62004CJ0065_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑65/04
par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EAEKL 141. pantam,
ko 2004. gada 13. februārī cēla
Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv L. Strēma van Līra [ L. Ström van Lier ] un J. Grunvalds [ J. Grunwald ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
prasītāja,
pret
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti, ko pārstāv K. Džeksone [ C. Jackson ] un K. Gibsa [ C. Gibbs ], pārstāves, kam palīdz D. Vaijats [ D. Wyatt ], QC, un S. Trumenss [ S. Tromans ], barrister, kas norādīja adresi Luksemburgā,
atbildētāja,
ko atbalsta
Francijas Republika, ko pārstāv R. Abraāms [ R. Abraham ], Ž. de Bergess [ G. de Bergues ] un E. Puisē [ E. Puisais ], kā arī K. Jurgensena [ C. Jurgensen ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
persona, kas iestājusies lietā.
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [ P. Jann ], tiesneši N. Kolnerika [ N. Colneric ], H. N. Kunja Rodrigess [ J. N. Cunha Rodrigues ] (referents), K. Lēnartss [ K. Lenaerts ] un E. Levits,
ģenerāladvokāts L. A. Hēlhuds [ L. A. Geelhoed ],
sekretāre L. Hjūleta [ L. Hewlett ], galvenā administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2005. gada 13. oktobrī,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 1. decembrī,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, iepriekš neinformējot iedzīvotājus, kurus varētu ietekmēt radiācijas avārija, par vietējo Gibraltāra avāriju plānu, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Padomes 1989. gada 27. novembra Direktīva 89/618/ Euratom
par sabiedrības informēšanu par veicamajiem veselības aizsardzības pasākumiem un par rīcību radiācijas avārijas gadījumā (OV L 357, 31. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva”).
Atbilstošās tiesību normas
2. EAEKL 30. un 31. pantā ir paredzēts Eiropas Kopienā noteikt pamatstandartus darbinieku un sabiedrības veselības aizsardzībai pret jonizējoša starojuma radītajiem draudiem.
3. Direktīva ir pieņemta, pamatojoties uz EAEK līguma 31. pantu, un saskaņā ar tās 1. pantu tā ir paredzēta, lai “Kopienas līmenī noteiktu kopīgus mērķus attiecībā uz sabiedrības informēšanas pasākumiem un kārtību, lai uzlabotu operatīvu veselības aizsardzību radiācijas avārijas gadījumā”.
4. Direktīvas 5. pants ir formulēts šādi:
“1. Dalībvalstis nodrošina, ka iedzīvotāji, kurus var skart radiācijas avārija, tiek informēti par veselības aizsardzības pasākumiem, kas tiem piemērojami, un par to, kā tiem būtu jārīkojas šādas avārijas gadījumā.
[..]
3. Šo informāciju 1. punktā minētajiem iedzīvotājiem dara zināmu bez īpaša pieprasījuma.
[..]”
Pirmstiesas procedūra
5. 2000. gada laikā Komisija saņēma vairākas sūdzības par remontdarbiem, kas kopš minētā gada maija tika veikti uz Apvienotās Karalistes jūras spēku kodoldzinēja zemūdenes “Tireless” Gibraltāra ostā pēc negadījuma, kas skāra tās kodolreaktoru.
6. Ar 2000. gada 10. oktobra vēstuli Komisija pieprasīja Apvienotajai Karalistei tai paziņot, kāda informācija par veicamajiem veselības aizsardzības pasākumiem un to, kā būtu jārīkojas radiācijas avārijas gadījumā, bija sniegta iedzīvotājiem.
7. 2000. gada 14. novembra atbildes vēstulē Apvienotās Karalistes iestādes apgalvoja, ka EAEK līgums nav piemērojams kodolenerģijas izmantošanai militāriem mērķiem. Neskatoties uz to, tās norādīja, ka pastāvēja rīcības plāns Gibraltāra apgabalam ar nosaukumu “Gibraltar Public Safety Scheme” (turpmāk tekstā – “ Gibpubsafe ”), kas pieejams Gibraltāra sabiedriskajā bibliotēkā.
8. Uzskatot, ka Gibpubsafe
neatbilda Direktīvas nosacījumiem, Komisija 2002. gada 21. martā Apvienotajai Karalistei nosūtīja brīdinājuma vēstuli. Tajā tā īpaši norādīja, ka, runājot par iedzīvotāju, kurus var skart radiācijas avārija, iepriekšēju informēšanu, Gibpubsafe
novietošanu sabiedriskajā bibliotēkā nevar uzskatīt par pietiekamu Direktīvas transpozīciju.
9. Apvienotās Karalistes iestādes uz šo brīdinājumu atbildēja ar 2002. gada 17. maija vēstuli, kurā tās tikai norādīja iemeslus, kāpēc tās uzskatīja, ka darbības, kas saistītas ar militārām kodoldzinēja sistēmām, neietilpst uzdevumos, kas Kopienai uzticēti EAEK līgumā.
10. 2002. gada 23. oktobrī Apvienotajai Karalistei adresētā argumentētā atzinumā Komisija īpaši apgalvoja, ka EAEK līguma II sadaļas 3. nodaļa attiecas uz militāru darbību rezultātā radušos jonizējošu starojumu, un aicināja šīs dalībvalsts iestādes veikt vajadzīgos pasākumus šī atzinuma izpildei divu mēnešu laikā pēc tā saņemšanas.
11. Tā kā minētās iestādes 2002. gada 20. decembra atbildē uz minēto atzinumu savu nostāju nemainīja, Komisija nolēma celt šo prasību.
Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
12. Ar 2004. gada 16. jūnija Tiesas priekšsēdētāja rīkojumu Francijas Republikai tika atļauts iestāties lietā Apvienotās Karalistes prasījumu atbalstam.
13. Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
– atzīt, ka, iepriekš neinformējot iedzīvotājus, kurus var skart radiācijas avārija, par vietējo Gibraltāra avāriju plānu, Apvienotā Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 5. panta 3. punkts;
– piespriest Apvienotajai Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
14. Apvienotā Karaliste un Francijas Republika lūdz noraidīt prasību un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par prasību
15. No Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka pēc Apvienotās Karalistes jūras spēku kodoldzinēja zemūdenes “Tireless” novietošanas remontam Gibraltāra ostā 2000. gada maijā Komisija lūdza Apvienotās Karalistes valdību tai paziņot, kāda informācija par radiācijas avārijas gadījumā veicamajiem veselības aizsardzības pasākumiem saskaņā ar Direktīvas 5. panta 3. punktu bija sniegta iedzīvotājiem.
16. Jautājumu par to, vai EAEK līguma piemērošanas jomā ietilpst kodolenerģijas izmantošana militāriem mērķiem, Tiesa jau ir izlēmusi 2005. gada 12. aprīļa spriedumā lietā C‑61/03 Komisija/Apvienotā Karaliste (Krājums, I‑2477. lpp.).
17. Šajā spriedumā Tiesa, pirmkārt, secināja, ka vairākas EAEK līguma normas piešķir Komisijai plašas pilnvaras likumdošanas ceļā vai ar atsevišķu atzinumu, kas ietver tās lēmumu, palīdzību aktīvi piedalīties dažādās Kopienas darbības jomās, kas saistītas ar kodolenerģijas izmantošanu. Kā piemēru Tiesa bez minētā līguma II sadaļas 3. nodaļas normām, kas attiecas uz veselības aizsardzību, it īpaši EAEK līguma 34., 35. un 37. panta, minēja tās pašas sadaļas 1. nodaļas normas par pētniecības veicināšanu, uzsverot, ka šo normu formulējumā nekas nav teikts par to, vai tajā ir reglamentētas tikai civila rakstura darbības (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Apvienotā Karaliste, 35. punkts).
18. Tālāk Tiesa norādīja, ka šādu normu piemērošana militārām iekārtām, militārās pētniecības programmām un citām militārām darbībām varētu kaitēt būtiskām dalībvalstu aizsardzības interesēm (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Apvienotā Karaliste, 36. punkts).
19. Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, Tiesa secināja, ka, ņemot vērā, ka EAEK līgumā nav atrunas, kas paredzētu kārtību, saskaņā ar kuru dalībvalstis varētu atsaukties uz šīm būtiskajām interesēm un tās aizsargāt, darbības militārajā nozarē neietilpst šā līguma piemērošanas jomā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Apvienotā Karaliste, 36. punkts).
20. Komisija atzīst, ka juridiskais jautājums šajā lietā un lietā, kurā pieņemts iepriekš minētais spriedums Komisija/Apvienotā Karaliste, ir viens un tas pats.
21. Tomēr tiesas sēdē Komisija precizēja, ka informācija, kas dalībvalstīm atbilstoši Direktīvas 5. pantam ir jāsniedz saviem iedzīvotājiem par veselības aizsardzības pasākumiem, kas veicami radiācijas avārijas gadījumā, attiecas uz civilo aizsardzību, nevis militāro nozari. Direktīvas piemērošana tādējādi nevar kaitēt minēto valstu militārajām interesēm.
22. Šādai argumentācijai nevar piekrist.
23. Nav strīda par to, ka šajā lietā kodolenerģijas avots ir militāras izcelsmes.
24. Šādā situācijā atzīt, ka Direktīvas 5. pantā paredzētais pienākums tomēr ir piemērojams dalībvalstīm, nozīmētu atzīt EAEK līguma normām par veselības aizsardzību un īpaši EAEKL 31. pantam, uz kura pamata pieņemta Direktīva, tādu piemērošanas jomu, kas atšķiras no citu šajā līgumā ietverto normu piemērošanas jomas.
25. Tādējādi minētā līguma normu piemērošana darbībām militārajā nozarē būtu atkarīga no to pienākumu dabas un apmēra, ko dalībvalstīm uzliek šīs normas. Tādējādi katrā gadījumā būtu jāizvērtē risks, ko šo pienākumu izpilde varētu radīt būtiskām minēto valstu aizsardzības interesēm.
26. Kā ģenerāladvokāts ir pareizi norādījis secinājumu 31. punktā, šādu iespēju Tiesa ir noraidījusi iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Apvienotā Karaliste. No šī sprieduma faktiski ļoti skaidri izriet, ka kodolenerģijas izmantošana militāriem mērķiem ir ārpus visu, nevis tikai dažu EAEK līguma normu piemērošanas jomas.
27. Tā kā, ja sekundāro tiesību normu piemērošanas joma ir plašāka nekā to tiesiskais pamats, tās nav spēkā, tas, ka EAEKL 31. pants nav piemērojams militārām darbībām, obligāti nozīmē, ka arī Direktīva nav piemērojama minētajām darbībām.
28. Tomēr jāuzsver, ka šī atziņa nekādā gadījumā nemazina to, ka ir ļoti svarīgi aizsargāt cilvēku veselību un vidi no draudiem, kas saistīti ar kodolenerģijas izmantošanu, ieskaitot kodolenerģijas izmantošanu militārām vajadzībām. Kaut arī minētais līgums neparedz īpašus instrumentus, ko Kopiena varētu izmantot šā mērķa īstenošanai, nav izslēgta attiecīgu pasākumu veikšana, pamatojoties uz atbilstošām EK līguma normām (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Apvienotā Karaliste, 44. punkts).
29. Šādos apstākļos jāatzīst, ka Direktīvas 5. panta 3. punkts neuzliek Apvienotajai Karalistei pienākumu, veicot militāras kodoldzinēja zemūdenes remontu, informēt iedzīvotājus, kurus varētu ietekmēt radiācijas avārija, par avārijas gadījumā veicamajiem veselības aizsardzības pasākumiem.
30. Komisijas prasība tādējādi ir noraidāma.
Par tiesāšanās izdevumiem
31. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Apvienotā Karaliste ir prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums nav labvēlīgs, tad jāpiespriež Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 4. punkta pirmajai daļai dalībvalstis, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1) prasību noraidīt;
2) Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
3) Francijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.