62024CJ0008
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
2026. gada 17. martā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Regula (ES) 2018/1805 – 1. panta 1. un 4. punkts – Krimināllietā izdots konfiskācijas rīkojums – 2. panta 2. punkts un 3. punkta a) un d) apakšpunkts – Konfiskācija saistībā ar noziedzīgu nodarījumu, bet bez galīga notiesājoša sprieduma – Konfiskācijas rīkojums, kas ietverts attaisnojošā spriedumā, kurā konstatēts, ka konfiscējamais īpašums ir citā noziedzīgā noziegumā noziedzīgi iegūti līdzekļi, nevis tajā, par kuru pasludināts šis spriedums, un tajā piedalījušās citas personas, nevis attaisnotie apsūdzētie – Apsūdzības raksta pret šīm personām neesība – 19. panta 1. punkta h) apakšpunkts – Konfiskācijas rīkojumu neatzīšanas un neizpildes iemesli – Izņēmuma gadījumi, kuros, balstoties uz konkrētu un objektīvu informāciju, ir būtiski iemesli uzskatīt, ka konfiskācijas rīkojuma izpilde konkrētajos lietas apstākļos radītu attiecīgo Eiropas Savienības Pamattiesību hartā izklāstīto pamattiesību acīmredzamu pārkāpumu – Pamattiesību hartas 47. pants – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un tiesības uz aizstāvību – Efektīvu tiesiskās aizsardzības līdzekļu neizmantošana izsniegšanas dalībvalstī
Lietā C‑8/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Visoki kazneni sud (Apelāciju tiesa krimināllietās, Horvātija) iesniegusi ar 2023. gada 4. oktobra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 9. janvārī, kriminālprocesā pret
D. d.o.o.,
piedaloties
Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu,
TIESA (virspalāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], priekšsēdētāja vietnieks T. fon Danvics [T. von Danwitz], palātu priekšsēdētāji K. Jirimēe [K. Jürimäe], K. Likurgs [C. Lycourgos], I. Jarukaitis [I. Jarukaitis], M. Kondinanci [M. Condinanzi] un F. Šalīns [F. Schalin], tiesneši S. Rodins [S. Rodin], J. Regans [E. Regan] (referents), N. Pisarra [N. Piçarra], N. Jēskinens [N. Jääskinen], D. Gracijs [D. Gratsias], B. Smulderss [B. Smulders], S. Žervazonī [S. Gervasoni] un N. Fengers [N. Fenger],
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretārs: M. Longars [M. Longar], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 3. februāra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu vārdā – S. Blažević, pārstāve,
–
Horvātijas valdības vārdā – G. Vidović Mesarek, pārstāve,
–
Slovēnijas valdības vārdā – A. Dežman Mušič, pārstāve,
–
Eiropas Komisijas vārdā – R. Mrljić, J. Vondung un I. Zaloguin, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 12. jūnija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2018/1805 (2018. gada 14. novembris) par iesaldēšanas rīkojumu un konfiskācijas rīkojumu savstarpējo atzīšanu (OV 2018, L 303, 1. lpp.) 1. panta 2. punkta un 2. panta 3. un 10. punkta, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. panta interpretāciju.
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar pārsūdzību, ko iesniegusi Horvātijā iedibināta sabiedrība D. d.o.o. (turpmāk tekstā – “sabiedrība D.”), lai apstrīdētu tāda konfiskācijas rīkojuma atzīšanu un izpildi, kuru Slovēnijas iestādes ir nosūtījušas Horvātijas iestādēm attiecībā uz sabiedrībai D. piederošajām L.Z. d.d. (turpmāk tekstā – “sabiedrība L.Z.”) akcijām.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Tiesiskais regulējums par iesaldēšanas rīkojumu un konfiskācijas rīkojumu atzīšanu un izpildi
3
Regulas 2018/1805 1.–4., 11.–13., 18., 31. un 34. apsvērumā teikts:
“(1)
[Eiropas] Savienība ir izvirzījusi sev mērķi uzturēt un attīstīt brīvības, drošības un tiesiskuma telpu.
(2)
Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās Savienībā ir balstīta uz spriedumu un tiesas nolēmumu savstarpējas atzīšanas principu, un šis princips kopš Eiropadomes sanāksmes Tamperē 1999. gada 15. un 16. oktobrī ierasti ir dēvēts par stūrakmeni tiesu iestāžu sadarbībai krimināllietās Savienībā.
(3)
Nozieguma rīku un noziedzīgi iegūtu līdzekļu iesaldēšana un konfiscēšana ir vieni no visefektīvākajiem veidiem, kā apkarot noziedzību. [..]
(4)
Noziegumiem bieži ir pārrobežu raksturs, tāpēc efektīvai pārrobežu sadarbībai ir būtiska nozīme, lai iesaldētu un konfiscētu nozieguma rīkus un noziedzīgi iegūtos līdzekļus.
[..]
(11)
Lai nodrošinātu iesaldēšanas rīkojumu un konfiskācijas rīkojumu efektīvu savstarpēju atzīšanu, noteikumi par šo rīkojumu atzīšanu un izpildi būtu jāparedz juridiski saistošā un tieši piemērojamā Savienības aktā.
(12)
Ir svarīgi veicināt iesaldēšanas rīkojumu un konfiskācijas rīkojumu savstarpēju atzīšanu un izpildi, izstrādājot noteikumus, saskaņā ar kuriem dalībvalstij ir pienākums bez papildu formalitātēm atzīt iesaldēšanas rīkojumus un konfiskācijas rīkojumus, ko saistībā ar procesu krimināllietās izdevusi cita dalībvalsts, un izpildīt minētos rīkojumus savā teritorijā.
(13)
Šī regula būtu jāpiemēro visiem iesaldēšanas rīkojumiem un visiem konfiskācijas rīkojumiem, kuri izdoti saistībā ar procesu krimināllietās. “Process krimināllietās” ir autonoms Savienības tiesību jēdziens, ko interpretē Eiropas Savienības Tiesa neatkarīgi no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras. Tādēļ šis jēdziens aptver visu veidu iesaldēšanas rīkojumus un konfiskācijas rīkojumus, kas ir izdoti pēc procesa saistībā ar noziedzīgu nodarījumu, – ne tikai rīkojumus, uz kuriem attiecas [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīva 2014/42/ES [(2014. gada 3. aprīlis) par nozieguma rīku un noziedzīgi iegūtu līdzekļu iesaldēšanu un konfiskāciju Eiropas Savienībā (OV 2014, L 127, 39. lpp.)]. Tas aptver arī citu veidu rīkojumus, kuri izdoti bez galīgā notiesājošā sprieduma. Lai arī šādi rīkojumi dalībvalsts tiesību sistēmā varētu nepastāvēt, attiecīgajai dalībvalstij būtu jāspēj atzīt un izpildīt šādu rīkojumu, ko izdevusi cita dalībvalsts. Process krimināllietās varētu ietvert arī policijas un citu tiesībaizsardzības iestāžu veiktu kriminālizmeklēšanu. Iesaldēšanas rīkojumi un konfiskācijas rīkojumi, kuri izdoti saistībā ar procesiem civillietās vai administratīvajās lietās, būtu jāizslēdz no šīs regulas darbības jomas.
[..]
(18)
Procesuālās tiesības, kuras izklāstītas [Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2010/64/ES (2010. gada 20. oktobris) par tiesībām uz mutisko un rakstisko tulkojumu kriminālprocesā (OV 2010, L 280, 1. lpp.), Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2012/13/ES (2012. gada 22. maijs) par tiesībām uz informāciju kriminālprocesā (OV 2012, L 142, 1. lpp.), Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2013/48/ES (2013. gada 22. oktobris) par tiesībām uz advokāta palīdzību kriminālprocesā un Eiropas apcietināšanas ordera procesā, par tiesībām uz to, ka pēc brīvības atņemšanas informē trešo personu, un par tiesībām, kamēr atņemta brīvība, sazināties ar trešām personām un konsulārajām iestādēm (OV 2013, L 294, 1. lpp.), Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā (ES) 2016/343 (2016. gada 9. marts) par to, lai nostiprinātu konkrētus nevainīguma prezumpcijas aspektus un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā (OV 2016, L 65, 1. lpp.)], [..] būtu [..] jāpiemēro kriminālprocesiem, ko aptver šī regula attiecībā uz dalībvalstīm, kurām ir saistošas minētās direktīvas. Jebkurā gadījumā Hartā paredzētie aizsargpasākumi būtu jāpiemēro visiem procesiem, uz kuriem attiecas šī regula. Jo īpaši, būtiskie kriminālprocesa aizsargpasākumi, kas izklāstīti Hartā, būtu jāpiemēro tiem procesiem krimināllietās, kuri nav kriminālprocesi, bet uz kuriem attiecas šī regula.
[..]
(31)
Iesaldēšanas rīkojuma vai konfiskācijas rīkojuma atzīšanu un izpildi nevajadzētu atteikt tādu iemeslu dēļ, kas nav paredzēti šajā regulā. [..]
[..]
(34)
Brīvības, drošības un tiesiskuma telpas izveide Savienībā ir balstīta uz savstarpēju uzticēšanos un pieņēmumu, ka citas dalībvalstis ievēro Savienības tiesības un jo īpaši pamattiesības. Tomēr izņēmuma gadījumos, ja, balstoties uz konkrētu un objektīvu informāciju, ir būtiski iemesli uzskatīt, ka iesaldēšanas rīkojuma vai konfiskācijas rīkojuma izpilde konkrētajos lietas apstākļos radītu attiecīgo Hartā izklāstīto pamattiesību acīmredzamu pārkāpumu, izpildiestādei vajadzētu spēt pieņemt lēmumu neatzīt un neizpildīt attiecīgo rīkojumu. Pamattiesības, kam vajadzētu būt relevantām šajā sakarā, jo īpaši ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, tiesības uz taisnīgu tiesu un tiesības uz aizstāvību. Tiesībām uz īpašumu principā nevajadzētu būt relevantām, jo aktīvu iesaldēšana un konfiskācija vienmēr nozīmē iejaukšanos personas tiesībās uz īpašumu un vajadzīgās garantijas šajā sakarā jau ir paredzētas Savienības tiesību aktos, tostarp šajā regulā.”
4
Šīs regulas 1. pantā “Priekšmets” paredzēts:
“1.   Šajā regulā paredzēti noteikumi, saskaņā ar kuriem dalībvalsts atzīst un savā teritorijā izpilda iesaldēšanas rīkojumus un konfiskācijas rīkojumus, ko cita dalībvalsts izdevusi saistībā ar procesu krimināllietās.
2.   Ar šo regulu netiek mainīts pienākums ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kas noteikti LES 6. pantā.
[..]
4.   Šo regulu nepiemēro iesaldēšanas rīkojumiem un konfiskācijas rīkojumiem, kuri izdoti saistībā ar procesu civillietās vai administratīvajās lietās.”
5
Minētās regulas 2. pantā “Definīcijas” noteikts:
“Šajā regulā izmanto šādas definīcijas:
1)
“iesaldēšanas rīkojums” ir lēmums, ko izdevusi vai apstiprinājusi izdevējiestāde, lai novērstu īpašuma iznīcināšanu, pārveidošanu, pārvietošanu, nodošanu vai atbrīvošanos no tā, nolūkā to konfiscēt;
2)
“konfiskācijas rīkojums” ir galīgais sods vai tiesas noteikts pasākums saistībā ar krimināllietu par noziedzīgu nodarījumu, ar kuru paredz fiziskas vai juridiskas personas īpašuma galīgu atsavināšanu;
3)
“īpašums” ir jebkāds īpašums neatkarīgi no tā, vai tā ir ķermeniska vai bezķermeniska, kustama vai nekustama manta, un juridiski dokumenti vai instrumenti, kas apliecina īpašumtiesības uz šo īpašumu vai cita veida tiesības uz to, kuru izdevējiestāde uzskata par:
a)
noziedzīgā nodarījumā iegūtiem līdzekļiem vai šādu līdzekļu pilnas vērtības vai tikai tās daļas ekvivalentu;
[..]
d)
konfiscējamu saskaņā ar jebkādiem citiem noteikumiem saistībā ar konfiskācijas pilnvarām, tostarp bez galīgā notiesājošā sprieduma, saskaņā ar izdošanas valsts tiesību aktiem pēc procesa saistībā ar noziedzīgu nodarījumu;
[..]
10)
“skartā persona” ir fiziska vai juridiska persona, pret kuru ir izdots iesaldēšanas rīkojums vai konfiskācijas rīkojums, vai fiziska vai juridiska persona, kurai pieder īpašums, kam piemērojams minētais rīkojums, kā arī jebkuras trešās personas, kuru tiesības uz minēto īpašumu saskaņā ar izpildes valsts tiesību aktiem ar šo rīkojumu tiek tieši ierobežotas.”
6
Šīs pašas regulas 3. pantā “Noziedzīgi nodarījumi” paredzēts:
“1.   Iesaldēšanas rīkojumus vai konfiskācijas rīkojumus izpilda, nepārbaudot nodarījumu, kuri ir par pamatu šādu rīkojumu izdošanai, abpusējo sodāmību, ja minētie nodarījumi izdošanas valstī ir sodāmi ar brīvības atņemšanu, kuras maksimālais ilgums ir vismaz trīs gadi, un ja tie ir viens vai vairāki no turpmāk minētajiem noziedzīgajiem nodarījumiem saskaņā ar izdošanas valsts tiesību aktiem:
[..]
9) noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizēšana;
[..].
2. Attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem, kas nav minēti 1. punktā, izpildes valsts iesaldēšanas rīkojuma vai konfiskācijas rīkojuma atzīšanai un izpildei var piemērot nosacījumu, ka nodarījumi, uz kuriem attiecas iesaldēšanas rīkojums vai konfiskācijas rīkojums, saskaņā ar izpildes valsts tiesību aktiem ir uzskatāmi par noziedzīgu nodarījumu neatkarīgi no tā sastāva elementiem vai formulējuma izdošanas valsts tiesību aktos.”
7
Regulas 2018/1805 II nodaļā “Iesaldēšanas rīkojumu nosūtīšana, atzīšana un izpilde” ir ietverts 4.–13. pants, savukārt III nodaļā “Konfiskācijas rīkojumu nosūtīšana, atzīšana un izpilde” ir ietverts 14.–22. pants.
8
Regulas 2018/1805 14. panta “Konfiskācijas rīkojumu nosūtīšana” 1. un 2. punktā noteikts:
“1.   Konfiskācijas rīkojumu nosūta, izmantojot konfiskācijas apliecību. Izdevējiestāde 17. pantā paredzēto konfiskācijas apliecību nosūta tieši izpildiestādei vai attiecīgā gadījumā 24. panta 2. punktā minētajai centrālajai iestādei, izmantojot jebkurus līdzekļus, kas dod iespēju iegūt rakstisku apliecinājumu, un tādos apstākļos, kas izpildiestādei ļauj noteikt konfiskācijas apliecības autentiskumu.
2.   Dalībvalstis var nākt klajā ar deklarāciju, kurā teikts, ka, ja tām konfiskācijas rīkojuma atzīšanas un izpildes nolūkā tiek nosūtīta konfiskācijas apliecība, izdevējiestādei ir jānosūta konfiskācijas rīkojuma oriģināls vai tā apliecināta kopija kopā ar konfiskācijas apliecību. Tomēr saskaņā ar 17. panta 2. punktu ir jātulko tikai konfiskācijas apliecība.”
9
Šīs regulas 17. panta “Standartveida konfiskācijas apliecība” 1. un 2. punktā paredzēts:
“1.   Nolūkā nosūtīt konfiskācijas rīkojumu izdevējiestāde aizpilda II pielikumā iekļauto konfiskācijas apliecību, paraksta to un apliecina, ka tās saturs ir precīzs un pareizs.
2.   Izdevējiestāde iesniedz izpildiestādei konfiskācijas apliecības tulkojumu izpildes valsts oficiālajā valodā vai jebkurā citā valodā, ko izpildes valsts pieņems saskaņā ar 3. punktu.”
10
Minētās regulas 18. panta “Konfiskācijas rīkojumu atzīšana un izpilde” 1. punktā noteikts:
“Izpildiestāde atzīst konfiskācijas rīkojumu, kas nosūtīts saskaņā ar 14. pantu, un veic tā izpildei nepieciešamos pasākumus tādā pašā veidā kā saistībā ar iekšzemes konfiskācijas rīkojumu, kuru izdevusi kāda izpildes valsts iestāde, ja vien izpildiestāde neatsaucas uz kādu no neatzīšanas vai neizpildes iemesliem, kas paredzēti 19. pantā, vai kādu no atlikšanas iemesliem, kas paredzēti 21. pantā.”
11
Šīs pašas regulas 19. panta “Konfiskācijas rīkojumu neatzīšanas un neizpildes iemesli” 1. un 2. punktā noteikts:
“1.   Izpildiestāde savu lēmumu neatzīt vai nepildīt konfiskācijas rīkojumu var pieņemt vienīgi tad, ja:
[..]
c)
konfiskācijas apliecība ir nepilnīga vai acīmredzami nepareiza, un tā nav aizpildīta pēc apspriešanās, kas minēta 2. punktā;
[..]
h)
izņēmuma gadījumos, balstoties uz konkrētu un objektīvu informāciju, ir būtiski iemesli uzskatīt, ka konfiskācijas rīkojuma izpilde konkrētajos lietas apstākļos radītu attiecīgo Hartā izklāstīto pamattiesību – jo īpaši tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību, tiesību uz taisnīgu tiesu vai tiesību uz aizstāvību – acīmredzamu pārkāpumu.
2.   Jebkurā no 1. punktā minētajiem gadījumiem, pirms lēmuma pieņemšanas par to, ka konfiskācijas rīkojums – vai nu pilnībā, vai daļēji – netiek atzīts vai izpildīts, izpildiestāde, izmantojot jebkurus piemērotus līdzekļus, apspriežas ar izdevējiestādi un attiecīgā gadījumā lūdz izdevējiestādi nekavējoties sniegt visu vajadzīgo informāciju.”
12
Regulas 2018/1805 23. panta “Izpildei piemērojamie tiesību akti” 1. punktā noteikts:
“Iesaldēšanas rīkojuma vai konfiskācijas rīkojuma izpildi reglamentē izpildes valsts tiesību akti, un vienīgi tās iestādes ir kompetentas lemt par minēto rīkojumu izpildes procedūrām un noteikt visus ar tām saistītos pasākumus.”
13
Šīs regulas 25. pantā “Saziņa” paredzēts:
“1.   Ja nepieciešams, izdevējiestāde un izpildiestāde bez kavēšanās apspriežas, izmantojot jebkādus piemērotus saziņas līdzekļus, lai sekmētu šīs regulas efektīvu piemērošanu.
2.   Visa saziņa, tai skaitā saziņa par grūtībām saistībā ar jebkādu iesaldēšanas rīkojuma vai konfiskācijas rīkojuma izpildei nepieciešamo dokumentu nosūtīšanu vai autentifikāciju, notiek tieši starp izdevējiestādi un izpildiestādi, un – ja dalībvalsts ir izraudzījusies centrālo iestādi saskaņā ar 24. panta 2. punktu – tā notiek, attiecīgā gadījumā iesaistot šo centrālo iestādi.”
14
Minētās regulas 33. panta “Tiesiskās aizsardzības līdzekļi pret iesaldēšanas rīkojuma vai konfiskācijas rīkojuma atzīšanu un izpildi izpildes valstī” 2. un 4. punktā noteikts:
“2.   Iesaldēšanas rīkojuma vai konfiskācijas rīkojuma izdošanas iemeslus pēc būtības nevar apstrīdēt tiesā izpildes valstī.
[..]
4.   Šis pants neskar aizsardzības pasākumu un tiesiskās aizsardzības līdzekļu piemērošanu izdošanas valstī saskaņā ar Direktīvas 2014/42/ES 8. pantu.”
Tiesiskais regulējums par noteikumu minimumu attiecībā uz iesaldēšanas rīkojumiem un konfiskācijas rīkojumiem
15
Direktīvas 2014/42 1. panta “Priekšmets” 1. punktā noteikts:
“Šajā direktīvā ir noteikts noteikumu minimums, kas attiecas uz īpašuma iesaldēšanu, ņemot vērā tā iespējamu vēlāku konfiskāciju, un uz īpašuma konfiskāciju krimināllietās.”
16
Šīs direktīvas 8. pantā “Aizsargpasākumi” noteikts:
“1.   Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus ar mērķi nodrošināt personām, kuras skar šajā direktīvā noteiktie pasākumi, tiesības uz efektīviem aizsardzības līdzekļiem un taisnīgu tiesu, lai saglabātu šo personu tiesības.
[..]
6.   Dalībvalstis veic nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka ikviens konfiskācijas rīkojums tiek pamatots un ka rīkojums tiek paziņots iesaistītajai personai. Dalībvalstis nodrošina personai, pret kuru tiek vērsta konfiskācija, efektīvu iespēju pārsūdzēt tiesā konfiskācijas rīkojumu.
7.   Neskarot Direktīvu 2012/13/ES un Direktīvu 2013/48/ES, personām, kuru īpašumu skar konfiskācijas rīkojums, ir tiesības uz piekļuvi advokātam visas konfiskācijas procedūras laikā saistībā ar noziedzīgi iegūtu līdzekļu un nozieguma rīku noteikšanu, tādējādi nodrošinot, ka tiek saglabātas attiecīgo [skarto] personu tiesības. Attiecīgās [skartās] personas informē par minētajām tiesībām.
[..]”
Tiesiskais regulējums par Eiropas apcietināšanas orderi, kā arī notiesājošu spriedumu atzīšanu un izpildi krimināllietās
– Pamatlēmums 2002/584/TI
17
Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (OV 2002, L 190, 1. lpp.; labojums – OV L, 2023/90111) 1. panta “Eiropas apcietināšanas ordera fakultatīvas neizpildīšanas pamats” 3. punktā noteikts:
“Šis pamatlēmums negroza pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kā tie minēti [LES] 6. pantā.”
– Pamatlēmums 2008/909/TI
18
Padomes Pamatlēmuma 2008/909/TI (2008. gada 27. novembris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā (OV 2008, L 327, 27. lpp.), 3. panta “Mērķis un darbības joma” 4. punktā paredzēts:
“Šis pamatlēmums negroza pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kas noteikti [LES] 6. pantā.”
Slovēnijas tiesības
19
Kazenski zakonik (Kriminālkodekss) 227. un 245. pants attiecas uz šādiem noziedzīgajiem nodarījumiem: kaitējums kreditoriem un noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizēšana.
20
Zakon o kazenskem postopku (Kriminālprocesa kodekss), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “ZKP”), 498.a pantā noteikts:
“(1)   Papildus gadījumiem, kad kriminālprocesā tiek pasludināts spriedums, ar kuru apsūdzētā persona tiek atzīta par vainīgu, [..] Kriminālkodeksa 245. pantā minēto nelikumīgi iegūto naudu vai īpašumu konfiscē arī tad:
1)
ja ir pierādīti Kriminālkodeksa 245. pantā paredzētā noziedzīgā nodarījuma sastāva elementi, kas liecina, ka minētajā pantā paredzētie naudas līdzekļi vai īpašums ir iegūts noziedzīgā nodarījumā [..];
[..].
(2)   Pēc prokurora pamatota pieprasījuma palāta izdod īpašu rīkojumu par šo jautājumu [..]; vispirms pēc palātas pieprasījuma izmeklētājtiesnesis vāc informāciju un izpēta visus būtiskos apstākļus, lai noteiktu naudas vai īpašuma nelikumīgo izcelsmi [..].
(3)   Apliecinātu iepriekšējā punktā minētā rīkojuma kopiju izsniedz konfiscētu naudas līdzekļu vai īpašuma [..] īpašniekam, ja viņa identitāte ir zināma. [..]
(4)   Konfiscētu naudas līdzekļu vai īpašuma [..] īpašniekam ir tiesības pārsūdzēt šā panta 2. punktā minēto rīkojumu, ja viņš uzskata, ka konfiskācijai nav juridiska pamata.”
21
ZKP 500. pantā paredzēts:
“(1)   Ja noziedzīgi iegūtu līdzekļu konfiskācija ir piemērojama citam labuma guvējam (Kriminālkodeksa 75., 77., 77.a un 77.b pants), pēdējais minētais uzklausīšanas nolūkā tiek uzaicināts uz pirmstiesas procedūru un galveno tiesas sēdi. Ja tā ir juridiska persona, tiek aicināts tās pārstāvis. Uzaicinājumā norāda, ka process notiks arī bez šīs personas klātbūtnes.
(2)   Juridiskās personas pārstāvis tiek uzklausīts galvenajā tiesas sēdē pēc apsūdzētās personas. Tas pats attiecas uz citu labuma guvēju, ja tas nav aicināts liecinieka statusā.
(3)   Labuma guvējam un juridiskās personas pārstāvim saistībā ar noziedzīgi iegūtu līdzekļu noteikšanu ir tiesības iesniegt pierādījumus un, saņemot palātas priekšsēdētāja atļauju, uzdot jautājumus apsūdzētajai personai, lieciniekiem un ekspertiem.
[..]
(5)   Ja tiesa tikai galvenās tiesas sēdes laikā atklāj, ka ir piemērojama noziedzīgi iegūtu līdzekļu konfiskācija, tā aptur galveno tiesas sēdi un pieaicina labuma guvēju vai juridiskās personas pārstāvi.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
22
Pamatojoties uz 2017. gada 29. maija apsūdzības rakstu, Okrožno sodišče v Mariboru (Mariboras apgabaltiesa, Slovēnija) uzsāka kriminālprocesu pret četrām personām (turpmāk tekstā – “četri apsūdzētie”), kuras turētas aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu – dienesta stāvokļa vai pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu –, tāpēc ka no 2007. gada 15. līdz 25. jūlijam sniegušas I.J.S. d.d. (turpmāk tekstā – “sabiedrība I.J.S.”) nelikumīgu mantisku labumu, iegādājoties sabiedrības L.Z. akcijas.
23
Šajā tiesvedībā minētā tiesa arī konstatēja, ka divu citu noziedzīgu nodarījumu pazīmes, proti, kaitēšana sabiedrības I.J.S. kreditoriem un noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizēšana, ir izpildījušās attiecībā uz citām personām, kas nav četri apsūdzētie. Šajā ziņā minētā tiesa tostarp konstatēja, ka 2013. gada jūnijā sabiedrības I.J.S., kas tolaik bija maksātnespējas stāvoklī, formālais vadītājs bez faktiskas samaksas pārdeva sabiedrības L.Z. akcijas sabiedrībai V.K. d.o.o. Pēc tam pēdējā minētā sabiedrība 2013. gada jūlijā šīs akcijas pārdeva sabiedrībai D. ar viena no tās vadītājiem starpniecību, lai slēptu šo akciju izcelsmi.
24
Kriminālprocesa pirmstiesas stadijā attiecībā uz noziedzīgo nodarījumu, kas izpaužas kā kaitēšana sabiedrības I.J.S. kreditoriem, attiecībā uz sabiedrības L.Z. akcijām, kas piederēja sabiedrībai D., – kā uz noziedzīgi iegūtiem līdzekļiem – Okrožno sodišče v Mariboru (Mariboras apgabaltiesa) 2014. gada 16. jūnijā izdeva iesaldēšanas rīkojumu. Ar šo iesaldēšanas rīkojumu, kas sākotnēji bija piemērojams trīs mēnešus no tā izdošanas dienas, proti, līdz 2014. gada 15. septembrim, sabiedrībai D. tika aizliegts nodot šīs akcijas un tā tika informēta par tiesībām celt iebildumus pret to. Pēc prokurora lūguma minētā tiesa pieņēma vairākus lēmumus, ar kuriem šo akciju iesaldēšana tika pagarināta. Šos iesaldēšanas rīkojumus Horvātijas iestādes atzina un izpildīja. Tomēr, tā kā šīs akcijas no 2014. gada 16. septembra līdz 20. oktobrim nebija aizsargātas minēto lēmumu atzīšanas procedūras sarežģījumu dēļ, 2014. gada 13. oktobrī tās tika pārvestas uz fiduciārajiem kontiem, kuri neļāva identificēt patiesos turētājus.
25
Sabiedrība D. iesaldēšanas rīkojumus divas reizes pārsūdzēja, taču neveiksmīgi. Turklāt tika noraidīta gan tās Županijski sud u Zagrebu (Zagrebas apgabaltiesa, Horvātija) iesniegtā pārsūdzība, kurā apstrīdēta Horvātijas iestāžu veiktā šo rīkojumu atzīšana un izpilde, gan arī apelācijas sūdzība, kas iesniegta pēc šā noraidījuma.
26
2020. gada 27. janvārīOkrožno sodišče v Mariboru (Mariboras apgabaltiesa) šā sprieduma 22. un 23. punktā minētajā kriminālprocesā uzklausīja sabiedrības D. pārstāvi Z.Z. Šīs uzklausīšanas laikā minētā tiesa informēja šo pārstāvi par iespējamību, ka tiks konfiscētas sabiedrības L.Z. akcijas, kuras pieder sabiedrībai D. un uz kurām attiecas iesaldēšanas rīkojumi, kā arī par to, ka saskaņā ar ZKP 500. pantu ir iespēja tikt uzklausītam par šo konfiskāciju un iesniegt pierādījumus, kā arī uzdot jautājumus. Savukārt Z.Z. paziņoja, ka ir informēts par šiem iesaldēšanas rīkojumiem, ka viņš tos uzskata par nepamatotiem un ka šā iemesla dēļ viņš ar sava advokāta starpniecību ir vērsies iepriekšējā punktā minētajā Županijski sud u Zagrebu (Zagrebas apgabaltiesa), lai apstrīdētu to atzīšanu un izpildi, ko veikušas Horvātijas iestādes. Viņš arī paziņoja, ka tad, ja tiks pieņemts nolēmums par šo akciju konfiskāciju, viņš iesniegs apelācijas sūdzību.
27
2020. gada 22. maijāOkrožno sodišče v Mariboru (Mariboras apgabaltiesa) šajā procesā rīkoja galveno tiesas sēdi, kurā piedalījās prokurors, četri apsūdzētie, kā arī viņu advokāti. Nobeiguma prasījumos prokurors ierosināja konfiscēt minētās akcijas, jo, viņaprāt, tās būtu jāuzskata par noziedzīgi iegūtiem līdzekļiem, proti, tādiem, kas iegūti, nodarot kaitējumu kreditoriem un legalizējot nelikumīgi iegūtus līdzekļus.
28
Tomēr attiecībā uz abiem šiem noziedzīgajiem nodarījumiem apsūdzības raksts netika sagatavots.
29
Ar Okrožno sodišče v Mariboru (Mariboras apgabaltiesa) 2020. gada 27. maija spriedumu četri apsūdzētie attiecībā uz šā sprieduma 22. punktā minēto noziedzīgo nodarījumu – dienesta vai pilnvaru ļaunprātīga izmantošana – tika attaisnoti, un vienlaikus, pamatojoties uz ZKP 498.a panta 1. punkta 1. apakšpunktu, tika izdots konfiskācijas rīkojums par sabiedrības L.Z. akcijām, kas pieder sabiedrībai D. (turpmāk tekstā – “strīdīgais konfiskācijas rīkojums”). Saistībā ar pēdējo minēto aspektu minētajā spriedumā tostarp tika norādīts, ka no pierādījumu iegūšanas procesā konstatētajiem faktiem izriet: šīs akcijas ir noziedzīgi iegūti līdzekļi, kas gūti šā sprieduma 23. un 27. punktā minētajos noziedzīgajos nodarījumos – kaitējums kreditoriem un noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizēšana. Prokurors par minēto spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Višje sodišče v Mariboru (Mariboras apelācijas tiesa, Slovēnija), kas šo apelācijas sūdzību noraidīja ar 2021. gada 24. novembra spriedumu, pēc kura konfiskācijas rīkojums no 2021. gada 22. decembra kļuva galīgs.
30
2022. gada 17. februārī Okrožno sodišče v Mariboru (Mariboras apgabaltiesa) izdeva Regulas 2018/1805 17. panta 1. punktā un II pielikumā paredzēto konfiskācijas apliecību – sabiedrības L.Z. akcijas, kas pieder sabiedrībai D., raksturojot kā “noziedzīgi iegūtus līdzekļus” šīs regulas 2. panta 3. punkta a) apakšpunkta izpratnē un kā “konfiscējam[as] [..] bez galīgā notiesājošā sprieduma [..] pēc procesa saistībā ar noziedzīgu nodarījumu” minētās regulas 2. panta 3. punkta d) apakšpunkta izpratnē.
31
Lai atzītu un izpildītu strīdīgo konfiskācijas rīkojumu, minētā tiesa saskaņā ar Regulas 2018/1805 14. panta 1. punktu šo apliecību nosūtīja Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu (Zagrebas apgabala prokuratūra, Horvātija). Apliecībai bija pievienots, pirmkārt, tulkojums horvātu valodā tādiem izvilkumiem no šā sprieduma 29. punktā minētā 2020. gada 27. maija sprieduma, kuri attiecās uz ievadu, rezolutīvo daļu, pamatojumu saistībā ar konfiscētajiem līdzekļiem un uz norādi par tiesību aizsardzības līdzekļiem, kā arī, otrkārt, tajā pašā punktā minētā Višje sodišče v Mariboru (Mariboras apelācijas tiesa) 2021. gada 24. novembra sprieduma – ar ko noraidīta prokurora par iepriekšminēto spriedumu iesniegtā apelācijas sūdzība – ievada un rezolutīvās daļas tulkojums horvātu valodā.
32
Ar 2022. gada 25. novembra spriedumu Županijski sud u Zagrebu (Zagrebas apgabaltiesa), kurā bija vērsusies Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu (Zagrebas apgabala prokuratūra), atzina strīdīgo konfiskācijas rīkojumu.
33
Sabiedrība D. šo spriedumu pārsūdzēja Visoki kazneni sud (Apelāciju tiesa krimināllietās, Horvātija), kas ir iesniedzējtiesa.
34
Pirmām kārtām, tā pauž šaubas par to, vai īpašums, kas ir strīdīgā konfiskācijas rīkojuma priekšmets, ietilpst Regulas 2018/1805 piemērošanas jomā.
35
Šajā ziņā iesniedzējtiesai radies jautājums, vai kriminālprocess, kas izbeigts ar attaisnojošu spriedumu, kura rezultātā izdots konfiskācijas rīkojums – pamatojoties uz konstatējumiem par noziedzīgu nodarījumu, kas atšķiras no tā, uz kuru attiecas šis spriedums, un ko izdarījušas citas personas, nevis tās, uz kurām attiecas minētais spriedums un attiecībā uz kurām nav sagatavots apsūdzības raksts, – var tikt uzskatīts par Regulas 2018/1805 2. panta 2. punktā minēto pasākumu “saistībā ar krimināllietu par noziedzīgu nodarījumu”, kurā var veikt “konfiskāciju bez galīgā notiesājošā sprieduma” šīs regulas 2. panta 3. punkta d) apakšpunkta izpratnē. Iesniedzējtiesa uzsver, ka atbilstoši ZKP mantas konfiskācija var tikt paredzēta tikai notiesājošā spriedumā vai spriedumā, kurā konstatēts, ka skartā persona ir izdarījusi prettiesisku darbību, par kuru tiek veikta kriminālvajāšana.
36
Otrām kārtām, iesniedzējtiesai rodas jautājums, vai kriminālprocesā, kurā izdots strīdīgais konfiskācijas rīkojums, ir ievērotas pamattiesības, kas sabiedrībai D. izriet no Hartas.
37
It īpaši, tā kā, ņemot vērā spriedumu un tiesas nolēmumu savstarpējas atzīšanas principu, saskaņā ar Regulas 2018/1805 19. panta 1. punkta h) apakšpunktu konfiskācijas rīkojuma atzīšanas atteikums skartās personas pamattiesību neievērošanas dēļ ir iespējams tikai izņēmuma gadījumos, minētajai tiesai ir šaubas, kādā mērā šai regulai, it īpaši 1. panta 2. punktam, un Hartas 47. pantam var būt pretrunā šāda rīkojuma atzīšana un izpilde tad, ja izrādītos, ka šīs pamattiesības ir pārkāptas.
38
Pirmkārt, iesniedzējtiesa norāda, ka 2020. gada 27. janvāra tiesas sēdē Okrožno sodišče v Mariboru (Mariboras apgabaltiesa) Z.Z. tika nopratināts kā sabiedrības D. pārstāvis un tika informēts par iespējamību, ka pamatlietā aplūkotās akcijas tiks konfiscētas, kā arī par iespēju tiesvedības laikā iesniegt pierādījumus un uzdot jautājumus. Taču viņš neesot ticis informēts par Direktīvas 2014/42 8. panta 7. punktā paredzētajām tiesībām uz piekļuvi advokātam visas konfiskācijas procedūras laikā.
39
Otrkārt, iesniedzējtiesa uzsver, ka brīdī, kad notika šī tiesas sēde, pieteikums par pamatlietā aplūkoto akciju konfiskāciju vēl nebija iesniegts, jo prokurors šo konfiskācijas pieteikumu bija formulējis tikai nobeiguma prasījumos, proti, 2020. gada 22. maija tiesas sēdē. Tādējādi Okrožno sodišče v Mariboru (Mariboras apgabaltiesa) tiesas sēdi noturēja, pamatojoties uz 2017. gadā sagatavoto apsūdzības rakstu.
40
Treškārt, iesniedzējtiesa konstatē: no pamatlietā aplūkotās konfiskācijas apliecības izriet, ka Okrožno sodišče v Mariboru (Mariboras apgabaltiesa) 2020. gada 13. oktobrī sabiedrībai D. izsniedza izvilkumus no 2020. gada 27. maija sprieduma, ar kuru tika pasludināts strīdīgais konfiskācijas rīkojums, – šie izvilkumi attiecās uz ievadu, rezolutīvo daļu, pamatojumu saistībā ar konfiscētajiem līdzekļiem un uz norādi par tiesību aizsardzības līdzekļiem, un tiem bija pievienots tulkojums horvātu valodā.
41
Šajā ziņā minētā tiesa, pirmām kārtām, vaicā vai sabiedrībai D. bija jāizsniedz viss šā sprieduma teksts kā būtisks dokuments, lai tai garantētu taisnīgu lietas izskatīšanu.
42
Otrām kārtām, minētā tiesa norāda – sabiedrība D. apstrīd, ka minētā sprieduma izvilkumi tai patiešām tika izsniegti 2020. gada 13. oktobrī, un šī sabiedrība ierosina to pierādīt, saņemot apliecinājumu par šajā datumā veikto izsniegšanu, kā arī rokraksta ekspertīzi. Sabiedrība D. apgalvojot, ka minētā sprieduma kopiju esot saņēmusi tikai pēc tam, kad to bija lūgusi 2022. gada februārī.
43
Visbeidzot, ceturtkārt, iesniedzējtiesa norāda, ka spriedumu, kurā ietverts strīdīgais konfiskācijas rīkojums, sabiedrība D. nav pārsūdzējusi.
44
Ņemot vērā šos konstatējumus, iesniedzējtiesai ir šaubas par to pārbaužu tvērumu, kas tai jāveic pamatlietā, kā arī par to, cik lielā mērā tai šajā kontekstā ir jāapspriežas ar strīdīgā konfiskācijas rīkojuma izdevējiestādi, ņemot vērā savstarpējas atzīšanas principu un Regulas 2018/1805 33. panta 2. punktu, kurā paredzēts, ka šāda rīkojuma izdošanas iemeslus pēc būtības nevar apstrīdēt izpildes dalībvalsts tiesā.
45
Šādos apstākļos Visoki kazneni sud (Apelāciju tiesa krimināllietās) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai jēdziens “process saistībā ar noziedzīgu nodarījumu, kura rezultātā var tikt konfiscēts īpašums arī bez notiesājoša sprieduma” Regulas 2018/1805 2. panta 3. punkta izpratnē ietver arī kriminālprocesu, kas [pabeigts] ar attaisnojošu spriedumu?
2)
Vai jēdziens “process saistībā ar noziedzīgu nodarījumu, kura rezultātā var tikt konfiscēts īpašums arī bez notiesājoša sprieduma” Regulas 2018/1805 2. panta 3. punkta izpratnē ietver arī kriminālprocesu, kas [pabeigts] ar attaisnojošu spriedumu, kurā ietverts konfiskācijas rīkojums attiecībā uz īpašumu kā uz nelikumīgi iegūtiem līdzekļiem, kas gūti citā noziedzīgā nodarījumā, nevis tajā, attiecībā uz kuru pasludināts attaisnojošais spriedums, ņemot vērā, ka šā cita noziedzīgā nodarījuma izdarīšanā bija iesaistīti nevis apsūdzētie, bet gan personas, pret kurām netika izvirzīta apsūdzība?
3)
Vai Regulai 2018/1805, tās 1. panta 2. punktam un Hartas 47. pantam ir pretrunā tāda konfiskācijas rīkojuma atzīšana, kas izdots kriminālprocesā, kurā skartā persona [šīs regulas] 2. panta 10. punkta izpratnē:
–
netika aicināta piedalīties visos kriminālprocesa posmos;
–
netika informēta par tiesībām uz piekļuvi advokātam visā procesa laikā;
–
nav saņēmusi pilnu tā sprieduma tekstu, kurā ietverts [strīdīgais] konfiskācijas rīkojums, tai saprotamā valodā, bet ir saņēmusi tikai šāda sprieduma izvilkumus un šādi izsniegto spriedumu nav pārsūdzējusi?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo un otro jautājumu
46
Ar pirmo un otro jautājumu, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas 2018/1805 1. panta 1. un 4. punkts, kā arī 2. panta 2. punkts un 3. punkta a) un d) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka šī regula ir piemērojama konfiskācijas rīkojumam, kas kriminālprocesa beigās ietverts spriedumā, ar kuru attaisnoti apsūdzētie par noziedzīgo nodarījumu, uz ko attiecas šis process, un kurā konstatēts, ka konfiscējamais īpašums ir noziedzīgi iegūti līdzekļi, kas iegūti citā noziedzīgajā nodarījumā, kurā piedalījusies cita persona, nevis attaisnotie apsūdzētie, bet attiecībā uz to netika sagatavots apsūdzības raksts.
47
Jāatgādina, ka atbilstoši Regulas 2018/1805 1. panta 1. punktam šajā regulā paredzēti noteikumi, saskaņā ar kuriem dalībvalsts savā teritorijā atzīst un izpilda iesaldēšanas rīkojumus un konfiskācijas rīkojumus, ko cita dalībvalsts izdevusi saistībā ar procesu krimināllietās. Atbilstoši šīs regulas 1. panta 4. punktam šo regulu turpretim nepiemēro iesaldēšanas rīkojumiem un konfiskācijas rīkojumiem, kuri izdoti saistībā ar procesu civillietās vai administratīvajās lietās.
48
Minētās regulas 2. panta 2. punktā šajā ziņā precizēts, ka jēdziens “konfiskācijas rīkojums” šīs regulas izpratnē attiecas uz galīgu sodu vai tiesas noteiktu pasākumu saistībā ar krimināllietu par noziedzīgu nodarījumu, ar kuru paredz fiziskas vai juridiskas personas īpašuma galīgu atsavināšanu.
49
Regulas 2018/1805 2. panta 3. punkta a) un d) apakšpunktā jēdziens “īpašums” ir definēts tostarp kā jebkāds īpašums, kuru izdevējiestāde uzskata par noziedzīgi iegūtiem līdzekļiem vai par konfiscējamu – tostarp “bez galīgā notiesājošā sprieduma” – saskaņā ar izdošanas valsts tiesību aktiem pēc procesa saistībā ar noziedzīgu nodarījumu.
50
Tādējādi no šo tiesību normu formulējuma izriet, ka Regulas 2018/1805 piemērošanas jomā ietilpst visu veidu konfiskācijas rīkojumi, kas izdoti pēc procesa saistībā ar noziedzīgu nodarījumu, tostarp konfiskācijas rīkojumi, kas izdoti bez galīgā notiesājošā sprieduma. Kā precizēts šīs regulas 13. apsvērumā, dalībvalstīm jābūt iespējai atzīt un izpildīt šādus rīkojumus, kas pieņemti saskaņā ar izsniegšanas dalībvalsts tiesībām atbilstoši minētajai regulai, pat ja izpildes dalībvalsts tiesību sistēmā šāda veida rīkojumi nav paredzēti.
51
No tā izriet – kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 28.–36. punktā un kā apgalvojušas visas ieinteresētās personas, kas iesniegušas rakstveida apsvērumus –, ka Regula 2018/1805 tādam konfiskācijas rīkojumam kā pamatlietā aplūkotais ir piemērojama. Proti, šo rīkojumu izdevusi kompetentā valsts tiesa procesā krimināllietā, kurā tā uzskatīja, ka konfiscētais īpašums ir “noziedzīgi iegūti līdzekļi” šīs regulas 2. panta 3. punkta a) apakšpunkta izpratnē, tas ir – tāds, kas gūts nodarījumā, kurš izpaužas kā kaitējums kreditoriem un noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizēšana, un ka atbilstoši Slovēnijas tiesībām šim īpašumam ir piemērojama “konfiskācija [..] bez galīgā notiesājošā sprieduma” minētās regulas 2. panta 3. punkta d) apakšpunkta izpratnē. Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka par abiem šiem noziedzīgajiem nodarījumiem netika izdots apsūdzības raksts un ka šajā procesā tika attaisnotas citas personas, nevis tās, kuras piedalījušās šajos noziedzīgajos nodarījumos.
52
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz pirmo un otro jautājumu jāatbild, ka Regulas 2018/1805 1. panta 1. un 4. punkts, kā arī 2. panta 2. punkts un 3. punkta a) un d) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka šī regula ir piemērojama konfiskācijas rīkojumam, kas kriminālprocesa beigās ietverts spriedumā, ar kuru attaisnoti apsūdzētie par noziedzīgo nodarījumu, uz ko attiecas šis process, un kurā konstatēts, ka konfiscējamais īpašums ir noziedzīgi iegūti līdzekļi, kas iegūti citā noziedzīgajā nodarījumā, kurā piedalījusies cita persona, nevis attaisnotie apsūdzētie, bet attiecībā uz to netika sagatavots apsūdzības raksts.
Par trešo jautājumu
53
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas 2018/1805 19. panta 1. punkta h) apakšpunkts, lasot to kopsakarā ar šīs regulas 1. panta 2. punktu un Hartas 47. panta gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts izpildes iestāde var atteikties atzīt un izpildīt konfiskācijas rīkojumu tāpēc, ka izsniegšanas dalībvalstī neesot ievērotas šīs regulas 2. panta 10. punktā minētās ar šo rīkojumu skartās personas pamattiesības – ar pamatojumu, ka, pirmkārt, šī persona nav tikusi uzaicināta piedalīties visos tā kriminālprocesa posmos, kurā izdots minētais rīkojums, otrkārt, tā nav tikusi informēta par tiesībām uz advokāta palīdzību visā šajā procesā un, treškārt, tai nav izsniegts sprieduma, kas ietver minēto rīkojumu, pilns teksts tai saprotamā valodā, pat ja minētā persona nav izmantojusi tiesību aizsardzības līdzekļus, kas tai bija pieejami izsniegšanas dalībvalstī, lai apstrīdētu šo spriedumu.
Par pieņemamību
54
Slovēnijas valdība apgalvo, ka trešais jautājums nav pieņemams, jo iesniedzējtiesas šajā jautājumā norādītie pieņēmumi par pamattiesību pārkāpumu neatbilstot pamatlietas faktiskajiem apstākļiem.
55
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, ko valsts tiesa uzdevusi saistībā ar pašas noteikto tiesisko regulējumu un faktiskajiem apstākļiem, kuru pareizība Tiesai nav jāpārbauda, attiecas nozīmīguma prezumpcija. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas iesniegtu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2025. gada 8. aprīlis, Eiropas Prokuratūra (Procesuālo aktu tiesiskuma pārbaude), C‑292/23, EU:C:2025:255, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
56
Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesa, izskatot strīdu par tāda konfiskācijas rīkojuma atzīšanu un izpildi, kas izdots pēc kriminālprocesa, kurš uzsākts citā dalībvalstī, nevis Horvātijas Republikā, ar trešo jautājumu vēlas noskaidrot, vai procesā, kurā izdots šis rīkojums, ir pieļauti skartās personas pamattiesību pārkāpumi, kas saskaņā ar Regulas 2018/1805 19. panta 1. punkta h) apakšpunktu varētu pamatot minētā rīkojuma atzīšanas un izpildes atteikumu.
57
Šādos apstākļos un tā kā tikai minētajai tiesai ir jāpārbauda to faktisko apstākļu pareizība, kurus tā min jautājumā attiecībā uz šādiem iespējamiem pārkāpumiem, nevar uzskatīt, ka Savienības tiesību interpretācijai, ko tā lūdz šajā jautājumā, acīmredzami nav nekādas saistības ar tajā izskatāmās lietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu vai arī ka minētais jautājums ir hipotētisks.
58
Tāpēc trešais jautājums ir pieņemams.
Par lietas būtību
59
Vispirms jāatgādina, ka it īpaši no Regulas 2018/1805 1. panta 1. punkta, lasot to šīs regulas 1.–4., 11. un 12. apsvēruma gaismā, izriet – ciktāl, pirmkārt, nozieguma rīku un noziedzīgi iegūto līdzekļu iesaldēšana un konfiskācija ir vieni no visefektīvākajiem noziedzības apkarošanas līdzekļiem un, otrkārt, noziedzības bieži vien transnacionālais raksturs prasa nodrošināt efektīvu pārrobežu sadarbību šajā jomā, šīs regulas mērķis ir ieviest noteikumus, kas uzliek dalībvalstīm pienākumu atzīt iesaldēšanas rīkojumus un konfiskācijas rīkojumus, kurus izdevusi cita dalībvalsts saistībā ar procesu krimināllietās. Šā mehānisma pamatā ir tiesas spriedumu un lēmumu savstarpējas atzīšanas princips, kas ir dalībvalstu tiesu iestāžu sadarbības krimināllietās “stūrakmens”, un tā mērķis ir palīdzēt saglabāt un attīstīt brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, stiprinot šo sadarbību.
60
It īpaši saskaņā ar savstarpējās atzīšanas principu, kas ir Regulas 2018/1805 sistēmas pamatā, dalībvalstij atbilstoši šīs regulas 18. panta 1. punktam, lasot to 12. un 31. apsvēruma gaismā, principā ir pienākums bez papildu formalitātēm atzīt citas dalībvalsts izdotus konfiskācijas rīkojumus, kas tai nosūtīti saskaņā ar šīs regulas 14. pantu, un veikt to izpildei vajadzīgos pasākumus, tāpat kā attiecībā uz iekšzemē izdotiem konfiskācijas rīkojumiem, izņemot gadījumus, kas skaidri paredzēti minētajā regulā un it īpaši tās 19. pantā, kurā izklāstīti iemesli, kuru dēļ dalībvalsts var nolemt neatzīt un neizpildīt konfiskācijas rīkojumu.
61
Viens no šiem atzīšanas un izpildes atteikuma iemesliem ir Regulas 2018/1805 19. panta 1. punkta h) apakšpunktā paredzētais, atbilstoši kuram dalībvalsts izpildiestāde lēmumu neatzīt vai nepildīt citā dalībvalstī izdotu konfiskācijas rīkojumu var pieņemt tad, ja izņēmuma gadījumos, balstoties uz konkrētu un objektīvu informāciju, ir būtiski iemesli uzskatīt, ka šā rīkojuma izpilde konkrētajos lietas apstākļos radītu Hartā izklāstīto pamattiesību – jo īpaši tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību, tiesību uz taisnīgu tiesu vai tiesību uz aizstāvību – acīmredzamu pārkāpumu.
62
No tā izriet, ka Savienības likumdevējs minētajā 19. panta 1. punkta h) apakšpunktā ir paredzējis īpašu konfiskācijas rīkojuma neatzīšanas un neizpildes pamatu, kura mērķis ir nodrošināt Hartā nostiprināto pamattiesību ievērošanu un kurā ir konkretizēts šīs regulas 1. panta 2. punkts, saskaņā ar kuru šī regula negroza pienākumu ievērot LES 6. pantā nostiprinātās pamattiesības un tiesību principus.
63
Šajā ziņā no paša Regulas 2018/1805 19. panta 1. punkta h) apakšpunkta formulējuma, kas sakrīt arī ar šīs regulas 34. apsvērumu, izriet, ka šajā tiesību normā ir atsauce uz risku, ka konfiskācijas rīkojuma izpilde “konkrētajos lietas apstākļos” izraisītu acīmredzamu attiecīgo Hartā nostiprināto pamattiesību pārkāpumu.
64
Tādējādi – kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 68. punktā un kā Eiropas Komisija tāpat norādīja tiesas sēdē Tiesā – Savienības likumdevējs, ieviešot šo īpašo pamatu konfiskācijas rīkojuma atzīšanas un izpildes atteikumam saistībā ar pamattiesību pārkāpumu, ir vēlējies pieprasīt, lai attiecīgās dalībvalsts izpildes iestāde veiktu tikai individualizētu pārbaudi par šāda acīmredzama pamattiesību pārkāpuma riska esību.
65
Konkrēti, Regulas 2018/1805 19. panta 1. punkta h) apakšpunktā nav prasīts, lai pirms šādas individualizētas pārbaudes attiecīgās dalībvalsts izpildes iestāde obligāti konstatētu, ka izsniegšanas dalībvalstī pastāv vai nu sistēmiskas vai vispārējas nepilnības, vai nepilnības, kas konkrētāk skar identificējamu personu grupu. Šo konstatējumu Tiesa turpretī prasa, veicot pārbaudi divos atsevišķos posmos, kura Pamatlēmumu 2002/584 un 2008/909 kontekstā principā jāveic, lai Eiropas apcietināšanas ordera izpildes procedūrā, kā arī notiesājoša sprieduma krimināllietā atzīšanas un izpildes procedūrā izvērtētu Hartas 4., 7., 24. un 47. pantā garantēto pamattiesību pārkāpuma riska esību (šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumus, 2016. gada 5. aprīlis, Aranyosi un Căldăraru, C‑404/15 un C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 88.–94. punkts, 2023. gada 9. novembris, Staatsanwaltschaft Aachen, C‑819/21, EU:C:2023:841, 25.–30. punkts, kā arī 2024. gada 29. jūlijs, Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, 52.–54. punkts un tajos minētā judikatūra).
66
Šī divu posmu pārbaude – tā kā nepastāv Savienības likumdevēja noteikts īpašs atzīšanas un izpildes atteikuma pamats saistībā ar pamattiesību pārkāpumu – izriet attiecīgi no Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punktā un Pamatlēmuma 2008/909 3. panta 4. punktā ietvertās vispārīgās tiesību normas, kas atbilst šā sprieduma 62. punktā minētajam Regulas 2018/1805 1. panta 2. punktam, interpretācijas.
67
Jākonstatē, ka šīs regulas 19. panta 1. punkta h) apakšpunktā Savienības likumdevējs attiecībā uz konfiskācijas rīkojumu atzīšanas un izpildes sistēmu ir skaidri izvēlējies konkretizēt šo vispārējo tiesību normu ar šādu īpašu atzīšanas un izpildes atteikuma pamatu, kas ir balstīts uz savu pārbaudes kārtību un kas prasa tikai individualizētu vērtējumu par to, vai pastāv acīmredzama pamattiesību pārkāpuma risks.
68
Šādos apstākļos, lai gan individualizētā pārbaudē vai nu sistēmisku vai vispārēju nepilnību esība, vai tādu nepilnību esība, kas konkrētāk ietekmē identificējamu personu grupu saistībā ar Hartā nostiprināto pamattiesību ievērošanu izsniegšanas dalībvalstī, attiecīgā gadījumā varētu palīdzēt konstatēt, ka pastāv šo tiesību acīmredzama pārkāpuma risks, tomēr dalībvalsts izpildes iestādei nav jāveic pārbaude divos atsevišķos posmos, kā norādīts šā sprieduma 65. punktā, lai varētu atsaukties uz Regulas 2018/1805 19. panta 1. punkta h) apakšpunktā paredzēto īpašo pamatu konfiskācijas rīkojuma atzīšanas un izpildes atteikumam.
69
To paturot prātā, pirmkārt, jānorāda, kā ģenerāladvokāts to darījis secinājumu 78. punktā, ka šajā tiesību normā, atbilstoši tās skaidrajam formulējumam tajā paredzēto atzīšanas un izpildes atteikuma pamatu attiecinot tikai uz “ārkārtas situācijām” un pieprasot pierādījumus par “nopietnu iemeslu”, lai, pamatojoties uz “precīziem un objektīviem elementiem”, uzskatītu, ka konfiskācijas rīkojuma izpilde izraisīs “acīmredzamu” Hartā noteikto attiecīgo pamattiesību pārkāpumu, ir paredzēti stingri nosacījumi, kā arī augsts šāda pārkāpuma smaguma slieksnis.
70
Otrkārt, šāds atzīšanas un izpildes atteikuma pamats – tā kā tas ir izņēmums no savstarpējas atzīšanas un uzticēšanās principiem, uz kuriem ir balstīta dalībvalstu tiesu iestāžu sadarbības krimināllietās sistēma, – jāinterpretē šauri (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, GN (Uz bērna labākajām interesēm balstīts atteikuma pamats), C‑261/22, EU:C:2023:1017, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
71
Šajā lietā iesniedzējtiesai ir šaubas, vai izsniegšanas dalībvalstī ir ievērotas personas, kuru skar strīdīgais konfiskācijas rīkojums, pamattiesības, saistībā ar to, ka šī persona neesot tikusi uzaicināta piedalīties visos tā kriminālprocesa posmos, kurā izdots šis rīkojums, ka tā neesot tikusi informēta par tiesībām uz advokāta palīdzību visā šajā procesā un ka tai neesot izsniegts sprieduma, kurā ietverts minētais rīkojums, pilns teksts tai saprotamā valodā.
72
Šajā ziņā vispirms jānorāda, ka it īpaši Direktīvā 2014/42, kā izriet no tās 1. panta 1. punkta, dalībvalstīm noteikts pienākums ieviest kopējus minimālos noteikumus attiecībā uz nozieguma rīku un noziedzīgi iegūtu līdzekļu iesaldēšanu un konfiskāciju saistībā ar noziedzīgiem nodarījumiem, lai tostarp atvieglotu kriminālprocesā izdotu tiesas konfiskācijas rīkojumu savstarpēju atzīšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, 1Dream u.c., C‑767/22, C‑49/23 un C‑161/23, EU:C:2024:823, 72. un 73. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
73
Tādējādi šīs direktīvas 8. panta 1. punktā dalībvalstīm noteikts pienākums veikt vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka personām, uz kurām attiecas minētajā direktīvā paredzētie pasākumi un kuras saskaņā ar Tiesas judikatūru ietver ne tikai personas, kas atzītas par vainīgām noziedzīgā nodarījumā, bet arī trešās personas, kuru īpašumu skar konfiskācijas rīkojums (spriedums, 2021. gada 21. oktobris, Okrazhna prokuratura – Varna, C‑845/19 un C‑863/19, EU:C:2021:864, 76. punkts), ir tiesības uz efektīviem tiesību aizsardzības līdzekļiem un taisnīgu tiesu, lai aizsargātu to tiesības.
74
Konkrēti, saskaņā ar Direktīvas 2014/42 8. panta 6. punktu dalībvalstīm jāveic nepieciešamie pasākumi, lai nodrošinātu, ka ikviens konfiskācijas rīkojums tiek pamatots un paziņots skartajai personai. Dalībvalstīm arī jānodrošina personai, pret kuru tiek vērsta konfiskācija, efektīva iespēja šo rīkojumu pārsūdzēt tiesā. Turklāt šīs direktīvas 8. panta 7. punktā noteikts, pirmkārt, ka, neskarot Direktīvas 2012/13 un 2013/48, personām, kuru īpašumu skar šāds rīkojums, ir tiesības uz piekļuvi advokātam visā konfiskācijas procedūras laikā saistībā ar noziedzīgi iegūtu līdzekļu un nozieguma rīku noteikšanu, lai aizsargātu to tiesības, un, otrkārt, ka skartās personas jāinformē par šīm tiesībām.
75
Turklāt, kā izriet no Regulas 2018/1805 18. apsvēruma, procesuālās tiesības, kas garantētas vairākās citās šajā apsvērumā minētajās direktīvās, attiecībā uz dalībvalstīm, kurām šīs direktīvas ir saistošas, ir piemērojamas kriminālprocesiem, uz kuriem attiecas šī regula.
76
Katrā ziņā neatkarīgi no šā sprieduma 72. un 75. punktā minēto atvasināto tiesību aktu piemērošanas jomas robežām Hartā paredzētās garantijas, kā uzsvērts arī Regulas 2018/1805 18. apsvērumā, ir jāpiemēro visiem procesiem, uz kuriem attiecas šī regula.
77
Tādējādi dalībvalstīm, atbilstoši Regulai 2018/1805 lemjot par lūgumu atzīt un izpildīt konfiskācijas rīkojumu, ir pienākums ievērot Hartā garantētās pamattiesības, jo tādā gadījumā tās īsteno Savienības tiesības Hartas 51. panta 1. punkta izpratnē.
78
Šo pamattiesību vidū citastarp ir Hartas 47. pantā nostiprinātās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un taisnīgu tiesu, kas ietver vairākus aspektus, it īpaši tiesības uz aizstāvību, pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu, tiesības uz taisnīgu tiesu, kā arī tiesības uz konsultāciju, aizstāvību un pārstāvību (spriedums, 2017. gada 26. jūlijs, Sacko, C‑348/16, EU:C:2017:591, 32. punkts un tajā minētā judikatūra). Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, tiesības uz taisnīgu tiesu un tiesības uz aizstāvību turklāt ir skaidri minētas Regulas 2018/1805 19. panta 1. punkta h) apakšpunktā.
79
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalstu tiesu iestāžu sadarbības krimināllietās sistēmā par šo pamattiesību nodrošināšanu pirmām kārtām ir atbildīga izsniegšanas dalībvalsts (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, Breian, C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, 32. un 52. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
80
No tā izriet – kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 93. punktā –, ka nevar uzskatīt, ka persona, kuru skar konfiskācijas rīkojums, ja tā nav izmantojusi tai izsniegšanas dalībvalstī pieejamos tiesību aizsardzības līdzekļus, ir ārkārtas situācijā, kuru raksturo precīzi un objektīvi apstākļi, kas var būt nopietns pamats uzskatīt, ka šā rīkojuma izpilde konkrētajos lietas apstākļos izraisītu acīmredzamu Hartā noteikto pamattiesību pārkāpumu Regulas 2018/1805 19. panta 1. punkta h) apakšpunkta izpratnē, ja vien šī persona nevar pierādīt to, ka īpašu apstākļu dēļ tai nebija iespējams vai vismaz bija pārmērīgi grūti izmantot minētos tiesību aizsardzības līdzekļus, vai pat to, ka minētie apstākļi ietekmēja šo aizsardzības līdzekļu efektivitāti.
81
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmumā norādītajiem apstākļiem ir redzams, ka, pirmkārt, ZKP 500. pantā konfiskācijas gadījumos juridiskajām personām ir paredzētas tiesības tikt uzklausītām ar pārstāvja starpniecību gan pirmstiesas procesā, gan galvenās tiesas sēdes laikā, kā arī šā pārstāvja tiesības iesniegt pierādījumus un uzdot jautājumus. Otrkārt, ZKP 498.a panta 3. un 4. punktā noteikts, ka konfiscētās mantas īpašniekam tiek izsniegta apliecināta šajā pantā minētā konfiskācijas rīkojuma kopija, ja viņa identitāte ir zināma, un viņam ir tiesības šo rīkojumu pārsūdzēt. Tomēr no šā paša iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka, lai gan sabiedrība D. ar sava advokāta starpniecību ir pārsūdzējusi iesaldēšanas rīkojumus, kuri to skar, tā turpretī nav izmantojusi izdošanas dalībvalsts tiesību aktos paredzētos tiesību aizsardzības līdzekļus, lai apstrīdētu strīdīgo konfiskācijas rīkojumu.
82
Šādos apstākļos, neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, tāda juridiskā persona kā sabiedrība D. to skaroša konfiskācijas rīkojuma atzīšanas un izpildes stadijā – kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 92. punktā – uz apgalvoto tās pamattiesību pārkāpumu, kā norādīts šā sprieduma 53. punktā, procesā, kurā izsniegšanas dalībvalstī tika izdots šis rīkojums, norādot Regulas 2018/1805 19. panta 1. punkta h) apakšpunktā minēto atzīšanas un izpildes atteikuma pamatu, atsaukties var tikai tad, ja tā var pierādīt, ka pastāv īpaši apstākļi, kuru dēļ šai personai nebija iespējams vai vismaz bija pārmērīgi grūti izmantot šos tiesību aizsardzības līdzekļus un kuri ietekmē šo aizsardzības līdzekļu efektivitāti.
83
Šajā ziņā, kā norādīts šā sprieduma 41., 42. un 44. punktā, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka, pirmkārt, iesniedzējtiesa šaubās, vai Okrožno sodišče v Mariboru (Mariboras apgabaltiesa) 2020. gada 27. maija sprieduma, kurā ietverts strīdīgais konfiskācijas rīkojums, pilns teksts bija jāizsniedz sabiedrībai D., lai tai nodrošinātu taisnīgu lietas izskatīšanu. Otrkārt, ciktāl sabiedrība D. pamatlietā apstrīd, ka izvilkumi no šā sprieduma un informācija par izsniegšanas dalībvalstī pieejamiem tiesību aizsardzības līdzekļiem tai patiešām tika izsniegti 2020. gada 13. oktobrī, minētā tiesa vēlas noskaidrot, vai tā var pārbaudīt, ka izsniegšana patiesi notikusi, un vai tai šajā kontekstā jāapspriežas ar izdevējiestādi.
84
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ievērošana prasa ne tikai garantiju par faktisku un efektīvu lēmumu saņemšanu, proti, šo lēmumu paziņošanu to adresātam, bet arī to, lai šāda paziņošana ļautu tiem precīzi uzzināt iemeslus, ar kuriem ir pamatots attiecībā uz viņiem pieņemtais lēmums, kā arī tiesību aizsardzības līdzekļus, ar kuriem vērsties pret šādu lēmumu, un šim nolūkam noteikto termiņu, lai tie varētu efektīvi aizstāvēt savas tiesības un, pārzinot visus lietas apstākļus, izlemt, vai ir lietderīgi šo lēmumu apstrīdēt tiesā (spriedums, 2021. gada 6. oktobris, Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty, C‑338/20, EU:C:2021:805, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
85
Šajā lietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, kā minēts šā sprieduma 40. punktā, izriet, ka pamatlietā aplūkotajā konfiskācijas apliecībā, ko izdevējiestāde nosūtījusi saskaņā ar Regulas 2018/1805 14. panta 1. punktu, ir ietverta norāde, ka sabiedrībai D. ir izsniegti – kopā ar tulkojumu horvātu valodā – tādi izvilkumi no strīdīgo konfiskācijas rīkojumu ietverošā sprieduma, kuri attiecās uz ievadu, rezolutīvo daļu, pamatojuma daļu saistībā ar konfiscētajiem līdzekļiem un uz norādi par tiesību aizsardzības līdzekļiem.
86
Šo izvilkumu no sprieduma, kurā ietverts strīdīgais konfiskācijas rīkojums, izsniegšana, ja vien tā ir veikta sabiedrībai D., principā šķiet tāda, kas ļauj šai sabiedrībai efektīvi izmantot tās rīcībā esošos tiesību aizsardzības līdzekļus izsniegšanas dalībvalstī, lai apgalvotu, ka procesā, kurā izdots šis rīkojums, esot pārkāptas tās pamattiesības. Proti, kā izriet no šā sprieduma 22.–29. punkta, strīdīgais konfiskācijas rīkojums bija balstīts uz citiem noziedzīgiem nodarījumiem, nevis tiem, par kuriem šajā spriedumā attaisnoti attiecīgie četri apsūdzētie. Šajā ziņā nešķiet, ka to sprieduma daļu izsniegšana sabiedrībai D., kas attiecas uz pēdējo minēto noziedzīgo nodarījumu un attaisnošanu, bija obligāti nepieciešama šo tiesību aizsardzības līdzekļu efektīvai izmantošanai, taču tas jāpārbauda iesniedzējtiesai.
87
Attiecībā uz apstākli, ka sabiedrība D. iesniedzējtiesā apstrīd, ka šī izsniegšana patiešām ir notikusi, jānorāda – tā kā konfiskācijas apliecības mērķis ir atvieglot konfiskācijas rīkojumu savstarpēju atzīšanu un ņemot vērā dalībvalstu tiesu savstarpējo uzticēšanos, izpildes iestādei bija jāpaļaujas uz šajā apliecībā ietvertajām norādēm, ja nav pietiekami precīzas un objektīvas informācijas, kas varētu likt apšaubīt to ticamību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, Breian, C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, 115. punkts un tajā minētā judikatūra).
88
Katrā ziņā, ja, pamatojoties uz precīzu un objektīvu informāciju un neraugoties uz šādā apliecībā ietvertajām norādēm, iesniedzējtiesai būtu šaubas par strīdīgā konfiskācijas rīkojuma izsniegšanu vai, vispārīgāk, par skartās personas pamattiesību ievērošanu procesā, kurā izdots šis rīkojums, tai saskaņā ar Regulas 2018/1805 19. panta 2. punktu būtu pienākums, pirms tā nolemj pilnībā vai daļēji neatzīt vai neizpildīt minēto rīkojumu saskaņā ar šīs regulas 19. panta 1. punkta h) apakšpunktu, apspriesties ar izdevējiestādi un vajadzības gadījumā lūgt to nekavējoties sniegt visu nepieciešamo informāciju, lai noteiktu, vai šaubas ir pamatotas.
89
Šajā kontekstā vēl jānorāda, ka tiesas sēdē Tiesā Komisija apgalvoja – pēc iepazīšanās ar valsts lietas materiāliem pamatlietā tā konstatējusi, ka dažas tā sprieduma daļas, kurā ietverts strīdīgais konfiskācijas rīkojums, ir nesalasāmas sliktas drukas kvalitātes dēļ.
90
Šajā ziņā lietderības labad jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas 2018/1805 19. panta 1. punkta c) apakšpunktu dalībvalsts izpildiestāde var arī nolemt neatzīt un neizpildīt konfiskācijas rīkojumu, ja konfiskācijas apliecība, kas paredzēta šīs regulas 17. pantā un II pielikumā, ir nepilnīga vai acīmredzami nepareiza un ja šī apliecība nav aizpildīta pēc 19. panta 2. punktā minētās obligātās apspriešanās.
91
Ir taisnība, ka saskaņā ar Regulas 2018/1805 14. panta 1. punktu minētā konfiskācijas apliecība principā ir līdzeklis, ar kuru izdevējiestādei ikviens konfiskācijas rīkojums jānosūta izpildiestādei šā rīkojuma atzīšanai un izpildei.
92
Tomēr dalībvalstis saskaņā ar Regulas 2018/1805 14. panta 2. punktu var nākt klajā ar deklarāciju, kurā teikts, ka tad, ja tām šajā nolūkā tiek nosūtīta konfiskācijas apliecība, izdevējiestādei ir jānosūta konfiskācijas rīkojuma oriģināls vai tā apliecināta kopija kopā ar konfiskācijas apliecību. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Horvātijas Republika ir nākusi klajā ar šādu deklarāciju.
93
Šādā gadījumā, tā kā šīs regulas 18. panta 1. punktā noteikts, ka ir jāatzīst un jāizpilda ikviens konfiskācijas rīkojums, ja tas ir nosūtīts “saskaņā ar [minētās regulas] 14. pantu”, uz sprieduma, kas ietver konfiskācijas rīkojumu, oriģināla vai tā apliecinātas kopijas nesalasāmību var attiekties šīs regulas 19. panta 1. punkta c) apakšpunkts.
94
Tomēr, kā izriet no paša pēdējās minētās tiesību normas formulējuma un kā norādīts šā sprieduma 88. punktā, saskaņā ar Regulas 2018/1805 19. panta 2. punktu izpildes iestādei, pirms tiek pieņemts lēmums atteikt konfiskācijas rīkojuma atzīšanu un izpildi, ir jāapspriežas ar izdevējiestādi, lai izdevējiestāde tai nosūtītu salasāmu konfiskācijas rīkojuma oriģināla vai tā apliecinātas kopijas versiju. Šis apspriešanās pienākums izriet arī no šīs regulas 25. panta, kura 1. punktā paredzēts, ka izdevējiestāde un izpildiestāde vajadzības gadījumā nekavējoties apspriežas, izmantojot jebkādus piemērotus saziņas līdzekļus, lai nodrošinātu efektīvu minētās regulas piemērošanu, un kura 2. punkts tieši attiecas uz grūtībām, kas saistītas ar jebkādu konfiskācijas rīkojuma izpildei nepieciešamo dokumentu nosūtīšanu vai autentifikāciju.
95
Tātad tikai tad, ja izdevējiestāde saprātīgā termiņā nav nosūtījusi salasāmu konfiskācijas rīkojuma oriģināla teksta vai tā apliecinātas kopijas versiju, izpildiestāde varētu atteikties atzīt un izpildīt attiecīgo konfiskācijas rīkojumu Regulas 2018/1805 19. panta 1. punkta c) apakšpunktā minētā iemesla dēļ.
96
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos iemeslus, uz trešo jautājumu jāatbild, ka Regulas 2018/1805 19. panta 1. punkta h) apakšpunkts, lasot to kopsakarā ar šīs regulas 1. panta 2. punktu un Hartas 47. panta gaismā, jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts izpildes iestāde nevar atteikties atzīt un izpildīt konfiskācijas rīkojumu tāpēc, ka izsniegšanas dalībvalstī neesot ievērotas šīs regulas 2. panta 10. punktā minētās ar šo rīkojumu skartās personas pamattiesības, ja šī persona, kurai patiešām tai saprotamā valodā ir izsniegtas tā sprieduma daļas, kurā ietverts minētais rīkojums, un tās ir pietiekamas, lai šai personai ļautu minēto spriedumu pārsūdzēt, nav izmantojusi tai izsniegšanas dalībvalstī pieejamos tiesību aizsardzības līdzekļus, lai apstrīdētu šo konfiskācijas rīkojumu.
Par tiesāšanās izdevumiem
97
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2018/1805 (2018. gada 14. novembris) par iesaldēšanas rīkojumu un konfiskācijas rīkojumu savstarpējo atzīšanu 1. panta 1. un 4. punkts, kā arī 2. panta 2. punkts un 3. punkta d) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
šī regula ir piemērojama konfiskācijas rīkojumam, kas kriminālprocesa beigās ietverts spriedumā, ar kuru attaisnoti apsūdzētie par noziedzīgo nodarījumu, uz ko attiecas šis process, un kurā konstatēts, ka konfiscējamais īpašums ir noziedzīgi iegūti līdzekļi, kas iegūti citā noziedzīgajā nodarījumā, kurā piedalījusies cita persona, nevis attaisnotie apsūdzētie, bet attiecībā uz to netika sagatavots apsūdzības raksts.
2)
Regulas 2018/1805 19. panta 1. punkta h) apakšpunkts, lasot to kopsakarā ar šīs regulas 1. panta 2. punktu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta gaismā,
jāinterpretē tādējādi, ka
dalībvalsts izpildes iestāde nevar atteikties atzīt un izpildīt konfiskācijas rīkojumu tāpēc, ka izsniegšanas dalībvalstī neesot ievērotas šīs regulas 2. panta 10. punktā minētās ar šo rīkojumu skartās personas pamattiesības, ja šī persona, kurai patiešām tai saprotamā valodā ir izsniegtas tā sprieduma daļas, kurā ietverts minētais rīkojums, un tās ir pietiekamas, lai šai personai ļautu minēto spriedumu pārsūdzēt, nav izmantojusi tai izsniegšanas dalībvalstī pieejamos tiesību aizsardzības līdzekļus, lai apstrīdētu šo konfiskācijas rīkojumu.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – horvātu.