Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
TAMARA ĆAPETA
26 päivänä kesäkuuta 2025 (1)
Asia C‑767/23 [Remling](i)
A. M.
vastaan
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(Ennakkoratkaisupyyntö – Raad van State (ylin hallintotuomioistuin, Alankomaat)
Ennakkoratkaisupyyntö – SEUT 267 artikla – Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla – Asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevien kansallisten tuomioistuinten ennakkoratkaisupyynnön esittämättä jättämisen perustelemista koskevan velvollisuuden ulottuvuus – Kansallinen lainsäädäntö, jonka perusteella asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä tuomioistuin voi ratkaista tietyt asiat suppein perusteluin
I       Johdanto
1.        Unionin tuomioistuin totesi tuomionsa Consorzio(2) 51 kohdassa, että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevillä kansallisilla tuomioistuimilla,(3) jotka ovat päättäneet olla esittämättä SEUT 267 artiklan kolmannessa kohdassa tarkoitettua ennakkoratkaisukysymystä unionin oikeuden tulkinnasta, on velvollisuus esittää tuomiossa CILFIT esitettyjen tilanteiden(4) valossa syyt, joiden vuoksi ne eivät esitä ennakkoratkaisupyyntöä.
2.        Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimen on tarkennettava tätä velvollisuutta ja pohdittava, onko asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevän kansallisen tuomioistuimen aina
esitettävä nimenomaisesti tällaiset syyt, joiden vuoksi se ei esitä ennakkoratkaisupyyntöä, vaikka sillä on kansallisen lainsäädännön perusteella oikeus ratkaista kyseessä oleva asia suppein perusteluin.
II     Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
3.        A.M. on kolmannen maan (Marokon) kansalainen. Hänen vaimonsa ja heidän kaksi alaikäistä lastaan ovat Alankomaiden kansalaisia.
4.        A.M. teki toimivaltaisille viranomaisille hakemuksen sellaisen asiakirjan myöntämisestä, joka osoittaa hänen oleskelevan laillisesti Alankomaissa. Hän katsoi, että hänellä on SEUT 20 artiklaan perustuva johdettu oleskeluoikeus, sellaisena kuin se on tunnustettu unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä ja muun muassa tuomiossa Chavez-Vilchez.(5)
5.        Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (oikeus- ja turvallisuusasioista vastaava valtiosihteeri, Alankomaat; jäljempänä valtiosihteeri) hylkäsi 8.10.2019 tekemällään päätöksellä A.M:n hakemuksen. A.M. teki päätöksestä oikaisuvaatimuksen.
6.        Valtiosihteeri hylkäsi 19.5.2020 tekemällään päätöksellä
A.M:n oikaisuvaatimuksen.
7.        A.M. nosti päätöksestä kanteen
rechtbank Den Haagissa, zittingsplaats Utrecht (Haagin alioikeus, Utrechtin istuntopaikka, Alankomaat).
8.        Kyseinen tuomioistuin hylkäsi 5.3.2021 antamallaan tuomiolla(6) A.M:n kanteen perusteettomana. Se totesi erityisesti unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön viitaten, että valtiosihteeri voi katsoa, ettei A.M:llä ole johdettua oleskeluoikeutta, koska hänellä on oleskelulupa Espanjassa eikä hänen lastensa ole ollut pakko lähteä Euroopan unionin alueelta.
9.        A.M. valitti tuomiosta Raad van Stateen (ylin hallintotuomioistuin, Alankomaat), joka on ylimmän oikeusasteen tuomioistuin ja nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
10.      Ennakkoratkaisupyynnön mukaan A.M. väittää, että alemman oikeusasteen tuomioistuin teki virheen jättäessään lausumatta hänen väitteestään, jonka mukaan sen olisi pitänyt esittää ennakkoratkaisupyyntö unionin tuomioistuimelle, ja vaatii ennakkoratkaisua pyytänyttä tuomioistuinta esittämään tällaisen pyynnön. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että ennakkoratkaisupyynnön esittämisvelvollisuutta koskeva poikkeus on sovellettavissa, koska vastaus A.M:n kysymykseen sovellettavan unionin oikeuden tulkinnasta voidaan johtaa unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ja koska kyseessä on siten ”acte éclairé”.
11.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa kuitenkin hylätä A.M:n valituksen vuoden 2000 ulkomaalaislain (Vreemdelingenwet 2000, jäljempänä Vw 2000) 91 §:n 2 momentissa tarkoitetulla suppeasti perustellulla ratkaisulla.
Kyseisen lainsäädännön perusteella se voi jättää perustelematta sen, miksi se ei esitä ennakkoratkaisukysymyksiä unionin tuomioistuimelle. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pitää kuitenkin epäselvänä, onko kyseinen lainsäädäntö ristiriidassa sellaisen unionin oikeuden mukaisen velvollisuuden kanssa, jonka mukaan sen on esitettävä syyt ennakkoratkaisupyynnön esittämättä jättämiselle.
12.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittää, että Vw 2000:n 91 §:n 2 momentissa annetaan Raad van Statelle toimivalta rajoittaa ratkaisunsa ilman muita perusteluja toteamukseen, jonka mukaan valitus ei johda alemman oikeusasteen tuomioistuimen tuomion kumoamiseen. Kyseisessä säännöksessä säädetään seuraavaa:
”Jos [Raad van State (ylin hallintotuomioistuin), joka ratkaisee valitusasian] katsoo, että valitus ei voi johtaa kumoamiseen, se voi tyytyä ratkaisunsa perusteluissa kyseiseen arvioon.”
13.      Tältä osin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että kun Raad van State käyttää Vw 2000:n 91 §:n 2 momentin mukaista toimivaltaa, se käyttää ratkaisussaan lähtökohtaisesti seuraavia vakiomuotoisia fraaseja:
”Valitus ei johda tuomioistuimen ratkaisun kumoamiseen. Tälle päätelmälle ei ole tarpeen esittää muita perusteluja.
Muutoksenhakuun ei liity kysymyksiä, joihin olisi vastattava oikeuden yhtenäisyyden, oikeuden kehityksen tai yleisesti oikeussuojan nimissä (Vw 2000:n 91 §:n 2 momentti).”
14.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että lainsäätäjä otti käyttöön mahdollisuuden valittaa maahanmuuttoasioissa Raad van Stateen samaan aikaan kun kyseiselle tuomioistuimelle annettiin toimivalta ratkaista tällaiset asiat suppein perusteluin. Raad van Staten tehtävänä on ratkaista kysymyksiä, jotka edellyttävät yleistä vastausta oikeuden yhtenäisyyden, oikeuden kehityksen ja oikeussuojan varmistamiseksi. Oikeudella esittää suppeat perustelut asioissa, joissa tällaisia kysymyksiä ei tule esille, varmistetaan järjestelmän laatu ja toimivuus, koska se antaa Raad van Statelle mahdollisuuden käsitellä tehokkaasti suuren määrän valituksia.
15.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa muun muassa, että tällaisia suppeita perusteluja käytetään vain, jos valituksenalaisen tuomion kumoamiselle ei ole perusteita eikä asiassa ole ennakkoratkaisupyyntöä edellyttäviä kysymyksiä. Se toteaa lisäksi, että suppeat perustelut eivät vaikuta asianomaisen ulkomaan kansalaisen oikeussuojaan, sillä ensimmäisessä oikeusasteessa on esitetty kattavat perustelut, ja Raad van Staten ratkaisu perustuu valituksen perusteelliseen arviointiin, vaikka tämä arviointi ei ilmene suppeista perusteluista.
16.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että Vw 2000:n 91 §:n 2 momentissa tarkoitettu toimivalta perustella ratkaisu suppeasti on Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklassa ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa tarkoitetun perusteluvelvollisuuden mukainen.(7) Kyseinen tuomioistuin päättelee erityisesti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella, että jos laissa sallitaan se, että tuomioistuin voi ratkaista asian enemmittä perusteluitta, ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskeva arviointi
on osa asian kokonaisarviointia, eikä tuomioistuimen tarvitse erikseen perustella ennakkoratkaisupyynnön esittämättä jättämistä.(8)
17.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy kuitenkin, ovatko tällaiset suppeat perustelut SEUT 267 artiklan kolmannen kohdan, luettuna perusoikeuskirjan 47 artiklan valossa, mukaisia vai onko sen unionin tuomioistuimen tuomion Consorzio 51 kohdan perusteella esitettävä yksityiskohtaisemmat perustelut sille, miksi se ei ole velvollinen esittämään ennakkoratkaisupyyntöä, ja erityisesti, onko sen selitettävä, mitä tätä velvollisuutta koskevista poikkeuksista sovelletaan ja miksi.
Kyseinen tuomioistuin katsoo, että sen suppeita perusteluja koskeva käytäntö on riittävä, koska se merkitsee sitä, että tällainen poikkeus on olemassa.
18.      Tässä tilanteessa Raad van State päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [SEUT] 267 artiklan kolmatta kohtaa, luettuna [perusoikeuskirjan] 47 artiklan toisen kohdan valossa, tulkittava siten, että nämä määräykset ovat esteenä [Vw 2000:n] 91 §:n 2 momentin kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka perusteella Afdeling bestuursrechtsspraak van de Raad van State (ylimmän hallintotuomioistuimen hallintoriita-asioita käsittelevä jaosto) voi kansallisena tuomioistuimena, jonka ratkaisuihin ei saa hakea muutosta, ratkaista esille tulleen unionin oikeuden tulkintaa koskevan kysymyksen, johon mahdollisesti liittyy nimenomainen vaatimus ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä, suppein perusteluin siten, ettei se perustele, mikä ennakkoratkaisupyynnön esittämisvelvollisuutta koskevasta kolmesta poikkeuksesta on kyseessä?”
III  Asian käsittely unionin tuomioistuimessa
19.      A.M., Alankomaiden ja Suomen hallitukset sekä Euroopan komissio esittivät unionin tuomioistuimelle kirjallisia huomautuksia.
20.      Unionin tuomioistuimen presidentin 24.7.2024 tekemällä päätöksellä nyt käsiteltävän asian ratkaisua lykättiin siihen asti, kunnes unionin tuomioistuin on antanut tuomion asiassa KUBERA.(9) Asian käsittelyä unionin tuomioistuimessa jatkettiin 18.10.2024.
21.      Asiassa pidettiin 4.5.2025 istunto, jossa kaikki asianomaiset osapuolet sekä Saksan ja Italian hallitukset esittivät suulliset lausumansa.
IV     Asian tarkastelu
22.      Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimen on selvennettävä, missä laajuudessa
asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevillä kansallisilla tuomioistuimilla on velvollisuus perustella, miksi ne ovat päättäneet olla esittämättä unionin tuomioistuimelle asiassa kyseessä olevan unionin oikeuden tulkintaa koskevaa kysymystä.
23.      Koska unionin tuomioistuin on vasta suhteellisen äskettäin todennut, että unionin oikeudessa on tällainen velvollisuus, aloitan tarkasteluni selostamalla lyhyesti unionin tuomioistuimen tähänastisen asiaa koskevan oikeuskäytännön kehitystä ja sen pääpiirteitä (A). Sen jälkeen käsittelen perusteluvelvollisuuden perustetta SEUT 267 artiklan ja perusoikeuskirjan 47 artiklan kannalta (B). Tällä perusteella arvioin käsiteltävässä asiassa esitettyä ennakkoratkaisukysymystä (C).
A       Unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö
24.      Aluksi on huomattava, että Euroopan unionin perustamisesta lähtien(10) ja nykyisin SEUT 267 artiklan kolmannen kohdan mukaisesti asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevillä kansallisilla tuomioistuimilla on velvollisuus esittää unionin tuomioistuimelle kysymyksiä unionin oikeuden tulkinnasta ja pätevyydestä, jos niissä tulee esille tällaisia kysymyksiä.
25.      Tämä velvollisuus johtuu perussopimusten laatijoiden päättämästä tavasta varmistaa unionin oikeuden yhtenäisyys. Unionin oikeutta soveltavat nykyisin 27 jäsenvaltion eri tuomioistuimet, jotka toimivat unionin tuomioistuimina.(11) Tämä aiheuttaa merkittävän riskin siitä, että eri tuomioistuimissa annetaan samalle unionin oikeussäännölle eri merkitys. Samankaltainen riski on myös kunkin yksittäisen jäsenvaltion kansallisessa oikeusjärjestyksessä, kun eri tuomioistuimet soveltavat kansallisia oikeussääntöjä. Tämän vuoksi
jäsenvaltioilla oli jo ennen Euroopan unioniin liittymistä keinoja varmistaa lain yhtenäisyys omissa oikeusjärjestyksissään, mikä tavalla tai toisella oli niiden ylimmän oikeusasteen tuomioistuinten tehtävänä.(12) Kun SEUT 267 artiklassa määrätään tällaisten asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevien tuomioistuinten velvollisuudesta pyytää unionin tuomioistuimelta unionin oikeuden tulkintaa, siinä annetaan asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevien kansallisten tuomioistuinten tehtäväksi osallistua unionin oikeuden yhtenäisyyden varmistamiseen.
26.      Kuten unionin tuomioistuin on todennut, SEUT 267 artiklan kolmannessa kohdassa tarkoitetulla velvollisuudella pyritään erityisesti estämään unionin oikeussääntöjen kanssa ristiriidassa olevan kansallisen oikeuskäytännön syntyminen missä tahansa jäsenvaltiossa(13)
27.      Asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevillä tuomioistuimilla ei kuitenkaan ole alusta asti ollut velvollisuutta aloittaa ennakkoratkaisumenettelyä kaikissa tapauksissa vaan ainoastaan silloin, jos niissä ”tulee esille” unionin oikeuden tulkintaa koskeva kysymys.
Kysymys ”tulee esille”, jos tuomioistuin pitää sitä merkityksellisenä ja katsoo sen edellyttävän tulkintaa. Vaikka oikeudenkäynnin asianosainen olisi tuonut esille unionin oikeutta koskevan kysymyksen, se ei siis tarkoita sitä, että tällainen kysymys olisi
”tullut esille” SEUT 267 artiklan kolmannessa kohdassa tarkoitetulla tavalla.(14)
28.      Yhteisöjen tuomioistuin selitti jo varhaisessa vaiheessa tuomiossa CILFIT, missä tilanteissa kansallinen tuomioistuin ei ole velvollinen pyytämään ennakkoratkaisua, vaikka se käsittelisi tiettyä asiaa ylimpänä oikeusasteena.(15) Vaikka tätä oikeuskäytäntöä kuvataan usein ikään kuin unionin tuomioistuin olisi ottanut käyttöön joitakin ”poikkeuksia” muuten ehdottomaan velvollisuuteen pyytää ennakkoratkaisua,(16) mielestäni näillä ”poikkeuksilla” tosiasiassa ainoastaan selvennetään sen vaatimuksen merkitystä, jonka mukaan unionin oikeutta koskevan kysymyksen on ”tultava esille” kansallisessa tuomioistuimessa. Näin ollen näillä ”poikkeuksilla”
yksinkertaisesti vain selitetään, missä tilanteissa asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä kansallinen tuomioistuin voi katsoa, että unionin oikeutta koskeva kysymys ei ole ”tullut” siinä ”esille”.
29.      Unionin tuomioistuin esitti tuomiossa Consorzio nämä tuomiossa CILFIT tarkoitetut tilanteet tiivistäen seuraavasti: ”Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallinen tuomioistuin, jonka ratkaisuihin ei kansallisen lainsäädännön mukaan saa hakea muutosta, voi vapautua tästä velvollisuudesta [pyytää ennakkoratkaisua] vain, jos se on todennut, että esille tullut kysymys on vailla merkitystä tai että unionin tuomioistuin on jo tulkinnut kyseessä olevaa unionin oikeuden säännöstä tai määräystä taikka että se, miten unionin oikeutta on tulkittava, on niin ilmeistä, ettei tästä ole mitään perusteltua epäilystä.”(17)
30.      Ensimmäinen näistä tilanteista eroaa kahdesta muusta tilanteesta siinä, että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä kansallinen tuomioistuin ei pelkästään vapaudu velvollisuudestaan pyytää ennakkoratkaisua, vaan se ei itse asiassa voi ollenkaan esittää ennakkoratkaisupyyntöä, jos vastauksella kysymykseen ei ole merkitystä siinä vireillä olevan asian ratkaisun kannalta. On selvää, että unionin tuomioistuin voi antaa ennakkoratkaisuja vain, jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi käyttää vastausta asian ratkaisemiseen.(18) Jos siis unionin oikeudella ei ole merkitystä asian ratkaisemisen kannalta, unionin tuomioistuimella ei ole toimivaltaa tulkita sitä. Kun asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä kansallinen tuomioistuin arvioi, onko se velvollinen pyytämään ennakkoratkaisua tilanteessa, jossa asianosainen tuo esille unionin oikeutta koskevan kysymyksen mutta tuomioistuin pitää sitä riidan ratkaisun kannalta merkityksettömänä, kyseisen kansallisen tuomioistuimen kannalta kysymys ei ole ”tullut esille” SEUT 267 artiklan kolmannessa kohdassa tarkoitetulla tavalla.
31.      Kaksi muuta tilannetta voidaan ymmärtää tilanteiksi, joissa unionin oikeudella on merkitystä asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevässä kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan riidan kannalta, mutta unionin oikeuden asianmukaisesta soveltamisesta ei ole mitään perusteltua epäilyä, minkä vuoksi ennakkoratkaisua ei ole tarpeen pyytää. Ensimmäisessä tilanteessa unionin tuomioistuin on jo saattanut selventää sovellettavaa unionin oikeutta siinä määrin riittävästi, ettei siitä, miten sitä on sovellettava asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevässä tuomioistuimessa vireillä olevassa asiassa, ole mitään epäilyä. Tätä kutsutaan yleensä acte éclairé
‑tilanteeksi.(19) Toisessa tilanteessa on kyse siitä, että vaikka sovellettavasta unionin oikeussäännöstä ei ole merkityksellistä unionin tuomioistuimen tulkintaa, itse sääntö voi olla niin selvä, ettei sen oikeasta tulkinnasta ole mitään perusteltua epäilyä. Tätä kutsutaan yleensä acte clair
‑tilanteeksi.(20)
32.      Käytännön vaikeus johtuu siitä, että sen arvioiminen, onko siitä, miten sovellettavaa unionin oikeussääntöä – olipa sitä jo tulkittu unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä tai ei –
on sovellettava tiettyihin tosiseikkoihin, mitään perusteltua epäilyä, ei ole tieteellinen tehtävä, jossa voidaan noudattaa tarkkoja sääntöjä. Tuomiossa CILFIT selitettiin, että ennen kuin asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä tuomioistuin voi katsoa, että siitä, miten kyseessä olevaa oikeussääntöä on tietyssä tapauksessa tulkittava ja sovellettava, ei ole mitään perusteltua epäilyä, sen on oltava vakuuttunut siitä, että asia on yhtä ilmeinen muiden jäsenvaltioiden ylimmän oikeusasteen tuomioistuimille ja unionin tuomioistuimelle.(21)
33.      Keskeistä arviointiperusteessa, jota ylimmän oikeusasteen tuomioistuinten on sovellettava, on se, että niiden on varmistuttava siitä, ettei samaa unionin oikeussääntöä voitaisi tulkita eri tavalla muissa jäsenvaltioissa tai unionin tuomioistuimessa. Tällöin unionin oikeuden yhtenäisyyden kannalta ei ole ongelmia. Mielestäni kyseistä arviointiperustetta on sovellettava sekä acte éclairé
‑tilanteessa että acte clair
‑tilanteessa. Ensin mainitussa tilanteessa asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevän tuomioistuimen on oltava vakuuttunut siitä, että myös muiden jäsenvaltioiden ylimmän oikeusasteen tuomioistuimet todella soveltaisivat nykyistä oikeuskäytäntöä samalla tavoin käsiteltävään tapaukseen. Käytännössä nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pitäisi pohtia, onko tuomioon Chavez-Vilchez perustuvan oikeuskäytännön ainoa mahdollinen tulkinta se, ettei A.M:llä ole johdettua oleskeluoikeutta, koska hänellä on oleskelulupa Espanjassa, minkä vuoksi hänen lastensa ei ole pakko lähteä Euroopan unionin alueelta, vaikka heidän olisi poistuttava Alankomaista.
34.      Yhteisöjen tuomioistuin vahvisti tuomiossa CILFIT acte clair
‑tilanteen osalta useita kriteerejä, jotka asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevien kansallisten tuomioistuinten on otettava huomioon.(22) Sen jälkeen, kun kyseinen tuomio annettiin yli 40 vuotta sitten, näitä kriteerejä on usein arvosteltu.(23)
35.      Vaikka voidaan olla yhtä mieltä siitä, että tuomioon CILFIT perustuvien kriteerien sanatarkan soveltamisen seurauksena ”’oikean’ acte clair
‑tilanteen kohtaaminen [on] yhtä todennäköistä kuin yksisarvisen tapaaminen”,(24) näiden kriteerien vahvistamisen tarkoituksena oli nimenomaan korostaa, että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevien kansallisten tuomioistuinten on kiinnitettävä tähän asiaan huomiota ennen kuin ne päättävät olla esittämättä ennakkoratkaisupyyntöä. Tässä mielessä unionin tuomioistuin selitti, että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevien tuomioistuinten ”on arvioitava omalla vastuullaan, itsenäisesti ja vaadittavalla huolellisuudella, onko niiden käsiteltävässä asiassa kyseessä jokin niistä tilanteista, joissa ne voivat olla saattamatta unionin tuomioistuimen ratkaistavaksi niissä esiin tullutta kysymystä unionin oikeuden tulkinnasta”.(25)
36.      Unionin tuomioistuin vahvisti tuomiossa Consorzio, että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä kansallinen tuomioistuin voi välttyä ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevalta velvollisuudelta vain, jos kyseessä on jokin tuomiossa CILFIT tarkoitetuista kolmesta tilanteesta.(26) Unionin tuomioistuin toisti myös, että ratkaisun siitä, ettei asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevässä tuomioistuimessa ole ”tullut esille” unionin oikeuden tulkintaa koskevaa kysymystä, voi viime kädessä tehdä vain kyseinen tuomioistuin itse täysin tietoisena mahdollisista seurauksista unionin oikeuden yhtenäiselle tulkinnalle koko Euroopan unionissa.(27)
37.      Tuomiossa Consorzio uutta on se, että unionin tuomioistuin lisäsi tuomion 51 kohdassa asiaa ylimpänä oikeusasteena käsitteleville kansallisille tuomioistuimille vielä yhden velvollisuuden, jota ei mainittu tuomiossa CILFIT tai sitä seuraavissa tuomioissa: tällaisille tuomioistuimille asetetun velvollisuuden perustella, miksi ne katsovat, että jokin tuomiossa CILFIT tarkoitetuista tilanteista vapauttaa ne velvollisuudesta pyytää ennakkoratkaisua (jäljempänä perusteluvelvollisuus).(28)
38.      Koska nyt käsiteltävässä asiassa on tulkittava perusteluvelvollisuuden laajuutta, on paikallaan toistaa tässä tuomion Consorzio kyseinen kohta: ”SEUT 267 artiklalla, luettuna perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan valossa, luodusta järjestelmästä seuraa, että kun kansallinen tuomioistuin, jonka päätöksiin ei kansallisen lainsäädännön mukaan saa hakea muutosta, katsoo sillä perusteella, että sen käsiteltävässä asiassa on kyse jostakin [tuomiossa CILFIT tarkoitetuista] kolmesta tilanteesta, että se vapautuu SEUT 267 artiklan kolmannessa kohdassa määrätystä velvollisuudesta esittää unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyyntö, tuomioistuimen ratkaisun perusteluista on käytävä ilmi, ettei asiassa esille tulleella unionin oikeutta koskevalla kysymyksellä ole merkitystä asian ratkaisun kannalta tai että unionin oikeuden kyseisen säännöksen tai määräyksen tulkinta perustuu unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön taikka, jollei tällaista oikeuskäytäntöä ole, asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä kansallinen tuomioistuin pitää unionin oikeuden tulkintaa niin ilmeisenä, ettei siitä jää mitään perusteltua epäilyä”.(29)
39.      Asiassa KUBERA unionin tuomioistuinta pyydettiin ensimmäisen kerran tuomion Consorzio jälkeen tulkitsemaan perusteluvelvollisuutta. Todettuaan, että tietyn tyyppinen valituslupamenettely ei vapauta asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevää kansallista tuomioistuinta arvioimasta, onko sillä velvollisuus pyytää ennakkoratkaisua, unionin tuomioistuin vahvisti perusteluvelvollisuuden sellaisena kuin se esitetään tuomion Consorzio 51 kohdassa. Unionin tuomioistuin ei kuitenkaan täsmentänyt tarkemmin tämän velvollisuuden ulottuvuutta.(30)
40.      Näin ollen oikeuskäytännön nykyisessä kehitysvaiheessa edellytetään, että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevät kansalliset tuomioistuimet perustelevat tuomiossa CILFIT tarkoitettujen tilanteiden valossa, miksi ne ovat päättäneet olla esittämättä ennakkoratkaisupyyntöä unionin tuomioistuimelle. Mielestäni tällaisten perustelujen esittäminen edellyttää selvitystä siitä, miksi unionin oikeudella ei ole merkitystä tietyn asian kannalta, siitä, miksi unionin tuomioistuimen nykyisessä oikeuskäytännössä ratkaistaan käsiteltävän asian tilanne, tai siitä, miksi asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä tuomioistuin katsoo, etteivät muiden jäsenvaltioiden tuomioistuimet voisi päätyä toisenlaiseen tulkintaan. Ei siis ole riittävää vain viitata johonkin tuomiossa CILFIT tarkoitetuista kolmesta tilanteesta, vaan tuomioistuimen on selitettävä, miksi näin on.
41.      Nyt käsiteltävässä asiassa herää kysymys, ovatko tällaiset nimenomaiset perustelut tarpeen myös tilanteissa, joissa kansallisen oikeuden mukaan tuomioistuimet voivat ratkaista tietyn tyyppiset asiat suppein perusteluin.
42.      Tähän kysymykseen vastaamiseksi on mielestäni tarpeen käsitellä sitä, millä perusteilla ylimmän oikeusasteen kansallisille tuomioistuimille kuuluvaa perusteluvelvollisuutta on pidettävä
oikeutettuna.
B       Perusteluvelvollisuuden peruste
1.     Oikeuttaminen SEUT 267 artiklan kannalta
43.      On syytä muistaa, että SEUT 267 artiklalla, jossa asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevät kansalliset tuomioistuimet velvoitetaan saattamaan unionin oikeuden tulkintaa koskevat kysymykset unionin tuomioistuimen ratkaistaviksi, pyritään toteuttamaan tavoite varmistaa unionin oikeuden yhtenäisyys kaikissa jäsenvaltioissa.(31)
44.      SEUT 267 artiklan kolmannessa kohdassa asetetaan näin ollen asiaa ylimpänä oikeusasteensa käsitteleville kansallisille tuomioistuimille velvollisuus pyytää ennakkoratkaisua yleisen edun vuoksi. Tästä syystä kyseisessä perussopimuksen määräyksessä ei anneta yksityisille vastaavaa oikeutta vaatia, että ylimmän oikeusasteen tuomioistuin esittää ennakkoratkaisupyynnön.(32) Unionin tuomioistuin on vakiintuneesti todennut, ettei asianosaisilla ole oikeutta siihen, että asiassa esitetään ennakkoratkaisukysymys.(33)
45.      Koska yksityisillä ei ole SEUT 267 artiklaan perustuvaa oikeutta siihen, että asiassa esitetään ennakkoratkaisukysymys, perusteluvelvollisuutta ei voida pitää tällaisilla perusteilla oikeutettuna.(34)
46.      Saksan hallitus väittää tässä yhteydessä, että ennakkoratkaisupyynnön esittämättä jättämisen perustelemisella on kaksi tavoitetta. Ensinnäkin sillä pyritään varmistamaan, että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevät kansalliset tuomioistuimet noudattavat niille SEUT 267 artiklan kolmannessa kohdassa asetettua ennakkoratkaisupyynnön esittämisvelvollisuutta, joka on puhtaasti objektiivinen velvollisuus eikä anna subjektiivista oikeutta ennakkoratkaisuun. Toiseksi asianosaiset voivat sen johdosta ymmärtää, miksi asian ratkaissut kansallinen tuomioistuin ei saattanut kysymystä unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi. Tämä ei kuitenkaan perustu SEUT 267 artiklaan, vaan se on ilmaus oikeudesta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin.
47.      Yhdyn tähän näkemykseen. Näin ollen perusteluvelvollisuus voidaan oikeuttaa SEUT 267 artiklaan yhdistettävällä yleisen edun mukaisella perusteella, koska sillä varmistetaan, että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä kansallinen tuomioistuin arvioi huolellisesti ja asianmukaisesti perusteet, jotka voivat vapauttaa sen ennakkoratkaisupyynnön esittämisvelvollisuudesta.
48.      Tämän vuoksi tuomiossa Consorzio asetettu uusi – tai ainakin unionin oikeudessa(35) uusi – perusteluvelvollisuus asiaa ylimpänä oikeusasteena käsitteleville tuomioistuimille on nähdäkseni asianmukainen keino varmistaa, että nämä tuomioistuimet arvioivat asianmukaisesti ennakkoratkaisupyynnön esittämisen tarvetta, millä edistetään siten unionin oikeuden yhtenäisyyttä.
49.      Tällaisella perusteluvelvollisuudella kompensoidaan vaikeudet, jotka liittyvät yksinkertaisten sääntöjen antamiseen siitä, milloin asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevät kansalliset tuomioistuimet vapautuvat velvollisuudestaan pyytää ennakkoratkaisua. Ei varmaankaan ole juristia, joka ei olisi kokenut, että se, että omaa näkemystä lain oikeasta tulkinnasta selittää muille, usein selventää omaa päättelyä ja joskus jopa muuttaa sitä. Vastaavasti se, että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevien kansallisten tuomioistuinten on esitettävä perustelut ennakkoratkaisupyynnön esittämättä jättämiselle, edellyttää, että niiden on vahvistettava kantansa unionin oikeuden asianmukaisesta soveltamisesta käsiteltävään asiaan tai muutettava kantaansa.
50.      Arviointivirheet ovat tietysti edelleen mahdollisia. Jos asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä kansallinen tuomioistuin selittää asianmukaisesti, miksi se ei pyydä ennakkoratkaisua, mielestäni se voi kuitenkin vapautua vastuusta, myös tuomiossa Köbler tarkoitetusta vastuusta.(36)
51.      Näin ollen
SEUT 267 artiklan kolmannen kohdan kannalta perusteluvelvollisuuden perusteena on se, että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä kansallinen tuomioistuin saadaan harkitsemaan vakavasti, onko asiassa kyse unionin oikeuden tulkintaa koskevasta kysymyksestä, millä edistetään unionin oikeuden yhtenäisyyttä.
2.     Oikeuttaminen perusoikeuskirjan 47 artiklan kannalta
52.      Perusoikeuskirjan 47 artiklan toisessa kohdassa taataan oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskeva perusoikeus. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tämän oikeuden kunnioittaminen edellyttää muun muassa, että tuomiot on perusteltava. Tällöin asianosaisella on mahdollisuus ymmärtää, mistä tuomio on annettu, ja käyttää asianmukaista oikeussuojakeinoa.(37)
53.      Perusoikeuskirjan 47 artiklan toinen kohta vastaa perusoikeuskirjan selitysten mukaan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaletta. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöllä, johon asian käsittelyyn osallistuneet osapuolet ovat tässä tapauksessa viitanneet, on tässä suhteessa merkitystä pyrittäessä ymmärtämään perusteluvelvollisuuden peruste perusoikeuskirjan 47 artiklan kannalta.
54.      Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaletta koskevassa oikeuskäytännössään selvästi todennut, että oikeus perusteltuun ratkaisuun suojaa yksityistä mielivallalta, mikä saavutetaan antamalla asianosaisille mahdollisuus ymmärtää annettu tuomioistuimen ratkaisu. Lisäksi perustelujen tarkoituksena on osoittaa asianosaisille, että heitä on kuultu, mikä osaltaan auttaa heitä helpommin hyväksymään annetun ratkaisun.(38) Koska asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevien kansallisten tuomioistuinten mahdollisuus kieltäytyä unionin oikeuden tulkintaa koskevien kysymysten esittämisestä unionin tuomioistuimelle rajoittuu tuomiossa CILFIT tarkoitettuihin tilanteisiin, Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on todennut, että tällaisten tuomioistuinten on tässä yhteydessä perusteltava, miksi ne ovat pitäneet ennakkoratkaisun pyytämistä tarpeettomana.(39)
55.      Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaletta vastaavan perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan mukaan asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevien kansallisten tuomioistuinten velvollisuutta perustella tuomiossa CILFIT tarkoitettujen tilanteiden valossa päätöksensä olla esittämättä ennakkoratkaisupyyntöä vastaa asianosaisen subjektiivinen oikeus, joka muodostuu olennaisesti oikeudesta ymmärtää, miksi asiassa on sovellettu lakia tietyllä tavalla ennakkoratkaisupyyntöä esittämättä.
56.      On huomattava, että tällaisen oikeuden
sen ymmärtämiseen, miksi asiassa ei ole tuomiossa CILFIT tarkoitettujen tilanteiden valossa pyydetty ennakkoratkaisua, pitäisi katsoa syntyvän kaikissa tilanteissa, joihin liittyy unionin oikeuden mahdollista soveltamista, riippumatta siitä, onko asianosainen vaatinut ennakkoratkaisupyynnön esittämistä. Kyseinen oikeus eroaa ennakkoratkaisukysymyksen esittämistä koskevasta oikeudesta, jota asianosaisella ei ole SEUT 267 artiklan eikä perusoikeuskirjan 47 artiklan perusteella. Kyse on pikemminkin asianosaiselle perusoikeuskirjan 47 artiklan perusteella kuuluvasta oikeudesta saada selitys sille, miksi asiassa on päätetty olla esittämättä ennakkoratkaisupyyntöä.
57.      Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö, joka koskee Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaletta, on tähän mennessä koskenut tapauksia, joissa asianosainen on vaatinut ennakkoratkaisupyynnön esittämistä. Se, että nämä tapaukset on ratkaistu tällaisessa yhteydessä, ei kuitenkaan sulje pois kyseisen oikeuskäytännön soveltamista tilanteisiin, joissa on kyse unionin oikeudesta mutta asianosainen ei ole vaatinut ennakkoratkaisupyynnön esittämistä.
58.      SEUT 267 artiklassa asetettu velvollisuus pyytää ennakkoratkaisua on joka tapauksessa riippumaton siitä, vaatiiko asianosainen ennakkoratkaisupyynnön esittämistä.
Näin ollen asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevän tuomioistuimen on perusoikeuskirjan 47 artiklan perusteella selitettävä asianosaisille, miksi se ei pyytänyt ennakkoratkaisua, vaikka yksikään asianosainen ei olisi sitä vaatinut.(40)
59.      Näin ollen
perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan kannalta perusteluvelvollisuuden perusteena on antaa asianosaisille mahdollisuus ymmärtää annetun tuomion – myös ennakkoratkaisupyynnön esittämättä jättämistä koskevan ratkaisun – perustelut, millä taataan asianosaisten oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin.
60.      Edellä esitetystä seuraa, että oikeutus asiaa ylimpänä oikeusasteena käsitteleville tuomioistuimille määrätylle perusteluvelvollisuudelle on SEUT 267 artiklan mukaan eri kuin perusoikeuskirjan 47 artiklan mukaan. Toisin kuin SEUT 267 artiklan mukainen peruste, joka perustuu objektiivisiin näkökohtiin, joilla pyritään varmistamaan unionin oikeuden yhtenäisyyttä koskevan yleisen edun toteutuminen, perusoikeuskirjan 47 artiklan mukainen peruste perustuu subjektiivisiin näkökohtiin, joilla pyritään varmistamaan oikeudenkäynnin asianosaisen yksilöllinen oikeus.
61.      Koska perusteet ovat erilaiset, perustelujen tarvittavasta laajuudesta voidaan tehdä erilaiset johtopäätökset.
C       Perusteluvelvollisuus ja asian ratkaiseminen suppein perusteluin
62.      On syytä muistaa, että tuomioon Consorzio ja tuomioon KUBERA perustuvassa oikeuskäytännössä vahvistetaan asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevien tuomioistuinten velvollisuus antaa selitys sille, miksi ne eivät ole esittäneet ennakkoratkaisupyyntöä. Tällaisen selityksen perusteella pitäisi voida ymmärtää, minkä tuomiossa CILFIT tarkoitetuista tilanteista tuomioistuin katsoo olevan sovellettavissa ja miksi.
63.      Onko näiden perustelujen oltava aina nimenomaisia vai onko asia mahdollista ratkaista suppein perusteluin?
64.      Sitä, että tuomioistuimille annetaan kansallisessa oikeudessa toimivalta ratkaista tietyt asiat suppein perusteluin, voidaan pitää myös oikeutettuna. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ja Alankomaiden hallitus toteavat, asian ratkaiseminen suppein perusteluin nyt käsiteltävän asian kaltaisissa tilanteissa on välttämätön kompromissi, jotta
maahanmuuttoasioissa voidaan mahdollistaa muutoksenhaku. Kattava perusteluvaatimus horjuttaisi tasapainoa, jonka kansallinen lainsäätäjä on luonut järjestelmään: yhtäältä yksityisille annetaan oikeussuojaa mahdollistamalla muutoksenhaku maahanmuuttoasioissa
ja toisaalta asiat voidaan ratkaista suppein perusteluin oikeudellisen järjestelmän ruuhkautumisen estämiseksi.(41)
65.      Tässä asiassa esille tulleeseen kysymykseen vastaamiseksi on näin ollen tarpeen punnita suppeiden perustelujen käyttöön kansallisissa oikeusjärjestyksissä liittyviä intressejä ja unionin oikeuden mukaisia intressejä siihen, että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevät kansalliset tuomioistuimet perustelevat päätöksensä olla esittämättä ennakkoratkaisupyyntöä unionin tuomioistuimelle.
66.      Luvussa B olen selittänyt, että perusteluvelvollisuuden peruste on erilainen SEUT 267 artiklan nojalla kuin perusoikeuskirjan 47 artiklan nojalla. Jos vaa’an toisella puolella on
oikeutus asian ratkaisemiselle suppein perusteluin ja toisella puolella oikeutus perusteluvelvollisuudelle, punninnan tulos voi olla erilainen riippuen siitä, onko perusteluvelvollisuus oikeutettu SEUT 267 artiklan nojalla vai perusoikeuskirjan 47 artiklan nojalla.
67.      Tässä suhteessa SEUT 267 artiklan mukaisen perusteluvelvollisuuden oikeutuksena oleva yleinen etu, joka koskee unionin oikeuden yhtenäisyyden varmistamista, saattaa toteutua, jos asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä kansallinen tuomioistuin ottaa huomioon tuomiossa CILFIT tarkoitetut tilanteet mutta ei ole esittänyt syitä päätökselleen olla esittämättä ennakkoratkaisupyyntöä. Yleisen edun vuoksi tärkeää on se, että tuomioistuin tutkii tarkkaan tuomiossa CILFIT tarkoitetut tilanteet, ei se, että oikeudenkäynnin asianosaiset ymmärtävät kyseisen tuomioistuimen ajatuskulun. SEUT 267 artikla ei näin ollen ole esteenä asian ratkaisemiselle suppein perusteluin.
68.      Sitä vastoin silloin, jos syyt ennakkoratkaisupyynnön esittämättä jättämiselle eivät sisälly asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevän kansallisen tuomioistuimen ratkaisuun vähintään implisiittisesti niin, että oikeudenkäynnin asianosaiset voivat ymmärtää ratkaisun lopputuloksen, perusoikeuskirjan 47 artiklan mukaisen perusteluvelvollisuuden oikeutuksena oleva intressi ei toteudu.
69.      Perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan valossa on näin ollen esitettävä jonkinlaiset perustelut, vaikka ne olisivat vain implisiittisiä. Tämä ei automaattisesti sulje pois asian ratkaisemista suppein perusteluin, kunhan asianosaiset voivat niiden perusteella asianmukaisesti ymmärtää, miksi tuomioistuin ei ole esittänyt ennakkoratkaisupyyntöä.
70.      Millaiset suppeat perustelut ovat perusoikeuskirjan 47 artiklan nojalla asianmukaisia perusteluja?
71.      Unionin tuomioistuimen ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että perustelujen asianmukaisuuden arvioiminen riippuu kyseessä olevan asian olosuhteista.
72.      Unionin tuomioistuimen mukaan perusteluvelvollisuuden laajuus voi vaihdella kulloinkin kysymyksessä olevan tuomioistuinratkaisun mukaan, ja sitä on arvioitava ottaen huomioon koko kyseinen menettely ja kaikki siinä esille tulleet seikat.(42)
73.       Tämä johtopäätös seuraa myös Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä.(43) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on todennut, että olosuhteista riippuen Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen perusteella voi olla hyväksyttävää, että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä tuomioistuin ratkaisee asian suppein perusteluin esimerkiksi tilanteissa, joissa syyt ennakkoratkaisua koskevan pyynnön hylkäämiselle käyvät implisiittisesti ilmi tai ilmenevät ratkaisun muista osista.(44)
74.      Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi erityisesti tuomiossa Baydar,(45) ettei Hoge Raad der Nederlandenin (Alankomaiden ylin tuomioistuin) suppein perusteluin antamilla ratkaisuilla rikottu Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaletta. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi, että kyseisessä asiassa tarkoitettujen Alankomaiden lainsäädännön(46) mukaisten nopeutettujen menettelyjen
yhteydessä ei synny Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen perusteella periaatteellista ongelmaa, kun valitus hylätään suppein perusteluin, jos asian olosuhteiden perusteella on selvää, ettei ratkaisu ollut mielivaltainen tai muuten ilmeisen kohtuuton. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi, ettei kyseessä ollut ratkaisu ollut mielivaltainen tai kohtuuton, koska Hoge Raad der Nederlanden oli tutkinut asianmukaisesti valittajan esittämät kirjalliset valitusperusteet ja sekä julkisasiamiehen neuvoa-antavan ratkaisuehdotuksen että valittajan siihen antaman kirjallisen vastauksen.
75.      Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi tuomiossa Harisch,(47) ettei Bundesgerichtshofin (liittovaltion ylin tuomioistuin, Saksa) suppein perusteluin antamilla ratkaisuilla rikottu Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaletta. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi, että koska alemman oikeusasteen tuomioistuin oli esittänyt yksityiskohtaiset perustelut ennakkoratkaisupyynnön esittämättä jättämiselle, valittaja saattoi ymmärtää Bundesgerichtshofin ratkaisun. Kun otetaan huomioon Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan mukaisen perusteluvelvollisuuden tarkoitus ja tarkastellaan menettelyä kokonaisuutena, Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi, että asian olosuhteissa ennakkoratkaisupyynnön esittämättä jättäminen oli perusteltu riittävästi.
76.      Näin ollen edellä esitetystä Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaletta koskevasta Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa, että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevän tuomioistuimen ratkaisussa ei aina ole tarpeen esittää nimenomaisia ja erityisiä perusteluja ennakkoratkaisupyynnön esittämättä jättämiselle. Tuomion Baydar ja tuomion Harisch kaltaisten tuomioiden nojalla kyseisessä oikeuskäytännössä näytetään hyväksyttävän asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevien tuomioistuinten mahdollisuus ratkaista asia suppein perusteluin. Tällaiset perustelut ovat mahdollisia, jos tietyn tapauksen olosuhteissa asianosaiset ovat vakuuttuneita siitä, että heitä on kuultu, ja voivat ymmärtää, miksi heidän vaatimuksensa ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä on hylätty.
77.      Tämä päättely voidaan mielestäni ulottaa koskemaan perusoikeuskirjan 47 artiklan tulkintaa. Kuten Suomen hallitus huomauttaa, kyseisen määräyksen nojalla vaadittavien perustelujen laajuutta ei voida määrittää etukäteen, sillä jokainen tapaus on erilainen.(48)
78.      Tältä osin kansallisessa lainsäädännössä ei voida velvoittaa ratkaisemaan asiaa suppein perusteluin, mutta siinä voidaan antaa kansallisille tuomioistuimille mahdollisuus käyttää tällaisia perusteluja. Asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevällä kansallisella tuomioistuimella on oltava harkintavaltaa, kun se arvioi, ovatko suppeat perustelut tietyssä asiassa riittävät.
79.      Kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö näyttää täyttävän nämä vaatimukset. Asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevän tuomioistuimen on siksi arvioitava kussakin tapauksessa, ovatko suppein perusteluin ratkaistuissa maahanmuuttoasioissa käytetyt vakiomuotoiset fraasit riittäviä vai tarvitaanko laajempia perusteluja, jotta oikeudenkäynnin asianosainen voi ymmärtää, miksi tuomioistuin ei ole esittänyt ennakkoratkaisupyyntöä, kun otetaan huomioon kaikki asian kannalta merkitykselliset olosuhteet.
80.      Jos esimerkiksi asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä kansallinen tuomioistuin ei muuta alemman oikeusasteen tuomioistuimen ratkaisun lopputulosta ja perusteluja, saattaa olla riittävää, että asia ratkaistaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käytännössä käytettyjen
vakiomuotoisten fraasien kaltaisiin fraaseihin perustuvin suppein perusteluin. Näin on silloin, jos kyseiset fraasit merkitsevät sitä, että alemman oikeusasteen tuomioistuimen ratkaisussa on asianmukaisesti selitetty se, miksi unionin oikeudella ei ole merkitystä käsiteltävänä olevan asian ratkaisun kannalta, se, miten unionin oikeutta on selvennetty unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä, tai se, miksi tällaisen oikeuskäytännön puuttuessa unionin oikeuden asianmukaisesta soveltamisesta ei ole mitään perusteltua epäilyä.
81.      Jos asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä kansallinen tuomioistuin on samaa mieltä asian lopputuloksesta mutta ei alemman oikeusasteen tuomioistuimen perusteluista tai jos asiassa ei ole esitetty perusteluja, jotka voivat osoittaa mahdolliset syyt ennakkoratkaisupyynnön esittämättä jättämiselle, asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä tuomioistuin ei kuitenkaan voi tukeutua tällaisiin vakiomuotoisiin fraaseihin, vaan sen on nimenomaisesti selitettävä kantansa.
82.       Asian käsittelyyn osallistuneet osapuolet ottivat unionin tuomioistuimessa esille myös kysymyksen siitä, onko riittävää, että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä tuomioistuin ainoastaan viittaa johonkin kolmesta tuomiossa CILFIT tarkoitetuista tilanteista.
83.      Edellä esitetystä tarkastelusta ilmenee, että pelkkä toteamus siitä, mitä näistä tilanteista tuomioistuin on soveltanut päättäessään olla pyytämättä ennakkoratkaisua, ei yksinään riitä. Oikeudenkäynnin asianosaisen on pystyttävä ymmärtämään, miksi kyseisen tilanteen on katsottu olevan sovellettavissa. Ei kuitenkaan ole välttämätöntä tuoda nimenomaisesti esille, mitä tuomiossa CILFIT tarkoitetuista tilanteista tuomioistuin soveltaa, jos se voidaan päätellä ratkaisun perusteluista.
84.      Näin ollen SEUT 267 artikla, luettuna perusoikeuskirjan 47 artiklan valossa, ei ole esteenä asian ratkaisemiselle suppein perusteluin, edellyttäen, että asianosaiset ymmärtävät, miksi asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä tuomioistuin on päättänyt olla esittämättä ennakkoratkaisupyyntöä tuomiossa CILFIT tarkoitettujen tilanteiden valossa.
85.      Asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevän tuomioistuimen, myös tässä tapauksessa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen, on arvioitava, onko asian ratkaiseminen suppein perusteluin riittävää vai ovatko lisäperustelut asian olosuhteissa tarpeen.
V       Ratkaisuehdotus
86.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Raad van Staten esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
SEUT 267 artiklan kolmas kohta, luettuna Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan valossa,
ei ole esteenä vuoden 2000 ulkomaalaislain (Vreemdelingenwet 2000) 91 §:n 2 momentin kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka perusteella Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (ylimmän hallintotuomioistuimen hallintoriita-asioita käsittelevä jaosto, Alankomaat) voi kansallisena tuomioistuimena, jonka ratkaisuihin ei saa hakea muutosta, ratkaista esille tulleen unionin oikeuden tulkintaa koskevan kysymyksen, johon mahdollisesti liittyy nimenomainen vaatimus ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä, suppein perusteluin siten, ettei se perustele, mikä ennakkoratkaisupyynnön esittämisvelvollisuutta koskevasta kolmesta poikkeuksesta on kyseessä, edellyttäen, että asianosaiset voivat tällaisten suppeiden perustelujen perusteella ymmärtää syyt, joiden vuoksi tuomioistuin on päättänyt olla esittämättä unionin oikeuden tulkintaa koskevaa kysymystä unionin tuomioistuimelle.
1      Alkuperäinen kieli: englanti.
i      Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.
2      Tuomio 6.10.2021, Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799; jäljempänä tuomio Consorzio).
3      Käytän ilmaisuja ”asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevät (kansalliset) tuomioistuimet”
ja
”ylimmän oikeusasteen tuomioistuimet” niistä jäsenvaltioiden tuomioistuimista, joita tarkoitetaan SEUT 267 artiklan kolmannessa kohdassa. Kyseisessä määräyksessä viitataan ”kansalliseen tuomioistuimeen, jonka päätöksiin ei kansallisen lainsäädännön mukaan saa hakea muutosta”.
4      Ks. tuomio 6.10.1982, Cilfit ym. (283/81, EU:C:1982:335, erityisesti 9–21 kohta; jäljempänä tuomio CILFIT). Ks. myös tämän ratkaisuehdotuksen 28–35 kohta, erityisesti 29 kohta.
5      Tuomio 10.5.2017, Chavez-Vilchez ym. (C‑133/15, EU:C:2017:354; jäljempänä tuomio Chavez-Vilchez).
6      NL:RBDHA:2021:15503 (luettu konekäännöksen avulla).
7      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin mainitsee tässä yhteydessä sekä 5.3.2015 antamansa ratkaisun (NL:RVS:2015:785), jossa se katsoi, että Vw 2000:n 91 §:n 2 momentti ei ole ristiriidassa perusoikeuskirjan 47 artiklan ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen – luettuna yhdessä Euroopan ihmisoikeussopimuksen 13 artiklan kanssa – kanssa, että 3.4.2019 antamansa ratkaisun (NL:RVS:2019:1060), jossa vahvistetaan kyseinen aiempi ratkaisu ja tarkastellaan VW 2000:n 91 §:n 2 momenttia yksityiskohtaisemmin.
8      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa erityisesti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 24.4.2018 antamaan tuomioon Baydar v. Alankomaat (CE:ECHR:2018:0424JUD005538514; jäljempänä tuomio Baydar) ja 11.4.2019 antamaan tuomioon Harisch v. Saksa (CE:ECHR:2019:0411JUD005005316; jäljempänä tuomio Harisch).
9      Tuomio 15.10.2024 (C‑144/23, EU:C:2024:881; jäljempänä tuomio KUBERA).
10      Ks. entinen ETY:n perustamissopimuksen 177 artiklan kolmas kohta ja
entinen EY 234 artiklan kolmas kohta mutta EHTY:n perustamissopimuksen 41 artikla, jossa ei määrätty ennakkoratkaisupyynnöistä samalla tavalla. Euratomin perustamissopimuksen 106 a artiklan nojalla SEUT 267 artiklaa sovelletaan kyseiseen perustamissopimukseen.
11      Ks. tästä tuomio 27.2.2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, 32 ja 33 kohta).
12      Julkisasiamies Capotorti selitti ratkaisuehdotuksessaan Cilfit ym.  (283/81, EU:C:1982:267; Kok. 1982, s. 3432, erityisesti s. 3440), että ”ylimmän oikeusasteen tuomioistuimet antavat lopullisia ratkaisuja, joita ei voi muuttaa ja jotka voivat vaikuttaa saman maan alemman oikeusasteen tuomioistuinten suuntauksiin. Kansallisen oikeuskäytännön ’kova ydin’ muodostuu siis ylimmän oikeusasteen tuomioistuinten antamista tuomioista”.
13      Ks. esim. tuomio 24.5.1977, Hoffmann-La Roche (107/76, EU:C:1977:89, 5 kohta), joka on toistettu lukuisissa asioissa, viimeksi tuomiossa KUBERA (35 kohta).
14      Yhteisöjen tuomioistuin selitti tämän jo tuomiossa
CILFIT (9 kohta). Ks. myös tuomio 10.1.2006, IATA ja ELFAA (C‑344/04, EU:C:2006:10, 28 kohta) ja tuomio Consorzio (54 kohta).
15      Ks. tuomio CILFIT (erityisesti 10–21 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin esitti kuitenkin jo tiettyjä tilanteita, joissa asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä kansallinen tuomioistuin vapautui velvollisuudesta pyytää ennakkoratkaisua, 27.3.1963 antamassaan tuomiossa Da Costa ym. (28/62–30/62, EU:C:1963:6; Kok. 1963, s. 31, erityisesti s. 38), jossa se totesi, että ”yhteisöjen tuomioistuimen [SEUT 267 artiklan] nojalla antama tulkintaratkaisu voi
– – tehdä [ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevan] velvollisuuden merkityksettömäksi”.
16      Unionin tuomioistuin viittaa itsekin toisinaan ”poikkeuksiin”. Ks. esim. tuomio 5.4.2016, PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, 32 kohta) ja tuomio KUBERA (55–58, 63 ja 64 kohta). Tuomiossa Consorzio unionin tuomioistuin viittasi kuitenkin ”tilanteisiin”, joissa asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä kansallinen tuomioistuin voi olla esittämättä ennakkoratkaisupyyntöä (ks. kyseisen tuomion 39, 50, 51, 57 ja 58 kohta), ja se pitäytyy samassa sanamuodossa kyseiseen tuomioon viitatessaan (ks. esim. tuomio KUBERA, 37, 38 ja 62 kohta).
17      Tuomio Consorzio (33 kohta).
18      Ks. esim. viimeaikainen tuomio 21.3.2023, Mercedes-Benz Group (Estolaitteilla varustettujen ajoneuvojen valmistajien vastuu) (C‑100/21, EU:C:2023:229, erityisesti 53–55 kohta), jossa unionin tuomioistuin totesi, että kysymys oli jätettävä tutkimatta, koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ollut selittänyt syitä, joiden vuoksi sen pyytämä unionin oikeuden tulkinta oli tarpeen sen käsiteltäväksi saatetun asian ratkaisemiseksi.
19      Ks. tuomio Consorzio (36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tämä tilanne vastaa tilannetta, jonka yhteisöjen tuomioistuin totesi jo vuonna 1963 antamassaan tuomiossa Da Costa (ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 15).
20      Ks. tuomio Consorzio (39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Yhteisöjen tuomioistuin totesi tämän tilanteen ensimmäisen kerran tuomiossa CILFIT.
21      Ks. tuomio CILFIT (16 kohta). Viittaus muiden jäsenvaltioiden ylimmän oikeusasteen tuomioistuimiin (eikä pelkkiin tuomioistuimiin) lisättiin tuomiossa Consorzio (40 kohta).
22      Yhteisöjen tuomioistuin selitti tuomiossa CILFIT, että ennen kuin asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä kansallinen tuomioistuin voi katsoa, ettei siitä, miten unionin oikeussääntöä on sovellettava, jää mitään perusteltua epäilyä, sen on otettava huomioon unionin oikeuden ominaispiirteet ja sen tulkinnasta johtuvat erityiset vaikeudet (kuten esimerkiksi se, että se on laadittu monella yhtä todistusvoimaisella kielellä tai että siinä käytetyt käsitteet voivat poiketa merkityssisällöltään kansallisissa oikeusjärjestyksissä käytetyistä käsitteistä), ja että kyseisen tuomioistuimen on kiinnitettävä huomiota vaaraan oikeuskäytäntöjen eroavaisuuksien syntymisestä Euroopan unionin alueella. Ks. kyseisen tuomion 16–21 kohta.
23      Myös useat julkisasiamiehet ovat arvostelleet niitä, kuten julkisasiamies Bobekin ratkaisuehdotuksessa
Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, 100–103 kohta) todetaan.
24      Kuten julkisasiamies Wahl tunnetusti kuvaili
ratkaisuehdotuksessaan
X ja van Dijk (C‑72/14 ja C‑197/14, EU:C:2015:319, 62 kohta).
25      Tuomio Consorzio (50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
26      Ks. yksityiskohtaista tarkastelua varten esim.
Broberg, M. ja Fenger, N., ”If you love somebody set them free: On the Court of Justice’s revision of the acte clair doctrine”, Common Market Law Review, osa 59(3), 2022, s. 711–738; Cecchetti, L. ja Gallo, D., ”The unwritten exceptions to the duty to refer after Consorzio Italian Management II: “CILFIT Strategy” 2.0 and its loopholes”, Review of European Administrative Law, osa 15(3), 2022, s. 29–61; Maher, I., ”The CILFIT criteria clarified and extended for national courts of last resort under Art. 267 TFEU”, European Papers, osa 7(1), 2022, s. 265–274; Millet, F.-X., ”Cilfit still fits – ECJ 6 October 2021, Case C‑561/19, Consorzio Italian Management”, European Constitutional Law Review, osa 18(3), 2022, s. 533–555; Petrić, D., ”How to make a unicorn or ‘there never was an ’acte clair’ in EU Law: Some remarks about case C‑561/19 Consorzio Italian Management”, Croatian Yearbook of European Law & Policy, osa 17, 2021, s. 307–328.
27      Ks. siitä, onko tällainen päätös tai pitäisikö sen olla kansallisen tuomioistuimen subjektiivinen päätös, jossa otetaan huomioon yksittäistapauksen tarpeet, vai objektiivisempi päätös, jossa otetaan huomioon pyrkimys unionin oikeuden yhtenäiseen soveltamiseen, julkisasiamies Bobekin ratkaisuehdotus Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, 69–87 kohta).
28      Jo ennen tuomiota Consorzio julkisasiamies Bot totesi, että tuomiossa CILFIT
ylimmän oikeusasteen tuomioistuimille asetetaan perusteluvelvollisuus, jos ne eivät esitä ennakkoratkaisupyyntöä unionin tuomioistuimelle. Ks. hänen ratkaisuehdotuksensa
Ferreira da Silva e Brito ym. (C‑160/14, EU:C:2015:390, 90 ja 94 kohta).
29      Tuomio Consorzio (51 kohta).
30      Unionin tuomioistuin käsitteli perusteluvelvollisuutta tuomion KUBERA 61–65 kohdassa ja totesi, että kun asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä kansallinen tuomioistuin päättää hylätä revisiovalituslupahakemuksen, johon sisältyy pyyntö esittää unionin tuomioistuimelle unionin oikeutta koskeva ennakkoratkaisukysymys, tässä päätöksessä on noudatettava tuomion Consorzio 51 kohdassa tarkoitettua perusteluvelvollisuutta.
31      Ks. tästä tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 13 mainittu oikeuskäytäntö.
32      Se, ettei tätä oikeutta ole, ei merkitse sitä, ettei kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian asianosaisina olevilla yksityisillä olisi intressiä perusteluvelvollisuuden täytäntöönpanoon. Hakemalla muutosta asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevältä kansalliselta tuomioistuimelta heillä saattaa olla perusteltuja odotuksia ennakkoratkaisun pyytämisestä juuri tämän objektiivisesti perustellun velvollisuuden vuoksi, etenkin jos asian ratkaiseva tuomioistuin ei aio hyväksyä heidän näkemystään siitä, miten tiettyä unionin oikeussääntöä pitäisi soveltaa heidän tapauksessaan. Tämä mahdollisuus välillisesti vaikuttaa siihen, että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä tuomioistuin saattaa asian unionin tuomioistuimen ratkaistavaksi, voikin olla syy siihen, miksi asianosaiset saattavat asian hierarkkisesti ylemmän oikeusasteen käsiteltäväksi.
33      Kuten unionin tuomioistuin on todennut, SEUT 267 artiklalla käyttöön otetulla järjestelmällä ei perusteta oikeussuojakeinoa kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian asianosaisille.
Ks. esim. tuomio CILFIT (9 kohta) ja tuomio Consorzio (54 kohta). Vastaavasti se, etteivät tietyn pääasian asianosaiset ole ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vedonneet unionin oikeutta koskevaan ongelmaan, ei estä sitä, että kansallinen tuomioistuin voi saattaa asian unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi. Ks. esim. tuomio 16.6.1981, Salonia (126/80, EU:C:1981:136, 7 kohta) ja tuomio 15.1.2013, Križan ym. (C‑416/10, EU:C:2013:8, 65 kohta).
34      Kuten Alankomaiden, Saksan, Italian ja Suomen hallitukset sekä komissio huomauttavat, perusteluvelvollisuus perustuu perusoikeuskirjan 47 artiklaan eikä SEUT 267 artiklaan, jossa ei anneta oikeuksia yksityisille.
35      Vaatimus perustelujen esittämisestä sille, ettei SEUT 267 artiklan kolmannen kohdan nojalla pyydetä ennakkoratkaisua, on esitetty jo niiden jäsenvaltioiden oikeuskäytännössä, jotka ovat ottaneet käyttöön ennakkoratkaisupyynnön esittämisvelvollisuuden perustuslainmukaisuuden valvonnan joko osana laillista tuomioistuinta koskevan oikeuden tai oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan oikeuden noudattamisen valvontaa. Ks. näiden kansallisten kehityssuuntausten kuvauksesta ja arvioinnista esim. Broberg, M. ja Fenger, N., Broberg and Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice, 3. painos, Oxford University Press, Oxford, 2021, erityisesti s. 235, 236, 241 ja 242; Lacchi, C., Preliminary References to the Court of Justice of the European Union and Effective Judicial Protection, Larcier, Bryssel, 2020, erityisesti 3. luku; Wallerman Ghavanini, A. ja Rauchegger, C., ”Effective judicial protection before national courts: Article 47 of the Charter, national constitutional remedies and the preliminary reference procedure”, teoksessa Bonelli, M., Eliantonio, M. ja Gentile, G. (toim.), Article 47 of the EU Charter and Effective Judicial Protection, Volume 1: The Court of Justice’s Perspective, Hart, Oxford, 2022, s. 45–60, erityisesti s. 50–54. Myös Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on asettanut tämän vaatimuksen Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan perusteella. Ks. jäljempänä tämän ratkaisuehdotuksen 54 ja 73–76 kohta.
36      Tuomio 30.9.2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513).
37      Ks. esim. tuomio 6.9.2012, Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, 53 kohta) ja julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:247, 84 ja 85 kohta). Ks. tästä myös julkisasiamies Poiares Maduron ratkaisuehdotus Ruotsi ja API v. komissio ja komissio v. API (C‑514/07 P, C‑528/07 P ja C‑532/07 P, EU:C:2009:592, 32 kohta), jossa hän totesi, että
”perusteltua tuomiota koskevan oikeuden perimmäisenä tarkoituksena on antaa yleisölle mahdollisuus ymmärtää yhteisöjen tuomioistuimen perustelut ja prosessi, jossa päätökseen päädyttiin”.
38      Ks. esim. tuomio
Baydar (39 kohta); tuomio Harisch (33 kohta) ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 15.12.2022, Rutar ja Rutar Marketing d.o.o. v. Slovenia (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, 62 kohta).
39      Ks. esim. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 20.9.2011, Ullens de Schooten ja Rezabek v. Belgia (CE:ECHR:2011:0920JUD000398907, 62 kohta); tuomio 8.4.2014, Dhahbi v. Italia (CE:ECHR:2014:0408JUD001712009, 31 kohta) ja tuomio 30.4.2019, Repcevirág Szövetkezet v. Unkari (CE:ECHR:2019:0430JUD007075014, 50 kohta).
40      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 26 mainittu Broberg ja Fenger, s. 725.
41      Alankomaiden hallitus totesi istunnossa, että vuonna 2024 Raad van State ratkaisi 4 200 maahanmuuttoasiaa aineellisin perustein, ja niistä 2 200
asiassa käytettiin suppeita perusteluja, kun taas noin
1 300
asiassa käytettiin suppeiden perustelujen lisäksi täydentäviä ilmaisuja, ja 300 asiaa ratkaistiin kattavasti perustellulla tuomiolla; loput noin 400 asiaa jätettiin tutkimatta tai hylättiin menettelyvirheiden vuoksi. Alankomaiden hallituksen mukaan on kahdenlaisia suppeita perusteluja: vakiomuotoisten fraasien lisäksi asia on mahdollista ratkaista suppein perusteluin, joilla täydennetään näitä vakiomuotoisia fraaseja, jolloin ratkaisuun voi esimerkiksi sisältyä tuomioistuimen perusteluja, kuten toteamus siitä, että tietyssä asiassa on kyse acte éclairé
‑tilanteesta.
42      Ks. esim. tuomio 6.9.2012, Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, 60 kohta).
43      Ks. tuomio Baydar (40 kohta); tuomio Harisch (34 kohta) ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 15.12.2022, Rutar ja Rutar Marketing d.o.o. v. Slovenia (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, 58 kohta).
44      Ks. esim. tuomio Baydar (42 ja 43 kohta); Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 13.2.2020, Sanofi Pasteur v. Ranska (CE:ECHR:2020:0213JUD002513716, 71 kohta) ja tuomio 13.7.2021, Bio Farmland Betriebs S.R.L. v. Romania (CE:ECHR:2021:0713JUD004363917, 51 kohta).
45      Ks. tuomio Baydar (45–53 kohta).
46      Kyseinen lainsäädäntö ei ole sama kuin se, jonka perusteella nyt käsiteltävässä tapauksessa asia voidaan ratkaista suppein perusteluin.
47      Ks. tuomio Harisch (37–43 kohta).
48      Vastaavasti julkisasiamies Emiliou katsoi, että perusteluvelvollisuuden laajuus vaihtelee asiaan liittyvien olosuhteiden mukaan: ks. hänen ratkaisuehdotuksensa KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:522, 122–133 kohta).