62018CC0570
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
esitatud 29. jaanuaril 2020 (
1
) (
i
)
Kohtuasi C‑570/18 P
HF
versus
Euroopa Parlament
Apellatsioonkaebus – Avalik teenistus – Euroopa Parlamendi lepinguline teenistuja – Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade artiklid 12a ja 24 – Psühholoogiline ahistamine – Abitaotluse rahuldamata jätmine – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 41 – Õigus olla ära kuulatud – Tunnistajate ärakuulamise protokollidega tutvumise võimalus – Mõiste „psühholoogiline ahistamine“ – Hindamiskriteeriumid – Konteksti arvessevõtmine – Vastuapellatsioonkaebus – Vastuvõetavus
I. Sissejuhatus
1.
Oma apellatsioonkaebusega palub HF tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 29. juuni 2018. aasta kohtuotsuse HF vs. Euroopa Parlament, (
2
) millega see kohus jättis rahuldamata tema hagi, millega ta palus esiteks tühistada parlamendi 3. juuni 2016. aasta otsuse, millega selle institutsiooni teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus jättis rahuldamata HFi abitaotluse, ning teiseks hüvitada kahju, mida HFile oli tekitatud rikkumiste tõttu, mille parlament oli abitaotluse menetlemisel toime pannud.
2.
Käesolev apellatsioonkaebus annab Euroopa Kohtule võimaluse kinnitada hiljutist kohtupraktikat, mis puudutab seda, milline ulatus on õigusel olla ära kuulatud enne, kui asutus ebasoodsa otsuse teeb, (
3
) ning täpsustada, milliseid asjaolusid tuleb arvesse võtta, et tuvastada, kas teod kujutavad endast psühholoogilist ahistamist.
3.
Euroopa Kohtu palvel puudutab käesolev ettepanek apellatsioonkaebuse esimest ja kolmandat väidet ning parlamendi vastuapellatsioonkaebust.
4.
Ma teen Euroopa Kohtule ettepaneku tunnistada vastuapellatsioonkaebus vastuvõetamatuks, nõustuda apellatsioonkaebuse esimese väitega ja lükata kolmas väide tagasi.
II. Õiguslik raamistik
5.
Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjad on kehtestatud määrusega nr 31 (EMÜ), 11 (Euratom), millega kehtestatakse Euroopa Majandusühenduse ja Euroopa Aatomienergiaühenduse ametnike personalieeskirjad ja muude teenistujate teenistustingimused (edaspidi „personalieeskirjad“). Vaidlusele kohaldatavas redaktsioonis personalieeskirjade artiklis 12a on sätestatud:
„1.   Ametnikud hoiduvad igasugusest psühholoogilisest või seksuaalsest ahistamisest.
[…]
3.   Psühholoogiline ahistamine – sobimatu käitumine, mis leiab aset aja jooksul, on korduv või süstemaatiline ja hõlmab füüsilist käitumist, kõne- või kirjakeelt, žeste vm tegevusi, mis on tahtlikud ja mis võivad kahjustada inimeste isiksust, väärikust või füüsilist ja psühholoogilist terviklikkust.
[…]“.
6.
Personalieeskirjade artiklis 24 on ette nähtud:
„Liit aitab iga ametnikku, eelkõige menetluses sellise isiku vastu, kes esineb ähvarduste, solvavate või laimavate tegude või rünnakutega isiku või omandi vastu, mille all ametnik või tema pereliige kannatab ametniku ametiseisundi ja kohustuste tõttu.
Liit kompenseerib ametnikule sellistel juhtudel kantud kahju niivõrd, kuivõrd töötaja ise ei ole teadlikult ega tõsise hooletuse tõttu kahju tekitanud ega ole saanud hüvitist kahju põhjustanud isikult.“
III. Vaidluse taust, menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
A.
Vaidluse taust
7.
Vaidluse tausta on vaidlustatud kohtuotsuses põhjalikult kirjeldatud. (
4
) Põhilised ja käesoleva ettepaneku mõistmiseks vajalikud asjaolud võib kokku võtta järgmiselt.
8.
HF võeti 2003. aastal parlamendi kommunikatsiooni peadirektoraadi audiovisuaalüksuse teenistusse ning jäi selle üksuse teenistusse kuni 2015. aastani ehk 12 aastaks. Kui välja arvata üks umbes pooleteise aasta pikkune ajavahemik, mil ta oli tööl kolmandast isikust äriühingus ja tegi isegi siis tööd selle üksuse jaoks, oli parlament HFi vahetult ise teenistusse võtnud ning HF töötas tema jaoks järjest abiteenistujana, lepingulise abiteenistuja või ka ajutise teenistujana.
9.
Parlamendi peasekretärile (edaspidi „peasekretär“) adresseeritud 11. detsembri 2014. aasta kirjas, millest HF saatis koopia töökohal ahistamise ja selle ärahoidmisega tegeleva nõuandekomitee (edaspidi „nõuandekomitee“) esimehele, parlamendi presidendile ning parlamendi peasekretariaadi personali peadirektoraadi peadirektorile, esitas HF personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 alusel abitaotluse personalieeskirjade artikli 24 tähenduses (edaspidi „abitaotlus“).
10.
Oma taotluse põhjenduseks väitis HF, et audiovisuaalüksuse juhataja ahistas teda psühholoogiliselt personalieeskirjade artikli 12a tähenduses; tema sõnul väljendus ahistamine juhataja käitumises ning suulises ja kirjalikus eneseväljenduses, eeskätt üksuse koosolekutel. Täpsemalt palus ta, et võetaks kiireloomulised meetmed koheseks kaitseks tema eeldatava ahistaja eest ning et teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus algataks haldusjuurdluse asjaolude toimumise tuvastamiseks.
11.
Personali peadirektor teatas 4. veebruari 2015. aasta kirjaga HFile, et tema jaoks on võetud eemaldamismeede audiovisuaalüksuse juhataja suhtes, mis seisneb HFi üleviimises külastusprogrammi üksusesse.
12.
Personali peadirektor teavitas 8. detsembri 2015. aasta kirjas HFi oma kavatsusest lugeda tema abitaotlus põhjendamatuks pärast seda, kui nõuandekomitee oli muu hulgas kuulanud ära audiovisuaalüksuse juhataja ning 14 muud selle üksuse ametnikku ja teenistujat. Ta palus HFil Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 41 lõike 2 punkti a alusel esitada oma seisukohad.
13.
HF taotles 17. detsembri 2015. aasta kirjaga, et talle edastataks nõuandekomitee – tema sõnade kohaselt „juurdluse“ – aruanne. Seda taotlust kordas ta 5. veebruari 2016. aasta kirjas.
14.
Personali peadirektor määras 9. veebruari 2016. aasta kirjas HFile kirjalike seisukohtade esitamiseks 1. aprillil 2016 lõppeva tähtaja. Lisaks teatas ta HFile, et nõuandekomitee oli talle saatnud vaid arvamuse, mille kohaselt ei olnud tegemist psühholoogilise ahistamisega. Sellega seoses oli tavapärane, et nõuandekomitee ei olnud talle saatnud ahistamisalaste sise-eeskirjade artiklis 14 ette nähtud aruannet, kuna nõuandekomitee koostab selle ainult juhul, kui ta on psühholoogilise ahistamise tuvastanud.
15.
HF esitas 1. aprillil 2016 oma kirjalikud seisukohad vastuseks personali peadirektori 8. detsembri 2015. aasta ja 9. veebruari 2016. aasta kirjadele. Neis seisukohtades kordas ta, et audiovisuaalüksuse juhataja käitumine tema suhtes oli personalieeskirjade artikli 12a tähenduses psühholoogiline ahistamine, ning samal ajal seadis ta eelkõige kahtluse alla personali peadirektori väite, et nõuandekomitee ei olnud koostanud ahistamisalaste sise-eeskirjade artiklis 14 ette nähtud aruannet, vaid oli esitanud üksnes arvamuse. Ta väitis selle kohta, et kuna personali peadirektori keeldus talle nõuandekomitee järeldusi tervikuna edastamisest, on rikutud tema kaitseõigusi ning tema esitatud seisukohtadelt on võetud igasugune soovitav toime.
16.
Personali peadirektor jättis teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutusena 3. juuni 2016. aasta otsusega abitaotluse rahuldamata (edaspidi „vaidlusalune otsus“). Ta märkis selles otsuses muu hulgas, et HFi oli täielikult ja üksikasjalikult teavitatud põhjustest, miks peadirektor kavatses 8. detsembril 2015 abitaotluse rahuldamata jätta. Pealegi ei olnud peadirektori arvates HFil mingisugust subjektiivset õigust sellele, et talle edastatakse nõuandekomitee juurdluse aruanne, arvamus või tunnistajate ärakuulamise protokollid, mille nõuandekomitee oli koostanud. Teiseks jäi see direktor arutluskäigu juurde, mille ta oli esitanud 8. detsembri 2015. aasta kirjas, ning otsustas seetõttu, et HFi kirjeldatud olukord ei kuulu personalieeskirjade artikli 12a tähenduses mõiste „psühholoogiline ahistamine“ alla.
17.
HF esitas vaidlusaluse otsuse peale 6. septembril 2016 personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel kaebuse. Kaebuse põhjendamiseks tõi ta esile, et oli rikutud kaitseõigusi, harta artiklit 41, õigust olla ära kuulatud ja võistlevuse põhimõtet, samuti tõi ta esile rikkumised nõuandekomitee läbiviidud menetluses, ilmsed hindamisvead, personalieeskirjade artiklite 12a ja 24 rikkumise ning abistamiskohustuse ja hoolitsemiskohustuse rikkumise.
18.
Selle kaebuse jättis peasekretär kui teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus 4. jaanuari 2017. aasta otsusega rahuldamata.
19.
Mis puudutab hageja väidet selle kohta, et teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus ei edastanud talle nõuandekomitee aruannet ja tunnistajate ärakuulamise protokolle, leidis peasekretär muu hulgas, et võttes arvesse kohtuotsusest Tzirani vs. komisjon (
5
) ja kohtuotsusest Cerafogli vs. EKP (
6
) tulenevat kohtupraktikat, ei ole teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutusel kohustust neid dokumente HFile edastada muu hulgas seetõttu, et nõuandekomitee töö parlamendis peab toimuma võimalikult konfidentsiaalselt ja olema salajane. Selleks aga, et tagada kõikide menetluses osalevate isikute, sealhulgas tunnistajate sõnavabadus, ei ole teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutusel võimalik HFile neid dokumente edastada.
20.
Mis puutub sellesse, kas käesolevas asjas on tegemist psühholoogilise ahistamise juhtumiga personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 tähenduses, möönis peasekretär, et HFi esitatud andmed võivad endast kujutada selle sätte tähenduses tahtlikku ja korduvat tegevust. Ta leidis siiski järgmist:
„[E]i tohi unustada, et väidetav ahistaja [on HFi] ülemus. Üksuse juhataja tööülesannete olemus seisneb aga selles, et ta tuletab oma kaastöötajatele meelde, et nad peavad tema korraldusi täitma, aitama kaasa kolleegidevahelisele heale koostööle, nõuetekohaselt jagama tööks kasulikku infot või esitama selgitusi, kui nad koosolekutelt puuduvad. Seega, tervikuna võttes ei näi asjaolude näol, mille [HF] on esitanud, olevat tegemist üksuse juhataja sobimatu käitumisega alluva suhtes. Faktide põhjal võib pigem arvata, et üksuse juhataja arvas, et tema juhtimine seatakse kahtluse alla, mis tõi kaasa pinged, samas kui oli vaja tegutseda, et parandada teenistusüksuse toimimist. [HFi] väidetav mustamine kolleegide ees ilma võimaluseta ennast kaitsta toimus just nimelt koosolekutel, mille eesmärk oli rääkida teenistusüksuse puudulikust toimimisest. Väidetavale ahistajale omistatud sõnad, mis on kindlasti kahetsusväärsed, tuleb asetada sellesse pinge ja puuduliku toimimise konteksti […].“
B.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
21.
HF esitas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 12. aprillil 2017 ning milles palus vaidlusaluse otsuse tühistada, hüvitada kahju, mis oli talle väidetavalt tekitatud rikkumistega, mille teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus pani toime tema abitaotluse menetlemisel, ning mõista kohtukulud välja parlamendilt.
22.
Oma tühistamisnõude põhjenduseks esitas HF kolm väidet, millest esimene puudutab seda, et on rikutud kaitseõigusi, harta artiklit 41, õigust olla ära kuulatud ja võistlevuse põhimõtet, teine väide menetlusnormide rikkumisi nõuandekomitee läbiviidud menetluses, kuna see ei olnud nõuetekohane, ning kolmas väide ilmseid hindamisvigu, abistamiskohustuse ja hoolitsemiskohustuse rikkumist ning personalieeskirjade artiklite 12a ja 24 rikkumist.
23.
Oma kahju hüvitamise nõuete põhjenduseks selgitas HF, et nõuab 70000 eurot mittevaralise kahju eest, mis talle väidetavalt tekitati teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutuse rikkumiste tõttu abitaotluse menetlemisel, ja 20000 eurot, et hüvitada mittevaraline kahju, mis tekitati rikkumistega, mis mõjutasid haldusjuurdlust ja mis antud juhul on seotud nõuandekomitee tööga. Nii rikkus teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus HFi väitel tema abitaotluse menetlemisel mõistliku aja põhimõtet.
24.
Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Üldkohus hagi põhjendamatuse tõttu tervikuna rahuldamata.
IV. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
25.
HF esitas 10. septembri 2018. aasta avaldusega vaidlustatud kohtuotsuse peale käesoleva apellatsioonkaebuse.
26.
Oma apellatsioonkaebuses palub HF Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja sellest tulenevalt
–
rahuldada tema esimeses kohtuastmes esitatud nõuded;
–
tühistada vaidlusalune otsus;
–
mõista parlamendilt mittevaralise kahju eest välja hüvitis, mille summaks tuleb ex aequo et bono määrata 90000 eurot, ning
–
mõista kõik mõlema kohtuastme kohtukulud välja parlamendilt.
27.
Oma vastuses palub parlament Euroopa Kohtul:
–
tunnistada apellatsioonkaebus põhjendamatuks ja
–
mõista kohtukulud välja HFilt.
28.
Oma vastuapellatsioonkaebuses palub parlament Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
lahendada vaidlus sisuliselt, jättes hagi rahuldamata, ning
–
mõista kohtukulud välja HFilt.
29.
Kohtuistungil, mis toimus 13. novembril 2019, esitasid HF ja parlament oma suulised seisukohad.
V. Analüüs
30.
Euroopa Kohtule on esitatud apellatsioonkaebus ja vastuapellatsioonkaebus. Apellatsioonkaebuse põhjenduseks on HF esitanud kolm väidet, millest käesolevas ettepanekus käsitletakse Euroopa Kohtu palvel ainult esimest ja kolmandat. Need väited on esitatud selle kohta, et Üldkohus on rikkunud harta artikliga 41 ette nähtud õigust, et ta ära kuulataks, ja selle kohta, et Üldkohus on faktilised asjaolud valesti kvalifitseerinud.
31.
Lisaks on parlament esitanud vastuapellatsioonkaebuse. Ta põhjendab seda kahe väitega kahe õigusnormide rikkumise kohta: esimene puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 81 osas, milles Üldkohus leidis, et parlament oleks pidanud edastama HFile nõuandekomitee arvamuse, ning teine vaidlustatud kohtuotsuse punkti 123 osas, milles Üldkohus ei piirdunud ilmse hindamisvea analüüsimisega, vaid analüüsis lihtsalt hindamisviga.
32.
Kõigepealt alustan ma vastuapellatsioonkaebuse vastuvõetavuse käsitlemisega, mille järel asun analüüsima apellatsioonkaebuse esimest ja kolmandat väidet.
A.
Vastuapellatsioonkaebuse vastuvõetavus
33.
Olen seisukohal, et vaja on omal algatusel tõstatada küsimus, kas vastuapellatsioonkaebus on vastuvõetav.
34.
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 teise lõigu esimese lause kohaselt võib nimelt otsuse edasi kaevata iga pool, kelle nõue on osaliselt või tervikuna rahuldamata jäetud. Seda reeglit, mis kohaldub kõigi edasikaebamiste, seega nii apellatsioonkaebuste kui ka vastuapellatsioonkaebuste suhtes, kajastab esiteks Euroopa Kohtu kodukorra artikli 169 lõige 1 ning teiseks artikli 178 lõige 1. Viimati viidatud sätte kohaselt nõutakse vastuapellatsioonkaebuses Üldkohtu otsuse täielikku või osalist tühistamist.
35.
Lisaks ei saa Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 kohaselt apellatsioonkaebuse aluseks olla üksnes kohtukulude summa või see, kumb pool on kohustatud neid tasuma.
36.
Kahest vastuapellatsioonkaebuse esimesest nõudest puudutab üks vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist ning teine apellatsioonkaebuse rahuldamata jätmist.
37.
Nendin siiski, et nende kahe nõudega ei püüa parlament saavutada Üldkohtu otsuse täielikku või osalist tühistamist, nagu näeb ette Euroopa Kohtu kodukorra artikli 178 lõige 1. Vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni esimeses punktis jättiski Üldkohus rahuldamata HFi hagi ja seega ka tema nõude vaidlusaluse otsuse tühistamiseks. Järelikult ei jäänud parlamendi nõue Üldkohtus kaugeltki rahuldamata, vaid ta võitis kohtuvaidluse ning seega ei vasta tema kaks nõuet Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 teise lõigu esimeses lauses ette nähtud tingimusele. (
7
)
38.
Kahe väitega, (
8
) mille parlament oma vastuapellatsioonkaebuse põhjenduseks esitas, püüab ta tegelikult saavutada põhjenduste asendamist.
39.
Nimelt palub parlament Euroopa Kohtul muuta Üldkohtu analüüsi, mis on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 81 ja 123, ehk kaht selle kohtuotsuse põhjendust. Nagu nähtub käesoleva ettepaneku 7. joonealuses märkuses viidatud kohtupraktikast, ei saa apellatsioonkaebuses ega vastuapellatsioonkaebuses selliseid nõudeid esitada. Järelikult tuleb need nõuded vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata.
40.
Märgin, et tundub, et parlament möönis seda Euroopa Kohtu istungil vähemalt kaudselt. Euroopa Kohtu suulisele küsimusele vastates märkis parlament nimelt, et ta loobub oma kahest esimesest nõudest.
41.
Mis puutub kolmandasse nõudesse, mis puudutab kohtukulusid, siis see on vastuvõetamatu, kuna Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 kohaselt ei või apellatsioonkaebus puudutada üksnes kohtukulusid.
42.
Mainiksin ka, et Euroopa Kohtu istungil väitis parlament, et vea tõttu, mille Üldkohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 81, mõisteti temalt alusetult välja veerand HFi kohtukuludest, ning seega nõuab ta selle punkti tühistamist.
43.
Lisaks sellele, et see nõue on vastuvõetamatu, kuna see puudutab ainult üht vaidlustatud kohtuotsuse põhjendust, (
9
) ei saaks seda nii või teisiti rahuldada, kuna see on seotud nõudega, mis puudutab üksnes kohtukulude summat või seda, kumba poolt on kohustatud neid tasuma.
44.
Eeltoodud kaalutlustest lähtuvalt leian, et vastuapellatsioonkaebus tuleb jätta vastuvõetamatuse tõttu tervikuna läbi vaatamata.
B.
Apellatsioonkaebuse esimene väide
45.
Oma esimeses väites väidab HF, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi, leides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 87, et „teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus ei rikkunud õigust olla ära kuulatud, nagu see on ette nähtud [harta] artiklis 41, kui ta käesolevas asjas keeldus hagejale tunnistajate ärakuulamise protokollide edastamisest kohtueelses staadiumis“. HF väidab, et niiviisi toimides rikkus Üldkohus harta artikli 41 lõiget 2, personalieeskirjade artikli 12a lõiget 1 ning artiklit 24. Üldkohus rääkis endale ka vastu ega põhjendanud oma seisukohta nõuetekohaselt.
46.
Kõigepealt väidab HF, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 73 ja 74 toodud kaalutlused, mis puudutavad õigust olla ära kuulatud ning millest Üldkohus lähtus, leides, et nõuandekomitee arvamus oleks tulnud talle edastada, kehtivad ka talle ärakuulamisprotokollide edastamise kohta. Kuna parlament tegi vaidlusaluse otsuse nende protokollide põhjal, oleks need tulnud HFile edastada, et ta saaks lasta end tulemuslikult ära kuulata.
47.
Järgmiseks vaidleb HF Üldkohtu põhjenduste vastu, mille Üldkohus esitas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 83–85 ärakuulamisprotokollide edastamata jätmise õigustamiseks; selleks tugineb HF kahele järgmisele argumendile.
48.
Esiteks ei saa HFi arvates üksuses rahu tagamise eesmärki, mille tõttu olevat need protokollid tulnud konfidentsiaalseks jätta, tingimusteta tagada, võtmata arvesse teist personalieeskirjade artikli 12a eesmärki, nimelt ametnike ja teenistujate kaitsmist ahistamise eest.
49.
Teiseks ei saa ärakuulamisprotokollide edastamata jätmist õigustada ka tunnistaja anonüümsuse kaitsmisega sellesama konfidentsiaalsusnõude nimel. Need protokollid oleks võinud muuta anonüümseks, nagu nõuandekomitee arvamuse puhul muide tehtigi.
50.
Viimaks toob HF välja, et Üldkohus rääkis endale vastu, leides, et ärakuulamisprotokolle ei tulnud talle edastada, märkides samas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 89, et kuigi nõuandekomitee arvamus oli kokkuvõtlik, ei olnud teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutuse käsutuses mitte ainult see arvamus, vaid ka need protokollid, mis andsid tervikliku ja üksikasjaliku ettekujutuse ette heidetud asjaolude paikapidavusest. Sellega tunnistas Üldkohus HFi arvates nende protokollide vajalikkust arvamuse koostamiseks. HF lisab, et vaidlustatud kohtuotsuse punktist 90 ilmneb, et Üldkohus möönis ka, et teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus esitas nende protokollide põhjal uusi argumente. HFi arvates järeldub sellest, et neid argumente oleks tulnud käsitada vaidlusalusele otsusele potentsiaalset mõju avaldavana ning et otsuse tühistamise nõue oleks tulnud rahuldada.
51.
Parlament väidab omalt poolt, et esimene väide tuleb tagasi lükata, ning kinnitab iseäranis, et kui konfidentsiaalsusnõue piirab õigust olla ära kuulatud, on see piiramine õiguspärane. Tunnistajate konfidentsiaalsus on hädavajalik selleks, et asjaomased isikud nõustuksid vabatahtlikult tunnistama, ning järelikult ka selleks, et juurdlust saaks korralikult läbi viia. Parlament lisab, et abitaotluse esitajal ei ole sama ulatuslikku õiguskaitset kui see, mis on ette nähtud kaitseõiguste raames.
52.
Ma leian erinevalt parlamendist, et esimene väide on põhjendatud ja et Üldkohus rikkus õigusnormi, otsustades, et see institutsioon ei olnud kohustatud ärakuulamisprotokolle HFile edastama, et teda enne abitaotluse rahuldamata jätmist tulemuslikult ära kuulata.
53.
Ma analüüsin seda väidet, käsitledes kõigepealt seda, milline ulatus on õigusel olla ära kuulatud nii kaitseõiguste aspektist kui ka tunnistajate konfidentsiaalsuse probleemide aspektist, ning teen siis selle põhjal järelduse ärakuulamisprotokollide HFile edastamise kohta.
54.
Märgin, et igaühe õigus, et ta ära kuulataks, on ette nähtud harta artiklis 41, mis puudutab õigust heale haldusele. Viimane kätkeb lisaks õigusele olla ära kuulatud (
10
) eelkõige igaühe õigust tutvuda teda puudutavate andmetega, võttes samal ajal arvesse konfidentsiaalsusega seotud õigustatud huve, (
11
) ja administratsiooni kohustust põhjendada oma otsuseid (
12
).
55.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt eksisteerib õigus olla ära kuulatud isegi siis, kui ükski riigisisene õigusnorm seda sõnaselgelt ette ei näe, ning see tagab igale isikule võimaluse teha haldusmenetluses enne tema huve kahjustada võiva otsuse tegemist tegelikult ja tõhusalt teatavaks oma seisukoht. (
13
) Sellisele isikule tuleb anda võimalus esitada oma seisukohti, et pädev asutus saaks nõuetekohaselt arvesse võtta kõiki olulisi aspekte ja teha oma otsuse kõiki asjaolusid teades. (
14
) Samal isikul peab olema võimalus parandada mõni viga või teha teatavaks mõningaid asjaolusid, mida ta peab oluliseks. (
15
)
56.
Rõhutan, et õigus olla ära kuulatud on kaitseõiguste lahutamatu osa. (
16
) Seega ei ole alust neid kaht mõistet vastandada, väites parlamendi kombel, et abitaotluse esitajal ei ole sama ulatuslikku õiguskaitset kui see, mis on ette nähtud kaitseõiguste raames.
57.
Õigust olla ära kuulatud tuleb seega kohaldada niipea, kui administratsioon kavatseb teha isiku suhtes talle ebasoodsa otsuse, (
17
) ning selle õiguse kasutamiseks ei ole vaja, et asjaomane isik oleks kohtumenetluses kostja või käesoleval juhul väidetav ahistaja.
58.
Sellest järeldub, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 73 ja 74 muide õigesti märkis, et HFil oli õigus, et ta tulemuslikult ära kuulataks, enne kui tehakse talle ebasoodne otsus.
59.
Euroopa Kohus kohaldas hiljuti oma praktikat, mis puudutab õigust olla ära kuulatud, kohtuotsuses OZ vs. EIP (
18
) vaidluse raames, mis puudutas ahistamist, millega olid seotud Euroopa Liidu ametnikud.
60.
Selles kohtuotsuses kaebuse kohta, mille üks Euroopa Investeerimispanga töötaja oli esitanud seksuaalse ahistamise tõttu, leidis Euroopa Kohus, et apellandil oli selleks, et ta saaks pangale tegelikult oma märkused esitada enne, kui see tema kaebuse kohta otsuse teeb, õigus sellele, et talle esitataks vähemalt kokkuvõte ahistamises süüdistatud isiku ja erinevate uurimismenetluses üle kuulatud tunnistajate ütlustest. Euroopa Kohus märkis, et see kehtib osas, milles neid ütlusi kasutati aruandes Euroopa Investeerimispanga presidendile, ning need sisaldasid soovitusi, mida president võttis kaebuse rahuldamata jätmise otsuse tegemisel aluseks. (
19
)
61.
Minu hinnangul saab samu kaalutlusi kohaldada ka käesolevas kohtuasjas.
62.
Kuna teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus võttis ärakuulamisprotokolle vaidlusaluse otsuse tegemisel arvesse, oli oluline, et HF saaks nende kohta oma seisukoha avaldada.
63.
Nüüd jääb üle kindlaks teha, kas nende tunnistajate konfidentsiaalsuse kaitse võib nende protokollide edastamist piirata.
64.
Seoses sellega märgin, et Euroopa Kohus märkis kohtuotsuse OZ vs. EIP punktis 57, et ärakuulatud isikute ütluste edastamisel oleks „vajaduse korral tulnud järgida õiguspäraseid huve konfidentsiaalsuse säilitamise osas“. (
20
)
65.
Rõhutan, et harta artikli 41 lõike 2 punkt b, mis on seotud õigusega olla ära kuulatud, tagab igaühe õiguse tutvuda teda puudutavate andmetega, võttes samal ajal arvesse konfidentsiaalsuse ning ameti- ja ärisaladusega seotud õigustatud huve.
66.
Konfidentsiaalsusega ei kaasne siiski salastamisõigus. Isegi kui mängus on riigi julgeolek, on Euroopa Kohus möönnud, et kaitseõiguste säilitamiseks on vaja teatada puudutatud isikule vähemalt otsuse põhjenduste põhisisu. (
21
)
67.
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 83, et administratsioonil on lubatud ette näha võimalus tagada tunnistajatele, kes on nõus esitama oma loo vaidlusaluste asjaolude kohta väidetava ahistamise korral, et nende tunnistused jäävad nii väidetava ahistaja kui ka eeldatava ohvri suhtes konfidentsiaalseks vähemalt personalieeskirjade artiklile 24 vastava abitaotluse menetlemise raames.
68.
Mina olen seisukohal, et tunnistajad, kes nõustuvad vabatahtlikult uurimismenetluses osalema, võivad tõepoolest soovida, et nende isik ei tuleks ilmsiks ja et seda ei saaks avaldatud asjaoludest järeldada.
69.
See mure tundub mulle õiguspärane, olenemata tunnistajate motiividest, ning seda tuleb administratsioonil arvesse võtta nii palju, kui vähegi võimalik, kas või ainult tagamaks, et uurimises osaleksid isikud, kes võivad asjaolude kindlakstegemiseks vajalikku teavet anda.
70.
Tunnistajate huvi oma tunnistuste konfidentsiaalsuse vastu ja abitaotluse esitaja õigus teha oma seisukoht nende sisu kohta tulemuslikult teatavaks tuleb siiski omavahel tasakaalu viia. Taotluse esitajat ei või nimelt jätta teadmatusse asjaoludest, millega administratsioon kavatseb põhjendada oma otsust jätta tema abitaotlus rahuldamata.
71.
Selleks võib kasutada teatavaid tehnilisi võtteid, näiteks anonüümseks muutmine või tunnistuste sisu avaldamine kokkuvõtte vormis nagu kohtuotsuses OZ vs. EIP või ka nii, nagu käesoleval juhul tehti Üldkohtu menetluses: peita teatud kohad nende tunnistuste sisust.
72.
Mulle tundub, et enne, kui teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus otsuse tegi, oleks konfidentsiaalsuse saanud käesolevas vaidluses saanud tagada samade tehniliste võtetega, nimelt anonüümseks muutmise ja peitmisega, mida kasutati Üldkohtu menetluses.
73.
Protokollide anonüümseks muudetud versiooni edastamine nii, et sisu on ainult osaliselt peidetud, nagu Üldkohus seda nõudis, oli seda olulisem, et nõuandekomitee arvamus oli kokkuvõtlik.
74.
Esiteks koosnes see ainult kahest leheküljest, mis sisaldas ärakuulatud tunnistajate anonüümseks muudetud nimekirja ja kolme punkti, kus kirjeldati lühidalt nõuandekomitee seisukohta. Teiseks, nagu Üldkohus ise vaidlustatud kohtuotsuse punktis 89 esile tõi, korvasid seda lühidust tunnistajate ärakuulamise protokollid, millest teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus sai lähtuda, et saada terviklik ja üksikasjalik ettekujutus asjaolude paikapidavusest.
75.
Sellest aspektist ei ole piisav, et HFile teatati põhjustest, mida teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus kavatses tema abitaotluse rahuldamata jätmise põhjenduseks esitada. Nagu HF Euroopa Kohtu istungil märkis, ei või ebasoodsa otsuse põhjendamise kohustust ajada segi asjaomase isiku õigusega, et ta ära kuulataks. (
22
) See õigus eeldab, et abitaotluse esitajal oleks võimalik nii, et konfidentsiaalsus oleks tagatud, ka tutvuda tunnistustega, millele teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus tugineb, et taotluse esitaja saaks märkida, kas uurimisel arvessevõetud asjaolud on asjakohased ja kas tema arvates oleks tulnud arvesse võtta muid asjaolusid.
76.
Olen järelikult seisukohal, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi, leides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 87, et kui teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus keeldus käesoleva vaidluse kohtueelses staadiumis HFile tunnistajate ärakuulamise protokolle edastamast, ei rikkunud ta sellega põhiõiguste harta artiklis 41 ette nähtud õigust olla ära kuulatud. Kuna HFi abitaotluse rahuldamata jätmise otsus oli talle ebasoodne, leian ma, et asjaolud, millest parlament selle otsuse tegemisel lähtus ja mis saadi kõnealusel juhul teada tunnistajate ärakuulamisel, oleks tulnud HFile teatavaks teha kas või anonüümseks muudetuna ja kokkuvõtte vormis, et ta saanuks oma seisukoha asjaolude kohta tulemuslikult esitada, enne kui parlament oma otsuse tegi. Seda õigusnormi rikkumist tuleb käsitada sellisena, mis võis avaldada vaidlusalusele otsusele mõju.
77.
Järelikult tuleb apellatsioonkaebuse esimese väitega nõustuda.
78.
Sellest tulenevalt tuleks vaidlustatud kohtuotsus tühistada.
79.
Kuigi esimese väite põhjendatusest iseenesest juba piisab vaidlustatud kohtuotsuse tühistamise põhjendamiseks, tasub minu hinnangul analüüsida ka HFi kolmandat väidet, kuna see puudutab vaidluse sisu ning võib osutuda teiseks vaidlustatud kohtuotsuse tühistamise aluseks, mis on HFi huvides.
C.
Apellatsioonkaebuse kolmas väide
80.
Oma kolmandas väites väidab HF, et kui Üldkohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 158, 164 ja 166, et üksuse juhataja käitumine ei olnud sobimatu ning et parlament jättis tema abitaotluse põhjendatult rahuldamata ega teinud hindamisviga, rikkus Üldkohus personalieeskirjade artikli 12a lõikeid 1 ja 3, artiklit 24 ning harta artikli 31 lõiget 1. HFi arvates rääkis Üldkohus iseendale vastu ning tema hinnangud läksid vastuollu tema enda kohtupraktikaga.
81.
Selle väite kinnituseks on HF esitanud neli argumenti, mida ma käsitlen alltoodud järjekorras: kõigepealt esimest ja neljandat argumenti, mida ma pean vastuvõetamatuks, kuna minu arvates sisaldavad need hinnangut faktilistele asjaoludele, seejärel kolmandat argumenti, mis on minu arvates ilmselt põhjendamatu, ja viimaks teist argumenti, milles on minu arvates tõstatatud õigusküsimus, mida ma analüüsin põhjalikumalt.
82.
Oma esimeses argumendis väidab HF, et sellest, mida Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 141, 143, 144, 158 ja 163 tuvastas – nimelt, et üksuse juhataja kasutas vahel ebasobivat, veidi familiaarset või labast tooni, et ta ohjas halvasti või vahel isegi oskamatult konfliktiolukorda ning et ta käitumine oli eriti otsene ja ilustamata, isegi sarkastiline või lausa mingil määral agressiivne –, järeldub, et osakonnajuhataja käitus sobimatult. Tuvastatu ei andnud Üldkohtule HFi arvates alust järeldada, et tegemist ei ole psühholoogilise ahistamisega.
83.
Märgin, et HF ei kritiseeri mitte seda, kuidas Üldkohus faktilisi asjaolusid kirjeldas, vaid teeb sellest teistsuguse järelduse. Tema arvates tuli sellise kirjelduse põhjal tingimata tuvastada psühholoogiline ahistamine, võttes arvesse, kuidas see on personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 kohaselt määratletud, millele viidati ka vaidlustatud kohtuotsuse punktis 119.
84.
Mis sellesse puutub, siis on psühholoogilise ahistamise mõiste personalieeskirjade artiklis 12a määratletud kui mis tahes sobimatu käitumine, mis leiab aset aja jooksul, on korduv või süstemaatiline ja hõlmab füüsilist käitumist, kõne‑ või kirjakeelt, žeste vm tegevusi, mis on tahtlikud ja võivad kahjustada inimeste isiksust, väärikust või füüsilist ja psühholoogilist terviklikkust. Üldkohus teeb vaidlustatud kohtuotsuse punktides 119 ja 120 selle mõiste kohta kaks täpsustust. Esiteks, väljend „aja jooksul, on korduvad või süstemaatilised“ viitab sellele, et psühholoogilist ahistamist tuleb mõista kui protsessi, mis toimub tingimata aja jooksul ja eeldab tegusid, mis on „tahtlikud“, erinevalt „kogemata asetleidvatest tegudest“. Teiseks peab nende tegude „tegelik toime“ selle mõiste alla kuulumiseks olema kellegi isiksuse, väärikuse või füüsilise terviklikkuse kahjustamine. Ei ole vaja tuvastada, et eeldatav ahistaja oleks need teod toime pannud sellise toime tekitamise eesmärgiga.
85.
Ma leian, et need täpsustused, mis kordavad nii Üldkohtu kui ka Avaliku Teenistuse Kohtu väljakujunenud kohtupraktikat, (
23
) on täiesti põhjendatud.
86.
Rõhutan, et sellest psühholoogilise ahistamise määratlusest ei tulene, et teatud asjaolude kindlakstegemise ja sellise ahistamise tuvastamise vahel oleks automaatne seos. Vastupidi, viimane peab olema asjaolude üksikasjaliku hindamise tulemus, mille raames kõigepealt kontrollitakse, kas kritiseeritud tegudest saab eraldi võttes järeldada, et tegemist on psühholoogilise ahistamisega, ning seejärel vajaduse korral seda, kas need viivad sellisele järeldusele, kui neid tervikuna vaadelda.
87.
Kui aga tegemist ei ole faktiliste asjaolude moonutamise või ilmse hindamisveaga, mida HF ei ole ka väitnud, tuleb Üldkohtul käesoleval juhul hinnata, kas viidatud faktilised asjaolud kujutavad endast psühholoogilist ahistamist personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 tähenduses. Euroopa Kohus ei või asendada Üldkohtu poolt faktilistele asjaoludele antud hinnangut enda omaga. (
24
)
88.
Selle hinnangu andmiseks tuleb Üldkohtul kasutada proovikivi, millele viidatakse vaidlustatud kohtuotsuse punktis 121 ja minu arvates põhjendatult: et käitumist ahistamiseks kvalifitseerida, peab olema täidetud tingimus, et see oleks piisavalt objektiivselt aset leidnud selles mõttes, et erapooletu ja mõistlik vaatleja, kes on normaalselt tundlik, leiaks samas olukorras, et see käitumine või akt läheb liiale ja on laiduväärne. (
25
)
89.
Seega püüab HF oma esimese argumendiga tegelikult saavutada, et Euroopa Kohus loobuks Üldkohtu antud hinnangust faktilistele asjaoludele ja asendaks selle enda hinnanguga.
90.
Seetõttu leian, et see esimene argument on vastuvõetamatu.
91.
Oma neljandas argumendis väidab HF, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 156 ja 160 eksis Üldkohus, välistades üksuse juhataja käitumise kuulumise personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 kohaldamisalasse põhjusel, et see käitumine oli suunatud kõigile osakonna töötajatele, mitte ainult HFi vastu. See Üldkohtu arutluskäik on HFi arvates vastuolus kohtuotsuse Tzirani vs. komisjon (
26
) punktiga 89.
92.
Minu arvates on HF vaidlustatud kohtuotsuse punkte 156 ja 160 valesti tõlgendanud ja kohtuotsusele Tzirani vs. komisjon vääralt viidanud.
93.
Nimelt ei põhinenud Üldkohtu järeldus, et ähvardused ei saa personalieeskirjade artikli 12a lõike 3 kohaldamisalasse kuuluda, üksnes sellel, et need olid suunatud kollektiivile. Võttes neid ähvardusi küll arvesse, leidis ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 156, et HF ei ole siiski tõendanud, et juhataja ähvardas konkreetselt teda seoses tema teenistuslepingu pikendamisega.
94.
Kohtuotsuses Tzirani vs. komisjon märkis Avaliku Teenistuse Kohus, et „oletatav ahistaja [võib] siis ühe isiku ahistamise süüdistuste vältimiseks etteheidetava käitumise lõpetamise asemel laiendada oma käitumist suuremale hulgale isikutele, mis on mõistagi absurdne“. Niisiis asus see kohus seisukohale, et keegi ei või isikute grupile suunatud kollektiivse ähvardusega maskeerida käitumist, mis tegelikult on suunatud ühele konkreetsele isikule. Rõhutan siiski, et sellest ei järeldu, et kõik kollektiivsed etteheited kujutaks endast tegelikult konkreetsele isikule adresseeritud etteheidet.
95.
Ka seal on küsimus faktilistes asjaoludes. Vaidlustatud kohtuotsuse punktist 156, millele viidatakse selle kohtuotsuse punktis 135, ei paista aga, et Üldkohus oleks neid moonutanud.
96.
Seega tuleb kõnealune neljas argument minu arvates vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kuna just nagu esimenegi argument, ei puuduta see mitte õigusküsimust, vaid Üldkohtu antud hinnangut faktilistele asjaoludele.
97.
Oma kolmandas argumendis väidab HF, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 141 ja 158 on Üldkohus ekslikult otsustanud, et üksuse juhataja kasutas teatud žeste ja kirjutisi kogemata. HF arvab aga, et isegi kui sõnu võidi pruukida kogemata, siis žestide ja kirjutistega ei saa see sisuliselt nii olla.
98.
Välistades viimaste puhul mõiste „kogemata“, pakub HF minu arvates välja selle mõiste tõlgenduse, millel puudub igasugune alus. Just nagu sõnadki, on žest kiire ja põgus liigutus, mis võib jõuda mõttest ette. Kirjutised sünnivad kindlasti pikema aja jooksul, kuid miski ei takista ka kirjutamisel autori mõttest ette jõuda. Just sel põhjusel näeb personalieeskirjade artikli 12a lõikes 3 antud määratlus nii žestide ja kirjutiste kui ka sõnade kohta ette, et selleks, et need saaksid endast kujutada psühholoogilist ahistamist, peavad need leidma aset aja jooksul, olema korduvad või süstemaatilised.
99.
Selle argumendiga üritab HF saavutada, et Euroopa Kohus kvalifitseeriks üksuse juhataja žestid ja kirjutised ümber millekski, mis ei ole aset leidnud mitte „kogemata“, vaid „tahtlikult“, ega püüa oma seisukohta isegi faktidega kinnitada. Niisiis on žestid tema arvates juba loomuldasa sellised. Käesoleva ettepaneku eelmises punktis nimetatud põhjustel on see argument minu arvates ilmselgelt põhjendamatu.
100.
Oma teises argumendis väidab HF, et Üldkohus tugineb vaidlustatud kohtuotsuse punktides 143, 144, 158 ja 159 ekslikult üksuses valitsenud „kontekstile“, samas kui ahistamine on reservatsioonideta keelatud, olenemata kontekstist. Kuigi Üldkohus möönis, et ahistaja käitumine oli vähemasti kohatu, rikkus ta selle „konteksti“ arvessevõtmisega kindlasti personalieeskirjade artikli 12a lõiget 3 ning harta artiklit 31.
101.
Oma vastuses väidab parlament, et kontekst, milles etteheidetav käitumine aset leidis, on määrava tähtsusega.
102.
Minu arvates illustreerib see teine argument, kui keerukas võib olla vahet teha faktiliste asjaolude hindamise sfääri kuuluval, mis on Üldkohtu ainupädevuses, kui just tegemist ei ole asjaolude moonutamise või ilmse hindamisveaga, ja sellel, mis kujutab endast õigusküsimust, mille võib apellatsioonkaebusega Euroopa Kohtule kontrollimiseks anda.
103.
Kuna kontekst on kohtuasja faktiliste asjaoludega olemuslikult seotud, on siin põhiline küsimus see, kuidas neid hinnata. HF möönis muide Euroopa Kohtu istungil, et vaidluse konteksti ei saa täielikult eirata.
104.
Kuid HFi arvates ei tohiks tööjõupuudust, liigset töökoormust, üksuse ümberkorraldamist ega halba üksusesisest tööjaotust arvesse võtta. Nende arvessevõtmise tulemusel lisanduks üks tegur, mida ei ole personalieeskirjade artikli 12a lõikes 3 antud psühholoogilise ahistamise määratluses ette nähtud ning mida hakataks kasutama selleks, et kõrvaldada psühholoogilise ahistamise mõiste alt sobimatu käitumine, õigustades seda käitumist kontekstiga.
105.
Sellest vaatenurgast on küsimus, kas teatud tüüpi faktilisi asjaolusid võib psühholoogilise ahistamise hindamisel teatud määral üldse arvessegi võtta või mitte, minu arvates õigusküsimus. Vaja on nimelt kindlaks teha, kas ja mis määral tuleb psühholoogilise ahistamise õiguslikul kvalifitseerimisel mängu faktiline kontekst.
106.
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 123 õigustatult märkis, tuleb seoses sellega rõhutada, et personalieeskirjade artiklis 12a antud määratlus on objektiivne mõiste, mis põhineb kolmandate isikute, antud juhul ametnike ja teenistujate tegude ja käitumise „kvalifitseerimisel kontekstist lähtuvalt“. Küsimus, kas keegi oli seatud psühholoogilise ahistamise olukorda, nõuab järelikult asjaomase käitumise hindamist konkreetses kontekstis.
107.
Nii ei saa kritiseeritavat käitumist objektiivselt hinnata täiesti abstraktselt ja seega kontekstist väljas, vaid vastupidi, seda on vaja hinnata konkreetselt, võttes arvesse olukorda, milles see aset leidis. Sellist tõlgendust kinnitab käesoleva ettepaneku punktis 88 viidatud proovikivi, mis lähtub erapooletust ja mõistlikust normaalselt tundlikust vaatlejast, kes oleks seatud samasse olukorda. Viimane väljend viitab minu arvates sellele, et kõnealuse käitumise konteksti tuleb arvesse võtta.
108.
Küsimus on selles, milline kontekst puutub asjasse.
109.
Leian, et tuleb vahet teha olukordadel, kus kontekstil ei ole eeldatava ahistajaga – praegusel juhul üksuse juhiga – mingit pistmist, ja olukordadel, kus kontekst tuleneb juhi suhtumisest või kus juhi suhtumine seda lausa põhjustab.
110.
Niisiis tuleks HFi mainitud kontekstinäidete puhul, mis on loetletud käesoleva ettepaneku punktis 104, kontrollida, kas tööjõupuudus, liigne töökoormus ja üksuse ümberkorraldamine on üksuse juhist sõltumatud või kas halb tööjaotus üksuse sees on hoopis tema süü.
111.
Minu arvates tuleb Üldkohtul kontrollida, kas need näited vastavad tõele, tuvastada, mis kategooriasse tuleb need liigitada ja milline kaal tuleb neile vajaduse korral omistada.
112.
Käesoleval juhul heidab HF Üldkohtule ette, et viimane viitas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 143, 144, 158 ja 159 kontekstile.
113.
Märgin, et neis neljas punktis mainib Üldkohus „keerulist halduskonteksti“, „teenistusüksuse toimimise raskusi, mis tulenesid teenistusüksuse ümberstruktureerimisest“ ja „töökorraldusega seotud probleemide esinemist“.
114.
Kui niiviisi välja toodud raskused üksuses tulenevad üksuse juhi isikust, tema võimalikust kogemuste puudumisest või oskamatust juhtimisest, ei saa kõnealuseid tegusid minu arvates nende raskustega õigustada. Vastupidi, need võivad liialeminekut või sobimatust hoopis esile tõsta ning rääkida järelduse kasuks, et selline käitumine kujutab endast psühholoogilist ahistamist.
115.
Kui need raskused tulenesid pigem üksuse ümberstruktureerimisest, mis ei olnud üksuse juhi küsitava väärtusega juhtimise tulemus, vaid võib osutuda objektiivselt vajalikuks, tuleb neid minu arvates käsitada juhist sõltumatu konteksti osana. Samuti võib neid vajaduse korral arvesse võtta ning need võivad kritiseeritavate tegude liialemineku või sobimatuse hindamisel suuremat või väiksemat rolli mängida.
116.
Niisiis leian ma erinevalt HFist, et Üldkohus ei rikkunud kontekstile viidates õigusnorme.
117.
Seega leian, et HFi teine argument ei ole põhjendatud.
118.
Järelikult tuleb apellatsioonkaebuse kolmas väide minu arvates osalt vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata ja osalt põhjendamatuse tõttu lükata tagasi.
D.
Üldkohtule esitatud hagi
119.
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu teise lause kohaselt võib Euroopa Kohus teha Üldkohtu otsuse tühistamise korral asja suhtes ise lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda lubab.
120.
Leian samamoodi, nagu Euroopa Kohus otsustas kohtuotsuses OZ vs. EIP, et nii tuleb teha ka käesolevas kohtuasjas. Selles kohtuotsuses rõhutas Euroopa Kohus, et kui on rikutud kaitseõigusi, konkreetsemalt õigust olla ära kuulatud, toob see asjaomase haldusmenetluse lõpus tehtud otsuse tühistamise kaasa vaid juhul, kui ilma selle rikkumiseta oleks menetluse tulemus võinud olla teistsugune. (
27
) Euroopa Kohus leidis, et kui ahistamises süüdistatud isiku ja erinevate tunnistajate ütlused jäeti edastamata, mõjutas see paratamatult nii uurimiskomitee aruande kui ka kõnealuse otsuse sisu, mistõttu on mõeldav, et nii selle aruande kui ka selle otsuse tulemus oleks võinud olla teistsugused. (
28
)
121.
Minu hinnangul tuleb asjaolu, et käesolevas vaidluses jäeti tunnistajate ärakuulamise protokollid edastamata, käsitada juba iseenesest sellise nõuete rikkumisena, et see võiks samamoodi mõjutada nõuandekomitee arvamust ja sellest tulenevalt ka vaidlusalust otsust.
122.
Nagu ma käesoleva ettepaneku punktides 62 ja 73 märkisin, võttis teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus protokolle vaidlusaluse otsuse tegemisel arvesse ning nende roll oli seda suurem, et arvamus oli ainult kokkuvõtlik dokument.
123.
Rõhutaksin eriti, et kui HFile oleks antud võimalus esitada tulemuslikult oma seisukohad konteksti eri tegurite suhtes sellisel kujul, nagu need on esitatud ärakuulamisprotokollides, mida teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus arvesse võttis, ei saa välistada, et neid oleks kaalutud teisiti, mille tulemusel oleks teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus võinud teha otsuse HFi abitaotluse kasuks.
124.
Mis puudutab käesoleva ettepaneku punktis 26 mainitud kahju hüvitamise nõudeid, leian ma, olenemata teisest väitest ja hindamata selle põhjendatust, et vaidlusaluse otsuse tühistamine on piisavaks hüvitiseks mittevaralise kahju eest, mis võib olla HFile käesoleval juhul tekitatud. Mittevaralise kahju hüvitamise nõuded on seega ainetud ja nende kohta ei ole tarvis otsust teha.
E.
Kohtukulud
125.
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõikes 2 on ette nähtud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotuse.
126.
Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluse suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
127.
Kuna parlament on kohtuvaidluse põhiosas kaotanud, tuleb tema kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt vastavalt HFi esitatud nõudele välja ka HFi kohtukulud nii esimeses kohtuastmes kui ka apellatsioonimenetluses.
VI. Ettepanek
128.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
–
jätta vastuapellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata;
–
tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 29. juuni 2018. aasta kohtuotsus HF vs. parlament (T‑218/17, EU:T:2018:393) osas, milles sellega jäeti rahuldamata HFi nõuded tühistada Euroopa Parlamendi 3. juuni 2016. aasta otsus, millega jäeti rahuldamata tema abitaotlus;
–
jätta apellatsioonkaebus ülejäänud osas rahuldamata;
–
tühistada 3. juuni 2016. aasta otsus, millega jäeti rahuldamata HFi abitaotlus;
–
jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata;
–
jätta parlamendi kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja HFi kohtukulud nii esimeses kohtuastmes kui ka apellatsioonimenetluses.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
i
)	Käesoleva otsuse eestikeelse teksti punkte 15 ja 16 on pärast selle elektroonilist avaldamist keeleliselt muudetud.
(
2
)	T‑218/17, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2018:393.
(
3
)	4. aprilli 2019. aasta kohtuotsus OZ vs. EIP (C‑558/17 P, edaspidi „kohtuotsus OZ vs. EIP, EU:C:2019:289, punkt 53).
(
4
)	Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 1–33.
(
5
)	11. juuli 2013. aasta kohtuotsus (F‑46/11, edaspidi „kohtuotsus Tzirani vs. komisjon, EU:F:2013:115).
(
6
)	23. septembri 2015. aasta kohtuotsus (T‑114/13 P, EU:T:2015:678).
(
7
)	Vt 15. novembri 2012. aasta kohtuotsus Al-Aqsa vs. nõukogu ja Madalmaad vs. Al-Aqsa (C‑539/10 P ja C‑550/10 P, EU:C:2012:711, punktid 43 ja 44); 13. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus nõukogu jt vs. Vereniging Milieudefensie ja Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht (C‑401/12 P–C‑403/12 P, EU:C:2015:4, punktid 32–34); 21. aprilli 2016. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Bank Saderat Iran (C‑200/13 P, EU:C:2016:284, punktid 114 ja 115) ning 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Société des produits Nestlé jt vs. Mondelez UK Holdings & Services (C‑84/17 P, C‑85/17 P ja C‑95/17 P, EU:C:2018:596, punktid 41 ja 42).
(
8
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 31.
(
9
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 39.
(
10
)	Harta artikli 41 lõike 2 punkt a.
(
11
)	Harta artikli 41 lõike 2 punkt b.
(
12
)	Harta artikli 41 lõike 2 punkt c.
(
13
)	Vt 24. oktoobri 1996. aasta kohtuotsus komisjon vs. Lisrestal jt (C‑32/95 P, EU:C:1996:402, punkt 21); 18. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Sopropé (C‑349/07, EU:C:2008:746, punktid 36–38); 22. novembri 2012. aasta kohtuotsus M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, punkt 87); 10. septembri 2013. aasta kohtuotsus G. ja R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, punkt 35); 22. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Sabou (C‑276/12, EU:C:2013:678, punkt 38); 5. novembri 2014. aasta kohtuotsus Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, punkt 46) ning 11. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2431, punkt 36).
(
14
)	Vt 9. veebruari 2017. aasta kohtuotsus M (C‑560/14, EU:C:2017:101, punkt 32).
(
15
)	Vt 5. novembri 2014. aasta kohtuotsus Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, punkt 47).
(
16
)	Vt 22. novembri 2012. aasta kohtuotsus M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, punkt 82).
(
17
)	Vt selle kohta 18. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Sopropé (C‑349/07, EU:C:2008:746, punktid 36 ja 37).
(
18
)	Vt käesoleva ettepaneku 3. joonealune märkus. Märgin, et see kohtuotsus kuulutati pärast vaidlustatud kohtuotsuse tegemist.
(
19
)	Vt kohtuotsus OZ vs. EIP, punkt 57.
(
20
)	Mis puutub õigusse olla ära kuulatud menetluses, milles osaleb Euroopa Komisjon, vt ka 21. novembri 1991. aasta kohtuotsus Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, punkt 25).
(
21
)	Vt selle kohta 4. juuni 2013. aasta kohtuotsus ZZ (C‑300/11, EU:C:2013:363, punktid 64, 65 ja 68).
(
22
)	Põhjendamiskohustus on üks aspekt õigusest heale haldusele ning on sätestatud harta artikli 41 lõike 2 punktis c.
(
23
)	Vt eelkõige 13. detsembri 2017. aasta kohtuotsus HQ vs. CPVO (T‑592/16, ei avaldata, EU:T:2017:897, punkt 101); 17. septembri 2014. aasta kohtuotsus CQ vs. parlament (F‑12/13, EU:F:2014:214, punktid 76 ja 77); 5. juuni 2012. aasta kohtuotsus Cantisani vs. komisjon (F‑71/10, EU:F:2012:71, punkt 89) ning 13. juuli 2018. aasta kohtuotsus Curto vs. parlament (T‑275/17, EU:T:2018:479, punktid 76 ja 77).
(
24
)	ELTL artikli 256 kohaselt võib Euroopa Kohtule esitada apellatsioonkaebusi ainult õigusküsimustes. Järelikult ei ole apellandil võimalik saavutada seda, et Euroopa Kohus asendaks Üldkohtu hinnangu enda omaga. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on Üldkohtul ainupädevus tuvastada ja hinnata antud asjas olulisi faktilisi asjaolusid ning analüüsida tõendeid. Välja arvatud juhul, kui kohtule esitatud tõendeid on moonutatud, ei ole kõnealuste faktide ja tõendite hindamine seega niisugune õigusküsimus, mis kuuluks Euroopa Kohtu poolt apellatsiooni korras läbivaatamisele (vt eelkõige 26. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Zucchetti Rubinetteria vs. komisjon (C‑618/13 P, EU:C:2017:48, punkt 68) ja 13. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Euroopa Liit vs. Kendrion (C‑150/17 P, EU:C:2018:1014, punkt 79)).
(
25
)	See proovikivi on võetud Avaliku Teenistuse Kohtu ja Üldkohtu praktikast. Vt eelkõige 16. mai 2012. aasta kohtuotsus Skareby vs. komisjon (F‑42/10, EU:F:2012:64, punkt 65); 17. septembri 2014. aasta kohtuotsus CQ vs. parlament (F‑12/13, EU:F:2014:214, punkt 78) ning 13. juuli 2018. aasta kohtuotsus Curto vs. parlament (T‑275/17, EU:T:2018:479, punkt 78).
(
26
)	Vt käesoleva ettepaneku 5. joonealune märkus.
(
27
)	Kohtuotsus OZ vs. EIP, punkt 76.
(
28
)	Kohtuotsus OZ vs. EIP, punkt 78.