61997CJ0302_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa C-302/97,
jonka Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Itävalta) on saattanut EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan (josta on tullut EY 234 artikla) nojalla yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi saadakseen tässä kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevassa asiassa
Klaus Konle
vastaan
Itävallan valtio
ennakkoratkaisun EY:n perustamissopimuksen 5 artiklan (josta on tullut EY 10 artikla), EY:n perustamissopimuksen 6 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 12 artikla), EY:n perustamissopimuksen 52, 54, 56 ja 57 artiklan (joista on muutettuina tullut EY 43, EY 44, EY 46 ja EY 47 artikla), EY:n perustamissopimuksen 53 artiklan (kumottu Amsterdamin sopimuksella), EY:n perustamissopimuksen 55 ja 58 artiklan (joista on tullut EY 45 ja EY 48 artikla), EY:n perustamissopimuksen 73 b-d, f ja g artiklan (joista on tullut EY 56-60 artikla), EY:n perustamissopimuksen 73 e ja h artiklan (kumottu Amsterdamin sopimuksella) sekä Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, tehdyn asiakirjan (EYVL 1994, C 241, s. 21 ja EYVL 1995, L 1, s. 1) 70 artiklan tulkinnasta,
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN,
toimien kokoonpanossa: presidentti G. C. Rodríguez Iglesias, jaostojen puheenjohtajat P. J. G. Kapteyn, J.-P. Puissochet (esittelevä tuomari), G. Hirsch ja P. Jann sekä tuomarit G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida, C. Gulmann, J. L. Murray, D. A. O. Edward, H. Ragnemalm, L. Sevón ja M. Wathelet,
julkisasiamies: A. La Pergola,
kirjaaja: johtava hallintovirkamies H. A. Rühl,
ottaen huomioon kirjalliset huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
- Konle, edustajanaan asianajaja A. Fuith, Innsbruck,
- Itävallan tasavalta, asiamiehenään verohallinnon ylikomissaari M. Windisch,
- Itävallan hallitus, asiamiehenään ulkoasiainministeriön lähettiläs C. Stix-Hackl,
- Kreikan hallitus, asiamiehinään ulkoasiainministeriön Euroopan yhteisöjä koskevia asioita hoitavan erityisosaston oikeudellinen erityisneuvonantaja A. Samoni-Rantou sekä saman yksikön tieteelliset erityisavustajat S. Vodina ja G. Karipsiadis,
- Espanjan hallitus, asiamiehenään valtionasiamies N. Díaz Abad,
- Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään oikeudelliset neuvonantajat C. Tufvesson ja V. Kreuschitz,
ottaen huomioon suullista käsittelyä varten laaditun kertomuksen,
kuultuaan Konlen, edustajanaan A. Fuith, Itävallan tasavallan, asiamiehenään M. Windisch, Itävallan hallituksen, asiamiehenään C. Stix-Hackl, avustajanaan Tirolin osavaltiohallinnon neuvonantaja J. Unterlechner, Kreikan hallituksen, asiamiehenään A. Samoni-Rantou, Espanjan hallituksen, asiamiehenään valtionasiamies López-Monís Gallego, ja komission, asiamiehinään C. Tufvesson ja V. Kreuschitz, 1.12.1998 pidetyssä istunnossa esittämät suulliset huomautukset,
kuultuaan julkisasiamiehen 23.2.1999 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
Tuomion perustelut
1 Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 13.8.1997 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 22.8.1997, EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan (josta on tullut EY 234 artikla) nojalla neljä ennakkoratkaisukysymystä EY:n perustamissopimuksen 5 artiklan (josta on tullut EY 10 artikla), EY:n perustamissopimuksen 6 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 12 artikla), EY:n perustamissopimuksen 52, 54, 56 ja 57 artiklan (joista on muutettuina tullut EY 43, EY 44, EY 46 ja EY 47 artikla), EY:n perustamissopimuksen 53 artiklan (kumottu Amsterdamin sopimuksella), EY:n perustamissopimuksen 55 ja 58 artiklan (joista on tullut EY 45 ja EY 48 artikla), EY:n perustamissopimuksen 73 b-d, f ja g artiklan (joista on tullut EY 56-60 artikla), EY:n perustamissopimuksen 73 e ja h artiklan (kumottu Amsterdamin sopimuksella) sekä Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, tehdyn asiakirjan (EYVL 1994, C 241, s. 21 ja EYVL 1995, L 1, s. 1; jäljempänä liittymisasiakirja) 70 artiklan tulkinnasta.
2 Nämä kysymykset on esitetty asiassa Klaus Konle vastaan Republik Österreich (Itävallan valtio), jossa kansalaisuudeltaan saksalainen Konle vaatii Itävallan valtion velvoittamista sen vahingon korvaamisen, jonka hän katsoo itselleen aiheutuneena kiinteän omaisuuden luovutuksia koskevasta Tirolin osavaltion lainsäädännöstä, jonka hän väittää rikkovan yhteisön oikeutta.
Kansalliset säännökset
3 Tirolin osavaltio sääti vuonna 1993 Tiroler Grundverkehrsgesetzin (Tiroler LGBl. nro 82/1993; kiinteän omaisuuden luovutuksista annettu Tirolin osavaltion laki, jäljempänä vuoden 1993 TGVG), jolla säädeltiin kiinteän omaisuuden luovutuksia tässä osavaltiossa; tämä laki tuli voimaan 1.1.1994, ja se kumottiin 1.10.1996 voimaan tulleella vuoden 1996 Tiroler Grundverkehrsgesetzillä (Tiroler LGBl. nro 61/1996; jäljempänä vuoden 1996 TGVG).
4 Vuoden 1993 TGVG:n 9 §:n 1 momentin a kohdan ja 12 §:n 1 momentin a kohdan mukaan oikeustoimiin, joilla hankittiin omistusoikeus rakentamiskelpoiseen kiinteään omaisuuteen, oli saatava lupa toimivaltaisilta kiinteistöviranomaisilta.
5 Vuoden 1993 TGVG:n 14 §:n 1 momentissa säädettiin, että lupa "evätään erityisesti silloin, jos kiinteää omaisuutta hankkiva ei pysty esittämään uskottavaa selvitystä siitä, että kiinteistöä ei ole tarkoitus hankkia vapaa-ajan asunnoksi".
6 Vuoden 1993 TGVG:n 10 §:n 2 momentissa säädettiin kuitenkin, että lupaa "ei tarvita - - jos hankittaessa omistusoikeutta rakennettuun kiinteistöön luovutuksensaaja kirjallisesti vakuuttaa toimivaltaisille kiinteistöviranomaisille, että hän on Itävallan kansalainen ja että kiinteistöä ei hankita vapaa-ajan asunnoksi".
7 Lisäksi vuoden 1993 TGVG:n 13 §:n 1 momentin mukaan lupa voitiin antaa ulkomaalaiselle vain, jos suunniteltu osto ei ollut ristiriidassa valtiopoliittisten etujen kanssa ja jos ulkomaalaisen tekemällä kiinteistön ostolla oli taloudellista, kulttuurista tai sosiaalista arvoa. Tätä säännöstä ei kuitenkaan sovellettu, jos soveltaminen olisi ollut vastoin kansainvälisiin sopimuksiin perustuvia velvoitteita (vuoden 1993 TGVG:n 13 §:n 2 momentti).
8 Vuoden 1993 TGVG:n 3 §:ssä, joka muusta säädöstekstistä poiketen tuli voimaan vasta 1.1.1996, säädettiin, että 13 §:n 1 momentin edellytystä luvan myöntämisestä ei myöskään sovelleta siinä tapauksessa, että kiinteää omaisuutta hankkiva ulkomaalainen osoittaa toimivansa sellaisen vapauden nojalla, josta määrätään Euroopan talousalueesta tehdyssä sopimuksessa.
9 Verfassungsgerichtshof antoi 10.12.1996 tuomion, jossa se katsoi, että vuoden 1993 TGVG, vaikka se ei enää ollut voimassa, oli kokonaisuudessaan perustuslain vastainen, koska sillä puututtiin liian voimakkaasti omaisuudensuojan perusoikeuteen.
10 Vuoden 1996 TGVG:ssä ei säädetä enää ilmoitusmenettelystä, joka aiempien säännösten nojalla koski ainoastaan Itävallan kansalaisia, ja niinpä velvollisuus hankkia etukäteen hallinnollinen lupa kiinteän omaisuuden hankkimiseen on vuoden 1996 TGVG:n 9 §:n 1 momentin a kohdassa ja 12 §:n 1 momentissa laajennettu koskemaan kaikkia niitä, jotka hankkivat tällaista omaisuutta.
11 Vuoden 1996 TGVG:n 11 §:n 1 momentin a kohdassa ja 14 §:n 1 momentissa säädetään, että kiinteää omaisuutta hankkivan on pystyttävä esittämään uskottava selvitys siitä, että kiinteää omaisuutta ei hankita vapaa-ajan asunnoksi.
12 Vuoden 1996 TGVG:n 13 §:n 1 momentin b kohdassa kiinteää omaisuutta hankkivilta ulkomaalaisilta edellytetään edelleenkin lisäehtojen täyttämistä; vuoden 1996 TGVG:n 3 §:n nojalla näitä ehtoja ei kuitenkaan sovelleta, jos kiinteää omaisuuta hankkiva ulkomaalainen osoittaa toimivansa EY:n perustamissopimuksessa tai Euroopan talousalueesta tehdyssä sopimuksessa taattujen vapauksien nojalla.
13 Vielä on todettava, että vuoden 1996 TGVG:n 25 §:n 2 momentissa säädetään erityisestä nopeutetusta menettelystä, jonka mukaisesti lupa voidaan myöntää rakennetulle kiinteistölle kahdessa viikossa, kun myöntämisedellytysten täyttyminen on ilmeistä.
Asiaa koskeva yhteisön oikeuden määräys
14 Liittymisasiakirjan 70 §:ssä määrätään seuraavaa:
"Niiden velvoitteiden estämättä, joista määrätään sopimuksissa, joihin Euroopan unioni perustuu, Itävallan tasavalta saa pitää voimassa voimassaolevan vapaa-ajan asuntoja koskevan lainsäädäntönsä viiden vuoden ajan liittymispäivästä."
Pääasian oikeudenkäynti
15 Bezirksgericht Lienz järjesti 11.8.1994 pakkohuutokaupan, jossa Tirolin osavaltiossa sijaitseva kiinteistö myytiin Konlelle sillä ehdolla, että hän saa tuolloin voimassa olleessa vuoden 1993 TGVG:ssä edellytetyn hallinnollisen luvan.
16 Bezirkshauptmannschaft Lienz hylkäsi 18.11.1994 Konlen lupahakemuksen, vaikka tämä oli ilmoittanut aikovansa siirtää pääasiallisen asuinpaikkansa kyseiseen paikkaan ja aikovansa harjoittaa siellä yritystoimintaa, jota hän jo harjoitti Saksassa. Konle valitti hylkäyksestä Landes-Grundverkehrskommission beim Amt der Tiroler Landesregierungiin (jäljempänä LGvK), joka 12.6.1995 tekemällään päätöksellä vahvisti hylkäävän päätöksen.
17 Konle valitti tästä edelleen sekä Verwaltungsgerichtshofiin, joka 10.5.1996 antamallaan tuomiolla hylkäsi valituksen, että Verfassungsgerichtshofiin, joka 25.2.1997 antamallaan tuomiolla kumosi 12.6.1995 tehdyn päätöksen, koska vuoden 1993 TGVG kokonaisuudessaan oli katsottu perustuslain vastaiseksi. Tämän kumoamisen johdosta Konlen lupahakemus palautui uudelleen LGvK:n käsiteltäväksi.
18 Konle ei jäänyt odottamaan, että LGvK tekisi uuden päätöksen hänen hakemuksestaan, vaan hän nosti lisäksi Landesgericht für Zivilrechtssachenissa vahingonkorvauskanteen Itävallan valtiota vastaan sillä perusteella, että sekä vuoden 1993 TGVG:n että vuoden 1996 TGVG:n säännökset olivat vastoin yhteisön oikeutta.
19 Itävallan valtio vetosi puolustuksekseen erityisesti liittymisasiakirjan 70 artiklaan.
20 Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien katsoi, että edellä kuvatun riita-asian ratkaisu edellytti perustamissopimuksen sekä liittymisasiakirjan asiaa koskevien määräysten tulkintaa, joten se on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
"1) Onko EY:n perustamissopimuksen 6 artiklaa sekä 52 artiklaa ja sitä seuraavia artikloja (kolmas osa, III osasto, 2 luku) samoin kuin EY:n perustamissopimuksen 73 b artiklaa ja sitä seuraavia artikloja (kolmas osa, III osasto, 4 luku) ja liittymisasiakirjan (asiakirja - - Itävallan tasavallan - - liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu) 70 artiklaa tulkittava siten, että yhteisön oikeutta on rikottu ja Euroopan unionin lainsäädännön perusteella kantajalle kuuluvaa perusvapautta loukattu,
a) sen vuoksi että kantajan täytyi vuoden 1993 TGVG:n voimassa ollessa osoittaa, että hän ei hankkisi vapaa-ajan asuntoa, kun taas Itävallan kansalaisten hankkiessa kiinteää omaisuutta riitti pelkästään 10 §:n 2 momentissa säädetty ilmoitus kiinteistöviranomaisten luvan saamiseksi, jota kantajalle ei myönnetty, ja
b) sen vuoksi että kantajan täytyy vuoden 1996 TGVG:n perusteella, kuten nyttemmin myös itävaltalaisten, ryhtyä lupamenettelyyn jo ennen kuin hänen omistusoikeutensa on merkitty kiinteistörekisteriin, kun mahdollisuus antaa pätevästi ilmoitus tarkoituksesta olla hankkimatta vapaa-ajan asuntoa nykyisin puuttuu itävaltalaisiltakin?
2) Vastauksen ensimmäiseen kysymykseen ollessa myöntävä: Onko Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan mukaisessa menettelyssä arvioida myös sitä, onko yhteisön oikeuden rikkominen ollut (yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Brasserie de Pêcheur vastaan Saksan liittotasavalta 5.3.1996 antamassa tuomiossa tarkoitetulla tavalla) 'riittävän ilmeistä'?
3) Vastausten ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen ollessa myöntäviä: Onko yhteisön oikeuden rikkominen ollut 'riittävän ilmeistä'?
4) Noudatetaanko - EY:n perustamissopimuksen 5 artiklan oikea tulkinta huomioon ottaen - myös silloin periaatetta, jonka mukaan jäsenvaltiot ovat korvausvastuussa yhteisön oikeuden rikkomisesta yksityisille oikeussubjekteille aiheutuneista vahingoista, kun liittovaltiomuotoisen jäsenvaltion kansallisessa vahingonkorvauslaissa säädetään osavaltion syyksi luettavien rikkomisten osalta, että vahinkoa kärsinyt voi vaatia korvausta vain osavaltiolta, mutta ei liittovaltiolta?"
Ensimmäinen kysymys
21 Ensimmäisellä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin kysyy asiallisesti sitä, taataanko perustamissopimuksessa määrätty sijoittautumisvapaus ja pääomien vapaa liikkuvuus niillä järjestelmillä, jotka seuraavat pääasiassa kyseessä olevista laeista, joissa kiinteän omaisuuden hankkiminen edellyttää etukäteen saatavaa lupaa ja joista toisessa ainoastaan kyseisen jäsenvaltion kansalaiset vapautetaan muuten vaadittavan luvan hankkimisvelvoitteesta. Siltä varalta että vastaus jommankumman lain osalta olisi kieltävä, kansallinen tuomioistuin kysyy myös asiallisesti sitä, seuraako liittymisasiakirjan 70 artiklassa määrätystä poikkeuksesta, jonka nojalla Itävalta saa viiden vuoden ajan säilyttää voimassaolevan vapaa-ajan asuntoja koskevan lainsäädäntönsä, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaiset kansalliset säännökset ovat lainmukaisia.
22 Ensinnäkin on selvää, että kansallisten toimenpiteiden, joilla säännellään kiinteän omaisuuden hankkimista, on noudatettava niitä perustamissopimuksen määräyksiä, jotka koskevat jäsenvaltioiden kansalaisten sijoittautumisvapautta ja pääomien vapaata liikkuvuutta. Yhteisöjen tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus todeta, että oikeus hankkia, käyttää ja luovuttaa kiinteää omaisuutta toisessa jäsenvaltiossa täydentää välttämättömällä tavalla sijoittautumisvapautta perustamissopimuksen 54 artiklan 3 kohdan e alakohdasta ilmenevällä tavalla (asia 305/87, komissio v. Kreikka, tuomio 30.5.1989, Kok. 1989, s. 1461, 22 kohta). Pääomienliikkeisiin kuuluvat ne toimet, joilla ulkomaalaiset tekevät kiinteistösijoituksia toisen jäsenvaltion alueella, kuten perustamissopimuksen 67 artiklan täytäntöönpanosta 24 päivänä kesäkuuta 1988 annetun neuvoston direktiivin 88/361/ETY (EYVL L 178, s. 5) liitteessä I olevasta pääomanliikkeiden nimikkeistöstä ilmenee.
Vuoden 1993 TGVG:llä säädetty järjestelmä
23 Vuoden 1993 TGVG:n 10 §:n 2 momentissa ainoastaan Itävallan kansalaiset vapautettiin rakennetun kiinteistön osalta luvan saamisedellytyksestä, ja heidän ei siten tullut osoittaa luvan saamiseksi sitä, että suunnitellun kiinteistön hankkimisen tarkoituksena ei ollut vapaa-ajan asunnon hankkiminen; tällä säännöksellä syrjitään muiden jäsenvaltioiden kansalaisia rajoittamalla jäsenvaltioiden välistä pääoman liikkuvuutta.
24 Tällainen syrjintä on perustamissopimuksen 73 b artiklassa kiellettyä, jollei sitä koske perustamissopimuksessa tältä osin hyväksytty oikeuttamisperuste.
25 Esillä olevassa asiassa Itävallan tasavalta vetoaa yksinomaan liittymisasiakirjan 70 artiklaan perusteena sille, että se on liittymispäivänsä jälkeen säilyttänyt Tirolin osavaltiossa voimassa erilaiset kiinteän omaisuuden hankkimista koskevat järjestelmät siitä riippuen, mikä omaisuutta hankkivan kansalaisuus on, ja siten kuin vuoden 1993 TGVG:ssä säädettiin.
26 On kuitenkin huomattava, kuten tämän tuomion 9 kohdassa on todettu, että vuoden 1993 TGVG, vaikka se ei enää ollut voimassa, todettiin Verfassungsgerichtshofin 10.12.1996 antamalla tuomiolla perustuslain vastaiseksi, minkä perusteella Verfassungsgerichtshof sittemmin kumosi LGvK:n päätöksen hylätä Konlen hakemus.
27 Itävallan liittymispäivänä eli 1.1.1995 voimassa olleen vapaa-ajan asuntoja koskevan lainsäädännön sisällön määrittäminen kuuluu lähtökohtaisesti kansallisen tuomioistuimen toimivaltaan. Yhteisöjen tuomioistuimen on kuitenkin tämän määrittämistehtävän mahdollistamiseksi annettava kansalliselle tuomioistuimelle ne perusteet, joilla yhteisön oikeuden käsitettä "voimassaoleva lainsäädäntö" tulkitaan.
28 On todettava, että liittymisasiakirjan 70 artiklassa tarkoitettu käsite "voimassaoleva lainsäädäntö" perustuu aineelliseen arviointiperusteeseen, joten sen soveltaminen ei edellytä kyseisten kansallisten säännösten pätevyyden arviointia sisäisessä oikeudessa. Niinpä jokaiseen vapaa-ajan asuntoja koskeneeseen oikeussääntöön, joka oli voimassa Itävallan tasavallan liittymispäivänä, sovelletaan lähtökohtaisesti liittymisasiakirjan 70 artiklassa määrättyä poikkeusta.
29 Asia olisi toisin, jos tällainen oikeussääntö olisi kumottu sisäisessä oikeusjärjestyksessä liittymispäivän jälkeen tehdyllä päätöksellä, joka kuitenkin vaikuttaisi taannehtivasti alkaen ajasta ennen liittymispäivää, jolloin kyseistä määräystä ei enää historiallisesti tarkastellen olisi.
30 Ennakkoratkaisumenettelyssä kyseisen jäsenvaltion tuomioistuinten on arvioitava, miten tämän jäsenvaltion perustuslakituomioistuimen ratkaisut perustuslain vastaiseksi toteamisesta ajallisesti vaikuttavat.
31 Näin ollen ensimmäisen kysymyksen ensimmäiseen osaan on vastattava, että perustamissopimuksen 73 b artiklan ja liittymisasiakirjan 70 artiklan kanssa ei ole ristiriidassa senkaltainen kiinteän omaisuuden hankkimista koskeva järjestelmä, josta säädettiin vuoden 1993 TGVG:ssä, paitsi siinä tapauksessa, että sen osalta olisi katsottava, että se ei 1.1.1995 ollut osa Itävallan tasavallan sisäistä oikeusjärjestystä.
Vuoden 1996 TGVG:llä säädetty järjestelmä
32 Vuoden 1996 TGVG:n osalta Itävallan hallitus vetoaa siihen, että sitä ei ole sovellettu kantajan tapaukseen, ennen kuin Konle nosti vahingonkorvauskanteensa Itävallan valtiota vastaan, ja että kysymystä tämän lain yhteisön oikeuden mukaisuudesta on siten hyödytöntä pohtia ratkaistaessa pääasiana käsiteltävää riita-asiaa.
33 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisöjen tuomioistuin voi kuitenkin pidättäytyä vastaamasta kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen vain, jos on ilmeistä, että yhteisön oikeussäännön tulkitsemisella tai pätevyyden tutkimisella, joita kansallinen tuomioistuin on pyytänyt, ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen, eikä yhteisöjen tuomioistuimella ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (ks. erityisesti asia C-415/93, Bosman, tuomio 15.12.1995, Kok. 1995, s. I-4921, 61 kohta).
34 Koska vuoden 1996 TGVG oli tullut voimaan ennen kuin Konle nosti vahingonkorvauskanteen ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa, ei ole ilmeistä, että pyydetty yhteisön oikeuden tulkintaratkaisu olisi hyödytön arvioitaessa Itävallan tasavallan mahdollista korvausvastuuta pääasian kantajan lupahakemuksen hylkäämisestä. Kysymystä ei ole myöskään pidettävä hypoteettisena, ja yhteisöjen tuomioistuimella on tiedossaan vastaamiseen tarvittavat tosiseikat ja oikeudelliset seikat.
35 Näin ollen ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on annettava vastaus myös siltä osin kuin se koskee vuoden 1996 TGVG:n säännöksiä.
36 Konle ja komissio katsovat, että yleinen vaatimus luvasta edellytyksenä kiinteän omaisuuden hankkimiselle ensinnäkin rajoittaa pääomien vapaata liikkuvuutta, että se toisekseen antaa mahdollisuuden syrjivään soveltamistapaan, että se kolmanneksi ei ole perusteltu yleistä etua koskevilla pakottavilla syillä ja että se neljänneksi ei ole välttämätön halutun päämäärän saavuttamiseksi, joten se on vastoin perustamissopimuksen 73 b artiklaa.
37 Itävallan ja Kreikan hallitukset vetoavat EY:n perustamissopimuksen 222 artiklan (josta on tullut EY 295 artikla) määräykseen, jossa omistusoikeusjärjestelmästä päättäminen jätetään jäsenvaltioiden tehtäväksi, ja ne katsovat, että kiinteän omaisuuden hankkimista edeltävä lupamenettely on ainoa keino, jolla kansalliset ja paikalliset viranomaiset voivat edelleen valvoa sitä, että noudatetaan yleisen edun mukaista maankäyttöpolitiikkaa - joka Itävallan hallituksen mukaan on erityisen tärkeää Tirolin kaltaisella alueella, jossa vain hyvin pieni osa maa-alasta on rakentamiskelpoista.
38 Tältä osin on todettava, että vaikka kiinteän omaisuuden omistamisjärjestelmästä määrääminen edelleenkin kuuluu kullekin jäsenvaltiolle perustamissopimuksen 222 artiklan mukaisesti, tämä perustamissopimuksen määräys ei kuitenkaan merkitse sitä, että tällaista järjestelmää eivät koskisi perustamissopimuksen perustavanlaatuiset oikeussäännöt (ks. asia 182/83, Fearon, tuomio 6.11.1984, Kok. 1984, s. 3677, 7 kohta).
39 Niinpä senkaltaista etukäteistä lupamenettelyä, jollaisesta säädetään vuoden 1996 TGVG:ssä ja josta jo tarkoituksensa vuoksi seuraa rajoituksia pääomien vapaalle liikkuvuudelle, voidaan pitää perustamissopimuksen 73 b artiklan mukaisena vain eräin edellytyksin.
40 Tältä osin on todettava, että sikäli kuin jäsenvaltio voi perustellusti vaatia etukäteislupaa vetoamalla maankäyttöä koskevaan päämäärään, kuten tiettyjen alueiden pitämiseen yleisen edun nimissä pysyvästi asuttuina ja taloudellisesti toimeliaina turismista riippumatta, niin rajoittava toimenpide, kuten tällainen vaatimus, voidaan hyväksyä vain siinä tapauksessa, että sitä ei sovelleta syrjivästi ja että muut lievemmin vaikuttavat tavat eivät mahdollista samaan lopputulokseen pääsemistä.
41 Ensimmäisen edellytyksen osalta on pakko todeta, että lupahakemuksen tekijän on mahdotonta kiistattomasti osoittaa hankittavan omaisuuden tulevaa käyttötarkoitusta. Kun hallintoviranomaiset ottavat kantaa siihen, miten vakuuttavia saadut tiedot ovat, niillä on siten käytössään laaja arviointivara, joka muistuttaa valtaa päättää asiasta harkintansa mukaan. Lisäksi Tirolin osavaltion hallintoviranomaisten laatimista vuoden 1996 TGVG:n 25 §:ää koskevista selitysteksteistä, jotka pääasian kantaja on esittänyt ja jotka Itävallan tasavalta on myöntänyt tärkeiksi laintulkinnassa, ilmenee aikomuksena olleen käyttää lupamenettelyn tarjoamia arviointimahdollisuuksia siten, että ulkomaalaisten tekemät hakemukset - yhteisön jäsenvaltioiden kansalaisten tekemät hakemukset mukaan lukien - tutkitaan Itävallan kansalaisten tekemiä hakemuksia tarkemmin. Lisäksi 25 §:n 2 momentissa säädetty nopeutettu lupamenettely on tässä selitysasiakirjassa esitetty menettelynä, jonka tarkoituksena on korvata vuoden 1993 TGVG:n 10 §:n 2 momentissa säädetty ja vain Itävallan kansalaisille varattu ilmoitusmenettely.
42 Toisen edellytyksen osalta esillä olevassa asiassa ei ole osoitettu, miksi etukäteinen lupamenettely olisi välttämätön.
43 Kuten perustamissopimuksen 73 d artiklassa on täsmennetty, perustamissopimuksen 73 b artiklalla ei tosin rajoiteta jäsenvaltioiden oikeutta toteuttaa kaikkia sellaisia toimenpiteitä, jotka ovat välttämättömiä jäsenvaltioiden lakien ja asetusten rikkomisen estämiseksi.
44 Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin katsonut, että säännökset, joilla jäsenvaltioiden harjoittaman valvonnan mahdollistamiseksi valuutan vienniltä edellytettiin etukäteen hankittua lupaa, eivät voineet johtaa siihen, että hallintoviranomaisten harkinnasta riippuvaiseksi jäisi perustamissopimuksessa taatun vapauden käyttäminen, joka tällöin muuttuisi näennäiseksi (ks. yhdistetyt asiat 286/82 ja 26/83, Luisi ja Carbone, tuomio 31.1.1984, Kok. 1984, s. 377, 34 kohta; yhdistetyt asiat C-358/93 ja C-416/93, Bordessa ym., tuomio 23.2.1995, Kok. 1995, s. I-361, 25 kohta ja yhdistetyt asiat C-163/94, C-165/94 ja C-250/94, Sanz de Lera ym., tuomio 14.12.1995, Kok. 1995, s. I-4821, 25 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin täsmensi vielä, että etukäteisluvan vaatimuksesta johtuvat rajoitukset pääomien vapaalle liikkuvuudelle voitiin poistaa sopivalla ilmoitusjärjestelmällä ilman, että kuitenkaan haitattaisiin niiden tavoitteiden tehokasta toteutumista, joihin tällä sääntelyllä pyrittiin (ks. em. yhdistetyt asiat Bordessa ym., tuomion 27 kohta ja em. yhdistetyt asiat Lera ym., tuomion 26 ja 27 kohta).
45 Tämä arvio ei ole suoraan siirrettävissä kiinteän omaisuuden hankkimista edeltävään menettelyyn, koska hallintoviranomaisten toiminnan päämäärä siinä on erilainen. Kansalliset hallintoviranomaiset eivät voi laillisesti estää valuutan siirtoa, ja siksi näiden viranomaisten suorittama valvonta, jonka perusteena on lähinnä tiedon keräämisen tarve, voidaan tällä alueella yhtä hyvin toteuttaa ilmoitusvelvollisuutena; omaisuuden hankkimisen osalta etukäteisvalvonnan tarkoituksena ei kuitenkaan ole pelkästään tiedon kerääminen, vaan tämän valvonnan puitteissa voidaan kieltäytyä luvan myöntämisestä ilman, että tämä välttämättä rikkoisi yhteisön oikeutta.
46 Yksinkertainen ilmoitusmenettely ei näin ollen yksinään mahdollista siihen päämäärään pääsemistä, johon etukäteislupaa koskevalla menettelyllä pyritään. Taatakseen maapohjan käyttämisen sille osoitettuun tarkoitukseen - siten kuin voimassa olevista kansallisista säännöstöistä ilmenee - jäsenvaltioilla on oltava myös mahdollisuus ryhtyä toimiin siinä tapauksessa, että omaisuuden hankkimisen jälkeen asianmukaisesti todetaan annettua ilmoitusta rikotun.
47 Tältä osin on riittävää todeta, että rikottaessa senkaltaista vapaa-ajan asuntoja koskevaa kansallista lainsäädäntöä, jollaisesta pääasiassa on kysymys, rikkominen voidaan sanktioida sakoin tai päätöksin, joissa kiinteää omaisuutta hankkinut velvoitetaan omaisuuden pakkohuutokauppaan luovuttamisen uhalla välittömästi lopettamaan omaisuuden lainvastainen käyttötapa, ja lisäksi myynti voidaan mitätöidä ja tämän johdosta palauttaa kiinteistörekisteriin omaisuuden luovutusta edeltäneet kirjaukset. Vielä on todettava, että Itävallan hallituksen yhteisöjen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin antamista vastauksista ilmenee, että Itävallan oikeudessa tunnetaan tällaiset seuraamukset.
48 Lisäksi on huomattava, että kun Tirolin osavaltion lainsäätäjä antoi vuoden 1993 TGVG:n, se itse totesi, että etukäteinen ilmoitus, josta säädettiin Itävallan kansalaisten hyväksi, oli valvontakeinona tehokas ja että sillä pystyttiin estämään kyseisen omaisuuden hankkiminen vapaa-ajan asunnoksi.
49 Näin ollen on katsottava, että ottaen huomioon syrjimisvaaran, joka kiinteästi liittyy pääasiassa kysymyksessä olevan kaltaiseen kiinteän omaisuuden hankkimiseen kuuluvaan etukäteisluvan järjestelmään, ja ottaen huomioon ne muut mahdollisuudet, jotka kyseisellä jäsenvaltiolla on alueensa maankäytöstä annettujen ohjeiden noudattamisen varmistamiseksi, kyseinen lupamenettely rajoittaa pääomien vapaata liikkuvuutta tavalla, joka ei ole välttämätön vapaa-ajan asuntoja koskevan kansallisen lainsäädännön rikkomisen torjumiseksi.
50 Lisäksi Itävallan tasavalta vetoaa siihen, että liittymisasiakirjan 70 artiklassa sille joka tapauksessa annetaan mahdollisuus poikkeuksen perusteella säilyttää 1.1.2000 asti voimassa vuoden 1996 TGVG:n säännökset.
51 Kuten tämän tuomion 27 kohdassa on todettu, lähtökohtaisesti itävaltalaisten tuomioistuinten on määritettävä liittymisasiakirjan 70 artiklassa tarkoitetulla tavalla Itävallan tasavallan liittymispäivänä voimassa olleen kansallisen lainsäädännön sisältö.
52 Jokainen säännös, joka on annettu liittymispäivän jälkeen, ei ole pelkästään antamispäivänsä vuoksi ilman muuta suljettu pois liittymisasiakirjan 70 artiklassa määrätystä poikkeusjärjestelystä. Niinpä jos säännös sisällöltään vastaa identtisesti sitä edeltänyttä lainsäädäntöä tai jos sillä vain väljennetään tai poistetaan aiempaan lainsäädäntöön sisältyneitä rajoituksia, jotka kohdistuvat yhteisön oikeusjärjestyksen mukaisten vapauksien ja oikeuksien käyttämiseen, sen hyväksi sovelletaan tätä poikkeusta.
53 Sitä vastoin lainsäädäntöä, joka perustuu aiemmista säännöksistä poikkeavaan ajatteluun ja jolla otetaan käyttöön uusia menettelyjä, ei voida rinnastaa liittymispäivänä voimassa olleeseen lainsäädäntöön. Tällaista lainsäädäntöä on vuoden 1996 TGVG, joka useassa kohdin eroaa merkittävästi vuoden 1993 TGVG:stä ja jolla, vaikka sillä periaatteessa lopetettiin aiemmin voimassa ollut kiinteän omaisuuden hankkimiseen liittynyt kahtia jaettu järjestelmä, ei kuitenkaan paranneta muiden jäsenvaltioiden kansalaisten kohtelua Itävallassa, koska siinä samalla säädetään sellaisista lupahakemusten käsittelyn yksityiskohdista, joiden tarkoituksena todellisuudessa on suosia, kuten edellä tämän tuomion 41 kohdassa on todettu, Itävallan kansalaisten tekemiä hakemuksia.
54 Tämän vuoksi vuoden 1996 TGVG:n asiaa koskevien säännösten hyväksi ei mitenkään voida soveltaa liittymisasiakirjan 70 artiklassa määrättyä poikkeusta.
55 Kaiken edellä esitetyn perustella on katsottava, että perustamissopimuksen 6 ja 52 artiklan tulkintaa koskevia kysymyksiä ei ole tarpeen arvioida.
56 Näin ollen ensimmäisen kysymyksen toiseen osaan on vastattava, että perustamissopimuksen 73 b artiklan ja liittymisasiakirjan 70 artiklan kanssa on ristiriidassa senkaltainen järjestelmä, josta säädetään vuoden 1996 TGVG:ssä.
Toinen ja kolmas kysymys
57 Toisella kysymyksellään kansallinen tuomioistuin kysyy asiallisesti sitä, kuuluuko yhteisöjen tuomioistuimen tehtäviin ennakkoratkaisua antaessaan arvioida, onko yhteisön oikeutta rikottu riittävän ilmeisesti siten, että jäsenvaltio on sopimussuhteen ulkopuolisessa korvausvastuussa niihin yksityisiin oikeussubjekteihin nähden, joiden haitaksi yhteisön oikeutta on kyseisellä tavalla mahdollisesti rikottu.
58 Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että niiden arviointiperusteiden soveltaminen, joilla voidaan selvittää jäsenvaltioiden vastuu yksityisille oikeussubjekteille yhteisön oikeuden rikkomisesta aiheutuneista vahingoista, on lähtökohtaisesti kansallisten tuomioistuinten tehtävänä (yhdistetyt asiat C-46/93 ja C-48/93, Brasserie du pêcheur ja Factortame, tuomio 5.3.1996, Kok. 1996, s. I-1029, 58 kohta) yhteisöjen tuomioistuimen tätä soveltamista varten antamien suuntaviivojen mukaisesti (em. yhdistetyt asiat Brasserie du pêcheur ja Factortame, tuomion 55-57 kohta; asia C-392/93, British Telecommunications, tuomio 26.3.1996, Kok. 1996, s. I-1631; yhdistetyt asiat C-178/94, C-179/94 ja C-188/94-C-190/94, Dillenkofer ym., tuomo 8.10.1996, Kok. 1996, s. I-4845 ja yhdistetyt asiat C-283/94, C-291/94 ja C-292/94, Denkavit ym., tuomio 17.10.1996, Kok. 1996, s. I-5063).
59 Näin ollen toiseen kysymykseen on vastattava, että lähtökohtaisesti kansallisten tuomioistuinten tehtävänä on arvioida sitä, onko yhteisön oikeutta rikottu riittävän ilmeisesti siten, että jäsenvaltio on sopimussuhteen ulkopuolisessa korvausvastuussa yksityisiin oikeussubjekteihin nähden.
60 Toiseen kysymykseen annettu vastaus huomioon ottaen kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen ei ole tarvetta vastata.
Neljäs kysymys
61 Neljännellä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin kysyy asiallisesti sitä, onko liittovaltiomuotoisissa jäsenvaltioissa välttämättä liittovaltion taattava yksityisille oikeussubjekteille yhteisön oikeutta rikkoen toteutetuista valtion sisäisen järjestyksen toimenpiteistä aiheutuneiden vahinkojen korvaaminen, jotta kyseisen jäsenvaltion yhteisön oikeuden mukaiset velvoitteet tulevat täytetyiksi.
62 Kunkin jäsenvaltion on varmistauduttava siitä, että yksityisille oikeussubjekteille yhteisön oikeuden noudattamatta jättämisestä aiheutuva vahinko korvataan siitä riippumatta, mikä julkisen vallan yksikkö on yhteisön oikeutta rikkonut ja mille niistä kyseisen jäsenvaltion oikeuden mukaan lähtökohtaisesti kuuluu huolehtia korvauksen maksamisesta. Jäsenvaltio ei siten voi vedota sisäisen oikeusjärjestyksensä mukaiseen toimivallan ja vastuun jakoon eri yksiköiden välillä vapautuakseen sille tässä suhteessa kuuluvasta vastuusta.
63 Edellä mainituin varauksin on todettava, että yhteisön oikeudessa ei velvoiteta jäsenvaltioita muuttamaan alueellaan toimivien julkisoikeudellisten yksiköiden välistä toimivallan ja vastuun jakoa. Niinpä jos sisäisen oikeuden menettelytavoilla yksityisille taataan yhteisön oikeusjärjestykseen perustuvien oikeuksien tehokas suoja siten, että niihin ei ole sen vaikeampaa vedota kuin sisäiseen oikeusjärjestykseen perustuviin oikeuksiin, yhteisön oikeuden vaatimukset täytetään.
64 Näin ollen neljänteen kysymykseen on vastattava, että liittovaltiomuotoisissa jäsenvaltioissa välttämättä liittovaltion ei ole taattava yksityisille oikeussubjekteille yhteisön oikeutta rikkoen toteutetuista valtion sisäisen järjestyksen toimenpiteistä aiheutuneiden vahinkojen korvaamista, jotta kyseisen jäsenvaltion yhteisön oikeuden mukaiset velvoitteet tulevat täytetyiksi.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
65 Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Itävallan, Kreikan ja Espanjan hallituksille ja Euroopan yhteisöjen komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN
on ratkaissut Landesgericht für Zivilrechtssachen Wienin 13.8.1997 tekemällään päätöksellä esittämät kysymykset seuraavasti:
1) EY:n perustamissopimuksen 73 b artiklan (josta on tullut EY 56 artikla) sekä Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, tehdyn asiakirjan 70 artiklan kanssa
- ei ole ristiriidassa senkaltainen kiinteän omaisuuden hankkimista koskeva järjestelmä, josta säädettiin vuoden 1993 Tiroler Grundverkehrsgesetzissä, paitsi siinä tapauksessa, että sen osalta olisi katsottava, että se ei 1.1.1995 ollut osa Itävallan tasavallan sisäistä oikeusjärjestystä;
- on ristiriidassa senkaltainen järjestelmä, josta säädetään vuoden 1996 Tiroler Grundverkehrsgesetzissä.
2) Lähtökohtaisesti kansallisten tuomioistuinten tehtävänä on arvioida sitä, onko yhteisön oikeutta rikottu riittävän ilmeisesti siten, että jäsenvaltio on sopimussuhteen ulkopuolisessa korvausvastuussa yksityisiin oikeussubjekteihin nähden.
3) Liittovaltiomuotoisissa jäsenvaltioissa välttämättä liittovaltion ei ole taattava yksityisille oikeussubjekteille yhteisön oikeutta rikkoen toteutetuista valtion sisäisen järjestyksen toimenpiteistä aiheutuneiden vahinkojen korvaamista, jotta kyseisen jäsenvaltion yhteisön oikeuden mukaiset velvoitteet tulevat täytetyiksi.