/Vācija (minēts 21. zemsvītras piezīmē, 32. punkts).
(29)  –	Skat. zemāk 65. un turpmākos punktus un jo īpaši 74. punktu.
(30)  –	Skat. iepriekš 60. punktu.
(31)  –	Skat. iepriekš 57. punktu.
(32)  –	Skat. iepriekš 60. punktu.
(33)  –	Skat. iepriekš 60. punktu.
(34)  –	Skat. iepriekš 67. un turpmākos punktus.
(35)  –	Skat. iepriekš 60. punktu.
(36)  –	Skat. iepriekš 45. punktu.
(37)  –	Skat. 2001. gada 10. maija spriedumu lietā C-152/98 Komisija/Nīderlande (minēts 4. zemsvītras piezīmē, 21. punkts).