JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MACIEJ SZPUNAR
19 päivänä syyskuuta 2024 (1)
Asia C‑253/23
ASG 2 Ausgleichsgesellschaft für die Sägeindustrie Nordrhein-Westfalen GmbH
vastaan
Land Nordrhein-Westfalen,
jossa asian käsittelyyn osallistuvat
Otto Fuchs Beteiligungen KG ja
Bundeskartellamt
(Ennakkoratkaisupyyntö – Landgericht Dortmund (Dortmundin alueellinen alioikeus, Saksa))
Ennakkoratkaisupyyntö – Kilpailu – Kilpailusääntöjen rikkomisista aiheutuneen vahingon korvaamista koskevat kanteet – Direktiivi 2014/104 – Vahingonkorvaussaamisten yhteinen perintä – Oikeudellisten palvelujen tarjoajalle tehtyjen siirtojen pätevyys – Tällaisten siirtojen pätevyyden estävän kansallisen lainsäädännön soveltamatta jättäminen
I       Johdanto
1.        Sellaisten lainkäyttöalalla toimivien tahojen ilmaantuminen, joiden tarkoituksena on yhdistää useita unionin kilpailuoikeuden rikkomisesta syntyviin vahingonkorvausoikeuksiin perustuvia saatavia, ei ole täysin uutta.(2) Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuin saa kuitenkin aivan uudenlaisen tilaisuuden lausua siitä, onko unionin oikeuden mukaista kieltää tällaisia lainkäyttöalalla toimivia toimijoita perimästä kartellista aiheutuneiden vahinkojen korvaamiseen liittyvät saamiset saamisen siirron kautta. Tarkalleen ottaen kyse on siitä, onko tällainen kielto yhteensopiva SEUT 101 artiklan, direktiivin 2014/104/EU(3) ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklan ensimmäisen kohdan kanssa.
II     Asiaa koskevat oikeussäännöt
A       Unionin oikeus
2.        Direktiivin 2014/104 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä vahvistetaan tietyt säännöt, jotka ovat tarpeen sen varmistamiseksi, että yrityksen tai yritysten yhteenliittymän aiheuttaman kilpailuoikeuden rikkomisen johdosta vahinkoa kärsineet osapuolet voivat tosiasiallisesti käyttää oikeuttaan vaatia täysi korvaus tästä vahingosta kyseiseltä yritykseltä tai yritysten yhteenliittymältä. Siinä vahvistetaan säännöt, joilla edistetään vääristymätöntä kilpailua sisämarkkinoilla ja poistetaan sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan esteet varmistamalla kaikkialla unionissa samantasoinen suojelu niille, jotka ovat kärsineet tällaista vahinkoa.”
3.        Direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan
– –”
4)      ’vahingonkorvauskanteella’ kansallisen oikeuden mukaista kannetta, jolla väitetty vahinkoa kärsinyt osapuoli tai yhden tai useamman väitetyn vahinkoa kärsineen osapuolen puolesta toimiva taho, jos unionin tai kansallisessa lainsäädännössä säädetään tästä mahdollisuudesta, taikka luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, jolle väitetyn vahinkoa kärsineen osapuolen oikeus on siirtynyt, mukaan lukien henkilö, jolle vaade on siirtynyt, esittää kansalliselle tuomioistuimelle vahingonkorvausvaateen;
– –”
4.        Direktiivin 3 artiklan, jonka otsikko on ”Oikeus täyteen korvaukseen”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, joka on kärsinyt vahinkoa kilpailuoikeuden rikkomisen johdosta, voi vaatia ja saada täyden korvauksen kyseisestä vahingosta.”
5.        Direktiivin 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Tehokkuus- ja vastaavuusperiaatteet”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on tehokkuusperiaatteen mukaisesti varmistettava, että kaikki vahingonkorvausvaateiden käyttämiseen liittyvät kansalliset säännöt ja menettelyt on laadittu ja niitä sovelletaan niin, etteivät ne tee käytännössä mahdottomaksi tai kohtuuttoman vaikeaksi käyttää unionin oikeuteen perustuvaa oikeutta saada täysi korvaus kilpailuoikeuden rikkomisesta aiheutuneesta vahingosta. Vastaavuusperiaatteen mukaisesti kansalliset säännöt ja menettelyt, jotka liittyvät SEUT 101 tai [SEUT] 102 artiklan rikkomisen johdosta nostettuihin vahingonkorvauskanteisiin, eivät saa olla väitetyille vahinkoa kärsineille osapuolille epäedullisempia kuin ne säännöt ja menettelyt, joita sovelletaan samankaltaisiin kansallisen oikeuden rikkomisesta johtuviin kanteisiin.”
6.        Direktiivin 2014/104 9 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kilpailuoikeuden rikkominen, joka on todettu kansallisen kilpailuviranomaisen tai muutoksenhakutuomioistuimen lopullisella päätöksellä, katsotaan peruuttamattomasti vahvistetuksi niiden kansallisissa tuomioistuimissa SEUT 101 tai [SEUT] 102 artiklan taikka kansallisen kilpailuoikeuden nojalla nostettua vahingonkorvauskannetta varten.”
B       Saksan oikeus
7.        Oikeudenkäynnin ulkopuolisista oikeudellisista palveluista 12.12.2007 annetun lain(4) (Gesetz über außergerichtliche Rechtsdienstleistungen), sellaisena kuin se on muutettuna 10.3.2023 annetulla lailla(5) (jäljempänä RDG), 1 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Tässä laissa säädetään oikeudesta tarjota oikeudenkäynnin ulkopuolisia oikeudellisia palveluja Saksan liittotasavallassa. Tämän lain tarkoituksena on suojata yksityisiä, oikeudellisia suhteita ja oikeusjärjestystä epäpätevästi suoritetuilta oikeudellisilta palveluilta. – –”
8.        RDG:n 2 §:ssä, jonka otsikko on ”Oikeudellisen palvelun käsite”, säädetään seuraavaa:
”(1)      Oikeudellisella palvelulla tarkoitetaan kaikkea toimintaa muiden henkilöiden konkreettisissa asioissa, kun tämä toiminta edellyttää yksittäistapauksen oikeudellista tarkastelua.
(2)      Edellä 1 momentissa säädetyistä edellytyksistä riippumatta oikeudellisella palvelulla tarkoitetaan muiden henkilöiden saamisten perintää tai perintää varten siirrettyjen saamisten perintää kolmansien henkilöiden lukuun, kun tällaista saamisten perintää harjoitetaan itsenäisenä toimintana, mukaan lukien perintään liittyvä oikeudellinen tutkinta ja neuvonta (perintäpalvelu). Siirrettyjä saamisia ei pidetä ensimmäisen velkojan osalta kolmannen henkilön saamisina.
– –”
9.        RDG:n 3 §:ssä, jonka otsikko on ”Oikeus tarjota oikeudenkäynnin ulkopuolisia oikeudellisia palveluja”, säädetään seuraavaa:
”Oikeudenkäynnin ulkopuolisten oikeudellisten palvelujen tarjoaminen itsenäisesti on sallittua vain siinä määrin kuin tässä tai muussa laissa tai muiden lakien perusteella niin säädetään.”
10.      RDG:n 10 §:ssä säädetään erityisesti seuraavaa:
”(1)      Rekisteröidyttyään toimivaltaisen viranomaisen rekisteriin luonnolliset henkilöt ja oikeushenkilöt sekä yhteisöt, jotka eivät ole oikeushenkilöitä (rekisteröidyt henkilöt), saavat tarjota erityisen asiantuntemuksen perusteella oikeudellisia palveluja seuraavilla aloilla:
1.      perintäpalvelut – –”.
11.      RDG:n 11 §:n, jonka otsikko on ”Erityinen asiantuntemus, ammattinimikkeet”, 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Perintäpalvelut edellyttävät erityistä asiantuntemusta hakemuksen kohteena olevan perintätoiminnan kannalta merkityksellisillä oikeudenaloilla, erityisesti siviili-, kauppa-, arvopaperi- ja yhtiöoikeuden, siviiliprosessioikeuden, mukaan lukien pakkotäytäntöönpanoa ja maksukyvyttömyyttä koskeva lainsäädäntö, sekä kuluja koskevan oikeuden aloilla.”
12.      RDG:n 12 §:ssä vahvistetaan rekisteriin merkitsemistä ja asetuksenantamisvaltuutusta koskevat edellytykset. Siinä mainitaan teoreettinen ja käytännön asiantuntemus kyseisen lain 10 §:n 1 momentissa tarkoitetulla alalla.
13.      Oikeudellisista palveluista annetun asetuksen (Rechtsdienstleistungsverordnung) 2 ja 4 §:n mukaisesti RDG:n 12 §:ssä edellytetty näyttö teoreettisesta asiantuntemuksesta voidaan esittää muun muassa todistuksella, joka osoittaa sellaisen vähintään 120 tunnin pituisen koulutuksen suorittamisen hyväksytysti, jonka avulla voidaan hankkia kaikki RDG:n 10 §:ssä mainittuun rekisteriin merkitsemisen edellyttämä osaaminen.
III  Pääasian tosiseikat, asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa ja ennakkoratkaisukysymykset
14.      ASG 2 Ausgleichsgesellschaft für die Sägeindustrie Nordrhein-Westfalen GmbH (jäljempänä ASG 2) nosti 31.3.2020 ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa eli Landgericht Dortmundissa (Dortmundin alueellinen alioikeus, Saksa) kanteen sen oikeuden perusteella, jonka sille oli siirtänyt 32 Saksaan, Belgiaan ja Luxemburgiin sijoittautunutta sahayritystä. ASG 2 vaatii kartellista aiheutuneen vahingon korvaamista. Esillä olevassa menettelyssä Land Nordrhein-Westfalenin (Nordrhein-Westfalenin osavaltio, Saksa) väitetään rikkoneen SEUT 101 artiklaa yhdenmukaistamalla ainakin 28.6.2005–30.6.2019 havupuutukin (jäljempänä raakapuu) hinnat omalta osaltaan sekä muiden kyseisen osavaltion metsänomistajien osalta.
15.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittää, että Bundeskartellamt (liittovaltion kilpailuviranomainen, Saksa) oli tutkinut tätä menettelytapaa ennen pääasian kanteen nostamista. Vuonna 2009 se oli tehnyt kilpailunrajoituksista annetun lain (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen, jäljempänä GWB) 32b §:n nojalla Saksan oikeuteen ja SEUT 101 artiklaan perustuvan sitoumuksia koskevan päätöksen, joka kohdistui Land Nordrhein-Westfaleniin sekä Saksan muihin osavaltioihin, jotka olivat olleet vastaavalla tavalla mukana raakapuukaupassa (jäljempänä vuoden 2009 sitoumuksia koskeva päätös).
16.      Bundeskartellamt aloitti vuonna 2012 kyseisten markkinoiden olosuhteita koskevan uuden tutkimuksen, joka kohdistui Baden-Württembergin osavaltioon (Saksa). Tutkimuksen päätelmien perusteella Bundeskartellamt peruutti vuoden 2009 sitoumuksia koskevan päätöksen ja antoi GWB:n 32 §:n nojalla määräyksen, jolla velvoitettiin lopettamaan kyseinen kilpailusääntöjen rikkominen, mutta Bundesgerichtshof (ylin yleinen tuomioistuin, Saksa) kumosi myöhemmin tämän määräyksen. Land Nordrhein-Westfalenin osalta ei ole olemassa muuta päätöstä kuin vuoden 2009 sitoumuksia koskeva päätös.
17.      Nyt asianomaiset sahayritykset vaativat Land Nordrhein-Westfalenilta korvausta vahingosta, joka on aiheutunut 28.6.2005 lähtien ja joka perustuu kyseisestä kartellista johtuviin väitetysti liian korkeisiin hintoihin, joilla ne olivat ostaneet Nordrhein-Westfalenin osavaltiosta peräisin olevaa raakapuuta.
18.      Kukin kyseisistä sahayrityksistä on antanut ASG 2:n tehtäväksi vedota vahingonkorvausoikeuteensa, jonka ne ovat siirtäneet ASG 2:lle tätä tarkoitusta varten. ASG 2 on RDG:ssä tarkoitettu kyseisen lain nojalla hyväksytty ”oikeudellisten palvelujen tarjoaja”.
19.      ASG 2 on vedonnut siirtäjien oikeuksiin omissa nimissään ja omalla kustannuksellaan, mutta yhdistetysti siirtäjien lukuun, aluksi oikeudenkäynnin ulkopuolella ja nyt asianajajan edustamana ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa käytävässä oikeudenkäynnissä.
20.      Kartellista aiheutunutta vahinkoa koskeva vahingonkorvaussaaminen perustuu asianomaisten sahayritysten suorittamiin raakapuun ostoihin, joiden arvo on ollut satojatuhansia euroja. Kunkin siirtäjän ostojen arvo on ollut useita tuhansia tai jopa kymmeniätuhansia euroja. Vastikkeena siirtäjät ovat luvanneet maksaa ASG 2:lle palkkion, jos vaatimukset menestyvät.
21.      Land Nordrhein-Westfalen kiistää kanteen niin asiasisällön kuin ASG 2:n asiavaltuuden osalta. ASG 2:n hyväksi tehdyt siirrot on nimittäin sen mukaan tehty RDG:n vastaisesti, ja ne ovat siten Saksan oikeuden perusteella pätemättömiä.
22.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vaikuttaa yhtyvän Land Nordrhein-Westfalenin näkemykseen ja katsovan, että Saksan oikeuden perusteella pääasiassa kyseessä olevat siirrot ovat pätemättömiä.
23.      Se näet selittää, että Saksan oikeudessa yksityisten oikeudet voidaan yhdistää, jotta niihin voidaan sitten vedota tuomioistuimessa saamisen siirtoon perustuvalla mekanismilla (Abtretungsmodelle), jota kutsutaan myös ”perintäryhmäkanteeksi” (Sammelklage-Inkasso). Saamisen siirron yhteydessä väitetyt vahinkoa kärsineet henkilöt siirtävät oletetut saamisensa RDG:n mukaisesti hyväksytylle oikeudellisten palvelujen tarjoajalle, joka vetoaa näihin saamisiin yhdistetysti omissa nimissään ja omalla kustannuksellaan siirtäjien lukuun vaateiden menestymisestä riippuvaa palkkiota vastaan.
24.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan perintäryhmäkanne on hyväksytty Bundesgerichtshofin oikeuskäytännössä eri oikeudenaloilla, kuten vuokrausoikeudessa, lentomatkustajien oikeuksiin perustuvissa vaatimuksissa ja niin kutsuttua diesel-/pakokaasuskandaalia koskevissa vahingonkorvauskanteissa.
25.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että Bundesgerichtshofilla ei ole ollut vielä tilaisuutta lausua siitä kysymyksestä, onko perintäryhmäkanne unionin oikeuden mukainen kartellista aiheutuneen vahingon korvaamisen erityisessä asiayhteydessä. Alempien oikeusasteiden tuomioistuimet eivät kuitenkaan ota tällaista kannetta tutkittavaksi tässä nimenomaisessa asiayhteydessä etenkään silloin, kun on kyse erillisistä kanteista, jotka eivät liity kilpailuviranomaisten mahdollisiin toteamuksiin (niin sanotut stand alone ‑kanteet).
26.      Alempien oikeusasteiden tuomioistuinten mukaan kartellista aiheutuneen vahingon korvaaminen on nimittäin erityisen monimutkaista ja siihen liittyy eturistiriidan riski. Lisäksi RDG:n soveltamisalaan kuuluvien perintäpalvelujen tarjoajat ovat vain harvoin asiantuntijoita tällä alalla lakisääteisestä asiantuntemuksen osoittamista koskevasta velvollisuudesta huolimatta.
27.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan nämä kartellista aiheutuneen vahingon korvaamiseen liittyvät erityispiirteet ovat erityisen tärkeitä erillisen kanteen (stand alone ‑kanne) yhteydessä. Jos kilpailuoikeuden rikkomista ei ole todettu, tällainen kanne edellyttää näet lukuisten sellaisten seikkojen tutkimista, jotka eivät pääsääntöisesti kuulu siviilioikeuden alaan ja joita on ”mahdotonta hallita suoralta kädeltä vaikeuksitta”.
28.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tuo esille, että jos kilpailuoikeuden rikkomista ei ole todettu, perintäryhmäkanteen nostaminen kartellista aiheutuneen vahingon korvaamiseksi ylittää siis selvästi ne oikeudenkäynnin ulkopuoliset toimet, jotka RDG:n 2 §:n 2 momentissa tarkoitettu perintäpalvelujen käsite kattaa, eli palvelut, jotka rajoittuvat saamisten oikeudelliseen tutkintaan ja asiantuntijan antamaan neuvontaan, jonka tarkoituksena on saamisten perintä RDG:n 2 ja 11 §:ssä tarkoitetulla tavalla, kun kyseisiä pykäliä luetaan yhdessä oikeudellisista palveluista annetun asetuksen 2 ja 4 §:n kanssa.
29.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että näissä olosuhteissa pääasiassa kyseessä olevat siirrot ovat pätemättömiä ja niihin perustuva perintäryhmäkanne on siten jätettävä tutkimatta asiavaltuuden puuttumisen vuoksi. Kanteella ei ole myöskään vanhentumista lykkäävää vaikutusta siirtäjien osalta, eivätkä siirtäjät siten pystyisi esittämään enää vaatimuksiaan oman oikeuden perusteella nostetun kanteen yhteydessä.
30.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittää lisäksi, että Saksan oikeudessa ei säädetä muista samanveroisista keinoista sen varmistamiseksi, että oikeus saada korvausta ”joukkovahingoista” tai ”hajavahingoista” kartelliasioissa toteutuu tehokkaasti.
31.      Aluksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa tästä, että huomattavaa osaa Saksan oikeudessa säädetyistä mekanismeista ei voida soveltaa yritysten nostamiin vahingonkorvauskanteisiin.
32.      Sitten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että Saksan oikeudessa tunnetaan saamisen siirto ”todellisen” factoring-toiminnan muodossa eli ei pelkästään edustajalle tehtävänä siirtona, vaan kolmannen osapuolen saamisen täysimääräisenä siirtona. Kartellista aiheutuneen vahingon korvaamiseen liittyvät erityispiirteet huomioon ottaen tällainen mekanismi ei ole kuitenkaan varteenotettava vaihtoehto. Ostohinnan määrittämiseen ja kirjanpidossa arvostamiseen liittyy huomattavia vaikeuksia, sillä vahingon suuruus ei ole tiedossa. Näin ollen saamiset saatettaisiin myydä murto-osalla niiden nimellisarvosta, niin että vahinkoa kärsineet osapuolet voisivat joutua luopumaan kokonaan kaikista hyvityksen saamisen mahdollisuuksista. Tällainen saamisen siirto ei siis antaisi tosiasiallista mahdollisuutta vahingonkorvaussaamisten perintään.
33.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa vielä, ettei myöskään saamisten yhdistäminen oikeudenkäyntikumppanuuden (Streitgenossenschaft) kautta eli useamman siirtäjän ajama yhteinen kanne ole varteenotettava vaihtoehto. Tällainen oikeussuojakeino olisi nimittäin yhtäältä vaikeaa toteuttaa, jos siihen liittyvistä järjestelyistä huolehtivaa palveluntarjoajaa ei olisi. Toisaalta tällaista usean kantajan mallia käyttäen nostettu kanne johtaisi vain vaateiden muodolliseen yhdistämiseen, ja vaateet voitaisiin edelleen erottaa toisistaan.
34.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tuo kuitenkin esille, että edellä tämän ratkaisuehdotuksen 26–28 kohdassa mainituista syistä sen on katsottava varteenotettavan vaihtoehdon puuttumisesta huolimatta, että pääasiassa kyseessä olevat siirrot ovat pätemättömiä, ja jätettävä sen kanne tutkimatta.
35.      Tässä yhteydessä nousee esille kysymys siitä, onko unionin oikeus esteenä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämälle RDG:n tulkinnalle, jonka johdosta kartellista aiheutuneisiin vahinkoihin perustuvien korvausten perintä saamisten siirron avulla on kiellettyä. Jos unionin oikeus on näet esteenä RDG:n tulkinnalle, jolla on tällainen vaikutus, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi jätettävä soveltamatta kyseistä lakia sillä seurauksella, että siirtoja on pidettävä pätevinä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, ettei RDG:n unionin oikeuden mukainen tulkinta ole mahdollista, siltä osin kuin tällainen tulkinta olisi contra legem.
36.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen näkemyksen mukaan RDG:n tulkinta, jonka johdosta kartellista aiheutuneisiin vahinkoihin perustuvien korvausten perintä saamisen siirron avulla on kiellettyä (jäljempänä pääasiassa kyseessä oleva kielto), voi olla ristiriidassa direktiivin 2014/104 sekä unionin oikeuden tehokkuusperiaatteen ja tehokkaan oikeussuojan periaatteen kanssa.
37.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen epäilyt koskevat varsinaisesti ensinnäkin direktiivin 2014/104 3 artiklan 1 kohtaa ja 2 artiklan 4 alakohdan kolmatta tapausta. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan kyseisissä säännöksissä vahvistetaan vahinkoa kärsineiden henkilöiden oikeus saada täysi korvaus kartellista aiheutuneesta vahingosta ja ulotetaan kyseinen oikeus koskemaan henkilöitä, joille väitetyn vahinkoa kärsineen osapuolen oikeus on siirtynyt, mukaan lukien henkilö, joka on hankkinut kyseisen vaateen. Lisäksi kyseisen direktiivin 2 artiklan 4 alakohdan kolmannessa tapauksessa on nimenomaisesti kyse pääasiassa kyseessä olevasta saamisten siirrosta, eikä kyseisessä direktiivissä jätetä jäsenvaltioille lainkaan harkintavaltaa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tuo esille, että direktiivin 2014/104 2 artiklan 4 alakohdassa mainitussa toisessa tapauksessa viitataan jäsenvaltion kansalliseen lainsäädäntöön (”yhden tai useamman väitetyn vahinkoa kärsineen osapuolen puolesta toimiva taho, jos unionin tai kansallisessa lainsäädännössä säädetään tästä mahdollisuudesta”),(6) mutta kolmanteen tapaukseen ei sisälly siirron osalta tähän rinnastettavissa olevaa viittausta.
38.      Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa olevansa epävarma siitä, onko pääasiassa kyseessä oleva kielto yhdenmukainen SEUT 101 artiklan ja SEU 4 artiklan 3 kohdan kanssa. Kuten oikeuskäytännöstä(7) ilmenee, ”kaikki henkilöt” voivat vaatia sellaisen vahingon täyttä korvaamista, joka on aiheutunut kartellioikeuden rikkomisesta, jäsenvaltioiden on taattava kyseisen oikeuden tehokkuus, eivätkä ne etenkään saa tehdä sen käyttämisestä mahdotonta tai kohtuuttoman vaikeaa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että unionin tuomioistuin on jo todennut tekijänoikeudesta, että vahinkoa kärsineiltä henkilöiltä ei pidä ottaa pois mahdollisuutta –”joka on – – yleinen eri oikeudenaloilla” – siirtää vahingonkorvausoikeuksiaan erikoistuneille yrityksille etenkään niiden vaikeuksien vuoksi, joita näillä henkilöillä voi olla periä itse näitä saamisiaan.(8)
39.      Kolmanneksi ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on epäilyksiä siitä, onko pääasiassa kyseessä oleva kielto yhteensopiva perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa vahvistetun tehokkaan oikeussuojan periaatteen kanssa. Tällä periaatteella annetaan jokaiselle oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin, joilla todella voidaan tosiasiallisesti varmistaa unionin oikeudessa suojatun oikeudellisen tilanteen kunnioittaminen. Jokaisella olisi oltava mahdollisuus saada neuvoja ja antaa toisen henkilön puolustaa ja edustaa itseään.
40.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin myöntää, että tuomion Alassini ym.(9) mukaan tehokasta oikeussuojaa koskevaa oikeutta voidaan poikkeuksellisesti rajoittaa, ”kunhan [rajoittaminen] tosiasiassa [palvelee] yleisen edun mukaisia kyseisellä toimenpiteellä tavoiteltuja tavoitteita eikä [sillä] puututa perusoikeuksiin tavoitellun päämäärän kannalta suhteettomasti ja tavalla, jota ei voida hyväksyä ja jolla loukattaisiin näin suojattujen oikeuksien keskeistä sisältöä”. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan pääasiassa kyseessä oleva kielto ei kuitenkaan täytä näitä edellytyksiä. Yhtäältä kuviteltavissa on näet vahingonkorvausten perintää koskevaa täyskieltoa vähemmän rajoittavia toimenpiteitä. Toisaalta pääasiassa kyseessä oleva kielto vaikuttaa tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden keskeiseen sisältöön, koska tehokas suoja evätään henkilöiltä, joille voi aiheutua vahinkoa kartellista.
41.      Tässä tilanteessa Landgericht Dortmund on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko unionin oikeutta ja erityisesti SEUT 101 artiklaa, SEU 4 artiklan 3 kohtaa, perusoikeuskirjan 47 artiklaa sekä direktiivin [2014/104] 2 artiklan 4 alakohtaa ja 3 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, ne ovat esteenä jäsenvaltion lainsäädännön sellaiselle tulkinnalle ja soveltamiselle, jonka mukaan mahdollisesti – direktiivin [2014/104] 9 artiklan tai kyseisen säännöksen täytäntöönpanevien sitovien kansallisten säännösten perusteella – SEUT 101 artiklan rikkomisen johdosta vahinkoa kärsineet eivät saa siirtää vaateitaan – erityisesti joukko- ja hajavahinkojen tapauksissa – hyväksytylle oikeudellisten palvelujen tarjoajalle, joka vetoaa niihin edustajana yhdessä muilla väitetysti vahinkoa kärsineillä olevien vaateiden kanssa seurannaiskanteella (follow-on-kanne), kun ei ole olemassa muita samanveroisia lakisääteisiä tai sopimusperusteisia mahdollisuuksia vahingonkorvausvaateiden yhdistämiseen erityisesti siksi, että ne eivät johda suoritustuomioihin tai eivät ole muista menettelyllisistä syistä käytännöllisiä tai taloudellisista syistä objektiivisesti mielekkäitä, jolloin erityisesti vähäisiä vahinkoja koskeviin vaateisiin vetoaminen olisi käytännössä mahdotonta tai joka tapauksessa suhteettoman vaikeaa?
2)      Onko unionin oikeutta joka tapauksessa tulkittava tällä tavoin silloin, kun kyseisiä vahingonkorvausvaateita koskevat kanteet on nostettava riippumatta direktiivin [2014/104] 9 artiklaan perustuvissa kansallisissa säännöksissä tarkoitetusta Euroopan komission tai kansallisten viranomaisten ennalta tekemästä sitovasta päätöksestä, joka koskee väitettyä rikkomista (stand-alone-kanne), kun edellä ensimmäisessä kysymyksessä mainituista syistä ei ole olemassa muita samanveroisia lakisääteisiä tai sopimusperusteisia mahdollisuuksia vahingonkorvausvaateiden yhdistämiseksi siviilioikeudellista kannetta varten ja erityisesti, kun SEUT 101 artiklan rikkomiseen ei muutoin ylipäänsä, eli kilpailusääntöjen julkisella täytäntöönpanolla tai yksityisellä täytäntöönpanolla, vedottaisi?
3)      Jos ainakin yhteen edellä esitetyistä kahdesta kysymyksestä on vastattava myöntävästi, onko silloin Saksan oikeuden vastaavat säännökset, joita ei voida tulkita unionin oikeuden mukaisesti, jätettävä soveltamatta, minkä seurauksena vaateiden siirtämistä on tältä kannalta katsottuna joka tapauksessa pidettävä pätevänä ja oikeuksien tehokas täytäntöönpano tulee mahdolliseksi?”
42.      Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet pääasian asianosaiset, Saksan hallitus ja Euroopan komissio. Kaikki nämä osapuolet Otto Fuchs Beteiligungen KG:tä (jäljempänä Otto Fuchs) lukuun ottamatta osallistuivat 7.5.2024 pidettyyn istuntoon.
IV     Arviointi
43.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää nyt käsiteltävässä asiassa kolme ennakkoratkaisukysymystä.
44.      Kaksi ensimmäistä kysymystä koskevat kansallisen oikeuden tulkinnan yhteensopivuutta unionin oikeuden kanssa silloin, kun tämän tulkinnan vuoksi kartellista aiheutuneisiin vahinkoihin perustuvien korvausten perintä saamisten siirron kautta on kiellettyä. Kolmas kysymys koskee puolestaan sitä, voiko ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin jättää soveltamatta kansallisia säännöksiä, jotka eivät ole unionin oikeuden mukaisia. Viimeksi mainittu kysymys esitetään vain siinä tapauksessa, että unionin tuomioistuin vastaa myöntävästi ainakin yhteen kahdesta ensimmäisestä kysymyksestä.
45.      Ennen kuin tarkastelen kahden ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen asiasisältöä, vaikuttaa tarpeelliselta esittää lyhyesti muutamia alustavia huomautuksia ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamisesta.
A       Ensimmäinen ja toinen ennakkoratkaisukysymys – saamisten siirto
1.     Tutkittavaksi ottaminen
a)     Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
46.      Otto Fuchs, Land Nordrhein-Westfalen ja komissio väittävät, että koska ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltäväksi ei ole saatettu seurannaiskannetta vaan itsenäinen kanne, ensimmäistä kysymystä ei voida ottaa tutkittavaksi, koska sillä ei selvästikään ole mitään yhteyttä pääasian tosiseikkoihin tai kohteeseen.
47.      Olen samaa mieltä tästä väitteestä.
48.      Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeutta koskevilla ennakkoratkaisukysymyksillä oletetaan olevan merkitystä asian kannalta. Unionin tuomioistuin voi jättää vastaamatta kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisupyyntöön vain, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä pääasian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin.(10)
49.      Ennakkoratkaisukysymysten tutkimatta jättämistä koskevat väitteet on tutkittava tämän vakiintuneen oikeuskäytännön pohjalta.
50.      Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin erottaa ensimmäisen kysymyksen toisesta viittaamalla direktiivin 2014/104 9 artiklaan. Ensimmäinen kysymys koskee nimittäin tilannetta, jossa vahingonkorvauskanne on nostettu sen jälkeen, kun kilpailuoikeuden rikkominen on todettu kansallisen kilpailuviranomaisen tai muutoksenhakutuomioistuimen lopullisella päätöksellä kyseisen säännöksen mukaan ”peruuttamattomasti” (follow on ‑kanne), kun taas toinen kysymys koskee tilannetta, jossa vahingonkorvauskanne on nostettu ilman tällaista päätöstä (stand alone ‑kanne).
51.      Kun otetaan huomioon, että AMG 2 on nostanut ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa yhden kanteen, joka koskee yhtä ja samaa kilpailuoikeuden rikkomista, näissä olosuhteissa jompikumpi kahdesta ensimmäisestä kysymyksestä ei vastaa pääasian tosiseikkoja eikä kohdetta.
52.      Tältä osin direktiivin 2014/104 9 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että kilpailuoikeuden rikkominen, joka on todettu kansallisen kilpailuviranomaisen tai muutoksenhakutuomioistuimen lopullisella päätöksellä, katsotaan peruuttamattomasti vahvistetuksi niiden kansallisissa tuomioistuimissa SEUT 101 tai SEUT 102 artiklan tai kansallisen kilpailuoikeuden nojalla nostettua vahingonkorvauskannetta varten. Lisäksi kyseisen direktiivin 2 artiklan 11 alakohdan mukaan ”rikkomista koskevalla päätöksellä” tarkoitetaan kilpailuviranomaisen tai muutoksenhakutuomioistuimen päätöstä, jossa todetaan kilpailuoikeuden rikkominen. Kyseisen direktiivin 2 artiklan 12 alakohdassa selitetään, että tällainen päätös on lopullinen silloin, kun siihen ei enää voida hakea muutosta varsinaisin muutoksenhakukeinoin.
53.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tuo esille, ettei Land Nordrhein-Westfalenin osalta ole olemassa muuta päätöstä kuin vuoden 2009 sitoumuksia koskeva päätös.(11) On siis selvitettävä, todetaanko kyseisessä päätöksessä rikkominen ja onko sillä siten direktiivin 2014/104 9 artiklan 1 kohdassa kuvatut oikeudelliset vaikutukset.
54.      Ennakkoratkaisupyynnön mukaan Bundeskartellamt vahvisti vuoden 2009 sitoumuksia koskevassa päätöksessä Land Nordrhein-Westfalenin osalta konkreettiset raja-arvot puukaupassa tehtävän yhteistyön alalla sekä toimenpiteitä, joilla pyrittiin rajoittamaan sen markkina-asemaa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa lisäksi, että kyseinen päätös tehtiin GWB:n 32b §:n perusteella.
55.      Vaikka GWB:n 32b §:ää ei toisteta ennakkoratkaisupyynnössä, on kuitenkin todettava, että sen sanamuoto vastaa asetuksen (EY) N:o 1/2003(12) 9 artiklan sanamuotoa, kuten Bundeskartellamt myöntää. Kyseisessä Saksan oikeuteen kuuluvassa säännöksessä säädetään edellä mainitun asetuksen 9 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen tavoin, että kun yritys esittää kyseisen viranomaisen käymässä menettelyssä sitoumuksia, joiden tarkoituksena on poistaa kyseisen viranomaisen ennakkoarvioinnissaan sille esittämät huolenaiheet, tämä viranomainen voi päätöksellään määrätä kyseisten sitoumusten noudattamisen yritystä velvoittavaksi.(13) Kuten kyseisen asetuksen 9 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä lisäksi säädetään, tällaisen päätöksen vaikutukset voivat olla määräaikaisia,(14) mutta päätöksessä on joka tapauksessa todettava, ettei kyseisen viranomaisen jatkotoimille ole enää perusteita.(15) Bundeskartellamt voi peruuttaa päätöksensä lähes samoissa tilanteissa kuin ne, jotka luetellaan asetuksen N:o 1/2003 9 artiklan 2 kohdassa, ja aloittaa menettelyn uudelleen.(16)
56.      Asetuksen N:o 1/2003 9 artiklan nojalla tehty sitoumuksia koskeva päätös ei sisällä lopullista toteamusta SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan rikkomisesta. Kun yrityksiä vastaan aloitettu kilpailusääntöjen rikkomista koskeva menettely päätetään sitoumuksia koskevan päätöksen perusteella, yritykset voivat näet välttää sen, että kilpailuoikeuden rikkominen todetaan ja määrätään sakkoa.(17) Kuten asetuksen N:o 1/2003 johdanto-osan 13 perustelukappaleessa selvennetään, tällaisissa päätöksissä tulisi vastaavasti todeta, että komission jatkotoimille ei ole enää perusteita ”ilman että todetaan, onko määräyksiä rikottu tai rikotaanko niitä vielä”. Kyseisen asetuksen 9 artiklan perusteella aloitetussa menettelyssä komissio on näin ollen vapautettu velvollisuudesta luonnehtia ja todeta rikkominen, ja sen tehtävänä on ainoastaan tutkia ja mahdollisesti hyväksyä asianomaisten yritysten ehdottamat sitoumukset ottamalla huomioon ongelmat, jotka se on yksilöinyt ennakkoarvioinnissaan, sekä päämäärät, joita se tavoittelee.(18)
57.      Unionin tuomioistuin on tosin täsmentänyt, että kansalliset tuomioistuimet eivät voi jättää huomiotta komission tekemiä sitoumuksia koskevia päätöksiä ja että unionin kilpailuoikeuden tehokkaan ja yhtenäisen soveltamisen tavoite edellyttää, että kansallinen tuomioistuin ottaa huomioon komission ennakkoarvioinnin ja pitää sitä indisiona tai alustavana todisteena kyseessä olevan sopimuksen kilpailunvastaisuudesta SEUT 101 artiklan 1 kohdan kannalta.(19) Kyseistä lausumaa ei voida kuitenkaan ymmärtää siten, että sitoumuksia koskeva päätös sisältäisi jonkinlaisen toteamuksen kilpailusääntöjen rikkomisesta.
58.      Kyseisessä kohdassa ei nimittäin tarkoiteta mitä tahansa sitoumuksia koskevaa päätöstä vaan komission ennakkoarviointia, josta voi tarvittaessa ilmetä tosiseikkoja, joilla on jonkinlainen todistusarvo kansallisessa tuomioistuimessa nostetun vahingonkorvauskanteen kannalta. Kuten unionin tuomioistuin on itse selittänyt, tämä todistusarvo on verrattavissa indisioon tai alustavaan todisteeseen, mutta se ei ole kuitenkaan todiste, jonka perusteella voitaisiin erikseen tarkasteluna todeta kilpailuoikeuden rikkominen.
59.      Mikään ei viittaa siihen, että Saksan oikeudessa GWB:n 32b §:n perusteella tehdyllä sitoumuksia koskevalla päätöksellä olisi vaikutuksia, jotka ylittävät asetuksen N:o 1/2003 9 artiklaan perustuvat komission päätöksen vaikutukset. Jollei kansallisen tuomioistuimen toimivaltaan kuuluvissa selvityksissä muuta ilmene, on todettava, että siltä osin kuin vuoden 2009 sitoumuksia koskevassa päätöksessä ei todeta kilpailuoikeuden rikkomista, tällä päätöksellä ei ole direktiivin 2014/104 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja vaikutuksia. On siis katsottava, ettei ensimmäinen kysymys vastaa pääasian tosiseikkoja eikä kohdetta ja että se on siten jätettävä tutkimatta.
60.      Tätä toteamusta ei voida kyseenalaistaa Bundeskartellamtin väitteellä, jonka mukaan vuoden 2009 sitoumuksia koskevan päätöksen sekä saksalaisissa tuomioistuimissa käytyjen tähän päätökseen liittyneiden menettelyiden vuoksi pääasiassa on kyse sekamuotoisesta seurannaiskanteesta. Bundeskartellamtin mukaan tällainen kanne sijoittuu seurannaiskanteen (follow on ‑kanne) ja itsenäisen kanteen (stand alone ‑kanne) välimaastoon. Bundeskartellamt myöntää, että tällaisen sekamuotoisen seurannaiskanteen yhteydessä kansallisen viranomaisen aiempi päätös, joka koskee pääasiassa kyseessä olevan asian taustalla oleviin tosiseikkoihin täysin tai osittain rinnastettavissa olevia tosiseikkoja, helpottaa vahingon toteennäyttämistä. Pääasian asianosaiset eivät voi kuitenkaan vedota direktiivin 2014/104 9 artiklassa tarkoitettuun kansallisen viranomaisen päätöksen sitovaan vaikutukseen.
61.      On siis katsottava, että ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys on jätettävä tutkimatta. Lukuun ottamatta juuri tarkastelemaani väitettä, joka koskee pääasiassa kyseessä olevan vahingonkorvauskanteen itsenäistä luonnetta, Otto Fuchsin ja Land Nordrhein-Westfalenin muut väitteet eivät voi johtaa siihen toteamukseen, että ensimmäinen kysymys on jätettävä tutkimatta. Tarkastelen kuitenkin näitä väitteitä yhtäältä siltä osin kuin niiden tutkiminen voisi osoittautua hyödylliseksi, jos unionin tuomioistuin ei yhdy näkemykseeni ensimmäisen kysymyksen tutkimatta jättämisestä, ja toisaalta siltä osin kuin ne esitetään sen näkemyksen tueksi, ettei myöskään toista kysymystä ei voida tutkia.
b)     Toinen ennakkoratkaisukysymys
62.      Otto Fuchs ja Land Nordrhein-Westfalen esittävät joukon perusteluja sen näkemyksen tueksi, ettei toista ennakkoratkaisukysymystä voida ottaa tutkittavaksi.
63.      Tältä osin kyseiset osapuolet väittävät ensinnäkin, että koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei esitä avointa kysymystä yhdistettynä erilaisiin mahdollisiin vastauksiin, sillä ei ole minkäänlaista epäilystä unionin oikeuden tulkinnasta. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tukeutuu näet sellaiseen unionin oikeuden tulkintaan, jonka perusteella se voi katsoa, ettei kansallinen lainsäädäntö ole unionin oikeuden mukainen.
64.      Tämä väite on hylättävä. Toinen ennakkoratkaisukysymys koskee unionin oikeuden tulkintaa ja liittyy pääasiaan. Yksin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on ratkaista, onko sen tarpeen saada unionin tuomioistuimelta selvennyksiä tästä kysymyksestä. Myöskään ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tiettyjen näkemysten kategorinen muotoilu ei aseta kyseenalaiseksi sen esittämän ennakkoratkaisukysymyksen tutkittavaksi ottamista. Kansallinen tuomioistuin voi näet ilmaista ennakkoratkaisupyynnössään lyhyesti myös oman näkemyksensä ennakkoratkaisukysymyksiin annettavasta vastauksesta(20) ilman vaaraa siitä, että sen ennakkoratkaisupyyntö jätettäisiin tutkimatta. Nyt käsiteltävässä tapauksessa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on tehnyt juuri näin.
65.      Toiseksi ei voida hyväksyä myöskään väitettä, jonka mukaan toinen kysymys on hypoteettinen siltä osin kuin siinä viitataan niin sanottuihin ”hajavahinkoihin” ja se perustuu siihen olettamukseen, että ”vähäisiä vahinkoja koskeviin vaateisiin vetoaminen olisi käytännössä mahdotonta tai joka tapauksessa suhteettoman vaikeaa”, jos kartellioikeuteen perustuvia vahingonkorvausvaatimuksia ei voitaisi esittää yhdistettyinä perintäryhmäkanteeksi, koska pääasian kohteena eivät ole hajavahingot eivätkä vähäiset vahingot.
66.      Tältä osin on todettava, että hajavahinkojen tai vähäisten vahinkojen käsitteet eivät ole unionin oikeuden käsitteitä. Ennakkoratkaisupyynnössä näitä käsitteitä käytetään vain kuvailevasti, ja vain kansallinen tuomioistuin on toimivaltainen toteamaan pääasian tosiseikat ja arvioimaan niitä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin määrittelee itse asiassa hajavahinkojen käsitteen (Streuschäden) siten, että sillä tarkoitetaan vahinkoja, joiden ominaispiirteenä on se, että vahinkoa kärsineelle aiheutuu vähäinen vahinko, mutta joiden määrä on suuri, jos kaikki vahinkoa kärsineet henkilöt lasketaan yhteen. Ennakkoratkaisukysymyksissä käytetään myös joukkovahingon käsitettä (Massenschäden), jota ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei määrittele mutta jolla se vaikuttaa viittaavan tilanteeseen, jossa useat henkilöt väittävät kärsineensä vahinkoa samasta tapahtumasta aiheutuneen tappion vuoksi. Oikeuskirjallisuuden mukaan joukkovahingot eroavat hajavahingoista myös kunkin yksittäisen henkilön kärsimän vahingon suuruuden perusteella. Joukkovahingot ovat riittävän suuria niin, että jokaisella henkilöllä on intressi vaatia korvausta aiheutuneesta vahingosta. Vahingonkorvausten vaatiminen on kuitenkin monimutkaista ja kallista kullekin vahinkoa kärsineelle.(21)
67.      Kolmanneksi Otto Fuchs ja Land Nordrhein-Westfalen väittävät ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tukeutuneen ennakkoratkaisupyynnössään siihen oletukseen, että yhtäältä olemassa ei olisi muuta vaihtoehtoa kuin perintäryhmäkanne ja että toisaalta jos kartellioikeuteen perustuvia vahingonkorvausvaateita ei voitaisi esittää yhteisesti tällaisella perintäryhmäkanteella, vähäisiin vahinkoihin perustuvan kanteen nostaminen olisi käytännössä mahdotonta tai joka tapauksessa kohtuuttoman vaikeaa eikä yhtään SEUT 101 artiklan rikkomiseen perustuvaa kannetta nostettaisi kilpailusääntöjen julkisoikeudellisen täytäntöönpanon eikä yksityisoikeudellisen täytäntöönpanon yhteydessä.
68.      Tältä osin on tosin todettava, että tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevat toteamukset ovat lähtökohtia, joihin ennakkoratkaisukysymykset perustuvat. On niin ikään totta, että muutamat osapuolet ovat esittäneet huomautuksia pääasiaan liittyvien tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen täydentämiseksi tai kiistämiseksi. Nämä osapuolet arvostelevat lähinnä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toteamusta, jonka mukaan Saksan oikeudessa ei ole olemassa saamisten siirron rinnalla mitään muuta tehokasta oikeussuojakeinoa, jolla voitaisiin varmistaa vahinkoa kärsineiden henkilöiden oikeuksien suojelu.
69.      Sen arvioiminen, onko olemassa muita keinoja, joiden avulla vahinkoa kärsineet henkilöt voivat käyttää oikeuksiaan kilpailuoikeutta rikkonutta tahoa vastaan, kuuluu kansallisen oikeuden tulkinnan alaan. Tältä osin on todettava, että kun unionin tuomioistuinten ja kansallisten tuomioistuinten välisen toimivallanjaon mukaisesti ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on määritellyt esittämiinsä kysymyksiin liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat, unionin tuomioistuimen tehtävänä ei ole niiden paikkansapitävyyden selvittäminen.(22) Unionin tuomioistuimen tehtävänä ei ole myöskään korvata kansallista tuomioistuinta eikä vastata kritiikkiin, joka koskee käsiteltävässä asiassa esitettyyn ennakkoratkaisupyyntöön liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja.
70.      Koska ennakkoratkaisupyyntöön sisältyvät tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevat toteamukset ovat lähtökohtia, joihin ennakkoratkaisukysymykset perustuvat, katson kuitenkin, että unionin tuomioistuimen olisi kiinnitettävä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen huomio tähän kritiikkiin, jotta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pystyy ratkaista, miten unionin oikeutta on sovellettava, sellaisena kuin unionin tuomioistuin sitä tulkitsee. Se, että unionin tuomioistuimen on vastattava ennakkoratkaisupyyntöön, ei nimittäin vaikuta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mahdollisuuteen tarvittaessa tarkistaa lähtökohdat, joihin sen ennakkoratkaisukysymykset perustuvat.(23)
71.      Sen estämättä, mitä edellä todetaan, on katsottava, että toinen kysymys on otettava tutkittavaksi.
2.     Asiakysymys
72.      Toisella ennakkoratkaisukysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään lähinnä, onko SEUT 101 artiklaa ja direktiivin 2014/104 2 artiklan 4 alakohtaa, 3 artiklan 4 kohtaa ja 4 artiklaa sekä perusoikeuskirjan 47 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansallisen oikeuden tulkinnalle, joka johtaa siihen, että jos lopullista päätöstä, jossa todetaan kilpailuoikeuden rikkominen, ei ole, väitetysti vahinkoa kärsineet eivät voi siirtää kartellista aiheutuneiden vahinkojen korvaamista koskevaa oikeutta hyväksytylle oikeudellisten palvelujen tarjoajalle, jotta tämä voisi vedota näihin oikeuksiin yhdistetysti edustajana, kun olemassa ei ole muita samanveroisia lakisääteisiä tai sopimusperusteisia mahdollisuuksia vahingonkorvaussaamisten yhdistämiseen, mistä seuraa yhtäältä, että on käytännössä mahdotonta tai ainakin suhteettoman vaikeaa nostaa vähäistä vahinkoa koskeva kanne eikä toisaalta yhtään SEUT 101 artiklan rikkomiseen perustuvaa kannetta voitaisi nostaa kilpailuoikeuden sääntöjen julkisoikeudellisen täytäntöönpanon yhteydessä eikä myöskään niiden yksityisoikeudellisen täytäntöönpanon yhteydessä.
a)     Asiaa koskevat oikeussäännöt
73.      Toinen kysymys koskee SEUT 101 artiklan, perusoikeuskirjan 47 artiklan ja direktiivin 2014/104 säännösten tulkintaa. Siltä osin kuin tämä kysymys koskee kyseisen direktiivin tulkintaa, on tarkasteltava sen ajallista soveltamisalaa. Sen jälkeen tarkastelen lyhyesti SEU 4 artiklan 3 kohdan merkityksellisyyttä.
74.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen lähtökohtana on, että direktiivin 2014/104 2 artiklan 4 alakohtaa ja 3 artiklan 1 kohtaa, joiden tulkintaa pyydetään, voidaan soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa riippumatta siitä, ovatko nämä säännökset menettelysääntöjä vai aineellisia sääntöjä. Kyseisen direktiivin 22 artiklan 2 kohdan mukaan direktiivin asiaa koskevia säännöksiä voidaan näet soveltaa vahingonkorvauskanteisiin, jotka on nostettu myöhemmin kuin 26.12.2014. Lisäksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin muistuttaa, että pääasian kanne koskee menettelytapaa, jota väitetään noudatetun 30.6.2019 saakka eli selvästi kyseisen direktiivin täytäntöönpanolle varatun määräajan päättymisen jälkeen. Tuomion Volvo ja DAF Trucks(24) mukaisesti saman direktiivin aineellisia sääntöjä olisi näin ollen sovellettava paitsi täytäntöönpanolle varatun määräajan päättymisen jälkeiseen kartellin ajanjaksoon, myös koko kartellin ajanjaksoon.
75.      Vaikka katson, että toisessa ennakkoratkaisukysymyksessä tarkoitettuja säännöksiä voidaan soveltaa pääasiassa, en ole vakuuttunut ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämästä arvioinnista.
76.      Muistutan, että kanne nostettiin 31.3.2020 ja se koskee 28.6.2005–30.6.2019 väitetysti tapahtuneesta toiminnasta aiheutuneiden vahinkojen korvaamista.
77.      Direktiivin 2014/104 täytäntöönpanon määräajaksi on vahvistettu 27.12.2016 (21 artiklan 1 kohta). Lisäksi kyseisen direktiivin aineellisten säännösten kansallisia täytäntöönpanotoimenpiteitä ei voida soveltaa taannehtivasti (22 artiklan 1 kohta), kun taas sen muiden säännösten eli menettelysäännösten kansallisia täytäntöönpanosäännöksiä ei voida soveltaa vahingonkorvauskanteisiin, jotka on nostettu kansallisessa tuomioistuimessa ennen 26.12.2014 (22 artiklan 2 kohta).(25)
78.      Direktiivin 2014/104 säännösten ajallisen sovellettavuuden määrittämiseksi on siis ensin selvitettävä, onko kyseessä oleva säännös aineellinen säännös vai ei. Kyseisen direktiivin säännösten ajallista soveltamista koskevassa kysymyksessä on kuitenkin tärkeää tehdä ero sen mukaan, perustuvatko kyseiset säännökset oikeuskäytännön valossa varsinaiseen SEUT 101 artiklaan vai yksinomaan kyseiseen direktiiviin, mikä merkitsee, että niiden ajallista soveltamista on arvioitava mainitun direktiivin 22 artiklan kannalta.(26)
79.      Oikeudesta kilpailuoikeuden rikkomisesta aiheutuneen vahingon täyteen korvaamiseen ei säädetä direktiivissä 2014/104, vaan se perustuu suoraan primaarioikeuden määräyksiin, sellaisina kuin unionin tuomioistuin on niitä tulkinnut kyseisen direktiivin antamista edeltäneessä oikeuskäytännössään. Tämä seikka vahvistetaan useissa kyseisen direktiivin johdanto-osan perustelukappaleissa.(27) Näin ollen unionin tuomioistuimen mukaan kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan täytäntöön panemiseksi toteutettuja kansallisia toimenpiteitä ”on välttämättä sovellettava välittömästi kaikkiin direktiivin 2014/104 soveltamisalaan kuuluviin vahingonkorvauskanteisiin, kuten kyseisen direktiivin 22 artiklan 2 kohdassa vahvistetaan”.(28) Tältä osin on todettava, että kun otetaan huomioon, että pääasian kanne on nostettu 31.3.2020 eli selvästi kyseisen direktiivin täytäntöönpanolle varatun määräajan päättymisen jälkeen, pääasiassa kyseessä oleva kanne kuuluu kiistattomasti direktiivin ajalliseen soveltamisalaan. Tämän perusteella kyseisen direktiivin 3 artiklaa sovelletaan pääasiassa.
80.      Kysymys direktiivin 2014/104 2 artiklan 4 alakohdan ajallisesta soveltamisesta pääasiassa on ongelmallisempi. Direktiivin 2 artikla sisältää nimittäin, kuten sen otsikosta ilmenee, kyseisessä direktiivissä käytettyjen käsitteiden määritelmät. Ensi näkemältä unionin oikeuden säädöksessä käytetyn oikeudellisen käsitteen määritelmä ei ole luonteeltaan aineellinen eikä menettelyllinen. Sen luonne määräytyy pikemminkin sen yksittäisen säännöksen mukaan, johon se liittyy.
81.      Toinen kysymys perustuu kuitenkin direktiivin 2014/104 2 artiklan 4 alakohdan tulkintaan, jonka mukaan kyseisessä direktiivissä määritetään, kuka voi vedota oikeuteen saada täysi korvaus unionin kilpailuoikeuden rikkomisesta aiheutuneesta vahingosta tai miten tällaiseen oikeuteen voidaan mahdollisesti vedota. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin näyttää lisäksi katsovan, että kyseisellä säännöksellä taattu vaikutus perustuu SEUT 101 artiklaan, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä oikeuskäytännössään tulkinnut. Ehdotan siis, että on katsottava, että direktiivin 2014/104 2 artiklan 4 alakohtaa voidaan soveltaa pääasiassa sen ratkaisun mukaisesti, jonka unionin tuomioistuin on esittänyt oikeuskäytännössään, joka koskee niiden kyseisen direktiivin säännösten ajallista soveltamista, joissa vahvistetaan primaarioikeuteen perustuvat ratkaisut.(29) Toisin sanoen jäljempänä ehdottamani tulkintaa koskee sekä SEUT 101 artiklaa että direktiivin 2014/104 säännöksiä.
82.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa toisessa kysymyksessään myös SEU 4 artiklan 3 kohtaan. Ennakkoratkaisupyynnöstä saa sellaisen vaikutelman, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin rinnastaa kyseisen säännöksen tehokkuusperiaatteeseen tai SEUT 101 artiklan tehokkaaseen vaikutukseen. Viimeksi mainitun määräyksen tulkinta on kuitenkin riittävää, jotta voi ottaa kantaa niin tehokkuusperiaatteeseen kuin kyseisen määräyksen tehokkaaseen vaikutukseen.(30) Lisäksi direktiivin 2014/104 yhteydessä tehokkuusperiaate ilmenee direktiivin 4 artiklasta, jota olisi siis niin ikään tulkittava. Ehdotan näin ollen, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen katsotaan tarkoittavan toisella kysymyksellään SEUT 101 artiklaa, perusoikeuskirjan 47 artiklaa ja direktiivin 2014/104 2 artiklan 4 alakohtaa, 3 artiklan 1 kohtaa ja 4 artiklaa.
b)     Saamisen siirron kieltäminen
1)     Yleisiä huomioita
83.      Toiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastaaminen edellyttää sen selvittämistä, koskeeko kansallisen oikeuden tulkinta, jonka johdosta silloin, kun kilpailuoikeuden rikkomisen toteavaa lopullista päätöstä ei ole, väitetysti vahinkoa kärsineet henkilöt eivät voi siirtää kartellista aiheutuneiden vahinkojen korvaamista koskevia oikeuksiaan heitä edustavalle hyväksytylle oikeudellisten palvelujen tarjoajalle, unionin oikeudessa suoraan säädettyä seikkaa vai kuuluuko kysymys kunkin jäsenvaltion oikeusjärjestykseen.
84.      Tältä osin on täsmennettävä, että pääasiassa kyseessä olevalla kiellolla ei viedä kartellin vuoksi vahinkoa kärsineeltä henkilöltä hänen asemaansa kilpailuoikeuden rikkomisesta aiheutuneen vahingon kärsijänä. Sen sijaan kyseinen kielto perustuu siihen, että tämän henkilön oikeuden siirtäminen hyväksytylle oikeudellisten palvelujen tarjoajalle, joka vetoaa näihin siirtäjien oikeuksiin yhdistetysti omissa nimissään ja omalla kustannuksellaan siirtäjien lukuun, on pätemätön. Ennakkoratkaisukysymykseen vastaaminen edellyttää sen selvittämistä, sovelletaanko vahingonkorvausoikeuden siirron pätevyyden edellytyksiin unionin oikeutta vai asiassa sovellettavaa kansallista oikeutta.
2)     Vahingonkorvausoikeuden syntymisen edellytysten ja tämän oikeuden käyttämistapojen välinen ero
85.      On nähdäkseni aiheellista muistuttaa julkisasiamies Kokottin ja julkisasiamies Wahlin tekemästä erosta yhtäältä unionin kilpailuoikeuden rikkomiseen perustuvan vastuun syntymisen edellytysten tai vahingonkorvausten vaatimista koskevan oikeuden syntymisen edellytysten ja toisaalta kilpailuoikeuden rikkomisesta aiheutuneen vahingon korvaamista koskevan oikeuden käyttämistapojen välillä. Näiden julkisasiamiesten mukaan ensin mainitut kuuluvat suoraan unionin oikeuden soveltamisalaan niin, että unionin oikeuden välittömän oikeusvaikutuksen vastainen kansallinen toimenpide on jätettävä toteuttamatta, ja jälkimmäiset kuuluvat puolestaan kansallisen oikeuden soveltamisalaan, ja niihin sovelletaan jäsenvaltioiden menettelyllisen itsemääräämisoikeuden perinteisiä rajoituksia.(31)
86.      Yhdyn tähän tulkintaan seuraavista syistä.
87.      Ensinnäkin tämä kahtiajako perustuu unionin ja jäsenvaltioiden väliseen toimivallanjakoon. Yhtäältä unionilla on SEUT 3 artiklan 1 kohdan c alakohdan nojalla yksinomainen toimivalta sisämarkkinoiden toimintaa varten tarvittavien kilpailusääntöjen osalta. Toisaalta muut kilpailualalla sovellettavat säännöt, jotka eivät kuulu tämän yksinomaisen toimivallan piiriin, kuuluvat unionin oikeuden sääntöjen puuttuessa jäsenvaltioiden toimivaltaan.
88.      SEUT 101 artikla kuuluu SEUT 3 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettujen kaltaisiin kilpailusääntöihin, jotka ovat tarpeen sisämarkkinoiden toiminnan kannalta.(32)
89.      Oikeus saada korvausta vahingosta, joka on aiheutunut SEUT 101 artiklan rikkomisesta, ylittää pelkän vahingon korvaamisen vahinkoa kärsineille, koska se parantaa yleisemmin unionin kilpailusääntöjen tehokkuutta ja on omiaan vähentämään sellaisten usein peiteltyjen sopimusten tai menettelytapojen houkuttelevuutta, jotka voivat rajoittaa tai vääristää kilpailua, ja siten se edistää myös toimivan kilpailun ylläpitämistä unionissa.(33) Kilpailuoikeuden yksityisoikeudellinen täytäntöönpano on niin ikään välttämätöntä sisämarkkinoiden toiminnan kannalta. Niiden edellytysten vahvistamisen, joiden perusteella määrittyy SEUT 101 artiklan rikkomisesta aiheutuneen vahingon korvaamista koskevan oikeuden olemassaolo ja keskeinen sisältö, on siten kuuluttava unionin yksinomaiseen toimivaltaan. Sen sijaan kunkin jäsenvaltion tehtävänä on määrittää toimivaltaiset tuomioistuimet ja antaa menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan unionin oikeuden välittömään oikeusvaikutukseen perustuvat yksityisten oikeudet.(34)
90.      Toiseksi on todettava, että vaikka unionin tuomioistuin ei ole nimenomaisesti hyväksynyt julkisasiamiesten tekemää erottelua, se on ottanut tämän huomioon oikeuskäytännössään. Se on todennut erityisesti, että toisin kuin näytön arvioimiseen ja vaadittuun näytön tasoon liittyvät säännöt, jotka silloin, kun unionin sääntöjä ei ole, kuuluvat jäsenvaltioiden menettelyllisen itsemääräämisoikeuden piiriin, rikkomisen tunnusmerkkien on täytyttävä, jotta yrityksen voidaan todeta olevan vastuussa yhdenmukaistetusta menettelytavasta.(35) Unionin tuomioistuin on myös tarkastellut säännöllisesti sitä kysymystä, kuka voi vedota tällaisesta rikkomisesta aiheutuneen vahingon korvaamista koskevaan oikeuteen SEUT 101 artiklan tehokkaan vaikutuksen kannalta.(36)
91.      Kolmanneksi direktiivi 2014/104 tukee tätä tulkintaa. Kyseisen direktiivin 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Tehokkuus- ja vastaavuusperiaatteet”, täsmennetään nimittäin, että jäsenvaltioiden on tehokkuusperiaatteen mukaisesti varmistettava, että kaikki vahingonkorvausvaateiden käyttämiseen liittyvät kansalliset säännöt ja menettelyt on laadittu ja niitä sovelletaan niin, etteivät ne tee käytännössä mahdottomaksi tai kohtuuttoman vaikeaksi käyttää unionin oikeuteen perustuvaa oikeutta saada täysi korvaus kilpailuoikeuden rikkomisesta aiheutuneesta vahingosta.
92.      Tämän perusteella on katsottava, että unionin oikeudessa määritetään edellytykset, joista muodostuu oikeus saada korvaus tällaisesta rikkomisesta aiheutuneesta vahingosta.
93.      Yleisesti ottaen kysymys siitä, kenellä on oikeus vahingonkorvaukseen, perustuu yksityisoikeuden alalla vastuun syntymisen edellytysten yhdistettyyn soveltamiseen, ja näitä edellytyksiä ovat vahingon tosiasiallisuus, vahingon ja väitetyn toiminnan välinen syy-yhteys sekä väitetyn toiminnan lainvastaisuus, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tilannetta, jossa erityissäännöksellä rajoitetaan niiden henkilöiden joukkoa, joiden voidaan katsoa kärsineen vahinkoa kilpailuoikeuden rikkomisesta. Näiden edellytysten perusteella voidaan määrittää, kuka on vahinkoa kärsinyt henkilö, jolla on oikeus vahingonkorvaukseen. Vastaavalla tavalla unionin oikeudessa määritetään kilpailuoikeuden rikkomista koskevan vastuun syntymisen edellytysten avulla, kuka voi vedota SEUT 101 artiklan rikkomisesta aiheutuneen vahingon korvaamista koskevaan oikeuteen.
94.      Vaikka unionin oikeudessa määritetään, kuka voi vedota oikeuteen saada täysi korvaus kilpailuoikeuden rikkomisesta aiheutuneesta vahingosta, on vielä pohdittava, määritetäänkö siinä myös tällaisen korvausoikeuden siirtokelpoisuus ja tämän oikeuden siirron pätevyyden edellytykset.
3)     Siirron pätevyyden edellytykset
95.      Saamisen tai jopa oikeuden siirtokelpoisuus(37) on yksi niistä ominaisuuksista, joiden perusteella määräytyy, voidaanko kyseinen oikeus siirtää. Yksityisoikeuden alalla suurin osa yleisistä taloudellisista oikeuksista voidaan siirtää.(38)
96.      Unionin tuomioistuin on katsonut unionilta olevan vahingonkorvaussaamisen siirron pätevyydestä, että tällainen saaminen voidaan siirtää, mutta unionin oikeusjärjestyksessä sovellettavan jäsenvaltioiden lainsäädännön yhteisen yleisen periaatteen mukaisesti väärinkäyttöä merkitsevään siirtoon ei voida vedota kyseisiä viranomaisia vastaan.(39) Tästä ei voida kuitenkaan päätellä, että unionin oikeudessa määritetään kaikkien unionin oikeuteen perustuvien vahingonkorvausoikeuksien pätevyyden edellytykset. SEUT 340 artiklan toisen kohdan mukaan sopimussuhteen ulkopuoliseen unionin vastuuseen sovelletaan jäsenvaltioiden lainsäädännön yhteisiä yleisiä periaatteita. Kysymys unionin ja jäsenvaltioiden välisestä toimivallanjaosta ei näin ollen nouse esille samalla tavalla tämän vastuun yhteydessä eikä siinä tapauksessa, että unionin oikeudessa määritetään – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – vain kyseisen saamisoikeuden syntymisen edellytykset.
97.      Unionin tuomioistuin kuvasi hiljattain asetuksella (EY) N:o 261/2004(40) taatun lentomatkustajien korvausoikeuden yhteydessä kyseisen oikeuden siirtämistä kolmannelle, jotta vältetään sellaiset vaikeudet ja kustannukset, jotka voivat estää matkustajaa ryhtymästä itse toimenpiteisiin, yhdeksi tämän korvausoikeuden käyttämistavaksi.(41) Samalla unionin tuomioistuin toi esille, että matkustaja voi luovuttaa saamisoikeutensa kolmannelle, ”jos asiaa koskevassa kansallisessa lainsäädännössä niin säädetään”.(42) Tätä näkemystä voidaan soveltaa nyt käsiteltävään asiaan siltä osin kuin siitä ilmenee, että korvausoikeuden siirtäminen voi olla yksi oikeuden käyttämistapa ja että tällaisen siirtämisen rajoitukset määritetään kansallisessa lainsäädännössä.
98.      Voidaan näet tietenkin katsoa, että vahingonkorvausoikeuden siirtokelpoisuus perustuu sellaisenaan kyseisen oikeuden luonteeseen ja siten suoraan unionin oikeuteen. Nyt käsiteltävässä asiassa on kuitenkin kyse vahingonkorvausoikeuden siirtämisen pätevyyden edellytyksistä silloin, kun tämä vahinkoa kärsineiden oikeus perustuu lentomatkustajien tavoin suoraan unionin oikeuteen. Kilpailuoikeuden rikkomisesta aiheutuneen vahingon täyttä korvaamista koskevan oikeuden siirtäminen on niin ikään tapa, jolla henkilö, jolla on tämä oikeus, voi sitä käyttää. Tällaisen siirron tekemisen edellytykset määritetään siis kansallisessa lainsäädännössä.
99.      Toisin kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa ennakkoratkaisupyynnössään,(43) direktiivin 2014/104 2 artiklan 4 alakohdasta tehtävät päätelmät eivät kyseenalaista tätä tulkintaa.
4)     Direktiivin 2014/104 2 artiklan 4 alakohta
100. Se, että direktiivin 2014/104 2 artiklan 4 alakohdassa mainitussa kolmannessa tapauksessa viitataan kanteeseen, jonka on nostanut luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, jolle väitetyn vahinkoa kärsineen osapuolen oikeus on siirtynyt, mukaan lukien henkilö, joka on hankkinut vaateen, ei merkitse sitä, että unionin oikeudessa vaaditaan jäsenvaltioilta jonkinlaista siirtomekanismia tai tällaisen siirron pätevyydelle asetettavia erityisiä edellytyksiä.
101. Kyseinen viittaus sisältyy nimittäin säännökseen, jossa määritellään direktiivissä 2014/104 tarkoitettu vahingonkorvauskanteen käsite. Se hälventää siis epäilyt, jotka liittyvät siihen, sovelletaanko kyseisen direktiivin säännöksiä myös menettelyihin, joiden vireillepanijoina ovat henkilöt, joille vahinkoa kärsineen henkilön oikeudet ovat siirtyneet.(44) Kuten komissio tuo esille kirjallisissa huomautuksissaan, käsitteen lain mukainen määritelmä ei kuitenkaan sisällä jäsenvaltioiden velvollisuutta ottaa siirtomekanismi käyttöön aineellisen oikeuden alalla. Tässä määritelmässä ei siis myöskään määritetä, voiko kilpailuoikeuden rikkomisesta vahinkoa kärsinyt henkilö siirtää oikeuden saada täysi korvaus tällaisesta vahingosta ja, jos voi, millä edellytyksillä kyseinen henkilö voi näin tehdä.
102. Siirtomekanismin hyväksymistä koskevaa velvollisuutta ei voida johtaa myöskään direktiivin 2014/104 2 artiklan 4 alakohdan toisesta tapauksesta. On tosin totta, että kyseisessä tapauksessa viitataan kansalliseen lainsäädäntöön (”väitetyn vahinkoa kärsineen osapuolen puolesta toimiva taho, jos unionin tai kansallisessa lainsäädännössä säädetään tästä mahdollisuudesta”),(45) eikä tällaista viittausta sisälly kolmanteen tapaukseen, joka liittyy väitetyn vahinkoa kärsineen osapuolen oikeuden siirtymiseen.
103. Yhtäältä komissio on kuitenkin selittänyt istunnossa, että direktiivin 2014/104 2 artiklan 4 alakohdan kolmannessa tapauksessa ei viitata kansalliseen lainsäädäntöön siksi, että kyseisen direktiivin antamisen aikaan kaikissa jäsenvaltioissa annettiin mahdollisuus vahingonkorvaussaamisen siirtämiseen. Kuten olen jo tuonut esille,(46) lainvastaiseen tekoon perustuvan saamisen siirtäminen on hyväksytty unionin oikeusjärjestyksessä, koska se ilmentää jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksille yhteistä yleistä periaatetta.
104. Toisaalta sitä, että direktiivin 2014/104 2 artiklan 4 alakohdassa säädetyssä toisessa tapauksessa – toisin kuin kolmannessa – viitataan unionin ja kansalliseen lainsäädäntöön, on tulkittava kyseisen direktiivin johdanto-osan 13 perustelukappaleen valossa. Kyseisessä johdanto-osan perustelukappaleessa todetaan nimittäin, että kaikilla luonnollisilla henkilöillä ja oikeushenkilöillä on oikeus saada korvausta, minkä yhteydessä mainitaan kuluttajat, yritykset ja viranomaiset, ja että kyseisessä direktiivissä ei pitäisi velvoittaa jäsenvaltioita ottamaan käyttöön kollektiivisia oikeussuojakeinoja SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan täytäntöönpanemiseksi.
105. Nykyisellään kollektiiviset oikeussuojakeinot kuuluvat direktiivin 2020/1828(47) soveltamisalaan. Kyseisessä direktiivissä kuvataan kollektiivista oikeussuojakeinoa oikeutetun yksikön kuluttajien puolesta nostamaksi kanteeksi.(48) Kilpailuoikeuden rikkomisten kuulumisesta kyseisen direktiivin soveltamisalaan keskusteltiin direktiivin valmistelutöiden aikana. Niiden sisällyttämisestä siihen luovuttiin lopulta, kun yhteistä säveltä toteutuksen suhteen ei löytynyt.(49)
106. Se, että valmistelutöiden aikana ilmeni vastakkaisia käsityksiä kilpailuoikeuden rikkomiseen liittyvien kollektiivisten oikeussuojakeinojen sääntelystä unionin oikeudessa, osoittaa, että jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksissä yleisesti hyväksytystä(50) lainvastaiseen tekoon perustuvan saamisen siirrosta poiketen tällaisen oikeussuojakeinon erityistä muotoa ei ole hyväksytty unionissa yksimielisesti. Nähdäkseni tämä selittää sen, miksi lainsäätäjä viittasi direktiivin 2014/104 2 artiklan 4 alakohdassa unionin ja kansalliseen lainsäädäntöön kollektiivisten oikeussuojakeinojen saatavuuden osalta.
107. Edellä esitetyn perusteella on katsottava, että kilpailuoikeuden rikkomisesta aiheutuneen vahingon korvaamista koskevan oikeuden siirtäminen hyväksytylle oikeudellisten palvelujen tarjoajalle, joka vetoaa oikeuksiin yhdistetysti omissa nimissään ja omalla kustannuksellaan siirtäjien lukuun, on yksi tapa käyttää tätä oikeutta.
c)     Saamisen siirron kieltämisen yhteensopivuus unionin oikeuden kanssa
108. Edellytyksistä, joiden täyttyessä kilpailuoikeuden rikkomisesta aiheutuneen vahingon korvaamista koskevan oikeuden siirtäminen hyväksytylle oikeudellisten palvelujen tarjoajalle on pätevä, säädetään unionin oikeuden sijaan asiaan sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä. Menettelyllisen itsemääräämisoikeuden periaatteen mukaisesti nämä edellytykset eivät kuitenkaan saa olla epäedullisempia kuin edellytykset, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia vaatimuksia (vastaavuusperiaate), eikä niillä saa tehdä korvauksen saamista käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi (tehokkuusperiaate).(51) Koska ennakkoratkaisupyynnössä mainitaan vain tehokkuusperiaate, keskityn siihen. Ennen sen tarkastelua on tuotava esille, että toinen kysymys koskee sekä tehokkuusperiaatetta että perusoikeuskirjan 47 artiklaa. On siis selvitettävä, onko pääasiassa kyseessä olevaa kieltoa arvioitava tehokkuusperiaatteen vai perusoikeuskirjan kannalta.
1)     Tehokkaan oikeussuojan periaate
109. Komissio korostaa, että pääasiassa kyseessä olevalla kiellolla rajoitetaan yhtä tapaa, jonka avulla asiansa voi saada käsitellyksi tuomioistuimissa, koska sillä asetetaan rajoituksia kilpailuoikeuteen perustuvien vahingonkorvausoikeuksien siirtämiselle. Komissio tarkastelee tätä kieltoa tehokkuusperiaatteen ja perusoikeuskirjan 47 artiklan kannalta.
110. Tältä osin on todettava, että vaikka perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa vahvistetaan menettelyllinen oikeus,(52) SEUT 101 artiklan rikkomisen vuoksi vahinkoa kärsineen henkilön kannalta pääasiassa kyseessä oleva kielto perustuu siirron pätemättömyyteen aineellisen oikeuden tasolla ja koskee siis siirtomekanismia, jota käytetään ennen tuomioistuinmenettelyä. Lähtökohtaisesti voitaisiin väittää, ettei kyse ole kilpailuoikeuden rikkomisen vuoksi vahinkoa kärsineen henkilön tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden rajoittamisesta. Vastaavalla tavalla siirron pätemättömyyden menettelylliset seuraukset eli asiavaltuuden puuttuminen, ovat siirronsaajan kannalta vain siirtosopimusten pätemättömyyden seurauksia.
111. Perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistetaan kuitenkin ajatus yhteydestä tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan menettelyllisen oikeuden ja unionin oikeuteen perustuvan oikeuden välillä. Kyseisen määräyksen sanamuodon mukaan oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin koskee näet tilannetta, jossa unionin oikeudessa taattuja oikeuksia ja vapauksia on loukattu. On täysin selvää, että viimeksi mainitut voivat olla luonteeltaan aineellisia. On nimittäin kiistatonta, että SEUT 101 artiklan rikkomisesta väitetysti vahinkoa kärsineet voivat vedota perusoikeuskirjan 47 artiklassa taattuun oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevaan oikeuteen.(53)
112. Unionin tuomioistuin on todennut lisäksi, että kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään, että määräaikaiselle työntekijälle, jonka työsopimus päätetään irtisanomisella, ei välittömästi ilmoiteta kirjallisesti irtisanomisperustetta tai ‑perusteita, rajoittaa tällaisen määräaikaisen työntekijän oikeutta saattaa asia tuomioistuimen käsiteltäväksi, mikä taataan muun muassa perusoikeuskirjan 47 artiklassa. Unionin tuomioistuimen mukaan tältä työntekijältä nimittäin evätään tällä tavoin merkittävä tieto hänen irtisanomisensa mahdollisen aiheettomuuden arvioimiseksi ja tarvittaessa sellaisen kanteen valmistelemiseksi, jolla pyritään riitauttamaan irtisanominen.(54) Kyseessä olivat siis kansallisen lainsäädännön aineelliset säännökset, jotka tuottivat menettelyllisiä vaikutuksia, joiden voitiin katsoa rajoittavan perusoikeuskirjan 47 artiklassa taattua oikeutta.
113. Näin ollen myös pääasiassa kyseessä olevaa kieltoa on pidettävä tehokkaan oikeussuojan periaatteen rajoituksena.
114. Kun kyseessä ovat tehokkuusperiaate ja perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistettu tehokasta oikeussuojaa koskeva periaate, unionin tuomioistuin selvittää, etteivät menettelyä koskevat yksityiskohtaiset säännöt johda siihen, että on olemassa huomattava riski siitä, etteivät unionin oikeusjärjestyksessä taatun oikeuden haltijat käytä oikeuksiaan.(55) Toisin sanoen tehokkuusperiaatteesta johtuvaa vaatimusta olla tekemättä oikeuden käyttämisestä käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa tulkitaan tällaisessa tapauksessa siten, että olemassa on riski siitä, että yksityiset jättävät toimimatta.
115. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lisäksi huomauttaa,(56) tehokkaan oikeussuojan periaate ei tosin ole ehdoton. Kyseisen periaatteen rajoittamisessa on kuitenkin noudatettava perusoikeuskirjan 52 artiklaa, jonka mukaan perusoikeuden käyttämistä voidaan rajoittaa ainoastaan ”lailla” sekä kyseisen oikeuden keskeistä sisältöä kunnioittaen, ja sitä voidaan suhteellisuusperiaatteen mukaisesti rajoittaa ainoastaan, jos se on välttämätöntä ja vastaa tosiasiallisesti unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita tai tarvetta suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia.
116. Kuten jäljempänä osoitan, myös tehokkuusperiaatteesta johtuvasta vaatimuksesta voidaan joustaa.
117. Ehdotan siis, että pääasiassa kyseessä olevaa kieltoa arvioidaan siltä kannalta, onko se sekä tehokkuusperiaatteen että tehokkaan oikeussuojan periaatteen mukainen.
2)     Tehokkuusperiaatteen ja tehokkaan oikeussuojan periaatteen soveltaminen yhdessä
118. Koska unionin oikeudessa ei ole tätä koskevia oikeussääntöjä, menettelyllisen itsemääräämisoikeuden periaatteen mukaisesti kunkin jäsenvaltion sisäisessä oikeusjärjestyksessä voidaan säätää menettelysäännöistä sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan unionin oikeuden välittömään oikeusvaikutukseen perustuvat yksityisten oikeudet. Tehokkuusperiaate edellyttää, etteivät unionin oikeudessa yksityisille taattujen oikeuksien suojaamiseen sovellettavat menettelysäännöt ole sellaisia, että näiden oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa.(57)
119. On täsmennettävä, että saamisen siirron pätevyyttä koskevat aineellisen oikeuden alalla annetut kansalliset toimenpiteet ovat jäsenvaltioiden menettelyllisen itsemääräämisoikeuden käsitteen mukaisia ”menettelysääntöjä”.(58) Tehokkuusperiaate ei siis ole esteenä pääasiassa kyseessä olevalle saamisten siirron kiellolle, kunhan tämä kielto ei tee kartellista aiheutuneen vahingon täyttä korvaamista koskevan oikeuden käyttämisestä käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa. Kuten olen tuonut esille,(59) perusoikeuskirjan 47 artikla merkitsee lisäksi sitä, että tällaiset säännöt eivät saa johtaa huomattavaan riskiin siitä, etteivät unionin oikeusjärjestyksessä taatun oikeuden haltijat käytä oikeuksiaan.
120. Toinen ennakkoratkaisukysymys perustuu siihen lähtökohtaan, että pääasiassa kyseessä olevalla saamisen siirtoa koskevalla kiellolla on tällainen vaikutus ja se tekee vähäisiin vahinkoihin perustuvan kanteen nostamisesta käytännössä mahdotonta tai joka tapauksessa suhteettoman vaikeaa. Vaikka on kyseenalaista, koskeeko pääasiassa kyseessä oleva kanne tällaisia vahinkoja, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin näyttää katsovan, että näin on.
121. Joka tapauksessa on niin, että kun kansallista toimenpidettä valvotaan tehokkuusperiaatteen kannalta, ei ole riittävää tarkastella tätä toimenpidettä erillisenä. Sen sijaan huomioon on otettava kaikki kyseessä olevan kansallisen järjestelmän osatekijät.
122. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tältä osin yhtäältä, että Saksan oikeudessa ei ole muuta varteenotettavaa vaihtoehtoa kuin pääasiassa kyseessä oleva saamisen siirto, ja toisaalta, että kansallinen lainsäädäntö on esteenä tällaiselle mekanismille ja tekee siirrosta pätemättömän. Asianosaiset kiistävät tiukasti nämä kaksi lähtökohtaa. Tältä osin esitetyn kritiikin toistaminen ei ole nähdäkseni tarpeen.(60) Unionin tuomioistuin ei voi joka tapauksessa kyseenalaistaa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen määrittelemiä oikeudellisia seikkoja ja tosiseikkoja. Sitä vastoin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava, ovatko nämä lähtökohdat perusteltuja. Myös ylemmän oikeusasteen tuomioistuimet voivat valvoa niitä.
123. Lisäksi on selvää, että kartellin vuoksi väitetysti vahinkoa kärsineet henkilöt voivat vedota kukin erikseen oikeuksiinsa saksalaisissa tuomioistuimissa. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan on kuitenkin niin, että kartellista aiheutuneen vahingon korvaamista koskeviin oikeuksiin vetoaminen on monimutkaista niin tosiseikkojen kuin taloudellisten ja oikeudellisten seikkojen kannalta, ja prosessi on siten pitkällinen, kallis ja riskialtis. Prosessin edellyttämät mittavat panokset niin ajallisesti kuin taloudellisesti sekä siihen liittyvä riski vaikuttavat pieniin ja keskisuuriin yrityksiin estävällä tavalla, mikä selittää sen, että yleensä nämä luopuvat vetoamasta oikeuksiinsa tuomioistuimessa, koska niiden on järkevää olla toimimatta.
124. Näissä olosuhteissa voidaan pohtia, ovatko erikseen nostettaviin kanteisiin sovellettavat säännöt vastoin tehokkuusperiaatetta ja tehokkaan oikeussuojan periaatetta. Säännöt, jotka voivat estää unionin oikeusjärjestyksessä taattujen oikeuksien käyttämisen kansallisissa tuomioistuimissa, eivät näet ole näiden periaatteiden mukaisia.(61) Ennakkoratkaisupyyntö ei tosin koske kilpailuoikeuden rikkomisen vuoksi vahinkoa kärsineiden henkilöiden erikseen nostamia vahingonkorvauskanteita. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin varmistuttava siitä, ettei erikseen nostettu kanne ole yksilön kannalta tehokas oikeussuojakeino, ennen kuin se voi todeta, että saamisen siirto on ainoa varteenotettava keino käyttää oikeutta täyteen korvaukseen.
125. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vaikuttaa tuovan edelleen tässä samassa asiayhteydessä esille, että pääasiassa kyseessä olevan kiellon vuoksi ja asiassa sovellettavat vanhentumisajat huomioon ottaen siirtäjät eivät pysty enää joka tapauksessa esittämään vaatimuksiaan erikseen.(62) Unionin tuomioistuin on täsmentänyt tältä osin, että kansallinen toimenpide, joka velvoittaa yksityisen nostamaan uuden kanteen mahdollisesti eri tuomioistuimessa sen määrittämiseksi, mikä on asianmukainen seuraamus unionin oikeuden rikkomisesta, ei ole tehokkuusperiaatteen mukaista siltä osin kuin siitä aiheutuu kyseiselle yksityiselle väistämättä erityisesti kulujen, keston ja edustusta koskevien sääntöjen muodossa menettelyllisiä haittoja.(63)
126. Edellä esitetyn perusteella ja olettaen, että lähtökohdat, joihin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tukeutuu, näytetään toteen, olisi katsottava, että kyseessä oleva kielto tekee kartellista aiheutuneen vahingon täyttä korvaamista koskevan oikeuden käyttämisestä suhteettoman vaikeaa ja johtaa siten huomattavaan riskiin siitä, etteivät oikeudenhaltijat käytä oikeuksiaan. Kyseinen kielto ei siis ole tehokkuusperiaatteen eikä tehokkaan oikeussuojan periaatteen mukainen.
127. On vielä selvitettävä, voidaanko tämä kielto kuitenkin sovittaa yhteen tehokkuusperiaatteen kanssa, kun huomioon otetaan sen taustalla olevat tavoitteet.
3)     Tuomioistuinjärjestelmän perustana oleva periaate
128. Kun kansallisia toimenpiteitä tutkitaan tehokkuusperiaatteen kannalta, on otettava huomioon kyseessä olevan kansallisen tuomioistuinjärjestelmän perustana olevat periaatteet, joita ovat muun muassa puolustautumisoikeuksien suojaaminen, oikeusvarmuuden periaate sekä oikeudenkäynnin moitteeton kulku.(64) Jäsenvaltion tuomioistuinjärjestelmän perustana olevan periaatteen turvaamisessa jäsenvaltio ei kuitenkaan voi sivuuttaa tehokkuusperiaatetta täysin. Sen sijaan on tutkittava, voidaanko tehokkuusperiaatteen kanssa ristiriidassa oleva kansallinen toimenpide oikeuttaa tällaisen tuomioistuinjärjestelmän perustana olevan periaatteen turvaamisella.(65) Unionin tuomioistuin on täsmentänyt niin ikään, että tietyissä olosuhteissa tällaisen tutkinnan yhteydessä on otettava huomioon kyseessä olevien tilanteiden erityispiirteet ja niihin liittyvät intressit, jotta löydetään tasapaino kyseessä olevan tuomioistuinjärjestelmän perustana olevan periaatteen vaatimuksen ja niiden seurausten välillä, jotka johtuvat kyseisen periaatteen kunnioittamisesta unionin oikeutta sovellettaessa.(66)
129. Joustettaessa tehokkuusperiaatteesta kyseessä olevan tuomioistuinjärjestelmän perustana olevan periaatteen hyväksi on siis noudatettava samanlaisia edellytyksiä kuin perusoikeuksien rajoittamisessa. Kuten olen tuonut esille,(67) perusoikeuden rajoittamisessa on nimittäin kunnioitettava sen keskeistä sisältöä, ja suhteellisuusperiaatteen mukaisesti tätä oikeutta voidaan rajoittaa ainoastaan, jos se on välttämätöntä ja vastaa tosiasiallisesti unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita tai tarvetta suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia.
130. Käsiteltävässä asiassa on siis tutkittava, voidaanko pääasiassa kyseessä oleva kielto perustella tällaisten palvelujen vastaanottajien suojelemisella, kun otetaan huomioon tästä unionin oikeuden soveltamiselle ja kilpailuoikeuden rikkomisen vuoksi vahinkoa kärsineille aiheutuvat seuraukset.(68)
131. Pääasiassa kyseessä oleva kielto näyttää perustuvan seikkoihin, jotka liittyvät kilpailuoikeuden rikkomisen vuoksi mahdollisesti vahinkoa kärsineiden henkilöiden suojeluun. Tämä kielto johtuu näet yhtäältä siitä, ettei oikeudellisten palvelujen tarjoajan tarvittavaa asiantuntemusta koskeva vaatimus, joka on otettu käyttöön vastaanottajan suojelemiseksi ilman tarvittavaa asiantuntemusta tarjottavalta oikeudelliselta palvelulta, täyty. Toisaalta kyseisellä kiellolla pyritään välttämään vaara eturistiriidasta, joka voisi haitata tällaisten palvelujen vastaanottajien tilannetta.(69)
132. Vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ota kantaa tähän seikkaan, on mahdollista, että oikeudellisten palvelujen vastaanottajien suojeleminen on kyseessä olevan kansallisen tuomioistuinjärjestelmän perustana oleva periaate. Samalla tavoin kuin asettamalla velvollisuus käyttää edustajana henkilöä, jolla on oikeus esiintyä jäsenvaltion tuomioistuimessa,(70) tällaisella suojelulla pyritään nimittäin varmistamaan yksityisten oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä ja tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden kunnioittaminen.
133. Ennakkoratkaisupyynnön perusteella vaikuttaa siltä, että pääasiassa kyseessä oleva kielto koskee automaattisesti kaikkea saamisen siirtoon perustuvien mekanismien käyttöä perintäryhmäkanteen nostamiseksi kilpailuoikeuden alalla. Vaikka jotkut osapuolet tuovat esille, ettei tämä näkemys vastaa asiaan liittyvää kansallista oikeuskäytäntöä, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin tutkittava, onko tämä kielto todella automaattinen vai perustuuko se päinvastoin siihen, että on tutkittu mahdollisen eturistiriidan olemassaolo tai siirronsaajan pätevyydessä olevat puutteet ottaen huomioon asianomaisen kanteen kohde ja ominaispiirteet. Jatkan tarkasteluani siitä lähtökohdasta käsin, että kyseinen kielto on automaattinen. Ennakkoratkaisupyynnössä esitetään näet ainoastaan yleisiä toteamuksia mainitsematta mitään eturistiriidan tai asianomaisen siirronsaajan pätevyydessä olevien puutteiden todennäköisyydestä. Mikään ei viittaa myöskään siihen, että siirronsaaja voisi esittää lisätodisteita ja riitauttaa siirron pätemättömyyden.
134. Ennakkoratkaisupyynnön perusteella vaikuttaa siis siltä, että pääasiassa kyseessä oleva kielto johtaa kaikissa tapauksissa siihen, ettei kartellista aiheutunutta vahinkoa kärsineiden henkilöiden ole mahdollista käyttää unionin oikeusjärjestyksessä taattuja oikeuksiaan saamisen siirron kautta.
135. Tämän perusteella on niin, että kun otetaan huomioon tästä aiheutuvat seuraukset unionin oikeuden soveltamiselle ja kilpailuoikeuden rikkomisesta vahinkoa kärsineille henkilöille ja kun pidetään mielessä kilpailuoikeuden yksityisoikeudellisen täytäntöönpanon keskeinen merkitys unionin oikeusjärjestyksessä,(71) ei pääasiassa kyseessä olevaa kieltoa voida oikeuttaa yksityisten oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä ja tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden kunnioittamista koskevalla vaatimuksella.
136. On siis katsottava, että SEUT 101 artiklaa ja direktiivin 2014/104 2 artiklan 4 alakohtaa, 3 artiklan 4 kohtaa ja 4 artiklaa sekä perusoikeuskirjan 47 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansallisen oikeuden tulkinnalle, jonka johdosta silloin, kun kilpailuoikeuden rikkomisen toteavaa lopullista päätöstä ei ole, on automaattisesti suljettu pois, että väitetysti vahinkoa kärsineet henkilöt voisivat siirtää kartellista aiheutuneiden vahinkojen korvaamista koskevia oikeuksiaan hyväksytylle oikeudellisten palvelujen tarjoajalle, jotta tämä edustaisi heitä ja vetoaisi näihin oikeuksiin yhdistetysti, kun olemassa ei ole muuta samanveroista lakisääteistä tai sopimusperusteista mahdollisuutta vahingonkorvaussaamisten yhdistämiseen, minkä seurauksena vähäisiin vahinkoihin perustuvan kanteen nostaminen olisi käytännössä mahdotonta tai joka tapauksessa suhteettoman vaikeaa. Tätä kieltoa ei voida oikeuttaa yksityisten oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä ja tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden kunnioittamista koskevalla vaatimuksella.
B       Kolmas ennakkoratkaisukysymys
137. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään kolmannella kysymyksellään lähinnä, onko SEUT 101 artiklaa, direktiiviä 2014/104 ja perusoikeuskirjan 52 artiklaa tulkittava siten, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta kansallisia säännöksiä, joihin perustuu saamisten siirtoa koskeva kielto, joka ei ole tehokkuusperiaatteen eikä tehokkaan oikeussuojan periaatteen mukainen.
1.     Tutkittavaksi ottaminen
138. Otto Fuchs ja Land Nordrhein-Westfalen esittävät, ettei kolmatta ennakkoratkaisukysymystä voida ottaa tutkittavaksi. Ne väittävät lähinnä, ettei tämä kysymys koske vastoin SEUT 267 artiklan määräyksiä unionin oikeuden tulkintaa vaan unionin oikeuden soveltamista kansallisella tasolla tietyssä yksittäistapauksessa sekä päätelmiä, jotka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tehtävä annettavan ratkaisun osalta.
139. Kysymyksen muotoilun perusteella voidaan näet ajatella sen koskevan unionin oikeuden soveltamista. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii kuitenkin selvittämään tällä kysymyksellä, voidaanko SEUT 101 artiklan, direktiivin 2014/104 ja perusoikeuskirjan 47 artiklan nojalla jättää soveltamatta kansallista säännöstä, joka ei ole unionin oikeuden mukainen, kun huomioon otetaan unionin oikeuden ensisijaisuuden periaate. Tällä kysymyksellä on merkitystä, kun otetaan huomioon, että kaksi ensimmäistä ennakkoratkaisukysymystä koskevat erityisesti johdetun oikeuden tulkintaa ja että pääasian asianosaisina on yksityisiä. Vielä tärkeämpää on, että kysymys koskee unionin oikeuden tulkintaa.
2.     Asiakysymys
140. Toiseen ennakkoratkaisukysymykseen ehdottamani vastauksen mukaan pääasiassa kyseessä oleva kielto ei ole tehokkuusperiaatteen eikä tehokasta oikeussuojaa koskeva periaatteen mukainen, kun huomioon otetaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kuvailemat tosiseikat ja oikeudelliset seikat.
141. On korostettava, että vaikka kolmas ennakkoratkaisukysymys perustuu siihen lähtökohtaan, ettei kansallisia säännöksiä voida tulkita unionin oikeuden mukaisesti, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei kuitenkaan selitä, miksi RDG:n monivivahteinen tulkinta ei ole mahdollista käsiteltävässä asiassa. On muistettava, että kansallisten tuomioistuinten on kansallista oikeutta soveltaessaan tulkittava kansallista oikeutta mahdollisimman pitkälle kyseisen unionin oikeussäännön sanamuodon ja tarkoituksen mukaisesti ottamalla huomioon kansallisen oikeuden kokonaisuudessaan ja soveltamalla siinä hyväksyttyjä tulkintatapoja taatakseen kyseessä olevan oikeussäännön täyden tehokkuuden ja päätyäkseen ratkaisuun, joka on tällä oikeussäännöllä tavoitellun päämäärän mukainen.(72)
142. Toinen kysymys koskee lisäksi etenkin direktiivin 2014/104 säännösten tulkintaa, ja pääasian oikeudenkäynnin asianosaisina on yksityisiä. Kyseisessä direktiivissä vahvistetaan kuitenkin ainoastaan SEUT 101 artiklassa vahvistettu oikeus saada täysi korvaus kilpailuoikeuden rikkomisesta aiheutuneesta vahingosta. Pääasiassa kyseessä oleva kielto on siis tapa käyttää oikeutta, joka perustuu oikeussääntöön, jolla on välitön oikeusvaikutus.(73)
143. Jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei siis katsoisi pystyvänsä tulkitsemaan pääasiassa kyseessä olevan kiellon perustana olevia säännöksiä tehokkuusperiaatteen ja tehokkaan oikeussuojan periaatteen mukaisesti, sen olisi jätettävä soveltamatta näitä kansallisia säännöksiä ja katsottava, että saamisen siirrot ovat päteviä.(74)
144. Ehdotan siis, että kolmanteen kysymykseen vastataan siten, että SEUT 101 artiklaa, direktiiviä 2014/104 ja perusoikeuskirjan 52 artiklaa on tulkittava siten, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta pääasiassa kyseessä olevan kiellon perustana olevia kansallisia säännöksiä, jotka eivät ole tehokkuusperiaatteen ja tehokkaan oikeussuojan periaatteen mukaisia.
V       Ratkaisuehdotus
145. Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Landgericht Dortmundin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
SEUT 101 artiklaa ja tietyistä säännöistä, joita sovelletaan jäsenvaltioiden ja Euroopan unionin kilpailuoikeuden säännösten rikkomisen johdosta kansallisen lainsäädännön nojalla nostettuihin vahingonkorvauskanteisiin, 26.11.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/104/EU 2 artiklan 4 alakohtaa, 3 artiklan 1 kohtaa ja 4 artiklaa sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklaa
on tulkittava siten, että
ne ovat esteenä kansallisen oikeuden tulkinnalle, jonka johdosta silloin, kun kilpailuoikeuden rikkomisen toteavaa lopullista päätöstä ei ole, on automaattisesti suljettu pois, että väitetysti vahinkoa kärsineet henkilöt voisivat siirtää kartellista aiheutuneen vahingon korvaamista koskevia oikeuksiaan hyväksytylle oikeudellisten palvelujen tarjoajalle, jotta tämä edustaisi heitä ja vetoaisi näihin oikeuksiin yhdistetysti, kun olemassa ei ole muuta samanveroista lakisääteistä tai sopimusperusteista mahdollisuutta vahingonkorvaussaamisten yhdistämiseen, minkä seurauksena vähäisiin vahinkoihin perustuvan kanteen nostaminen olisi käytännössä mahdotonta tai joka tapauksessa suhteettoman vaikeaa. Tätä kieltoa ei voida oikeuttaa yksityisten oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä ja tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden kunnioittamista koskevalla vaatimuksella.
SEUT 101 artiklaa, direktiiviä 2014/104 ja perusoikeuskirjan 52 artiklaa
on tulkittava siten, että
ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta saamisen siirtoa koskevan kiellon perustana olevia kansallisia säännöksiä, jotka eivät ole tehokkuusperiaatteen ja tehokkaan oikeussuojan periaatteen mukaisia.
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
2      Ks. tästä ilmiöstä julkisasiamies Jääskisen ratkaisuehdotus CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2014:2443, 29 kohta).
3      Tietyistä säännöistä, joita sovelletaan jäsenvaltioiden ja Euroopan unionin kilpailuoikeuden säännösten rikkomisen johdosta kansallisen lainsäädännön nojalla nostettuihin vahingonkorvauskanteisiin, 26.11.2014 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2014, L 349, s. 1).
4      BGBl. I, s. 2840.
5      BGBl. I, s. 1.
6      Kursivointi tässä.
7      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa tältä osin 20.9.2001 annettuun tuomioon Courage ja Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, 26 kohta); 13.7.2006 annettuun tuomioon Manfredi ym. (C‑295/04–C‑298/04, EU:C:2006:461, 90 ja 95 kohta); 12.12.2019 annettuun tuomioon Otis Gesellschaft ym. (C‑435/18, EU:C:2019:1069, 22 kohta) ja 6.10.2021 annettuun tuomioon Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 33 kohta).
8      Ks. tuomio 17.6.2021, M.I.C.M. (C‑597/19, EU:C:2021:492, 77 kohta) sekä samassa asiassa esittämäni ratkaisuehdotus (C‑597/19, EU:C:2020:1063, 88 kohta).
9      Tuomio 18.3.2010 (C‑317/08–C‑320/08, EU:C:2010:146, 63 kohta).
10      Ks. äskettäin 27.6.2024 annettu tuomio Peigli (C‑41/23, EU:C:2024:554, 32 kohta).
11      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 16 kohta.
12      Perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annettu neuvoston asetus (EYVL 2003, L 1, s. 1).
13      Ks. GWB:n 32b §:n 1 momentin ensimmäinen virke.
14      Ks. GWB:n 32b §:n 1 momentin kolmas virke.
15      Ks. GWB:n 32b §:n 1 momentin toinen virke.
16      Ks. GWB:n 32b §:n 2 momentti.
17      Ks. tuomio 29.6.2010, komissio v. Alrosa (C‑441/07 P, EU:C:2010:377, 48 kohta).
18      Ks. tuomio 29.6.2010, komissio v. Alrosa (C‑441/07 P, EU:C:2010:377, 40 kohta).
19      Ks. tuomio 23.11.2017, Gasorba ym. (C‑547/16, EU:C:2017:891, 29 kohta).
20      Ks. Suositukset kansallisille tuomioistuimille ennakkoratkaisupyyntöjen tekemisestä (EUVL 2019, C 380, s. 1, 17 kohta).
21      Ks. Wrbka, S., ”European consumer protection law: Quo vadis? Thoughts on the Compensatory Collective Redress Debate”, teoksessa Wrbka, S., van Uytsel, S., Siems, M. (toim.), Collective Actions. Enhancing access to Justice and reconciling multilayer interests?, Cambridge, Cambridge University Press, 2012, s. 43.
22      Ks. vastaavasti tuomio 29.6.2023, International Protection Appeals Tribunal ym. (Isku Pakistanissa) (C‑756/21, EU:C:2023:523, 37 ja 38 kohta).
23      Ks. vastaavasti tuomio 27.6.2018, Altiner ja Ravn (C‑230/17, EU:C:2018:497, 23 kohta).
24      Tuomio 22.6.2022 (C‑267/20, EU:C:2022:494).
25      Direktiivin 2014/104 menettelysäännösten kansallisia täytäntöönpanotoimenpiteitä sovelletaan siten kanteisiin, jotka on nostettu direktiivin täytäntöönpanopäivän jälkeen. Jäsenvaltiot ovat siis pystyneet päättämään harkintansa mukaan kyseisen direktiivin täytäntöönpanon yhteydessä, sovelletaanko kansallisia toimenpiteitä, joilla mainitun direktiivin menettelysäännökset pannaan täytäntöön, myös vahingonkorvauskanteisiin, jotka on nostettu 26.12.2014 jälkeen mutta ennen kyseisen direktiivin täytäntöönpanopäivää. Ks. tuomio 12.1.2023, RegioJet (C‑57/21, EU:C:2023:6, 45 kohta).
26      Ks. tuomio 16.2.2023, Tráficos Manuel Ferrer (C‑312/21, EU:C:2023:99, 33 kohta).
27      Kuten direktiivin 2014/104 johdanto-osan neljännestä perustelukappaleesta ilmenee, oikeus saada korvausta unionin kilpailuoikeuden rikkomisesta perustuu unionin oikeuteen. Vastaavasti kyseisen direktiivin johdanto-osan 11 ja 12 perustelukappaleessa todetaan, että tämä oikeus taataan EUT-sopimuksessa ja että kyseisessä direktiivissä vahvistetaan unionin säännöstö, joka koskee unionin oikeudessa vahvistettua oikeutta saada korvaus unionin kilpailuoikeuden rikkomisesta aiheutuneesta vahingosta.
28      Ks. tuomio 16.2.2023, Tráficos Manuel Ferrer (C‑312/21, EU:C:2023:99, 35 kohta).
29      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 78 kohta.
30      Ks. esimerkkinä tuomio 22.9.2022, Vicente (Asianajopalkkioiden perimistä koskeva toimi) (C‑335/21, EU:C:2022:720, 54 ja 75 kohta).
31      Ks. vastaavasti julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Kone ym. (C‑557/12, EU:C:2014:45, 23 kohta), julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Otis Gesellschaft ym. (C‑435/18, EU:C:2019:651, 44 kohta) ja julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotus Skanska Industrial Solutions ym. (C‑724/17, EU:C:2019:100, 40 ja 41 kohta).
32      Ks. analogisesti tuomio 17.2.2011, TeliaSonera Sverige (C‑52/09, EU:C:2011:83, 21 kohta).
33      Ks. vastaavasti tuomio 20.9.2001, Courage ja Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, 27 kohta) ja tuomio 6.11.2012, Otis ym. (C‑199/11, EU:C:2012:684, 42 kohta).
34      Ks. vastaavasti tuomio 20.9.2001, Courage ja Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, 29 kohta).
35      Ks. vastaavasti tuomio 21.7.2016, VM Remonts ym. (C‑542/14, EU:C:2016:578, 21 kohta) ja tuomio 14.3.2019, Skanska Industrial Solutions ym. (C‑724/17, EU:C:2019:204, 26–28 kohta).
36      Ks. alaviitteessä 7 mainittu oikeuskäytäntö.
37      Saksan oikeudessa siviililain täytäntöönpanosta annetun lain (Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch), sellaisena kuin sitä sovellettiin siihen saakka, kunnes tiettyjen kansainvälisten yksityisoikeuden säännösten mukauttamisesta [Rooma I ‑asetukseen] 25.6.2009 annetun lain (Gesetz zur Anpassung der Vorschriften des Internationalen Privatrechts an die Verordnung (EG) Nr. 593/2008; BGBl. 2009 I, s. 1574) 1 § tuli voimaan 17.12.2009, 33 §:n 2 momentissa säädettiin, että ”saamisen siirtokelpoisuus, uuden velkojan ja velallisen välinen suhde, se, millä edellytyksillä siirtoon voidaan vedota velallista vastaan, sekä velallisen suorituksen vapauttava vaikutus määräytyvät siirrettyyn saamiseen sovellettavan lain mukaan”.
38      Ks. Principles of European Contract Law (Euroopan sopimusoikeuden periaatteet), 11:302 artikla ja Draft Common Frame of Reference (yhteistä viitekehystä koskeva luonnos), III:5:109 artikla. Ks. myös von Bar, Ch., Clive, E., Schulte-Nölke, H. ym. (toim.), Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference (DCFR), Outline Edition, Sellier European Law Publishers, München, 2009, s. 260. Näissä eurooppalaisen yksityisoikeuden malliasetuksen säännöksissä mainitaan saamiset ja oikeudet, joita ei lähtökohtaisesti voida siirtää.
39      Ks. tuomio 4.10.1979, Ireks-Arkady v. ETY (238/78, EU:C:1979:226, 5 kohta) ja tuomio 1.3.1983, DEKA Getreideprodukte v. ETY (250/78, EU:C:1983:49, 15 kohta). Ks. myös julkisasiamies Mancinin ratkaisuehdotus DEKA Getreideprodukte v. ETY (250/78, ei julkaistu, EU:C:1983:5, 6 kohta).
40      Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä sekä asetuksen (ETY) N:o 295/91 kumoamisesta 11.2.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2004, L 46, s. 1).
41      Ks. tuomio 29.2.2024, Eventmedia Soluciones (C‑11/23, EU:C:2024:194, 43 kohta).
42      Ks. tuomio 29.2.2024, Eventmedia Soluciones (C‑11/23, EU:C:2024:194, 44 kohta).
43      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 37 kohta.
44      Kyseinen viittaus vastaa siis toista direktiiviä koskevaan vastaavaan kysymykseen, jota unionin tuomioistuin tarkasteli 17.6.2021 antamassaan tuomiossa M.I.C.M. (C‑597/19, EU:C:2021:492, 77 kohta). Unionin tuomioistuin katsoi kyseisessä tuomiossa, että siirronsaaja voi lähtökohtaisesti hyötyä kyseisessä direktiivissä säädetyistä toimenpiteistä, menettelyistä ja oikeussuojakeinoista.
45      Kursivointi tässä.
46      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 96 kohta.
47      Kuluttajien yhteisten etujen suojaamiseksi nostettavista edustajakanteista ja direktiivin 2009/22/EY kumoamisesta 25.11.2020 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2020, L 409, s. 1).
48      Ks. direktiivin 2020/1828 3 artiklan 5 alakohta.
49      Ks. vastaavasti Rodger, B. J., Sousa Ferro, M., Marcos, F., ”A Panacea for Competition Law Damages Actions in the EU? A Comparative View of the Implementation of the EU Antitrust Damages Directive in sixteen Member States”, Maastricht Journal of European and Comparative Law, 2019, vol. 26, nro 4, s. 502 ja 503. Direktiivin 2020/1828 2 artiklan 1 kohdan mukaisesti kyseinen direktiivi koskee vain edustajakanteita, jotka perustuvat rikkomisiin, jotka aiheuttavat haittaa tai saattavat aiheuttaa haittaa kuluttajien yhteisille eduille. Lisäksi kyseinen direktiivi koskee yksinomaan sen liitteessä I tarkoitettujen unionin oikeuden säännösten tai määräysten rikkomista, eikä SEUT 101 artikla sisälly siihen.
50      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 96 kohta.
51      Ks. vastaavasti tuomio 28.6.2022, komissio v. Espanja (Lainsäätäjän syyksi luettava unionin oikeuden rikkominen) (C‑278/20, EU:C:2022:503, 33 kohta).
52      Ks. vastaavasti tuomio 22.12.2010, DEB (C‑279/09, EU:C:2010:811, 40 kohta), jossa unionin tuomioistuin toi esille, että perusoikeuskirjan 47 artiklassa taattu oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin tuomioistuimessa sisältyy perusoikeuskirjan VI osastoon, joka koskee lainkäyttöä ja jossa vahvistetaan menettelyä koskevia muita periaatteita.
53      Ks. vastaavasti tuomio 11.7.2024, Volvo (Vastaajan tytäryhtiön kotipaikassa tiedoksiannettu haaste) (C‑632/22, EU:C:2024:601, 54 kohta).
54      Ks. tuomio 20.2.2024, X (Irtisanomisperusteiden puuttuminen) (C‑715/20, EU:C:2024:139, 78 kohta).
55      Ks. vastaavasti tuomio 13.9.2018, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
56      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 40 kohta.
57      Ks. tuomio 20.9.2001, Courage ja Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, 29 kohta).
58      Ks. vastaavasti tuomio 3.9.2020, Delfly (C‑356/19, EU:C:2020:633, 33 kohta), jossa unionin tuomioistuin katsoi, että toteuttamistapa, jolla euro muunnetaan jäsenvaltion valuutaksi, kuuluu jäsenvaltioiden menettelyllisen itsemääräämisoikeuden piiriin, ja siinä on noudatettava vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteita.
59      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 114 kohta.
60      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 68–70 kohta.
61      Ks. vastaavasti tuomio 13.9.2018, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, 68 kohta).
62      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 29 kohta.
63      Ks. tuomio 14.9.2016, Martínez Andrés ja Castrejana López (C‑184/15 ja C‑197/15, EU:C:2016:680, 63 kohta).
64      Ks. vastaavasti tuomio 27.6.2013, Agrokonsulting-04 (C‑93/12, EU:C:2013:432, 48 kohta).
65      Ks. vastaavasti tuomio 3.9.2009, Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, 28 kohta).
66      Ks. vastaavasti tuomio 20.5.2021, X (LPG-säiliöajoneuvot) (C‑120/19, EU:C:2021:398, 74 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
67      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 115 kohta.
68      Ks. analogisesti tuomio 4.10.2012, Byankov (C‑249/11, EU:C:2012:608, 78 kohta).
69      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 29 kohta.
70      Ks. pakollisesta edustuksesta ja sen tavoitteista julkisasiamies Ruiz-Jarabo Colomerin ratkaisuehdotus Lancôme v. SMHV (C‑408/08 P, EU:C:2009:634, 48 kohta).
71      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 89 kohta.
72      Ks. äskettäin 11.7.2024 annettu tuomio Plamaro (C‑196/23, EU:C:2024:596, 42 kohta).
73      Ks. vastaavasti tuomio 25.1.2024, Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, 37 kohta).
74      Ks. vastaavasti tuomio 6.10.2021, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 70–72 kohta).