62004CJ0353_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑353/04
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
ko Bundesfinanzhof
(Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2004. gada 22. jūlijā un Tiesā reģistrēts 2004. gada 16. augustā, tiesvedībā
Nowaco Germany GmbH
pret
Hauptzollamt Hamburg‑Jonas .
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [ P. Jann ], tiesneši H. N. Kunja Rodrigess [ J. N. Cunha Rodrigues ], E. Juhāss [ E. Juhász ] (referents), M. Ilešičs [ M. Ilešič ] un E. Levits,
ģenerāladvokāts F. Ležē [ P. Léger ],
sekretārs B. Fileps [ B. Fülöp ], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 20. oktobrī,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
– Nowaco Germany GmbH
vārdā – K. Bitners [ C. Bittner ] un U. Šrembgess [ U. Schrömbges ], Rechtsanwälte,
– Hauptzollamt Hamburg‑Jonas
vārdā – S. Plentere [ S. Plenter ], pārstāve,
– Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – J. Šīferers [ J. Schieferer ] un F. Erlbahers [ F. Erlbacher ], pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 23. februārī,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulu (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 19. decembra Regulu (EK) Nr. 82/97 (OV 1997, L 17, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”), kā arī Komisijas 1991. gada 5. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1538/91, ar ko ievieš sīki izstrādātus noteikumus Padomes Regulas (EEK) Nr. 1906/90 par dažiem mājputnu [gaļas] tirdzniecības standartiem īstenošanai (OV L 143, 11. lpp.) un kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 1996. gada 4. jūnija Regulu (EK) Nr. 1000/96 (OV L 134, 9. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1538/91”).
2. Šis lūgums ir izteikts tiesvedībā starp Nowaco Germany GmbH
(turpmāk tekstā – “ Nowaco ”) un Hauptzollamt Hamburg‑Jonas
(Hamburgas‑Jonas Galvenā muitas pārvalde, turpmāk tekstā – “ Hauptzollamt ”) par tiesībām uz eksporta kompensāciju un tās summu.
Atbilstošās Kopienu tiesību normas
3. Komisijas 1987. gada 27. novembra Regulas (EEK) Nr. 3665/87 par lauksaimniecības produktu eksporta kompensāciju sistēmas kopējiem piemērošanas noteikumiem (OV L 351, 1. lpp.) preambulas devītajā apsvērumā ir paredzēts:
“[..] produktiem būtu jābūt tādas kvalitātes, lai tos varētu tirgot parastos apstākļos.”
4. Tās pašas regulas 3. panta 4.–6. punktā ir noteikts:
“4. Eksporta datumu izmanto, lai noteiktu eksportētā produkta daudzumu, veidu un īpašības.
5. Dokumentam, ko izmanto saistībā ar eksportu, lai pretendētu uz kompensāciju, ir jāietver visa informācija, kas vajadzīga, lai aprēķinātu kompensāciju, cita starpā:
a) produktu apraksts, kas veidots saskaņā ar eksporta kompensācijām piemērojamo nomenklatūru;
b) produktu neto svars vai, vajadzības gadījumā, daudzums, izteikts mērvienībās, ko izmanto, aprēķinot kompensāciju;
c) ja tas ir vajadzīgs, lai aprēķinātu kompensāciju, attiecīgo produktu sastāvs vai atsauce uz to.
Gadījumā, ja šajā punktā minētais dokuments ir eksporta deklarācija, tai tāpat jāsatur šīs norādes, kā arī norāde “kompensācijas kods”.
6. Šīs pieņemšanas vai šīs darbības brīdī produktus nodod muitas kontrolē līdz to izvešanai no Kopienas muitas teritorijas.”
5. Minētās regulas 13. pantā ir noteikts, ka “kompensāciju nepiešķir tad, ja produktiem nepiemīt pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte, un tad, ja šie produkti paredzēti lietošanai pārtikā, taču to izmantošana šim nolūkam ir izslēgta vai ievērojami samazināta to īpašību vai stāvokļa dēļ”.
6. Muitas kodeksa 1. panta teksts ir šāds:
“Muitas noteikumus veido šis Kodekss un noteikumi, kas Kopienas vai valsts līmenī pieņemti tā īstenošanai. Šis Kodekss, neskarot citās jomās pieņemtos īpašos noteikumus, ir piemērojams:
– tirdzniecībā starp Kopienu un trešām valstīm,
[..].”
7. Saskaņā ar Muitas kodeksa 4. panta 16. punkta h) apakšpunktu izvešana [eksports] ir viena no muitas procedūrām.
8. Šā kodeksa 69. pantā ir paredzēts:
“1. Preču nogādāšana vietās, kur tās pārbauda un ņem to paraugus, kā arī apkopšana, kas nepieciešama šādai pārbaudei vai paraugu ņemšanai, jāveic deklarētājam, vai viņš ir par to atbildīgs. Izmaksas sedz deklarētājs.
2. Deklarētājam ir tiesības būt klāt preču pārbaudē un paraugu ņemšanā. Muitas dienesti, ja tie uzskata par vajadzīgu, var pieprasīt, lai deklarētājs vai viņa pārstāvis būtu klāt preču pārbaudē vai paraugu ņemšanā, lai sniegtu nepieciešamo palīdzību, kas atvieglotu šādu pārbaudi vai paraugu ņemšanu.
3. Ja paraugu ņemšana norit pēc spēkā esošajiem noteikumiem, muitas dienesti nav atbildīgi par jebkādas kompensācijas maksāšanu par to, taču tām ir jāsedz preču analīzes vai pārbaudes izmaksas.”
9. Muitas kodeksa 70. pantā ir noteikts:
“1. Ja pārbauda tikai daļu no deklarācijā iekļautajām precēm, tad daļējās pārbaudes rezultātus attiecina uz visām deklarācijā iekļautajām precēm.
Deklarētājs tomēr var pieprasīt preču tālāku pārbaudi, ja uzskata, ka daļējās pārbaudes rezultāti neattiecas uz pārējo deklarēto preču daļu.
2. Ja aizpildītā deklarācijas veidlapa aptver divu vai vairāku veidu preces, tad 1. punkta vajadzībām dati par katru preci uzskatāmi par atsevišķu deklarāciju.”
10. Muitas kodeksa 71. panta teksts ir šāds:
“1. Deklarācijas pārbaudes rezultātus izmanto, piemērojot tās muitas procedūras noteikumus, kurā preces ir nodotas.
2. Ja deklarāciju nepārbauda, tad 1. punktā minētos noteikumus piemēro, pamatojoties uz deklarācijā sniegtajiem datiem.”
11. Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulas (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka Regulas Nr. 2913/92 īstenošanas noteikumus (OV L 253, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Muitas kodeksa īstenošanas regula”), 247. pantā ir paredzēts:
“1. Kad muitas dienesti pārbauda deklarācijas, tām pievienotos dokumentus vai preces, tie vismaz tajos eksemplāros, ko tie patur, vai kādā no pievienotiem dokumentiem norāda pārbaudes priekšmetu un rezultātus. Ja preces pārbauda daļēji, sniedz arī datus par pārbaudīto sūtījumu.
Attiecīgā gadījumā muitas dienesti deklarācijā norāda arī to, ka deklarētājs vai tā pārstāvis nav piedalījies.
2. Ja deklarācijas, tai pievienoto dokumentu vai preču pārbaudes rezultāti nesaskan ar deklarācijā sniegtiem datiem, tad muitas dienesti vismaz tajā deklarācijas eksemplārā, ko tie patur, vai kādā no pievienotiem dokumentiem norāda datus, kas jāņem vērā, attiecīgajām precēm piemērojot maksājumus, attiecīgā gadījumā aprēķinot kompensācijas vai citas izvedot [saistībā ar eksportu] maksājamas summas, kā arī piemērojot citus noteikumus, kas reglamentē precēm piemēroto muitas procedūru.
3. Muitas dienesti konstatējumos attiecīgā gadījumā norāda izmantotos identifikācijas līdzekļus.
Konstatējumus datē un tajos iekļauj informāciju, kas ļauj identificēt izdevēju amatpersonu.
4. Ja muitas dienesti ne deklarāciju, ne preces nepārbauda, tad tām deklarācija vai 1. punktā minētie pievienotie dokumenti nav jāvizē.”
12. Saskaņā ar 2. un 3. pantu Padomes 1990. gada 12. februāra Regulā (EEK) Nr. 386/90 par uzraudzību, ko eksporta laikā veic lauksaimniecības produktiem, kas saņem kompensācijas vai citas summas (OV L 42, 6. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1994. gada 24. janvāra Regulu (EK) Nr. 163/94 (OV L 24, 2. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 386/90”), dalībvalstis veic preču fiziskas pārbaudes laikā, kad ir pabeigtas izvedmuitas formalitātes un pirms ir dota atļauja attiecīgās preces eksportēt, pamatojoties uz dokumentiem, kas iesniegti kopā ar eksporta deklarāciju, un maksājuma pieteikuma lietas pārbaudi. Saskaņā ar to pašu regulu, neskarot nevienu īpašu noteikumu, kas prasa plašākas pārbaudes, fiziskām pārbaudēm ir jānotiek kā bieži un bez iepriekšēja brīdinājuma veiktām pārbaudēm uz vietas. Jebkurā gadījumā tām ir jāattiecas uz ne mazāk kā 5 % eksporta deklarāciju reprezentatīvu izvēli, attiecībā uz kurām iesniegti pieteikumi par eksporta kompensācijām. Īpašie noteikumi reglamentē kārtību, kā sasniedzama šī 5 % vērtība.
13. Komisijas 1995. gada 20. septembra Regulas (EK) Nr. 2221/95, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Regulas Nr. 386/90 piemērošanai (OV L 224, 13. lpp.), preambulas astotajā apsvērumā ir paredzēts:
“tā kā [..] Muitas kodekss [..] cita starpā ir [piemērojams] visu rūpniecības un lauksaimniecības produktu eksportam; tā kā attiecībā uz lauksaimniecības produktiem, par ko piešķir eksporta kompensācijas, varētu būt nepieciešams pieņemt īpašus noteikumus.”
14. Šīs regulas 5. pantā ir noteikts:
“1. Regulas (EEK) Nr. 386/90 2. panta a) apakšpunktā “fiziskā pārbaude” nozīmē pārbaudi, ka eksporta deklarācija, tostarp dokumenti, kuri iesniegti tās pamatojumam, atbilst precēm attiecībā uz daudzumu, veidu un īpašībām.
[..]
Izvešanas muitas iestāde nodrošina Regulas (EEK) Nr. 3665/87 13. panta ievērošanu.
[..]
4. Ja kompensācijas likme ir atkarīga no īpaša komponenta koncentrācijas, izvešanas muitas iestāde ņem reprezentatīvus paraugus, lai kompetenta laboratorija analizētu to sastāvu; šī paraugu ņemšana ietilpst fiziskajā pārbaudē.”
15. Tās pašas regulas 7. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1. Katra izvešanas muitas iestāde veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka atbilstību kontroles 5 % biežumam var pārbaudīt jebkurā laikā.
Šajos pasākumos attiecībā uz katru nozari jānorāda:
– to eksporta deklarāciju skaits, kas ņemts vērā saistībā ar fiziskajām pārbaudēm;
un
– veikto fizisko pārbaužu skaits.
2. Kompetentā muitas amatpersona sagatavo detalizētu pārbaudes ziņojumu par katru tās veikto fizisko pārbaudi.
Pārbaudes ziņojumos norāda datumu un kompetentās muitas amatpersonas vārdu. Tie ir jāglabā izvešanas muitas iestādē vai citā muitas iestādē trīs gadus, sākot no eksporta gada, tādā veidā, lai ar tiem varētu viegli iepazīties.”
16. Padomes 1990. gada 26. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1906/90 par dažiem standartiem tirdzniecībā ar mājputnu gaļu (OV L 173, 1. lpp.) 1. panta 3. punkta pirmajā ievilkumā ir paredzēts:
“Šī regula neattiecas:
– uz mājputnu gaļu, kas tiek eksportēta no Kopienas.”
17. Regulas Nr. 1538/91 6. pantā ir noteikts:
“1. Lai ietilptu A vai B kategorijā, to putnu liemeņi un izcirtņi, uz kuriem attiecas šī regula, atbilst šādām minimālajām prasībām:
[..]
– bez lauztiem kauliem, kas izspiedušies,
[..].”
18. Saskaņā ar šīs regulas 7. panta 1. punktu lēmumus, kas radušies no neatbilstības 6. pantam, var pieņemt tikai attiecībā uz visu partiju, kas ir pārbaudīta saskaņā ar minētā 7. panta noteikumiem. Atbilstoši tās pašas regulas 7. panta 3. punktam paraugu ņem izlases veidā no katras pārbaudāmās partijas. Minētajā punktā ietvertajā tabulā ir norādīts, ka gadījumos, kad partijas lielums ir no 501 līdz 3200 vienībām, parauga lielums ir 50, bet tad, ja partijā ir vairāk par 3200 vienībām, parauga lielums ir 80. Saskaņā ar 7. panta 4. punktu, pārbaudot A klases mājputnu gaļu, pieļaujamais neatbilstošu vienību skaits attiecīgajiem partijas lielumiem ir 7 un 10. Ja neatbilstība izriet no 6. panta 1. punktā minētajiem iemesliem, tādiem kā “lauzti kauli, kas izspiedušies”, pieļaujamais skaits tiek samazināts līdz attiecīgi 3 un 4. Saskaņā ar 7. panta 5. punktu attiecībā uz B klases mājputnu gaļu pieļaujamo skaitu dubulto.
Pamata lietas fakti un prejudiciālie jautājumi
19. 1997. gada decembrī u n 1998. gada februārī Nowaco
iesniedza deklarāciju attiecībā uz diviem saldēto cāļu eksporta sūtījumiem, ko veidoja attiecīgi 2647 un 2750 kastes (kopā 43 996 kilogrami). Pārbaudot preces, Zollamt (Vācijas muitas dienests) ņēma paraugu un rezerves paraugu.
20. Tas konstatēja, ka abos paraugos, kas ņemti 1997. gadā, dažiem cāļiem bija lauzti kājiņu kauli, kas izspiedušies. Attiecībā uz 1998. gada februārī deklarēto sūtījumu tikai pirmajā paraugā tika konstatēti lauzti kreisā spārngala kauli, kas izspiedušies, bet rezerves paraugā trūkumi nebija konstatēti.
21. Hauptzollamt
[Galvenā muitas pārvalde] līdz ar to par šiem diviem sūtījumiem noteica eksporta kompensāciju DEM 0 apmērā. Izskatot prasību, ko par minēto lēmumu iesniedza Nowaco, Finanzgericht
[Finanšu tiesa] attiecībā uz 1998. gada februāra sūtījumu lika Hauptzollamt
piešķirt prasītājai pusi no atbilstošās eksporta kompensācijas summas. Finanzgericht
ir noraidījusi pārējo prasības daļu, uzskatot, ka precēm nepiemita pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte, jo tās neatbilda Regulā Nr. 1538/91 noteiktajiem tirdzniecības standartiem, saskaņā ar kuriem, lai ietilptu A vai B kategorijā, putnu liemeņiem un izcirtņiem ir jābūt vismaz bez lauztiem kauliem, kas izspiedušies.
22. Finanzgericht
uzskatīja, ka Hauptzollamt
nebija jāatsaka eksporta kompensācija par visu 1998. gada februārī deklarēto sūtījumu. Muitas kodeksa 70. panta 1. punktā ietvertā pieņēmuma piemērojamība bija jāpielāgo tādējādi, lai būtu uzskatāms, ka 50 % no šā sūtījuma ir pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes produkti, ko deklarējusi prasītāja.
23. Abi pamata lietas dalībnieki iesniedza Bundesfinanzhof
[Federālā Finanšu tiesa] kasācijas sūdzību par Finanzgericht spriedumu. Nowaco
uzskata, ka tai ir tiesības uz eksporta kompensāciju pilnā apmērā attiecībā gan uz 1997. gada decembra sūtījumu, gan uz 1998. gada februāra sūtījumu. Hauptzollamt
norāda, ka attiecībā uz pēdējo minēto sūtījumu Finanzgericht
bija jānoteic, ka eksporta kompensāciju var saņemt par 48,1 % no attiecīgā daudzuma, pamatojoties uz pirmā parauga un rezerves parauga svara attiecību.
24. Šajos apstākļos Bundesfinanzhof
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai Komisijas 1991. gada 5. jūnija Regula (EEK) Nr. 1538/91, ar ko ievieš sīki izstrādātus noteikumus [Padomes] Regulas (EEK) Nr. 1906/90 par dažiem mājputnu [gaļas] tirdzniecības standartiem īstenošanai, var būt piemērojama preces, attiecībā uz kuru ir pieprasīta eksporta kompensācija, pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes noteikšanai?
2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
a) vai Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 70. pants ir piemērojams saistībā ar preces, attiecībā uz kuru ir pieprasīta eksporta kompensācija, pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes noteikšanu,
b) vai Regulas (EEK) Nr. 2913/92 70. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais vienādas kvalitātes pieņēmums ir piemērojams arī tad, kad ir pārbaudīts tikai viens preces paraugs, ja attiecīgās Kopienu tiesību normas tomēr pieļauj preču trūkumus, kas nepārsniedz noteiktas pielaides robežas, un ja tās tādējādi prasa un pat skaidri paredz pienākumu veikt noteikta minimāla paraugu skaita pārbaudi, lai noteiktu, vai šīs pielaides robežas ir ievērotas?
3) Ja atbildes [uz otrā jautājuma a) un b) apakšpunktu] arī ir apstiprinošas:
kāda ir iepriekš minētā vienādas kvalitātes pieņēmuma iedarbība, ja no eksporta sūtījuma, par kuru ir iesniegta viena deklarācija, ir ņemti vairāki paraugi un ja, pārbaudot vienu paraugu daļu, ir konstatēta tās pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte, bet citas paraugu daļas pārbaudē tā nav konstatēta?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
25. Lēmumā par prejudiciālo jautājumu uzdošanu Bundesfinanzhof
jautā, vai Regula Nr. 1538/91 ir piemērojama, lai noteiktu tādas preces kā pamata prāvā “pienācīgi labu tirdzniecības kvalitāti”, jo Regulas Nr. 1906/90 1. panta 3. punktā ir ietverta izslēgšanas klauzula. Katrā ziņā Bundesfinanzhof
uzskata, ka gadījumā, ja Regula Nr. 1538/91 ir piemērojama, ir jāņem vērā ne tikai tās 6. pants, bet arī tās 7. pants, kurā ir noteiktas pielaides. Turklāt iesniedzējtiesa jautā, vai šī regula – ja tā ir piemērojama – ļauj piemērot pielaides attiecībā uz precēm, kas nav fasētas preces.
26. Attiecībā uz Regulas Nr. 1538/91 piemērojamību ir jāatgādina, ka tās mērķis ir ieviest sīki izstrādātus īstenošanas noteikumus Regulai Nr. 1906/90, kuras 1. panta 3. punkta pirmajā ievilkumā ir skaidri noteikts, ka tā neattiecas uz mājputnu gaļu, kas tiek eksportēta no Kopienas. Nowaco
no tā secina, ka tirdzniecības standarti, kas ietverti Regulas Nr. 1538/91 un Regulas Nr. 1906/90 noteikumos, tos aplūkojot kopā, neveido prasību par “pienācīgi labu tirdzniecības kvalitāti”.
27. Saistībā ar Komisijas 1967. gada 21. decembra Regulu Nr. 1041/67/EEK par eksporta kompensāciju piemērošanas noteikumiem produktu sektorā, uz kuriem attiecas vienotas cenas sistēma (OV 314, 9. lpp.), Tiesa ir nospriedusi, ka “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” prasība ir kompensācijas piešķiršanas vispārējs un objektīvs nosacījums un ka produkts, ko nevar tirgot Kopienas teritorijā “parastos apstākļos”, neatbilst šīm kvalitātes prasībām (šajā sakarā skat. 1973. gada 9. oktobra spriedumu lietā 12/73 Muras, Recueil, 963. lpp., 12. punkts; 2005. gada 26. maija spriedumu lietā C‑409/03 SEPA, Krājums, I‑4321. lpp., 22. punkts, un 2005. gada 1. decembra spriedumu lietā C‑309/04 Fleisch‑Winter, Krājums, I‑10349. lpp., 20. punkts).
28. Tāpat Tiesa ir nospriedusi, ka fakts, ka produkta derīgums pārdošanai “parastos apstākļos” ir “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” jēdzienam piemītošs elements, starp citu, skaidri izriet no tiesiskā regulējuma par lauksaimniecības produktu eksporta kompensācijām tiktāl, ciktāl kopš Regulas Nr. 1041/67 pieņemšanas visās attiecīgajās regulās ir ticis pārņemts “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” jēdziens, kā arī produkta pārdošanas derīguma kritērijs “parastos apstākļos” kā prasības, lai produktam varētu piešķirt eksporta kompensāciju. Runājot par Regulu Nr. 3665/87, tieši tās preambulas devītajā apsvērumā ir atsauce uz šo prasību (iepriekš minētie spriedumi lietā SEPA, 23. un 26. punkts, kā arī lietā Fleisch‑Winter, 21. punkts).
29. Sākot ar 1999. gada 1. jūliju, Regula Nr. 3665/87 ir aizstāta ar Komisijas 1999. gada 15. aprīļa Regulu (EK) Nr. 800/1999, ar kuru nosaka kopējus sīki izstrādātus noteikumus eksporta kompensāciju sistēmas piemērošanai lauksaimniecības produktiem (OV L 102, 11. lpp.) un kuras 21. panta 1. punkta pirmajā un otrajā daļā ir paredzēts, ka kompensāciju nepiešķir produktiem, kam nav “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” datumā, kad pieņem eksporta deklarāciju, un ka produktus uzskata par atbilstošiem šai prasībai, “ja tos var tirgot Kopienas teritorijā parastos apstākļos”. Tiesa ir atzinusi, ka šis noteikums ir apstiprinājis pastāvošo juridisko situāciju (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā SEPA, 27. punkts).
30. Līdz ar to, kā pareizi norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 32. un 33. punktā, Regulas Nr. 3665/87 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai to uzskatītu par “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” produktu un lai tātad attiecībā uz to rastos tiesības uz eksporta kompensāciju, produktam, kuru eksportē no Kopienas uz trešām valstīm, jābūt tādam, ko var tirgot Kopienas teritorijā “parastos apstākļos”, un ka šim produktam līdz ar to ir jāatbilst kvalitātes standartiem, kas attiecas uz tā tirgošanu Kopienā lietošanai pārtikā.
31. Saskaņā ar Regulas Nr. 1538/91 6. pantu, lai ietilptu A vai B kategorijā un lai tādējādi tos būtu atļauts tirgot Kopienā lietošanai pārtikā, mājputnu liemeņiem un izcirtņiem ir jāatbilst vairākām kvalitātes prasībām un cita starpā tiem ir jābūt bez lauztiem kauliem, kas izspiedušies. Atbilstoši tās pašas regulas 7. pantam šādi lūzumi ir pieļaujami, ja neatbilstošu vienību skaits nepārsniedz atkarībā no partijas lieluma noteikto robežvērtību. Šādā gadījumā mājputnu gaļas partiju, kurā ir produkti ar lauztiem kauliem, kas izspiedušies, ja to skaits nepārsniedz noteiktās pielaides robežas, var tirgot Kopienā bez ierobežojumiem.
32. Ir skaidrs, ka šie noteikumi, kuros ir paredzētas minimālās prasības, lai mājputnu gaļa būtu uzskatāma par tādu, ko var tirgot Kopienā “parastos apstākļos”, ir kvalitātes standarti, kuriem ir jāatbilst šai gaļai, lai to uzskatītu par “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” produktu Regulas Nr. 3665/87 13. panta izpratnē.
33. Eksportam paredzētās mājputnu gaļas “pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte” tātad ir jāizvērtē, pamatojoties uz Kopienu tiesiskā regulējuma prasībām, tostarp Regulas Nr. 1538/91 6. un 7. pantu. Turklāt pakārtoti Nowaco
nonāk pie tā paša secinājuma, norādot, ka gadījumā, ja B kategorijai noteiktie tirdzniecības standarti ir ievēroti, mājputnu gaļai, uz kuru attiecas eksporta kompensācija, ir “pienācīgi laba tirdzniecības kvalitāte” Regulas Nr. 3665/87 13. panta izpratnē.
34. Attiecībā uz Regulas Nr. 1538/91 7. pantu ir jāuzsver, ka ar to tiek papildināts tās pašas regulas 6. pants un ka jautājums, vai mājputnu gaļas partiju, tādu kā pamata prāvā, ņemot vērā iespējamus atklātus lūzumus, kas konstatēti liemeņos no minētajām partijām, var tirgot Kopienā “parastos apstākļos”, ir jāizvērtē, pamatojoties uz šo divu pantu noteikumiem.
35. Regulas Nr. 1906/90 1. panta 3. punkta pirmais ievilkums, saskaņā ar kuru šī regula neattiecas uz mājputnu gaļu, kas tiek eksportēta no Kopienas, pieļauj šā sprieduma 33. punkta pirmajā teikumā izdarīto secinājumu. Šis noteikums ir jāinterpretē, ņemot vērā šīs regulas mērķi ieviest tirdzniecības standartus Kopienas iekšienē. Nedz minētā regula, nedz regula, ar ko ievieš sīki izstrādātus noteikumus tās īstenošanai, nenosaka kritērijus attiecībā uz tiesībām eksportēt kā tādām. Pat ja produkts neatbilst Regulas Nr. 1538/91 6. un 7. pantā noteiktajiem kvalitātes standartiem, kas ir kritēriji attiecībā uz iespēju to tirgot Kopienā parastos apstākļos, to principā var eksportēt.
36. Regulas Nr. 1538/91 6. un 7. pantā ietvertās normas nav piemērojamas pašām eksportēšanas darbībām, t.i., darījumiem starp Kopienu komersantiem un trešo valstu komersantiem. Šīs normas izmanto, tikai lai noteiktu tiesības uz finanšu subsīdiju, ko piešķir Kopiena. Šajā ziņā tā ir Kopienas iekšējā darbība, jo tā noris starp Kopienu komersantu un dalībvalsts iestādēm un nav saistīta ar trešo valstu fiziskām vai juridiskām personām.
37. Kā Tiesa jau ir atzinusi iepriekš minētā sprieduma lietā SEPA
31. punktā, interpretācija, kas pieļautu iespēju subsidēt tādu produktu eksportu, kuri neatbilst tirdzniecības Kopienas iekšienē nosacījumiem, padarītu Kopienu eksporta kompensāciju sistēmu neloģisku.
38. Turklāt ir jāprecizē – kā to darījusi Eiropas Kopienu Komisija savu rakstveida apsvērumu 23. punktā –, ka Regulas Nr. 1538/91 6. panta 1. punktā paredzētās minimālās prasības (piemēram, ka produktiem ir jābūt bez redzamiem svešķermeņiem, bez neraksturīgas smakas un bez redzamiem asins traipiem) ir prasības, kas tieši attiecas uz produktu kvalitāti; savukārt uz citiem tās pašas regulas noteikumiem, kas neattiecas uz kvalitāti (piemēram, noteikumi par produktu nosaukumiem un etiķetēm) un kuru mērķis ir sniegt informāciju patērētājiem un komersantiem, nevar atsaukties saistībā ar Regulas Nr. 3665/87 13. panta piemērošanu.
39. Līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka preces, attiecībā uz kuru ir pieprasīta eksporta kompensācija, “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” noteikšanai ir piemērojami Regulas Nr. 1538/91 noteikumi, ar kuriem paredz minimālās kvalitātes prasības un pielaides robežas, tostarp tās 6. un 7. pants.
40. Jāpiebilst, ka atbilde, kas būtu jāsniedz uz citu Bundesfinanzhof
uzdoto jautājumu, proti, vai minētā regula ļauj piemērot pielaides robežas attiecībā uz precēm, kas nav fasētas preces, neietekmē šā sprieduma 39. punktā sniegto atbildi.
41. Pirmkārt, ir jānorāda, ka šo šaubu iemesls būtībā ir atšķirības starp Regulas Nr. 1538/91 7. panta tekstu dažādās valodās. Šā noteikuma teksts vācu valodā, kurā ir izmantots termins “Fertigpackung” (fasējums), nesaskan ar šā noteikuma tekstu citās valodās, tostarp spāņu valodā (“unidad”), dāņu valodā (“emne”), grieķu valodā (“μονάδa”), angļu valodā (“unit”), franču valodā (“unité”) [vienība], itāļu valodā (“unità”), holandiešu valodā (“produkt”), portugāļu valodā (“unidade”), somu valodā (“yksiköt”) un zviedru valodā (“enhet”). Šādā gadījumā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nepieciešamība vienveidīgi interpretēt Kopienu tiesības nepieļauj, ka normas teksts tiek aplūkots izolēti; gluži otrādi – tā prasa interpretēt un piemērot šo tekstu, ņemot vērā citas oficiālās valodu versijas (šajā sakarā skat. 1979. gada 12. jūlija spriedumu lietā 9/79 Koschniske, Recueil, 2717. lpp., 6. punkts; 1998. gada 2. aprīļa spriedumu lietā C‑296/95 EMU Tabac  u.c., Recueil, I‑1605. lpp., 36. punkts, un 2006. gada 9. marta spriedumu lietā C‑174/05 Zuid‑Hollandse Milieufederatie
un Natuur en Milieu, Krājums, I‑2443. lpp., 20. punkts).
42. Ne tikai Regulas Nr. 1538/91 teksta dažādu valodu versiju salīdzinājums, bet arī šīs regulas struktūras un vēstures analīze liecina, ka šīs regulas 7. panta 3. punktā ietvertajā tabulā ir jāizmanto termins “vienība”. Ir jāatgādina, ka fasējumiem ir veltīts Regulas Nr. 1538/91 8. pants un ka tās pašas regulas 7. panta tekstā vācu valodā pirms grozījuma, kas izdarīts ar Komisijas 1993. gada 21. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2891/93 1. panta 4. punktu (OV L 263, 12. lpp.), nebija norādes uz fasējumiem. Ir skaidrs, ka šis grozījums attiecās tikai uz pielaides noteikumiem, nevis uz attiecīgajiem produktiem.
43. Otrkārt, pat ja Regulas Nr. 1538/91 7. panta tekstā būtu jāizmanto termins “fasējums”, nevis “vienība”, proti, pieņemot tekstu, kurā noteiktās pielaides robežas attiecas uz fasējumiem, būtu jāpiekrīt iesniedzējtiesas analīzei un ģenerāladvokāta secinājumu 45. un 46. punktā izklāstītajiem apsvērumiem, saskaņā ar kuriem šīs pielaides robežas pēc analoģijas ir jāpiemēro arī nefasētiem produktiem. Patiesībā, kaut arī šīs pielaides robežas attiecas uz gadījumiem, kad mājputnu gaļa ir paredzēta patērētājiem, t.i., pircējiem, kas jāaizsargā vislielākajā mērā, būtu loģiski tās piemērot arī tad, kad tādu pašu gaļu pārdod starpniekiem.
Par otro jautājumu
Par otrā jautājuma a) apakšpunktu
44. Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Muitas kodeksa 1. panta pirmo ievilkumu tas ir piemērojams tirdzniecībā starp Kopienu un trešām valstīm, neskarot citās jomās pieņemtos īpašos noteikumus. Šā kodeksa noteikumi kopā ar kodeksa īstenošanas regulas noteikumiem veido vispārīgo tiesisko regulējumu attiecībā uz vairākām nozarēm un darbībām saistībā ar tirdzniecību starp Kopienu un trešām valstīm.
45. Turklāt saskaņā ar tā paša kodeksa 4. panta 16. punktā sniegto definīciju termins “muitas procedūra” nozīmē laišanu brīvā apgrozībā, tranzītu, glabāšanu muitas noliktavā, ievešanu pārstrādei, pārstrādi muitas kontrolē, pagaidu ievešanu, izvešanu pārstrādei un izvešanu [eksportu]. Tātad eksports ir muitas procedūra [ régime douanier ] vai, kā to norāda Komisija, muitas [muitošanas] procedūra [ procédure douanière ].
46. Visbeidzot, attiecībā uz Muitas kodeksa struktūru ir jāuzsver, ka 70. pants ietilpst IV sadaļas (Preču muitošanas vai izmantošanas režīms) 2. nodaļas (Muitas procedūras) 1. iedaļā (Preču nodošana kādā muitas procedūrā); savukārt atsevišķu muitas procedūru regulējums ir ietverts tās pašas nodaļas citās iedaļās.
47. No tā izriet, ka 70. pants ir viens no vispārīgiem muitas noteikumiem, kas piemērojams visām deklarācijām par precēm, uz kurām attiecas kompensācija, neskarot īpašus noteikumus.
48. Tādējādi ir jāpārbauda, vai īpašajā regulējumā, kas piemērojams pamata lietai, ir ietverti šādi noteikumi.
49. Pirmkārt, no Regulas Nr. 3665/87 noteikumiem neizriet, ka Muitas kodeksa 70. pants nav jāpiemēro lauksaimniecības produktu eksporta kompensāciju sistēmas ietvaros. Gluži otrādi, no minētās regulas 3. panta 6. punkta, saskaņā ar kuru eksporta deklarācijas pieņemšanas brīdī vai citas darbības ar tādu pašu juridisko iedarbību brīdī produktus nodod muitas kontrolē līdz to izvešanai no Kopienas muitas teritorijas, izriet, ka Muitas kodeksa noteikumi ir piemērojami.
50. Otrkārt, attiecībā uz uzraudzību, ko eksporta laikā veic lauksaimniecības produktiem, par kuriem saņem kompensācijas, Regula Nr. 386/90 vienīgi papildina vispārīgos muitas noteikumus, tās 2. un 3. pantā cita starpā paredzot, ka ir jāveic preču fiziskas pārbaudes laikā, kad ir pabeigtas izvedmuitas formalitātes un pirms ir dota atļauja attiecīgās preces eksportēt, un ka fiziskām pārbaudēm ir jānotiek kā bieži un bez iepriekšēja brīdinājuma veiktām pārbaudēm uz vietas.
51. Tāpat arī no Regulas Nr. 2221/95, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Regulas Nr. 386/90 piemērošanai, nevar secināt, ka tā liedz piemērot Muitas kodeksa 70. pantu. Patiešām Regulas Nr. 2221/95 preambulas astotajā apsvērumā ir paredzēts, ka attiecībā uz lauksaimniecības produktiem, par ko piešķir eksporta kompensācijas, varētu būt nepieciešams pieņemt īpašus noteikumus. Tomēr neviens no šīs regulas noteikumiem, pat ja tos varētu uzskatīt par īpašajiem noteikumiem, neizraisa Muitas kodeksa nepiemērojamību.
52. Treškārt, kā atzīts šā sprieduma 39. punktā, daži Regulas Nr. 1538/91 noteikumi ir piemērojami arī produkta, attiecībā uz kuru ir pieprasīta eksporta kompensācija, “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” noteikšanai. Šie noteikumi ir uzskatāmi arī par īpašaji em noteikumiem Muitas kodeksa 1. panta izpratnē. Tāpat tie nevis liedz piemērot Muitas kodeksa 70. pantu, bet gan ir uzskatāmi par sīki izstrādātiem tā piemērošanas noteikumiem.
53. Ņemot vērā šos apsvērumus, uz otrā jautājuma a) apakšpunktu ir jāatbild, ka tādos apstākļos kā pamata lietā Muitas kodeksa 70. pants, ja vien tajā paredzētā pārbaude ir veikta likumīgi, ir piemērojams saistībā ar preces, attiecībā uz kuru ir pieprasīta eksporta kompensācija, “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” noteikšanu.
Par otrā jautājuma b) apakšpunktu
54. Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Muitas kodeksa 70. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais vienādas kvalitātes pieņēmums ir piemērojams arī tad, ja ņemtā parauga lielums nav pietiekams saskaņā ar Regulas Nr. 1538/91 7. pantu un ja līdz ar to nav iespējams noteikt, vai tajā paredzētās pielaides robežas ir tikušas pārsniegtas.
55. Muitas kodeksa 70. panta 1. punkta pirmā daļa ir vispārīgs noteikums, kurā paredzēts, ka, ja pārbauda tikai daļu no deklarācijā iekļautajām precēm, tad šīs daļējās pārbaudes rezultātus attiecina uz visām deklarācijā iekļautajām precēm.
56. Šis vienādas kvalitātes pieņēmums ir piemērojams ne tikai pārbaudēm, kas balstītas uz tiesisko regulējumu muitas jomā, bet arī – kā tas vienlīdz izriet no atbildes uz otrā jautājuma a) apakšpunktu – uz pārbaudēm, kuras veic saskaņā ar tiesisko regulējumu attiecībā uz lauksaimniecības produktu eksporta kompensāciju sistēmu un attiecībā uz mājputnu gaļas tirdzniecības standartiem. Lai piemērotu šo vienādas kvalitātes pieņēmumu, pārbaudes apstākļiem un norisei ir jāatbilst minētajos tiesiskajos regulējumos noteiktajiem kritērijiem.
57. Regulas Nr. 1538/91 7. panta 3.–5. punktā ir noteikts pieļaujamais neatbilstošu vienību skaits attiecībā pret partijas lielumu un parauga lielumu. Ja nav ticis ņemts minimālais paraugu skaits, nav iespējams pārbaudīt šīs pielaides robežu ievērošanu.
58. No tā izriet, ka gadījumā, ja ņemtā parauga nepietiekama lieluma dēļ nav iespējams pārbaudīt šīs pielaides robežu ievērošanu, šā parauga pārbaudes rezultātus nedrīkst attiecināt uz visu partiju un tos nevar uzskatīt par derīgiem attiecībā uz šo partiju.
59. Šajos apstākļos uz otrā jautājuma b) apakšpunktu ir jāatbild, ka Muitas kodeksa 70. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais vienādas kvalitātes pieņēmums nav piemērojams tad, ja ņemtā parauga lielums nav pietiekams saskaņā ar 7. pantu Regulā Nr. 1538/91.
60. Ņemot vērā Tiesas atbildi uz otrā jautājuma b) apakšpunktu, nav jāatbild uz trešo jautājumu.
61. Tomēr ir jāatgādina, ka Tiesas pienākums ir sniegt valsts tiesai visus Kopienu tiesību interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot iztiesājamo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tiem atsaukusies (šajā sakarā skat. it īpaši Tiesas 1990. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑241/89 SARPP, Recueil, I‑4695. lpp., 8. punkts; 1994. gada 2. februāra spriedumu lietā C‑315/92 Verband Sozialer Wettbewerb, kas pazīstama kā “Clinique” lieta, Recueil, I‑317. lpp., 7. punkts; 1999. gada 4. marta spriedumu lietā C‑87/97 Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, Recueil, I‑1301. lpp., 16. punkts, un 2004. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑456/02 Trojani, Krājums, I‑7573. lpp., 38. punkts).
62. Šajā lietā īpaši jāizskata eksportētāja un valsts muitas dienestu tiesības, pienākumi un atbildība saistībā ar to produktu pārbaudēm, ko eksportē ar Kopienu atbalstu.
63. Kopienu tiesiskajā regulējumā ir paredzēta zināma sadarbība starp eksportētāju un valsts muitas dienestu, lai pareizi veiktu uzraudzību pār eksporta darbībām, par kurām maksā kompensāciju.
64. Saskaņā ar Muitas kodeksa 69. panta 2. punktu deklarētājam ir tiesības piedalīties preču pārbaudē un, attiecīgajā gadījumā, arī paraugu ņemšanā. Tā paša kodeksa 70. panta 1. punkta otrajā daļā ir noteikts, ka deklarētājs tomēr var pieprasīt preču tālāku pārbaudi, ja uzskata, ka daļējās pārbaudes rezultāti neattiecas uz pārējo deklarēto preču daļu.
65. Iepriekš minētā sprieduma lietā Fleisch‑Winter
35. punktā Tiesa jau ir atzinusi, ka gadījumā, ja valsts iestādēm ir radušās šaubas par deklarāciju un ja eksportētājs, iesniedzot kompensācijas pieteikumu, tieši izteiktā vai neizteiktā veidā joprojām apliecina “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” esamību, viņam saskaņā ar valsts tiesībām par pierādījumiem ir pienākums pierādīt, ka šis nosacījums ir izpildīts. Pamata lietā, kaut arī ņemto paraugu skaits nebija pietiekams, muitas uzraudzības rezultāts un Hauptzollamt
lēmumi liecina par to, ka valsts muitas dienestiem bija radušās šaubas par eksportētāja deklarāciju.
66. Turklāt Kopienu tiesiskajā regulējumā ir noteikti arī minēto dienestu īpašie pienākumi. It īpaši atbilstoši Regulas Nr. 2221/95 5. panta 1. punkta trešajai daļai izvešanas muitas iestāde nodrošina, lai tiktu ievērota prasība par produkta, par kuru maksā eksporta kompensāciju, “pienācīgi labu tirdzniecības kvalitāti”. Tāpat nav šaubu, ka valsts muitas dienestiem pēc savas ierosmes ir jāpiemēro atbilstošs Kopienu tiesiskais regulējums, tostarp paraugu ņemšanas noteikumi.
67. Nedz Regulā Nr. 386/90, nedz Regulā Nr. 2221/95 patiešām nav paredzēta prasība veikt katras partijas fizisko pārbaudi, tomēr, ja kādas partijas fiziskā pārbaude tiek veikta, tai jānotiek saskaņā ar Kopienu tiesisko regulējumu, tostarp saskaņā ar paraugu ņemšanas noteikumiem.
68. Tādējādi ir jāatzīst, ka tādos apstākļos kā pamata lietā valsts administratīvajām un tiesu iestādēm ir jākonstatē fakti, ņemot vērā visus pierādījumus. Šie pierādījumi var būt ne tikai rīcībā esošie paraugi, bet arī citi pierādījumi, it īpaši pārbaudes ziņojumi, kurus saskaņā ar Kopienu tiesisko regulējumu sagatavojusi kompetentā amatpersona, kas veikusi fizisko pārbaudi. Gadījumā, ja nav iespējams konstatēt faktus tādā veidā, lai tie būtu izšķiroši saistībā ar tiesību saņemt kompensāciju noteikšanu, valsts tiesai ir jāizvērtē eksportētāja un muitas dienesta rīcība, lai noskaidrotu, kādā mērā katrs no tiem ir vai nav izmantojis savas tiesības un ir vai nav izpildījis savus pienākumus, un noteiktu atbilstīgas sekas attiecībā uz tiesībām saņemt eksporta kompensāciju.
Par tiesāšanās izdevumiem
69. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1) preces, attiecībā uz kuru ir pieprasīta eksporta kompensācija, “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” noteikšanai ir piemērojami Komisijas 1991. gada 5. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1538/91, ar ko ievieš sīki izstrādātus noteikumus Regulas Nr. 1906/90 īstenošanai un kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 1996. gada 4. jūnija Regulu (EK) Nr. 1000/96, noteikumi, ar kuriem paredz minimālās kvalitātes prasības un pielaides robežas, tostarp tās 6. un 7. pants;
2) a)	tādos apstākļos kā pamata lietā Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 19. decembra Regulu (EK) Nr. 82/97, 70. pants, ja vien tajā paredzētā pārbaude ir veikta likumīgi, ir piemērojams saistībā ar preces, attiecībā uz kuru ir pieprasīta eksporta kompensācija, “pienācīgi labas tirdzniecības kvalitātes” noteikšanu,
b) Regulas Nr. 2913/92, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 82/97, 70. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais vienādas kvalitātes pieņēmums nav piemērojams tad, ja ņemtā parauga lielums nav pietiekams saskaņā ar 7. pantu Regulā Nr. 1538/91;
3) tādos apstākļos kā pamata lietā valsts administratīvajām un tiesu iestādēm ir jākonstatē fakti, ņemot vērā visus pierādījumus. Šie pierādījumi var būt ne tikai rīcībā esošie paraugi, bet arī citi pierādījumi, it īpaši pārbaudes ziņojumi, kurus saskaņā ar Kopienu tiesisko regulējumu sagatavojusi kompetentā amatpersona, kas veikusi fizisko pārbaudi. Gadījumā, ja nav iespējams konstatēt faktus tādā veidā, lai tie būtu izšķiroši saistībā ar tiesību saņemt kompensāciju noteikšanu, valsts tiesai ir jāizvērtē eksportētāja un muitas dienesta rīcība, lai noskaidrotu, kādā mērā katrs no tiem ir vai nav izmantojis savas tiesības un ir vai nav izpildījis savus pienākumus, un noteiktu atbilstīgas sekas attiecībā uz tiesībām saņemt eksporta kompensāciju.