62012CC0328
ĢENERĀLADVOKĀTES ELEANORAS ŠARPSTONES [ELEANOR SHARPSTON] SECINĀJUMI,
sniegti 2013. gada 10. septembrī (
1
)
Lieta C‑328/12
Ralph Schmid (rīkojoties kā Aletta Zimmermann aktīvu likvidators)
pret
Lilly Hertel
(Bundesgerichtshof (Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Tiesu iestāžu sadarbība civillietās — Maksātnespējas procedūra — Regula (EK) Nr. 1346/2000 — Tās dalībvalsts tiesas piekritība, kurā atrodas parādnieka galveno interešu centrs — Ar maksātnespēju pamatota atcelšanas prasība — Ārpusteritorijas elements — Trešā valstī dzīvojošs atbildētājs”
1.
Padomes Regulas (EK) Nr. 1346/2000 (
2
) (turpmāk tekstā – “Regula”) 3. panta 1. punktā ir noteikts, kurām tiesām ir starptautiska piekritība maksātnespējas procedūras uzsākšanai. Šādas procedūras saistībā likvidatori “kreditoru interesēs var arī iesniegt pārsūdzības prasību” (
3
). Šajā lietā jautājums ir, vai 3. panta 1. punkta noteikumi ir piemērojami, ja atbildētājs tiesvedībā par prasību atcelt darījumu ir trešās valsts pilsonis.
Maksātnespējas procedūru regula
2.
Regulā būtībā ir noteikts piekritības sadalījums un piemērojamo tiesību noteikšana saistībā ar maksātnespējas procedūrām un to savstarpējo atzīšanu. Šajā lietā uzmanība tiek vērsta uz starptautiskās piekritības vispārīgo noteikumu interpretāciju. Tomēr analīzē ir jāietver arī Regulas vispārējā sistēma un likvidatora loma.
3.
Regulas preambulas 2., 3. un 4. apsvērumā ir paskaidrots, ka iekšējā tirgus pareizai darbībai ir nepieciešams, lai pārrobežu maksātnespējas procedūras darbotos produktīvi un efektīvi, un ka iekšējā tirgus pareizai darbības labā ir jāizvairās no lietas dalībnieku stimulēšanas pārvietot aktīvus vai tiesvedību no vienas dalībvalsts uz citu nolūkā iegūt labvēlīgāku tiesisko statusu (labvēlīgākās tiesas piekritības izvēle).
4.
Preambulas 8. apsvērumā ir noteikts, ka, lai sasniegtu šos mērķus, ir “vajadzīg[s] [..], ka šajā jomā noteikumi par piekritību, atzīšanu un piemērojamo tiesību aktu būtu ietverti Kopienas tiesību aktā [..]”.
5.
Preambulas 12.–14. apsvērumā ir teikts:
“(12)
Šī regula ļauj sākt galvenās maksātnespējas procedūras dalībvalstī, kurā ir parādnieka galveno interešu centrs. Šīm procedūrām ir vispārēja darbības joma, un to mērķis ir aptvert visus parādnieka aktīvus. Lai aizsargātu dažādas intereses, šī regula ļauj sākt sekundāro procedūru, kas notiktu līdztekus galvenajai procedūrai. Sekundāro procedūru var sākt tajā dalībvalstī, kurā atrodas parādnieka uzņēmums. Sekundārās procedūras darbība attiecas tikai uz šajā dalībvalstī esošajiem aktīviem. Obligātas koordinācijas noteikumi galvenajā procedūrā atbilst vajadzībai pēc vienotības Kopienā.
(13)
“Galveno interešu centrs” ir vieta, kur parādnieks regulāri pārvalda savas intereses un tādēļ ir pieejams trešajām personām.
(14)
Šī regula attiecas tikai uz tām procedūrām, kurās parādnieka galveno interešu centrs atrodas Kopienā.”
6.
Regulas I nodaļas nosaukums ir “Vispārīgi noteikumi”. Šajā nodaļā ietilpst 1. pants (“Darbības joma”), kura 1. punktā ir paredzēts:
“Šī regula attiecas uz kolektīvām maksātnespējas procedūrām, kas ir saistītas ar daļēju vai pilnīgu parādnieka mantas atsavināšanu un likvidatora iecelšanu.”
7.
Regulas 2. panta a) punktā “maksātnespējas procedūras” ir definētas kā “kolektīvas procedūras”, kas uzskaitītas Regulas A pielikumā, un šajā uzskaitījumā ir ietvertas īpašas procedūras katrā dalībvalstī, kā tas noteikts attiecīgās valsts tiesību aktos.
8.
Regulas 2. panta b) punktā “likvidators” ir definēts kā “persona vai struktūra, kuras funkcijās ietilpst parādniekam atsavināto aktīvu pārvaldīšana vai likvidācija vai viņa darbību pārraudzība”.
9.
Regulas 3. panta nosaukums ir “Starptautiskā piekritība”. Tajā ir noteikts:
“1.   Tās dalībvalsts tiesas, kuras teritorijā atrodas parādnieka galveno interešu centrs, piekritībā ir sākt maksātnespējas procedūras. Sabiedrības vai juridiskas personas gadījumā juridisko adresi uzskata par galveno interešu centru, ja nav pierādījumu pretējam.
2.   Ja parādnieka galveno interešu centrs atrodas kādas dalībvalsts teritorijā, citas dalībvalsts tiesu piekritībā ir sākt maksātnespējas procedūras pret parādnieku tikai, ja šīs citas dalībvalsts teritorijā parādniekam pieder uzņēmums. Šīs procedūras attiecas tikai uz tiem parādnieka aktīviem, kas atrodas pēdējā minētā dalībvalstī.
3.   Ja maksātnespējas procedūras ir sāktas saskaņā ar 1. punktu, visas procedūras, kas pēc tam sāktas saskaņā ar 2. punktu, ir sekundāras procedūras. Pēdējās minētās procedūras ir likvidācijas procedūras.”
10.
Regulas II nodaļā ar nosaukumu “Maksātnespējas procedūru atzīšana” ietilpst 16. pants (“Princips”), kura 1. punkts ir šāds:
“Visus nolēmumus, kas sāk maksātnespējas procedūru, ko izdara dalībvalsts tiesa, kurai ir piekritība saskaņā ar 3. pantu, atzīst visās citās dalībvalstīs no brīža, kad tie stājas spēkā procedūras sākšanas valstī. [..]”
11.
Regulas 17. panta (“Atzīšanas sekas”) 1. punktā ir noteikts:
“Nolēmumam, ar ko sāk 3. panta 1. punktā minēto procedūru bez turpmākām formalitātēm, ir tādas pašas sekas visās citās dalībvalstīs kā saskaņā ar tiesību aktiem procedūras sākšanas valstī, ja vien šajā regulā nav paredzēts citādi un ciktāl šajā citā dalībvalstī nav sākta 3. panta 2. punktā minētā procedūra.”
12.
Regulas 18. pantā (“Likvidatora pilnvaras”) tostarp ir noteikts:
“1.   Tādas tiesas ieceltais likvidators, kam ir piekritība saskaņā ar 3. panta 1. punktu, var īstenot citā dalībvalstī visas viņam uzticētās pilnvaras, kas viņam piešķirtas ar procedūras sākšanas valsts tiesību aktiem [..].
2.   Likvidators [..] kreditoru interesēs var arī iesniegt pārsūdzības prasību.
3.   Īstenojot savas pilnvaras, likvidators ievēro tās dalībvalsts tiesību aktus, kuras teritorijā viņš paredz rīkoties, cita starpā, attiecībā uz aktīvu pārdošanas procedūrām. Šajās pilnvarās var neietilpt piespiedu pasākumi vai tiesības lemt par tiesvedību vai strīdiem.”
13.
Regulas 25. panta (“Nolēmumu atzīšana un izpilde”) 1. punktā ir paredzēts:
“Nolēmumus, ko sniegusi tiesa, kuras nolēmums par procedūras sākšanu ir atzīts saskaņā ar 16. pantu, un kas attiecas uz maksātnespējas procedūras norisi un izbeigšanu, kā arī šajā tiesā apstiprinātos mierizlīgumus atzīst bez turpmākām formalitātēm. [..]
Pirmo apakšpunktu piemēro arī nolēmumiem, kas izriet tieši no maksātnespējas procedūrām un kas ir cieši saistīti ar tām, pat ja tos sniegusi cita tiesa.
[..]”
14.
Regulas 44. panta 1. punktā ir teikts, ka attiecībā uz Regulā minētajiem jautājumiem ar to tiek aizstātas konvencijas, kas noslēgtas starp divām vai vairāk dalībvalstīm. Tomēr 44. panta 3. punkta a) apakšpunktā ir norādīts, ka Regula nav piemērojama, “ciktāl tā ir nesavienojama ar saistībām, ko rada konvencija saistībā ar bankrotu, kuru attiecīgā valsts noslēgusi ar vienu vai vairākām trešām valstīm pirms šīs regulas stāšanās spēkā”.
Fakti, tiesvedība un prejudiciālais jautājums
15.
Ralph Schmid ir likvidators 2007. gada 4. maijā pret Aletta Zimmermann uzsāktajā maksātnespējas procedūrā. Šajā procedūrā viņš cēla prasību pret Lilly Hertel ar mērķi atcelt starp viņu un A. Zimmermann noslēgto darījumu. L. Hertel, kas ir A. Zimmermann pamāte, dzīvo Šveicē. Procedūrai nebija cita starptautiskā elementa (konkrētāk, nebija elementa par citas ES dalībvalstis, kā vien Vācijas, iesaisti). Ar šo prasību likvidators kā A. Zimmermann īpašumā ietilpstošus lūdz atgūt EUR 8015,08, pieskaitot procentus.
16.
Zemākajās tiesu instancēs prasība Vācijas tiesu starptautiskās piekritības neesamības dēļ ir noraidīta kā nepieņemama. R. Schmid cēla prasību Bundesgerichtshof (Federālā Augstākā tiesa) (turpmāk tekstā – “iesniedzējtiesa”) par tiesību jautājumiem (“Revision”) par minēto nolēmumu.
17.
Secinājusi, ka strīda atrisinājums ir atkarīgs no Regulas 3. panta 1. punkta interpretācijas, Bundesgerichtshof devītais civillietu senāts nolēma tiesvedību apturēt un lūgt prejudiciālu nolēmumu par šādu jautājumu:
“Vai tās dalībvalsts, kuras teritorijā attiecībā uz parādnieka mantu ir sākta maksātnespējas procedūra, tiesu piekritībā ir izskatīt [darījuma] atcelšanas prasību sakarā ar maksātnespēju pret atbildētāju, kura pastāvīgā dzīvesvieta vai juridiskā adrese nav dalībvalstī?”
18.
R. Schmid un Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus. 2013. gada 10. aprīļa tiesas sēdē Vācijas valdība un Komisija sniedza mutvārdu paskaidrojumus.
Tiesai iesniegtie apsvērumi
19.
R. Schmid uzskata, ka Regulas 3. panta 1. punkts ir interpretējams tādējādi, ka ar to piekritība lemt par prasību tiek piešķirta tās dalībvalsts tiesām, kurā ir uzsākta maksātnespējas procedūra. Vienīgā pārbaude, lai noteiktu 3. panta 1. punktā paredzēto piekritību, ir parādnieka galvenā interešu centra atrašanās vieta. Pievienojot vēl vienu nosacījumu, proti, ka jābūt iesaistītām divām vai vairākām dalībvalstīm, rastos tiesiskā nenoteiktība jau uzsākot tiesvedību. Interpretējot 3. panta 1. punktu piedāvātajā veidā, tiktu izpildītas procesuālās vienotības principa prasības. Tā arī veicina vienotā tirgus pareizu darbību, novēršot iespējamo līdzekļu aizpludināšanu no Eiropas Savienības nolūkā gūt priekšrocības (labvēlīgākās tiesas piekritības izvēle) un stiprinot likvidatora iespējas apstrīdēt un atcelt parādnieka līdzekļu aizplūšanu no Eiropas Savienības.
20.
Komisija tam piekrīt. Ar 3. panta 1. punktu dalībvalsts, kurā atrodas parādnieka galveno interešu centrs, tiesām tiek piešķirta starptautiska piekritība. Nav papildu nosacījuma par piekritību lietās, kuras ir cieši saistītas ar maksātnespējas procedūru: nav nepieciešams konstatēt elementu par citas dalībvalsts iesaisti. Var un vajag nošķirt noteikumus par starptautisko piekritību un noteikumus par nolēmumu atzīšanu un izpildi. ES tiesībās trešajām valstīm nevar paredzēt prasību atzīt ES tiesu maksātnespējas jautājumos pasludinātos nolēmumus.
21.
Vācijas valdība norāda, ka ES tiesības trešās valstis var ietekmēt tikai ar divpusējo vai daudzpusējo konvenciju starpniecību. Eiropas Savienībai ar Šveici, kuras iedzīvotāja ir L. Hertel, šādas vienošanās nav. Turklāt Regulas mērķiem neatbilst starptautiskās piekritības regulējumu attiecināt uz sekundārajām procedūrām, kuru mērķis ir atcelt ar trešajā valstī dzīvojošu atbildētāju agrāk noslēgtu darījumu. Regulas mērķis ir nodrošināt maksātnespējas procedūru pilnvērtīgu un efektīvu norisi iekšējā tirgū, kurā trešās valstis nepiedalās. Piekritība tajā nav regulēta izolēti; piekritības noteikumi ir vispārējā pilnvērtīgu un efektīvu maksātnespējas procedūru regulējuma daļa. Tā kā normas par atzīšanu un izpildi trešajām valstīm nevar piemērot, 3. panta 1. punktu nebūtu lietderīgi interpretēt tādējādi, ka ar to tiesai tiek piešķirta piekritība attiecībā pret trešajām valstīm. Tādējādi atbildētāji, kuri jau tā ir vājākā puse, tiktu konfrontēti ar maksātnespējas un procesuālajām tiesībām, kuras tiem ir svešas, tādējādi vēl vairāk vājinot to pozīcijas.
Vērtējums
22.
Regulas mērķis ir uzlabot pārrobežu maksātnespējas procedūru efektivitāti (
4
). Šai nolūkā Regulā ir ietverti noteikumi par visām dalībvalstīm kopīgu piekritību, noteikumi spriedumu atzīšanas veicināšanai un noteikumi par piemērojamajiem tiesību aktiem (
5
). Šo noteikumu pamatā ir vienotības un universalitātes principi (
6
), kas pielāgoti, lai pieļautu noteiktas sekundārās procedūras. Tātad Regulā ir sniegts vesels vienā dalībvalstī ierosināmo pamatprocedūru komplekss, lai pilnībā varētu aptvert parādnieka līdzekļus, lai kur arī tie atrastos; ar ierobežotām iespējām uzsākt sekundārās procedūras citā dalībvalstī (
7
).
23.
Regulas 3. panta 1. punktā paredzētais piekritības noteikums ir nosaukts par Regulas izveidotās sistēmas “stūrakmeni” (
8
). Tas noteic, ka tās dalībvalsts tiesas, kuras teritorijā atrodas parādnieka galveno interešu centrs, piekritībā ir sākt maksātnespējas procedūras. Tātad atbilstoši Regulai centrālā loma piekritības noteikšanā ir parādnieka galveno interešu centram (
9
).
24.
Iesniedzējtiesa vaicā, vai tās dalībvalsts tiesas, kurā jau ir uzsāktas maksātnespējas procedūras par parādnieka aktīviem, ir kompetentas atcelt darījumu ar atbildētāju, kurš ir trešās valsts pilsonis. Tomēr, pirms atbildēt uz šo jautājumu, ir svarīgi noskaidrot, vai apstākļos, kad vienīgais starptautiskais elements ir starp dalībvalsti un trešo valsti (nevis starp divām vai vairākām dalībvalstīm), tās dalībvalsts tiesām, kurā atrodas parādnieka galveno interešu centrs, ir piekritīga maksātnespējas procedūra atbilstoši Regulas 3. panta 1. punktam vai tomēr atbilstoši dalībvalsts maksātnespējas jomas tiesiskajam regulējumam un starptautiskajām privāttiesībām. (Pēdējā minētajā gadījumā, jebkāda šo tiesu starptautiskā piekritība būtu nosakāma atbilstoši divpusējām maksātnespējas konvencijām, kas noslēgtas starp šo dalībvalsti un trešajām valstīm.) Citiem vārdiem: vai Regula šādām procedūrām vispār ir piemērojama?
25.
Manuprāt, tā ir piemērojama. Atbilstoši Regulas 1. panta 1. punkta noteikumiem tā attiecas uz “kolektīvām maksātnespējas procedūrām, kas ir saistītas ar daļēju vai pilnīgu parādnieka mantas atsavināšanu un likvidatora iecelšanu”. Nedz 1. panta 1. punkts, nedz A pielikums nešķiet ierobežojam Regulas piemērošanu procedūrām ar pārrobežu elementu.
26.
Regula ir tieši piemērojams tiesību akts. Stājoties spēkā, tā aizstāja jebkādus valsts tiesību aktus vai divpusējās konvencijas (
10
) starp dalībvalstīm par maksātnespējas procedūru starptautisko piekritību, tikai ar 44. panta 3. punkta paredzētajiem izņēmumiem (
11
). Ja parādnieka galvenais interešu centrs ir Eiropas Savienībā, ir jāpiemēro 3. panta 1. punkts (nevis valsts tiesības), lai noteiktu, kuras dalībvalsts tiesām ir piekritīga maksātnespējas procedūra.
27.
Kā norāda Vācijas valdība, ES likumdošanas iniciatīvas veiktās Regulas propagandas pamatā ir vajadzība nodrošināt iekšējā tirgus pareizu darbību (skat. preambulas 2., 3., 4. un 8. apsvērumu). Tomēr tā neuzskata, ka Regulas piemērošanai būtu nepieciešams, lai konkrētai maksātnespējas procedūrai būtu raksturīgs pārrobežu elements. Interpretējot Regulu tādējādi, ka tā ir piemērojama tikai tad, ja ir konstatējams pārrobežu elements ar vismaz divu ES dalībvalstu iesaisti, rastos ievērojama nenoteiktība un maksātnespējas procedūras nebūtu nedz efektīvas, nedz pilnvērtīgas.
28.
Lai Regulu piemērotu, ir nepieciešams, ka maksātnespējas procedūrās acīmredzami ir iesaistīts parādnieks, kura galveno interešu centrs ir kādā dalībvalstī (skat. preambulas 14. apsvērumu). Ja tā nav, tad nav jautājuma par Regulas piemērošanu. Regula “ļauj sākt galvenās maksātnespējas procedūras dalībvalstī, kurā ir parādnieka galveno interešu centrs”, un konkretizē, ka “šīm procedūrām ir vispārēja darbības joma, un to mērķis ir aptvert visus parādnieka aktīvus” (
12
). Es to saprotu tādējādi, ka šis uzstādījums atspoguļo vienotības un universalitātes principus. Es uzskatu, ka maksātnespējas procedūrās šos principus ir vēlams piemērot.
29.
Tātad, tiesas piekritība ir jānosaka pēc iespējas agrākā stadijā, lai varētu veikt pasākumus parādnieka īpašuma saglabāšanai tā kreditoru interesēm, tādējādi nodrošinot procedūru efektivitāti un pilnvērtīgumu (
13
). Tiesa lietā Staubitz-Schreiber (
14
) tā arī atzina, ka, lai noteiktu, kuras tiesas jurisdikcijā ietilpst maksātnespējas procedūru uzsākšana, parādnieka galvenais interešu centrs ir jānosaka brīdī, kad ir iesniegts pieteikums par maksātnespējas procedūras uzsākšanu, nevis datumā, kad šī procedūra faktiski tiek sākta. Šādā agrā stadijā pārrobežu elementa pastāvēšana var nebūt zināma. Tomēr kompetentās tiesas noteikšanu nevar atlikt līdz brīdim, kamēr papildus parādnieka galvenā interešu centra atrašanās vietai top zināma vairāku procedūras aspektu dislokācija (piemēram, iespējamo sekundāro prasību atbildētāju dzīvesvieta vai parādnieka līdzekļu atrašanās vietas). Nogaidot, līdz zināmi visi šie aspekti, tiktu apdraudēti Regulā iecerētie maksātnespējas procedūru efektivitātes un lietderīguma mērķi, kā arī rastos tiesiska nenoteiktība.
30.
Regulas 3. panta 1. punktā nepārprotami ir teikts, ka “tās dalībvalsts tiesas, kuras teritorijā atrodas parādnieka galveno interešu centrs, piekritībā ir sākt maksātnespējas procedūras” (
15
). Kompetentās tiesas noteikšanā nekam citam nav nozīmes. Tādējādi parādnieka līdzekļu atrašanās vietai nav nozīmes, ja vien tas nav jāņem vērā kā faktors, nosakot parādnieka galveno interešu centru un/vai ir jāuzsāk sekundārās procedūras atbilstoši 3. panta 2. punktam. Vietai, kur dzīvo katrs no iespējamajiem atbildētājiem prasībās, kuras (ja nepieciešams) likvidators maksātnespējas procedūru ietvaros var celt vēlāk ar mērķi atcelt darījumu un atgūt papildu aktīvus kreditoru labā, arī nav nozīmes saistībā ar jautājumu par to, kurai tiesai ir jāuzsāk maksātnespējas procedūra. Šāda prasība ietilpst tās tiesas jurisdikcijā, kura (jau) ir uzsākusi minēto procedūru, jo tā ir prasība, kas tiešā veidā izriet no šīs procedūras un ir cieši ar to saistīta (
16
). Šajā stadijā maksātnespējas procedūra jau ir uzsākusi savu gaitu. Prasība par darījuma atcelšanu ir hronoloģiski vēlāka par maksātnespējas procedūras uzsākšanu kompetentajā tiesā. No tā izriet, ka šādas prasības atbildētāja dzīvesvietai nav nekādas ietekmes uz to, kurai tiesai ir jāuzsāk maksātnespējas procedūra.
31.
Tādēļ es uzskatu, ka nav nepieciešams pārrobežu elements ar divu vai vairāku dalībvalstu iesaisti, lai varētu piemērot Regulu. Ja vien parādnieka galveno interešu centrs atrodas Eiropas Savienībā (
17
), Regulas 3. panta 1. punkts, kurš ir tieši piemērojams visās dalībvalstīs, nosaka kompetento tiesu.
32.
Vai kompetentās tiesas jurisdikcijā ietilpst arī likvidatora celtā prasība par darījuma atcelšanu, ja atbildētājs nedzīvo vis citā dalībvalstī, bet gan trešā valstī?
33.
Vācijas valdība norāda, ka Regula nav piemērojama, lai piešķirtu jurisdikciju attiecībā uz šādu prasību. Potenciālais atbildētājs (un, ļoti iespējams, attiecīgie aktīvi) atrodas ārpus Eiropas Savienības. Liekot atbildētājam aizstāvēties sev svešā tiesā, tas tiktu nostādīts neizdevīgā pozīcijā. Turklāt, tā kā Regulā ir skaidri paredzēta tiesas, kurai ir piekritība, nolēmumu par darījumiem, kuros iesaistīta arī cita ES dalībvalsts, izpilde un atzīšana (
18
), trešo valstu tiesām nav pienākuma atzīt un izpildīt jebkādus Eiropas Savienības kompetento tiesu pieņemtos nolēmumus.
34.
Mani šie argumenti nepārliecina. Manuprāt, kompetentās tiesas jurisdikcijā atbilstoši Regulas 3. panta 1. punktam ietilpst izskatīt likvidatora celtu prasību ar mērķi atcelt darījumu, kura puse ir trešā valstī dzīvojošs atbildētājs.
35.
Pirmkārt, šāda pieeja pilnībā atbilst vienotības un universalitātes principiem. Maksātnespējas procedūras ir kolektīvas procedūras un tiesa vietā, kurā atrodas parādnieka galvenais interešu centrs, (pēc definīcijas) izskatīs lielāko tiesu parādnieka darījumu (pretējā gadījumā frāze “galvenais interešu centrs” būtu bezjēdzīga) (
19
). Ja šai tiesai – kuras kompetenci izskatīt maksātnespējas procedūru noteikt vajadzētu būt visai vienkārši (
20
) – ir jāpārrauga parādnieka kapitāla precīzs novērtējums un atbilstošas vienošanās ar tā kreditoriem, tai ir jāvar noteikt likvidatora celta prasība atcelt starp parādnieku un trešo personu agrāk noslēgtu darījumu, kuras mērķis ir šī darījuma priekšmetu vai ienākumus no tā iekļaut parādnieka mantā par labu kreditoriem.
36.
Otrkārt, es nedomāju, ka apstāklis, ka Regulas normas par nolēmumu atzīšanu un izpildi nav saistošas trešajām valstīm, izslēdz noteikuma par jurisdikciju piemērošanu. Ir svarīgi un noderīgi nošķirt jurisdikciju, no vienas puses, un atzīšanu un izpildi, no otras.
37.
Jurisdikcija Regulā ir noteikta vienīgi ar atsauci uz vietu, kurā atrodas parādnieka galveno interešu centrs. Tiesa saistībā ar ES ietvaru maksātnespējas procedūru ir atzinusi, ka tiesai ir jurisdikcija ne vien attiecībā uz galveno maksātnespējas procedūru, bet arī saistībā ar jebkurām pakārtotajām procedūrām (
21
).
38.
Attiecībā uz atzīšanu un izpildi vispirms jānorāda, ka šīs normas var lasīt abstrahējoties no normas par jurisdikciju. Otrkārt, pat ja uz Regulu nav iespējams balstīties jautājumā par atzīšanu un izpildi, kompetentās tiesas nolēmums nav gluži bez efekta. Ir iespējams (vai arī nē, kā šajā lietā), ka minētais nolēmums ir atzīstams un izpildāms atbilstoši divpusējai konvencijai.
39.
Likvidatoram gadījumā, ja ir ticis taisīts spriedums par kāda iepriekš noslēgta darījuma ar trešo personu atcelšanu, būs jālūdz šīs sprieduma atzīšana un izpilde valstī, kurā dzīvo minētā trešā persona (un/vai kur atrodas ar attiecīgo darījumu saistītie aktīvi). No šī aspekta tas parasti tomēr būs efektīvāks un lētāks process nekā pilnīgi atsevišķas procedūras uzsākšana attiecīgās valsts tiesu iestādēs (un lētāks process ietaupa parādnieka līdzekļus kreditoriem par labu). Ideālā gadījumā likvidatora panāktais spriedums tiks atzīts un izpildīts, sliktākajā – tam būs jāatgriežas kompetentajā tiesā ES dalībvalstī un jālūdz parādnieka aktīvu novērtējuma samazināšana, pirms panākt galīgo vienošanos ar kreditoriem.
40.
No trešās personas pozīcijām raugoties, automātiskas atzīšanas un izpildes neesamība sniedz papildu aizsardzību. Ļoti iespējams, ka šāda trešā persona, saņemot pavēsti par likvidatora prasību, izvēlēsies ierasties un aizstāvēties tiesvedībā tās dalībvalsts tiesā, kurā atrodas parādnieka galveno interešu centrs. Ja kāda iemesla dēļ tā to nav varējusi vai vēlējusies darīt, tai būs pamatotāki iemesli lūgt savai vietējai tiesai neatzīt un neizpildīt pret viņu vērsto spriedumu automātiski, bet izskatīt prasību pēc būtības.
41.
Treškārt, ir vērts norādīt, ka spriedumā lietā Owusu (
22
), kurā runa bija par Briseles konvencijas (
23
) 2. pantā paredzētā jurisdikcijas noteikuma (kurā noteikts, ka “personas, kuru domicils ir valstī, kam ir saistoša šī konvencija, [..] var iesūdzēt attiecīgās valsts tiesā” interpretāciju, virspalāta atzina, ka šī norma ir piemērojama tādiem apstākļiem, kas ietver attiecības starp vienas līgumslēdzējas valsts un trešās valsts tiesām (
24
). Minētajā lietā viena no atbildētājiem domicils bija Apvienotajā Karalistē, bet vairāki citi atbildētāji dzīvoja Jamaikā, kur bija noticis tiesvedības pamatā esošais negadījums, un tika (pamatoti) apgalvots, ka forum conveniens bija Jamaikā. Minētajā lietā (gluži kā šajā) jautājums bija par līgumslēdzēju valsti un trešo valsti: netika skarta nevienas citas līgumslēdzējas valsts tiesu jurisdikcija un nebija nekāda piesaistes faktora citai līgumslēdzējai valstij (
25
). Virspalāta tomēr atzina, ka Briseles konvencijas 2. pantā paredzētais jurisdikcijas noteikums ir obligāti saistošs, un noliedza jebkādu iespēju dalībvalsts tiesai piemērot forum non conveniens doktrīnu un atteikties no jurisdikcijas.
42.
Vācijas valdības izvirzītie argumenti šajā lietā ļoti līdzinās Apvienotās Karalistes lietā Owusu (
26
) izvirzītajiem.
43.
Tādēļ ir skaidrs, ka, taisot spriedumu lietā Owusu, virspalāta zināja, ka, ja tā atzīs, ka attiecīgās līgumslēdzējas valsts (Apvienotā Karaliste) tiesas nevarēja atteikties no jurisdikcijas par labu trešās valsts (Jamaika) tiesām, iespējams, būs grūtības ar taisītā sprieduma atzīšanu un izpildi (
27
). Līdzīgi lietā Owusu Tiesa īpaši ņēma vērā līgumu relatīvās ietekmes principu (nozīmē, ka Briseles konvencijā nav paredzēti pienākumi valstīm, kuras to nav atzinušas par sev saistošu). Tā norādīja, ka “šajā ziņā ir pietiekami atzīt, ka līgumslēdzējas valsts tiesas noteikšana par kompetentu sakarā ar atbildētāja domicilu šajā valstī, pat attiecībā uz tiesvedību, kas tās priekšmeta vai prasītāja domicila dēļ vismaz daļēji ir saistīta ar trešo valsti, nav tāda, kura uzliktu pienākumu valstij” (
28
). Tiesa deva priekšroku tiesiskās noteiktības principam (
29
), personu tiesiskajai aizsardzībai Kopienā (
30
) un jurisdikcijas normu vienveidīgai piemērošanai, atgādinot, ka “Briseles konvencijas mērķis ir skaidri noteikt kopīgas normas, izslēdzot valsts izņēmuma jurisdikcijas normas” (
31
).
44.
Virspalāta skaidri atzina, ka var rasties patiesas grūtības (atsaucoties uz “loģistikas grūtībām, kas ir saistītas ar ģeogrāfisko attālumu, uz nepieciešamību izvērtēt tiesvedības būtību atbilstoši Jamaikas kritērijiem, uz aizmuguriski taisīta sprieduma izpildi Jamaikā un uz neiespējamību celt pretprasību pret pārējiem atbildētājiem”), bet nolēma, ka, “raugoties no pastāvošo grūtību viedokļa [..], šie apsvērumi [..] nav tādi, ar kuriem apšaubītu Briseles konvencijas 2. pantā ietvertās jurisdikcijas pamatnormas obligātumu” (
32
).
45.
Man šķiet, ka tie paši apsvērumi, kuri bija pamatā virspalātas nostājai lietā Owusu, ir attiecināmi arī uz šo lietu, un tādēļ Owusu lietā atzītais pēc analoģijas ir piemērojams arī šajā lietā.
46.
Ceturtkārt, atzīt, ka atbilstoši Regulas 3. panta 1. punktam noteiktajai kompetentajai tiesai arī ir jurisdikcija maksātnespējas procedūras ietvaros izlemt prasību par darījuma, kas agrāk ticis noslēgts starp parādnieku un trešā valstī dzīvojošu atbildētāju, atcelšanu, atbilst Regulas mērķim veicināt iekšējā tirgus pareizu darbību. Regulā (preambulas 4. apsvērumā) ir skaidri atzīts, ka “ir jāizvairās no personu stimulēšanas pārvietot aktīvus vai tiesvedību no vienas dalībvalsts uz citu nolūkā iegūt labvēlīgāku tiesisko statusu (labvēlīgākās tiesas piekritības izvēle)”. Bet līdzīgi apsvērumi ir piemērojami arī situācijā starp Eiropas Savienību un trešo valsti. Ja Regulas 3. panta 1. punktā paredzētajai kompetentajai tiesai nav jurisdikcijas izlemt prasību par šāda darījuma atcelšanu, tad personai (vai uzņēmumam), kura saprot, ka tā nonākusi finansiālās grūtībās, nav acīmredzama iemesla pārcelt aktīvus ārpus Eiropas Savienības, izmantojot apšaubāmus vai fiktīvus darījumus ar trešajās valstīs dzīvojošām [reģistrētām] trešajām personām [uzņēmumiem], tādējādi tos padarot nesasniedzamus likvidatoram un liedzot kreditoriem iespēju atgūt pēc iespējas vairāk parādnieka aktīvu.
47.
Tādēļ es secinu, ka R. Schmid (likvidatora) un Komisijas aizstāvētajai pieejai ir jādod priekšroka attiecībā pret Vācijas valdības piedāvāto pieeju. Atzīstot, ka Regulas 3. panta 1. punktā paredzētās kompetentās tiesas piekritībā ietilpst izskatīt likvidatora celtu prasību par parādnieka un trešā valstī dzīvojoša atbildētāja agrāk noslēgta darījuma atcelšanu, ir ievēroti vienotības un universalitātes principi, tiek veicināta vienotā tirgus mērķu sasniegšana. Likvidators spēs pārvaldīt parādnieka aktīvus efektīvāk un par zemākām izmaksām, kas nāks par labu kreditoru interesēm (kuru vairumam šķiet esam domicils Eiropas Savienībā). Šīs priekšrocības ir pārliecinošākas nekā jebkādas trešā valstī dzīvojošajā atbildētāja grūtības saistībā ar aizstāvību tiesvedībā tiesā, kas viņam ir “sveša”, un – tieši tādēļ, ka neviens spriedums atbilstoši Regulai automātiski netiks atzīts un izpildīts, – tam katrā ziņā saglabāsies zināma aizsardzība viņa domicila valsts tiesā.
Secinājumi
48.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Bundesgerichtshof (Vācija) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Padomes 2000. gada 29. maija Regulas (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām 3. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tās dalībvalsts tiesām, kurā ir tikusi uzsākta maksātnespējas procedūra, ir piekritīga ar maksātnespēju pamatota atcelšanas prasība, kas celta pret atbildētāju, kura dzīvesvieta vai juridiskā adrese nav dalībvalsts teritorijā.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	Padomes 2000. gada 29. maija Regula (EK) Nr. 1346/2000 par maksātnespējas procedūrām (OV L 160, 1. lpp.) ar grozījumiem.
(
3
)	Regulas 18. panta 2. punkta pēdējais teikums.
(
4
)	Skat. Regulas preambulas 2. un 8. apsvērumu (minēti iepriekš 2. un 4. punktā).
(
5
)	Skat. preambulas 8. apsvērumu (minēts iepriekš 4. punktā).
(
6
)	Skat. preambulas 12. apsvērumu (minēts iepriekš 5. punktā) un 2006. gada 17. janvāra spriedumu lietā C-1/04 Staubitz-Schreiber (Krājums, I-701. lpp., 28. punkts). “Vienotības princips” nozīmē, ka pastāv viens maksātnespējas procedūru komplekss. “Universalitātes princips” nozīmē, ka šīs procedūras attiecas uz visiem parādnieka līdzekļiem, lai kur arī tie atrastos.
(
7
)	Sekundārās procedūras var būt tikai likvidācijas procedūras, un tas var ietekmēt tikai attiecīgajā dalībvalstī esošos aktīvus; skat. preambulas 12. apsvērumu (minēts iepriekš 5. punktā). Kāds autors Regulas sistēmu ir trāpīgi nosaucis par “koordinētās universalitātes” sistēmu; skat. profesors Bob Wessels, “The Changing Landscape of Cross-border In Europe”, Juridica International XII/2007, 116.–124. lpp.
(
8
)	Skat. ģenerāladvokāta Ruisa-Harabo Kolomera [Ruiz-Jarabo Colomer] secinājumus lietā Staubitz-Schreiber (minēta iepriekš 6. zemsvītras piezīmē).
(
9
)	Gluži kā noteikts Padomes 2000. gada 22. decembra Regulā (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Briseles regula”), starptautiskās piekritības noteikšanā, ar ierobežotu skaitu izņēmumu, centrālā loma ir atbildētāja dzīvesvietai.
(
10
)	44. panta 1. punkts.
(
11
)	Citēts iepriekš 14. punktā. Izrādās, starp Vāciju un Šveici nav atbilstoša divpusēja nolīguma, uz kā pamata šo normu varētu piemērot izskatāmajā lietā.
(
12
)	Preambulas 12. apsvērums.
(
13
)	Nepieciešamība nekavējoties piemērot Regulā ietverto jurisdikcijas normu tiesvedības efektivitātes nodrošināšanai ir tikusi uzsvērta arī saistībā ar atzīšanas sistēmu 2006. gada 2. maija spriedumā lietā C-341/04 Eurofood IFSC (Krājums I-3813. lpp., 52. punkts).
(
14
)	Minēts iepriekš 6. zemsvītras piezīmē.
(
15
)	Par pieeju, kas izmantojama, lai noteiktu parādnieka galvenā interešu centra atrašanās vietu, skat. Staubitz-Schreiber (minēts iepriekš 6. zemsvītras piezīmē), Eurofood IFS (minēts iepriekš 13. zemsvītras piezīmē) un 2011. gada 20. oktobra spriedumu lietā C-396/09 Interedil (Krājums I-9915. lpp.).
(
16
)	Skat. 2009. gada 12. februāra spriedumu lietā C-339/07 Seagon (Krājums I-767. lpp., 21. un 28. punkts), skat. arī Regulas preambulas 6. apsvērumu.
(
17
)	Skat. preambulas 14. apsvērumu (minēts iepriekš 5. punktā).
(
18
)	Skat. Regulas 16. pantu (princips), 17. pantu (atzīšanas sekas) un 25. pantu (nolēmumu atzīšana un izpilde). 25. panta 1) punktā īpaši ir noteikts, ka nolēmumus, “kas attiecas uz maksātnespējas procedūras norisi un izbeigšanu, kā arī šajā tiesā apstiprinātos mierizlīgumus”, ir jāatzīst “bez turpmākām formalitātēm”, un tā otrajā apakšpunktā ir noteikts, ka “pirmo apakšpunktu piemēro arī nolēmumiem, kas izriet tieši no maksātnespējas procedūrām un kas ir cieši saistīti ar tām, pat ja tos sniegusi cita tiesa”.
(
19
)	Atbilstoši preambulas 13. apsvērumam (minēts iepriekš 5. punktā) parādnieka galveno interešu centrs ir vieta, kur parādnieks regulāri pārvalda savas intereses un tādēļ ir pieejams trešajām personām.
(
20
)	Jurisdikcijas normas mērķis ir nodrošināt tiesisko noteiktību un paredzamību, kuras tiesas jurisdikcijā ietilpst maksātnespējas procedūru uzsākšana: skat. Staubitz-Schreiber (minēts iepriekš 6. zemsvītras piezīmē, 27. punkts) un Eurofood IFSC (minēts iepriekš 13. zemsvītras piezīmē, 33. punkts).
(
21
)	Skat. Seagon (minēts iepriekš 16. zemsvītras piezīmē).
(
22
)	Lieta C-281/02 (Krājums, I-1383. lpp.).
(
23
)	1968. gada 27. septembra Konvencija par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 1978, L 304, 36. lpp.) ar grozījumiem (turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”). Briseles konvencija tika aizstāta ar Briseles regulu (minēta iepriekš 9. zemsvītras piezīmē).
(
24
)	Spriedums lietā Owusu (minēts iepriekš 22. zemsvītras piezīmē, 35. punkts).
(
25
)	Tas tiešām tika uzsvērts pirmajā prejudiciālajā jautājumā; skat. minētā sprieduma 22. punktu.
(
26
)	Skat. sprieduma 30. un 32. punktu.
(
27
)	Skat. sprieduma 21. punktu, no kura top skaidrs, ka uz šīm grūtībām bija norādījusi iesniedzējtiesa.
(
28
)	31. punkts.
(
29
)	Skat. 38.–41. punktu.
(
30
)	Skat. 42. punktu.
(
31
)	Skat. 43. punktu.
(
32
)	44. un 45. punkts. Saistībā ar apgalvotiem šķēršļiem Briseles konvencijas 2. panta piemērošanai tiesiskām attiecībām saistībā tikai ar līgumslēdzēju un trešo valsti skat. ļoti sīki un rūpīgi izstrādātos ģenerāladvokāta F. Ležē [P. Léger] secinājumus šajā lietā (177.–216. punkts).