62015CC0656
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MELCHIOR WATHELET
30 päivänä toukokuuta 2017 (
1
)
Asia C‑656/15 P
Euroopan komissio
vastaan
TV2/Danmark A/S
Muutoksenhaku – Valtiontuki – SEUT 107 artiklan 1 kohta – Julkinen yleisradiopalvelu – Tanskan viranomaisten toimenpiteet tanskalaisen radioyhtiön TV2/Danmarkin hyväksi – Valtiontuen tai valtion varoista myönnetyn tuen käsite
1.
Euroopan komissio vaatii unionin tuomioistuinta kumoamaan osittain tuomion TV2/Danmark v. komissio, (
2
) jolla unionin yleinen tuomioistuin yhtäältä kumosi komission päätöksen 2011/839/EU (
3
) siltä osin kuin siinä todettiin, että TV2/Danmarkille TV2-Fondenin välityksellä vuosina 1995 ja 1996 maksetut mainostulot olivat valtiontukea, ja jolla se toisaalta hylkäsi muilta osin TV2/Danmark A/S:n (jäljempänä TV2 A/S) nostaman kanteen, jossa vaadittiin tämän päätöksen osittaista kumoamista. Käsiteltävä asia liittyy asioihin C‑649/15 P ja C‑657/15 P, joissa niin ikään haetaan muutosta valituksenalaiseen tuomioon, ja esitän tänään ratkaisuehdotukseni myös niissä. Asialla on läheinen yhteys myös asiaan, jossa annettiin äskettäin (8.3.2017) tuomio Viasat Broadcasting UK v. komissio (C‑660/15 P, EU:C:2017:178).
I. Asian tosiseikat
2.
TV2 A/S on tanskalainen yleisradio-osakeyhtiö, joka perustettiin korvaamaan kirjanpidollisin ja verotuksellisin vaikutuksin 1.1.2003 alkaen itsenäinen valtionyritys TV2/Danmark (jäljempänä TV2), joka oli perustettu vuonna 1986. TV2 A/S on, kuten oli sen edeltäjäkin TV2, toinen julkinen televisioasema Tanskassa, kun taas ensimmäinen on Danmarks Radio (jäljempänä DR).
3.
TV2 A/S:n tehtävänä on, aivan kuin TV2:n tehtävänä oli aikaisemmin, tuottaa ja lähettää kansallisia ja alueellisia televisio-ohjelmia. Ohjelmat voidaan lähettää muun muassa radiolaitteistoilla taikka satelliitin tai kaapelin välityksellä. Tanskan kulttuuriministeri vahvistaa TV2 A/S:n, ja aikaisemmin TV2:n, julkisen palvelun velvoitteita koskevat säännöt.
4.
Julkisten yleisradioyhtiöiden lisäksi koko Tanskan televisiomarkkinoilla toimii kaupallisia televisioyhtiöitä. Niitä ovat muun muassa yhtäältä Viasat Broadcasting UK Ltd (jäljempänä Viasat) ja toisaalta yhteenliittymä, jonka muodostavat SBS TV A/S ja SBS Danish Television Ltd ‑nimiset yhtiöt.
5.
TV2 perustettiin valtion myöntämällä korollisella lainalla, ja sen toimintaa oli DR:n toiminnan tavoin tarkoitus rahoittaa kaikkien tanskalaisten televisionkatselijoiden maksamista lupamaksuista saatavalla tuotolla. Tanskan lainsäätäjä päätti kuitenkin, että DR:stä poiketen TV2:lla olisi mahdollisuus saada myös muun muassa mainostoiminnan tuotto.
6.
SBS Broadcasting SA/TV Danmark ‑nimisen yhtiön 5.4.2000 tekemän kantelun johdosta komissio tutki TV2:n rahoitusjärjestelmää Tanskan toimenpiteistä [TV2:n] hyväksi 19.5.2004 tehdyssä päätöksessään 2006/217/EY (EUVL 2006, L 85, s. 1 ja oikaisu EUVL 2006, L 368, s. 112; jäljempänä TV2 I ‑päätös). Kyseinen päätös kattoi vuoden 1995 ja vuoden 2002 välisen ajanjakson, ja se koski muun muassa lupamaksutuloja ja TV2:n rahoittamiseen tarkoitettujen varojen (TV2-Fonden ja Radiofonden) siirtoja.
7.
Mainittujen toimenpiteiden tutkinnan päätteeksi komissio totesi, että ne olivat SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea. Komissio päätti lisäksi, että edellä mainitut tuet, jotka Tanskan kuningaskunta oli myöntänyt TV2:lle vuosina 1995–2002, soveltuivat sisämarkkinoille SEUT 106 artiklan 2 kohdan perusteella lukuun ottamatta 628,2 miljoonan Tanskan kruunun (DKK) suuruista summaa (noin 84,45 miljoonaa euroa), jota se luonnehti liian suureksi korvaukseksi. Se määräsi siten Tanskan kuningaskunnan perimään takaisin kyseisen määrän korkoineen TV2 A/S:ltä.
8.
TV2 I ‑päätöksestä on nostettu neljä kumoamiskannetta yhtäältä TV2 A/S:n (asia T‑309/04) ja Tanskan kuningaskunnan (asia T‑317/04) ja toisaalta TV2 A/S:n kilpailijoiden Viasatin (asia T‑329/04) sekä SBS TV:n ja SBS Danish Televisionin (asia T‑336/04) toimesta.
9.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi TV2 I ‑päätöksen 22.10.2008 antamallaan tuomiolla TV2/Danmark ym. v. komissio (T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 ja T‑336/04, EU:T:2008:457, jäljempänä TV2 I ‑tuomio). Se katsoi tuomiossaan, että komissio oli perustellusti päätellyt, että TV2:lle annettu julkisen palvelun tehtävä täytti yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien yleisradiopalvelujen määritelmän. Se totesi kuitenkin myös, että TV2 I ‑päätökseen liittyi useita lainvastaisuuksia, jotka johtivat lopulta kyseisen päätöksen kumoamiseen.
10.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi ensinnäkin tutkiessaan kysymystä siitä, johtavatko TV2 I ‑päätöksessä tarkoitetut toimenpiteet valtion varojen käyttöön, ettei komissio ollut perustellut päätöstään sikäli kuin kyse oli siitä, että vuosien 1995 ja 1996 mainostulot otettiin de facto huomioon valtion varoina.
11.
TV2 I ‑päätöksen kumoamisen jälkeen komissio tarkasteli asianomaisia toimenpiteitä uudelleen. Se kuuli tässä yhteydessä Tanskan kuningaskuntaa ja TV2 A/S:ää ja sai lisäksi huomautuksia kolmansilta osapuolilta.
12.
Komissio esitteli asianomaisia toimenpiteitä koskevan uuden tutkintansa tulokset riidanalaisessa päätöksessä.
13.
Riidanalainen päätös koskee TV2:n osalta vuosina 1995–2002 toteutettuja toimenpiteitä. Komissio on ottanut arvioinnissaan kuitenkin huomioon myös TV2 I ‑päätöksen jälkeen vuonna 2004 toteutetut pääoman vahvistamista koskevat toimenpiteet.
14.
Komissio toisti riidanalaisessa päätöksessä näkemyksensä siitä, että asianomaiset toimenpiteet ovat SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea TV2:lle. Se katsoi aluksi, että vuosien 1995 ja 1996 mainostulot olivat valtion varoja, ja päätteli tämän jälkeen valikoivan edun olemassaoloa tarkastaessaan, etteivät asianomaiset toimenpiteet täyttäneet toista ja neljättä Altmark-edellytystä (tuomio 24.7.2003, Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg, C 280/00, EU:C:2003:415). Vaikka komissio oli TV2 I ‑päätöksessä päätellyt, että 628,2 miljoonan Tanskan kruunun (DKK) suuruinen summa (noin 84,45 miljoonaa euroa) oli liian suuri korvaus, joka oli ristiriidassa SEUT 106 artiklan 2 kohdan kanssa, se katsoi riidanalaisessa päätöksessä, että kyseinen summa oli asianmukainen oman pääoman varanto TV2 A/S:lle.
15.
Se totesi siis riidanalaisen päätöksen päätösosan 1 artiklassa seuraavaa: ”Toimenpiteet, jotka Tanska on toteuttanut [TV2:n] hyväksi vuosina 1995–2002 lupamaksuvarojen ja muiden tässä päätöksessä määritettyjen toimenpiteiden muodossa, soveltuvat sisämarkkinoille [SEUT] 106 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla.”
II. Asian käsittely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
16.
TV2 A/S nosti 30.12.2011 unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon jättämällään kannekirjelmällä kanteen, jossa vaadittiin riidanalaisen päätöksen osittaista kumoamista.
17.
TV2 A/S vaati ensisijaisesti, että unionin yleinen tuomioistuin kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin komissio päätteli siinä, että asianomaiset toimenpiteet olivat SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.
18.
Toissijaisesti TV2 A/S vaati, että unionin yleinen tuomioistuin kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin komissio päätteli siinä, että TV2:lle TV2-Fondenin välityksellä vuosina 1995 ja 1996 maksetut mainostulot olivat valtiontukea.
19.
Valituksenalaisessa tuomiossa ja erityisesti sen 175, 176 ja 210–220 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin kumosi riidanalaisen päätöksen mainitusta syystä ja hylkäsi kanteen muilta osin.
III. Valitus
20.
Valituksensa tueksi komissio esittää yhden ainoan valitusperusteen, jossa se lähinnä väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se tulkitsi virheellisesti SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtion varojen käsitettä tutkiessaan kysymystä siitä, olivatko TV2:lle TV2 Reklamelta TV2-Fondenin välityksellä vuosina 1995 ja 1996 siirretyt mainostulot valtiontukea.
21.
Komission näkemystä tukevat Viasat ja EFTAn valvontaviranomainen.
22.
TV2 A/S ja Tanskan kuningaskunta kiistävät komission perustelut ja väittävät lähinnä, ettei unionin yleinen tuomioistuin tehnyt oikeudellista virhettä, kun se kumosi riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin siinä luonnehditaan kyseisiä tuloja valtiontueksi. TV2 A/S ja Tanskan kuningaskunta väittävät, että nämä tulot olivat tuona ajankohtana Tanskan valtion määräysvallassa ainoastaan teoreettisesti, joten komission päättely perustuu Tanskan oikeuden virheelliseen tulkintaan. Niiden mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen verratessaan nyt käsiteltävää asiaa 13.3.2001 annetussa tuomiossa PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) kyseessä olleeseen asiaan. Lopuksi Tanskan kuningaskunta katsoo, että unionin yleisen tuomioistuimen kyseisten mainostulojen ja TV2-Fondenilta TV2:lle siirrettyjen lupamaksutulojen välillä tekemä ero oli perusteltu.
23.
Unionin tuomioistuin katsoi työjärjestyksensä 76 artiklan 2 kohdan mukaisesti, että sillä oli käsittelyn kirjallisen vaiheen päätyttyä riittävät tiedot asian ratkaisemiseen ja ettei asianosaisten kuulemiseksi ollut siten tarpeen pitää istuntoa.
A. Johdanto
24.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan toimenpiteen luonnehtiminen SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi tueksi edellyttää, että kaikki kyseisessä määräyksessä tarkoitetut edellytykset täyttyvät. (
4
)
25.
Siinä mainitaan neljä edellytystä. Ensinnäkin kyseessä on oltava valtion toimenpide tai valtion varoilla toteutettu toimenpide. Kyseisen toimenpiteen on toiseksi oltava omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Kolmanneksi toimenpiteellä on annettava etua sille, joka on toimenpiteen kohteena. Neljänneksi toimenpiteen on vääristettävä tai uhattava vääristää kilpailua. (
5
)
26.
Valitus koskee ainoastaan ensimmäistä näistä edellytyksistä, eli unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseisiä ”etuja” voidaan pitää SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna valtiontukena vain, jos ne yhtäältä ovat suoraan tai välillisesti valtion varoista myönnettyjä etuja ja jos ne toisaalta ovat peräisin valtiolta. (
6
)
27.
Siitä, kenen toimenpiteeksi toimenpide voidaan lukea, on ensinnäkin todettava, että käsiteltävässä asiassa viranomaiset ovat kiistatta olleet osallisia siihen, että kyseisestä toimenpiteestä päätettiin. (
7
)
28.
Edellytyksestä, jonka mukaan etujen on oltava suoraan tai välillisesti valtion varoista myönnettyjä, on toiseksi todettava vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenevän, että valtion varojen siirtoa ei tarvitse osoittaa kaikissa tapauksissa, jotta yhdelle tai useammalle yritykselle myönnetty etu voitaisiin katsoa SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi. (
8
)
29.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä valtiontuen käsitteeseen nimittäin sisällytetään valtion suoraan myöntämien etujen lisäksi myös julkisten tai yksityisten elinten, jotka valtio on perustanut tai nimennyt tuen hallinnoimista varten, myöntämä tuki. (
9
) Unionin oikeudessa ei nimittäin voida hyväksyä sitä, että valtion tukia koskevat oikeussäännöt voitaisiin kiertää pelkästään sillä, että luodaan sellaisia riippumattomia toimielimiä, joiden tehtävänä on tukien jakaminen. (
10
)
30.
Nämä toteamukset mielessä pitäen tutkin seuraavaksi, tulkitsiko unionin yleinen tuomioistuin oikein SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtion varojen käsitettä, kun se katsoi, että komissio teki oikeudellisen virheen todetessaan riidanalaisessa päätöksessä, että TV2:lle TV2 Reklamelta TV2-Fondenin välityksellä vuosina 1995 ja 1996 siirretyt mainostulot olivat valtiontukea.
31.
Jo tässä vaiheessa on kuitenkin huomautettava, että TV2 A/S sen paremmin kuin Tanskan hallituskaan eivät ole esittäneet ainuttakaan seikkaperäistä perustelua komission esittämien ensimmäisen (
11
) ja toisen (
12
) perustelun kiistämiseksi. Ne keskittyvät vastauksessaan lähinnä komission esittämään kolmanteen perusteluun (
13
) ja väittävät TV2 Reklamen ja TV2-Fondenin toimineen pelkkinä toimituskanavina, joiden tehtävänä oli siirtää mainosasiakkailta saatavat tulot TV2:lle ilman, että Tanskan viranomaiset olivat millään tavalla osallisia siihen, että tulot päätettiin osoittaa tähän tarkoitukseen.
32.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että sillä, ettei hallintoviranomaisella ole harkintavaltaa päätettäessä julkisten elinten välityksellä ohjattavien varojen käytöstä, ei ole merkitystä, jos lainsäädännössä, johon varojen siirto perustuu, säädetään yksityiskohtaisesti, miten varat on ohjattava (tuomio Italia v. komissio, 173/73, EU:C:1974:71, 35 kohta ja määräys Elcogás, C‑275/13, ei julkaistu, EU:C:2014:2314, 33 kohta).
33.
Toiseksi TV2 A/S:n ja Tanskan kuningaskunnan esittämää perustelua ei mielestäni yleensäkään voida tutkia muutoksenhakumenettelyssä, koska se liittyy lähinnä käsiteltävän asian tosiseikkoihin ja Tanskan oikeuden tulkintaan (
14
) ja koska se myös sisältää uusia perusteita – kuten sen, jonka mukaan ”tukijärjestelmän taloudellisilla realiteeteilla on ratkaiseva merkitys” –, joita ei missään vaiheessa otettu esille unionin yleisessä tuomioistuimessa.
B. Olisiko unionin yleisen tuomioistuimen pitänyt lukea kyseiset tulot valtion varoiksi sillä perusteella, että TV2 Reklame oli valtion omistama julkinen yhtiö?
34.
Komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen ja tulkitsi siten julkisista yrityksistä peräisin olevien valtion varojen käsitettä koskevaa oikeuskäytäntöä liian suppeasti, kun se ei valituksenalaisen tuomion 210 ja 211 kohdassa myöntänyt, että TV2 Reklamen tulot olivat valtion varoja, vaikka se on julkinen yhtiö, jonka ainoa osakkeenomistaja on Tanskan valtio, ja vaikka tulot olivat siten täysin jälkimmäisen määräysvallassa ja käytettävissä.
35.
Kuten äsken mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, julkisten viranomaisten osallistumisen ja määräysvallan laajuus on keskeinen tekijä määritettäessä, ovatko kyseiset tulot SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja valtion varoja.
36.
Muistutettakoon, että yhteisöjen tuomioistuin lausui 16.5.2002 antamassaan tuomiossa komissio v. Ranska, ns. Stardust Marine ‑tapaus (C‑482/99, EU:C:2002:294, 37 kohta) että ”yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa, että [SEUT 107 artiklan 1 kohta] koskee kaikkia rahoituskeinoja, joita viranomaiset voivat tosiasiallisesti käyttää tukeakseen yrityksiä, ilman että sillä seikalla olisi merkitystä, ovatko nämä varat pysyvästi valtion varoja. Näin ollen, vaikka määrät, jotka perustuvat kyseiseen toimenpiteeseen, eivät ole pysyvästi valtion itsensä hallussa, ne voidaan luokitella valtion varoiksi jo sillä perusteella, että ne ovat jatkuvasti valtion valvonnassa ja siis toimivaltaisten kansallisten viranomaisten käytettävissä.” (
15
)
37.
Yhteisöjen tuomioistuin totesi saman tuomion 38 kohdassa, että ”katsoessaan riidanalaisessa päätöksessä, että julkisten yritysten, kuten Crédit Lyonnais’n ja sen tytäryhtiöiden, varat ovat valtion valvonnassa ja näin ollen valtion käytettävissä, komissio ei tulkinnut SEUT 107 artiklan 1 kohdassa] tarkoitettua valtion varojen käsitettä virheellisesti. Valtio voi nimittäin käyttämällä määräysvaltaansa kyseisten yritysten suhteen ohjata niiden varojen käyttöä rahoittaakseen tarvittaessa muille yrityksille myönnettäviä erityisiä etuja” (ks. myös tuomio 17.7.2008, Essent Netwerk Noord ym., C‑206/06, EU:C:2008:413, 66 kohta).
38.
Viittaan myös 19.12.2013 annetun tuomion Association Vent De Colère! ym. (C‑262/12, EU:C:2013:851) 25 kohtaan, jonka mukaan ”jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti hallinnoituja ja jaettuja varoja, jotka saadaan kyseisessä lainsäädännössä määrätyistä pakollisista maksuista, voidaan pitää SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuina valtion varoina, vaikka niitä hallinnoisivatkin viranomaisista erilliset laitokset”. (
16
)
39.
Käsiteltävässä asiassa on riidatonta, että valtio (Tanskan kuningaskunta) oli TV2 Reklame ‑osakeyhtiön ainoa osakkeenomistaja, koska valtio omisti sen yhtiöpääoman kokonaan, ja että kulttuuriministerin oli hyväksyttävä sen yhtiöjärjestys ja siihen tehtävät muutokset. TV2 Reklame oli siten täysin valtion määräysvallassa. (
17
)
40.
Se, että – kuten edellä mainitusta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee – julkisen yrityksen tulot, jotka ovat täysin valtion hallussa ja määräysvallassa, ovat SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja valtion varoja, vaikuttaa mielestäni riittävältä perusteelta vaatia valituksenalaisen tuomion kumoamista. Ollakseni perusteellinen tarkastelen seuraavaksi muutamia muita perusteita, joista on mielestäni tehtävä sama päätelmä.
C. Varojen alkuperällä ei ole ratkaisevaa merkitystä
41.
Unionin yleinen tuomioistuin viittasi valituksenalaisessa tuomiossa (202 ja 203 kohta) 12.12.1996 antamaansa tuomioon Air France v. komissio (T‑358/94, EU:T:1996:194). Siinä oli kyseessä tilanne, jossa lailla perustetun erityisen julkisoikeudellisen laitoksen (Caisse des dépôts et consignations-participations, jäljempänä CDC-P) kokonaan omistama tytäryhtiö hankki lähes kokonaan Air France ‑lentoyhtiön yhtiöpääoman, jolloin nousi esiin kysymys siitä, voitiinko tähän pääomahankintaan käytettyjä varoja pitää valtion varoina, kun kyse oli yksityistä alkuperää olevista varoista, joita julkinen laitos ainoastaan hallinnoi, ja kun tallettajat saattoivat milloin tahansa vaatia niiden palauttamista.
42.
Vaikka CDC-P on Ranskan viranomaisten mukaan valtiosta riippumaton laitos, unionin yleinen tuomioistuin muistutti valituksenalaisessa tuomiossa lausuneensa 12.12.1996 annetussa tuomiossa Air France v. komissio (T‑358/94, EU:T:1996:194), että SEUT 107 artiklan 1 kohta koskee kaikkia rahoituskeinoja, joita viranomaiset voivat – koska kyseiset varat ovat valtion määräysvallassa – tosiasiallisesti käyttää tukeakseen yrityksiä, ilman että sillä seikalla olisi merkitystä, kuuluivatko nämä varat pysyvästi kyseisen sektorin varallisuuteen.
43.
Sen jälkeen unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalainen tuomion 205–207 kohdassa, että sama sääntö oli myöhemmin vahvistettu 16.5.2000 annetussa tuomiossa Ladbroke Racing v. komissio (C‑83/98 P, EU:C:2000:248).
44.
Valituksenalaisen tuomion 208 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin päätteli yllättävästi saman tuomion 201 kohdassa mainitsemastaan oikeuskäytännöstä, (
18
) luettuna yhdessä 12.12.1996 annetun tuomion Air France v. komissio (T‑358/94, EU:T:1996:194) ja tuomion Ladbroke Racing v. komissio (C‑83/98 P, EU:C:2000:248) kanssa, että varat, jotka ovat peräisin kolmansilta, voivat olla valtion varoja, jos niiden omistajat (kuten CDC-P:n tallettajat mainitussa tuomiossa Air France v. komissio) ovat antaneet ne vapaaehtoisesti valtion käyttöön tai hylänneet ne (kuten vedonlyöjien lunastamattomat voitot mainittuun tuomioon Ladbroke Racing v. komissio johtaneessa asiassa), ja päätteli tämän jälkeen valituksenalaisen tuomion 211 ja 212 kohdassa, että käsiteltävässä asiassa kyseessä olevat mainostulot olivat alun perin peräisin mainostajilta, jotka olivat maksaneet TV2:n mainosajasta, ja että mainittujen varojen ei näin ollen voitu katsoa olevan Tanskan valtion määräysvallassa, koska kyse ei ollut varojen omistajien valtion käyttöön vapaaehtoisesti asettamista varoista eikä varojen omistajien hylkäämistä varoista, joiden hoidosta valtio vastaa.
45.
En yhdy näihin perusteluihin kahdesta syystä.
1.
Varojen alkuperä yleisesti
46.
Toisin kuin valituksenalaisessa tuomiossa todetaan, sillä, mistä varat ovat peräisin, ja niiden alun perin yksityisellä alkuperällä (käsiteltävässä asiassa maksut oli saatu yrityksiltä, jotka halusivat mainostaa TV2:ssa), ei ole merkitystä tarkasteltaessa sitä oikeudellista kysymystä, voidaanko varoja, jotka ovat vaihtaneet omistajaa ja ovat kokonaan valtion omistaman yrityksen hallussa ja määräysvallassa, pitää ”valtion” varoina.
47.
Unionin yleinen tuomioistuin teki siten oikeudellisen virheen, kun se (muun muassa valituksenalaisen tuomion 208, 211 ja 212 kohdassa) painotti aivan muita seikkoja kuin itse varoja (ja erityisesti niiden alkuperää).
48.
SEUT 107 artiklan 1 kohta nimittäin ”koskee kaikkia rahoituskeinoja, joita viranomaiset voivat tosiasiallisesti käyttää tukeakseen yrityksiä, ilman että sillä seikalla olisi merkitystä, kuuluvatko nämä varat pysyvästi kyseisen sektorin varallisuuteen. Tästä seuraa, että vaikka kyseistä toimenpidettä vastaavat summat eivät ole pysyvästi viranomaisten hallinnassa, ne voidaan luokitella valtion varoiksi jo sillä perusteella, että ne ovat jatkuvasti valtion määräysvallassa ja siis toimivaltaisten kansallisten viranomaisten käytettävissä.” (
19
)
49.
Tässä ei siis ole merkitystä sillä, onko kyse yritystoiminnasta saaduista tuloista vai valtion siirtämistä varoista, kunhan varat ovat valtion määräysvallassa ja käytettävissä (tuomio 16.5.2002, komissio v. Ranska, ns. Stardust Marine ‑tapaus, C‑482/99, EU:C:2002:294, 38 kohta). Tämä havainnollistuu hyvin 8.5.2003 annetun tuomion Italia ja SIM 2 Multimedia v. komissio (C‑328/99 ja C‑399/00, EU:C:2003:252) 33 kohdassa, jossa todetaan seuraavaa: ”Friulian kaltaisen yksityisoikeudellisen yhtiön, josta 87 prosenttia on Friuli-Venezia Giulian maakunnan kaltaisen julkisen yksikön omistuksessa ja joka toimii viimeksi mainitun määräysvallassa, rahoitusvaroja voidaan pitää [SEUT 107 artiklan 1 kohdassa] tarkoitettuina valtion varoina – –. Sillä, että Friulia sijoitti omia varojaan, ei ole tässä suhteessa merkitystä. Jotta varoja voitaisiin pitää valtion varoina, on riittävää – kuten käsiteltävänä olevassa asiassa on selvää – että ne pysyvät jatkuvasti julkisessa määräysvallassa ja siis toimivaltaisten viranomaisten käytettävissä” (ks. myös tuomio 21.3.1991, Italia v. komissio, C‑303/88, EU:C:1991:136, 11–14 kohta).
50.
Lainaan vielä 17.7.2008 annettua tuomiota Essent Netwerk Noord ym. (C‑206/06, EU:C:2008:413). Kyseisen tuomion 70 kohdassa huomautetaan, että ”merkitystä ei ole sillä, että samanaikaisesti perityt varat keskitetään nimetylle yhtiölle, että se hallinnoi kerättyjä varoja ja että se saa osan näistä tuloista. Laissa säädettyjen menetelmien ja erityisesti kirjanpitäjän tarkastamien laskelmien perusteella on mahdollista erottaa toisistaan nämä erilaiset roolit ja valvoa varojen käyttöä. Tästä seuraa, että niin kauan kuin kyseinen nimetty yhtiö ei ole ottanut itselleen 400 miljoonan [Alankomaiden guldenin (NLG) (181512086,40 euroa)] suuruista summaa – mistä hetkestä lukien se on sen vapaasti käytettävissä – kyseinen summa on edelleen valtion valvonnassa ja siis kansallisten viranomaisten käytettävissä, mikä riittää siihen, että se voidaan luokitella valtion varoiksi” (kursivointi tässä).
51.
Julkisasiamies Darmon (
20
) esitti jo vuonna 1993 ajatuksen sellaisesta, valtiosta johtuvasta toimenpiteestä, ”jolla yksityiset oikeussubjektit – kuluttajat, työntekijät, liikeyritykset tai muut yksityisten henkilöiden ryhmät – velvoitettaisiin suorittamaan maksuja jollekin nimetylle yritykselle tai toimialalle”. Hänen mielestään ”[107] artiklan ratio legis eli pyrkimys säilyttää tasapuoliset kilpailuedellytykset keskenään kilpailevien taloudellisten toimijoiden välillä, velvoittaisi luokittelemaan tällaisen toimenpiteen valtiontueksi. [107] artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla ’valtiollisella’ luonteella viitataan pikemminkin tavanomaisia markkinaolosuhteita vääristävästä toimenpiteestä päättäneeseen viranomaiseen – siis valtioon ja sen ilmentymiin – kuin siihen elimeen tai henkilöön, joka rahoittaa tuen. Valtio saa viime kädessä kaikki tulonsa yksityisiltä henkilöiltä välittömien tai välillisten verojen muodossa, ja olipa välissä olevien yksiköiden luonne ja määrä mikä tahansa, tuen enemmän tai vähemmän hajautetusta rahoittamisesta aiheutuva rasite tulee joka tapauksessa aina yksityisten oikeussubjektien ja taloudellisten toimijoiden kannettavaksi. Nähdäkseni – ja kuten [22.3.1977 annetussa tuomiossa Steinike ja Weinlig (78/76, EU:C:1977:52)] lausutaan – ’on ensisijaisesti otettava huomioon tuen vaikutukset tukea saaviin yrityksiin tai tuottajiin’. – – Varojen alkuperää ei siten tarvitse ottaa erityisesti huomioon. – – Jos siis tietystä valtion menettelytavasta johtuvalla poikkeustoimenpiteellä annetaan etua jollekin yritykselle, se vääristää kilpailuedellytyksiä ja siihen on siten sovellettava [SEUT 107] ja [SEUT 108] artiklaa rahoituksen alkuperästä riippumatta”.
52.
Yhdyn komission näkemykseen myös siinä, kun se toteaa valtiontuen käsitettä koskevassa tiedonannossaan (
21
), että ”resurssien alkuperällä ei ole merkitystä edellyttäen, että ennen niiden suoraa tai välillistä siirtoa tuensaajille ne ovat valtion valvonnassa ja ovat sen vuoksi kansallisten viranomaisten saatavilla[ (
22
)], vaikka varat eivät ole viranomaisen omaisuutta [ (
23
)]. – – valtion varojen siirrosta on kuitenkin kyse silloin, kun yksityishenkilöiden maksamat maksut kulkevat julkisen tai yksityisen elimen kautta, jonka tehtävänä on välittää ne tuensaajille. – – Näin on – – myös siinä tapauksessa, että yksityinen yksikkö nimitetään laissa keräämään tällaisia maksuja valtion puolesta ja siirtämään ne tuensaajille, mutta se ei voi käyttää maksutuloja muihin tarkoituksiin kuin laissa säädettyihin. Tässä tapauksessa kyseiset määrät ovat valtion valvonnassa ja sen vuoksi kansallisten viranomaisten saatavilla, mikä on riittävä syy katsoa, että ne ovat valtion varoja [(tuomio 17.7.2008, Essent Netwerk Noord ym., C‑206/06, EU:C:2008:413, 69–75 kohta)]. Koska tätä periaatetta sovelletaan sekä julkisyhteisöihin että yksityisiin yksikköihin, jotka on nimitetty keräämään ja käsittelemään maksuja, välittäjän aseman siirtäminen julkisyhteisöltä yksityiselle yksikölle ei vaikuta valtion varoja koskevaan kriteeriin, jos valtio seuraa edelleen tiiviisti kyseistä yksikköä”.[ (
24
)]
53.
Asiassa, jossa annettiin 15.7.2004 tuomio Pearle ym. (C‑345/02, EU:C:2004:448), oli kyse aivan eri tilanteesta, ja yhteisöjen tuomioistuin totesi mainitun tuomion 37 kohdassa, että ”asiakirja-aineistosta käy ilmi, että aloitteen kyseessä olevan mainoskampanjan järjestämisestä ja toteuttamisesta teki yksityinen optikkojen yhdistys [Nederlandse Unie van Opticiens] eikä HBA [(Hoofdbedrijfschap Ambachten), julkisoikeudellinen toimialajärjestö]. HBA toimi ainoastaan välikappaleena kyseisellä toimialalla ennalta asetetun, puhtaasti kaupallisen tavoitteen – joka ei ollut millään tavoin osa Alankomaiden viranomaisten määrittelemää politiikkaa – toteuttamiseksi kerättyjen varojen kantamisessa ja kohdentamisessa” (kursivointi tässä).
54.
Toinen samantyyppinen esimerkki löytyy yleispankkipalveluja koskevasta komission päätöksestä. (
25
) Sen 23 kohdassa komissio toteaa seuraavaa: Maksut, jotka pankit (eli yksityiset yritykset) maksavat POCA Bankille osoituksena niiden sosiaalisesta vastuusta, ovat vapaaehtoisia. Käytännössä kaikki pankit eivät osallistu maksuihin. Kerätyt varat kulkevat yksinkertaisesti valtion käsien kautta, eikä valtiolla ole minkäänlaista harkintavaltaa niiden jakamisen suhteen (eli valtio ei valvo kyseisiä maksuja). Maksut siirretään kokonaisuudessaan POCA Bankille. Ne eivät näin ollen merkitse valtion varoja (vaikka ne kulkevatkin valtion kautta ennen niiden luovuttamista lopulliselle saajalle) eivätkä ole SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea. (”The
contributions which will be paid by the banks [i.e. by private undertakings] to the POCA bank as evidence of their social responsibility are voluntary. In practice, not all banks are contributing. The funds collected pass simply through the hands of the State who has no discretion for their allocation [i.e. those contributions are not controlled by the State]. They are transferred integrally to the POCA bank. They therefore do not constitute State resources [even if they pass through the hands of the State en route to the ultimate beneficiary] and are not an aid under [Article 107(1) TFEU]”) (kursivointi tässä).
2.
Vaatimus tietystä alkuperästä
55.
Unionin yleinen tuomioistuin päättelee valituksenalaisen tuomion 208 kohdassa mainituista kahdesta unionin tuomioistuimen tuomiosta virheellisesti, että jommankumman ”uusista” ja täydentävistä edellytyksistä (ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 44 kohta) on täytyttävä, jotta kolmansilta peräisin olevia varoja voitaisiin pitää valtion varoina.
56.
Katson (komission tapaan), ettei edellä mainitusta oikeuskäytännöstä löydy mitään vahvistusta päätelmälle, jonka mukaan julkisten yritysten tuloja voitaisiin pitää SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuina valtion varoina vain, jos niiden omistajat ovat antaneet ne vapaaehtoisesti valtion käyttöön tai jos niiden omistajat ovat hylänneet ne ja valtio vastaa niiden hoidosta.
57.
Ainakaan tämä ei ilmene mitenkään käsiteltävän asian olosuhteissa merkityksellisestä oikeuskäytännöstä eli 16.5.2002 annetusta tuomiosta Ranska v. komissio, ns. Stardust Marine ‑tapaus (C‑482/99, EU:C:2002:294, 37 ja 38 kohta), joka on sitä paitsi tuoreempi kuin ne kaksi tuomiota, joihin valituksenalaisessa tuomiossa yritetään tukeutua.
58.
Kuten EFTAn valvontaviranomainen lisäksi toteaa, unionin yleisen tuomioistuimen mainitsemista edellytyksistä jälkimmäinen (varojen hylkääminen) ei selvästikään liity mitenkään nyt käsiteltävän asian olosuhteisiin, ja ensiksi mainittu edellytys (varojen vapaaehtoinen käyttöön antaminen) on ristiriidassa jopa unionin yleisen tuomioistuimen viimeaikaisen oikeuskäytännön kanssa.
59.
Unionin tuomioistuin (kuudes jaosto) nimittäin totesi 27.9.2012 antamassaan tuomiossa Ranska v. komissio (T‑139/09, EU:T:2012:496, 63 ja 64 kohta), johon ei ole haettu muutosta, että se, että yksityistä alkuperää olevat maksut, joilla tukijärjestelmää on tarkoitus osittain rahoittaa, ovat ainoastaan vapaaehtoisia, ei ole yksinään riittävä peruste kieltää valtion varojen olemassaoloa, koska merkityksellinen peruste tätä arvioitaessa ei ole varojen alkuperä vaan se, missä laajuudessa viranomainen osallistuu kyseisten toimenpiteiden ja niiden rahoitustapojen määrittämiseen, ja tämä pätee myös silloin, kun maksut eivät ole pakollisia.
D. Julkisten viranomaisten määräysvallalla on ratkaiseva merkitys
60.
Edellä esitetyistä näkökohdista ilmenee, että tiettyjen tulojen luonnehtimiseen valtion varoiksi riittää, että ne ”ovat jatkuvasti valtion määräysvallassa ja siis toimivaltaisten kansallisten viranomaisten käytettävissä” (ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 48 kohta).
61.
Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin teki mielestäni valituksenalaisen tuomion 212, 214 ja 215 kohdassa oikeudellisen virheen, kun se tulkitsi määräysvallan käsitettä liian suppeasti arvioidessaan, oliko Tanskan valtiolla TV2-Fondenin välityksellä määräysvalta TV2 Reklamelta TV2:lle siirrettyihin varoihin.
62.
Unionin yleinen tuomioistuin nimittäin korosti ainoastaan sitä, että Tanskan valtiolla oli mahdollisuus määrätä, mikä osa TV2-Fondenilta TV2:lle siirrettävistä varoista muodostui mainostuloista, eikä ottanut huomioon valtion vaikutusta TV2 Reklamen tulojen siirtoon TV2-Fondenille (ks. myös riidanalaisen päätöksen 80 ja 81 kohta).
63.
Unionin yleinen tuomioistuin näyttää valituksenalaisen tuomion 214–217 kohdassa esittämissään perusteluissa edellyttävän, että kulttuuriministerillä olisi käsiteltävässä asiassa oltava toimivalta määrätä, mihin TV2 Reklamen tulot osoitetaan, ja pidättää osa niistä muihin tarkoituksiin kuin siirtoihin TV2-Fondenille, jotta niitä voitaisiin pitää valtion varoina, kun taas sitä osaa TV2-Fondenille siirretyistä tuloista, jota tämä ei ollut velvollinen siirtämään TV2:lle, ei voitaisi luonnehtia valtion varoiksi.
64.
Kuten komissio aivan oikein huomauttaa, unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin itse mainitsi valituksenalaisessa tuomiossa (182 kohta) vuoden 1994 lain 29 §:n 2 momentista ilmenevän, että TV2-Fondenia tuetaan myös mainostuksesta TV2:lla saatavilla voitoilla. Samasta pykälästä myös ilmenee, että kulttuuriministeri päätti TV2 Reklamen voitto-osuudesta, joka oli ohjattava TV2-Fondenille. (
26
) Kuten unionin yleinen tuomioistuin valituksenalaisen tuomion 181 kohdassa totesi ja kuten riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 81 perustelukappaleessakin mainitaan, kulttuuriministeri pystyi päättämään, että TV2-Fondenille ohjaamaton osuus TV2 Reklamen tuotosta käytettäisiin – Folketingin (Tanskan parlamentti) valtiovarainvaliokunnan hyväksynnän nojalla – TV2 Reklamelle aiemmin myönnetyn valtion takauksen takaisinmaksuun tai kulttuuritarkoituksiin (ks. vuoden 1994 lain 33 § (
27
)).
65.
Näin ollen valtiolla oli kaikki oikeudet ja täydellinen määräysvalta TV2 Reklamen tuloihin, ja lainsäädännöstä ilmenee suoraan, että näitä varoja voitiin käyttää muihin tarkoituksiin kuin siirtoihin TV2-Fondenille.
66.
Koska kulttuuriministerillä oli mahdollisuus määrätä, että varat käytettäisiin muihin tarkoituksiin kuin siirtoihin TV2-Fondenille, on todettava, että nämä varat olivat valtion määräysvallassa riippumatta siitä, miten kulttuuriministeri on tosiasiallisesti kunakin vuonna päättänyt varat käyttää.
67.
Lisäksi kulttuuriministeri oli ainoa, joka saattoi päättää TV2-Fondenilta TV2:lle kunakin vuonna siirrettävästä määrästä, koska varojen siirto TV2-Fondenilta TV2:lle voitiin toteuttaa ainoastaan kulttuuriministerin vahvistaman TV2:n talousarviokehyksen yhteydessä. (
28
)
68.
Näin ollen olen komission kanssa samaa mieltä siitä, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se valtion varojen olemassaoloa arvioidessaan ei yhtäältä ottanut huomioon sitä, (
29
) että valtiolla oli kaikki oikeudet ja täysi määräysvalta TV2 Reklamen varoihin ja että se saattoi päättää, siirrettäisiinkö varat TV2-Fondenille vai käytettäisiinkö ne muihin tarkoituksiin, esimerkiksi kulttuuritarkoituksiin, ja kun se toisaalta ei ottanut huomioon sitä, että TV2-Fondenin varat olivat täysin valtion määräysvallassa ja valtio saattoi siten päättää yksipuolisesti, millä hetkellä ja missä määrin varoja oli siirrettävä TV2:lle.
E. Unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi virheellisesti 13.3.2001 annettua tuomiota PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160)
69.
Perustellakseen, miksi Tanskan viranomaisten käyttämä julkinen määräysvalta ei ollut riittävän laajaa, jotta kyseisiä varoja voitaisiin luonnehtia valtion varoiksi, unionin yleinen tuomioistuin vertasi käsiteltävässä asiassa kyseessä olevaa tilannetta 13.3.2001 annetussa tuomiossa PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) kyseessä olleeseen tilanteeseen.
70.
Muistutettakoon, että SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista valtion varoista on kyse silloin, kun yksityistä alkuperää olevia varoja siirretään toisaalle valtion määräysvallassa olevan rahaston välityksellä.
71.
Niinpä unionin tuomioistuin on katsonut, että sähkön ostovelvoitteen rahoittaminen sähkönkuluttajilta perittävillä lisämaksuilla, jotka siirrettiin valtion valvonnassa olevan rahaston välityksellä, oli valtion varoista toteutettu toimenpide. (
30
)
72.
Unionin tuomioistuin on luokitellut valtiontueksi myös tuulivoimalla tuotetun sähkön ostovelvoitteen, joka rahoitettiin julkisista sähköpalveluista perittävillä maksuilla. Valtion varoja koskeva edellytys täyttyi, koska sähköpalvelumaksuilla (CSPE) rahoitettu rahasto, jota hallinnoi Caisse des dépôts et consignations (valtion talletuslaitos), oli valtion määräysvallassa. (
31
)
73.
Unionin tuomioistuin ei kuitenkaan – kuten Fromont ja Cartier-Bresson toteavat – ”tyydy määrittämään sen elimen asemaa, jonka kautta varat siirretään. Se myös tarkistaa tapauskohtaisesti, onko varojen käyttö valtion määräysvallassa. Optikkoalan yritysten mainoskampanjan rahoittamista koskevassa tuomiossa [(15.7.2004, Pearle ym., C‑345/02, EU:C:2004:448, 41 kohta)] oli kyse maksuista, jotka julkisoikeudellinen toimialajärjestö keräsi yksityisyrityksiltä tämän mainonnan rahoittamiseksi. Unionin tuomioistuin ei kuitenkaan katsonut valtion varojen käyttämistä koskevan edellytyksen täyttyvän, sillä tämä järjestö ’ei ollut minään ajankohtana voinut määrätä vapaasti’ maksuista, jotka oli ’nimenomaisesti kohdennettu [mainoskampanjan] rahoitukseen’. Myös [Ranskan] Conseil d’Etat kieltäytyi luokittelemasta valtiontueksi päätöstä, jolla määrättiin – – maatalous- ja merikalastuskoodeksin (Code rural et de la pêche maritime) mukaisesti yleissitovaksi sopimus, jolla maatalousalan toimialajärjestössä otetaan käyttöön maksuja. Se perusteli tätä sillä, että maksut kerännyt toimialajärjestö pani maksuilla rahoitetut toimet täytäntöön itsenäisesti, ilman että maksutulot olisivat missään vaiheessa olleet viranomaisten käytettävissä (CE, 7.5.2008, Coopérative Cooperl Hunaudaye: Rec. CE 2008, taulukot, s. 605–640. – E. Glaser, Les cotisations volontaires obligatoires perçues par les organisations interprofessionnelles: Dr. adm. 2008, comm. 160). Unionin tuomioistuin katsoi samoista syistä, että päätös, jolla kalkkunankasvatusalaa edustavan toimialajärjestön tekemä sopimus määrättiin yleissitovaksi, ei täyttänyt valtion varojen käyttöä koskevaa edellytystä [(tuomio 30.5.2013, Doux Élevage ja Coopérative agricole UKL-ARREE, C‑677/11, EU:C:2013:348)]” (kursivointi tässä). (
32
)
74.
13.3.2001 annetussa tuomiossa PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) yhteisöjen tuomioistuin myös sulki pois varojen luonnehdinnan valtiontueksi, sillä vihreän sähkön tuottajille myönnettyjä etuja rahoittivat pelkästään yksityiset sähkönjakeluyritykset varoilla, jotka eivät missään vaiheessa olleet valtion määräysvallassa ja jotka siten ”eivät itse asiassa milloinkaan siirtyneet pois yksityiseltä sektorilta” (ks. julkisasiamies Jacobsin ratkaisuehdotus PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2000:585, 166 kohta). Vastaavasti 5.3.2009 annettu tuomio UTECA (C‑222/07, EU:C:2009:124, jonka myös unionin yleinen tuomioistuin mainitsee valituksenalaisessa tuomiossa) koski 13.3.2001 annetun tuomion PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) tapaan tilannetta, jossa kyseiset varat eivät olleet missään vaiheessa poistuneet yksityiseltä sektorilta.
75.
Kuten Bacon perustellusti toteaa, (
33
) PreussenElektra-periaatetta sovelletaan vain, kun yksityiset toimijat, joita ostovelvoite koskee, vastaavat kokonaan avustuksesta aiheutuvista kustannuksista ilman minkäänlaista tätä varten säädetyn maksun myötävaikutusta (”the PreussenElektra principle will – – only apply where the cost of the subsidy is borne entirely by the private operators subject to the purchase obligation, without any contribution via a regulated levy”).
76.
Kuten myös 15.7.2004 annetusta tuomiosta Pearle ym. (C‑345/02, EU:C:2004:448) ja 30.5.2013 annetusta tuomiosta Doux Élevage ja Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, 32 ja 36 kohta) ilmenee, että ratkaisun perusteena lienee ollut se, etteivät maksulla kerätyt varat olleet valtion käytettävissä vaan varatut niille, jotka maksun olivat suorittaneet (”the proceeds from the levy were not available to the State, but were ringfenced for the direct benefit of those who paid it”) (
34
).
77.
Valituksenalaisen tuomion mukaan käsiteltävä asia olisi verrattavissa 13.3.2001 annetussa tuomiossa PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) kyseessä olleeseen asiaan.
78.
Todettuaan valituksenalaisen tuomion 209 kohdassa, ettei ole mahdollista katsoa, että varat ovat valtion määräysvallassa ja että ne ovat siis edellä tarkoitettuja valtion varoja pelkästään siitä syystä, että valtio määrää lainsäädäntötoimella kolmannen käyttämään omia varojaan tietyllä tavalla, unionin yleinen tuomioistuin vertasi sen 213 kohdassa käsiteltävän asian tosiseikkoja 13.3.2001 annettuun tuomioon PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) johtaneen asian tosiseikkoihin ja totesi asioiden rinnastuvan toisiinsa siksi, että ”viimeksi mainitussa asiassa valtio oli vahvistanut vähimmäishinnat uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön ostamiselle, kun taas käsiteltävässä tapauksessa Tanskan viranomaisilla oli mahdollisuus vahvistaa lähinnä se enimmäissumma, joka TV2 Reklamen oli maksettava TV2:lle siitä, että TV2 antaa TV2 Reklamenin asiakkaiden käyttöön mainosaikaa”.
79.
Katson kuitenkin, (
35
) että nämä kaksi asiaa poikkeavat selvästi toisistaan sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen osalta.
80.
Nyt käsiteltävä asia nimittäin koskee varojen siirtoa julkiselta yritykseltä kulttuuriministerin vuosittain tekemän päätöksen nojalla, kun taas 13.3.2001 annettuun tuomioon PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) johtaneessa asiassa oli kyse yleisestä lainsäännöksestä, jolla tietyt yritykset velvoitettiin suorittamaan siirtoja toisen (lähinnä yksityisten) toimijoiden ryhmän hyväksi.
81.
Kuten komissio toisaalta huomauttaa, 13.3.2001 annettuun tuomioon PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) johtaneessa asiassa kyseessä ollut yhtiö (PreussenElektra) ei ollut saanut tehtäväkseen hallinnoida tukitoimenpidettä, koska kyseessä ei ollut mikään korvausjärjestelmä, josta olisi maksettu korvauksia yhtiöille, joille aiheutui lisäkustannuksia.
82.
Mainitussa tuomiossa omaksuttua ratkaisua ei siten voida soveltaa tilanteessa, jossa valtio perustaa TV2 Reklamen kaltaisen erillisen oikeudellisen yksikön ja valtuuttaa sen hallinnoimaan tukitoimenpidettä. (
36
)
83.
Sen sijaan käsiteltävän asian tosiseikat ovat hyvin samankaltaiset kuin 17.7.2008 annettuun tuomioon Essent Netwerk Noord ym. (C‑206/06, EU:C:2008:413) johtaneessa asiassa.
84.
Siinä oli kyseessä tilanne, jossa julkinen yritys (SEP) oli valtuutettu perimään lisämaksu, jonka Alankomaiden valtio oli lailla asettanut sähkönostajille kattaakseen markkinoita vastaamattomat kustannukset. Käytännössä tämä lisämaksu maksettiin sähköverkonhaltijalle, jonka oli vuosittain suoritettava maksujen tuotto SEP:lle. SEP piti itsellään 400 miljoonaa Alankomaiden guldenia (NLG) (181512086,40 euroa), joilla oli tarkoitus kattaa markkinoita vastaamattomat kustannukset vuonna 2000, ja suoritti ylimenevän osan ministerille.
85.
Kyseisessä asiassa unionin tuomioistuin ensinnäkin totesi, ettei merkitystä ollut sillä, että samanaikaisesti perityt varat keskitettiin nimetylle yhtiölle (SEP), että se hallinnoi kerättyjä varoja ja että se sai osan näistä tuloista, sillä nämä SEP:n eri tehtävät oli mahdollista erottaa toisistaan ja valvoa varojen käyttöä. Unionin tuomioistuimen mukaan (tuomio 17.7.2008, Essent Netwerk Noord ym., C‑206/06, EU:C:2008:413, 70 kohta) tästä seurasi, että ”niin kauan kuin kyseinen nimetty yhtiö ei ole ottanut itselleen 400 miljoonan NLG:n [(181512086,40 euroa)] suuruista summaa – mistä hetkestä lukien se on sen vapaasti käytettävissä – kyseinen summa on edelleen valtion valvonnassa ja siis kansallisten viranomaisten käytettävissä, mikä riittää siihen, että se voidaan luokitella valtion varoiksi (ks. vastaavasti tuomio 16.5.2002, Ranska v. komissio, [ns. Stardust Marine ‑tapaus,]C‑482/99, [EU:C:2002:294,] 37 kohta)”.
86.
Tämän jälkeen unionin tuomioistuin täsmensi, että mainitussa asiassa kyseessä ollut toimenpide erosi toimenpiteestä, josta oli kyse 13.3.2001 annetussa tuomiossa PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), ”jonka 59 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin totesi, että yksityisille sähkönjakeluyrityksille asetettuun velvoitteeseen ostaa kiinteillä vähimmäishinnoilla uusiutuvista energialähteistä tuotettua sähköä ei liity valtion varojen suoraa tai välillistä siirtämistä tällaista sähköä tuottaville yrityksille. Viimeksi mainitussa tapauksessa valtio ei ollut valtuuttanut yrityksiä hoitamaan valtion varoja, vaan niitä sitoi velvollisuus tehdä ostot omilla varoillaan” (tuomio 17.7.2008, Essent Netwerk Noord ym., C‑206/06, EU:C:2008:413, 74 kohta).
87.
Kuten asiassa, jossa annettiin 17.7.2008 tuomio Essent Netwerk Noord ym. (C‑206/06, EU:C:2008:413), käsiteltävässä asiassa TV2 Reklame on itsenäinen julkinen laitos, joka perustettiin keräämään varoja myymällä TV2:n mainostilaa ja hallinnoimaan näitä varoja.
88.
Samoin 22.10.2014 annetun määräyksen Elcogás (C‑275/13, ei julkaistu, EU:C:2014:2314) 32 kohdassa todetaan, että ”toisin kuin pääasiassa, tilanteessa, joka johti [13.3.2001 annettuun] tuomioon PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), yrityksillä oli ainoastaan velvollisuus tehdä ostot omilla varoillaan [(ks. vastaavasti tuomio 17.7.2008, Essent Netwerk Noord ym., C‑206/06, EU:C:2008:413, 74 kohta)]. Lisäksi kyseessä olleita varoja ei voitu pitää valtion varoina, koska ne eivät millään hetkellä olleet valtion määräysvallassa ja koska ei ollut olemassa pääasiassa kyseessä olevan kaltaista jäsenvaltion käyttöön ottamaa ja sääntelemää järjestelyä kyseisestä ostovelvollisuudesta aiheutuneiden lisäkustannusten korvaamiseksi eli järjestelyä, jolla valtio olisi taannut yksityisille toimijoilleen mainittujen lisäkustannusten täysimääräisen korvauksen [(ks. vastaavasti tuomio 19.12.2013, Association Vent De Colère! ym., C‑262/12, EU:C:2013:851, 36 kohta)]”.
89.
Sama päättely pätee TV2-Fondeniin, koska se on julkinen laitos ja koska ministeri saattoi lisäksi määrätä rahaston varoista.
90.
Samoin kuin edellä alaviitteessä 36 mainituissa tuomioissa, lainsäätäjä perusti nyt käsiteltävässä asiassa järjestelmän, jossa julkinen yhtiö (tässä tapauksessa TV2 Reklame) sai hallinnoimastaan tuesta hyvityksen, joka tässä tapauksessa myönnettiin oikeutena myydä TV2:n mainosaikaa.
91.
Tähän on lisättävä, että päinvastoin kuin 13.3.2001 annetussa tuomiossa PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), TV2 Reklamella ei ollut velvollisuutta tehdä ostoja TV2:lta omilla varoillaan. Tanskan lainsäädännöstä sitä vastoin ilmenee, että TV2:n oli annettava mainosaikaa TV2 Reklamen käyttöön ja ettei TV2 Reklamen siten tarvinnut ostaa tätä aikaa TV2:lta ennalta vahvistettuun hintaan, kuten oli tilanne tuomiossa PreussenElektra.
92.
Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että nyt käsiteltävä asia oli verrattavissa 13.3.2001 annettuun tuomioon PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) johtaneeseen asiaan, ja tämä virheellinen tulkinta on vaikuttanut olennaisesti unionin yleisen tuomioistuimen riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi esittämiin perusteluihin.
F. Lupamaksutulojen alkuperän ja mainostulojen alkuperän välillä ei ole eroa
93.
Olen komission kanssa samaa mieltä siitä, että unionin yleisen tuomioistuimen TV2 Reklamen TV2:lle TV2-Fondenin välityksellä siirtämien mainostulojen alkuperän ja TV2-Fondenilta TV2:lle siirrettyjen lupamaksutulojen alkuperän välillä tekemä ero ei tässä tapauksessa ole looginen eikä perusteltu.
94.
On nimittäin vaikea nähdä, miten tulot, jotka saadaan yksityisiltä käyttäjiltä yleisradioyhtiöiden julkisista palveluista perittävistä lakisääteisistä lupamaksuista, eroaisivat tuloista, jotka saadaan yksityisiltä mainostajilta näissä samoissa tiedotusvälineissä myytävästä mainosajasta perittävistä maksuista. Kummassakin tapauksessa tulot saadaan maksuista, joita kolmannet osapuolet suorittavat julkiselle yritykselle (DR tai TV2 Reklame) tietyn palvelun vastikkeeksi.
95.
Edellä esittämäni oikeudelliset virheet osoittavat ne syyt, joista unionin yleinen tuomioistuin on päätynyt toteamaan, että näitä kahta tulolajia on kohdeltava eri tavalla samassa tilanteessa, vaikka niillä on sama alkuperä.
G. Valtion varojen käsitteen ja edun käsitteen sekoittaminen
96.
Olen lopuksi komission kanssa samaa mieltä siitä, että muun muassa valituksenalaisen tuomion 211 kohdasta ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin näyttää sekoittaneen valtion varojen ja edun käsitteet (ks. valituksenalaisen tuomion 175–220 kohta).
97.
Sillä, merkitseekö kyseinen varojen siirto etua, ei nimittäin ole merkitystä arvioitaessa sitä, onko näitä varoja pidettävä SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuina valtion varoina. Tämä kysymys voisi koskea vain toista niistä neljästä edellytyksestä, joiden on täytyttävä, jotta varojen voitaisiin katsoa olevan mainitussa artiklassa tarkoitettua valtiontukea, nimittäin edellytystä, jonka mukaan toimenpiteen on oltava valikoiva eli sillä on suosittava ”tiettyjä yrityksiä tai tiettyjä tuotannonaloja”.
IV. Oikeudenkäyntikulut
98.
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan, jota sovelletaan sen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio ja Viasat ovat vaatineet, että TV2 A/S velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja koska viimeksi mainittu on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan niille aiheutuneet oikeudenkäyntikulut. Työjärjestyksen 140 artiklan 1 kohdan, jota saman työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla sovelletaan valituksen käsittelyyn, mukaan asiassa väliintulijoina olleet jäsenvaltiot ja unionin toimielimet vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Tanskan kuningaskunta vastaa väliintulijana unionin yleisessä tuomioistuimessa omista oikeudenkäyntikuluistaan. Työjärjestyksen 140 artiklan 2 kohdan, jota työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla sovelletaan myös valituksen käsittelyyn, mukaan EFTAn valvontaviranomainen, joka on asiassa väliintulijana, vastaa samoin omista oikeudenkäyntikuluistaan. EFTAn valvontaviranomainen vastaa siten omista oikeudenkäyntikuluistaan.
V. Ratkaisuehdotus
99.
Edellä esitetyistä syistä ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti:
–
unionin yleisen tuomioistuimen 24.9.2015 antama tuomio TV2/Danmark v. komissio, T‑674/11, kumotaan siltä osin kuin sillä kumotaan Tanskan toimenpiteistä (C 2/03) TV2/Danmarkin hyväksi 20.4.2011 annettu komission päätös 2011/839/EU ainoastaan sillä perusteella, että kyseisessä päätöksessä todetaan, että TV2/Danmarkille TV2-Fondenin välityksellä vuosina 1995 ja 1996 maksetut mainostulot ovat valtiontukea;
–
ensimmäisessä oikeusasteessa toissijaisesti esitetty kantajan kolmas vaatimus hylätään asiakysymyksen osalta perusteettomana;
–
ensimmäisessä oikeusasteessa kantajana ollut osapuoli velvoitetaan korvaamaan Euroopan komission ja Viasat Broadcasting UK Ltd:n oikeudenkäyntikulut; ja
–
velvoitetaan Tanskan kuningaskunta ja EFTAn valvontaviranomainen vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	Tuomio 24.9.2015, TV2/Danmark v. komissio (T-674/11, EU:T:2015:684; jäljempänä valituksenalainen tuomio).
(
3
)	Tanskan toimenpiteistä (C 2/03) TV2/Danmarkin hyväksi 20.4.2011 annettu komission päätös (EUVL 2011, L 340, s. 1; jäljempänä riidanalainen päätös).
(
4
)	Ks. tuomio 17.7.2008, Essent Netwerk Noord ym. (C‑206/06, EU:C:2008:413, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
5
)	Ks. tuomio 19.12.2013, Association Vent De Colère! ym. (C‑262/12, EU:C:2013:851, 15 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
6
)	Ks. tuomio 16.5.2002, Ranska v. komissio, ns. Stardust Marine ‑tapaus (C‑482/99, EU:C:2002:294, 24 kohta); tuomio 19.12.2013, Association Vent De Colère! ym. (C‑262/12, EU:C:2013:851, 16 kohta), ja määräys 22.10.2014, Elcogás (C‑275/13, EU:C:2014:2314, 21 kohta).
(
7
)	Ks. tuomio 16.5.2002, Ranska v. komissio, ns. Stardust Marine ‑tapaus (C‑482/99, EU:C:2002:294, 52 kohta); tuomio 19.12.2013, Association Vent De Colère! ym. (C‑262/12, EU:C:2013:851, 17 kohta), ja määräys 22.10.2014, Elcogás (C‑275/13, EU:C:2014:2314, 22 kohta).
(
8
)	Ks. mm. tuomio 16.5.2002, Ranska v. komissio, ns. Stardust Marine ‑tapaus (C‑482/99, EU:C:2002:294, 36 kohta); tuomio 30.5.2013, Doux Élevage ja Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, 34 kohta), ja tuomio 19.12.2013, Association Vent De Colère! ym. (C‑262/12, EU:C:2013:851, 19 kohta).
(
9
)	Ks. tuomio 13.3.2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160, 58 kohta); tuomio 30.5.2013, Doux Élevage ja Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, 26 kohta), ja tuomio 19.12.2013, Association Vent De Colère! ym. (C‑262/12, EU:C:2013:851, 20 kohta).
(
10
)	Tuomio 16.5.2002, Ranska v. komissio, ns. Stardust Marine ‑tapaus (C‑482/99, EU:C:2002:294, 23 kohta). Ks. myös asian kannalta merkityksellinen oikeuskäytäntö, jota tarkastelen lähemmin jäljempänä tämän ratkaisuehdotuksen 36 ja 37 kohdassa.
(
11
)	Jonka mukaan unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt lukea kyseiset tulot valtion varoiksi sillä perusteella, että TV2 Reklame oli valtion omistama julkinen yhtiö.
(
12
)	Jonka mukaan Tanskan viranomaiset olivat valtuuttaneet TV2 Reklamen ja TV2-Fondenin hallinnoimaan mainosajan ostajilta saatavien mainostulojen siirtoa TV2:lle ja siten hallinnoimaan tukijärjestelmää.
(
13
)	Jonka mukaan Tanskan viranomaisilla oli harkintavaltaa päätettäessä, siirretäänkö TV2:lle mainostuloja ja missä määrin.
(
14
)	Tuomio 3.4.2014, Ranska v. komissio (C‑559/12 P, EU:C:2014:217, 78 ja 79 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Valituksenalainen tuomion 181–186 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin nimittäin palautti mieliin Tanskan lainsäädännön, sellaisena kuin se oli esitetty riidanalaisessa päätöksessä, kyseenalaistamatta mitenkään näitä tosiseikkoja koskevia toteamuksia ja ainoastaan esitti (mielestäni virheellisiä) oikeudellisia päätelmiä komission kyseisessä päätöksessä toteamien seikkojen perusteella.
(
15
)	Yhteisöjen tuomioistuin viittaa tässä 16.5.2000 annettuun tuomioon Ranska v. Ladbroke Racing ja komissio (C‑83/98 P, EU:C:2000:248, 50 kohta). On nimittäin niin, että ”lottery proceeds (even if the operation is run by a private company), part of which are allocated by law to a fund, amount to ’State resources’”. Ks. Pesaresi, N., Van de Casteele, K., Flynn, L. ja Siaterli, C. (toim.), EU Competition Law, Volume IV, State Aid, Book One, Claeys & Casteels, 2016, s. 213. Ks. 9.4.2002 annettu komission päätös, [EY] 87 ja [EY] 88 artiklan mukaisen valtiontuen hyväksyminen – Tapaukset, joita komissio ei vastusta (asiat N 560/01 ja NN 17/02, Brighton West Pier) (EYVL 2002, C 239, s. 2) ja 27.5.2003 annettu komission päätös, [EY] 87 ja [EY] 88 artiklan mukaisen valtiontuen hyväksyminen – Tapaukset, joita komissio ei vastusta (asia NN 11/02, UK National Heritage Memorial Fund) (EUVL 2003, C 187, s. 9).
(
16
)	Ks. myös tuomio 2.7.1974, Italia v. komissio (173/73, EU:C:1974:71, 35 kohta). Ks. Latullaie, F., L’obligation d’achat d’électricité éolienne, une aide d’État?, Dr. env., heinä-elokuu 2012, nro 23, s. 242; Durand, E., L’affaire Vent de Colère: une légère brise avant la tempête, JCP A, 2013, nro 48, s. 2345 ja Ronzano, A., Notion d’intervention ou de ressources d’État, RDLC, 3-2013, nro 53647.
(
17
)	Ks. riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 80, 89 ja 90 perustelukappale. Tanskan radio- ja televisiotoiminnasta 24.6.1994 annetun konsolidoidun lain nro 578 (bekendtgørelse af lov om radio- og fjernsynsvirksomhed, jäljempänä vuoden 1994 laki) 31 §:n 1 momentissa (valituskirjelmän liite A.4, s. 99) säädetään seuraavaa: ”Kulttuuriministeri perustaa osakeyhtiön, jonka tehtävänä on myydä TV2:n (TV2 Reklame A/S) mainosaikaa. Yhtiön osakkeet merkitsee valtio. Ministeri hyväksyy osakeyhtiön yhtiöjärjestyksen ja siihen tehtävät muutokset.”
(
18
)	Tuomio 30.5.2013, Doux Élevage ja Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 15.1.2013, Aiscat v. komissio (T-182/10, EU:T:2013:9, 104 kohta).
(
19
)	Tuomio 10.11.2011, Elliniki Nafpigokataskevastiki ym. v. komissio (T-384/08, ei julkaistu, EU:T:2011:650, 87 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
20
)	Ks. hänen ratkaisuehdotuksensa Sloman Neptun (C‑72/91 ja C‑73/91, EU:C:1992:130, 40 ja 41 kohta, ks. myös 12–46 kohta). Ks. lisäksi ratkaisuehdotus Kirsammer-Hack (C‑189/91, EU:C:1992:458, 18–27 kohta), tosin tuolloin yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi tämän tulkinnan ja omaksui tiukemman lähestymistavan.
(
21
)	Komission tiedonanto Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta valtiontuen käsitteestä (EUVL 2016, C 262, s. 13–).
(
22
)	Tuomio 16.5.2000, Ranska v. Ladbroke Racing ja komissio (C‑83/98 P, EU:C:2000:248, 50 kohta), ja tuomio 17.7.2008, Essent Netwerk Noord ym. (C‑206/06, EU:C:2008:413, 70 kohta).
(
23
)	Komissio lainaten 12.12.1996 annettua tuomiota Air France v. komissio (T-358/94, EU:T:1996:194, 65–67 kohta) toteaa seuraavaa ”Caisse des dépôts et consignations ‑pankin myöntämästä tuesta, joka rahoitettiin yksityisten henkilöiden vapaaehtoisilla talletuksilla, jotka olivat nostettavissa milloin tahansa. Tämä ei vaikuttanut siihen päätelmään, että kyseiset varat olivat valtion varoja, koska Caisse pystyi käyttämään niitä talletusten ja ottojen välisestä erotuksesta, aivan kuin varat olisivat pysyvästi sen käytettävissä”. Ks. myös tuomio 16.5.2000, Ranska v. Ladbroke Racing ja komissio (C‑83/98 P, EU:C:2000:248, 50 kohta).
(
24
)	Ks. valtiontuesta asiassa C‑24/09 (ex NN 446/08) – Valtiontuki energiaintensiivisille yrityksille, ekosähköä koskeva laki, Itävalta annetun komission päätöksen 2011/528/EU (EUVL 2011, L 235, s. 42) johdanto-osan 76 perustelukappale, joka myöhemmin vahvistettiin 11.12.2014 annetussa tuomiossa Itävalta v. komissio (T-251/11, EU:T:2014:1060; siihen ei ole haettu muutosta).
(
25
)	13.2.2002 tehty päätös N 514/01, [EY] 87 ja [EY] 88 artiklan mukaisen valtiontuen hyväksyminen – Tapaukset, joita komissio ei vastusta (sosiaalietuuksien maksujärjestelmän uudistaminen ja yleispankkipalvelujen tarjoaminen postitoimipaikoissa) (EUVL 2003, C 186, s. 17, 23 kohta).
(
26
)	Pykälän 1 momentista ilmenee, että TV2:lle menevä osuus radio- ja televisiolupamaksuista ohjataan erityisesti tätä varten perustettuun rahastoon nimeltä TV2-Fonden, jota hallinnoi keskusjohto.
(
27
)	Ks. myös riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 81 ja 84 perustelukappale. Radio- ja televisiopalveluista annetun lain 33 §:stä (valituskirjelmän liite A.4, s. 99) ilmenee, että ”kulttuuriministeri voi päättää, että se osa TV2 Reklamen tuotosta, jota ei ohjata TV2-Fondenille, käytetään Folketingin valtiovarainvaliokunnan hyväksynnän nojalla edellä mainitun valtiontakauksen takaisinmaksuun tai kulttuuritarkoituksiin”.
(
28
)	Vuoden 1994 lain 30 §:ssä (valituskirjelmän liite A.4, s. 98 ja 99) 1–3 momentissa säädetään, että ”TV2:n toiminta rahoitetaan kokonaisuudessaan TV2-Fondenilta saatavalla summalla, joka määritetään kulttuuriministerin vahvistaman talousarviokehyksen mukaisesti, sekä ohjelmamyynnistä ja muista palveluista saatavilla tuloilla, avustuksilla jne.”, että ”sen varmistamiseksi, että TV2:lla on toimintaansa tarvittavat varat, asetetaan valtiontakaus, jonka määrän ministeri vahvistaa saatuaan parlamentin valtiovarainvaliokunnan hyväksynnän” ja että ”jos edellä 1 momentissa tarkoitetut tulot eivät riitä kaikkiin ohjelmatoimintoihin, keskusjohto voi vedota valtiontakaukseen saatuaan ministerin hyväksynnän. Valtiontakauksella taataan TV2-Fondenin ottamat lainat, ja rahasto korvaa ja palauttaa takauksen”.
(
29
)	Komissio palauttaa mieleen ensimmäisen väitteensä, jonka mukaan käsiteltävässä asiassa kyseessä olevia varoja on pidettävä valtion varoina jo siksi, että ne ovat peräisin valtion määräysvallassa olevalta julkiselta yritykseltä, ja huomauttaa, ettei sen esittämiin väitteisiin ja päätelmään voida vedota sen toteamiseksi, että se pitää tällaisen arvioinnin suorittamista tarpeellisena. Yhdyn tähän näkemykseen (ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 40 kohta).
(
30
)	Tuomio 17.7.2008, Essent Netwerk Noord ym. (C‑206/06, EU:C:2008:413). Ks. Fromont, M. ja Cartier-Bresson, A., Fasc. 256: Aides économiques. – Notion. Typologie, JurisClasseur Administratif, 20.1.2015, s. 19.
(
31
)	Tuomio 19.12.2013, Association Vent De Colère! ym. (C‑262/12, EU:C:2013:851). Ks. edellä mainittu teos Fromont, M. ja Cartier-Bresson, A., s. 19.
(
32
)	Ks. edellä mainittu teos Fromont, M. ja Cartier-Bresson, A., s. 18 ja 19.
(
33
)	Bacon, K., European Union Law of State Aid, Oxford University Press, 2017, s. 66, 2.106 kohta ja alaviite 454 (kursivointi tässä).
(
34
)	Edellä mainittu teos Bacon, s. 63, 2.100 kohta. Vrt. tuomio 17.7.2008, Essent Netwerk Noord ym. (C‑206/06, EU:C:2008:413, 72 kohta) ja tuomio 20.9.2007, Salvat père & fils ym. v. komissio (T‑136/05, EU:T:2007:295, 162 kohta), joissa loppupäätelmä oli erilainen.
(
35
)	Kuten edellä mainittu teos Bacon, joka 13.3.2001 annetusta tuomiosta PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160) esittämässään kommentaarissa toteaa vielä seuraavaa: ”rather different example of the analysis of payments from private parties was the advertising revenues paid to the Danish broadcaster TV2, which the [General] Court held were not State resources despite the fact that the Danish authorities could restrict the percentage of those revenues that was transferred to TV2” (kursivointi tässä).
(
36
)	Tuomio 17.7.2008, Essent Netwerk Noord ym. (C‑206/06, EU:C:2008:413, 74 kohta); tuomio 19.12.2013, Association Vent De Colère! ym. (C‑262/12, EU:C:2013:851, 35 kohta) ja määräys Elcogás (C‑275/13, ei julkaistu, EU:C:2014:2314, 32 kohta).