62006CC0518
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JÁN MAZÁK
esitatud 9. septembril 2008 (
1
)
Kohtuasi C-518/06
Euroopa Ühenduste Komisjon
versus
Itaalia Vabariik
„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — Liikluskindlustus — EÜ artiklid 43 ja 49 — Direktiiv 92/49/EMÜ — Siseriiklikud õigusnormid, mis kehtestavad kindlustusseltsidele lepingute sõlmimise kohustuse — Asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse piiramine — Liiklusõnnetuse ohvrite sotsiaalne kaitse — Proportsionaalsus — Kindlustusseltside hinna määramise vabadus — Päritoluliikmesriigi poolse järelevalve põhimõte”
I. Sissejuhatus
1.
Käesolevas, EÜ artikli 226 alusel algatatud kohtuasjas väidab komisjon, et Itaalia Vabariik on rikkunud EÜ artiklitest 43 ja 49 tulenevaid kohustusi, kehtestades kindlustusseltsidele, kellel lubatakse pakkuda Itaalias kohustuslikku liikluskindlustust, muu hulgas kohustuse sõlmida lepinguid. Itaalia õigusnormid kohustavad selliseid kindlustusseltse andma kohustuslikku liikluskindlustust kõikidele kindlustatavatele isikutele kõikides Itaalia piirkondades. Samuti väidab komisjon, et kehtestades ja jättes kehtima õigusnorme, mille kohaselt tuleb kohustusliku liikluskindlustuse maksete tariifid arvutada kindlaksmääratud parameetrite põhjal, ning allutades sellised kindlustusmaksed järelkontrollile, rikub Itaalia Vabariik oma kohustusi, mis tulenevad nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/49/EMÜ otsekindlustustegevusega, välja arvatud elukindlustustegevusega, seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, millega muudetakse direktiive 73/239/EMÜ ja 88/357/EMÜ (kolmas kahjukindlustuse direktiiv), (
2
) artiklitest 6, 9, 29 ja 39. Kõnealused kohustused kehtivad ettevõtjate suhtes, kelle peakontor on Itaalias, ja ettevõtjate suhtes, kelle peakontor on teises liikmesriigis, kuid kes tegutsevad Itaalias asutamisvabaduse või teenuste osutamise vabaduse alusel. Nende Itaalia õigusnormide rikkumine võib viia sanktsioonideni, mida määrab Itaalia erakindlustuse järelevalveorgan Istituto per la vigilanza sulle assicurazioni private e di interesse collettivo (edaspidi „ISVAP”).
II. Õiguslik raamistik
A. Ühenduse õigusnormid
2.
Direktiivi 92/49 artikkel 6, mis sisaldub II jaotises „Kindlustustegevuse alustamine”, sätestab:
„[…]
3.   Käesolevas direktiivis ei takista miski liikmesriikidel säilitada kehtivaid või kehtestada õigusnorme, mis nõuavad asutamislepingu ja põhikirja heakskiitmist ning kõigi muude harilikuks järelevalve tegevuseks vajalike dokumentide esitamist.
Liikmesriigid ei või võtta vastu sätteid, mis nõuavad kindlustuse üld- ja eritingimuste, kindlustusmaksete tariifide ning vormide ja muude selliste trükitud dokumentide eelnevat heakskiitu või süstemaatilist esitamist, mida kindlustusselts kavatseb kasutada suhetes kindlustusvõtjatega.
Liikmesriigid ei või säilitada või kehtestada kindlustusmaksemäärade kavandatava tõstmise etteteatamist või eelnevat heakskiitmist, välja arvatud üldise hinnakontrolli süsteemide osana.
[…]”
3.
Direktiivi 92/49 artikkel 9, mis sisaldub III jaotises „Kindlustustegevust reguleerivate tingimuste ühtlustamine”, sätestab:
„[…]
1.   Kindlustusseltsi finantsjärelevalve, kaasa arvatud filiaalide kaudu või teenuste osutamise vabaduse alusel toimuva tegevuse järelevalve, on ainult päritoluliikmesriigi kohustus.
2.   Kindlustusseltsi kogu tegevuse finantsjärelevalve hõlmab tema maksejõulisuse, kindlustustehniliste eraldiste loomise ja nende kattevarade kontrollimist vastavalt päritoluliikmesriigis ettenähtud eeskirjadele või järgitavatele tavadele ühenduse tasandil vastuvõetud sätete põhjal. […]
3.   Päritoluliikmesriigi pädevad asutused nõuavad, et igal kindlustusseltsil oleks arukas juhtimis- ja raamatupidamiskord ning piisavad sisekontrolli mehhanismid.”
4.
Direktiivi 92/49 artikkel 29, mis samuti sisaldub III jaotises, sätestab:
„Liikmesriigid ei või võtta vastu sätteid, mis nõuavad kindlustuse üld- ja eritingimuste, kindlustusmaksete tariifide ning vormide ja muude selliste trükitud dokumentide eelnevat heakskiitu või süstemaatilist esitamist, mida kindlustusselts kavatseb kasutada suhetes kindlustusvõtjatega. Nad võivad nõuda ainult nende lepingu tingimuste ja muude dokumentide ebaregulaarset esitamist selleks, et kontrollida kindlustuslepinguid käsitlevate siseriiklike õigusnormide täitmist, ning see nõue ei või olla kindlustusseltsi tegevuse eeltingimus.
Liikmesriigid ei või säilitada või kehtestada kindlustusmaksemäärade kavandatava tõstmise etteteatamist või eelnevat heakskiitmist, välja arvatud üldise hinnakontrolli süsteemide osana.”
5.
Direktiivi 92/49 artikkel 39, mis sisaldub IV jaotises „Asutamisõiguse ja teenuste osutamise vabadusega seotud sätted”, sätestab:
„[…]
2.   Filiaali asukohaliikmesriik või teenuste osutamise liikmesriik ei või võtta vastu sätteid, mis nõuavad kindlustuse üld- ja eritingimuste, kindlustusmaksete tariifide ning vormide ja muude selliste trükitud dokumentide eelnevat heakskiitu või süstemaatilist esitamist, mida kindlustusselts kavatseb kasutada suhetes kindlustusvõtjatega. Ta võib ainult nõuda kindlustusseltsilt, kes soovib asutamisõiguse või teenuste osutamise vabaduse alusel tegelda tema territooriumil kindlustustegevusega, mittesüstemaatilist teatamist nendest lepingutingimustest ja muudest dokumentidest, et kontrollida kindlustuslepinguid käsitlevate siseriiklike õigusnormide täitmist, ning see nõue ei või olla kindlustusseltsi tegevuse eeltingimus.
3.   Filiaali asukohariik või teenuste osutamise liikmesriik ei või säilitada või kehtestada kindlustusmaksemäärade kavandatava tõstmise etteteatamist või heakskiitmist, välja arvatud üldise hinnakontrolli süsteemide osana.”
B. Siseriiklikud õigusnormid
6.
Kohustuslikku liikluskindlustust käsitleva 24. detsembri 1969. aasta seaduse nr 990 (Gazzetta Ufficiale della Repubblica Italiananr 2, ) (edaspidi „seadus nr 990”) artikli 11 lõige 1 sätestab:
„Kindlustusseltsid on kohustatud tööstus-, kaubandus- ja käsitööministri poolt heaks kiidetud või kehtestatud lepingutingimuste ja kindlustusmaksetariifide kohaselt võtma vastu kohustuslikku kindlustust käsitlevad pakkumused, mis esitatakse neile kooskõlas käesoleva seadusega.”
7.
Seaduse nr 990 artikli 11 lõige 1 bis sätestab:
„Kooskõlas lõikes 1 ette nähtud kohustustega arvutavad ettevõtjad oma kindlustusmaksetariife kindlaks määrates eraldi välja kindlustusmaksete puhassummad ja nendele lisanduvad muud tasud, lähtudes oma tehnilistest baasidest, mis peavad olema piisavalt suured ja kajastama vähemalt viit aastat. Kui selliseid baase ei ole saadaval, võivad ettevõtjad kasutada turustatistikat. Kui ISVAP tuvastab konkreetsete piirkondade või konkreetsete kindlustusvõtjate liikide osas kõrvalehoidmise kohustusest anda kindlustuskaitset, kohaldatakse rahatrahvi, mis moodustab 3% viimases heakskiidetud bilansis näidatud liikluskindlustusmaksete summast ning on minimaalselt 1 miljon eurot ja maksimaalselt 5 miljonit eurot. Kui kindlustamiskohustusest hoitakse kõrvale korduvalt, võidakse ettevõtjalt ära võtta kohustusliku liikluskindlustuse valdkonnas tegutsemise luba.”
8.
Seaduse nr 990 artikkel 12 bis sätestab:
„1.   Selleks et tagada avatus ja konkurents kindlustusteenuste osutamisel ning piisava teabe andmine klientidele, teevad kohustusliku liikluskindlustuse valdkonnas tegutsevad ettevõtjad üldsusele teatavaks kindlustusmaksete summad ning lepingute üld- ja eritingimused, mida kohaldatakse Itaalia Vabariigi territooriumil.
2.   Iga kindlustusseltsi poolt kindlaks määratud kindlustusmaksete summad nendele kindlustusvõtjatele, kes on eelnenud kahe aasta jooksul kuulunud maksimaalse soodustusega kategooriasse, peavad olema kogu riigi territooriumil ühetaolised.
3.   Kindlustusselts teeb lõike 1 kohaselt teatavaks kindlustusmaksete summad ja lepingutingimused igas oma müügipunktis ja internetisaitidel, võimaldades kasutajatel seega arvutada välja kindlustusmakseid ja saada teavet autode, mootorrataste, mopeedide ja muude kindlustatavate sõidukite suhtes sõlmitavate kindlustuslepingute tingimuste kohta.
[…]
5.   Lõigetes 1 ja 3 ette nähtud kohustuste rikkumise või mittetäieliku täitmise eest karistatakse halduskorras rahatrahviga 2600-10300 eurot. Sellise täitmata jätmise või viivituse korral, mis ületab 30 päeva, kõnealune rahatrahv kahekordistatakse.”
9.
Seaduse nr 990 artikli 12 quater lõige 1 sätestab:
„Kui kindlustusselts rikub kohustust või hoidub kõrvale kohustusest võtta vastu võimalike kindlustusvõtjate pakkumused kohustusliku liikluskindlustuse sõlmimiseks kooskõlas artikliga 11, karistatakse teda rahatrahviga summas 3-9 miljonit liiri vastavalt toime pandud rikkumisele.”
10.
Seaduse nr 990 artikli 11 lõikes 1 sätestatud lepingute sõlmimise kohustus jäeti kehtima vastavalt 1. jaanuaril 2006 jõustunud . aasta seadusandliku dekreedi nr 209 (Gazzetta Ufficiale della Repubblica Italiana nr 239, ) (Erakindlustuse seadustik; edaspidi „seadustik”) artikli 132 lõikele 1. Seadustiku artikli 132 lõige 1 sätestab:
„Kindlustusseltsid on vastavalt lepingutingimustele ja kindlustusmaksetariifidele, mille nad peavad ette kindlaks määrama mootorsõidukite kasutamisega seotud iga riski suhtes, kohustatud vastu võtma neile esitatud pakkumused seoses kohustusliku liikluskindlustusega, ilma et see piiraks nende õigust vajadust mööda hinnata varasemate nõuete lehel näidatud andmete õigsust ning identifitseerida kindlustusvõtja ja sõiduki omanik, kui selleks pole kindlustusvõtja.”
11.
Seadustiku artikli 132 lõige 2, kus nähakse ette erand seadustiku artikli 132 lõikes 1 sisalduvast üldisest lepingute sõlmimise kohustusest, sätestab:
„Kindlustussseltsid võivad seoses lõikest 1 tulenevate kohustuste täitmisega taotleda loa piiramist sõidukiparkidega seotud tegevusele.”
12.
Seaduse nr 990 artikli 11 lõige 1 bis asendati seadustiku artikli 35 lõikega 1 ja artikli 314 lõikega 2. Seadustiku artikli 35 lõige 1 sätestab:
„Kindlustusmaksetariife kindlaks määrates arvutab ettevõtja eraldi välja kindlustusmaksete puhassummad ja nendele lisanduvad muud tasud, lähtudes oma tehnilistest baasidest, mis peavad olema piisavalt suured ja kajastama vähemalt viie majandusaasta pikkust ajavahemikku. Kui selliseid baase ei ole saadaval, võib ettevõtja kasutada turu statistilisi andmeid.”
13.
Seadustiku artikli 314 lõige 2 sätestab:
„Artikli 132 lõikes 1 sätestatud kindlustamiskohustuse rikkumise või sellest kõrvalehoidmise eest teatavate piirkondade või konkreetsete kindlustusvõtjate liikide osas karistatakse halduskorras rahatrahviga summas üks miljon kuni viis miljonit eurot.”
14.
Seaduse nr 990 artikkel12 bis asendati seadustiku artiklitega 131 ja 313. Seadustiku artikkel 131 sätestab:
„1.   Selleks et tagada avalikkus ja konkurents kindlustusteenuste osutamisel ning piisava teabe andmine klientidele, teevad kohustusliku liikluskindlustuse valdkonnas tegutsevad ettevõtjad üldsusele igas müügipunktis ja internetis kättesaadavaks teabelehe ning lepingutingimused, mida kohaldatakse Itaalia Vabariigi territooriumil.
2.   Kindlustusselts teeb vastavaotstarbeliste prognooside kujul teatavaks kindlustusmaksete summad ja lepingutingimused igas oma müügipunktis ja internetisaitidel, mille kaudu on kasutajatel võimalik saada seesama prognoos rakendusmääruses näidatud sõidukite kohta. […]
3.   ISVAP kehtestab oma eeskirjadega kindlustusseltside ja vahendajate kohustused.”
15.
Seadustiku artikkel 313 sätestab:
„Artiklis 131 sätestatud kohustuste täitmata jätmise eest karistatakse halduskorras rahatrahviga summas üks tuhat kuni kümme tuhat eurot.”
16.
Seaduse nr 990 artikli 12 punkti d alapunkt 1 asendati seadustiku artikli 314 lõikega 1, mis sätestab:
„Artikli 132 lõikes 1 sätestatud kindlustamiskohustuse täitmisest keeldumise või sellest kõrvalehoidmise eest karistatakse halduskorras rahatrahviga summas 1500-4500 eurot.”
III. Kohtueelne menetlus ja kohtumenetlus
17.
Komisjon teatas 22. märtsi 2004. aasta kirjas Itaalia ametivõimudele oma seisukoha, et seaduse nr 990 artikli 11 lõige 1 ja lõige 1 bis ning artiklid 12 bis ja 12 quater muudetud kujul ei ole kooskõlas direktiivi 92/49 artiklitega 6, 29 ja 39. Itaalia ametivõimud teatasid . aasta kirjas oma seisukoha, et kohustuslikku liikluskindlustust käsitlevad Itaalia õigusaktid on vastavuses ühenduse õigusnormidega, sealhulgas täpsemalt direktiivi 92/49 artiklitega 6, 29 ja 39.
18.
Komisjon saatis 9. juulil 2004 Itaalia Vabariigile märgukirja. Komisjon märkis, et ta on hiljuti saanud kolmelt Itaalias teenuste osutamise vabaduse alusel kohustuslikku liikluskindlustust pakkuvalt kindlustusseltsilt kaebused seoses seaduse nr 990 artikli 11 lõike 1 bis kohaldamisega ISVAPi poolt. Komisjon oli seisukohal, et Itaalia Vabariik on rikkunud direktiivi 92/49 artikleid 6, 29 ja 39, ning kutsus Itaaliat esitama märkusi kahe kuu jooksul. Itaalia Vabariik vastas komisjoni märgukirjale . aasta kirjaga, märkides oma seisukoha, et Itaalia õigusnormid on täielikus vastavuses ühenduse õigusnormidega.
19.
Komisjon saatis 22. detsembril 2004 Itaalia Vabariigile täiendava märgukirja pärast seda, kui Euroopa Kohus oli teinud otsuse kohtuasjas CaixaBank France. (
3
) Komisjon oli nimelt seisukohal, et lepingute sõlmimise kohustuse seadmine kõikidele ettevõtjatele, kellel lubatakse pakkuda kohustuslikku liikluskindlustust Itaalias, piirab EÜ artiklist 43 tulenevat asutamisvabadust ja EÜ artiklist 49 tulenevat teenuste osutamise vabadust. Komisjon palus Itaalial esitada märkused ühe kuu jooksul.
20.
Kuna täiendavale märgukirjale vastust ei saabunud, saatis komisjon 18. oktoobril 2005 Itaalia Vabariigile põhjendatud arvamuse. Komisjon märkis selles põhjendatud arvamuses oma seisukoha, et Itaalia Vabariik ei ole täitnud oma kohustusi, mis tulenevad direktiivi 92/49 artiklitest 6, 29 ja 39 ning EÜ artiklitest 43 ja 49. Komisjon kutsus Itaalia Vabariiki võtma meetmeid selle põhjendatud arvamuse täitmiseks kahe kuu jooksul alates selle teatavakstegemisest.
21.
Itaalia Vabariik teatas 3. novembril 2005 komisjonile seadustiku avaldamisest Itaalia Vabariigi Teatajas (Gazzetta Ufficale della Repubblica Italiana). Itaalia Vabariik oli seisukohal, et seadustiku artikli 132 lõige 2, millega on ette nähtud kindlustusseltsi võimalus taotleda oma loa piiramist sõidukipargiga seotud äritegevusele, rahuldab komisjoni poolt märgukirjas esitatud vastuväited.
22.
Itaalia Vabariik väitis 30. detsembril 2005 vastuseks komisjoni põhjendatud arvamusele seda, et Itaalia õigusnormid on täielikus vastavuses ühenduse õigusnormidega. Samuti märkis Itaalia Vabariik, et ISVAPi menetlused kolme kindlustusseltsi vastu, kes pakuvad Itaalias teenuste osutamise vabaduse alusel liikluskindlustust ja kes esitasid komisjonile kaebused, on peatatud. Lisaks juhtis Itaalia Vabariik veel kord komisjoni tähelepanu seadustiku artikli 132 lõikele 2.
23.
Arvestades Itaalia Vabariigi vastust komisjoni põhjendatud arvamusele, saatis komisjon 10. aprillil 2006 sellele liikmesriigile täiendava põhjendatud arvamuse. Komisjon märkis, et seaduse nr 990 artikli 11 lõikes 1 sisalduv lepingute sõlmimise kohustus on seotud kindlustusseltsidele kehtestatud kohustusega arvutada kindlustusmaksetariife vastavalt oma tehnilistele baasidele, mis peavad olema piisavalt suured ja kajastama vähemalt viit aastat. Komisjoni sõnul on kindlustusmaksetariifide reguleerimine vastuolus direktiivi 92/49 artiklitega 6, 29 ja 39. Lisaks märkis komisjon, et kindlustusmaksetariifide finantsjärelevalvega, mida teostab ISVAP, rikutakse direktiivi 92/49 artiklit 9, mille kohaselt on selline järelevalve päritoluliikmesriigi kohustus. Samuti oli komisjon seisukohal, et seaduse nr 990 artikli 11 lõikes 1 sisalduv lepingute sõlmimise kohustus piirab põhjendamatult asutamisvabadust, mis tuleneb EÜ artiklist 43, ja teenuste osutamise vabadust, mis tuleneb EÜ artiklist 49.
24.
Itaalia Vabariik märkis 18. mail 2006 vastuseks komisjoni täiendavale põhjendatud arvamusele veel kord oma seisukoha, et Itaalia õigusnormidega kehtestatud kohustus sõlmida lepinguid ning kindlustusmaksetariifide arvutamisega seotud eeskirjad on vastavuses ühenduse õigusnormidega. Itaalia Vabariik juhtis taas komisjoni tähelepanu seadustiku artikli 132 lõike 2 sätetele. Peale selle märkis Itaalia Vabariik, et kõnealused Itaalia õigusnormid on põhjendatud muu hulgas avaliku huviga.
25.
Kuivõrd komisjon asus seisukohale, et Itaalia argumendid vastuseks täiendavale põhjendatud arvamusele ei ole piisavad, otsustas komisjon esitada käesoleva hagi.
26.
Euroopa Kohtu presidendi 21. juuni 2007. aasta määrusega lubati Soome Vabariigil astuda menetlusse Itaalia Vabariigi nõuete toetuseks.
27.
Kirjalikke märkusi esitasid komisjon, Itaalia Vabariik ja Soome Vabariik. Komisjon ja Itaalia Vabariik esitasid suulisi märkusi kohtuistungil, mis peeti 13. mail 2008.
IV. Poolte nõuded
28.
Komisjon palub Euroopa Kohtul tuvastada, et:
—
kehtestades ja jättes kehtima õigusnormid, mille kohaselt tuleb liikluskindlustuse makseid arvutada kindlaksmääratud näitajate alusel;
—
allutades liikluskindlustuse maksed järelkontrollile,
on Itaalia Vabariik rikkunud kindlustustoodete vaba turustamisega seotud kohustusi, mis on talle pandud nõukogu […] direktiivi 92/49/EMÜ […] artiklites 6, 29 ja 39 sisalduvate sätetega, mis käsitlevad hinna määramise vabadust;
—
kontrollides üksikasjalikke eeskirju, mille kohaselt kindlustusseltsid, kelle peakontor on teises liikmesriigis, kuid kes tegutsevad asutamisvabadust või teenuste osutamise vabadust kasutades Itaalias, arvutavad oma kindlustusmakseid;
—
määrates sanktsioone kindlustusmaksete arvutamist puudutavate Itaalia õigusnormide rikkumise eest isegi nendele kindlustusandjatele, kelle peakontor on teises liikmesriigis, kuid kes tegutsevad Itaalias asutamisvabadust või teenuste osutamise vabadust kasutades,
on Itaalia Vabariik rikkunud direktiivi 92/49 artiklist 9 tulenevaid kohustusi;
—
jättes kehtima kõigi kindlustusandjate – sealhulgas nende, kelle peakontor on teises liikmesriigis, kuid kes tegutsevad Itaalias asutamisvabadust või teenuste osutamise vabadust kasutades – kohustuse sõlmida liikluskindlustuse lepinguid,
on Itaalia Vabariik rikkunud Euroopa Ühenduse asutamislepingu artiklitest 43 ja 49 tulenevad kohustusi;
mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.
29.
Itaalia palub hagi tagasi lükata.
V. Vastuvõetavus
30.
Kohtuistungil, mis peeti 13. mail 2008, väitis Itaalia Vabariik, et käesolevas kohtuasjas esitatud hagiavaldus on vastuvõetamatu. Itaalia Vabariigi sõnutsi on komisjon „pööranud täiesti vastupidiseks” Itaalia vastu esitatud „nõuete loogika”. Itaalia Vabariik on seisukohal, et algul kritiseeris komisjon kindlustusmaksetariife käsitlevaid siseriiklikke eeskirju. Seejärel esitas komisjon vastuväiteid üksnes lepingute sõlmimise kohustusele, mis on kehtestatud kindlustusseltsidele asjakohaste Itaalia õigusnormidega.
31.
Komisjon on seisukohal, et hagiavaldus on vastuvõetav.
32.
Mina olen seisukohal, et Itaalia Vabariigi esindaja poolt vastuvõetavuse osas esitatud väide on mõneti ebamäärane. Siiski nähtub Itaalia Vabariigi esindaja konkreetsest viitest käesolevas kohtuasjas esitatud „hagiavalduse vastuvõetamatusele”, (
4
) et selle liikmesriigi arvates oli kohtueelne menetlus, mis viis käesolevas kohtuasjas hagiavalduse esitamiseni, vigane, sest komisjon muutis kohtueelse menetluse ja hagi esitamise käigus oma seisukohti Itaalia õigusnormide suhtes esitatud teatavate vastuväidete suhtelise tähtsuse osas.
33.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kohtueelse menetluse eesmärk on anda asjaomasele liikmesriigile võimalus ühelt poolt viia oma tegevus kooskõlla ühenduse õigusest tulenevate kohustustega ning teiselt poolt esitada komisjoni väidetele vastuväited. (
5
) Seega on kõnealuse menetluse nõuetekohane läbiviimine oluline liikmesriikide õiguste kaitse garantii, mida nõuab EÜ asutamisleping. Ainult siis, kui seda garantiid on järgitud, saab Euroopa Kohus otsustada võistlevas menetluses, kas riik on tegelikult kohustusi rikkunud, nagu väidab komisjon. (
6
)
34.
Peale selle tuleb märkida, et EÜ artiklis 226 nimetatud põhjendatud arvamuses tuleb järjepidevalt ja üksikasjalikult esitada põhjused, mis viisid komisjoni järeldusele, et asjaomane liikmesriik on jätnud täitmata asutamislepingust tulenevad kohustused, kuid sellised ranged üksikasjalikkuse nõuded ei saa kehtida märgukirja suhtes, sest see võib sisaldada ainult etteheidete esialgset lühikokkuvõtet. (
7
)
35.
Seda kohtupraktikat arvestades tuleb uurida, kas komisjon on taganud Itaalia Vabariigi kaitseõiguste järgimise kohtueelses menetluses.
36.
Tuleb meenutada, et täiendavas põhjendatud arvamuses väitis komisjon, et seaduse nr 990 artikli 11 lõikes 1 sisalduv lepingute sõlmimise kohustus on seotud kindlustusseltsidele kehtestatud kohustusega arvutada kindlustusmaksetariife teataval viisil, mis on vastuolus direktiivi 92/49 artiklitega 6, 29 ja 39. Lisaks oli komisjon seisukohal, et kindlustusmaksetariifide arvutamise finantsjärelevalvega, mida teostab ISVAP, rikutakse direktiivi 92/49 artiklit 9. Samuti asus komisjon seisukohale, et lepingute sõlmimise kohustus, mille Itaalia õigusnormid kindlustusseltsidele seavad, piirab põhjendamatult asutamisvabadust, mis tuleneb EÜ artiklist 43, ja teenuste osutamise vabadust, mis tuleneb EÜ artiklist 49.
37.
Olen arvamusel, et täiendav põhjendatud arvamus ja käesolevas kohtuasjas esitatud hagiavaldus põhinevad ühtedel ja samadel väidetel. Käesolevas kohtuasjas esitatud hagiavalduses on väited järjestatud samamoodi nagu täiendavas põhjendatud arvamuses. Lisaks – vastupidiselt Itaalia Vabariigi väitele (
8
) – kritiseeris komisjon oma märgukirjas ja täiendavas märgukirjas konkreetselt kindlustusseltsidele kehtestatud lepingute sõlmimise kohustust ja kindlustusmaksetariife käsitlevaid eeskirju, mis tulenevad asjakohastest Itaalia õigusnormidest. (
9
)
38.
Sellepärast olen seisukohal, et komisjoni poolt kohtueelses menetluses esitatud vastuväited olid piisavalt selged selleks, et Itaalia Vabariik saaks rakendada oma kaitseargumente käesolevas Euroopa Kohtu menetluses.
39.
Täielikkuse huvides tuleks mainida komisjoni esindaja poolt kohtuistungil väljendatud seisukohta, mille kohaselt Itaalia Vabariigi väide vastuvõetamatuse kohta on seotud sellega, et komisjon järjestas oma repliigis ümber Itaalia Vabariigile tehtavate etteheidete suhtelise tähtsuse, arvestades kõnealuse liikmesriigi poolt kostja vastuses esitatud argumente. Samuti märkis komisjon, et käesolevas kohtuasjas Itaalia Vabariigi poolt esitatud kostja vastusest sai ta aru, et „sanktsioonide ainus eesmärk oli tagada lepingute sõlmimise kohustusest kinnipidamine”.
40.
Selles suhtes märkis komisjon tõepoolest käesolevas kohtuasjas esitatud repliigis, et arvestades Itaalia Vabariigi esitatud kostja vastust ja suhtelist tähtsust, mida see liikmesriik omistab komisjoni hagis esitatud etteheidetele, on etteheited, mis käsitlevad esiteks direktiivi 92/49 artiklite 6, 29 ja 39 rikkumist ja teiseks direktiivi 92/49 artikli 9 rikkumist, pelgalt kõrvaletteheited peamisele etteheitele, mis käsitleb EÜ artiklite 43 ja 49 rikkumist kindlustusseltsidele lepingute sõlmimise kohustuse kehtestamise teel.
41.
Minu arvates tuleks komisjoni repliiki ja tema poolt kohtuistungil esitatud avaldust tema etteheidetele omistatava suhtelise tähtsuse kohta tõlgendada Euroopa Kohtu kodukorra artikli 42 lõiget 2 arvestades. Nimetatud artikli kohaselt ei tohi menetluse käigus esitada uusi väiteid, kui need ei tugine faktilistele ja õiguslikele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus.
42.
Olen seisukohal, et komisjon ei esitanud repliigis uusi väiteid, mis poleks juba sisaldunud komisjoni hagiavalduses käesolevas kohtuasjas. Peale selle olen arvamusel, et komisjoni poolt Itaalia Vabariigile esitatud etteheidete suhtelise tähtsuse ümberjärjestamine ning etteheide, mis puudutab seaduse nr 990 artikli 11 lõikega 1 (muudetud redaktsioon) kehtestatud lepingute sõlmimise kohustusest tulenevat EÜ artiklite 43 ja 49 rikkumist, kui peamine etteheide, ei tekita uut väidet kodukorra artikli 42 lõike 2 tähenduses, vaid kõigest laiendab juba esitatud väidet, mida tuleb pidada vastuvõetavaks. (
10
)
43.
Järelikult tuleb Itaalia Vabariigi esitatud vastuvõetamatuse vastuväide tagasi lükata.
VI. Põhiküsimus
A. Sissejuhatav märkus
44.
Käesolev hagi põhineb kolmel etteheitel. Et kohtuasja pooled näivad pidavat peamiseks etteheiteks komisjoni väidet, mille kohaselt Itaalia Vabariik ei ole täitnud EÜ artiklitest 43 ja 49 tulenevaid kohustusi, käsitlen kõigepealt seda etteheidet.
B. Esimene etteheide – EÜ artiklite 43 ja 49 rikkumine
1. Poolte argumendid
45.
Komisjon on seisukohal, et lepingute sõlmimise kohustus, mis on kehtestatud seaduse nr 990 artikli 11 lõikega 1 (
11
) kõikide kindlustatud isikute ja kõikide Itaalia piirkondade osas kõikidele kindlustusseltsidele, kellel on lubatud pakkuda Itaalias kohustuslikku liikluskindlustustust, piirab EÜ artiklist 43 tulenevat asutamisvabadust ja EÜ artiklist 49 tulenevat teenuste osutamise vabadust. EÜ artiklist 43 tulenevat asutamisvabadust ja EÜ artiklist 49 tulenevat teenuste osutamise vabadust piiravad ka seaduse nr 990 artikli 11 lõige 1 bis, artikkel 12 bis ja artikli 12 quater lõige 1, (
12
) millega on ette nähtud sanktsioonide rakendamine ISVAPi poolt ja mida nimetatud asutus kohaldab ainult selleks, et takistada lepingute sõlmimise kohustusest kõrvalehoidmist.
46.
Komisjon märkis 13. mail 2008 kohtuistungil, et lepingute sõlmimise kohustus on halvim piirang, mida seadusandja saab ettevõtjale kehtestada, sest sellega jäetakse ettevõtja ilma tema põhivabadusest valida partner, kellele ta oma kaupa müüb või teenuseid osutab. Komisjon möönab, et siiski võib esineda olukordi – nagu vee, gaasi ja elektri tarnimise puhul –, kus lepingute sõlmimise kohustus on õigustatud.
47.
Komisjoni sõnul pidurdab Itaalia õigusnormidega kehtestatud lepingute sõlmimise kohustus teistes liikmesriikides asuvaid kindlustusseltse Itaalias tegevust alustamast ja seal teenuseid osutamast ning seega pärsib pääsu Itaalia turule. Lepingute sõlmimise kohustuse tõttu ei saa kindlustusseltsid teha strateegilisi turuga seotud valikuid: valida vabalt kindlustusteenuseid, mida nad soovivad osutada, ja isikuid, kellele nad soovivad neid osutada. Selleks et tegutseda kooskõlas Itaalia õigusnormidega, peavad kindlustusseltsid kandma kulusid, mis on nende ettevõtlusstrateegiat arvestades täiesti ülemäärased. Selliseid lisakulud, mis tegelikult pärsivad kindlustusseltside pääsu Itaalia turule, on veelgi piiravamad nende kindlustusseltside jaoks, kes pakuvad Itaalias teenuste osutamise vabaduse alusel liikluskindlustust ja seega soovivad teha Itaalia turul piiratud arvu juhutehinguid. Ühenduse kindlustusseltse takistatakse üha rohkem arendamast oma tegevust Itaalias ning seega muudetakse nende pääs Itaalia liikluskindlustusturule liiga kulukaks ja riskantseks. Komisjon märgib samuti, et teiste liikmesriikide kindlustusseltse takistatakse pakkumast kohustuslikku liikluskindlustust teatavates Itaalia piirkondades, kus neil oleks keelelistel põhjustel või geograafilisest paiknemisest tulenevalt kasulik seda teha.
48.
Veel märgib komisjon oma repliigis, et siseriiklikud kindlustusseltsid saavad tasakaalustada ebamugavusi, mis tulenevad kindlustuskatet soovivate isikutega lepingute sõlmimise kohustusest, võimalusega müüa nendele isikutele mitut eri liiki kindlustust.
49.
Komisjon tõstis esile raskused, millega puutusid kokku kolm kindlustusseltsi Prantsusmaalt, Belgiast ja Iirimaalt, kes pakkusid Itaalias kohustuslikku liikluskindlustust teenuste osutamise vabaduse alusel. Esimene juhtum puudutas Prantsuse kahjukindlustusseltsi, kellel on filiaalid 14 liikmesriigis, kus ta rakendab ühesugust ärimudelit, mis hõlmab kaubandus- ja tööstuskindlustust ning liikluskindlustuse pakkumist suurte kommertssõidukiparkide jaoks. Alates 2003. aastast väitis ISVAP selle kindlustusseltsi kohaldatavate tariifide põhjal, et kindlustusselts püüab kõrvale hoida seaduse nr 990 artiklist 11 tulenevatest kohustustest. ISVAP nõudis, et see kindlustusselts teataks ISVAPile süstemaatiliselt oma tariifid ja pakuks tariifid kõikide kindlustusvõtjate liikide jaoks kõikides geograafilistes piirkondades, sealhulgas ka nendes, kus kindlustusseltsil ei olnud strateegilist huvi tegutseda. ISVAP määras sellele kindlustusseltsile ühe miljoni euro ulatuses trahve. Komisjon viitas ka Belgia kindlustusseltsile, kellel on filiaalid 13 liikmesriigis ja kes pakub teenuste osutamise vabaduse alusel liikluskindlustust hargmaistele äriühingutele pakutava muu kindlustuse raames. ISVAP väitis 2003. aastal, et see kindlustusselts hoiab kõrvale seaduse nr 990 artiklist 11 tulenevatest kohustustest, ning eelkõige, et tema kohaldatavad tariifid on turu keskmisest oluliselt kõrgemal tasemel ning nende eesmärk on hoida kõrvale kindlustuse pakkumise kohustusest. ISVAP trahvis Belgia kindlustusseltsi ühe miljoni euroga. Lõpuks viitas komisjon ühele Iirimaal asuvale kindlustusseltsile, mis kuulub hargmaisesse autolaenutuskontserni. See kindlustusselts, millel on filiaalid kaheksas liikmesriigis, on ainult kümne töötajaga väikeettevõtja, kes pakub kindlustust oma emaühingutele ega soovi pakkuda kindlustust üldsusele üheski üheksast liikmesriigist, kus ta tegutseb. Kuigi selle kindlustusseltsi tegevus Itaalias piirdus alates 1997. aastast liikluskindlustuse pakkumisega tema emaühingutele kuuluvatele äriühingutele, asus ISVAP seisukohale, et see kindlustusselts peab täitma seaduse nr 990 artiklit 11. Komisjoni sõnul oleks ISVAPi nõuete täitmine eeldanud sellelt kindlustusseltsilt väga suurt investeeringut, mis seisnenuks internetisaidi loomises, tariifide arvutamises vastavalt ISVAPi suunistele, veebisaidi ajakohastamises ning teenuse sisseseadmises, et vastata võimalike kindlustusvõtjate hinnapakkumissoovidele. Liiati, kui see ettevõtja peaks pakkuma Itaalias üldsusele liikluskindlustust, avaldaks see otsest mõju tema solventsusmarginaaliga seotud kohustustele. ISVAPi seatud ülemäärase koorma tõttu lakkas see kindlustusselts Itaalias tegutsemast ning nüüd hangivad tema emaühingud liikluskindlustust kontserniväliselt kindlustusseltsilt.
50.
Komisjoni sõnul sattusid kõnealused kindlustusseltsid olukorda, mis sarnanes Hispaania panga omale kohtuasjas CaixaBank France. (
13
) Nimetatud kohtuasjas otsustas Euroopa Kohus, et Prantsusmaa õiguses ettenähtud keeld maksta nõudehoiuse kontodelt intressi takistab tõsiselt neil äriühingutel tegutseda viimati mainitud liikmesriigis asuva tütarettevõtja kaudu, mis mõjutab nende juurdepääsu turule.
51.
Komisjon on seisukohal, et hoolimata seadustiku artikli 132 lõike 2 vastuvõtmisest, millega kehtestati üldise lepingute sõlmimise kohustuse erand ja mis võis lahendada eespool punktis 49 mainitud kolme kindlustusseltsi hulgast ühe probleemid, on sellel sättel siiski väike mõju lepingute sõlmimise kohustuse väga laiale ulatusele.
52.
Lisaks kujutab lepingute sõlmimise kohustus komisjoni sõnul endast takistust, mis ei ole põhjendatud ega proportsionaalne, võrreldes taotletava eesmärgiga. Euroopa Kohtu praktika kohaselt võib avaliku korra kontseptsioonile tugineda avaliku korra nõudeid ähvardava reaalse ja piisavalt tõsise ohu korral, mis mõjutab mõnd ühiskonna põhihuvi. Nagu Euroopa Kohus on korduvalt märkinud, tuleb avaliku korraga seotud erandit – nagu kõiki asutamislepingu aluspõhimõtete erandeid – siiski tõlgendada kitsendavalt. Komisjon möönab, et tarbijakaitse kujutab endast avalikes huvides olevat eesmärki, mis võib õigustada asutamislepinguga ette nähtud alusvabaduste piiramist. Siiski on ta seisukohal, et Itaalia õigusnormides sätestatud kindlustuse pakkumise kohustus ei suurenda tegelikult tarbijate kaitstust, sest see takistab selliste spetsialiseerunud kindlustusseltside teket, kes võiksid tarbijate vajadusi paremini rahuldada, ning vähendab kindlustusseltside arvu Itaalias.
53.
Samuti on komisjon seisukohal, et seadusega nr 990 ja seadustikuga kehtestatud lepingute sõlmimise kohustus ei ole asjakohane meede selleks, et tagada – nagu Itaalia Vabariik väidab – piisava hüvitise võimaldamist kahju kannatanud kolmandatele isikutele. Kahju kannatanud kolmandaid isikuid kaitsevad piisavalt muud asjakohasemad vahendid, mis on ette nähtud ühenduse õigusega, et hoida ära selliste muude kooskõlastamata siseriiklike vahendite tekkimist, mille õigustatud eesmärgid on seotud avaliku huviga, kuid mis tarbetult piiravad asutamisvabadust ja teenuste osutamise vabadust. Selles suhtes peab iga liikmesriik vastavalt nõukogu 24. aprilli 1972. aasta direktiivi 72/166/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
14
) artikli 3 kohaselt võtma vajalikud meetmed, tagamaks et nende sõidukite kasutamisel, mille põhiasukoht on tema territooriumil, on tsiviilvastutus kaetud kindlustusega. Lisaks peab iga liikmesriik vastavalt nõukogu . aasta teisele direktiivile 84/5/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
15
) looma organi, mille ülesandeks on maksta hüvitist kindlustamata või tundmatu sõidukiga põhjustatud kahju eest. Peale selle peab iga kindlustusselts, kes soovib asutamisvabaduse või teenuste osutamise vabaduse alusel pakkuda kohustuslikku liikluskindlustust, saama vastavalt direktiivi 92/49 artiklitele 32 ja 35 vastava liikmesriigi riikliku garantiifondi liikmeks. Komisjon on veel seisukohal, et lepingute sõlmimise kohustus ei saa olla õigustatud eesmärgiga piirata garantiifondi makstavaid hüvitisi või sotsiaalkindlustussüsteemi kulusid, mis tulenevad õnnetustest, milles osalevad kindlustamata juhid. Selles osas märgib komisjon, et Euroopa Kohtu süstemaatilise praktika kohaselt ei tohi puhtalt finants- või majanduslikke põhjusi pidada imperatiivseteks nõueteks, mis õigustavad asutamislepinguga tagatud vaba liikumise piiranguid.
54.
Samuti väidab komisjon, et Itaalia õigusaktidega kehtestatud üldine lepingute sõlmimise kohustus on ülemäära piirav selleks, et saavutada selle väidetavat eesmärki: tagada, et teatavat liiki juhid või Itaalia teatavates piirkondades elavad juhid saaksid kindlustuse. Need kaalutlused on mutatis mutandis kohaldatavad ka Itaalia Vabariigi poolt mainitud eesmärgile kaitsta kahju kannatanud kolmandaid isikuid.
55.
Komisjon märgib, et kuna Itaalia Vabariik konkreetselt märkis, et kõnealused õigussätted võeti vastu selleks, et takistada noorte juhtide ja Lõuna-Itaalias elavate juhtide diskrimineerimist, tulnuks sellepärast üldise lepingute sõlmimise kohustuse kehtestamise asemel vastu võtta eriakt, millega oleks lahendatud nende juhtide raskused kindlustuse saamisel. Samuti väidab komisjon, et Itaalia Vabariik ei ole esitanud andmeid noorte juhtide või teatavates Itaalia piirkondades elavate juhtide probleemide kohta. Lisaks ei ole komisjoni arvates olemas absoluutset õigust vabalt sõidukit juhtida. Arvestades, et kõnealust õigust saab piirata avaliku ohutuse eesmärgil, näiteks kui isikud juhivad sõidukit uimastite või alkoholi mõju all, tuleks ka kindlustusseltsidel lubada keelduda kindlustuse andmisest sellistele juhtidele.
56.
Veel toonitab komisjon, et muud liikmesriigid nagu Prantsusmaa, Belgia, Hispaania, Madalmaad ja Portugal on võtnud vastu vähem piirava korra kui see, mis on ette nähtud Itaalia õigusnormidega, et saavutada Itaalia Vabariigi näidatud eesmärgid. Kui nendes liikmesriikides keeldutakse juhile kohustuslikku liikluskindlustust andmast, sekkub riigiasutus, tagamaks et juht saab kindlustuse. Itaalia seadusandja on aga pannud selle selgelt avaliku koorma eraettevõtjatele, kehtestades neile kohustuse sõlmida lepinguid.
57.
Itaalia Vabariik ja Soome Vabariik on seisukohal, et sõidukijuhtidele pandud kohustus hankida kohustuslik liikluskindlustus ja kindlustusseltsidele pandud kohustus sõlmida lepinguid on omavahel otseselt sümmeetriliselt ehk kahepoolselt seotud.
58.
Itaalia Vabariik märgib, et kuigi kohustuslik liikluskindlustus on erakindlustus, on sellel ikkagi ühiskondlik eesmärk, nimelt vajadus tagada, et liiklusõnnetuste ohvriks sattuvad kolmandad isikud saavad tõhusalt ja kiiresti hüvitise. Selle eesmärgi tagamiseks võeti 20. aprillil 1959 Strasbourgis vastu Euroopa kohustusliku liikluskindlustuse konventsioon. Kehtestades kindlustusseltsidele lepingute sõlmimise kohustuse, püüab Itaalia Vabariik kaitsta juhte kui tarbijaid diskrimineerimise eest ja kaitsta liiklusõnnetuste ohvreid. Sellepärast tuleb lepingute sõlmimise kohustust vaadelda selle ühiskondliku funktsiooni kontekstis, mis on seotud avalikku korda puudutavate eesmärkidega. Itaalia Konstitutsioonikohtu sõnul on liiklusõnnetuste ohvrite kaitsmine avalik huvi, sest see on vahend Itaalia põhiseaduse artiklis 2 sätestatud ühiskondliku solidaarsuse nõuete täitmiseks. Nii juhtidele kui ka kindlustusseltsidele pandud lepingute sõlmimise kohustus on seotud ka liiklusohutusega, sest selle eesmärk on vähendada õnnetustest põhjustatud kahju. Itaalia Vabariigi sõnul ei tohiks äritegevuse vabadus ohtu seada kõnealuseid eesmärke. Kui komisjoni argumentidega nõustuda, põhineks kohustusliku liikluskindlustuse süsteem pelgalt turuloogikal ja kaotaks oma ühiskondliku eesmärgi.
59.
Itaalia Vabariik väidab, et kui kindlustusseltsidel lubatakse loobuda soovimatutest klientidest, võib juhtuda, et kõnealused juhid on sunnitud toetuma kahtlastele ettevõtjatele ja dokumentide võltsimisele. Sümmeetria puudumine juhtidele ja kindlustusseltsidele pandud lepingute sõlmimise kohustuste vahel viiks kindlustuseta juhtide ja nende põhjustatud õnnetuste arvu kasvuni ning siis kasvaksid ka hüvitised, mida Itaalia liiklusõnnetuste ohvrite garantiifond maksaks liiklusõnnetuste ohvritele, samuti kohtumenetluste arv ning kaoks tõhus ja kiire hüvitiste maksmine liiklusõnnetuste ohvritele. 2005. aastal maksis Itaalia fond kindlustuseta juhtide osalusel tekkinud liiklusõnnetuste eest välja 113,4 miljonit eurot, mida on 17,1% rohkem kui 2004. aastal. Samuti lahendati 2005. aastal 13771 nõuet ehk 21,8% rohkem kui eelnenud aastal. Lisaks kasvasid õnnetustest tingitud nõuete suhtelised kulud, mille pidi välja maksma Itaalia garantiifond, kes maksab hüvitist muu hulgas ka tuvastamata sõidukitega seotud nõuete korral, 1995. aasta 7,4%-lt 2000. aastaks 12,6%-le ning seejärel 2004. aastal 27,4%-le, jõudes 2005. aastaks 30,6%-ni. Itaalia Vabariik on seisukohal, et üks selliste õnnetuste kasvu põhjus seisneb teatavate kindlustusseltside keeldumises anda kindlustust teatavat liiki juhtidele ja juhtidele, kelle elukoht on Lõuna-Itaalias. Selles osas, mis puudutab eespool punktis 53 nimetatud komisjoni väidet, et Itaalia Vabariik ei või esitada puhtalt finantspõhjusi, on Itaalia Vabariik seisukohal, et eespool näidatud andmed, mis käsitlevad juba oluliseks muutunud ja kasvavat probleemi, et juhid hoiduvad kõrvale kindlustuse hankimise kohustusest, näitavad, et kindlustusseltsidele kehtestatud lepingute sõlmimise kohustuse kaotamisel oleksid tõepoolest tõsised tagajärjed avalikule korrale ja sotsiaalkindlustussüsteemile.
60.
Itaalia Vabariik rõhutab, et kõnealuste õigusnormidega ei seata siseriiklikke kindlustusseltse eesõigustatud positsioonile nende ettevõtjate ees, kes tegutsevad Itaalias asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse alusel. Lisaks väidab ta, et kõnealune kohustus ei pidurda teiste liikmesriikide kindlustusseltse Itaalia turgu hõlvamast. Selles osas märgib Itaalia Vabariik, et sajast kindlustusseltsist, kes pakuvad Itaalias kohustuslikku liikluskindlustust, on ligi kolmandik teistest riikidest. Liiati ei muuda lepingute sõlmimise kohustus teistest liikmesriikidest pärit kindlustusseltside kasumit väiksemaks Itaalia ettevõtjate omast. Itaalia Vabariik on seisukohal, et kohustuslikku liikluskindlustust pakkuvate ettevõtjate põhilised kulud on seotud kindlustuspoliiside müügi struktuuri ja kahjukäsitlusvõrgu loomisega. Need kulud ei ole välismaiste ettevõtjate puhul suuremad kui Itaalia ettevõtjatel. Kohtuistungil märkis Itaalia Vabariik, et kindlustusseltsidele kehtestatud lepingute sõlmimise kohustusel pole mingit mõju, sest sellised ettevõtjad saavad vabalt määrata oma hindu ning seega on neile tagatud ettevõtlusvabadus.
61.
Selles osas, mis puudutab komisjoni väidet, et lepingute sõlmimise kohustus pidurdab ettevõtjaid, kelle peakontor asub muus liikmesriigis kui Itaalias, sest nad ei saa piirduda oma tegevuses teatavate Itaalia piirkondadega, on Itaalia Vabariik seisukohal, et komisjon on vääriti mõistnud kohustusliku liikluskindlustuse tehnilisi aluseid. Kohustuslikku liikluskindlustust saab pakkuda ainult suurele kindlustatute baasile. Peale selle märgib Itaalia Vabariik vastuseks komisjoni väitele, et lepingute sõlmimise kohustus takistab spetsialiseerunud kindlustusseltside teket, et on ebarealistlik eeldada, et Itaalias tekiksid kindlustusseltsid, kes spetsialiseeruksid kindlustuse pakkumisele „soovimatutele” klientidele.
62.
Kui Euroopa Kohus asub seisukohale, et lepingute sõlmimise kohustus piirab asutamisvabadust või teenuste osutamise vabadust, on Itaalia Vabariik seisukohal, et selline piiramine on asjakohane avaliku korra eesmärkide saavutamiseks, sotsiaalkindlustussüsteemi kaitsmiseks, maanteeohutuse ja tarbijakaitse huvides. Lepingute sõlmimise kohustus on võimaldanud Itaalia Vabariigil ohjata kindlustuseta juhtide probleemi, mis ilmneb teistes liikmesriikides, kus kindlustusseltsidel pole lepingute sõlmimise kohustust. Itaalia Vabariik on seisukohal, et ta on tõendanud Itaalias asuvate kindlustusseltside keeldumise kohustusliku liikluskindlustuse lepingute sõlmimisest ja selle keeldumise ulatuse. Selles osas tõi Itaalia Vabariik näiteid juhtumitest, kus juhtidelt nõuti täiesti põhjendamatuid 10000euroseid kindlustusmakseid. Lisaks osutas Itaalia Vabariik liiklusõnnetuste ohvritele garantiifondist välja makstavate summade pidevale kasvule ning sellele, et ISVAP algatas menetlused ainult vähestel lepingute sõlmimise kohustusest kõrvalehoidmise juhtudel, mis puudutasid kõige jultunumaid rikkumisi.
63.
Itaalia Vabariik on seisukohal, et lepingute sõlmimise kohustus on proportsionaalne. Vastupidiselt komisjoni väitele ei oleks praktiline ega ka õiguspärane piirata kohustus teatavatele juhtide liikidele või teatavatele Itaalia geograafilistele piirkondadele, sest see põhjustaks diskrimineerimist ning ajendaks ettevõtjaid mitte tegutsema nendes piirkondades, kus see kohustus kehtib. Samuti rõhutab Itaalia Vabariik, et seadustiku artikli 132 lõikega 2 on lepingute sõlmimise kohustust oluliselt leevendatud. Selles osas, mis puudutab teistes liikmesriikides sisse seatud alternatiivseid süsteeme, mille eesmärk on tagada, et juhid saavad hankida kohustusliku liikluskindlustuse, on Itaalia Vabariik seisukohal, et ehkki need võimalused võivad olla piisavad teatavate probleemidega, näiteks alkoholi ja uimastite kasutamisega tegelemiseks, ei saa nendega piisavalt lahendada probleeme Itaalias, kus suurele osale elanikkonnast keeldutaks kindlustuse andmisest. Peale selle väidab Itaalia Vabariik, et Hispaanias, kus on olemas riigiasutus (Consorcio de Compensación de Seguros), mis otseselt sekkub kindlustamaks sõidukeid, millele on keeldutud kindlustust andmast, ei ole lahendatud juhtidele kindlustuse andmata jätmise probleemi, kuivõrd kindlustamata on miljon sõidukit, s.o 14% autodest ja 54% mopeedidest. Ühendkuningriigis põhjustasid kindlustuseta juhid 2004. aastal 41000 liiklusõnnetust, mille kulud ulatusid 750 miljoni euroni. Kuna juhtide kohustusliku liikluskindlustuse kohustuse rakendamist ei ole ühenduse tasandil ühtlustatud, on igal liikmesriigil vabadus valida selline lahendus, mis kõige paremini vastab riigis valitsevale sotsiaalsele olukorrale.
64.
Soome Vabariik piirdus Itaalia Vabariigi toetuseks menetlusse astumisel EÜ artiklite 43 ja 49 rikkumise väite käsitlemisega. Soome Vabariik on seisukohal, et isegi kui lepingute sõlmimise kohustus piirab asutamisvabadust ja teenuste osutamise vabadust, on see kohustus avaliku korra ja tarbijakaitse huvides põhjendatud. Soome Vabariigi sõnul on kindlustusseltsidele Itaalia õigusnormidega kehtestatud lepingute sõlmimise kohustuse ülesanne tagada, et liiklusõnnetuste ohvrid saavad kiiresti ja tõhusalt hüvitise. Soome Vabariigi arvates on kohustuslik liikluskindlustus ja sotsiaalkindlustussüsteem omavahel otseselt seotud. Selliste liiklusõnnetuste korral, milles osalevad kolmandad isikud, maksavad kindlustusseltsid muu hulgas välja haiglakulud ja saamata jäänud töötasu.
65.
Soome Vabariik märgib, et kohtuasjas Omega (
16
) otsustas Euroopa Kohus, et ehkki keeld korraldada ärieesmärgil selliseid meelelahutuslikke mänge, milles matkitakse vägivallaakte inimeste suhtes, eriti inimeste tapmist, piirab teenuste osutamise vabadust, on see piirang avaliku korraga seotud kaalutlustel põhjendatud. A fortiori põhineb vajadus kaitsta liiklusõnnetustes kannatanuid – mis ongi juhtidele seatud kohustusliku liikluskindlustuse hankimise kohustuse ja kindlustusseltsidele seatud kohustusliku liikluskindlustuse andmise kohustuse raison d’être – avaliku korraga seotud kaalutlustel, mis õigustavad asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse piiramist. See, et mitmed liikmesriigid on eelistanud mitte kehtestada kindlustusseltsidele lepingute sõlmimise kohustust, ei tähenda, et kõnealused Itaalia meetmed oleksid ebaproportsionaalsed.
2. Hinnang
66.
Käesolevas menetluses ei ole vaidlustatud seda, et seaduse nr 990 artikli 11 lõikega 1 (
17
) on kehtestatud kõikidele Itaalias kohustuslikku liikluskindlustust pakkuvatele kindlustusseltsidele kohustus anda sellist kindlustust kõikidele kindlustatavate isikute liikidele kõikides Itaalia piirkondades. Sellise kindlustuse andmise kohustus kehtib nii siseriiklike kindlustusseltside suhtes kui ka nende kindlustusseltside suhtes, kes pakuvad Itaalias kindlustust asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse alusel. Seadustiku artikli 132 lõikega 2 on ette nähtud sellise kindlustamiskohustuse erand. Nimetatud sätte kohaselt võivad kindlustusseltsid taotleda kohustusliku liikluskindlustuse andmise loa piiramist sõidukiparkidega seotud tegevusele.
67.
Peale selle on seaduse nr 990 artikli 11 lõike 1 punktis a (
18
) sisuliselt sätestatud, et kohustusliku liikluskindlustuse andmise kohustuse täitmise tagamiseks peavad kindlustusseltsid arvutama oma kindlustusmakseid teataval viisil. Lisaks võib ISVAP sellesama sätte kohaselt määrata suuri trahve, kui ta tuvastab kõrvalehoidmise kohustusest anda kindlustuskaitset konkreetsete piirkondade või konkreetsete kindlustusvõtjate liikide osas. Kõnealused trahvid võivad olla vahemikus ühest miljonist kuni viie miljoni euroni. Seaduse nr 990 artikli 12 punkti d lõikega 1 (
19
) on samuti ette nähtud muud trahvid kindlustuskaitse andmisest keeldumise puhuks. Seaduse nr 990 artikli 12 punktis a (
20
) on sätestatud, et kindlustusseltsid peavad kindlustusmaksed ja lepingutingimused üldsusele teatavaks tegema.
68.
Tuleb märkida, et komisjon väitis oma hagiavalduses, et eespool punktides 66 ja 67 osutatud Itaalia õigusnormid kohalduvad võrdselt nii siseriiklikele kindlustusseltsidele kui ka nendele kindlustusseltsidele, kes pakuvad Itaalias kindlustust asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse alusel. Repliigis väitis komisjon aga seda, et kõnealustel Itaalia õigusnormidel on suurem mõju nendele ettevõtjatele, kes pakuvad Itaalias kindlustust asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse alusel. (
21
) Minu meelest ei selgu komisjoni poolt käesolevas menetluses esitatust täielikult see, kas ta on seisukohal, et kõnesolevad Itaalia õigusnormid kohalduvad võrdselt nii siseriiklikele kindlustusseltsidele kui ka Itaalias asutamisvabaduse või teenuste osutamise vabaduse alusel kindlustust pakkuvatele ettevõtjatele, või seisukohal, et viimati nimetatud ettevõtjaid nende õigusnormidega kaudselt diskrimineeritakse.
69.
Mulle ei tundu, et komisjon, kellel lasub liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses tõendamiskohustus, on nõuetekohaselt tõendanud, et seaduse nr 990 artikli 11 lõiked 1 ja 1 bis, artikkel 12 bis ja artikli 12 quater lõige 1 ning seejärel seadustiku artikli 35 lõige 1, artikkel 131, artikli 132 lõiked 1 ja 2, artikkel 313 ning artikli 314 lõiked 1 ja 2 avaldaksid erinevat mõju siseriiklikele kindlustusseltsidele ja nendele ettevõtjatele, kes pakuvad Itaalias kindlustust asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse alusel, (
22
) kui komisjonil tõepoolest see kavatsus oli.
70.
EÜ artiklis 43 sätestatud asutamisvabadus koostoimes EÜ artikliga 48 laieneb viimati nimetatud artikli tähenduses nii füüsilistele isikutele, kes on liikmesriigi kodanikud, kui ka juriidilistele isikutele EÜ artikli 48 tähenduses. Arvestades kehtestatud erandeid ja tingimusi, hõlmab see õigust alustada ja teha igasugust tööd füüsilisest isikust ettevõtjana teise liikmesriigi territooriumil, asutada ja juhtida ettevõtteid ning asutada esindusi, filiaale ja tütarettevõtjaid. EÜ artikkel 43 näeb ette asutamisvabaduse piirangute kaotamise. Taolisteks piiranguteks tuleb pidada mis tahes meetmeid, mis keelavad või takistavad nimetatud vabaduse kasutamist või muudavad selle vähem atraktiivseks. (
23
)
71.
EÜ artikli 49 kohaselt tuleb kaotada kõik teenuste osutamise vabaduse piirangud. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ei eelda teenuste osutamise vabadus mitte ainult kogu kodakondsusel põhineva diskrimineerimise keelamist teise liikmesriigi teenuseosutaja suhtes, vaid ka kõigi piirangute kaotamist, isegi juhul kui need laienevad vahet tegemata nii selle riigi kui ka teiste liikmesriikide teenuseosutajatele, kui need võivad keelata, takistada või muuta vähem soodsaks selle teenuseosutaja tegevuse, kelle asukoht on mõnes teises liikmesriigis, kus ta osutab seaduslikult sarnaseid teenuseid. (
24
)
72.
Arvestades, et nii EÜ artikkel 43 kui ka artikkel 49 on suunatud selliste meetmete vastu, mis ka juhul, kui need on kohaldatavad ilma kodakondsusest lähtuva diskrimineerimiseta, võivad takistada ühenduse kodanikke asutamislepinguga tagatud põhivabaduste teostamisel või muuta selle neile vähem atraktiivseks, on vaja kaaluda, kas Itaalia õigusnormidega kehtestatud kindlustamiskohustus (
25
) võib takistada või oluliselt pärssida nende kindlustusseltside tegevust, kes pakuvad Itaalias kohustuslikku liikluskindlustust asutamisvabaduse või teenuste osutamise vabaduse alusel.
73.
Olen seisukohal, et käesolevas menetluses on komisjon piisavalt tõendanud, et Itaalias seaduse nr 990 artikli 11 lõikega 1, selle lõike punktiga a, artikli 12 punktiga a ja artikli 12 punkti d alapunktiga 1 (
26
) kohustusliku liikluskindlustuse suhtes kehtestatud kohustuste tõttu ei saa kõnealusel turul tegutsevad ettevõtjad põhimõtteliselt (
27
) ja suurte trahvidega riskimata spetsialiseeruda sellise kindlustuskaitse andmisele teatavatele kindlustusvõtjate liikidele ega keskendada oma jõupingutusi ainult teatavatele geograafilistele või ka keelelistele piirkondadele Itaalias.
74.
Kindlustusselts, kellel on luba pakkuda Itaalias kohustuslikku liikluskindlustust, peab kõnealuste Itaalia õigusaktide kohaselt olema alates loa andmise kuupäevast valmis sõlmima tehinguid kõikide potentsiaalsete klientidega ja andma neile kohustuslikku liikluskindlustust.
75.
Samuti on komisjon minu arvates tõendanud, et Itaalia õigusnormidega ette nähtud kindlustamiskohustus võib lisada kindlustusseltsidele finants- ja logistilist koormust ning seega suurendada Itaalias tegutsevate ettevõtjate finantsriske. Selle kohta märkis Itaalia Vabariik oma menetlusdokumentides, et Itaalias kohustusliku liikluskindlustuse pakkumisega seotud põhilisi kulusid kannavad suuremas osas mitte asutamisvabaduse või teenuste osutamise vabaduse alusel tegutsevad ettevõtjad, vaid siseriiklikud ettevõtjad. (
28
) Minu arvates tuleks siiski rõhutada, et komisjon märkis – ilma Itaalia Vabariigi poolsete vastuväideteta –, et Itaalia õigusnormidega kehtestatud kindlustamiskohustus avaldab otsest mõju kindlustusseltsi solventsusmarginaaliga seotud kohustustele. (
29
)
76.
Veel nähtub, et kindlustamiskohustust kohaldatakse sõltumata kindlustusseltsi väljakujunenud turustrateegiast ja spetsialiseerumisest, finants- ja logistilistest võimalustest ning kogemustest kõnealusel turul.
77.
Sellepärast olen seisukohal, et komisjon on tõendanud, et kõnealused Itaalia õigusnormid võivad takistada (
30
) nišikindlustusele või teatavatele turgudele spetsialiseerunud kindlustusseltse sisenemast Itaalia kohustusliku liikluskindlustuse turule. (
31
) Komisjon on minu arvates tõendanud ka seda, et kõnealused Itaalia õigusnormid võivad takistada kindlustusseltse sisenemast Itaalia kohustusliku liikluskindlustuse turule, sest need võivad takistada järkjärgulist või ka juhuslikku või ebakorrapärast sisenemist sellele turule. (
32
)
78.
Minu meelest nähtub komisjoni menetlusdokumentides esile tõstetud kolme ettevõtjaga seotud asjaoludest – mida Itaalia Vabariik enamalt jaolt ei vaidlustanud –, kuigi need ei pruugi kajastada kõikidele kohustusliku liikluskindlustuse turule sisenevatele ettevõtjatele tekkivaid raskusi, et kõnealuste õigusnormidega loodud takistused võivad olla teatava ulatusega ning need ei ole pelgalt hüpoteetilised ega kõrvalised. (
33
)
79.
Ehkki seadustiku artikli 132 lõikes 2 sisalduv erand võib olla abiks teatavatele kindlustusseltsidele – nimelt neile, kes taotlevad sõidukiparkidega seotud tegevusele piiratud luba (
34
) –, olen seisukohal, et see erand on oma ulatuselt äärmiselt kitsas. Minu arvates ei kahanda kõnealune erand lepingute sõlmimise kohustusega (
35
) loodud piiranguid, millega seisavad vastamisi näiteks need kindlustusseltsid, kes on spetsialiseerunud kindlustusele muudel nišiturgudel peale sõidukiparkide. (
36
) Tegelikkuses võivad kindlustusseltsid olla kõnealuste Itaalia õigusnormide järgimiseks sunnitud oluliselt muutma oma olemasolevat ärimudelit. (
37
)
80.
Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub selgesti, et siseriiklikke meetmeid, mis võivad asutamislepinguga tagatud põhivabaduste teostamist piirata, saab õigustada ainult nelja tingimuse täitmisel: neid tuleb kohaldada mittediskrimineerival viisil, need peavad vastama üldisest huvist tulenevatele ülekaalukatele põhjustele, need peavad olema taotletava eesmärgi saavutamise tagamiseks sobivad ja need ei tohi minna kaugemale selle eesmärgi saavutamiseks vajalikust. (
38
)
81.
Selles suhtes tuleks meenutada, et komisjon ei ole käesolevas menetluses tõendanud, et kõnealused Itaalia õigusnormid avaldavad teistsugust mõju nendele kindlustusseltsidele, kes tegutsevad Itaalias asutamisvabaduse või teenuste osutamise vabaduse alusel. (
39
) Mis puudutab küsimust, kas need õigusnormid on põhjendatavad üldisest huvist tulenevate ülekaalukate põhjustega, väidab Itaalia Vabariik, et need võivad olla nendega põhjendatavad kahel alusel. Esiteks tagab lepingute sõlmimise kohustus, et teatavat liiki juhid, näiteks noored juhid või teatavates Itaalia piirkondades elavad juhid saavad hankida kohustusliku liikluskindlustuse. Teiseks tagab kindlustusseltsidele kehtestatud lepingute sõlmimise kohustus selle, et liiklusõnnetustes kannatanud kolmandad isikud saavad oma kahju eest hüvitist ning selline kahju ei vii sotsiaalkindlustussüsteemi ressursside kokkukuivamiseni. Itaalia Vabariik ja Soome Vabariik on seisukohal, et juhtide kohustus hankida kohustuslik liikluskindlustus ja kindlustusseltside kohustus sellist kindlustust anda on teineteisega otseselt seotud.
82.
Esimese põhjenduse osas arvan, et tarbijakaitsega saab põhjendada sekkumist asutamisvabadusse ja teenuste osutamise vabadusse. (
40
) Nagu eespool punktis 77 märgitud, võivad seaduse nr 990 artikli 11 lõikega 1, selle lõike punktiga a, artikli 12 punktiga a ja artikli 12 punkti d alapunktiga 1 (
41
) kindlustusseltsidele seoses kohustusliku liikluskindlustuse andmisega kehtestatud nõuded minu arvates takistada spetsialiseerunud kindlustusseltside esilekerkimist Itaalias. (
42
) Kuigi spetsialiseerunud kindlustusseltside puudumine või nende arvu kahanemine Itaalias võib olla kahjulik vähemalt teatavatele Itaalia tarbijatele, (
43
) olen kokkuvõttes seisukohal, et asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse piiranguid võib õigustada vajadus tagada, et kohustusliku liikluskindlustuse tarbijaid ei diskrimineerita põhjendamatult nende vanuse või elukoha põhjal.
83.
Sellepärast peab Itaalia Vabariik, kes on asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse piirangute põhjendamisel tuginenud raskustele, millega seisavad vastamisi teatavat liiki juhid ja Lõuna-Itaalias elavad juhid, esitama Euroopa Kohtule piisavad tõendid selle kohta, et lepingute sõlmimise kohustuse puududes jääksid need raskused pigem alles või kasvaksid. Selles osas väitis Itaalia Vabariik, et kindlustusseltsidele kehtestatud lepingute sõlmimise kohustuse kaotamine mõjutaks „laastavalt” ennekõike Lõuna-Itaaliat (Il Mezzogiorno). Märgiksin siiski, et kui jätta kõrvale Itaalia Vabariigi esitatud konkreetsed statistilised andmed, mis annavad tunnistust kogu Itaalias laialt levinud probleemist kindlustuseta sõidukite osalusel toimunud liiklusõnnetuste näol –hoolimata üldisest lepingute sõlmimise kohustusest –, (
44
) ei ole see liikmesriik esitanud praktiliselt mingeid tõendeid, millest nähtuks, et Lõuna-Itaalias elavad juhid ja noored juhid seisaksid selle kohustuse puududes vastamisi diskrimineerimise või suurema diskrimineerimisega. (
45
)
84.
Kui siiski nõustuda, et kindlustusseltsidele kehtestatud lepingute sõlmimise kohustuse puududes esineks noorte juhtide ja Lõuna-Itaalias elavate juhtide diskrimineerimise oht, on vaja kaaluda, kas Itaalia Vabariigi võetud meetmed ei ületa objektiivselt vajalikku. (
46
)
85.
On ilmne, et seaduse nr 990 artikli 11 lõikega 1 ja seejärel seadustiku artikli 132 lõikega 1 kehtestatud lepingute sõlmimise kohustus on üldist laadi ja kohaldub sõltumata asjaomaste tarbijate liigist ja elukohast. Seega näib see kohustus vähemalt prima facie olevat oma laadilt ebaproportsionaalne ja ülemäära piirav, sest see tundub minevat selgelt kaugemale sellest, mida on vaja taotletava eesmärgi saavutamiseks. (
47
)
86.
Siiski väidab Itaalia Vabariik sisuliselt seda, et lepingute sõlmimise kohustust ei ole võimalik piirata teatavatele tarbijaliikidele, sest juba see ise viiks diskrimineerimiseni. Kui piirata lepingute sõlmimise kohustus teatavatele Itaalia piirkondadele, ajendaks see Itaalia Vabariigi sõnul kindlustusseltse mitte tegutsema nendes piirkondades. Samuti on Itaalia Vabariik seisukohal, et teistes liikmesriikides sisse seatud teistsugused süsteemid, mille eesmärk on lahendada nende juhtide probleemid, kes ei saa hankida kohustuslikku liikluskindlustust, ja mis on vähem piiravad kui lepingute sõlmimise kohustus, osutuksid Itaalias esinevate probleemide puhul ebapiisavaks.
87.
Minu arvates ei või Euroopa Kohtu praktika kohaselt välistada Itaalia Vabariigi poolt vastu võetud meetmete proportsionaalsust pelgalt sellepärast, et teised liikmed on valinud kaitsesüsteemi, mis erineb Itaalia Vabariigis vastuvõetust. (
48
) Itaalia Vabariigis võib esineda konkreetseid asjaolusid, mis räägivad teistes riikides eelistatavate süsteemide Itaalias vastuvõtmise vastu. Arvestades aga, et puuduvad muud tõendid peale Itaalia Vabariigi esitatud tõendamata väidete, ei ole ma siiski veendunud, et asjaomasel liikmesriigil ei ole praktiliselt ega ka õiguslikult võimalik piirata lepingute sõlmimise kohustus (
49
) teatavate Itaalia piirkondade elanikele või teatavat liiki tarbijatele. Sellepärast olen seisukohal, et seaduse nr 990 artikli 11 lõikes 1, selle lõike punktis a, artikli 12 punktis a ja artikli 12 punkti d alapunktis 1 (
50
) on mindud kaugemale sellest, mida on objektiivselt vaja, et saavutada väidetav eesmärk: kaitsta teatavaid juhte diskrimineerimise eest.
88.
Mis puudutab Itaalia Vabariigi väidet, et lepingute sõlmimise kohustus on põhjendatud vajadusega kaitsta kolmandaid isikuid, kes satuvad kindlustuseta juhtide osalusel toimuvate liiklusõnnetuste ohvriks, olen seisukohal, et selline eesmärk peaks põhimõtteliselt kuuluma nende huvide hulka, mis õigustavad asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse piiramist. (
51
)
89.
Sellest hoolimata olen arvamusel, et Itaalia Vabariik ei ole esitanud tõendeid oma väitele, et kõikidele potentsiaalsetele klientidele kohustusliku liikluskindlustuse andmise kohustuse puudumine kindlustusseltsidel ja kindlustamata sõidukite osalusel toimuvate liiklusõnnetuste ohvriks langevate kolmandate isikute arvu kasv on omavahel otseses seoses. Kuigi Itaalia Vabariik on esitanud murettekitavaid arve teiste liikmesriikide kohta, kus puudub lepingute sõlmimise kohustus, ning kindlustamata sõidukite ja nende sõidukitega toimuvate õnnetuste kohta, (
52
) ei ole ta mingilgi määral tõendanud otsest korrelatsiooni nende kahe andmestiku vahel. Itaalia Vabariik on tõepoolest esitanud märkimisväärseid andmeid, millest nähtub Itaalia garantiifondile esitatavate nõuete arvu ja selle fondi väljamakstavate hüvitiste oluline kasv, ja seda liikmesriigis, kus kindlustusseltsidele on pandud lepingute sõlmimise kohustus. (
53
) Euroopa Kohtule käesolevas asjas esitatud toimiku põhjal ei näi Itaalia õigusnormidega kehtestatud lepingute sõlmimise kohustus (
54
) olevat asjakohane vahend, et saavutada eesmärk kaitsta kolmandaid isikuid, kes langevad liiklusõnnetuste ohvriks.
90.
Sellepärast teen Euroopa Kohtule ettepaneku tuvastada, et Itaalia Vabariik ei ole täitnud oma kohustusi, mis tulenevad EÜ artiklitest 43 ja 49.
C. Teine etteheide – Direktiivi 92/49 artiklite 6, 29 ja 39 rikkumine
1. Poolte argumendid
91.
Komisjoni meelest rikuvad seaduse nr 990 artikli 11 lõige 1 bis, artikkel 12 bis ja artikli 12 quater lõige 1 (
55
) kindlustusmaksete määramise vabaduse põhimõtet. Komisjon on seisukohal, et kui Euroopa Kohus leiab, et seaduse nr 990 artikli 11 lõikega 1 (
56
) kehtestatud lepingute sõlmimise kohustus on vastuolus ühenduse õigusnormidega, tuleneb sellest paratamatult, et seaduse nr 990 artikli 11 lõige 1 bis rikub direktiivi 92/49 artikleid 6, 29 ja 39. Itaalia Vabariik ise väitis, et ISVAPi teostatav kindlustusmaksete järelkontrolli süsteem nähti seadusega ette nimelt tagamaks, et lepingute sõlmimise kohustusest kõrvale ei hoita.
92.
Komisjon on seisukohal, et kindlustusseltsidele kehtestatud kohustus arvutada kindlustusmakseid „lähtudes oma tehnilistest baasidest, mis peavad olema piisavalt suured ja kajastama vähemalt viit aastat”, koos ISVAPile antud võimalusega kindlustusmakseid järelkontrollida ja määrata ulatuslikke sanktsioone, rikub kindlustusmaksete määramise vabaduse põhimõtet. Ehkki Itaalia õigusnormid ei nõua kindlustusmaksete suhtes ISVAPi eelnevat heakskiitu ega ka nende süstemaatilist etteteatamist ISVAPile, tagavad need õigusnormid siiski kindlustusmaksete vastavuse turu keskmisele. Kõnealuste Itaalia õigusnormide toimel luuakse reguleeritud kindlustusmaksete süsteem ja sellest tulenevalt takistatakse kindlustusseltse turustamast oma teenuseid nii, nagu nad sobivaks peavad, ning seega seatakse ohtu ühtse kindlustusturu sisseseadmine.
93.
Itaalia Vabariigi väitel ei nõua Itaalia õigusnormid kindlustusmaksetariifide suhtes eelnevat heakskiitu ega nende süstemaatilist etteteatamist. Itaalia Vabariigi sõnutsi on seaduses nr 990 ja seadustikus sisalduvate kindlustusmaksete tasemeid käsitlevate õigusnormide eesmärk pelgalt tagada, et lepingute sõlmimisest ei hoiduta kõrvale tarbijatelt pööraste hindade nõudmise teel. Kõnealused õigusnormid vastavad standardsetele tehnilistele eeskirjadele ja kindlustusstatistilistele põhimõtetele, mida kindlustusseltsid järgivad. Seega eksib komisjon oma väites, et Itaalia õigusnormide eesmärk on tagada kindlustusmaksetariifide vastavus turu keskmisele. Kindlustusseltsid võivad suurendada oma tariife isegi olulisel määral, et võtta arvesse ebasoodsaid muutusi nõuete arvus, või võtta muid tehnilisi meetmeid oma finantsseisundi stabiilsuse säilitamiseks. ISVAP võtab meetmeid harva ja sekkub tõepoolest ainult siis, kui kindlustusseltside poolt nõutavad maksed on kuritarvitavad või diskrimineeriva eesmärgiga.
2. Hinnang
94.
EÜ asutamislepingu artikli 57 lõike 2 ja artikli 66 (muudetuna EÜ artikli 47 lõige 2 ja artikkel 55) alusel vastu võetud direktiivi 92/49 eesmärk on välja kujundada otsekindlustuse, välja arvatud elukindlustuse siseturg, pidades silmas nii asutamisõigust kui ka teenuste osutamise vabadust, et muuta ühenduses asuvate riskide kindlustamine hõlpsamaks ühenduses asuva peakontoriga kindlustusseltsidele. (
57
) See direktiiv on ette nähtud tagama vabadust turustada kindlustustooteid asjaomases sektoris kogu ühenduse piires. (
58
)
95.
Direktiivi 92/49 artiklite 6, 29 ja 39 suhtes on Euroopa Kohus märkinud, et ühenduse seadusandja eesmärk oli tagada kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõte kahjukindlustuse valdkonnas, sealhulgas kohustusliku kindlustuse korral nagu näiteks mootorsõiduki tsiviilvastutuse kindlustus. See põhimõte keelab kehtestada eelneva või süstemaatilise teatamise ja eelneva heakskiidu nõuet kindlustusmaksete tariifide suhtes, mida kindlustusselts kavatseb kasutada suhetes kindlustusvõtjaga. Ainukese kõrvalekaldumise sellest põhimõttest sätestab direktiiv 92/49 seoses „kindlustusmaksemäärade tõstmise” eelneva etteteatamise ja heakskiiduga „üldise hinnakontrolli süsteemi” raames. (
59
)
96.
Käesoleva kohtuasja pooled on ühte meelt selles, et seaduse nr 990 artikli 11 lõige 1 bis, artikkel 12 bis ja artikli 12 quater lõige 1 (
60
) ei loo Itaalias kindlustusmaksetariifide suhtes eelneva või süstemaatilise etteteatamise ega heakskiidu süsteemi ning ISVAPi sekkumine sellistesse tariifidesse on ainult pärastine. Sellest hoolimata on vaja kaaluda, kas seaduse nr 990 artikli 11 lõike 1 bis, artikli 12 bis ja artikli 12 quater lõike 1 (
61
) toimel rikutakse kindlustusmaksete määramise vabaduse põhimõtet, mis on leidnud kinnitust Euroopa Kohtu praktikas.
97.
Minu arvates on selge, et kindlustusseltsidele, kellel on lubatud pakkuda Itaalias kohustuslikku liikluskindlustust, ei jää seaduse nr 990 artikli 11 lõike 1 bis (
62
) kohaselt täielikku vabadust põhikindlustusmakse summa määramisel. Kõrvalekaldumine eeskirjadest, mis käsitlevad kindlustusmakse määramist vastavalt seaduse nr 990 artikli 11 lõikele 1 bis (
63
) võib kindlustusseltsile kaasa tuua trahvi alates ühest miljonist kuni viie miljoni euroni. (
64
)
98.
Olen seisukohal, et vabadus määrata kindlustusmakseid vastavalt direktiivile 92/49 ei ole täiesti piiramata. Kindlustusseltsid ei ole oma kindlustusmaksetariifide määramisel täiesti karistamatud. (
65
) Euroopa Kohtu praktika kohaselt ei saa ühenduse seadusandja sellekohase selge tahteavalduse puudumisel iseenesest eeldada, et kahjukindlustuse valdkonna kindlustusmaksete tariifide alal oleks toimunud täielik ühtlustamine, mis välistaks kõik kindlustusmaksete tariife mõjutada võivad siseriiklikud meetmed. (
66
)
99.
Käesolevas kohtuasjas on Itaalia Vabariik selgelt väitnud, et muu hulgas seaduse nr 990 artikli 11 lõige 1 bis (
67
) võeti vastu eesmärgiga takistada kõrvalehoidumist lepingute sõlmimise kohustusest, mis on sätestatud seaduse nr 990 artikli 11 lõikes 1. (
68
)
100.
Nagu ma eespool punktides 66-90 üldjoontes märkisin, olen seisukohal, et seaduse nr 990 artikli 11 lõikes 1 (
69
) sätestatud lepingute sõlmimise kohustus kujutab endast põhjendamatut asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse piirangut. Sellepärast arvan, et seaduse nr 990 artikli 11 lõige 1 bis, (
70
) mille eesmärk on takistada kõrvalehoidumist õigustühisest lepingute sõlmimise kohustusest, kujutab endast kindlustusmaksete määramise vabaduse põhimõtte põhjendamatut rikkumist.
101.
Sellepärast teen Euroopa Kohtule ettepaneku tuvastada, et kehtestades ja jättes kehtima kindlustusmaksete arvutamist käsitlevad õigusnormid, mille eesmärk on takistada kõrvalehoidumist lepingute sõlmimise kohustusest, on Itaalia Vabariik rikkunud oma kohustusi, mis on seotud direktiivi 92/49 artiklites 6, 29 ja 39 osutatud kindlustusmaksete määramise vabaduse põhimõttega.
D. Kolmas etteheide – Direktiivi 92/49 artikli 9 rikkumine
1. Poolte argumendid
102.
Komisjon on seisukohal, et seaduse nr 990 artikli 11 lõike 1 bis ja seejärel seadustiku artikli 35 lõike 1 ja artikli 314 lõike 2 kohaselt ISVAPi poolt teostatav järelevalve ja määratavad sanktsioonid nende kindlustusseltside suhtes, kes tegutsevad Itaalias asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse alusel, rikuvad päritoluliikmesriigi ja vastuvõtva liikmesriigi vahelist pädevusjaotust, mis on ette nähtud direktiivi 92/49 artikliga 9.
103.
Direktiivi 92/49 põhjenduse 5 kohaselt on päritoluliikmesriigi poolse järelevalve põhimõte üks selle direktiivi elutähtsaid eesmärke, ning kõiki selle põhimõtte erandeid tuleb tõlgendada kitsalt ja need peavad olema kas sõnaselgelt või kaudselt ette nähtud direktiivi 92/49 muude sätetega või muude direktiividega, mis puudutavad kohustuslikku liikluskindlustust. Lisaks sellele annavad direktiivi 92/49 artiklid 11 ja 40 päritoluliikmesriigi poolse järelevalve põhimõttele laialdase kohaldamisala. Kui ISVAP soovib sekkuda seoses kindlustusmaksetega, mida nõuavad kindlustusseltsid, kelle peakontor on teises liikmesriigis, peab ISVAP teatama oletatavast eeskirjade eiramisest päritoluliikmesriigi järelevalveasutusele ning paluma tal võtta asjakohased meetmed.
104.
Itaalia Vabariigi väitel ei ole meetmed, mida ta võttis tarbijakaitse tagamiseks, seotud kindlustusseltside finantsjärelevalvega, nagu see on ette nähtud direktiivi 92/49 artiklis 9. Kindlustusseltsi finantsjärelevalve, mis on ainult päritoluliikmesriigi kohustus, puudutab solventsusmarginaali ja tehnilisi ressursse, mitte tarbijakaitset.
2. Hinnang
105.
Direktiivi 92/49 eesmärk seisneb „[…] sellises ühtlustamises, mis on elutähtis, vajalik ja piisav tegevuslubade ja usaldatavusnormatiivide süsteemide vastastikuseks tunnustamiseks, võimaldades seega anda ühtse tegevusloa, mis kehtib kogu ühenduses, ja kohaldada päritoluliikmesriigi poolse järelevalve põhimõtet”. (
71
)
106.
Nii reguleeritakse kindlustustegevuse alustamist ja jätkamist ühtse ametliku loaga, mille annavad välja kindlustusseltsi peakontori asukohaliikmesriigi pädevad asutused ja mis võimaldab ettevõtjal tegutseda asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse alusel kogu ühenduse piires. Peale selle ei tohi filiaali asukohaliikmesriik või teenuste osutamise koha liikmesriik enam nõuda kindlustusseltsidelt, kes soovivad seal kindlustuse alal tegutseda ja kellel on juba olemas päritoluliikmesriigi (
72
) luba, uue loa taotlemist. (
73
) Lisaks – päritoluliikmesriigi loa põhimõttest tulenevalt – on kindlustusseltside finantsjärelevalve vastavalt direktiivi 92/49 artiklile 9 ainult päritoluliikmesriigi kohustus. „Kindlustusseltsi kogu tegevuse” finantsjärelevalve hõlmab (
74
)„tema maksejõulisuse, kindlustustehniliste eraldiste loomise ja nende kattevarade kontrollimist […]”. (
75
)
107.
Minu arvates kujutavad direktiivis 92/49 sätestatud ühtse loa põhimõte ja päritoluliikmesriigi poolse finantsjärelevalve põhimõte endast kahjukindlustuse sektoris asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse teostamise nurgakivi.
108.
Vastavalt seaduse nr 990 artikli 11 lõike 1 bis ja seejärel seadustiku artikli 35 lõike 1 ja artikli 314 lõike 2 tingimustele kohustatakse kindlustusseltse, kellel on lubatud pakkuda Itaalias kohustuslikku liikluskindlustust, sealhulgas neid, kes tegutsevad asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse alusel, arvutama oma kindlustusmakseid teataval konkreetsel viisil. Kui kindlustusselts ei järgi kindlustusmaksete arvutamisel seaduse nr 990 artikli 11 lõikega 1 bis ja seejärel seadustiku artikli 35 lõikega 1 ja artikli 314 lõikega 2 ette nähtud metoodikat, võib sellega teatavatel asjaoludel kaasneda suurte trahvide määramine ISVAPi poolt. Nagu eespool punktis 99 märgitud, on seaduse nr 990 artikli 11 lõike 1 bis ja seejärel seadustiku artikli 35 lõike 1 ja artikli 314 lõike 2 ainus eesmärk takistada kõrvalehoidumist lepingute sõlmimise kohustusest.
109.
Minu arvates kuuluvad kindlustusvõtjale kindlustuskaitse andmise otsus ja kindlustusmaksete määramine kindlustusseltsi keskse tegevuse hulka ja võivad mõjutada kindlustusseltsi finantstasakaalu. Seaduse nr 990 artikli 11 lõike 1 punktis a (
76
) sätestatud õigusnormid kindlustusmaksete arvutamise kohta ning ISVAPile nende sätetega antud järelevalve- ja distsiplinaarvolitused eeldavad kindlustusseltsi vastutust mitte ainult direktiivi 92/49 kohaselt päritoluliikmesriigi pädevate finantsjärelevalve asutuste, vaid ka ISVAPi ees küsimustes, mis võivad puudutada kindlustusseltsi finantstasakaalu.
110.
Sellepärast olen seisukohal, et komisjoni etteheide, mille kohaselt seaduse nr 990 artikli 11 lõige 1 bis, (
77
) mille eesmärk on takistada kõrvalehoidumist õigustühisest lepingute sõlmimise kohustusest, kujutab endast direktiivi 92/49 artikli 9 rikkumist, on põhjendatud.
VII. Kohtukulud
111.
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Itaalia Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja mõista.
112.
Kodukorra artikli 69 lõike 4 alusel kannavad menetlusse astuvad liikmesriigid ise oma kohtukulud.
VIII. Ettepanek
113.
Sellepärast teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
—
tuvastada, et kehtestades ja jättes kehtima kõikide kindlustusseltside – sealhulgas nende, kelle peakontor asub teises liikmesriigis, kuid kes tegutsevad Itaalias asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse alusel – kohustuse sõlmida kohustusliku liikluskindlustuse lepinguid, on Itaalia Vabariik rikkunud oma kohustusi, mis tulenevad EÜ artiklitest 43 ja 49;
—
tuvastada, et kehtestades ja jättes kehtima kindlustusmaksete arvutamist käsitlevad õigusnormid, mille eesmärk on takistada kõrvalehoidumist lepingute sõlmimise kohustusest, on Itaalia Vabariik nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/49/EMÜ otsekindlustustegevusega, välja arvatud elukindlustustegevusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, millega muudetakse direktiive 73/239/EMÜ ja 88/357/EMÜ (kolmas kahjukindlustuse direktiiv) artiklites 6, 29 ja 39 sätestatud kindlustusmaksete määramise vabaduse põhimõtet rikkudes rikkunud oma kohustusi, mis tulenevad nimetatud direktiivist;
—
tuvastada, et kehtestades ja jättes kehtima eeskirjad, mille kohaselt kindlustusseltsid, kelle peakontor on teises liikmesriigis, kuid kes tegutsevad Itaalias asutamisvabaduse või lepingute osutamise vabaduse alusel, arvutavad oma kindlustusmakseid, ning määrates direktiivi 92/49 artiklis 9 osutatud päritoluliikmesriigi poolse järelevalve põhimõtet rikkudes sanktsioone nende eeskirjade rikkumise eest, on Itaalia Vabariik rikkunud nimetatud direktiivist tulenevaid kohustusi;
—
mõista Itaalia Vabariigi ja komisjoni kohtukulud välja Itaalialt;
—
jätta Soome Vabariigi kohtukulud tema enda kanda.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	EÜT 1992, L 228, lk 1; ELT eriväljaanne 06/01, lk 346.
(
3
)	5. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-442/02: CaixaBank France (EKL 2004, lk I-8961).
(
4
)	Vt punkt 30 eespool.
(
5
)	Vt muu hulgas 10. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas C-152/98: komisjon vs. Madalmaad (EKL 2001, lk I-3463, punkt 23); . aasta otsus kohtuasjas C-439/99: komisjon vs. Itaalia (EKL 2002, lk I-305, punkt 10) ja . aasta otsus kohtuasjas C-185/00: komisjon vs. Soome (EKL 2003, lk I-14189, punkt 79).
(
6
)	Vt eelkõige 5. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C-145/01: komisjon vs. Itaalia (EKL 2003, lk I-5581, punkt 17).
(
7
)	Vt eelkõige 28. märtsi 1985. aasta otsus kohtuasjas 274/83: komisjon vs. Itaalia (EKL 1985, lk 1077, punkt 21); . aasta otsus kohtuasjas C-279/94: komisjon vs. Itaalia (EKL 1997, lk I-4743, punkt 15) ja . aasta otsus kohtuasjas C-221/04: komisjon vs. Hispaania (EKL 2006, lk I-4515, punkt 36).
(
8
)	Vt punkt 30 eespool.
(
9
)	Vt punktid 18 ja 19 eespool.
(
10
)	19. mai 1983. aasta otsus kohtuasjas 306/81: Verros vs. parlament (EKL 1983, lk 1755, punkt 9) ja . aasta otsus kohtuasjas C-66/02: Itaalia vs. komisjon (EKL 2005, lk I-10901, punkt 86).
(
11
)	Ja seejärel seadustiku artikli 132 lõikega 1.
(
12
)	Ning seejärel seadustiku artikli 35 lõige 1, artikli 314 lõige 2, artiklid 131 ja 313 ning artikli 314 lõige 1.
(
13
)	Viidatud eespool 3. joonealuses märkuses.
(
14
)	EÜT L 103, lk 1; ELT eriväljaanne 06/01, lk 10.
(
15
)	EÜT 1984, L 8, lk 17; ELT eriväljaanne 06/07, lk 3.
(
16
)	14. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-36/02: Omega (EKL 2004, lk I-9609).
(
17
)	Ning seejärel seadustiku artikli 132 lõikega 1.
(
18
)	Ning seejärel seadustiku artikli 35 lõikes 1 ja artikli 314 lõikes 2.
(
19
)	Ning seejärel seadustiku artikli 314 lõikega 1.
(
20
)	Ning seejärel seadustiku artiklites 131 ja 313.
(
21
)	Vt punkt 48 eespool.
(
22
)	21. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-288/02: komisjon vs. Kreeka (EKL 2004, lk I-10071, punkt 35 ja viidatud kohtupraktika).
(
23
)	Vt muu hulgas eespool 3. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus CaixaBank France, punktid 9 ja 11.
(
24
)	Vt muu hulgas 29. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C-17/00: De Coster (EKL 2001, lk I-9445, punkt 29); . aasta otsus liidetud kohtuasjades C-544/03 ja C-545/03: Mobistar ja Belgacom (EKL 2005, lk I-7723, punkt 29); . aasta otsus liidetud kohtuasjades C-94/04 ja C-202/04: Cipolla jt (EKL 2006, lk I-11421, punkt 56) ja . aasta otsus kohtuasjas C-208/05: ITC (EKL 2007, lk I-181, punkt 55).
(
25
)	Ja sellega seotud kohustused.
(
26
)	Ning seejärel seadustiku artikli 35 lõikega 1, artikliga 131, artikli 132 lõikega 1, artikliga 313, artikli 314 lõigetega 1 ja 2.
(
27
)	Vt siiski seadustiku artikli 132 lõige 2.
(
28
)	Vt punkt 60 eespool.
(
29
)	Vt punkt 49 eespool. Vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/13/EÜ, millega muudetakse nõukogu direktiivi 73/239/EMÜ seoses kahjukindlustusseltside solventsusmarginaalinõuetega, (EÜT 2002, L 77, lk 17; ELT eriväljaanne 06/04, lk 310) kolmandale põhjendusele on kindlustusseltsidele esitatav nõue kehtestada lisaks lepinguliste kohustuste täitmiseks vajalikele kindlustustehnilistele eraldistele kindlustustegevuse kõikumiste vastast kaitset silmas pidades ka solventsusmarginaal kindlustatud isikute ja kindlustusvõtjate kaitseks ettenähtud usaldatavusnormatiivide täitmise järelevalve süsteemi oluline osa.
(
30
)	Ehkki ei saa välistada kindlustusseltside võimalust võtta kõnealuste õigusnormide de facto mõju vähendamiseks „omaabimeetmeid”, näiteks adresseerides reklaammaterjale teatavat liiki potentsiaalsetele kindlustusvõtjatele või geograafilistele või keelelistele piirkondadele, ei muuda sellised meetmed tõsiasja, et ettevõtjad peavad Itaalia õigusnormide kohaselt andma kindlustust kõikidele seda taotlevatele kindlustusvõtjatele ning täitma Itaalia õigusnormidega kehtestatud nõudeid, et tagada kinnipidamine lepingute sõlmimise kohustusest.
(
31
)	25. veebruari 2003. aasta otsuses kohtuasjas C-59/01: komisjon vs. Itaalia (EKL 2003, lk I-1759, punkt 25) märkis Euroopa Kohus, et „[…] [direktiivi 92/49] põhjenduse 19 kohaselt on siseturu raames kindlustusvõtja huvides, et tal oleks juurdepääs ühenduses kättesaadavate kindlustustoodete võimalikult laiale valikule, mis võimaldab tal nende seast valida tema vajadustele kõige paremini vastava”.
(
32
)	Märgiksin, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt võib teenuste osutamise ja asutamise eristamine ise põhineda sellel, kas tegevus on stabiilne ja pidev või ajutine. Vt selle kohta 30. novembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C-55/94: Gebhard (EKL 1995, lk I-4165, punktid 21-26).
(
33
)	Mainiksin samuti, et kohtuistungil märkis komisjon – ilma et Itaalia Vabariik oleks esitanud vastuväiteid –, et ISVAP on hiljuti määranud ühele Saksamaa, ühele Itaalia ja ühele Šveitsi kindlustusseltsile lepingute sõlmimata jätmise eest 1-2 miljoni euro suurused trahvid.
(
34
)	Kõrvalmärkuse korras märgiksin, et seadustiku artikli 132 lõike 2 vastuvõtmine Itaalia Vabariigi poolt annab tunnistust teadlikkusest kohustusliku liikluskindlustuse pakkujate spetsialiseerumise kohta.
(
35
)	Ning selle kohustuse täielikuks jõustamiseks ette nähtud Itaalia õigussätetega.
(
36
)	Võiks kujutleda näiteks olukorda, kus kindlustusselts spetsialiseerub kohustusliku liikluskindlustuse pakkumisele taksojuhtidele, kes on füüsilisest isikust ettevõtjad.
(
37
)	Tegelikkuses võivad kõnesolevad Itaalia õigusnormid mõjutada ettevõtja ärimeetodit.
(
38
)	Vt 4. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C-424/97: Haim (EKL 2000, lk I-5123, punkt 57).
(
39
)	Kui tal tõesti oli selline kavatsus. Vt punkt 69 eespool.
(
40
)	Teenuste osutamise vabaduse suhtes vt 9. juuli 1997. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-34/95-C-36/95: De Agostini (EKL 1997, lk I-3843, punkt 53); . aasta otsus kohtuasjas C-243/01: Gambelli jt (EKL 2003, lk I-13031, punkt 67) ja . aasta otsus liidetud kohtuasjades C-338/04, C-359/04 ja C-360/04: Placanica jt (EKL 2007, lk I-1891, punkt 46).
(
41
)	Ning seejärel seadustiku artikli 35 lõikega 1, artikliga 131, artikli 132 lõikega 1, artikliga 313, artikli 314 lõigetega 1 ja 2.
(
42
)	Välja arvatud sõidukiparkidega seotud tegevus, vt seadustiku artikli 132 lõige 2.
(
43
)	Ja nullib minu meelest selgelt ühte direktiivi 92/49 põhieesmärki; vt 31. joonealune märkus.
(
44
)	Vt punkt 59 eespool.
(
45
)	Näiteks märkis Itaalia Vabariik, et praegu (lepingute sõlmimise kohustuse kehtides) on Mezzogiornos tehtavate kindlustusmaksete osatähtsus sisemajanduse kogutoodangus 2% väiksem riigi keskmisest ning 70% kahjumaksetest on seotud ainult kohustusliku liikluskindlustusega. Veel tõstis Itaalia Vabariik esile 45aastase maksimaalse malus’ega Napoli juhi juhtumi, kellelt kindlustusselts nõudis kindlustusmakseid 10000 eurot aastas; kaheaastase juhiloaga, kuid liiklusõnnetuses osalenud 21aastase juhi juhtumi, kellelt nõuti kindlustusmakseid 8000 eurot aastas, ning äsja juhiloa saanud juhi juhtumi, kellelt nõuti kindlustusmakseid 7000 eurot aastas.
(
46
)	Vt selle kohta 11. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C-496/01: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 2004, lk I-2351, punkt 68).
(
47
)	Vt analoogia põhjal 5. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C-170/04: Rosengren jt (EKL 2007, lk I-4071, punkt 51).
(
48
)	Vt selle kohta 21. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-124/97: Läärä jt (EKL 1999, lk I-6067, punkt 36); . aasta otsus kohtuasjas C-67/98: Zenatti (EKL 1999, lk I-7289, punkt 34) ja . aasta otsus kohtuasjas C-6/01: Anomar jt (EKL 2003, lk I-8621, punkt 80).
(
49
)	Selles suhtes märgiksin, et Itaalia Vabariik kehtestas seaduse nr 990 artikli 11 lõike 1 punktiga a ja seejärel seadustiku artikli 314 lõikega 2 konkreetsed sanktsioonid seaduse nr 990 artikli 11 lõikes 1 ja seejärel seadustiku artikli 132 lõikes 1 sätestatud kindlustamiskohustuse rikkumise eest teatavate Itaalia piirkondade ja teatavat liiki kindlustusvõtjate suhtes.
(
50
)	Ning seadustiku artikli 35 lõikes 1, artiklis 131, artikli 132 lõikes 1, artiklis 313, artikli 314 lõigetes 1 ja 2. Seaduse nr 990 artikli 11 lõikes 1, artikli 12 punktis a ja artikli 12 punkti d alapunktis 1 ning seadustiku artiklis 131, artikli 132 lõikes 1, artiklis 313 ja artikli 314 lõikes 1 sätestatud kohustused ja sanktsioonid on üldist laadi ja kohalduvad sõltumata Itaalia piirkonnast ja asjaomase kindlustusvõtja liigist. Seaduse nr 990 artikli 11 lõike 1 punktis a ja seadustiku artikli 314 lõikes 2 sätestatud sanktsioone kohaldatakse siis, kui on rikutud üldist kindlustamiskohustust, mis on ette nähtud seaduse nr 990 artikli 11 lõikes 1 ja seadustiku artikli 132 lõikes 1, teatavate Itaalia piirkondade või teatavat liiki kindlustusvõtjate suhtes. Kuigi seaduse nr 990 artikli 11 lõike 1 punktis a ja seejärel seadustiku artikli 314 lõikes 2 sisalduvate sanktsioonide sätestamine võib näida vastavuses vajadusega, et need meetmed oleksid laadilt proportsionaalsed, olen seisukohal, et need sätted osutavad vastavalt seaduse nr 990 artikli 11 lõikes 1 ja seejärel seadustiku artikli 132 lõikes 1 sätestatud üldisele lepingute sõlmimise kohustusele ning on sellega sisemiselt seotud. Sellepärast arvan, et järeldusega, mille kohaselt Itaalia Vabariik ei ole seaduse nr 990 artikli 11 lõikes 1 ja seadustiku artikli 132 lõikes 1 sisalduva lepingute sõlmimise kohustuse tõttu täitnud EÜ artiklitest 43 ja 49 tulenevaid kohustusi, kaasneb paratamatult samasugune järeldus vastavalt seaduse nr 990 artikli 11 lõike 1 punkti a ja seadustiku artikli 314 lõike 2 suhtes.
(
51
)	Seda ei ole komisjon tõepoolest vaidlustanud.
(
52
)	Vt punkt 63 eespool.
(
53
)	Vt punkt 59 eespool.
(
54
)	Ning selle täielikuks jõustamiseks vastu võetud õigussätted.
(
55
)	Ning seejärel seadustiku artikli 35 lõige 1, artikkel 131, artikkel 313, artikli 314 lõiked 1 ja 2.
(
56
)	Ja seadustiku artikli 132 lõikega 1.
(
57
)	Vt direktiivi 92/49 põhjendus 1.
(
58
)	Eespool 31. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas C-59/01: komisjon vs. Itaalia, punkt 26.
(
59
)	Vt muu hulgas 7. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-347/02: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 2004, lk I-7557, punkt 22).
(
60
)	Ning seejärel seadustiku artikli 35 lõige 1, artiklid 131 ja 313 ning artikli 314 lõiked 1 ja 2.
(
61
)	Ning seejärel seadustiku artikli 35 lõike 1, artiklite 131 ja 313 ning artikli 314 lõigete 1 ja 2.
(
62
)	Ning seejärel seadustiku artikli 35 lõike 1 ja artikli 314 lõike 2.
(
63
)	Ning seejärel seadustiku artikli 35 lõikele 1 ja artikli 314 lõikele 2.
(
64
)	Seaduse nr 990 artikli 11 lõike 1 punktis a on sätestatud, et „[k]ui kindlustamiskohustusest hoitakse kõrvale korduvalt, võidakse ettevõtjalt ära võtta kohustusliku liikluskindlustuse valdkonnas tegutsemise luba”. Tundub, et seadustikku seda sätet alles ei jäetud.
(
65
)	Minu arvates ei kaitseks direktiivi 92/49 artiklid 6, 29 ja 39 röövellikku, eksitavat ega petvat hinnakujundust.
(
66
)	Vt eespool 59. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas C-347/02: komisjon vs. Prantsusmaa, punkt 25.
(
67
)	Ning seejärel seadustiku artikli 35 lõige 1 ja artikli 314 lõige 2.
(
68
)	Ja seejärel seadustiku artikli 132 lõikes 1.
(
69
)	Ja seejärel seadustiku artikli 132 lõikes 1.
(
70
)	Ning seejärel seadustiku artikli 35 lõige 1 ja artikli 314 lõige 2.
(
71
)	Vt direktiivi põhjendus 5.
(
72
)	Direktiivi 92/49 artikli 1 punkti c kohaselt tähendab päritoluliikmesriik „liikmesriiki, kus asub riski kindlustava kindlustusseltsi peakontor”.
(
73
)	Vt direktiivi põhjendus 6.
(
74
)	Kuid minu arvates ei piirdu ainult sellega.
(
75
)	Vt direktiivi 92/49 artikkel 9.
(
76
)	Ning seejärel seadustiku artikli 35 lõikes 1 ja artikli 314 lõikes 2.
(
77
)	Ning seejärel seadustiku artikli 35 lõige 1 ja artikli 314 lõige 2.