62023TJ0551
UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kymmenes jaosto)
4 päivänä kesäkuuta 2025 (
*1
)
Talous- ja rahapolitiikka – Luottolaitosten vakavaraisuusvalvonta – EKP:lle annetut erityiset valvontatehtävät – Luottolaitoksen toimiluvan peruuttamista koskeva päätös – Rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjuntaa koskevan kansallisen lainsäädännön rikkominen – Asetuksen (EU) N:o 468/2014 83 artiklan 2 kohta ja asetuksen (EU) N:o 1024/2013 4 artiklan 3 kohta – EKP:n tekemän toimiluvan peruuttamisen oikeuttavien olosuhteiden tutkinnan laajuus – Kansallisten toimivaltaisten viranomaisten ja EKP:n toimivalta yhteisessä valvontamekanismissa (YVM) – Peruuttamisen edellytykset – Perusteluvelvollisuus – Oikeus hyvään hallintoon
Asiassa T‑551/23,
Baltic International Bank SE, kotipaikka Riika (Latvia), edustajinaan asianajajat M. Supe ja V. Supe,
kantajana,
vastaan
Euroopan keskuspankki (EKP), asiamiehinään E. Yoo, J. Poscia, K. Drēviņa ja M. Puidokas,
vastaajana,
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kymmenes jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja O. Porchia (esittelevä tuomari) sekä tuomarit M. Jaeger ja P. Nihoul,
kirjaaja: hallintovirkamies I. Kurme,
ottaen huomioon asian käsittelyn kirjallisessa vaiheessa esitetyn,
ottaen huomioon 3.12.2024 pidetyssä istunnossa esitetyn,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Kantaja Baltic International Bank SE vaatii SEUT 263 artiklaan perustuvalla kanteellaan unionin yleistä tuomioistuinta kumoamaan vakavaraisuusvalvonnan kohteena olevan luottolaitoksen toimiluvan peruuttamisesta 3.7.2023 tehdyn Euroopan keskuspankin (EKP) päätöksen (jäljempänä riidanalainen päätös), joka on tehty kantajan osalta.
Asian tausta
2
Kantaja on Latviaan sijoittautunut vähemmän merkittävä luottolaitos, joka on Finanšu un kapitāla tirgus komisijan (rahoitus- ja pääomamarkkinoiden valvontaviranomainen, Latvia; jäljempänä FKTK), joka on integroitu Latvijas Bankaan (Latvian keskuspankki), suoran vakavaraisuusvalvonnan kohteena.
3
FKTK katsoi, että kantaja oli vuodesta 2012 lähtien laiminlyönyt sille pankkina kuuluvia velvollisuuksiaan, ja se teki kantajan osalta useita päätöksiä.
4
Erityisesti FKTK teki 9.3.2016 AS ”Baltic International Bankiin” kohdistuvista seuraamuksista tehdyn päätöksen nro 61 (lēmums Nr. 61 par sankciju piemērošanu AS ”Baltic International Bank”; jäljempänä päätös nro 61), jota kantaja ei riitauttanut. FKTK teki 29.11.2019 AS ”Baltic International Bankiin” kohdistuvien seuraamusten ja toimenpiteiden määräämisestä tehdyn päätöksen nro 191 (lēmums Nr. 191 par sankciju un pasākumu noteikšanu AS ”Baltic International Bank”, jäljempänä päätös nro 191), jonka kantaja riitautti. FKTK vahvisti mainitun päätöksen 22.12.2022 [päätöksen nro 191] pysyttämisestä tehdyllä päätöksellä nro 255 (lēmums Nr. 255 par Finanšu un kapitāla tirgus komisijas padomes 29.11.2019. lēmuma Nr. 191 atstāšanu par negrozītu lēmuma Nr. 255 par Finanšu un kapitāla tirgus komisijas padomes 29.11.2019. lēmuma Nr. 191 atstāšanu par negrozītu). Kantaja riitautti viimeksi mainitun päätöksen Administratīvā apgabaltiesassa (hallintoasioiden ylioikeus, Latvia).
5
FKTK teki lisäksi 12.12.2022 kriisinratkaisutoimenpiteen soveltamatta jättämisestä [kantajaan] tehdyn päätöksen nro 215 (lēmums Nr. 215 par noregulējuma darbības nepiemērošanu Baltic International Bank SE; jäljempänä päätös nro 215) ja rahoituspalvelujen tarjoamisen keskeyttämisestä ja edunvalvojan nimeämisestä [kantajalle] tehdyn päätöksen nro 216 (lēmums Nr. 216 par finanšu pakalpojumu sniegšanas apturēšanu un pilnvarnieku iecelšanu Baltic International Bank SE; jäljempänä päätös nro 216).
6
FKTK toimitti 30.12.2022 EKP:lle kantajaa koskevan päätösehdotuksen, jonka otsikko oli ”vakavaraisuusvalvonnan kohteena olevan luottolaitoksen toimiluvan peruuttaminen” (jäljempänä päätösehdotus).
7
EKP teki 10.3.2023 päätöksen ECB-SSM-2023-LV-1 WHD-2022–0014 vakavaraisuusvalvonnan kohteena olevan luottolaitoksen toimiluvan peruuttamisesta (jäljempänä alkuperäinen päätös), jolla kantajalle luottolaitoksena myönnetty toimilupa peruutettiin.
8
Alkuperäinen päätös perustuu kolmeen perusteeseen, jotka koskevat seuraavia seikkoja:
–
ensimmäinen koskee sitä, että kantaja on pitkän ajanjakson kuluessa syyllistynyt ja syyllistyy alkuperäisen päätöksen tekoajankohtana edelleen vakaviin rikkomuksiin, jotka kohdistuvat rahanpesun sekä terrorismin ja joukkotuhoaseiden leviämisen torjunnasta 13.6.2019 annetun Latvian lain (Noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas un terorisma un proliferācijas finansēšanas novēršanas likums; Latvijas Vēstnesis, 2008, nro 116) keskeisiin säännöksiin, joissa vahvistetaan erikseen ja yhdessä toimiluvan peruuttamisen perusteet
–
toinen koskee sitä, että kantaja on pitkän ajanjakson kuluessa laiminlyönyt luottolaitoksista 5.10.1995 annetun Latvian lain (Kredītiestāžu likums; Latvijas Vēstnesis, 1995, nro 163) 341 §:n 1 momentissa säädetyn velvollisuutensa ottaa käyttöön tehokkaita sisäisiä valvontajärjestelmiä
–
kolmannen perusteen mukaan kantaja on laiminlyönyt velvollisuutensa määritellä ja panna täytäntöön varovainen strategia sekä varovaiset toimintaperiaatteet ja menettelyt, joiden avulla se voi hallita riskejään, mukaan lukien riskien oikea-aikainen havaitseminen, arviointi, analysointi ja seuranta, kuten luottolaitoksista annetun lain 342 §:n 1 ja 2 momentissa edellytetään.
9
Ekonomisko lietu tiesa (kauppatuomioistuin, Latvia) julisti kantajan selvitystilaan 24.3.2023 antamallaan tuomiolla.
10
Kantaja teki 6.4.2023 EKP:n oikaisulautakunnalle alkuperäisen päätöksen uudelleenkäsittelyä koskevan pyynnön.
11
EKP:n neuvosto korvasi alkuperäisen päätöksen 3.7.2023 sisällöltään identtisellä riidanalaisella päätöksellä, joka tuli voimaan alkuperäisen päätöksen tiedoksiantopäivää seuraavana päivänä.
Asianosaisten vaatimukset
12
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen
–
velvoittaa EKP:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
13
EKP vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen perusteettomana
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
Kanteen tutkittavaksi ottaminen
14
EKP esittää kanteen tutkittavaksi ottamista koskevan epäilyksen kyseenalaistamalla kantajan asianajajien valtuutuksen pätevyyden. EKP korostaa muun muassa, että kantajan entinen hallitus oli valtuuttanut kyseiset asianajajat 5.9.2005 päivätyllä oikeudenkäyntivaltuutuksella ja 23.3.2023 tehdyllä edustussopimuksella mutta että kantajan selvitysmies peruutti 6.4.2023 alkaen kaikki mainitun hallituksen antamat valtuutukset ja mitätöi siten valtuutuksen, jonka nojalla kantajan asianajajat edustavat kantajaa nyt käsiteltävässä asiassa.
15
Vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen prosessinjohtotoimeen kantaja toimitti 23.10.2024 täydentäviä asiakirjoja, muun muassa selvitysmiehen kirjeen, perustellakseen asianajajiensa valtuutusta. Kantaja vetosi myös 5.11.2019 annettuun tuomioon EKP ym. v. Trasta Komercbanka ym. (C‑663/17 P, C‑665/17 P ja C‑669/17 P, EU:C:2019:923) osoittaakseen, ettei – kuten unionin tuomioistuin on mainitussa tuomiossa todennut – sen asianajajien valtuutuksia voitu mitätöidä. Kantaja väittää, että sen entisellä hallituksella oli 23.3.2023 toimivalta tehdä edustussopimus kantajan asianajajien kanssa. Se toteaa lisäksi, että vaikka sen selvitysmies on tämän jälkeen peruuttanut kaikki mainitun hallituksen antamat valtuutukset, tätä peruuttamista ei voida ottaa huomioon siltä osin kuin on kyse sen asianajajille nyt käsiteltävässä asiassa annetuista valtuutuksista, koska on olemassa vaara siitä, että selvitysmies ei kyseenalaista FKTK:n toteuttamaa tai FKTK:n tuella toteutettua toimea, joka on johtanut kantajan koskevan likvidaatiomenettelyn aloittamiseen, mikä olisi vastoin tehokkaan oikeussuojan periaatetta. Selvitysmiehen toiminta voi kantajan mukaan loukata sen oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin yksityisoikeudellisena oikeushenkilönä. Kantaja esitti selvitysmiehensä saman kirjeen muodollisena asiakirjana perustellakseen asianajajiensa valtuutuksia.
16
Tältä osin on huomautettava, että Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 19 artiklan, jota sovelletaan kyseisen perussäännön 53 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan unionin yleiseen tuomioistuimeen, nojalla on niin, että jotta kantajan kaltaiset oikeushenkilöt voivat nostaa kanteen unionin tuomioistuimissa, niillä on oltava edustajanaan asianajaja, jolla on oikeus esiintyä jonkin jäsenvaltion tai jonkin muun Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen sopimuspuolena olevan valtion tuomioistuimessa (ks. vastaavasti tuomio 8.2.2024, Pilatus Bank v. EKP, C‑256/22 P, EU:C:2024:125, 35 kohta).
17
Kun otetaan huomioon, että oikeushenkilöillä on oltava edustajanaan asianajaja, jolla on oikeus esiintyä jonkin jäsenvaltion tai ETA-sopimuksen sopimuspuolena olevan valtion tuomioistuimessa, tällaisen oikeushenkilön nostaman kanteen tutkittavaksi ottaminen edellyttää näyttöä siitä, että asianomainen oikeushenkilö on tosiasiallisesti tehnyt päätöksen kanteen nostamisesta ja että asianajajille, jotka väittävät edustavansa sitä, on tosiasiallisesti annettu tätä koskeva valtuutus (ks. vastaavasti tuomio 8.2.2024, Pilatus Bank v. EKP, C‑256/22 P, EU:C:2024:125, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
18
Juuri tämän varmistamiseksi unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 51 artiklan 3 kohdassa edellytetään, että kun asianajajan edustama asianosainen on yksityisoikeudellinen oikeushenkilö, asianajaja toimittaa unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon kyseisen asianosaisen antaman valtakirjan, ja kyseisen valtakirjan toimittamatta jättäminen voi kyseisen artiklan 4 kohdan mukaisesti johtaa siihen, että kanne jätetään aineellisesti tutkimatta (ks. tuomio 8.2.2024, Pilatus Bank v. EKP, C‑256/22 P, EU:C:2024:125, 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
19
Nyt käsiteltävässä asiassa on kiistatonta, että kantajan entisellä hallituksella oli pätevä toimivalta antaa 5.9.2005 oikeudenkäyntivaltuutus ja tehdä 23.3.2023 edustussopimus kantajan asianajajien kanssa nyt käsiteltävän asian osalta.
20
Kantajan hallinnosta huolehtiva edustaja väittää 10.10.2024 päivätyssä kirjeessään, jonka kantaja toimitti 23.10.2024 vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen prosessinjohtotoimeen ja kantajan asianajajille annettuna valtuutuksena, etteivät selvitysmiehen päättämät ja 11.4.2023 ja 29.1.2024 julkaistut toimeksiannon peruuttamiset vaikuttaneet entisen hallituksen kantajan asianajajille nyt käsiteltävän asian osalta antamien valtuutusten pätevyyteen. Hän toteaa lisäksi, että kantajan asianajajilla on oikeus edustaa kantajaa mainittujen valtuutusten perusteella.
21
Tältä osin on riittävää todeta, että vaikka FKTK ei ole riidanalaisen päätöksen tekijä eikä vastaajana unionin yleisessä tuomioistuimessa, koska nämä ominaisuudet ovat EKP:llä, on kuitenkin niin, että se on osallistunut sen ehdotuksesta tehdyn riidanalaisen päätöksen tekemiseen. Kun otetaan huomioon selvitysmiehelle Latvian oikeuden nojalla annettu likvidaatiotehtävä, selvitysmies on eturistiriitatilanteessa, koska se, että unionin yleisessä tuomioistuimessa on riitautettu hänen edustamansa oikeushenkilön toimiluvan peruuttaminen, olisi voinut johtaa siihen, että kyseisen oikeushenkilön likvidaatiomenettelyltä vietäisiin kyseisen tehtävän vastaisesti oikeudellinen perusta (ks. vastaavasti tuomio 5.11.2019, EKP ym. v. Trasta Komercbanka ym., C‑663/17 P, C‑665/17 P ja C‑669/17 P, EU:C:2019:923, 74 kohta).
22
Näin ollen nyt käsiteltävässä asiassa ei kantajan asianajajien edustamisen osalta voida ottaa huomioon selvitysmiehen päätöstä heidän valtuutustensa peruuttamisesta, koska tällä loukattaisiin kantajan oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan, joka vahvistetaan Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklassa (ks. vastaavasti tuomio 5.11.2019, EKP ym. v. Trasta Komercbanka ym., C‑663/17 P, C‑665/17 P ja C‑669/17 P, EU:C:2019:923, 78 kohta).
23
Näin ollen on katsottava, että kantajan asianajajilla on pätevä valtuutus edustaa kantajaa.
24
On todettava lisäksi, että pankin hallinnosta huolehtiva edustaja ei kiistä kantajan asianajajille alun perin annettuja valtuutuksia.
25
EKP ei myöskään ole riitauttanut valtakirjaa, jonka kantaja on viimeksi esittänyt muodollisena asiakirjana.
26
Näin ollen kanne on otettava tutkittavaksi.
Kantajan 2.12.2024 toimittamien asiakirjojen tutkittavaksi ottaminen
27
Kantaja esitti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 2.12.2024 toimittamallaan asiakirjalla uudet näytön esittämistä koskevat pyynnöt, jotka oli päivätty 21.7.2023 sekä 5.9. ja 6.9.2023 eli ensiksi mainitun osalta ennen kannekirjelmän jättämistä ja muiden osalta ennen kantajan vastauksen jättämistä. EKP ilmaisi istunnossa epäilyksensä siitä, voidaanko kyseiset asiakirjat ottaa tutkittaviksi.
28
On palautettava mieleen, että työjärjestyksen 85 artiklan 3 kohdan mukaan varsinaiset asianosaiset voivat poikkeuksellisesti esittää todisteita tai pyytää saada esittää näyttöä ennen asian käsittelyn suullisen vaiheen päättämistä tai ennen unionin yleisen tuomioistuimen päätöstä ratkaista asia ilman käsittelyn suullista vaihetta, jos niiden esittämiseen vasta silloin on pätevä syy.
29
Kantajaa kehotettiin istunnossa ottamaan tältä osin kantaa siihen, että esitetyt asiakirjat oli mahdollisesti jätettävä tutkimatta, ja esittämään syyt, joiden vuoksi kyseiset asiakirjat voitiin antaa tiedoksi vasta istuntoa edeltävänä päivänä. Kantaja tyytyi toteamaan, että selvitysmies oli toimittanut sille kyseiset asiakirjat, ilmoittamatta, milloin ne oli toimitettu, tai selittämättä, miksi sen olisi ollut mahdotonta saada kyseiset asiakirjat selvitysmieheltä tiedoksi aikaisemmin.
30
Näin ollen 2.12.2024 esitetyt asiakirjat on jätettävä tutkimatta.
Asiakysymys
31
Kantaja esittää kanteensa tueksi neljä kanneperustetta. Ensimmäinen kanneperuste perustuu siihen, että EKP on tehnyt arviointivirheen, kun se on jättänyt ottamatta huomioon, ettei FKTK ollut noudattanut velvollisuuttaan antaa kansallisella tasolla asetuksia, joissa vahvistetaan rahanpesun sekä terrorismin ja joukkotuhoaseiden leviämisen rahoituksen torjuntaa koskevien säännösten (jäljempänä rahanpesun ja terrorismin rahoittamisen torjuntaa koskevien säännösten) vakaviin rikkomuksiin sovellettavat perusteet. Toinen kanneperuste perustuu siihen, että EKP on laiminlyönyt velvollisuutensa suorittaa oma tutkintansa eikä vain tyytyä toistamaan FKTK:n tekemää arviointia. Kolmas kanneperuste perustuu perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiin toimiluvan peruuttamisen toisen ja kolmannen perusteen osalta sekä EKP:n näiden samojen perusteiden osalta tekemiin virheisiin. Neljäs kanneperuste perustuu hyvää hallintoa koskevan oikeuden, joka sisältää oikeuden tulla kuulluksi ja oikeuden tutustua asiakirja-aineistoon, loukkaamiseen.
32
Unionin yleinen tuomioistuin tarkastelee ensiksi yhdessä ensimmäistä ja toista kanneperustetta ja sen jälkeen peräkkäin kolmatta ja neljättä kanneperustetta.
Ensimmäinen ja toinen kanneperuste
33
Kantaja kyseenalaistaa ensimmäisen ja toisen kanneperusteensa osalta EKP:n arvioinnin siitä, onko kantaja noudattanut rahanpesun ja terrorismin rahoittamisen torjuntaa koskevaa säännöstöä. Kantaja väittää, että EKP ei itse ole tehnyt arviointia, joka sen olisi pitänyt tehdä, vaan tukenut arviointinsa FKTK:n tekemiin päätöksiin, jotka olivat riitautettavissa, sekä kansallisessa hallintomenettelyssä toteutettuihin valmisteleviin toimiin, joita kantaja ei ole voinut riitauttaa kansallisessa tuomioistuimessa.
34
Kantaja katsoo ensimmäisen kanneperusteen osalta, että EKP on tehnyt arviointivirheen, kun se on jättänyt ottamatta huomioon sen, ettei FKTK ollut noudattanut luottolaitoksista annetun lain 196 §:n 4 momentissa säädettyä velvollisuutta antaa kansallisella tasolla säännöksiä, joissa vahvistetaan rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjuntaa koskevien säännösten vakaviin rikkomuksiin sovellettavat kriteerit.
35
Kantajan mukaan EKP ei ole noudattanut kehyksen perustamisesta YVM:n puitteissa tehtävälle yhteistyölle EKP:n ja kansallisten toimivaltaisten viranomaisten välillä sekä kansallisten nimettyjen viranomaisten kanssa 16.4.2014 annetun asetuksen (EU) N:o 468/2014 (YVM-kehysasetus) (EUVL 2014, L 141, s. 1) 83 artiklan 2 kohdassa säädettyä velvollisuutta tutkia toimiluvan peruuttamista koskevaa päätöstä tehdessään itse olosuhteet, jotka oikeuttavat kyseisen peruuttamisen.
36
Kantaja katsoo, että riidanalainen päätös perustuu päätösehdotukseen sisältyvään FKTK:n arviointiin ja kyseisen viranomaisen toimittamiin asiakirjoihin, mikä ei YVM-kehysasetuksen 83 artiklan 2 kohdan mukaan ole riittävää.
37
Kantaja muistuttaa luottolaitosten vakavaraisuusvalvontaan liittyvää politiikkaa koskevien erityistehtävien antamisesta Euroopan keskuspankille 15.10.2013 annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 1024/2013 (EUVL 2013, L 287, s. 63; jäljempänä YVM-perusasetus) 4 artiklan 3 kohdan, YVM-kehysasetuksen 83 artiklan 2 kohdan ja oikeudesta harjoittaa luottolaitostoimintaa ja luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvalvonnasta, direktiivin 2002/87/EY muuttamisesta sekä direktiivien 2006/48/EY ja 2006/49/EY kumoamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/36/EU (EUVL 2013, L 176, s. 338) 18 artiklan f alakohdan ja 67 artiklan 1 kohdan o alakohdan säännöksistä sekä luottolaitoksista annetun lain 27 §:n 1 momentin 8 kohdan ja 196 §:n 3 ja 4 momentin säännöksistä.
38
Kantaja toteaa, että kun edellä mainitut säännökset otetaan huomioon, EKP:n olisi pitänyt soveltaa luottolaitoksista annettua lakia ja todeta, että kansallisia säännöksiä, joissa vahvistetaan rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjuntaan liittyvien vakavien rikkomusten kriteerit, ei ollut annettu.
39
Kantaja toteaa lisäksi, ettei voida sulkea pois sitä, että jos edellä 38 kohdassa mainitut kansalliset säännökset olisi annettu, vakaviin rikkomuksiin sovellettavat kriteerit olisivat olleet erilaiset kuin ne, jotka mainitaan Euroopan pankkiviranomaisen (EPV), Euroopan arvopaperimarkkinaviranomaisen (ESMA) ja Euroopan vakuutus- ja lisäeläkeviranomaisen (EIOPA) yhteisen valvontamekanismin (YVM) yhteydessä 31.5.2022 laatimassa kertomuksessa. Kyseisellä kertomuksella ei kantajan mukaan ole sitovaa oikeudellista arvoa, eikä sillä voida korvata säännöksiä, jotka on annettava. Sama koskee FKTK:n suosituksia.
40
FKTK:n olisi kantajan mukaan pitänyt ilmoittaa kriteerit, joiden perusteella kantajan tekemiä rikkomuksia voitiin pitää vakavina, ja EKP:n olisi pitänyt todeta, että FKTK:n päätöksistä puuttui yksi tekijä, eli kyseistä vakavuutta koskevat perustelut.
41
Se, että asiaankuuluvia säännöksiä ei ole annettu säädetyssä määräajassa, loukkaa kantajan mukaan myös oikeusvarmuuden periaatetta, koska kantajalla on oikeus tietää etukäteen kriteerit, joita on käytetty sen syyksi luettujen rikkomusten luokittelemiseksi vakaviksi.
42
Kantajan mukaan EKP on lisäksi tukeutunut virheelliseen oikeusperustaan. Kantaja toteaa, että lainsäätäjä on tunnustanut kriteerien puuttumisen merkittäväksi puutteeksi, koska se oli säätänyt luottolaitoksista annetun lain siirtymäsäännösten 84 kohdassa, että FKTK:n oli vahvistettava kyseiset kriteerit ennen 1.8.2019 antamalla säännöksiä, joilla on sama vaikutus kuin ministerineuvoston asetuksilla Latvian lain mukaan. Kantaja täsmentää, että näitä säännöksiä ei kuitenkaan ollut annettu.
43
Kantaja toteaa lisäksi, että EKP on velvollinen soveltamaan paitsi unionin oikeuden määräyksiä ja säännöksiä, myös – silloin kun kyseinen oikeus perustuu direktiiveihin – kansallista lainsäädäntöä, jolla kyseiset direktiivit pannaan täytäntöön. Nyt käsiteltävän asian osalta kantaja toteaa, että direktiivi 2013/36 on Latvian oikeudessa pantu täytäntöön luottolaitoksista annetulla lailla, jota EKP:n olisi pitänyt soveltaa. EKP on kantajan mukaan lisäksi vahvistanut, että sen on tutkittava, täyttyvätkö edellytykset, joista säädetään kansallisessa oikeudessa, luettuna yhdessä direktiivin 2013/36 18 artiklan f alakohdan ja 67 artiklan 1 kohdan o alakohdan kanssa. EKP:n olisi näin ollen pitänyt todeta merkitykselliset tosiseikat ja ratkaista, olivatko ne omiaan osoittamaan, että kantajan voitiin katsoa olevan vastuussa kansallisessa oikeudessa tarkoitetusta vakavasta rikkomuksesta.
44
Kantaja esittää, että jos EKP olisi tässä yhteydessä todennut luottolaitoksista annetun lain mukaisesti, ettei FKTK ollut antanut rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjuntaa koskevia säännöksiä, sen ei olisi pitänyt perustaa riidanalaista päätöstä FKTK:n – joka ei ollut noudattanut sille kuuluvaa velvollisuutta – esittämiin toteamuksiin.
45
Kantaja täsmentää, että päätös nro 61, johon riidanalainen päätös perustuu, tehtiin ennen sellaisen säädöksen antamista, jossa oli luottolaitoksista annetun lain 196 §:n 4 momentin mukaan tarkoitus vahvistaa rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjuntaa koskevien rikkomusten vakavuutta koskevat kriteerit. FKTK on kantajan mukaan perustanut päätöksensä sisäiseen toimeen, vaikka tämä ei ole hallintomenettelylain (Administratīvā procesa likums) (Latvijas Vēstenis, 2001, nro 164) 67 §:n 6 momentin mukaan sallittua. Päätöksen N:o 191 tekoajankohtana ei myöskään ollut vielä annettu säännöksiä, joissa olisi vahvistettu rikkomusten vakavuutta koskevat kriteerit.
46
Toinen kanneperuste jakautuu kolmeen osaan, ja ensimmäisen osan osalta kantaja väittää, että EKP on laiminlyönyt huolellisuusvelvollisuutensa, koska se ei ole tarkistanut rikkomuksia, joista kantajaa moitittiin kansallisella tasolla riitautetun päätöksen N:o 191 yhteydessä. Koska päätös nro 191 ei ollut riidanalaisen päätöksen tekoajankohtana lopullinen, EKP:n olisi pitänyt tutkia siihen liittyvät tosiseikat uudelleen. Kantaja täsmentää vastauksessaan, että hallintoasioiden ylioikeuden 5.9.2023 antamalla ratkaisulla päätöstä nro 191 koskeva menettely päätettiin kantajan selvitysmiehen 24.7.2023 esittämän peruuttamispyynnön jälkeen.
47
Toisen kanneperusteen toinen osa perustuu kantajan väitteeseen siitä, että EKP ei ole tutkinut huolellisesti ja puolueettomasti niihin tutkintoihin liittyviä tosiseikkoja, joihin se viittaa riidanalaisen päätöksen liitteessä olevassa 11 kohdassa. Kantaja muistuttaa rikostutkintaa ja rikosoikeudellista menettelyä koskevista Latvian säännöistä sekä siitä, ettei yhdellekään sen työntekijälle, hallituksen jäsenelle tai osakkeenomistajalle ole annettu rikoksesta epäillyn tai syytetyn asemaa. Viitatessaan riidanalaisessa päätöksessä vireillä olevaan rikosoikeudelliseen menettelyyn EKP on kantajan mukaan rikkonut perusoikeuskirjan 48 artiklan 1 kohtaa, jonka mukaan jokaista syytettyä on pidettävä syyttömänä. Kantajan mukaan EKP ei voinut käyttää rikosoikeudellisen menettelyn aloittamista koskevia tietoja riidanalaisen päätöksen perustana.
48
Toisen kanneperusteen kolmannella osalla kantaja kiistää niiden asiakirjojen, joihin riidanalainen päätös perustuu, eli tarkastuskertomusten ja päätösten nro 61 ja nro 191 oikeudellisen merkityksen. Kantaja toteaa, että EKP:n tehtävänä oli valvoa päätösehdotuksen laillisuutta ja että päätösehdotus sisältää olennaisia virheitä, jotka vaikuttavat riidanalaisen päätöksen laillisuuteen.
49
Tarkastuskertomusten osalta kantaja väittää ensinnäkin, että kyse on ”välivaiheen päätöksistä”, joita kansallisessa oikeusjärjestyksessä ei voida riitauttaa. Kyse on kantajan mukaan pelkistä kirjeistä, joissa ilmaistaan FKTK:n kanta mutta jotka eivät ole lopullisia päätöksiä. Tässä yhteydessä riidanalainen päätös ei kantajan mukaan voi perustua kyseisissä kertomuksissa esitettyihin tietoihin.
50
Kantaja täsmentää, että vuoden 2012 tarkastuskertomuksen ja vuosina 2014 ja 2015 suoritettujen tarkastusten osalta EKP tukeutui rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjuntaa koskevan lain rikkomuksiin, joita FKTK ei ollut luokitellut tällaisiksi.
51
Kantaja toteaa myös, että vuosien 2018 ja 2019 tarkastuskertomukset on riitautettu samassa yhteydessä kuin päätös nro 191 ja että niitä ei olisi pitänyt mainita riidanalaisessa päätöksessä. Vuoden 2018 tarkastuskertomukseen sisältyvät tiedot eivät voi olla riidanalaisen päätöksen perustana. Sama koskee tietoja, jotka on kerätty 13.12.2021 aloitetussa menettelyssä, jonka osalta ei ole tehty lopullista päätöstä.
52
Siltä osin kuin on toiseksi kyse päätöksistä nro 61 ja nro 191, kantaja väittää, että ensiksi mainittu on lopullinen toimi, jota se ei ole riitauttanut, ja että se on noudattanut kaikkia kyseisestä toimesta johtuvia velvollisuuksia. Päätöksen nro 191 osalta se, että kansallinen tuomioistuin on hylännyt kantajan kyseistä päätöstä vastaan esittämän väliaikaista oikeussuojaa koskevan hakemuksen, ei kantajan mukaan voi vaikuttaa mainitun päätöksen aineelliseen arviointiin.
53
Siltä osin kuin on kolmanneksi kyse FKTK:n kirjeistä, jotka koskevat kantajan toimintaa, ne eivät kantajan mukaan ole luonteeltaan lopullisia päätöksiä.
54
Kantaja toteaa lisäksi, että EKP on loukannut syyttömyysolettaman periaatetta tukeutuessaan kahteen FKTK:n päätökseen, joista toinen, eli päätös nro 191, oli riitautettu, sekä vuoden 2018 tarkastuskertomukseen, joka on välivaiheen päätös. Kantajan mukaan FKTK:n päätöksiä koskeva oikeusriita on samankaltainen kuin kansallisen kilpailuviranomaisen tekemää sakkopäätöstä koskeva oikeusriita, johon sovelletaan kaikkia oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevia menettelyllisiä takeita. Rikkomuksesta syytetyn henkilön syyllisyys voidaan katsoa lopullisesti toteen näytetyksi vasta, kun kyseisen rikkomuksen toteamista koskevasta ratkaisusta on tullut lainvoimainen. Kantajan osalta ei kuitenkaan ole olemassa mitään lainvoimaista tuomiota, jossa sen todettaisiin olevan vastuussa vakavista rikkomuksista. EKP:n olisi kantajan mukaan pitänyt tarkistaa, olivatko asiakirjat, joihin se tukeutui, lopullisia. Sen olisi pitänyt tutkia, oliko päätös N:o 191 oikeutettu, tai olla tukeutumatta siihen, koska se oli riitautettu. Kantaja toteaa lisäksi, että myös päätös nro 255 oli riitautettu tuomioistuimessa.
55
Kantaja toteaa, että viittaus päätöksen N:o 191 perusteluihin on useassa kohtaa virheellinen, koska yksikään tarkastuskertomuksista, vuoden 2018 tarkastuskertomus mukaan lukien, ei sisällä väitettyjä toteamuksia, joihin riidanalainen päätös perustuu.
56
EKP kiistää kantajan väitteet.
57
Tältä osin on todettava, että direktiivin 2013/36 18 artiklan f alakohdan mukaan toimivaltaiset viranomaiset voivat peruuttaa luottolaitokselle myönnetyn toimiluvan, jos luottolaitos syyllistyy johonkin saman direktiivin 67 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista rikkomuksista. Tämä koskee mainitun direktiivin 67 artiklan 1 kohdan o alakohdan mukaan muun muassa laitosta, jonka on todettu syyllistyneen rahoitusjärjestelmän käytön estämisestä rahanpesutarkoituksiin sekä terrorismin rahoitukseen 26.10.2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/60/EY (EUVL 2005, L 309, s. 15) nojalla annettujen kansallisten säännösten vakavaan rikkomukseen. Viimeksi mainittu direktiivi on kumottu ja korvattu rahoitusjärjestelmän käytön estämisestä rahanpesuun tai terrorismin rahoitukseen, Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta sekä direktiivin 2005/60 kumoamisesta 20.5.2015 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2015/849 (EUVL 2015, L 141, s. 73).
58
Siltä osin kuin on kyse luottolaitoksen toimiluvan peruuttamisesta, YVM-kehysasetuksen 83 artiklan 2 kohdassa säädetään, että ”EKP:n on otettava päätöstä tehdessään huomioon kaikki seuraavat seikat: a) arviointinsa olosuhteista, joiden vuoksi peruuttaminen on perusteltua; b) kansallisen toimivaltaisen viranomaisen peruuttamispäätösluonnoksen, jos sellainen on laadittu; c) asianomaisen kansallisen toimivaltaisen viranomaisen kuulemisen – –; d) kaikki luottolaitoksen [kyseisen kehysasetuksen] 81 artiklan 2 kohdan ja 82 artiklan 3 kohdan nojalla esittämät lausumat”.
59
YVM-perusasetuksen 4 artiklan 3 kohdassa säädetään, että ”tällä asetuksella sille annettujen tehtävien hoitamiseksi ja korkealaatuisen valvonnan varmistamiseksi EKP:n on sovellettava kaikkea asiaa koskevaa unionin lainsäädäntöä, ja jos kyseinen lainsäädäntö koostuu direktiiveistä, sellaista kansallista lainsäädäntöä, joilla nämä direktiivit saatetaan kansallisen lainsäädännön osaksi”. Kyseisessä säännöksessä säädetään myös, että ”kun asiaankuuluva unionin lainsäädäntö koostuu asetuksista, joissa tällä hetkellä annetaan selkeästi vaihtoehtoja jäsenvaltioille, EKP:n olisi sovellettava myös kansallista lainsäädäntöä, joka koskee näitä vaihtoehtoja”.
60
YVM-perusasetuksen 4 artiklan 3 kohdasta ilmenee, että EKP:n on sovellettava kansallista lainsäädäntöä silloin, kun kyseisellä lainsäädännöllä saatetaan asiaankuuluvat direktiivit kansallisen lainsäädännön osaksi (ks. vastaavasti tuomio 7.9.2023, Versobank v. EKP, C‑803/21 P, ei julkaistu, EU:C:2023:630, 102 kohta).
61
On aiheellista todeta lisäksi, että riidanalainen päätös on toimi, joka liittyy luottolaitoksen vakavaraisuusvalvontaan ja jota toteuttaessaan EKP:llä on laaja harkintavalta, koska – kuten YVM-perusasetuksen johdanto-osan 55 perustelukappaleessa todetaan – valvontatehtävien antaminen EKP:lle tuo sille merkittävän vastuun turvata rahoitusvakaus unionissa ja käyttää valvontavaltuuksiaan kaikkein tehokkaimmalla ja oikein suhteutetulla tavalla (ks. analogisesti tuomio 8.5.2019, Landeskreditbank Baden-Württemberg v. EKP, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, 86 kohta).
62
EKP:n laaja harkintavalta seuraa myös siitä, että riidanalainen päätös edellyttää monitahoisten taloudellisten ja rahoitusta koskevien tosiseikkojen ja olosuhteiden arviointia (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 10.11.2022, komissio v. Valencia Club de Fútbol, C‑211/20 P, EU:C:2022:862, 34 kohta ja tuomio 22.6.2023, Saksa ja Viro v. Pharma Mar ja komissio, C‑6/21 P ja C‑16/21 P, EU:C:2023:502, 52 kohta).
63
Näin ollen tuomioistuinvalvonta, jota unionin tuomioistuinten on harjoitettava siltä osin, ovatko riidanalaisen päätöksen kaltaisen päätöksen perustelut oikeutettuja, ei saa johtaa siihen, että ne korvaavat EKP:n arvioinnin omalla arvioinnillaan, vaan sillä pyritään varmistamaan, ettei kyseinen päätös perustu aineellisesti virheellisiin tosiseikkoihin ja ettei siihen liity oikeudellista virhettä, ilmeistä arviointivirhettä tai harkintavallan väärinkäyttöä (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 2.9.2021, EPSU v. komissio, C‑928/19 P, EU:C:2021:656, 96 kohta ja tuomio 4.5.2023, EKP v. Crédit lyonnais, C‑389/21 P, EU:C:2023:368, 55 kohta).
64
Unionin tuomioistuinten on paitsi tutkittava erityisesti esitettyjen todisteiden aineellinen paikkansapitävyys, luotettavuus ja johdonmukaisuus myös tarkistettava, sisältävätkö nämä todisteet kaikki ne merkitykselliset seikat, jotka on otettava huomioon monitahoisen tilanteen arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea päätelmiä, jotka niistä on tehty (tuomio 4.5.2023, EKP v. Crédit lyonnais, C‑389/21 P, EU:C:2023:368, 56 kohta).
65
Sitä, miten EKP on arvioinut ensimmäistä toimiluvan peruuttamista koskevaa perustetta, on tutkittava edellä esitetyn mukaisesti.
66
Ensimmäisen toimiluvan peruuttamista koskevan perusteen, sellaisena kuin se on esitetty riidanalaisen päätöksen 4 kohdassa, mukaan EKP katsoi, että kantaja oli vuodesta 2012 lähtien toistuvasti ja jatkuvasti laiminlyönyt useita rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjuntaa koskevia lakisääteisiä vaatimuksia, jotka koskivat sisäisen valvonnan järjestelmää (riidanalaisen päätöksen 4.2.1 kohta), asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä (riidanalaisen päätöksen 4.2.2 kohta) ja epäilyttävistä liiketoimista ilmoittamista FKTK:n rahanpesun selvittelykeskukselle.
67
EKP esittää riidanalaisen päätöksen 4 kohdassa ja kyseisen päätöksen liitteessä perusteet, joilla sen mukaan näytetään toteen vakavat rikkomukset, joihin kantaja on syyllistynyt rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjunnan alalla.
68
Tältä osin on aluksi todettava, että riidanalaisessa päätöksessä ei ainoastaan toisteta FKTK:n päätösehdotuksessa esittämää kantaa.
69
Riidanalaisesta päätöksestä nimittäin ilmenee, että EKP on tehnyt oman arviointinsa useiden sellaisten tietojen perusteella, jotka perustuivat useisiin FKTK:n tekemiin päätöksiin mutta myös muihin kansallisella tasolla laadittuihin asiakirjoihin, kuten tarkastuskertomuksiin ja valvontatoimia koskeviin asiakirjoihin.
70
EKP tukeutuu riidanalaisessa päätöksessä huomioihin, jotka sisältyvät muun muassa päätöksiin nro 61 ja 191 mutta myös vuosina 2012, 2014, 2018 ja 2021 paikalla tehtyjä tarkastuksia koskeviin kertomuksiin, vuosina 2013, 2015, 2019 ja 2020 paikalla tehtyjä kohdennettuja tarkastuksia koskeviin kertomuksiin sekä vuonna 2015 tehtyjä muualla kuin paikalla tehtyjä kohdennettuja tarkastuksia koskeviin kertomuksiin ja vuonna 2022 muualla kuin paikalla toteutettuihin valvontatoimiin.
71
On todettava, että EKP on voinut perustellusti ottaa huomioon päätökset nro 61 ja nro 191 sekä muut edellä 70 kohdassa mainitut asiakirjat, joissa kuvaillaan rikkomukset, joihin kantaja on syyllistynyt. Se, että FKTK on laatinut nämä asiakirjat, ei voi estää EKP:tä ottamasta niitä huomioon eikä tekemästä niiden sisältämien tietojen perusteella omaa arviointiaan, johon toimiluvan peruuttamista koskeva päätös perustuu.
72
Tältä osin on muun muassa katsottu, että EKP:llä oli toimivalta peruuttaa toimilupa kansallisten toimivaltaisten viranomaisten toteamien rikkomusten perusteella (ks. analogisesti tuomio 12.9.2024, Anglo Austrian AAB v. EKP ja Far-East, C‑579/22 P, EU:C:2024:731, 47 kohta).
73
Päätösten nro 61 ja nro 191 osalta on todettava lisäksi ensinnäkin, että kantaja ei ole riitauttanut näistä päätöksistä ensiksi mainittua. Mainittu päätös oli siis lopullinen, ja siihen voitiin vedota kantajaan nähden riidanalaisen päätöksen tekoajankohtana.
74
Kantajan esittämän sen seikan osalta, ettei kansallinen toimivaltainen viranomainen ollut vielä antanut säännöksiä, joissa määritettäisiin kriteerit, joiden perusteella kantajan rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjunnan alalla tekemiä rikkomuksia voitaisiin pitää vakavina, on todettava, että asianosaisten kirjelmistä ja niiden istunnossa antamista vastauksista ilmenee, että FKTK:n velvollisuus antaa säännökset, joissa määritellään rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjuntaa koskevien säännösten vakaviin rikkomuksiin sovellettavat kriteerit, tuli voimaan vasta vuonna 2019 sen jälkeen, kun luottolaitoksista annetun lain 196 §:ää muutettiin muun muassa lisäämällä siihen 4 momentti.
75
Näin ollen edellä mainittu velvollisuus ei ollut voimassa päätöksen nro 61, joka kattaa ajanjakson 2012–2016, tekemisen ajankohtana. On todettava, että vaikka – kuten kantaja väittää – päätös nro 61 perustuu vakavien rikkomusten määrittämisen osalta FKTK:n sisäiseen toimeen, jota ei ollut julkistettu päätöksen tekohetkellä, on selvää, ettei kantaja ole riitauttanut kyseistä päätöstä, joten EKP:llä oli joka tapauksessa täysi oikeus ottaa se huomioon.
76
Vastauksesta, jonka EKP on antanut unionin yleisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen, ilmenee lisäksi, että tässä tapauksessa toimiluvan peruuttaminen olisi voinut olla mahdollista pelkästään sen perusteella, että olisi otettu huomioon päätös nro 61, mutta ei päätöstä nro 191.
77
Tältä osin on todettava, että kun otetaan huomioon vakavaraisuutta koskevien sääntöjen, joilla pyritään rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjuntaan, merkitys mutta myös luottolaitosten erityinen vastuu tältä osin ja tarve tehdä johtopäätökset näiden sääntöjen rikkomisesta mahdollisimman pian, kansallinen hallinnollinen päätös, jossa todetaan, että luottolaitos on vastuussa direktiivin 2005/60 (josta on tullut direktiivi 2015/849) nojalla annettujen kansallisten säännösten vakavista rikkomisista, riittää oikeuttamaan toimiluvan peruuttamisen (ks. vastaavasti tuomio 22.6.2022, Anglo Austrian AAB ja Belegging-Maatschappij Far-East v. EKP, T‑797/19, EU:T:2022:389, 50 kohta).
78
Vaikka kantaja on unionin yleisessä tuomioistuimessa väittänyt noudattaneensa päätöksestä nro 61 johtuvia velvollisuuksia, on lisäksi muistutettava, että kanta, jonka mukaan tietyt todetut puutteet olisi korjattu eikä niillä voida enää perustella toimiluvan peruuttamista, vaarantaisi unionin pankkijärjestelmän turvaamista koskevan tavoitteen. Se voisi nimittäin mahdollistaa sen, että luottolaitokset, jotka ovat syyllistyneet vakaviin rikkomuksiin, voivat jatkaa toimintaansa niin kauan kuin toimivaltaiset viranomaiset eivät osoita, että ne ovat syyllistyneet uusiin rikkomuksiin (ks. analogisesti tuomio 22.6.2022, Anglo Austrian AAB ja Belegging-Maatschappij Far-East v. EKP, T‑797/19, EU:T:2022:389, 61 kohta).
79
Toiseksi on todettava, että päätös nro 191 annettiin vuonna 2019, eli ajankohtana, jona kantajan mukaan ei vielä ollut annettu säännöksiä rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjuntaa koskevien säännösten vakaviin rikkomuksiin sovellettavien kriteerien määrittämiseksi.
80
Tältä osin on todettava, että vaikka päätös nro 191 oli kansallisella tasolla riitauttamismenettelyn kohteena, rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjunnasta annetun Latvian lain 80 §:n mukaan tällaisesta päätöksestä nostetun kanteen automaattinen seuraus on se, että ainoastaan määrättyyn sakkoon liittyvän osan vaikutuksia lykätään vaikuttamatta päätöksen muihin osiin. EKP:llä oli siis oikeus ottaa huomioon päätöksessä nro 191 esitetyt toteamukset.
81
Oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista koskevasta väitteestä on todettava, että vaikka oletettaisiin toteen näytetyksi, että se, ettei säännöksiä ollut annettu säädetyssä määräajassa, koski päätöstä nro 191, on todettava, että tähän väitteeseen olisi tarvittaessa voitu vedota mainitusta päätöksestä kansallisella tasolla nostetun kanteen yhteydessä. Toimiluvan peruuttamista koskevan menettelyn osalta EKP:llä oli kuitenkin käytössään päätös, jonka vaikutuksia ei ollut lykätty sakkoon liittyviä vaikutuksia lukuun ottamatta, kuten edellä 80 kohdassa on jo todettu.
82
Väitteestä, jonka mukaan EKP:n olisi pitänyt todeta, että koska ei ollut annettu kansallisia säännöksiä, joissa määritettäisiin rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjuntaan liittyvien rikkomusten vakavuutta koskevat kriteerit, FKTK:n toteamia rikkomuksia ei voitu ottaa huomioon, on kolmanneksi muistutettava, että unionin tuomioistuin on todennut, että vaikka jäsenvaltioilla on edelleen toimivalta panna täytäntöön tällaisia säännöksiä, kuten YVM-perusasetuksen johdanto-osan 28 perustelukappaleessa nimenomaisesti todetaan, EKP:llä on yksinomainen toimivalta peruuttaa toimilupa kaikkien luottolaitosten osalta niiden merkittävyydestä riippumatta, erityisesti silloin, kun toimiluvan peruuttaminen perustuu direktiivin 2013/36 67 artiklan 1 kohdan o alakohdassa, johon kyseisen direktiivin 18 artiklassa viitataan, säädettyyn perusteeseen, koska YVM-perusasetuksen 14 artiklan 5 kohdassa asetetaan toimiluvan peruuttamisen edellytykseksi yksi tai useampi peruste, jolla toimilupa mainitun direktiivin 18 artiklan mukaisesti voidaan peruuttaa (ks. vastaavasti tuomio 7.9.2023, Versobank v. EKP, C‑803/21 P, ei julkaistu, EU:C:2023:630, 141 kohta).
83
Unionin yleinen tuomioistuin on tältä osin todennut, että YVM:ssä keskitetään vakavaraisuuden valvontatehtävät EKP:n tasolle, mutta määrätään kuitenkin osallistuvien jäsenvaltioiden kansallisia toimivaltaisia viranomaisia panemaan ne täytäntöön hajautetusti EKP:n valvonnassa, sen kanssa yhteistyössä ja sitä avustaen. EKP käyttää näin ollen YVM:ssä yhtäältä tiettyjä yksinomaisia toimivaltuuksia eli merkittävien luottolaitosten ”suoraa” vakavaraisuusvalvontaa ja sille YVM-perusasetuksen 4 artiklassa annettua toimivaltaa kaikkien laitosten osalta niiden merkityksestä riippumatta. Vähemmän merkittävien laitosten vakavaraisuusvalvonta kuuluu toisaalta mainittujen kansallisten toimivaltaisten viranomaisten harjoittaman hajautetun täytäntöönpanon alaan, ja sitä koskevan kehyksen hyväksyy ja sitä valvoo viime kädessä EKP, jonka tehtävänä on valvoa vakavaraisuuden valvontajärjestelmän moitteetonta toimintaa ja tehokkuutta sekä vakavaraisuussääntöjen johdonmukaista ja yhtenäistä soveltamista kaikissa osallistuvissa jäsenvaltioissa. EKP harjoittaa vähemmän merkittävien laitosten ”välillistä” valvontaa, jonka puitteissa kansalliset toimivaltaiset viranomaiset tekevät yhteistyötä sen kanssa ja avustavat sitä. Lisäksi samat kansalliset toimivaltaiset viranomaiset ovat edelleen toimivaltaisia asioissa, jotka eivät kuulu YVM-perusasetuksen soveltamisalaan, eli kuluttajansuojan, rahoitusvälineiden markkinoiden, rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjunnan ja korruption torjunnan aloilla (tuomio 6.10.2021, Ukrselhosprom PCF ja Versobank v. EKP, T‑351/18 ja T‑584/18, EU:T:2021:669, 131 kohta).
84
Näin ollen kansallisten toimivaltaisten viranomaisten, eli nyt käsiteltävässä asiassa FKTK:n, tehtävänä on näyttää toteen rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjuntaa koskevan lainsäädännön rikkomisen tunnusmerkistön täyttyminen, ja EKP puolestaan tekee oikeudellisen arvion siitä, oikeuttavatko nämä seikat ja päätösehdotuksen perusteena olevat todetut rikkomukset toimiluvan peruuttamisen, sekä oikeasuhteisuuden arvioinnin (ks. analogisesti tuomio 6.10.2021, Ukrselhosprom PCF ja Versobank v. EKP, T‑351/18 ja T‑584/18, EU:T:2021:669, 197 kohta).
85
Lisäksi on todettava, ettei kantaja ole selittänyt, miten rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjuntaa koskevien sääntöjen rikkomisten vakavuuden määrittämistä koskevien kriteerien puuttumisen olisi pitänyt johtaa toisenlaiseen päätelmään kuin siihen, johon FKTK on päätynyt kantajan tässä asiassa harjoittaman toiminnan osalta. Se ei ole myöskään selittänyt, miten kriteerit, jotka oli hyväksyttävä, olisivat poikenneet 31.5.2022 päivätyssä EPV:n, ESMA:n ja EIOPA:n yhteisen valvontamekanismin yhteydessä laatimassa kertomuksessa esitetyistä perusteista (ks. edellä kohta 39). Kantaja on tyytynyt väittämään, että FKTK:n paikalla tekemissä tarkastuskertomuksissa mainitut puutteet on luokiteltu virheellisesti rikkomuksiksi.
86
Päätöstä nro 191 koskevasta väitteestä, jonka mukaan yksikään tarkastuskertomuksista, vuoden 2018 tarkastuskertomus mukaan lukien, ei sisällä väitettyjä toteamuksia, joihin riidanalainen päätös perustuu, on neljänneksi muistutettava, kuten edellä 72 kohdassa on jo todettu, että EKP ei ollut velvollinen tarkistamaan kaikkia FKTK:n toteamuksia ja että sillä oli täysi oikeus arvioida toimiluvan peruuttamista muun muassa päätöksessä N:o 191 todettujen rikkomisten perusteella.
87
Arvioinneista, joilla kyseenalaistetaan kantajan syyttömyysolettama ja tarkemmin sanottuna riidanalaisen päätöksen 4.4.4 kohta ja päätöksen liitteessä oleva 11 kohta, on lopuksi todettava yhtäältä, että riidanalainen päätös on kantajan osalta aloitettuun rikosoikeudelliseen menettelyyn nähden erillisen hallinnollisen menettelyn tulos. Toisaalta on niin, että vaikka riidanalaisen päätöksen liitteessä olevassa 11 kohdassa ja päätöksen 4.4.4 kohdassa viitataan kyseisen rikosoikeudellisen menettelyn aloittamiseen, tämä tehdään ennen kaikkea – kuten kyseisen liitteen 11 kohdasta nimenomaisesti ilmenee – tarkoituksena korostaa tämän menettelyn seurauksia tiettyjen osakkeenomistajien omistusoikeuksien kannalta. Lisäksi on todettava, että kuten riidanalaisen päätöksen 4.4.4 kohdasta ilmenee, rikosoikeudellisen menettelyn aloittaminen mainitaan kyseisen rikkomuksen mahdollisten seurausten havainnollistamiseksi, mikä ei liity kysymykseen siitä, onko kantaja noudattanut asian kannalta merkityksellisistä rikosoikeudellisista säännöksistä johtuvia velvollisuuksiaan.
88
Edellä esitetyistä näkökohdista seuraa, ettei EKP ole tehnyt edellä 63 kohdassa mainitun kaltaisia virheitä, kun se on ottanut huomioon perusteen, jonka mukaan kantajan on todettu olevan direktiivin 2013/36 67 artiklan 1 kohdan o alakohdassa tarkoitetulla tavalla vastuussa rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjuntaa koskevien kansallisten säännösten vakavasta rikkomisesta. Ensimmäinen ja toinen kanneperuste on näin ollen hylättävä perusteettomina.
89
Tässä yhteydessä on muistutettava, kuten edellä 57 kohdassa on jo todettu, että toimiluvan peruuttamisen oikeuttamiseksi riittää, että jokin direktiivin 2013/36 67 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista rikkomuksista on tapahtunut. Tältä osin EKP on täsmentänyt oikeudenkäyntimenettelyn yhteydessä, että kukin riidanalaisen päätöksen 2.6 kohdassa mainituista kolmesta perusteesta oikeutti yksinään toimiluvan peruuttamisen. Vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen istunnossa esittämään kysymykseen kantaja myönsi, ettei se ollut kiistänyt tätä seikkaa tämän oikeudenkäyntimenettelyn kirjallisessa vaiheessa.
90
Koska kantaja ei nyt käsiteltävässä asiassa ole kyennyt pätevästi riitauttamaan sitä, että toimiluvan peruuttaminen voidaan perustaa siihen, että direktiivin 2013/36 67 artiklan 1 kohdan o alakohtaa on rikottu, ei ole tarpeen tutkia, onko EKP tehnyt virheitä, kun se katsonut muun muassa saman direktiivin 67 artiklan 1 kohdan d alakohdan nojalla, että kantaja on syyllistynyt myös muihin rikkomuksiin, jotka riidanalaisen päätöksen mukaan ovat toisen ja kolmannen perusteen perustana. Unionin yleinen tuomioistuin tutkii kuitenkin ylimääräisenä perusteluna kolmannen kanneperusteen, jolla pyritään riitauttamaan kaksi viimeksi mainittua perustetta.
Kolmas kanneperuste
91
Kolmannen kanneperusteensa osalta kantaja katsoo ensinnäkin, että EKP ei ole perustellut riidanalaista päätöstä asianmukaisesti siltä osin kuin se koskee sen kykyä laatia ja ottaa käyttöön varovainen strategia sekä varovaiset toimintatavat ja menettelyt kantajan riskien tunnistamiseksi, seuraamiseksi ja hallitsemiseksi. Riidanalaisessa päätöksessä tältä osin esitetty päätelmä ei kantajan mukaan perustu mihinkään oikeussääntöön, eikä EKP ole saattanut sen tietoon laskentamenetelmiään eikä päätelmäänsä tukevien konkreettisten laskelmien tuloksia. Perustelut perustuvat yleisiin toteamuksiin, jotka sisältyvät riidanalaisen päätöksen 6 kohtaan.
92
Kantaja toteaa, että vaikka se on laatinut omien varojen riittävyyden säilyttämistä koskevan erillisen strategian ajanjaksolle 2022–2024 ja noudattanut 1.12.2020 annetussa FKTK:n asetuksessa nro 227 (Finanšu un kapitāla tirgus komisijas normatīvie noteikumi Nr. 227; jäljempänä asetus nro 227), jonka otsikko on ”Sisäisen valvontajärjestelmän perustamista koskevat säännökset” (Iekšējās kontroles sistēmas izveides noteikumi) säädettyjä vaatimuksia, riidanalaisesta päätöksestä ei ilmene, että tällaista sääntöjen noudattamista olisi tutkittu. Kantaja toteaa lisäksi, että FKTK:n pyytämät tiedot olivat paljon yksityiskohtaisempia kuin asetuksessa N:o 227 säädetyt tiedot ja että kyseisen viranomaisen mainitsemat puutteet eivät perustuneet mihinkään säännökseen. EKP ei kantajan mukaan ole tutkinut, mihin kantajan tekemät oikeussääntöjen rikkomiset, joihin EKP viittaa riidanalaisen päätöksen 6 kohdassa, perustuivat.
93
Kantaja toteaa, ettei FKTK ole tehnyt mitään päätöstä siitä, ovatko sen strategia, toimintaperiaatteet ja menettelyt sen riskien tunnistamiseksi, seuraamiseksi ja hallitsemiseksi luottolaitoksista annetun lain 342 §:n 1 ja 2 momentin mukaisia. Tämä on kantajan mukaan estänyt sitä riitauttamasta riidanalaiseen päätökseen johtaneessa hallinnollisessa menettelyssä tehtyjä päätöksiä.
94
Kantaja riitauttaa lisäksi riidanalaisen päätöksen 6 kohdan siltä osin kuin siinä todetaan, että luottolaitoksista annetun lain 342 §:n 1 ja 2 momentilla pannaan täytäntöön direktiivin 2013/36 74 artiklan 2 kohta, mikä ei pidä paikkaansa. Direktiivin 2013/36 74 artiklassa tai missään muussakaan kyseisen direktiivin säännöksessä ei säädetä velvollisuudesta laatia ja ottaa käyttöön varovainen strategia sekä varovaiset toimintaperiaatteet ja menettelyt riskien tunnistamiseksi, seuraamiseksi ja hallitsemiseksi. Kantajan mukaan direktiivin 2013/36 74 artiklan 1 kohta on pantu täytäntöön luottolaitoksista annetun lain 341 §:llä, ja kyseisen direktiivin 74 artiklan 2 kohta on pantu täytäntöön 1.11.2012 annetun FKTK:n asetuksen nro 233 (Finanšu un kapitāla tirgus komisijas normatīvie noteikumi Nr. 233), jonka otsikko on ”Sisäisen valvontajärjestelmän perustamista koskevat säännökset” (Iekšējās kontroles sistēmas izveides normatīvie noteikumi) 5 kohdalla. Tästä väitetystä virheestä riippumatta riidanalaisen päätöksen 6 kohtaan ei sisälly minkäänlaista analyysiä siitä, ovatko kantajan toimintaperiaatteet ja menettelyt luottolaitoksista annetun lain 342 §:n 1 ja 2 momentin mukaisia, mikä estää kantajaa ymmärtämästä sen osalta toteutetun toimenpiteen ulottuvuutta.
95
Kantaja toteaa, että EKP ei ole perustanut riidanalaisen päätöksen kolmatta perustetta täsmällisiin oikeussääntöihin ja ettei ole olemassa yhdenmukaisia suuntaviivoja, joihin EKP olisi voinut tukeutua määrittääkseen, onko kantajan strategia mahdollisesti vakavaraisuusvaatimusten vastainen. Kantaja esittää lisäksi, että EKP:n tämän oikeudenkäyntimenettelyn aikana esittämät kriteerit ovat epämääräisiä ja epätäsmällisiä, eikä niitä ole määritelty suuntaviivoissa tai strategian vakavaraisuusvaatimustenmukaisuuden arviointikriteereinä. Lisäksi riidanalaisen päätöksen 6.1.3 kohdassa oleva viittaus 10.2.2022 päivättyyn FKTK:n kirjeeseen, jossa pyynnöt esitettiin, ei kantajan mukaan liity mitenkään 20.8.2021 annetun FKTK:n päätöksen nro 105 (Finanšu un kapitāla tirgus komisijas lēmums Nr. 105; jäljempänä päätös nro 105) päätösosan 1 kohdassa esitettyyn vaatimukseen, jonka mukaan on laadittava toimintaohjelma havaittujen ongelmien ratkaisemiseksi.
96
Kantajan mukaan EKP on keskittynyt vuosien 2022–2024 strategiaan, mutta ei ole tutkinut aiempien vuosien strategioita. Riidanalaisen päätöksen 6.2.2 kohdassa EKP viittaa kantajan mukaan siihen, että vuonna 2018 täytäntöön pantava strategia ei mahdollistanut sitä, että kantaja voisi kerätä pääomia kehittyäkseen kestävällä tavalla ja täyttääkseen vakavaraisuusvaatimukset. Viittaus siihen, että strategia ei vastaa kantajan toiminnan korkeaa riskitasoa, on kantajan mukaan tehty yleisin sanamuodoin. Kantaja toteaa, että EKP on tehnyt arviointivirheen siltä osin kuin kantaja oli edelleen maksukykyinen kanteen nostamisen ajankohtana eikä ollut velvollinen maksamaan minkäänlaista verovelkaa.
97
Kantaja toteaa lisäksi, että EKP on tehnyt arviointivirheitä myös kantajan strategian täytäntöönpanon osalta. Riidanalaisen päätöksen 6.2.3 kohdassa oleva toteamus, joka koskee kyvyttömyyttä korjata virheellistä strategiaa ja houkutella uusia osakkeenomistajia, on kantajan mukaan ”tehoton”, koska kantaja ei ole kyennyt panemaan täytäntöön mitään strategiaa, kun otetaan huomioon FKTK:n sille määräämien valvontatoimenpiteiden ja varhaista tilanteeseen puuttumista koskevien toimenpiteiden soveltaminen. Kantaja toteaa lisäksi, että riidanalaisen päätöksen 6.1.5 kohtaan sisältyvä arviointi ei perustu oikeussääntöihin.
98
Kantaja väittää lisäksi, että riidanalaisessa päätöksessä ei mainita, minkä menettelyjen ja toimintaperiaatteiden osalta sitä moititaan siitä, ettei se ole kehittänyt tai toteuttanut niitä. Mainitussa päätöksessä ei myöskään ilmoiteta, missä nämä tosiseikat on todettu tai mihin rikkomuksiin kantaja olisi syyllistynyt. EKP ei kantajan mukaan voi vedota päätökseen N:o 105 riidanalaisen päätöksen perusteluina.
99
Toiseksi kantaja riitauttaa toimiluvan peruuttamisen toisen perusteen eli sen, että luottolaitoksista annetun lain 341 §:n 1 momentissa säädettyä velvollisuutta luoda tehokas sisäinen valvontajärjestelmä luottolaitoksen liiketoiminnan yhteydessä on jatkuvasti jätetty noudattamatta. Kantaja toteaa, että riidanalaisessa päätöksessä toimiluvan peruuttamista ei nimittäin ole perusteltu sisäisen valvontajärjestelmän puuttumisella tai luottolaitoksista annetun lain 341 §:n 1 momentissa tarkoitettujen seikkojen puuttumisella tai rakenteellisilla ja yleisillä puutteilla vaan sillä, että EKP:n mukaan vuosina 2019–2021 käyttöön otetun sisäisen valvontajärjestelmän toiminnassa oli havaittu puutteita. EKP ei kantajan mukaan ole ottanut huomioon kantajan toimittamia tietoja eikä tutkinut itse sovellettavia oikeussääntöjä.
100
Kantaja väittää, että EKP ei ole yksilöinyt täsmällisesti tapaa, jolla kutakin sovellettavaa säännöstä on rikottu, eikä se ole arvioinut laitoksen toimintaperiaatteeseen liittyvää riskiä. Komissio ei kantajan mukaan ole todennut sen toiminnan konkreettisen sisällön osalta mitään täsmällistä ristiriitaa sovellettavien säännösten kanssa, ja se on riidanalaisen päätöksen 5.2 kohdassa ainoastaan maininnut kantajan sisäisen valvonnan vakavat puutteet ja liiallisen riskinoton. Kantajan mukaan ei ole mahdollista määrittää, mitä asetuksen N:o 227 säännöksiä on EKP:n mukaan jätetty noudattamatta.
101
Kantaja esittää, että EKP vetoaa ainoastaan luottolaitoksista annetun lain 341 §:n 1 momenttiin, eikä se ole ilmoittanut käyttäneensä arvioinnissaan asetuksen N:o 227 säännöksiä. Kantaja toteaa lisäksi, että vaikka EKP on viitannut FKTK:n vuonna 2019 tekemään tarkastukseen, se viittaa asetukseen N:o 227, joka tuli voimaan vasta 10.12.2020. Pelkkä tosiseikkojen kuvaus ei myöskään riitä osoittamaan rikkomusta. Kantaja toteaa, ettei sillä ole mahdollisuutta tarkistaa riidanalaisen päätöksen 5.2.3 kohdassa olevan EKP:n päätelmän sisältöä, jonka mukaan se ei ole voinut ottaa käyttöön ja käyttää kattavaa ja tehokasta sisäisen valvonnan järjestelmää. Kyseisen kohdan sanamuoto on moniselitteinen, eikä siinä viitata selvästi ja suoraan luottolaitoksista annetun lain 341 §:n 1 momenttiin.
102
EKP kiistää kantajan väitteet.
103
On todettava, kuten kantaja on istunnossa vahvistanut, että huolimatta kolmannen kanneperusteen otsikosta, joka koskee perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä, kolmas kanneperuste voidaan jakaa kahteen osaan, joista ensimmäinen koskee toimiluvan peruuttamista koskevien toisen ja kolmannen perusteen perustelujen riittämättömyyttä ja toinen virheitä, joita EKP:n väitetään tehneen arvioidessaan tällaisia perusteita.
104
Nyt käsiteltävän kanneperusteen ensimmäisestä osasta, joka koskee perustelujen puutteellisuutta, on palautettava mieleen, että oikeuskäytännön mukaan muun muassa SEUT 296 artiklassa, YVM-perusasetuksen 22 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa ja YVM-kehysasetuksen 33 artiklan 1 ja 2 kohdassa edellytettyjen perustelujen on oltava kyseessä olevan toimen luonteen mukaisia ja niistä on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimen toteuttaneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden (ks. vastaavasti tuomio 8.5.2019, Landeskreditbank Baden-Württemberg v. EKP, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, 85 kohta).
105
Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille toimenpide on osoitettu tai joita se koskee SEUT 263 artiklassa tarkoitetulla tavalla, voi olla saada selvitystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, koska sitä, ovatko toimen perustelut SEUT 296 artiklan mukaisia, tutkitaan paitsi sen sanamuodon myös asiayhteyden ja kaikkien asiaa koskevien oikeussääntöjen suhteen (ks. vastaavasti tuomio 8.5.2019, Landeskreditbank Baden-Württemberg v. EKP, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, 87 kohta).
106
Toisesta ja kolmannesta perusteesta, joiden kantaja katsoo olevan riittämättömästi perusteltuja, on todettava, että niitä on tutkittava siinä järjestyksessä, jossa ne on esitetty riidanalaisessa päätöksessä, sillä täsmennyksellä, että ne liittyvät erottamattomasti toisiinsa.
107
Käsitellessään riidanalaisen päätöksen 5 kohdassa toista perustetta, joka koskee velvollisuutta ottaa käyttöön tehokkaita sisäisiä valvontajärjestelmiä (luottolaitoksista annetun lain 341 §:n 1 momentti), EKP on nimittäin asettanut analyysinsä laajempaan asiayhteyteen kuin kolmannen perusteen asiayhteys, jota käsitellään saman päätöksen 6 kohdassa, joka koskee sitä, miten kantaja hallitsee riskejään ottamalla käyttöön varovaisen strategian sekä varovaiset toimintaperiaatteet ja menettelyt. Jo riidanalaisen päätöksen 5.1.1 kohdassa viitataan näin ollen direktiivin 2013/36 74 artiklan 1 kohdassa sen valvottaville yhteisöille asetetun velvollisuuden hallinnointiin, jonka mukaan niillä on oltava vankat hallinnointi- ja ohjausjärjestelmät, jotka käsittävät selkeän organisaatiorakenteen, jossa vastuualueet on määritelty yksityiskohtaisesti, avoimesti ja johdonmukaisesti, tehokkaat prosessit sellaisten riskien tunnistamiseksi, hallitsemiseksi, seuraamiseksi ja raportoimiseksi, joita laitoksiin kohdistuu tai saattaa kohdistua, ja riittävät sisäisen valvonnan menetelmät, mukaan lukien luotettavat hallinto- ja kirjanpitomenettelyt. Lisäksi saman päätöksen 5.1.2 kohdassa mainitaan kantajan tilanne sen riskienhallinnan osalta.
108
Ensinnäkin on todettava, että riidanalainen päätös on riittävästi perusteltu toisen perusteen osalta, jota käsitellään riidanalaisen päätöksen 5 kohdassa.
109
Riidanalaisen päätöksen 5.1 kohdassa EKP nimittäin mainitsee seikat, joiden perusteella voidaan sen mukaan todeta tehokkaiden sisäisen valvonnan järjestelmien käyttöönottoa koskevan velvollisuuden laiminlyönti. Nämä seikat esitetään yksityiskohtaisesti mainitun päätöksen 5.1.1–5.1.12 kohdassa.
110
Lisäksi EKP mainitsee riidanalaisen päätöksen 5.2 kohdassa eri säännökset, joita sen mukaan on rikottu. Se mainitsee tältä osin luottolaitoksista annetun lain 341 §:n 1 momentin ja 27 §:n 1 momentin 8 kohdan, joilla sen mukaan pannaan täytäntöön direktiivin 2013/36 18 artiklan f alakohta yhdessä saman direktiivin 67 artiklan 1 kohdan d alakohdan ja 74 artiklan kanssa. Kyseiset säännökset, niissä säädetyt velvollisuudet sekä rikkomukset, joista kantajaa moititaan, esitetään yksityiskohtaisesti riidanalaisen päätöksen 5.2.1–5.2.5 kohdassa.
111
Lisäksi EKP selittää riidanalaisen päätöksen 5.3 kohdassa päätelmää, jonka se on tehnyt oikeuttaakseen toimiluvan peruuttamisen, sillä, että velvollisuutta ottaa käyttöön kyseiset sisäisen valvonnan järjestelmät ei ole noudatettu. Se korostaa, että kyseistä velvollisuutta on laiminlyöty erityisesti pitkän ajanjakson kuluessa (riidanalaisen päätöksen 5.3.2 ja 5.3.5 kohta) ja toistuvasti (riidanalaisen päätöksen 5.3.2–5.3.6 kohta).
112
Vaikka oletettaisiin, että EKP ei olisi ilmoittanut kaikkia toiseen perusteeseen liittyviä tietoja, on kuitenkin ilmeistä, että kun otetaan huomioon edellä 105 kohdassa mainitut vaatimukset, riidanalaisessa päätöksessä esitetyt seikat ovat riittäviä, jotta voidaan ymmärtää kyseessä oleva peruste ja syyt siihen, että toimilupa on sen perusteella peruutettu.
113
Kantajan väitteestä, jonka mukaan EKP ei ole ilmoittanut täsmällisesti, että kantajan väitetyt puutteet olivat sovellettavien säännösten vastaisia, on todettava, että riidanalaisen päätöksen 5.2 kohdassa EKP on hyvinkin maininnut toisessa perusteessa tarkoitetun velvollisuuden sisällön osalta kaikki säännökset, joiden se katsoi olevan sovellettavissa, eli luottolaitoksista annetun lain 341 §:n 1 momentin säännökset, joilla sen mukaan pannaan täytäntöön direktiivin 2013/36 74 artikla, sekä asetuksen nro 227 6 ja 53 kohdan säännökset, mikä – toisin kuin kantaja väittää – mahdollistaa niiden säännösten määrittämisen, joita EKP:n mukaan ei ole noudatettu.
114
Lisäksi on todettava, että vaikka kantaja arvostelee riidanalaisen päätöksen 5.2.3 kohtaa sillä perusteella, ettei se voi tarkistaa sen sisältöä, tällainen tarkistus voidaan kuitenkin tehdä vuosina 2019 ja 2021 paikalla tehtyjen tarkastusten yhteydessä tehtyjen havaintojen, joihin kyseisessä kohdassa viitataan, perusteella. Kantaja ei väitä, ettei se olisi voinut kiistää kyseisen 5.2.3 kohdan sisältöä viittaamalla siinä tarkoitettujen tarkastusten päätelmiin.
115
Siltä osin kuin on toiseksi kyse kolmannen perusteen perusteluista, joita käsitellään riidanalaisen päätöksen 6 kohdassa, on todettava, että myös niiden lukeminen riittää sen toteamiseen, etteivät perustelut ole puutteelliset.
116
Riidanalaisen päätöksen 6.1 kohdassa EKP nimittäin mainitsee seikat, joiden perusteella sen mukaan voidaan todeta, että velvollisuutta määritellä ja panna täytäntöön varovaiset toimintaperiaatteet ja menettelyt, joiden avulla kantaja voi hallita riskejään, mukaan lukien riskien oikea-aikainen havaitseminen, arviointi, analysointi ja seuranta, ei ole noudatettu. Nämä seikat esitetään yksityiskohtaisesti mainitun päätöksen 6.1.1–6.1.7 kohdassa.
117
Riidanalaisen päätöksen 6.2 kohdassa EKP mainitsee eri säännökset, joita sen mukaan on rikottu. Se mainitsee tältä osin luottolaitoksista annetun lain 27 §:n 1 momentin 8 kohdan ja 342 §:n 1 ja 2 momentin, joilla sen mukaan pannaan täytäntöön direktiivin 2013/36 18 artiklan f alakohta yhdessä saman direktiivin 67 artiklan 1 kohdan d alakohdan ja 74 artiklan 2 kohdan kanssa. Asianomaiset säännökset ja niissä säädetyt velvollisuudet esitetään yksityiskohtaisesti riidanalaisen päätöksen 6.2.1–6.2.4 kohdassa.
118
Riidanalaisen päätöksen 6.3 kohdassa EKP mainitsee päätelmän, jonka se on tehnyt perustellakseen toimiluvan peruuttamisen, kun otetaan huomioon rikkomus, joka on todettu ainakin päätöksestä nro 105 alkaen, jossa kantajalle määrättiin varhaista tilanteeseen puuttumista koskevia toimenpiteitä.
119
On todettava, että kantaja osallistui riidanalaisen päätöksen tekemiseen johtaneeseen menettelyyn, joten se tunsi asiayhteyden, jossa kyseinen päätös tehtiin.
120
Tässä yhteydessä on ilmeistä, että esitettyjen seikkojen, jotka sisältyvät riidanalaiseen päätökseen toisen ja kolmannen perusteen osalta, perusteella kantaja on voinut – ja unionin yleinen tuomioistuin voi – ymmärtää syyt, joiden vuoksi toimilupa on peruutettu.
121
Tätä päätelmää tukee se, että kantaja riitauttaa nyt käsiteltävän kanneperusteen yhteydessä sen, että riidanalainen päätös on oikeutettu, ja väittää, että EKP on tehnyt arviointivirheitä tai oikeudellisia virheitä tai tukeutunut virheellisiin tosiseikkoihin erityisesti riidanalaisen päätöksen 5.2, 6.1.5, 6.2.2–6.2.4 ja 6.3.1 kohdan osalta.
122
Näin ollen kolmannen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä, on hylättävä perusteettomana.
123
Kolmannen kanneperusteen toisen osan, joka koskee sitä, ovatko toinen ja kolmas peruste oikeutettuja, osalta on edellä 63 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti tutkittava, onko riidanalaisen päätöksen osalta tehty väitetyt virheet.
124
Toisesta perusteesta on ensinnäkin todettava, että EKP on päättänyt peruuttaa toimiluvan sillä perusteella, että kantaja ei edelleenkään ollut noudattanut luottolaitoksista annetun lain 341 §:n 1 momentissa säädettyä velvollisuutta – jota täsmennetään asetuksen nro 227 6 ja 53 artiklassa – luoda toimintansa osalta tehokas sisäinen valvontajärjestelmä.
125
On todettava, että luottolaitoksista annetun lain 341 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Luottolaitoksen on huolehdittava sellaisen kattavan ja tehokkaan sisäisen valvonnan järjestelmän perustamisesta ja toiminnasta, joka on mukautettu sen toiminnan luonteeseen, laajuuteen ja monimuotoisuuteen. Sisäisen valvonnan järjestelmän on sisällettävä seuraavat keskeiset osat:
1)
luottolaitoksen kokoon ja operatiivisiin riskeihin mukautettu organisaatiorakenne, jossa toiminnan toteuttamiseen ja valvontaan liittyvät velvoitteet, luvat ja vastuut jaetaan selkeästi, yksiselitteisesti ja järjestelmällisesti luottolaitoksen rakenneyksiköiden ja vastuuhenkilöiden kesken
2)
järjestelmä luottolaitoksen liiketoimintaan liittyvien tyypillisten ja mahdollisten riskien tunnistamista, hallintaa, valvontaa ja ilmoittamista varten
3)
sisäisen valvonnan menetelmät
4)
palkka- ja palkkiojärjestelmä, mukaan lukien sukupuolineutraali palkitsemisjärjestelmä.”
126
Direktiivin 2013/36 74 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Laitoksilla on oltava toimivat hallinnointi- ja ohjausjärjestelmät, jotka muodostuvat selkeästä organisaatiorakenteesta, jossa vastuualueet on määritelty yksityiskohtaisesti, läpinäkyvästi ja johdonmukaisesti, tehokkaista menettelyistä sellaisten riskien tunnistamiseksi, hallitsemiseksi ja seuraamiseksi, joita niihin kohdistuu tai saattaa kohdistua, ja niistä raportoimiseksi, riittävistä sisäisen valvonnan menetelmistä, mukaan luettuina luotettavat hallinto- ja laskentamenetelmät, sekä palkitsemisjärjestelmistä ja ‑käytännöistä, jotka ovat yhdenmukaisia hyvän ja tehokkaan riskienhallinnan kanssa ja edistävät sitä.
2.   Edellä 1 kohdassa tarkoitettujen järjestelmien, prosessien ja menetelmien on oltava kattavia ja suhteutettuja laitoksen liiketoimintamalliin ja toimintaan liittyvien riskien luonteeseen, laajuuteen ja monimuotoisuuteen. Jäljempänä 76–95 artiklassa vahvistetut tekniset vaatimukset on otettava huomioon.”
127
Lisäksi on todettava, että FKTK antoi asetuksen N:o 227 luottolaitoksista annetun lain 341 §:n 1 momentin mukaisesti.
128
Asetuksen nro 227 6 kohdassa säädetään, että laitoksen sisäisen valvonnan järjestelmä on järjestettävä siten, että laitoksen johdolla on kohtuullinen varmuus ensinnäkin siitä, että laitoksen varat on suojattu tappioilta, luvattomalta hallinnalta ja käytöltä sekä laitoksen toimintaan liittyviltä riskeiltä, toiseksi, että nämä varat riittävät laitoksen pääomaan, sen muodostaviin osiin ja näiden keskinäisiin osuuksiin nähden kattamaan laitoksen toimintaan liittyvät riskit, ja kolmanneksi, että laitos toimii järkevästi, varovaisesti ja tehokkaasti ja noudattaa täysimääräisesti lainsäädännöstä ja muista oikeudellisista toimista johtuvia vaatimuksia.
129
Lisäksi asetuksen N:o 227 53 kohdassa säädetään laitoksen riskipolitiikkaa koskevista vaatimuksista, joihin kuuluvat seuraavat:
–
toimintasuunnitelman laatiminen, jossa määritellään hallituksen ja johtajien ohjeet (tone from the top) laitoksen kaikilta työntekijöiltä ja johtajilta riskinhallinnan varmistamiseksi odotetuista toimista, jotka liittyvät laitoksen perusarvoihin (core values)
–
tiedottaminen laitoksen työntekijöille ja johtajille, joiden tehtäviin kuuluu riskien ottaminen laitoksen puolesta, heidän rooleistaan ja vastuistaan heidän tehtäviensä hoidossa
–
laitoksen sellaisen tehokkaan viestinnän käyttöönotto, joka helpottaa riskinhallintaan liittyvien näkemysten kriittistä arviointia
–
toimet, jotka liittyvät riskinottoon laitoksen riskiprofiilin, sen pitkän aikavälin etujen ja sen vahvistamien tavoitteiden mukaisesti.
130
Edellä mainituista säännöksistä ilmenee muun muassa, että kyseiset järjestelyt ja toimenpiteet on mukautettava toimintaan liittyviin riskeihin.
131
Nyt käsiteltävässä asiassa EKP on riidanalaisessa päätöksessä korostanut, että kantajalla oli vuodesta 2018 lähtien korkean riskin liiketoimintamalli, mitä kantaja ei ole kiistänyt.
132
Tässä yhteydessä kantajaan kohdistettiin kaksi paikalla tehtyä tarkastusta 7.3.–30.4.2019 ja 10.5.–16.7.2021. Ensimmäisen tarkastuksen päätteeksi havaittiin puutteita riskienhallinnan sisäisen valvonnan järjestelmässä, joka ei vastannut kantajan toimintaan liittyvien riskien tasoa. Toisen tarkastuksen päätteeksi todettiin muun muassa, että ensimmäisessä tarkastuksessa todettuja puutteita ei ollut korjattu ja että kantaja ei ollut vahvistanut riskiensä hallintaa koskevia kriteereitä tai rajoituksia. Esitetyistä toteamuksista ilmenee, että kantajalla oli edelleen jatkuvia epäasianmukaisia menettelytapoja.
133
Lisäksi on todettava, että riidanalaisen päätöksen 5.1 kohdassa mainitaan useita kuvauksia tilanteista ja muista tarkastuksista ilmenevistä esimerkeistä, jotka korostavat sisäisen valvonnan rakenteen riittämättömyyttä kantajan korkean riskin liiketoimintamalliin nähden. Kun otetaan huomioon kantajan sisäisen valvonnan järjestelyissä havaitut puutteet sekä se, ettei kantaja kyennyt toteuttamaan ja panemaan täytäntöön korjaavia toimenpiteitä, EKP saattoi virhettä tekemättä katsoa, että merkityksellisiä säännöksiä oli rikottu.
134
On täsmennettävä, että kuten kolmannen kanneperusteen ensimmäisen osan yhteydessä on jo todettu, EKP on todellakin maininnut ne unionin oikeuden ja kansallisen oikeuden säännökset, joita se on katsonut rikotun toisen perusteen yhteydessä. EKP on viitannut erityisesti luottolaitoksista annetun lain 341 §:n 1 momenttiin mutta myös asetuksen nro 227 6 ja 53 kohtaan.
135
Muista kantajan esittämistä argumenteista, jotka koskevat ensinnäkin väitettä siitä, että kantajan toiminnan yhteydessä on viitattu ainoastaan kantajan käyttöön ottaman sisäisen valvonnan järjestelmän toiminnan puutteisiin ja että nämä puutteet eivät ole rakenteellisia eivätkä yleisiä, on todettava, että edellä 125–129 kohdassa mainituista säännöksistä ei ilmene, ettei tämäntyyppisiä puutteita voitaisi pitää riittävinä. Kuten edellä 130 kohdassa on jo muistutettu, järjestelyt ja toimenpiteet on mukautettava toimintaan liittyviin riskeihin, ja jos riskit ovat suuret, järjestelyjen ja toimenpiteiden puutteiden ja pysyvyyden on voitava olla osoitus kyseisistä säännöksistä johtuvien velvollisuuksien noudattamatta jättämisestä.
136
Siltä osin kuin on seuraavaksi kyse luottolaitoksista annetun lain 341 §:n 1 momentin ja asetuksen nro 227 6 ja 53 artiklan soveltamisesta riidanalaisen päätöksen 5 kohdassa esitettyihin puutteisiin ja esimerkkeihin, on todettava, ettei mistään voida päätellä, etteivät nämä säännökset voisi kattaa näitä puutteita ja esimerkkejä.
137
Kantaja on väittänyt, ettei EKP voinut viitata asetuksen N:o 227 säännöksiin, koska FKTK oli suorittanut kantajaan kohdistuneen tarkastuksen vuonna 2019, kun taas kyseinen asetus tuli voimaan vasta 10.12.2020. On kuitenkin todettava, että riidanalainen päätös perustuu myös vuonna 2021 paikalla tehtyyn tarkastukseen ja että siinä viitataan puutteiden jatkumiseen vuoden 2020 jälkeen, mikä kattaa asetuksen N:o 227 voimaantulon jälkeiset tosiseikat, joten niihin voidaan viitata.
138
Lopuksi kantaja riitauttaa riidanalaisen päätöksen 5.1.2 kohdan sillä perusteella, että EKP ei ole ottanut huomioon kantajan sille toimittamia tietoja. Tämä ei kuitenkaan riitä kyseenalaistamaan EKP:n toteamuksia, jotka EKP on esittänyt kyseisessä kohdassa, jossa korostetaan, että kantajan tiettyjä puutteita on voitu korjata, mutta todetaan, että tämä ei ole estänyt muita puutteita ja niiden jatkumista.
139
Kolmannesta perusteesta on toiseksi todettava, että EKP on päättänyt peruuttaa kantajan toimiluvan, koska kantaja ei ollut noudattanut velvollisuuttaan määritellä ja panna täytäntöön varovainen strategia sekä varovaiset toimintaperiaatteet ja menettelyt, joiden avulla kantaja voi hallita riskejään, mukaan lukien luottolaitoksista annetun lain 342 §:n 1 ja 2 momentissa, joilla pantu täytäntöön direktiivin 2013/36 74 artiklan 2 kohta, tarkoitettujen riskien oikea-aikainen havaitseminen, arviointi, analysointi ja seuranta.
140
Luottolaitoksista annetun lain 342 §:n 1 momentin mukaan luottolaitoksen on laadittava ja pantava täytäntöön varovainen strategia sekä varovaiset toimintaperiaatteet ja menettelyt, joilla hallitaan – mukaan lukien tunnistaminen, arviointi, analysointi ja oikea-aikainen seuranta – luottoriskiä ja sopimuskumppanin luottoriskiä, keskittymäriskiä, arvopaperistamisriskiä, markkinariskiä, operatiivista riskiä – mukaan lukien liiketoimintamalliin sisältyvä riski – ulkoistamisesta ja sellaisista tapahtumista, joiden todennäköisyys on vähäinen, mutta joilla on merkittäviä vaikutuksia, aiheutuvia riskejä, kaupankäyntiin kuulumattoman salkun korkoriskiä, kaupankäyntiin kuulumattoman salkun luottomarginaaliriskiä, jäännösriskiä, likviditeettiriskiä, ylivelkaantumisriskiä ja muita luottolaitoksen kannalta merkittäviä riskejä.
141
Luottolaitoksista annetun lain 342 §:n 2 momentissa säädetään, että luottolaitoksen strategian, toimintaperiaatteiden, menettelyjen ja järjestelmien on oltava oikeassa suhteessa sen toiminnan monimuotoisuuteen ja laajuuteen sekä luottolaitoksen johtokunnan määrittelemään hyväksyttävään riskitasoon, ja niitä on kehitettävä ottaen huomioon luottolaitoksen merkitys järjestelmän kannalta kussakin jäsenvaltiossa, jossa se toimii.
142
Kantaja väittää, että luottolaitoksista annetun lain 342 §:n 2 momentissa säädetään velvollisuudesta ottaa käyttöön varovainen strategia, kun taas direktiivin 2013/36 säännöksissä ei aseteta tällaista vaatimusta.
143
Tältä osin on todettava, että direktiivin 2013/36 74 artiklan 2 kohdan tavoitteena on varmistaa, että kyseisen artiklan 1 kohdassa mainitut järjestelyt, prosessit ja mekanismit ovat asianmukaisia laitoksen riskien luonteeseen, laajuuteen ja monimuotoisuuteen nähden. Kyseisen direktiivin 74 artiklan 1 kohdassa korostetaan, että hallinnointi- ja ohjausjärjestelmät, riskien havaitsemis-, hallinta-, seuranta- ja raportointiprosessit ja sisäisen valvonnan mekanismit sekä palkka- ja palkkiopolitiikka ja ‑käytännöt ovat vakaita, tehokkaita ja riittäviä, jotta voidaan mahdollistaa moitteeton ja tehokas riskienhallinta ja edistää sitä.
144
Direktiivin 2013/36 74 artiklassa näin esitetyssä asiayhteydessä ei kuitenkaan voida päätellä, että EKP olisi tehnyt ilmeisen arviointivirheen valvoessaan kantajalle aiheutuvat riskit huomioon ottaen sitä, oliko kantaja ottanut käyttöön luottolaitoksista annetun lain 342 §:n 2 momentissa tarkoitetun varovaisen strategian. Tällaisen varovaisen strategian käyttöönotto voi olla nimenomaan yksi niistä toimista, joiden avulla voidaan saavuttaa ja taata direktiivin 2013/36 74 artiklassa määritellyt tavoitteet.
145
Kantajan väite, joka perustuu kysymykseen siitä, millä kansallisen oikeuden säännöksellä direktiivin 2013/36 74 artikla saatetaan osaksi kansallista oikeusjärjestystä, on näin ollen tehoton tutkittaessa sitä, onko kolmas peruste oikeutettu.
146
Siltä osin kuin on lisäksi kyse siitä, onko EKP tehnyt ilmeisen arviointivirheen, kun se ei ole arvioinut sitä, ovatko kantajan toimintaperiaatteet ja menettelyt luottolaitoksista annetun lain 342 §:n 1 ja 2 momentin mukaisia, on todettava, että, kuten EKP on perustellusti huomauttanut, kolmas peruste liittyy selvästi toisen perusteen yhteydessä esitettyyn toteamukseen, joka perustui kantajan sisäisten toimintaperiaatteiden ja menettelyjen analyysiin, minkä perusteella ei voida katsoa, ettei näitä toimintaperiaatteita ja menettelyjä olisi tutkittu.
147
Joka tapauksessa on niin, että koska luottolaitoksista annetun lain 342 §:n 1 ja 2 momentti koskevat velvollisuutta, joka kattaa useita seikkoja, mikään ei estänyt EKP:tä keskittymästä joihinkin näistä seikoista, tässä tapauksessa kantajan strategiaan, kun se tutki sitä, noudattiko kantaja kyseisestä säännöksestä johtuvaa velvollisuuttaan. Luottolaitoksista annetun lain 342 §:n 1 ja 2 momentissa ei säädetä, että rikkomus voidaan todeta vain sillä edellytyksellä, että todetaan, että niin strategia, toimintaperiaatteet kuin menettelytkään eivät täytä säädettyjä kriteerejä.
148
Siltä osin kuin on lopuksi kyse eri seikoista, jotka EKP on ottanut huomioon todetakseen velvollisuuden laiminlyönnin, johon kolmas peruste perustuu, riidanalaisen päätöksen 6.1.1–6.1.7 kohdasta ilmenee, että EKP on tukeutunut useisiin kantajan ja FKTK:n välisiin kirjeisiin. Tästä kirjeenvaihdosta ilmenee, että kantajan eri yrityksiä muuttaa strategiaansa pidettiin riittämättöminä sovellettavissa säännöksissä vahvistettujen kriteerien täyttämiseksi.
149
Kantaja on riitauttanut useita EKP:n huomioon ottamia seikkoja. Tältä osin on todettava, että vaikka oletettaisiin, että EKP olisi tehnyt ilmeisen arviointivirheen jonkin tai jopa kaikkien näiden seikkojen osalta, minkään perusteella ei voida katsoa, että sen tekemä päätelmä olisi ollut erilainen, jos kyseisiä väitettyjä virheitä ei olisi tehty. Jotta näin olisi, tällaisten virheiden, kun niitä tarkastellaan erikseen tai yhdessä, olisi pitänyt olla ratkaisevia kolmannen perusteen toteen näyttämisen kannalta. Kun otetaan huomioon niiden muiden toteamusten lukumäärä, jotka on esitetty FKTK:n ja kantajan välisessä kirjeenvaihdossa kantajan taloudellisen tilanteensa turvaamiseksi vahvistamasta strategiasta, sellaisina kuin ne ilmenevät riidanalaisen päätöksen 6.1 kohdasta, ja erityisesti se, että koska on kiistatonta, että kantajalle on aiheutunut tappioita vuodesta 2017 alkaen, se ei ole onnistunut palauttamaan kannattavuuttaan ja se on ottanut liiallisia riskejä, EKP:llä oli oikeus tukeutua kolmanteen perusteeseen toimiluvan peruuttamisen oikeuttamiseksi.
150
Siltä osin kuin on lisäksi kyse erityisesti riidanalaisen päätöksen 6.1.5 kohdasta, kantaja on ilmoittanut, että se oli esittänyt uuden version strategiastaan ajanjaksolle 2022–2024 ja että FKTK oli pyytänyt siltä paljon yksityiskohtaisempia tietoja kuin asetuksen N:o 227 säännöksissä säädetään. Kuten EKP on todennut, FKTK:lla oli luottolaitoksista annetun lain säännösten mukaan kuitenkin oikeus vaatia kantajaa toteuttamaan sen ilmoittamat omien varojen vahvistamista koskevat toimenpiteet.
151
Riidanalaisen päätöksen 6.2.2 kohdan osalta kantaja on vedonnut taloudelliseen tilanteeseensa riitauttaakseen sen, että täytäntöön pantava strategia ei EKP:n mukaan mahdollistanut sitä, että kantaja saisi kerättyä pääomaa, jotta se voisi kehittyä kestävällä tavalla ja täyttää vakavaraisuusvaatimukset jatkuvasti. Kantaja on maininnut, ettei sen osalta ollut aloitettu maksukyvyttömyysmenettelyä. Kuten EKP on korostanut, FKTK oli kuitenkin todennut, että kantajalle oli aiheutunut tappioita vuodesta 2017 lähtien eikä se ollut onnistunut palauttamaan kannattavuuttaan. Se oli myös tuonut esiin useita seikkoja, jotka osoittivat kantajan taloudellisen tilanteen epävarman luonteen, sekä muun muassa tappioiden jatkuvan kasvun vuosi vuodelta, mikä johtui myös tietyistä investoinneista, sekä oman lisäpääoman joukkovelkakirjojen liikkeeseen laskemista koskevan suunnitelman epärealistisuuden. Tässä yhteydessä mistään ei voida päätellä, että riidanalaisen päätöksen 6.2.2 kohdassa esitetyt toteamukset kantajan taloudellisesta tilanteesta olisivat virheellisiä.
152
Riidanalaisen päätöksen 6.2.3 kohdasta kantaja katsoo, että arviointi, jonka mukaan sen virheellistä strategiaa ei ollut mahdollista korjata ja uusia osakkeenomistajia ei ollut mahdollista houkutella, oli ”tehoton”, koska vuoden 2021 elokuun jälkeisellä ajanjaksolla sillä ei ollut mahdollisuutta panna täytäntöön mitään strategiaa, kun otetaan huomioon FKTK:n sille määräämien valvontaa ja varhaista puuttumista koskevien toimenpiteiden soveltaminen. Tällaisella väitteellä ei kuitenkaan voida osoittaa, että EKP:n päätelmä, jonka mukaan varovaisen strategian ja elinkelpoisen liiketoimintamallin puuttuminen teki kantajan riippuvaiseksi lisäinvestoinneista olisi – kun otetaan huomioon pitkäaikaiset kumulatiiviset tappiot – virheellinen.
153
Riidanalaisen päätöksen 6.2.4 kohdan osalta kantaja väittää, että EKP on todennut virheellisesti, että kantaja oli toiminut vuoden 2018 strategiansa mukaisesti, ja että EKP ei ollut tältä osin ottanut huomioon useita seikkoja. Koska näissä seikoissa kuitenkin vain toistetaan edellä tarkastellut väitteet, jotka on esitetty EKP:n arvioinnin riitauttamiseksi ja joita ei ole pidetty perusteltuina, niillä ei voida osoittaa, että EKP olisi tehnyt ilmeisen arviointivirheen.
154
Siltä osin kuin on kyse riidanalaisen päätöksen 6.3.1 kohdasta, kantaja katsoo, että EKP ei voi viitata rikkomuksen vakavuuteen ja kestoon, kun mainitun päätöksen 6 kohdassa ei millään tavoin tutkita tätä vakavuutta ja kestoa. On kuitenkin todettava, että riidanalaisen päätöksen 6.3.1 kohta on johtopäätös kaikista 6.1.1–6.2.4 kohdassa rikkomuksen muodostavina tosiseikkoina esitetyistä seikoista sen jälkeen, kun näitä tosiseikkoja on arvioitu sovellettavien säännösten kannalta. Tällaisen arvioinnin yhteydessä EKP saattoi selvästi perustellusti päätellä, että kyse oli tietyn ajan kestäneestä vakavasta rikkomuksesta.
155
Näin ollen kantaja ei ole osoittanut, että EKP olisi tehnyt edellä 63 kohdassa mainitun kaltaisia virheitä, kun se on tukeutunut toiseen ja kolmanteen perusteeseen toimiluvan peruuttamiseksi.
156
Kolmas kanneperuste on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Neljäs kanneperuste
157
Kantaja väittää, että EKP on loukannut hyvän hallinnon periaatetta, joka kantajan mukaan vastaa perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdassa vahvistettua jokaisen oikeutta tulla kuulluksi ja perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan b alakohdassa vahvistettua oikeutta tutustua häntä koskeviin asiakirjoihin ja joka kattaa perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistetun tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden.
158
Kantaja muistuttaa ensinnäkin oikeuskäytännöstä, jonka mukaan ainoastaan unionin tuomioistuimet voivat taata tehokkaan oikeussuojan sellaisia toimia vastaan, joihin kansalliset viranomaiset ja EKP osallistuvat ja joiden tarkoituksena on panna yhteinen valvontamekanismi täytäntöön. Tämä unionin tuomioistuinten yksinomainen toimivalta kattaa kantajan mukaan sellaisten asianomaisten kansallisten viranomaisten tiettyjä päätöksiä valmistelevien toimien tai päätösehdotusten laillisuuden valvonnan, jotka voivat vaikuttaa EKP:n lopullisen päätöksen sisältöön.
159
Kantaja väittää tältä osin, että päätösehdotus perustuu lähinnä päätöksissä nro 215 ja nro 216 esitettyihin argumentteihin ja olosuhteisiin.
160
Kantaja toteaa lisäksi, että päätöksissä nro 215 ja nro 216 on merkittäviä puutteita, jotka ovat paitsi perusteettomasti rajoittaneet sen oikeuksia ja vahingoittaneet sen etuja myös johtaneet siihen, että EKP on tehnyt virheellisen ja perusteettoman päätöksen. EKP:n olisi pitänyt tutkia kaikki FKTK:n tekemät päätökset ja taata kantajan oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin ja kohtuulliseen ja oikeasuhteiseen menettelyyn. Kantaja toteaa, että EKP:n on yleisten valvontavaltuuksiensa vuoksi valvottava, että kansalliset viranomaiset noudattavat YVM-kehysasetukseen sisältyviä yhteistä valvontamekanismia koskevia sääntöjä, niihin liittyvä kansallinen lainsäädäntö mukaan lukien. Kantaja toteaa, että EKP:n on valvottava täysimääräisesti kansallisten viranomaisten tekemien toimiluvan peruuttamista koskevien ehdotusten ja valmistelevien toimenpiteiden laillisuutta erityisesti suhteellisuusperiaatteen ja unionin oikeuden perustavanlaatuisten menettelyllisten takeiden kannalta.
161
Kantaja toteaa toiseksi, että vaatimustenmukaisuuden arviointia ja päätöstä nro 215 on pidettävä riidanalaisen päätöksen valmistelevina toimina, jotka kuuluvat EKP:n yleiseen valvontavaltaan, ja että FKTK:lle toimitetut asiakirjat on tutkittava uudelleen. EKP ei kantajan mukaan ole suorittanut tätä uudelleentutkintaa tai se ei ole suorittanut sitä riittävästi. EKP ei kantajan mukaan ole tutkinut valmistelevia toimia, joihin kuuluu päätös nro 215. Viimeksi mainittu päätös on kantajan mukaan hallintotoimi, jonka viranomainen on toteuttanut yhtä tai useampaa erikseen nimettyä henkilöä vastaan ja jolla luodaan, muutetaan, vahvistetaan tai päätetään oikeussuhde tai todetaan tosiasiallinen suhde. Se sisältää kaksi päätöstä, joista toinen koskee kriisinratkaisutoimen soveltamatta jättämistä ja toinen toimiluvan peruuttamista koskevan ehdotuksen tekemistä EKP:lle. Kantaja toteaa lisäksi, että EKP:llä on harkintavaltaa päättää toimiluvan peruuttamisesta ja että FKTK:n laatima päätösluonnos ei ole sitova. Se, että kansalliset viranomaiset osallistuvat unionin toimien antamiseen johtavaan menettelyyn, ei voi asettaa kyseenalaiseksi luokittelua unionin toimiksi silloin, kun kansallisten viranomaisten toimet ovat vaihe menettelyssä, jossa unionin toimielin käyttää yksin päätösvaltaa eivätkä kansallisten viranomaisten valmistelevat toimet tai ehdotukset sido sitä.
162
Kantaja toteaa lisäksi, että hallintoviranomainen velvoitetaan hallintomenettelylain 62 §:ssä lausumaan sellaisen hallintotoimen toteuttamisesta, joka voi olla adressaatille vastainen, tutkimalla viimeksi mainitun kanta ja perustelut asianomaisessa asiassa. Kantaja toteaa lisäksi, että jopa silloin, kun on kyse pakollisesta hallintotoimesta, jotta oikeussääntöä voidaan soveltaa, menettelyn asianosaisella on mahdollisuus antaa tietoja merkittävistä olosuhteista. FKTK ilmoitti päätöksessä nro 215 syyt, joiden vuoksi se ei ollut kuullut kantajaa. Kantajan mukaan se, että FKTK sopi kriisinratkaisusuunnitelmasta sen kanssa, oli toimi, joka ei kuulunut päätöksen nro 215 tekemiseen johtaneeseen hallinnolliseen menettelyyn. Näin ollen FKTK:n esittämää perustelua ei voida pitää riittävänä syynä olla kuulematta kantajaa.
163
Kolmanneksi kantaja väittää, että EKP on riidanalaisen päätöksen tekomenettelyssä loukannut kantajan oikeutta tutustua asiakirja-aineistoon. Se huomauttaa tältä osin, että YVM-perusasetuksen 22 artiklan 2 kohdassa säädetään, että menettelyssä on täysimääräisesti turvattava asianomaisten henkilöiden puolustautumisoikeudet. Kyseisillä henkilöillä on kantajan mukaan oltava oikeus tutustua EKP:n asiakirja-aineistoon sillä edellytyksellä, että muiden henkilöiden oikeutetut edut otetaan huomioon muun muassa kyseisten henkilöiden liikesalaisuuksien suojelemisen osalta. Kantaja väittää tässä yhteydessä, ettei se ole saanut tutustua vaatimustenmukaisuuden arviointiin päätöksen nro 215 tekemisen yhteydessä. Kantaja toteaa, ettei kyseistä arviointia ollut annettu sille tiedoksi myöskään silloin, kun se käytti oikeuttaan tutustua asiakirja-aineistoon riidanalaisen päätöksen tekomenettelyn yhteydessä. Kantajan mukaan FKTK ja EKP ovat näin ollen rikkoneet perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan b alakohtaa evätessään siltä mahdollisuuden tutustua vaatimustenmukaisuuden arviointiin.
164
Neljänneksi kantaja esittää, että EKP on antanut sille kohtuuttoman lyhyen määräajan päätösehdotusta koskevien huomautustensa esittämiseksi. EKP lähetti 30.1.2023 kantajalle kirjeen, jossa se pyysi esittämään huomautuksia päätösehdotuksesta ja asetti tätä varten viiden päivän määräajan. Kantaja oli pyytänyt EKP:ltä määräajan pidentämistä, mutta EKP suostui pidentämään määräaikaa vain neljällä työpäivällä ja kieltäytyi myöntämästä ensin 20 päivän ja sitten 15 päivän määräaikaa. EKP ei kantajan mukaan perustellut päätöstään myöntää sille lyhyt määräaika huomautusten esittämistä varten.
165
Kantaja toteaa lisäksi, että jos sitä olisi kuultu päätöstä nro 215 koskevassa menettelyssä ja jos sillä olisi ollut vähintään kaksi viikkoa aikaa esittää kirjalliset huomautuksensa päätösehdotuksesta, se olisi voinut esittää huomautuksensa ensimmäisen, toisen ja kolmannen kanneperusteensa osalta mainituista tosiseikoista ja oikeudellisista seikoista. Kantaja katsoo näin ollen, että jos sitä olisi kuultu, menettelyn lopputulos olisi ollut erilainen.
166
EKP väittää, että kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
167
Ensinnäkin siltä osin, olisiko EKP:n pitänyt valvoa päätöksiä nro 215 ja nro 216, on todettava yhtäältä, että ensiksi mainittu päätös on tehty riidanalaiseen päätökseen johtaneeseen toimiluvan peruuttamista koskevaan menettelyyn nähden erillisessä kriisinratkaisumenettelyssä. Kyseinen kriisinratkaisumenettely kuuluu ensisijaisesti kansallisten toimivaltaisten viranomaisten toimivaltaan, kun taas toimiluvan peruuttamista koskeva menettely – jos se aloitetaan kansallisen toimivaltaisen viranomaisen tutkimuksilla – päättyy EKP:n päätökseen.
168
Toisaalta on todettava, että vaikka riidanalaisen päätöksen 3.4 kohdassa mainitaan päätös N:o 216, on ilmeistä, että se on esitetty tosiseikkoja ja asiayhteyttä silmällä pitäen. Tästä seikasta ei voida päätellä, että riidanalainen päätös perustuisi sekä tähän päätökseen että päätökseen nro 215 toimiluvan peruuttamisen oikeuttamiseksi. Kuten EKP on todennut, FKTK:n arvio siitä, että yhteisö on kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa, on osa menettelyä, joka on erillinen siihen menettelyyn nähden, joka johtaa toimiluvan peruuttamiseen.
169
Kuten ensimmäisen ja toisen kanneperusteen tarkastelun yhteydessä on todettu, on joka tapauksessa niin, että vaikka EKP:n on päätöstä tehdessään YVM-kehysasetuksen 83 artiklan 2 kohdan nojalla otettava huomioon muun muassa toimiluvan peruuttamisen oikeuttavien olosuhteiden tutkinta, tämä ei merkitse sitä, että EKP:n olisi tunnettava kaikki muut kansallisten toimivaltaisten viranomaisten toimivaltansa puitteissa tekemät päätökset. Kuten edellä 72 kohdassa on muistutettu, EKP:llä on toimivalta peruuttaa toimilupa kansallisten toimivaltaisten viranomaisten toteamusten perusteella.
170
Siltä osin kuin on toiseksi kyse vaatimustenmukaisuuden arviointiin tutustumista koskevan oikeuden väitetystä loukkaamisesta päätöksen nro 215 tekemisen yhteydessä, on todettava, että kantajan väite koskee menettelyä, joka on erillinen toimiluvan peruuttamiseen johtavaan menettelyyn nähden, joten kyseinen väite on hylättävä tehottomana.
171
Siltä osin kuin on kolmanneksi kyse väitetysti riittämättömästä määräajasta kuulluksi tulemista koskevan oikeuden käyttämiseen, on muistutettava, että kantajalle on annettu yhteensä yhdeksän työpäivää esittää huomautuksensa riidanalaista päätöstä koskevasta luonnoksesta, joihin sisältyy neljä lisäpäivää verrattuna aluksi myönnettyyn viiteen päivään. On kiistatonta, että kyseinen päätösluonnos sisälsi vain kaksi asiakirjaa, joista kantaja ei ollut saanut etukäteen tietoa.
172
YVM-kehysasetuksen 31 artiklan 3 kohdan ensimmäisestä alakohdasta ilmenee tältä osin, että EKP:n vakavaraisuusvalvontamenettelyn osapuolella on lähtökohtaisesti oltava mahdollisuus esittää kirjalliset huomautuksensa kahden viikon kuluessa sellaisen asiakirjan vastaanottamisesta, jossa esitetään tosiseikat, perusteet ja oikeudelliset perusteet, joihin EKP aikoo perustaa valvontapäätöksensä. Kyseisen kehysasetuksen 31 artiklan 3 kohdan kolmannessa alakohdassa säädetään, että EKP voi poikkeuksellisissa olosuhteissa lyhentää määräajan kolmeen työpäivään, ja määräaika lyhennetään kolmeen työpäivään myös YVM-perusasetuksen 14 ja 15 artiklassa tarkoitetuissa tilanteissa ja näin ollen muun muassa silloin, kun on kyse toimiluvan peruuttamista koskevasta päätöksestä, jota tarkoitetaan mainitun asetuksen 14 artiklan 5 kohdassa.
173
Kun otetaan huomioon voimassa oleva lainsäädäntö, mahdollisuus lyhentää määräaikaa ja se, että kantajalla ei ollut etukäteen tietoa ainoastaan kahdesta päätösluonnokseen liitetystä asiakirjasta, on ilmeistä, ettei EKP ole loukannut kantajan oikeutta tulla kuulluksi, kun se on asettanut päätösluonnosta koskevien huomautusten esittämiseksi viiden päivän määräajan, jota on pidennetty vielä neljällä päivällä.
174
Lisäksi on korostettava, ettei kantaja ole kyseenalaistanut YVM-kehysasetuksen 31 artiklan 3 kohdan kolmannessa alakohdassa säädetyn lyhennetyn määräajan lainmukaisuutta. Tältä osin on todettava, että unionin lainsäätäjä on suorittanut kyseisissä säännöksissä säädetyn määräajan kohtuullisuutta koskevan arvioinnin vertailemalla vastakkaisia intressejä, eli yhtäältä luottolaitosten yksityisiä intressejä saada mahdollisimman paljon aikaa lausumiensa esittämiseen ja toisaalta yleistä intressiä saada lainmukainen tila palautetuksi mahdollisimman nopeasti (ks. tuomio 6.10.2021, Ukrselhosprom PCF ja Versobank v. EKP, T‑351/18 ja T‑584/18, EU:T:2021:669, 374 kohta).
175
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että neljäs kanneperuste ja näin ollen kanne kokonaisuudessaan on hylättävä perusteettomina.
Oikeudenkäyntikulut
176
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on EKP:n vaatimusten mukaisesti velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kymmenes jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Baltic International Bank SE velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Porchia
Jaeger
Nihoul
Julistettiin Luxemburgissa 4 päivänä kesäkuuta 2025.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: latvia.