62017CC0084
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
MELCHIOR WATHELET
esitatud 19. aprillil 2018 (
1
)
Liidetud kohtuasjad C‑84/17 P, C‑85/17 P ja C‑95/17 P
Société des produits Nestlé SA
versus
Mondelez UK Holdings & Services Ltd, varem Cadbury Holdings Ltd,
Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO) (C‑84/17 P)
ja
Mondelez UK Holdings & Services Ltd, varem Cadbury Holdings Ltd
versus
Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO) (C‑85/17 P)
ja
Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO)
versus
Mondelez UK Holdings & Services Ltd, varem Cadbury Holdings Ltd (C‑95/17 P)
Apellatsioonkaebus – Euroopa Liidu kaubamärk – Neljast kangist koosnevat šokolaaditahvlit kujutav ruumiline kaubamärk – Apellandi esitatud kehtetuks tunnistamise taotlus – Kehtetuks tunnistamise taotluse tagasilükkamine apellatsioonikoja poolt
I. Sissejuhatus
1.
Apellatsioonkaebustega taotlevad Société des produits Nestlé SA (edaspidi „Nestlé“), Mondelez UK Holdings & Services Ltd (edaspidi „Mondelez“) ja Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO), et tühistataks Euroopa Liidu Üldkohtu 15. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Mondelez UK Holdings & Services vs. EUIPO – Société des produits Nestlé (šokolaaditahvli kuju) (T‑112/13, ei avaldata, EU:T:2016:735, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“), millega Üldkohus tühistas EUIPO teise apellatsioonikoja 11. detsembri 2012. aasta otsuse (asjas R 513/2011‑2), mis käsitles Cadbury Holdingsi ja Nestlé vahelist kehtetuks tunnistamise menetlust (edaspidi „vaidlusalune otsus“).
2.
Käesolev kohtuasi annab Euroopa Kohtule võimaluse selgitada, milline tähendus tuleb omistada nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (
2
) artikli 7 lõikele 3 ning 24. mai 2012. aasta kohtuotsuse Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑98/11 P, EU:C:2012:307) punktidele 60–63. Konkreetsemalt annab see võimaluse täpsustada, kui avar on geograafilise ulatuse mõttes kohustus tõendada, et kaubamärk on kasutamise käigus omandanud eristusvõime.
II. Õiguslik raamistik
3.
Määruse nr 207/2009 artikli 1 lõikes 2 on sätestatud:
„[Euroopa Liidu] kaubamärk on ühtne. Selle mõju on ühetaoline kogu [liidus]: seda saab registreerida, üle anda või sellest loobuda, omanikult sellega seotud õigusi ära võtta, selle kehtetuks tunnistada või selle kasutamist keelata üksnes kogu [liidus]. Nimetatud põhimõtet kohaldatakse, kui käesolevas määruses ei ole sätestatud teisiti.“
4.
Määruse nr 207/2009 artiklis 7 on sätestatud:
„1.   Ei registreerita:
[…]
b)
kaubamärke, millel puudub eristusvõime;
[…]
2.   Lõiget 1 kohaldatakse olenemata sellest, et registreerimata jätmise põhjused on ainult teatavas [liidu] osas.
3.   Lõike 1 punkte b, c ja d ei kohaldata, kui kaubamärk on kasutamise käigus muutunud neid kaupu või teenuseid eristavaks, mille jaoks registreerimist taotletakse.“
5.
Määruse nr 207/2009 artiklis 52 on sätestatud:
„1.   [Euroopa Liidu] kaubamärk tunnistatakse kehtetuks [EUIPO‑le] esitatud taotluse või rikkumise suhtes algatatud menetluses esitatud vastuhagi põhjal, kui:
a)
[Euroopa Liidu] kaubamärk on registreeritud artikli 7 sätete vastaselt;
[…]
2.   Kui [Euroopa Liidu] kaubamärgi registreerimisel on rikutud artikli 7 lõike 1 punkte b, c või d, ei või seda siiski kehtetuks tunnistada, kui kaubamärk on kasutamise tagajärjel muutunud eristusvõimeliseks seoses nende kaupade või teenustega, mille jaoks see on registreeritud.
[…]“
III. Vaidluse asjaolud
6.
Nestlé esitas 21. märtsil 2002 EUIPO‑le taotluse registreerida ruumiline kaubamärk oma toote „Kit Kat 4 fingers“ jaoks, mis koosneb neljast ristkülikukujulisel põhjal kõrvuti asetsevast trapetsikujulisest pulgast:
7.
Registreerimist taotleti kaupadele, mis kuuluvad 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti läbi vaadatud ja parandatud kujul) klassi 30. EUIPO esitas vastuväite seoses ühe osaga kaupadest, mille jaoks registreerimist taotleti, see tähendab seoses kaupadega „šokolaad, šokolaaditooted, maiustused, kommid“. Pärast selle vastuväite esitamist registreeriti ülalnäidatud kaubamärk 28. juulil 2006 Euroopa Liidu kaubamärgina kaupade jaoks, mis kuuluvad klassi 30 ja vastavad kirjeldusele: „kommid, pagaritooted, kondiitritooted, küpsised, koogid, vahvlid“ (edaspidi „vaidlusalune kaubamärk“).
8.
Cadbury Schweppes plc (millest sai Cadbury Holdings Ltd, hiljem Mondelez) esitas 23. märtsil 2007 EUIPO‑le määruse nr 207/2009 artikli 7 lõike 1 punkti b alusel registreeringu kehtetuks tunnistamise taotluse. 11. jaanuaril 2011 rahuldas EUIPO tühistamisosakond selle taotluse ja tunnistas vaidlusaluse kaubamärgi kehtetuks.
9.
Nestlé kaebuse alusel tühistas EUIPO teine apellatsioonikoda tühistamisosakonna otsuse. Apellatsioonikoda leidis iseäranis, et kuigi vaidlusalusel kaubamärgil tõepoolest puudus nende kaupadega seoses, mille jaoks see registreeritud oli, olemusest tulenev eristusvõime, tõendas Nestlé vastavalt määruse nr 207/2009 artikli 7 lõikele 3, et see kaubamärk on kasutamise käigus muutunud neid kaupu või teenuseid eristavaks.
IV. Üldkohtule esitatud hagi ja vaidlustatud kohtuotsus
10.
Üldkohtu kantseleisse 19. veebruaril 2013 saabunud hagiavalduses taotles Mondelez vaidlusaluse otsuse tühistamist. Ta tugines oma hagis kolmele väitele. Üldkohus analüüsis üksnes neljaks osaks jagunevat esimest väidet, mis puudutas seda, et rikutud on määruse nr 207/2009 artikli 52 lõiget 2 koosmõjus sama määruse artikli 7 lõikega 3.
11.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 21–44 analüüsis Üldkohus Mondelezi esimese väite teist osa ja nõustus sellega. Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 41–44, leidis Üldkohus, et teine apellatsioonikoda oli ekslikult asunud seisukohale, et Nestlé on tõendanud vaidlusaluse kaubamärgi kasutamise pagaritoodete, kondiitritoodete, kookide ja vahvlite puhul. Sellest tulenevalt analüüsis Üldkohus Mondelezi esimese väite ülejäänud osi ainult osas, mis puudutas komme ja küpsiseid.
12.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 45–64 analüüsis ja lükkas Üldkohus tagasi Mondelezi esimese väite esimese osa, mis puudutas seda, et vaidlusalust kaubamärki ei ole kasutatud sellisel kujul nagu see oli registreeritud.
13.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 65–111 analüüsis ja lükkas Üldkohus tagasi Mondelezi esimese väite kolmanda osa, mis puudutas seda, et vaidlusalust kaubamärki ei ole kasutatud päritolutähisena, ja sellega seotud tõendite ebapiisavust. Sellega seoses tõi Üldkohus esiteks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 94 välja, et tõendid, mille Nestlé esitas EUIPO‑le vaidlusaluse kaubamärgi tegeliku kasutamise kohta, on asjakohased ning saavad kogumis hinnates tõendada, et asjaomane avalikkus tajub seda kaubamärki kui viidet kõnealuste kaupade kaubanduslikule päritolule. Teiseks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 107, et teine apellatsioonikoda „on hinnanud seda, kas [vaidlusalune] kaubamärk on selle tõttu eristusvõime omandanud ning põhjendanud konkreetselt oma järeldust, et see eristusvõime on omandanud Taanis, Saksamaal, Hispaanias, Prantsusmaal, Itaalias, Madalmaades, Austrias, Soomes, Rootsis ja Ühendkuningriigis“.
14.
Viimaks analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 112–178 Mondelezi esimese väite neljandat osa. Kohtuotsuse punktides 142 ja 143 tõi Üldkohus välja, et teine apellatsioonikoda eksis, kui leidis sisuliselt, et kaubamärgi kogu liidus kasutamise käigus omandatud eristusvõime tõendamiseks piisas selle tõendamisest, et kõiki liikmesriike ja piirkondi tervikuna vaadates tajub oluline osa asjaomasest avalikkusest liidus kaubamärki viitena sellega tähistatavate kaupade kaubanduslikule päritolule ning polnud vaja tõendada, et kaubamärk oli kasutamise käigus eristusvõime omandanud kõigis asjasse puutuvates liikmesriikides.
15.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 144 ja 145 nähtuvalt leidis Üldkohus siiski, et pole välistatud, et kuigi teine apellatsioonikoda nimetas seoses selle hindamisega, kas on tõendatud, et kaubamärk on kogu liidus kasutamise käigus omandanud eristusvõime, ebaõiget kriteeriumi, on teine apellatsioonikoda seda kriteeriumi Nestlé esitatud tõendite hindamisel õigesti kohaldanud. Niisiis leidis Üldkohus, et hinnata tuleb teise apellatsioonikoja poolt neile tõenditele antud hinnangut.
16.
Olles hinnanud Taanit, Saksamaad, Hispaaniat, Prantsusmaad, Itaaliat, Madalmaasid, Austriat, Soomet, Rootsit ning Ühendkuningriiki puudutavaid tõendeid, asus Üldkohus vastavalt punktides 146, 148, 151, 153, 155, 158, 159, 164 ja 167 seisukohale, et teine apellatsioonikoda on õigesti leidnud, et on tõendatud, et vaidlusalune kaubamärk on kasutamise käigus omandanud eristusvõime kõigis neis liikmesriikides.
17.
Siiski tõi Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 173 välja, et teine apellatsioonikoda ei ole selgelt märkinud, kas ta tuvastas, et vaidlusalune kaubamärk on eristusvõime Belgias, Iirimaal, Kreekas ja Portugalis omandanud, ning samuti polnud ta neid liikmesriike lisanud nende hulka, kelle osas ta leidis, et selline eristusvõime omandamine on tõendatud.
18.
Nimetatud kohtuotsuse punktis 176 leidis Üldkohus, et teine apellatsioonikoda oli ekslikult asunud seisukohale, et kõnealune kaubamärk on muutunud kasutamise käigus eristavaks kogu liidus, kuna selline eristavaks muutumine oli tõendatud üksnes liidu territooriumi ühe, kuigi olulise osa puhul.
19.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 177–179 leidis Üldkohus, et Mondelezi esimese väite neljanda osaga tuleb nõustuda ning vaidlusalune otsus tervikuna tühistada, kuna teine apellatsioonikoda ei saanud õigustatult järeldada, et vaidlusalune kaubamärk on kasutamise käigus omandanud eristusvõime, võtmata seisukohta selles osas, kuidas asjaomane avalikkus seda kaubamärki eeskätt Belgias, Iirimaal, Kreekas ning Portugalis tajub, ning analüüsimata nende liikmesriikide osas esitatud tõendeid.
V. Menetlus Euroopa Kohtus
20.
Nestlé palub kohtuasjas C‑84/17 P esitatud apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus, kuna Üldkohus kohaldas vääralt määruse nr 207/2009 artikli 7 lõiget 3 ning artikli 52 lõiget 2, ja
–
mõista kohtukulud välja Mondelezilt.
21.
Mondelez palub kohtuasjas C‑85/17 P esitatud apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud kohtuotsuse punktides 37–44, 58–64, 78–111 ja 144–169 ning sellesama kohtuotsuse punkti 177 ühes osas sisalduvad Üldkohtu põhjendused, mille kohaselt „kuigi oli tõendatud, et [vaidlusalune] kaubamärk on kasutamise käigus omandanud Taanis, Saksamaal, Hispaanias, Prantsusmaal, Itaalias, Madalmaades, Austrias, Soomes, Rootsis ja Ühendkuningriigis eristusvõime“.
22.
EUIPO palub kohtuasjas C‑95/17 P esitatud apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja
–
mõista kohtukulud välja Mondelezilt.
23.
Euroopa Kohtu presidendi 10. mai 2017. aasta otsusega liideti kohtuasjad C‑84/17 P, C‑85/17 P ja C‑95/17 P menetluse kirjaliku ja suulise osa ning kohtuotsuse huvides.
24.
Nestlé palub kohtuasjas C‑85/17 P esitatud vastustaja vastuses Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus ilmselgelt vastuvõetamatuna määrusega läbi vaatamata või teise võimalusena ilmselgelt põhjendamatuna kohtuotsusega rahuldamata,
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata osas, milles see on vastuvõetav, ja tühistada vaidlustatud kohtuotsus ning
–
igal juhul mõista kohtukulud välja Mondelezilt.
25.
Mondelez palub kohtuasjades C‑84/17 P ja C‑95/17 P esitatud vastustaja vastuses Euroopa Kohtul:
–
jätta Nestlé ja EUIPO apellatsioonkaebused rahuldamata ja
–
mõista nende kahe kohtuasja kohtukulud välja vastavalt Nestlélt ja EUIPO‑lt.
26.
EUIPO palub kohtuasjades C‑84/17 P, C‑85/17 P ja C‑95/17 P esitatud vastustaja vastuses Euroopa Kohtul:
–
rahuldada Nestlé apellatsioonkaebus,
–
jätta Mondelezi apellatsioonkaebus rahuldamata ning
–
mõista EUIPO kantud kohtukulud välja Mondelezilt.
27.
Euroopa Kohtu kantseleisse 13. novembril 2017 saabunud avalduses taotles European Association of Trade Mark Owners (Euroopa Kaubamärgiomanike Liit, Ühendkuningriik, edaspidi „Marques“) luba astuda kohtuasjas C‑84/15 P Nestlé nõuete toetuseks menetlusse. Euroopa Kohtu president rahuldas selle taotluse 12. jaanuari 2018. aasta määrusega. Kuna see taotlus esitati hilinenult, lubas ta Marques’il esitada oma märkused kohtuistungil.
28.
Kohtuistungil, mis toimus 22. veebruaril 2018, esitasid oma suulised seisukohad Nestlé, Mondelez, Marques ja EUIPO.
VI. Kohtuasjas C‑85/17 P esitatud Mondelezi apellatsioonkaebuse vastuvõetavus
A.
Poolte argumendid
29.
Nestlé leiab, et Mondelezi apellatsioonkaebus on vastuvõetamatu, kuna viimane ei taotle Euroopa Kohtult vaidlustatud kohtuotsuse täielikku ega osalist tühistamist, vaid põhjenduste ühe osa tühistamist selliselt, et resolutsioon jääb muutmata.
30.
Kuigi Üldkohus tema hagi rahuldas ja vaidlusaluse otsuse tühistas, leiab Mondelez, et tema apellatsioonkaebus on vastuvõetav, sest Üldkohus, analüüsides tema esimest väidet, mis puudutas määruse nr 207/2009 artikli 7 lõike 3 ja artikli 52 lõike 2 väära kohaldamist, lükkas mõned tema argumendid tagasi. Kuna nende argumentide tagasilükkamine on siduv EUIPO teisele apellatsioonikojale, kes peab pärast vaidlusaluse otsuse tühistamist asja uuesti läbi vaatama, leiab Mondelez, et tal peab olema võimalik vaidlustatud kohtuotsust vaidlustada.
B.
Hinnang
31.
Mondelezi apellatsioonkaebus on ilmselgelt vastuvõetamatu kahel põhjusel. Esiteks, erinevalt Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 56 sätestatust ei jätnud Üldkohus Mondelezi nõuet osaliselt või tervikuna rahuldamata. Teiseks, erinevalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 169 lõikes 1 sätestatust ei nõua ta apellatsioonkaebuses vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni täielikku või osalist tühistamist, vaid selle kohtuotsuse teatud põhjenduste tühistamist.
1. Apellatsioonkaebuse vastavus Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 teisele lõigule
32.
Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 56 on sätestatud, et otsuse peale võib edasi kaevata „iga pool, kelle nõue on osaliselt või tervikuna rahuldamata jäetud“ (
3
).
33.
Euroopa Kohtu praktika kohaselt ei loeta, et Üldkohtult akti tühistamist taotlenud poole nõue oleks kas või osaliselt rahuldamata jäetud, kui Üldkohus selle nõude rahuldas (
4
), ning seda isegi siis, kui Üldkohus on enne tühistamiseks aluse andnud väite käsitlemist mitu tema argumendid tagasi lükanud (
5
).
34.
Käesoleval juhul esitas Mondelez lisaks kohtukulusid käsitlevale küsimusele Üldkohtule nõude „tühistada [vaidlusalune] otsus, välja arvatud osas, milles apellatsioonikoda leidis, et kaubamärgil puudub olemuslik eristusvõime [määruse nr 207/2009] artikli 7 lõike 1 punkti b tähenduses“ (
6
).
35.
Vaidlustatud kohtuotsuses nõustus Üldkohus osaliselt esimese väite teise ja neljanda osaga (
7
) ning tühistas vaidlusaluse otsuse määruse nr 207/2009 artikli 7 lõike 3 väära kohaldamise tõttu.
36.
Nagu EUIPO kohtuistungil selgitas, tähendab selline tühistamine seda, et kui apellatsioonkaebust ei esitata, peaks EUIPO apellatsioonikoda vaidlustatud kohtuotsuse põhjendustest ja resolutsioonist tulenevalt jätma muutmata tühistamisosakonna 11. jaanuari 2011. aasta otsuse, millega tunnistati vaidlusalune kaubamärk kehtetuks, kaubamärgi kehtetuks tunnistamine oli aga Mondelezi poolt esitatud kehtetuks tunnistamise taotluse põhiline eesmärk.
37.
Seetõttu ei saa asuda seisukohale, et üks või teine Mondelezi poolt Üldkohtule esitatud nõuetest oleks osaliselt või tervikuna rahuldamata jäetud.
38.
Mulle ja ka pooltele teadaolevalt on ainsaks erandiks sellest reeglist see, mida Euroopa Kohus tunnustas 20. septembri 2001. aasta kohtuotsuse Procter & Gamble vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑383/99 P, EU:C:2001:461) tegemiseni viinud kohtuasjas, kus Procter & Gamble oli taotlenud „et Euroopa Kohus tühistaks [Üldkohtu] otsuse osas, milles [Üldkohus] leidis, et [EUIPO] esimene apellatsioonikoda ei ole määruse nr [207/2009] artikli 7 lõike 1 punkti c vääralt kohaldanud“ (
8
). Euroopa Kohus meenutas oma otsuses, et esimeses kohtuastmes oli Procter & Gamble taotlenud „et Üldkohus esimese võimalusena tühistaks [EUIPO] otsuse osas, milles ta leidis, et kaubamärk ei vasta määruse nr [207/2009] artikli 7 lõike 1 punktides b ja c sätestatud nõuetele ning teise võimalusena tühistaks [EUIPO] otsuse osas, milles ta tunnistas vastuvõetamatuks [Procter & Gamble’i] argumendid […], mis tuginesid selle määruse artikli 7 lõikele 3“. (
9
)
39.
Neil asjaoludel otsustas Euroopa Kohus, et lükates Procter & Gamble’i põhilise väite tagasi ning tühistades EUIPO otsuse alternatiivse väite alusel, jättis Üldkohus muutmata otsuse selle osa, mis puudutas kaubamärgi vastavust määruse nr 209/2009 artikli 7 lõike 1 punktides b ja c sätestatud nõuetele, mis tähendanuks, et EUIPO oleks pidanud oma seisukohta muutma üksnes määruse nr 207/2009 artikli 7 lõike 3 tõlgendamise osas ning seetõttu oleks Üldkohtu poolt otsuse tühistamine tegelikkuses olnud üksnes osaline. (
10
)
40.
Igasugune analoogia käesoleva kohtuasjaga puudub. Esiteks, erinevalt Procter & Gamble’ist ei taotle Mondelez vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist, vaid üksnes Üldkohtu otsuse põhjendava osa teatud punktide tühistamist. Teiseks, vaatamata sellele, et Mondelez esitas Üldkohtule esitatud hagis mitu väidet, analüüsis Üldkohus üksnes seda, mis puudutas määruse nr 207/2009 artikli 7 lõiget 3, nõustudes sellega, olgugi, et ta oli mõned selle väite raames Mondelezi esitatud argumendid eelnevalt tagasi lükanud. Kuivõrd põhilist väidet tagasi ei lükatud, ei saa minu hinnangul rääkida käesolevas asjas sellest, et Üldkohus oleks oma kohtuotsuses EUIPO otsuse teatava osa jätnud muutmata. Seetõttu leian, et mis tahes analoogia kohaldamine 20. septembri 2001. aasta kohtuotsusega Procter & Gamble vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑383/99 P, EU:C:2001:461) ei ole võimalik.
41.
Neil asjaoludel on võimatu asuda seisukohale et Mondelezi nõue on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 tähenduses osaliselt või tervikuna rahuldamata jäetud.
2. Apellatsioonkaebuse vastavus Euroopa Kohtu kodukorra artikli 169 lõikele 1
42.
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 169 lõikest 1 tuleneb, et „[a]pellatsioonkaebuses võib nõuda Üldkohtu lahendi, nagu see on esitatud selle lahendi resolutsioonis, täielikku või osalist tühistamist“. (
11
)
43.
Euroopa Kohus on leidnud, et „see säte puudutab apellatsioonkaebuse valdkonna põhiprintsiipi, mille kohaselt tuleb apellatsioonkaebuses nõuda Üldkohtu lahendi resolutsiooni tühistamist ja see ei saa piirduda ainult selle lahendi teatud põhjenduste muutmise nõudega“. (
12
)
44.
Lisaks on Euroopa Kohus mitmel korral otsustanud, et välja arvatud juhul, kui see on esitatud vastuväitena apellandi poolt apellatsioonkaebuses esitatud väitele, on põhjenduste muutmise taotlus põhjendatud huvi puudumise tõttu vastuvõetamatu, sest see ei saaks anda selle esitanud poolele mingit kasu. (
13
)
45.
Käesoleval juhul nähtub apellatsioonkaebusest, et Mondelezi apellatsioonkaebuse eesmärk ei ole Üldkohtu otsuse, nagu see on esitatud selle otsuse resolutsioonis, täielik või osaline tühistamine, vaid vaidlustatud kohtuotsuse punktides 37–44, 58–64, 78–111, 144–169 ja 177 sisalduvate Üldkohtu põhjenduste tühistamine.
46.
See taotlus ei vasta Euroopa Kohtu kodukorra artikli 169 lõikele 1, vaid kujutab endast põhjenduste muutmise taotlust. Selleks puudub Mondelezil põhjendatud huvi.
47.
Neil põhjustel leian, et kohtuasjas C‑85/17 P Mondelezi esitatud apellatsioonkaebus on ilmselgelt vastuvõetamatu ja tuleb jätta rahuldamata.
VII. Sisulised küsimused
48.
Nestlé ja EUIPO heidavad vastavalt kohtuasjas C‑84/17 P esitatud apellatsioonkaebuse ainsa väitega ning kohtuasjas C‑95/17 P esitatud apellatsioonkaebuse teise väitega Üldkohtule ette, et ta on vääralt kohaldanud määruse nr 207/2009 artikli 52 lõiget 2 koosmõjus sama määruse artikli 7 lõikega 3, leides, et Euroopa Liidu kaubamärgiomanik peab tõendama, et kaubamärk on kasutamise käigus omandanud eristusvõime igas liikmesriigis eraldivõetuna. Nestlé ja EUIPO leiavad, et see järeldus põhineb 24. mai 2012. aasta kohtuotsuse Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑98/11 P, EU:C:2012:307) punktide 60–63 ekslikul tõlgendamisel ja kohaldamisel.
49.
Kohtuasjas C‑95/17 P esitatud EUIPO esimene väide, mis formaalselt seondub küll põhjendamiskohustuse rikkumisega, puudutab tegelikult sama küsimust.
50.
Seega käsitlen neid kahte apellatsioonkaebust koos.
A.
Poolte argumendid
51.
Nestlé (
14
) ja EUIPO, keda toetab Marques, kritiseerivad vaidlustatud kohtuotsust osas, mis puudutab seda, millise liidu territooriumi osa kohta peab olema tõendatud, et vaidlusalune kaubamärk on kasutamise käigus omandanud eristusvõime. Nende hinnangul on Üldkohus, leides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 139, et tõendatud peab olema, et kaubamärk on kasutamise käigus omandanud eristusvõime kogu liidu territooriumil ja mitte üksnes selle territooriumi olulisel või suuremal osal, ning et seetõttu ei saa järeldada, et kaubamärk on eristusvõime omandanud, kui esitatud tõendid ei hõlma üht osa liidust, isegi kui see osa on väike või puudutab ühtainust liikmesriiki, vääralt kohaldanud määruse 207/2009 artikli 7 lõiget 3 ning tõlgendust, mille Euroopa Kohus on sellele andnud 24. mai 2012. aasta kohtuotsuse Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑98/11 P, EU:C:2012:307) punktides 60–63.
52.
Nestlé, Marques’i ja EUIPO arvates otsustas Üldkohus ekslikult, et EUIPO teine apellatsioonikoda kohaldas õigust vääralt, kui leidis, et piisab selle tõendamisest, et kaubamärki tajus viitena sellega hõlmatud kaupade kaubanduslikule päritolule märkimisväärne osa asjaomasest avalikkusest kogu liidus, kõiki liikmesriike ja piirkondi tervikuna vaadeldes, ning et polnud vajalik tõendada, et kaubamärk on kasutamise käigus eristusvõime omandanud kõigis asjasse puutuvates liikmesriikides. (
15
)
53.
Sellest tulenevalt otsustas Üldkohus ekslikult, et EUIPO teine apellatsioonikoda kohaldas vääralt õigust, leides, et vaidlusalune kaubamärk on kasutamise käigus omandanud eristusvõime, ilma et ta oleks võtnud seisukohta selles osas, kuidas tajub seda kaubamärki asjaomane avalikkus Belgias, Iirimaal, Kreekas ja Portugalis, ning analüüsimata nende liikmesriikide kohta esitatud tõendeid. (
16
)
54.
Nestlé, Marques ja EUIPO leiavad, et keskendudes liikmesriikide turgudele üksikult võetuna, on see Üldkohtu tõlgendus vastuolus Euroopa Liidu kaubamärgi ühtsusega ja ühtse turu olemasoluga.
55.
Mondelez leiab seevastu, et Üldkohus on nii määruse nr 207/2009 artikli 7 lõiget 3 kui ka 24. mai 2012. aasta kohtuotsust Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑98/11 P, EU:C:2012:307) õigesti tõlgendanud. Viimase kohaselt ei piisa sellest, et Euroopa Liidu kaubamärgil on eristusvõime liidu olulises osas, kui see liidu teises osas puudub, isegi kui see viimane piirdub üheainsa liikmesriigiga.
56.
Mondelez leiab, et teistsugune järeldus viiks paradoksaalse tulemuseni, kus kaubamärk, mille registreerimise taotlus tuleks ühes liikmesriigis eristusvõime puudumise tõttu rahuldamata jätta, oleks siiski võimalik registreerida Euroopa Liidu kaubamärgina, mille tagajärjel oleks võimalik sellele tugineda selle liikmesriigi kohtus.
B.
Hinnang
1. Sissejuhatavad märkused
57.
Küsimused selle kohta, milline geograafiline ulatus peab olema alal, mille kohta tuleb esitada tõendeid, et kaubamärk on seal vastavalt määruse nr 207/2009 artikli 7 lõikele 3 kasutamise käigus omandanud eristusvõime, ning samuti selle kohta, kuidas tõlgendada 24. mai 2012. aasta kohtuotsuse Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑98/11 P, EU:C:2012:307) punkte 60–63, ei ole uued.
58.
Tõepoolest, Louis Vuitton Malletier tõstatas liidetud kohtuasjades C‑363/15 P ja C‑364/15 P esitatud apellatsioonkaebuses täpselt sama küsimuse, kuna nii nagu Nestlé, Marques ja EUIPO, leidis ka Louis Vuitton Malletier, et Üldkohus nõudis põhjendamatult pruuni-beeživärvilise malelauamustri ning halli malelauamustri eristusvõime kohta tõendite esitamist kõigi liikmesriikide osas. Selles kohtuasjas sõlmisid pooled siiski enne kohtuistungi toimumist kokkuleppe. (
17
)
59.
Käesolevad apellatsioonkaebused annavad Euroopa Kohtule taas kord võimaluse lõplikult selgitada, kuidas mõista 24. mai 2012. aasta kohtuotsuse Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑98/11 P, EU:C:2012:307) punkte 60–63.
2. Määruse nr 207/2009 artikli 7 lõikes 3 nõutavate tõendite geograafiline ulatus
60.
Kõigepealt tuleb märkida, et määruse nr 207/2009 artikli 1 lõike 2 kohaselt on Euroopa Liidu kaubamärk ühtne ja selle mõju on kogu liidus ühetaoline. Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 119 otsustas, on „liidu kaubamärk ühtne, mistõttu on selle mõju kogu liidus ühetaoline. Liidu kaubamärgi ühtsusest tuleneb, et registreerimiseks peab tähisel olema eristusvõime kogu liidus. Nii tuleneb ka nimetatud määruse artikli 7 lõike 1 punktist b koosmõjus sama artikli lõikega 2, et kaubamärgi registreerimisest tuleb keelduda, kui sellel puudub eristusvõime ühes liidu osas.“ (
18
)
61.
Määruse nr 207/2009 artikli 7 lõikes 3 sätestatakse erand sama artikli lõike 1 punktides b–d sätestatud absoluutsete keeldumise põhjuste suhtes seoses selliste kaubamärkidega, mis on kasutamise käigus omandanud eristusvõime.
62.
Nende sätete tõlgendamise põhimõtted on sõnastatud 22. juuni 2006. aasta kohtuotsuses Storck vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑25/05 P, EU:C:2006:422) ja 24. mai 2012. aasta kohtuotsuses Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑98/11 P, EU:C:2012:307).
63.
Euroopa Kohus leidis 22. juuni 2006. aasta kohtuotsuse Storck vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑25/05 P, EU:C:2006:422) punktis 83, et „kaubamärki võib määruse [nr 207/2009] artikli 7 lõike 3 alusel registreerida üksnes siis, kui on tõendatud, et ta on kasutamise käigus omandanud eristusvõime sellises [liidu] osas, kus tal puudus ab initio eristusvõime sama artikli lõike 1 punkti b tähenduses“.
64.
Selle otsuse nimetatud punktis lisas Euroopa Kohus, et määruse nr 207/2009 artikli 7 lõikes 2 nimetatud ühenduse osa „võib vajaduse korral koosneda ühestainsast liikmesriigist“.
65.
Nestlé leiab, et seades tõendamise osas lati väga kõrgele, on selle kohtuotsuse tagajärjeks see, et kui üks erand välja arvata, siis pole ükski turuosaline suutnud adekvaatseid tõendeid esitada. Ta leiab ka, et 24. mai 2012. aasta kohtuotsuses Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑98/11 P, EU:C:2012:307) tunnustas Euroopa Kohus tõendamise territoriaalse aspekti osas paindlikumat käsitlusviisi.
66.
Meenutan, et viimati nimetatud kohtuotsus tehti kohtuasjas, mis puudutas taotlust registreerida Euroopa Liidu kaubamärgina ruumiline tähis, mis koosnes punase paelaga šokolaadijänese kujust, ning Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli oli kasutamise käigus eristusvõime omandamise kohta esitanud tõendid, mis puudutasid toona viieteistkümnest asjasse puutuvast liikmesriigist üksnes kolme, see tähendab Saksamaad, Austriat ja Ühendkuningriiki.
67.
Nimetatud kohtuotsuse punktis 60 meenutas Euroopa Kohus kõigepealt 22. juuni 2006. aasta kohtuotsuse Storck vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑25/05 P, EU:C:2006:422) punkti 83. Selle põhjal otsustas ta seejärel, et Üldkohtu seisukoht, et kaubamärk, mille registreerimist taotletakse, peab olema kasutamise käigus omandanud eristusvõime kogu liidus, ei kujuta endast õigusnormi väära kohaldamist, kuna Chocoladefabriken Lindt & Sprünglil ei õnnestunud tõendada, et kõnealusel kaubamärgil on „olemuslik eristusvõime ning et see on nii kogu liidu territooriumil“. (
19
) Euroopa Kohus lisas, et kolme liikmesriigi kohta esitatud tõendid ei ole piisavad tõendamaks, et kõnealusel kaubamärgil „on olemuslik eristusvõime 15 liikmesriigis ning seetõttu ei saa nõuda, et asjaomane kaubamärk oleks nendes riikides omandanud eristusvõime kasutamise käigus“. (
20
)
68.
Seoses Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli argumendiga, mis puudutas Euroopa Liidu kaubamärgi ühtsust ja mille kohaselt ei tohiks kaubamärgi kasutamise käigus eristusvõime omandamise hindamisel lähtuda eraldi vaadeldavatest siseriiklikest turgudest, leidis Euroopa Kohus, et „kuigi […] vastab tõele, et kaubamärgi kasutamise käigus eristusvõime omandamine peab olema tõendatud liidu sellises osas, kus sellel kaubamärgil alguses niisugust võimet ei olnud, oleks liigne nõuda, et eristusvõime omandamist tõendataks iga liikmesriigi osas eraldi“. (
21
)
69.
Euroopa Kohus jättis siiski Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli apellatsioonkaebuse rahuldamata, leides kohtuotsuse punktis 63, et „[k]äesoleval juhul ei rikkunud Üldkohus siiski õigusnorme, kuna [Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli] ei tõendanud igal juhul kvantitatiivselt piisavalt, et kaubamärk, mille registreerimist taotletakse, on kasutamise käigus omandanud eristusvõime kogu liidu territooriumil.“ (
22
)
70.
Tuleb tähele panna, et selle lõigu ingliskeelses tõlkes on viga. Kui selle punkti prantsus- ja saksakeelne versioon viitavad kvantitatiivselt piisavatele tõenditele („keinen quantitativ hinreichenden Nachweis“), viitab ingliskeelne versioon pelgalt tõendite ebapiisavusele („sufficiently proved“). Kuna selle kohtuotsuse prantsuskeelne versioon on autentne, pole mis tahes põhjust arvata, et määrsõnaga „sufficiently“ ei peeta silmas „kvantitatiivselt“ piisavaid tõendeid.
71.
See täpsustus lubab järeldada, et selles kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus, et olles esitanud tõendid ainult kolme liikmesriigi kohta, ei olnud Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli esitanud kvantitatiivselt piisavalt tõendeid, et laiendada nende pinnalt tehtud järeldust kogu liidule.
72.
Veidral moel on sarnane viga sattunud ka vaidlustatud kohtuotsuse prantsuskeelsesse versiooni. Kui vaidlustatud kohtuotsuse ingliskeelse, see tähendab kohtumenetluse keelse versiooni punktides 125 ja 130 viidatakse kvantitatiivselt piisavatele tõenditele, siis sama kohtuotsuse prantsuskeelse versiooni neis punktides viidatakse kvantitatiivselt piisavatele tõenditele (punkt 125) ning kvalitatiivselt piisavatele tõenditele (punkt 130).
73.
See prantsuskeelses versioonis esinev Üldkohtu näpuviga selgitab võib-olla seisukohta, mis on võetud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 139–143 ja 175–178, kus Üldkohus sisuliselt otsustas, et kasutamise käigus eristusvõime omandamist ei saa tõendada, laiendades järeldust, mis on tehtud selliste tõendite põhjal, mis tõendavad vaid seda, et liidu märkimisväärses osas, kõiki liikmesriike ja piirkondi tervikuna vaadeldes, tajub asjaomane avalikkus kaubamärki viitena sellega hõlmatud kaupade või teenuste kaubanduslikule päritolule, ning seda isegi siis, kui nende liikmesriikide, mille kohta tõendid esitati, rahvastik moodustab ligi 90 % kogu liidu rahvastikust.
74.
Teisiti öeldes ei ole Üldkohtu arvates eristusvõime omandamine seotud pelgalt liikmesriikide või rahvastiku enamusega, vaid ka mõistega „geograafiline representatiivsus“ selles mõttes, et kõnealune kaubamärk peab omandama eristusvõime avalikkuse tajus kõigis liidu territooriumi piirkondades, mis ei lange tingimata kokku liikmesriikide piiridega.
75.
24. mai 2012. aasta kohtuotsuse Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑98/11 P, EU:C:2012:307) punktid 60–63 vastavad sellele küsimusele vaid osaliselt. Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli esitas kasutamise käigus eristusvõime omandamist puudutavad tõendid üksnes kolme liikmesriigi, see tähendab Saksamaa, Austria ja Ühendkuningriigi kohta. Sellises olukorras, kus suured liidu piirkonnad olid kõrvale jäetud, oli selge, et tõendid ei olnud järelduse kogu liidule laiendamise põhjendamiseks piisavad.
76.
Tõsi, Euroopa Kohus leidis 24. mai 2012. aasta kohtuotsuse Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑98/11 P, EU:C:2012:307) punktis 62, et „oleks liigne nõuda, et eristusvõime omandamist tõendataks iga liikmesriigi osas eraldi“.
77.
Nagu EUIPO oma apellatsioonkaebuse punktis 43 möönab, ei tähenda see, et kaubamärgi registreerimist taotlev isik võiks kõrvale jätta terved piirkonnad ja turud. Vastupidi, nagu EUIPO apellatsioonkaebuse punktis 53 märgib, tuleb arvestada nende piirkondade, mille puhul eristusvõime omandamine positiivset tõendamist leidis, geograafilise ulatuse ja paiknemisega, tagamaks seda, et tõendid, mille pinnalt tehtud järeldust laiendatakse kogu liidule, puudutaksid kvantitatiivselt ja geograafiliselt esinduslikku valimit.
78.
Kuigi sellise järelduste laiendamise seisukohast ei ole vaja arvesse võtta liikmesriikide territooriume kui selliseid, (
23
) ei tähenda liidus ühtse turu olemasolu liikmesriikide või piirkondlike turgude puudumist. On tavaline, et oma kaupade ja teenuste turustamisel rühmitavad turuosalised, nagu Nestlé, teatud liikmesriikide turud kokku, lähtudes mitmest põhjusest, nagu nende turgude geograafiline lähedus, nendevaheliste ajalooliste sidemete olemasolu või ka ühine keel, ühised tavad või harjumused. Selles mõttes võivad neil asjaoludel ja kõnealustest kaupadest olenevalt teatud turgude kohta esitatud tõendid olla, tulenevalt sellest, mida Mondelez nimetas kohtuistungil „turgude võrreldavuseks“, piisavad, hõlmamaks ka teisi turge, mille kohta tõendeid pole kogutud või mille kohta ei ole esitatud kvantitatiivselt piisavaid tõendeid. Näiteks võib olla, et teatud kaupade ja teenuste puhul ja tulenevalt kõnealuste turgude sarnasusest on Hispaania turu kohta esitatud tõendid piisavad ka Portugali turu jaoks või Ühendkuningriigi turu kohta esitatud tõendid Iirimaa turu jaoks jne.
79.
Selle asjaolu kvantitatiivselt ja geograafiliselt piisav tõendamine, et kaubamärk on kasutamise käigus kogu liidus omandanud eristusvõime, nõuab iga kauba või teenuse puhul selle liidusisese mitmekesisuse arvesse võtmist. Selles mõttes ei saa mingisugune kaubamärk olla ühtne Euroopa Liidu kaubamärk, kui liidu ühe osa asjaomane avalikkus ei taju seda viitena sellega hõlmatud kaupade või teenuste kaubanduslikule päritolule.
80.
Selles osas tuleb täpsustada, et need piirkonnad või liidu osad, mille kohta tuleb eristusvõime omandamist tõendada, ei ole ette kindlaks määratud, vaid need tuleb kindlaks teha iga registreerimistaotluse puhul kõnealuse kaubamärgiga hõlmatud kaupade ja teenuste kaupa.
81.
Erinevalt EUIPO märgitust ei tähenda see, et ainuüksi Luksemburgi puudutavate tõendite puudumisest piisaks eristusvõime omandamise välistamiseks, kui teiste liikmesriikide kohta on tõendid esitatud. Kui kõnealuse kaubamärgiga hõlmatud kaupade või teenuste puhul moodustab Luksemburg osa samast turust Belgia, Prantsusmaa või Saksamaaga, ning kui ühe sellise riigi kohta, millega Luksemburg ühise turu moodustab, on esitatud piisavad tõendid, pole konkreetselt Luksemburgi puudutavate tõendite esitamine vajalik. Minu meelest tuleb määruse nr 207/2009 artikli 7 lõigetele 2 ja 3 ning 24. mai 2012. aasta kohtuotsuse Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑98/11 P, EU:C:2012:307) punktidele 60–63 omistada selline tähendus.
82.
Nõuet, et eristusvõime omandamist puudutavad tõendid peavad lisaks kvantitatiivsele piisavusele olema ka geograafiliselt esinduslikud, toetab ka EUIPO apellatsioonkaebuse punktis 42 toodud pusle näide. (
24
)
83.
Seda näidet edasi arendades, kui enamikul pusletükkidel on kujutatud hobuse keha, võib asjaolul, et ainus pusle lõpetamiseks puuduolev tükk on see, millel on kujutatud pead, olla oluline tähtsus. Isegi kui enamik tükke lubavad oletada, et puslel on kujutatud hobune, ei välista miski, et puuduoleval tükil on kujutatud mehe ülakeha. Sel juhul poleks tegemist hobuse, vaid kentauriga. Selline on risk, mis kaasneb tõendite esitamisel valikuliselt teatud liikmesriikide välja jätmisega.
84.
Kohtuasjades, milles Üldkohus tegi 21. aprilli 2015. aasta kohtuotsuse Louis Vuitton Malletier vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Nanu-Nana (Pruuni ja beeživärvilise malelaudmustri kujutis) (T‑359/12, EU:T:2015:215) ja 21. aprilli 2015. aasta kohtuotsuse Louis Vuitton Malletier vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Nanu-Nana (Halli malelaua mustri kujutis) (T‑360/12, ei avaldata, EU:T:2015:214), millele Üldkohus viitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 128, leidis Üldkohus õigesti, et eristusvõime omandamine ei olnud tõendatud, kuna puudusid tõendid Taani, Portugali, Soome ja Rootsi kohta ning seda vaatamata sellele, et Louis Vuitton Malletier’ väitel puudutasid tema esitatud tõendid ühteteist liikmesriiki viieteistkümnest ja esindasid 92,5% liidu elanikkonnast. Tegelikult polnud Louis Vuitton Malletier esitanud mingeid tõendeid põhjamaade kohta, mis moodustavad ühe osa liidust, ega näidanud ära, et teiste riikide kohta esitatud tõendid kajastaksid olukorda ka nendes riikides. See vajakajäämine ei võimaldanud asuda seisukohale, et kõnealused malelauamustrid on omandanud eristusvõime kogu liidus.
85.
Käesoleval juhul tuleneb vaidlusaluse otsuse punktidest 60–87 ja vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 146–173, et Nestlé esitas tõendid neljateistkümne liikmesriigi kohta toonasest viieteistkümnest. Ainus liikmesriik, mille kohta tõendeid ei esitatud, on Luksemburg. Kuigi Nestlé esitas enamiku liikmesriikide kohta turuanalüüsid, tuleneb vaidlusaluse otsuse punktidest 84–87 ja vaidlustatud kohtuotsuse punktist 173 siiski, et Belgia, Iirimaa, Kreeka ja Portugali (
25
) kohta esitatud teave ei olnud piisav tuvastamaks, et nende riikide asjaomane avalikkus identifitseerib vaidlusaluse kaubamärgiga hõlmatud kaupade kaubandusliku päritoluna Nestlé’d.
86.
Siiski, enne seda, kui ta võttis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 176 ja 177 seisukoha, et piisavate tõendite puudumise tõttu Belgia, Iirimaa, Kreeka, Luksemburgi ja Portugali kohta ei saanud EUIPO teine apellatsioonikoda teha õiguspäraseid järeldusi selle kohta, kas vaidlusalune kaubamärk on omandanud eristusvõime kogu liidus, ei analüüsinud Üldkohus, kas vaidlusaluse kaubamärgiga hõlmatud kaupade puhul oleks olnud võimalik tuvastada eristusvõime omandamine neis viies riigis teiste riikide ja piirkondade turgude kohta esitatud tõendite pinnalt tehtud järelduste laiendamise teel.
87.
Kuigi Üldkohus pidi põhimõtteliselt seda küsimust analüüsima, siis kinnitas Nestlé kohtuistungil, et ta ei esitanud toimikusse lisamiseks tõendeid selle kohta, et vaidlusaluse kaubamärgiga hõlmatud kaupade osas kehtivad Taani, Saksamaa, Hispaania, Prantsusmaa, Itaalia, Madalmaade, Austria, Soome, Rootsi ja Ühendkuningriigi kohta esitatud tõendid samamoodi ka Belgia, Iirimaa, Kreeka, Luksemburgi ja Portugali turgude kohta või et nende alusel tehtavat järeldust saaks laiendada selliselt, et vaidlusalune kaubamärk on omandanud kasutamise käigus eristusvõime ka neis riikides. Selles mõttes ei tõendanud ta, et asjasse puutuva toote osas oleks Belgia, Iirimaa, Kreeka, Luksemburgi ja Portugali turud võrreldavad teatud teiste liikmesriikide turgudega, mille kohta Nestlé piisavad tõendid esitas.
88.
Sellekohaste tõendite puudumisel ei saanud Üldkohus teha muud, kui EUIPO teise apellatsioonikoja otsuse tühistada, mida ta tegigi.
89.
Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes teen Euroopa Kohtule ettepaneku Nestlé ja EUIPO apellatsioonkaebused rahuldamata jätta.
VIII. Kohtukulud
90.
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 137 kohaselt, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, tehakse kohtuotsuses või ‑määruses otsus kohtukulude kohta. Kodukorra artikli 184 lõikes 1 viidatud kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
91.
Lisaks on kodukorra artikli 184 lõikes 2 sätestatud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotamise.
92.
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 140 lõikes 3, mis on kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel samuti kohaldatav apellatsioonkaebuste suhtes, on eeskätt sätestatud, et Euroopa Kohus võib otsustada, et muu menetlusse astuja kui liikmesriik või institutsioon kannab oma kohtukulud ise.
93.
Käesoleval juhul, kuna Mondelez nõuab kohtuasjas C‑84/17 P kohtukulude välja mõistmist Nestlélt ning viimane on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb Mondelezi kantud kohtukulud viimaselt välja mõista. EUIPO ja Marquesi kulud tuleb jätta nende endi kanda.
94.
Kuna kohtuasjas C‑85/17 P on Nestlé ja EUIPO taotlenud kohtukulude välja mõistmist Mondelezilt ning viimane on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb temalt välja mõista Nestlé ja EUIPO kantud kulud.
95.
Kuna kohtuasjas C‑95/17 P on Mondelez taotlenud kohtukulude välja mõistmist EUIPO‑lt ning viimane on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb temalt välja mõista Mondelezi kantud kulud. Nestlé kulud jäävad tema enda kanda.
IX. Ettepanek
96.
Kohtuasjas C‑84/17 P: Société des produits Nestlé SA vs. EUIPO ja Mondelez UK Holdings & Services Ltd teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
–
jätta apellatsioonkaebus põhjendamatuse tõttu rahuldamata,
–
jätta Société des produits Nestlé kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Mondelez UK Holdings & Servicesi kantud kulud ning
–
jätta Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) ja European Association of Trade Mark Ownersi (Euroopa Kaubamärgiomanike Liit) kohtukulud nende endi kanda.
97.
Kohtuasjas C‑85/17 P: Mondelez UK Holdings & Services Ltd vs. EUIPO, teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
–
jätta apellatsioonkaebus ilmse vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja
–
jätta Mondelez UK Holdings & Servicesi kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Société des produits Nestlé ja EUIPO kantud kulud.
98.
Kohtuasjas C‑95/17 P: EUIPO vs. Mondelez UK Holdings & Services Ltd, teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
–
jätta apellatsioonkaebus põhjendamatuse tõttu rahuldamata,
–
jätta EUIPO kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Mondelez UK Holdings & Servicesi kantud kulud ning
–
jätta Société des produits Nestlé kohtukulud tema enda kanda.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	ELT 2009, L 78, lk 1. See määrus tunnistati kehtetuks ja asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2017. aasta määrusega (EL) 2017/1001 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (ELT 2017, L 154, lk 1). Artikli 7 lõige 3 jäi samasuguseks.
(
3
)	Selle sätte sõnastus on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja erinevates keeleversioonides märkimisväärselt erinev, kuna mitmes neist ei viidata poolte nõuetele. Vt selle kohta kohtujurist Mengozzi ettepanek kohtuasjas British Airways vs. komisjon (C‑122/16 P, EU:C:2017:406, punktid 40 ja 41).
(
4
)	Vt 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus IPK-München ja komisjon (C‑199/01 P ja C‑200/01 P, EU:C:2004:249, punkt 42).
(
5
)	Vt 15. novembri 2012. aasta kohtuotsus Al‑Aqsa vs. nõukogu ja Madalmaad vs. Al‑Aqsa (C‑539/10 P ja C‑550/10 P, EU:C:2012:711, punktid 44 ja 45).
(
6
)	Kohtuasjas T‑112/13 Üldkohtule esitatud hagi punkti 61 esimese taande punkt 1.
(
7
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 11–19.
(
8
)	Vt kohtuotsuse punkt 11.
(
9
)	Vt kohtuotsuse punkt 19.
(
10
)	Vt kohtuotsuse punktid 24 ja 25.
(
11
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
12
)	Vt 14. novembri 2017. aasta kohtuotsus British Airways vs. komisjon (C‑122/16 P, EU:C:2017:861, punkt 51). Vt ka 15. novembri 2012. aasta kohtuotsus Al‑Aqsa vs. nõukogu ja Madalmaad vs. Al‑Aqsa (C‑539/10 P ja C‑550/10 P, EU:C:2012:711, punktid 43–45).
(
13
)	Vt 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Iride vs. komisjon (C‑329/09 P, ei avaldata, EU:C:2011:859, punktid 49 ja 50), 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Ziegler vs. komisjon (C‑439/11 P, EU:C:2013:513, punkt 42) ja 13. jaanuari 2015. aasta kohtuotsus nõukogu ja komisjon vs. Stichting Natuur en Milieu ja Pesticide Action Network Europe (C‑404/12 P ja C‑405/12 P, EU:C:2015:5, punkt 31).
(
14
)	Nestlé apellatsioonkaebuses ei ole küll selgelt ja täpselt välja toodud vaidlustatud kohtuotsuse konkreetseid punkte, ent mulle näib, et apellatsioonkaebuse punktist 21 tuleneb selgelt, et ta peab tegelikult silmas samu punkte, mida on EUIPO silmas pidanud oma apellatsioonkaebuses.
(
15
)	Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 141–143.
(
16
)	Vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 175–179.
(
17
)	Vt Euroopa Kohtu presidendi 21. juuli 2016. aasta määrus Louis Vuitton Malletier vs. EUIPO (C‑363/15 P ja C‑364/15 P, ei avaldata, EU:C:2016:595).
(
18
)	Vt ka 22. juuni 2006. aasta kohtuotsus Storck vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑25/05 P, EU:C:2006:422, punktid 81–83).
(
19
)	Kohtuotsuse punkt 61.
(
20
)	Kohtuotsuse punkt 61.
(
21
)	Kohtuotsuse punkt 62.
(
22
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
23
)	Euroopa Kohtu hinnangul: kui „asuda seisukohale, et ühenduse kaubamärgisüsteemi raames tuleb omistada eriline tähendus liikmesriikide territooriumidele, siis see takistaks [määrusega nr 207/2009 taotletavate] eesmärkide saavutamist ja kahjustaks ühenduse kaubamärgi ühtsust“ (19. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Leno Merken, C‑149/11, EU:C:2012:816, punkt 42).
(
24
)	Vt ka Euroopa Liidu kaubamärkide kontrolli puudutavad EUIPO juhised, osa B, 4. jaotis, 14. peatükk, lk 8 (1. oktoobri 2017. aasta redaktsioon), kättesaadav veebilehel https://euipo.europa.eu/tunnel-web/secure/webdav/guest/document_library/contentPdfs/law_and_practice/trade_marks_practice_manual/WP_2_2017/Part-B/04-part_b_examination_section_4_absolute_grounds_for_refusal/part_B_examination_section_4_chapter_14/part_B_examination_section_4_chapter_14_Acquired_distinctiveness_fr.pdf. EUIPO väitel tähendab Euroopa Kohtu poolt 24. mai 2012. aasta kohtuotsuse Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (C‑98/11 P, EU:C:2012:307) punktis 62 sõnastatud põhimõte seda, et „kui käsitleda Euroopa territooriumi puslena, siis ei pruugi võimetus tõendada eristusvõime omandamist ühe või mitme konkreetse liikmesriigi turu puhul olla otsustav, tingimusel, et pusle „puuduolev tükk“ ei mõjuta tervikpilti, mille kohaselt tajub märkimisväärne osa Euroopa asjaomasest avalikkusest tähist kaubamärgina erinevates Euroopa Liidu osades ja piirkondades“.
(
25
)	Tegu oli „Nielseni“ tabeli ja reklaamimaterjalidega. Vt täpsemalt vaidlusaluse otsuse punktid 84–87.