62019CC0130
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL GERARD HOGAN
prezentate la 17 decembrie 2020 (
1
)
Cauza C‑130/19
Curtea de Conturi Europeană
împotriva lui
Karel Pinxten
„Articolul 286 alineatul (6) TFUE – Încălcarea obligațiilor care decurg din funcția de fost membru al Curții de Conturi a Uniunii Europene – Decăderea din dreptul la pensie sau la alte avantaje echivalente”
I. Introducere
1.
Care sunt normele legale și standardele etice care guvernează comportamentul unui membru al Curții de Conturi Europene (denumită în continuare „Curtea de Conturi”) și care sunt sancțiunile corespunzătoare în cazul în care aceste standarde au fost încălcate? Acestea sunt chestiunile esențiale care sunt ridicate prin intermediul prezentei cereri, cu care Curtea de Conturi a sesizat în prezent Curtea.
2.
Într‑adevăr, prin intermediul cererii sale, Curtea de Conturi solicită Curții să constate că domnul Pinxten nu și‑a îndeplinit obligațiile care decurg din funcția sa de membru al Curții de Conturi. Aceasta din urmă susține că domnul Pinxten a acționat cu încălcarea obligațiilor care îi reveneau în temeiul articolelor 285 și 286 TFUE. Prin urmare, aceasta solicită Curții să impună o sancțiune adecvată, astfel cum se prevede la articolul 286 alineatul (6) TFUE.
3.
Această cauză este prima în care este implicat un (fost) membru al Curții de Conturi care a fost introdusă în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE. Această din urmă dispoziție prevede că „[m]embrii Curții de Conturi pot fi destituiți din funcțiile lor sau pot fi declarați decăzuți din dreptul la pensie sau la alte avantaje echivalente numai în cazul în care Curtea de Justiție constată, la cererea Curții de Conturi, că au încetat să corespundă condițiilor cerute sau să îndeplinească obligațiile care decurg din funcția lor”. Cu titlu mai general, se poate observa că Curtea a pronunțat până acum doar o singură hotărâre în temeiul unei dispoziții similare a tratatului aplicabile comisarilor, și anume Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson (C‑432/04, EU:C:2006:455).
4.
Prezenta cauză oferă, așadar, Curții o nouă posibilitate, pe de o parte, de a clarifica anumite particularități procedurale legate de această formă de procedură și, pe de altă parte, de a indica principiile de comportament impus persoanelor care dețin funcții importante în cadrul instituțiilor Uniunii Europene. Într‑un moment în care legitimitatea Uniunii Europene, a instituțiilor sale și a persoanelor care o deservesc este cel puțin pusă sub semnul întrebării, decizia Curții cu privire la acest aspect va fi, fără îndoială, considerată ca fiind de o importanță deosebită.
II. Cadrul juridic
A. Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene
5.
Curtea de Conturi este una dintre cele șapte instituții ale Uniunii Europene. Ca atare, acesteia îi sunt consacrate trei articole din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, și anume articolele 285, 286 și 287.
6.
În primul rând, articolul 285 al doilea paragraf TFUE prevede că membrii Curții de Conturi „își exercită funcțiile în deplină independență, în interesul general al Uniunii”. În al doilea rând, articolul 286 alineatul (3) TFUE prevede că, „[î]n îndeplinirea îndatoririlor lor, membrii Curții de Conturi nu solicită și nici nu acceptă instrucțiuni de la niciun guvern și de la niciun alt organism [și că] se abțin de la orice act incompatibil cu funcțiile lor”. Articolul 286 alineatul (4) TFUE adaugă că „membrii Curții de Conturi nu pot exercita nicio altă activitate profesională, remunerată sau nu. La instalarea în funcție, aceștia se angajează solemn să respecte, pe durata mandatului și după încetarea acestuia, obligațiile impuse de mandat și, în special, obligația de onestitate și prudență în a accepta, după încheierea mandatului, anumite funcții sau avantaje”.
B. Regulamentul nr. 2290/77 de stabilire a regimului financiar al membrilor Curții de Conturi
7.
Articolul 7 din Regulamentul (CEE, Euratom, CECO) nr. 2290/77 al Consiliului din 18 octombrie 1977 de stabilire a regimului financiar al membrilor Curții de Conturi (
2
), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1293/2004 al Consiliului din 30 aprilie 2004 (
3
), prevedea:
„Membrul Curții de Conturi care, în exercitarea funcției sale, trebuie să se deplaseze în afara localității în care se află sediul provizoriu al Curții beneficiază de:
(a)
rambursarea cheltuielilor sale de călătorie;
(b)
rambursarea cheltuielilor de hotel (cameră, servicii și taxe, exclusiv orice alte cheltuieli);
(c)
de o indemnizație pe zi întreagă de deplasare egală cu 105 % din procentul diurnei de deplasare prevăzute de Statutul funcționarilor Comunităților Europene.”
C. Regulamentul nr. 883/2013 privind investigațiile efectuate de Oficiul European de Luptă Antifraudă
8.
Articolul 4 alineatele (1) și (2) din Regulamentul (UE, Euratom) nr. 883/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 septembrie 2013 privind investigațiile efectuate de Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1073/1999 al Parlamentului European și al Consiliului și a Regulamentului (Euratom) nr. 1074/1999 al Consiliului (
4
) prevede:
„(1)   În domeniile menționate la articolul 1, oficiul efectuează investigații administrative în cadrul instituțiilor, organismelor, oficiilor și agențiilor («investigații interne»).
Investigațiile interne se efectuează în conformitate cu condițiile stabilite în prezentul regulament și în deciziile adoptate de către instituția, organismul, oficiul sau agenția respective.
(2)   Cu condiția îndeplinirii dispozițiilor menționate la alineatul (1):
(a)
oficiul are dreptul de acces imediat și inopinat la orice informații relevante, inclusiv informații din baze de date, deținute de instituții, organisme, oficii și agenții și la spațiile acestora. Oficiul este împuternicit să cerceteze conturile instituțiilor, organismelor, oficiilor și agențiilor. Oficiul poate face copii și poate obține extrase după orice document sau conținuturile oricăror medii de stocare a datelor deținute de către instituții, organisme, oficii și agenții și, în cazul în care este necesar, să își asume custodia acestor documente sau date pentru a se asigura că nu există pericolul dispariției acestora;
[…]”
D. Liniile directoare în materie de etică ale Curții de Conturi
9.
Prin Decizia nr. 66‑2011 a Curții de Conturi a Uniunii Europene de instituire a Liniilor directoare în materie de etică ale Curții de Conturi Europene din 26 octombrie 2011, Curtea de Conturi a hotărât că Liniile directoare în materie de etică anexate la această decizie se aplică Curții de Conturi.
10.
Aceste Linii directoare în materie de etică prevăd în special:
„[…]
2.2. Trebuie să gestionăm resursele Curții în mod legal și în conformitate cu reglementările și cu principiul bunei gestiuni financiare. Curtea trebuie să acționeze ca un model în materie de gestiune financiară: resursele sale trebuie gestionate în deplină conformitate cu Regulamentul financiar și cu orice altă reglementare aplicabilă; obiectivele sale trebuie atinse în mod economic, eficient și eficace.
[…]
3.2. Trebuie să ne exercităm funcțiile fără nicio influență politică, națională sau de altă natură externă.
3.3. Trebuie să evităm orice conflict de interese, indiferent dacă este real sau aparent. Acesta ar putea fi cazul, de exemplu, în ceea ce privește calitatea de membru în organizații politice, funcții politice, calitatea de membru în consilii de administrație și interese financiare în entitățile auditate. Trebuie să acordăm o atenție deosebită unor astfel de aspecte, precum și modului în care acestea ar putea fi percepute de terți.
[…]”
III. Situația de fapt care a dat naștere litigiului
11.
Domnul Pinxten a fost membru al Curții de Conturi în perioada cuprinsă între 1 martie 2006 și 30 aprilie 2018, dată la care mandatul său a expirat. El a fost numit la conducerea Camerei a III‑a a acestei instituții, responsabilă cu efectuarea controlului cheltuielilor Uniunii Europene în materie de relații externe, extindere și ajutor umanitar. În perioada cuprinsă între 4 aprilie 2011 și 30 aprilie 2018, domnul Pinxten a deținut funcția de decan al Camerei a III‑a.
12.
În cursul mandatului său, domnului Pinxten i s‑au pus la dispoziție un autoturism de serviciu și un card de carburant pentru suportarea de către Curtea de Conturi a costului carburantului utilizat pentru autoturismul său de serviciu. Acestuia i s‑au pus de asemenea la dispoziție două carduri suplimentare de carburant care îi permiteau să achiziționeze carburant scutit de taxa pe valoarea adăugată (TVA) și de accize.
13.
Între anii 2006 și 2014, Curtea de Conturi i‑a pus la dispoziție domnului Pinxten un șofer. Începând din luna aprilie 2014, domnul Pinxten a putut solicita utilizarea unui șofer numit în „corpul de șoferi” aflat sub responsabilitatea directorului financiar al Curții de Conturi. Până la 6 octombrie 2016, domnul Pinxten era obligat să semneze un ordin de misiune pentru șoferul care avea responsabilitatea de a conduce, pentru ca acestuia să i se ramburseze cheltuielile aferente misiunii și să i se plătească indemnizația zilnică. Această competență a fost ulterior exercitată de secretarul general al Curții de Conturi.
14.
În timpul mandatului său, domnul Pinxten a fost rambursat pentru cheltuielile de reprezentare și de protocol, pentru diverse cheltuieli efectuate în cursul misiunilor autorizate, la cererea sa, de președintele Curții de Conturi și i s‑a plătit totodată indemnizația zilnică aferentă acestor misiuni.
IV. Investigații și proceduri
A. Măsuri preliminare adoptate de Curtea de Conturi
15.
În anul 2016, Curtea de Conturi a primit informații în care se pretindea că au avut loc mai multe nereguli grave în legătură cu diferite misiuni efectuate de domnul Pinxten.
16.
La 18 iulie 2016, secretarul general al Curții de Conturi l‑a informat verbal pe domnul Pinxten în legătură cu acuzația adusă împotriva sa. Serviciile din cadrul Curții de Conturi au efectuat de asemenea o analiză a misiunilor efectuate de domnul Pinxten și de șoferii săi în vederea identificării unor posibile nereguli. După diverse schimburi între aceste servicii și domnul Pinxten, acesta din urmă, într‑o notă din 30 septembrie 2016, a contestat orice obligație de a rambursa cheltuieli aferente misiunilor sale sau ale șoferilor săi. Ulterior, au continuat schimburile de corespondență între administrația Curții de Conturi și domnul Pinxten.
17.
În plus, la 26 iulie 2016, Curtea de Conturi a fost informată că, în urma unui accident care s‑a produs în anul 2011 între autoturismul său de serviciu și autovehiculul său personal, domnul Pinxten ar fi putut săvârși o fraudă în materie de asigurare.
18.
La 1 septembrie 2016, președintele Curții de Conturi i‑a comunicat verbal aceste acuzații domnului Pinxten. Într‑o notă transmisă în aceeași zi, domnul Pinxten a susținut că accidentul în cauză era rezultatul unei coliziuni între autoturismul său de serviciu, condus de șoferul său, și autovehiculul său personal, condus de fiul său.
B. Investigația efectuată de Oficiul European de Luptă Antifraudă
19.
La 14 octombrie 2016, secretarul general al Curții de Conturi, acționând în conformitate cu instrucțiunile primite din partea președintelui acestei instituții, a transmis către OLAF un dosar privind activitățile domnului Pinxten care au dat naștere unor posibile cheltuieli necuvenite din bugetul Uniunii.
20.
După o primă întâlnire care a avut loc la 31 ianuarie 2017, la 31 martie 2017, directorul general al OLAF l‑a notificat în mod oficial pe președintele Curții de Conturi în legătură cu deschiderea unei investigații referitoare la posibile nereguli care afectează interesele financiare ale Uniunii și în care era implicat domnul Pinxten prin faptul că a utilizat activele Curții de Conturi și prin faptul că a desfășurat sau a autorizat misiuni cu încălcarea normelor aplicabile.
21.
La 22 septembrie 2017, domnul Pinxten a fost informat de OLAF în legătură cu începerea acestei investigații și cu statutul său de „persoană vizată” ca parte a acesteia.
22.
La 20 noiembrie 2017, OLAF a efectuat o inspecție în biroul domnului Pinxten și a colectat diverse documente. După o analiză preliminară a acestor elemente, la 15 decembrie 2017, OLAF l‑a informat pe domnul Pinxten că domeniul de aplicare al investigației a fost extins printre altele la posibile abuzuri de drepturi și privilegii aferente poziției sale de membru al Curții de Conturi, la posibile conflicte de interese sau la posibile alte încălcări în temeiul articolelor 285 TFUE și 286 TFUE, precum și la posibile încălcări ale Codului de conduită al Curții de Conturi aplicabil membrilor Curții de Conturi (denumit în continuare „Codul de conduită al membrilor Curții de Conturi”).
23.
Domnul Pinxten a fost audiat de către anchetatorii OLAF la 22 decembrie 2017. La 15 mai 2018, domnul Pinxten a depus observații scrise la OLAF ca urmare a prezentării de către acest oficiu, la 6 aprilie 2018, a unei sinteze a faptelor stabilite la finalul investigației.
24.
La 2 iulie 2018, Curtea de Conturi a primit raportul final al OLAF ca urmare a finalizării investigației sale. Acest raport concluziona că domnul Pinxten a utilizat în mod abuziv resursele Curții de Conturi în contextul unor activități care nu aveau legătură cu atribuțiile sale, că a utilizat în mod abuziv cardurile de carburant și că a utilizat în mod abuziv contractul de asigurare auto al autoturismului său de serviciu. Raportul concluziona în plus că acesta avea absențe nemotivate, că nu declarase anumite activități externe, că transmisese informații confidențiale într‑un mod neautorizat și că fusese dovedită existența unor conflicte de interese.
25.
Raportul menționat precizează în special că 332 de misiuni care au fost aprobate sau validate de domnul Pinxten nu aveau legătură cu îndeplinirea atribuțiilor sale și că acesta a utilizat fondurile Curții de Conturi pentru a acoperi cheltuieli de reprezentare aferente unor evenimente private care nu erau în interesul instituției.
26.
Din perspectiva elementelor constatate în acest raport, OLAF a recomandat Curții de Conturi să inițieze o procedură disciplinară împotriva domnului Pinxten. Acesta a recomandat totodată Curții de Conturi adoptarea unor măsuri adecvate pentru a asigura recuperarea sumei de 472869,09 euro, care corespundea costurilor suportate în mod nejustificat de Curtea de Conturi, precum și analiza recuperării sumei de 97954,52 euro, care corespundea salariului plătit pentru perioadele de absențe nemotivate ale domnului Pinxten.
27.
În plus, având în vedere că o parte dintre faptele scoase la iveală de investigație ar putea constitui infracțiuni, OLAF a transmis informațiile și recomandările sale autorităților judiciare luxemburgheze.
C. Procedura penală desfășurată în Luxemburg
28.
Având în vedere informațiile transmise de OLAF, printr‑o scrisoare din 1 octombrie 2018, procurorul de stat al Tribunal d’arrondissement de Luxembourg (Tribunalul Districtual din Luxemburg, Luxemburg) a solicitat Curții de Conturi ridicarea imunității de jurisdicție a domnului Pinxten. La 15 noiembrie 2018, instituția menționată a admis această cerere.
D. Procedura desfășurată în cadrul Curții de Conturi
29.
La 12 iulie 2018, Curtea de Conturi i‑a încredințat președintelui său sarcina de a întocmi un raport preliminar în legătură cu acuzațiile privind neregulile semnalate în cuprinsul raportului întocmit de OLAF împotriva domnului Pinxten.
30.
La 5 octombrie 2018, președintele Curții de Conturi a trimis raportul preliminar membrilor acestei instituții. Recomandarea raportului era aceea ca Curtea de Conturi să solicite Curții „să examineze situația de fapt astfel cum a fost constatată și să stabilească dacă domnul Pinxten nu și‑a îndeplinit obligațiile care decurgeau din funcția sa”. Acest raport împreună cu raportul întocmit de OLAF au fost comunicate în aceeași zi domnului Pinxten.
31.
La 19 noiembrie 2018, domnul Pinxten a trimis observații scrise la Curtea de Conturi. La 26 noiembrie 2018, acesta a fost audiat de către membrii acestei instituții în cadrul unei ședințe cu ușile închise.
32.
La 29 noiembrie 2018, într‑o ședință cu ușile închise, Curtea de Conturi a hotărât, în lumina raportului întocmit de OLAF, a raportului preliminar al președintelui Curții de Conturi, a deciziei de ridicare a imunității de jurisdicție a domnului Pinxten și a observațiilor scrise și orale ale acestuia, trimiterea cauzei referitoare la domnul Pinxten în fața Curții în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE.
E. Procedura desfășurată în fața Tribunalului
33.
La 24 iunie 2019, domnul Pinxten a introdus la Tribunal o acțiune în anularea deciziei adoptate de secretarul general al Curții de Conturi la 11 aprilie 2019, prin care suma de 153407,58 euro era clasificată drept plată nejustificată și prin care se dispunea recuperarea acestei sume (
5
).
34.
Această procedură are caracteristici comune cu prezenta acțiune, în măsura în care suma în litigiu se referă la faptele menționate în contextul primului motiv invocat în prezenta cauză. Prima procedură a fost suspendată de Tribunal în așteptarea hotărârii Curții în prezenta cauză.
V. Procedura desfășurată în fața Curții și concluziile părților
35.
Cererea formulată de Curtea de Conturi a fost depusă la Curte la 15 februarie 2019. Această cerere introductivă și memoriul în apărare au fost completate cu un memoriu în replică și cu unul în duplică. Ambele părți au prezentat argumente orale în fața Curții în ședința care s‑a desfășurat la 29 septembrie 2020.
36.
Curtea de Conturi solicită Curții:
–
respingerea cererii domnului Pinxten de suspendare a procedurii de către Curte până la finalizarea procedurii penale desfășurate în Luxemburg;
–
constatarea faptului că domnul Pinxten a încetat să își îndeplinească obligațiile care decurgeau din funcția sa în temeiul articolelor 285 și 286 TFUE și în temeiul normelor adoptate în conformitate cu acestea;
–
impunerea, ca urmare a acestei constatări, a sancțiunii prevăzute la articolul 286 alineatul (6) TFUE, Curtea de Conturi lăsând stabilirea întinderii acesteia la aprecierea Curții;
–
declararea ca inadmisibilă a cererii de despăgubiri a domnului Pinxten;
–
obligarea domnului Pinxten la plata cheltuielilor de judecată.
37.
Domnul Pinxten solicită Curții:
–
suspendarea procedurii până la finalizarea procedurii penale;
–
obligarea Curții de Conturi să întocmească raportul privind controlul intern pentru perioada 2012-2018 în ceea ce privește cheltuielile aferente misiunilor membrilor Curții de Conturi și în ceea ce privește utilizarea autoturismelor de serviciu de către toți acești membri, precizarea măsurilor adoptate ca urmare a acestui raport și prezentarea tuturor notelor referitoare la presiunea exercitată asupra auditorului intern;
–
respingerea acțiunii introduse de Curtea de Conturi;
–
obligarea Curții de Conturi la plata către acesta a sumei de 50 000 de euro cu titlu de despăgubire pentru prejudiciul moral suferit;
–
obligarea Curții de Conturi la plata tuturor cheltuielilor de judecată.
VI. Observațiile părților
38.
Ca o observație preliminară, trebuie să se remarce faptul că părțile au depus observații scrise voluminoase și că au formulat în mare măsură argumente prin raportare la peste 25000 de pagini de anexe. Ar fi complet inutil să încercăm să rezumăm toate argumentele lor în mod concis. Acesta este motivul pentru care propunem să ne limităm în prezenta cauză la enumerarea motivelor invocate de Curtea de Conturi în susținerea acțiunii sale, precum și a argumentelor procedurale invocate de domnul Pinxten. În rest, în această etapă este suficient să subliniem că domnul Pinxten susține că toate motivele sunt nefondate și că faptele nu sunt, în foarte mare măsură, susținute prin elemente de probă.
A. Motivele invocate în susținerea cererii introduse de Curtea de Conturi
39.
Curtea de Conturi invocă cinci motive în susținerea cererii sale.
Primul motiv, referitor la utilizarea necorespunzătoare a resurselor Curții de Conturi pentru a finanța activități fără legătură sau incompatibile cu funcția unui membru al Curții de Conturi
40.
Prin intermediul primului motiv, Curtea de Conturi susține că domnul Pinxten a utilizat în mod abuziv resursele Curții de Conturi pentru a finanța activități care nu au legătură cu funcția sa de membru sau care sunt incompatibile cu aceasta, precum activități recreative – și anume o excursie efectuată în stațiunea montană de la Crans Montana (Elveția) în perioada cuprinsă între 21 și 26 august 2013 pentru a lua parte la sesiunea de vară a Forumului de la Crans Montana –, activități de petrecere a timpului liber – cum ar fi mai multe excursii în scop de vânătoare care au inclus trei partide de vânătoare desfășurate la Chambord (Franța) –, excursii turistice (în special un sejur în Cuba începând din 30 martie 2015 și până la 14 aprilie 2015), precum și participarea la recepțiile sau la nunțile prietenilor.
41.
Domnul Pinxten ar fi solicitat de asemenea rambursări și plăți pentru activități legate de interesele sale personale, în special în legătură cu achiziția unei podgorii. Curtea de Conturi susține că acesta a efectuat și misiuni aferente unor activități incompatibile cu funcția sa, cum ar fi activități politice în contextul implicării sale în partidul Open VLD. În sfârșit, se spune că domnul Pinxten a solicitat, pe de o parte, „misiuni fără indemnizații” aferente unor activități fără legătură cu funcția sa – pentru a se asigura că nu era taxat pentru kilometrajul autoturismului de serviciu utilizat în misiunile sale – și, pe de altă parte, că a utilizat autoturismul său de serviciu și că a folosit serviciile unor șoferi ai Curții de Conturi pentru activități fără legătură cu funcția sa sau incompatibile cu aceasta, inclusiv în cazuri în care el însuși nu se afla în misiune.
42.
Prin faptul că a acționat astfel, domnul Pinxten nu și‑ar fi îndeplinit obligațiile de obiectivitate, de independență, de imparțialitate, de angajament, de onestitate, de responsabilitate, de exemplaritate și de transparență. Curtea de Conturi susține că acest comportament reprezenta o încălcare a articolelor 285 și 286 TFUE, precum și a altor câteva norme de drept derivat (
6
).
Al doilea motiv, referitor la utilizarea necorespunzătoare și nelegală a privilegiilor fiscale
43.
În cadrul celui de al doilea motiv, Curtea de Conturi susține că domnul Pinxten a făcut în mod necorespunzător și nelegal uz de privilegii fiscale. Prin intermediul acestui al doilea motiv, Curtea de Conturi susține că, prin utilizarea necorespunzătoare și nelegală a cardurilor de carburant puse la dispoziția sa, domnul Pinxten nu și‑a îndeplinit obligațiile de onestitate, de comportament exemplar și de obiectivitate. Se consideră de asemenea că acest fapt ar reprezenta o încălcare a articolelor 285 și 286 TFUE, precum și a unei serii de norme de drept derivat (
7
).
Al treilea motiv, referitor la falsele declarații în materie de asigurare
44.
Potrivit celui de al treilea motiv, domnul Pinxten ar fi făcut declarații false în legătură cu unele creanțe de despăgubire în materie de asigurări în contextul unor pretinse accidente în care a fost implicat autoturismul de serviciu pus la dispoziția sa și pentru care se presupune că acesta ar fi primit două plăți compensatorii nejustificate. Una dintre aceste plăți viza un accident raportat că s‑a produs între autovehiculul său personal, condus de fiul său, și autoturismul de serviciu, condus de șoferul său. Cealaltă plată era legată de un incident în care șoferul său a trecut cu mașina peste o valiză conținând o sticlă de vin și mai multe articole de îmbrăcăminte. Din declarația șoferului dată în cursul investigației ar reieși însă că șoferul nu a fost implicat în primul accident și că al doilea incident nu a condus la consecințele care fuseseră declarate societății de asigurări.
45.
În cazul în care această acuzație specifică ar fi corectă, atunci ar fi greu să se conteste neîndeplinirea de către domnul Pinxten a obligațiilor de onestitate, de conduită exemplară și de obiectivitate, încălcând astfel articolele 285 și 286 TFUE, precum și o serie de norme ale dreptului derivat (
8
).
Al patrulea motiv, referitor la poziția nedeclarată și nelegală de administrator al unei societăți comerciale și la intensa activitate politică
46.
În ceea ce privește al patrulea motiv, Curtea de Conturi îl critică pe domnul Pinxten pentru că a exercitat funcția de administrator al unei societăți comerciale și pentru că s‑a angajat într‑o activitate politică activă în cadrul unui partid politic în timp ce își exercita funcția la Curtea de Conturi. Se prezumă din nou că domnul Pinxten nu și‑a îndeplinit astfel obligațiile de obiectivitate, de independență, de imparțialitate, de angajament, de onestitate, de responsabilitate, de conduită exemplară și de transparență. În aceste condiții, acesta ar fi încălcat articolele 285 și 286 TFUE, precum și o serie de norme de drept derivat (
9
).
Al cincilea motiv, referitor la conflictul de interese care a luat naștere în contextul unei oferte de închiriere a unui apartament privat făcute conducătorului unei entități auditate
47.
Prin intermediul celui de al cincilea motiv, Curtea de Conturi susține că domnul Pinxten a dat naștere unui conflict de interese prin oferirea unui serviciu conducătorului unei entități auditate. Mai precis, acesta este acuzat că a oferit spre închiriere un apartament privat Înaltului Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate în momentul în care această entitate a intrat sub jurisdicția Camerei a III‑a, al cărei decan era. Acest lucru i‑ar fi afectat independența și imparțialitatea sau cel puțin ar fi putut da o astfel de impresie.
48.
Prin urmare, se presupune că domnul Pinxten ar fi dat naștere unei situații în care exista un conflict de interese și nu și‑a îndeplinit obligațiile de obiectivitate, de independență, de imparțialitate, de onestitate și de conduită exemplară. În aceste circumstanțe, se presupune că acest comportament reprezenta o încălcare a articolelor 285 și 286 TFUE, precum și a unei serii de norme de drept derivat (
10
).
B. Domnul Pinxten
49.
După cum s‑a precizat mai sus, domnul Pinxten susține că toate motivele sunt nefondate și că faptele sunt, într‑o foarte mare măsură, nesusținute prin elemente de probă. În plus, acesta invocă mai multe argumente în legătură cu aspectele procedurale ale prezentei acțiuni și cu dreptul său la apărare.
Cu privire la legătura dintre prezenta acțiune și procedura penală aflată în curs de desfășurare în Luxemburg
50.
Cu titlu preliminar, domnul Pinxten susține că în prezenta cauză se aplică principiul potrivit căruia procedura disciplinară trebuie să aștepte rezultatul procesului penal. În aceste condiții, el susține că Curtea nu trebuie să pronunțe hotărârea înainte de finalizarea procedurii penale.
Cu privire la principiul protecției jurisdicționale efective
51.
În primul rând, domnul Pinxten susține că, în contextul acțiunii introduse în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE, el nu beneficiază de dreptul de acces la o instanță („droit au juge”) și nici de dreptul de acces la două grade de jurisdicție, cu încălcarea articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) și, respectiv, a articolului 2 din Protocolul nr. 7 la Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Strasbourg la 22 noiembrie 1984 (denumită în continuare „CEDO”).
52.
Potrivit domnului Pinxten, în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE, Curtea acționează în calitate de autoritate disciplinară, iar nu în calitate de „instanță”. Prin urmare, domnul Pinxten susține că este privat de orice formă de protecție judiciară. Aceasta ar însemna că procedura prevăzută la articolul 286 TFUE nu putea constitui temeiul acțiunii introduse de Curtea de Conturi.
Cu privire la neregularitatea actelor adoptate de Curtea de Conturi în scopul sesizării Curții cu această cauză
53.
În al doilea rând, domnul Pinxten invocă două argumente procedurale în legătură cu decizia adoptată de Curtea de Conturi în scopul sesizării Curții cu această cauză.
54.
Pe de o parte, acesta consideră că numărul membrilor Curții de Conturi care au votat în favoarea trimiterii cauzei la Curte a fost insuficient. Deși articolul 4 alineatul (4) din Regulamentul de procedură al Curții de Conturi ar impune o majoritate de patru cincimi a acestor membri – și anume 23 de membri –, doar 22 dintre ei au votat efectiv în favoarea acestei decizii.
55.
Pe de altă parte, deși articolul 8 și articolul 49 alineatul (3) din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură al Curții de Conturi impun ca audierea unui membru împotriva căruia s‑a formulat o plângere să se desfășoare în lipsa oricărui interpret sau agent al Curții de Conturi, audierea domnului Pinxten s‑a desfășurat în prezența secretarului general și a șefului serviciului juridic al acestei instituții.
Cu privire la încălcarea cerinței termenului rezonabil
56.
În al treilea rând, domnul Pinxten consideră că Curtea de Conturi a încălcat dreptul său de a fi audiat într‑un termen rezonabil, prin faptul că a pus sub semnul întrebării legalitatea cererilor pe care acesta le‑a formulat începând din 2006, chiar dacă Curtea de Conturi avea la dispoziție, încă de la începutul mandatului său, toate informațiile relevante pentru a stabili dacă aceste cereri erau legitime și, în orice caz, avea posibilitatea să solicite clarificări dacă era necesar.
57.
În temeiul normelor în materie financiară aplicabile bugetului Uniunii, domnul Pinxten solicită să se constate prescrierea dreptului Curții de Conturi de a introduce acțiuni referitoare la fapte stabilite care datează de mai mult de trei ani sau de maximum cinci ani la data de 5 octombrie 2018, și anume data raportului preliminar al Curții de Conturi.
Cu privire la investigația nelegală efectuată de OLAF și la raportul acestuia
58.
În ceea ce privește investigația efectuată de OLAF, domnul Pinxten invocă trei nereguli care ar avea un impact asupra raportului care constituie temeiul acțiunii introduse de Curtea de Conturi.
59.
În primul rând, domnul Pinxten susține în esență că OLAF a extins neregulamentar domeniul de aplicare al investigației sale pe baza analizei datelor găsite în cursul inspecției efectuate în biroul acestuia. În al doilea rând, OLAF a încălcat dreptul său la viață privată prin sustragerea unor dosare cu caracter privat, dintre care unele conțineau comunicări cu avocata sa. În al treilea rând, OLAF ar fi încălcat dreptul său la apărare în patru moduri. Primo, sinteza faptelor era extrem de scurtă, tabelele anexate acesteia nu erau inteligibile și nu au fost comunicate toate documentele justificative. Secundo, domnul Pinxten nu ar fi fost audiat cu privire la toate faptele și la alte aspecte relevante care au condus la întocmirea raportului. Tertio, argumentele sale nu au fost analizate, ci au fost pur și simplu copiate la sfârșitul raportului. Quarto, fosta sa asistentă nu a primit o copie a transcrierii efectuate în urma audierii sale.
VII. Analiză
60.
Acțiunea introdusă de Curtea de Conturi ridică o serie de probleme procedurale și de fond. Cu toate acestea, considerăm că răspunsul la o parte dintre ele depinde de natura intrinsecă a acestei proceduri și de întinderea misiunii Curții de Conturi și a funcțiilor membrilor săi. Propunem, așadar, să împărțim analiza pe care o vom efectua în patru părți. Vom încerca mai întâi să stabilim natura acțiunii prevăzute la articolul 286 alineatul (6) TFUE și atribuțiile membrilor Curții de Conturi din perspectiva rolului acestei instituții. Vom analiza apoi chestiunile procedurale. În sfârșit, vom examina cauza pe fond și posibilele sancțiuni care trebuie aplicate.
A. Rolul Curții de Conturi
1.
Natura procedurii prevăzute la articolul 286 alineatul (6) TFUE
61.
Potrivit articolului 286 alineatul (5) TFUE, în afară de schimbarea ordinară și de deces, funcțiile membrilor Curții de Conturi încetează în mod individual prin demisie sau prin destituire, declarată de Curte în conformitate cu articolul 286 alineatul (6) TFUE.
62.
Această din urmă dispoziție prevede că membrii Curții de Conturi pot fi destituiți din funcțiile lor sau pot fi declarați decăzuți din dreptul la pensie sau la alte avantaje echivalente numai în cazul în care Curtea de Justiție constată, la cererea Curții de Conturi, că au încetat să corespundă condițiilor cerute sau să îndeplinească obligațiile care decurg din funcția lor. Tratatul prevede o dispoziție similară pentru membrii Comisiei la articolul 245 al doilea paragraf TFUE. Referitor la procedura stabilită prin această dispoziție, Curtea a statuat că aceasta reprezintă o „procedură autonomă” care nu poate fi comparată cu procedurile disciplinare care privesc un funcționar sau un agent al Uniunii (
11
). Mai precis, în singurul caz comparabil, Hotărârea Comisia/Cresson (
12
), avocatul general Geelhoed a considerat că, „[î]ntrucât există o legătură directă între, pe de o parte, comportamentul unui comisar și, pe de altă parte, imaginea publică și funcționarea instituției în care acesta deține funcția, procedura prevăzută la [articolul 245 al doilea paragraf TFUE] este de natură constituțională” (
13
). Acesta este și punctul nostru de vedere, deoarece este clar că aceste dispoziții contribuie la asigurarea caracterului democratic al Uniunii Europene ca ordine juridică întemeiată, așa cum se subliniază la articolul 2 TUE, pe statul de drept.
63.
Pe de o parte, misiunea Curții de Conturi, căreia i s‑a acordat statutul de instituție în temeiul Tratatului de la Maastricht, este mai întâi formulată în termeni foarte generali la articolul 285 TFUE. Acest articol prevede că rolul Curții de Conturi este de a asigura controlul conturilor Uniunii. Articolul 287 TFUE, care detaliază această misiune și explică modul în care Curtea de Conturi este obligată să o îndeplinească, prevede mai precis, la alineatul (1), că Curtea de Conturi trebuie să verifice totalitatea conturilor de venituri și cheltuieli ale oricărui organ, oficiu sau agenție înființată de Uniune și că aceasta trebuie să prezinte Parlamentului și Consiliului o declarație de asigurare referitoare la veridicitatea conturilor, precum și la legalitatea operațiunilor și înregistrarea acestora în conturi, declarație care poate fi completată cu aprecieri specifice pentru fiecare domeniu major de activitate a Uniunii.
64.
Misiunea Curții de Conturi este, așadar, aceea de a contribui la îmbunătățirea gestiunii financiare a Uniunii, de a promova responsabilitatea și transparența și de a juca rolul de gardian independent al intereselor financiare ale cetățenilor Uniunii (
14
). Cu alte cuvinte, pentru a prelua afirmațiile președintelui Curții de Justiție făcute la momentul ceremoniei de depunere a jurământului de către membrii Curții de Conturi în octombrie 1977, Curtea de Conturi reprezintă „conștiința financiară” a Uniunii Europene (
15
).
65.
Pe de altă parte, trebuie amintit și că tratatele au instituit un sistem de repartizare a competențelor între diferitele instituții ale Uniunii care atribuie fiecăreia dintre ele propria sa misiune în structura instituțională a Uniunii și în realizarea sarcinilor care i‑au fost conferite acesteia (
16
). În acest sens, înființarea Curții de Conturi a fost prezentată ca o garanție a echilibrului și a imparțialității în arhitectura instituțională (
17
).
66.
În plus, necesitatea unui control extern al finanțelor publice este împărtășită pe scară largă și considerată ca fiind unul dintre pilonii democrației (
18
). Nu este necesară decât asigurarea cetățenilor și a contribuabililor Uniunii cu privire la modul în care veniturile publice sunt dobândite și cheltuite. În calitate de instituție gardian fără caracter reprezentativ, Curtea de Conturi joacă un rol major în guvernarea democratică, chiar dacă, la fel ca și instanțele Uniunii, acest tip de instituție nu este supus direct supravegherii politice sau votului popular (
19
). Cheia legitimității Curții de Conturi constă, așadar, în independența acesteia și în importanța rolului său în consolidarea unei bune guvernări și în promovarea încrederii publice în modul în care veniturile fiscale și alte venituri ale Uniunii sunt utilizate corespunzător, într‑un mod eficient din punctul de vedere al costurilor (
20
).
67.
Cu toate acestea, astfel cum teoretiza Montesquieu încă din anul 1748, este clar că toate persoanele care dețin o anumită funcție sunt tentate să abuzeze de aceasta și vor continua să o facă până când vor întâmpina limite. Acesta este motivul pentru care, „pentru a preveni abuzul de putere, trebuie ca lucrurile să fie reglementate astfel încât puterea să contracareze puterea” (
21
). Prin urmare, principiile separației puterilor au fost îmbunătățite treptat, astfel încât toate instituțiile – atât cele alese, cât și, la fel de important, cele nealese – să fie supuse controlului și supravegherii. În prezent este acceptat faptul că, într‑o democrație, fiecare putere impune o contraputere care să o controleze în scopul contrabalansării acesteia (
22
).
68.
Procedura prevăzută la articolul 286 alineatul (6) TFUE contribuie astfel la asigurarea caracterului democratic al Uniunii Europene ca ordine juridică întemeiată, astfel cum se subliniază la articolul 2 TUE, pe statul de drept. Acesta prevede în esență ceea ce constituie punerea sub acuzare în fața Curții a unui membru (sau, precum în cazul de față, a unui fost membru) al unei instituții a Uniunii atunci când comportamentul respectivei persoane depășește normele democratice corespunzătoare. În constituțiile și în legile fundamentale naționale a numeroase state membre există dispoziții analoge cu privire la deținătorii de funcții constituționale (
23
). Prin urmare, această procedură este în sine de natură constituțională.
69.
În sfârșit, faptul că procedura prevăzută la articolul 286 alineatul (6) TFUE este singura în care Statutul Curții de Justiție impune obligativitatea judecării cauzei în plenul Curții – alături de articolul 228 alineatul (2) TFUE în ceea ce privește cauzele în care este implicat Ombudsmanul European și de articolele 245 și 247 TFUE în ceea ce privește cauzele în care sunt implicați membrii Comisiei – dovedește, dacă este nevoie, importanța și natura extraordinară a acestei proceduri (
24
). Această obligativitate este suficientă în sine pentru a ilustra faptul că această procedură nu este de natură disciplinară, din moment ce însăși caracteristica „justiției disciplinare” constă tocmai în faptul că aceasta este legată în general de o formă de sancțiune privată de natură contractuală, mai degrabă decât justiția publică exercitată de titularii funcției judiciare (
25
). În schimb, în procedurile disciplinare, instituția care impune sancțiunea nu este o instanță judecătorească în sensul articolului 47 din cartă, ci mai degrabă o autoritate administrativă (
26
).
2.
Obligațiile membrilor Curții de Conturi
70.
După cum a afirmat Curtea în Hotărârea Comisia/Cresson (C‑432/04, EU:C:2006:455), chiar dacă este necesară existența unui anumit nivel de gravitate pentru ca încălcarea normelor să poată fi condamnată în mod corespunzător în temeiul dispozițiilor articolului 245 TFUE, „membrii Comisiei trebuie […] să se comporte în mod ireproșabil” (
27
). Această obligativitate se aplică și membrilor Curții de Conturi.
71.
Într‑adevăr, astfel cum a explicat avocatul general Geelhoed în respectiva cauză, „[e]ste esențial pentru buna funcționare a instituțiilor [Uniunii] ca persoanele care dețin funcții înalte să fie considerate nu doar ca fiind competente pe plan profesional, ci și ca având un comportament ireproșabil [deoarece] [c]alitățile personale ale acestor persoane reflectă în mod direct încrederea pe care publicul larg o are în instituțiile [Uniunii], credibilitatea lor și, prin urmare, eficacitatea lor” (
28
).
72.
Acesta este obiectivul care trebuie avut în vedere atunci când trebuie interpretate articolele 285 și 286 TFUE, care enumeră o parte dintre obligațiile cuprinse în angajamentul solemn pe care și‑l iau membrii Curții de Conturi la începutul mandatului lor.
73.
Prima dintre aceste obligații este obligația de a fi complet independenți și de a acționa în interesul general al Uniunii. Membrii Curții de Conturi nu pot solicita și nici nu pot accepta instrucțiuni de la niciun guvern și de la niciun alt organism. În plus, aceștia sunt obligați să se abțină de la orice act incompatibil cu funcțiile lor, atât pe durata mandatului, cât și după încetarea acestuia. Prin urmare, aceștia trebuie să îndeplinească obligațiile care decurg din funcția lor. Astfel cum se prevede la articolul 286 alineatul (4) TFUE, aceasta include, „în special, obligația de onestitate și prudență în a accepta, după încheierea mandatului, anumite funcții sau avantaje” (
29
).
74.
Trebuie să se remarce faptul că aceste obligații sunt redactate în aceiași termeni ca cei interpretați de Curte în legătură cu obligațiile membrilor Comisiei în cuprinsul Hotărârii Comisia/Cresson (C‑432/04, EU:C:2006:455). În aceste condiții, întrucât nici articolul 286 alineatul (4) TFUE nu conține vreo restricție cu privire la noțiunea de „obligații impuse [de funcția de membru al Curții de Conturi]”, aceasta trebuie interpretată în sens la fel de amplu cum a fost interpretată în ceea ce privește membrii Comisiei (
30
).
75.
Prin urmare, este important ca membrii Curții de Conturi, „ținând cont de importanța responsabilităților care le sunt încredințate […] să respecte normele cele mai riguroase în materie de comportament. Această noțiune trebuie, așadar, să fie înțeleasă ca extinzându‑se nu doar la obligațiile de onestitate și de prudență expres menționate la [articolul 286 alineatul (4) TFUE], ci și la ansamblul obligațiilor care decurg din funcția de membru al [Curții de Conturi] […] Revine, așadar, membrilor [Curții de Conturi] obligația de a se asigura că interesul general al [Uniunii] prevalează în orice moment, nu doar asupra intereselor naționale, ci și asupra intereselor personale” (
31
).
76.
Aceasta înseamnă, în termeni concreți, că membrii Curții de Conturi trebuie să respecte obligațiile de independență, de onestitate și de prudență, astfel cum sunt prevăzute la articolele 285 și 286 TFUE, dar și cel mai înalt standard de imparțialitate (
32
) și de obiectivitate. În ceea ce privește membrii Curții de Conturi, care reprezintă, astfel cum s‑a menționat deja, „conștiința financiară” a Uniunii, acest lucru implică neapărat o responsabilitate deplină în modul în care aceștia cheltuiesc fondurile publice și, prin urmare, un anumit grad de transparență în modul în care o fac.
B. Respectarea normelor procedurale și a diferitor drepturi invocate de domnul Pinxten
1.
Cu privire la legătura existentă între prezenta acțiune și procedura penală în curs de soluționare în Luxemburg
77.
Cu titlu introductiv, domnul Pinxten consideră că, în cauza de față, se aplică principiul potrivit căruia procedurile disciplinare trebuie să aștepte rezultatul procesului penal.
78.
În ceea ce ne privește, considerăm însă că acest lucru reprezintă o caracterizare greșită a naturii procedurii prevăzute la articolul 286 alineatul (6) TFUE, care este, așa cum am sugerat anterior, de natură constituțională. A accepta faptul că Curtea nu trebuie să pronunțe hotărârea sa înainte de finalizarea procedurii penale ar aduce atingere obiectivului specific urmărit prin articolul 286 alineatul (6) TFUE, ca parte‑cheie a separației puterilor instituite prin tratat. După cum a explicat avocatul general Geelhoed în Concluziile prezentate în cauza Comisia/Cresson, o procedură penală națională și o procedură în aplicarea articolului 286 alineatul (6) TFUE urmăresc finalități diferite în ordinea juridică națională și în cea a Uniunii: „[î]n timp ce prima vizează respectarea normelor considerate a fi esențiale pentru structura societății la nivel național, cea de a doua este destinată să asigure buna funcționare a instituțiilor [Uniunii] în scopul realizării obiectivelor tratatelor” (
33
) și, am adăuga, al respectului pentru funcționarea democratică a Uniunii.
79.
În plus, deși comportamentul care dă naștere celor două proceduri poate fi același, normele și obligațiile din perspectiva cărora trebuie demonstrată existența faptelor în scopul de a condamna o persoană implicată nu sunt aceleași. Prin urmare, Curtea nu este ținută de calificarea juridică a faptelor efectuată în cadrul procedurii penale și îi revine acesteia, în exercitarea pe deplin a puterii sale de apreciere, obligația de a investiga aspectul dacă comportamentul reproșat în cadrul unei proceduri întemeiate pe articolul 286 alineatul (6) TFUE constituie o încălcare a obligațiilor care decurg din funcția de membru al Curții de Conturi (
34
). În consecință, oricare ar fi rezultatul procedurii penale naționale, rezultatul procedurii întemeiate pe articolul 286 alineatul (6) TFUE este independent de hotărârile pronunțate în alte proceduri (
35
). Și invers este adevărat, în sensul că rezultatul prezentei proceduri nu are nicio influență asupra procedurii penale care este în curs de soluționare în Luxemburg.
80.
În lumina considerentelor expuse mai sus, considerăm că nu este, așadar, necesară așteptarea rezultatului procedurii penale naționale aflate în prezent în curs de soluționare la instanțele naționale din Luxemburg.
2.
Principiul protecției jurisdicționale efective
81.
Domnul Pinxten susține că, în contextul acțiunii introduse în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE, el nu beneficiază nici de dreptul de acces la o instanță, nici de dreptul de acces la două grade de jurisdicție, cu încălcarea articolului 47 din cartă și a articolului 2 din Protocolul nr. 7 la CEDO.
82.
În acest sens, Curtea a statuat că, chiar dacă s‑ar admite că această din urmă dispoziție se aplică și unei proceduri întemeiate pe articolul 245 TFUE, „este suficient să amintim că, potrivit articolului 2 alineatul (2) din protocolul menționat, acest drept poate face obiectul excepțiilor în special atunci când persoana interesată a fost judecată în primă instanță de instanța cu cel mai mare grad de jurisdicție” (
36
). Având în vedere asemănările dintre cele două proceduri, același lucru trebuie să fie valabil și în ceea ce privește procedura prevăzută la articolul 286 alineatul (6) TFUE.
83.
În răspuns, domnul Pinxten susține că Curtea acționează, în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE, în calitate de autoritate disciplinară, iar nu în calitate de „instanță”. Prin urmare, domnul Pinxten susține că este privat de orice formă concretă de protecție jurisdicțională. Ar reieși că procedura prevăzută în această dispoziție nu ar putea constitui temeiul acțiunii introduse de Curtea de Conturi.
84.
Acest argument echivalează în esență cu contestarea validității unei dispoziții a tratatului, însă examinarea validității dreptului primar nu intră în competența Curții (
37
). În orice caz, după cum am arătat deja, natura procedurii în cauză nu este disciplinară, ci mai degrabă constituțională.
85.
În plus, trebuie remarcat că întreaga procedură desfășurată în fața Curții în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE respectă normele aplicabile acțiunilor directe prevăzute în Regulamentul de procedură al Curții. De asemenea, trebuie subliniat că procedura se desfășoară în fața plenului Curții, în conformitate cu articolul 16 din Statutul Curții de Justiție. În aceste circumstanțe, persoana vizată de procedură beneficiază de audierea de către o echipă completă de judecători independenți care fac parte ei înșiși din instituția Uniunii însărcinată cu interpretarea și aplicarea tratatelor. Este clar că, în acest context, Curtea acționează, după cum a afirmat avocatul general Geelhoed în Concluziile prezentate în cauza Comisia/Cresson, ca „puterea judiciară imparțială a [Uniunii]” (
38
).
3.
Neregularitatea actelor adoptate de Curtea de Conturi în scopul sesizării Curții cu prezenta cauză
86.
Domnul Pinxten invocă două argumente procedurale în legătură cu decizia adoptată de Curtea de Conturi în scopul sesizării Curții cu prezenta cauză.
87.
În primul rând, acesta susține că numărul de membri ai Curții de Conturi care au votat în favoarea trimiterii cauzei la Curte era insuficient conform articolului 4 alineatul (4) din Regulamentul de procedură al Curții de Conturi. În al doilea rând, el susține că audierea sa a avut loc în prezența secretarului general și a șefului serviciului juridic al acestei instituții, contrar cerințelor prevăzute la articolul 49 alineatul (3) din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură al Curții de Conturi (
39
). Vom propune acum să abordăm pe rând aceste argumente.
a)
Cu privire la articolul 4 alineatul (4) din Regulamentul de procedură al Curții de Conturi
88.
Articolul 25 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Curții de Conturi prevede că deciziile Curții de Conturi se adoptă cu majoritatea membrilor prezenți la ședința Curții de Conturi. Prin derogare de la această regulă, articolul 4 alineatul (4) din Regulamentul de procedură al Curții de Conturi prevede că decizia Curții de Conturi de a introduce o acțiune în fața Curții în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE „se adoptă prin vot secret cu o majoritate de patru cincimi a membrilor [Curții de Conturi]”.
89.
La data votului respectiv, numărul membrilor Curții de Conturi era de 28. Dintre cei 28 de membri, doi membri s‑au recuzat: unul, ca urmare a prieteniei sale cu domnul Pinxten, iar celălalt, din cauza faptului că era membrul belgian care i‑a succedat acestuia. Alți patru membri ai Curții de Conturi au fost absenți motivat.
90.
Din acest motiv este util să se compare modul de redactare a excepției prevăzute la articolul 4 alineatul (4) din Regulamentul de procedură al Curții de Conturi cu principiul stabilit la articolul 25 alineatul (3) din același regulament. Cel dintâi articol prevede că numărul necesar de membri este de patru cincimi, în timp ce articolul 25 alineatul (3) se referă la o majoritate a membrilor prezenți la ședința respectivă. Având în vedere modul contrastant de redactare a acestor două dispoziții, este, așadar, clar că majoritatea de patru cincimi trebuie să fie calculată pe baza numărului de membri ai Curții de Conturi, iar nu doar prin raportare la membrii efectiv prezenți la momentul votului.
91.
Întrucât Curtea de Conturi era compusă din 28 de membri cu drept de vot la momentul deciziei în cauză, majoritatea necesară în mod teoretic era de 23 de membri. Dacă însă se omit recuzările, această cifră se reduce la 26 de membri, astfel încât majoritatea necesară votului era de 21 de membri.
92.
Este adevărat că Regulamentul de procedură al Curții de Conturi nu conține nicio dispoziție care să reglementeze chestiunea specifică a recuzării. Cu toate acestea, astfel cum a observat avocatul general Wahl în legătură cu Curtea de Conturi, doar pentru că Regulamentul de procedură nu conține norme specifice privind recuzarea membrilor săi nu înseamnă că principiul nu poate fi invocat (
40
). Astfel, recuzarea nu este altceva decât o parte a cerinței de imparțialitate pe care trebuie să o îndeplinească orice „instanță judecătorească” în sensul articolului 47 din cartă (
41
).
93.
Totuși, această condiție de imparțialitate se aplică în mod obișnuit și instituțiilor Uniunii în temeiul dreptului la bună administrare, astfel cum acesta este prevăzut la articolul 41 din cartă (
42
). Rezultă că posibilitatea recuzării se aplică, așadar, în mod necesar deciziilor adoptate de Curtea de Conturi, în special în cadrul procedurilor administrative deschise împotriva persoanelor și susceptibile să conducă la decizii care le lezează.
94.
În aceste condiții, întrucât scopul recuzării este acela de a evita orice conflict de interese, este de asemenea evident că persoana care se recuză sau care este recuzată nu trebuie să intervină nicicum în procedură. Într‑un fel, persoana care se recuză nu mai este, cel puțin temporar, membru al instituției în cauză cu privire la o anumită problemă. Prin urmare, efectul unei recuzări nu poate fi considerat a fi echivalentul unei abțineri. În caz contrar, persoana recuzată ar fi inclusă în cvorum. Or, o astfel de includere ar putea avea un impact asupra deciziei adoptate, deschizând astfel calea unei impresii de lipsă de imparțialitate.
95.
Prin urmare, în lumina considerațiilor de mai sus, considerăm că cei doi membri ai Curții de Conturi care s‑au recuzat nu trebuie să fie luați în calcul în sensul articolului 4 alineatul (4) din Regulamentul de procedură al Curții de Conturi. În aceste condiții, reiese, așadar, că a fost atinsă majoritatea de patru cincimi impusă prin această dispoziție.
b)
Cu privire la articolul 49 alineatul (3) din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură al Curții de Conturi
96.
Articolul 8 din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură al Curții de Conturi prevede că ședințele Curții de Conturi desfășurate în temeiul procedurii prevăzute la articolul 4 din Regulamentul de procedură al Curții de Conturi sunt „ședințe cu ușile închise” în sensul articolului 49 alineatul (3) din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură al Curții de Conturi. În mod concret, aceasta înseamnă că audierea unui membru împotriva căruia a fost formulată o plângere trebuie să se desfășoare în lipsa oricărui interpret sau agent al Curții de Conturi.
97.
Trebuie menționat însă că articolul 39 alineatul (1) din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură al Curții de Conturi prevede că secretarul general este persoana responsabilă de redactarea și de păstrarea minutelor ședințelor Curții de Conturi. Articolul 50 alineatul (1) din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură al Curții de Conturi confirmă că proiectul minutelor ședințelor Curții de Conturi este pregătit de către secretarul general sau de către orice altă persoană desemnată în acest scop. Cu toate acestea, deși al cincilea alineat al aceluiași articol arată că minutele ședințelor închise fac obiectul unei difuzări restrânse, nu furnizează detalii cu privire la persoana care trebuie să întocmească minutele în aceste circumstanțe specifice. Articolul 23 din Regulamentul de procedură al Curții de Conturi impune obligația ca minutele să fie redactate pentru fiecare ședință a Curții de Conturi, fără excepție.
98.
În aceste condiții, deoarece este evident că audierea unui membru al Curții de Conturi, ascultat în cadrul aplicării articolului 4 din Regulamentul de procedură al Curții de Conturi, trebuie transcrisă, este necesar să se considere că nici articolul 8, nici articolul 49 alineatul (3) și nici, în acest sens, articolul 50 din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură al Curții de Conturi nu derogă de la dispoziția prevăzută la articolul 39 din aceste norme. În aceste circumstanțe, articolul 49 alineatul (3) din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură al Curții de Conturi trebuie, așadar, să fie interpretat în sensul că nu se referă la secretarul general sau la persoana desemnată în temeiul articolului 50 alineatul (1) din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură al Curții de Conturi.
99.
În acest sens, se poate observa că decizia Curții de Conturi din 12 februarie 2015 (
43
) prevedea că șeful serviciului juridic era desemnat, în temeiul articolului 50 alineatul (1) din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură al Curții de Conturi, să îl asiste pe secretarul general în sarcina sa de monitorizare a ședințelor cu referire expresă la redactarea minutelor. Rezultă, așadar, că, pentru aceste motive, prezența sa la audierea domnului Pinxten, alături de cea a secretarului general era, prin urmare, conformă cu normele aplicabile ale Curții de Conturi.
100.
În orice caz, am dori să adăugăm cu caracter incident că prezența șefului serviciului juridic reprezintă în principiu o garanție a respectării normelor în beneficiul membrului respectiv. În acest context, articolul 49 alineatul (3) din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură al Curții de Conturi trebuie, prin urmare, să fie interpretat în sensul că nu se referă nici la șeful serviciului juridic.
4.
Încălcarea cerinței termenului rezonabil
101.
În al treilea rând, domnul Pinxten consideră că Curtea de Conturi i‑a încălcat dreptul la o audiere într‑un termen rezonabil, prin faptul că a pus sub semnul întrebării legalitatea cererilor pe care acesta le‑a formulat începând cu anul 2006, deși Curtea de Conturi avea la dispoziție, încă de la începutul mandatului său, toate informațiile relevante pentru a verifica dacă aceste cereri erau legitime și, în orice caz, putea solicita clarificări dacă era necesar.
102.
În temeiul normelor financiare aplicabile bugetului Uniunii, domnul Pinxten susține că posibilitatea Curții de Conturi de a introduce acțiuni referitoare la fapte constatate de mai mult de trei ani sau de maximum cinci ani la data de 5 octombrie 2018, și anume data raportului preliminar al Curții de Conturi, ar trebui să fie prescrisă.
103.
În primul rând, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, „atunci când durata procedurii nu este prevăzută de o dispoziție a dreptului Uniunii, caracterul «rezonabil» al termenului luat în considerare de instituție pentru adoptarea actului în cauză trebuie apreciat în funcție de totalitatea circumstanțelor proprii fiecărei cauze și în special de miza litigiului pentru persoana interesată, de complexitatea cauzei[, de diferitele etape procedurale pe care le‑a urmat instituția Uniunii] și de comportamentul părților în speță” (
44
). Prin urmare, din această cerință de apreciere specifică rezultă că caracterul rezonabil al unui termen nu poate fi stabilit prin trimitere la o limită maximă precisă, determinată în mod abstract, ci trebuie apreciat în fiecare caz în parte, în funcție de împrejurările cauzei (
45
).
104.
În aceste condiții, termenul de cinci ani pe care îl invocă domnul Pinxten este aplicabil, după cum a afirmat în mod expres Curtea, doar contextului specific al recuperării datoriilor Uniunii și, mai precis, Regulamentului (UE, Euratom) nr. 966/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 octombrie 2012 privind normele financiare aplicabile bugetului general al Uniunii și de abrogare a Regulamentului (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului (
46
). În plus, trebuie reamintit că însăși Curtea a precizat în mod clar că, chiar și în aceste împrejurări specifice, termenul de cinci ani reprezintă doar o prezumție refragabilă (
47
).
105.
În prezenta cauză, în ceea ce privește etapele procedurale urmate, trebuie mai întâi să se remarce că procedura internă care a dat naștere prezentei acțiuni a început la 18 iulie 2016 și la 1 septembrie 2016, date la care domnul Pinxten a fost informat despre mai multe acuzații făcute împotriva sa în legătură cu posibile nereguli grave. Dosarul a fost ulterior trimis la OLAF, la 14 octombrie 2016, iar acesta a deschis investigația sa la 15 noiembrie 2016. Curtea de Conturi a primit ulterior raportul final al OLAF, la 2 iulie 2018. La 12 iulie 2018, Curtea de Conturi a decis să îl însărcineze pe președintele său să întocmească un raport preliminar în conformitate cu articolul 4 alineatele (1) și (2) din Regulamentul de procedură al Curții de Conturi în legătură cu informațiile furnizate de OLAF în raportul său final. Acest raport preliminar a fost comunicat membrilor Curții de Conturi și domnului Pinxten împreună cu raportul final al OLAF, la 5 octombrie 2018. Domnul Pinxten a depus observații scrise la 19 noiembrie 2018, iar audierea sa a avut loc la 26 noiembrie 2018. Pe baza acestor elemente, Curtea de Conturi a decis, trei zile mai târziu, să trimită cauza la Curte în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE. Termenul în cauză a fost, în orice caz, doar cu puțin mai lung de doi ani de la data la care acuzațiile referitoare la domnul Pinxten au ieșit prima dată la iveală și până la adoptarea deciziei de trimitere a cauzei la Curte.
106.
Având în vedere numărul de acte procedurale efectuate în cursul acestei perioade – primele etape interne care l‑au implicat pe domnul Pinxten ca urmare a formulării acuzațiilor, trimiterea dosarului la OLAF și investigația efectuată ulterior de acesta, întocmirea unei sinteze a faptelor și a raportului final al OLAF, precum și a raportului preliminar al Curții de Conturi, la care trebuie să se adauge timpul acordat domnului Pinxten pentru apărarea sa (observații scrise transmise atât la OLAF, cât și la Curtea de Conturi, precum și audierile efectuate de OLAF și de Curtea de Conturi) –, considerăm că nu se poate spune că modul în care Curtea de Conturi a instrumentat cazul și perioada necesară pentru a face acest lucru au condus la o încălcare a principiului termenului rezonabil.
107.
În al doilea rând, în ceea ce privește faptele, este adevărat că o parte dintre acestea datează din anul 2006, an în care domnul Pinxten și‑a început primul mandat la Curtea de Conturi. Se poate însă observa că o mare parte dintre motive se referă la evenimente care au avut loc după luna octombrie 2013 (
48
), și anume la evenimente care fac parte dintr‑o perioadă acceptată chiar de domnul Pinxten sau la evenimente care, chiar dacă au avut loc anterior, s‑au repetat ulterior acestei presupuse „date‑pivot” (
49
). În plus, cerința termenului rezonabil, astfel cum este prevăzută în prezent în mod expres la articolele 41 și 47 din cartă, nu poate fi echivalată cu o formă de prescripție în materie penală, definită de Curtea Europeană a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea EDO”) ca însemnând dreptul legal al unui contravenient de a nu fi urmărit penal sau judecat după expirarea unui anumit termen de la data săvârșirii infracțiunii (
50
). Prima cerință privește dreptul de a avea cauza „soluționată într‑un termen rezonabil” – și anume, așa cum este formulat mai explicit la articolul 47 din cartă, dreptul la un proces într‑un termen rezonabil, în fața unei instanțe judecătorești. Cu alte cuvinte, în materie disciplinară sau penală, cerința termenului rezonabil privește termenul în care autorul unei fapte ilicite trebuie să fie adus în fața justiției, nu de la data săvârșirii faptelor, ci mai degrabă de la data la care persoana în cauză este „acuzată” (
51
).
108.
În orice caz, dacă cerința termenului rezonabil ar fi înțeleasă, în cadrul procedurii specifice prevăzute la articolul 286 TFUE, în sensul că include și o regulă privind termenul de prescripție, atunci ar fi necesar să se ia în considerare gravitatea încălcărilor care s‑ar judeca în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, în sistemele juridice ale statelor membre în care este prevăzut un termen de prescripție în materie penală, durata întârzierii este direct proporțională cu gravitatea încălcării (
52
). În acest context, perioada de 10 ani dintre primele fapte pretinse și primul act adoptat de instituție în legătură cu acestea – sau chiar de 12 ani în prezenta cauză, dacă se ține seama de raportul preliminar al președintelui Curții de Conturi, după cum a sugerat domnul Pinxten – nu pare a fi excesivă.
5.
Investigația nelegală efectuată de OLAF și raportul acestuia
109.
În ceea ce privește investigația efectuată de OLAF, domnul Pinxten invocă trei nereguli despre care afirmă că afectează raportul transmis de OLAF la Curtea de Conturi.
a)
Extinderea investigației
110.
În primul rând, domnul Pinxten susține în esență că OLAF a extins în mod neregulamentar domeniul de aplicare al investigației sale, pe baza analizei datelor găsite în cursul inspecției efectuate în biroul său.
111.
Este adevărat că prima scrisoare a OLAF prin care domnul Pinxten era informat că oficiul a deschis o investigație împotriva sa făcea referire doar la „posibile nereguli în care [acesta era] implicat în calitate de membru al [Curții de Conturi], în modul în care [acesta a] utilizat activele Curții de Conturi și [privind] misiunile pe care [acesta le‑a] efectuat și/sau autorizat cu încălcarea normelor aplicabile, care afectează interesele financiare ale Uniunii Europene” (
53
). Abia în cursul celei de a doua etape (și anume în scrisoarea adresată de OLAF la 15 decembrie 2017 avocatei domnului Pinxten), OLAF a informat‑o pe avocata domnului Pinxten că directorul general al oficiului a decis, după o analiză preliminară a datelor obținute în cadrul inspecției, să extindă investigația la posibile conflicte de interese și la alte încălcări ale articolelor 285 și 286 TFUE și ale dispozițiilor Codului de conduită al membrilor Curții de Conturi (
54
).
112.
Potrivit domnului Pinxten, o inspecție nu poate avea scopul sau efectul de a dezvălui posibile încălcări care nu ar fi putut fi cunoscute înainte de această inspecție, deoarece scopul și domeniul de aplicare ale inspecției sunt definite în mandatul încredințat persoanelor însărcinate cu efectuarea acesteia (
55
).
113.
Considerăm însă că această interpretare a modului în care poate fi desfășurată o investigație efectuată de OLAF este prea restrictivă.
114.
Trebuie amintit în primul rând că responsabilitatea OLAF, astfel cum se prevede în mod expres în considerentul (6) al Regulamentului nr. 883/2013, „nu se limitează la protejarea intereselor financiare, ci include toate activitățile legate de apărarea intereselor Uniunii împotriva abaterilor care pot să atragă după sine acțiuni administrative sau penale”. În continuare, articolul 4 alineatul (2) din regulamentul menționat prevede că OLAF, pentru a îndeplini această obligație, trebuie „[să aibă] dreptul de acces imediat și inopinat la orice informații relevante, inclusiv informații din baze de date, deținute de instituții, organisme, oficii și agenții și la spațiile acestora. […] Oficiul poate face copii și poate obține extrase după orice document sau conținuturile oricăror medii de stocare a datelor deținute de către instituții, organisme, oficii și agenții și, în cazul în care este necesar, să își asume custodia acestor documente sau date pentru a se asigura că nu există pericolul dispariției acestora”. În sfârșit, trebuie reținut și faptul că membrii instituțiilor Uniunii au obligația specifică de a coopera cu OLAF în temeiul articolului 7 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 883/2013, potrivit căruia instituțiile „se asigură că […] membrii […] acordă asistența necesară pentru a permite personalului [OLAF] să își îndeplinească îndatoririle cu eficacitate”. Această obligație se aplică și membrilor Curții de Conturi în temeiul articolului 3 al doilea paragraf din Decizia nr. 99‑2004 a Curții de Conturi privind normele referitoare la acordurile de cooperare încheiate de membrii Curții de Conturi în ceea ce privește investigațiile interne efectuate în scopul combaterii fraudei, a corupției și a oricăror alte activități ilegale care prejudiciază interesele financiare ale Comunității, decizie prin care se prevede că, „în contextul investigației efectuate de [OLAF], membrii [Curții de Conturi] cooperează pe deplin cu […] [OLAF]” (
56
).
115.
Având în vedere scopul misiunii OLAF, competențele care i‑au fost conferite pentru efectuarea acesteia, precum și obligația specifică de colaborare impusă membrilor Curții de Conturi, considerăm că o investigație efectuată de OLAF poate avea efectul de a dezvălui posibile încălcări care nu au fost incluse în domeniul inițial de aplicare al investigației. A interzice OLAF să extindă investigația ar însemna să se ignore posibile nereguli grave, în totală contradicție cu rolul OLAF, cu competențele sale și cu obligația de cooperare a membrilor Curții de Conturi, în condițiile în care eficacitatea unei investigații desfășurate de OLAF este de interes public, care este derivat din interesul public mai general de protejare a intereselor financiare ale Uniunii (
57
).
116.
Orice altă concluzie ar compromite independența OLAF prin aceea că ar conduce la o limitare a directorului general al OLAF în a deschide investigații, inclusiv atunci când este vorba despre extinderea domeniului de aplicare al unei investigații. Astfel, după cum a statuat Tribunalul în legătură cu posibilitatea extinderii domeniului de aplicare al unei investigații interne desfășurate de OLAF la domeniul de aplicare al unei investigații externe, „acesta ar fi cazul atunci când, în cazul unor suspiciuni suficient de importante referitoare la faptele care au ieșit la iveală în cursul unei investigații interne […], directorul general al OLAF ar fi împiedicat să […] extindă domeniul de aplicare al celei dintâi” (
58
).
117.
Prin urmare, din considerațiile expuse mai sus rezultă că, întrucât OLAF și‑a desfășurat investigația în conformitate cu normele aplicabile, l‑a informat pe domnul Pinxten în legătură cu extinderea investigației și i‑a oferit acestuia posibilitatea de a fi ascultat cu privire la toate faptele de care a fost în final acuzat (
59
), și neregulile descoperite ca urmare a extinderii investigației efectuate de OLAF pot fi luate în considerare în prezenta procedură.
b)
Dreptul la viață privată al domnului Pinxten
118.
În al doilea rând, domnul Pinxten susține că OLAF i‑a încălcat dreptul la viață privată prin ridicarea unor dosare cu caracter privat și prin copierea unei posibile corespondențe avute cu avocata sa.
119.
Potrivit articolului 7 din cartă, orice persoană are dreptul la respectarea vieții private și de familie, a domiciliului și a secretului comunicațiilor. Acest drept nu este însă unul absolut. În conformitate cu articolul 52 alineatul (1) din cartă, acest drept poate presupune restricții, cu condiția ca acestea să fie prevăzute efectiv de lege, să răspundă efectiv unor obiective de interes general urmărite de Uniune și să nu constituie, în raport cu scopul urmărit, o ingerință disproporționată (
60
).
120.
În această privință, se poate observa că dreptul OLAF de a face copii după documentele relevante este prevăzut de lege, și anume de articolul 4 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 883/2013. Acest drept este necesar pentru a proteja interesele financiare ale Uniunii, ceea ce constituie, fără îndoială, un „obiectiv de interes general recunoscut de Uniune”, în sensul articolului 52 alineatul (1) din cartă (
61
). Astfel, după cum a subliniat deja Curtea în raport cu statele membre, obligația de a combate activitățile ilegale care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii prin măsuri care să descurajeze fraudele și să ofere o protecție efectivă este o obligație impusă printre altele de dreptul primar al Uniunii, și anume articolul 325 alineatul (1) TFUE (
62
).
121.
Faptul că anumite documente au fost calificate drept „private” de către persoana supusă investigației este irelevant în acest context. În primul rând, se poate observa că articolul 13.5 din Orientările privind procedurile de investigare pentru personalul OLAF prevede în mod expres că, „în cursul unei inspecții a localurilor, membrii unității de investigare pot accesa orice informații deținute de instituția, organismul, oficiul sau agenția Uniunii în cauză, inclusiv, printre altele, copii ale datelor electronice, copii ale unor documente cu caracter privat (inclusiv dosare medicale), atunci când acestea pot fi relevante pentru investigație” (
63
). Această interpretare a competențelor OLAF ni se pare a fi conformă cu Regulamentul nr. 883/2013, întrucât acest regulament împuternicește OLAF să facă copii după orice document sau după conținuturile oricăror medii de stocare a datelor deținute de instituțiile, organismele, oficiile și agențiile Uniunii, în măsura în care sunt legate de informații relevante.
122.
Trebuie să se constate de asemenea că, în contextul unei investigații cu privire la aspectul dacă domnul Pinxten a abuzat de funcția sa, dreptul său la viață privată în raport cu materiale întocmite în legătură cu serviciul – altele decât corespondența și e‑mailurile pur private și personale – nu poate fi considerat ca fiind deosebit de puternic. Orice altă concluzie ar fi incompatibilă cu obligația instituțiilor Uniunii de a combate frauda și orice alte activități ilegale care afectează interesele financiare ale Uniunii prin măsuri care trebuie să aibă un efect descurajator.
123.
În plus, competențele OLAF sunt formulate în așa fel încât să se asigure faptul că acestea sunt utilizate în mod proporțional. Potrivit articolului 13.4 din Orientările privind procedurile de investigare pentru personalul OLAF, dacă este necesar, inspecția poate fi efectuată în lipsa membrului instituției Uniunii în cauză. Cu toate acestea, „în astfel de cazuri, este prezent un alt membru al personalului sau un membru al securității instituției Uniunii […] în cauză”.
124.
În prezenta cauză, nu se contestă faptul că inspecția a avut loc în prezența responsabilului cu securitatea al Curții de Conturi, precum și în prezența responsabilului cu securitatea informațiilor și a responsabilului pentru protecția datelor al Curții de Conturi (RPD). În ceea ce privește corespondența privată a domnului Pinxten, în „Raportul operațiunilor criminalistice digitale din 22 noiembrie 2017” (
64
), se prevede în mod expres că „investigatorii OLAF au efectuat o previzualizare a tuturor acestor date și în conformitate cu cerințele privind protecția datelor, astfel cum acestea au fost solicitate de [RPD], e‑mailurile legate de viața privată și e‑mailurile care nu aveau în mod clar legătură cu scopul investigației au fost șterse din toate inboxurile exportate […] Previzualizarea și ștergerea lor au fost realizate de [RPD] […] [RPD] a furnizat și documentele electronice previzualizate, selectate și copiate de pe partițiile U\: și S\:”.
125.
În ceea ce privește în special problema corespondenței în care ar fi fost implicată avocata domnului Pinxten, este clar că confidențialitatea corespondenței dintre avocați și clienții acestora trebuie să fie protejată în temeiul dreptului Uniunii Europene, cu condiția însă ca această corespondență să fie efectuată în scopurile și în interesele dreptului la apărare al clientului și să provină de la avocați independenți (
65
). Cu toate acestea, în prezenta cauză, este suficient să se observe că, astfel cum a precizat Curtea de Conturi, domnul Pinxten nu furnizează niciun element de probă care să dovedească faptul că OLAF s‑a întemeiat pe un document acoperit de confidențialitatea corespondenței dintre un avocat și clientul acestuia. Domnul Pinxten nu identifică vreun astfel de document nici în raportul final al OLAF sau în anexele sale. Dimpotrivă, din anexa 6 la „Raportul operațiunilor criminalistice digitale din 22 noiembrie 2017” reiese că, „în ceea ce privește suprimarea e‑mailurilor […], toate elementele din outlook anterioare anului 2010 au fost șterse”. Acest document precizează în mod clar și faptul că au mai fost șterse și alte materiale, cum ar fi referințe la corespondența avută cu avocata domnului Pinxten, precum și corespondența avută cu aceasta (
66
).
126.
Prin urmare, în aceste circumstanțe, trebuie să se concluzioneze că OLAF nu a încălcat dreptul la viață privată al domnului Pinxten în cadrul investigației sale.
c)
Dreptul la apărare al domnului Pinxten
127.
Prin intermediul celui de al treilea motiv, domnul Pinxten susține că OLAF i‑a încălcat dreptul la apărare. În primul rând, sinteza faptelor comunicată ar fi fost extrem de scurtă, tabelele anexate acestei sinteze ar fi fost incomprehensibile și nu ar fi fost furnizate toate documentele justificative. În al doilea rând, domnul Pinxten susține că nu a fost ascultat cu privire la toate faptele și în legătură cu audierile martorilor care au condus la întocmirea raportului. În al treilea rând, argumentele sale nu au fost analizate, ci au fost pur și simplu copiate la sfârșitul raportului. În al patrulea rând, fosta sa asistentă nu a primit o copie a transcrierii audierii ei.
128.
Este clar că, astfel cum se prevede la articolul 41 din cartă, dreptul la o bună administrare include, pe de o parte, dreptul oricărei persoane de a fi ascultată, înainte de luarea oricărei măsuri individuale care ar putea să îi aducă atingere, și, pe de altă parte, dreptul oricărei persoane de acces la dosarul propriu.
129.
După cum a reamintit Curtea în Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson (C‑432/04, EU:C:2006:455), „respectarea dreptului de a fi ascultat, în orice procedură inițiată împotriva unei persoane și care poate să conducă la adoptarea unui act care lezează, constituie un principiu fundamental de drept [al Uniunii] care trebuie să fie garantat chiar în lipsa oricărei reglementări privind procedura în discuție. Constituie o jurisprudență constantă a Curții faptul că, pentru a respecta principiul dreptului de a fi ascultat, persoanei împotriva căreia a fost inițiată o procedură administrativă trebuie să i se fi oferit, în cursul acestei proceduri, posibilitatea să își prezinte în mod util punctul de vedere asupra caracterului veridic și pertinent al faptelor și circumstanțelor invocate, precum și asupra înscrisurilor reținute de [instituție, organism, birou sau agenție] în susținerea afirmației sale potrivit căreia a existat o încălcare a dreptului [Uniunii]” (
67
). În contextul unei investigații desfășurate de OLAF, se poate adăuga că articolul 9 alineatul (4) din Regulamentul nr. 883/2013 prevede de asemenea că, „după încheierea investigației și înainte de redactarea unor concluzii referitoare nominal la persoana vizată, acesteia i se oferă posibilitatea de a face observații privind faptele care o vizează”.
130.
În prezenta cauză, trebuie să se examineze mai întâi aspectul dacă domnul Pinxten a fost informat în timp util în legătură cu motivele invocate împotriva sa și dacă a avut posibilitatea de a fi ascultat (
68
).
131.
În ceea ce ne privește, nu putem accepta argumentul invocat de domnul Pinxten potrivit căruia dreptul său la apărare nu a fost respectat. Într‑adevăr, din dosar reiese că domnul Pinxten a fost invitat, printr‑o scrisoare din 7 decembrie 2017, la un interviu care urma să aibă loc la 22 decembrie 2017 referitor la posibile nereguli în legătură cu care a fost informat la 22 septembrie 2017 (
69
). Este evident și faptul că domnul Pinxten a fost informat cu privire la extinderea domeniului de aplicare al investigației și al interviului printr‑o scrisoare adresată avocatei sale, la 15 decembrie 2017 (
70
). Este adevărat că avocata domnului Pinxten a răspuns la această scrisoare afirmând că clientul său ar putea fi disponibil pentru OLAF în contextul interviului din 22 decembrie 2017 doar în ceea ce privește faptele menționate în notificarea primită în calitate de persoană vizată (
71
). Cu toate acestea, din minuta interviului luat domnului Pinxten reiese că o mare parte dintre faptele scoase la lumină de investigația efectuată de OLAF și incluse în raportul final al acestuia au fost discutate sau cel puțin menționate în cursul acestui interviu în mod liber și fără constrângeri (
72
). În plus, chestiunile care nu au fost ridicate în mod direct în cursul acestui interviu au fost totuși incluse în sinteza faptelor transmisă ulterior [precum sejurul din Crans Montana sau participarea în conducerea unui partid politic ori (pretinsele) declarații false în materie de asigurare]. În acest sens, deși domnul Pinxten susține că sinteza faptelor comunicată era extrem de scurtă și că tabelele anexate la aceasta nu erau inteligibile, este clar că această sinteză este suficient de cuprinzătoare în expunere, atât în ceea ce privește normele aplicabile, cât și în ceea ce privește neregulile denunțate. Claritatea și caracterul complet al sintezei faptelor pot fi foarte greu contestate de domnul Pinxten din moment ce acesta a redactat nu mai puțin de 36 de pagini de observații – pentru care s‑a acordat o prelungire de 10 zile lucrătoare având în vedere volumul dosarului care trebuia analizat –, care vizau toate faptele invocate în sinteza faptelor (
73
).
132.
În plus, trebuie de asemenea subliniat că raportul final al OLAF conține doar recomandările directorului general. Potrivit articolului 11 alineatul (4) din Regulamentul nr. 883/2013, instituția beneficiară trebuie să ia măsuri, îndeosebi de natură disciplinară sau judiciară, pe care rezultatele investigației interne le reclamă. Cu toate acestea, nu este mai puțin adevărat că decizia care poate leza persoana în cauză reprezintă posibila decizie adoptată de instituția căreia i se adresează raportul final al OLAF.
133.
În lumina ultimelor considerații, apreciem că faptul că domnul Pinxten a primit – după ce a fost deja ascultat pentru prima dată de OLAF și după ce i s‑a acordat dreptul de a prezenta observații cu privire la sinteza faptelor – o copie a raportului final al OLAF și a anexelor sale în scopul procedurii administrative desfășurate în fața Curții de Conturi, care precedă acțiunea introdusă împotriva domnului Pinxten în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE, nu poate fi, așadar, ignorat în aprecierea respectării dreptului de a fi ascultat.
134.
În acest sens, trebuie observat că domnului Pinxten nu i s‑a oferit doar posibilitatea de a prezenta observații scrise cu privire la raportul final al OLAF, precum și cu privire la raportul preliminar întocmit de președintele Curții de Conturi – ceea ce a și făcut în realitate (
74
), ci și posibilitatea de a fi ascultat cu privire la faptele menționate în aceste documente (
75
).
135.
În aceste împrejurări, nu putem să nu observăm că desfășurarea procedurii administrative nu dezvăluie niciun element care ar fi putut aduce atingere dreptului la apărare al domnului Pinxten.
6.
Concluzie cu privire la normele procedurale și la diferitele drepturi invocate de domnul Pinxten
136.
Din cele expuse mai sus rezultă că toate motivele invocate în apărarea domnului Pinxten care se referă la aspecte procedurale și la respectarea diferitor drepturi, în special a dreptului la apărare, trebuie să fie respinse.
137.
Din motive de exhaustivitate, am dori să adăugăm că, deși Curtea de Conturi se întemeiază în mare măsură pe raportul final al OLAF pentru a demonstra că acuzațiile sale sunt întemeiate, nu este mai puțin adevărat că cererea introdusă de aceasta este inteligibilă independent de acest raport și de anexele sale. În plus, cererea evidențiază și o apreciere personală a faptelor efectuată de Curtea de Conturi, care s‑a îndepărtat în anumite privințe de concluziile formulate de OLAF.
C. Aspectul dacă a existat o încălcare a obligațiilor prevăzute la articolul 286 TFUE
1.
Condițiile de aplicare a articolului 286 alineatul (6) TFUE
138.
Înainte de a examina dacă domnul Pinxten a încălcat una sau mai multe obligații care îi reveneau în calitate de membru al Curții de Conturi, ar putea fi util să reiterăm trei observații formulate deja în prezentele concluzii.
139.
În primul rând, din textul articolului 286 TFUE se poate deduce că revine membrilor Curții de Conturi obligația de a se asigura că interesul general al Uniunii prevalează în orice moment, nu doar asupra intereselor naționale, ci și asupra intereselor personale (
76
). În al doilea rând, membrii Curții de Conturi nu trebuie să respecte doar obligațiile de independență, de onestitate și de prudență, astfel cum acestea sunt prevăzute la articolele 285 și 286 TFUE, ci și cel mai înalt standard de imparțialitate și de obiectivitate. Acest aspect implică în mod necesar o responsabilitate deplină pentru modul în care aceștia cheltuiesc fondurile publice (
77
). În al treilea rând, tratatul nu prevede nicio dispoziție privind tipul sau frecvența încălcărilor care pot conduce la aplicarea articolului 286 alineatul (6) TFUE. Singura condiție este aceea ca membrii Curții de Conturi implicați să fi încetat să corespundă condițiilor cerute sau să îndeplinească obligațiile care decurg din funcția lor.
140.
Având în vedere că dispozițiile tratatului cu privire la membrii Comisiei și cu privire la membrii Curții de Conturi sunt similare, este clar că aceștia din urmă sunt de asemenea obligați să se comporte în mod ireproșabil. Încălcarea obligațiilor trebuie să atingă totuși un anumit nivel de gravitate înainte ca o cerere formulată în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE să poată fi justificată (
78
). Această cerință de gravitate este ușor explicată prin severitatea posibilei pedepse pe care Curtea o poate impune titularului de mandat (sau, la fel ca în acest caz, fostului titular de mandat), în cazul în care sunt admise acuzațiile de încălcare a normelor deontologice. Pe de altă parte, din formularea generală a articolului 286 alineatul (6) TFUE, cumulat cu rolul acestei dispoziții în arhitectura instituțională a Uniunii, se poate deduce că încălcarea în cauză poate lua naștere în urma unui act unic, însă grav, precum și în urma repetării mai multor acte distincte mai puțin grave, a căror repetiție reflectă o clară nerespectare a normelor în vigoare.
141.
Din aceste considerații rezultă că, în contextul articolului 286 alineatul (6) TFUE, este suficient – însă totuși necesar – ca o încălcare de un anumit nivel de gravitate să fie dovedită prin mijloace de probă pentru ca o acțiune introdusă în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE să fie declarată întemeiată. Această încălcare gravă trebuie să ia naștere fie dintr‑un singur act grav, fie din repetarea acelorași acte mai puțin grave care, luate individual, nu ar fi considerate în sine suficient de grave. Pe de altă parte, gravitatea actului sau repetarea acestuia ori chiar acumularea mai multor acte poate avea un impact asupra întinderii măsurii de decădere din dreptul la pensie sau la alte avantaje echivalente (
79
).
2.
Examinarea motivelor invocate în cazul domnului Pinxten
142.
Curtea de Conturi invocă cinci motive în susținerea acțiunii sale, care se referă la cel puțin 332 de fapte, doar în legătură cu primul motiv. Cu toate acestea, după cum tocmai am explicat, nu toate abaterile invocate în susținerea acestor motive sunt esențiale pentru a stabili încălcările prevăzute la articolul 286 alineatul (6) TFUE. Prin urmare, ne vom limita analiza, în raport cu fiecare motiv, la faptele pe care le considerăm ca indicând cel mai probabil o nerespectare indiscutabilă a obligațiilor care îi revin unui membru al Curții de Conturi, fără a aduce atingere veridicității celorlalte fapte.
a)
Cu privire la primul motiv: utilizarea necorespunzătoare a resurselor Curții de Conturi în scopul de a finanța activități fără legătură și incompatibile cu obligațiile unui membru al Curții de Conturi
143.
În conformitate cu articolul 7 din Regulamentul nr. 2290/77, membrul Curții de Conturi care, „în exercitarea funcției sale, trebuie să se deplaseze în afara [sediului Curții de Conturi] beneficiază de […] rambursarea cheltuielilor sale de călătorie [și] de hotel [precum și de] o indemnizație”. Pentru a obține aceste rambursări și indemnizații, din chiar textul acestei dispoziții reiese că activitatea care se află la originea cheltuielilor trebuie să fie legată de exercitarea funcției unui membru al Curții de Conturi.
144.
În acest sens, ca urmare a examinării elementelor de probă care nu sunt în esență contestate, pare greu de evitat concluzia potrivit căreia domnul Pinxten a abuzat de regim, prezentând în mod necorespunzător anumite activități în scopul de a beneficia de rambursarea permisă de Regulamentul nr. 2290/77. Regretăm să spunem că numeroase elemente de probă în legătură cu aceste activități sunt furnizate de sejururile acestuia în Crans Montana (Elveția) și în Cuba, precum și de participarea sa la anumite activități de vânătoare desfășurate la Chambord (Franța) și la Ciergnon (Belgia).
1) Sejurul în Crans Montana
145.
Într‑o notă din 11 iulie 2013 adresată președintelui Curții de Conturi, domnul Pinxten a explicat că, „[î]n calitate de decan al Camerei a III‑a a Curții, [acesta] [a fost] invitat de Forumul de la Crans Montana să participe la sesiunea acestuia de vară din 22 august până în 25 august 2013” (
80
). Potrivit acestei note, „[r]eprezentanți‑cheie ai guvernelor, ai diplomației, ai organizațiilor internaționale, ai partidelor politice și ai parlamentelor din toate părțile lumii se reunesc la Crans Montana pentru a discuta probleme actuale de politică internațională”. În aceste condiții, „întrucât [acesta a fost] invitat în calitate de membru al [Curții de Conturi], [ar] dori să solicite plata cazării și a contribuției financiare (3570,00 euro) de către Curtea de Conturi”.
146.
Deși această misiune a fost aprobată, iar suma solicitată a fost plătită de Curtea de Conturi, din dosar reiese că cele trei informații pe care domnul Pinxten le‑a furnizat în nota sa – faptul că a fost invitat, scopul evenimentului și cheltuielile aferente – nu erau în întregime corecte.
147.
În primul rând, se pare că domnul Pinxten nu a fost invitat la acest eveniment, nici în calitate de decan al Camerei a III‑a a Curții de Conturi și nici chiar în calitate de membru al instituției. Dimpotrivă, deși, la 29 mai 2013, asistentul său a trimis un e‑mail la adresa info@cmf.ch, precizând că domnul Pinxten ar fi interesat să participe la eveniment, acesta a primit un răspuns în aceeași zi în sensul că „[s]esiunea de vară a Forumului de la Crans Montana reprezintă un eveniment cu participare restrânsă, în această stațiune montană exclusivă fiind convocat un număr foarte limitat de persoane (40 de persoane)”. Numai după intervenția unui fost ministru belgian și la recomandarea acestuia din urmă, domnul Pinxten a primit, după aproximativ două săptămâni, un al doilea e‑mail din partea organizatorilor prin care se preciza că acesta era binevenit să participe la eveniment, fără însă să se facă vreo referire la funcția sa sau la titlul său (
81
).
148.
În al doilea rând, primul e‑mail primit din partea Biroului executiv al Forumului de la Crans Montana la 29 mai 2013 preciza că nu exista niciun program specific pentru ceea ce era numit „Sesiunea specială de vară”. Acest lucru este confirmat cu ajutorul formularului de prezentare a evenimentului anual și al programului comunicat ulterior. Respectivul document indica faptul că „[s]esiunea de vară se limitează la un număr maxim de doar 60 de prieteni ai Forumului [care] vin și se bucură de un cadru foarte privilegiat de relaxare și de prietenie în această stațiune excepțională” (
82
). Programul complet al sejurului evidenția de asemenea faptul că nu existau niciun fel de sesiuni de lucru sau măcar un program oficial de discuții. Toate diminețile și după‑amiezile erau ocupate cu plimbări, excursii și cumpărături. Astfel, programul preciza mai degrabă dezarmant că „[e]ste vorba despre un weekend la munte! Nu există nicio cerință în privința eleganței sau a ținutei speciale”. Participanții erau invitați „să se gândească la ei înșiși ca și când ar fi în vacanță și să vină îmbrăcați cum doresc” (
83
).
149.
În al treilea rând, în timp ce domnul Pinxten a solicitat o plată pentru cazare și pentru contribuția financiară în valoare de 3570,00 euro, din formularul de înregistrare și din factură reiese că contribuția financiară solicitată de Forum pentru domnul Pinxten era în valoare de numai 2950,00 euro (
84
). Diferența de 620 de euro corespundea costului suplimentar aferent celor două nopți suplimentare rezervate de domnul Pinxten și de soția sa în ziua anterioară și în cea ulterioară evenimentului, în condițiile în care prima activitate era programată în 22 august 2013, la ora 7 p.m., iar în 25 august, după micul dejun de la ora 9.30 a.m., nu mai era propus niciun eveniment. Prin urmare, chiar și admițând călătoria din Luxemburg cu mașina, aceste două nopți nu erau necesare pentru participarea la eveniment (
85
).
150.
Având în vedere caracterul neconstrângător al programului evenimentului, trebuie să ne îndoim de faptul că Curtea de Conturi ar fi dobândit vreun posibil avantaj ca urmare a participării domnului Pinxten la acest sejur. Se pare, în schimb, că aceasta a reprezentat pur și simplu o posibilitate de recreere și de destindere într‑un hotel luxos situat într‑un loc agreabil. În aceste condiții, activitatea ar fi trebuit să fie considerată în realitate ca fiind o călătorie de natură privată.
151.
Odată cu exprimarea acestui punct de vedere, nu scăpăm din vedere faptul că s‑ar fi putut probabil acorda o atenție mai mare în ceea ce privește conținutul programului și că s‑ar fi putut pune unele întrebări suplimentare în legătură cu adevărata natură a evenimentului găzduit de Forum înainte de aprobarea participării domnului Pinxten. Totuși, nu considerăm că ar fi corect să criticăm Curtea de Conturi în acest sens. Curtea de Conturi era îndreptățită să pretindă standarde înalte din partea membrilor săi și, mai precis, în cazul în care un membru al său participa la un eveniment care în realitate nu era altceva decât o posibilitate de odihnă și de relaxare, un astfel de eveniment ar fi trebuit să fie plătit din fondurile proprii ale acestuia, iar nu, în cele din urmă, din buzunarul contribuabililor europeni.
2) Sejurul în Cuba
152.
În perioada cuprinsă între 30 martie 2015 și 14 aprilie 2015, domnul Pinxten și soția sa au călătorit în Cuba. Domnul Pinxten a prezentat această călătorie ca fiind o misiune oficială desfășurată pentru Curtea de Conturi și a primit ca atare rambursarea cheltuielilor misiunii, precum și indemnizațiile zilnice, în sumă totală de 10042,71 euro.
153.
Într‑o notă adresată președintelui Curții de Conturi la 24 martie 2015, acesta a prezentat misiunea în Cuba în următorii termeni: „[aceasta] ar trebui să ofere o imagine suplimentară asupra relațiilor dintre Uniunea Europeană și Cuba din perspectiva unei situații care este posibil să evolueze rapid în această țară. Acest lucru poate conduce la inserarea Cubei într‑unul dintre viitoarele programe de lucru ale Camerei a III‑a, care este responsabilă de auditul acțiunilor externe ale Uniunii Europene. Misiunea se axează pe contacte cu reprezentanți ai societății civile (ONG‑uri, cadre universitare, jurnaliști, […]) și pe vizite pe teren la proiectele UE‑PNUD. Fără a lua în calcul toate pregătirile misiunii de la Luxemburg și de la Bruxelles, din cauza structurii „autoritare” de stat, majoritatea contactelor și a vizitelor pe teren vor trebui să fie organizate după sosirea în Havana” (
86
).
154.
În pofida acestei prezentări, din dosarul depus de Curtea de Conturi la Curte reiese în mod clar că această călătorie a fost prevăzută încă de la început cu titlu de călătorie privată. Astfel, în primul e‑mail trimis de asistentul domnului Pinxten ambasadorului Uniunii în Cuba se explica faptul că domnul Pinxten și soția sa plănuiau o călătorie privată în Cuba, deoarece aceștia nu exploraseră încă această țară (
87
). Prin intermediul acestui e‑mail, domnul Pinxten căuta sugestii referitoare la hoteluri, la orașe și la insule de vizitat, precum și orice alte informații utile. A doua zi s‑a trimis un al doilea e‑mail pentru a enumera orașele la care se gândise domnul Pinxten și care corespund în final orașelor vizitate de domnul Pinxten și de soția sa (
88
).
155.
Este adevărat că, cu aproximativ zece zile înainte de plecare, domnul Pinxten și‑a exprimat dorința de a se întâlni cu jurnaliști, cu reprezentanți din partea ONG‑urilor, cu reprezentanții beneficiarilor și/sau ai părților contractante ale finanțării Uniunii, precum și de a vizita anumite proiecte (
89
). Astfel, echipa domnului Pinxten a identificat Programul Națiunilor Unite pentru Dezvoltare (PNUD) ca fiind cea mai importantă parte contractantă și a trimis un e‑mail către PNUD pentru a vedea dacă era posibilă vizitarea proiectelor implementate de acesta din urmă în perioada în care domnul Pinxten și soția sa ar fi fost prezenți în regiunea respectivă (
90
).
156.
Răspunsurile la această solicitare au fost însă unanime și lipsite de ambiguitate. Astfel, ambasadorul Uniunii în Cuba a răspuns că „acest lucru ar putea ridica o serie de probleme în Cuba […] Ca regulă generală, în Cuba [este] dificil să se combine turismul cu activitățile oficiale” (
91
). Reprezentantul rezident al PNUD în Cuba a confirmat că „PNUD din Cuba este perfect de acord cu [această] apreciere” (
92
). În plus, ambasadorul Belgiei în Cuba a scris că era pe deplin de acord cu aprecierea pe care a făcut‑o ambasadorul Uniunii, adăugând că „o întâlnire oficială [era] foarte puțin probabilă [și că] același lucru este valabil și în ceea ce privește o întâlnire neoficială [pentru că, î]n general, oficialii cubanezi nu acceptă invitații la acest tip de întâlnire[, iar a]cesta este cu siguranță cazul întâlnirilor cu oficiali străini care dețin o poziție înaltă în țara sau organizația lor” (
93
).
157.
Deși asistentul său i‑a transferat domnului Pinxten primele două e‑mailuri la 18 martie 2015 (
94
), astfel încât acesta trebuie să fi fost conștient de faptul că autoritățile cubaneze și‑au exprimat nemulțumirea cu privire la ideea de a combina orice aspect al vieții profesionale cu o călătorie concepută în principal în scopuri turistice, în memorandumul pe care l‑a adresat președintelui Curții de Conturi la 24 martie 2015, domnul Pinxten a scris în mod explicit că „misiunea se axează pe contacte avute cu reprezentanți ai societății civile (ONG‑uri, cadre universitare, jurnaliști, […]) și pe vizitarea pe teren a proiectelor UE‑PNUD”. Acesta a adăugat că „majoritatea contactelor și a vizitelor pe teren vor trebui să fie organizate după sosirea în Havana”.
158.
Este greu de crezut că domnul Pinxten ar fi putut crede că astfel de întâlniri și de vizite ar fi fost posibile în condițiile în care fusese avertizat în mod repetat că orice vizită pe teren sau întâlnire cu autoritățile locale necesita o viză de lucru, însă a decis totuși să călătorească în Cuba pe baza unei vize turistice (
95
). În orice caz, din programul domnului Pinxten reiese că singurele întâlniri care au avut loc în Cuba s‑au limitat la o întâlnire neoficială avută cu ambasadorul UE la 31 martie 2015, adică în prima zi după sosirea sa în Cuba, și o întâlnire neprogramată de câteva ore avută în ziua următoare cu un membru al delegației UE în Cuba (
96
).
159.
În rest, domnul Pinxten și soția sa au fost pur și simplu invitați de ambasadorul UE, la 2 aprilie 2015, la un prânz neoficial de bun venit la reședința acestuia, în prezența ambasadorului Belgiei și a soției acestuia, a reprezentantului permanent al PNUD și a unui reprezentant al Uniunii Scriitorilor și Artiștilor din Cuba. Caracterul neoficial al acestui prânz a fost confirmat în cursul investigației efectuate de OLAF de către ambasadorul UE însuși (
97
) și de către membrul delegației UE în Cuba pe care domnul Pinxten l‑a întâlnit în ziua precedentă (
98
). Acesta din urmă precizase deja caracterul pur neoficial al acestui prânz într‑un scurt rezumat al vizitei domnului Pinxten scris in tempore non suspecto (
99
). Și acest rezumat confirmă că ședința desfășurată la 1 aprilie 2015 reprezenta un „schimb ușor și prietenos […] mai degrabă de interes politic și de perspectivă decât tehnic”. În sfârșit, se poate observa și că, deși restul călătoriei în țară nu se contestă, nu a avut loc nicio altă vizită sau întâlnire de natură oficială sau măcar cvasioficială.
160.
În aceste condiții, este foarte evident că această călătorie a fost în mare parte una privată. În orice caz, este clar că două întâlniri și un prânz organizate pe parcursul a trei zile în Havana nu justificau o excursie de 14 zile pe întreg teritoriul țării. În loc să recunoască însă că obiectivele prezentate în nota pe care a adresat‑o Curții de Conturi la 24 martie 2015 nu au fost atinse, domnul Pinxten a susținut în raportul misiunii sale că „[a] reușit să [se] [întâlnească] cu o serie de persoane extrem de interesante și de bine informate” (
100
). Tot ce se poate spune este că, după cum a confirmat reprezentantul Curții de Conturi în ședință, două zile ar fi putut fi considerate ca fiind consacrate misiunii oficiale.
3) Partidele de vânătoare desfășurate la Chambord (Franța) și la Ciergnon (Belgia)
161.
Din dosarul Curții de Conturi și din investigația efectuată de OLAF reiese clar că domnul Pinxten pare să fi practicat frecvent vânătoarea. Din cele aproximativ 40 de partide de vânătoare menționate în raportul final al OLAF, domnul Pinxten a participat la o parte dintre ele ca și cum acestea ar fi făcut parte dintr‑o misiune oficială și a primit, prin urmare, rambursarea cheltuielilor aferente misiunii și indemnizațiile zilnice. Acesta este cazul a cel puțin trei partide de vânătoare desfășurate la Chambord (Franța) și a două partide desfășurate la Ciergnon (Belgia).
162.
În ceea ce privește partidele de vânătoare desfășurate la Chambord, la 25 ianuarie 2013, la 13 februarie 2015 și la 12 februarie 2016, domnul Pinxten a justificat aceste misiuni prin faptul că fusese invitat în calitate de membru al Curții de Conturi, alături de alte personalități de prim rang europene și franceze la ceea ce acesta a numit „Zilele europene”. Totuși, în pofida unei declarații în acest sens din partea directorului general al domeniului național al Chambord – date la cererea domnului Pinxten în contextul investigației efectuate de OLAF (
101
) –, singura altă referire făcută la o „partidă de vânătoare europeană” („une battue européenne”) a fost făcută într‑un e‑mail din partea directorului pentru vânătoare și silvicultură din Chambord, care îl invita pe domnul Pinxten la o partidă de vânătoare la 13 februarie 2015. Acest e‑mail era trimis în atenția domnului ministru Pinxten la 7 decembrie 2014 (iar nu unui membru al Curții de Conturi) (
102
).
163.
În plus, se pare că domnul Pinxten a fost invitat la aceste partide de vânătoare ca urmare a unei inițiative personale și la intervenția unui prieten personal (
103
). Mai înainte de toate, nu există nicio indicație referitoare la o „Zi europeană” sau la o „partidă de vânătoare europeană” în niciunul dintre celelalte e‑mailuri schimbate în legătură cu Chambord sau în vreuna dintre cele trei invitații oficiale primite. Dimpotrivă, invitațiile sau cartonașele de răspuns menționau doar o „partidă obișnuită de vânătoare de porci mistreți” (
104
) sau o „vânătoare la goană de cerbi și de mistreți sălbatici” (
105
) ori pur și simplu doar o „partidă obișnuită de vânătoare” (
106
).
164.
Pe de altă parte, deși este adevărat că misiunile oficiale pot să combine și activități sociale sau întâlniri neoficiale, trebuie observat că din programele aferente partidelor de vânătoare desfășurate la Chambord la care domnul Pinxten a participat în anii 2013, 2015 și 2016 reiese că toate zilele erau ocupate cu activități de vânătoare, de dimineață până seara, la servirea cinei (
107
). În aceste condiții, este dificil să se observe o legătură între aceste evenimente și rolul domnului Pinxten în Curtea de Conturi.
165.
În ceea ce privește partidele de vânătoare desfășurate la Ciergnon, în orice caz, este chiar și mai dificil de acceptat existența unei posibile legături a acestora cu activitatea sau cu responsabilitățile domnului Pinxten în cadrul Curții de Conturi. Astfel, contrar a ceea ce s‑a pretins în cursul ședinței care a avut loc la 29 septembrie 2020, invitațiile au fost trimise la adresa sa personală din Belgia de către șeful serviciului de protocol al Casei regale din Belgia. Aceste invitații nu conțineau nicio referire la Curtea de Conturi sau la vreo „Zi europeană” (
108
). În plus, conform tabelului anexat la raportul întocmit de OLAF, indemnizațiile și/sau cheltuielile hoteliere au fost plătite domnului Pinxten în raport cu aceste partide de vânătoare în anii 2014 și 2015 (
109
).
b)
Cu privire la cel de al doilea motiv: utilizarea necorespunzătoare și nelegală a privilegiilor fiscale
166.
Prin intermediul celui de al doilea motiv, Curtea de Conturi susține că domnul Pinxten a încălcat articolul 12 din Directiva 2008/118/CE a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind regimul general al accizelor și de abrogare a Directivei 92/12/CEE (
110
), precum și dispozițiile regulamentului luxemburghez din 7 februarie 2013 privind indemnizațiile și scutirile acordate misiunilor diplomatice. Mai exact, se afirmă că domnul Pinxten a utilizat necorespunzător și nelegal cardurile de carburant puse la dispoziția sa, permițând anumitor persoane să beneficieze în mod nejustificat de scutirea de TVA și de accize acordată diplomaților din Luxemburg.
167.
Ca și alți membri ai Curții de Conturi, domnul Pinxten deținea două carduri de carburant pentru maximum două autoturisme personale înmatriculate în Luxemburg. Domnul Pinxten a utilizat unul dintre aceste carduri pentru autoturismul său personal, condus de soția sa, iar pe celălalt, pentru cel de al doilea autoturism personal al său, condus de fiul său. Faptul că utilizarea cardurilor de carburant însemna beneficierea de reducerea de preț și de scutirea de TVA a fost precizat în mod expres în e‑mailul din 18 martie 2009, pe care l‑a invocat chiar domnul Pinxten în apărarea sa (
111
). În plus, într‑o notă transmisă la 3 noiembrie 2010 în atenția președintelui și a membrilor Curții de Conturi, precum și a secretarului general, s‑a precizat de asemenea că aceste carduri aveau un cod confidențial, asociat în parte cu Curtea de Conturi, iar în parte cu utilizatorul însuși, ceea ce făcea posibilă identificarea autorului fiecărei operațiuni. În notă se adăuga faptul că „fiecare card [este] propriu unui singur autoturism și ar trebui astfel să rămână în autovehicul” (
112
).
168.
În scopul de față, nu este necesar să mai insistăm asupra faptului că unul dintre fiii domnului Pinxten nu se mai afla în întreținerea părinților săi (și, prin urmare, nu mai era autorizat să utilizeze unul dintre cardurile de carburant). Astfel, independent de acest aspect, este clar însă că utilizarea cardurilor de carburant nu a fost făcută în conformitate cu normele amintite mai sus.
169.
Astfel, cele două autoturisme asociate cardurilor suplimentare de carburant funcționau pe bază de motor diesel. O examinare a modului de utilizare a cardurilor a evidențiat însă o serie de anomalii. Mai întâi, din facturile furnizorului de carburant reiese că unul dintre cardurile de carburant era utilizat în mod regulat pentru a cumpăra benzină (de cel puțin 11 ori în decursul unei perioade de 17 luni) (
113
). În plus, aceste facturi evidențiază și faptul că unul dintre cardurile de carburant a fost utilizat pentru achiziția de motorină, în timp ce celălalt card de carburant a fost utilizat în aceeași zi pentru a cumpăra benzină pentru ceea ce se presupunea a fi în principiu aceeași mașină (
114
). Există chiar zile în care cardul era utilizat la aceeași stație de benzină, o dată pentru achiziția de benzină, iar o dată pentru achiziția de motorină, la intervale de doar două sau patru minute distanță (
115
), ceea ce este evident imposibil. În aceste condiții, scuza existenței unui autovehicul de schimb nu este, prin urmare, plauzibilă. Dimpotrivă, aceste facturi demonstrează un abuz vădit în modul de utilizare a cardurilor suplimentare de carburant, cu încălcarea regulilor menționate în mod clar în mai multe documente adresate domnului Pinxten. De fapt, simpla utilizare simultană a două tipuri diferite de carburant – dintre care unul este incompatibil cu autovehiculul cu care era asociat cardul – demonstrează că domnul Pinxten a transferat cardurile de carburant și avantajele fiscale aferente acestora unor terți neautorizați.
c)
Cu privire la cel de al treilea motiv: false declarații în materie de asigurare
170.
Prin intermediul celui de al treilea motiv, domnul Pinxten este acuzat că a prezentat declarații false privind cererile de despăgubire în raport cu două accidente în care a fost implicat autovehiculul oficial pus la dispoziția sa și pentru care acesta a primit două plăți compensatorii necuvenite. Prima declarație se referă la un incident care s‑a produs la 14 ianuarie 2010, în care șoferul domnului Pinxten a trecut cu autoturismul peste o valiză care conținea o sticlă de vin și mai multe articole de îmbrăcăminte. Cealaltă declarație se referă la un accident care s‑a produs la 17 ianuarie 2011 între autovehiculul său personal, condus de fiul său, și autoturismul de serviciu, condus de șoferul său. Cu toate acestea, din mărturia șoferului dată în cursul investigației efectuate de OLAF reiese că primul incident nu a condus la consecințele declarate și că șoferul nu a fost implicat în al doilea accident.
171.
În ceea ce privește primul incident, reiese că domnul Pinxten a fost rambursat pentru mai multe articole de îmbrăcăminte, inclusiv două costume, pe baza unei declarații privind accidentul semnate de șoferul său (
116
) și pe baza unei declarații oficiale semnate chiar de domnul Pinxten (
117
). Având însă în vedere mărturia șoferului domnului Pinxten dată în cursul investigației efectuate de OLAF, circumstanțele în care s‑a produs acest incident nu sunt foarte clare. În plus, în conformitate cu aceeași mărturie, valiza în care s‑a spart o sticlă de vin era prea mică pentru a conține două costume, după cum a declarat domnul Pinxten societății de asigurări (
118
). În același timp, societatea de asigurări pare să fi plătit despăgubiri fără existența unui litigiu.
172.
În ceea ce privește cel de al doilea accident, rolul jucat de domnul Pinxten nu este clar. Incidentul a fost inițial raportat chiar de domnul Pinxten. Societatea de asigurări a refuzat să plătească despăgubiri, întrucât accidentul a avut loc între doi membri ai aceleiași familii. Acest lucru este confirmat nu doar de un e‑mail trimis la 28 ianuarie 2011 de un angajat al societății de asigurări directorului general al societății de leasing auto responsabile cu parcul auto al Curții de Conturi, și anume la mai puțin de două săptămâni de la data accidentului (
119
), ci și de către domnul Pinxten însuși într‑o scrisoare din 11 ianuarie 2012 adresată directorului societății de asigurări (
120
). În respectiva scrisoare, el afirmă în mod explicit că faptele au avut loc așa cum a afirmat anterior și că el consideră că decizia societății de asigurări este injustă în condițiile în care unicul motiv al refuzului de intervenție este că nu puteau fi implicate două persoane din aceeași familie și nu puteau apărea în raportul accidentului. Explicațiile date de domnul Pinxten secretarului general al Curții de Conturi într‑un memorandum din 1 septembrie 2016, potrivit cărora „această scrisoare poate lăsa o altă impresie cuiva care nu a văzut procesul‑verbal de constatare a faptelor și care nu știe că domnul SG era șoferul [său] oficial, [însă] în niciun caz [el] nu [a] pretins că [a] condus autoturismul [său] de serviciu [el însuși]” (
121
), nu sunt convingătoare. Pe de o parte, acest document a fost întocmit în perioada în care au fost formulate primele acuzații de către Curtea de Conturi. Pe de altă parte, este greu de crezut că domnul Pinxten ar putea folosi un pronume personal precum „eu” sau „noi” (cu referire la domnul Pinxten însuși și la fiul său) în timp ce persoana implicată este un terț.
173.
Cu toate acestea, trebuie remarcat faptul că formularul de raport privind accidentele transmis societății de asigurări a fost semnat de fiul domnului Pinxten și de șoferul domnului Pinxten. Desigur, la citirea dosarului nu se poate exclude că faptul că raportul accidentului a fost semnat în final de șoferul domnului Pinxten era o inițiativă a persoanei responsabile pentru conducătorii auto în cadrul Curții de Conturi (
122
) sau a domnului Pinxten însuși ca reacție la refuzul societății de asigurare de a interveni (
123
). În aceste împrejurări, trebuie să se observe că nu există elemente de probă lipsite de ambiguitate care să ateste implicarea domnului Pinxten și informații reale cu privire la pretinsa fraudă care a condus la rambursare.
174.
În aceste condiții, nu considerăm că cel de al treilea motiv a fost stabilit prin elemente de probă.
d)
Cu privire la cel de al patrulea motiv: poziția nedeclarată și nelegală de administrator al unei societăți comerciale și intensa activitate politică
175.
În ceea ce privește cel de al patrulea motiv, domnul Pinxten este acuzat în esență de două lucruri. În primul rând, se susține că acesta a acționat în calitate de administrator al unei societăți comerciale începând din anul 2016, atunci când a cumpărat o proprietate în Bourgogne, compusă dintr‑o casă și o podgorie. În al doilea rând, se susține că domnul Pinxten a fost implicat într‑o intensă activitate politică în cadrul unui partid politic în timp ce își exercita funcția la Curtea de Conturi.
176.
În ceea ce privește activitatea desfășurată într‑o societate comercială, domnul Pinxten susține că nu era vorba despre o activitate comercială sau profesională. Potrivit domnului Pinxten, el era acționar – împreună cu soția sa și cu copiii săi – într‑o „société civile immobilière”. Activitatea desfășurată în calitate de administrator nu era profesională. Societatea ar primi pur și simplu o chirie rezultată din închirierea proprietății.
177.
Indiferent de acest aspect financiar, din dosar reiese că domnul Pinxten nu a declarat această situație în timp util și că, a fortiori, aceasta nu a fost aprobată. Acest lucru a devenit clar doar atunci când domnul Pinxten a informat Curtea de Conturi, în septembrie 2018, după încheierea mandatului său în aprilie 2018, că a fost numit, cu două luni mai devreme, „gérant” (director administrativ) al podgoriei din Chambolle Musigny (Franța), după ce aceasta își schimbase forma juridică în „Groupement foncier agricole” (
124
). Articolul 6 din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură al Curții de Conturi impune însă membrilor Curții de Conturi să își declare toate activitățile externe, iar articolul 2 alineatul (2) din Codul de conduită al membrilor Curții de Conturi prevede că „orice proprietate deținută fie direct, fie prin intermediul unei societăți imobiliare trebuie declarată”, cu singura excepție a locuințelor rezervate pentru utilizarea exclusivă de către proprietari sau de către familiile acestora. Prin urmare, domnul Pinxten nu a respectat această obligație în cursul mandatului său.
178.
În ceea ce privește activitățile politice, normele Curții de Conturi sunt deosebit de clare. În primul rând, articolul 4 alineatul (1) din Codul de conduită al membrilor Curții de Conturi prevede că aceștia sunt devotați îndeplinirii mandatului lor și că „nu pot exercita nicio funcție politică”. În al doilea rând, punctul 3.2 din Liniile directoare în materie de etică ale Curții de Conturi prevede că membrii acesteia trebuie să își exercite funcțiile fără nicio influență externă politică, națională sau de altă natură. În al treilea rând, pentru a elimina orice umbră de îndoială, punctul 3.3. din Liniile directoare în materie de etică menționate subliniază că membrii Curții de Conturi trebuie „să evite orice conflict de interese, indiferent dacă acesta este real sau aparent, [ceea ce] ar putea fi cazul, de exemplu, în legătură cu calitatea de membru în organizații politice, o funcție politică […]” (
125
).
179.
Nu există nicio îndoială că domnul Pinxten avea cunoștință de aceste reguli. Într‑adevăr, încă din luna mai 2006, domnul Pinxten a solicitat păstrarea mandatului său de primar al orașului Overpelt (Belgia). Această solicitare a fost însă respinsă în temeiul articolului 286 TFUE și al Codului de conduită al membrilor Curții de Conturi menționat mai sus, chiar dacă domnul Pinxten își delegase în fapt toate îndatoririle pe care le avea în calitate de primar și căuta să păstreze doar titlul aferent acestei funcții politice (
126
).
180.
Elementele de probă dovedesc însă că – oricât de surprinzător trebuie să pară –, între anii 2006 și 2017, domnul Pinxten a continuat să fie membru al conducerii unui partid politic din Belgia. În memoriul său în apărare, domnul Pinxten susține că, începând din luna noiembrie 2008, a fost doar membru al „consiliului extins”, adică fără drept de vot. Acest argument nu poate avea multă relevanță și însuși faptul că a fost formulat spune foarte multe în legătură cu abordarea generală a domnului Pinxten față de obligațiile de totală obiectivitate și de detașare de activitatea politică, care sunt așteptate de la un membru al Curții de Conturi.
181.
Nici nu mai este necesar să adăugăm că lipsa dreptului de vot nu împiedică o persoană să își exprime punctul de vedere cu privire la aspectele discutate și, astfel, să influențeze rezultatul oricărui vot sau, dimpotrivă, să fie influențată de discuție. În orice caz, faptul că domnul Pinxten a rămas un membru activ al unui partid politic național este ceea ce reprezintă elementul inacceptabil.
182.
Este clar că domnul Pinxten a avut intenția fermă de a rămâne un membru influent al partidului său politic și de a fi, așadar, activ în conducerea partidului politic. Astfel, de exemplu, domnul Pinxten a oferit sfaturi personale președintei partidului său cu privire la cea mai bună strategie mass‑media pe care trebuia să o adopte partidul într‑o problemă economică (
127
). De asemenea, acesta a insistat să se întâlnească cu președinta partidului atunci când nu a putut să participe la ședința conducerii acestuia, deoarece voia să vorbească cu ea în legătură cu o chestiune de interes pentru ea și pentru partid (
128
). Pe de altă parte, există și dovezi potrivit cărora domnul Pinxten era o persoană care participa în mod constant la ședințele conducerii partidului. De exemplu, din 57 de ședințe desfășurate în perioada cuprinsă între luna februarie 2009 și luna aprilie 2010, domnul Pinxten a participat la 30 de ședințe, uneori chiar de două ori în aceeași săptămână. Încă și mai mult decât participarea sa la ședințe, minutele ședințelor dezvăluie faptul că subiectele discutate erau în mod clar de natură să influențeze activitatea domnului Pinxten sau independența sa în calitate de membru al Curții de Conturi. Aceste subiecte includeau aspecte precum campaniile electorale regionale și europene și decizia care ar fi putut fi adoptată de către acționari cu privire la fuziunea dintre două mari bănci din Belgia (
129
), consecințele alegerilor naționale asupra viitorului sistem instituțional din Belgia (
130
) sau chiar planul multianual care trebuia prezentat Comisiei (
131
), observațiile formulate de Comisie cu privire la bugetul Belgiei (
132
), posibilitatea ca primul președinte al Consiliului European să fie belgian și succesiunea prim‑ministrului (
133
), numirea noului prim‑ministru (
134
) sau prioritatea partidului în ceea ce privește președinția belgiană a UE (
135
) și au fost discutate în prezența domnului Pinxten, care era pe atunci membru al Curții de Conturi, în timp ce partidul din care acesta făcea parte era membru al guvernului belgian.
183.
Totuși, tratatul în sine este deosebit de clar în privința acestei chestiuni: independența membrilor Curții de Conturi trebuie să fie lipsită de echivoc [articolul 286 alineatul (1) TFUE], iar, în îndeplinirea îndatoririlor lor, aceștia nu solicită și nici nu acceptă instrucțiuni de la niciun guvern și de la niciun alt organism [articolul 286 alineatul (3) TFUE]. Acest lucru înseamnă că acest tip de activitate din cadrul unui partid politic activ este total incompatibilă cu calitatea de membru al Curții de Conturi. Toate aceste aspecte trebuie considerate ca fiind elementare de către orice membru al Curții de Conturi și nu putem să nu observăm că comportamentul avut de domnul Pinxten în acest sens pur și simplu nu poate fi scuzat.
e)
Cu privire la cel de al cincilea motiv: conflictul de interese care a luat naștere în contextul unei oferte de închiriere a unui apartament privat făcute șefului unei entități auditate
184.
Prin intermediul celui de al cincilea motiv, Curtea de Conturi susține că domnul Pinxten a dat naștere unui conflict de interese prin faptul că a oferit spre închiriere un apartament privat Înaltului Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate (doamna Mogherini), atunci când această entitate a intrat sub jurisdicția camerei Curții de Conturi al cărei decan era domnul Pinxten.
185.
Din dosar reiese că domnul Pinxten a trimis efectiv o ofertă doamnei Mogherini la 20 noiembrie 2014, fără nicio referire la funcția sa în cadrul Curții de Conturi, cu excepția menționării adresei sale electronice care apărea sub semnătura sa (
136
). Această inițiativă a fost cu siguranță cea mai neinspirată în lumina postului ocupat de domnul Pinxten și a deschis calea unui conflict evident de interese.
3.
Neîndeplinirea obligațiilor prevăzute la articolele 285 și 286 TFUE
186.
Odată ce am analizat argumentele invocate de părți, precum și dosarele acestora, concluzionăm că majoritatea faptelor principale care detaliază aspectele de care este acuzat domnul Pinxten în primul, în al doilea și în al patrulea motiv au fost cu siguranță dovedite prin elemente de probă. Acestea reprezintă o încălcare a normelor aplicabile, și anume cel puțin a articolului 7 din Regulamentul nr. 2290/77, a articolului 12 din Directiva 2008/118, a regulamentului luxemburghez din 7 februarie 2013 privind indemnizațiile și scutirile acordate misiunilor diplomatice, a articolului 4 alineatul (1) din Codul de conduită al membrilor Curții de Conturi și a punctelor 2.2, 3.2 și 3.3 din Liniile directoare în materie de etică ale Curții de Conturi. Comportamentul invocat în cadrul celui de al cincilea motiv, și anume oferta de închiriere a unui apartament privat, a fost cu siguranță la fel de neinspirat și, în acest sens, inadecvat.
187.
Deși o parte dintre faptele constatate reprezintă în sine o încălcare de un anumit nivel de gravitate, este în orice caz evident că, în ansamblu, acestea demonstrează o totală încălcare a normelor în vigoare. Aceste diverse acte reprezintă simptomele unei atitudini caracteristice care arată că domnul Pinxten era dispus, în timp ce își exercita funcția de membru al Curții de Conturi, să se folosească de această funcție pentru a‑și extinde beneficiile în detrimentul bugetului Uniunii (
137
).
188.
Dosarul demonstrează că domnul Pinxten a avut în mod clar o dificultate evidentă nu numai în înțelegerea obligațiilor aferente funcției sale, ci și în stabilirea cheltuielilor care erau suportate din fonduri publice și a celor care trebuiau suportate personal. Dosarul evidențiază astfel, pe de o parte, o utilizare neregulamentară repetată – dacă nu permanentă – și gravă a avantajelor și a privilegiilor conferite de funcția pe care acesta o deținea în cadrul Curții de Conturi, în special în scopul de a nu fi nevoit să plătească pentru cheltuielile de natură privată sau pentru activitățile recreative care nu aveau legătură cu funcția sa la Curtea de Conturi, și, pe de altă parte, o incapacitate de a părăsi fosta sa carieră politică și influența pe care acesta a avut‑o anterior în politica din Belgia.
189.
Acest comportament constituie, fără îndoială, o încălcare gravă a principiilor fundamentale care definesc obligațiile unui membru al Curții de Conturi și care sunt prevăzute în angajamentul solemn pe care domnul Pinxten a jurat să îl respecte la începutul mandatului său: obligațiile de onestitate, de prudență și de independență.
190.
O parte dintre evenimentele care stau la baza prezentelor motive, precum sejurul în Crans Montana sau cel în Cuba, partidele de vânătoare desfășurate la Chambord și la Ciergnon sau modul în aparență accidental în care acesta a utilizat cardurile de carburant sunt cu atât mai inacceptabile având în vedere rolul Curții de Conturi, care trebuie să fie „conștiința financiară” a Uniunii Europene. Astfel, ne‑am putea întreba cât de mult credit se poate acorda unui control al conturilor efectuat de Curtea de Conturi dacă tocmai autorul acestuia nu respectă normele atunci când utilizează fonduri publice. Faptele contestate sunt cu atât mai grave cu cât domnul Pinxten a fost persoana care a căutat în fapt să își procure invitațiile citate în susținerea cheltuielilor sale, în condițiile în care obligația membrilor Curții de Conturi este de a garanta că interesul general al Uniunii prevalează în orice moment asupra intereselor personale (
138
).
191.
Domnul Pinxten susține cu titlu de justificare că normele nu erau clare sau că a respectat în orice caz normele interne ale Curții de Conturi, astfel cum acestea erau aplicabile la momentul faptelor, că a primit întotdeauna aprobarea președintelui Curții de Conturi și că ceilalți membri ai Curții de Conturi procedau la fel. Chiar dacă acest lucru ar fi adevărat – însă, pentru a fi obiectivi, niciuna dintre aceste susțineri, cu excepția autorizațiilor președintelui, nu au fost dovedite vreodată prin elemente de probă –, nimic din toate acestea nu poate scuza comportamentul său.
192.
În primul rând, în ceea ce privește claritatea normelor aplicabile, am demonstrat că principalele norme pe care le‑a încălcat domnul Pinxten – normele referitoare la misiunile oficiale, la utilizarea cardurilor de carburant sau la interdicția activităților politice – nu numai că erau clare, ci și îi erau perfect cunoscute acestuia. Apoi, ni se pare evident și faptul că principiile onestității, prudenței și independenței, care stau în egală măsură la baza încălcărilor de care se face vinovat domnul Pinxten, nu trebuie să fie dezvoltate în reglementări de drept secundar pentru a înțelege însăși esența lor. În aceeași ordine de idei, împărtășim punctul de vedere al avocatului general Geelhoed expus în Concluziile prezentate în cauza Comisia/Cresson, potrivit căruia „[n]u este în întregime posibil, nici necesar să încercăm să stabilim în mod exhaustiv normele de bună conduită care trebuie respectate în exercitarea funcțiilor publice. Va exista întotdeauna un element pentru care nu vom fi poate în măsură să identificăm norma încălcată, însă despre care vom putea concluziona că comportamentul este totuși contrar interesului general” (
139
). În acest sens, s‑ar putea observa că categoriile unui posibil comportament necorespunzător în sensul articolului 286 TFUE nu sunt niciodată epuizate.
193.
În al doilea rând, în ceea ce privește faptul că solicitările domnului Pinxten au primit aprobarea președintelui Curții de Conturi, ar trebui amintit, după cum s‑a pronunțat în plus Curtea în Hotărârea Comisia/Cresson, că domnul Pinxten nu se poate sustrage de la răspundere refugiindu‑se în spatele autorizației acordate de altă persoană (
140
). În plus, trebuie să se observe că autorizațiile primite se bazau pe informații care erau adesea incomplete sau chiar incorecte. În acest sens, omisiunea de a solicita informații suplimentare în cazurile în care există îndoieli nu poate fi pusă pe seama președintelui Curții de Conturi. Astfel, relația dintre președintele Curții de Conturi și membrii acesteia nu este una ierarhică, ci mai degrabă este o relație între egali, bazată pe bună‑credință și pe încredere. În aceste condiții, cu siguranță nu se punea problema ca președintele Curții de Conturi să îl suspecteze pe domnul Pinxten de minciună, ci mai degrabă aceea ca domnul Pinxten să fie onest.
194.
În acest sens, se poate reaminti că, în conformitate cu principiul cooperării loiale prevăzut la articolul 4 alineatul (3) TUE, „Uniunea și statele membre se respectă și se ajută reciproc în îndeplinirea misiunilor care decurg din tratate”. Uniunea nu reprezintă însă un concept de natură teoretică. Aceasta constituie o realitate care capătă o formă concretă cu ajutorul oamenilor care o compun, inclusiv al membrilor instituțiilor de la cel mai înalt nivel. În orice caz, chiar dacă normele interne ale Curții de Conturi referitoare la informațiile care trebuie furnizate în susținerea unei solicitări de autorizare pentru efectuarea unei misiuni nu erau probabil foarte stricte la momentul faptelor și trebuiau considerate ca fiind respectate în prezenta cauză, este, cu toate acestea, adevărat că comportamentul vizat de aceste cereri era în mod evident contrar principiilor fundamentale care au stat la baza angajamentului solemn asumat de domnul Pinxten.
195.
În al treilea rând, în ceea ce privește comportamentul celorlalți membri ai Curții de Conturi, chiar dacă s‑ar demonstra că unii dintre aceștia s‑au comportat în mod similar – și, repetăm, nicio astfel de dovadă nu a fost prezentată în acest scop –, trebuie să se reamintească faptul că, potrivit principiului legalității, nimeni nu poate invoca în susținerea cererii sale o nelegalitate săvârșită în favoarea altuia (
141
).
196.
În aceste împrejurări, suntem obligați să concluzionăm că comportamentul domnului Pinxten s‑a îndepărtat mult de la obligațiile etice și normative impuse membrilor Curții de Conturi. Procedând astfel, el a devenit răspunzător de o încălcare gravă a obligațiilor sale etice, care are un anumit nivel de gravitate.
D. Sancțiuni
197.
După cum a observat Curtea în Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson (C‑432/04, EU:C:2006:455), în ceea ce privește membrii Comisiei în temeiul articolului 245 al doilea paragraf TFUE, încălcarea obligațiilor care decurg din funcția de membru al Curții de Conturi necesită, în principiu, impunerea unei sancțiuni în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE (
142
). Deși Curtea de Conturi lasă la aprecierea Curții stabilirea naturii și a întinderii unei astfel de sancțiuni, Curtea de Conturi susține că orice sancțiune impusă trebuie să țină cont de principiul proporționalității.
1.
Jurisprudența și principiile aplicabile
198.
Principiul proporționalității sancțiunilor este în mod evident garantat la nivel constituțional de articolul 49 alineatul (3) din cartă. Această dispoziție prevede că pedepsele nu trebuie să fie disproporționate față de infracțiunea care a fost săvârșită (
143
). Deși prezenta procedură nu implică, desigur, o pronunțare cu privire la aspectul dacă domnul Pinxten a fost vinovat de săvârșirea unei infracțiuni, este totuși clar faptul că principiul proporționalității reprezintă un principiu general al dreptului Uniunii care se aplică impunerii de sancțiuni indiferent de domeniile dreptului Uniunii în cauză (
144
).
199.
În plus, cerința de proporționalitate a sancțiunilor este prezentă și în jurisprudența CEDO. Mai precis, articolul 1 din Primul protocol adițional la Convenția europeană a drepturilor omului (CEDO) prevede că „[o]rice persoană fizică sau juridică are dreptul la respectarea bunurilor sale”.
200.
Pentru a stabili dacă este vorba despre o încălcare a acestui drept, jurisprudența Curții EDO arată că aceasta examinează dacă sancțiunile de natură pecuniară, inclusiv reducerea cuantumului pensiei sau decăderea din dreptul la aceasta, sunt proporționale. Aceasta implică să se examineze dacă există un echilibru corespunzător între cerințele de interes general ale comunității și cerințele de protecție a drepturilor fundamentale ale individului (
145
). Potrivit acestei jurisprudențe, echilibrul necesar nu va fi fost atins dacă persoana în cauză va trebui să suporte o sarcină individuală excesivă (
146
).
201.
În contextul specific al reducerii unei pensii sau al decăderii din dreptul la aceasta, trebuie să se observe de asemenea că Curtea EDO a subliniat că nu consideră neapărat nejustificat ca o dispoziție să prevadă reducerea unor pensii sau chiar decăderea totală din dreptul la acestea atunci când situația o impune (
147
). Pe de altă parte, aspectul dacă a fost sau nu a fost atins un echilibru adecvat va depinde în foarte mare măsură de circumstanțele și de factorii specifici fiecărui caz în parte, ceea ce poate înclina balanța într‑un fel sau altul (
148
).
202.
Potrivit articolului 52 alineatul (3) din cartă, în măsura în care aceasta din urmă conține drepturi ce corespund unor drepturi garantate prin CEDO, înțelesul și întinderea lor sunt aceleași ca și cele prevăzute de CEDO. Acest lucru înseamnă că, întrucât articolul 17 alineatul (1) din cartă prevede și că „[o]rice persoană are dreptul de a deține în proprietate, de a folosi, de a dispune și de a lăsa moștenire bunurile pe care le‑a dobândit în mod legal”, cerințele Curții EDO pe care tocmai le‑am subliniat mai sus trebuie în mod necesar să fie luate în considerare cu ocazia interpretării pragului minim de protecție în sensul articolului 17 din cartă (
149
).
203.
Pentru a aprecia dacă sancțiunea este conformă principiului proporționalității, jurisprudența sugerează că trebuie să se țină seama în special de comportamentul persoanei în cauză (
150
), de natura și de gravitatea încălcării pe care această sancțiune urmărește să o combată (
151
), de durata încălcării normelor în cauză (
152
), dar și de prejudiciul cauzat instituției care este Curtea de Conturi (
153
). În sfârșit, faptul că decăderea din dreptul la o pensie nu lasă persoana în cauză fără niciun mijloc de subzistență sau, în sens mai general, că nu are un impact decisiv asupra situației financiare globale a persoanei poate fi de asemenea un factor relevant în ceea ce privește aprecierea proporționalității sancțiunii (
154
).
204.
Aplicând aceste principii în raport cu Curtea de Conturi, se poate spune că funcționarilor precum domnul Pinxten li se pretinde să respecte cele mai înalte standarde personale de probitate și de onestitate. Este important să existe claritate în această privință. Oamenii sunt, prin natura lor, ființe slabe și vulnerabile și până și cei mai conștiincioși și mai onorabili dintre aceștia sunt supuși greșelilor și erorilor de apreciere. Fiecare apreciere a unei analize privind proporționalitatea trebuie, așadar, să țină cont într‑o oarecare măsură de natura umană, și dacă ar trebui cerută perfecțiune candidaților la funcții înalte, nicio persoană nu ar putea fi chemată să le exercite în mod corespunzător.
205.
În acest caz însă există, pentru început, un element de proporționalitate intrinsec în raport cu o cerere introdusă în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE, întrucât, astfel cum am observat deja, doar încălcările grave săvârșite de membrul în cauză ar putea justifica formularea unei astfel de cereri. Cu toate acestea, după cum am și afirmat deja, aprecierea proporționalității trebuie să ia în considerare și prejudiciile pe care comportamentul membrului le‑a adus sau le va aduce instituției în cauză. Cei care acceptă funcții înalte trebuie să îndeplinească obligația specifică de a nu se comporta într‑un mod care ar aduce atingere tocmai obiectivelor instituției în care ei își desfășoară activitatea. Curtea de Conturi este în esență concepută să garanteze faptul că veniturile publice ale Uniunii sunt cheltuite într‑un mod legal și eficient și aceste obiective nu sunt corespunzător îndeplinite atunci când un membru al Curții de Conturi se comportă într‑un mod care contravine în mod vădit acestor obiective și care subminează încrederea publică în capacitatea sau chiar în disponibilitatea Curții de Conturi de a‑și îndeplini misiunea.
206.
În plus față de aceste principii, trebuie amintit că, în ceea ce privește sancțiunea efectivă, singurul precedent concret este cel furnizat chiar de cauza Comisia/Cresson. În această cauză, fosta membră a Comisiei a fost găsit vinovată pentru că a dat dovadă de favoritism prin numirea unui prieten personal într‑o anumită funcție de răspundere pentru care acesta nu avea nicio calificare. Deși, în concluziile pe care le‑a prezentat, avocatul general Geelhoed a estimat că respectivul comportament era suficient de grav pentru a justifica decăderea totală din dreptul la pensie a doamnei Cresson, el a considerat că existau suficiente circumstanțe atenuante care justificau reducerea cu 50 % a acestui drept (
155
). În schimb, Curtea nu a mers atât de departe, mulțumindu‑se să afirme că însuși faptul constatării reprezenta în sine o pedeapsă suficientă și nu a dispus nicio reducere a pensiei doamnei Cresson.
207.
În lumina acestui precedent și a principiilor care guvernează aprecierea unei sancțiuni în conformitate cu principiul proporționalității, care trebuie să fie atunci sancțiunea în prezenta cauză?
2.
Aplicarea jurisprudenței și a principiilor la situația de fapt din prezenta cauză
208.
Trebuie amintit mai întâi că Hotărârea Comisia/Cresson a fost ea însăși inovatoare. Cu toate acestea, atât concluziile avocatului general, cât și hotărârea Curții au precizat normele obligatorii de care trebuie să se presupună că aveau cunoștință funcționarii de rang înalt, precum domnul Pinxten. În acest sens, trebuie să se admită că încălcarea în cauză ia naștere nu doar dintr‑o serie de acte distincte și grave, ci și din acte a căror repetare reflectă, din păcate, o desconsiderare vădită a acestor norme.
209.
Cu alte cuvinte, comportamentul constatat în prezenta cauză demonstrează o nerespectare repetată și sfidătoare a normelor obișnuite de comportament, ceea ce constituie o încălcare gravă a principiilor fundamentale care stau la baza angajamentului asumat de către membrii tuturor instituțiilor Uniunii: onestitatea, prudența și independența, astfel cum acestea sunt prevăzute, în ceea ce privește Curtea de Conturi, la articolele 285 și 286 TFUE.
210.
Apoi, în timp ce cauza Comisia/Cresson viza un act unic de incontestabil favoritism cras, comportamentul domnului Pinxten a demonstrat că acesta era gata să abuzeze de funcția sa în mod repetat și pe o perioadă care s‑a întins pe mai mulți ani pentru acte de îmbogățire personală sau în vederea atingerii intereselor sale personale. În acest sens, implicarea constantă a domnului Pinxten în politica partidelor din Belgia este impardonabilă, iar comportamentul său în ceea ce privește cererile de rambursare a diverselor cheltuieli, precum totalitatea cheltuielilor pe care le‑au presupus călătoria în Cuba, vizita efectuată la Crans Montana, precum și diversele expediții de vânătoare, este la fel de reprobabil. Domnul Pinxten a abuzat în mod clar de regimul cardului de carburant în scopuri personale, iar explicația cea mai indulgentă în ceea ce privește oferta de închiriere a imobilului său pe care acesta i‑a făcut‑o doamnei Mogherini în condițiile existenței unui vădit conflict de interese în ceea ce îl privea este aceea că domnul Pinxten a dat dovadă de un raționament profund deficitar.
211.
În plus, deși unele dintre aceste acte au avut un impact asupra bugetului Uniunii, toate acestea au avut și consecințe asupra credibilității și imaginii publice a Uniunii și în special a Curții de Conturi. Acest lucru este cu atât mai grav pentru o instituție precum Curtea de Conturi, a cărei legitimitate constă în independența sa și în importanța rolului său în promovarea unei bune guvernări și a încrederii în modul în care sunt cheltuite veniturile publice ale Uniunii. Dacă nu putem avea încredere că un membru al Curții de Conturi respectă standarde înalte în ceea ce privește aspectele financiare, acest fapt aduce atingere întregului sistem de supraveghere financiară din cadrul Uniunii și prejudiciază chiar instituția al cărei membru a fost.
212.
În sfârșit, nu se pot spune multe ca circumstanțe atenuante, în afară de faptul că domnul Pinxten și‑a exercitat funcția timp de 12 ani și că, suntem gata să acceptăm, a realizat și câteva lucruri bune în această perioadă. Totuși, mai întâi, după cum am demonstrat deja, principalele norme care au fost încălcate erau clare și erau perfect cunoscute și înțelese de cineva aflat într‑o funcție precum cea a domnului Pinxten. În al doilea rând, deși domnul Pinxten a primit autorizații pentru anumite misiuni sau cheltuieli, aceste autorizații se bazau pe informații care erau adesea incomplete sau chiar incorecte. În al treilea rând, chiar dacă s‑ar demonstra, quod non, că și alți membri ai Curții de Conturi au avut un comportament similar cu cel al domnului Pinxten, un astfel de comportament nu ar atenua gravitatea sa intrinsecă. În al patrulea rând, am dori să adăugăm în plus că, deși decăderea din dreptul său la pensie ar putea avea un real impact financiar asupra domnului Pinxten – însă nu este acesta și obiectivul articolului 286 alineatul (6) TFUE? –, trebuie avut în vedere că decăderea în cauză se raportează doar la o parte din activitatea profesională a domnului Pinxten, care, în pofida celor două mandate, este destul de scurtă în raport cu întreaga sa carieră. În aceste circumstanțe, nu considerăm, așadar, că decăderea din dreptul la pensie în calitate de membru al Curții de Conturi – chiar și decăderea totală – l‑ar putea lăsa pe domnul Pinxten fără niciun mijloc de subzistență.
213.
Toate acestea fac comportamentul domnului Pinxten demn de o cenzură strictă. Acesta este motivul pentru care suntem de părere că încălcările, astfel cum au fost descrise și constatate mai sus, sunt suficient de grave pentru a justifica decăderea din dreptul la o parte semnificativă din pensia sa sau la alte avantaje conexe. Deși, după cum am afirmat, suntem gata să acceptăm că domnul Pinxten a realizat și câteva lucruri bune pe durata mandatelor sale – iar acest factor trebuie să fie el însuși relevant pentru analiza proporționalității –, nu se poate omite nici faptul că prejudiciile aduse instituției sunt considerabile.
214.
Toate acestea indică necesitatea de a lua în calcul aplicarea unei sancțiuni severe domnului Pinxten în raport cu comportamentul său. Prin urmare, am dori să propunem Curții ca, potrivit competenței de care dispune aceasta în temeiul articolului 286 alineatul (6) TFUE, să îl priveze pe domnul Pinxten de două treimi din dreptul său la pensie.
VIII. Solicitările domnului Pinxten și cheltuielile de judecată
215.
În primul rând, domnul Pinxten solicită prezentarea raportului de audit intern, pentru perioada 2012-2018, a cheltuielilor aferente misiunilor membrilor Curții de Conturi și a modului de utilizare a autovehiculelor oficiale de către toți ceilalți membri. Considerăm că această solicitare trebuie să fie respinsă, întrucât este inutilă pentru aprecierea propriului comportament.
216.
În al doilea rând, în ceea ce privește cererea sa de despăgubiri, considerăm că aceasta este inadmisibilă în cadrul procedurilor prevăzute la articolul 286 alineatul (6) TFUE. În orice caz, în ipoteza în care Curtea ar adopta analiza pe care am efectuat‑o, această cerere ar fi nefondată.
217.
În ceea ce privește cheltuielile de judecată, în temeiul articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Curtea de Conturi a solicitat obligarea domnului Pinxten la plata cheltuielilor de judecată, iar acesta din urmă a căzut în pretenții în apărarea sa, acesta trebuie să fie obligat la plata cheltuielilor de judecată.
IX. Concluzie
218.
În lumina considerațiilor de mai sus, propunem Curții:
–
declararea cererii introduse de Curtea de Conturi Europeană ca fiind admisibilă;
–
constatarea faptului că domnul Pinxten a acționat cu încălcarea obligațiilor care decurg din funcția de membru al Curții de Conturi Europene în sensul articolelor 285 și 286 TFUE;
–
decăderea cu două treimi din dreptul la pensie și la alte avantaje conexe a domnului Pinxten începând de la data pronunțării hotărârii în prezenta cauză;
–
declararea cererii de despăgubiri a domnului Pinxten ca fiind inadmisibilă sau, în orice caz, nefondată;
–
obligarea domnului Pinxten la plata cheltuielilor de judecată.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	JO 1977, L 268, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 8, p. 194.
(
3
)	JO 2004, L 243, p. 26, Ediție specială, 01/vol. 8, p. 290.
(
4
)	JO 2013, L 248, p. 1.
(
5
)	Cauza T‑386/19.
(
6
)	Articolele 2 și 7 din Regulamentul nr. 2290/77, articolele 33 și 74 din Regulamentul (UE, Euratom) 2018/1046 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 iulie 2018 privind normele financiare aplicabile bugetului general al Uniunii, de modificare a Regulamentelor (UE) nr. 1296/2013, (UE) nr. 1301/2013, (UE) nr. 1303/2013, (UE) nr. 1304/2013, (UE) nr. 1309/2013, (UE) nr. 1316/2013, (UE) nr. 223/2014, (UE) nr. 283/2014 și a Deciziei nr. 541/2014/UE și de abrogare a Regulamentului (UE, Euratom) nr. 966/2012 (JO 2018, L 193, p. 1), articolul 5 din Decizia nr. 38/2016 a Curții de Conturi de stabilire a Normelor de aplicare a Regulamentului de procedură al Curții de Conturi, articolele 1, 2, 4 și 7 din Codul de conduită al membrilor Curții de Conturi, punctele 1.2, 2.2, 3.2, 3.3 și 3.7 din Liniile directoare în materie de etică ale Curții de Conturi, articolele 20, 21 și 25 din Codul deontologic al INTOSAI, articolul 2 din Decizia nr. 7‑2004 a Curții de Conturi privind cheltuielile de reprezentare și de cazare ale membrilor săi, precum și articolele 4-6 din Decizia nr. 33‑2004 a Curții de Conturi privind administrarea și utilizarea parcului auto din cadrul Curții de Conturi.
(
7
)	Articolul 33 din Regulamentul 2018/1046, articolul 5 din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură al Curții de Conturi, articolul 7 din Codul de conduită al membrilor Curții de Conturi, punctele 1.2 și 2.2 din Liniile directoare în materie de etică ale Curții de Conturi și articolul 5 din Decizia nr. 7‑2004.
(
8
)	Articolul 3 din Regulamentul de procedură al Curții de Conturi (JO 2010, L 103, p. 1), articolul 7 din Codul de conduită al membrilor Curții de Conturi, precum și punctele 1.2 și 2.2 din Liniile directoare în materie de etică ale Curții de Conturi.
(
9
)	Articolul 3 din Regulamentul de procedură al Curții de Conturi, articolele 5 și 6 din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură al Curții de Conturi, articolele 1-4 și articolul 7 din Codul de conduită al membrilor Curții de Conturi, precum și punctele 1.2, 2.2, 3.3 și 3.7 din Liniile directoare în materie de etică ale Curții de Conturi.
(
10
)	Articolul 61 din Regulamentul 2018/1046, articolul 3 din Regulamentul de procedură al Curții de Conturi, articolul 5 din Normele de aplicare a Regulamentului de procedură al Curții de Conturi, articolele 1, 2 și 7 din Codul de conduită al membrilor Curții de Conturi, punctele 1.2, 2.2, 3.1, 3.3, 3.4 și 3.7 din Liniile directoare în materie de etică ale Curții de Conturi, precum și articolul 25 din Codul deontologic al INTOSAI.
(
11
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson (C‑432/04, EU:C:2006:455, punctul 118).
(
12
)	Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson (C‑432/04, EU:C:2006:455).
(
13
)	Concluziile avocatului general Geelhoed prezentate în cauza Comisia/Cresson [C‑432/04, EU:C:2006:140, punctul 93 în versiunea originală (engleză) și punctul 94 în celelalte versiuni lingvistice]. Sublinierea noastră.
(
14
)	A se vedea https://www.eca.europa.eu/en/Pages/MissionAndRole.aspx.
(
15
)	A se vedea Curtea de Conturi (1995), Auditing the Finances of the European Union, Luxemburg, manualul de instrucțiuni al Curții de Conturi, în special p. 7 și 13.
(
16
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 15 noiembrie 2011, Comisia/Germania (C‑539/09, EU:C:2011:733, punctul 56), și Hotărârea din 28 iulie 2016, Consiliul/Comisia (C‑660/13, EU:C:2016:616, punctul 31).
(
17
)	A se vedea în acest sens Vardabasso, V., „La cendrillon de l’histoire: la cour des comptes européenne et la démocratisation des institutions européennes”, Journal of European Integration History, vol. 17(2), 2011, p. 285-302, în special p. 286.
(
18
)	A se vedea în acest sens Vardabasso, V., op. cit., în special p. 300.
(
19
)	A se vedea în acest sens Laffan, B., „Auditing and accountability in the European Union”, Journal of European Public Policy, vol. 10, Taylor și Francis, 2003, 762-777, în special p. 762.
(
20
)	A se vedea în acest sens Laffan B., op. cit., în special p. 762 și 763.
(
21
)	Montesquieu, The Spirit of Law, cartea a XI‑a, capitolul 4 (în traducerea lui Stewart, P., Société Montesquieu, Unité Mixte de Recherche 5037, CNRS, 2018, disponibilă la adresa http://montesquieu.ens‑lyon.fr/spip.php?article2728). În versiunea sa originală în limba franceză: „Pour qu’on ne puisse abuser du pouvoir, il faut que, par la disposition des choses, le pouvoir arrête le pouvoir” (De l’Esprit des lois, Garnier Frères, Paris, 1961, p. 162-163).
(
22
)	A se vedea în acest sens Hourquebie, F., „De la séparation des pouvoirs aux contre‑pouvoirs: «l'esprit» de la théorie de Montesquieu”, în Vrabie, G. (ed.), L’évolution des concepts de la doctrine classique de droit constitutionnel, Institutul European, 2008, Iași, România, p. 59-67, în special p. 60.
(
23
)	A se vedea de exemplu articolul 61 din Constituția Germaniei (care prevede punerea sub acuzare a președintelui federal în fața Curții Constituționale a Germaniei „pentru încălcarea cu intenție a prezentei constituții sau a oricărei alte reglementări federale”) și articolul 12.3.1 din Constituția Irlandei (revocarea președintelui Irlandei pentru incapacitate permanentă, „o astfel de incapacitate fiind stabilită în urma deliberării Curții Supreme, formată din cel puțin cinci judecători”).
(
24
)	A se vedea articolul 16 alineatul (4) din Statutul Curții de Justiție.
(
25
)	A se vedea în acest sens De Bernardines, C., „Vers un modèle européen de régime disciplinaire des fonctionnaires”, în Potvin‑Solis, L. (ed.), Vers un modèle européen de la fonction publique, Bruylant, Bruxelles, 2011, p. 349-372, în special p. 352.
(
26
)	A se vedea în acest sens Pilorge‑Vrancken, J., Le droit de la fonction publique de l’Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2017, p. 364.
(
27
)	Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson (C‑432/04, EU:C:2006:455, punctul 72).
(
28
)	Concluziile avocatului general Geelhoed prezentate în cauza Comisia/Cresson [C‑432/04, EU:C:2006:140, punctul 67 în versiunea originală (engleză) și punctul 68 în celelalte versiuni lingvistice].
(
29
)	Sublinierea noastră.
(
30
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson (C‑432/04, EU:C:2006:455, punctul 70).
(
31
)	Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson (C‑432/04, EU:C:2006:455, punctele 70 și 71). Sublinierea noastră.
(
32
)	A se vedea în acest sens Vogiatzis, N., „The independence of the European Court of Auditors”, Common Market Law Review, vol. 56, 2019, p. 667-772, în special p. 669.
(
33
)	Concluziile avocatului general Geelhoed prezentate în cauza Comisia/Cresson [C‑432/04, EU:C:2006:140, punctul 97 în versiunea originală (engleză) și punctul 98 în celelalte versiuni lingvistice].
(
34
)	A se vedea în acest sens, în ceea ce privește procedura prevăzută la articolul 245 TFUE, Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson (C‑432/04, EU:C:2006:455, punctul 121).
(
35
)	Chiar dacă este vorba despre o achitare. Această situație a fost analizată în mod expres de Curte în Hotărârea Nikolaou/Curtea de Conturi (C‑220/13 P). A se vedea în special Concluziile avocatului general Bot (C‑220/13 P, EU:C:2014:176, punctele 71 și 73) și Hotărârea din 10 iulie 2014 (C‑220/13 P, EU:C:2014:2057, punctul 40).
(
36
)	Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson (C‑432/04, EU:C:2006:455, punctul 112).
(
37
)	A se vedea în acest sens, în ceea ce privește articolul 267 TFUE, Hotărârea din 27 noiembrie 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756, punctul 33).
(
38
)	Concluziile avocatului general Geelhoed prezentate în cauza Comisia/Cresson [C‑432/04, EU:C:2006:140, punctul 93 în versiunea originală (engleză) și punctul 94 în celelalte versiuni lingvistice].
(
39
)	Reamintim că dispozițiile menționate în prezenta cauză sunt cele aplicabile la momentul adoptării deciziilor contestate, și anume dispozițiile Regulamentului de procedură al Curții de Conturi adoptat la 11 martie 2010 și dispozițiile Deciziei nr. 38/2016 a Curții de Conturi de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului de procedură al Curții de Conturi.
(
40
)	A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Wahl prezentate în cauza Uniunea Europeană/Kendrion (C‑150/17 P, EU:C:2018:612, punctul 29).
(
41
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 19 septembrie 2006, Wilson (C‑506/04, EU:C:2006:587, punctul 53), și Hotărârea din 19 noiembrie 2019, A. K. și alții (Independența Camerei disciplinare a Curții Supreme) (C‑585/18, C‑624/18 și C‑625/18, EU:C:2019:982, punctul 123 și jurisprudența citată).
(
42
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2013, Ziegler/Comisia (C‑439/11 P, EU:C:2013:513, punctele 154 și 155), și Hotărârea din 14 iunie 2016, Marchiani/Parlamentul (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, punctul 70). A se vedea de asemenea, în cadrul unei proceduri introduse împotriva unui stat membru, Hotărârea din 20 decembrie 2017, Spania/Consiliul (C‑521/15, EU:C:2017:982, punctele 88, 90 și 91).
(
43
)	DEC 16/15 FINAL (anexa B.26 a dosarului domnului Pinxten).
(
44
)	Hotărârea din 28 februarie 2013, Revizuirea Hotărârii Tribunalului Arango Jaramillo și alții/BEI (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punctul 28). A se vedea și Hotărârea din 14 iunie 2016, Marchiani/Parlamentul (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, punctul 99).
(
45
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 28 februarie 2013, Revizuirea Hotărârii Tribunalului Arango Jaramillo și alții/BEI (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punctele 29 și 30), și Hotărârea din 14 iunie 2016, Marchiani/Parlamentul (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, punctul 100).
(
46
)	JO 2012, L 298, p. 1.
(
47
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 14 iunie 2016, Marchiani/Parlamentul (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, punctele 104 și 105).
(
48
)	Cum ar fi două dintre cele trei partide de vânătoare desfășurate la Chambord (Franța) (primul motiv), sejurul în Cuba (primul motiv), înființarea unei societăți private și rolul domnului Pinxten de administrator al acestei societăți (al patrulea motiv) și oferta de închiriere a unui apartament privat făcută Înaltului Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate (al cincilea motiv).
(
49
)	Precum utilizarea necorespunzătoare și nelegală a cardurilor de carburant puse la dispoziția sa (al doilea motiv) sau participarea acestuia în conducerea unui partid politic (primul și al patrulea motiv).
(
50
)	A se vedea în acest sens Curtea Europeană a Drepturilor Omului, 22 iunie 2000, Hotărârea Coëme și alții împotriva Belgiei, CE:ECHR:2000:0622JUD003249296, §146.
(
51
)	A se vedea în acest sens Franchimont, M., Jacobs, A., și Masset, A., Manuel de procédure pénale, Larcier, Coll. de la Faculté de droit de l’Université de Liège, 2012, Bruxelles, p. 123. Potrivit Curții Europene a Drepturilor Omului, „o «acuzație penală» există din momentul în care o persoană este notificată în mod oficial de către autoritatea competentă în legătură cu o acuzație potrivit căreia aceasta a săvârșit o infracțiune sau din momentul în care situația sa a fost substanțial afectată de acțiunile întreprinse de autorități ca urmare a existenței unei suspiciuni împotriva sa” (Curtea Europeană a Drepturilor Omului, 5 octombrie 2017, Hotărârea Kalēja împotriva Letoniei, CE:ECHR:2017:1005JUD002205908, § 36).
(
52
)	A se vedea în acest sens, în ceea ce privește dreptul belgian, Beernaert, M.-A., Bosly, H. D., și Vandermeersch, D., Droit de la procédure pénale, La Charte, Bruges, 2014, p. 189.
(
53
)	Scrisoarea adresată de OLAF domnului Pinxten la 22 septembrie 2017 (dosarul Curții de Conturi, anexa A.32, p. 252).
(
54
)	Scrisoarea adresată de OLAF doamnei Levi la 15 decembrie 2017 (dosarul Curții de Conturi, anexa A.34, p. 255).
(
55
)	Punctul 108 din memoriul în apărare al domnului Pinxten.
(
56
)	Sublinierea noastră.
(
57
)	A se vedea în acest sens Inghelram, J. F. H., Legal and Institutional Aspects of the European Anti‑Fraud Office (OLAF), Europa Law Publishing, Amsterdam, 2011, în special p. 137.
(
58
)	Hotărârea din 6 iunie 2019, Dalli/Comisia (T‑399/17, nepublicată, EU:T:2019:384, punctul 86).
(
59
)	Scrisoarea adresată de OLAF doamnei Levi la 15 decembrie 2017 (dosarul Curții de Conturi, anexa A.34, p. 255).
(
60
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 4 aprilie 2019, OZ/EIB (C‑558/17 P, EU:C:2019:289, punctul 65).
(
61
)	A se vedea în acest sens Inghelram, J. F. H., Legal and Institutional Aspects of the European Anti‑Fraud Office (OLAF), Europa Law Publishing, Amsterdam, 2011, în special p. 91.
(
62
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 8 septembrie 2015, Taricco și alții (C‑105/14, EU:C:2015:555, punctul 50).
(
63
)	Sublinierea noastră.
(
64
)	Dosarul domnului Pinxten, anexa B.25.
(
65
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 18 mai 1982, AM & S Europe/Comisia (155/79, EU:C:1982:157, punctele 21 și 27), și Hotărârea din 14 septembrie 2010, Akzo Nobel Chemicals și Akcros Chemicals/Comisia (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, punctul 70).
(
66
)	Dosarul domnului Pinxten, anexa B.25.
(
67
)	Punctul 104.
(
68
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson (C‑432/04, EU:C:2006:455, punctul 105).
(
69
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.72.
(
70
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.34.
(
71
)	Dosarul domnului Pinxten, anexa B.20, p. 136.
(
72
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.73.
(
73
)	Dosarul Curții de Conturi, anexele B.37.41 și B.37.88.
(
74
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.40.
(
75
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.41.
(
76
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson (C‑432/04, EU:C:2006:455, punctele 70 și 71).
(
77
)	A se vedea punctele 70-76 din prezentele concluzii.
(
78
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson (C‑432/04, EU:C:2006:455, punctul 72).
(
79
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson (C‑432/04, EU:C:2006:455, punctul 73).
(
80
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.27, p. 3859.
(
81
)	Aceste informații au la bază e‑mailul trimis de asistentul domnului Pinxten la 29 mai 2013 (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.27, p. 3858) și e‑mailurile trimise de Biroul executiv al Forumului de la Crans Montana la 29 mai 2013 și la 12 iunie 2013 (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.27, p. 3857 și 3875).
(
82
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.27, p. 3881.
(
83
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.27, p. 3862-3865.
(
84
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.27, p. 3860 (factura) și p. 3861 (formularul de înscriere).
(
85
)	În funcție de ruta aleasă, călătoria între Luxemburg (sediul Curții de Conturi) și Crans Montana (Elveția) variază între 600 și 650 km, adică între 6 și 6,5 ore.
(
86
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.26, p. 3553.
(
87
)	E‑mailul din 28 ianuarie 2015 (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.26, p. 3509).
(
88
)	E‑mailul din 29 ianuarie 2015 (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.26, p. 3516).
(
89
)	E‑mailul din 18 martie 2015 adresat PNUD (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.26, p. 3737) și e‑mailul din 19 martie 2015 adresat delegației Uniunii în Cuba (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.26, p. 3504).
(
90
)	E‑mailul din 18 martie 2015 (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.26, p. 3737).
(
91
)	E‑mailul din 18 martie 2015 (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.26, p. 3736 și 3737).
(
92
)	E‑mailul din 20 martie 2015 (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.26, p. 3737).
(
93
)	E‑mailul din 18 martie 2015 (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.26, p. 3765).
(
94
)	E‑mailul din 20 martie 2015 (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.26, p. 3736).
(
95
)	E‑mailul adresat de șeful secției Cooperare a Delegației UE în Cuba asistentului domnului Pinxten la 18 martie 2015 (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.26, p. 3768) și e‑mailul ambasadorului UE în Cuba din 18 martie 2015 (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.26, p. 3764).
(
96
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa B.37.26, p. 3500 și 3501, precum și p. 3522-3528.
(
97
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.26, p. 3751 (în limba neerlandeză).
(
98
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.26, p. 3752-3756.
(
99
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.26, p. 3761 (rezumatul din 21 aprilie 2015 scris în limba spaniolă) și p. 3758 și 3759 (rezumatul din 5 și 6 mai 2015 scris în limba engleză).
(
100
)	Nota domnului Pinxten din 16 aprilie 2015 adresată președintelui Curții de Conturi (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.26, p. 3555 și 3556).
(
101
)	E‑mailul directorului general al domeniului național al Chambord‑ului din 4 decembrie 2018 (dosarul domnului Pinxten, anexa B.29).
(
102
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.9, p. 1635.
(
103
)	În e‑mailul din 1 februarie 2012 trimis de domnul Pinxten unui angajat al domeniului Chambord, domnul Pinxten se referă în mod clar la un contact personal prin care directorul general al domeniului național al Chambord‑ului a avut amabilitatea de a‑l invita „dans le cadre d’une battue de régulation” (la o partidă obișnuită de vânătoare) din sezonul 2011/2012. Deși nu a putut participa din cauza programului său, domnul Pinxten a precizat în mod expres că, în cazul în care directorul ar avea amabilitatea de a‑l invita la vânătoare cu altă ocazie pe domeniul național al Chambord‑ului, el ar accepta cu plăcere invitația sa (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.9, p. 1056 și 1686).
(
104
)	„Une battue de régulation de sangliers”. A se vedea invitația aferentă anului 2013 (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.9, p. 1647), precum și invitația și cartonașul de răspuns aferente anului 2015 (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.9, p. 1619).
(
105
)	E‑mailul trimis în scopul desfășurării vânătorii la 12 februarie 2016 (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.9, p. 1595).
(
106
)	„Une battue de régulation”. A se vedea invitația aferentă anului 2016 (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.9, p. 1603).
(
107
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.9, p. 1647 (2013), p. 1621 (2015) și p. 1603 (2016).
(
108
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.9, p. 1508 și 1509.
(
109
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.9, p. 1886 și 1887.
(
110
)	JO 2009, L 9, p. 12.
(
111
)	E‑mailul din partea „Service Gestion administrative” din 18 martie 2009 (dosarul domnului Pinxten, anexa B.34).
(
112
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa B.37.30, p. 4093.
(
113
)	În ceea ce privește cardul 0027 3 *** aferent autoturismului înmatriculat cu numărul CD-7572, a se vedea dosarul Curții de Conturi, anexa 37.30, p. 4133, 4140, 4147, 4159, 4163, 4165, 4170, 4172, 4184 și 4188.
(
114
)	De exemplu, la 11 aprilie 2017, cardul 0027 3 *** a fost utilizat pentru achiziția de motorină, iar cardul 0029 5 ***, pentru achiziția de benzină, ambele în raport cu autoturismul înmatriculat cu numărul CD-7572 (dosarul Curții de Conturi, anexa 37.30, p. 4163); la 28 iulie 2017, cardul 0027 3 *** a fost utilizat pentru achiziția de motorină, iar cardul 0029 5 ***, pentru achiziția de benzină și de motorină, ambele în raport cu autoturismul înmatriculat cu numărul CD-7572 (dosarul Curții de Conturi, anexa 37.30, p. 4172).
(
115
)	De exemplu, la 4 mai 2017, cardul 0029 5 *** a fost utilizat pentru achiziția de motorină la ora 5.56 p.m., iar pentru achiziția de benzină la ora 6.00 p.m., ambele în raport cu autoturismul înmatriculat cu numărul CD-7572 (dosarul Curții de Conturi, anexa 37.30, p. 4165); la 28 iulie 2017, cardul 0029 5 *** a fost utilizat pentru achiziția de benzină la ora 3.03 p.m., iar pentru achiziția de motorină la ora 3.05 p.m., ambele în raport cu autoturismul înmatriculat cu numărul CD-7572 (dosarul Curții de Conturi, anexa 37.30, p. 4172).
(
116
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.31, p. 4324.
(
117
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.31, p. 4325.
(
118
)	Mărturia șoferului domnului Pinxten din 7 decembrie 2017 (întrebările 1, 2, 3 și 6) (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.31, p. 4331 și 4332).
(
119
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.31, p. 4198.
(
120
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.31, p. 4246.
(
121
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.31, p. 4244.
(
122
)	A se vedea în acest sens răspunsurile date de angajatul societății de asigurări la chestionarul OLAF (punctul 2) (dosarul Curții de Conturi, anexa B.37.31, p. 4218 și 4219); mărturia unui membru al personalului Curții de Conturi responsabil de conducătorii auto din 7 decembrie 2017 (răspunsul la întrebarea 13) (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.31, p. 4302).
(
123
)	A se vedea în acest sens, fără caracter de certitudine, mărturia șoferului domnului Pinxten din 16 octombrie 2017 (răspunsul la întrebarea 2) (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.31, p. 4280).
(
124
)	E‑mailul trimis de domnul Pinxten la 18 septembrie 2018 președintelui Curții de Conturi (dosarul Curții de Conturi, anexa A.16, p. 149).
(
125
)	Sublinierea noastră.
(
126
)	DEC‑C 25/06 din 29 mai 2006 (dosarul Curții de Conturi, anexa A.14).
(
127
)	E‑mailul trimis de domnul Pinxten președintelui partidului Open Vld la 23 februarie 2010 (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.8, p. 694).
(
128
)	E‑mailul domnului Pinxten din 4 ianuarie 2016 (dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.8, p. 971).
(
129
)	Minuta ședinței conducerii partidului Open Vld din 27 aprilie 2009 (dosarul Curții de Conturi, anexa 37.8, p. 777).
(
130
)	Minuta ședinței conducerii partidului Open Vld din 8 iunie 2009 (dosarul Curții de Conturi, anexa 37.8, p. 784).
(
131
)	Minuta ședinței conducerii partidului Open Vld din 14 septembrie 2009 (dosarul Curții de Conturi, anexa 37.8, p. 809).
(
132
)	Minuta ședinței conducerii partidului Open Vld din 16 noiembrie 2009 (dosarul Curții de Conturi, anexa 37.8, p. 848).
(
133
)	Minuta ședinței conducerii partidului Open Vld din 16 noiembrie 2009 (dosarul Curții de Conturi, anexa 37.8, p. 847).
(
134
)	Minuta ședinței conducerii partidului Open Vld din 23 noiembrie 2009 (dosarul Curții de Conturi, anexa 37.8, p. 875).
(
135
)	Minuta ședinței conducerii partidului Open Vld din 22 martie 2010 (dosarul Curții de Conturi, anexa 37.8, p. 942).
(
136
)	Dosarul Curții de Conturi, anexa A.37.37, p. 4722.
(
137
)	A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Geelhoed prezentate în cauza Comisia/Cresson [C‑432/04, EU:C:2006:140, punctul 118 în versiunea originală (engleză) și punctul 119 în celelalte versiuni lingvistice].
(
138
)	A se vedea în acest sens punctul 75 din prezentele concluzii și Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson (C‑432/04, EU:C:2006:455, punctul 71).
(
139
)	Concluziile avocatului general Geelhoed prezentate în cauza Comisia/Cresson [C‑432/04, EU:C:2006:140, punctul 77 în versiunea originală (engleză) și punctul 78 în celelalte versiuni lingvistice].
(
140
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2006, Comisia/Cresson (C‑432/04, EU:C:2006:455, punctul 145).
(
141
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 4 iulie 1985, Williams/Curtea de Conturi (134/84, EU:C:1985:297, punctul 14), Hotărârea din 31 martie 1993, Ahlström Osakeyhtiö și alții/Comisia (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 și C‑125/85-C‑129/85, EU:C:1993:120, punctul 197), și Hotărârea din 16 iunie 2016, Evonik Degussa și AlzChem/Comisia (C‑155/14 P, EU:C:2016:446, punctul 58).
(
142
)	Punctul 149.
(
143
)	În ceea ce privește aprecierea naturii penale a procedurilor și a unor sancțiuni, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții – în conformitate cu jurisprudența CEDO, sunt pertinente trei criterii. Primul este calificarea juridică a faptei ilicite în dreptul intern, al doilea, natura însăși a faptei ilicite, iar al treilea, gradul de severitate a sancțiunii pe care persoana în cauză riscă să o suporte (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 martie 2018, Garlsson Real Estate și alții, C‑537/16, EU:C:2018:193, punctul 28 și jurisprudența citată).
(
144
)	Dacă ne gândim imediat la aprecierea cuantumului unei amenzi în temeiul dreptului concurenței (a se vedea, cu titlu de exemplu al importanței proporționalității în această materie, Hotărârea din 26 septembrie 2018, Infineon Technologies/Comisia, C‑99/17 P, EU:C:2018:773, punctul 207), aplicarea principiului proporționalității în ceea ce privește sancțiunile se poate regăsi în diverse alte domenii, cum ar fi dreptul vamal, protejarea intereselor financiare ale Uniunii, libera circulație a lucrătorilor sau imigrația ilegală. A se vedea, cu privire la aceste exemple, Concluziile prezentate de avocatul general Bobek în cauza Link Logistik N&N (C‑384/17, EU:C:2018:494, punctul 37 și jurisprudența citată în notele de subsol).
(
145
)	A se vedea în acest sens Curtea EDO, 18 octombrie 2005, Hotărârea Banfield împotriva Regatului Unit, CE:ECHR:2005:1018DEC000622304, și Curtea EDO, 14 iunie 2006, Hotărârea Philippou împotriva Ciprului, CE:ECHR:2016:0614JUD007114810, § 65 și 66.
(
146
)	A se vedea în acest sens Curtea EDO, 14 iunie 2006, Hotărârea Philippou împotriva Ciprului, CE:ECHR:2016:0614JUD007114810, § 61.
(
147
)	A se vedea în acest sens Curtea EDO, 18 octombrie 2005, Hotărârea Banfield împotriva Regatului Unit, CE:ECHR:2005:1018DEC000622304, și Curtea EDO, 14 iunie 2006, Hotărârea Philippou împotriva Ciprului, CE:ECHR:2016:0614JUD007114810, § 68.
(
148
)	A se vedea în acest sens Curtea EDO, 14 iunie 2006, Hotărârea Philippou împotriva Ciprului, CE:ECHR:2016:0614JUD007114810, § 68.
(
149
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 mai 2019, Comisia/Ungaria (Drepturi de uzufruct asupra terenurilor agricole) (C‑235/17, EU:C:2019: 432, punctul 72).
(
150
)	A se vedea în acest sens Curtea EDO, 18 iunie 2013, Hotărârea S.C. Complex Herta Import Export S.R.L. Lipova împotriva României, CE:ECHR:2013:0618JUD001711804, § 35.
(
151
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 13 noiembrie 2014, Reindl (C‑443/13, EU:C:2014:2370, punctul 40).
(
152
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 noiembrie 2003, Lindqvist (C‑101/01, EU:C:2003:596, punctul 89).
(
153
)	A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Geelhoed prezentate în cauza Comisia/Cresson [C‑432/04, EU:C:2006:140, punctul 122 în versiunea originală (engleză) și punctul 123 în celelalte versiuni lingvistice].
(
154
)	A se vedea în acest sens Curtea EDO, 18 iunie 2013, Hotărârea S.C. Complex Herta Import Export S.R.L. Lipova împotriva României, CE:ECHR:2013:0618JUD001711804, § 38, și Curtea EDO, 14 iunie 2006, Hotărârea Philippou împotriva Ciprului, CE:ECHR:2016:0614JUD007114810, § 72. În același sens, a se vedea și Hotărârea Tribunalului din 30 mai 2002, Onidi/Comisia (T‑197/00, EU:T:2002:135, punctul 152).
(
155
)	A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Geelhoed prezentate în cauza Comisia/Cresson [C‑432/04, EU:C:2006:140, punctele 123-125 în versiunea originală (engleză) și punctele 124-126 în celelalte versiuni lingvistice].