62022CC0777
CONCLUZIILE AVOCATEI GENERALE
DOAMNA JULIANE KOKOTT
prezentate la 21 noiembrie 2024 (
1
)
Cauzele conexate C‑777/22 P și C‑789/22 P
Banca Centrală Europeană (BCE)
împotriva
Francesca Corneli (C‑777/22 P)
și
Comisia Europeană
împotriva
Francesca Corneli (C‑789/22 P)
„Recurs – Uniunea economică și monetară – Mecanismul unic de supraveghere – Regulamentul (UE) nr. 1024/2013 – Articolul 4 alineatul (3) primul paragraf – Aplicarea de către BCE a dreptului național de transpunere a directivelor – Directiva 2014/59/UE – Articolul 29 alineatul (1) prima teză – Aplicare directă – Obligație a particularilor – Interpretare conformă – Control jurisdicțional exercitat asupra aplicării dreptului național de către BCE – Decizie a BCE de plasare a Banca Carige SpA sub administrare temporară – Acțiune în anulare formulată de un mic acționar – Admisibilitate – Articolul 263 al patrulea paragraf TFUE – Afectare directă și individuală – Menținerea interesului de a acționa”
Cuprins
I. Introducere
II. Cadrul juridic
A. Dreptul Uniunii
1. Regulamentul nr. 1024/2013
2. Directiva 2014/59
B. Dreptul național
III. Istoricul litigiului
A. Situația de fapt
B. Hotărârea atacată
IV. Procedura în fața Curții și concluziile părților
V. Apreciere
A. Prezentarea motivelor de recurs și a ordinii de examinare
B. Motivele privind admisibilitatea acțiunii
1. Calitatea procesuală activă în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE
a) Afectarea directă
b) Afectarea individuală
2. Menținerea interesului de a acționa
3. Concluzie intermediară
C. Motivele privind temeinicia acțiunii: încălcarea articolului 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013 coroborat cu articolul 29 din Directiva 2014/59 și cu articolul 70 alineatul 1 TUB?
1. Ordinea de examinare
2. Aplicarea directă și prioritatea articolului 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59?
a) Structura normativă a articolului 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59
b) Aplicarea directă a articolului 29 alineatul (1) din Directiva 2014/59 în detrimentul băncii și a acționarilor săi?
3. Cu titlu subsidiar: aplicarea directă de către BCE a articolului 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59?
a) BCE ca destinatară a dispozițiilor direct aplicabile ale directivei
b) Consecințele aplicării directe a articolului 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59 în detrimentul băncii și al acționarilor săi
4. Interpretare conformă a articolului 69 octiesdecies alineatul 1 litera b) și a articolului 70 alineatul 1 TUB?
5. Dreptul național în sensul articolului 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013 ca „drept” sau ca „fapt”?
6. Admisibilitatea criticii privind interpretarea conformă a articolului 69 octiesdecies alineatul 1 litera b) coroborat cu articolul 70 alineatul 1 TUB
7. Concluzie intermediară
VI. Concluzie
I. Introducere
1.
Prezentele recursuri conexate, formulate de Banca Centrală Europeană (denumită în continuare „BCE”) și de Comisia Europeană (denumite în continuare, împreună, „recurentele”), se îndreaptă împotriva unei hotărâri a Tribunalului (denumită în continuare „hotărârea atacată”) (
2
) prin care acesta a anulat deciziile BCE din 1 ianuarie 2019 și din 29 martie 2019 (denumite în continuare „deciziile în litigiu”). Prin intermediul acestor decizii, BCE a plasat Banca Carige SpA (denumită în continuare „banca”) sub administrare temporară (
3
) și a prelungit această măsură până la 30 septembrie 2019 (
4
).
2.
Doamna Corneli, reclamantă în primă instanță și intimată, a fost unul dintre numeroșii acționari minoritari ai băncii.
3.
Recurentele reproșează Tribunalului, pe de o parte, că a admis în mod neîntemeiat acțiunea. Ele susțin că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a reținut că doamna Corneli are (în continuare) interes de a acționa în anularea deciziilor în litigiu și că acestea o privesc direct și individual în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE. În această privință, Tribunalul a tratat diferit situația doamnei Corneli în raport cu plasarea băncii sub administrare temporară de către BCE de situația acționarilor pe care s‑a întemeiat Hotărârea în cauza BCE și alții/Trasta Komercbanka și alții (
5
) (denumită în continuare „Hotărârea Trasta Komercbanka”). În acel caz, acționarii au atacat o decizie a BCE de retragere a autorizației băncii respective. Curtea a considerat că acea decizie nu i‑a privit direct pe acționari, astfel încât a respins ca inadmisibilă acțiunea în anulare formulată de aceștia. Ea a reținut că decizia a avut asupra lor numai efecte economice negative, fără a le afecta situația juridică (
6
).
4.
Pe de altă parte, recurentele critică Tribunalul că, în cadrul examinării temeiniciei, acesta a încălcat în esență articolul 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul (UE) nr. 1024/2013 (
7
). În această privință, se ridică chestiuni de drept importante care nu au fost clarificate până în prezent în jurisprudența Curții. Ele se referă la întinderea obligației pe care acest articol o prevede în sarcina BCE de a aplica, în exercițiul competențelor sale de supraveghere a instituțiilor de credit în cadrul mecanismului unic de supraveghere, și dreptul național de transpunere a dreptului relevant al Uniunii, printre altele Directiva 2014/59/UE (
8
), aplicabilă în speță:
–
este BCE obligată să aplice dreptul național, astfel cum acesta a fost edictat de legiuitor în vederea transpunerii unei directive și astfel cum este interpretat și aplicat de instanțele naționale, chiar și în cazul în care este contrar prevederilor acestei directive?
–
în cazul dispozițiilor direct aplicabile ale directivelor, atât autoritățile și instanțele din statele membre, cât și BCE trebuie să aplice exclusiv aceste dispoziții și, în conformitate cu principiul supremației dreptului Uniunii, să lase neaplicat dreptul național contrar acestora?
–
dacă aplicarea directă a dispozițiilor directivelor nu este posibilă, de exemplu pentru că creează obligații în sarcina particularilor, BCE trebuie să respecte principiile aplicabile interpretării conforme a dreptului național?
–
BCE trebuie să aplice în acest context metodele de interpretare recunoscute în dreptul național și jurisprudența aferentă a instanțelor din statele membre?
5.
În opinia noastră, ținând seama de principiile fundamentale ale respectării unității și statului de drept din ordinea juridică a Uniunii, BCE, în calitate de instituție a Uniunii, nu poate fi, în definitiv, obligată în temeiul articolului 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013 să încalce conștient dreptul Uniunii aplicând dreptul național contrar. Dacă ar face totuși acest lucru, instanțele Uniunii ar trebui să îndrepte această încălcare. Aceste probleme și motivele care stau la baza unei asemenea soluții sunt însă aprins discutate și în doctrină (
9
). Este necesar să se clarifice totodată și problema controversată privind criteriile de control aplicabile în procedura în anulare din prima instanță și în procedura de recurs ulterioară în ceea ce privește actele BCE de aplicare a prevederilor de drept național (
10
).
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
6.
Cadrul juridic al dreptului Uniunii aplicabil în speță este constituit în esență de Regulamentul nr. 1024/2013 și de Directiva 2014/59.
1. Regulamentul nr. 1024/2013
7.
Considerentul (34) al Regulamentului nr. 1024/2013 are următorul cuprins:
„În exercitarea atribuțiilor sale și în exercitarea prerogativelor sale de supraveghere, BCE ar trebui să aplice normele materiale legate de supravegherea prudențială a instituțiilor de credit. În componența normelor respective intră dreptul relevant al Uniunii, în special regulamente direct aplicabile sau directive precum cele privind cerințele de capital impuse instituțiilor de credit și cele privind conglomeratele financiare. În cazul în care normele materiale legate de supravegherea prudențială a instituțiilor de credit sunt prevăzute de directive, BCE ar trebui să aplice legislația națională de transpunere a directivelor respective. În cazul în care dreptul relevant al Uniunii constă din regulamente și se referă la domenii în care, la data intrării în vigoare a prezentului regulament, respectivele regulamente acordă în mod explicit opțiuni pentru statele membre, BCE ar trebui să aplice și legislația națională de exercitare a acelor opțiuni. Asemenea opțiuni ar trebui interpretate ca excluzând opțiunile aflate numai la dispoziția autorităților competente sau desemnate. Acest lucru nu aduce atingere principiului supremației dreptului Uniunii. Prin urmare, BCE ar trebui, atunci când adoptă orientări sau recomandări sau când ia decizii, să se bazeze pe dreptul obligatoriu relevant al Uniunii și să acționeze în conformitate cu acesta.”
8.
Articolul 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013 prevede:
„În scopul îndeplinirii atribuțiilor care îi sunt conferite în temeiul prezentului regulament și în vederea realizării obiectivului de a asigura standarde ridicate de supraveghere, BCE aplică integral dreptul relevant al Uniunii și, în cazul în care acesta cuprinde directive, legislația națională care transpune respectivele directive. În cazul în care legislația relevantă a Uniunii constă în regulamente și acolo unde, în prezent, acele regulamente acordă în mod explicit opțiuni pentru statele membre, BCE aplică și legislația națională de exercitare a acestor opțiuni.”
2. Directiva 2014/59
9.
Considerentul (39) al Directivei 2014/59 are următorul cuprins:
„Pe parcursul fazelor de redresare și intervenție timpurie prevăzute în prezenta directivă, acționarii ar trebui să păstreze responsabilitatea integrală și controlul instituției cu excepția cazului în care un administrator temporar a fost desemnat de autoritatea competentă.”
10.
În considerentul (40) al acestei directive se precizează printre altele:
„În vederea menținerii stabilității financiare, este important ca autoritățile competente să fie în măsură să remedieze deteriorarea situației financiare și economice a unei instituții înainte ca aceasta să ajungă într‑un stadiu în care singura alternativă rămasă la dispoziția autorităților să fie rezoluția. În acest scop, autorităților competente ar trebui să li se acorde competențe de intervenție timpurie, inclusiv competența de a numi un administrator temporar, care fie să înlocuiască organul de conducere și conducerea superioară ale unei instituții, fie să coopereze temporar cu acestea. Sarcina administratorului temporar ar trebui să constea în a exercita toate competențele de care dispune pentru a promova soluții în vederea redresării situației financiare a instituției. Numirea administratorului temporar nu ar trebui să aducă atingere în mod excesiv drepturilor acționarilor sau celor ale proprietarilor, ori obligațiilor procedurale instituite în temeiul dreptului comercial al Uniunii sau al celui național și ar trebui să respecte obligațiile internaționale ale Uniunii și ale statelor membre referitoare la protecția investițiilor […].”
11.
Articolul 28 din Directiva 2014/59, intitulat „Demiterea conducerii superioare și a organului de conducere”, prevede:
„În cazul în care situația financiară a unei instituții se deteriorează în mod semnificativ sau atunci când se produc încălcări grave ale legislației, reglementărilor sau statutelor instituției, ori grave nereguli administrative și când alte măsuri luate în conformitate cu articolul 27 nu sunt suficiente pentru a pune capăt acestei deteriorări, statele membre se asigură că autoritățile competente pot solicita demiterea conducerii superioare sau a organului de conducere a instituției, în ansamblul său, sau cu privire la persoanele componente. Numirea noii conduceri superioare sau a noului organ de conducere se efectuează în conformitate cu dreptul intern și dreptul Uniunii și face obiectul aprobării din partea autorității competente.”
12.
Articolul 29 din Directiva 2014/59, intitulat „Administratorul temporar”, prevede:
„(1)   În cazul în care înlocuirea conducerii superioare sau a organului de conducere astfel cum se menționează la articolul 28 este considerată, de către autoritatea competentă, ca fiind insuficientă pentru remedierea situației, statele membre se asigură că autoritățile competente sunt abilitate să numească unul sau mai mulți administratori temporari ai instituției. În funcție de ceea ce este proporțional în situația dată, autoritățile competente pot numi orice administrator temporar, fie pentru a înlocui temporar organul de conducere a instituției, fie pentru a colabora temporar cu organul de conducere a instituției, iar acest lucru este precizat de autoritatea competentă în momentul numirii. În cazul în care numește un administrator temporar pentru a colabora cu organul de conducere a instituției, autoritatea competentă precizează de asemenea, în momentul numirii, rolul, sarcinile și competențele administratorului temporar, precum și eventualele cerințe pentru organul de conducere a instituției, și anume de a se consulta cu administratorul temporar sau de a obține aprobarea acestuia înainte de a lua anumite decizii sau măsuri. Autorității competente i se solicită să facă publică numirea oricărui administrator temporar, cu excepția cazului în care administratorul temporar nu deține competența de a reprezenta instituția. În plus, statele membre trebuie să se asigure că orice administrator temporar deține calificările, cunoștințele și capacitatea necesare pentru îndeplinirea funcțiilor sale și nu este implicat în niciun conflict de interese.
(2)   În funcție de ceea ce este proporțional în situația dată, autoritatea competentă precizează competențele administratorului temporar în momentul numirii acestuia. Printre aceste competențe se pot număra toate sau unele dintre competențele deținute de organul de conducere ale instituției în conformitate cu statutul instituției și cu dreptul intern, inclusiv competența de a exercita toate sau o parte din funcțiile administrative ale organului de conducere a instituției. Competențele administratorului temporar în raport cu instituția sunt în conformitate cu dreptul societăților aplicabil.
(3)   Rolul și funcțiile administratorului temporar sunt precizate de autoritatea competentă în momentul numirii acestuia și pot include estimarea poziției financiare a instituției, gestionarea activității sau a unei părți a activității instituției în vederea menținerii sau restabilirii poziției financiare a instituției și adoptarea de măsuri în vederea restabilirii gestionării corecte și prudente a activității instituției. Autoritatea competentă precizează, în momentul numirii administratorului temporar, eventualele limite ale rolului și funcțiilor acestuia.
(4)   Statele membre se asigură că autoritățile competente dețin competența exclusivă de a numi și de a destitui orice administrator temporar. Autoritatea competentă poate destitui un administrator temporar în orice moment și din orice motiv. Autoritatea competentă poate modifica în orice moment mandatul administratorului temporar, sub rezerva prezentului articol.
(5)   Autoritatea competentă poate solicita ca anumite acte ale unui administrator temporar să facă obiectul aprobării prealabile a autorității competente. Autoritatea competentă precizează orice astfel de cerințe în momentul numirii unui administrator temporar sau în momentul oricărei modificări a condițiilor mandatului administratorului temporar.
În orice caz, administratorul temporar poate exercita competența de a convoca adunarea generală a acționarilor instituției și de a stabili ordinea de zi a acestei adunări numai cu aprobarea prealabilă a autorității competente.
(6)   Autoritatea competentă poate solicita administratorului temporar să întocmească rapoarte privind poziția financiară a instituției și măsurile întreprinse pe parcursul mandatului său, la intervale stabilite de autoritatea competentă, precum și la sfârșitul mandatului său.
(7)   Numirea unui administrator temporar nu trebuie să depășească un an. Această perioadă poate fi reînnoită în mod excepțional în cazul în care condițiile de numire a unui administrator temporar continuă să fie îndeplinite. Autoritatea competentă are responsabilitatea de a decide în ce măsură condițiile sunt adecvate pentru menținerea unui administrator temporar și de a justifica o astfel de decizie în fața acționarilor.
(8)   Sub rezerva prezentului articol, numirea unui administrator temporar nu aduce atingere drepturilor acționarilor în conformitate cu dreptul Uniunii sau dreptul comercial național.
(9)   În conformitate cu dreptul intern, statele membre pot limita răspunderea oricărui administrator temporar în ceea ce privește actele și omisiunile survenite în exercitarea atribuțiilor acestuia în calitate de administrator temporar în conformitate cu alineatul (3).
(10)   Un administrator temporar numit în temeiul prezentului articol nu este considerat ca membru din umbră sau de facto al organului de conducere în temeiul dreptului intern.”
B.
Dreptul național
13.
Directiva 2014/59 a fost transpusă în dreptul italian prin Decreto legislativo (Decretul legislativ) nr. 181 din 16 noiembrie 2015 (
11
).
14.
Articolul 8 din Legea nr. 114 din 9 iulie 2015 (
12
), care stabilește principiile și criteriile directoare pentru exercitarea competențelor, prevede printre altele:
„(1)   În exercitarea competențelor de transpunere a Directivei 2014/59/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 mai 2014 de instituire a unui cadru pentru redresarea și rezoluția instituțiilor de credit și a firmelor de investiții și de modificare a Directivei 82/891/CEE a Consiliului și a Directivelor 2001/24/CE, 2002/47/CE, 2004/25/CE, 2005/56/CE, 2007/36/CE, 2011/35/UE, 2012/30/UE și 2013/36/UE ale Parlamentului European și ale Consiliului, precum și a Regulamentelor (UE) nr. 1093/2010 și (UE) nr. 648/2012 ale Parlamentului European și ale Consiliului, guvernul are obligația de a respecta, pe lângă principiile și criteriile directoare de la articolul 1 alineatul (1), și principiile și criteriile – prevăzute în Directiva 2014/59/UE, precum și următoarele principii și criterii directoare specifice:
(a)
asigurarea coerenței și compatibilității dintre dispozițiile de drept național de transpunere a directivei și cadrul juridic european pentru supravegherea bancară, gestionarea crizelor și protecția deponenților, în special prin garantarea faptului că opțiunile prevăzute de Directiva 2014/59/UE se exercită în conformitate cu dispozițiile Regulamentului (UE) nr. 806/2014 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 iulie 2014 de stabilire a unor norme uniforme și a unei proceduri uniforme de rezoluție a instituțiilor de credit și a anumitor firme de investiții în cadrul unui mecanism unic de rezoluție și al unui fond unic de rezoluție și de modificare a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010;
[…]”
15.
Prin Decretul legislativ nr. 181 a fost modificată Legea privind băncile și creditele [Testo unico bancario (Textul unic în materie bancară), denumit în continuare „TUB”] (
13
). În capitolul 01-I, intitulat „Măsuri de intervenție timpurie”, a fost introdus articolul 69 octiesdecies, al cărui articol 1 litera b) are următorul cuprins:
„Banca d’Italia [Banca Centrală a Italiei] poate adopta față de o bancă sau de o societate‑mamă a unui grup bancar următoarele măsuri:
[…]
„(b)
demiterea a participanților menționați la articolul 69 vicies semel, în cazul unei încălcări grave a actelor cu putere de lege, administrative sau statutare sau în cazul unor nereguli grave în cadrul administrării ori atunci când deteriorarea situației băncii sau a grupului bancar este deosebit de semnificativă, cu condiția ca măsurile menționate la litera a) sau prevăzute la articolele 53 bis și 67 ter să nu fie suficiente pentru remedierea situației.”
16.
Articolul 69 vicies semel TUB abilitează autoritatea de supraveghere să demită membri individuali ai organelor de administrare și control, precum și ai conducerii superioare.
17.
Articolul 70 alineatul 1 TUB, care figurează în secțiunea I, intitulată „Administrare extraordinară”, prevede:
„Banca Italiei poate dispune dizolvarea organelor care exercită funcții de administrare și de control al băncilor în cazul unei încălcări sau al unei nereguli menționate la articolul 69 octiesdecies alineatul 1 litera b) sau în cazul în care se preconizează pierderi patrimoniale grave ori atunci când dizolvarea este solicitată prin cerere motivată a organelor de administrare sau a adunării extraordinare.”
III. Istoricul litigiului
A.
Situația de fapt
18.
Banca este o instituție de credit cotată la bursă cu sediul în Italia și supusă supravegherii prudențiale directe a BCE începând din anul 2014. Aceasta a cumulat pierderi de peste 1,6 miliarde de euro între decembrie 2014 și 1 ianuarie 2019. La momentul introducerii acțiunii în fața Tribunalului, reclamanta deținea 200000 de acțiuni ordinare, care reprezentau 0,000361 % din capitalul social al băncii.
19.
Din anul 2016 și până la sfârșitul anului 2018, BCE a luat, fără succes, mai multe măsuri de recapitalizare și de stabilizare a băncii, pentru ca aceasta să îndeplinească din nou cerințele de fonduri proprii în sensul articolului 27 alineatul (1) din Directiva 2014/59 (
14
).
20.
Prin intermediul primei decizii în litigiu, din 1 ianuarie 2019, adoptată în temeiul articolelor 69 octiesdecies, 70 și 98 TUB coroborate cu articolul 29 din Directiva 2014/59, BCE a plasat banca sub administrare temporară (denumită în continuare și „decizia de plasare sub administrare temporară”) și a dispus să fie luate în special următoarele măsuri:
–
dizolvarea consiliului de administrație al băncii și înlocuirea foștilor membri cu trei administratori temporari, printre care M. și I., care ocupaseră funcțiile de președinte al consiliului de administrație menționat și, respectiv, de director general al băncii;
–
dizolvarea comitetului de supraveghere al băncii și înlocuirea foștilor membri cu alte trei persoane;
–
învestirea noilor organe cu misiunea care consta în „luarea măsurilor necesare pentru a garanta că [banca] respectă din nou cerințele patrimoniale în mod durabil”.
21.
La 2 ianuarie 2019, BCE și banca au anunțat prin comunicate de presă publicate în paralel adoptarea deciziei de plasare sub administrare temporară. Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Comisia Națională pentru Societăți și Bursă, Italia) a suspendat apoi negocierea titlurilor emise sau garantate „până la intrarea în vigoare a [acestei decizii] sau până la restabilirea, în special ca urmare a noilor inițiative ale autorităților competente în materie de supraveghere prudențială, a unui cadru de informare complet cu privire la [aceste] titlur[i] de valoare”.
22.
Prin intermediul celei de a doua decizii în litigiu, din 29 martie 2019, BCE a prelungit până la 30 septembrie 2019 durata plasării sub administrare temporară (denumită în continuare și „prima decizie de prelungire”). Banca a anunțat această decizie printr‑un comunicat de presă din 30 martie 2019.
23.
Prin decizia din 30 septembrie 2019, BCE a prelungit până la 31 decembrie 2019 plasarea sub administrare temporară (denumită în continuare „a doua decizie de prelungire”).
24.
Prin decizia din 20 decembrie 2019, BCE a prelungit până la 31 ianuarie 2020 administrarea temporară pentru a permite finalizarea operațiunii de consolidare a fondurilor proprii (denumită în continuare „a treia decizie de prelungire”).
25.
Potrivit informațiilor concordante furnizate de părți ca răspuns la întrebările scrise și orale adresate de Curte, în luna septembrie 2019, banca a fost recapitalizată de Fondo Interbancario di Tutela dei Depositi (denumit în continuare „FITD”) (
15
) în temeiul unui contract‑cadru încheiat de administratorul temporar și aprobat de adunarea generală extraordinară a băncii. În vara anului 2022, FITD a vândut BPER Banca S.p.a. acțiunile pe care le deținea la bancă. Ca urmare a procedurii de preluare obligatorie a pachetelor („squeeze out”), doamna Corneli a fost nevoită să își vândă acțiunile în luna septembrie 2022, pierzându‑și astfel statutul de acționar (minoritar).
B.
Hotărârea atacată
26.
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 11 iulie 2019, doamna Corneli a formulat o acțiune în anularea deciziilor în litigiu. În calitate de intervenientă, Comisia a susținut concluziile BCE de respingere a acțiunii.
27.
Prin intermediul hotărârii atacate, Tribunalul a anulat deciziile în litigiu. Acesta a respins în rest acțiunea, în măsura în care viza în general orice act subsecvent sau ulterior primei decizii în litigiu, cu alte cuvinte, inclusiv a doua și a treia decizie de prelungire.
28.
Tribunalul a respins excepția de inadmisibilitate invocată de BCE și susținută de Comisie, arătând că, în calitate de acționar minoritar, doamna Corneli este vizată direct și individual în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE de deciziile în litigiu și are interes de a acționa. Prin urmare, ea are calitate procesuală activă (
16
).
29.
Pe fond, Tribunalul a statuat în esență că temeiul juridic al deciziilor în litigiu ale BCE este insuficient. Acestea s‑au bazat pe o „deteriorare semnificativă a situației [băncii]” în sensul articolului 70 alineatul 1 TUB, prin care a fost transpus articolul 29 din Directiva 2014/59, deși această dispoziție (națională) nu prevede o asemenea condiție. O astfel de condiție este prevăzută numai la articolul 69 octiesdecies alineatul 1 litera b) TUB, prin care a fost transpus articolul 28 din directivă. Această din urmă dispoziție (națională) reglementează numai „demiterea” organelor de administrație și de control ale băncii, iar nu și competența – prevăzută la articolul 70 TUB – de a plasa banca sub administrare temporară după „dizolvarea” acestor organe. Articolul 69 octiesdecies și articolul 70 TUB se referă, așadar, la cazuri diferite, precum și – având în vedere textul articolelor 28 și 29 din Directiva 2014/59 – la măsuri ce trebuie adoptate succesiv, care implică o intervenție de intensitate diferită și care depind de condiții (alternative) prevăzute exhaustiv. Condiția privind „deteriorarea situației băncii” nu se aplică, prin urmare, măsurilor prevăzute la articolul 70 TUB, ceea ce înseamnă că BCE a încălcat această dispoziție (
17
).
30.
Ținând seama de textul clar al articolelor 69 octiesdecies și 70 TUB și de noțiunile folosite de acestea, Tribunalul consideră că nu este posibilă nici interpretarea conformă cu dreptul Uniunii. Măsura luată de BCE este astfel cea prevăzută la articolul 70 TUB, motiv pentru care trebuie îndeplinite condițiile stabilite de acesta (
18
). „Deteriorarea situației băncii” prevăzută la articolul 69 octiesdecies TUB „nu este o expresie generică, ci o condiție stabilită de un text legislativ, care se referă la o listă exhaustivă de patru condiții alternative” și nu poate, așadar, să justifice o măsură prevăzută la articolul 70 TUB (
19
).
31.
În plus, BCE nu este obligată să aplice Directiva 2014/59 cu scopul de a dispune administrarea temporară a băncii în cazul unei deteriorări semnificative a situației sale. Acest lucru nu rezultă nici din obligația sa prevăzută la articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1024/2013 de a aplica dreptul național edictat în scopul transpunerii directivelor. Dispoziția nu poate fi interpretată în sensul că „cuprinde două surse distincte de obligații, și anume dreptul Uniunii în ansamblu, inclusiv directivele, la care ar trebui să se adauge legislația națională care le transpune”. În opinia Tribunalului, o asemenea interpretare ar presupune „că dispozițiile naționale diferă de directive și că, într‑un asemenea caz, cele două tipuri de documente sunt obligatorii pentru BCE ca fiind surse normative distincte” (
20
). Acest lucru este însă contrar articolului 288 TFUE. În plus, directivele nu pot să creeze obligații pentru particulari. Prin urmare, eroarea săvârșită de BCE nu poate fi remediată nici printr‑o interpretare liberă a articolului 70 TUB în lumina Directivei 2014/59 (
21
).
32.
Tribunalul nu mai examinează celelalte șase motive (
22
) pe care le identifică.
33.
În măsura în care, prin formularea „orice act subsecvent sau ulterior” din cererea introductivă, din replică și din celelalte scrisori, doamna Corneli s‑a îndreptat și împotriva celor de a doua și de a treia decizii de prelungire, Tribunalul a respins‑o ca inadmisibilă, considerând că este lipsită de precizie și că nu îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 76 litera (d) și la articolul 86 din regulamentul său de procedură întrucât în cererea introductivă nu s‑a făcut suficient referire la ea (
23
).
IV. Procedura în fața Curții și concluziile părților
34.
Prin înscrisul primit la grefa Curții la 21 decembrie 2022, BCE a introdus recurs în cauza C‑777/22 P.
35.
Prin înscrisul primit la grefa Curții la 22 decembrie 2022, Comisia a introdus recurs în cauza C‑789/22 P.
36.
În urma cererilor formulate de Comisie și de BCE la 18 și, respectiv, la 20 ianuarie 2023, președintele Curții a decis, la 8 februarie 2023, conexarea cauzelor C‑777/22 P și C‑789/22 P în conformitate cu articolul 54 din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție.
37.
Prin înscrisul primit la grefa Curții la 20 martie 2023, Italia a solicitat, în temeiul articolului 40 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, să fie introdusă în cauză ca intervenient în susținerea concluziilor BCE și ale Comisiei. Prin decizia din 17 aprilie 2023, președintele Curții a admis această cerere. Italia a depus memoriul în intervenție la 26 mai 2023.
38.
BCE, susținută de Italia, solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate în măsura în care prin aceasta au fost anulate deciziile în litigiu;
–
respingerea ca inadmisibilă a acțiunii în anulare;
–
cu titlu subsidiar, declararea deciziilor în litigiu ca fiind legale și, în acest scop, trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului pentru a se pronunța asupra motivelor acțiunii care nu au fost examinate în hotărârea atacată;
–
obligarea doamnei Corneli la plata cheltuielilor de judecată efectuate de BCE în prima instanță și în recurs.
39.
Comisia, susținută de Italia, solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate;
–
respingerea ca inadmisibilă și ca nefondată a acțiunii în anulare;
–
obligarea doamnei Corneli la plata cheltuielilor de judecată aferente procedurilor în fața celor două instanțe;
–
cu titlu subsidiar, anularea hotărârii atacate și trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului.
40.
Doamna Corneli solicită Curții:
–
respingerea recursului ca inadmisibil și confirmarea hotărârii atacate;
–
cu titlu subsidiar, admiterea cererilor neexaminate de Tribunal sau,
–
cu titlu și mai subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului.
41.
În urma cererilor formulate de BCE și de Italia la 3 și, respectiv, la 6 noiembrie 2023, cauzele conexate au fost repartizate la 7 mai 2024 Marii Camere a Curții de Justiție.
42.
La 7 mai 2024, Curtea a invitat părțile să răspundă în scris la anumite întrebări; răspunsul lor a fost primit în termenele stabilite.
43.
Dezbaterile au avut loc în ședința din 25 iunie 2024, în care părțile au răspuns la întrebările adresate de Curte.
V. Apreciere
A.
Prezentarea motivelor de recurs și a ordinii de examinare
44.
În cauza C‑777/22 P, BCE, susținută de Italia, invocă două motive.
45.
Prin intermediul primului motiv, BCE critică mai multe erori săvârșite de Tribunal în legătură cu aprecierea „afectării directe și individuale” a doamnei Corneli în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, precum și a interesului său de a acționa. Prin intermediul celui de al doilea motiv, BCE critică Tribunalul că a apreciat eronat temeiurile juridice ale deciziilor în litigiu; această apreciere ar fi trebuit să se fondeze, potrivit articolului 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013, pe ansamblul dreptului național aplicabil și pe metodele de interpretare a acestuia. Acesta se referă în special la articolul 69 octiesdecies alineatul 1 litera b) și la articolul 70 alineatul 1 TUB, astfel cu au fost interpretate de instanțele italiene.
46.
În cauza C‑789/22 P, Comisia, susținută de Italia, invocă cinci motive, care coincid parțial cu cele invocate de BCE.
47.
Prin intermediul primului motiv, Comisia impută Tribunalului aceleași erori de drept cu ocazia aplicării articolului 263 al patrulea paragraf TFUE cu cele criticate în primul motiv al BCE. Prin intermediul celui de al doilea motiv, Comisia critică Tribunalul că a săvârșit o eroare de drept cu ocazia aplicării articolului 84 din regulamentul său de procedură întrucât a invocat din oficiu în mod nepermis o eroare de drept material și s‑a pronunțat ultra petita. Prin intermediul celui de al treilea motiv – similar celui de al doilea motiv al BCE –, Comisia critică o interpretare pretins eronată în drept a articolului 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013 și a articolului 70 alineatul 1 TUB. Al patrulea motiv privește o încălcare a articolului 288 al treilea paragraf TFUE, determinată de faptul că Tribunalul a considerat eronat în drept că articolul 70 alineatul 1 TUB nu poate fi interpretat în conformitate cu articolul 29 din Directiva 2014/59. În sfârșit, prin intermediul celui de al cincilea motiv, Comisia critică – de asemenea similar celui de al doilea motiv al BCE – mai multe erori de drept săvârșite de Tribunal în legătură cu aprecierea raportului dintre dreptul național și directive, printre altele încălcări ale articolului 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013 și ale articolului 288 al doilea și al treilea paragraf TFUE, precum și nerespectarea aplicabilității directe a dispozițiilor relevante ale directivei.
48.
Vom examina mai întâi în comun motivele referitoare la admisibilitatea acțiunii (
24
) (secțiunea B de mai jos). Apoi vom examina tot în comun, motivele referitoare la aprecierile pe fond ale Tribunalului (
25
) (secțiunea C de mai jos).
B.
Motivele privind admisibilitatea acțiunii
49.
Motivele privind admisibilitatea acțiunii se referă, pe de o parte, la chestiunea dacă deciziile în litigiu o privesc direct și individual pe doamna Corneli în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE (punctul 1 de mai jos) și, pe de altă parte, la (menținerea) interesul său în declararea nulității deciziilor (punctul 2 de mai jos).
50.
În această privință, este necesar să se amintească faptul că admisibilitatea acțiunii, inclusiv menținerea interesului de a acționa, trebuie examinată din oficiu de Curte în procedura de recurs, independent de argumentele părților și de aprecierea Tribunalului (
26
). Pentru acest motiv, excepția de inadmisibilitate ridicată de doamna Corneli cu privire la primul motiv de recurs invocat de BCE nu poate fi primită și trebuie respinsă.
1. Calitatea procesuală activă în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE
51.
Potrivit articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, persoana care nu este destinatara actului normativ atacat are calitate procesuală activă numai dacă acest act o „prive[ște] direct și individual”. Vom examina mai întâi dacă doamna Corneli este afectată direct de deciziile în litigiu.
a) Afectarea directă
52.
Potrivit unei jurisprudențe constante, pentru a se considera că o persoană este afectată „direct” în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, este necesar să fie îndeplinite cumulativ două condiții. Pe de o parte, măsura contestată trebuie să producă în mod direct efecte asupra situației juridice a persoanei respective. Pe de altă parte, este necesar ca măsura să nu lase nicio putere de apreciere destinatarilor însărcinați cu punerea sa în aplicare, aceasta având un caracter pur automat. Dimpotrivă, ea trebuie să decurgă doar din reglementarea Uniunii, fără aplicarea altor norme intermediare (
27
).
53.
Astfel cum în mod corect a arătat Tribunalul raportat la această jurisprudență (
28
), deciziile în litigiu au un efect direct defavorabil asupra situației juridice a doamnei Corneli în calitate de acționar al băncii. Acest lucru privește exercitarea drepturilor sale prevăzute de statutul băncii, și anume dreptul de participare și de vot, precum și alte drepturi. Contrar criticilor invocate de BCE, în această privință nu se poate identifica nicio încălcare și cu atât mai puțin o denaturare a prevederilor relevante ale statutului băncii referitoare la drepturile acționarilor. Deciziile în litigiu aduc atingere în special drepturilor de a alege organele de conducere și de supraveghere ale băncii (articolele 18 și 26), de a convoca adunarea generală a acționarilor și de a stabili ordinea de zi (articolul 10 alineatul 4). Această constatare este valabilă și pentru condițiile în care răspunderea organelor de conducere și de supraveghere ale băncii poate fi angajată de adunarea generală sau de o parte din acționari în conformitate cu articolele 2393 și 2393 bis din Codul civil italian (
29
).
54.
Deoarece prin deciziile în litigiu s‑a dispus sau s‑a prelungit plasarea băncii sub administrare temporară, ele au suspendat sau au restrâns exercitarea acestor drepturi, intervenind astfel în mod direct în situația juridică a acționarilor, inclusiv în cea a doamnei Corneli. Prin luarea acestei măsuri, dreptul de a alege organele de conducere și de supraveghere ale băncii, precum și dreptul de a convoca adunarea generală a acționarilor și dreptul de a stabili ordinea de zi a acesteia au fost transferate administratorilor temporari. Suspendarea sau restrângerea corespunzătoare a drepturilor respective de participare și de vot ale acționarilor rezultă din articolul 70 alineatul 2 coroborat cu articolul 72 alineatul 6 TUB, care prevăd transferul automat al acestor drepturi administratorilor temporari (
30
). În plus, prin luarea măsurii de plasare sub administrare temporară în conformitate cu articolul 72 alineatul 9 TUB, răspunderea civilă a organelor de conducere și de supraveghere ale băncii a fost limitată la cazurile de dol și de culpă gravă și putea fi invocată pe cale de acțiune numai de administratorii temporari, cu încuviințarea prealabilă a Banca d’Italia. De asemenea, acestor administratori le‑a fost transferat, în conformitate cu articolul 72 alineatul 5 TUB, dreptul de a formula, cu încuviințarea prealabilă a Banca d’Italia, acțiuni în răspundere împotriva membrilor organelor dizolvate ale băncii sau împotriva directorului său general. Adunarea generală a acționarilor sau o parte dintre aceștia care dețin o anumită parte din capitalul social nu mai putea astfel să introducă asemenea acțiuni în temeiul articolelor 2393 și 2393 bis din Codul civil italian (
31
).
55.
Tribunalul a reținut în mod corect o asemenea compromitere a drepturilor de participare sau de vot ale acționarilor, inclusiv ale doamnei Corneli, independent de faptul că, pentru exercitarea lor efectivă, statutul băncii prevede un cvorum, respectiv 1 % din acțiunile deținute de acești acționari (
32
). Astfel, toate aceste drepturi de participare sau de vot au o valoare proprie, similar dreptului de vot al unui cetățean în cadrul alegerilor democratice. Ea nu depinde de aspectul dacă exercitarea acestor drepturi este suficientă pentru a influența efectiv deciziile organizatorice sau comerciale esențiale ale băncii. Drepturile de participare sau de vot includ și protejează astfel posibilitatea juridică de a participa la asemenea procese decizionale și de a le influența rezultatul. Tribunalul a reținut în mod corect acest lucru atunci când a constatat că argumentația BCE și a Comisiei „face abstracție […] de dreptul de vot care permite fiecărui acționar să participe, în mod individual, la alegerea membrilor [adunării generale] care urmează să facă parte din organele de conducere și de supraveghere” (
33
). Această posibilitate juridică de a influența conducerea băncii dispare automat ca urmare a luării măsurii de plasare sub administrare temporară.
56.
Prin urmare, faptul că un acționar minoritar poate, după caz, să întrunească cvorumurile relevante numai împreună cu alți acționari (minoritari) este neesențial în ceea ce privește problema dacă drepturile sale de participare sau de vot au fost ca atare afectate. Posibila întrunire a unui asemenea cvorum este importantă numai pentru întrebarea ulterioară, și anume dacă exercitarea drepturilor de participare sau de vot este deopotrivă suficientă pentru obținerea efectelor juridice dorite (de exemplu, convocarea adunării generale sau stabilirea unui punct de pe ordinea de zi a acesteia). Prin intermediul ei nu se poate repune însă în discuție nici existența, nici necesitatea de a proteja exercitarea acestor drepturi individuale (
34
). Or, astfel cum a statuat Tribunalul la punctele 43-45 din hotărârea atacată, trebuie respinsă și obiecția recurentelor potrivit căreia drepturile respective de adoptare a deciziilor aparțin numai adunării generale sau unei părți dintre acționari care dețin un anumit procent din capitalul social, iar nu acționarului individual, care are numai drepturi de vot.
57.
În plus, în Hotărârea Trasta Komercbanka (
35
), Curtea a confirmat indirect că într‑un caz precum cel de față, care privește – spre deosebire de retragerea autorizației în discuție în acea hotărâre – numai plasarea sub administrare temporară a unei bănci, afectarea drepturilor acționarilor de a participa la administrare poate fi suficientă pentru a considera că ei sunt afectați în mod direct. Astfel, afectarea acestor drepturi nu coincide în cel din urmă caz cu efectele negative, pur economice asupra băncii și a acționarilor săi, care ar rezulta din retragerea autorizației sale sau chiar din lichidarea sa (
36
). Curtea a recunoscut, în plus, în mod expres că decizia de lichidare a unei bănci afectează în mod direct dreptul acționarilor de a participa la gestionarea acesteia, deoarece gestionarea a fost încredințată unui lichidator. Această decizie din cauza Trasta Komercbanka s‑a întemeiat însă numai pe dreptul leton. Prin urmare, ea nu a decurs din dreptul Uniunii și nici din decizia în litigiu a BCE de retragere a autorizației, astfel încât acționarii nu au fost afectați direct de aceasta din urmă (
37
). Astfel cum a arătat în mod corect Tribunalul (
38
), situația este însă diferită în cazul unei decizii a BCE de plasare a unei bănci sub administrare temporară.
58.
BCE nu poate combate aceste concluzii prin trimitere la Hotărârea Curții Europene a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea EDO”) Albert și alții împotriva Ungariei (
39
).
59.
Pe de o parte, calitatea procesuală activă examinată de Curtea EDO în temeiul articolului 34 din CEDO nu se bazează pe aceleași condiții prevăzute pentru calitatea procesuală activă la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE. Pe de altă parte, și Curtea EDO consideră în principiu că acționarii unei bănci sunt „direct afectați”, în sensul articolului 34 din CEDO, atunci când cererea se îndreaptă împotriva unor acte care se referă atât la acea bancă, cât și la drepturile acționarilor săi. Acest principiu este restrâns numai atunci când fie banca și acționarii se află într‑o relație atât de strânsă încât ar fi nefiresc să fie considerați separat, fie când acest lucru este justificat de „împrejurări excepționale”. Prin urmare, Curtea EDO a recunoscut, ca și Curtea în Hotărârea Trasta Komercbanka (punctul 57 de mai sus), că actele care afectează direct drepturile acționarilor (de a participa la administrarea băncii) sunt diferite de cele care vizează (exclusiv) banca. Astfel, aceste acte nu afectează numai interesele economice ale acționarilor față de această bancă, ci modifică și situația lor juridică din cadrul structurii de conducere a acesteia (
40
).
60.
În Hotărârea Albert și alții împotriva Ungariei, Curtea EDO a considerat că drepturile acționarilor nu sunt „direct afectate”. Astfel, pe de o parte, ei au avut posibilitatea de a‑și exercita aceste drepturi în legătură cu fuziunea celor două bănci din cauză pe parcursul procedurii de decizie și a votului. Pe de altă parte, aceste drepturi nu au fost suficiente pentru a controla una dintre aceste bănci, deoarece numărul de acțiuni deținute individual a fost prea mic. Prin urmare, Curtea EDO a reținut – spre deosebire de cauzele în care statuase anterior, referitoare la erodarea artificială a drepturilor de vot ale acționarilor sau la anularea acțiunilor (
41
) – numai o influență „accidentală și indirectă” a măsurilor în litigiu, legate în esență de întreprindere, asupra drepturilor ca atare ale acționarilor (
42
).
61.
Situația specială a fuziunii dintre două bănci nu este însă comparabilă cu cea din speță, în care o bancă este doar plasată sub administrare temporară. Astfel, cele două bănci care au fuzionat au încetat să existe și să acționeze pe piață în forma de până atunci. O modificare structurală definitivă a unei bănci și a activității sale comerciale și efectele comerciale aferente sunt, așadar, diferite de administrarea temporară, în cadrul căreia controlul asupra activității economice a băncii este exercitat numai provizoriu de terți, precum și de efectele pe care le produce asupra drepturilor acționarilor. Prin urmare, argumentația BCE întemeiată pe jurisprudența Curții EDO privind fuzionarea băncilor nu poate fi aplicată prin analogie în speță și trebuie respinsă.
62.
În plus, drepturile de participare sau de vot ale acționarilor băncii au fost suspendate și restrânse automat ca urmare a plasării sub administrare temporară și a prelungirii măsurii prin deciziile în litigiu. În această privință, nu este necesară o putere de apreciere intermediară sau un act intermediar suplimentar (
43
). Rezultă astfel că Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept atunci când a reținut că aceste decizii o privesc direct pe doamna Corneli în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE (
44
).
b) Afectarea individuală
63.
Chestiunea dacă doamna Corneli îndeplinește și criteriul afectării individuale trebuie examinată numai dacă deciziile în litigiu nu constituie „acte normative” în sensul articolului 263 al patrulea paragraf a treia ipoteză TFUE care nu presupun măsuri de executare. Potrivit unei jurisprudențe constante, această noțiune acoperă toate actele fără caracter legislativ cu aplicabilitate generală. Acest lucru presupune ca un asemenea act să se aplice unor situații determinate în mod obiectiv și să producă efecte juridice în privința unor categorii de persoane avute în vedere în mod general și abstract (
45
).
64.
Această condiție nu este îndeplinită în speță. Deciziile în litigiu s‑au adresat direct băncii, așadar, unei persoane juridice, și vizau de asemenea și numărul de acționari care existau la momentul adoptării lor. Prin urmare, este necesar să se examineze dacă doamna Corneli, în calitate de acționar, a îndeplinit la acea vreme criteriul afectării individuale.
65.
În opinia noastră, Tribunalul a procedat corect atunci când, raportându‑se la jurisprudența Curții, a reținut că doamna Corneli este afectată individual (
46
).
66.
Potrivit unei jurisprudențe constante, alte persoane decât destinatarii unei măsuri nu pot pretinde că respectiva decizie le privește în mod individual decât dacă aceasta le afectează în considerarea anumitor calități care le sunt specifice sau a unei situații de fapt care le caracterizează în raport cu orice altă persoană și, din acest motiv, le individualizează într‑un mod analog celui în care ar fi individualizat destinatarului unei astfel de măsuri (
47
). În special în cazul unor măsuri abstracte și generale, Curtea a considerat că numărul mai mult sau mai puțin determinabil ori chiar identitatea persoanelor afectate de ele nu este suficientă pentru a considera că le afectează în mod individual atunci când este cert că măsura se aplică pe baza unei situații obiective de drept sau de fapt pe care le definește (
48
).
67.
Astfel cum în mod corect a arătat Tribunalul (
49
), la momentul adoptării deciziilor în litigiu (concrete și individuale), doamna Corneli a fost identificată în calitatea sa de acționar și astfel ca făcând parte din categoria clar delimitată a tuturor acționarilor băncii. Aceste decizii au afectat, în plus, exercitarea drepturilor sale de participare și de vot pe care le deținea în această calitate și care îi erau recunoscute prin statutul băncii (punctul 53 și următoarele de mai sus). Prin urmare, ele o priveau pe doamna Corneli nu doar în calitatea sa „obiectivă” de acționar (în raport cu acționarii altor societăți), așa cum afirmă recurentele, ci și în calitate de titulară a unei părți din capitalul social al băncii, care era clar identificabilă la acel moment. În plus, această măsură urmărea tocmai suspendarea drepturilor de participare și de vot ale acționarilor băncii (iar nu pe cele ale acționarilor altor societăți) (punctul 54 de mai sus) pentru a facilita redresarea sa.
68.
Argumentul invocat mai ales de BCE, potrivit căruia aproximativ 35000 de acționari ai băncii trebuiau considerați a fi afectați individual și a avea calitate procesuală activă, nu poate repune în discuție această apreciere. Astfel cum în mod corect a constatat Tribunalul, numărul de reclamanți potențiali afectați în funcție de natura măsurii atacate este nesemnificativ atunci când, la momentul adoptării sale, aceștia pot fi identificați în mod cert ca făcând parte dintr‑o categorie de persoane clar delimitată, iar această măsură le afectează (specific) drepturile existente (
50
). Această constatare este valabilă în speță cu atât mai mult cu cât deciziile în litigiu nu conțin măsuri general aplicabile, ci au o natură concretă și individuală (punctele 64 și 66 de mai sus).
69.
Rezultă astfel că Tribunalul a statuat în mod corect că deciziile în litigiu o privesc individual pe doamna Corneli în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE. Prin urmare, este irelevant dacă motivarea suplimentară, criticată de Comisie, cuprinsă în special la punctele 73-75 din hotărârea atacată (ca răspuns la argumentul acesteia din prima instanță) este eronată în drept.
2. Menținerea interesului de a acționa
70.
Mai trebuie să se examineze dacă, după încetarea măsurii de administrare temporară a băncii și după pierderea indiscutabilă a calității sale de acționar, doamna Corneli mai poate invoca un interes (de a acționa) în anularea deciziilor în litigiu și dacă a dovedit că mai are acest interes.
71.
Astfel, Tribunalul a examinat și a reținut un interes propriu al doamnei Corneli de a acționa, distinct de cel al băncii, cu motivarea că deciziile în litigiu afectau exercitarea drepturilor sale de acționar (
51
). Este vorba în special despre drepturile de a convoca adunarea generală pentru a propune introducerea unei căi de atac sau de a adăuga un punct în acest sens pe ordinea de zi a acesteia (
52
). Acest interes distinct al doamnei Corneli de a acționa este în special temeiul solicitării sale de a‑și proteja drepturile de participare și de vot pe care i le conferă calitatea sa de acționar al societății. Totuși, Tribunalul a repetat însă în esență numai motivele pentru care doamna Corneli este afectată individual (punctul 53 și următoarele de mai sus), fără a analiza problema dacă, după expirarea termenului prevăzut în prima decizie de prelungire a măsurii de plasare a băncii sub administrare temporară, interesul doamnei Corneli s‑a menținut până la pronunțarea hotărârii atacate. Tribunalul nici nu i‑a cerut o dovadă corespunzătoare în acest sens.
72.
Chestiunea dacă un reclamant a dovedit interesul de a acționa și menținerea acestuia constituie o chestiune de drept – diferită de dovada calității procesuale active în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE – care intră sub incidența controlului pe care Curtea îl exercită în cadrul unui recurs (
53
).
73.
Potrivit unei jurisprudențe constante, o acțiune în anulare introdusă de o persoană fizică sau juridică nu este admisibilă decât în măsura în care această persoană are un interes să obțină anularea actului atacat. Acesta presupune că anularea îi poate procura un avantaj. Acest interes de a acționa trebuie să se mențină, ca o condiție esențială pentru admisibilitatea acțiunii, până la pronunțarea hotărârii judecătorești. În caz contrar, sancțiunea este nepronunțarea asupra fondului (
54
).
74.
Potrivit unei jurisprudențe constante, interesul de a acționa se poate întemeia printre altele pe faptul că hotărârea de anulare poate constitui temeiul pentru pregătirea unei acțiuni în despăgubire (
55
). Eventualitatea unei acțiuni în despăgubire este suficientă pentru a constitui temeiul unui astfel de interes de a acționa, în măsura în care acesta nu este ipotetic (
56
). În această privință, nu este important dacă acțiunile introduse în fața instanțelor Uniunii sau a instanțelor naționale sunt probabil fondate sau dacă au același obiect. Este în schimb decisiv dacă anularea solicitată a actului atacat poate avea efecte asupra celeilalte acțiuni (
57
), cu alte cuvinte, dacă poate fi pertinentă cel puțin parțial în această acțiune.
75.
La întrebările scrise și orale adresate de Curte, doamna Corneli a răspuns că interesul său de a acționa, întemeiat pe pierderea acțiunilor și a drepturilor sale de participare sau de vot în calitate de acționară a băncii, se menține în special în raport cu acțiunile viitoare în despăgubire. Ea are intenția de a formula o asemenea acțiune împotriva organismelor și a persoanelor juridice și fizice care participă la administrarea temporară a băncii, la restructurarea sa și la vânzarea acțiunilor sale; în acest sens, este pertinentă anularea deciziilor în litigiu de către instanțele Uniunii. În această privință, ea a arătat în mod corect că nu a expirat termenul de prescripție de cinci ani, prevăzut la articolul 46 din Statutul Curții de Justiție, pentru formularea unei acțiuni în despăgubire, printre altele împotriva BCE, în temeiul articolului 268 coroborat cu articolul 340 al treilea paragraf TFUE (
58
).
76.
Este adevărat că pierderea definitivă a acțiunilor și a drepturilor de participare sau de vot ca atare, care a avut loc între timp ca urmare a restructurării băncii, nu este efectul direct al deciziilor în litigiu, prin care s‑a dispus doar plasarea băncii sub administrare temporară, și nici nu poate constitui temeiul pentru interesul doamnei Corneli în anularea lor (
59
). Un asemenea interes a existat totuși în timpul administrării temporare, când ea nu și‑a mai putut exercita drepturile de participare sau de vot în calitate de acționar (punctul 71 de mai sus).
77.
Doamna Corneli consideră că prejudiciul suferit de ea a fost cauzat atât de pierderea definitivă a acțiunilor și a drepturilor sale de participare sau de vot, cât și de atingerea adusă acestor din urmă drepturi pe durata plasării sub administrare temporară. Având în vedere cel puțin măsurile luate pe durata administrării temporare din anii 2019 și 2020 și comunicate de ea și de BCE în urma întrebărilor scrise adresate de Curte, măsuri care au condus în cele din urmă la recapitalizarea băncii de către FITD și la vânzarea acțiunilor acestuia către BPER Banca (punctul 25 de mai sus), această legătură de cauzalitate nu este nici ipotetică, nici pe deplin exclusă. Întrucât instanțelor naționale le este recunoscută prerogativa de a aprecia îndeplinirea condițiilor răspunderii în temeiul dispozițiilor naționale privind răspunderea civilă, inclusiv dacă între fapta ilicită și prejudiciu există o legătură de cauzalitate, instanțele Uniunii nu sunt competente să examineze în detaliu aceste chestiuni atunci când apreciază dacă se menține interesul de a acționa și cu atât mai puțin să excludă de la bun început o asemenea legătură de cauzalitate (punctul 74 de mai sus). Dimpotrivă, este suficient să se constate că anularea deciziilor în litigiu – pe care Curtea eventual o va confirma – poate fi pertinentă în acțiunile în despăgubire ulterioare întemeiate pe motivele de nelegalitate invocate de doamna Corneli.
78.
Prin urmare, doamna Corneli are în continuare interesul de a solicita anularea deciziilor în litigiu în scopul formulării unei acțiuni în despăgubire în fața instanțelor naționale sau a instanțelor Uniunii în temeiul articolului 263 al doilea paragraf coroborat cu articolul 264 primul paragraf TFUE.
3. Concluzie intermediară
79.
Având în vedere menținerea interesului de a acționa și calitatea procesuală activă a doamnei Corneli în conformitate cu articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, Tribunalul a fost, așadar, îndreptățit să admită acțiunea în anulare formulată de ea.
80.
Prin urmare, primul motiv al BCE, respectiv al Comisiei, trebuie respins ca nefondat.
C.
Motivele privind temeinicia acțiunii: încălcarea articolului 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013 coroborat cu articolul 29 din Directiva 2014/59 și cu articolul 70 alineatul 1 TUB?
1. Ordinea de examinare
81.
Al doilea motiv invocat de BCE, precum și al doilea-al cincilea motiv invocate de Comisie se referă în esență la chestiunea dacă Tribunalul nu a ținut seama de articolul 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013 coroborat cu articolele 28 și 29 din Directiva 2014/59 și cu articolul 69 octiesdecies alineatul 1 litera b) și cu articolul 70 alineatul 1 TUB considerând că acestea nu constituie un temei juridic suficient pentru a dispune sau a prelungi prin deciziile în litigiu plasarea băncii sub administrare temporară. În această privință, Tribunalul nu a fost de acord cu aplicarea directă a dispozițiilor directivei în raport cu banca și nici cu interpretarea conformă cu directiva a acestor dispoziții naționale (
60
).
82.
Prin intermediul celui de al doilea motiv invocat de BCE și al celui de al treilea și al celui de al patrulea motiv invocate de Comisie se critică în esență faptul că Tribunalul nu a ținut seama de articolul 70 alineatul 1 TUB și nici de împrejurarea că această dispoziție poate fi interpretată conform, respectiv în conformitate cu articolul 29 din Directiva 2014/59. Prin intermediul celui de al patrulea și al celui de al cincilea motiv, Comisia critică faptul că acest lucru a determinat și încălcarea de către Tribunal a articolului 288 al doilea și al treilea paragraf TFUE, precum și a articolului 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013, printre altele întrucât nu a ținut seama de obligația prevăzută de aceste dispoziții pentru Comisie de a aplica în mod direct articolul 29 din directivă. În ședință, BCE a susținut în răspunsul său la întrebările scrise și orale adresate de Curte că această dispoziție a directivei se aplică în mod direct și prioritar. Prin urmare, ea trebuie respectată nu doar de instituțiile din statele membre, ci și de BCE și de Tribunal. În ședință, au prezentat observații în această privință atât doamna Corneli, cât și Italia.
83.
În continuare, vom examina aceste critici în comun. În acest context, vom examina și chestiunea dacă Tribunalul a încălcat articolul 288 al doilea și al treilea paragraf TFUE și articolul 84 din regulamentul său de procedură (al doilea, al patrulea și al cincilea motiv invocate de Comisie).
84.
Întrucât BCE este obligată în temeiul articolului 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013 să aplice integral dreptul relevant al Uniunii, inclusiv legislația națională de transpunere a directivelor (
61
), vom examina mai întâi dacă și în ce măsură această obligație de aplicare se referă și la articolul 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59. În această privință, este necesar să se examineze dacă, ținând seama de structura sa normativă și de efectele sale juridice în raport cu banca și cu acționarii săi, această dispoziție trebuia aplicată în mod direct (punctul 2 de mai jos), precum și dacă trebuia respectată și aplicată nu numai de organismele naționale, ci și de BCE și de Tribunal (punctul 3 de mai jos). Având în vedere aplicarea directă și prioritatea acestei dispoziții a directivei, BCE ar fi putut fi astfel împuternicită și, după caz, chiar obligată (
62
) să plaseze banca sub administrare temporară, precum și să lase neaplicate prevederile naționale contrare acestei dispoziții. În acest caz, soluția Tribunalului de a anula deciziile în litigiu pentru pretinsa lipsă a temeiului juridic ar fi eronată. În această situație, nu se mai pune problema dacă aceste prevederi naționale pot fi interpretate conform.
85.
Pentru situația în care aplicarea directă a articolului 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59 este exclusă, la final vom examina dacă și în ce măsură BCE este obligată să interpreteze în conformitate cu directiva dreptul național edictat în scopul transpunerii acestei directive (punctul 4 de mai jos). Apoi, vom analiza modul în care Tribunalul trebuie să respecte în cadrul controlului pe care îl exercită asupra actelor corespunzătoare ale BCE întinderea dreptului național, în special chestiunea dacă în domeniul de aplicare al articolului 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013 este obligat să trateze acest drept la fel cum tratează dreptul Uniunii (punctul 5 de mai jos). În final, vom examina admisibilitatea criticilor invocate în această privință de recurente pentru prima oară în procedura de recurs (punctul 6 de mai jos).
86.
În hotărârea atacată, Tribunalul nu a admis nici aplicarea directă a dispozițiilor directivei în detrimentul particularilor, nici interpretarea conformă a articolului 70 alineatul 1 TUB (
63
). Așa cum vom demonstra în continuare, un asemenea mod de a proceda nu poate fi contestat, cel puțin nu din perspectiva rezultatului său.
2. Aplicarea directă și prioritatea articolului 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59?
a) Structura normativă a articolului 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59
87.
Potrivit unei jurisprudențe constante, pentru a fi recunoscută ca având efect direct, o dispoziție a unei directive trebuie să pară că este, din punctul de vedere al conținutului său, necondiționată și suficient de precisă. O dispoziție este necondiționată atunci când enunță o obligație care nu este supusă niciunei condiții și nici nu este subordonată, în privința executării sau a efectelor sale, intervenției vreunui act fie al instituțiilor Uniunii, fie al statelor membre. Ea este considerată suficient de precisă pentru a fi invocată de un justițiabil și aplicată de instanță atunci când enunță o obligație în termeni neechivoci (
64
). Dacă sunt îndeplinite aceste condiții, particularii sunt îndreptățiți să o invoce în fața instanțelor naționale împotriva unui stat membru atunci când acesta a transpus directiva în mod incorect (
65
).
88.
Articolul 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59 obligă statele membre să se asigure, în cazurile în care, în opinia autorităților competente (în speță, BCE), noua componență a conducerii superioare sau a organului de conducere în sensul articolului 28 din directivă este insuficientă pentru „a pune capăt acestei deteriorări”, că aceste autorități sunt abilitate să numească unu sau mai mulți administratori temporari ai instituției. Această dispoziție prevede, așadar, că autoritatea competentă este abilitată să ia o asemenea măsură și face trimitere la măsurile mai puțin intruzive prevăzute la articolul 28 din directivă – care sunt considerate de BCE insuficiente în speță –, precum demiterea membrului sau a membrilor conducerii superioare sau ai organului de conducere . Toate aceste măsuri presupun printre altele ca situația financiară a băncii respective să se fi deteriorat în mod semnificativ. După cum reiese din trimiterea de la articolul 29 la articolul 28 din directivă, din lectura lor combinată și din considerentul (40) (
66
), criteriul deteriorării semnificative a situației financiare constituie o condiție unică pentru aplicarea tuturor măsurilor de remediere mai mult sau mai puțin intruzive prevăzute de ambele dispoziții. Prin urmare, atât condițiile pentru aplicarea articolului 29 alineatul (1) prima teză coroborat cu articolul 28 din directivă, cât și consecințele juridice stabilite de acestea sunt suficient de precise, precum și necondiționate.
89.
Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, împrejurarea că autoritățile competente dispun de o anumită putere discreționară sau marjă de apreciere de a aprecia dacă sunt îndeplinite aceste condiții, pe de o parte, și de a lua măsurile care se impun, pe de altă parte, și aceea că, potrivit articolului 29 alineatul (1) a doua teză din Directiva 2014/59, aceste măsuri trebuie să fie proporționale nu pot repune în discuție caracterul precis și necondiționat al acestor dispoziții. O asemenea putere discreționară sau marjă de apreciere nu este, potrivit acestei jurisprudențe, nici o condiție, nici o cerință suplimentară pentru punerea în aplicare [a dispoziției] sau pentru [ca aceasta] să producă efecte în sensul principiilor menționate la punctul 87 de mai sus (
67
).
90.
Dimpotrivă, potrivit unei jurisprudențe constante, chiar dacă lasă statelor membre o anumită marjă de apreciere în ceea ce privește punerea sa în aplicare, o dispoziție a unei directive poate fi considerată ca având un caracter necondiționat și precis atunci când pune în sarcina lor, în termeni neechivoci, o obligație de rezultat precisă și care nu este supusă niciunei condiții cu privire la aplicarea sa (
68
). Potrivit acestei jurisprudențe, caracterul necondiționat al unei obligații poate, așadar, să compenseze cerința referitoare la precizie (
69
). Acest caz se regăsește în speță în privința rezultatului care trebuie obținut, și anume punerea sub supraveghere temporară ca urmare a deteriorării semnificative a situației financiare a băncii în cauză, care nu poate fi remediată prin măsuri mai puțin intruzive, potrivit articolului 28 din directivă.
91.
Aplicând aceste criterii, conținutul articolului 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59 trebuie, prin urmare, considerat suficient de precis pentru a putea fi aplicat de exemplu de o autoritate națională de supraveghere și apoi de o instanță națională în cadrul litigiului. De aici rezultă în principiu că aceste organisme trebuie să lase neaplicată o reglementare națională care este contrară acestei dispoziții (
70
). În continuare (punctul 106 și următoarele), vom analiza dacă și în ce măsură acest lucru este valabil și în privința BCE. Prin urmare, trebuie respinse argumentele prezentate de doamna Corneli în special în timpul ședinței, potrivit cărora directiva nu realizează decât o armonizare minimă, lăsând statelor membre o marjă de apreciere largă în privința punerii sale în aplicare.
92.
La punctul 112 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat însă că o directivă nu poate, prin ea însăși, să creeze obligații în sarcina unui particular și a reținut astfel că este exclusă aplicarea sa directă [inclusiv, așadar, a articolului 29 alineatul (1) din Directiva 2014/59 și independent de structura sa normativă] în detrimentul acestuia.
93.
În opinia noastră, această constatare, criticată în special de Comisie, este corectă în drept.
b) Aplicarea directă a articolului 29 alineatul (1) din Directiva 2014/59 în detrimentul băncii și a acționarilor săi?
94.
Potrivit unei jurisprudențe constante, o directivă nu poate, prin ea însăși, să dea naștere unor obligații pentru particulari, ci poate numai să dea naștere unor drepturi. În consecință, un particular nu poate invoca o directivă împotriva unui stat membru nici în cazul în care creează o obligație în sarcina statului, iar aceasta este direct legată de executarea unei obligații a unui terț care este de asemenea prevăzută de această directivă. În schimb, simple repercusiuni negative asupra drepturilor terților, chiar dacă sunt certe, nu justifică faptul de a nu permite unui particular să invoce dispozițiile unei directive împotriva statului membru respectiv (
71
).
95.
Aplicarea directă a dispozițiilor directivei este exclusă în special atunci când prin interdicțiile sau obligațiile de a nu face ori de a face pe care le prevede, directiva stabilește ori agravează răspunderea penală a persoanelor (
72
). Ar fi contrar principiilor securității juridice și legalității pedepselor (nullum crimen, nulla poena sine lege), precum și articolului 288 al treilea paragraf TFUE, potrivit căruia directivele se adresează statelor membre și sunt obligatorii numai pentru acestea, să se pretindă particularilor să își conformeze comportamentul numai cu prevederile unei directive – cu alte cuvinte, în special independent de legislația națională adoptată pentru punerea în aplicare a directivei –, iar în caz de abatere să răspundă, după caz, civil sau penal (
73
). Totuși, aplicarea directă a dispozițiilor unei directive care creează o obligație în sarcina unei părți (așa‑numitul „efect orizontal față de terți”) este exclusă în principiu și în litigiile civile dintre particulari (
74
).
96.
Contrariul este valabil numai în privința litigiilor de contencios administrativ, referitoare la așa‑numitele „raporturi triunghiulare”. În privința acestora, Curtea a recunoscut prin excepție că un terț trebuie să tolereze anumite măsuri de stat în considerarea dispozițiilor direct aplicabile ale unei directive pe care un particular le invocă împotriva statului membru. Printre acestea se numără, de exemplu, evaluarea impactului asupra mediului care poate duce la retragerea unei autorizații favorabile terțului (
75
) sau pierderea unui alt avantaj (juridic și financiar) al terțului (
76
). Desigur, este vorba doar despre un efect negativ al punerii în executare a unei asemenea dispoziții asupra situației juridice a terților. Aceasta are la bază numai faptul că autoritatea competentă trebuie să realizeze o evaluare în virtutea dispozițiilor direct aplicabile ale unei directive (
77
) sau să interpreteze și să aplice într‑un anumit mod temeiul juridic dat față de toate persoanele vizate (
78
).
97.
Prezenta cauză are de asemenea la bază un litigiu de contencios administrativ. În rest, nu există niciun motiv care ar permite să se aplice această jurisprudență sau chiar să se extindă domeniul său de aplicare.
98.
Spre deosebire de cazurile menționate mai sus, nu este vorba despre un raport triunghiular care creează obligații numai în sarcina unui terț (
79
). Un asemenea raport ar exista în orice caz atunci când un creditor sau un client al băncii care consideră că interesele sale patrimoniale sunt compromise din cauza deteriorării semnificative a situației financiare a băncii invocă articolul 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59 în fața autorităților competente sau a instanțelor pentru a determina aceste autorități să dispună punerea sub administrare temporară.
99.
Consecința aplicării directe a articolului 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59 față de bancă și de acționarii său nu ar fi însă în speță numai un simplu efect negativ asupra drepturilor terților.
100.
Prezentul litigiu privește în schimb raportul clasic (bilateral) de putere și de subordonare din dreptul administrativ, în care banca se apără față de o măsură de intervenție a statului îndreptată împotriva sa, respectiv punerea sub administrare temporară dispusă de BCE. Competența de a lua o asemenea măsură se numără printre competențele de intervenție directă față de bănci ale BCE în cadrul mecanismului unic de supraveghere. În această măsură, BCE se substituie oarecum – de asemenea în temeiul obligației ce îi revine potrivit articolului 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013 de a aplica dreptul național de transpunere a Directivei 2014/59 – autorităților naționale de supraveghere (pentru detalii, a se vedea punctul 107 de mai jos). Măsurile luate de ea creează în cele din urmă în sarcina băncilor și a acționarilor lor anumite obligații de a face, de a nu face sau de a tolera.
101.
Împotriva acestui fapt nu se poate contraargumenta că acționarii ca doamna Corneli sunt terți în raport cu banca și trebuie să suporte (și ei) numai efectele defavorabile ale măsurii de plasare sub administrare temporară. Acest lucru ar fi în opoziție cu faptul că interesele economice ale băncii și ale acționarilor săi se suprapun în mare măsură. Această suprapunere a intereselor este și motivul esențial pentru care o acțiune separată a acționarilor împotriva unei decizii a BCE de a retrage autorizația unei bănci ar fi inadmisibilă, pentru că acești acționari nu ar fi ei înșiși afectați direct (punctul 57 și următoarele de mai sus) (
80
).
102.
În măsura în care BCE își poate întemeia această intervenție de putere exclusiv pe o dispoziție direct aplicabilă a unei directive, cum este în speță articolul 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59, acest lucru ar avea, așadar, ca urmare crearea în mod nepermis a unor obligații în sarcina particularilor pe baza unei directive în sensul jurisprudenței citate la punctele 94 și 95. Astfel cum relevă ierarhia – prevăzută pentru motive de proporționalitate – a măsurilor menționate la articolele 27-29 din Directiva 2014/59, măsura de plasare sub administrare temporară este, desigur, o măsură de intervenție severă care afectează foarte puternic autonomia decizională a băncii. În interesul redresării efective a băncii, prin aceasta se suspendă temporar și se transferă unuia sau mai multor administratori temporari exercitarea drepturilor organelor sale de conducere și ale acționarilor săi de a (participa) la deciziile referitoare la conducerea operațiunilor băncii.
103.
Obligațiile de a tolera ale băncii și ale acționarilor săi pe care le implică plasarea sub administrare temporară ar fi, prin urmare, astfel cum în mod corect a constatat Tribunalul (
81
), rezultatul aplicării directe nepermise a acestei dispoziții a directivei în detrimentul lor, în măsura în care aceste obligații nu pot fi întemeiate – dacă este cazul, nici în situația unei interpretări conforme – pe dreptul național de transpunere.
104.
Prin urmare, articolul 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59, raportat la criteriile recunoscute în jurisprudență (punctele 89 și 90 de mai sus), este direct aplicabil. Totuși, o asemenea aplicare directă nu este posibilă în detrimentul băncii sau al acționarilor săi. Așa fiind, Tribunalului nu i se poate imputa vreo încălcare în această privință a articolului 288 al doilea sau al treilea paragraf TFUE.
105.
În cazul în care Curtea nu va fi de acord cu această apreciere și va considera, precum doamna Corneli, că articolul 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59 se aplică în principiu direct în detrimentul băncii și al acționarilor săi, vom examina cu titlu subsidiar în ce măsură capacitatea sau obligația de a aplica direct această dispoziție a directivei revenea nu doar unui organism național, ci și BCE. Această examinare este relevantă și pentru problema care va fi analizată ulterior, și anume dacă BCE a fost de asemenea destinatara obligației de interpretare conformă a dreptului național (punctul 115 și următoarele de mai jos).
3. Cu titlu subsidiar: aplicarea directă de către BCE a articolului 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59?
a) BCE ca destinatară a dispozițiilor direct aplicabile ale directivei
106.
Potrivit articolului 288 al treilea paragraf TFUE, directivele se adresează statelor membre care sunt competente să aleagă, în privința rezultatului care trebuie atins, forma și mijloacele de transpunere în dreptul național. Drept urmare, în jurisprudența Curții s‑a recunoscut doar în cazuri excepționale – și în condițiile menționate la punctul 94 de mai sus – aplicarea directă a dispozițiilor directivelor în scopul protejării drepturilor particularilor și al îndeplinirii obligației corelative a statelor membre de a respecta și de a pune în aplicare aceste dispoziții.
107.
În opinia noastră, din însăși obligația BCE prevăzută la articolul 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013, și anume de a aplica integral dreptul relevant al Uniunii (
82
), precum și legislația națională care transpune directivele, rezultă însă că această instituție este obligată, la fel ca autoritățile naționale de supraveghere (punctul 91 de mai sus), să respecte în principiu aplicabilitatea directă și supremația (
83
) implicită a dispozițiilor directivelor, chiar dacă nu este menționată în mod expres la articolul 288 al treilea paragraf TFUE ca destinatară a lor. În măsura în care, în exercitarea prerogativelor sale de supraveghere, BCE se substituie în cadrul mecanismului unic de supraveghere acestor autorități de supraveghere în raport cu instituțiile de credit (
84
) și trebuie chiar să aplice dreptul național de transpunere a directivelor, ea trebuie asimilată acestora și considerată destinatară a normei (
85
).
108.
Această concluzie rezultă și din principiile respectării unității și statului de drept din ordinea juridică a Uniunii (articolul 2 TUE), pe care BCE trebuie să le respecte în calitate de instituție a Uniunii în sensul articolului 13 alineatul (2) TUE coroborat cu articolul 132 TFUE. Obligația prevăzută la articolul 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013 de a aplica dreptul are scopul de a „asigura standarde ridicate de supraveghere”. Numai în acest mod poate fi realizat obiectivul principal stabilit la articolul 1 alineatul (1) din regulament, și anume „unitatea și integritatea pieței interne, pe baza tratamentului egal al instituțiilor de credit” odată cu prevenirea arbitrajului de reglementare (
86
). În mod corespunzător, potrivit articolului 6 alineatul (1) din regulament, BCE este „responsabilă de funcționarea eficace și coerentă a [mecanismului unic de supraveghere]”.
109.
Astfel cum relevă prezentul caz (pentru detalii, a se vedea punctul 115 și următoarele de mai jos), transpunerea diferită și eventual chiar neconformă în statele membre a Directivei 2014/59 ascunde pericolul de fragmentare excesivă a punerii în aplicare a normelor în materie de supraveghere în piața internă. Acest lucru ar putea compromite exercitarea unitară și efectivă a competențelor de supraveghere a instituțiilor de credit de către autoritățile de supraveghere din statele membre și de către BCE în cadrul mecanismului unic de supraveghere (
87
). Dacă dreptul național de transpunere este contrar dispozițiilor direct aplicabile ale directivei, el trebuie, așadar, lăsat neaplicat, în măsura în care se admite ca neaplicarea acestuia să producă efecte împotriva particularilor (
88
), în scopul asigurării îndeplinirii acestor obiective de către toate autoritățile de supraveghere, inclusiv BCE, potrivit principiului supremației dreptului Uniunii (
89
).
b) Consecințele aplicării directe a articolului 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59 în detrimentul băncii și al acționarilor săi
110.
În cazul în care Curtea va recunoaște în speță, contrar propunerii noastre, aplicarea directă a articolului 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59 în detrimentul băncii și al acționarilor săi, BCE a fost, așadar – ținând seama de deteriorarea semnificativă necontestată a situației financiare a băncii în sensul articolului 28 din această directivă și de măsurile de remediere insuficiente luate până acum –, potrivit articolului 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013, nu doar îndreptățită, ci chiar obligată să dispună sau să prelungească măsura de plasare a băncii sub administrare temporară conform acestei dispoziții a directivei coroborată cu articolul 69 octiesdecies alineatul 1 litera b) și cu articolul 70 alineatul 1 TUB. În măsura în care articolul 70 alineatul 1 TUB nu se referă expres la condiția deteriorării situației financiare a băncii, ci la condiția calificată a unor pierderi patrimoniale grave preconizate, iar acest lucru ar fi contrar articolului 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59 (pentru detalii, a se vedea punctul 120 și următoarele), dispoziția națională menționată ar fi neaplicabilă pentru motivul supremației acestei dispoziții (direct aplicabilă) a directivei.
111.
Constatările Tribunalului de la punctele 91-114 din hotărârea atacată, prin care critică faptul că deciziile în litigiu ale BCE nu au un temei juridic suficient, ar trebui considerate în aceste împrejurări eronate în drept. În acest caz, BCE ar fi trebuit să se întemeieze pe articolul 29 din Directiva 2014/59, să aplice direct această dispoziție a directivei coroborată cu articolul 69 octiesdecies alineatul 1 litera b) și cu articolul 70 alineatul 1 TUB, și, pentru că aceasta are prioritate, să lase neaplicate acele părți ale dispozițiilor naționale care sunt incompatibile cu ea. În final, BCE a procedat în acest mod, dar nu examinând condiția calificată a unor pierderi patrimoniale grave preconizate ale băncii, prevăzută la articolul 70 alineatul 1 TUB, ci constatând doar o deteriorare a situației sale financiare (punctele 119 și 139 de mai jos).
112.
Prin urmare, al doilea motiv de recurs invocat de BCE, astfel cum l‑a precizat în ședință, și al cincilea motiv de recurs invocat de Comisie ar fi fondate în această măsură și ar trebui să conducă la anularea hotărârii atacate.
113.
După cum s‑a arătat la punctul 94 și următoarele de mai sus, considerăm însă că acest rezultat este incorect întrucât presupune o aplicare directă nepermisă a articolului 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59 în detrimentul băncii și al acționarilor săi. Pentru situația în care Curtea va fi de acord cu aprecierea noastră, vom analiza și celelalte motive.
114.
În cazul în care Curtea va considera, astfel cum am propus la punctele 94-104, că articolul 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59 nu poate fi aplicat direct în detrimentul băncii și al acționarilor săi, în continuare este necesar să se examineze dacă articolul 69 octiesdecies alineatul 1 litera b) și articolul 70 alineatul 1 TUB pot sau trebuie să fie interpretate în conformitate cu această dispoziție a directivei și dacă Tribunalul a încălcat articolul 288 al treilea paragraf TFUE atunci când a reținut că nu este posibilă o asemenea interpretare conformă (al doilea motiv invocat de BCE și al patrulea motiv invocat de Comisie). În acest context, este totodată necesar să se clarifice dacă și în ce măsură practica de interpretare a instanțelor naționale, prezentată de recurente și de Italia, trebuia sau trebuie să fie respectată atât de BCE, cât și de instanțele Uniunii.
4. Interpretare conformă a articolului 69 octiesdecies alineatul 1 litera b) și a articolului 70 alineatul 1 TUB?
115.
Potrivit jurisprudenței recente a Curții, „pentru a asigura efectivitatea ansamblului dispozițiilor dreptului Uniunii, principiul supremației dreptului Uniunii impune printre altele instanțelor naționale să interpreteze, în cea mai mare măsură posibilă, dreptul lor intern în conformitate cu dreptul Uniunii” (
90
).
116.
În concordanță cu jurisprudența constantă, la aplicarea dreptului național, aceste instanțe au, așadar, obligația să îl interpreteze, în cea mai mare măsură posibilă, în lumina textului și a finalității dispoziției de drept al Uniunii în discuție, luând în considerare ansamblul dreptului intern și aplicând metodele de interpretare recunoscute de acesta, pentru a garanta efectivitatea deplină a dispoziției respective și pentru a identifica o soluție conformă cu finalitatea urmărită de aceasta. Obligația interpretării conforme a dreptului național are însă anumite limite și nu poate, printre altele, să constituie un temei pentru o interpretare contra legem a dreptului național (
91
).
117.
Pentru motivele prezentate la punctele 106-109 de mai sus, nu numai autoritățile și instanțele din statele membre, ci și, în temeiul dispoziției articolului 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013, BCE – precum și Tribunalul în cadrul controlului de legalitate exercitat asupra acțiunii BCE – sunt în principiu obligate să interpreteze și să aplice în mod conform, în cea mai mare măsură posibilă, dreptul național de transpunere a Directivei 2014/59 (
92
).
118.
În prima decizie în litigiu, BCE s‑a limitat să își întemeieze măsura de plasare a băncii sub administrare temporară pe articolul 69 octiesdecies și pe articolul 70 TUB coroborate cu articolul 29 din Directiva 2014/59, fără a pune și a examina problema dacă aceste dispoziții de drept național pot fi interpretate conform. Tribunalul a considerat că acest lucru constituie o eroare de drept, printre altele deoarece, în opinia sa, o asemenea interpretare este contrară textului clar al acestor dispoziții, în special al articolului 70 TUB. Aceasta rezultă în esență din următoarele considerații.
119.
După cum am arătat la punctul 88 de mai sus, articolul 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59 trebuie coroborat cu articolul 28 din directivă. Prin urmare, și luarea măsurii de plasare sub administrare temporară presupune întotdeauna ca situația financiară a băncii respective să se fi deteriorat în mod semnificativ. Însă, așa cum a constatat Tribunalul la punctul 88 din hotărârea atacată, doar articolul 69 octiesdecies alineatul 1 litera b) TUB prevede în mod expres condiția „deteriorării situației băncii”. Spre deosebire de acesta, articolul 70 alineatul 1 TUB face trimitere la încălcări sau nereguli în sensul articolului 69 octiesdecies alineatul 1 litera b) TUB, însă nu prevede această condiție. În schimb, articolul 70 alineatul 1 TUB conține în această privință o condiție calificată potrivit căreia trebuie să se „preconizeze pierderi patrimoniale grave”. Pe baza acestui fapt și din împrejurarea că condițiile prevăzute la articolul 70 alineatul 1 TUB sunt enumerate exhaustiv, Tribunalul a concluzionat că nu este posibilă interpretarea conformă a acestei dispoziții (
93
). În esență, acesta a considerat, așadar, că, din cauza nedovedirii îndeplinirii acestei condiții calificate (
94
) și, astfel, a unui temei juridic suficient, BCE nu a fost autorizată să ia sau să prelungească prin deciziile în litigiu măsura de plasare a băncii sub administrare temporară numai pentru motivul că situația sa financiară s‑a deteriorat considerabil.
120.
În schimb, recurentele și Italia consideră că articolul 70 alineatul 1 TUB, coroborat, după caz, cu articolul 69 octiesdecies alineatul 1 litera b) TUB poate sau chiar trebuie să fie interpretat în concordanță cu articolul 29 alineatul (1) prima teză din Directiva 2014/59. Prin urmare, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept când a respins o asemenea interpretare.
121.
În aceste condiții, este necesar să se examineze întinderea obligației BCE și a Tribunalului de a interpreta conform dreptul național în cea mai mare măsură posibilă (punctul 116 de mai sus). În ceea ce privește criticile invocate de recurente și de Italia, este necesar să se examineze în mod special dacă și în ce măsură Tribunalul a fost obligat să țină seama în acest scop de metodele de interpretare recunoscute în dreptul intern și de jurisprudența aferentă a instanțelor naționale (
95
).
122.
Acest lucru generează un punct de discuție deosebit de aprins între părți. Se ridică întrebarea dacă, la punerea în aplicare a dreptului național, pe care BCE are obligația să îl aplice în conformitate cu articolul 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013, și la controlul jurisdicțional ulterior, acest drept constituie obiectul unei „chestiuni de drept” – analog dreptului Uniunii – sau mai curând al unei „chestiuni de fapt” pentru care se admite dovada (
96
). Tribunalului i se poate imputa că a săvârșit o eroare de drept numai dacă posibilitatea de interpretare conformă a dreptului național cu ajutorul metodelor de interpretare aplicabile la nivel național, inclusiv cu ajutorul jurisprudenței aferente, ar privi o „chestiune de drept” pe care a apreciat‑o eronat sau cel puțin dacă a denaturat în mod vădit acest drept în hotărârea atacată (
97
). De această chestiune depinde și întrebarea prealabilă importantă dacă Curtea este într‑adevăr competentă în temeiul articolului 256 alineatul (1) al doilea paragraf TFUE să examineze motivele respective (
98
).
5. Dreptul național în sensul articolului 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013 ca „drept” sau ca „fapt”?
123.
În concordanță cu deciziile în litigiu, BCE, Comisia și Italia consideră că este posibilă interpretarea conformă a articolului 70 alineatul 1 TUB în raport cu întreaga legislație națională, cu metodele de interpretare aferente și cu jurisprudența instanțelor italiene. În această privință, BCE și Comisia au susținut, în special în răspunsurile lor în ședință la o întrebare scrisă adresată de Curte, că, ținând seama de obligația de aplicare prevăzută la articolul 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013, dreptul național trebuie asimilat dreptului Uniunii, iar respectarea acestuia este supusă controlului integral al instanțelor Uniunii și, astfel, și controlului Curții în procedura de recurs prevăzută la articolul 256 alineatul (1) al doilea paragraf TFUE. Tribunalul nu a ținut seama însă de această posibilitate juridică de interpretare conformă a articolului 70 alineatul 1 TUB.
124.
Doamna Corneli nu este de acord cu aceste susțineri. Ea arată că BCE trebuie să interpreteze și să aplice dreptul național conform criteriilor recunoscute în ordinea juridică națională, chiar și atunci când se încalcă dreptul Uniunii. Această din urmă chestiune poate fi invocată în orice caz într‑o acțiune de neîndeplinire a obligațiilor, iar nu în cadrul unei acțiuni în anulare sau al procedurii de recurs, și trebuie tratată ca o chestiune de fapt. În orice caz, articolele 28 și 29 din Directiva 2014/59 au fost transpuse corect prin articolul 69 octiesdecies alineatul 1 litera b) și prin articolul 70 alineatul 1 TUB.
125.
Curtea a constatat deja în două hotărâri referitoare la mecanismul unic de supraveghere că controlul din recurs al aplicării dreptului național de către (BCE și) Tribunal în conformitate cu articolul 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013 se limitează la aspectul dacă acest drept a fost denaturat într‑un mod care rezultă vădit din înscrisurile de la dosar (
99
). În opinia noastră, în această jurisprudență se pornește în mod întemeiat de la premisa că, în cadrul unui recurs, dreptul național nu poate fi asimilat dreptului Uniunii în calitatea sa de criteriu de control.
126.
Spre deosebire de avocata generală Ćapeta și de Comisie, considerăm că nu este posibil ca aplicarea dreptului național de către BCE să fie tratată ca simplă chestiune de drept, chiar dacă acest tratament este prevăzut în mod expres de dreptul Uniunii, care ar avea aceeași substanță precum cea a „respect[ării] dreptului în interpretarea și aplicarea tratatelor”, în sensul articolului 19 alineatul (1) a doua teză TUE, sau a „chestiunii de drept” prevăzute la articolul 256 alineatul (1) al doilea paragraf TFUE și la articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție (
100
). O asemenea echivalare completă a acestor două izvoare de drept diferite este contrară partajării prin tratate a competențelor între statele membre și Uniune, precum și principiului atribuirii consacrat la articolul 5 alineatul (2) TUE. Această partajare a competențelor prevăzută de tratate nu poate fi modificată printr‑o obligație de drept derivat de aplicare a dreptului național, precum cea prevăzută la articolul 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013. În caz contrar, consecința acestei dispoziții ar fi că dreptul național de transpunere a directivelor care garantează funcționarea mecanismului unic de supraveghere ar fi „încorporat” complet în domeniul de drept al Uniunii (
101
). În acest caz, instituțiile și instanțele Uniunii ar trebui să trateze dreptul național exclusiv potrivit criteriilor aplicabile dreptului Uniunii (
102
).
127.
Pentru aceste motive legate de competență, principiul iura novit curia nu se poate aplica instanțelor Uniunii în raport cu dreptul național la fel cum se aplică în raport cu dreptul Uniunii. În conformitate cu articolul 19 alineatul (1) a doua teză TUE coroborat cu articolul 256 alineatul (1) al doilea paragraf și cu articolul 267 TFUE, precum și cu articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, Curtea are „ultimul cuvânt” numai în ceea ce privește interpretarea și aplicarea dreptului Uniunii sau a tratatelor și a dreptului derivat, inclusiv a directivelor, în timp ce, în privința dreptului național (chiar și a celui de transpunere a acestor directive), acest ultim cuvânt este în principiu al instanțelor superioare sau constituționale din statele membre (
103
). Astfel cum în mod întemeiat arată doamna Corneli, atât procedura de neîndeplinire a obligațiilor prevăzută la articolul 258 TFUE (
104
), cât și principiul potrivit căruia Curtea nu este competentă să interpreteze și să aplice dreptul național în procedura trimiterii preliminare prevăzută la articolul 267 TFUE (
105
) constituie o expresie concretă a acestei partajări a competențelor prin tratate. Limitele interpretării conforme a dreptului național recunoscute în jurisprudența Curții (punctele 115 și 116 de mai sus), care au scopul de a garanta competența și voința legiuitorului național, confirmă această apreciere.
128.
În această privință, amintim și concluziile noastre detaliate privind aplicarea dispozițiilor de drept național și controlul jurisdicțional în materia dreptului mărcilor Uniunii, care face de asemenea trimitere la dreptul național (
106
). În opinia noastră, în speță se aplică aceleași principii recunoscute ulterior de Curte în mod special pentru dreptul mărcilor Uniunii (
107
) și pe care le‑a transferat apoi asupra domeniului de aplicare al articolului 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013 (
108
). Curtea a ținut însă seama și de faptul că dispozițiile de drept național nu trebuie asimilate complet celorlalte fapte din procedura jurisdicțională, ci trebuie să respecte cerințele speciale de expunere a faptelor și de probă deoarece au un caracter hibrid, de fapte juridice (
109
). Astfel, se ia în considerare în același timp faptul că o prevedere națională de punere în aplicare a competențelor de supraveghere în cadrul mecanismului unic de supraveghere constituie totodată, în virtutea dispoziției articolului 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013, o normă de drept privind aplicarea tratatelor în sensul articolului 263 al doilea paragraf TFUE, a cărei aplicare este supusă în principiu controlului din partea instanțelor Uniunii.
129.
Această soluție este similară în cele din urmă cu cea din jurisprudența Curții referitoare la dreptul Uniunii privind ajutoarele de stat. Potrivit acesteia, dreptul național, care constituie cadrul pentru examinarea chestiunii dacă statul membru acordă un ajutor interzis în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, trebuie analizat în esență ca fapt juridic potrivit regulilor de expunere și de probă aplicabile faptelor (
110
).
130.
De aici rezultă că criteriul de control aplicat în fața instanțelor Uniunii în privința dreptului național implică în esență obligația părții care îl invocă de a expune și de a dovedi că acest drept se interpretează și se aplică potrivit metodelor de interpretare naționale și jurisprudenței aferente a instanțelor din statul membru respectiv, astfel cum afirmă acea parte (
111
). Argumentația recurentelor potrivit căreia, în domeniul de aplicare al articolului 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013, dreptul național trebuie asimilat dreptului Uniunii, trebuie, prin urmare, respinsă. Așadar, în cadrul acestui control, instanțele Uniunii nu pot să invoce și să analizeze, la nevoie din oficiu, dreptul național relevant (
112
). Această posibilitate există cu atât mai puțin cu cât o interdicție corespunzătoare de invocare din oficiu se aplică în principiu și în dreptul Uniunii (
113
).
131.
Vom examina, așadar, în continuare dacă recurentele și Italia au putut să dovedească sau au dovedit în mod admisibil că articolul 69 octiesdecies alineatul 1 litera b) și articolul 70 alineatul 1 TUB sunt (pot fi) interpretate potrivit metodelor de interpretare naționale și jurisprudenței relevante în concordanță cu articolele 28 și 29 din Directiva 2014/59 și dacă hotărârea atacată nu conține, în consecință, erori de drept în această privință. Întrucât interpretarea și aplicarea dreptului național trebuie tratate drept chestiune de fapt pentru care se admite dovada, criticile corespunzătoare ale recurentelor din procedura de recurs ar putea fi inadmisibile, astfel cum susține și doamna Corneli. În plus, Tribunalului i s‑ar putea imputa că a săvârșit o eroare de drept în acest sens numai dacă ar fi încălcat în această privință normele în materia probelor, în special repartizarea sarcinii probei și nivelul probatoriu sau dacă – în raport cu criteriile recunoscute de Curte – ar fi denaturat în mod vădit faptele sau dovezile relevante pentru aprecierea conținutului și a domeniului de aplicare al dispozițiilor naționale, precum și aplicarea lor (
114
).
6. Admisibilitatea criticii privind interpretarea conformă a articolului 69 octiesdecies alineatul 1 litera b) coroborat cu articolul 70 alineatul 1 TUB
132.
Recurentele, susținute de Italia, au prezentat detaliat, pentru prima oară în procedura de recurs, care sunt, în opinia lor, metodele de interpretare din dreptul italian care trebuie avute în vedere în privința articolului 69 octiesdecies alineatul 1 litera b) și a articolului 70 alineatul 1 TUB și modul în care instanțele italiene au interpretat și au aplicat până acum aceste dispoziții în raport cu articolele 28 și 29 din Directiva 2014/59 (
115
). Jurisprudența pertinentă a acestor instanțe este din anii 2012, 2015, 2017 și 2021 și a fost astfel disponibilă la momentul procedurii în primă instanță în fața Tribunalului. În memoriile scrise în prima instanță ale părților nu se face însă nicio mențiune în acest sens. Nici în ședința în fața Tribunalului ele nu au indicat în această privință elemente de fapt detaliate în răspunsul la întrebările pe care le‑a adresat.
133.
În răspunsul său la al patrulea motiv invocat de doamna Corneli în prima instanță, prin care a criticat încălcarea articolului 70 alineatul 1 TUB, BCE ar fi putut însă să determine Tribunalul cu un astfel de argument în apărare să trateze problema referitoare la interpretarea și aplicarea acestor dispoziții de către instanțele italiene. Totuși, în lipsa unui asemenea argument al BCE, Tribunalul nu a examinat și nici nu ar fi putut să examineze această problemă în cadrul celui de al patrulea motiv. Astfel cum arătam la punctul 130 de mai sus, Tribunalul nu a putut și nici nu a fost obligat să examineze din oficiu domeniul de aplicare al dispozițiilor naționale în raport cu metodele de interpretare și cu jurisprudența națională. Prin urmare, Tribunalului nu i se poate imputa că nu a ținut în mod vădit seama de ele și cu atât mai puțin că le‑a denaturat.
134.
Pe de o parte, Curtea nu are sarcina să examineze pentru prima oară în procedura de recurs faptele și dovezile prezentate, printre care se numără și faptele juridice din speță, constituite de interpretarea și aplicarea dreptului național pertinent, care nu au făcut sau nu puteau face obiectul examinării Tribunalului. Potrivit unei jurisprudențe constante, denaturarea probelor are loc numai atunci când, fără să se recurgă la noi elemente de probă, aprecierea de către Tribunal a elementelor de probă existente (deja) apare ca fiind vădit greșită (
116
). În plus, ar fi trebuit respinsă și o eventuală cerere formală a recurentelor de administrare a unor noi probe. Într‑adevăr, potrivit articolului 256 alineatul (1) al doilea paragraf TFUE și articolului 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, recursul este limitat la chestiuni de drept, cu excluderea oricărei aprecieri asupra faptelor, astfel încât noi elemente de probă sunt inadmisibile în stadiul unui recurs (
117
).
135.
Pe de altă parte, denaturarea faptelor sau a probelor trebuie să reiasă în mod evident din înscrisurile dosarului, fără a fi necesară o nouă apreciere a faptelor și a probelor. Având în vedere caracterul de excepție al unui motiv de recurs prin care se critică o denaturare a faptelor și a probelor, un recurent este obligat, în temeiul articolului 256 TFUE, al articolului 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție și al articolului 168 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul de procedură al Curții, să indice precis faptele și dovezile pe care susține că le‑a denaturat Tribunalul și să demonstreze erorile de apreciere care au condus, în opinia sa, la denaturarea săvârșită de Tribunal (
118
).
136.
Referitor la critica invocată în recurs a săvârșirii unei erori de drept în aplicarea articolului 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013, Curtea a clarificat deja că este competentă în special să analizeze, mai întâi, dacă Tribunalul, pe baza documentelor și a celorlalte înscrisuri care i‑au fost prezentate, nu a denaturat textul dispozițiilor naționale în cauză sau al jurisprudenței naționale aferente ori lucrările din doctrină, apoi, în al doilea rând, dacă Tribunalul nu a procedat, în ceea ce privește aceste elemente, la constatări care contravin în mod vădit conținutului lor și, în al treilea rând, dacă Tribunalul, în cadrul examinării tuturor elementelor, nu a conferit vreunuia dintre acestea, în scopul de a constata conținutul acestor dispoziții, un înțeles care nu îi revine în raport cu celelalte elemente, în măsura în care acest lucru rezultă în mod evident din înscrisurile din dosar (
119
).
137.
Nerespectarea flagrantă în hotărârea atacată a jurisprudenței instanțelor italiene, invocată în special de BCE, nu rezultă însă în mod vădit din actele din dosarul în primă instanță, ci, în orice caz, din criticile invocate în recurs. În lipsa unei invocări corespunzătoare în prima instanță, nu se poate reține nici că Tribunalul nu a avut în vedere în această privință normele în materie de probă ale dreptului Uniunii. Această concluzie este valabilă și pentru cazul în care Tribunalul ar fi interpretat dispozițiile naționale ca și cum ar fi dispoziții de drept al Uniunii (
120
).
138.
Dimpotrivă, modul în care Tribunalul a interpretat articolul 70 alineatul 1 TUB (punctul 119 de mai sus) pare a fi suficient de plauzibil în raport cu textul acestei dispoziții, astfel încât refuzul său de a reține interpretarea conformă, dar contra legem a dispoziției menționate nu poate fi calificată nici ca fiind o denaturare vădită, nici ca fiind o eroare de drept pentru alte motive.
139.
Condiția calificată prevăzută – spre deosebire de textul articolelor 28 și 29 din Directiva 2014/59 – în mod expres la articolul 70 alineatul 1 TUB, potrivit căreia plasarea sub administrare temporară se mai poate dispune, în afară de cazul în care există „încălcări sau nereguli” în sensul articolului 69 octiesdecies alineatul 1 litera b) TUB, și atunci când „se preconizează pierderi patrimoniale grave [ale băncii]” (
121
), poate fi într‑adevăr contrară interpretării sale conforme. Pe de o parte, nu rezultă la prima vedere că condiția „deteriorării situației băncii” menționată la articolul 69 octiesdecies alineatul 1 litera b) TUB, care nu este prevăzută la articolul 70 alineatul 1 TUB, ar avea același înțeles cu cea referitoare la preconizarea unor pierderi patrimoniale grave. Pe de altă parte, nu este vădit faptul că, astfel cum arată BCE și Italia, noțiunile de „încălcări” și „nereguli” prevăzute la articolul 69 octiesdecies alineatul 1 litera b) TUB, la care face referire articolul 70 alineatul 1 TUB, implică întotdeauna în mod automat o „deteriorare a situației băncii”. Unei asemenea interpretări conforme i s‑ar putea opune, dacă ar fi corect – astfel cum a constatat Tribunalul (
122
) și cum susține doamna Corneli –, faptul că condiția calificată referitoare la preconizarea unor pierderi patrimoniale grave este, potrivit voinței legiuitorului italian, o expresie specifică a principiului proporționalității care are în special rolul de a justifica intervenția gravă – în raport cu măsurile de remediere prioritare mai ușoare – pe care o implică plasarea sub administrare temporară. În orice caz, BCE nu a examinat expres această condiție calificată în deciziile în litigiu pentru a motiva plasarea băncii sub administrare temporară (
123
).
140.
În lumina informațiilor disponibile în dosar, constatarea Tribunalului din hotărârea atacată, respectiv că BCE nu s‑a sprijinit pe un temei juridic suficient, nu are, prin urmare, nicio legătură cu vreo interpretare vădit eronată a dispozițiilor naționale relevante. Nu se poate constata nici că Tribunal și‑ar fi încălcat astfel obligația de a interpreta conform aceste dispoziții în cea mai mare măsură posibilă.
141.
În consecință, criticile formulate de recurente și de Italia trebuie respinse ca inadmisibile în măsura în care prin intermediul lor se invocă – în cadrul celor de al doilea-al cincilea motive ale BCE și al celui de al treilea și al patrulea motiv ale Comisiei – aplicarea eronată din perspectivă juridică a metodelor de interpretare din dreptul italian și neluarea în considerare a jurisprudenței instanțelor italiene.
142.
Împotriva acestei constatări Comisia nu poate susține – prin intermediul celei de al doilea motiv pe care îl invocă – faptul că doamna Corneli a criticat tardiv, respectiv în replica în fața Tribunalului, interpretarea dată de acesta articolului 70 alineatul 1 TUB, ceea ce nu era admisibil, în conformitate cu articolul 84 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului. Această argumentație a Comisiei se bazează pe o comparație formalistă a textului a două puncte din aceste memorii, care, în introducere, redau conținutul articolului 70 TUB. Astfel cum a arătat doamna Corneli, acest conținut este prezentat însă doar de manieră imprecisă în cererea introductivă, fără a influența sfera celui de al patrulea motiv al acțiunii. Chiar dacă în acest motiv încălcarea articolului 70 alineatul 1 TUB are numai o formulare vagă, iar interpretarea din hotărârea atacată nu figura în această formă, este în plus necesar să se aibă în vedere faptul că prima decizie în litigiu i‑a fost comunicată în formă integrală doamnei Corneli abia după introducerea acțiunii. Prin urmare, nu a existat un motiv nou în sensul articolului 84 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, ci, în orice caz, o precizare admisibilă a (celui de al patrulea) motiv de acțiune privind încălcarea articolului 70 alineatul 1 TUB care fusese invocată deja anterior prin cererea introductivă (
124
). BCE s‑a apărat ulterior împotriva acestuia fără a ține seama de metodele naționale de interpretare și de jurisprudența instanțelor italiene.
143.
Al doilea motiv al Comisiei, prin care critică Tribunalul că a încălcat articolul 84 alineatul (1) din regulamentul său de procedură, precum și principiul ne ultra petita, trebuie, așadar, respins ca nefondat.
7. Concluzie intermediară
144.
Întrucât, în opinia noastră, niciunul dintre motive nu este admisibil, propunem respingerea ambelor recursuri.
145.
În absența unei cereri privitoare la cheltuielile de judecată în conformitate cu articolul 138 alineatul (1) coroborat cu articolul 184 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, nu este necesară pronunțarea asupra cheltuielilor de judecată efectuate de doamna Corneli. Întrucât recurentele au căzut în pretenții, acestea sunt obligate potrivit articolului 138 alineatul (1) coroborat cu articolul 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură să suporte propriile cheltuieli de judecată efectuate în procedura de recurs. Italia, care a intervenit în procedură, este obligată potrivit articolului 140 alineatul (1) coroborat cu articolul 184 alineatul (1) din Regulamentul de procedură să suporte propriile cheltuieli de judecată.
146.
În cazul în care Curtea nu va fi de acord cu soluția propusă de noi și va considera că recursul este fondat, reținând că este admisibil în special al cincilea motiv al Comisiei (punctele 81-112 de mai sus), hotărârea atacată trebuie anulată, cauza trebuie trimisă Tribunalului spre rejudecare, iar decizia privind cheltuielile de judecată trebuie pronunțată odată cu fondul. Întrucât Tribunalul a examinat numai motivul privind încălcarea articolului 70 alineatul 1 TUB, respectiv absența temeiului juridic, și nu a analizat celelalte motive de acțiune pe care le‑a sintetizat la punctul 84 din hotărârea atacată (
125
), litigiul nu este în stare de judecată potrivit articolului 61 din Statutul Curții de Justiție. În opinia noastră, Curtea nu dispune de informațiile necesare pentru a se pronunța definitiv asupra acestor motive de fond. Pentru aceasta ar fi în plus necesar ca Tribunalul să nu fi examinat situația de fapt și probele.
VI. Concluzie
147.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să hotărască după cum urmează:
1)
Respinge recursurile formulate în cauzele conexate C‑777/22 P și C‑789/22 P.
2)
Banca Centrală Europeană, Comisia Europeană și Republica Italiană suportă propriile cheltuieli de judecată.
(
1
)	Limba originală: germana.
(
2
)	Hotărârea din 12 octombrie 2022, Corneli/BCE (T‑502/19, EU:T:2022:627).
(
3
)	ECB‑SSM‑2019‑ITCAR‑11.
(
4
)	ECB‑SSM‑2019‑ITCAR‑13.
(
5
)	Hotărârea din 5 noiembrie 2019 (C‑663/17 P, C‑665/17 P și C‑669/17 P, EU:C:2019:923).
(
6
)	Hotărârea din 5 noiembrie 2019, BCE și alții/Trasta Komercbanka și alții (C‑663/17 P, C‑665/17 P și C‑669/17 P, EU:C:2019:923, punctele 102-115).
(
7
)	Regulamentul Consiliului din 15 octombrie 2013 de conferire a unor atribuții specifice Băncii Centrale Europene în ceea ce privește politicile legate de supravegherea prudențială a instituțiilor de credit (JO 2013, L 287, p. 63).
(
8
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 15 mai 2014 de instituire a unui cadru pentru redresarea și rezoluția instituțiilor de credit și a firmelor de investiții și de modificare a Directivei 82/891/CEE a Consiliului și a Directivelor 2001/24/CE, 2002/47/CE, 2004/25/CE, 2005/56/CE, 2007/36/CE, 2011/35/UE, 2012/30/UE și 2013/36/UE ale Parlamentului European și ale Consiliului, precum și a Regulamentelor (UE) nr. 1093/2010 și (UE) nr. 648/2012 ale Parlamentului European și ale Consiliului (JO 2014, L 173, p. 190).
(
9
)	A se vedea Witte, A., „The Application of National Banking Supervision Law by the ECB – Three Parallel Modes of Executing EU Law?”, Maastricht Journal of European and Comparative Law, 2014, vol. 21, p. 89 (105 și urm.); Boucon, L., și Jaros, D., „The Application of National Law by the European Central Bank within the EU Banking Union’s Single Supervisory Mechanism: A New Mode of European Integration?”, European Journal of Legal Studies, 2018, vol. 10, p. 155 (170 și urm.); Coman‑Kund, F., și Amtenbrink, F., „On the Scope and Limits of the Application of National Law by the European Central Bank within the Single Supervisory Mechanism”, Banking & Finance Law Review, 2018, vol. 33, p. 133 (147 și urm.); Di Bucci, V., „Quelques questions concernant le contrôle juridictionnel sur le mécanisme de surveillance unique”, Liber amicorum Antonio Tizzano – De la Cour CECA à la Cour de l’Union: le long parcours de la justice européenne, Giappichelli, 2018, p. 316 și urm. (327 și urm.); Biondi, A., și Spano, A., „The ECB and the Application of National Law in the SSM: New Yet Old…”, European Business Law Review, 2020, vol. 31, p. 1023 (1036 și urm.); Bobić, A., The Individual in the Economic and Monetary Union – A Study of Legal Accountability, Cambridge, 2024, p. 165 și urm.
(
10
)	A se vedea în acest sens și Concluziile avocatei generale Ćapeta prezentate în cauza Anglo Austrian AAB/BCE (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, punctul 26 și urm.).
(
11
)	GURI nr. 267 din 16 noiembrie 2016.
(
12
)	GURI nr. 176 din 31 iulie 2015.
(
13
)	A se vedea Decreto Legislativo (Decretul legislativ) nr. 385 din 1 septembrie 1993 (GURI nr. 230 din 30 septembrie 1993, suplimentul ordinar nr. 92).
(
14
)	Pentru detalii, a se vedea punctul 3 și urm. din hotărârea atacată.
(
15
)	Acesta este un consorțiu de drept privat între bănci pentru garantarea depozitelor; a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 martie 2021, Comisia/Italia și alții (C‑425/19 P, EU:C:2021:154, punctul 7 și urm.).
(
16
)	Punctul 33 și următoarele din hotărârea atacată.
(
17
)	Punctele 88-100 din hotărârea atacată.
(
18
)	Tribunalul pare să se refere astfel (la punctul 107 din hotărârea atacată) în special la condiția calificată prevăzută la articolul 70 alineatul 1 TUB referitoare „pierderi patrimoniale grave” preconizate. Această condiție este însă menționată numai când această prevedere este citată la punctul 89 și la punctul 93 a treia liniuță din hotărârea atacată, fără a o include printre ele sau a se imputa BCE în mod expres că nu a aplicat‑o.
(
19
)	Punctele 103-108 din hotărârea atacată.
(
20
)	Prin aceste considerații complicate, Tribunalul pare să considere că aceste directive și dispozițiile naționale adoptate pentru transpunerea lor constituie un izvor juridic unic.
(
21
)	Punctele 111-113 din hotărârea atacată.
(
22
)	A se vedea sinteza de la punctul 84 din hotărârea atacată, care se bazează pe o reordonare a celor cinci motive invocate formal în cererea introductivă. Pe fond, Tribunalul a considerat că al patrulea motiv, prin care este criticată în special o încălcare a articolului 70 TUB, este fondat.
(
23
)	Punctele 26-29 din hotărârea atacată.
(
24
)	Primul motiv invocat de BCE în cauza C‑777/22 P, precum și primul motiv invocat de Comisie în cauza C‑789/22 P.
(
25
)	Al doilea motiv invocat de BCE în cauza C‑777/22 P, precum și al doilea-al cincilea motiv invocate de Comisie în cauza C‑789/22 P.
(
26
)	A se vedea Hotărârea din 23 aprilie 2009, Sahlstedt și alții/Comisia (C‑362/06 P, EU:C:2009:243, punctul 22 și jurisprudența citată), și Hotărârea din 6 iulie 2023, Julien/Consiliul (C‑285/22 P, nepublicată, EU:C:2023:551, punctul 45 și jurisprudența citată). A se vedea și Hotărârea din 20 iunie 2024, EUIPO/Indo European Foods (C‑801/21 P, EU:C:2024:528, punctul 76 și jurisprudența citată).
(
27
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 30 iunie 2022, Danske Slagtermestre/Comisia (C‑99/21 P, EU:C:2022:510, punctul 41 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 5 noiembrie 2019, BCE și alții/Trasta Komercbanka și alții (C‑663/17 P, C‑665/17 P și C‑669/17 P, EU:C:2019:923, punctul 103).
(
28
)	Punctul 33 și urm. din hotărârea atacată.
(
29
)	A se vedea, concret, punctul 34 din hotărârea atacată.
(
30
)	A se vedea punctul 34 a doua liniuță din hotărârea atacată.
(
31
)	A se vedea punctul 34 a treia liniuță din hotărârea atacată.
(
32
)	A se vedea articolul 18 alineatul 9 și articolul 26 alineatul 7 din acest statut.
(
33
)	Punctul 44 din hotărârea atacată.
(
34
)	A se vedea de asemenea punctul 38 din hotărârea atacată.
(
35
)	Hotărârea din 5 noiembrie 2019, BCE și alții/Trasta Komercbanka și alții (C‑663/17 P, C‑665/17 P și C‑669/17 P, EU:C:2019:923, punctele 110 și 111).
(
36
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 5 noiembrie 2019, BCE și alții/Trasta Komercbanka și alții (C‑663/17 P, C‑665/17 P și C‑669/17 P, EU:C:2019:923, punctele 109, 111 și 112); a se vedea și Concluziile noastre prezentate în cauzele conexate BCE și alții/Trasta Komercbanka și alții (C‑663/17 P, C‑665/17 P și C‑669/17 P, EU:C:2019:323, punctul 119).
(
37
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 5 noiembrie 2019, BCE și alții/Trasta Komercbanka și alții (C‑663/17 P, C‑665/17 P și C‑669/17 P, EU:C:2019:923, punctele 113-115).
(
38
)	Punctele 47-53 din hotărârea atacată.
(
39
)	Curtea EDO, Hotărârea din 7 iulie 2020, Albert și alții împotriva Ungariei (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414).
(
40
)	A se vedea în acest sens Curtea EDO, Hotărârea din 7 iulie 2020, Albert și alții împotriva Ungariei (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414, § 121-124 și 132, în special § 134).
(
41
)	Curtea EDO, Hotărârea din 7 iulie 2020, Albert și alții împotriva Ungariei (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414, § 155), cu trimitere la Hotărârea din 20 septembrie 2011, Shesti Mai Engineering OOD și alții împotriva Bulgariei, cererea nr. 17854/04 (CE:ECHR:2011:0920JUD001785404), și Hotărârea din 7 noiembrie 2002, Olczak împotriva Poloniei (CE:ECHR:2002:1107DEC003041796).
(
42
)	Curtea EDO, Hotărârea din 7 iulie 2020, Albert și alții împotriva Ungariei (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414, § 154 și 155).
(
43
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 5 noiembrie 2019, BCE și alții/Trasta Komercbanka și alții (C‑663/17 P, C‑665/17 P și C‑669/17 P, EU:C:2019:923, punctul 114).
(
44
)	Punctele 34 și 35 din hotărârea atacată.
(
45
)	A se Hotărârea din 6 noiembrie 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/Comisia, Comisia/Scuola Elementare Maria Montessori și Comisia/Ferracci (C‑622/16 P-C‑624/16 P, EU:C:2018:873, punctele 28 și 29 și jurisprudența citată). A se vedea și punctul 74 din hotărârea atacată.
(
46
)	Punctele 58 și urm. din hotărârea atacată.
(
47
)	A se vedea în acest sens, de exemplu, Hotărârea din 23 aprilie 2009, Sahlstedt și alții/Comisia (C‑362/06 P, EU:C:2009:243, punctul 26), cu trimitere la Hotărârea din 15 iulie 1963, Plaumann/Comisia (25/62, EU:C:1963:17, p. 238).
(
48
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 23 aprilie 2009, Sahlstedt și alții/Comisia (C‑362/06 P, EU:C:2009:243, punctul 31 și jurisprudența citată).
(
49
)	Punctele 58-64 din hotărârea atacată.
(
50
)	Jurisprudență constantă; a se vedea în special Hotărârea din 28 iunie 2018, Andres/Comisia (Heitkamp BauHolding – în faliment) (C‑203/16 P, EU:C:2018:505, punctul 44 și urm., în ceea ce privește titularul unui drept dobândit și confirmat printr‑o decizie de impunere de aplicare a unei economii de impozit), Hotărârea din 27 februarie 2014, Stichting Woonpunt și alții/Comisia (C‑132/12 P, EU:C:2014:100, punctul 59), și Hotărârea din 13 martie 2008, Comisia/Infront WM (C‑125/06 P, EU:C:2008:159, punctul 71).
(
51
)	Punctul 77 și urm. din hotărârea atacată, din secțiunea intitulată „Cu privire la interesul de a exercita acțiunea”.
(
52
)	A se vedea în special punctele 81 și 82 din hotărârea atacată.
(
53
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iulie 2023, D & A Pharma/EMA (C‑136/22 P, EU:C:2023:572, punctul 45), Hotărârea din 7 noiembrie 2018, BPC Lux 2 și alții/Comisia (C‑544/17 P, EU:C:2018:880, punctul 31), și Hotărârea din 17 septembrie 2015, Mory și alții/Comisia (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, punctul 54 și urm., în special punctele 62 și 68).
(
54
)	A se vedea în acest sens considerațiile oarecum complicate din Hotărârea din 13 iulie 2023, D & A Pharma/EMA (C‑136/22 P, EU:C:2023:572, punctele 43 și 44 și jurisprudența citată), și din Hotărârea din 17 septembrie 2015, Mory și alții/Comisia (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, punctele 55-58 și jurisprudența citată).
(
55
)	Hotărârea din 6 mai 2021, Bayer CropScience și Bayer/Comisia (C‑499/18 P, EU:C:2021:367, punctul 40), Hotărârea din 7 noiembrie 2018, BPC Lux 2 și alții/Comisia (C‑544/17 P, EU:C:2018:880, punctul 42), și Hotărârea din 17 septembrie 2015, Mory și alții/Comisia (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, punctele 69 și 70).
(
56
)	A se vedea Hotărârea din 7 noiembrie 2018, BPC Lux 2 și alții/Comisia (C‑544/17 P, EU:C:2018:880, punctul 43), și Hotărârea din 17 septembrie 2015, Mory și alții/Comisia (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, punctul 79).
(
57
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iulie 2023, D & A Pharma/EMA (C‑136/22 P, EU:C:2023:572, punctele 51-53 și jurisprudența citată).
(
58
)	Referitor la acțiunea în despăgubire corespunzătoare formulată de alți acționari minoritari ai băncii, a se vedea Hotărârea Tribunalului din 5 iunie 2024, Malacalza Investimenti și Malacalza/BCE (T‑134/21, EU:T:2024:362), care face în prezent obiectul unei proceduri de recurs (cauza C‑557/24 P).
(
59
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauzele conexate BCE și alții/Trasta Komercbanka și alții (C‑663/17 P, C‑665/17 P și C‑669/17 P, EU:C:2019:323 punctul 104 și urm., în special punctul 119).
(
60
)	Punctele 100-113 din hotărârea atacată.
(
61
)	A se vedea și Concluziile avocatei generale Ćapeta prezentate în cauza Anglo Austrian AAB/BCE (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, punctul 30).
(
62
)	Cu privire la obligația corespunzătoare a autorităților naționale de aplica o dispoziție a directivei care se aplică direct, a se vedea Hotărârea din 6 decembrie 2005, ABNA și alții (C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 și C‑194/04, EU:C:2005:741, punctul 101 și jurisprudența citată).
(
63
)	A se vedea în special punctele 112 și 113 din hotărârea atacată.
(
64
)	Hotărârea din 21 decembrie 2023, Papier Mettler Italia (C‑86/22, EU:C:2023:1023 punctul 76 și jurisprudența citată).
(
65
)	Hotărârea din 6 octombrie 2015, T‑Mobile Czech Republic și Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, punctul 52 și jurisprudența citată).
(
66
)	Acesta face trimitere cu titlu general la „deteriorarea situației financiare și economice”.
(
67
)	A se vedea în special Hotărârea din 6 octombrie 2015, T‑Mobile Czech Republic și Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, punctul 53 și jurisprudența citată).
(
68
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2023, Papier Mettler Italia (C‑86/22, EU:C:2023:1023 punctul 77 și jurisprudența citată), și Hotărârea din 6 octombrie 2015, T‑Mobile Czech Republic și Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, punctul 53). A se vedea și Concluziile noastre prezentate în cauza Impact (C‑268/06, EU:C:2008:2, punctul 96).
(
69
)	A se vedea Kokott, J., „Zur unmittelbaren Wirkung des Unionsrechts”, Archiv des öffentlichen Rechts, 2023, vol. 148, p. 496 și urm. (501).
(
70
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 21 decembrie 2023, Papier Mettler Italia (C‑86/22, EU:C:2023:1023, punctul 83). A se vedea și Hotărârea din 9 septembrie 2003, CIF (C‑198/01, EU:C:2003:430, punctul 49), Hotărârea din 29 aprilie 1999, Ciola (C‑224/97, EU:C:1999:212, punctul 30), și Hotărârea din 22 iunie 1989, Costanzo (103/88, EU:C:1989:256, punctele 31 și 32).
(
71
)	A se vedea Hotărârea din 6 octombrie 2015, T‑Mobile Czech Republic și Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, punctele 47 și 48), Hotărârea din 17 iulie 2008, Arcor și alții (C‑152/07-C‑154/07, EU:C:2008:426, punctele 35 și 36), și Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, punctul 57 și jurisprudența citată).
(
72
)	A se vedea Hotărârea din 3 mai 2005, Berlusconi și alții (C‑387/02, C‑391/02 și C‑403/02, EU:C:2005:270, punctele 73-77).
(
73
)	A se vedea și Concluziile noastre prezentate în cauzele conexate Berlusconi și alții (C‑387/02, C‑391/02 și C‑403/02, EU:C:2004:624 punctul 140 și urm.).
(
74
)	Jurisprudență constantă; a se vedea Hotărârea din 7 august 2018, Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, punctul 42 și urm. și jurisprudența citată). A se vedea și Hotărârea din 14 iulie 1994, Faccini Dori (C‑91/92, EU:C:1994:292, punctul 20 și urm.).
(
75
)	A se vedea Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, punctul 57 și urm.).
(
76
)	A se vedea Hotărârea din 6 octombrie 2015, T‑Mobile Czech Republic și Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, punctele 49, 50 și 53), și Hotărârea din 17 iulie 2008, Arcor și alții (C‑152/07-C‑154/07, EU:C:2008:426, punctul 38).
(
77
)	De exemplu, evaluarea impactului asupra mediului în Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, punctul 57 și urm.).
(
78
)	De exemplu, referitor la respectarea anumitor criterii pentru calcularea contribuțiilor sau a costurilor care influențează nivelul tarifelor din sectorul telecomunicațiilor, a se vedea Hotărârea din 6 octombrie 2015, T‑Mobile Czech Republic și Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, punctul 46 și urm.), și Hotărârea din 17 iulie 2008, Arcor și alții (C‑152/07-C‑154/07, EU:C:2008:426, punctul 35 și urm.). Referitor la dreptul în materie de TVA, a se vedea și Hotărârea din 8 iunie 2006, Feuerbestattungsverein Halle (C‑430/04, EU:C:2006:374, punctul 28 și urm.).
(
79
)	Di Bucci (citat la nota de subsol 9 de mai sus), p. 329, consideră în schimb că jurisprudența privind interdicția aplicării directe a dispozițiilor directivelor care creează obligații pentru particulari este în general neaplicabilă întrucât articolul 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013 prevede obligația de aplicare a normei.
(
80
)	Hotărârea din 5 noiembrie 2019, BCE și alții/Trasta Komercbanka și alții (C‑663/17 P, C‑665/17 P și C‑669/17 P, EU:C:2019:923, punctele 102-115).
(
81
)	Punctul 112 din hotărârea atacată.
(
82
)	A se vedea îndeosebi redactarea mai clară în această privință a versiunilor engleză și franceză: „all relevant EU law”; „toutes les dispositions pertinentes du droit de l’Union” (sublinierea noastră).
(
83
)	În mod corespunzător, în considerentul (34) al Regulamentului nr. 1024/2013 se precizează că această obligație de aplicare „nu aduce atingere principiului supremației dreptului Uniunii”.
(
84
)	Există însă și excepții, astfel cum relevă în special articolul 1 al cincilea paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013 [a se vedea și considerentele (13) și (15)]: „[p]rezentul regulament nu aduce atingere responsabilităților și competențelor aferente ale autorităților competente ale statelor membre participante privind îndeplinirea atribuțiilor de supraveghere care nu sunt conferite BCE în temeiul prezentului regulament”.
(
85
)	A se vedea în mod similar Coman‑Kund și Amtenbrink (citați la nota de subsol 9 de mai sus), p. 148-150, și Di Bucci (citat nota de subsol 9 de mai sus), p. 328; pentru o opinie diferită, a se vedea Witte (citat nota de subsol 9 de mai sus), p. 106.
(
86
)	A se vedea în acest sens și considerentul (12) al Regulamentului nr. 1024/2013: „[…] un mecanism unic de supraveghere ar trebui să asigure punerea în aplicare în mod coerent și eficace a politicii Uniunii referitoare la supravegherea prudențială a instituțiilor de credit, aplicarea cadrului unic de reglementare pentru serviciile financiare în același mod instituțiilor de credit din toate statele membre în cauză și faptul că respectivele instituții de credit sunt supuse unei supravegheri de cea mai bună calitate, nestingherită de alte considerații care nu sunt de ordin prudențial”.
(
87
)	A se vedea de asemenea Biondi și Spano (citați la nota de subsol 9 de mai sus) p. 1040 și urm.
(
88
)	Acest lucru este posibil în cazul băncilor controlate de stat; cu privire la aplicarea directă, „pe verticală”, a dispozițiilor directivelor, a se vedea Hotărârea din 10 octombrie 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745).
(
89
)	Această opinie este susținută dintotdeauna de BCE; a se vedea BCE, Feedback Statement – Responses to the public consultation on a draft Regulation and draft Guide of the European Central Bank, martie 2016, p. 10, punctul 35. A se vedea de asemenea Boucon și Jaros (citați la nota de subsol 9 de mai sus), p. 170-172 și 183, și Coman‑Kund și Amtenbrink (citați la nota de subsol 9 de mai sus), p. 153 și 156.
(
90
)	Hotărârea din 6 octombrie 2021, Sumal [(C‑882/19, EU:C:2021:800, punctul 70 și jurisprudența citată); soluție dată pentru prima oară în Hotărârea din 24 iunie 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, punctul 57); sublinierea noastră]. Pentru jurisprudența în care nu se făcea încă trimitere la principiul supremației, a se vedea Hotărârea, întemeiată, în opinia noastră, din 8 noiembrie 2016, Ognyanov (C‑554/14, EU:C:2016:835, punctul 59: „[…] [a]ceastă obligație de interpretare conformă a dreptului național este inerentă sistemului [T]FUE, în măsura în care permite instanțelor naționale să asigure, în cadrul competențelor lor, deplina eficacitate a dreptului Uniunii atunci când judecă litigiile cu care sunt sesizate”). În legătură specială cu obligația de interpretare conformă, a se vedea Hotărârea din 11 aprilie 2024, Agencia Estatal de la Administración Tributaria (Excluderea creanțelor publice de la remiterea de datorie) (C‑687/22, EU:C:2024:287, punctul 32 și jurisprudența citată).
(
91
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2021, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, punctele 71 și 72 și jurisprudența citată). A se vedea și Hotărârea din 21 decembrie 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Condamnare în lipsă) (C‑398/22, EU:C:2023:1031, punctul 48), precum și Concluziile noastre prezentate în cauza Heureka Group (Comparatoare de prețuri online) (C‑605/21, EU:C:2023:695, punctele 79-82).
(
92
)	A se vedea de asemenea Coman‑Kund și Amtenbrink (citați la nota de subsol 9 de mai sus), p. 158, Biondi și Spano (citați la nota de subsol 9 de mai sus), p. 1042-1044, și Di Bucci (citat la nota de subsol 9 de mai sus), p. 327.
(
93
)	Această concluzie rezultă din ansamblul considerațiilor de la punctele 94, 105-108, 112 și 113 din hotărârea atacată.
(
94
)	După cum s‑a constatat la nota de subsol 18 de mai sus, aceasta este doar o considerație implicită pe care se bazează hotărârea atacată.
(
95
)	În privința îndoielilor în acest sens, a se vedea Di Bucci (citat la nota de subsol 9 de mai sus), p. 327.
(
96
)	A se vedea în această privință considerațiile detaliate din Concluziile avocatei generale Ćapeta prezentate în cauza Anglo Austrian AAB/BCE (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, punctul 26 și urm.).
(
97
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 12 septembrie 2024, Anglo Austrian AAB/BCE (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, punctele 75, 85, 86, 98 și 114), și Hotărârea din 15 septembrie 2022, PNB Banka/BCE (C‑326/21 P, nepublicată, EU:C:2022:693, punctul 71).
(
98
)	A se vedea Hotărârea din 5 iulie 2011, Edwin/OAPI (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, punctele 44-46).
(
99
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 12 septembrie 2024, Anglo Austrian AAB/BCE (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, punctele 85 și 86), și Hotărârea din 15 septembrie 2022, PNB Banka/BCE (C‑326/21 P, nepublicată, EU:C:2022:693, punctul 71).
(
100
)	Potrivit acestui articol, recursul poate fi întemeiat numai pe „încălcarea dreptului Uniunii de către Tribunal”.
(
101
)	O asemenea „încorporare” are în orice caz loc în litigiile din fața instanțelor Uniunii în temeiul clauzei compromisorii. Articolul 272 TFUE creează astfel posibilitatea ca dreptul civil național să facă obiectul controlului jurisdicțional al unui contract încheiat între organele Uniunii și întreprinderi; a se vedea, de exemplu, Hotărârea din 16 iulie 2020, ADR Center/Comisia (C‑584/17 P, EU:C:2020:576, punctele 88 și 89), precum și Concluziile noastre prezentate în cauza ADR Center/Comisia (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, punctul 121 și următoarele).
(
102
)	A se vedea totuși în acest sens Di Bucci (citat la nota de subsol 9 de mai sus), p. 330. Aceeași opinie pare să o exprime și Tribunalul la punctele 111 și 112 din hotărârea atacată atunci când reține că dreptul Uniunii, inclusiv directivele și dreptul național de transpunere a acestora, menționat la articolul 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013, are (implicit) un izvor de drept unic (punctul 31 de mai sus).
(
103
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 9 aprilie 2024, Profi Credit Polska (Redeschiderea unei proceduri finalizate printr‑o hotărâre judecătorească definitivă) (C‑582/21, EU:C:2024:282, punctul 31 și punctul 49 și urm.). A se vedea și Concluziile noastre prezentate în cauza Edwin/OAPI (C‑263/09 P, EU:C:2011:30, punctele 49 și urm. și 56).
(
104
)	Aceasta se reflectă în special în repartizarea sarcinii de expunere a faptelor și a sarcinii probei între Comisie și statul membru în cauză, precum și în obligațiile acestuia de a participa la stabilirea domeniului de aplicare și a aplicării concrete a dreptului național, pe care Comisia nu o poate realiza autonom din cauză că nu are competențe de investigare proprii. A se vedea în această privință Hotărârea din 25 ianuarie 2024, Comisia/Irlanda (Trihalometani în apa potabilă) (C‑481/22, EU:C:2024:85, punctul 72 și urm.), Hotărârea din 2 septembrie 2021, Comisia/Suedia (Stații de epurare) (C‑22/20, EU:C:2021:669, punctul 143 și urm.), Hotărârea din 22 aprilie 2021, Comisia/Austria (Locațiunea unei clădiri neconstruite încă) (C‑537/19, EU:C:2021:319, punctul 55 și urm.), Hotărârea din 17 decembrie 2020, Comisia/Ungaria (Primirea solicitanților de protecție internațională) (C‑808/18, EU:C:2020:1029, punctul 111 și urm., referitoare la o practică administrativă), și Hotărârea din 9 iulie 2015, Comisia/Irlanda (C‑87/14, EU:C:2015:449, punctul 23 și jurisprudența citată).
(
105
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 9 aprilie 2024, Profi Credit Polska (Redeschiderea unei proceduri finalizate printr‑o hotărâre judecătorească definitivă) (C‑582/21, EU:C:2024:282, punctele 31, 55 și 58), Hotărârea din 27 aprilie 2023, Legea (C‑686/21, EU:C:2023:357, punctul 24 și jurisprudența citată), Hotărârea din 20 octombrie 2022, Ekofrukt (C‑362/21, EU:C:2022:815, punctul 25), și Hotărârea din 7 iulie 2016, Genentech (C‑567/14, EU:C:2016:526, punctul 22 și jurisprudența citată).
(
106
)	Concluziile prezentate în cauza Edwin/OAPI (C‑263/09 P, EU:C:2011:30, punctul 42 și urm.), și Concluziile prezentate ulterior în cauza EUIPO/Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2016:915, punctul 44 și urm.).
(
107
)	Hotărârea din 5 iulie 2011, Edwin/OAPI (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, punctul 44 și urm.), și ulterior, în legătură cu aceasta, Hotărârea din 27 martie 2014, OAPI/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, punctul 34 și urm.). A se vedea și Hotărârea din 5 aprilie 2017, EUIPO/Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2017:265, punctul 35 și urm.).
(
108
)	A se vedea Hotărârea din 12 septembrie 2024, Anglo Austrian AAB/BCE (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, punctele 85 și 86 și jurisprudența citată), și Hotărârea din 15 septembrie 2022, PNB Banka/BCE (C‑326/21 P, nepublicată, EU:C:2022:693, punctul 71).
(
109
)	Hotărârea din 27 martie 2014, OAPI/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, punctul 37: „[…] nu reiese […] că o normă de drept național […] trebuie tratată ca un element pur faptic […]”). A se vedea și Prek, M., și Lefèvre, S., „The EU Courts as «national» courts: National law in the EU judicial process”, Common Market Law Review, 2017, vol. 54, nr. 2, p. 369 (p. 394: „«hybrid» or sui generis approach”).
(
110
)	A se vedea Hotărârea din 10 septembrie 2024, Comisia/Irlanda și Apple Sales International (C‑465/20 P, EU:C:2024:724, punctele 174-176), Hotărârea din 14 decembrie 2023, Comisia/Amazon.com și alții (C‑457/21 P, EU:C:2023:985, punctele 19-22), Hotărârea din 5 decembrie 2023, Luxemburg și alții/Comisia (C‑451/21 P și C‑454/21 P, EU:C:2023:948, punctele 76-79), Hotărârea din 8 noiembrie 2022, Fiat Chrysler Finance Europe/Comisia (C‑885/19 P și C‑898/19 P, EU:C:2022:859, punctul 72 și urm., în special punctul 82), Hotărârea din 21 decembrie 2016Comisia/Hansestadt Lübeck (C‑524/14 P, EU:C:2016:971, punctul 20 și jurisprudența citată), Hotărârea din 3 aprilie 2014, Franța/Comisia (C‑559/12 P, EU:C:2014:217, punctul 77 și urm.), și Hotărârea din 21 decembrie 2011, A2A/Comisia (C‑318/09 P, nepublicată, EU:C:2011:856, punctul 125).
(
111
)	Această opinie este susținută și de avocata generală Ćapeta în Concluziile prezentate în cauza Anglo Austrian AAB/BCE (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, punctul 47 și urm.), deși consideră că dreptul național are aceeași natură ca dreptul Uniunii în domeniul de aplicare al articolului 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013.
(
112
)	A se vedea în acest sens Concluziile avocatei generale Ćapeta prezentate în cauza Anglo Austrian AAB/BCE (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, punctele 44-46). A se vedea și Concluziile avocatului general Pitruzzella prezentate în cauzele conexate Crédit Mutuel Arkéa/BCE (C‑152/18 P și C‑153/18 P, EU:C:2019:505, punctul 120, cu trimitere printre altele la Hotărârea din 13 decembrie 2017, Crédit mutuel Arkéa/BCE, T‑712/15, EU:T:2017:900, punctul 132).
(
113
)	A se vedea în special Hotărârea din 25 octombrie 2017, Comisia/Italia (C‑467/15 P, EU:C:2017:799, punctul 15 și jurisprudența citată). Concluzia ar putea fi diferită pentru problema privind domeniul de aplicare al normei pe care se întemeiază măsura atacată; a se vedea în acest sens Hotărârea, rămasă definitivă, a Tribunalului din 12 iunie 2019, RV/Comisia (T‑167/17, EU:T:2019:404, punctele 59-61), precum și Concluziile avocatului general Pikamäe prezentate în cauza EUIPO/Neoperl (C‑93/23 P, EU:C:2024:751, punctul 72 și urm.).
(
114
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 12 septembrie 2024, Anglo Austrian AAB/BCE (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, punctele 86 și 114), Hotărârea din 15 septembrie 2022, PNB Banka/BCE (C‑326/21 P, nepublicată, EU:C:2022:693, punctul 71), Hotărârea din 5 aprilie 2017, EUIPO/Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2017:265, punctul 56), și Hotărârea din 5 iulie 2011, Edwin/OAPI (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, punctul 53). Referitor la această competență de examinare limitată a Curții în cadrul procedurii de recurs, a se vedea cu titlu general în special Hotărârea din 18 iunie 2020, Dovgan/EUIPO (C‑142/19 P, nepublicată, EU:C:2020:487, punctul 44).
(
115
)	A se vedea în special referirile la hotărârile Tribunale Amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio, Italia) nr. 1627 din 1 februarie 2017, nr. 11766 din 15 noiembrie 2021 și nr. 13520 din 27 decembrie 2021, precum și la hotărârile Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia) nr. 6583 din 20 decembrie 2012 și nr. 835 din 19 februarie 2015. Chiar dacă acest lucru nu este relevant, în opinia noastră, pentru exhaustivitatea analizei, dorim să adăugăm faptul că aceste hotărâri par într‑adevăr să confirme interpretarea indicată de recurente și de Italia și, astfel, abordarea BCE din deciziile în litigiu. În schimb, doamna Corneli nu precizează această jurisprudență de contencios administrativ, ci se limitează să indice în esență interpretarea literală susținută de unele opinii academice și jurisprudența generală a Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație, Italia), care recunoaște supremația din dreptul civil a acestei metode de interpretare.
(
116
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 ianuarie 2024, Foz/Consiliul (C‑524/22 P, EU:C:2024:23, punctul 38 și jurisprudența citată), și Hotărârea din 23 martie 2023, PV/Comisia (C‑640/20 P, EU:C:2023:232, punctul 78 jurisprudența citată); sublinierea noastră.
(
117
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 19 iunie 2019, RF/Comisia (C‑660/17 P, EU:C:2019:509, punctul 30 și jurisprudența citată).
(
118
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 12 noiembrie 2020, Pethke/EUIPO (C‑382/19 P, nepublicată, EU:C:2020:917, punctul 62 și jurisprudența citată), și Hotărârea din 18 iunie 2020, Dovgan/EUIPO (C‑142/19 P, nepublicată, EU:C:2020:487, punctul 44 și jurisprudența citată).
(
119
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 12 septembrie 2024, Anglo Austrian AAB/BCE (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, punctul 86 și jurisprudența citată).
(
120
)	Având în vedere constatările de la punctul 88 și următoarele din hotărârea atacată, acest lucru nu ar putea fi exclus. Cu privire la modul de interpretare a dreptului Uniunii a se vedea în special Hotărârea din 12 ianuarie 2023, Österreichische Post (Informații referitoare la destinatarii datelor cu caracter personal) (C‑154/21, EU:C:2023:3, punctul 29), și Hotărârea din 15 martie 2022, Autorité des marchés financiers (C‑302/20, EU:C:2022:190, punctul 63).
(
121
)	A se vedea și punctul 92 din hotărârea atacată.
(
122
)	A se vedea punctul 108 din hotărârea atacată.
(
123
)	Astfel, textul primei decizii în litigiu se referă în esență la deteriorarea situației financiare a băncii (secțiunile 1.5, 2 și 3.1); cu toate acestea, în secțiunea 1.3, intitulată „Acumulare semnificativă de pierderi” („Significativo accumulo di perdite”), se tratează acumularea unor pierderi în cuantum de 1,6 miliarde de euro în perioada decembrie 2014-septembrie 2018 (1.3.1) și creșterea considerabilă a costurilor împrumuturilor din cauza diluării valorii creditelor („reduzioni del valore dei crediti”) cu 428 de milioane de euro în anul 2017 și cu 219 milioane de euro în anul 2018 (1.3.2). În fine, în secțiunile 2.6 („Aprecierea proporționalității”) și 3.1 („Procedura”) se analizează obiectivul de a preveni continuarea deteriorării situației băncii.
(
124
)	Referitor la jurisprudența privind această chestiune a se vedea de exemplu Hotărârea din 11 martie 2020, Comisia/Gmina Miasto Gdynia și Port Lotniczy Gdynia Kosakowo (C‑56/18 P, EU:C:2020:192, punctul 66 și jurisprudența citată).
(
125
)	A se vedea punctul 114 din hotărârea atacată.