62001CC0476_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Voiko jäsenvaltio kieltäytyä tunnustamasta toisen jäsenvaltion myöntämää ajokorttia? Jos voi, mistä syistä? Tässä on Amtsgericht Frankenthalin (Pfalz) (Saksa) erästä yksityishenkilöä vastaan käytävän rikosoikeudenkäynnin yhteydessä esittämien ennakkoratkaisukysymysten keskeinen sisältö. Kysymykset liittyvät läheisesti Euroopan kansalaisten arkielämän keskeisiin näkökohtiin.
I Oikeussäännöt
A Yhteisön lainsäädäntö
2. Ajokorttien myöntämistä ja käyttöä yhdenmukaistettiin ensimmäisen kerran ensimmäisellä asiaa koskevalla direktiivillä 80/1263/ETY,(2) jonka tarkoituksena oli parantaa tieliikenteen turvallisuutta ja helpottaa sellaisten henkilöiden liikkumista, jotka asettuvat toiseen jäsenvaltioon kuin siihen, jossa he ovat suorittaneet kuljettajantutkinnon, tai jotka liikkuvat Euroopan talousyhteisössä.
3. Tässä tarkoituksessa direktiivillä 80/1263/ETY lähennettiin asiaa koskevia kansallisia säännöksiä erityisesti ajokorttien myöntämisjärjestelmien ja ajokorttien voimassaoloehtojen osalta. Siinä säädettiin myös yhteisön ajokortin mallista ja vahvistettiin ajokorttien vastavuoroisen tunnustamisen periaate sekä perustettiin ajokorttien vaihtamisjärjestelmä sellaisia tilanteita varten, joissa kortinhaltija vaihtaa asuin- tai työpaikkaansa jäsenvaltiosta toiseen.
4. Direktiivi 80/1263/ETY kumottiin direktiivillä 91/439/ETY.(3) Direktiivillä 91/439/ETY toteutettiin uusi vaihe kansallisten säännösten yhdenmukaistamisessa erityisesti ajokortin myöntämisedellytysten ja ajokorttien vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamisalan osalta.
5. Ajokortin myöntämiseen sovelletaan alaikärajoja.(4) Ajokortin saajan on suoritettava tietyt kokeet(5) ja täytettävä terveyteen liittyvät vaatimukset.(6) Lisäksi ajokortin saajalla on oltava vakituinen asuinpaikka ajokortin myöntävän jäsenvaltion alueella, tai saajan on pystyttävä näyttämään toteen, että hän on opiskellut siellä vähintään kuusi kuukautta.(7) Direktiivin 7 artiklan 5 kohdassa säädetään, että henkilöllä voi olla vain yhden jäsenvaltion antama ajokortti. Tästä seuraa, että jos henkilöllä on jonkin jäsenvaltion myöntämä (voimassa oleva) ajokortti, joka on tunnustettava muissa jäsenvaltiossa, hän ei voi saada toista ajokorttia samasta tai mistään muustakaan jäsenvaltiosta.
6. Ajokorttien vastavuoroisen tunnustamisen periaatteesta säädetään direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa seuraavasti: ”Jäsenvaltioiden antamat ajokortit on tunnustettava vastavuoroisesti.”
7. Direktiivin 8 artiklan 2 kohdassa säädetään kuitenkin sellaisesta tapauksesta, jossa jäsenvaltion antaman voimassa olevan kansallisen ajokortin haltija on muuttanut vakinaisesti asumaan toiseen jäsenvaltioon, että ”jollei rikoslain ja yleistä järjestystä koskevien säädösten alueellisen soveltamisen periaatteen huomioon ottamisesta muuta johdu, se jäsenvaltio, jossa – – ajokortin haltijalla on vakituinen asuinpaikka, saa soveltaa ajokortin haltijaan kansallisia ajo-oikeuden rajoittamista tai poistamista taikka sen määräaikaista tai pysyvää peruuttamista koskevia kansallisia säännöksiä ja tarvittaessa vaihtaa ajokortin tätä tarkoitusta varten”.
8. Lisäksi direktiivin 8 artiklan 4 kohdan nojalla ”jäsenvaltio voi kieltäytyä hyväksymästä toisen jäsenvaltion sellaiselle henkilölle antamaa ajokorttia, johon ensin mainitun jäsenvaltion alueella on kohdistettu jokin 2 kohdassa mainittu toimenpide”. Jäsenvaltiot voivat komission suostumuksella tehdä kansalliseen lainsäädäntöönsä näiden säännösten täytäntöönpanon edellyttämät muutokset.(8)
B Kansallinen lainsäädäntö
9. Ajoneuvon kuljettajiin, joille on myönnetty ajokortti jossakin muussa jäsenvaltiossa kuin Saksassa ja jotka ovat muuttaneet Saksaan asumaan, on sovellettu Saksassa 1.1.1999 alkaen tieliikenteeseen pääsystä 18.8.1998 annettua Verordnung über die Zulassung von Personen zum Strassenverkehr -nimistä asetusta (asetus ajo-oikeudesta tieliikenteessä) eli niin kutsuttua Fahrererlaubnisverordnungia(9) (jäljempänä FeV).
10. FeV:n 28 §:n 1 ja 4 momentin mukaan Euroopan unionin tai Euroopan talousalueen (jäljempänä ETA) jäsenvaltion myöntämän ajokortin haltijalla ei ole ajo-oikeutta Saksassa, jos hänellä oli jo vakituinen asuinpaikka Saksassa kyseisen ajokortin saadessaan (ellei hän ole saanut ajokorttia sinä aikana, kun hän opiskeli ajokortin myöntäneessä jäsenvaltiossa).(10)
11. Sama pätee myös silloin, kun tuomioistuin määrää Euroopan unionin tai ETA:n jäsenvaltion myöntämän ajokortin (väliaikaisesti tai lopullisesti) menetetyksi tai kun hallintoviranomainen tekee vastaavan (välittömästi täytäntöön pantavan tai lopullisen) toimenpiteen, kun ajokorttia ei myönnetä, kun ajokortin käytöstä luovutaan(11) ja kun ajokortin haltija määrätään Saksan alueella ajokieltoon tai ajokortti takavarikoidaan tai otetaan pois tai muuten haltuun.(12)
12. Näistä säännöksistä seuraa, että saksalaisen ajokortin haltijalla ei ole enää oikeutta ajaa Saksassa, jos Saksan viranomaiset ovat ottaneet hänen ajokorttinsa pois(13) tai määränneet hänet ajokieltoon, vaikka jokin muu jäsenvaltio olisikin myöntänyt hänelle myöhemmin ajokortin.(14)
13. Lisäksi näitä säännöksiä on tulkittu Saksan oikeuskäytännössä(15) siten, että Saksaa koskevan ajo-oikeuden menettämisen vaikutukset ulottuvat ajallisesti sitä ajanjaksoa, jolle ajokielto määrättiin, ja ajokortin pois ottamista koskevaa karenssiaikaa pidemmälle. Toisin kuin aiemmin voimassa olleessa direktiivin täytäntöönpanosta annetun asetuksen(16) mukaisessa tilanteessa, ajo-oikeus voitaisiin täten menettää Saksassa määrittelemättömäksi ajaksi eikä sitä palautettaisi edes kyseisten määräaikojen umpeutumisen jälkeen.(17)
II Tosiseikat ja pääasian oikeudenkäynti
14. Amtsgericht Frankenthal (Pfalz) määräsi 26.2.1998 Saksan kansalaisen ja saksalaisen ajokortin haltijan Felix Kapperin ajokortin pois otettavaksi (ajo-oikeuden lopullista peruuttamista vastaava toimenpide) ja määräsi, että kansalliset toimivaltaiset viranomaiset voivat myöntää hänelle uuden ajokortin vasta yhdeksän kuukauden kuluttua eli 25.11.1998 jälkeen.
15. Kapperille ei ole tämän ajokortin pois ottamisen jälkeen myönnetty uutta ajokorttia Saksassa. Alankomaat kuitenkin myönsi hänelle ajokortin 11.8.1999.
16. Amtsgericht Frankenthal (Pfalz) määräsi 17.3.2000 Kapperille rangaistukseksi sakkoa, koska tämä oli ajanut Saksassa ajoneuvoa 20.11. ja 11.12.1999 välisenä aikana ilman voimassa olevaa ajokorttia tai tarkemmin ottaen hallussaan ainoastaan alankomaalainen ajokortti, jota Saksan viranomaiset eivät ole tunnustaneet päteväksi. Kapper vaati alankomaalaisen ajokorttinsa perusteella tämän päätöksen kumoamista Amtsgericht Frankenthalissa (Pfalz).
III Ennakkoratkaisukysymys
17. Asianosaisten esittämien väitteiden perusteella Amtsgericht Frankenthal (Pfalz) päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko jäsenvaltion yhteisön ajokortista 29 päivänä heinäkuuta 1991 annetun neuvoston direktiivin 91/439/ETY 1 artiklan 2 kohdan nojalla tunnustettava ajokortti myös silloin, kun tutkimusten perusteella toinen jäsenvaltio on myöntänyt kyseisen ajokortin siitä huolimatta, ettei ajokortin haltijalla ollut siellä vakituista asuinpaikkaa, ja onko mainitulla säännöksellä tältä osin mahdollisesti tosiasiallista vaikutusta?”
IV Arviointi
A Ennakkoratkaisukysymyksen tutkittavaksi ottaminen
18. Alankomaiden hallitus epäilee, voidaanko ennakkoratkaisukysymys ottaa tutkittavaksi, koska sen mukaan ennakkoratkaisupyynnössä ei esitetä riittävästi tietoja tosiseikoista, kansallisen oikeuden asiaa koskevista säännöksistä ja siitä, onko ennakkoratkaisukysymyksellä merkitystä pääasian ratkaisemisen kannalta, varsinkin jos asianosainen ei saisi enää ajo-oikeuttaan Saksassa takaisin.
19. Tämän osalta on palautettava mieliin, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 234 artiklassa määrätty menettely on yhteisöjen tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisen yhteistyön väline.(18) Tämän yhteistyön puitteissa kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen ja onko sen yhteisöjen tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt kysymykset koskevat yhteisön oikeuden tulkintaa, yhteisöjen tuomioistuimen on siten yleensä ratkaistava esitetyt kysymykset.(19)
20. Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin todennut, että oman toimivaltaisuutensa arvioimiseksi sen on tutkittava ne olosuhteet, joiden vallitessa kansallinen tuomioistuin esitti ennakkoratkaisukysymyksen.(20)
21. Tämän velvollisuutensa perusteella yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että se ei voi vastata kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen, jos on ilmeistä, että yhteisön oikeussäännön tulkitsemisella tai pätevyyden tulkitsemisella, joita kansallinen tuomioistuin on pyytänyt, ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos yhteisöjen tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa sille esitettyihin kysymyksiin vastauksen, josta olisi hyötyä.(21)
22. Viimeksi mainitusta tapauksesta on täsmennettävä, että vaatimuksella, joka koskee asiaa koskevien oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen riittävää kuvaamista, on lähinnä kaksi tavoitetta.
23. Ensinnäkin ennakkoratkaisupyynnön sisältämien tietojen on oltava sellaisia, että yhteisöjen tuomioistuimen on mahdollista tulkita yhteisön oikeutta siten, että tulkinnasta on hyötyä kansalliselle tuomioistuimelle.(22)
24. Nyt esillä olevassa asiassa ennakkoratkaisupyyntö todellakin sisältää vähän tietoja pääasian tosiseikoista ja oikeudellisista seikoista. Sen perusteella ei voida päätellä, sovellettiinko Kapperiin yhä hänen ajokorttinsa pois ottamiseen perustuvaa, Saksaa koskevan ajo-oikeuden menettämistä tai rajoitusta koskevaa toimenpidettä silloin, kun hänelle määrättiin seuraamuksia ajokortitta ajosta.
25. Ennakkoratkaisupyynnön tietoja kuitenkin täydennettiin sekä kansallisen tuomioistuimen vastauksella yhteisöjen tuomioistuimen sille esittämään selvityspyyntöön että Kapperin ja Saksan hallituksen näitä asioita koskeviin kysymyksiin antamilla vastauksilla. Niiden perusteella käy ilmi, että asianosaiseen ei enää sovellettu uuden ajokortin hankkimista koskevaa kieltoa (joka oli hänen osaltaan voimassa yhdeksän kuukauden ajan) silloin, kun hänelle määrättiin seuraamuksia riidanalaisten tosiseikkojen perusteella, mutta FeV:n 28 §:n 4 momentin 4 kohdan mukaan hänellä ei ilmeisesti ollut ajo-oikeutta Saksassa.(23) Tämän perusteella katson, että yhteisöjen tuomioistuin voi ennakkoratkaisupyynnön puutteista huolimatta antaa hyödyllisen vastauksen Amtsgericht Frankenthalin (Pfalz) esittämään ennakkoratkaisukysymykseen.
26. Toiseksi ennakkoratkaisupyynnössä annettujen tietojen on oltava sellaisia, että jäsenvaltioiden hallituksilla ja tietyillä muilla osapuolilla on mahdollisuus niiden perusteella esittää huomautuksensa EY:n tuomioistuimen perussäännön 20 artiklan mukaisesti.(24)
27. Jäsenvaltioiden hallitusten ja komission esittämistä huomautuksista käy nyt esillä olevassa asiassa ilmi, että ennakkoratkaisupyyntöön sisältyvien tietojen perusteella on voitu asianmukaisesti esittää huomautuksia ennakkoratkaisukysymyksestä. Kuten juuri totesin, ennakkoratkaisukysymyksen esittänyt tuomioistuin on myös täydentänyt näitä tietoja vastauksessaan, jonka se antoi yhteisöjen tuomioistuimen esittämään selvityspyyntöön. Nämä lisätiedot, jotka sisältyvät suullista käsittelyä varten laadittuun kertomukseen, on toimitettu jäsenvaltioiden hallituksille ja muille asianosaisille joko joihinkin kysymyksiin annettavaa kirjallista vastausta varten tai suullista käsittelyä varten siten, että asianosaiset ovat voineet tarvittaessa täydentää huomautuksiaan.
28. Katson näin ollen, että Amtsgericht Frankenthalin (Pfalz) esittämä ennakkoratkaisukysymys on otettava tutkittavaksi.
29. Kuten Kapper, Saksan ja Italian hallitus sekä komissio ovat ehdottaneet, ennakkoratkaisukysymystä olisi kuitenkin laajennettava siten, että se koskee myös direktiivin 8 artiklan 2 ja 4 kohdan tulkintaa, jotta kansalliselle tuomioistuimelle voidaan antaa hyödyllinen ja täydellinen vastaus.
30. Tämän perusteella ennakkoratkaisukysymys on mielestäni ymmärrettävä siten, että siinä tiedustellaan ensisijaisesti, onko direktiivin 1 artiklan 2 kohtaa, 7 artiklan 1 kohdan b alakohtaa, 8 artiklan 2 ja 4 kohtaa sekä 9 artiklaa tulkittava siten, että jäsenvaltio voi kieltäytyä tunnustamasta toisen jäsenvaltion myöntämän ajokortin ensinnäkin sillä perusteella, että ensin mainitun jäsenvaltion suorittamien tutkimusten mukaan kyseisen ajokortin haltijalla ei ollut vakituista asuinpaikkaa ajokortin myöntäneessä jäsenvaltiossa kyseisen ajokortin myöntämisajankohtana, ja/tai toiseksi sillä perusteella, että ajokortin haltijalla ei ole edelleenkään ajo-oikeutta ensin mainitun jäsenvaltion alueella sen jälkeen kun tämän jäsenvaltion hänelle aiemmin myöntämä ajokortti on otettu pois tai se on peruutettu lopullisesti ja hänelle on samalla langetettu väliaikainen kielto hankkia uutta ajokorttia, vaikka nämä toimenpiteet on saatettu täysimääräisesti täytäntöön ja niiden vaikutukset ovat siten lakanneet.
B Pääasia
31. Alustavasti on huomautettava, että direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa vahvistetaan periaate, jonka mukaan ”jäsenvaltioiden antamat ajokortit on tunnustettava vastavuoroisesti”.
32. Kuten äskettäin olen korostanut, näillä säännöksillä on yleinen sanamuoto, joka puoltaa ajokorttien vastavuoroista tunnustamista, asettamatta sille erityisiä edellytyksiä tai muodollisia vaatimuksia.(25)
33. Yhteisöjen tuomioistuin totesi vastaavasti asiassa Skanavi ja Chryssanthakopoulos 29.2.1996 antamassaan tuomiossa,(26) joka koski ajokorttien vaihtoa koskevia muodollisuuksia. Yhteisöjen tuomioistuin vahvisti tämän käsityksen asiassa Awoyemi 29.10.1998 antamassaan tuomiossa ja katsoi lisäksi, että ajokortin tunnustamista koskeva velvollisuus on täsmällinen ja ehdoton eikä jäsenvaltioilla ole harkintavaltaa tämän velvollisuuden noudattamisen edellyttämien yksityiskohtaisten sääntöjen osalta, minkä vuoksi edellä mainituilla direktiivin säännöksillä on välitön oikeusvaikutus.(27)
34. Yhteisöjen tuomioistuin huomautti tästä asiasta äskettäin uudelleen edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Alankomaat antamassaan tuomiossa, joka koski ajokortin rekisteröintimenettelyä.(28)
35. Jäsenvaltioiden väliseen luottamukseen perustuvan ajokorttien vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen perusteella on tutkittava, onko jäsenvaltiolla oikeus kieltäytyä tunnustamasta toisen jäsenvaltion myöntämää ajokorttia syistä, jotka liittyvät ajokortin haltijan asuinpaikkaan tai sellaiseen päätökseen, joka koskee ajokortin pois ottamista tai ajo-oikeuden lopullista peruuttamista.
1. Edellytys, joka koskee ajokortin haltijan asuinpaikkaa ajokortin myöntämisajankohtana
36. Direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan ajokortin saa antaa ainoastaan hakijoille, joiden vakituinen asuinpaikka on ajokortin antavan jäsenvaltion alueella.
37. Katsomme Kapperin sekä Alankomaiden ja Italian hallituksen tapaan, että yksinomaan ajokortin myöntävän jäsenvaltion tehtävänä on varmistaa direktiivin 9 artiklassa säädettyjen arviointiperusteiden mukaisesti, että tämä ennakkoedellytys täyttyy. Tästä seuraa, että mikäli jokin jäsenvaltio on myöntänyt ajokortin, muut jäsenvaltiot eivät voi kieltäytyä tunnustamasta kyseistä ajokorttia sillä perusteella, ettei mainittua edellytystä ole heidän mukaansa täytetty.
38. Mikäli asia tulkittaisiin toisin, kuten Saksan hallitus ehdottaa, direktiivissä vahvistettu järjestelmä ja sen ytimen muodostava vastavuoroisen tunnustamisen periaate asetettaisiin kyseenalaiseksi.
39. Kuten olen jo todennut Alankomaissa käytössä olevan ajokorttien rekisteröintijärjestelmän yhteydessä, direktiivissä vahvistetun järjestelmän taustalla on ajatus ajokorttien myöntämistä koskevien yhteisten sääntöjen määrittelemisestä ja siitä, että ajokortin myöntävälle jäsenvaltiolle annetaan yksinomainen toimivalta varmistaa näiden sääntöjen noudattaminen.(29) Ajokorttien vastavuoroisen tunnustamisen periaate perustuu tähän järjestelmään; tämän periaatteen on tarkoitus toimia automaattisesti eli ilman erityisiä ehtoja, muodollisuuksia tai tarkistuksia, ja se edellyttää näin ollen jäsenvaltioiden keskinäistä luottamusta.
40. Jos näin ollen sallittaisiin se, että jokin toinen jäsenvaltio tarkistaa, että jonkin toisen jäsenvaltion myöntämän ajokortin haltija on todella täyttänyt ajokortin haltijan asuinpaikkaa koskevan ajokortin myöntämisedellytyksen, ja jos tämä toteaa, ettei tätä edellytystä ole täytetty, ja kieltäytyy siten tunnustamasta kyseistä ajokorttia, ajokorttien vastavuoroisen tunnustamisen periaatteelta vietäisiin sen sisältö ja jäsenvaltioiden toiminnan taustalla oleva keskinäinen luottamus menetettäisiin.
41. Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut vastaavien näkökohtien nojalla, että ”jäsenvaltion myöntämän ajokortin hallussapitoa on pidettävä todisteena siitä, että kyseisen ajokortin haltija on täyttänyt direktiivin 91/439/ETY mukaiset myöntämisedellytykset, eikä vastaanottava jäsenvaltio voi ajokortin vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta loukkaamatta vaatia kyseistä haltijaa esittämään uudelleen todisteen siitä, että hän tosiasiallisesti täyttää direktiivin 91/439/ETY 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 9 artiklassa säädetyt edellytykset”.(30)
42. Yhteisöjen tuomioistuimen arvio perustui siihen, että ”tällä [toteen näyttämistä koskevalla] vaatimuksella – – estetään jopa toisten jäsenvaltioiden myöntämien ajokorttien vastavuoroinen tunnustaminen, koska sillä tarkistetaan uudelleen se, että kyseisen ajokortin haltija täyttää direktiivin 91/439/ETY 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 9 artiklan mukaiset ajokortin saamisen edellytykset.”(31)
43. Tässä yhteydessä yhteisöjen tuomioistuin korosti nimenomaisesti, että vaatimuksella asetetaan rekisteröitävän ajokortin haltijalle velvoite esittää tosiseikka, jonka toteen näyttäminen voi osoittautua äärimmäisen vaikeaksi, kun otetaan huomioon se aika, joka on voinut kulua ajokortin saamisen ja kyseiseen jäsenvaltioon muuttamisen välillä, sekä välimatka, joka voi olla sen paikan, jolla haltija on asunut ajokortin saamishetkellä, ja sen paikan välillä, johon hän on päättänyt muuttaa kyseisessä jäsenvaltiossa.(32)
44. Katson, että sama, mikä pätee siihen, että ajokortin haltija näyttää jossakin muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa ajokortti on myönnetty, sovellettavassa rekisteröintimenettelyssä järjestelmällisesti toteen asuinpaikkaedellytyksen täyttymisen, pätee myös tarkistuksiin ja tutkimuksiin, joita kyseinen jäsenvaltio tekee päättäessään kyseisen ajokortin tunnustamisesta.
45. Tällä tavoin meneteltäessä tarkistetaan itse asiassa kahteen kertaan, onko toisessa jäsenvaltiossa ajokortin saanut henkilö täyttänyt direktiivissä säädetyn asuinpaikkaedellytyksen, joka on täytettävä ajokortin saamiseksi. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut, ajokortin hallussapitoa on kuitenkin pidettävä osoituksena siitä, että ajokortin haltija on täyttänyt kyseisen edellytyksen. Tällaisen näytön olemassaolo sulkee näin ollen välttämättä pois sen mahdollisuuden, ettei jäsenvaltion täydy noudattaa toisessa jäsenvaltiossa myönnetyn ajokortin tunnustamista koskevaa velvoitettaan sellaisessa tapauksessa, jossa ensin mainitun jäsenvaltion näkemyksen mukaan jotkin seikat viittaavat siihen, ettei kyseistä edellytystä ole täytetty, ja näin ollen kyseenalaistavat edellä mainitun näytön luotettavuuden. Tätä päätelmää tukee erityisesti se, että jos jäsenvaltio kieltäytyisi näiden seikkojen perusteella tunnustamasta kyseistä ajokorttia, ajokortin haltija olisi viime kädessä velvollinen näyttämään uudelleen toteen, että hän on tosiasiassa täyttänyt kyseisen edellytyksen, mikä, kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut, olisi myös vastoin ajokorttien vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta.
46. Tämän perusteella totean, ettei jäsenvaltiolla ole oikeutta varmistaa, että jonkin muun jäsenvaltion myöntämän ajokortin haltija on tosiasiassa täyttänyt direktiivissä säädetyn asuinpaikkaedellytyksen, eikä sillä ole oikeutta kieltäytyä tunnustamasta kyseistä ajokorttia sillä perusteella, ettei ajokortin haltija ole sen käsityksen mukaan täyttänyt kyseistä edellytystä.
47. Toisin kuin komissio on todennut, katson, että tällainen päätelmä on väistämätön myös siinä, esimerkiksi Saksan, tapauksessa, että tällaisia tarkistuksia tai tutkimuksia ei tehtäisi järjestelmällisesti vaan ainoastaan sellaisissa tapauksissa, joissa kyseinen jäsenvaltio epäilisi vahvasti asuinpaikkaedellytyksen täyttymistä.
48. Jos jäsenvaltiolla on tällaisia epäilyksiä, se voi tarvittaessa kertoa niistä ajokortin myöntäneelle jäsenvaltiolle direktiivin 12 artiklan 3 kohdan mukaisen tietojenvaihdon yhteydessä.(33) On kuitenkin syytä täsmentää, että jos ajokortin myöntänyt jäsenvaltio vahvistaa tällaisessa tietojenvaihdossa, että asuinpaikkaedellytys oli tosiasiassa täytetty kyseisessä tapauksessa, sitä epäilleen jäsenvaltion on tunnustettava riidanalainen ajokortti siitä huolimatta, ettei se ole vakuuttunut ajokortin myöntäneen jäsenvaltion antaman vastauksen paikkansapitävyydestä. Sillä ei näin ollen ole oikeutta tehdä asiasta minkäänlaisia omia tarkistuksia tai tutkimuksia, joiden perusteella se voisi kieltäytyä tunnustamasta kyseistä ajokorttia.
49. Vastaanottava jäsenvaltio voi kuitenkin aloittaa ajokortin myöntänyttä jäsenvaltiota vastaan EY 227 artiklan mukaisen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn, mikäli ajokortin myöntänyt jäsenvaltio ei sen mielestä ole valvonut asianmukaisesti asuinpaikkaedellytyksen täyttymistä.
50. En jätä tässä yhteydessä huomiotta sitä, että voisi olla mahdollista (vaikkakin hyvin epätodennäköistä), että ajokortin myöntänyt jäsenvaltio huomaa mahdollisen tietojenvaihdon yhteydessä, että, toisin kuin se oli todennut ajokortin myöntämishetkellä, direktiivissä vaadittua asuinpaikkaedellytystä ei ollut tosiasiassa täytetty. Katson kuitenkin, että vaikka näin olisikin, kyseinen ajokortti on joka tapauksessa tunnustettava.(34)
51. Toisin kuin komission minun on vaikea rinnastaa yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Van de Bijl 27.9.1989 antaman tuomion(35) kohteena olevaa tilannetta siihen, ettei ajokortin haltijalla ole asuinpaikkaa ajokortin myöntäneessä jäsenvaltiossa.
52. Yhteisöjen tuomioistuin tarkasteli kyseisessä tuomiossa sellaisen Alankomaan kansalaisen tilannetta, joka halusi harjoittaa maalarin ammattia itsenäisenä ammatinharjoittajana Alankomaissa osoittamatta, että hänellä on kyseisessä jäsenvaltiossa tämän ammatin harjoittamiseksi vaadittava ammattitaito, ja joka toimitti Alankomaiden viranomaisille Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisten antaman todistuksen, jonka mukaan hän oli harjoittanut tietyn ajan kyseistä ammattia, saadakseen direktiivin 64/427/ETY(36) nojalla luvan harjoittaa kyseistä ammattia Alankomaissa. Direktiivissä säädettiin, että kun jäsenvaltiossa toiminnan aloittamista tai harjoittamista varten edellytetään yleisiä, kaupallisia tai ammatillisia tietoja ja taitoja, tulee tämän jäsenvaltion hyväksyä riittäväksi näytöksi tällaisista tiedoista ja taidoista, että kyseistä toimintaa on harjoitettu toisessa jäsenvaltioissa tietyn ajanjakson ajan jälkimmäisen jäsenvaltion viranomaisten myöntämän todistuksen perusteella.
53. Tämä ennakkoedellytys joidenkin ammattien tosiasialliselle harjoittamiselle kuului näiden ammattien harjoittamista koskevaan siirtymäkauden lupajärjestelmään, jota sovellettiin, ennen kuin ammatteihin pääsyä ja niiden harjoittamista koskevia kansallisia sääntöjä sekä ammattinimikkeitä koskevia kansallisia sääntöjä yhdenmukaistettiin.(37) Edellytyksellä vastattiin vastaanottavan jäsenvaltion perusteltuun huoleen, minkä vuoksi haluttiin varmistaa, että asianosaisella on tietyt kyseisen ammatin harjoittamisessa tarvittavat yleiset tiedot ja taidot, jotta ammatin harjoittajien tarjoamien palvelujen vastaanottajien edut voitaisiin säilyttää.
54. Tämän asiayhteyden perusteella voidaan ymmärtää, miksi yhteisöjen tuomioistuin totesi, että ”vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen, jolle on esitetty pyyntö harjoittaa ammattia sen jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen, josta ammatinharjoittaja on lähtenyt, myöntämän todistuksen perusteella, ei ole direktiivin nojalla myönnettävä pyydettyä lupaa automaattisesti silloin, kun todistuksessa on ilmeisiä epäselvyyksiä sen osalta, kun siinä vakuutetaan, että kyseinen henkilö on harjoittanut ammatillista toimintaa siinä jäsenvaltiossa, josta hän on lähtenyt, jos on ilmeistä, että tämän saman ajan kuluessa kyseinen henkilö on harjoittanut ammatillista toimintaa vastaanottavassa jäsenvaltiossa”.(38)
55. Mielestäni kyseistä oikeuskäytäntöä ei voida soveltaa nyt esillä olevan asian tilanteeseen.
56. Ensinnäkin on huomautettava, että direktiivissä säädetty asuinpaikkaedellytys liittyy ajokorttien tunnustamista koskevaan järjestelmään eikä lupajärjestelmään, mikä lähtökohtaisesti sulkee pois muiden jäsenvaltioiden kuin ajokortin myöntäneen jäsenvaltion suorittaman arvioinnin ajokortin myöntämisedellytysten täyttymisen osalta.
57. Asuinpaikkaedellytyksellä ei myöskään vastata samankaltaisiin vaatimuksiin kuin yleisiä tietoja ja taitoja koskevilla edellytyksillä, joilla on tarkoitus suojella itsenäisen ammatinharjoittajan tarjoamien palvelujen vastaanottajien etuja. Vaikka tämä edellytys onkin hyvin tärkeä direktiivillä perustetun järjestelmän rakenteen kannalta, sitä ei voida rinnastaa aineelliseen edellytykseen, kuten sellaisten taitojen, käyttäytymisen ja tietojen selvittämiseksi tehtävien kokeiden suorittamiseen, joiden taustalla on pakottava yleinen liikenneturvallisuutta koskeva syy, kuten direktiivin 7 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään.(39)
58. Edellä esitetyn perusteella komission tekemä rinnastus sen, ettei direktiivissä säädetyn asuinpaikkaedellytyksen täyttymistä ole näytetty toteen, ja yhteisöjen tuomioistuimen edellä mainitussa asiassa Van de Bijl antamassaan tuomiossa tarkasteleman tilanteen välillä ei vaikuta mielestäni merkitykselliseltä. Tekemääni arviota ei näin ollen voida kyseenalaistaa kyseisen tuomion perusteella.
59. Katson, että pelkästään edellä kuvatun kaltainen sääntöjenvastaisuus ei riitä perusteluksi sille, että jäsenvaltio voi kieltäytyä tunnustamasta kyseistä ajokorttia, eikä sille, että muu kuin ajokortin myöntänyt jäsenvaltio voi ottaa pois tai peruuttaa lopullisesti kyseisen ajokortin (minkä vaikutukset ulottuvat kyseisen jäsenvaltion alueelle).(40) On kuitenkin huomattava, että jos ajokortin myöntänyt jäsenvaltio jättää järjestelmällisesti noudattamatta velvollisuuttaan varmistaa asuinpaikkaedellytyksen täyttymisen, vastaanottava jäsenvaltio ja komissio voivat aloittaa kyseistä jäsenvaltiota vastaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn EY 226 ja EY 227 artiklan nojalla.
60. On myös mahdollista, että ajokortin myöntänyt jäsenvaltio päättää havaitun sääntöjenvastaisuuden vuoksi ottaa kyseisen ajokortin pois tai peruuttaa sen lopullisesti noudatettavien menettelyjen vastaavuuden perusteella, minkä perusteella olisi selvää, ettei muiden jäsenvaltioiden enää tarvitsisi tunnustaa kyseistä ajokorttia.
61. Tämän perusteella katson, että direktiivin 1 artiklan 2 kohdan, 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 9 artiklan säännöksiä on tulkittava siten, ettei jäsenvaltio voi kieltäytyä tunnustamasta toisen jäsenvaltion myöntämää ajokorttia sillä perusteella, että sen näkemyksen mukaan kyseisen ajokortin haltijalla ei ole ollut vakituista asuinpaikkaa ajokortin myöntäneessä jäsenvaltiossa kyseisen ajokortin myöntämishetkellä.
2. Jäsenvaltion myöntämän ajokortin pois ottamisen tai lopullisen peruuttamisen vaikutukset toisen jäsenvaltion myöhemmin myöntämään ajokorttiin
62. Seuraavaksi on määritettävä, onko jäsenvaltiolla oikeus kieltäytyä tunnustamasta toisen jäsenvaltion myöntämää ajokorttia eräästä muusta kuin edellä tutkitusta syystä eli siitä syystä, että kyseiselle ajokortin haltijalle on langetettu tuomio, jonka mukaisesti ensin mainitun jäsenvaltion aikaisemmin myöntämä ajokortti on otettu pois tai se on peruutettu lopullisesti.
63. Kapperin mukaan Saksan viranomaiset saattaisivat voida kieltäytyä direktiivin 8 artiklan 4 kohdan nojalla tunnustamasta alueellaan toisen jäsenvaltion myöntämän ajokortin pätevyyttä, jos sen alueella on määrätty ajokorttia koskevasta kansallisesta toimenpiteestä, jonka mukaisesti ajo-oikeus peruutetaan määräaikaisesti tai lopullisesti. Viranomaisilla ei kuitenkaan luonnollisestikaan olisi tätä mahdollisuutta kyseisen toimenpiteen voimassaolon päättymisen jälkeen.
64. Italian hallitus väittää samansuuntaisesti, että kyseisillä säännöksillä on tarkoitus ainoastaan varmistaa rikosoikeudellisen seuraamuksen, kuten ajokortin määräaikaisen peruuttamisen tai pois ottamisen, soveltaminen siten, ettei ajokortin haltija välty seuraamuksilta ja saa ajokorttia aiheettomasti jostakin toisesta jäsenvaltiosta. Kun rikosoikeudellinen seuraamus on pantu täytäntöön, jäsenvaltio, jonka alueella se langetettiin, ei voi Italian hallituksen mukaan enää kieltäytyä tunnustamasta kyseistä ajokorttia.
65. Komissio katsoo, että jäsenvaltio voi direktiiviä rikkomatta kieltäytyä tunnustamasta toisen jäsenvaltion myöntämää ajokorttia siinä tapauksessa, että ajokortin haltijan kansallinen ajokortti on otettu pois eikä sitä ole vielä palautettu. Komissio totesi lisäksi suullisessa käsittelyssä, ettei jäsenvaltio voi kieltäytyä tunnustamasta ajokorttia määrittelemättömän kauan direktiivin 8 artiklan 4 kohdan säännösten nojalla varsinkaan siinä tapauksessa, että asianosainen voi jonain päivänä saada uudelleen lähtömaansa ajokortin.
66. Asianosaisten mainittujen huomautusten perusteella katson, että kieltäytymistä tunnustamasta ajokorttia ei voida pääasian kaltaisissa oloissa perustella direktiivin 8 artiklan 2 kohdan eikä direktiivin 8 artiklan 4 kohdan nojalla.
67. Direktiivin 8 artiklan 2 kohdan osalta on syytä muistaa, että sen mukaan siinä tapauksessa, että jäsenvaltion antaman voimassa olevan kansallisen ajokortin haltija on muuttanut vakinaisesti asumaan toiseen jäsenvaltioon, se jäsenvaltio, jossa toisen jäsenvaltion antaneen ajokortin haltijalla on vakituinen asuinpaikka, saa soveltaa ajokortin haltijaan kansallisia ajo-oikeuden rajoittamista tai poistamista taikka määräaikaista tai pysyvää peruuttamista koskevia kansallisia säännöksiä ja tarvittaessa vaihtaa ajokortin tätä tarkoitusta varten, jollei rikoslain ja yleistä järjestystä koskevien säädösten alueellisen periaatteen huomioon ottamisesta muuta johdu.
68. Mielestäni nämä direktiivin säännökset, joita sovelletaan ajokorttien vaihtamisen ohella myös muissa tapauksissa,(41) kattavat muun muassa tapauksen, jossa ajokortin haltijaa syytetään tieliikennerikkomuksesta vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja jossa tämän jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset aikovat langettaa hänelle ainoastaan kyseisessä jäsenvaltiossa sovellettavan seuraamuksen, eli rajoittaa ajo-oikeutta, peruuttaa ajo-oikeuden määräaikaisesti tai pysyvästi taikka ottaa pois ajokortti.(42)
69. Kapper ei kuitenkaan ole tällaisessa tilanteessa nyt esillä olevassa asiassa.
70. Jos Kapperin ajokortti olisi nimittäin määrätty Saksassa pois otettavaksi, joka merkitsee sen lopullista peruuttamista, kyseinen seuraamus koskisi ainoastaan Saksassa myönnettyä ajokorttia, joka hänellä oli ennen kuin Alankomaat myönsi hänelle nyt kyseessä olevan ajokortin. Nyt esillä olevassa asiassa on selvitettävä, oliko Saksan viranomaisilla oikeus määrätä direktiivin 8 artiklan 4 kohdan nojalla Kapperin ajokortti otettavaksi pois tai peruutettavaksi lopullisesti uudelleen, kun kyseessä oli nyt Alankomaiden myöntämä ajokortti. Riittää, kun selvitetään, onko Saksan viranomaisilla oikeus kieltäytyä tunnustamasta alankomaalaista ajokorttia. Tähän on vastattava kieltävästi, kuten asuinpaikkaedellytyksen tutkimisen yhteydessä totesin. Tästä seuraa, että Kapperin alankomaalaista ajokorttia on pidettävä pätevänä, minkä vuoksi rikkomusta (ajaminen ilman voimassa olevaa ajokorttia), josta häntä syytetään, ei voida katsoa tapahtuneen. Koska tällaista rikkomusta ei ole tapahtunut, asianosainen ei voi olla direktiivin 8 artiklan 2 kohdassa tarkoitetussa tilanteessa.
71. Toisin kuin Saksan hallitus väittää, katson, ettei direktiivin 8 artiklan 2 kohtaa voida tulkita siten, että vastaanottavalla jäsenvaltiolla on oikeus kieltäytyä tunnustamasta jonkin toisen jäsenvaltion myöntämää ajokorttia, jos vastaanottavan jäsenvaltion ajo-oikeuden rajoittamista, määräaikaista tai lopullista peruuttamista taikka pois ottamista koskevien kansallisten sääntöjen mukaisesti kyseisen ajokortin haltija on menettänyt ajo-oikeutensa kyseisessä jäsenvaltiossa kyseisen jäsenvaltion viranomaisten tälle aikaisemmin langettaman sellaisen seuraamuksen perusteella, jonka vuoksi ajokortin haltijalta on evätty ajo-oikeus, myös siinä tapauksessa, että tämä seuraamus on jo pantu kokonaisuudessaan aikaisemmin täytäntöön ja jonka vaikutukset ovat näin ollen lakanneet. Kuten pian toteamme, direktiivin säännösten väljä tulkinta olisi itse asiassa omiaan vesittämään direktiivin 8 artiklan 4 kohdan säännösten tehokkaan vaikutuksen.
72. Katson, että direktiivin viimeksi mainittuja säännöksiä on tulkittava suppeasti siten, ettei jäsenvaltiolla ole oikeutta kieltäytyä tunnustamasta toisen jäsenvaltion myöntämää ajokorttia, vaikka ensin mainitun jäsenvaltion viranomaiset olisivat määränneet kyseisen ajokortin haltijalle seuraamuksen, jonka mukaisesti tämän ajo-oikeutta rajoitetaan, ajo-oikeus peruutetaan määräaikaisesti tai lopullisesti taikka se otetaan pois, muutoin kuin siinä tapauksessa, että tällaista seuraamusta ei ole vielä pantu kokonaisuudessaan täytäntöön, minkä vuoksi sen vaikutukset eivät ole vielä lakanneet. Monet seikat puoltavat tällaista tulkintaa.
73. Ensinnäkin, kuten Italian hallitus on todennut, kyseisten säännösten sanamuodosta(43) käy ilmi, että jäsenvaltiolle myönnetty toimivalta (jonka perusteella se voi kieltäytyä tunnustamasta toisen jäsenvaltion myöntämän ajokortin pätevyyttä) koskee ainoastaan sellaista tapausta, jossa henkilöön ”on [edelleen] kohdistettu” kyseisen jäsenvaltion alueella jokin edellä mainittu toimenpide. Tämä tapaus ei ole verrattavissa tapaukseen, jossa henkilöön ”oli kohdistettu” tällainen toimenpide. Preesensin käyttö menneen aikamuodon sijasta ilmaisee selkeästi yhteisön lainsäätäjän tahtoa rajoittaa jäsenvaltion toimivalta ainoastaan sellaisiin tapauksiin, joissa on edelleen voimassa ajo-oikeuden menettämistä tai rajoittamista koskeva toimenpide, jota ei siis ole vielä pantu kokonaisuudessaan täytäntöön.
74. Lisäksi on syytä korostaa, että jäsenvaltioille direktiivin 8 artiklan 4 kohdassa myönnetty toimivalta muodostaa poikkeuksen direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa vahvistettuun ajokorttien vastavuoroisen tunnustamisen periaatteeseen. Tämän vuoksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivin 8 artiklan 4 kohdan säännöksiä on tulkittava suppeasti.
75. On myös syytä muistaa, että direktiivin tavoitteena on määritellä yhteisön malli kansalliseksi ajokortiksi ja ottaa käyttöön näiden ajokorttien vastavuoroista tunnustamista koskeva järjestelmä, jossa ei sovelleta ajokortin vaihtamista koskevaa velvoitetta. Tällä tavoin pyritään erityisesti helpottamaan niiden henkilöiden liikkuvuutta, jotka sijoittautuvat toiseen jäsenvaltioon kuin siihen, jossa he ovat läpäisseet kuljettajantutkinnon.(44) Direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa vahvistettu ajokorttien vastavuoroisen tunnustamisen periaate muodostaa näin ollen direktiivillä käyttöönotetun järjestelmän ytimen. Periaate kumottaisiin, jos katsottaisiin, että jäsenvaltiolla on oikeus noudattaa kansallisia säännöksiään ja kieltäytyä määrittelemättömäksi ajaksi tai lopullisesti tunnustamasta toisen jäsenvaltion myöntämää ajokorttia.(45)
76. Huomautan lisäksi, että direktiivin 10 artiklan toisesta kappaleesta seuraa, että mikäli jäsenvaltio haluaa antaa direktiivin 8 artiklan 4 kohdan täytäntöön panevia kansallisia säännöksiä, sen on saatava siihen ennakolta komission suostumus. Tällä vaatimuksella varmistetaan, että kansalliset säännökset ovat tosiasiassa direktiivin 8 artiklan 4 kohdan mukaiset. Tämän vuoksi on tärkeää, että tällainen suostumus on oikeudellisesti velvoittava, eikä siinä pelkästään oteta epäsuorasti tai epävirallisesti kantaa, kuten nyt esillä olevan asian tarkastelun kohteena olevassa Saksan lainsäädännössä.(46)
77. Tämän vuoksi katson, että direktiivin 1 artiklan 2 kohtaa ja 8 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, ettei jäsenvaltiolla ole oikeutta kieltäytyä tunnustamasta toisen jäsenvaltion myöntämää ajokorttia, vaikka ensin mainitun jäsenvaltion viranomaiset olisivat määränneet ajokortin haltijalle seuraamuksen, jonka mukaan hänen ajo-oikeuttansa rajoitetaan, ajo-oikeus peruutetaan määräajaksi tai lopullisesti taikka se otetaan pois, muutoin kuin sellaisessa tapauksessa, jossa tällaista toimenpidettä ei ole vielä pantu kokonaisuudessaan täytäntöön, minkä vuoksi sen vaikutukset eivät ole vielä lakanneet.
V Ratkaisuehdotus
78. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Amtsgericht Frankenthalin (Pfalz) esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
1) Yhteisön ajokortista 29 päivänä heinäkuuta 1991 annetun neuvoston direktiivin 91/439/ETY 1 artiklan 2 kohdan, 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 9 artiklan säännöksiä on tulkittava siten, ettei jäsenvaltio voi kieltäytyä tunnustamasta toisen jäsenvaltion myöntämää ajokorttia sillä perusteella, että sen näkemyksen mukaan kyseisen ajokortin haltijalla ei ole ollut vakituista asuinpaikkaa ajokortin myöntäneessä jäsenvaltiossa kyseisen ajokortin myöntämishetkellä.
2) Direktiivin 8 artiklan 4 kohdan nojalla jäsenvaltio sitä vastoin voi kieltäytyä tunnustamasta tällaista ajokorttia, jos sen viranomaiset ovat määränneet kyseisen ajokortin haltijalle seuraamuksen, jonka mukaisesti tämän ajo-oikeutta rajoitetaan, se peruutetaan määräaikaisesti tai lopullisesti taikka se otetaan pois, siinä tapauksessa, ettei tätä toimenpidettä ole vielä pantu kokonaisuudessaan täytäntöön, minkä vuoksi sen vaikutukset eivät ole vielä lakanneet.
(1) .
(2)
–	Yhteisön ajokortin käyttöönotosta 4 päivänä joulukuuta 1980 annettu neuvoston ensimmäinen direktiivi 80/1263/ETY (EYVL L 375, s. 1).
(3)
–	Yhteisön ajokortista 29 päivänä heinäkuuta 1991 annettu neuvoston direktiivi 91/439/ETY (EYVL L 237, s. 1; jäljempänä direktiivi).
(4)
–	Direktiivin 6 artikla.
(5)
–	Direktiivin 7 artiklan 1 kohdan a alakohta.
(6)
–	Idem.
(7)
–	Direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohta. Vakituisen asuinpaikan käsite määritellään direktiivin 9 artiklassa paikaksi, jossa henkilö asuu tavanomaisesti eli vähintään 185 päivää kalenterivuodessa sellaisten henkilökohtaisten tai ammatillisten siteiden vuoksi tai, jos kyse on henkilöstä, jolla ei ole ammatillisia siteitä, sellaisten henkilökohtaisten siteiden vuoksi, jotka osoittavat läheistä yhteyttä tämän henkilön ja hänen asuinpaikkansa välillä. Siinä täsmennetään lisäksi, että jos henkilön ammatilliset siteet ja henkilökohtaiset siteet ovat eri paikoissa ja henkilö tästä syystä asuu vuorotellen kahdessa tai useammassa jäsenvaltiossa olevissa eri paikoissa, hänen vakituisena asuinpaikkanaan pidetään sitä paikkaa, jossa hänen henkilökohtaiset siteensä ovat, jos hän palaa sinne säännöllisesti. Viimeksi mainitun edellytyksen ei kuitenkaan tarvitse täyttyä, jos henkilö asuu jäsenvaltiossa suorittaakseen siellä tietyn ajan kestävän tehtävän.
(8)
–	Ks. direktiivin 10 artiklan toinen kohta.
(9)
–	Bundesgesetzblatt 1999 I, s. 2214. Nyt esillä olevan asian ratkaisuun vaikuttavia säännöksiä muutettiin vähäisessä määrin 7.8.2002 annetulla asetuksella, joka tuli voimaan 1.9.2002.
(10)
–	FeV:n 28 §:n 4 momentin 2 kohta. Vastaavat säännökset sisältyivät jo yhteisön ajokortista 29 päivänä heinäkuuta 1991 annetun neuvoston direktiivin 91/439/ETY täytäntöönpanosta ja tieliikenneoikeutta koskevien säännösten muuttamisesta annetun asetuksen (Verordnung zur Umsetzung der Richtlinie 91/439/EWG des Rates vom 29. Juli 1991 über den Führerschein und zur Änderung strassenverkehrsrechtlicher Vorschriften, Bundesgesetzblatt 1999 I, nro 31, s. 885; jäljempänä direktiivin täytäntöönpanosta annettu asetus) 1 §:n 4 momentin 1 alamomenttiin. Asetus annettiin 19.6.1996, ja se oli voimassa 1.7.1996–31.12.1998 (siihen saakka, kun sen korvannut FeV tuli voimaan).
(11)
–	FeV:n 28 §:n 4 momentin 3 kohta.
(12)
–	FeV:n 28 §:n 4 momentin 4 kohta.
(13)
–	Saksan oikeudessa ajokortin ottaminen pois (Entziehung) johtaa automaattisesti ajo-oikeuden menettämiseen tai lopulliseen peruuttamiseen eikä pelkästään ajo-oikeuden määräaikaiseen peruuttamiseen. Tällaiseen toimenpiteeseen liittyy aina kielto hankkia uutta ajokorttia tuomioistuimen määräämänä aikana (niin kutsuttuna karenssiaikana). Karenssiajan umpeuduttua asianosainen voi saada ajokorttinsa takaisin vasta sen jälkeen, kun hän on läpäissyt ajotaitoa koskevat kokeet, joiden perusteella toimivaltaiset viranomaiset voivat myöntää ajokortin.
(14)
–	Ks. lähemmin tästä esimerkkitapauksesta erityisesti Bundesgerichtshofin 20.6.2002 antama määräys (4StR 371/01, NJW 2002, s. 2330).
(15)
–	Ks. tästä erityisesti edellä alaviitteessä 14 mainittu Bundsgerichtshofin määräys (III, 2 kohta).
(16)
–	Direktiivin täytäntöönpanosta annetun asetuksen 1 §:n 4 momentin 1 kohdasta seuraa, että muun jäsenvaltion kuin Saksan myöntämän ajokortin haltijalla, jolta on aikaisemmin tilapäisesti otettu pois saksalainen ajokortti tai joka ei voi saada saksalaista ajokorttia oikeuden lopullisen päätöksen nojalla, ei ole oikeutta ajaa ajoneuvoa Saksassa niin kauan kuin tätä toimenpidettä häneen sovelletaan. Kyseisen ajanjakson päätyttyä asianosainen voi välittömästi käyttää Saksassa muun jäsenvaltion hänelle myöntämää ajokorttia.
(17)
–	7.8.2002 annetussa asetuksessa, joka tuli voimaan 1.9.2003, säädetään kuitenkin mahdollisuudesta palauttaa ajo-oikeus tällaisissa tapauksissa. FeV:n 28 §:n 5 momentin, sellaisena kuin se on muutettuna, nojalla Saksan viranomaiset voivat asianosaisen pyynnöstä myöntää Saksaa koskevan ajo-oikeuden muun jäsenvaltion myöntämän ajokortin perusteella sillä edellytyksellä, etteivät ajokortin pois ottamisen perusteet ole enää voimassa. Näissä säännöksissä viitataan nimenomaisesti tapaukseen, jossa Saksan viranomaiset ovat ottaneet Saksan ajokortin haltijalta ajokortin pois, minkä jälkeen jokin toinen jäsenvaltio on myöntänyt hänelle uuden ajokortin.
(18)
–	Tätä seikkaa korostettiin ensimmäisen kerran asiassa 16/65, Schwarze, 1.12.1965 annetussa tuomiossa (Kok. 1965, s. 1081, erityisesti s. 1094, Kok. Ep. I, s. 227).
(19)
–	Ks. erityisesti asia C-415/93, Bosman, tuomio 15.12.1995 (Kok. 1995, s. I-4921, 59 kohta); asia C-379/98, PreussenElektra, tuomio 13.3.2001 (Kok. 2001, s. I-2099, 38 kohta); asia C-153/00, Der Weduwe, tuomio 10.12.2002 (Kok. 2002, s. I-11319, 31 kohta) ja asia C-318/00, Bacardi-Martini ja Cellier des Dauphins (Kok. 2003, s. I-905, 41 kohta).
(20)
–	Ks. erityisesti asia 244/80, Foglia, tuomio 16.12.1981 (Kok. 1981, s. 3045, Kok. Ep. VI, s. 251, 21 kohta) sekä edellä alaviitteessä 19 mainitut asiat PreussenElektra, tuomion 39 kohta, Der Weduwe, tuomion 39 kohta sekä Bacardi-Martini ja Cellier des Dauphins, tuomion 42 kohta.
(21)
–	Ks. erityisesti edellä alaviitteessä 19 mainittu asia Bosman, tuomion 61 kohta; asia C-439/97, EKW ja Wein & Co., tuomio 9.3.2000 (Kok. 2000, s. I-1157, 52 kohta); asia C-36/99, Idéal tourisme, tuomio 13.7.2000 (Kok. 2000, s. I-6049, 20 kohta) ja asia C-390/99, Canal Satélite Digital, tuomio 22.1.2002 (Kok. 2002, s. I-607, 19 kohta).
(22)
–	Ks. asiat C-320/90–C-322/90, Telemarsicabruzzo ym., tuomio 26.1.1993 (Kok. 1993 I-393, Kok. Ep. XIV, s. I-1, 6 kohta) ja erityisesti julkisasiamies Gulmannin tässä asiassa esittämä ratkaisuehdotus, 5–21 kohta. Ks. myös asia C-157/92, Banchero, määräys 19. 3.1993 (Kok. 1993, s. I-1085, 6 kohta) ja asia C-378/93, La Pyramide, määräys 9.8.1994 (Kok. 1994, s. I-3999, 14 kohta).
(23)
–	Yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä ei ole ratkaista kysymystä, joka koskee kansallisen oikeuden ajallista soveltamista. Bundesgerichtshofin 20.6.2002 antaman edellä mainitun määräyksen sanamuodon perusteella oletan kuitenkin, että Kapperin tilanteeseen sovelletaan FeV:ä mutta ei aikaisempaa direktiivin täytäntöönpanosta annettua asetusta.
(24)
–	Ks. erityisesti asia C-67/96, Albany, tuomio 21.9.1999 (Kok. 1999, s. I-5751, 40 kohta); asia C-35/99, Arduino, tuomio 19.2.2002 (Kok. 2002, s. I-1529, 28 ja 29 kohta) ja tässä asiassa esittämäni ratkaisuehdotus, 30 kohta.
(25)
–	Ks. asiassa C-246/00, komissio v. Alankomaat, esittämäni ratkaisuehdotus (tuomio 10.7.2003, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa, ratkaisuehdotuksen 38 kohta).
(26)
–	Asia C-193/94 (Kok. 1996, s. I-929, 26 kohta).
(27)
–	Asia C-230/97 (Kok. 1998, s. I-6781, 41 kohta).
(28)
–	Tuomion 60 ja 61 kohta.
(29)
–	Ks. edellä alaviitteessä 25 mainitussa asiassa komissio v. Alankomaat esittämäni ratkaisuehdotus, 42 kohta.
(30)
–	Edellä alaviitteessä 25 mainittu asiassa komissio v. Alankomaat annettu tuomio, 75 kohta. Kyseisen riidan kohteena oli Alankomaiden kuningaskunnan käyttöön ottama muiden jäsenvaltioiden myöntämiä ajokortteja koskeva pakollinen rekisteröintijärjestelmä, jonka mukaan ajokortti oli rekisteröitävä viimeistään vuosi sen jälkeen, kun sen haltija oli muuttanut Alankomaihin, ja joka raskautensa vuoksi ei juurikaan eronnut ajokortin vaihtoa koskevasta menettelystä. Rekisteröintimenettelyn raskaus johtui erityisesti siitä, että rekisteröityvän ajokortin haltijan oli näytettävä Alankomaiden viranomaiselle toteen, että sinä vuonna, kun ajokortti myönnettiin, sen haltija oli asunut ajokortin myöntäneessä valtiossa vähintään 185 päivää tai oli ollut kirjoilla kyseisen valtion oppilaitoksessa tai yliopistossa vähintään kuuden kuukauden ajan.
(31)
–	Tuomion 74 kohta.
(32)
–	Idem.
(33)
–	Ks. tästä komission tulkitseva tiedonanto ajokorteista (EYVL 2000, C 77, s. 5, osa II, C.2 kohta).
(34)
–	On hyvin todennäköistä, ettei pääasiassa ole kyse tällaisesta tilanteesta. Mikään oikeudenkäyntiasiakirjoissa ei viittaa siihen, että Saksan viranomaiset olisivat vaihtaneet tietoja Alankomaiden viranomaisten kanssa jälkimmäisten Kapperille myöntämästä ajokortista. Lisäksi asianosainen väitti suullisessa käsittelyssä oleskelleensa kahdeksan kuukautta Alankomaissa sinä aikana, kun ajokortti hänelle myönnettiin, ja palanneensa sen jälkeen Saksaan, missä hän nykyään asuu. Alankomaiden hallitus ei kuitenkaan ole pystynyt vahvistamaan tai osoittamaan vääräksi tätä tietoa, koska se ei ollut läsnä suullisessa käsittelyssä (myöskään Saksan hallitus ei voinut vahvistaa tai osoittaa sitä vääräksi, koska sekään ei ollut läsnä suullisessa käsittelyssä), minkä vuoksi ei voida tietää, onko Kapper jättänyt täyttämättä asuinpaikkaedellytyksen. Jotta asia tulisi käsiteltyä tyhjentävästi, tämä mahdollisuus on tutkittava.
(35)
–	Asia 130/88 (Kok. 1989, s. 3039).
(36)
–	Itsenäisten ammatinharjoittajien toimintaan ISIC-pääryhmiin 23–40 (teollisuus ja pienteollisuus) kuuluvassa tuotanto- ja jalostusteollisuudessa sovellettavista, siirtymätoimenpiteitä koskevista yksityiskohtaisista säännöksistä 7 päivänä heinäkuuta 1964 annettu neuvoston direktiivi 64/427/ETY (EYVL 1964, P 117, s. 1863).
(37)
–	Ks. edellä alaviitteessä 35 mainittu asiassa van de Bijl annettu tuomio, 14 kohta.
(38)
–	Ibidem. 27 kohta.
(39)
–	Komission antaman edellä mainitun tulkitsevan tiedonannon perusteella näyttää siltä, ettei komissio kuitenkaan katso näin. Direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan noudattamatta jättämisen seuraukset ovat samat kuin direktiivin 7 artiklan 1 kohdan a alakohdan rikkomisen seuraukset.
(40)
–	Toisin kuin komissio ehdottaa edellä alaviitteessä 33 mainitussa tulkitsevassa tiedonannossaan (osa II, C.2.3 kohta), katson, ettei jäsenvaltiolla ole toimivaltaa peruuttaa omalla alueellaan lopullisesti toisen jäsenvaltion myöntämää ajokorttia (siitä huolimatta, että se saattaisi asian ajokortin myöntäneen jäsenvaltion käsiteltäväksi, jotta tämä puolestaan peruuttaisi ajokortin lopullisesti kaikissa jäsenvaltioissa) myöskään siinä tapauksessa, ettei direktiivissä säädettyä asuinpaikkaedellytystä selvästi ole täytetty. Tällaisen, ajokortin lopullisen peruuttamisen vaikutukset olisivat itse asiassa hyvin verrattavissa päätökseen kieltäytyä tunnustamasta ajokorttia.
(41)
–	Vastoin ennakkoratkaisupyynnön taustalla olevaa näkemystä.
(42)
–	Ks. tästä edellä alaviitteessä 33 mainittu komission tulkitseva tiedonanto, osa II, C.2.1 kohta.
(43)
–	Ainakin italian- ja ranskankielisten toisintojen sanamuodosta.
(44)
–	Ks. direktiivin johdanto-osan ensimmäinen perustelukappale. Yhteisöjen tuomioistuin on korostanut ajokorttien vastavuoroisen tunnustamisen merkitystä sekä työntekijöiden vapaan liikkuvuuden kannalta että sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden kannalta. Ks. edellä alaviitteessä 26 mainittu asiassa Sakanvi ja Chryssanthakopoulos annettu tuomio, 23 kohta.
(45)
–	Katson, että Saksan lainsäädäntö (FeV), sellaisena kuin sitä sovelletaan nykyisen oikeuskäytännön mukaan, johtaa tällaiseen tilanteeseen. Ks. tästä tämän ratkaisuehdotuksen 12 ja 13 kohta.
(46)
–	Lisäksi direktiivin 10 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan komissio on jo tehnyt suostumuksestaan muodollisen, kun se teki 21.3.2000 päätöksen 2000/275/EY tiettyjen ajokorttiluokkien välisistä vastaavuuksista (EYVL L 91, s. 1). Komission pitäisi toimia samoin myös direktiivin 10 artiklan toisessa kohdassa säädetyn suostumuksen osalta.