62004CC0292(01)_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Introducere
1. Prin intermediul ordonanței de trimitere din 9 iulie 2004, Finanzgericht Köln a adresat Curții o întrebare preliminară prin care solicită acesteia, în esență, să precizeze dacă o legislație națională conform căreia contribuabilii nu pot primi un credit fiscal decât pentru dividendele plătite acestora de societățile naționale este compatibilă cu articolele 56 CE și 58 CE.
2. Camera întâi a Curții a ascultat părțile în ședința din 8 septembrie 2005.
3. La 10 noiembrie 2005, avocatul general Tizzano și‑a prezentat concluziile și a propus Curții să interpreteze articolele 56 CE și 58 CE în sensul că se opun unei legislații precum cea în discuție în acțiunea principală. De asemenea, acesta a propus limitarea în timp a efectelor hotărârii, astfel încât incompatibilitatea acestei legislații nu ar avea efect decât începând cu 6 iunie 2000, dată la care Curtea s‑a pronunțat în cauza Verkooijen (C‑35/98, Rec., p. I‑4071), și nu ar putea fi invocată pentru a putea obține credite fiscale pentru dividendele primite înainte de data la care a fost pronunțată hotărârea Verkooijen, sub rezerva menținerii drepturilor contribuabililor care, anterior pronunțării acestei hotărâri și până la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
a comunicării deciziei de trimitere care se află la originea prezentei cauze, și anume până la 11 septembrie 2004, au depus o cerere pentru obținerea acestor credite fiscale sau au atacat decizia de refuz corespunzătoare, cu condiția ca drepturile acestora să nu fie prescrise în temeiul regulilor proprii ordinii juridice naționale.
4. Având în vedere importanța unei eventuale limitări în timp a efectelor hotărârii, Camera întâi a decis la 19 ianuarie 2006, în conformitate cu articolul 44 alineatele (3) și (4) din Regulamentul de procedură, să trimită prezenta cauză în fața Curții, care a reatribuit‑o Marii Camere.
5. La 7 aprilie 2006, Marea Cameră a dispus redeschiderea procedurii orale și a stabilit că pledoariile vor fi audiate la 30 mai 2006. Aceasta a invitat participanții să își exprime poziția cu privire la următoarele întrebări:
a) Ce incidență ar avea, în eventualitatea unei limitări în timp a efectelor hotărârii ce urmează a fi pronunțată, circumstanța că, pe de o parte, Curtea a interpretat, în hotărârile precedente, regulile de drept comunitar pertinente în prezenta cauză raportat la regulile de drept național precum cele invocate chiar în această cauză și că, pe de altă parte, aceasta nu a limitat în timp efectele avute de acestea?
b) Ce repercusiuni economice ar putea avea interpretarea regulilor de drept comunitar pentru care se solicită limitarea în timp a efectelor?
6. La 30 mai 2006 a avut loc a doua ședință de judecată, în cadrul căreia au prezentat observații zece state membre, Comisia și domnul Meilicke. Acesta din urmă, precum și agenții guvernelor german, ceh, francez și olandez și‑au exprimat poziția cu privire la cele două întrebări. Agenții Comisiei și ai celorlalte guverne, și anume guvernele danez, grec, spaniol, maghiar, austriac și suedez, precum și guvernul Regatului Unit, s‑au exprimat mai ales asupra primei întrebări. Aceste state membre și Comisia au arătat în special că, având în vedere complexitatea ce caracterizează în mod frecvent regimurile fiscale naționale, pronunțarea cu privire la o limitare în timp a efectelor hotărârii nu ar fi posibilă decât dacă se întemeiază pe situația concretă existentă în fiecare stat membru. Acesta este motivul pentru care respingerea eventuală a unei cereri de limitare în timp a efectelor hotărârii cauzată de o introducere tardivă ar trebui restrânsă la cazuri excepționale.
7. Guvernul german atrage atenția cu privire la pierderile fiscale cu efecte economice considerabile în ipoteza în care Curtea ar da hotărârii efecte retroactive(2) . Guvernele francez, grec și maghiar împărtășesc în esență această analiză.
II – Cadrul juridic
8. Potrivit dispozițiilor articolului 36 alineatul 2 punctul 3 coroborate cu dispozițiile articolului 20 din legea germană privind impozitul pe venit („Einkommensteuergesetz”(3), denumită în continuare „EStG”), contribuabilii pot deduce, în limita a 3/7 din impozitul pe venit datorat, dividendele plătite acestora de societățile naționale. Această legislație are ca obiect evitarea dublei impuneri a acestor beneficii atunci când sunt repartizate între acționari sub formă de dividende. În schimb, un astfel de credit fiscal nu este atribuit pentru dividendele plătite de societăți stabilite în alte state membre.
9. Republica Federală Germania a abrogat acest sistem în anul 2000, printr‑o lege aplicabilă începând cu anul fiscal 2001(4), și l‑a înlocuit cu o procedură denumită „Halbeinkünfteverfahren”, prin care impozitul pe venit nu se mai aplică decât la jumătate din dividendele încasate de acționar. Această reformă trebuie să permită evitarea dublei impuneri a dividendelor sau, cel puțin, reducerea considerabilă a acesteia fără a trebui să se recurgă la mecanismul de credite fiscale(5) .
III – Cu privire la problema efectelor în timp ale hotărârii
A – Principiul retroactivității hotărârilor Curții în conformitate cu articolul 234 CE
10. Înainte de a răspunde la prima întrebare formulată de Curte în ordonanța din 7 aprilie 2006, trebuie amintită pe scurt jurisprudența pe care instanța comunitară a consacrat‑o deja problemei privind limitarea în timp a efectelor produse de hotărârile acesteia(6) .
11. Conform jurisprudenței constante a Curții privind articolul 234 CE, „interpretarea dată de aceasta unei norme de drept comunitar se limitează la a clarifica și a preciza semnificația și câmpul de aplicare ale acestei norme, astfel cum ar fi trebuit înțeleasă și aplicată de la intrarea sa în vigoare”(7) . De aici rezultă că regula astfel interpretată poate și trebuie să fie aplicată chiar de instanță la raporturi juridice născute înainte de pronunțarea hotărârii privind cererea de interpretare. Prin urmare, aceste hotărâri ale Curții au, în principiu, efect retroactiv(8) .
12. În cauza Defrenne II(9), Curtea a autorizat pentru prima dată excepții de la acest principiu. Considerând că efectele practice ale hotărârilor judecătorești ar trebui evaluate întotdeauna cu grijă, Curtea a precizat în același timp că luarea în considerare a acestora nu putea în niciun caz să dobândească o importanță atât de mare încât să diminueze obiectivitatea dreptului și să împiedice aplicarea viitoare a acestuia numai din cauza faptului că o hotărâre judecătorească ar putea antrena anumite consecințe retroactive.
13. În hotărâri ulterioare, Curtea a subliniat că numai în situații excepționale, prin aplicarea principiului securității juridice, poate fi pusă în situația de a limita posibilitatea unei persoane interesate de a invoca o dispoziție pe care a interpretat‑o în scopul de a repune în discuție relații juridice stabilite cu bună‑credință(10) . În cauzele Edis(11) și Bautiaa și Société française maritime(12), Curtea s‑a pronunțat din nou în sensul că limitarea în timp a efectelor unei hotărâri trebuie să rămână o excepție absolută.
14. Atunci când Curtea dispune o limitare în timp a efectelor unei hotărâri, această limitare este valabilă numai pentru statul membru căruia i‑a fost acordată. Prin urmare, toate excepțiile de la principiul retroactivității unei hotărâri sunt supuse unor limitări teritoriale(13) .
15. De asemenea, în acest context trebuie reamintită jurisprudența privind eventuala justificare a unei limitări a libertăților fundamentale pentru motive de ordin economic, întrucât, în măsura în care interpretarea libertăților fundamentale face obiectul unei hotărâri preliminare, jurisprudența existentă în materie de justificare a limitărilor libertăților fundamentale nu poate fi subminată de limitarea în timp a efectelor unei hotărâri.
16. Atunci când s‑a pronunțat cu privire la limitarea în timp a efectelor unei hotărâri, Curtea a făcut‑o întotdeauna în concordanță cu jurisprudența sa referitoare la justificarea unei restricționări a libertăților fundamentale. Conform acesteia, obiectivele de natură pur economică nu pot constitui niciodată un motiv imperativ de interes general care să poată justifica o restricționare a libertăților fundamentale. Același lucru este valabil atunci când este vorba de garantarea veniturilor la bugetul național(14) . Prin urmare, Curtea a declarat în perfectă conformitate cu jurisprudența sa că, în ceea ce privește limitarea în timp a efectelor unei hotărâri, consecințele financiare care ar putea decurge pentru un stat membru dintr‑o hotărâre preliminară nu au justificat niciodată, în sine, limitarea în timp a efectelor acestei hotărâri(15) . În caz contrar, încălcările cele mai grave ar fi tratate mai favorabil, în măsura în care acestea sunt cele ce pot avea implicațiile financiare cele mai importante pentru statele membre. În plus, limitarea în timp a efectelor unei hotărâri numai pe baza acestui tip de considerente ar conduce la o diminuare substanțială a protecției jurisdicționale(16) .
17. În sfârșit, trebuie reiterat că nu se poate deroga de la principiul retroactivității hotărârilor Curții decât în mod cu totul excepțional și că eventualele consecințe financiare ale unei anumite interpretări a dreptului comunitar nu pot, în sine, nici să justifice o eventuală restricționare a libertăților fundamentale, nici să constituie un motiv care să permită limitarea în timp a efectelor hotărârii în care s‑a făcut interpretarea. Atunci când, în mod excepțional, Curtea consideră că poate să țină cont de consecințele pe care interpretarea dreptului comunitar le poate avea asupra resurselor bugetare naționale, aceasta nu o face decât atunci când pericolul producerii unor grave repercusiuni economice poate fi îndepărtat printr‑o măsură care garantează veniturile fiscale ale statului vizat(17) .
B – Respingerea cererii de limitare în timp a efectelor hotărârii din cauza introducerii tardive
18. Faptul că regulile de drept comunitar din speță au fost deja interpretate de Curte fără ca totuși efectele hotărârii acesteia să fie limitate în timp ar fi deja un prim motiv pentru a nu o face nici în acest caz(18) .
19. Conform jurisprudenței Curții, o astfel de limitare nu poate fi admisă decât în hotărârea în care se face interpretarea solicitată(19) . Prin urmare, în ipoteza în care în speță ar fi adresată Curții aceeași întrebare referitoare la interpretare precum în cauza Verkooijen(20) sau în cauza Manninen(21), jurisprudența citată ar putea fi interpretată în sensul că o cerere de limitare în timp a efectelor unei hotărâri ar fi trebuit deja să fie introdusă în fiecare dintre aceste cauze. Prin urmare, cererea formulată în speță de Republica Federală Germania ar trebui respinsă chiar și numai pentru acest motiv.
20. Așadar, se pune întrebarea dacă această jurisprudență trebuie să împiedice o limitare în timp a efectelor hotărârii ce urmează să fie pronunțată în speță.
21. Trebuie amintit că, în această privință, Curtea admite numai în condiții foarte stricte ca întrebările referitoare la interpretare care îi sunt adresate să fie similare altora pe care le‑a soluționat deja și că o astfel de similitudine îi impune să respingă cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare. Astfel, în cauzele Gravier(22) și Blaizot și alții(23), aceasta a fost în măsură să detecteze diferențe suficiente care să permită efectuarea unei distincții între întrebări, în pofida faptului că la originea celor două cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare se afla aceeași dispoziție de drept național și că întrebările referitoare la interpretare erau, prin urmare, foarte asemănătoare.
22. Având în vedere complexitatea raporturilor din fiecare drept fiscal național vizat, complexitate atât de des amintită în cursul celei de a doua ședințe din 30 mai 2006, ar trebui, așadar, cu atât mai mult să fie posibil, în pofida tuturor punctelor comune aparente, să se stabilească o distincție între dispozițiile care se aplică în diferitele state membre. Totuși, o astfel de abordare ar conduce la o analiză excesiv de detaliată.
23. Nu trebuie uitat nici faptul că o instanță națională căreia i s‑a adresat deja o hotărâre preliminară poate considera că este necesar să sesizeze din nou Curtea înainte de a soluționa acțiunea principală(24) . O astfel de – nouă – acțiune poate fi justificată atunci când adresează Curții o nouă întrebare de drept sau atunci când îi prezintă noi elemente de apreciere care ar putea‑o determina să răspundă diferit la o întrebare deja adresată(25) .
24. În aceste condiții, ar trebui acordată guvernului federal și posibilitatea de a adresa Curții întrebări cu privire la aspectele juridice legate de limitarea în timp a efectelor unei hotărâri care le depășesc pe cele abordate în cauza Verkooijen sau în cauza Manninen.
25. În această privință, vom acorda o importanță deosebită faptului că rezultatul nesigur, cu alte cuvinte deschis, al unei proceduri preliminare care are ca obiect o nouă întrebare juridică permite cu greu statelor membre să evalueze suficient de precis și fără depășirea termenelor impactul pe care această procedură îl poate avea asupra sistemului lor juridic.
26. Acesta este în special cazul condițiilor, pe care trebuie încă să le precizăm, în care Curtea poate dispune o limitare în timp a efectelor hotărârii sale. Astfel, în această speță, guvernul federal ar fi trebuit, cu ocazia procedurii Verkooijen – sau a procedurii Manninen – să clarifice dacă interpretarea dreptului comunitar în speță implica pentru acesta riscul unor consecințe economice importante. Având în vedere faptul că, înainte de a se pronunța în cauza Verkooijen, Curtea nu tratase niciodată în mod exhaustiv întrebarea referitoare la interpretarea dreptului comunitar în privința procedurilor naționale de deducere fiscală și că, în ceea ce privește mai precis un regim de credite fiscale, cauza Manninen este cea în care Curtea a dat, pentru prima oară, răspunsul cel mai elaborat, pare a fi cu greu posibil să se facă o astfel de evaluare prealabilă.
27. În mod contrar, astfel cum pe bună dreptate au arătat statele membre în cadrul ședinței din 30 mai 2006, nu ar fi de dorit, în special din punctul de vedere al economiei procedurale, ca statele membre să solicite sistematic Curții – de fapt în mod pur preventiv– limitarea în timp a efectelor hotărârii sale. Într‑adevăr, Curtea ar trebui atunci să analizeze observațiile în mod necesar abstracte făcute de toate statele membre care i‑ar prezenta o astfel de cerere cu privire la consecințele hotărârii pe care trebuie să o pronunțe.
28. Prin urmare, considerăm că din cele de mai sus rezultă că cererea prin care guvernul federal german solicită o limitare în timp a efectelor hotărârii nu poate fi considerată tardivă.
C – Sarcina probei: obligația de a prezenta toate elementele cu privire la îndeplinirea condițiilor pentru o restricționare a efectelor în timp
29. Înainte de a aborda condițiile unei eventuale limitări în timp a efectelor hotărârii, trebuie precizat cui incumbă obligația de a prezenta toate elementele cu privire la îndeplinirea acestor condiții.
30. Conform unei jurisprudențe constante, cel care se prevalează de o derogare – ce i‑ar fi favorabilă – de la un principiu general trebuie să demonstreze că sunt îndeplinite criteriile care permit acordarea acesteia(26) .
31. În ceea ce privește limitarea în timp a efectelor unei hotărâri, Curtea a amintit acest principiu în hotărârile Grzelczyk(27), Bautiaa și Société française maritime(28) și Dansk Denkavit și Poulsen Trading(29) .
32. Astfel, în hotărârea Grzelczyk, Curtea a declarat că guvernul belgian, vizat în această cauză, nu a invocat în susținerea cererii sale de limitare în timp a efectelor hotărârii niciun element care să stabilească faptul că o incertitudine obiectivă și importantă referitoare la efectele dispozițiilor din Tratatul CE în cauză determinase autoritățile naționale să adopte un comportament neconform cu aceste dispoziții(30) .
33. În cauza Bautiaa și Société française maritime, Curtea a refuzat să limiteze în timp efectele hotărârii sale, pentru motivul că guvernul francez, care era parte la această procedură, nu demonstrase că în perioada în care se percepea taxa în litigiu, dreptul comunitar putea fi înțeles în mod rezonabil ca autorizând menținerea acestei taxe(31) .
34. În cauza Dansk Denkavit și Poulsen Trading, Curtea a constatat că guvernul danez nu a demonstrat că, în momentul în care a fost instituită taxa în litigiu, dreptul comunitar putea fi înțeles în mod rezonabil ca autorizând o astfel de taxă și că, dimpotrivă, dispoziția în cauză, ale cărei efecte fuseseră deja precizate de Curte într‑o altă hotărâre cu implicații relevante pentru situația din speță, indica în mod clar în cuprinsul său că taxa în litigiu era interzisă(32), ceea ce demonstrează, de altfel, și că, deși s‑a pronunțat deja în acest sens, Curtea nu a pornit de la premisa respingerii cererii statului membru.
35. În concluziile prezentate în cauza Test Claimants in the FII Group Litigation(33), avocatul general Geelhoed a evocat de asemenea cerințele pe care le implică obligația avută de statele membre de a prezenta toate elementele ce pot permite o limitare în timp a efectelor hotărârilor. Astfel, acesta a subliniat că o parte care prezintă un motiv sau invocă o excepție în cursul unei proceduri în fața Curții trebuie să se asigure că argumentele sale au fost suficient de susținute și că, pentru a se putea pronunța, Curtea dispune de suficiente informații, amintind că este indispensabil să se respecte acest principiu procedural fundamental pentru a evita situația în care Curtea trebuie să se pronunțe cu privire la întrebări pur ipotetice sau pe baza unor simple supoziții care pot fi imprecise(34) . În acest temei, avocatul general Geelhoed a propus Curții să respingă pur și simplu cererea statului membru de a limita în timp efectele hotărârii pentru simplul motiv că statul membru respectiv nu își întemeiase suficient cererea demonstrând că erau îndeplinite condițiile de derogare(35) .
36. Prin urmare, în speță, Republica Federală Germania este cea care trebuie să explice în mod argumentat, respectiv să demonstreze că sunt îndeplinite următoarele condiții de limitare în timp a efectelor hotărârii.
D – Prezentare detaliată a condițiilor de limitare în timp a efectelor hotărârii
37. Întemeindu‑se pe principiul securității juridice pe care îl formulase în cauza Defrenne II(36), Curtea a stabilit în jurisprudența sa ulterioară două condiții pentru ca efectele unei hotărâri să poată fi limitate în timp.
38. O astfel de limitare nu poate fi avută în vedere decât în prezența unui risc de repercusiuni economice grave cauzate în special numărului ridicat de raporturi juridice constituite cu bună‑credință în temeiul legislației considerate ca fiind în mod valabil în vigoare(37) . În plus, este necesar ca particularii și autoritățile naționale să fi fost determinate să adopte un comportament neconform cu reglementările comunitare din cauza unei incertitudini obiective și importante în ceea ce privește efectele dispozițiilor comunitare, incertitudine la care contribuiseră eventual înseși comportamentele adoptate de alte state membre sau de Comisie(38) .
39. În continuare, trebuie analizate aceste două condiții.
1. Cu privire la incertitudinea juridică obiectivă și importantă
40. În ceea ce privește cerința unei incertitudini obiective și importante în legătură cu efectele dispozițiilor comunitare, Curtea a precizat în cauzele conexate Ampafrance și Sanofi(39) – deși contextul era diferit, întrucât procedura viza valabilitatea unui act al Comunității – că acest criteriu nu poate fi interpretat ca punând în aplicare o protecție a încrederii legitime în beneficiul statelor membre.
41. Acesta este motivul pentru care Curtea a atras atenția în mai multe rânduri asupra faptului că incertitudinea juridică invocată trebuie să fie obiectivă . O insecuritate juridică resimțită ca atare în mod subiectiv de către un stat membru nu este, prin urmare, suficientă. Așadar, în scopul de a garanta egalitatea de tratament a statelor membre și o aplicare uniformă a dreptului comunitar, Curtea trebuie să verifice dacă în perioada respectivă exista sau nu o insecuritate juridică obiectivă.
42. Astfel, Curtea a respins argumentele statelor membre care pretindeau că întrebarea preliminară pentru care se solicita un răspuns prezenta un caracter nou, pe motiv că exista deja o jurisprudență care permitea statului membru vizat în fiecare dintre aceste cauze să controleze compatibilitatea legislației naționale în litigiu cu regulile de drept comunitar(40)(41) .
43. Dimpotrivă, în hotărârea Barber(42), Curtea a decis să limiteze în timp efectele hotărârii sale, întrucât dispoziția de drept comunitar în litigiu în această cauză, care privea aplicarea principiului egalității de tratament în timp, permitea statelor membre și părților vizate să presupună în mod rezonabil că a fost întotdeauna legal să se deroge de la principiul egalității de tratament a bărbaților și a femeilor în domeniul despre care era vorba în speță.
44. Curtea a ținut seama de considerente de plauzibilitate similare și în alte cauze. Astfel, în cauza Bosman(43), aceasta a acceptat să limiteze în timp efectele hotărârii sale, considerând că existența unei multitudini de reglementări diferite care se suprapuneau parțial(44) crea o insecuritate juridică.
45. În prezenta cauză trebuie reținute următoarele: astfel cum am precizat deja(45), cauza Verkooijen este cea în care Curtea a interpretat pentru prima dată dispozițiile de drept comunitar aplicabile în materie de tratament fiscal al plăților de dividende în ceea ce privește impozitul pe venit, iar hotărârea Manninen este cea în care, tot pentru prima dată, Curtea a analizat un regim de deducere național – în speță, finlandez – comparabil cu dispozițiile din EStG german despre care este vorba în prezenta speță. Prin urmare, este posibil ca o insecuritate juridică obiectivă și importantă să fi existat cel puțin până în momentul în care Curtea a clarificat situația în hotărârea Verkooijen.
46. Se pune întrebarea dacă și în ce măsură trebuie, în această privință, să se acorde importanță și comportamentului adoptat de Comisie. Și avocatul general Tizzano a pus această întrebare în concluziile pe care le‑a prezentat în speță(46) .
47. Într‑o scrisoare din 31 octombrie 1995, Comisia a atras deja atenția guvernului federal asupra faptului că, în opinia sa, regimul de deducere german încălca libertățile fundamentale garantate de tratat. Totuși, Comisia nu a pus niciodată în practică această avertizare și nici nu a introdus o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor. În cursul celei de a doua ședințe, din 30 mai 2006, aceasta a explicat Curții, care îi adresa întrebări cu privire la acest aspect, că renunțase să introducă o acțiune întrucât guvernul german o anunțase că va modifica dispozițiile legale respective și că a preferat, prin urmare, să încurajeze eforturile acestuia.
48. În concluziile din 10 noiembrie 2005, avocatul general Tizzano pornește de la principiul că faptul de a nu fi introdus o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor ar fi putut crea o insecuritate juridică obiectivă(47) . Pentru a putea face o evaluare completă a comportamentului adoptat de Comisie în speță – în special din punctul de vedere al explicațiilor pe care aceasta le‑a oferit în cursul celei de a doua ședințe – credem că este totuși oportun să examinăm mai întâi jurisprudența Curții legată de semnificația juridică a introducerii de către Comisie a unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor(48) .
49. În conformitate cu această jurisprudență, Comisia nu este împuternicită să determine în mod definitiv, prin avizele formulate în temeiul articolului 226 CE sau prin alte luări de poziție în cadrul acestei proceduri, drepturile și obligațiile unui stat membru sau să îi ofere garanții privind compatibilitatea unui anumit comportament cu dreptul co munitar(49) . În schimb, conform articolelor 227 CE și 228 CE, drepturile și obligațiile statelor membre pot fi stabilite, iar comportamentele lor pot fi evaluate numai printr‑o hotărâre a Curții(50) .
50. De asemenea, Curtea s‑a pronunțat în sensul că emiterea unui aviz motivat face parte din procedura prealabilă. Este vorba doar de o procedură precontencioasă care trebuie să permită statului membru „să se conformeze în mod voluntar cerințelor din tratat sau, eventual, să îi dea ocazia de a‑și justifica poziția”(51) . Acest lucru trebuie să fie cu atât mai mult valabil în ceea ce privește o eventuală cerere informală pe care Comisia ar adresa‑o statului membru.
51. Curtea a subliniat și faptul că decizia Comisiei de a introduce sau nu o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor ține de puterea sa discreționară, care, în definitiv, nu poate fi supusă unui control jurisdicțional(52) . În consecință, Comisia nu trebuie să demonstreze existența unui interes specific în a exercita acțiunea atunci când inițiază o astfel de procedură. În interesul general comunitar, misiunea Comisiei este de a veghea din oficiu la aplicarea de către statele membre a tratatului și a dispozițiilor adoptate de instituții în temeiul acestuia și de a solicita să se constate, în vederea încetării acestora, eventuale neîndepliniri ale obligațiilor care decurg din aceste dispoziții(53) . În consecință, numai aceasta poate decide dacă trebuie să inițieze sau nu o procedură de constatare a unei încălcări(54) .
52. Faptul de a nu urma o procedură de constatare a unei încălcări după ce a inițiat o procedură precontencioasă informală se poate, așadar, datora adesea nu numai unor motive de ordin juridic, ci și unei multitudini de alte motive care țin în special de considerente de oportunitate. De altfel, acesta ar putea fi cazul în speță: considerăm că, cel puțin în cursul celei de a doua ședințe, Comisia a explicat într‑un mod perfect plauzibil că nu a rămas inactivă, ci, din motive de oportunitate, a preferat să aștepte modificarea dispozițiilor naționale ce i‑au fost notificate. Privind situația în acest fel, ni se pare totuși dificil de analizat în mod izolat explicațiile oferite – până în prezent – de Comisie Curții, în fața căreia a afirmat că nu a inițiat procedura de constatare a unei încălcări întrucât regimul german de credite fiscale urma să fie abrogat(55) . Contactele, evocate în special în cursul celei de a doua ședințe, pe care le‑ar fi avut serviciile Comisiei cu autoritățile germane și pe care guvernul federal nu le‑a contestat susțin, de altfel, acest punct de vedere.
53. Contrar situației din cauza Defrenne II(56), acest mod de a proceda al Comisiei, în special faptul că nu a inițiat împotriva Germaniei o procedură formală de constatare a unei încălcări, nu pare să fie tocmai de natură să contribuie la consolidarea unei eventuale insecurități juridice în ceea ce privește problema compatibilității dintre EStG și dreptul comunitar.
54. Chiar dacă ar fi existat perioade mai lungi de timp între datele la care au avut loc contactele menționate anterior, acest fapt ar putea fi cu greu interpretat drept o decizie de a nu iniția o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor, decizie care ar fi putut da naștere unei încrederi legitime. De asemenea, trebuie amintit aici că, în conformitate cu o jurisprudență constantă a Curții, simpla tăcere a Comisiei nu poate fi interpretată drept o aprobare a unui anumit comportament adoptat de un stat membru(57) .
55. În sfârșit, atitudinea adoptată de guvernul german nu este de natură să înlăture bănuiala că acesta era cel puțin conștient de faptul că regimul de deducere introdus de EStG ridica probleme de drept comunitar. De altfel, acesta nu a contestat, în cursul celei de a doua ședințe, din 30 mai 2006, că procedura de abrogare a regimului de credite fiscale în litigiu a fost inițiată cu puține luni înainte
de pronunțarea hotărârii în cauza Verkooijen(58) . Obiecția conform căreia acest element ar fi la fel de lipsit de însemnătate precum expunerea de motive care figurează în repertoriul de documente pregătitoare ale legii și care prevede că noile dispoziții în cauză ar trebui aduse în conformitate cu dreptul comunitar(59) nu pare convingătoare, cel puțin în măsura în care guvernul german nu a contrazis explicațiile Comisiei în legătură cu continuarea contactelor.
56. Totuși, am fi putut renunța la a stabili definitiv dacă exista o insecuritate juridică obiectivă și importantă în cazul în care guvernul federal nu ar fi prezentat suficiente argumente pentru a demonstra existența unui risc de consecințe economice grave.
2. Cu privire la riscul unor consecințe economice grave
57. În ordonanța de redeschidere a procedurii orale pronunțată la 7 aprilie 2006, Curtea a invitat în mod formal participanții la ședință să se pronunțe cu privire la consecințele economice ale hotărârii prin care se interpretează dreptul comunitar și ale cărei efecte a fost rugată să le limiteze în timp.
58. Mai întâi, trebuie subliniat că, în hotărârea pilot Defrenne II(60), Curtea nu s‑a pronunțat cu privire la valoarea consecințelor financiare care s‑ar putea produce în cazul în care hotărârea ar avea efecte retroactive. De asemenea, trebuie făcută referire la jurisprudența constantă conform căreia consecințele financiare pe care o hotărâre preliminară le poate avea pentru un stat membru nu pot niciodată să justifice, în sine, o limitare în timp a efectelor acesteia(61) .
59. Ar trebui observat și faptul că o hotărâre poate avea efecte retroactive indiferent dacă persoanele implicate vor fi afectate în mod favorabil sau defavorabil. Întrebarea dacă este vorba de sume de bani pe care un stat membru le‑ar fi încasat cu încălcarea dreptului comunitar este în special lipsită de relevanță(62) .
60. Din cele de mai sus rezultă că valoarea consecințelor financiare ale unei hotărâri nu poate fi, în sine, determinantă în vederea unei eventuale limitări în timp a efectelor acesteia. Statul membru care solicită Curții să limiteze în timp efectele hotărârii sale nu își poate întemeia cererea numai pe considerente de ordin cantitativ, întrucât Curtea trebuie să evalueze riscul unor efecte economice grave întemeindu‑se mai mult pe elementele de fapt prezentate de statul membru. Prin urmare, Curtea ar trebui, în opinia noastră, să reziste tentației de a stabili gradul de gravitate al consecințelor economice bazându‑se pe valoarea eventualelor consecințe financiare sau a sumelor vizate. Într‑adevăr, considerăm că, având în vedere în special diferențele care caracterizează puterea economică a diferitelor state membre, ar putea fi periculos pe termen lung să se plece de la principiul că anumite sume (oricât de importante ar fi) ar implica deja a priori
un risc de repercusiuni economice grave(63) . O astfel de atitudine ar putea chiar, în cel mai rău caz, să dea naștere unei discuții privind sumele‑limită începând cu care ar trebui luat în considerare acest risc(64) .
61. Acesta este motivul pentru care, în opinia noastră, trebuie să ne întrebăm dacă guvernul german a adus suficiente dovezi în favoarea unui risc de repercusiuni economice grave. Pierderile fiscale pe care le‑a invocat și al căror cuantum – redus în cursul primei ședințe – s‑ar ridica la 5 miliarde de euro nu sunt suficiente în măsura în care, deși pot antrena efectele economice grave de care se teme guvernul german, nu demonstrează totuși, în sine, realitatea riscului. Cuantumul menționat, al cărui calcul, prezentat în detaliu de guvernul german în ședința din 30 mai 2006, pare destul de plauzibil(65), se înscrie într‑o reprezentare a repercusiunilor bugetare care, conform unei jurisprudențe constante(66), nu este suficientă, în sine, pentru a demonstra în mod corespunzător existența unui risc de repercusiuni economice grave.
62. Pentru același motiv, nu este posibil să se stabilească existența unui risc de repercusiuni economice grave printr‑o raportare matematică a cuantumului de 5 miliarde de euro la deficitul bugetar german – deficit însoțit de o reducere a capitalurilor disponibile pentru investiții(67), de o diminuare a veniturilor din impozitul pe profit și de o micșorare a altor valori de referință, întrucât astfel de date ilustrează (în plus) consecințele „pur” financiare ale hotărârii ce va fi pronunțată.
63. La aceasta se adaugă faptul că suma citată de guvernul german se referă la o perioadă de patru ani (1998-2001), în timp ce valorile de referință vizează de fiecare dată un an bugetar. Cifra de 5 miliarde de euro invocată de guvernul federal reprezintă cuantumul potențial pe care l‑ar atinge riscurile financiare dacă toți
contribuabilii vizați de regimul creditelor fiscale ar introduce o acțiune, ceea ce a fost confirmat în mod formal de guvernul german în cursul celei de a doua ședințe. Deși riscurile bugetare corespunzătoare rezultă dintr‑o legislație care nu mai este în vigoare, acesta nu a reușit să stabilească, fie și aproximativ – pentru perioada de control relevantă –, câți contribuabili au introdus în mod efectiv o acțiune. În această privință, prezenta speță se distinge și de cauza Banca popolare di Cremona(68), în care regimul național în cauză se află încă în vigoare și, potrivit explicațiilor oferite de guvernul italian, pe care nimeni nu le‑a contestat, asigură o parte esențială din finanțarea autorităților locale autonome.
64. Prin urmare, credem că există motive întemeiate pentru a considera că guvernul german nu a adus suficiente probe pentru a dovedi existența unui risc de repercusiuni economice grave.
65. Nu poate fi admisă nici obiecția ridicată de guvernul german potrivit căreia efectul retroactiv al hotărârii ce urmează a fi pronunțată ar fi disproporționat și ar conferi procedurii preliminare un caracter sancționator ce nu a fost urmărit la instuirea acestei proceduri.
66. Într‑adevăr, este cert că sistemul juridic comunitar și, prin urmare, procedura preliminară urmăresc exclusiv să asigure și să garanteze dreptul. Aplicarea unei sancțiuni sau chiar a unei amenzi statelor membre nu constituie o regulă care să facă parte din sistem. Astfel cum a explicat avocatul general Tizzano, situația statelor membre nu trebuie îngreunată mai mult decât este strict necesar(69) . Totuși, aceasta nu schimbă cu nimic faptul că, în conformitate cu o jurisprudență constantă, consecințele care au fost invocate reprezintă un efect accesoriu față de efectele retroactive fundamentale ale unei hotărâri prin care se face o interpretare.
67. Pentru o prezentare completă, mai trebuie făcută o precizare cu privire la posibilitățile de modificare de care dispun statele membre. În cauza Edis(70), Curtea a decis că, deși efectele unei hotărâri prin care s‑a făcut o interpretare se produc în mod normal începând cu data la care a intrat în vigoare regula interpretată, totuși, pentru ca instanța națională să poată aplica acea regulă la fapte anterioare acestei hotărâri, mai este necesar să se respecte, atât din punctul de vedere al fondului, cât și al formei, modalitățile procedurale naționale aplicabile în materie de introducere a unei acțiuni în justiție(71) .
Dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că, în lipsa unei reglementări comunitare în materie de restituire a taxelor naționale încasate fără a fi datorate, revine ordinii juridice din fiecare stat membru atribuția de a desemna instanțele competente și de a stabili modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor prin dreptul comunitar, cu condiția ca aceste modalități să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor acțiuni similare din dreptul intern și să nu facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică comunitară(72) .
În principiu, în dreptul comunitar nu ar exista niciun obstacol în calea stabilirii unor termene rezonabile pentru introducerea acțiunilor, care ar fi în interesul securității juridice ce ar proteja atât contribuabilul, cât și administrația respectivă(73) .
IV – Concluzie
68. Având în vedere toate aceste considerente, propunem Curții să nu limiteze în timp efectele hotărârii ce va fi pronunțată în prezenta cauză.
(1) .
(2)
–	A se vedea în această privință punctul 137 din concluziile pe care le‑am prezentat la 17 martie 2006 în cauza Banca popolare di Cremona (C‑475/03, încă pendinte în fața Curții).
(3)
–	În versiunea publicată în BGBl. 1990 I, p. 1898. La momentul faptelor, versiunea în vigoare a EStG era versiunea modificată de articolul 1 din Gesetz zur Verbesserung der steuerlichen Bedingungen zur Sicherung des Wirtschaftsstandorts Deutschland im Europäischen Binnenmarkt (Standortsicherungsgesetz – StandOG) (BGBl. 1993 I, p. 1569) și de articolul 1 din Jahressteuergesetz 1996 (JStG 1996) (BGBl. 1995, p. 1250).
(4)
–	Legea privind reducerea cotelor de impozitare și reforma fiscalității întreprinderilor [Gesetz zur Senkung der Steuersätze und zur Reform der Unternehmensbesteuerung (Steuersenkungsgesetz – StSenkG)] din 23 octombrie 2000 (BGBl. 2000 I, p. 1433).
(5)
–	A se vedea de asemenea Comunicarea Comisiei către Consiliu, Parlamentul European și Comitetul Economic și Social European – Impozitarea dividendelor la nivelul persoanelor fizice în piața internă [COM(2003) 810 final].
(6)
–	Pentru mai multe detalii privind acest subiect, a se vedea punctul 130 și următoarele din concluziile pe care le‑am prezentat în cauza Banca popolare di Cremona (citată deja la nota de subsol 2).
(7)
–	A se vedea, printre multe altele, hotărârea din 15 martie 2005, Bidar (C‑209/03, Rec., p. I‑2119, punctul 66 și referințele pe care le conține).
(8)
–	A se vedea, de exemplu, și hotărârea din 27 martie 1980, Denkavit italiana (61/79, Rec., p. 1205, punctul 15 și următoarele).
(9)
–	Hotărârea din 8 aprilie 1976, Defrenne (43/75, Rec., p. 455, punctul 69 și următoarele).
(10)
–	Hotărârea Denkavit italiana (deja citată la nota de subsol 8, punctul 15 și următoarele); a se vedea de asemenea hotărârea Bidar (deja citată la nota de subsol 7, punctul 67).
(11)
–	Hotărârea din 15 septembrie 1998 (C‑231/96, Rec., p. I‑4951, punctul 16).
(12)
–	Hotărârea din 13 februarie 1996 (C‑197/94 și C‑252/94, Rec., p. I‑505, punctul 47).
(13)
–	Pentru o expunere exhaustivă cu privire la acest subiect, a se vedea concluziile pe care le‑am prezentat în cauza Banca popolare di Cremona (deja citată la nota de subsol 2, punctul 178 și următoarele). A se vedea în acest sens și concluziile avocatului general Jacobs prezentate în aceeași cauză la 17 martie 2005, punctul 75 și următoarele.
(14)
–	A se vedea în special hotărârea din 28 aprilie 1998, Kohll (C‑158/96, Rec., p. I‑1931, punctul 41), precum și hotărârea din 28 aprilie 1998, Decker (C‑120/95, Rec., p. I‑1831, punctul 39); a se vedea de asemenea hotărârea din 27 martie 1980, Salumi și alții (66/79, 127/79 și 128/79, Rec., p. 1237, punctul 12), și hotărârea din 5 iunie 1997, SETTG (C‑398/95, Rec., p. I‑3091, punctul 23).
(15)
–	A se vedea îndeosebi hotărârea din 19 octombrie 1995, Richardson (C‑137/94, Rec., p. I‑3407, punctul 37), precum și hotărârea din 11 august 1995, Roders și alții (C‑367/93-C‑377/93, Rec., p. I‑2229, punctul 48).
(16)
–	Hotărârea Bidar (deja citată la nota de subsol 7, punctul 68), hotărârea din 23 mai 2000, Buchner și alții (C‑104/98, Rec., p. I‑3625, punctul 41), hotărârea din 20 septembrie 2001, Grzelczyk (C‑184/99, Rec., p. I‑6193, punctul 52), precum și hotărârea Bautiaa și Société française maritime (deja citată la nota de subsol 12, punctul 55) și hotărârea Roders (deja citată la nota de subsol 15, punctul 48).
(17)
–	A se vedea îndeosebi hotărârea din 9 martie 2000, EKW și Wein & Co (C‑437/97, Rec., p. I‑1157, punctul 59): „[…] motive imperative de securitate juridică se opun repunerii în discuție a raporturilor juridice care și‑au epuizat efectele în trecut, în timp ce această repunere în discuție ar bulversa retroactiv sistemul de finanțare al localităților austriece”.
(18)
–	Cu privire la posibilitatea de a compara regulile naționale din această speță cu regulile naționale din alte cauze, a se vedea concluziile avocatului general Tizzano prezentate în această cauză la 10 noiembrie 2005, punctul 15 și următoarele.
(19)
–	Hotărârea din 4 mai 1999, Sürül (C‑262/96, Rec., p. I‑2685, punctul 108). A se vedea și hotărârea din 24 septembrie 1998, Comisia/Franța (C‑35/97, Rec., p. I‑5325, punctul 49), care totuși a fost pronunțată de Curte într‑o cauză care avea drept obiect o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor.
(20)
–	Hotărârea din 6 iunie 2000, Verkooijen (C‑35/98, Rec., p. I‑4071), deja citată la punctul 3 din prezentele concluzii.
(21)
–	Hotărârea din 7 septembrie 2004, Manninen (C‑319/02, Rec., p. I‑7477).
(22)
–	Hotărârea din 13 februarie 1985, Gravier (293/83, Rec., p. 593).
(23)
–	Hotărârea din 2 februarie 1988, Blaizot și alții (24/86, Rec., p. 379, punctul 25 și următoarele).
(24)
–	A se vedea, de exemplu, cauza Reiss (C‑466/03, încă pendinte în fața Curții).
(25)
–	A se vedea ordonanța din 5 martie 1986, Wünsche (69/85, Rec., p. 947, punctul 15).
(26)
–	A se vedea în special, în ceea ce privește libera circulație a mărfurilor, hotărârea din 12 iulie 1990, Comisia/Italia (C‑128/89, Rec., p. I‑3239, punctul 23), și, în ceea ce privește articolul 88 alineatul (2) CE, hotărârea din 23 octombrie 1997, Comisia/Țările de Jos (C‑157/94, Rec., p. I‑5699, punctul 51). A se vedea de asemenea hotărârea din 28 martie 1996, Comisia/Germania (C‑318/94, Rec., p. I‑1949, punctul 13), și hotărârea din 10 aprilie 2003, Comisia/Germania (C‑20/01 și C‑28/01, Rec., p. I‑3609, punctul 58).
(27)
–	Deja citată la nota de subsol 16.
(28)
–	Deja citată la nota de subsol 12.
(29)
–	Hotărârea din 31 martie 1992, Dansk Denkavit și Poulsen Trading (C‑200/90, Rec., p. I‑2217).
(30)
–	Punctul 54.
(31)
–	Punctul 50.
(32)
–	Punctul 21 și următoarele.
(33)
–	Concluziile din 6 aprilie 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, cauză pendinte în fața Curții).
(34)
–	A se vedea punctul 140 și următoarele, în special punctul 143 din concluziile sale.
(35)
–	Punctul 144 și următoarele din concluzii.
(36)
–	Deja citată la nota de subsol 9, punctul 74.
(37)
–	A se vedea de asemenea concluziile avocatului general Tizzano prezentate în această cauză (deja citate la punctul 3 și la nota de subsol 18), punctul 34.
(38)
–	Ibidem.
(39)
–	Hotărârea din 19 septembrie 2000, Ampafrance și Sanofi (C‑177/99 și C‑181/99, Rec., p. I‑7013, punctul 65 și următoarele): „[...] principiul încrederii legitime nu poate fi invocat de un guvern pentru a se sustrage consecințelor unei decizii a Curții care constată lipsa de validitate a unui act comunitar, întrucât aceasta ar repune în discuție posibilitatea particularilor de a fi protejați împotriva unui comportament adoptat de autoritățile publice care s‑ar întemeia pe reguli nelegale”.
(40)
–	Hotărârea în cauza Buchner și alții (deja citată la nota de subsol 16), punctul 38 și următoarele. A se vedea de asemenea hotărârea din 3 octombrie 2002, Barreira Pérez (C‑347/00, Rec., p. I‑8191, punctul 46), hotărârea Roders și alții (deja citată la nota de subsol 15, punctul 45) și hotărârea din 17 februarie 2005, Linneweber și Akritidis (C‑453/02 și C‑462/02, Rec., p. I‑1131, punctul 43), precum și concluziile pe care le‑am prezentat la 8 iulie 2004 în această din urmă cauză, punctul 60.
(41)
–	A se vedea de asemenea hotărârea Dansk Denkavit (deja citată la nota de subsol 29, punctul 21 și următorul .
(42)
–	Hotărârea din 28 septembrie 1994, Barber (C‑128/93, Rec., p. I‑4583, punctul 40 și următoarele). A se vedea de asemenea hotărârea Sürül (deja citată la nota de subsol 19, punctul 109 și următoarele).
(43)
–	Hotărârea din 15 decembrie 1995, Bosman (C‑415/93, Rec., p. I‑4921, punctul 143 și următorul).
(44)
–	A se vedea de asemenea hotărârea din 16 iulie 1992, Legros și alții (C‑163/90, Rec., p. I‑4625, punctul 31 și următoarele), și hotărârea din 15 ianuarie 1986, Pinna (41/84, Rec., p. 1, punctul 26 și următoarele).
(45)
–	A se vedea punctul 26 de mai sus.
(46)
–	A se vedea punctul 36 și următoarele din concluziile sale. A se vedea de asemenea concluziile pe care le‑am prezentat în legătură cu o problemă similară în cauza Banca popolare di Cremona (deja citată la nota de subsol 2), punctul 156.
(47)
–	A se vedea punctul 36 și următoarele.
(48)
–	A se vedea concluziile pe care le‑am prezentat în cauza Linneweber și Akritidis (deja citată la nota de subsol 40), punctul 60.
(49)
–	Hotărârea din 20 martie 2003, Comisia/Germania (C‑135/01, Rec., p. I‑2837, punctul 24). A se vedea de asemenea în acest sens hotărârea din 27 mai 1981, Essevi și Salengo (142/80 și 143/80, Rec., p. 1413, punctul 16).
(50)
–	Hotărârea din 22 februarie 2001, Gomes Valente (C‑393/98, Rec., p. I‑1327, punctul 18).
(51)
–	Hotărârea din 29 septembrie 1998, Comisia/Germania (C‑191/95, Rec., p. I‑5449, punctul 44).
(52)
–	A se vedea hotărârea din 21 octombrie 2004, Comisia/Germania (C‑477/03, nepublicată în Recueil, punctul 11, JO C 300, p. 23), care trimite la hotărârea din 14 februarie 1989, Star Fruit/Comisia (247/87, Rec., p. 291, punctul 11).
(53)
–	A se vedea în special hotărârea din 11 august 1995, Comisia/Germania (C‑431/92, Rec., p. I‑2189, punctul 21).
(54)
–	A se vedea în acest sens hotărârea din 5 noiembrie 2002, Comisia/Germania (C‑476/98, Rec., p. I‑9855, punctul 38), care trimite la hotărârea din 11 august 1995, Comisia/Germania (deja citată la nota de subsol 53, punctul 22). A se vedea de asemenea hotărârea în cauza Star Fruit/Comisia (deja citată la nota de subsol 52), în care Curtea a declarat inadmisibilă acțiunea în constatarea abținerii de a acționa prin care o persoană fizică sau juridică solicita Curții să constate că, prin nedeschiderea unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor împotriva unui stat membru, Comisia a încălcat tratatul.
(55)
–	A se vedea punctul 37 din concluziile prezentate de avocatul general Tizzano la 10 noiembrie 2005, după prima ședință.
(56)
–	Hotărâre deja citată la nota de subsol 9. A se vedea de asemenea concluziile avocatului general Tizzano prezentate în prezenta cauză, punctul 38.
(57)
–	Hotărârea Richardson (deja citată la nota de subsol 15), punctul 35, în legătură cu Directiva 79/7/CEE a Consiliului din 19 decembrie 1978 privind aplicarea progresivă a principiului egalității de tratament între bărbați și femei în materie de securitate socială (JO 1979, L 6, p. 24). A se vedea de asemenea hotărârea din 9 martie 2000, Legros (deja citată la nota de subsol 44, punctul 31 și următoarele), hotărârea EKW și Wein & Co (deja citată la nota de subsol 17, punctele 56 și 58) și hotărârea Blaizot și alții (deja citată la nota de subsol 23, punctul 32 și următoarele).
(58)
–	Și anume la 15 februarie 2000, printr‑un proiect de lege, depus de grupurile parlamentare SPD și BÜNDNIS 90/DIE GRÜNEN, privind reducerea cotei de impozitare și reforma fiscalității întreprinderilor (Steuersenkungsgesetz). Proiectul guvernului federal datează din 30 martie 2000.
Prin urmare, avocatul general Tizzano declară în mod evident greșit, la punctul 40 din concluziile sale, că „ din momentul în care această hotărâre a fost pronunțată, guvernul federal a procedat imediat la aducerea în conformitate a legislației preexistente”.
(59)
–	În expunerea de motive a proiectului din 15 februarie 2000 al legii privind reducerea cotei de impozitare (Deutscher Bundestag – a 14‑a legislatură, imprimatul 14/2683), p. 95, punctul ee), coloana din dreapta, este menționată și fraza următoare:
„În schimb, regimul de deducere integrală se aplică numai la nivel național și are, prin urmare, o orientare internă. Aceasta nu înlătură dubla impunere decât în cazul în care acționarul și societatea sa se află pe teritoriul german. Acționarul străin care deține o participare la capitalul unei societăți naționale nu beneficiază de această scutire mai mult decât un acționar german al unei societăți străine. Compararea între sarcina fiscală suportată de dividendele naționale și dividendele străine a determinat Comisia Europeană să denunțe
un obstacol în calea liberei circulații a capitalurilor și a libertății de stabilire care rezultă din regimul german de deducere integrală” (sublinierile noastre).
(60)
–	Deja citată la nota de subsol 9.
(61)
–	A se vedea explicațiile și trimiterile corespunzătoare furnizate mai sus la punctul 16 și următoarele.
(62)
–	Hotărârea Salumi și alții (deja citată la nota de subsol 14, punctul 12).
(63)
–	A se vedea, cu privire la acest subiect, concluziile prezentate de avocatul general Tizzano în această cauză, punctul 35 in fine .
(64)
–	La aceasta se adaugă faptul că repercusiunile economice grave nu pot fi întotdeauna cifrate, astfel cum indică, de exemplu, hotărârea din 7 iulie 2005, Comisia/Austria (C‑147/03, Rec., p. I‑5969).
(65)
–	Cu toate acestea, guvernul german nu a explicat în ce măsură evaluările pierderilor fiscale, care sunt întemeiate pe datele furnizate de Finanzamt Hamburg, pot fi generalizate.
(66)
–	A se vedea trimiterile de mai sus, punctul 16 și următoarele.
(67)
–	Potrivit datelor publicate de dpa, bugetul federal prevede pentru 2006 investiții în valoare de 23,2 miliarde de euro pentru o nouă îndatorare de 38,2 miliarde de euro și cheltuieli totale de 261,6 miliarde de euro.
(68)
–	Deja citată la nota de subsol 2.
(69)
–	Concluziile prezentate la 10 noiembrie 2005 în această cauză, punctul 42.
(70)
–	Hotărâre deja citată la nota de subsol 11.
(71)
–	Ibidem, punctul 17.
(72)
– Hotărârea Edis, citată anterior, punctul 19. A se vedea de asemenea hotărârile din 16 decembrie 1976, Rewe (33/76, Rec., p. 1989, punctul 5) și Comet (45/76, Rec., p. 2043, punctele 13 și 16).
(73)
– Hotărârea Rewe, citată anterior, punctul 5; hotărârea Comet, citată anterior, punctele 17 și 18, și hotărârea Denkavit italiana, citată anterior, punctul 23.