62007CC0246_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Obligația de cooperare loială dintre Comunitate și statele membre are o semnificație specială în cadrul exercitării competențelor acestora în temeiul tratatului, aceasta cu atât mai mult cu cât aceste competențe sunt repartizate.
2. Acesta este contextul în care s‑a concretizat prezenta cauză. Atât Comunitatea, cât și Suedia sunt părți la un acord multilateral care reglementează substanțele nocive pentru mediu. Poate Suedia să propună adăugarea unei noi substanțe în acord sau este obligată să acționeze în concordanță cu Comunitatea?
3. Astfel cum vom vedea, răspunsul depinde nu numai de aspectul dacă Suedia are competența de a acționa în mod unilateral, ci și de modul în care aceasta alege să acționeze.
I – Istoricul cauzei și cadrul juridic
4. Prezenta cauză privește reglementarea poluanților organici persistenți (denumiți în continuare „POP”), care sunt substanțe deosebit de nocive pentru mediu și pentru sănătatea umană. POP se caracterizează prin toxicitate, rezistență la degradare și prin faptul că se acumulează în organismele vii (altfel spus, ajung ulterior în circuitul alimentar). În acest fel, efectele negative ale POP – prin transportarea pe calea aerului, a apei și prin speciile migratoare – se pot produce departe de locul lor de origine.
5. Aceste efecte negative transfrontaliere au determinat reglementarea POP prin mai multe acorduri de mediu multilaterale. Un astfel de acord multilateral este Convenția de la Stockholm privind POP (denumită în continuare „convenția”)(2) . Convenția este un acord mixt, la care sunt părți atât Comunitatea, cât și Suedia. Părților li se cere să reducă sau să elimine emisia de POP prevăzuți în anexele sale.
6. Oricare dintre părțile la convenție poate propune ca o substanță să fie considerată POP și să fie adăugată în anexele la convenție (în continuare, „adăugare la convenție”). În esență, după ce o substanță este astfel propusă, Comitetul de examinare a poluanților organici permanenți (denumit în continuare „Comitetul de examinare a POP”) verifică dacă substanța îndeplinește condițiile prevăzute de convenție, efectuează o evaluare a riscului și întocmește o recomandare finală cu privire la eventuala adăugare a substanței.
7. Pe parcursul procesului de reexaminare tehnică efectuată de Comitetul de examinare a POP, părțile la convenție pot depune observații și, după ce s‑a realizat această examinare, ele adoptă decizia cu privire la problema adăugării sau a neadăugării substanței la convenție. Părțile susțin o conferință, de obicei o dată pe an, pentru a decide cu privire la amendamente, cum ar fi aceste adăugări. În cadrul conferinței, părțile depun eforturi în sensul adoptării prin consens a deciziilor, însă, în cazul unui dezacord, acestea pot adopta decizii cu o majoritate de trei pătrimi.
8. Este important de remarcat că, potrivit convenției, orice parte semnatară poate refuza să fie obligată să respecte amendamentul. Aceasta are la dispoziție o perioadă de un an în care trebuie să ia o decizie în acest sens, care coincide cu perioada care precedă intrarea în vigoare a amendamentului.
9. Un alt acord de mediu multilateral privind reglementarea POP este Protocolul la Convenția din 1979 privind poluarea atmosferică transfrontalieră pe distanțe lungi, referitor la POP (denumit în continuare „protocolul”)(3) . Protocolul este un act similar unei convenții în multe privințe, dar, astfel cum indică denumirea, are legătură în special cu circuitul în aer al poluanților. O similitudine importantă este aceea că oricare dintre părțile la protocol poate propune ca o substanță să fie adăugată pe lista cuprinzând POP din anexele la protocol (în continuare, „adăugare la protocol”). Atât Comunitatea, cât și Suedia sunt părți semnatare ale protocolului.
10. Efectele negative transfrontaliere ale POP au determinat de asemenea reglementarea lor la nivel comunitar, în special prin Regulamentul nr. 850/2004 (denumit în continuare „Regulamentul privind POP”)(4) .
11. Prezenta cauză privește propunerea Suediei de adăugare la convenție a unui grup special de substanțe, respectiv sulfonații de perfluorooctan (denumiți în continuare „PFOS”). Este necontestat faptul că PFOS pot fi calificați drept POP. Cu toate acestea, la momentul la care Suedia a formulat propunerea, PFOS nu erau incluși în niciunul dintre instrumentele internaționale și comunitare de reglementare a POP.
12. Este important să se remarce cronologia evenimentelor din jurul propunerii formulate de Suedia, precum și dacă evenimentele respective au legătură cu convenția sau cu protocolul.
13. La 4 august 2004, Comisia a solicitat Consiliului autorizarea de a prezenta, în numele Comunității și al statelor membre, o propunere de modificare atât a anexelor la convenție, cât și a celor la protocol. Propunerea Comisiei nu cuprindea PFOS.
14. În august 2004, Suedia a propus de asemenea ca PFOS să fie adăugați la protocol(5) .
15. La 8 septembrie 2004, a avut loc reuniunea „Grupului internațional de mediu” al Consiliului. În cadrul acestei reuniuni, Suedia a ridicat problema adăugării PFOS la convenție, precizând că se aștepta ca o astfel de adăugare să constituie subiectul unei propuneri comune și că, între timp, se va abține să formuleze propria propunere. Suedia a ridicat această problemă și cu ocazia reuniunii grupului din 12 ianuarie 2005.
16. În martie 2005, Consiliul a adoptat concluziile privind o propunere comună de adăugare a anumitor substanțe la convenție. Aceste substanțe urmau să fie selectate pe baza unor substanțe existente deja în protocol, care erau reglementate și prin Regulamentul privind POP. Astfel cum s‑a menționat mai sus, PFOS nu erau în acel moment reglementați prin niciunul dintre aceste acte (întrucât nu s‑a adoptat nicio concluzie cu privire la propunerea Suediei în temeiul protocolului).
17. La 6 iulie 2005, „Grupul internațional de mediu” al Consiliului a ajuns la un acord privind o propunere comună de adăugare a PFOS la protocol, ulterior prezentării de către Comisie a unei propuneri privind măsurile de control la nivel comunitar.
18. Această întâlnire a „Grupului internațional de mediu” a vizat de asemenea adăugarea PFOS la convenție. Suedia a adoptat o abordare mai strictă și a precizat că, dacă nu se ajunge la un acord privind o propunere comună, va formula în mod unilateral o astfel de propunere. În pofida acestui fapt, grupul a reușit doar să se pună de acord asupra faptului că ar trebui propusă adăugarea de substanțe, amânând decizia cu privire la substanțele care să fie adăugate la o dată ulterioară.
19. La 14 iulie 2005, Suedia a acționat în concordanță cu poziția învederată și a propus în mod unilateral adăugarea PFOS la convenție, informând președinția în aceeași zi. Astfel cum s‑a menționat, propunerea Suediei face obiectul prezentei cauze și, așadar, ar trebui evaluată prin referire la situația existentă la data faptelor. Cu toate acestea, unele evenimente ulterioare merită a fi remarcate.
20. La 8 septembrie 2005, Consiliul a decis să autorizeze Comunitatea și statele membre să prezinte o propunere comună de adăugare a PFOS la protocol(6), ulterior prezentării de către Comisie, în temeiul Directivei 76/769(7), a unei propuneri referitoare la restricțiile privind utilizarea PFOS.
21. La 24 aprilie 2006, Consiliul a decis să autorizeze Comunitatea și statele membre să prezinte o propunere comună de adăugare a anumitor substanțe – printre care nu se regăseau PFOS – la convenție(8) .
22. În cazul în care PFOS vor fi în sfârșit adăugate la convenție sau la protocol, acestea vor fi de asemenea incluse printre substanțele reglementate prin Regulamentul privind POP(9) .
23. După ce Suedia și‑a prezentat propunerea, a fost de asemenea propusă și adoptată o directivă de introducere a măsurilor de control privind PFOS(10) .
24. Comisia a trimis Suediei o scrisoare de punere în întârziere, în care erau exprimate rezerve privind compatibilitatea propunerii Suediei cu dreptul comunitar. Întrucât a considerat nesatisfăcătoare răspunsurile Suediei la scrisoarea de punere în întârziere și la avizul motivat subsecvent, Comisia a decis să introducă prezenta acțiune în temeiul articolului 226 CE.
II – Apreciere
25. Ar trebui precizat de la început că nu se contestă de către Comisie faptul că PFOS ar trebui considerați POP. Într‑adevăr, legislația comunitară ulterioară a confirmat acest lucru. Având în vedere efectele transfrontaliere ale PFOS și în lipsa unei legislații comunitare, recurgerea la instrumentele internaționale a reprezentat singura posibilitate a Suediei de a evita producerea unor astfel de efecte negative asupra mediului său și asupra sănătății cetățenilor săi.
26. Comisia susține că Suedia nu a fost autorizată să acționeze în ceea ce privește pericolele pe care le reprezintă PFOS. Aceasta susține că exista deja un cadrul reglementar comunitar, în special Regulamentul privind POP și Directiva 76/769, chiar dacă la acel moment un astfel de cadru reglementar nu cuprindea PFOS.
27. Astfel cum au subliniat în mod corect statele membre, aceasta corespunde unei competențe exclusive. Totuși, Comisia nu a invocat încălcarea unei competențe exclusive în faza procedurii precontencioase. Prin urmare, acest motiv ar trebui considerat inadmisibil, iar argumentele aferente ar trebui ignorate.
28. Cu toate acestea, chiar dacă un motiv întemeiat pe încălcarea competenței exclusive ar fi admisibil, acesta ar fi destinat eșecului. Astfel cum s‑a pronunțat Curtea, „competențele de politică externă ale Comunității privind protecția mediului […] nu sunt exclusive, ci mai curând repartizate, în principiu, între Comunitate și statele membre”(11) .
29. Atât cadrul reglementar comunitar pe care se sprijină Comisia, cât și aderarea Suediei la convenție se întemeiază pe titlul XIX privind mediul din Tratatul CE (articolele 174 CE-176 CE). Repartizarea competențelor realizată de tratat încurajează acțiunea: nici statele membre, nici Comunitatea nu se pot bloca între ele în acțiunea lor de a atinge un grad mai ridicat de protecție a mediului.
30. Ca atare, cadrul reglementar comunitar în discuție ar trebui interpretat în sensul că instituie standarde minime, care nu împiedică în niciun caz continuarea acțiunii de către statele membre. Din moment ce PFOS nu erau prevăzuți în acest cadru reglementar la momentul situației de fapt, Comunitatea nu ar fi putut dobândi competența exclusivă pentru a‑i reglementa(12) .
31. Deși motivul întemeiat pe competența exclusivă este inadmisibil, Comisia a invocat în mod întemeiat, în procedura precontencioasă, încălcarea articolului 10 CE, asupra căreia ne vom concentra(13) . Problema încălcării comportă două aspecte.
32. Primul aspect este unul de fond: prin acesta, se susține că propunerea Suediei de adăugare a PFOS – sau chiar a altei substanțe – la convenție compromite unitatea reprezentării internaționale a Comunității și a statelor membre.
33. Al doilea aspect este unul procedural: prin acesta, se î nlătură problema privind competența Suediei de a formula astfel de propuneri pentru a se concentra în schimb asupra coordonării respectivelor propuneri cu procesul decizional în derulare la nivel comunitar.
34. Considerăm că este utilă analizarea separată a acestor două aspecte.
i) Are Suedia competența de a propune adăugarea PFOS la convenție?
35. Argumentul principal al Comisiei este acela că, întrucât convenția este un acord mixt, Suedia nu este autorizată să acționeze individual, ci numai împreună cu Comunitatea sau atunci când este reprezentată de Comunitate. Ar trebui subliniat că acest argument, astfel cum este formulat de Comisie, poate fi aplicat cu ușurință în cazul tuturor acordurilor mixte.
36. Acordurile mixte sunt tipice situațiilor în care competențele sunt repartizate, precum în prezenta cauză. Este adevărat că s‑a statuat de către Curte că necesitatea de unitate în reprezentarea internațională a Comunității și a statelor membre poate împiedica statele să acționeze în mod individual, chiar în cazul în care competența este repartizată(14) . Cu toate acestea, a susține că acest lucru este aplicabil indiferent de situație, în temeiul unui acord mixt, ar contraveni acestei jurisprudențe.
37. Unitatea reprezentării internaționale a Comunității și a statelor membre nu are o valoare de sine stătătoare, ci este doar o expresie a obligației de cooperare loială în temeiul articolului 10 CE(15) . Problema dacă o astfel de unitate este impusă de obligația de cooperare loială poate fi rezolvată numai prin analizarea obligațiilor stipulate într‑un acord specific.
38. O astfel de analiză ar trebui să se dezvolte, astfel cum am precizat anterior, în jurul problemei privind exercitarea de către statul membru a competenței repartizate – în acest caz, printr‑un acord internațional – de natură să compromită în mod grav exercitarea competenței comunitare(16) .
39. În urma unei analize a propunerii Suediei de adăugare a PFOS la convenție, putem doar concluziona că nu este pusă în pericol competența comunitară. Propunerea Suediei nici nu obligă Comunitatea să facă obiectul unor reguli pe care nu le acceptă, nici nu îi afectează capacitatea de a propune regulile pe care le intenționează.
40. Referitor la supunerea Comunității unor reguli noi, convenția însăși autorizează Comunitatea să refuze să fie obligată prin orice amendament, cum ar fi adăugarea PFOS (dacă reexaminarea tehnică determinată de propunerea Suediei ar avea ca rezultat un astfel de amendament)(17) .
41. Referitor la competența Comunității de a propune reguli noi în temeiul convenției, aceasta își păstrează libertatea atât de a influența reexaminarea tehnică a PFOS, cât și de a formula propuneri privind tratamentul acestora, ca și cum ar fi formulat ea însăși propunerea inițială. Tot ceea ce a făcut Suedia a fost să înceapă procedura relevantă, care a determinat reexaminarea tehnică a PFOS.
42. Comisia a menționat două dificultăți care constituie un obstacol în calea exercitării competenței comunitare: în primul rând, necesitatea de a acționa în scopul evitării posibilității de a fi obligată prin adăugarea PFOS la convenție și, în al doilea rând, faptul că această adăugare poate declanșa cereri (neprecizate) de despăgubire din partea țărilor în curs de dezvoltare, care pot influența viitoarele negocieri asupra altor substanțe.
43. Constatăm că există unele dificultăți pentru Comunitate, dar acestea nu sunt excesive. Ar trebui reținut că astfel de dificultăți trebuie evaluate în raport cu drepturile legitime ale statelor membre și cu menținerea competențelor acestora. Obligația de cooperare loială se aplică de asemenea în cazul acțiunilor întreprinse de instituțiile comunitare vizând statele membre(18) .
44. Dacă instituțiile comunitare ar fi împiedicat Suedia să protejeze în mod adecvat mediul său și sănătatea cetățenilor săi din cauza unor vagi interese economice sau doar întrucât Comunitatea este obligată să notifice convenția, acestea ar face excesiv de dificilă exercitarea competenței de către Suedia.
45. Suedia are, așadar, dreptul să propună adăugarea PFOS la convenție, astfel cum ar avea competența să adere la aceasta în temeiul articolului 174 alineatul (4) CE. Cu toate acestea, Suedia va fi constrânsă, când formulează o astfel de propunere, de faptul că și Comunitatea este parte la convenție; vom aborda această problemă în următoarea secțiune.
ii) Ar fi putut Suedia propune adăugarea PFOS la convenție, în timp ce procesul decizional era în derulare la nivel comunitar?
46. Implicațiile obligației de cooperare loială nu iau sfârșit odată cu analizarea aspectului dacă Suedia putea să își exercite competența, fiind de asemenea important, dacă nu chiar mai important, modul în care a procedat aceasta.
47. Într‑adevăr, acțiunile Suediei pot pune în primejdie exercitarea competențelor comunitare, nu doar din cauza obiectului acestora, ci fiindcă subminează procesul decizional la nivel comunitar.
48. În domeniul acordurilor mixte, Curtea s‑a pronunțat în sensul că un stat membru are obligația de a informa și de a consulta instituțiile comunitare înainte de a se angaja într‑o acțiune individuală(19) . Dacă respectarea acestei obligații declanșează procesul decizional la nivel comunitar sau este integrată într‑un proces în derulare, rezultatul este în mod obligatoriu acela că statul membru ar trebui să se angajeze total și cu bună‑credință într‑un astfel de proces.
49. Așadar, obligația de cooperare loială produce două efecte: în primul rând, statele membre cooperează în procesul decizional la nivel comunitar și, în al doilea rând, aceasta împiedică acțiunea individuală, cel puțin pentru o perioadă rezonabilă, până la adoptarea unei concluzii în respectivul proces(20) .
50. Suedia pare să își fi îndeplinit cu succes prima parte a acestei obligații: acest stat membru a urmărit să se ajungă la o propunere comună privind adăugarea PFOS la convenție. Cu toate acestea, ultimele amenințări ale Suediei de a acționa în mod individual ar putea fi percepute ca având scopul de a influența în mod disproporționat procesul decizional la nivel comunitar și, prin urmare, de a interveni în integritatea procesului politic la nivel comunitar.
51. În plus, Suedia nu și‑a îndeplinit a doua parte a acestei obligații în totalitate. Dacă s‑ar fi adoptat o decizie comunitară de a nu se adăuga PFOS la convenție, Suedia ar fi fost liberă să acționeze în mod individual. Cu toate acestea, o examinare atentă a procesului decizional la nivelul comunitar arată că nicio concluzie nu fusese adoptată până la momentul la care a acționat Suedia. Prin urmare, Suedia ar fi trebuit să se abțină să acționeze.
52. La momentul la care Suedia a formulat propunerea, „Grupul internațional de mediu” al Consiliului ajunsese la un acord în sensul că o propunere comună urmează a fi făcută pentru a adăuga unele substanțe la convenție. Deși mai trebuia adoptat un acord cu privire la problema includerii PFOS între respectivele substanțe, unele concluzii anterioare ale Consiliului au demonstrat o preferință pentru substanțele care figurează deja în protocol.
53. Nu numai că Suedia a propus deja ca PFOS să fie adăugați la protocol, dar a existat și un acord în cadrul „Grupului internațional de mediu” al Consiliului de a formula o astfel de propunere în temeiul protocolului (care, într‑adevăr, a condus ulterior la adoptarea deciziei Consiliului). Din moment ce adăugarea PFOS la protocol era iminentă, Suedia nu poate afirma cu bună‑credință că s‑a adoptat o decizie de a nu propune adăugarea PFOS la convenție.
54. Faptul că decizia Consiliului, care a urmat propunerii Suediei, nu includea PFOS este irelevant. Propunerea Suediei a făcut ca propunerea Comunității să fie superfluă. În orice caz, Suedia ar fi trebuit să se abțină să acționeze în mod individual, tocmai până la adoptarea unei decizii în acest sens, astfel încât să respecte integritatea procesului decizional la nivel comunitar și să nu intervină în echilibrul intern al competențelor acesteia.
55. Suedia susține că, dacă nu ar fi acționat prompt, formularea propunerii de adăugare a PFOS la convenție în cursul unei conferințe iminente a părților nu ar fi fost posibilă, fapt care ar fi amânat adăugarea cu cel puțin un an. Cu toate acestea, respectarea obligației de cooperare loială poate implica sacrificarea intereselor unui stat membru.
56. Procesul decizional la nivel comunitar este lent, iar statele membre trebuie să admită că nu se obțin rezultate la fel de prompt ca și în cazul în care acestea ar acționa în mod individual. Dacă totuși sunt autorizate să evite acest proces ori de câte ori este în avantajul lor, procesul decizional la nivel comunitar nu ar mai avea niciun scop. Mai mult, suntem de părere că statele membre trebuie să adopte un anumit grad de prudență atunci când își folosesc competențele externe și intervin în echilibrul intern de putere al procesului decizional la nivel comunitar.
57. Suntem de asemenea de părere că statele membre nu trebuie să fie prinse într‑un proces fără sfârșit, în care o decizie finală a Comunității este amânată până când devine o inacțiune. În acest caz, ar trebui să se considere că s‑a adoptat o decizie, iar statele membre ar trebui să fie autorizate să acționeze(21) . Totuși, nu aceasta este situația în prezenta cauză: este suficient să se sublinieze că între momentul în care Suedia a anunțat că va acționa în mod individual dacă nu se ajunge la un acord și momentul efectiv al formulării propunerii a trecut puțin mai mult de o săptămână.
58. Suedia nu a lăsat procesul decizional să își urmeze cursul normal, la finalul căruia Consiliul urma să adopte o decizie favorabilă sau nefavorabilă adăugării PFOS la convenție. Suedia ar fi trebuit să se angajeze în procesul decizional la nivel comunitar până la adoptarea unei astfel de decizii, chiar dacă, din punct de vedere politic, acest stat membru era conștient că eforturile sale de a se ajunge la o propunere comună privind adăugarea PFOS la convenție erau sortite eșecului.
III – Concluzie
59. În lumina considerațiilor precedente, propunem Curții să se pronunțe astfel: „Întrucât a propus în mod unilateral ca sulfonații de perfluorooctan să fie adăugați în anexele la Convenția de la Stockholm privind poluanții organici persistenți înainte de adoptarea unei decizii la nivel comunitar în această privință, Suedia nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 10 CE.”
(1) .
(2)
–	Convenția de la Stockholm privind poluanții organici persistenți a fost adoptată la 22 mai 2001 și a intrat în vigoare la 17 mai 2004.
(3)
–	Convenția privind poluarea atmosferică transfrontalieră pe distanțe lungi a fost adoptată în 1979, protocolul datând din 1998.
(4)
–	Regulamentul (CE) nr. 850/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind poluanții organici persistenți și de modificare a Directivei 79/117/CEE (JO L 158, p. 7, Ediție specială, 15/vol. 12, p. 3).
(5)
–	Prin scrisoarea din 31 octombrie 2005, Suedia a clarificat faptul că revizuirea tehnică inițiată la propunerea sa viza într‑adevăr adăugarea PFOS la protocol. Au existat unele rezerve cu privire la intențiile Suediei din cauza declarației sale din Raportul celei de a douăzeci și doua sesiuni a organului executiv al Convenției privind poluarea atmosferică transfrontalieră pe distanțe lungi din 24 ianuarie 2005, în cuprinsul căreia, la punctul 30, se face referire la alineatul 4 litera (d) al unei anumite Decizii 2003/10 – care prevede că grupul de experți privind POP, înființat în temeiul protocolului, va „aduce la îndeplinire și alte însărcinări […] pe care i le poate atribui organul executiv” (în timp ce Suedia nu se referă la alineatul 4 litera (c) al deciziei menționate, care privește pregătirea „revizuirilor tehnice privind […] substanțele noi propuse de părți pentru a fi adăugate [la protocol]”).
(6)
–	Documentul 11386/05 din 22 iulie 2005, etapa scrisă a procedurii în cadrul Consiliului privind această decizie încheindu‑se la 8 septembrie 2005 (documentul 13305/05).
(7)
–	Directiva 76/769/CEE a Consiliului din 27 iulie 1976 privind apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre referitoare la restricțiile privind introducerea pe piață și utilizarea anumitor substanțe și preparate periculoase (JO L 262, p. 201, Ediție specială, 13/vol. 3, p. 133); a se vedea nota de subsol 11.
(8)
–	Considerentul (4) al Deciziei nr. 8541/06/CE a Consiliului din 24 aprilie 2006 are următorul cuprins: „Potrivit articolului 8 din convenție, orice parte poate depune la secretariat o propunere de adăugare a unei substanțe chimice în anexele la convenție. […] Având în vedere cerința cooperării strânse în reprezentarea internațională a Comunității, este necesar ca propunerile să fie prezentate de Comunitate împreună cu statele membre”. La această decizie, Comisia a adăugat o declarație în care și‑a exprimat poziția în sensul că decizia „susține pe deplin teza că statele membre nu pot formula propuneri în mod unilateral, neacceptate la nivelul Consiliului”.
(9)
–	A se vedea articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul privind POP.
(10)
–	Directiva 2006/122/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 de modificare pentru a treizecea oară a Directivei 76/769/CEE a Consiliului privind apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre referitoare la restricțiile privind introducerea pe piață și utilizarea anumitor substanțe și preparate periculoase (sulfonați de perfluorooctan) (JO L 372, p. 32, Ediție specială, 13/vol. 58, p. 37); directiva a fost propusă de Comisie la 5 decembrie 2005.
(11)
–	Hotărârea din 30 mai 2006, Comisia/Irlanda (C‑459/03, Rec., 2006, p. I‑4635, punctul 92).
(12)
–	Comunitatea poate dobândi competență exclusivă prin intermediul reglementării interne conform binecunoscutului principiu AETR, a se vedea Hotărârea din 31 martie 1971, Comisia/Consiliul (cunoscută sub numele „AETR”), 22/70, Rec., p. 263, și Avizul 1/94, Rec., p. I‑5267, punctul 77.
(13)
–	Comisia a mai invocat încălcarea articolului 300 alineatul (1) CE; totuși, astfel cum Regatul Unit a arătat în mod întemeiat, această dispoziție privește „încheierea de acorduri”, în timp ce articolul 300 alineatul (2) CE este cel care privește „poziția care urmează să se adopte în numele Comunității într‑un organism creat printr‑un acord, în cazul în care acest organism este chemat să adopte decizii cu efecte juridice”. În consecință, contrar susținerilor Comisiei, o astfel de propunere a Suediei și efectele sale asupra competenței comunitare de adăugare de substanțe la convenție nu ar reprezenta o încălcare a articolului 300 alineatul (1) CE.
(14)
–	A se vedea Avizul 1/94, citat anterior, punctul 108.
(15)
–	A se vedea Hillion, C., „Mixity and coherence in EU external relations: the significance of the «duty of cooperation»”, în CLEER Working Papers
nr. 2009/2, p. 6.
(16)
–	A se vedea Concluziile prezentate de noi în cauzele Comisia/Austria, C‑205/06, Rep., p. I‑1301, și Comisia/Suedia, C‑249/06, Rep., p. I‑1335, punctele 36-42.
(17)
–	Convenția interzice dubla exercitare a drepturilor de către statele și de către organizațiile internaționale semnatare și impune o declarație de competență privind exercitarea acestor drepturi. Cu toate acestea, părțile din prezenta cauză sunt de acord că acest lucru nu se aplică în cazul dreptului de a refuza obligativitatea amendamentelor la convenție. Această interpretare consensuală trebuie acceptată, întrucât rezultatul unei acțiuni întreprinse în temeiul articolului 226 CE nu ar trebui să depindă de o interpretare contestată a unui acord internațional (a se vedea Concluziile prezentate de noi în cauzele Comisia/Austria și Comisia/Suedia, citate anterior, punctul 62, și Concluziile prezentate de avocatul general Sharpston în cauza C‑118/07, Comisia/Finlanda, punctele 34 și 35).
(18)
–	A se vedea Hotărârea din 12 februarie 2009, Comisia/Grecia (C‑45/07, Rep., p. I‑701, punctul 25); trebuie subliniat că această cauză privea competența comunitară exclusivă.
(19)
–	Hotărârea din 30 mai 2006, Comisia/Irlanda (C‑459/03, Rec., p. I‑4635, punctul 179).
(20)
–	Curtea a hotărât că, atunci când în procesul decizional se ajunge la o decizie a Consiliului prin care Comisia este autorizată să negocieze un acord multilateral, acest lucru implică „dacă nu o obligație de abținere din partea statelor membre, cel puțin o obligație de cooperare strânsă între acestea din urmă și instituțiile comunitare pentru a facilita îndeplinirea misiunii Comunității, precum și pentru a garanta unitatea și coerența acțiunii și a reprezentării internaționale a acesteia din urmă” (a se vedea Hotărârea din 2 iunie 2005, Comisia/Luxemburg, C‑266/03, Rec., p. I‑4805, punctul 60, și Hotărârea din 14 iulie 2005, Comisia/Germania, C‑433/03, Rec., p. I‑6985, punctul 66). Întrucât procesul de adoptare a unei decizii în aceste cauze fusese încheiat, Curtea s‑a concentrat asupra obligației absolute a statelor membre de a‑și coordona acțiunea cu decizia adoptată de Consiliu; o obligație de abținere a fost admisă doar în principiu din moment ce, potrivit considerațiilor noastre de mai sus, o astfel de obligație s‑ar aplica numai atunci când o acțiune a statelor membre este susceptibilă să compromită în mod grav obiectivele deciziei Consiliului (a se vedea nota de subsol 18).
(21)
–	În mod similar, potrivit aprecierii Curții, Consiliul era autorizat să renunțe la avizul Parlamentului European dacă acesta din urmă se abținea să dea acest aviz cu încălcarea obligației de cooperare loială (a se vedea Hotărârea din 30 martie 1995, Parlamentul European/Consiliul, C‑65/93, Rec., p. I‑643, punctele 26-28).