62021CJ0767
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
2023. gada 14. decembrī (
*1
)
Apelācija – Institucionālās tiesības – Eiropas Parlamenta deputāti – Eiropas Parlamenta Reglaments – Izturēšanās normas – 10. panta 3. punkts – Aizliegums Parlamenta sēžu laikā izstādīt transparentus – Parlamenta priekšsēdētāja mutisks pasākums, ar kuru deputātiem aizliegts uz savām pultīm izvietot valsts karogu – Atcelšanas prasība – LESD 263. pants – “Apstrīdama tiesību akta” jēdziens
Lietā C‑767/21 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2021. gada 8. decembrī iesnieguši
Jérôme Rivière
, ar dzīvesvietu Nicā (Francija),
Dominique Bilde
, ar dzīvesvietu Lagardā [Lagarde] (Francija),
Joëlle Mélin
, ar dzīvesvietu Obaņā [Aubagne] (Francija),
Aurélia Beigneux
, ar dzīvesvietu Enēnā-Bomonā [Hénin‑Beaumont] (Francija),
Thierry Mariani
, ar dzīvesvietu Parīzē (Francija),
Jordan Bardella
, ar dzīvesvietu Monmoransī [Montmorency] (Francija),
Jean‑Paul Garraud
, ar dzīvesvietu Liburnā [Libourne] (Francija),
Jean‑François Jalkh
, ar dzīvesvietu Grecā-Armenviljē [Gretz‑Armainvilliers] (Francija),
Gilbert Collard
, ar dzīvesvietu Marseļā (Francija),
Gilles Lebreton
, ar dzīvesvietu Montiviljē [Montivilliers] (Francija),
Nicolaus Fest
, ar dzīvesvietu Berlīnē (Vācija),
Gunnar Beck
, ar dzīvesvietu Neisā [Neuss] (Vācija),
Philippe Olivier
, ar dzīvesvietu Draveijā [Draveil] (Francija),
ko pārstāv F. Wagner, avocat,
apelācijas sūdzības iesniedzēji,
otrs lietas dalībnieks –
Eiropas Parlaments, ko pārstāv N. Lorenz un T. Lukácsi, pārstāvji,
atbildētājs pirmajā instancē,
TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja K. Jirimēe [K. Jürimäe], tiesneši N. Pisarra [N. Piçarra] (referents), M. Safjans [M. Safjan], N. Jēskinens [N. Jääskinen] un M. Gavalecs [M. Gavalec], tiesneši,
ģenerāladvokāte: T. Čapeta [T. Ćapeta],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2023. gada 16. februāra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar apelācijas sūdzību Eiropas Parlamenta deputāti Dominique Bilde, Joëlle Mélin, Aurélia Beigneux, Thierry Mariani, Jordan Bardella, Jean‑Paul Garraud, Jean‑François Jalkh, Gilbert Collard, Gilles Lebreton, Nicolaus Fest, Gunnar Beck un Philippe Olivier lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2021. gada 6. oktobra spriedumu Rivière u.c./Parlaments (T‑88/20, turpmāk tekstā – pārsūdzētais spriedums, EU:T:2021:664), ar ko šī tiesa kā nepieņemamu noraidīja viņu prasību atcelt Parlamenta priekšsēdētāja 2020. gada 13. janvāra mutisko pasākumu, ar kuru deputātiem tika aizliegts uz savām pultīm izvietot valsts karogu (turpmāk tekstā – “strīdīgais pasākums”).
Atbilstošās tiesību normas
2
Eiropas Parlamenta Reglamenta (9. sasaukums – 2019–2024) (turpmāk tekstā – “EP Reglaments”) 10. pantā “Izturēšanās normas” ir paredzēts:
“1.   Deputātu izturēšanos nosaka savstarpēja cieņa, ņemot vērā Līgumos un jo īpaši Pamattiesību hartā noteiktās vērtības un principus. [..]
2.   Deputāti izturas tā, lai netraucētu ne Parlamenta darba norisi, ne arī drošību un kārtību Parlamenta telpās vai tā iekārtu darbību.
3.   Deputāti neizjauc Parlamenta kārtību un atturas no nepiedienīgas uzvedības. Viņi neizstāda transparentus.
[..]”
3
Šī reglamenta 171. panta “Uzstāšanās laika sadale” [5]. punktā ir paredzēts:
“[Pirmās] debašu daļas uzstāšanās laiku sadala atbilstoši šādiem kritērijiem:
a)
pirmo uzstāšanās laika daļu sadala vienlīdzīgi visām politiskajām grupām;
b)
otro uzstāšanās laika daļu sadala politiskajām grupām proporcionāli deputātu skaitam tajās;
c)
pie politiskajām grupām nepiederošajiem deputātiem piešķir kopumā tādu uzstāšanās laiku, kas ir aprēķināts, ņemot vērā katrai politiskajai grupai piešķirto laiku saskaņā ar a) un b) apakšpunktu;
d)
sadalot uzstāšanās plenārsēdē laiku, ņem vērā to, ka deputātiem ar invaliditāti var būt nepieciešams ilgāks laiks.”
4
Minētā reglamenta 175. panta “Tūlītēji pasākumi” 1.–3. punktā ir noteikts:
“1.   Parlamenta priekšsēdētājs aizrāda ikvienam deputātam, kurš pārkāpj 10. panta 3. vai 4. punktā noteiktās izturēšanās normas.
2.   Atkārtotos pārkāpuma gadījumos Parlamenta priekšsēdētājs deputātam otro reizi izsaka aizrādījumu, kuru ieraksta protokolā.
3.   Ja pārkāpums turpinās vai pēc vēl viena pārkāpuma Parlamenta priekšsēdētājs var traucētājam liegt vārdu un viņu izraidīt no zāles uz visu atlikušo sēdes laiku. [..]”
Tiesvedības priekšvēsture
5
Tiesvedības priekšvēsturi, kāda izriet no pārsūdzētā sprieduma 1.–3. punkta, var rezumēt, kā norādīts turpinājumā.
6
2020. gada 13. janvāra plenārsēdē Parlamenta priekšsēdētājs, pamatojoties uz EP Reglamenta 10. panta 3. punktu, mutiski noteica pasākumus, lai nodrošinātu kārtības ievērošanu plenārsēžu zālē, tostarp strīdīgo pasākumu.
7
2020. gada 29. un 30. janvāra plenārsēdēs priekšsēdētāja vietnieces, kas vadīja šīs sēdes, strīdīgo pasākumu atkārtoja.
Prasība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
8
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 13. martā, apelācijas sūdzības iesniedzēji cēla prasību, lūdzot strīdīgā pasākuma atcelšanu.
9
Prasības pamatojumam viņi izvirzīja četrus pamatus. Pirmajam pamatam bija divas daļas, no kurām pirmā attiecās uz EP Reglamenta 10. panta pārkāpumu un sagrozīšanu un otrā – uz LES 4. panta 2. punkta pārkāpumu. Otrais pamats attiecās uz tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu, trešais – uz pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu un ceturtais – uz vienlīdzīgas attieksmes, tiesiskuma, labas pārvaldības, fumus persecutionis un deputātu vārda brīvības pārkāpumu.
10
Parlaments galvenokārt izvirzīja iebildi par prasības nepieņemamību attiecībā uz, pirmkārt, apstrīdama akta LESD 263. panta izpratnē, otrkārt, prasītāju locus standi un, treškārt, to intereses celt prasību neesamību. Pakārtoti Parlaments apgalvoja, ka prasība nav pamatota.
11
Vispārējā tiesa apmierināja iebildi par nepieņemamību attiecībā uz apstrīdama akta LESD 263. panta izpratnē neesamību.
12
Pārsūdzētā sprieduma 38. punktā Vispārējā tiesa atzina – no lietas dalībnieku rakstveida apsvērumiem izriet, ka strīdīgais pasākums ietvēra saskaņā ar EP Reglamenta 10. panta 3. punktu deputātiem adresētu aizliegumu uz savām pultīm izvietot valsts karogus. Šajā ziņā tā precizēja, ka, lai gan prasītāji bija atsaukušies arī uz uzstāšanās aizliegumu, kas piemērots deputātiem, kuri neievēro minēto pasākumu, nekas neļāva secināt, ka minētais pasākums būtu pārsniedzis aizliegumu izvietot valsts karogus.
13
Minētā sprieduma 42.–44. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka saskaņā ar EP Reglamentu, kura iedvesmas avots ir dalībvalstīm kopīgās parlamentārās tradīcijas, deputāti “izsakās uzstājoties”. Tā precizēja, ka, izņemot iespēju, kas viņiem piešķirta ar šo reglamentu, vienu reizi sesijas laikā iesniegt 200 vārdu garu rakstisku deklarāciju, minētajā reglamentā “nav paredzēts neviens cits izteiksmes līdzeklis, kas būtu debašu dalībnieku rīcībā”. Kā norāda Vispārējā tiesa, šādi noteiktā deputātu izteiksmes līdzekļu ierobežojuma mērķis ir garantēt viņu vienlīdzību un tādējādi – pienācīgu Parlamenta darba norisi. Šis divkāršais mērķis esot izvirzīts arī minētā reglamenta 171. panta [5]. punktā, kurā paredzēti konkrēti kritēriji uzstāšanās laika sadalei starp deputātiem.
14
Pārsūdzētā sprieduma 45. un 48. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka “attēls vai priekšmets tā atveidotā simbola vai sniegtā vēstījuma veidā neapstrīdami var būt izteiksmes līdzeklis, kas deputātiem, kuri to izmanto, dod iespēju apstiprināt un aizstāvēt savas politiskās pārliecības ārpus viņu uzstāšanās laika” Parlamenta plenārsēdēs. Tā atzina, ka šajā lietā karogs, ko apelācijas sūdzības iesniedzēji bija izvietojuši uz savām pultīm, bija kļuvis par “sava veida politiskās grupas karogu un simbolu tās aizstāvētajai idejai”. Piedevām minētā sprieduma 49. punktā tā atzina, ka “dalībvalsts karoga izstādīšana, it īpaši uz ievēlēta Parlamenta deputāta pults, nesaskan ar [šī] deputāta pārstāvības funkciju”, kā tā definēta tostarp LES 14. panta 2. punktā un LESD 22. panta 2. punktā.
15
Minētā sprieduma 50. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, ņemot vērā nozīmi, kādu tam piešķir apelācijas sūdzības iesniedzēji, uz viņu pultīm izvietotais valsts karogs “tiek reducēts līdz vienkāršam izteiksmes vai viedokļu paušanas līdzeklim”, kas neatšķiras no priekšmetiem, uz kuriem attiecas EP Reglamenta 10. panta 3. punktā izmantotais jēdziens “transparents” vai to ekvivalenti dažādajās šīs tiesību normas valodu versijās.
16
Ņemot vērā visus šos iemeslus, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 51. un 52. punktā uzskatīja, ka, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēju uzvedība varēja traucēt Parlamenta darba norisi, uz to attiecas EP Reglamenta 10. panta 3. punkta piemērošanas joma, ka strīdīgais pasākums iekļaujas “Parlamenta iekšējā darba organizācijā” un nerada tiesiskas sekas, kas varētu ietekmēt apelācijas sūdzības iesniedzēju deputāta pilnvaru īstenošanas nosacījumus, būtiski grozot viņu tiesisko stāvokli. Līdz ar to šis pasākums nav apstrīdams tiesību akts LESD 263. panta izpratnē.
17
Tādējādi Vispārējā tiesa prasību noraidīja kā nepieņemamu.
Lietas dalībnieku prasījumi
18
Apelācijas sūdzības iesniedzēji lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu,
–
atzīt prasību par pieņemamu,
–
atcelt strīdīgo pasākumu un
–
piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
19
Parlaments lūdz apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Par apelācijas sūdzības pieņemamību
20
Parlaments apgalvo, ka apelācijas sūdzība neatbilst Tiesas Reglamenta 168. pantā paredzētajiem pieņemamības nosacījumiem, jo tajā neesot precīzi norādīti juridiskie argumenti, kas pamatotu izklāstītos pamatus, kuros “neesot ietverta nekāda juridiska argumentācija”.
21
Šajā ziņā no LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas, kā arī Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta un 169. panta 2. punkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda sprieduma, kura atcelšana tiek lūgta, apstrīdētie punkti, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti pamato šo lūgumu, un pretējā gadījumā apelācijas sūdzība vai attiecīgais pamats ir nepieņemami (spriedums, 2021. gada 23. novembris, Padome/Hamas, C‑833/19 P, EU:C:2021:950, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
22
Tomēr apelācijas sūdzība ļauj nepārprotami identificēt divus pamatus, ar kuriem apelācijas sūdzības iesniedzēji Vispārējai tiesai pārmet, pirmkārt, faktu sagrozīšanu un kļūdu to juridiskajā kvalifikācijā pārsūdzētā sprieduma 38. punktā un, otrkārt, tiesību kļūdas, kas esot pieļautas minētā sprieduma 41.–50. punktā attiecībā uz EP Reglamenta 10. panta 3. punkta interpretāciju. Turklāt no Parlamenta atbildes raksta uz apelācijas sūdzību izriet, ka tas varēja saprast šo pamatu būtību un uz tiem atbildēt pēc būtības.
23
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka apelācijas sūdzībā katrā no tās pamatiem ir pietiekami precīzi identificēti apstrīdētie pārsūdzētā sprieduma punkti un izklāstīti iemesli, kuru dēļ apelācijas sūdzības iesniedzēju ieskatā šajos punktos ir pieļautas tiesību kļūdas, un tādējādi Tiesai ir iespējams veikt tiesiskuma pārbaudi.
24
Tādējādi šī apelācijas sūdzība ir jāatzīst par pieņemamu.
Apelācijas sūdzības pamatotība
Par pirmo pamatu
– Lietas dalībnieku argumenti
25
Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 38. punktā ir sagrozījusi faktus un pieļāvusi kļūdu šo faktu juridiskajā kvalifikācijā, atturoties atzīt, ka strīdīgā pasākuma praktiskās sekas ir bijušas tādas, ka deputātiem ir ticis liegts uzstāties un līdz ar to tikuši būtiski grozīti to [deputātu] pilnvaru īstenošanas nosacījumi, kuri 2020. gada 29. un 30. janvāra plenārsēdēs atteikušies no savām pultīm noņemt valsts karogus.
26
Parlaments uzskata, ka pirmais pamats ir acīmredzami nepamatots.
– Tiesas vērtējums
27
No LESD 256. panta 1. punkta un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka apelācijas sūdzība attiecas tikai uz tiesību jautājumiem un ka tādējādi tikai Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un novērtēt faktus, kā arī pierādījumus. Šis vērtējums, izņemot sagrozīšanas gadījumu, nav tiesību jautājums, uz kuru pašu par sevi attiektos Tiesas pārbaude apelācijas tiesvedībā (spriedums, 2019. gada 10. jūlijs, VG/Komisija, C‑19/18 P, EU:C:2019:578, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
28
Šāda sagrozīšana ir notikusi, ja, neizmantojot jaunus pierādījumus, esošo pierādījumu vērtējums šķiet acīmredzami kļūdains. Šādai sagrozīšanai ir acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem un nav nepieciešams veikt jaunu faktu un pierādījumu izvērtēšanu. Kad apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus, tam ir precīzi jānorāda pierādījumi, kurus Vispārējā tiesa ir sagrozījusi, un jāpierāda kļūdas analīzē, kuru dēļ tā vērtējumā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi šo sagrozīšanu (spriedums, 2015. gada 3. decembris, Itālija/Komisija, C‑280/14 P, EU:C:2015:792, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
29
Tomēr no prasības pieteikuma pirmajā instancē nepārprotami izriet, ka prasītāji Vispārējā tiesā lūdza atcelt tikai strīdīgo pasākumu, ko veido vienīgi mutiskais aizliegums uz viņu pultīm izvietot valsts karogus. Viņi Vispārējā tiesā neapstrīdēja vēlākos uzstāšanās lieguma pasākumus 2020. gada 29. un 30. janvāra plenārsēdēs. Šādos apstākļos viņi nevar Vispārējai tiesai pārmest, ka tā pārsūdzētajā spriedumā būtu sagrozījusi faktus un pieļāvusi kļūdu to juridiskajā kvalifikācijā.
30
Katrā ziņā ir jāpiebilst, ka pārsūdzētā sprieduma 38. punktā Vispārējā tiesa ir pamatoti konstatējusi, ka, lai gan prasītāji bija atsaukušies arī uz uzstāšanās aizliegumu, kas piemērots deputātiem, kuri neievēro minēto pasākumu, nekas neļāva secināt, ka šis pasākums būtu “pārsniedzis saskaņā ar EP Reglamenta 10. panta 3. punktu deputātiem adresētu aizliegumu uz savām pultīm izvietot valsts karogus.”
31
Tādējādi Vispārējā tiesa nav ne sagrozījusi faktus, ne pieļāvusi kļūdu faktu juridiskajā kvalifikācijā, uzskatīdama, ka strīdīgā pasākuma mērķis bija tikai izbeigt valsts karogu atrašanos uz deputātu pultīm, un šī pasākuma konkrētās sekas nebija aizliegums attiecīgajiem deputātiem uzstāties 2020. gada 29. un 30. janvāra plenārsēdēs.
32
No tā izriet, ka pirmais pamats nav pamatots un līdz ar to ir jānoraida.
Par otro pamatu
– Lietas dalībnieku argumenti
33
Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji uzsver, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 41.–50. punktā ir pieļāvusi EP Reglamenta 10. panta 3. punkta “tiesisku un faktisku pārkāpumu un sagrozīšanu”, kā arī “acīmredzamu kļūdu vērtējumā”, kas to ir pamudinājušas minētā sprieduma 52. punktā uzskatīt, ka strīdīgais pasākums iekļaujas Parlamenta iekšējā darba organizācijā, nerada tiesiskas sekas, kas varētu ietekmēt apelācijas sūdzības iesniedzēju deputāta pilnvaru īstenošanas nosacījumus, un līdz ar to nav apstrīdams tiesību akts LESD 263. panta izpratnē.
34
Šajā ziņā apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, pirmkārt, ka uz valsts “karogiem” neattiecas EP Reglamenta 10. panta 3. punkta piemērošanas joma, jo tajā ir runāts tikai par “transparentiem”. Vispārējai tiesai esot bijis jāpierāda, ka valsts karogs ir “transparents” šīs tiesību normas izpratnē, un tikai tad jānosaka, vai šādu karogu izmantošana no deputātu puses neizjauc Parlamenta kārtību vai ir to nepiedienīga uzvedība, kas var traucēt Parlamenta darba norisi.
35
Šajā kontekstā apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka termini “banderoles” un “bannières” franču valodā [“transparenti”] ir jādefinē atbilstoši šo vārdu ierastajai nozīmei franču valodā, kas ir precizēta nostājā, kuru 2020. gada 20. februāra vēstulē ir pieņēmis Office du Dictionnaire de l’Académie française [Franču Akadēmijas Vārdnīcas dienests], atbildot uz tai adresēto divu apelācijas sūdzības iesniedzēju pieprasījumu.
36
Viņi arī argumentē, ka Vispārējai tiesai pārsūdzētā sprieduma 50. punktā, nosakot, vai attiecīgie “valsts karogi” var tikt kvalificēti kā “transparenti” šīs tiesību normas izpratnē, neesot bijis jāņem vērā EP Reglamenta 10. panta 3. punkta dažādās valodu versijas. Šādi lemjot, Vispārējā tiesa neesot ievērojusi Padomes Regulas Nr. 1 (1958. gada 15. aprīlis), ar ko nosaka Eiropas Ekonomikas kopienā lietojamās valodas (OV 1958, 17, 385. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2013. gada 13. maija Regulu (ES) Nr. 517/2013 (OV 2013, L 158, 1. lpp.), 1. pantu, kurā ir noteikts, ka franču valoda ir Eiropas Savienības iestāžu oficiālā valoda un darba valoda. Tātad aplūkotos terminus attiecībā uz Francijas deputātiem esot bijis jāinterpretē tikai atbilstoši nozīmei, kāda tiem piešķirta franču valodā.
37
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini interpretējusi EP Reglamenta 10. panta 3. punkta otro teikumu, kurā esot aizliegta tikai “transparentu”, nevis “karogu” izstādīšana. Tāpēc Vispārējā tiesa esot kļūdaini pielīdzinājusi “nelielu karogu, kas novietots” uz deputāta pults, “transparentu” izstādīšanai, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēji katrā ziņā neesot izstādījuši valsts karogus “ik uz soļa”.
38
Treškārt, Vispārējā tiesa, veikdama EP Reglamenta 10. panta 2. un 3. punkta kontekstuālo analīzi, neesot noskaidrojusi, vai apstrīdētā pasākuma mērķis ir bijis novērst iespējamu traucējumu, kādu šo karogu klātbūtne ir radījusi Parlamenta darba norisē vai sēžu kārtībā un drošībā. Tā tātad neesot izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ valsts karoga izstādīšana uz deputāta pults būtu nepiedienīga uzvedība.
39
Ceturtkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēji apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 43.–45. punktā atzīdama, ka strīdīgā pasākuma mērķis bija garantēt deputātu vienlīdzību un varēja tikt pamatots ar EP Reglamenta 10. pantu, lai gan šāds mērķis esot izvirzīts šī reglamenta 171. pantā.
40
Piektkārt, apelācijas sūdzības iesniedzēji norāda, ka “[Parlamenta] deputātus vispirms ievēlē viņu valsts pilsoņi, pamatojoties uz valstu sarakstiem katrā [dalīb]valstī noteiktā kārtībā”. Apstāklis, ka citu dalībvalstu pilsoņi var tikt iekļauti šajos sarakstos un balsot šajā dalībvalstī, neatņem “šim balsojumam tā nacionālo raksturu”. Kopumā “nacionālās piederības” apliecināšana izrietot no LES 4. panta 2. punkta. Līdz ar to pretēji uzskatam, ko Vispārējā tiesa esot paudusi pārsūdzētā sprieduma 49. punktā, valsts karoga atrašanās uz Parlamenta deputāta pults neesot ne pretrunā šī deputāta pārstāvības funkcijai, kā tā ir definēta Līgumos, ne arī varot traucēt Parlamenta darba norisi.
41
Parlaments uzskata, ka otrais pamats ir acīmredzami nepamatots.
– Tiesas vērtējums
42
Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēji Vispārējai tiesai būtībā pārmet, ka tā pārsūdzētā sprieduma 41.–50. punktā ir kļūdaini interpretējusi EP Reglamenta 10. panta 3. punktu. Viņu ieskatā šī tiesību norma nevar būt strīdīgā pasākuma pamatojums, jo tās piemērošanas joma neattiecoties uz valsts karogiem. Šādos apstākļos šāds pasākums varot ietekmēt viņu deputāta pilnvaru īstenošanas nosacījumus, būtiski grozot viņu tiesisko stāvokli, un tāpēc tas esot apstrīdams tiesību akts LESD 263. panta izpratnē.
43
Par apstrīdamiem tiesību aktiem LESD 263. panta izpratnē tiek uzskatīti visi tādi Savienības iestāžu, struktūru, biroju vai aģentūru pieņemti noteikumi neatkarīgi no to formas, kuru mērķis ir radīt saistošas tiesiskas sekas (spriedumi, 2018. gada 20. februāris, Beļģija/Komisija, C‑16/16 P, EU:C:2018:79, 31. punkts, un 2020. gada 9. jūlijs, Čehijas Republika/Komisija, C‑575/18 P, EU:C:2020:530, 46. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
44
Lai noteiktu, vai strīdīgais pasākums rada saistošas tiesiskas sekas, ir jāņem vērā šī akta būtība un jāizvērtē tā ietekme atbilstoši tādiem objektīviem kritērijiem kā minētā akta saturs, attiecīgā gadījumā ņemot vērā tā pieņemšanas kontekstu, kā arī tā tās iestādes pilnvaras, kas ir tā autore (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 20. februāris, Beļģija/Komisija, C‑16/16 P, EU:C:2018:79, 32. punkts, un 2020. gada 9. jūlijs, Čehijas Republika/Komisija, C‑575/18 P, EU:T:2020:530, 47. punkts).
45
Jāatgādina, ka strīdīgais pasākums izpaužas kā mutisks aizliegums uz deputātu pultīm izvietot valsts karogus un ka tas tika pieņemts, pamatojoties uz EP Reglamenta 10. panta 3. punkta otro teikumu, kurā paredzēts, ka “[deputāti] neizstāda transparentus” Parlamenta sēdēs. Kā norādīts ģenerāladvokātes secinājumu 71. punktā, šī tiesību norma ir tieši piemērojama un tai nav vajadzīgi īstenošanas pasākumi.
46
Lai noteiktu, vai Vispārējā tiesa, kā uzsver apelācijas sūdzības iesniedzēji, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot EP Reglamenta 10. panta 3. punkta otro teikumu, ir jāņem vērā, kā atgādināts pārsūdzētā sprieduma 40. punktā, ne tikai šīs tiesību normas teksts, bet arī tās konteksts un tā tiesiskā regulējuma mērķi, kurā šī norma ir ietverta (spriedums, 2023. gada 28. septembris, Gargždų geležinkelis, C‑671/21, EU:C:2023:709, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
47
Savienības tiesību normas formulējums, kas izmantots vienā no tās valodu versijām, nevar būt vienīgais pamats šīs tiesību normas interpretācijai vai arī tam nevar piešķirt prioritāru nozīmi salīdzinājumā ar pārējo valodu versijām. Nepieciešamība katru Savienības tiesību normu interpretēt un piemērot vienveidīgi izslēdz to, ka viena no tās valodu versijām tiek aplūkota atsevišķi, bet gan ietver prasību to interpretēt atbilstoši tā tiesiskā regulējuma vispārējai sistēmai un mērķim, kuras elements ir šī norma (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1977. gada 27. oktobris, Bouchereau, 30/77, EU:C:1977:172, 14. punkts, un spriedumu, 2022. gada 15. septembris, Minister for Justice and Equality (Trešās valsts valstspiederīgais, kas ir Savienības pilsoņa brālēns), C‑22/21, EU:C:2022:683, 20. punkts).
48
Tātad Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 50. punktā, nosakot, vai nacionālie karogi ir “transparenti” šīs tiesību normas izpratnē, ir pamatoti ņēmusi vērā EP Reglamenta 10. panta 3. punkta otrā teikuma versijas citās valodās, kas nav franču valodas versija. Turklāt pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojumiem Vispārējā tiesa, šādi rīkodamās, nekādā ziņā nav pārkāpusi Padomes Regulas Nr. 1, kas grozīta ar Regulu Nr. 517/2013, 1. pantu, kurā ir vienīgi uzskaitītas Savienības iestāžu oficiālās valodas un darba valodas.
49
Attiecībā uz jautājumu, vai EP Reglamenta 10. panta 3. punkta otrajā teikumā noteiktais “transparentu” izstādīšanas aizliegums attiecas arī uz valsts karogiem, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 50. punktā ir norādījusi, ka termini, kuri ir izmantoti citās šīs tiesību normas valodu versijās un kuri atbilst franču valodas terminiem “banderoles” un “bannières”, vispārīgi apzīmē priekšmetus, kas nereti izgatavoti no audumiem, kuri dažkārt piestiprināti uz koka kātiem un uz kuriem uzrakstīti it īpaši politiski saukļi, devīzes vai arī paziņojumi par uzsaukumiem vai politiskiem mērķiem. Tādējādi tā šajā pašā 50. punktā pamatoti varēja atzīt, ka, ņemot vērā nozīmi, kādu šajā lietā valsts karogam ir piešķīruši apelācijas sūdzības iesniedzēji, šis karogs varēja tikt uzskatīts par izteiksmes vai komunikācijas līdzekli, kas identisks transparentam.
50
Šādu interpretāciju apstiprina EP Reglamenta 10. panta 3. punkta otrā teikuma kontekstuālie un teleoloģiskie elementi.
51
Kā Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 42.–44. punktā, mutisko debašu tradīcija, kas raksturo Parlamenta darbību, ir atspoguļota EP Reglamentā. No tā vispārējās sistēmas izriet, ka deputāti izsakās uzstājoties un viņiem principā nav nekādu citu izteiksmes līdzekļu. Šajā kontekstā EP Reglamenta 10. panta 3. punkta otrajā teikumā kopsakarā ar tā 175. pantu ir ierobežoti deputātu izteiksmes līdzekļi ārpus viņu uzstāšanās laika, lai garantētu gan to vienlīdzību, gan Parlamenta kārtību.
52
Tāpēc pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēji, Vispārējā tiesa ir pamatoti atzinusi, ka, uz savām pultīm novietojot valsts karogu, viņi ir izstādījuši transparentu EP Reglamenta 10. panta 3. punkta otrā teikuma izpratnē. Ņemot vērā šim karogam tādējādi piešķirto politisko nozīmi, attiecīgo deputātu rīcība ir jāsaprot kā politiska viedokļa paušana tādā pašā mērā kā EP Reglamenta 10. panta 3. punkta otrajā teikumā minēto “transparentu” izstādīšana.
53
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentāciju, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa esot kļūdījusies, neizklāstīdama iemeslus, kuru dēļ tā ir atzinusi, ka šo valsts karogu izstādīšana ir izjaukusi Parlamenta kārtību un bijusi nepiedienīga uzvedība no deputātu puses, pietiek norādīt, ka EP Reglamenta 10. panta 3. punkta otrajā teikumā noteiktais aizliegums nav atkarīgs no konkrēta pierādījuma par to, ka šāda izstādīšana traucē Parlamenta darba norisi.
54
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentāciju, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi EP Reglamenta 10. panta 3. punkta otro teikumu tādējādi, ka šīs tiesību normas mērķis ir saglabāt vienlīdzību starp deputātiem attiecībā uz viņu uzstāšanās laiku, pietiek norādīt, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 44. punktā ir pamatoti uzskatījusi, ka šīs tiesību normas kopsakarā ar šī reglamenta 175. pantu mērķis ir garantēt deputātu vienlīdzību attiecībā uz viņu izteiksmes līdzekļiem un līdz ar to – ņemot vērā, ka deputāti principā izsakās mutiski – viņu uzstāšanās laiku.
55
Visbeidzot, attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentāciju, saskaņā ar kuru viņiem ir tiesības uz savām pultīm novietot nelielu valsts karogu, pamatojoties uz LES 4. panta 2. punktā garantētajām tiesībām uz nacionālās identitātes respektēšanu, uzreiz ir jāatgādina, ka šajā tiesību normā, pretēji tam, ko apgalvo prasītāji, nav runāts par “nacionālo piederību”. Ar minēto tiesību normu Savienībai turpretī ir noteikts pienākums respektēt dalībvalstu vienlīdzību saistībā ar Līgumiem, kā arī to nacionālo identitāti, kas raksturīga to politiskajām un konstitucionālajām pamatstruktūrām, un valstu galvenās funkcijas.
56
Turklāt Parlamenta locekļi pārstāv Savienības pilsoņus, kā skaidri izriet no LES 10. panta 2. punkta un 14. panta 2. punkta, kā arī no LESD 22. panta 2. punkta, pat ja viņi ir ievēlēti no dalībvalstu līmenī izveidotiem sarakstiem. Atbilstoši pārstāvības demokrātijas principam, kas saskaņā ar LES 10. panta 1. punktu ir Savienības darbības pamatā, Parlamenta sastāvs patiesi un pilnīgi atspoguļo Savienības pilsoņu izvēles, ko Savienības pilsoņi brīvi veikuši vispārējās un tiešās vēlēšanās attiecībā uz personām, kuras tie vēlas redzēt kā savus pārstāvjus konkrētā sasaukumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 19. decembris, Junqueras Vies, C‑502/19, EU:C:2019:1115, 83. punkts).
57
No tā izriet, kā Vispārējā tiesa ir pamatoti uzskatījusi pārsūdzētā sprieduma 49. punktā, ka dalībvalstu karogu izstādīšana uz Parlamentā ievēlēto deputātu pultīm nesaskan ar šo deputātu pārstāvības funkciju, kā tā ir definēta Līgumos, uz kuriem ir skaidri norādīts EP Reglamenta 10. panta 1. punktā.
58
Šādos apstākļos ir jāatzīst, ka strīdīgais pasākums nerada tiesiskas sekas, kuras varētu ietekmēt apelācijas sūdzības iesniedzēju deputāta pilnvaru īstenošanas nosacījumus, būtiski grozot viņu tiesisko stāvokli, jo tā sekas nepārsniedz tās, ko rada EP Reglamenta 10. panta 3. punkta otrajā teikumā paredzētais aizliegums.
59
Tātad Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 52. punktā uzskatīdama, ka strīdīgais pasākums nav apstrīdams tiesību akts.
60
No tā izriet, ka otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
61
Ņemot vērā visus iepriekš minētos iemeslus, apelācijas sūdzība ir jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
62
Saskaņā ar Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācijas sūdzība ir nepamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz minētā reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kam spriedums ir labvēlīgs.
63
Tā kā Parlaments ir prasījis piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā viņiem spriedums ir nelabvēlīgs, viņiem ir jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt Parlamenta tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.
2)
Jérôme Rivière, Dominique Bilde, Joëlle Mélin, Aurélia Beigneux, Thierry Mariani, Jordan Bardella, Jean‑Paul Garraud, Jean‑François Jalkh, Gilbert Collard, Gilles Lebreton, Nicolaus Fest, Gunnar Beck un Philippe Olivier sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Parlamenta tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.