62003CC0336_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 1997. aasta direktiiv 97/7/EÜ tarbijate kaitse kohta sidevahendi abil sõlmitud lepingute korral
–
Kohaldamisala
–
Artikli 3 lõikes 2 sätestatud erandid
–
Auto rentimine kui transporditeenuste osutamise leping
I. Sissejuhatus
1. Käesolev kohtuasi puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 1997. aasta direktiivi 97/7/EÜ tarbijate kaitse kohta sidevahendi abil sõlmitud lepingute korral(2) artikli 3 lõike 2 tõlgendamist. Seejuures tuleb Euroopa Kohtul selgitada, mil määral saab nimetatud normi mõttes mootorsõidukite rendilepinguid käsitleda „lepingutena, mille alusel osutatakse transporditeenuseid”.
2. Direktiivi artikli 3 lõikes 2 on sätestatud erandid sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi artiklite 4, 5, 6 ja artikli 7 lõike 1 kohaldamisest – ja seega ka tarbijale tagatavast taganemisõigusest vastavalt artiklile 6.
3. Põhikohtuasjas on esitanud hagid Office of Fair Trading (edaspidi „OFT”) ning easyCar (UK) Limited (edaspidi „easyCar”); milles ühelt poolt OFT nõuab, et easyCar ei keelduks tarbijatele tagamast nende seaduslikku taganemisõigust ning õigust tarbija makstud summade tagastamisele ning teiselt poolt palub easyCar siseriiklikul kohtul kinnitada, et ta on nimetatud kohustustest vabastatud.
II. Õiguslik raamistik
A. Ühenduse õigus
4. Vastavalt artiklile 1 on sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi eesmärk „ühtlustada liikmesriikide õigus- ja haldusnormid, mis käsitlevad tarbijate ja tarnijate vahel sidevahendi abil sõlmitud lepinguid”.
5. „Sidevahendi abil sõlmitud lepinguna” tuleb vastavalt artikli 2 punktile 1 mõista „igat tarnija ja tarbija vahel sõlmitavat kauba ja teenuste lepingut sellise kaugmüügi või -teenuste osutamise skeemi alusel, mida pakub tarnija, kasutades üksnes üht või mitut sidevahendit kuni lepingu sõlmimiseni, viimane kaasa arvatud”.
6. Sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi kõige olulisemate sätete hulka kuulub direktiivi artikli 6 lõige 1, mille kohaselt „on tarbijal õigus vähemalt seitsme tööpäeva jooksul igast sidevahendi abil sõlmitud lepingust taganeda ilma sanktsioonide ja põhjendusteta […]”. Artikli 6 lõikes 2 on sätestatud taganemisõiguse kasutamise õiguslikud tagajärjed, artikli 6 lõikes 3 on omakorda nimetatud juhud, mil tarbija ei saa taganemisõigust kasutada, välja arvatud siis, kui lepinguosalised on kokku leppinud teisiti.
7. Sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi artikli 3 lõike 2 kohaselt ei kohaldata muu hulgas artiklis 6 sätestatut „lepingute suhtes, mille alusel osutatakse majutus-, transpordi-, toitlustus- või vaba aja veetmise teenuseid, mille puhul tarnija võtab lepingu sõlmimisel kohustuse osutada kõnealuseid teenuseid kindlal kuupäeval või konkreetse aja jooksul”.
B. Siseriiklik õigus
8. Sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi võttis Ühendkuningriigi siseriiklikku õiguskorda üle Consumer Protection (Distance Selling) Regulations 2000 (edaspidi „siseriiklik seadus”). Artikli 3 lõikes 2 sätestatud erandid on üle võetud siseriikliku seaduse artikli 6 lõikes 2 ning selles on sätestatud:
„Artiklis 7 kuni artikli 19 lõikes 1 sätestatut ei kohaldata:
[…]
b) lepingute suhtes, mille alusel osutatakse majutus-, transpordi-, toitlustus- või vaba aja veetmise teenuseid, mille puhul tarnija võtab lepingu sõlmimisel kohustuse osutada kõnealuseid teenuseid kindlal kuupäeval või konkreetse aja jooksul.”
9. Üldine „taganemisõigus” on sätestatud artikli 10 lõikes 1:
„Kui tarbija edastab tarnijale […] lepingust taganemise teate artiklites 11 ja 12 sätestatud taganemistähtaja jooksul, siis toob taganemisteade tingimusel, et artiklis 13 nimetatud eeldused on täidetud, endaga kaasa lepingu tühistamise”.
10. Artiklis 12 on üle võetud sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivis teenuste osutamise lepingute jaoks ettenähtud tähtajad ja artikli 13 lõike 1 punktis a – millele hageja teise võimalusena viitab – on üle võetud sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi artikli 6 lõige 3.
11. Sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi artikli 6 lõige 2 on üle võetud artikliga 14 ja selles on muu hulgas ette nähtud, et vastavalt artiklile10 on tarnija lepingu tühistamisel kohustatud tasuta tagastama kõik tarbija poolt või tarbijale lepinguga seoses makstud summad, välja arvatud teatud seaduses sätestatud kauba tagastamise kulud.
III. Asjaolud ja menetlus
12. EasyCar on autorendiettevõtja, kes sõlmib klientidega lepinguid ainult Interneti kaudu. Sõidukite rendihindu korrigeeritakse vastavalt nõudlusele ja pakkumisele, st põhimõtteliselt, et mida vähem on rentimiseks vabu sõidukeid, seda kõrgemad on hinnad. Seetõttu on rendihinnad madalamad, kui reserveerida sõiduk varem ning tähtaja saabumisega seoses tõusevad hinnad vastavalt järelejäänud sõidukite arvule. Nii peaks klientidele võimaldatama sõiduki saamine ka veidi enne rentimise kuupäeva, kuid siis juba kõrgendatud hindadega.
13. EasyCar’i tehingu tüüptingimustes on sätestatud, et kliendil on pärast rendilepingu sõlmimist õigus lepingust taganeda, kuid sellisel juhul ei ole tal võimalik nõuda tasutu tagastamist, v.a juhul, kui tegemist oli ettenägematute või eriliste asjaoludega nagu raske haigus või loodusõnnetused.
14. Pärast seda, kui tarbijad olid easyCar’i suhtes esitanud mitu kaebust rendilepingute vastavuse kohta Ühendkuningriigi õigusele ja eriti siseriiklikule seadusele, pöördus easyCar 21. novembril 2002 eelotsusetaotluse esitanud kohtusse, et kohus tunnistaks, et easyCar’i rendilepingutele „ei kohaldata tulenevalt artikli 6 lõike 2 punktist b ja/või artikli 13 lõike 1 punktist a artiklites 10 ja 12 sätestatud tingimusi taganemisõiguse kohta”.
15. Seejuures oli easyCar seisukohal, et tema autorendilepingud kuuluvad siseriikliku seaduse artikli 6 lõikes 2 loetletud „lepingutena, mille alusel osutatakse transporditeenuseid” erandite hulka, mis omakorda vastab sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi artikli 3 lõikele 2.
16. OFT väitis rikkumise lõpetamiseks esitatud 7. veebruari 2003. aasta hagis, et easyCar rikub kohustusi, mis tulenevad siseriikliku seaduse artiklitest 10 ja 14, mis omakorda on vastu võetud sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi artikli 6 lõigete 1 ja 2 alusel.
17. Kuigi mõlemal poolel on erinev seisukoht selles osas, mida tähendab siseriikliku seaduse mõttes mõiste „transport”, on nad mõlemad nõus sellega, et kõnesolevate autorendilepingute puhul on tegemist „sidevahendi abil lepingute sõlmimisega” ja „teenuste osutamisega” siseriikliku seaduse mõttes ja seega ka sidevahendi abil lepingu sõlmimise direktiivi mõttes.
18. Kuna siseriiklik seadus, mille rikkumise kohta on OFT siseriiklikule kohtule kaebuse esitanud, võtab siseriiklikkusse õigusesse üle sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi ning seda tuleb seega tõlgendada nimetatud direktiivi silmas pidades, on High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division esitanud oma 21. juuli 2003. aasta otsusega Euroopa Kohtule järgmise küsimuse:
„Kas direktiivi 97/7/EÜ tarbijate kaitse kohta sidevahendi abil sõlmitud lepingute korral artikli 3 lõikes 2 kasutatud väljend „lepingud, mille alusel osutatakse […] transporditeenuseid” hõlmab ka lepinguid, mille alusel osutatakse autorenditeenuseid?”
IV. Eelotsuse küsimus
A. Poolte peamised argumendid
19. EasyCar
on seisukohal, et autorendilepingute puhul on tegemist „lepingutega, mille alusel osutatakse transporditeenuseid”. Mõiste „transport” ei tähenda ainult ettevõtja töötajate abil transpordi tegelikku teostamist, vaid ka lihtsalt transpordivahendite andmist tarbijate käsutusse. Seadusandja ei ole neid teadlikult üksteisest eristanud. Niisiis kuuluvad artikli 3 lõike 2 kohaldamisalasse kõik „transpordi” valdkonnas sõlmitavad lepingud. Sellise tõlgenduse kasuks räägivad ka saksakeelne sõnastus „in den Bereichen [...] Beförderung” ning itaaliakeelne sõnastus „relativi [...] ai transport”, mis kumbki ei võimalda kitsast tõlgendust.
20. Lisaks on ka teiste artikli 3 lõikes 2 nimetatud teenuste puhul selge, et sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi kohaldamisalast peaksid olema välja jäetud just sellised juhud, mille puhul ei tule taganemine kõne alla siis, kui teenuste osutaja kannataks seepärast raskeid tagajärgi. See on nii just siis, kui reserveerimine on vajalik seoses piiratud võimsusega. Selle riskiga tuleb arvestada ka auto rentimisel. Seepärast ei erine sellised lepingud majutus-, toitlustus- või vaba aja veetmise valdkonnas sõlmitavatest lepingutest.
21. Ka tuleneb selline tõlgendus direktiivi ettevalmistamise materjalidest, sest näiteks juba komisjoni 21. mai 1992. aasta direktiivi vastuvõtmise ettepaneku(3) artiklis 3 olid sõnaselgelt nimetatud ka teenused, mille puhul on reserveerimine vajalik.
22. Lisaks toetub easyCar oma argumentide esitamisel sõna „transport” tõlgendamisele. EasyCar on seisukohal, et sõna „transport” all, nagu Euroopa Kohus on selgitanud seoses nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiiviga 77/388/EMÜ kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta,(4) tuleb mõista kõike, mida kasutatakse jõudmaks ühest kohast teise. Seega on sellega hõlmatud ka transpordivahendid. Ka nõukogu 28. märtsi 1983. aasta direktiivist 83/182/EMÜ ühest liikmesriigist teise ajutiselt imporditud teatavate transpordivahendite maksuvabastuse kohta ühenduses(5) tuleneb, et sõidukite kasutamise võimaldamine tähendab transporditeenuste osutamist.
23. Lisaks rikuks autorentimise väljajätmine erandite hulgast ühenduse õigusega tagatavat võrdse kohtlemise põhimõtet, sest juhul kui erandeid kehtestav säte ei kehtiks autorentimise kohta, oleks autorentimine halvemas olukorras võrreldes traditsiooniliste transporditeenustega, näiteks bussiteenustega, mis konkureerivad autorentimisega.
24. Ühendkuningriigi valitsus seevastu on seisukohal, et artikli 3 lõikes 2 sätestatud erandite alla ei kuulu autorendilepingud, sest esiteks on seda sätet vaja tõlgendada kitsalt ning teiseks tähendab „transport” transporditeenuse osutamist ning ei piirdu vaid transpordivahendite kasutamise võimaldamisega.
25. Ebavõrdne kohtlemine võrreldes reisijateveo ettevõtjatega on õigustatud. Vastupidiselt transpordiettevõtjatele, kellel peab reisijate transpordiks olema litsents, ei nõuta seda autorentimise teenuse osutamisel. Lisaks sellele sõltuvad transpordiettevõtjad kindlast liiklusvõrgustikust. Ka ei ole reisija seisund võrreldav rendiauto juhi seisundiga, kui pidada silmas sõidupileti olemasolu ning kindlustuse sõlmimist.
26. Lisaks kahtleb Ühendkuningriigi valitsus selles, kas autorendiettevõtjad üldse konkureerivad reisijateveo ettevõtjatega.
27. Igal juhul vajab klient autorendilepingute sidevahendi abil sõlmimisel sama palju kaitset kui teistel direktiiviga hõlmatud juhtudel.
28. Hispaania valitsus leiab, et autorendilepingu sisu ei seisne iseenesest transpordis. Kuigi direktiivi artikli 3 lõike 2 hispaania-, prantsus- ja ingliskeelses sõnastustes kasutatud mõisted „suministro/fourniture/provision”(6) on ebaselged, jättes mulje, et direktiiviga on hõlmatud vallasasjade kasutamise võimaldamine, on erand direktiivis tehtud siiski just transpordi teostamisele, mitte transpordivahendite kasutamise võimaldamisele. See tuleneb eelkõige artikli 3 lõike 2 mõlema taande võrdlusest ning neis mõlemas mõiste „kohaletoimetamine” kasutamisest.
29. Komisjon on nõus sellega, et artikli 3 lõikega 2 ei ole hõlmatud autorendilepingud. See tuleneb isegi juba mõiste „transport” loomulikust tõlgendusest. „Transport” tähendab isikute või asjade teise kohta toimetamist. Seepärast sisaldab see aktiivset tegevust, mis puudub rendisõidukite kasutamise võimaldamisel.
30. Komisjon leiab veel lisaks, et kuigi kõik erandid on tehtud reserveeritavatele teenusetele, on seadusandja eesmärgiks olnud teha erand direktiivi kohaldamisalast ka sellistele teenustele, mille puhul teenuse osutamise ajahetke lähedal lepingust taganemine tooks teenuseid osutavatele ettevõtjatele kaasa liiga rasked tagajärjed. Autorentimisel sellist riski ei ole, sest sõiduk viiakse oma „boksi” tagasi ning ettevõtja saab seda edaspidigi käsutada.
B. Õiguslik hinnang
31. Eelotsuse küsimus puudutab sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi artikli 3 lõike 2 teise taande tõlgendamist ning eriti mõiste „transporditeenuste osutamine” tähenduse selgitamist.
32. Vastavalt artikli 3 lõike 2 teises taandes sätestatule ei kohaldata direktiivi teatud sätteid lepingute suhtes, mille alusel osutatakse majutus-, transpordi-, toitlustus- või vaba aja veetmise teenuseid, mille puhul tarnija võtab lepingu sõlmimisel kohustuse osutada kõnealuseid teenuseid kindlal kuupäeval või konkreetse aja jooksul.
33. Seega on tegemist teisese õiguse regulatsiooni kohaldamisalas tehtavate eranditega teatud valdkondades, mida Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb tõlgendada kitsalt(7) . See kehtib eriti tarbijakaitse valdkonnas,(8) sest just selles valdkonnas tuleb õigusakti tõlgendamisel eriti arvestada õigusakti kaitseeesmärgiga.
34. Vaidluse all oleva erandi ulatuse ebaselgus seoses autorentimisega seisneb selles, et nimetatud lepingud võiksid olla transporditeenuse osutamiseks määral, mil nende eesmärk on transpordivahendi kasutamise võimaldamine. Kui lähtuda Vaidluse all oleva erandi sõnastusest lähtudes tuleb seega vastata küsimusele, kas transpordivahendi kasutamise võimaldamist saab käsitleda transporditeenuste osutamisena. Selles kontekstis tuleb erilist tähelepanu pöörata erandi eesmärgile.
1. Mõiste „transport” sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi artikli 3 lõikes 2
35. Direktiivis endas ei ole mõiste „transport” sisu lähemalt selgitatud, nii et seda tuleb põhimõtteliselt tõlgendada arvestades selle direktiivis käsitlemise konteksti ning mõiste tavalist tähendust(9) .
36. Üldine seisukoht on, et transpordi mõiste tõlgendamise jaoks on oluline isikute või esemete toimetamine lähtekohast erinevasse paika. Seejuures ei ole aga piisav see, kui transporditeenust osutab teenuse saaja – nagu see on autorentimise puhul –, vaid teenuse osutaja olulisemate kohustuste hulka kuulub just teise kohta toimetamine. Sellele asjaolule viitas Prantsuse valitsus oma sõnavõtus õigesti.
37. Sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiiviga seoses võiks aga eelnevast kõrvalekalduva tõlgenduseni jõuda juba ainuüksi seepärast, et erandit sätestava normi mõningad keeleversioonid ei käsitle mitte „transporti” kui sellist, vaid üldiselt teenuste osutamist „transpordivaldkonnas”. Nii on nii saksa- kui ka itaaliakeelses versioonis käsitletud kõiki teenuseid „in den Bereichen […] Beförderung” (transpordivaldkonnas) või siis „relativi […] ai transport”, samas kui näiteks prantsus-, hispaania- või ingliskeelses versioonis räägitakse „transporditeenusest”(10) . Seejuures pole aga välistatud, nagu arvab ekslikult Hispaania valitsus, et erinevate keeleversioonide sõnastus lubab ka laiendavat tõlgendamist.
38. Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale peab ühenduse õigusnormi erinevaid keeleversioone tõlgendama ühetaoliselt; kui aga keeleversioonid üksteisest erinevad, peab normi tõlgendama vastavalt selle õigusakti mõttele ja eesmärgile, millesse norm kuulub.(11)
39. Ühest küljest on direktiiviga soovitud saavutada kõikehõlmavat tarbijakaitset, mis peaks põhimõtteliselt olema tagatud kõikides nendes valdkondades, milles on kõrgendatud teabevajadus seoses sidevahendi kasutamisega. Teisest küljest aga peaksid teatud valdkonnad, mille puhul seadusandja eeldas, et nende puhul võib tulenevalt sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi rangetest nõudmistest oodata eriti ränki tagajärgi, jääma direktiivi kohaldamisalast välja.
40. Kui tõlgendamisel arvestada muu hulgas sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi ettevalmistamise materjale ning direktiivi sõnastust, mille kohaselt tuleb teenuseid osutada kindlal kuupäeval või konkreetse aja jooksul, siis peab möönma, et kõigi artikli 3 lõike 2 teises taandes nimetatud, kohaldamisalast välistatud valdkondade puhul on oluline, et need on reserveerimisvõimalusega teenuste osutamise valdkonnad. Põhjuseks on vajadus kaitsta teenuste osutajaid selliste reserveeritud teenustest loobumiste eest, mille puhul loobutakse juba reserveeritud teenusest viimasel hetkel enne teenuse osutamist.(12)
41. Ettevõtja seotus reserveeringuga toob talle kaasa mitmeid kohustusi, mis puuduliku kompensatsiooni korral koormaks ettevõtjat olulisel määral. Eriline on see, et teenuse pakkuja on kohustatud juba lepingu sõlmimise hetkest alates hoidma tellija jaoks vabana teatud võimsuse teatud kindlaks ajavahemikuks. Kui tellija aga tellitud teenust ei kasuta, peab pakkuja leidma uue tellija, kes täpselt samal ajavahemikul sooviks saada täpselt sama teenust. See võib vastava paindlikkuse puudumise tõttu osutuda problemaatiliseks juhul, kui peab arvestama klientide erisoovidega – erinevalt juhtumist, kui kaubad või teenused, mille puhul reserveerimisel pole tähtsust, pannakse uuesti müüki.
42. Seda eesmärki arvestades – st teenuse pakkuja vajadusi arvestades – ei ole niivõrd oluline see, kas vaidlusaluse tegevuse puhul on ikka tegemist transpordi kui sellisega, vaid pigem hoopis see, kas seda tegevust saab pidada transpordivaldkonda kuuluvaks ja kas seepärast ohustavad seda samad riskid nagu artikli 3 lõike 2 teises taandes nimetatud teenuseid.
43. Kuna erandi tegemiseks antud valdkonnas ei ole oluline see, kas transport ikka tõepoolest toimus, siis ei ole välistatud, et transpordivahendite kasutamise võimaldamine on ka käsitletav „transporditeenusena” ning seega kuuluks sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivis sätestatud erandite kohaldamisalasse.
2. Transpordivahendite kasutamise võimaldamine kui transporditeenus
44. EasyCar väidab põhimõtteliselt, et sõidukite rentimisel on tegemist transpordivahendite kasutamise võimaldamisega, mis kuulub teenusena sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi artikli 3 lõike 2 kohaldamisalasse samamoodi nagu transporditeenuse tegelik osutamine. EasyCar osutab selles kontekstis mitmele Euroopa Kohtu otsusele, mis selgitaksid transpordivahendi mõistet.
45. Kas ja millisel määral need otsused on siinkohal asjakohased, on siiski küsitav.
Olemasoleva kohtupraktika asjakohasus
46. Kohtuasjas Hamann(13) leidis Euroopa Kohus, et ka purjejahid on „transpordivahendid” kuuenda käibemaksudirektiivi artikli 9 lõike 2 punktis d kasutatud tähenduses.(14)
47. Seoses maksustatava teenuse osutamise kohaga on kuuenda käibemaksudirektiivi artikli 9 lõikes 2 praktilistel kaalutlustel erilised seostamiskriteeriumid. Vallasasjade rentimise olulisim kriteerium – kasutamise koht – ei tundunud seoses transpordivahendite rentimisega mõistlik, sest transpordivahendid võivad kergesti riigipiire ületada ja nende kasutamise kohta määratleda on raske, kui mitte võimatu.(15) Seepärast ei kehti nimetatud seostamiskriteerium transpordivahenditele. Sellist konteksti arvestades põhjendas Euroopa Kohus purjejahtide nimetamist „transpordivahenditena” jahi kasutamiskoha määratlemise raskuse ning käibemaksu mittemaksmise takistamisega. Seega toetus Euroopa Kohus otsustavalt sellistele asjaoludele, millel sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi artikli 3 lõike 2 tõlgendamise seisukohalt ei ole mingit tähtsust.
48. Samale tulemusele jõuan ma seoses otsustega ARO Lease(16) ja Lease Plan Luxembourg(17), milles Euroopa Kohus – jällegi kuuenda käibemaksudirektiivi kontekstis – võrdsustas teenuse osutamise koha määratlemise eesmärgil mootorsõiduki liisimise transpordivahendite rentimisega. Sama käib ka otsuse kohta kohtuasjas komisjon v. Hispaania,(18) milles Euroopa Kohus leidis seoses vähendatud käibemaksumäära rakendamisega, et „maantee kasutamise lubamine tasu eest ei seisne transpordivahendi käsutusse andmises, vaid selles, et lubada sõidukit juba käsutavatel isikutel läbida teatud vahemaa parematel tingimustel”.
49. Kokkuvõtteks tuleks silmas pidada, et Euroopa Kohtu poolt kuuenda käibemaksudirektiivi tõlgendamisel välja töötatud lahendusi on teises kontekstis võimalik kasutada ainult väga piiratult. Lisaks sellele ei ole käesolevas asjas küsimuse all see, kas autorentimist saab käsitleda transpordivahendi käsutusse andmisena, vaid hoopis see, kas tegemist on transporditeenusega sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi mõttes.
50. Lõpetuseks ei aita ka direktiiv 83/182 ning selle kohta käiv kohtupraktika probleemi lahendada, sest ka nendes käsitletud regulatsiooni maksuõiguslik hinnang on tarbijakaitse problemaatikast kaugel.
51. Niisama vähe saab väljendit „transporditeenus” tuletada nõukogu 4. detsembri 1980. aasta esimese direktiivi 80/1263/EMÜ EÜ-juhiloa kehtestamise kohta(19) või sellele järgneva nõukogu 29. juuli 1991. aasta direktiivi 91/439/EMÜ juhilubade kohta(20) üldistest õiguslikest põhimõtetest, sest kummaski direktiivis ei ole käsitletud transporti; nende direktiivide olulisim eesmärk on erinevate juhilubade liigitamine kategooriatesse.
52. Samas saab Euroopa Kohtu praktikast järeldada, et kõik transpordisektoris osutatavad teenused ei kujuta endast transporditeenuseid. Kui mõelda sellele, et kohtuasjas Aéroports de Paris v. komisjon(21) anti hinnang teenustele seoses lennujaama ekspluatatsiooniga, on see täiesti ilmne.
Järeldused seoses sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi tõlgendamisega
53. Niisiis, kui kehtivast kohtupraktikast pole võimalik seoses sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi tõlgendamisega teha mingeid järeldusi, on sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi artikli 3 lõikes 2 sätestatud transpordi mõistet vaja tõlgendada iseseisvalt, eristades seda tõlgendust eelnimetud direktiivide ning õiguslike valdkondade tõlgendustest. See tõlgendus peab olema vastavuses direktiivi konteksti ning direktiivi sätete kaitse-eesmärgiga.
54. Nagu eelnevalt juba rõhutatud,(22) tuleb erandite puhul silmas pidada eelkõige seda, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb erandeid tõlgendada kitsalt. Seepärast tuleb vajalikul määral arvestada ka mõistete „transpordivahend” ja „transport” suhtega artikli 3 lõike 2 teise taande mõttes.
55. Nii on renditud sõiduvahend põhimõtteliselt sobiv transportima lisaks sõiduki juhile ka asju või teisi isikuid. Selle kasuks, et autorentimine on transporditeenus – vähemalt kõige laiemas mõttes –, räägib autorentimise eesmärgi määratlemisel ka see, et renditud sõidukit saab samuti kasutada transpordivahendina. Autorentimisel ei ole rentijal siiski enamasti aimu sellest, kuidas rendiautot kasutatakse. Kuid nagu easyCar on õigesti rõhutanud, tuleneb renditud sõiduvahendi rentimisest alternatiivina avalike liiklusvahendite kasutamisele see, et autorentimisel on esiplaanil rendiauto kasutamine transpordivahendina.
56. Niisiis tuleb tõdeda, et kuigi autorentimise esemeks on transpordivahendite kasutamise võimaldamine, osutatakse ühtlasi transporditeenust. Kas aga on tegemist – nagu käesolevas asjas on vajalik – transporditeenusega sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi artikli 3 lõike 2 mõttes, sõltub peamiselt nimetatud direktiivis sätestatud erandite kehtestamise eesmärgist.
3. Sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi artikli 3 lõikes 2 sätestatud erandite eemärk
57. Järgnevalt tuleb käsitleda, kas sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi artikli 3 lõike 2 teise taande mõtte ja eesmärgi kohaselt, arvestades piisavalt tarbijakaitse eesmärke, on transpordivahendi kasutamise võimaldamist lubatav käsitleda transporditeenusena.
Antud valdkonnas tehtud erandi mõte ja eesmärk
58. Isegi kui autorentimise esemeks on transpordivahendi kasutamise võimaldamine, võib transpordivaldkonnas tehtud erandi mõtte kohaselt olla vajalik, et mitte iga transpordivahendi kasutamise võimaldamine ei kuuluks valdkonnas tehtud erandi kohaldamisalasse. See omakorda sõltub sellest, kas sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi rakendamisel peab mõjutatud ettevõte kannatama samu erilisi majanduslikke ning faktilisi tagajärgi kui teised artikli 3 lõike 2 teise taandega hõlmatud teenuse osutajad. Sest ainult juhul, kui sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi normide rakendamisel peab ettevõte kannatama selliseid tagajärgi, on õigustatud tarbijakaitse kitsendamine vastavalt erandist nähtuvale tarbijakaitse ning ettevõtjate õigustatud soovide(23) omavahelisele tasakaalustamisele.
59. Nagu eespool mööndud,(24) on erandite eesmärk kaitsta teatud teenuseid, mille kasutamise eelduseks on reserveering ning mida sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivis sätestatud nõudmised kahjustaksid liiga suurel määral. See tuleneb sellest, et reserveerimisel on vajalik hoida valmis teatud ressursid, mida mujal ei saa enam kasutada ning mille tõttu võivad pakkujal jääda saamata suured sissetulekud.
Autorendiettevõtja võimalik ebaproportsionaalne koormamine
60. Autorendiettevõtja, kes sõlmib kõik lepingud Interneti vahendusel, peab põhimõtteliselt lubama ka enda poolt pakutavate teenuste reserveerimist, sest ainult sellisel viisil on tal võimalik sõidukeid majanduslikult rakendada. Aga ka „traditsioonilistel” autorendiettevõtjatel võimaldab reserveeringu kasutamine saada oma rendisõidukitelt rohkem tulu. Siiski ei näi ainult sellise majanduslikkuse vaatepunkti arvestamine olevat otsustav, kui mõelda sellele, et ka viimasel hetkel vabanevaid rendisõidukeid on võimalik veel tulutoovalt rakendada, näiteks n-ö viimase hetke pakkumisi kasutades. Sellisel juhul on pakkujal olemas lähenemine juhuks, kui viimasel hetkel selgub, et sõidukeile ei ole piisavalt kasutajaid. Seega ei ole ainuüksi sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivis sätestatud taganemisõiguse kasutamine autorentimisel piisav, et põhjendada majanduslikust aspektist kõnealuste ettevõtjate ebaproportsionaalset koormamist.
61. Ebaproportsionaalse koormamise oluline tunnus oleks aga olemasolevast reserveeringust tulenevad suurenenud organiseerimiskulud. Lihtsalt rendisõidukite kasutamise võimaldamisel ei ole üldjuhul selliseid kulusid, vähemalt mitte siis, kui näiteks sõiduk pannakse lisakokkuleppe alusel nagunii eraldi valmis (puhastatakse, tangitakse jne), nagu see näib olevat easyCar’i puhul.
62. Lisaks ei kahjusta lepingust taganemine autorendiettevõtjat põhimõtteliselt samasugusel viisil kui tavaliselt transpordiettevõtjaid, kelle suhtes erandit vaieldamatult kohaldatakse. Nii võivad lepingutest taganemised lühikese etteteatamisajaga küll ka autorentimise valdkonnas viia selleni, et reserveeritud ajal on sõidukid kasutamiseks vabad ning jäävadki kasutamata. Erinevalt autorendiettevõtjatest peab aga transpordiettevõtja lisaks lahendama mittevajalike töötajate (võimaliku) adekvaatse ümberjaotamise probleemi. Sellest sõltumatult lasub transpordiettevõtjal ka kõrgendatud vastutus seoses transporditavate kaupade või isikutega, mis põhjustab suurenenud kulusid. Lisaks sellele on näiteks autorentimise puhul autopargi sõiduki kasutamise võimaluse puudumine seotud vähemate kuludega, kui transporditeenuse osutamine suure kasutamata võimsusega osakaaluga.
63. Teisiti ei saa järeldada ka autorendiettevõtja võimalikust konkurentsist spetsiaalselt inimesi transportivate ettevõtjatega, kellele kohaldub sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi artikli 3 lõikes 2 sätestatud erand. Küsimus, kas nende vahel on selline konkurentsisuhe tõepoolest olemas, võib jääda vastamata, sest isegi kui see nii oleks, peaks arvestama sellega, et sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi mittekohaldamine sellistele transpordiettevõtjatele on eelkõige õigustatud eriliste nõudmiste tõttu ettevõttele ning selle töötajaskonnale, nagu erilised litsentsid, võrgustiku olemasolu, osaline lepingusõlmimise sund, mida autorendiettevõ tjate puhul samasuguses ulatuses ei ole.
64. Eelneva alusel on selge, et autorendiettevõtja teenuste kontseptsiooni ei ole tingimata kahjustatud lihtsalt tarbija taganemisõiguse olemasoluga.
65. Autorendiettevõtja suhtes võiks õiguskaitse kõne alla tulla ainult juhul, kui ta sõltub ühe ettevõtte raamest väljuvast üldisest süsteemist. Menetlus, mille raames eelotsuse küsimused esitati, puudutab easyCar autorenti, mis on jagatud erinevateks osakondadeks (easyJet, easyBus jne). Autorentimine, mis on osa ettevõttest, mis tegutseb ka sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi erandite valdkondades ja on nii selle ettevõttega tihedalt seotud – näiteks ettevõtja või töötajaskonna samasuse või siis segapakkumiste (lend + rendiauto) tõttu –, et direktiivi kohaldamise tõttu tekiks tal ka liiga kahjustavaid tagajärgi, võib siiski kuuluda direktiivis sätestatud erandite kohaldamisalasse. Eespool nimetatud tagajärgede tõttu oleks see autorendiettevõtja konkurentidega võrreldes halvemas olukorras. Lisaks sellele oleks tarbijakaitse sellise asjaolude kogumi puhul tõenäoliselt piisavalt tagatud nõukogu 13. juuni 1990. aasta direktiiviga 90/314/EMÜ reisipakettide, puhkusepakettide ja ekskursioonipakettide kohta.(25)
66. Eelotsuse küsimuste aluseks olevatest asjaoludest aga ei saa sellist sõltuvust järeldada.
67. Seega ei õigusta kõik eelnev tavalise autorendilepingu sõlmimisel tarbijakaitse välistamist või kitsendamist sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi sätete mittekohaldamisega, sest eelkõige peab tarbijale tagama piisava teabe, et tal oleks selgus lepingu sisu osas. Aga just sellise ettevõtja puhul, nagu seda on eelotsusest mõjutatud autorendiettevõtja easyCar, kes, jagades teenuste osutamise võimalikult palju osade vahel laiali, hoiab kulusid kokku, on vajalik kõrgendatud teabekohustus, näiteks see, millised teenused lepingus sisalduvad ning milliseid on vaja lisaks reserveerida.
68. Seega tuleb konstateerida, et rendilepingute alusel transpordivahendite kasutamise võimaldamist autorendiettevõtja poolt saab selle direktiivi kohaldamisalast välistada ainult juhul, kui sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiivi artikli 3 lõike 2 normides nimetatud õiguste kasutamisel oleks autorendiettevõtja sama raskelt ning eriliste tagajärgede tõttu kahjustatud kui ise transporti teostav ettevõtja. „Tavalise” autorendiettevõtja puhul see üldjuhul nii ei ole.
V. Ettepanek
69. Tuginedes eelnevale, teen ettepaneku vastata eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Tavaline autorendileping ei ole „leping, mille alusel osutatakse transporditeenuseid” direktiivi 97/7/EÜ tarbijate kaitse kohta sidevahendi abil sõlmitud lepingute korral artikli 3 lõike 2 mõttes.
(1) .
(2)
–	EÜT L 144, lk 19; ELT eriväljaanne 15/03, lk 319 (edaspidi „sidevahendi abil lepingute sõlmimise direktiiv”).
(3)
–	EÜT 1992, C 156, lk 14, 16.
(4)
–	EÜT L 145, lk 1; ELT eriväljaanne 09/01, lk 23 (edaspidi „kuues käibemaksudirektiiv”).
(5)
–	EÜT L 105, lk 59; ELT eriväljaanne 09/01, lk 112.
(6)
–	Nimetatud keeleversioonides on need mõisted ebaselged selles mõttes, et nad võivad tähendada nii teenuse osutamist kui ka asja kohaletoomist. Kuna saksakeelses redaktsioonis on kasutatud sõna „Erbringung”, siis ei ole selle mõiste puhul selline rõhuasetus võimalik.
(7)
–	Vt mh 18. jaanuari 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑83/99: komisjon v.
Hispaania (EKL 2001, lk I-445, punkt 19) ja 7. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑216/97: Gregg (EKL 1 999, lk I‑4947, punkt 12).
(8)
–	Vt mh 13. detsembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑481/99: Heininger (EKL 2001, lk I‑9945, punkt 31) ja 10. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑203/99: Veedfald (EKL 2001, lk I‑3569, punkt 15).
(9)
–	Vt otsus kohtuasjas C-83/99 (viidatud 7. joonealuses märkuses, punktid 16 ja 20).
(10)
–	Vt eespool 6. joonealune märkus.
(11)
–	29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑341/01: Plato Plastik (EKL 2004, lk I-4883, punkt 64), 11. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑127/00: Hässle (EKL 2003, lk I-14781, punkt 70), 7. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑449/93: Rockfon (EKL 1995, lk I-4291, punkt 28) ja 27. oktoobri 1977. aasta otsus kohtuasjas 30/77: Bouchereau (EKL 1977, 1999, punkt 14).
(12)
–	Vt nõukogu direktiivi tarbijate kaitse kohta sidevahendi abil sõlmitud lepingute korral eelnõu, KOM(92) 11 lõplik (EÜT 1992 C 156, lk 14). Vt ka ühine seisukoht (EÜ) nr 19/95, nõukogu poolt kinnitatud 29. juunil 1995 seoses Euroopa Parlamendi ja nõukogu […] direktiivi 95/…/EÜ tarbijate kaitse kohta sidevahendi abil sõlmitud lepingute korral vastuvõtmisega (EÜT C 288, lk 1).
(13)
–	15. märtsi 1989. aasta otsus kohtuasjas 51/88: Hamann (EKL 1989, lk 767, punkt 15 jj).
(14)
–	Kuuenda käibemaksudirektiivi mootorsõiduki mõiste kohta vt nt ka 5. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑305/97: Royscot Leasing jt (EKL 1999, lk I-6671, punkt 20).
(15)
–	Eespool 13. joonealuses märkuses viidatud, punkt 17.
(16)
–	17. juuli 1997. aasta otsus kohtasjas C‑190/95: ARO Lease (EKL 1997, lk I‑4383, punktid 11–14).
(17)
–	7. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑390/96: Lease Plan Luxembourg (EKL 1998, lk I‑2553, punktid 22 ja 23).
(18)
–	Eespool 7. joonealuses märkuses viidatud, punkt 21.
(19)
–	EÜT L 375, lk 1.
(20)
–	EÜT L 237, lk 1; ELT eriväljaanne 07/01, lk 317.
(21)
–	24. oktoobri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑82/01 P (EKL 2002, lk I-9297, punkt 27).
(22)
–	Vt eespool punkt 33.
(23)
–	See omakorda tähendab, et vastavas valdkonnas tehtud erandi asjakohane tõlgendamine ei pruugi olla kõige „tarbijasõbralikum”, kuna juba sellise erandeid kehtestava sätte olemasolust nähtub, et selles valdkonnas tehtud erandi tõlgendamisel on nõutav tarbijakaitset ning ettevõtjate õigustatud soove arvestav kompromiss. Seejuures on oluline ka see, et uuenduslikud teenused või müügiviisid on lõppkokkuvõttes tarbijatele kasulikud.
(24)
–	Vt eespool punkt 45 jj.
(25)
–	EÜT L 158, lk 59; ELT eriväljaanne 13/10, lk 132.