62007CC0161
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
M. POIARES MADURO
prezentate la 18 septembrie 2008 (
1
)
Cauza C-161/07
Comisia Comunităților Europene
împotriva
Republicii Austria
„Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Articolul 43 CE — Reglementare națională care stabilește condițiile de înmatriculare a societăților comerciale la cererea resortisanților din noile state membre — Procedura de certificare a calității de lucrător independent”
1.
Cauza de față se referă la derogări de la libera circulație a lucrătorilor care sunt autorizate pentru o perioadă tranzitorie cu privire la statele membre care au aderat la Uniunea Europeană în 2004 (denumite în continuare „noile” state membre) și măsura în care acestea pot aduce atingere libertății de stabilire, față de care nu se pot admite astfel de derogări.
2.
Profitând de această perioadă tranzitorie, Austria a continuat să aplice aproape tuturor lucrătorilor provenind din „noile” state membre aceeași legislație precum cea aplicabilă lucrătorilor provenind din state terțe. Pentru a preveni eludarea legislației, toți asociații unei societăți de persoane sau a unei societăți cu răspundere limitată care dețin o participație mai mică de 25 % („asociați minoritari”) sunt prezumați a fi lucrători. Atât timp cât această prezumție nu este răsturnată, aceștia nu pot nici să își exercite activitatea și nici să își înregistreze societatea în Austria.
3.
Comisia consideră că, prin aplicarea legislației respective asociaților din „noile” state membre, Austria a adus atingere libertății de stabilire. Prin urmare, problema care se ridică constă în marja avută de statele membre pentru a-și menține derogările de la libera circulație a lucrătorilor.
I — Situația de fapt și cadrul juridic
4.
După cum se știe, la 1 mai 2004, Republica Cehă, Estonia, Cipru, Letonia, Lituania, Ungaria, Malta, Polonia, Slovenia și Slovacia au aderat la Uniunea Europeană.
5.
Articolul 24 din Actul de aderare autorizează măsuri tranzitorii care sunt detaliate în câteva anexe, inclusiv derogări de la libera circulație a lucrătorilor, și anume: pe o perioadă de cinci ani de la data aderării, „vechile” state membre sunt autorizate să continue aplicarea măsurilor interne privind reglementarea accesului pe piața muncii al lucrătorilor din „noile” state membre (
2
). Multe dintre „vechile” state membre, inclusiv Austria, au profitat de această perioadă tranzitorie (
3
).
6.
Legea privind angajarea străinilor (Ausländerbeschäftigungsgesetz, denumită în continuare „AuslBG”) (
4
) reglementează accesul pe piața muncii din Austria. Legea se adresează lucrătorilor provenind din țările terțe și, în principiu, nu se aplică lucrătorilor comunitari. Cu toate acestea, o dispoziție tranzitorie prevede aplicarea acesteia și în cazul lucrătorilor provenind din „noile” state membre, cu excepția celor provenind din Cipru sau Malta (
5
).
7.
AuslBG definește „angajarea” cu scopul de a stabili persoana care poate avea calitatea de lucrător și care, prin urmare, intră în domeniul de aplicare al legii. AuslBG prevede, în partea sa introductivă, în termeni destul de generali, că angajarea reprezintă o activitate exercitată „în cadrul unui raport de muncă” sau „în cadrul unui raport asimilabil unui raport de muncă” (
6
). De asemenea, legea precizează și că, în aprecierea unor astfel de raporturi, „trebuie avut în vedere conținutul economic real, și nu aparența exterioară a faptelor” (
7
).
8.
Cu toate acestea, angajarea este prezumată într-o situație specifică: asociații unei societăți de persoane și asociații minoritari ai unei societăți cu răspundere limitată sunt clasificați ca „lucrători” dacă efectuează prestații în beneficiul societății. Articolul 2 alineatul 4 din AuslBG prevede că:
„[…] Astfel, există angajare [conform definiției de mai sus] atunci când:
1.
un asociat al unei societăți de persoane, în scopul realizării obiectului social comun, sau
2.
un asociat al unei societăți cu răspundere limitată care deține o participație mai mică de 25 %
efectuează, în beneficiul acestei societăți, prestații ce caracterizează un raport de muncă.”
9.
În opinia Austriei, această prezumție vizează combaterea practicii eludării AuslBG prin constituirea de societăți. De exemplu, Austria invocă faptul că „multe societăți cu răspundere limitată au fost constituite cu un număr mare de asociați care în realitate își desfășoară activitatea în calitate de lucrători, întrucât se află sub autoritatea unui asociat – de regulă austriac – care beneficiază de o influență dominantă potrivit actului de constituire a societății”.
10.
Pentru a răsturna această prezumție de angajare, asociatul trebuie să solicite biroului regional al Arbeitsmarktservice (Serviciul pieței forței de muncă) să constate că „exercită personal” o „influență decisivă” asupra administrării societății, sarcina probei revenind asociatului (
8
).
11.
În cazul în care Arbeitsmarktservice nu emite o decizie în termen de trei luni, asociatul poate să își continue activitatea (
9
). De asemenea, asociatul poate să își continue activitatea în cazul în care cererea este acceptată mai devreme.
12.
În schimb, un refuz din partea Arbeitsmarktservice interzice asociatului să își desfășoare activitatea până la momentul în care i se acordă, în calitate de lucrător, accesul pe piața muncii din Austria, potrivit condițiilor generale prevăzute de AuslBG. Într-adevăr, un refuz, chiar dacă intervine după expirarea termenului limită, îl obligă pe asociat să își înceteze activitatea în termen de o săptămână (
10
).
13.
Comisia a invocat faptul că prezumția de angajare ar complica în mod suplimentar înregistrarea societăților potrivit dreptului austriac, aspect care nu a fost contestat de Austria.
14.
Atunci când un cetățean al unui „nou” stat membru introduce o cerere de înregistrare a unei societăți, autoritățile austriece solicită fie o decizie de certificare emisă de Arbeitsmarktservice, fie o scutire de permis de muncă. Pentru a obține această scutire de permis de muncă, este necesar ca acesta să fi desfășurat o activitate autorizată în Austria pe o perioadă de cel puțin cinci din ultimii opt ani anteriori introducerii cererii și să se fi stabilit în mod legal în acest stat – condiții care sunt rareori îndeplinite (
11
).
15.
Cu toate acestea, astfel cum rezultă din cadrul ședinței, autoritățile austriece responsabile cu înregistrarea societăților dispun de o anumită marjă de apreciere în privința aplicării AuslBG. Rezultă că aceste autorități nu solicită întotdeauna documentele sus-menționate, ci au în vedere anumite sectoare, în special sectorul construcțiilor. În consecință, numărul certificărilor calității de lucrător independent de către Arbeitsmarktservice pare a fi redus (
12
).
II — Procedura precontencioasă
16.
Prin scrisoarea din 16 martie 2005, Comisia a informat Austria că faptul de a-i considera „lucrători” în sensul AuslBG pe asociații societăților de persoane și pe asociații minoritari ai societăților cu răspundere limitată ar determina o restricție privind libertatea de stabilire prevăzută la articolul 43 CE. Comisia a invitat Austria să își prezinte observațiile într-un termen de două luni.
17.
La 19 mai 2005, Austria a răspuns în sensul negării existenței unei astfel de restricții privind libertatea de stabilire. Calificarea ca lucrător viza prevenirea eludării AuslBG, ce reprezintă o măsură națională cu titlu de derogare tranzitorie de la libera circulație a lucrătorilor. În consecință, o astfel de măsură era justificată și proporțională.
18.
La 4 iulie 2006, Comisia a emis un aviz motivat prin care a respins justificarea formulată de Austria. Comisia a acordat Austriei un termen limită de două luni pentru a lua măsurile necesare în vederea eliminării restricției invocate privind libertatea de stabilire.
19.
În răspunsul din 7 septembrie 2006, Austria și-a menținut poziția potrivit căreia restricția în discuție privește libertatea de circulație a lucrătorilor și este justificată de necesitatea de a proteja funcționarea corespunzătoare a pieței muncii.
20.
Prin urmare, Comisia a formulat prezenta acțiune în temeiul articolul 226 CE. Republica Lituania a solicitat să fie autorizată să intervină în susținerea Comisiei.
21.
Comisia a solicitat Curții să „constate faptul că Republica Austria a încălcat articolul 43 CE în măsura în care, pentru înmatricularea societăților […] la cererea cetățenilor din noile state membre ale Uniunii Europene – cu excepția Maltei și a Ciprului – este necesar un certificat de la Arbeitsmarktservice, atestând calitatea de lucrător independent, sau prezentarea unui atestat de exonerare, în condițiile în care pentru constatarea calității de lucrător independent […] este necesară o procedură de certificare […], timp în care activitatea independentă nu poate fi exercitată”.
III — Apreciere
22.
Mai multe aspecte ale sistemului austriac sunt susceptibile de a ridica probleme de drept comunitar în sensul că: (a) îi vizează pe cetățenii din „noile” state membre; (b) îi împiedică să își înregistreze societatea; (c) le interzice exercitarea unei activități; (d) ca o consecință a calificării ca lucrători; (e) ce se întemeiază pe o prezumție care, pentru a fi răsturnată, necesită o procedură de certificare de către Arbeitsmarktservice. Aceste aspecte constituie restricții privind dreptul de stabilire care, în plus, sunt impuse numai unor resortisanți comunitari.
23.
În pofida caracterului lor discriminatoriu, aceste restricții pot fi justificate ca fiind necesare pentru a garanta eficacitatea restricțiilor privind libera circulație a lucrătorilor din „noile” state membre, care sunt permise pe o perioadă tranzitorie. Prin urmare, problema care se ridică este de a stabili limita dintre restricțiile privind libera circulație a lucrătorilor, care trebuie acceptate în cauza de față, și libertatea de stabilire garantată prin tratat, care trebuie menținută.
24.
Comisia a examinat în special condițiile impuse de către autoritățile austriece cetățenilor „noilor” state membre pentru a înregistra o societate. Aceste condiții de înregistrare restrâng indiscutabil libertatea de stabilire (
13
). În orice caz, aceste condiții sunt de asemenea strâns legate de o altă restricție, și anume interdicția aplicabilă asociaților de a exercita o activitate.
25.
Dreptul austriac interzice asociaților unei societăți de persoane și asociaților minoritari ai unei societăți cu răspundere limitată provenind din „noile” state membre să își exercite activitatea până în momentul în care Arbeitsmarktservice stabilește că aceștia nu se află într-un raport de muncă sau până în momentul în care obțin o scutire de permis de muncă. Independent de condițiile de înregistrare, această interdicție restrânge libertatea de stabilire a asociaților (
14
).
26.
Aceste măsuri restrictive sunt întemeiate pe prezumția prevăzută de dreptul austriac potrivit căreia acești asociați sunt considerați lucrători. Această calificare constituie motivul pentru care nu pot să își exercite activitatea și să își înregistreze societatea, iar pentru a proceda astfel trebuie să dovedească la Arbeitsmarktservice faptul că „exercită personal” o „influență decisivă” asupra administrării societății. Prezumția de angajare și condițiile în care această prezumție poate fi răsturnată reprezintă elementul esențial al restricțiilor privind dreptul de stabilire.
27.
Austria susține că aceste restricții sunt necesare pentru a controla accesul pe piața muncii. Actul de aderare autorizează Austria să mențină, pe o perioadă tranzitorie, dispoziții interne de reglementare a unui astfel de acces. Se ridică astfel prima problemă pe care o vom examina în continuare în secțiunea A: poate fi justificată interdicția aplicabilă asociaților din „noile” state membre de a exercita o activitate atât timp cât nu răstoarnă prezumția de a fi angajați, care îi împiedică să își înregistreze societatea?
28.
În orice caz, această problemă rezultă dintr-o situație neobișnuită. Potrivit dreptului austriac, beneficiarii libertății de stabilire prevăzute de tratat pot fi calificați ca lucrători. Rezultă astfel în mod necesar cea de a doua problemă pe care o vom examina în secțiunea B: calificarea ca lucrător este legală potrivit dreptului comunitar?
29.
O astfel de problemă, care privește limita dintre libera circulație a lucrătorilor și libertatea de stabilire, prezintă importanță în afara contextului Actului de aderare și al măsurilor sale tranzitorii.
A — Problema justificării interdicției aplicabile asociaților din „noile” state membre de a exercita o activitate atât timp cât nu răstoarnă prezumția de a fi angajați, care îi împiedică să își înregistreze societatea
30.
Potrivit sistemului austriac, asociații din „noile” state membre nu pot să își exercite activitatea sau să își înregistreze societatea în mod liber. În acest scop și având în vedere condițiile dificile de obținere a unei scutiri de permis de muncă care le-ar permite să procedeze astfel, asociații trebuie să dovedească la Arbeitsmarktservice că nu se află într-un raport de muncă. Un astfel de sistem este în mod vădit discriminatoriu și poate fi justificat numai în temeiul unei dispoziții din tratat.
31.
Comisia susține că, întrucât măsurile în cauză restrâng libertatea de stabilire, dispoziția pertinentă a tratatului este articolul 46 CE, însă niciuna dintre ipotezele prevăzute în respectiva dispoziție nu este aplicabilă în cauza de față. Austria invocă faptul că măsurile pot fi justificate prin derogări de la libera circulație a lucrătorilor, prevăzute în Actul de aderare.
32.
Actul de aderare permite „vechilor” state membre, cum este cazul Austriei, să mențină în vigoare măsurile interne de reglementare a accesului pe piața muncii a lucrătorilor din „noile” state membre. În mod evident, această derogare are caracter de excepție și de strictă interpretare. O astfel de derogare nu poate fi folosită pentru a reglementa accesul la orice altă activitate economică, cu excepția pieței muncii; cu toate acestea, atunci când este vizată piața muncii, derogarea trebuie aplicată în mod efectiv.
33.
Cu toate acestea, trebuie amintit întotdeauna că o astfel de derogare împiedică cetățenii „noilor” state membre de a beneficia de o libertate fundamentală și, prin urmare, de capacitatea deplină de cetățean comunitar. Astfel, este necesar să se garanteze în special ca această derogare să nu fie extinsă la alte libertăți fundamentale. Orice recurgere la derogările autorizate față de cetățenii „noilor” state membre pentru a justifica restricții suplimentare – în special privind alte libertăți fundamentale –, cărora nu li se supun alți cetățeni comunitari, trebuie tratată cu cea mai mare reținere.
34.
În cazul în care asociații din „noile” state membre își desfășoară activitatea pe piața muncii din Austria în calitate de lucrători și în concurență cu alți lucrători, Austria dispune, în temeiul Actului de aderare, de un drept prevăzut de tratat de a interzice exercitarea acelei activități.
35.
Această ipoteză ar presupune că o asemenea calificare ca lucrător de către dreptul austriac este corectă și licită potrivit dreptului comunitar, aspect la care ne vom referi în secțiunea B. Astfel cum vom explica de asemenea în acea secțiune, în cazul în care asociații provenind din „noile” state membre sunt într-adevăr lucrători, aceștia nu pot beneficia de libertatea de stabilire în ceea ce privește desfășurarea activității lor. Într-o astfel de situație nu se va ridica problema de a justifica interdicția activității respective, ci – în lipsa altor precizări – libertatea de stabilire nu va fi aplicabilă.
36.
În cazul în care, pe de altă parte, asociații provenind din „noile” state membre nu sunt lucrători, iar calificarea realizată de legislația austriacă nu este corectă, atunci va fi aplicabilă libertatea de stabilire. Va fi necesară o justificare pentru a interzice asociaților să își desfășoare activitatea, însă, întrucât asociații nu sunt lucrători, Austria nu va mai putea invoca reglementarea pieței muncii, potrivit Actului de aderare (
15
).
37.
În timp ce asociații din „noile” state membre trebuie să își desfășoare activitatea fie ca lucrători, fie în temeiul libertății de stabilire, această situație nu se regăsește în cazul înregistrării societății sau a întreprinderii. Ca etapă în vederea constituirii unei societăți într-un alt stat membru, unei astfel de înregistrări i se aplică întotdeauna libertatea de stabilire (
16
).
38.
Prin urmare, faptul de a împiedica înregistrarea unei societăți constituie o restricție privind libertatea de stabilire, iar o astfel de restricție trebuie justificată. Totuși, acest obstacol rezultă de asemenea din prezumția prevăzută de dreptul austriac, potrivit căreia asociatul care solicită înregistrarea are calitatea de lucrător. Poate fi justificat acest obstacol prin derogarea de la libera circulație a lucrătorilor prevăzută de Actul de aderare?
39.
Prin permisiunea acordată Austriei de a continua să reglementeze accesul pe piața muncii, Actul de aderare ar fi trebuit de asemenea să o autorizeze să adopte mecanismele necesare pentru punerea în aplicare a reglementării respective. În cazul în care asociații din „noile” state membre sunt într-adevăr lucrători, faptul de a-i împiedica să își înregistreze societatea îi privează de mijloacele legale de a exercita o activitate. Acest mecanism de punere în aplicare acționează însă în mod disproporționat, inadecvat, chiar arbitrar.
40.
Faptul de a împiedica înregistrarea unei societăți este disproporționat deoarece reprezintă un obstacol în calea constituirii unei entități juridice, independent de orice argument pe baza căruia această constituire ar urmări eludarea legislației austriece. Pur și simplu, se presupune că orice societate de persoane sau societate cu răspundere limitată ai cărei asociați provin din „noile” state membre este implicată într-un astfel de plan de eludare. În plus, autoritățile austriece par a fi în măsură să aprecieze a posteriori dacă o persoană exercită o anumită activitate în calitate de lucrător (
17
). În fapt, după începerea activității, o astfel de apreciere va fi mai ușor de realizat și mai precisă.
41.
Măsura pare de asemenea inadecvată deoarece statutul de asociat poate să fie modificat ulterior înregistrării ce a permis asociatului să își înceapă activitatea (
18
). În sfârșit, autoritățile austriece par să aplice legislația în cauză în mod arbitrar, rezervând-o unor sectoare cum ar fi construcțiile – probabil din rațiuni politice și economice care nu corespund însă niciunui standard de securitate juridică, de transparență și de previzibilitate (
19
).
42.
Pe scurt, faptul de împiedica asociații provenind din „noile” state membre să își înregistreze societatea pentru motivul că sunt considerați parte într-un raport de muncă reprezintă întotdeauna o restricție nejustificată privind libertatea de stabilire. Pe de altă parte, este posibil ca interdicția aplicabilă asociaților de a exercita o activitate fie să nu fie inclusă în domeniul de aplicare al libertății de stabilire, fie să constituie o restricție nejustificată privind această libertate, după cum asociații respectivi sunt sau nu sunt, în mod corect, considerați lucrători. Vom examina, prin urmare, această problemă.
B — Problema legalității clasificării ca lucrători a asociaților provenind din „noile” state membre
43.
În cauza de față, exercitarea activității în Austria de către asociații din „noile” state membre este interzisă pentru motivul că sunt considerați lucrători. Aceasta reprezintă fie o derogare permisă de la libera circulație a lucrătorilor, fie o restricție nejustificată privind libertatea de stabilire.
44.
Într-o astfel de situație, identificarea persoanei care are calitatea de lucrător nu mai este o problemă de drept austriac și trebuie să facă obiectul controlului comunitar. Se poate răspunde numai prin referire la definiția comunitară a unui lucrător, astfel cum aceasta a fost dezvoltată de Curte în cadrul interpretării dispozițiilor referitoare la libera circulație a lucrătorilor.
45.
Din moment ce examinăm limita între libera circulație a lucrătorilor și libertatea de stabilire, această analiză presupune în mod specific referirea la conceptul de subordonare. Cetățenii comunitari care doresc să desfășoare activități într-un alt stat membru pot acționa în acest mod fie în calitate de lucrători, beneficiind de libera circulație a lucrătorilor, fie în mod independent, pe baza libertății de stabilire (
20
). Pentru a fi considerați că exercită o activitate independentă, aceștia trebuie să își desfășoare activitatea în afara unui raport de subordonare și să își asume responsabilitatea activității desfășurate (
21
). Pe de altă parte, în cazul în care aceștia își desfășoară activitatea în cadrul unui raport de subordonare, sunt considerați lucrători (
22
).
46.
Această distincție trebuie menținută, în dreptul intern, la aplicarea unei restricții permise privind libera circulație a lucrătorilor. Dacă definiția internă a termenului „lucrător” se dovedește a fi prea largă și include beneficiari ai libertății de stabilire, aceasta constituie sursa unei restricții nejustificate. Prin urmare, problema este în ce măsură dreptul austriac menține această distincție.
47.
În legătură cu cauza de față, calificarea ca lucrător realizată de dreptul austriac nu depinde de criterii de subordonare. Atunci când resortisanții din „noile” state membre sunt asociați ai unei societăți de persoane sau asociați minoritari ai unei societăți cu răspundere limitată, ei sunt prezumați ca fiind lucrători dacă efectuează, în beneficiul societății din care fac parte, prestații ce „caracterizează un raport de muncă”.
48.
În dreptul austriac, domeniul de aplicare al acestui criteriu în este practic nelimitat. În principiu, o activitate care poate fi exercitată în cadrul unui raport de muncă poate de asemenea să fie exercitată ca o activitate independentă. Prin urmare, criteriul pare să se refere la contextul social din Austria și la tradiția activităților care sunt exercitate în cadrul unui raport de muncă sau ca o activitate independentă. Nu este de mirare că autoritățile austriece dispun de o largă putere de apreciere atunci când sunt solicitate să aplice acest criteriu.
49.
În consecință, asociații din „noile” state membre care exercită o activitate desfășurată în mod caracteristic în Austria de către persoane angajate sunt considerați lucrători, potrivit dreptului austriac, indiferent dacă exercită această activitate în cadrul unui raport de subordonare sau în afara unui astfel de raport. Această clasificare include desigur asociați care își exercită activitatea în afara unui raport de subordonare și care, prin urmare, ar trebui să beneficieze de libertatea de stabilire.
50.
Prin urmare, considerăm că, în astfel de circumstanțe, calificarea ca lucrător potrivit dreptului austriac conduce la o restricție nejustificată privind libertatea de stabilire.
51.
Faptul că asociații din „noile” state membre pot solicita Arbeitsmarktservice să certifice faptul că nu se află într-un raport de muncă nu permite menținerea unei astfel de restricții. În primul rând, prezumția potrivit căreia sunt considerați lucrători constituie, prin ea însăși, o restricție nejustificată privind libertatea de stabilire, restricție care nu se aplică altor cetățeni comunitari. În al doilea rând, nici criteriile privind acordarea acestei certificări și nici răsturnarea prezumției nu au legătură cu existența sau inexistența unui raport de subordonare, iar aceste criterii nu pot garanta faptul că beneficiarii libertății de stabilire sunt excluși.
52.
Dreptul austriac prevede ca asociații să dovedească faptul că „exercită personal” o „influență decisivă” asupra administrării societății. Cu toate acestea, este posibil ca un asociat care își desfășoară activitatea în afara unui raport de subordonare să nu aibă interes în administrarea societății și să delege atribuțiile de administrare altor asociați, suportând în același timp riscul aferent activității. Dimpotrivă, existența unui raport de subordonare nu exclude posibilitatea exercitării influenței asupra administrării (
23
).
IV — Concluzie
53.
În concluzie, propunem Curții să declare că, prin prezumția potrivit căreia asociații unei societăți de persoane sau ai unei societăți cu răspundere limitată cu o participație mai mică de 25 %, care provin din statele membre care au aderat la Uniunea Europeană la 1 mai 2004, cu excepția Ciprului și a Maltei, se află într-un raport de muncă, prin interdicția aplicată acestor asociați de a exercita o activitate, precum și prin împiedicarea acestora de a-și înregistra societatea atât timp cât nu au răsturnat această prezumție, Austria nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 43 CE.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Articolul 24 din Actul privind condițiile de aderare la Uniunea Europeană a Republicii Cehe, a Republicii Estonia, a Republicii Cipru, a Republicii Letonia, a Republicii Lituania, a Republicii Ungare, a Republicii Malta, a Republicii Polone, a Republicii Slovenia și a Republicii Slovace și adaptările tratatelor pe care se întemeiază Uniunea Europeană (JO 2003, L 236, p. 33, denumit în continuare „Actul de aderare”) face trimitere la punctul 2 din fiecare dintre anexele V-XIV la Actul de aderare (o anexă pentru fiecare stat membru).
(
3
)	În afară de Austria, următoarele state membre nu și-au deschis încă în mod complet piața muncii: Belgia, Danemarca, Franța și Germania.
(
4
)	BGBl. 218/1975, cu modificările din BGBl. I, 101/2005.
(
5
)	Articolul 1 alineatul 2 literele l) și m) din AuslBG. Expresia „«noile» state membre” trebuie interpretată în continuare în sensul că nu include Malta și Cipru.
(
6
)	Articolul 2 alineatul 2 literele a) și b) din AuslBG.
(
7
)	Articolul 2 alineatul 4 din AuslBG.
(
8
)	Idem.
(
9
)	Idem.
(
10
)	Idem.
(
11
)	Articolul 15 din AuslBG.
(
12
)	În ședință, Austria a declarat că, în cursul unui an, au fost emise 150 de decizii de certificare pozitive. Acest număr trebuie raportat la 100000 de autorizații de acces pe piața muncii emise de Serviciul pieței forței de muncă austriac în temeiul AuslBG. Nu a fost comunicat nici numărul deciziilor de certificare negative și nici numărul de asociați care nu au declanșat procedura de certificare după ce au fost considerați angajați.
(
13
)	A se vedea Hotărârea din 9 martie 1999, Centros (C-212/97, Rec., p. I-1459, punctul 19).
(
14
)	A se vedea Hotărârea din 30 noiembrie 1995, Gebhard (C-55/94, Rec., p. I-4165, punctul 23) („Dreptul de stabilire […] presupune […] accesul la toate categoriile de activități independente și exercitarea unei astfel de activități pe teritoriul oricărui alt stat membru”).
(
15
)	Nu observăm modul în care ar putea invocată o altă justificare. Austria a invocat de asemenea protejarea cetățenilor „noilor” state membre, cărora regimul mai favorabil al dreptului muncii intern le-ar putea fi refuzat pentru motivul că au încercat să acceadă pe piața muncii prin constituirea de societăți. Chiar dacă interdicția de a exercita o activitate ar constitui o protecție corespunzătoare, fapt care poate fi pus sub semnul întrebării, nu rezultă foarte clar motivul pentru care sunt vizați numai cetățenii „noilor” state membre sau – în termeni pozitivi – motivul pentru care necesită această protecție suplimentară [a se vedea Concluziile avocatului general Léger prezentate la 23 februarie 2006 în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea din 21 septembrie 2006, Comisia/Austria (C-168/04, Rec., p. I-9041, punctul 62) cu privire la necesitatea de a aplica în general protecția lucrătorilor]. În plus, argumentul respectiv rezultă din nou din prezumția potrivit căreia, într-adevăr, aceștia au calitatea de lucrători.
(
16
)	A se vedea nota de subsol 13.
(
17
)	A se vedea Hotărârea din 13 decembrie 2007, Comisia/Italia (C-465/05, Rep., p. I-11091, punctul 76).
(
18
)	De exemplu, asociații cu o participație mai mare de 25 % la o societate cu răspundere limitată, care nu vor fi considerați lucrători, pot ca ulterior să vândă o parte din participația deținută la acea societate.
(
19
)	A se vedea Hotărârea din 14 martie 2006, Comisia/Franța (C-177/04, Rec., p. I-2461, punctul 70), și Hotărârea din 10 aprilie 2008, Ing. Aigner (C-393/06, Rep., p. I-2339, punctul 54).
(
20
)	Astfel cum s-a arătat, în cazul în care doresc să constituie o societate, aceștia beneficiază întotdeauna de libertatea de stabilire, dar întrucât restricția privind înregistrarea societății nu este justificată, nu este necesar să analizăm această situație în cauza de față.
(
21
)	A se vedea Hotărârea din 8 iunie 1999, Meeusen (C-337/97, Rec., p. I-3289, punctul 15), și Hotărârea din 20 noiembrie 2001, Jany și alții (C-268/99, Rec., p. I-8615, punctele 34, 70 și 71).
(
22
)	A se vedea Hotărârea din 3 iulie 1986, Lawrie-Blum (66/85, Rec., p. 2121, punctul 17), și Hotărârea din 27 iunie 1996, Asscher (C-107/94, Rec., p. I-3089, punctul 25).
(
23
)	De exemplu, în anumite state membre există o tradiție de reprezentare a angajaților în administrarea societăților.