62006CC0250
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
POIARES MADURO
esitatud 25. oktoobril 2007 (
1
)
Kohtuasi C-250/06
United Pan-Europe Communications Belgium SA jt
versus
Belgia riik
„EÜ artikkel 49 — Teenuste osutamise vabadus — Liikmesriigi õigusnormid, mis kehtestavad kaabellevi operaatoritele teatavate eraõiguslike ringhäälinguorganisatsioonide edastatavate programmide edastamiskohustuse (must carry) — Piirang — Ülekaalukas üldine huvi — Mitmekesisuse säilitamine kakskeelses piirkonnas”
1.
Conseil d’État (kõrgeim halduskohus) (Belgia) palub Euroopa Kohtult eelotsust eesmärgiga hinnata selliste siseriiklike meetmete vastavust ühenduse õigusele, millega kehtestati Pealinna Brüsseli piirkonna kaabellevi operaatoritele edastamiskohustus. Olgugi et eelotsusetaotlus puudutab konkurentsiõigust ja teenuste osutamise vabadust, käsitlen ma alltoodud põhjustel eelotsusetaotluse esitanud kohtu tõstatatud probleeme peamiselt EÜ artikli 49 valguses.
I. Asjaolud, siseriiklik õiguslik raamistik ja eelotsuse küsimused
2.
Põhikohtuasja hagejad on kaabellevi operaatorid. Oma võrkude kaudu edastavad nad televisioonikanaleid kakskeelses Pealinna Brüsseli piirkonnas. Hagejad esitasid eelotsusetaotluse esitanud kohtule kaebuse tühistada majandus- ja teadusministeeriumi kaks määrust, mis olid antud vastavalt 17. jaanuaril 2001 ja . Mõlemad määrused anti . aasta seaduse ringhäälinguvõrkude ja ringhäälingutegevuse kohta kakskeelses Pealinna Brüsseli piirkonnas (edaspidi „ringhäälinguseadus”) alusel.
3.
Ringhäälinguseaduse artikkel 13 kehtestab Pealinna Brüsseli piirkonna kaabellevi operaatoritele edastamiskohustuse. Nimetatud artikkel sätestab:
„Kaabellevi operaatorid, kellel on luba kasutada kaabellevivõrku kakskeelses Pealinna Brüsseli piirkonnas, on kohustatud üle kandma samaaegselt ja tervikuna järgmisi televisiooniprogramme:
—
televisiooniprogrammid, mida edastavad prantsuse ja flaami kogukondade hallatavad avalik-õiguslikud ringhäälinguorganisatsioonid;
—
televisiooniprogrammid, mida edastavad pädeva ministri määratud muud prantsuse ja flaami kogukondade ringhäälinguorganisatsioonid.”
4.
Ministri 17. jaanuari 2001. aasta määruses on esitatud edastamiskohustust reguleerivate normide põhjendused ning nimetatud määrus annab kaheksale ringhäälinguorganisatsioonile edastamiskohustusega seotud staatuse. Määrus on sõnastatud järgmiselt:
„Võttes arvesse, et edastamiskohustuse kord on audiovisuaalpoliitika osa, mille eesmärk on võimaldada televaatajatele juurdepääs nii avalik-õiguslikele ringhäälinguorganisatsioonidele kui ka eraõiguslikele ringhäälinguorganisatsioonidele, kellel lasuvad avalike teenuste osutamise kohustused;
võttes arvesse, et edastamiskohustuse korra eesmärk on kaitsta kaabeltelevisioonivõrkude kaudu edastatavate programmide valiku mitmekesisust ja kultuurilist ulatust ning tagada kõikide televaatajate juurdepääs sellele mitmekesisusele;
võttes arvesse, et edastamiskohustuse kord on üldisest huvist lähtuvalt vaieldamatult põhjendatud;
võttes arvesse, et edastamiskohustusega seotud staatusega erajaamade valik lähtub Belgia audiovisuaalvaldkonna ühtlustamise huvist;
võttes arvesse toimunud konsulteerimist prantsuse ja flaami kogukondadega;
võttes arvesse, et edastamiskohustusega seotud staatus omistatakse määratud ringhäälinguorganisatsioonidele vastutasuks viimastele nende nõusolekul asetatud oluliste kohustuste eest;
võttes arvesse, et teatavatel määratud ringhäälinguorganisatsioonidel on avalike teenuste osutamise kohustus;
võttes arvesse, et edastamiskohustusega seotud staatus tuleb omistada äriühingutele asbl Télé Bruxelles ja vzw TV Brussel eesmärgiga edendada kohaliku televisiooni arengut, mis edastab kohalikule üldsusele kohaliku elu uudiseid;
võttes arvesse, et edastamiskohustusega seotud staatuse tühistamine seaks ohtu nende teleringhäälinguorganisatsioonide olemasolu, kellel ei ole võimalik kanda kõrgeid programmide edastamise kulusid,
on andnud järgmise määruse:
Artikkel 1
Võrguteenust pakkuv ettevõtja, kellel on luba kasutada televisioonivõrku kakskeelses Pealinna Brüsseli piirkonnas, on kohustatud üle kandma samaaegselt ja tervikuna järgmiste ringhäälinguorganisatsioonide televisiooniprogramme:
1.
Vlaamse Media Maatschappij n.v.
2.
TV Brussel v.z.w.
3.
Belgian business television n.v.
4.
Media ad infinitum n.v.
5.
TVi s.a.
6.
A.s.b.l. Télé Bruxelles
7.
Canal+ Belgique s.a.
8.
Satellimages s.a.
[…]”
5.
24. jaanuari 2002. aasta määrus muudab . aasta määrust ning annab edastamiskohustusega seotud staatuse veel kahele ringhäälinguorganisatsioonile: Event TV Vlaanderen NV ja YTV SA. Edaspidi viitan . aasta ja . aasta määrustele koos kui „vaidlustatud õigusaktidele”.
6.
Hagejad väitsid Conseil d’État’s, et edastamiskohustusega seotud staatuse andmine teatud teleringhäälinguorganisatsioonidele kujutab eriõiguste andmist EÜ artikli 86 tähenduses, moonutades tõenäoliselt konkurentsi ja rikkudes EÜ artikli 3 lõike 1 punkti g ning artikleid 10, 82 ja 86. Lisaks väitsid hagejad, et vaidlustatud õigusaktid piiravad teenuste osutamise vabadust vähendades saadaval olevate kanalite arvu ning vabastades edastamiskohustusega seotud staatusega ringhäälinguorganisatsioonid läbirääkimistest kaabellevi operaatoritega. Hagejate sõnul kujutab see endast EÜ artikli 49 rikkumist.
7.
Conseil d’État esitas 17. mai 2006. aasta määrusega Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas televisiooniprogramme kaabellevivõrgu kaudu edastavale ettevõtjale kehtestatud kohustust edastada teatud kindlaksmääratud programme tuleb tõlgendada nii, et see annab nende programmide tootjatele „eriõiguse” EÜ artikli 86 tähenduses?
2.
Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, kas EÜ artikli 86 lõike 1 lõpus viidatud eeskirju (nimelt „käesoleva lepingu eeskirj[u], eelkõige ne[id], mis on sätestatud artiklis 12 ja artiklites 81–89”) tuleb tõlgendada nii, et liikmesriikidel ei ole lubatud kehtestada televisiooniprogramme kaabellevivõrgu kaudu edastavale ettevõtjale selliste eraringhäälinguorganisatsioonide teatavate programmide edastamiskohustust, mida „haldavad” (30. märtsi 1995. aasta seaduse ringhäälinguvõrkude ja ringhäälingutegevuse kohta kakskeelses Pealinna Brüsseli piirkonnas tähenduses) selle riigi poolt määratud avaliku võimu organid, kui selle tulemusel väheneb vastavalt nende programmide arv, mida edastatakse teistest liikmesriikidest või riikidest, mis ei ole Euroopa Liidu liikmesriigid, ja nende organisatsioonide poolt edastavate programmide arv, mida need avaliku võimu organid ei halda?
3.
Kas EÜ artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et teenuste osutamise vabaduse keelatud piirang on olemas hetkest, mil ühe liikmesriigi võetud meede – antud juhul kohustus taasedastada kaabellevivõrgu kaudu televisiooniprogramme – võib otse või kaudselt, tegelikult või tõenäoliselt piirata teenuste osutamist mõnest teisest liikmesriigist esimesena nimetatud liikmesriigi teenusesaajatele, mis toimub juhul, kui kõnealuse meetme tõttu satub teenuse osutaja samadele võrkudele juurdepääsu taotlemisel ebasoodsasse läbirääkimiste positsiooni?
4.
Kas EÜ artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et teenuste osutamise vabaduse keelatud piiranguga on tegemist seetõttu, et ühe liikmesriigi võetud meede – antud juhul kohustus taasedastada kaabellevivõrgu kaudu televisiooniprogramme – on enamikul juhtudel antud ainult selles liikmesriigis asutatud ettevõtjatele kas meetmest kasusaajate asutamiskoha tõttu või tulenevalt asjaolust, et nad on selle liikmesriigiga muul moel seotud, samas kui nimetatud piirangul puudub ülekaalukast üldisest huvist tulenev põhjendus, mis järgiks proportsionaalsuse põhimõtet?”
II. Hinnang
A. Kolmas ja neljas küsimus
8.
Kõigepealt käsitlen eelotsusetaotluse esitanud kohtu kolmandat ja neljandat küsimust. Nende küsimustega soovitakse sisuliselt teada, kas käesolevas asjas käsitletavad siseriiklikud meetmed, millega pannakse kaabellevi operaatoritele edastamiskohustus seoses teatavate ringhäälinguorganisatsioonidega, piiravad teenuste osutamise vabadust ning kas jaatava vastuse korral on niisugused meetmed sellegipoolest kooskõlas ühenduse õigusega.
9.
Kõnealused teenused, milleks on kaabellevivõrgu kaudu telesignaali edastamine, kuuluvad ilmselgelt mõiste „teenused” alla EÜ artikli 49 tähenduses. (
2
) Nimetatud teenuste osutamiseks peavad ringhäälinguorganisatsioonid ja kaabellevi operaatorid tegema koostööd. Antud olukorras saavad nad tugineda EÜ artiklile 49 selleks, et vaidlustada siseriiklikke meetmeid, mis eelistavad täielikult omamaist teenuste osutamist ühendusesisesele teenuste osutamisele. (
3
) Niisuguseid meetmeid võib säilitada üksnes juhul, kui need on sobivad ja vajalikud õigustatud avaliku huvi seisukohalt ning kui omamaise ja ühendusesisese teenuste osutamise vahel tekitatud ebavõrdsus on proportsionaalne teenuste objektiivsete erinevustega. (
4
)
Kas tegemist on piiranguga?
10.
Käesolevas asjas käsitletav edastamiskohustuse poliitika lihtsustab edastamiskohustusega seotud staatusega ringhäälinguorganisatsioonide kanalite edastamist, kuid samas kahjustab neid ringhäälinguorganisatsioone, kellele seda staatust ei ole antud. Üldteada on tõsiasi, et kõnealune kaabeltelevisioonivõrk on piiratud ribalaiusega. Seega, eraldades teatava arvu kanaleid edastamiskohustusega seotud staatusega ringhäälinguorganisatsioonidele, väheneb vastavalt võrgus saadaolevate kanalite koguarv. Euroopa Kohtule esitatud märkustest nähtub, et käesoleva juhtumi puhul käsitletavate analoogvõrkude võimsus on umbes 40 kanalit, millest umbes 20 kanalit tuleb eraldada edastamiskohustusega seotud staatusega ringhäälinguorganisatsioonide kanalitele. Selle tulemusel ei pruugi kaabellevi operaatoritel olla võimalik edastada kanaleid, mida nad edastamiskohustust reguleerivate normide puudumisel oleksid edastanud. Põhikohtuasja hagejad tõid näiteks, et edastamiskohustust reguleerivad normid on tinginud selle, et Coditel eemaldas oma analoogvõrgust televisioonikanalid Arte, RAI Uno ja La Cinquième. Sisuliselt on edastamiskohustusega seotud staatuse saajatel konkurentsieelis, kuna neil ei ole vaja pidada läbirääkimisi kaabellevi operaatoritega ega konkureerida teiste ringhäälinguorganisatsioonidega selleks, et kindlustada oma kanalite edastamine kaabeltelevisioonivõrkude kaudu.
11.
Eelotsusetaotlusest ei selgu täpselt, kas ringhäälinguseaduse artikkel 13 nõuab, et edastamiskohustuse andmise tingimustele vastamiseks peab ringhäälinguorganisatsioon olema asutatud Belgias. Kuigi Belgia valitsus väitis, et edastamiskohustusega seotud staatuse andmisel ei piirduta ilmtingimata ainult Belgias asuvate ringhäälinguorganisatsioonidega, on vaidlustatud õigusaktides nimetatud isikud kõik omamaised ringhäälinguorganisatsioonid. Enamgi veel, Belgia valitsus märkis kohtuistungil, et asjaolu, et üks ringhäälinguorganisatsioon asutas ennast hiljuti ümber Luksemburgi, võetakse edaspidi arvesse tema edastamiskohustusega seotud staatuse hindamisel, olgugi et tema programmide sisu jäi samaks. Igal juhul, kuna Belgia valitsuse sõnul on edastamiskohustuse poliitika eesmärk „tagada Belgia kodanike juurdepääs kohalikule ja riiklikule teabele ning nende kultuuripärandile”, siis on edastamiskohustusega seotud staatuse andmine välismaistele ringhäälinguorganisatsioonidele omamaistega võrreldes vähem tõenäoline. Järelikult muudavad edastamiskohustust reguleerivad normid – nagu käesolevas asjas – teises liikmesriigis asutatud ringhäälinguorganisatsioonide juurdepääsu televisioonivõrkudele omamaistega võrreldes tegelikult palju keerulisemaks. Kuigi puudub sõnaselge liikmesriigis asutamise nõue, eelistavad need normid tegelikult omamaist ringhäälinguteenuste osutamist piiriülesele ringhäälinguteenuste osutamisele. Seepärast on tegemist teenuste osutamise vabaduse piiranguga.
Kas piirang on õigustatud?
12.
Belgia valitsus rõhutas, et edastamiskohustuse poliitika eesmärk on kaitsta Pealinna Brüsseli piirkonnas kaabeltelevisioonivõrkude kaudu edastatavate programmide mitmekesisust ja kultuuri edendavat eripära ning tagada, et kõik selle piirkonna televaatajad saaksid sellisest televisiooniprogrammide mitmekesisusest kasu. Euroopa Kohus on varem sedastanud, et audiovisuaalpoliitikaga, mis taotleb sellise mitmekesise ringhäälingusüsteemi loomist, mille eesmärk on kaitsta sõnavabadust ning iseäranis selle sotsiaalset, kultuurilist, religioosset, filosoofilist ja keelelist aspekti, on tõepoolest võimalik õigustada teenuste osutamise vabaduse piiramist. (
5
) Selleks et kõnealused siseriiklikud meetmed oleksid lubatavad EÜ artikli 49 alusel, peaksid need esiteks ja ennekõike olema sobivad mitmekesisuse kaitse saavutamise tagamiseks. (
6
)
13.
Mulle tundub, et kõnesoleva edastamiskohustuse poliitika mõistmisel tuleb lähtuda selle erilisest taustast, et Pealinna Brüsseli piirkond on kakskeelne. Selles piirkonnas katab iga kaabellevi operaator mitmest kohalikust omavalitsusüksusest moodustuva ala, kus ta on ainus analoog-kaabeltelevisiooni võrguteenuse osutaja. Edastamiskohustust reguleerivate normidega tagatakse, et iga kohaliku omavalitsusüksuse televaatajatel oleks juurdepääs nii kanalitele, mis on keeleliselt ja kultuuriliselt seotud prantsuse kogukonnaga, kui ka kanalitele, mis on keeleliselt ja kultuuriliselt seotud flaami kogukonnaga. Antud olukorras on edastamiskohustust reguleerivate normide näol tegemist sobiva meetmega, et tagada konkreetse piirkonna televaatajate juurdepääs omakeelsele piirkondlikule ja riiklikule teabele ning nende kultuuri edendavatele programmidele.
14.
Selle eesmärgi saavutamiseks vastuvõetud edastamiskohustuse poliitika eelistab paratamatult neid ringhäälinguorganisatsioone, kelle programmid on asjaomase piirkonna televaatajatele kultuuriliselt teataval määral lähedased. Kuigi liikmesriigi rahvuskultuuri ja keelepärandit kaitsvad ja edendavad meetmed ei ole asutamislepinguga keelatud, ei tohi need mitte mingil juhul olla taotletava eesmärgi saavutamiseks ebaproportsionaalsed ning nende kohaldamise viisiga ei tohi kaasneda teises liikmesriigis asutatud teenuse osutaja suvalist diskrimineerimist. Teisisõnu, rahvuskultuuri ja keelepärandi edendamise poliitika ei anna liikmesriigile vabadust võtta meetmeid, mis annavad omamaistele ettevõtjatele konkurentsieelise. (
7
)
15.
Eelotsusemenetluse raames jäetakse proportsionaalsuse kohta lõpliku hinnangu andmine sageli eelotsusetaotluse esitanud kohtule. (
8
) Sellest hoolimata on Euroopa Kohtu jaoks oluline pöörata eelotsusetaotluse esitanud kohtu tähelepanu teatavatele küsimustele, mida viimane peaks uurima talle usaldatud proportsionaalsuse kontrolli teostamiseks. Käesolevas asjas on minu arvates kolm aspekti, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks eelkõige kontrollima.
16.
Esiteks tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul kindlaks teha, et kuivõrd edastamiskohustusega seotud staatuse andmine sõltub tingimustest, millele vastamise tõenäosus teises liikmesriigis asutatud ringhäälinguorganisatsioonide puhul on väiksem võrreldes omamaistega, siis kas need nõuded on ikka vajalikud mitmekesisuse kaitse ning kohalikule ja riiklikule teabele juurdepääsu eesmärgi saavutamiseks. (
9
) Kõige olulisem on see, mida iseloomustab otsus kohtuasjas VT4, et ringhäälinguorganisatsioon võib väga edukalt pakkuda televisiooniprogramme, sh uudisteprogramme, mille sisu on kujundatud vastavalt teatava liikmesriigi üldsusele, samas kui ringhäälinguorganisatsioon ise on asutatud teises liikmesriigis. (
10
) Seega peab eelotsusetaotluse esitanud kohus tegema kindlaks, et praktikas ei ole tõsiasi, et ringhäälinguorganisatsioon on asutatud Belgias, edastamiskohustusega seotud staatuse andmisel asjakohane tingimus.
17.
Teiseks tuleb eelotsustaotluse esitanud kohtul kontrollida, et olemasolevate kanalite koguhulka arvestades ei ületaks edastamiskohustusega seotud staatusega ringhäälinguorganisatsioonidele eraldatud kanalite arv oluliselt nende kanalite arvu, mis on vajalik mitmekesisuse kaitse ning kohalikule ja riiklikule teabele juurdepääsu eesmärgi saavutamiseks. Antud olukorras peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima, et edastamiskohustusega seotud staatust ei antaks piiramatult konkreetse ringhäälinguorganisatsiooni kõikide kanalite osas, vaid piirdutaks kanalitega, mis tõepoolest aitavad kaasa nimetatud eesmärgi saavutamisele.
18.
Kolmandaks tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul kindlaks teha, et oleksid olemas põhilised menetluslikud tagatised selleks, et välistada edastamiskohustusega seotud staatuse andmisest tulenevat suvalist diskrimineerimist. Kui liikmesriik annab edastamiskohustusega seotud staatuse mitmele ringhäälinguorganisatsioonile, siis selleks tuleb kasutada läbipaistvaid ja mittediskrimineerivaid menetlusi ning tugineda selgelt määratletud nõuetele, mille kohta on eelnevalt võimalik teavet saada.
19.
Nimetatud kolm aspekti läbivad ka direktiivi 2002/22/EÜ (
11
), mille järgimiseks vajalikud õigusnormid pidid liikmesriigid vastu võtma hiljemalt 25. juuliks 2003. Nimetatud direktiivi artikli 31 lõige 1, mis sisuliselt väljendab asutamislepingust tulenevaid põhimõtteid, sätestab, et „ [l]iikmesriigid võivad kehtestada mõistlikke edastamiskohustusi”. Seejärel on sätestatud, et selliseid kohustusi kehtestatakse „ainult juhul, kui need on vajalikud selgelt määratletud üldist huvi pakkuvate eesmärkide saavutamiseks ning need peavad olema proportsionaalsed ja läbipaistvad” ning et need kohustused „vaadatakse regulaarselt läbi”.
20.
Järelikult ei ole EÜ artikliga 49 vastuolus siseriiklikud meetmed, mis kehtestavad edastamiskohustuse teatava piirkonna kaabellevi operaatoritele, et tagada selle piirkonna televaatajate juurdepääs kohalikule ja riiklikule teabele ning programmidele, mis edendavad nende kultuuripärandit tingimusel, et need meetmed on taotletava eesmärgi saavutamiseks proportsionaalsed ning et nende kohaldamise viisiga ei kaasne teises liikmesriigis asutatud teenuse osutaja suvalist diskrimineerimist.
B. Esimene ja teine küsimus
21.
Teen ettepaneku esimesele ja teisele küsimusele mitte vastata. Nende esitamisega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas edastamiskohustusega seotud staatust tuleb käsitada „eriõigusena” EÜ artikli 86 tähenduses ning kas jaatava vastuse korral välistab kõnealune säte koostoimes asutamislepingu teiste sätetega edastamiskohustusega seotud staatuse andmise. Põhikohtuasja hagejad väitsid, et edastamiskohustust reguleerivad normid moonutavad kaabellevi operaatorite ja muud tüüpi võrkude operaatorite vahelist konkurentsi. Samuti väitsid hagejad, et teatavatele ettevõtjatele edastamiskohustusega seotud staatuse andmisega annab Belgia riik neile tegelikult turguvalitseva seisundi, mida ettevõtjad võivad kuritarvitada.
22.
Eelotsusetaotlus ei sisalda ühtegi viidet iseäranis asjaomase turu määratluse, sellel turul tegutsevate eri ettevõtjate turuosade ja eeldatava turguvalitseva seisundi kuritarvituse kohta. Nimetatud põhjendustest lähtuvalt tuleb eelotsustaotluse esitanud kohtu küsimused asutamislepingu konkurentsieeskirjade kohta tunnistada vastuvõetamatuks. (
12
)
III. Ettepanek
23.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Conseil d’État esitatud eelotsuste küsimustele järgmiselt:
EÜ artikliga 49 ei ole vastuolus siseriiklikud meetmed, mis kehtestavad edastamiskohustuse teatava piirkonna kaabellevi operaatoritele, et tagada selle piirkonna televaatajate juurdepääs kohalikule ja riiklikule teabele ning programmidele, mis edendavad nende kultuuripärandit tingimusel, et need meetmed on taotletava eesmärgi saavutamiseks proportsionaalsed ning et nende kohaldamise viisiga ei kaasne teises liikmesriigis asutatud teenuse osutaja suvalist diskrimineerimist.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb kindlaks teha, kas kõnealused meetmed on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb eelkõige kontrollida, et:
—
kuivõrd edastamiskohustusega seotud staatuse andmine sõltub tingimustest, millele vastamise tõenäosus teises liikmesriigis asutatud ringhäälinguorganisatsioonide puhul on omamaistega võrreldes väiksem, siis kas need nõuded on vajalikud eespool nimetatud eesmärgi saavutamiseks;
—
edastamiskohustusega seotud staatusega ringhäälinguorganisatsioonidele eraldatud kanalite arv ei ületaks oluliselt nende kanalite arvu, mis on vajalikud selle eesmärgi saavutamiseks;
—
edastamiskohustusega seotud staatuse andmisel kasutatakse läbipaistvaid ja mittediskrimineerivaid menetlusi ning tuginetakse selgelt määratletud nõuetele, mille kohta on eelnevalt võimalik teavet saada.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	Vt nt 30. aprilli 1974. aasta otsus kohtuasjas 155/73: Sacchi (EKL 1974, lk 409, punkt 6); . aasta otsus kohtuasjas 52/79: Debauve (EKL 1980, lk 833, punkt 8); . aasta otsus kohtuasjas C-211/91: komisjon vs. Belgia (EKL 1992, lk I-6757, punkt 5 ja .aasta otsus kohtuasjas C-23/93: TV10 (EKL 1994, lk I-4795, punktid 13 ja 16).
(
3
)	Vt selle kohta 8. septembri 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-544/03 ja C-545/03: Mobistar ja Belgacom Mobile (EKL 2005, lk I-7723, punktid 31–33; . aasta otsus kohtuasjas C-205/99: Analir jt (EKL 2001, lk I-1271, punkt 21 ja . aasta otsus kohtuasjas C-255/04: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 2006, lk I-5251, punkt 37).
(
4
)	Vt selle kohta 11. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-322/01: Deutscher Apothekerverband (EKL 2003, lk I-14887) ja kohtujuristi . aasta ettepanek kohtuasjas C-434/04: Ahokainen ja Leppik (EKL 2006, lk I-9171).
(
5
)	25. juuli 1991. aasta otsus kohtuasjas C-288/89: Collectieve Antennevoorziening Gouda (EKL 1991, lk I-4007, punktid 22 ja 23); . aasta otsus kohtuasjas C-353/89: komisjon vs. Madalmaad (EKL 1991, lk I-4069, punktid 3, 29 ja 30) ja . aasta otsus kohtuasjas C-148/91: Veronica Omroep Organisatie (EKL 1993, lk I-487, punkt 9).
(
6
)	5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Collectieve Antennevoorziening Gouda, punkt 24.
(
7
)	Vt selle kohta erinevas kontekstis 28. novembri 1989. aasta otsus kohtuasjas C-379/87: Groener (EKL 1989, lk I-3967, punkt 19) ja . aasta otsus kohtuasjas C-180/89: komisjon vs. Itaalia (EKL 1991, lk I-709, punkt 20).
(
8
)	Vt nt 26. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas C-20/03: Burmanjer (EKL 2005, lk I-4133) ja . aasta otsus kohtuasjas C-441/04: A-Punkt Schmuckhandel (EKL 2006, lk I-2093).
(
9
)	Vt nt 5. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Collectieve Antennevoorziening Gouda, punkt 24.
(
10
)	5. juuni 1997. aasta otsus kohtuasjas C-56/96: VT4 (EKL 1997, lk I-3143, punktid 8 ja 22).
(
11
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) (EÜT 2002, L 108, lk 51; ELT eriväljaanne 13/29, lk 367).
(
12
)	Vt nt 17. veebruari 2005. aasta otsus kohtuasjas C-134/03: Viacom Outdoor (EKL 2005, lk I-1167, punktid 25–29).