62019CJ0265_RES
Kohtuasi C‑265/19
Recorded Artists Actors Performers Ltd
versus
Attorney General jt
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud High Court (Iirimaa))
Euroopa Kohtu (suurkoda) 8. septembri 2020. aasta otsus
Eelotsusetaotlus – Intellektuaalomand – Autoriõigusega kaasnevad õigused – Direktiiv 2006/115/EÜ – Artikli 8 lõige 2 – Fonogrammide kasutamine liidus – Esitajate õigus fonogrammitootjatega jagatud õiglasele tasule – Kohaldatavus kolmandate riikide kodanikele – Esituste ja fonogrammide leping – Artiklid 4 ja 15 – Kolmandate riikide teatatud reservatsioonid – Õiguse õiglasele tasule piirangud, mis võivad nende reservatsioonide vastukaaluna kehtida liidus kolmandate riikide kodanike suhtes – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 17 lõige 2 ja artikli 52 lõige 1 – Põhiõigus intellektuaalomandi kaitsele – Nõue, et iga piirang peab olema ette nähtud seaduses, arvestama põhiõiguse olemust ja olema proportsionaalne – Piirangute kehtestamise pädevuse jaotus liidu ja liikmesriikide vahel – Pädevuse jaotus suhetes kolmandate riikidega – ELTL artikli 3 lõige 2 – Liidu ainupädevus
Õigusaktide ühtlustamine – Autoriõigus ja sellega kaasnevad õigused – Direktiiv 2006/115 – Fonogrammide kasutamine liidus – Esitajate õigus fonogrammitootjatega jagatud ühekordsele õiglasele tasule – Kohaldamine üksnes Euroopa Majanduspiirkonna liikmesriikide kodanike suhtes – Lubamatus
(Maailma Intellektuaalse Omandi Organisatsiooni esituste ja fonogrammide leping, artikli 15 lõige 1; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/115, artikli 8 lõige 2)
(vt punktid 54–61, 68 ja 75 ning resolutsiooni punkt 1)
Õigusaktide ühtlustamine – Autoriõigus ja sellega kaasnevad õigused – Direktiiv 2006/115 – Fonogrammide kasutamine liidus – Esitajate õigus fonogrammitootjatega jagatud ühekordsele õiglasele tasule – Kohaldatavus kolmandate riikide kodanikele – Kohaldatavus Maailma Intellektuaalse Omandi Organisatsiooni esituste ja fonogrammide lepingu osalisriikide kodanikele – Oma kodanikega võrdne kohtlemine
(Maailma Intellektuaalse Omandi Organisatsiooni esituste ja fonogrammide leping, artikli 4 lõige 1 ja artikli 15 lõige 1; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/115, artikli 8 lõige 2)
(vt punktid 62–67)
Õigusaktide ühtlustamine – Autoriõigus ja sellega kaasnevad õigused – Direktiiv 2006/115 – Fonogrammide kasutamine liidus – Esitajate õigus fonogrammitootjatega jagatud ühekordsele õiglasele tasule – Kolmandate riikide teatatud reservatsioonid – Vastastikkuse põhimõte – Vajadus säilitada salvestatud muusika kaubanduses osalemisel õiglased tingimused – Üldist huvi pakkuv eesmärk – Õiguse saada ühekordset õiglast tasu piiramine – Tingimused – Liidu ainupädevus
(Maailma Intellektuaalse Omandi Organisatsiooni esituste ja fonogrammide leping, artikli 15 lõiked 1 ja 3; ELTL artikli 3 lõige 2; Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikli 17 lõige 2 ja artikli 52 lõige 1; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/115, artikli 8 lõige 2)
(vt punktid 78–91 ja resolutsiooni punkt 2)
Õigusaktide ühtlustamine – Autoriõigus ja sellega kaasnevad õigused – Direktiiv 2006/115 – Fonogrammide kasutamine liidus – Esitajate õigus fonogrammitootjatega jagatud ühekordsele õiglasele tasule – Tasu jagamine fonogrammitootja ja esitaja vahel – Tasu maksmine ainult fonogrammitootjale, välistades esitaja – Lubamatus
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/115, artikli 8 lõige 2)
(vt punktid 93–96 ja resolutsiooni punkt 3)
Kokkuvõte
Recorded Artists Actors Performers Ltd (RAAP) on esitajate õiguste kollektiivse esindamise organisatsioon, samas kui Phonographic Performance (Ireland) Ltd (PPI) on fonogrammitootjate õiguste kollektiivse esindamise organisatsioon. Need organisatsioonid sõlmisid lepingu, milles on ette nähtud, kuidas tasu, mida Iirimaal tuleb maksta salvestatud muusika edastamiseks üldsusele baarides ja muudes üldsusele avatud kohtades või ülekandmiseks ringhäälingus, tuleb pärast seda, kui kasutajad on selle PPI‑le maksnud, jagada esitajatega ja kuidas PPI peab selleks selle tasu RAAP‑le osaliselt üle kandma. Pooled ei ole ühel meelel küsimuses, milline on selle lepingu ulatus osas, mis puudutab PPI‑le makstud tasusid juhul, kui muusika esitaja ei ole mõne Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) liikmesriigi kodanik ega elanik. Sellega seoses leiab RAAP, et kõik maksmisele kuuluvad tasud tuleb jagada ilma esitaja kodakondsust ega elukohta arvesse võtmata. Kui järgida RAAP seisukohta, tasustataks kolmandate riikide esitajaid Iirimaal igal juhul, samas kui PPI väitel, kes lähtub selles osas Iiri õigusest, ei tohiks see nii olla, sest Iiri esitajad ei saa kolmandates riikides õiglast tasu.
Euroopa Kohtu suurkoda otsustas 8. septembril 2020 kuulutatud kohtuotsuses Recorded Artists Actors Performers (C‑265/19) seoses fonogrammide kasutamisega liidus, et direktiiviga 2006/115 (
1
) on vastuolus see, kui liikmesriik välistab esitajate hulgast, kellel on õigus saada ühekordset õiglast tasu, esitajad, kes on EMP suhtes kolmandate riikide kodanikud. Euroopa Kohus täpsustas lisaks, et kolmandate riikide poolt Maailma Intellektuaalse Omandi Organisatsiooni (WIPO) esituste ja fonogrammide lepingu (
2
) alusel teatatud reservatsioonid ei piira iseenesest nende kolmandate riikide kodanike õigust saada liidus ühekordset õiglast tasu. Kuigi liidu seadusandja võib selliseid piiranguid kehtestada, tingimusel et need on kooskõlas Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 17 lõikega 2 kaitstud õigusega intellektuaalomandile, ei ole direktiivis 2006/115 sellist piirangut ette nähtud ja seega on selle direktiiviga vastuolus see, kui liikmesriik piirab kõnealust õigust kolmandate riikide kodanikest esitajate ja fonogrammitootjate suhtes. Euroopa Kohus rõhutas veel, et nimetatud direktiiviga on vastuolus ka see, kui kõnealust tasu saab ainult asjaomane fonogrammitootja, ilma et seda jagataks esitajaga, kes on fonogrammi oma panuse andnud.
Euroopa Kohus selgitas esiteks, et liikmesriigi seadusandja ei või liidu õiguses esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõike 1 (
3
) kohaldamiseks tagatud õigust ühekordsele õiglasele tasule anda üksnes EMP liikmesriikide kodanikele.
Euroopa Kohus nentis sellega seoses, et direktiivi 2006/115 artikli 8 lõige 2, mis annab autoriõigusega kaasneva õigusena õiguse saada hüvitist, näeb ette kohustuse tagada õiglane tasu, mis jagatakse fonogrammitootja ja esitaja vahel. See kohustus kehtib juhul, kui fonogrammi või selle reproduktsiooni kasutamine toimub liidus. Seevastu ei ole direktiiviga kehtestatud ühtegi tingimust, mille kohaselt peaks esitajal või fonogrammitootjal olema EMP liikmesriigi kodakondsus või teda peaks selle territooriumiga siduma miski muu, näiteks elu- või viibimiskoht või loome- või kunstilise töö tegemise koht.
Vastupidi, Euroopa Kohus leidis, et direktiivi 2006/115 kontekst ja eesmärgid ning liidu sõlmitud rahvusvaheliste lepingute esimus nõuavad, et selle direktiivi artikli 8 lõiget 2 tõlgendataks võimalikult suures ulatuses kooskõlas esituste ja fonogrammide lepinguga. Euroopa Kohus rõhutas sellega seoses, et see rahvusvaheline leping, mis on liidu õiguskorra lahutamatu osa, kohustab üldjuhul liitu ja selle liikmesriike andma õiguse ühekordsele õiglasele tasule ka esituste ja fonogrammide lepingu teiste osalisriikide kodanikele. See kohustus tuleneb esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõikest 1, selle lepingu artikliga 4 tagatud võrdse kohtlemise nõudest ja Rooma konventsiooni (
4
) artiklist 4.
Teiseks täpsustas Euroopa Kohus, et kolmandate riikide poolt esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõike 3 alusel teatatud reservatsioonid ei too liidus iseenesest kaasa õiguse ühekordsele õiglasele tasule piiranguid kolmandate riikide kodanikele. Euroopa Kohus tõdes küll, et Viini konventsiooniga (
5
) tagatud vastastikkuse põhimõtet arvestades ei ole liit ja selle liikmesriigid kohustatud andma õigust ühekordsele õiglasele tasule ilma piiranguteta. Euroopa Kohus leidis, et vajadus säilitada salvestatud muusika kaubanduses osalemisel õiglased tingimused võib õigustada õiguse ühekordsele õiglasele tasule piiramist.
Samas kujutab see autoriõigusega kaasnev õigus endast intellektuaalomandi õigust, mida kaitseb harta artikli 17 lõige 2. Järelikult peavad kõik selle autoriõigusega kaasneva õiguse teostamise piirangud olema selgelt ja täpselt ette nähtud seaduses, nagu nõuab harta artikkel 52. Ainuüksi asjaolu, et on olemas esituste ja fonogrammide lepingu alusel nõuetekohaselt teatatud reservatsioon, Euroopa Kohtu hinnangul seda nõuet ei täida. Seetõttu saab sellise piirangu kehtestamise otsustada üksnes liidu seadusandja, kellel on selles valdkonnas ainuvälispädevus.
Kolmandaks otsustas Euroopa Kohus, et juba direktiivi 2006/115 artikli 8 lõike 2 sõnastusest tuleneb, et nii esitajatel kui ka fonogrammitootjatel on õigus ühekordsele õiglasele tasule, kusjuures see tasu kuulub nende vahel „jagamisele“. Seetõttu on selle sättega vastuolus see, kui liikmesriigi õigusega välistatakse ühekordse õiglase tasu maksmine esitajale.
(
1
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiiv 2006/115/EÜ rentimis- ja laenutamisõiguse ja teatavate autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta intellektuaalomandi vallas (ELT 2006, L 376, lk 28).
(
2
)	Vastavalt esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõikele 3.
(
3
)	Esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõikes 1 on sätestatud, et teose esitajatel ja fonogrammitootjatel on õigus saada ühekordset õiglast tasu kaubanduslikel eesmärkidel avaldatud fonogrammide ringhäälingus ülekandmise või üldsusele mis tahes edastamise korral.
(
4
)	Teose esitaja, fonogrammitootja ja ringhäälinguorganisatsiooni kaitse rahvusvaheline konventsioon, mis võeti vastu 26. oktoobril 1961 Roomas.
(
5
)	23. mai 1969. aasta rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsioon (United Nations Treaty Series, 1155. kd, lk 331).