TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2026. gada 16. aprīlī (*)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Robežkontrole, patvērums un imigrācija – Direktīva 2013/32/ES – Kopējās procedūras starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai – Starptautiskas aizsardzības pieteikums – 43. pants – Robežprocedūras – Tādas procedūras kvalifikācija, kas veikta aizturēšanas vietā, kura ģeogrāfiski atrodas dalībvalsts teritorijā, bet valsts tiesībās pielīdzināta vietai, kas atrodas pie robežas – Tiesības ieceļot šīs dalībvalsts teritorijā pēc četru nedēļu termiņa – 31. panta 7. punkts – Starptautiskās aizsardzības pieteikuma prioritāra izskatīšana – Direktīva 2013/33/ES – Standarti starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai – 8. pants – Aizturēšana vienā un tajā pašā vietā, pamatojoties uz diviem dažādiem lēmumiem
Apvienotajās lietās no C‑50/24 līdz C‑56/24
[Danané u.c.] (i)
par septiņiem lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Conseil du contentieux des étrangers (Ārvalstnieku strīdu izskatīšanas padome, Beļģija) iesniegusi ar lēmumiem, kas pieņemti 2024. gada 22. janvārī un kas Tiesā reģistrēti 2024. gada 26. janvārī, tiesvedībās
X (C‑50/24),
X (C‑51/24),
X (C‑52/24),
X (C‑53/24),
X (C‑54/24),
X (C‑55/24),
X (C‑56/24)
pret
Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja M. L. Arasteja Saūna [L. Arastey Sahún], tiesneši J. Pasers [J. Passer] (referents), J. Regans [E. Regan], D. Gracijs [D. Gratsias] un B. Smulderss [B. Smulders],
ģenerāladvokāts: N. Emiliu [N. Emiliou],
sekretārs: Dž. Kjaponi [G. Chiapponi], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 27. februāra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–        X (C‑51/24) un X (C‑52/24) vārdā – S. Manesse, advokāts,
–        X (C‑53/24) vārdā – Z. Chihaoui, advocaat,
–        Beļģijas valdības vārdā – M. Jacobs, C. Pochet un M. Van Regemorter, pārstāvji,
–        Čehijas Republikas valdības vārdā – S. Šindelková, M. Smolek un J. Vláčil, pārstāvji,
–        Vācijas valdības vārdā – J. Möller un R. Kanitz, pārstāvji,
–        Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz W. Ferrante, avvocato dello Stato,
–        Eiropas Komisijas vārdā – A. Azéma, F. Blanc‑Simonetti un J. Hottiaux, pārstāves,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 26. jūnija tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (OV 2013, L 180, 60. lpp.) 31. panta 7. un 8. punktu, kā arī 43. un 46. pantu, lasot tos kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu, un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/33/ES (2013. gada 26. jūnijs), ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai (OV 2013, L 180, 96. lpp.), 8. pantu.
2        Šie lūgumi iesniegti septiņās tiesvedībās starp trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri Beļģijā ieradušies lidmašīnās, kas nolaižas Briseles lidostā (Beļģija), un Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Beļģijas ģenerālkomisārs bēgļu un bezvalstnieku jautājumos, Beļģija; turpmāk tekstā – “ģenerālkomisārs”) par pēdējā minētā pieņemtajiem lēmumiem, ar kuriem noraidīti viņu starptautiskās aizsardzības pieteikumi.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2013/32
3        Direktīvas 2013/32 18. un 38. apsvērumā paredzēts:
“(18)      Tas ir gan dalībvalstu, gan starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju interesēs, lai lēmumi par starptautiskās aizsardzības pieteikumiem tiktu pieņemti cik drīz vien iespējams, neskarot pieteikumu atbilstīgu un pilnīgu izskatīšanu.
[..]
(38)      Daudzi starptautiskās aizsardzības pieteikumi tiek sagatavoti pie dalībvalsts robežas vai tās tranzīta zonā, pirms pieņemts lēmums par pieteikuma iesniedzēja ieceļošanu. Dalībvalstīm vajadzētu būt iespējai nodrošināt pieņemamības un/vai rūpīgas izskatīšanas procedūras, kuru rezultātā būtu iespējams pieņemt lēmumus par šādiem pieteikumiem minētajās zonās skaidri noteiktos gadījumos.”
4        Šīs direktīvas 2. panta f) punktā noteikts:
“Šajā direktīvā ir šādas definīcijas:
[..]
f)      “atbildīgā iestāde” ir jebkura ar tieslietām saistīta vai administratīva struktūra dalībvalstī, kas atbildīga par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu un kas ir kompetenta, lai šādos gadījumos pieņemtu lēmumus pirmajā instancē[.]”
5        Šīs direktīvas 4. panta 1. un 2. punktā noteikts:
“1.      Dalībvalstis visās procedūrās norāda atbildīgo iestādi, kas būs atbildīga par pieteikumu atbilstīgu izvērtēšanu saskaņā ar šo direktīvu. [..]
2.      Dalībvalstis var noteikt, ka iestāde, kas nav 1. punktā minētā iestāde, ir atbildīga par:
[..]
b)      atļaujas piešķiršanu vai atteikumu ieceļot saskaņā ar procedūru, kas minēta 43. pantā, ievērojot tajā izklāstītos nosacījumus un pamatojoties uz atbildīgās iestādes argumentētu atzinumu.”
6        Šīs pašas direktīvas 26. panta 1. punktā noteikts:
“Dalībvalstis neaiztur personu tikai tāpēc, ka viņa ir pieteikuma iesniedzējs. Aizturēšanas pamatojums un nosacījumi, un aizturētajiem pieteikuma iesniedzējiem pieejamās garantijas ir saskaņā ar Direktīvu [2013/33].”
7        Direktīvas 2013/32 31. panta “Izskatīšanas procedūra” 1., 2., 7. un 8. punktā noteikts:
“1.      Dalībvalstis apstrādā starptautiskās aizsardzības pieteikumus izskatīšanas procedūrā saskaņā ar pamatprincipiem un garantijām, kas izklāstītas II nodaļā.
2.      Dalībvalstis nodrošina, ka izskatīšanas procedūra tiek pabeigta, cik ātri vien iespējams, neskarot atbilstīgu un pilnīgu izvērtēšanu.
[..]
7.      Dalībvalstis var noteikt prioritātes starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanai saskaņā ar pamatprincipiem un garantijām, kas noteiktas II nodaļā, jo īpaši:
a)      ja pieteikums šķiet pienācīgi pamatots;
b)      ja pieteikuma iesniedzējs ir neaizsargāts Direktīvas 2013/33/ES 22. panta nozīmē vai viņam ir nepieciešamas īpašas procesuālās garantijas, jo īpaši nepilngadīgajiem bez pavadības.
8.      Dalībvalstis var paredzēt, ka izvērtēšanas procedūra saskaņā ar pamatprincipiem un garantijām, kas minētas II nodaļā, tiek paātrināta un/vai veikta pie robežas vai tranzīta zonās saskaņā ar 43. pantu, ja:
a)      pieteikuma iesniedzējs, iesniedzot savu pieteikumu un izklāstot faktus, ir norādījis tikai tos jautājumus, kas nav svarīgi izvērtēšanā par to, vai viņu var kvalificēt kā bēgli vai kā personu, kas ir tiesīga saņemt alternatīvo aizsardzību saskaņā ar [Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2011/95/ES (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu, un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.)]; vai
b)      pieteikuma iesniedzējs ir no drošas izcelsmes valsts šīs direktīvas nozīmē; vai
c)      pieteikuma iesniedzējs ir maldinājis iestādes, iesniedzot nepatiesu informāciju vai dokumentus vai neiesniedzot atbilstīgu informāciju vai dokumentus saistībā ar savu identitāti un/vai valstspiederību, kas varētu negatīvi ietekmēt lēmumu; vai
d)      pastāv iespējamība, ka pieteikuma iesniedzējs ļaunprātīgi ir iznīcinājis vai izmetis personu apliecinošu dokumentu vai ceļošanas dokumentu, kas būtu palīdzējis noteikt viņa identitāti vai valstspiederību; vai
e)      pieteikuma iesniedzējs ir iesniedzis nepārprotami nekonsekventu un pretrunīgu, nepārprotami nepatiesu vai acīmredzami neticamu informāciju, kas ir pretrunā pietiekami pārbaudītai izcelsmes valsts informācijai, tādējādi padarot viņa prasību nepārliecinošu saistībā ar to, vai viņš ir kvalificējams kā alternatīvās aizsardzības saņēmējs saskaņā ar Direktīvu 2011/95/ES; vai
f)      pieteikuma iesniedzējs ir iesniedzis turpmāku starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kas nav nepieņemams saskaņā ar 40. panta 5. punktu; vai
g)      pieteikuma iesniedzējs iesniedz pieteikumu galvenokārt tāpēc, lai kavētu vai izjauktu agrāka vai nenovēršama lēmuma spēkā stāšanos, kā rezultātā tiktu īstenota viņa pārvietošana; vai
h)      pieteikuma iesniedzējs nelikumīgi ieceļojis dalībvalsts teritorijā vai nelikumīgi paildzinājis savu uzturēšanos un bez vērā ņemama iemesla nav sevi stādījis priekšā iestādēm vai nav sagatavojis starptautiskās aizsardzības pieteikumu cik ātri vien iespējams, ņemot vērā viņa ieceļošanas apstākļus; vai
i)      pieteikuma iesniedzējs atsakās izpildīt pienākumu nodot savu pirkstu nospiedumus saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 603/2013 (2013. gada 26. jūnijs) par pirkstu nospiedumu salīdzināšanas sistēmas Eurodac izveidi, lai efektīvi piemērotu Regulu (ES) Nr. 604/2013, ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, un par dalībvalstu tiesībaizsardzības iestāžu un Eiropola pieprasījumiem veikt salīdzināšanu ar Eurodac datiem tiesībaizsardzības nolūkos, [un ar kuru groza Regulu (ES) Nr. 1077/2011, ar ko izveido Eiropas Aģentūru lielapjoma IT sistēmu darbības pārvaldībai brīvības, drošības un tiesiskuma telpā (OV 2013, L 180, 1. lpp.)]; vai
j)      pieteikuma iesniedzēju nopietnu iemeslu dēļ var uzskatīt par draudu dalībvalsts valsts drošībai vai sabiedriskajai kārtībai, vai pieteikuma iesniedzējs ir bijis izraidīts sabiedriskās drošības vai kārtības iemeslu dēļ saskaņā ar valsts tiesību aktiem.”
8        Šīs direktīvas 33. panta 2. punktā noteikts:
“Dalībvalstis var uzskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu par nepieņemamu tikai tad, ja:
a)      cita dalībvalsts ir piešķīrusi starptautisko aizsardzību;
b)      valsts, kas nav dalībvalsts, tiek uzskatīta par pieteikuma iesniedzēja pirmo patvēruma valsti [..];
c)      valsts, kas nav dalībvalsts, tiek uzskatīta par pieteikuma iesniedzējam drošu trešo valsti [..];
d)      pieteikums ir turpmāks pieteikums, kurā nav ietverti jauni elementi vai konstatējumi [..]; vai
e)      pieteikuma iesniedzēja apgādājamais iesniedz pieteikumu pēc tam, kad viņš [..] piekrita, ka viņa lieta ir daļa no pieteikuma, kas iesniegts viņa vārdā, un nav faktu, kas saistīti ar apgādājamā situāciju un kas attaisno atsevišķu pieteikumu.”
9        Minētās direktīvas 40. panta “Turpmāks pieteikums” 1. punkts formulēts šādi:
“Ja persona, kas ir pieteikusies uz starptautisko aizsardzību dalībvalstī, sniedz papildu paziņojumus vai turpmāku pieteikumu tajā pašā dalībvalstī, minētā dalībvalsts pārbauda šos turpmākos paziņojumus vai turpmākā pieteikuma elementus saskaņā ar iepriekšējā pieteikuma izskatīšanu vai saskaņā ar tāda lēmuma izskatīšanu, kas atrodas pārskatīšanas vai pārsūdzības procesā, ciktāl kompetentās iestādes var ņemt vērā un apsvērt visus elementus, kas ir pamatā turpmākajiem paziņojumiem vai turpmākajam pieteikumam.
10      Šīs pašas direktīvas 43. pantā “Robežprocedūras” noteikts:
“1.      Dalībvalstis var nodrošināt procedūras saskaņā ar pamatprincipiem un garantijām, kas minētas II nodaļā, lai pieņemtu lēmumu pie dalībvalsts robežas vai tranzīta zonā par:
a)      to pieteikumu pieņemamību saskaņā ar 33. pantu, kas sagatavoti šādās vietās; un/vai
b)      pieteikumu būtību, ja tiek piemērota 31. panta 8. punktā minētā procedūra.
2.      Dalībvalstis nodrošina, ka lēmums saistībā ar 1. punktā paredzētajām procedūrām tiek pieņemts saprātīgā laikā. Ja lēmums nav pieņemts četrās nedēļās, pieteikuma iesniedzējam tiek atļauts ieceļot dalībvalsts teritorijā, lai viņa pieteikums tiktu izskatīts saskaņā ar citiem šīs direktīvas noteikumiem.
3.      Ja ierodas liels skaits trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku, kas iesniedz starptautiskās aizsardzības pieteikumus pie robežas vai tranzīta zonā, un tas 1. punkta noteikumu piemērošanu praksē padara neiespējamu, minētās procedūras var arī tikt piemērotas, ja un kamēr šie trešās valsts valstspiederīgie vai bezvalstnieki ir izmitināti vietās, kas atrodas netālu no robežas vai tranzīta zonas.”
11      Direktīvas 2013/32 46. panta “Tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību” 1. punktā paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka pieteikuma iesniedzējiem ir tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību tiesā saistībā ar:
a)      pieņemto lēmumu par to starptautiskās aizsardzības pieteikumu, tostarp lēmumu:
[..]
iii)      kas pieņemts pie dalībvalsts robežas vai tranzīta zonās, kā izklāstīts 43. panta 1. punktā;
[..].
[..]”
Direktīva 2013/33
12      Direktīvas 2013/33 18. apsvērumā noteikts:
“Pret aizturētiem pieteikuma iesniedzējiem būtu jāizturas, pilnībā ievērojot cilvēka cieņu, un viņu uzņemšana būtu jāveic tā, lai apmierinātu viņu vajadzības šādā situācijā. [..]”
13      Šīs direktīvas 6. panta “Dokumentācija” 1. un 2. punktā noteikts:
“1.      Dalībvalstis nodrošina, ka trīs dienās pēc starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniegšanas pieteikuma iesniedzējam ir izsniegts dokuments uz viņa vārda, kas apliecina viņa pieteikuma iesniedzēja statusu vai liecina, ka viņam atļauts uzturēties dalībvalsts teritorijā līdz viņa pieteikuma izskatīšanai.
[..]
2.      Ja pieteikuma iesniedzējs ir aizturēts, kā arī, kamēr izskata starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kas sagatavots pie robežas, vai saistībā ar procedūru, ar ko izlemj, vai pieteikuma iesniedzējam ir tiesības ieceļot dalībvalsts teritorijā, dalībvalsts var izslēgt šā panta piemērošanu. [..]”
14      Šīs direktīvas 8. pantā “Aizturēšana” noteikts:
“1.      Dalībvalstis personu neaiztur tikai tā iemesla dēļ, ka tā ir pieteikuma iesniedzējs saskaņā ar [Direktīvu 2013/32].
2.      Vajadzības gadījumā un pamatojoties uz katras lietas individuālu izvērtējumu, dalībvalstis var pieteikuma iesniedzēju aizturēt, ja citus, mazāk ierobežojošus alternatīvus līdzekļus nav iespējams efektīvi piemērot.
3.      Pieteikuma iesniedzēju var aizturēt tikai:
a)      lai noteiktu vai pārbaudītu viņa identitāti vai valstspiederību;
b)      lai noteiktu tos elementus, kuri ir pamatā viņa starptautiskās aizsardzības pieteikumam, kurus nevarētu iegūt neaizturot, jo īpaši, ja pastāv pieteikuma iesniedzēja bēgšanas iespējamība;
c)      lai procedūras sakarā izlemtu par pieteikuma iesniedzēja tiesībām ieceļot valsts teritorijā;
[..].
Aizturēšanas pamatus nosaka valsts tiesību aktos.
[..]”
15      Šīs pašas direktīvas 9. panta 1., 3. un 5. punktā paredzēts:
“1.      Pieteikuma iesniedzēju aiztur tikai uz cik iespējams īsu laiku un patur apcietinājumā tikai, kamēr ir piemērojami 8. panta 3. punktā paredzētie pamati.
Administratīvās procedūras, kas attiecas uz 8. panta 3. punktā paredzētajiem aizturēšanas pamatiem, veic ar pienācīgu rūpību. Administratīvo procedūru kavēšanās, ko nevar piedēvēt pieteikuma iesniedzējam, nav pamatojums aizturēšanas turpināšanai.
[..]
3.      Ja aizturēšanas rīkojumu izdod administratīvās iestādes, dalībvalstis nodrošina aizturēšanas likumības ātru juridisku pārskatīšanu, to veicot ex officio un/vai pēc pieteikuma iesniedzēja pieprasījuma.
[..]
5.      Tiesu iestāde ik pēc saprātīga laika posma ex officio un/vai pēc attiecīgā pieteikuma iesniedzēja pieprasījuma pārskata aizturēšanu, jo īpaši, ja aizturēšana ir ilgstoša, ja rodas attiecīgi apstākļi vai kļūst pieejama jauna informācija, kas var ietekmēt aizturēšanas likumību.”
Regula (ES) 2016/399
16      Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/399 (2016. gada 9. marts) par Savienības Kodeksu par noteikumiem, kas reglamentē personu pārvietošanos pār robežām (Šengenas Robežu kodekss) (OV 2016, L 77, 1. lpp.), 2. panta 1. un 2. punktā noteikts:
“Šajā regulā piemēro šādas definīcijas:
1)      “iekšējas robežas” ir:
a)      dalībvalstu kopīgas sauszemes robežas [..];
b)      iekšējiem reisiem paredzētas dalībvalstu lidostas;
c)      dalībvalstu jūras, upju un ezeru ostas, ko izmanto regulārai iekšējai prāmju satiksmei;
2)      “ārējas robežas” ir dalībvalstu sauszemes, [..], jūras robežas un lidostas, upju ostas, jūras ostas un ezeru ostas ar noteikumu, ka tās nav iekšējas robežas [..].”
Beļģijas tiesības
1980. gada 15. decembra likums
17      1980. gada 15. decembra loi sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (Likums par ārvalstnieku ieceļošanu, uzturēšanos, apmešanos uz dzīvi un izraidīšanu; 1980. gada 31. decembra Moniteur belge, 14584. lpp.), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “1980. gada 15. decembra likums”), 51/5. panta 1. punktā noteikts:
“Tiklīdz ārvalstnieks pie robežas vai Karalistē ir iesniedzis pirmo starptautiskās aizsardzības pieteikumu vai turpmāku starptautiskās aizsardzības pieteikumu vienā no iestādēm, ko Karalis norādījis saskaņā ar 50. panta 3. punkta otro daļu, piemērojot Beļģijai saistošo Eiropas tiesisko regulējumu, ministrs vai tā pilnvarota persona nosaka valsti, kas ir atbildīga par šā pieteikuma izskatīšanu.
Šajā nolūkā, ja, pamatojoties uz individuālu vērtējumu, pastāv ievērojams personas bēgšanas risks, un tikai tad, ja aizturēšana ir samērīga un nav iespējams efektīvi piemērot nevienu citu mazāk ierobežojošu pasākumu, ārvalstnieku var aizturēt noteiktā vietā uz laiku, kas nepieciešams, lai noteiktu valsti, kura ir atbildīga par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, un aizturēšanas ilgums nedrīkst pārsniegt sešas nedēļas.
[..]”
18      Šā likuma 57/6. panta 2. punktā noteikts:
“[Ģenerālkomisārs] pieņem lēmumu prioritāri, ja:
1)      pieteikuma iesniedzējs atrodas konkrētā vietā, kas minēta 74/8. panta 1. punktā vai 74/9. panta 2. un 3. punktā, vai uz viņu attiecas 68. pantā paredzētais drošības līdzeklis;
[..].”
19      Ar minētā likuma
57/6/4. pantu Beļģijas tiesību sistēmā tika transponēts Direktīvas 2013/32 43. pants, un tajā ir noteikts:
“Attiecībā uz ārvalstnieku, kurš mēģina ieceļot Karalistē, neizpildot 2. un 3. pantā noteiktos nosacījumus, un kurš pie robežas ir iesniedzis starptautiskās aizsardzības pieteikumu, [ģenerālkomisāra] kompetencē ir atzīt šo pieteikumu par nepieņemamu, pamatojoties uz 57/6. panta 3. punktu, vai pieņemt lēmumu par šā pieteikuma būtību kādā no situācijām, kas minētas 57/6/1. panta 1. punkta pirmās daļas a), b), c), d), e), f), g), i) vai j) apakšpunktā.
Ja pirmo daļu nevar piemērot, [ģenerālkomisārs] pieņem lēmumu, ka ir nepieciešama turpmāka pārbaude, un pēc tam ministrs vai viņa deleģētais pārstāvis atļauj pieteikuma iesniedzējam ieceļot Karalistē saskaņā ar 74/5. panta 4. punkta 4. apakšpunktu.
Ja četru nedēļu laikā pēc ministra vai viņa deleģētā pārstāvja nosūtītā starptautiskās aizsardzības pieteikuma saņemšanas [ģenerālkomisārs] nav pieņēmis nekādu lēmumu, ministrs vai viņa deleģētais pārstāvis arī atļauj pieteikuma iesniedzējam ieceļot Karalistē saskaņā ar 74/5. panta 4. punkta 5. apakšpunktu.”
20      Saskaņā ar 1980. gada 15. decembra likuma
74/5. panta 1., 2. un 4. punktu:
“1.      Var aizturēt noteiktā vietā, kas atrodas pie robežas, gaidot atļauju ieceļot Karalistē vai izraidīšanu no valsts teritorijas:
1)      ārvalstnieku, kuru par robežkontroli atbildīgās iestādes var izraidīt, piemērojot šā likuma noteikumus;
2)      ārvalstnieku, kurš mēģina ieceļot Karalistē, neievērojot 2. un 3. panta nosacījumus, un kurš pie robežas iesniedz starptautiskās aizsardzības pieteikumu.
Nevienu ārvalstnieku nedrīkst aizturēt tikai tādēļ vien, ka viņš ir iesniedzis starptautiskās aizsardzības pieteikumu.
2.      Karalis var noteikt citas Karalistes iekšienē esošas vietas, kas tiek pielīdzinātas 1. punktā minētajai vietai. Ārzemnieks, kas aizturēts kādā no šīm citām vietām, netiek uzskatīts par tādu, kuram ir atļauts ieceļot Karalistē.
[..]
4.      Ir atļauts ieceļot Karalistē:
[..]
5)      ārvalstniekam, uz kuru attiecas 1. punkta 2. apakšpunkts un attiecībā uz kuru [ģenerālkomisārs] nav pieņēmis lēmumu četru nedēļu laikā pēc tam, kad no ministra vai viņa pārstāvja ir saņemts starptautiskās aizsardzības pieteikums.”
21      Šā likuma
74/6. pantā norādīts:
“1.      Ja, veicot individuālu pārbaudi, tas izrādās nepieciešams un nav iespējams efektīvi piemērot mazāk stingru piespiedu pasākumu, ministrs vai viņa deleģētais pārstāvis var aizturēt starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju noteiktā vietā Karalistē:
1)      lai noteiktu vai pārbaudītu pieteikuma iesniedzēja identitāti vai valstspiederību; vai
2)      lai noteiktu tos elementus, kuri ir pamatā viņa starptautiskās aizsardzības pieteikumam un kurus nevar iegūt bez aizturēšanas, it īpaši, ja pastāv pieteikuma iesniedzēja bēgšanas iespējamība; vai
[..].”
22      Šā paša likuma 74/8. pantā paredzēts:
“1.      Var tikt veikti vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu, ka attiecīgā persona bez nepieciešamās atļaujas nepamet vietu, kur tā tiek aizturēta, nodota valdības rīcībā vai kur tās aizturēšana tiek turpināta saskaņā ar 7., 8.a panta 4. punktu, 27. pantu, 29. panta otro daļu, 44.f panta 1. punktu, 51/5. panta 1. punkta otro daļu vai 4. punkta trešo daļu, 51/5/1. panta 1. punkta otro daļu vai 2. punkta trešo daļu, vai 57/32. panta 2. punkta otro daļu, 74/5. vai 74/6. pantu.
[..]
2.      Karalis var noteikt kārtību un darbības noteikumus, kas piemērojami vietā, kur ārvalstnieks tiek aizturēts, nodots valdības rīcībā vai kur viņa aizturēšana tiek turpināta, piemērojot 1. punkta pirmajā daļā minētos noteikumus.
[..]”
Ministra 2010. gada 25. oktobra rīkojums
23      Ministrijas 2010. gada 25. oktobra rīkojuma par izmitināšanas vietu noteikšanu, kas veikta atbilstoši 1980. gada 15. decembra Likuma par ārvalstnieku ieceļošanu, uzturēšanos, apmešanos uz dzīvi un izraidīšanu (Moniteur belge, 2010. gada 3. novembris, 65884. lpp.) 74/8. panta 1. punktam, 1. pantā noteikts:
“Turpmāk minētās izmitināšanas vietas ir vietas 1980. gada 15. decembra Likuma [..] 74/8. panta 1. punkta izpratnē:
–        Blokstraat64‑68‑70‑72‑74, 9170 Sint‑Gillis‑Waas.”
Karaļa 2012. gada 17. februāra dekrēts
24      Karaļa 2012. gada 17. februāra dekrēta, ar ko nosaka vietu, uz kuru attiecas 1980. gada 15. decembra Likuma par ārvalstnieku ieceļošanu, uzturēšanos, apmešanos uz dzīvi un izraidīšanu (2012. gada 15. marta Moniteur belge, 15767. lpp.) 74/8. panta 2. punkts, 1. pantā noteikts:
“Ēka “Centre de Transit Caricole”, kuras adrese ir Tervuren 302, 1820 Steenokkerzeel, ir vieta, uz kuru attiecas 1980. gada 15. decembra likuma [..] 74/8. panta 2. punkts.”
Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
25      Pamatlietu rašanās faktus var rezumēt šādi.
26      Prasītāji pamatlietā, trešo valstu valstspiederīgie, kuri no 2023. gada septembra līdz oktobrim ar lidmašīnu ieradās Briseles lidostā, šajā vietā no ierašanās dienas vai nākamās dienas iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumus.
27      Pēc šo pieteikumu iesniegšanas attiecībā uz šiem prasītājiem tika pieņemti lēmumi par ieceļošanas atteikumu, pamatojoties uz 1980. gada 15. decembra likumā paredzēto prasību neievērošanu, kam sekoja lēmumi par “aizturēšanu noteiktā vietā pie robežas”, šajā gadījumā “Caricole tranzīta centrā”, kas atrodas Briseles lidostas apkārtnē, vai Sintgilisas‑Vāsas [Sint‑Gillis‑Waas] (Beļģija) izmitināšanas vietā, iekšlietu ministrs, pamatojoties uz šā likuma 74/5. panta 1. punkta pirmās daļas 2. apakšpunktu, nosaka vietas, kuras ģeogrāfiski neatrodas pie robežas vai tranzīta zonā, bet kuras saskaņā ar šā likuma 74/5. panta 2. punktu tiek pielīdzinātas vietām, “kas atrodas pie robežas”.
28      Proti, pamatlietu faktu rašanās laikā Beļģijā nebija aizturēšanas vietu uz robežām vai tranzīta zonās, jo infrastruktūra Beļģijas lidostās bija izrādījusies nepiemērota starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai un viņu pamattiesību ievērošanai.
29      No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šā sprieduma 27. punktā minētie lēmumi par “aizturēšanu noteiktā vietā pie robežas” ir lēmumi, kas pamatoti ar Direktīvas 2013/33 8. panta 3. punkta c) apakšpunktu, kurā ir atļauts aizturēt starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju, lai lemtu par viņa tiesībām ieceļot teritorijā.
30      Pēc četru nedēļu termiņa beigām prasītājiem pamatlietā atbilstoši Direktīvas 2013/32 43. panta 2. punktā paredzētajam tika atļauts ieceļot Beļģijas teritorijā, bet viņu aizturēšana tika turpināta šā sprieduma 27. punktā minētajās vietās saskaņā ar ģenerālkomisāra šajā termiņā pieņemtajiem lēmumiem, pamatojoties uz 1980. gada 15. decembra likuma 74/5. panta 4. un 5. punktu, kā arī 74/6. panta 1. punkta pirmās daļas 2. apakšpunktu. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka šie lēmumi, ciktāl ar tiem prasītāji pamatlietā tiek aizturēti, ir lēmumi, kas ir pamatoti ar Direktīvas 2013/33 8. panta 3. punkta b) apakšpunktu, kurā ir atļauts aizturēt pieteikuma iesniedzēju, lai noteiktu elementus, uz kuriem ir balstīts viņa starptautiskās aizsardzības pieteikums un kurus nevarētu iegūt bez šīs aizturēšanas, it īpaši, ja pastāv pieteikuma iesniedzēja bēgšanas risks.
31      Lietās C‑51/24 un C‑53/24 ģenerālkomisārs uzklausīja prasītājus pamatlietā personiskās intervijas laikā, pirms tika pieņemts iepriekšējā punktā minētais lēmums par viņu turpmāku aizturēšanu. Prasītāji pamatlietās C‑52/24 un C‑54/24 līdz C‑56/24 tika uzklausīti pēc šī lēmuma, kas viņus skar, pieņemšanas.
32      Pēc šīm intervijām ģenerālkomisārs pieņēma lēmumus atteikt bēgļa statusa un alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanu, kā arī lietā C‑51/24 – pieņēma lēmumu par pieteikuma nepieņemamību.
33      Prasītāji pamatlietās par šiem lēmumiem cēla prasības Conseil du contentieux des étrangers (Ārvalstnieku strīdu izskatīšanas padome, Beļģija), kas ir iesniedzējtiesa.
34      Tiesas sēdē visi prasītāji atsaucās uz 1980. gada 15. decembra likuma 57/6/4. panta pārkāpumu.
35      Minētā tiesa norāda, ka ar šo tiesību normu valsts tiesību sistēmā ir transponēts Direktīvas 2013/32 43. panta 1. un 2. punkts. Tā precizē, ka tādas personas kā prasītāji pamatlietā ietilpst šā 43. panta piemērošanas jomā attiecībā uz viņu starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu robežprocedūrā, kā arī Direktīvas 2013/33 8. panta 3. punkta c) apakšpunkta piemērošanas jomā attiecībā uz viņu aizturēšanu aizturēšanas vietā, kas atrodas teritorijā, bet ir pielīdzināta normatīvā aktā vietai, kas atrodas pie robežas.
36      Conseil du contentieux des étrangers (Ārvalstnieku strīdu izskatīšanas padome) šaubās par to Beļģijas tiesību normu atbilstību Savienības tiesībām, saskaņā ar kurām, pirmkārt, robežprocedūra tiek piemērota personām, kas aizturētas šādās vietās, un, otrkārt, pēc Direktīvas 2013/32 43. panta 2. punktā paredzētā četru nedēļu termiņa beigām tiek turpināta šādu personu aizturēšana, pamatojoties uz citu pamatu, tajā pašā vietā, kura tomēr tā vairs netiek kvalificēta kā “vieta, kas atrodas pie robežas”, bet gan kā “vieta, kas atrodas teritorijā”.
37      Šādos apstākļos Conseil du contentieux des étrangers (Ārvalstnieku strīdu izskatīšanas padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai procedūra, kurā izskata starptautiskās aizsardzības pieteikumu, ko pie robežas vai tranzīta zonā sagatavojis pieteikuma iesniedzējs, kurš šīs procedūras laikā ir aizturēts vietā, kas ģeogrāfiski atrodas valsts teritorijā, bet ar normatīvu aktu ir pielīdzināta vietai, kura atrodas pie robežas, ietilpst [Direktīvas 2013/32] 43. panta piemērošanas jomā?
2)      Vai šāda starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšana, ko iesniedzis pieteikuma iesniedzējs, kurš pēc četru nedēļu termiņa, kas paredzēts [Direktīvas 2013/32] 43. panta 2. punktā, ir automātiski ielaists valsts teritorijā saskaņā ar valsts tiesību aktiem, bet paliek aizturēts, pamatojoties uz jaunu lēmumu par aizturēšanu tajā pašā aizturēšanas vietā, kas sākotnēji tika uzskatīta par vietu pie robežas un ko tagad iestādes klasificē kā vietu, kas atrodas valsts teritorijā, joprojām ietilpst [Direktīvas 2013/32] 43. panta piemērošanas jomā?
–        Vai vienu un to pašu aizturēšanas vietu vienas un tās pašas starptautiskās aizsardzības procedūras ietvaros var sākotnēji ar normatīvu aktu pielīdzināt vietai, kas atrodas pie robežas, un pēc tam, kad pieteikuma iesniedzējam ir atļauts ieceļot valsts teritorijā sakarā ar četru nedēļu termiņa beigām, vai pēc tam, kad pieņemts lēmums par turpmāku pārbaudi, uzskatīt par vietu valsts teritorijā?
–        Kādas tiesiskas sekas rada pieteikuma iesniedzēja aizturēšana tajā pašā vietā, kas ģeogrāfiski atrodas valsts teritorijā, bet sākotnēji tika pielīdzināta vietai, kas atrodas pie robežas, un kuru pēc tam Beļģijas iestādes klasificēja par aizturēšanas vietu valsts teritorijā sakarā ar četru nedēļu termiņa beigām, attiecībā uz atbildīgās iestādes kompetenci laikā un materiālo kompetenci?
3)      a)      Vai atbildīgā iestāde, kas ir sākusi starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu robežprocedūras ietvaros un nokavē [Direktīvas 2013/32] 43. panta 2. punktā paredzēto četru nedēļu termiņu, lai pieņemtu lēmumu par šo pieteikumu, vai iepriekš ir pieņēmusi lēmumu par turpmāku pārbaudi, var, lai gan visi izmeklēšanas pasākumi, tostarp personiskā intervija, ir īstenoti pirms šī termiņa iestāšanās, turpināt šā pieteikuma izskatīšanu, piemērojot prioritāro režīmu šīs direktīvas 31. panta 7. punkta izpratnē, ja pieteikuma iesniedzējs, pamatojoties uz citas iestādes lēmumu, paliek aizturēts tajā pašā aizturēšanas vietā, kas sākotnēji tika pielīdzināta vietai pie robežas, pamatojoties uz to, ka viņa aizturēšana ir nepieciešama, “lai noteiktu tos elementus, kuri ir pamatā viņa starptautiskās aizsardzības pieteikumam un kurus nevar iegūt bez aizturēšanas, it īpaši, ja pastāv pieteikuma iesniedzēja bēgšanas iespējamība”?
b)      Vai atbildīgā iestāde, kas ir sākusi starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu robežprocedūras ietvaros un nokavē [Direktīvas 2013/32] 43. panta 2. punktā paredzēto četru nedēļu termiņu, lai pieņemtu lēmumu par šo pieteikumu, vai iepriekš ir pieņēmusi lēmumu par turpmāku pārbaudi, neveicot personisku interviju ar pieteikuma iesniedzēju šajā termiņā, vai tā var turpināt šā pieteikuma izskatīšanu, piemērojot prioritāro režīmu šīs direktīvas 31. panta 7. punkta izpratnē, ja pieteikuma iesniedzējs, pamatojoties uz citas iestādes lēmumu, paliek aizturēts tajā pašā aizturēšanas vietā, kas sākotnēji tika pielīdzināta vietai pie robežas, pamatojoties uz to, ka viņa aizturēšana ir nepieciešama, “lai noteiktu tos elementus, kuri ir pamatā viņa starptautiskās aizsardzības pieteikumam un kurus nevar iegūt bez aizturēšanas, it īpaši, ja pastāv pieteikuma iesniedzēja bēgšanas iespējamība”?
4)      Vai šāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošana ir saderīga ar pieteikuma iesniedzēja aizturēšanas izņēmuma raksturu, kas izriet no Direktīvas 2013/33/ES 8. panta un [Direktīvas 2013/32] vispārīgā mērķa?
5)      Vai Direktīvas [2013/32] 31. panta 7. un 8. punkts un 43. un 46. pants kopsakarā ar Hartas 47. pantu ir jāinterpretē tādējādi, ka [Conseil du contentieux des étrangers (Ārvalstnieku strīdu izskatīšanas padome)], saņemot pārsūdzību par lēmumu, kas pieņemts pie robežas uzsāktās procedūras ietvaros, pēc savas ierosmes ir jāņem vērā tas, ka ir pārsniegts četru nedēļu termiņš?”
38      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2024. gada 14. marta lēmumu lietas C‑50/24 un C‑56/24 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesam, kā arī sprieduma taisīšanai.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
39      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2013/32 43. pants jāinterpretē tādējādi, ka tāda starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūra, ko pie robežas vai tranzīta zonā sagatavojis pieteikuma iesniedzējs, kurš šīs procedūras laikā ir aizturēts attiecīgās dalībvalsts teritorijas vietā, kura ģeogrāfiski neatrodas pie šīs valsts robežas, bet kura saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu ir pielīdzināta vietai pie šīs robežas, ietilpst 43. panta piemērošanas jomā.
40      Direktīvas 2013/32 43. panta 1. punktā dalībvalstīm ir sniegta iespēja pie to robežām vai tranzīta zonā paredzēt īpašas procedūras, lai pieņemtu lēmumu par to starptautiskās aizsardzības pieteikumu pieņemamību saskaņā ar šīs direktīvas 33. pantu, kas ir sagatavoti šādās vietās, vai par šo pieteikumu būtību minētās direktīvas 31. panta 8. punktā paredzētajos gadījumos, ciktāl ar šīm procedūrām tiek ievēroti pamatprincipi un šīs pašas direktīvas II nodaļā minētās garantijas. Saskaņā ar Direktīvas 2013/32 43. panta 2. punktu šīs īpašās procedūras ir jāveic saprātīgā termiņā, turklāt, ja četru nedēļu laikā nav pieņemts nekāds lēmums par starptautiskās aizsardzības pieteikuma noraidīšanu, attiecīgajai dalībvalstij ir jāpiešķir pieteikuma iesniedzējam tiesības ieceļot tās teritorijā un pēc šī termiņa beigām viņa pieteikums ir jāizskata atbilstoši vispārējai procedūrai (spriedums, 2020. gada 14. maijs, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU un C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 235. punkts).
41      Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī konteksts, kādā tā iekļaujas, un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (skat. spriedumus, 1983. gada 17. novembris, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, 12. punkts, un 2025. gada 1. augusts, Alace un
Canpelli, C‑758/24 un C‑759/24, EU:C:2025:591, 91. punkts).
42      Attiecībā uz Direktīvas 2013/32 43. panta formulējumu jānorāda, ka šajā tiesību normā nav ietverta atsauce ne uz aizturēšanu, ne tātad uz iespējamās aizturēšanas vietu robežprocedūras kontekstā.
43      No tā izriet, ka šīs tiesību normas formulējums pats par sevi neļauj no tās piemērošanas jomas izslēgt tāda starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas sagatavots pie robežas vai tranzīta zonā, ja vieta, kurā pieteikuma iesniedzējs ir aizturēts, neatrodas ģeogrāfiski pie attiecīgās dalībvalsts robežas, bet robežprocedūras vajadzībām valsts tiesiskajā regulējumā ir pielīdzināta šādai vietai.
44      Tomēr no Direktīvas 2013/32 43. panta 2. punkta izriet, ka, ja četru nedēļu laikā nav pieņemts lēmums noraidīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu, pieteikuma iesniedzējam tiek piešķirtas tiesības ieceļot attiecīgās dalībvalsts teritorijā. No tā jāsecina, ka, kamēr šis termiņš nav beidzies, šāds pieteikuma iesniedzējs robežprocedūras vajadzībām var tikt uzskatīts par tādu, kuram nav atļauts ieceļot šīs dalībvalsts teritorijā.
45      Tas pierāda, gluži kā secinājumu 44. punktā būtībā norāda ģenerāladvokāts, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja klātbūtne aizturēšanas vietā, kas atrodas attiecīgās dalībvalsts teritorijā, bet ne ģeogrāfiski pie tās robežas, neizslēdz robežprocedūras piemērošanu.
46      Attiecībā uz kontekstu, kādā iekļaujas Direktīvas 2013/32 43. pants, jānorāda, ka neviena no šīs direktīvas normām, it īpaši tās 26. panta 1. punkts, kas ir tiesību norma par aizturēšanu, kā arī minētās direktīvas 31. panta 8. punkts, kurā dalībvalstīm ir atļauts izmantot šīs pašas direktīvas 43. pantā paredzētās procedūras tajā paredzētajos gadījumos, neietver nekādas norādes, kas ļautu secināt, ka dalībvalstīm saistībā ar robežprocedūru šā 43. panta izpratnē nebūtu atļauts aizturēt starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju vietā, kas ģeogrāfiski neatrodas pie konkrētas dalībvalsts robežas.
47      Attiecībā uz Direktīvu 2013/33, lai gan tās 8.–11. pantā ir noteiktas prasības, kas piemērojamas starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju aizturēšanai, un vairākās tās tiesību normās ir atsauce uz šā pieteikuma iesniedzēja situāciju saskaņā ar Direktīvas 2013/32 43. pantu veiktās procedūras laikā, nevienā no Direktīvas 2013/33 normām nav noteikts, ka šajā ziņā minētā pieteikuma iesniedzēja aizturēšanai ir jānotiek pie robežas vai tranzīta zonā.
48      Visbeidzot, attiecībā uz Direktīvas 2013/32 43. pantā izvirzītajiem mērķiem no šīs direktīvas 38. apsvēruma izriet, ka robežprocedūra ir domāta, lai ļautu dalībvalstīm pieņemt lēmumus par starptautiskās aizsardzības pieteikumiem, kas sagatavoti pie dalībvalsts robežas vai tās tranzīta zonā, “pirms tiek pieņemts lēmums par pieteikuma iesniedzēja ieceļošanu [teritorijā]”.
49      Tādējādi dalībvalstīm ir atļauts starptautiskās aizsardzības pieteikumu iesniedzējiem uzlikt pienākumu ilgākais četras nedēļas uzturēties pie to robežām vai kādā no to tranzīta zonām, lai pirms lēmuma pieņemšanas par viņu tiesībām ieceļot valsts teritorijā pārbaudītu, vai viņu pieteikums nav nepieņemams atbilstoši Direktīvas 2013/32 33. pantam vai arī – vai tas nav jāatzīst par nepamatotu saskaņā ar šīs direktīvas 31. panta 8. punktu (spriedums, 2020. gada 14. maijs, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU un C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 237. punkts).
50      Tādējādi robežprocedūru mērķis ir ļaut dalībvalstīm veikt starptautiskās aizsardzības pieteikumu pirmo šķirošanu, pirms formāli tiek atļauta ieceļošana to teritorijā tikai tiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuru pieteikumi šajā gadījumā netiek noraidīti. Kā ģenerāladvokāts norāda secinājumu 38. punktā, šī mērķa sasniegšanu neietekmē vieta, kurā šis valstspiederīgais fiziski atrodas viņa pieteikuma izskatīšanas laikā, un tas neprasa, lai šī izskatīšana notiktu pie šo valstu robežas.
51      Savukārt, ja Direktīvas 2013/32 43. pants būtu jāinterpretē tādējādi, ka, piemērojot robežprocedūru, starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja aizturēšana obligāti ir jāveic pie attiecīgās dalībvalsts robežas vai tranzīta zonā, šādas procedūras īstenošana noteiktos gadījumos varētu izrādīties pārmērīgi sarežģīta vai pat neiespējama, vai attiecīgā gadījumā negatīvi ietekmēt to garantiju ievērošanu, kas pieteikuma iesniedzējiem ir sniegtas Direktīvās 2013/32 un 2013/33, un vispārīgi – viņu pamattiesību un it īpaši viņu cilvēka cieņas ievērošanu, pretēji šīs pēdējās minētās direktīvas 18. apsvērumā norādītajam mērķim.
52      It īpaši, kā ģenerāladvokāts būtībā ir uzsvēris secinājumu 39. un 40. punktā, atkarībā no dalībvalstu ģeogrāfiskajām īpatnībām un infrastruktūras īpatnībām pieteikuma iesniedzēju obligāta aizturēšana pie robežas vai tranzīta zonā varētu izraisīt strukturālus un telpiskus ierobežojumus vai pat tādas infrastruktūras izmantošanu, kas nav saderīga ar Direktīvas 2013/32 II nodaļā minētajiem pamatprincipiem un pamatgarantijām, kā arī Direktīvas 2013/33 9.–11. pantā paredzētajām garantijām un nosacījumiem un attiecīgā gadījumā ar viņu cilvēka cieņas ievērošanu.
53      Turklāt attiecībā uz dalībvalstīm, kurām ir plašas jūras robežas zonas, Direktīvas 2013/32 43. panta piemērošana, kā to ir norādījusi Itālijas valdība, varētu būt pārmērīgi sarežģīta vai pat neiespējama, ja šis 43. pants būtu jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm ir jāizskata starptautiskās aizsardzības pieteikums pie to ģeogrāfiskās robežas bez jebkādas iespējas pārsūtīt pieteikuma iesniedzēju uz valsts teritorijas vietu, kura ir pielīdzināma vietai, kas atrodas pie robežas.
54      Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2013/32 43. pants jāinterpretē tādējādi, ka tāda starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūra, ko pie robežas vai tranzīta zonā sagatavojis pieteikuma iesniedzējs, kurš šīs procedūras laikā ir aizturēts attiecīgās dalībvalsts teritorijas vietā, kura ģeogrāfiski neatrodas pie šīs valsts robežas, bet kura saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu ir pielīdzināta vietai pie šīs robežas, ietilpst 43. panta piemērošanas jomā.
Par otro jautājumu
55      Ar otrā jautājuma pirmajām divām daļām iesniedzējtiesa, pirmkārt, būtībā jautā, vai Direktīvas 2013/32 43. pants jāinterpretē tādējādi, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšana pēc tam, kad ir beidzies šīs direktīvas 43. panta 2. punktā paredzētais četru nedēļu termiņš, joprojām ietilpst 43. panta piemērošanas jomā. Otrkārt, šī tiesa jautā, vai Savienības tiesībām atbilst tas, ka viena un tā pati aizturēšanas vieta starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūrā sākotnēji tiek uzskatīta par “vietu, kas atrodas pie robežas”, un pēc šī četru nedēļu termiņa beigām – par “vietu, kas atrodas teritorijā”.
56      Kā izriet no šā sprieduma 40. punktā minētās judikatūras, Tiesa jau ir norādījusi, ka saskaņā ar Direktīvas 2013/32 43. panta 2. punktu 43. panta 1. punktā paredzētās īpašās procedūras ir jāveic saprātīgā termiņā, turklāt, ja četru nedēļu laikā nav pieņemts nekāds lēmums par starptautiskās aizsardzības pieteikuma noraidīšanu, attiecīgajai dalībvalstij ir jāpiešķir pieteikuma iesniedzējam tiesības ieceļot tās teritorijā un viņa pieteikums ir jāizskata pēc šī termiņa beigām saskaņā ar citām šīs direktīvas tiesību normām.
57      Turklāt saskaņā ar Direktīvas 2013/32 43. panta 3. punktu, ja ierodas liels skaits trešās valsts valstspiederīgo vai bezvalstnieku, kas iesniedz starptautiskās aizsardzības pieteikumus pie robežas vai tranzīta zonā, un tas 43. panta 1. punkta noteikumu piemērošanu praksē padara neiespējamu, minētās procedūras var arī tikt piemērotas, ja un kamēr šie trešās valsts valstspiederīgie vai bezvalstnieki ir izmitināti vietās, kas atrodas netālu no robežas vai tranzīta zonas.
58      No tā izriet, ka, neskarot šīs direktīvas 43. panta 3. punkta piemērojamību, šāda pieteikuma izskatīšana pēc četru nedēļu termiņa beigām vairs neietilpst 43. panta 1. punktā paredzēto robežprocedūru piemērošanas jomā.
59      Attiecībā uz jautājumu par to, vai viena un tā pati aizturēšanas vieta starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūrā vispirms var tikt pielīdzināta “vietai, kas atrodas pie robežas”, un, otrkārt, pēc tam, kad pieteikuma iesniedzējam ir atļauts ieceļot valsts teritorijā četru nedēļu termiņa beigšanās dēļ, to var uzskatīt par “vietu, kas atrodas teritorijā”, jāatgādina, kā būtībā izriet no pirmā jautājuma izskatīšanas, ka Direktīvas 2013/32 43. pantam nav pretrunā tas, ka, izskatot šādu pieteikumu robežprocedūras ietvaros, pieteikuma iesniedzējs tiek aizturēts vietā, kas ir pielīdzināta vietai, kura atrodas “pie robežas”, bet atrodas tās teritorijā.
60      Līdz ar to, ja saskaņā ar Direktīvas 2013/32 43. panta 2. punktu pieteikuma iesniedzējam ir atļauts ieceļot teritorijā, bet viņa turpmāka aizturēšana izrādās nepieciešama, it īpaši ņemot vērā Direktīvas 2013/33 8. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzēto iemeslu, šis 43. panta 2. punkts neliedz turpināt šo aizturēšanu tajā pašā aizturēšanas vietā, kas turpmāk tiek uzskatīta par “vietu, kas atrodas teritorijā”.
61      Turklāt nekas cits Direktīvas 2013/32 normu formulējumā neliedz šādu iespēju. It īpaši tas, ka šīs direktīvas 26. panta par aizturēšanu 1. punktā ir noteikts, ka aizturēšanas iemesliem un nosacījumiem, kā arī garantijām, kas sniegtas aizturētajiem pieteikuma iesniedzējiem, ir jāatbilst Direktīvai 2013/33, nekādā veidā neierobežo šādu iespēju.
62      No tā izriet, ka dalībvalstis var veikt šādu vienas un tās pašas aizturēšanas vietas divkāršu kvalifikāciju, ja vien tās nodrošina, ka tajā veiktajās izskatīšanas procedūrās saskaņā ar Direktīvas 2013/32 31. panta 1. punktu un 43. panta 1. punktu tiek ievēroti šīs direktīvas II nodaļā minētie pamatprincipi un garantijas un ciktāl šīs valstis saskaņā ar minētās direktīvas 26. panta 1. punktu arī nodrošina, ka aizturēšanas iemesli un apstākļi, kā arī garantijas, kas paredzētas aizturēto pieteikuma iesniedzēju tiesību aizsardzībai, atbilst Direktīvai 2013/33, it īpaši tās 8. un 9. pantam.
63      Tomēr to pieteikuma iesniedzēju interesēs, kuru tiesiskā situācija, beidzoties Direktīvas 2013/32 43. panta 2. punktā minētajam četru nedēļu termiņam, tiek mainīta un viņu faktiskā situācija tajā pašā aizturēšanas vietā netiek mainīta, tomēr attiecīgajai dalībvalstij ir jānodrošina, ka minētie pieteikuma iesniedzēji vēlākais tad, kad tiek pieņemts otrais lēmums par viņu aizturēšanas turpināšanu, pamatojoties uz Direktīvas 2013/33 8. pantu, tiek informēti par šīm izmaiņām viņu tiesiskajā situācijā, proti, ka šī termiņa beigu dēļ viņiem ir atļauts ieceļot teritorijā. Turklāt, ciktāl šī dalībvalsts robežprocedūras laikā ir īstenojusi Direktīvas 2013/33 6. panta 2. punktu, kas tai ļauj izslēgt šī panta piemērošanu, tai attiecīgā gadījumā ir jāizsniedz pieteikuma iesniedzējam minētā panta 1. punktā minētais dokuments vai tā 2. punktā minētais līdzvērtīgais apliecinājums.
64      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otrā jautājuma pirmajām divām daļām ir jāatbild, pirmkārt, ka Direktīvas 2013/32 43. pants jāinterpretē tādējādi, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšana pēc tam, kad ir beidzies šīs direktīvas 43. panta 2. punktā paredzētais četru nedēļu termiņš, vairs neietilpst 43. panta piemērošanas jomā, bet gan ietilpst citu minētās direktīvas normu piemērošanas jomā, un, otrkārt, ka šai minētajai direktīvai nav pretrunā tas, ka viena un tā pati aizturēšanas vieta šāda pieteikuma izskatīšanas procedūras ietvaros vispirms tiek pielīdzināta “vietai, kas atrodas pie robežas”, bet pēc tam, kad pieteikuma iesniedzējam ir atļauts ieceļot teritorijā, jo ir beidzies šis termiņš, tiek uzskatīta par “vietu, kas atrodas teritorijā”. Tomēr attiecīgajai dalībvalstij ir jānodrošina, lai šis pieteikuma iesniedzējs vēlākais brīdī, kad tiek pieņemts lēmums par viņa aizturēšanas turpināšanu, pamatojoties uz Direktīvas 2013/33 8. pantu, tiktu informēts par viņa tiesiskā stāvokļa izmaiņām, proti, ka minētā termiņa beigšanās dēļ viņam ir atļauts ieceļot teritorijā un ka – attiecīgā gadījumā – viņam tiek izsniegts Direktīvas 2013/33 6. panta 1. punktā minētais dokuments vai līdzvērtīgs apliecinājums saskaņā ar tās 6. panta 2. punktu.
65      Ar otrā jautājuma trešo daļu iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai par sekām, kādas rada pieteikuma iesniedzēja turpmāka aizturēšana tajā pašā vietā, kura sākotnēji tika pielīdzināta “vietai, kas atrodas pie robežas”, bet pēc tam kvalificēta kā “vieta, kas atrodas teritorijā”, jo ir beidzies Direktīvas 2013/32 43. panta 2. punktā paredzētais četru nedēļu termiņš, attiecībā uz atbildīgās iestādes kompetenci laikā un materiālo kompetenci.
66      Šīs direktīvas 2. panta f) punktā “atbildīgā iestāde” ir jebkura ar tieslietām saistīta vai administratīva struktūra dalībvalstī, kas ir atbildīga par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu un ir kompetenta, lai šādos gadījumos pieņemtu lēmumus pirmajā instancē.
67      Turklāt no minētās direktīvas 4. panta 1. punkta izriet, ka dalībvalstis visās procedūrās izraugās atbildīgo iestādi, kas būs atbildīga par pieteikumu atbilstīgu izskatīšanu.
68      Šādos apstākļos jānorāda, kā ģenerāladvokāts to darījis secinājumu 62. punktā, ka pieteikuma iesniedzēja turpmāka aizturēšana un šīs aizturēšanas vietas juridiskās kvalifikācijas maiņa pēc Direktīvas 2013/32 43. panta 2. punktā paredzētā četru nedēļu termiņa pašas par sevi neietekmē atbildīgās iestādes kompetenci.
69      Drīzāk tieši šī termiņa beigas, ciktāl tas nozīmē robežprocedūras pāreju uz citu starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas procedūru, varētu ietekmēt lēmumu pieņemšanas kompetenci attiecībā uz šiem pieteikumiem, ja vien attiecīgā dalībvalsts ir izraudzījusies dažādas atbildīgās iestādes šo procedūru veikšanai. Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, šķiet, izriet, ka tā pati iestāde, proti, ģenerālkomisārs, ir atbildīgā iestāde gan robežprocedūrā, gan citā turpmākajā procedūrā.
70      Šī četru nedēļu termiņa beigšanās sekas ir arī tādas, ka Direktīvas 2013/32 43. panta 1. punktā definētie materiālie ierobežojumi un šim termiņam raksturīgie laika ierobežojumi, kas paredzēti 43. panta 2. punktā un kas attiecas uz lēmumiem, kuri var tikt pieņemti robežprocedūrās, vairs nav piemērojami atbildīgajai iestādei, kas turpmāk lemj citā procedūrā.
71      Tātad uz otrā jautājuma trešo daļu ir jāatbild, ka Direktīvas 2013/32 43. pants jāinterpretē tādējādi, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja turpmāka aizturēšana un šīs aizturēšanas vietas juridiskās kvalifikācijas maiņa saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu pēc šīs direktīvas 43. panta 2. punktā paredzētā četru nedēļu termiņa beigām pašas par sevi neietekmē atbildīgās iestādes kompetences noteikšanu, ņemot vērā, ka šā termiņa beigšanās dēļ tiek atcelti materiālie un laika ierobežojumi, kas izriet no 43. panta.
Par trešo un ceturto jautājumu
72      Ar trešo un ceturto jautājumu, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai starptautiskās aizsardzības pieteikums, kas sākotnēji tika izskatīts robežprocedūrā Direktīvas 2013/32 43. panta izpratnē, pēc 43. panta 2. punktā minētā četru nedēļu termiņa beigām var tikt izskatīts prioritāri saskaņā ar šīs direktīvas 31. panta 7. punktu, ja pieteikuma iesniedzēja aizturēšana tiek turpināta Direktīvas 2013/33 8. panta 3. punkta b) apakšpunktā minētā iemesla dēļ, un tas tā ir gan gadījumā, ja visas izmeklēšanas darbības, tostarp personiskā intervija, tika veiktas šajā četru nedēļu termiņā, gan gadījumā, ja šī intervija netika veikta minētajā termiņā. Šajā kontekstā iesniedzējtiesai ir šaubas arī par to, vai šādi apstākļi ir saderīgi ar aizturēšanas izmantošanas izņēmuma raksturu saskaņā ar pēdējās minētās direktīvas 8. pantu.
73      Vispirms, ciktāl Beļģijas valdība apgalvo, ka ceturtais jautājums ir nepieņemams, jo iesniedzējtiesa neesot izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ tā uzskata, ka atbilde uz šo jautājumu ir nepieciešama pamatlietu atrisināšanai, vien jānorāda, ka, tā kā tajā ir lietota frāze “šāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošana”, minētais jautājums ir jāsaprot kā atsauce uz trešo jautājumu. Tādējādi no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu netieši, bet noteikti izriet, ka iemesli, kuru dēļ šī tiesa uzskata, ka atbilde uz ceturto jautājumu ir nepieciešama, būtībā ir tie paši, kas tai lika uzdot trešo jautājumu. Šādos apstākļos un ņemot vērā atbilstības prezumpciju, kas attiecas uz prejudiciālajiem jautājumiem, ceturtais jautājums ir jāuzskata par pieņemamu.
74      Jāatgādina, ka robežprocedūras ietvaros atbildīgā iestāde ir kompetenta lemt tikai par starptautiskās aizsardzības pieteikuma pieņemamību saskaņā ar Direktīvas 2013/32 33. pantu vai par šā pieteikuma būtību, bet tikai vienā no šīs direktīvas 31. panta 8. punktā paredzētajiem gadījumiem. Tomēr, beidzoties četru nedēļu termiņam, kas laika ziņā ierobežo robežprocedūru, šī iestāde atgūst savu vispārējo kompetenci.
75      Šajā ziņā saskaņā ar minētās direktīvas 31. panta 7. punktu noteiktās situācijās dalībvalsts var piešķirt prioritāti starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanai, ievērojot minētās direktīvas II nodaļā paredzētos pamatprincipus un garantijas. No apstākļa vārda “jo īpaši” lietojuma šajā tiesību normā izriet, ka tajā ir paredzēts tikai neizsmeļošs to situāciju saraksts, kurās dalībvalstis var veikt šādu prioritāru pārbaudi.
76      Jāpiebilst, ka šāda tādu procedūru prioritāra izskatīšana, kurās pieteikuma iesniedzēja aizturēšana tiek turpināta, atbilst Direktīvā 2013/32 paredzētās starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas procedūras ātras izskatīšanas mērķim, kas atspoguļots šīs direktīvas 18. apsvērumā un minēts tās 31. panta 2. punktā, kurš ir arī uzsvērts Direktīvas 2013/33 9. panta 1. punkta otrajā daļā attiecībā uz administratīvajām procedūrām, kas saistītas ar pēdējās minētās direktīvas 8. panta 3. punktā minētajiem aizturēšanas pamatiem.
77      Šajā kontekstā tas, vai visas izmeklēšanas darbības ir vai nav veiktas pirms Direktīvas 2013/32 43. panta 2. punktā paredzētā četru nedēļu termiņa beigām, neierobežo atbildīgās iestādes iespēju prioritāri izskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu. Šajā ziņā jānorāda tas pats, ko norāda Beļģijas valdība, ka, paredzot, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšana, kas sākta robežprocedūrā, pēc tam tiek turpināta saskaņā ar citām šajā direktīvā paredzētajām procedūrām, Savienības likumdevējs noteikti ir atļāvis, ka izmeklēšanas darbības, kas veiktas robežprocedūras laikā vai pēc tās, var pamatoti veicināt lēmuma pieņemšanu, piemērojot šīs citas procedūras.
78      Kā ģenerāladvokāts norāda secinājumu 71. punktā, prasība atbildīgajai iestādei veikt jaunu izskatīšanu un neņemt vērā izmeklēšanas darbības, kas veiktas Direktīvas 2013/32 43. panta 2. punktā minētajā četru nedēļu laikposmā, būtu pretrunā prasībai par efektīvu un ātru starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanas procedūru.
79      Tomēr ir jāuzsver, ka uz izmeklēšanas darbībām, kas neatbilst Direktīvas 2013/32 II nodaļas pamatprincipiem un garantijām, nevar atsaukties, lai pieņemtu lēmumu par starptautiskās aizsardzības pieteikumu, ne vispārējā procedūrā, ne robežprocedūrā, kā tas attiecīgi izriet no šīs direktīvas 31. panta 1. punkta un 43. panta 1. punkta. Turklāt šādu pierādījumu iegūšana neskar pieteikuma iesniedzēja iespēju izteikt jaunus paziņojumus, tostarp iesniedzot jaunu elementu, ko viņš praktiski nebūtu varējis iesniegt kompetentajai iestādei robežprocedūras ietvaros un kas šai iestādei ir jāpārbauda saskaņā ar šīs direktīvas 40. panta 1. punktu.
80      Vēl ir jāpiebilst, ka tas, vai visas izmeklēšanas darbības ir vai nav veiktas pirms minētās direktīvas 43. panta 2. punktā paredzētā četru nedēļu termiņa beigām, pats par sevi neierobežo atbildīgās iestādes iespēju turpināt aizturēt pieteikuma iesniedzēju, pamatojoties uz Direktīvas 2013/33 8. panta 3. punkta b) apakšpunktu, kurā ir atļauta aizturēšana, lai noteiktu elementus, uz kuriem ir balstīts starptautiskās aizsardzības pieteikums un kurus nevarētu iegūt bez šīs aizturēšanas, it īpaši, ja pastāv pieteikuma iesniedzēja bēgšanas risks.
81      Tomēr saskaņā ar Direktīvas 2013/32 26. panta 1. punktu šādai turpmākai aizturēšanai ir jāatbilst visām Direktīvas 2013/33 8. un nākamajos pantos paredzētajām prasībām.
82      It īpaši Direktīvas 2013/33 8. panta 2. punktā ir paredzēts, ka aizturēšana var tikt veikta tikai vajadzības gadījumā un pamatojoties uz katras lietas individuālu vērtējumu, ja citus, mazāk ierobežojošus alternatīvus līdzekļus nav iespējams efektīvi piemērot. Turklāt no šīs direktīvas 9. panta 1. punkta izriet, ka pieteikuma iesniedzēju var aizturēt tikai uz cik iespējams īsu laikposmu un kamēr ir piemērojami minētās direktīvas 8. panta 3. punktā minētie iemesli. No tā izriet, ka valsts iestādes starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju var aizturēt tikai pēc tam, kad tās katrā lietā ir veikušas individuālu pārbaudi, vai aizturēšana ir samērīga ar sasniedzamajiem mērķiem (spriedums, 2020. gada 14. maijs, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU un C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 258. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
83      Turklāt saskaņā ar Direktīvas 2013/33 8. panta 3. punkta pirmo daļu ir izsmeļoši uzskaitīti dažādie pamati, ar kuriem var tikt attaisnota starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja aizturēšana, un katrs no šiem pamatiem atbilst kādai īpašai vajadzībai un ir autonoms (spriedums, 2020. gada 14. maijs, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU un C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 250. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
84      Šādā perspektīvā, lai gan nevienā Direktīvas 2013/33 tiesību normā nav noteikts konkrēts termiņš, pēc kura beigām dalībvalstīm būtu jāizbeidz starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju aizturēšana, šīs direktīvas 9. pantā ir prasīts, lai pieteikuma iesniedzējs saņemtu efektīvas procesuālās garantijas, kas ļauj izbeigt viņa aizturēšanu, tiklīdz tā vairs nav nepieciešama vai samērīga ar tās mērķi (šajā nozīmē skat.
spriedumu, 2020. gada 14. maijs, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU un C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 263. un 264. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). It īpaši šī 9. panta 3. punkta pirmajā daļā, pirmkārt, ir paredzēta paātrināta pārbaude tiesā un, otrkārt, tā 5. punktā ir paredzēta turpmākas aizturēšanas pārbaude, ko veic tiesu iestāde saprātīgos intervālos pēc savas ierosmes vai pēc attiecīgā pieteikuma iesniedzēja lūguma.
85      It īpaši attiecībā uz praksi sākt starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu robežprocedūrā, aizturot pieteikuma iesniedzēju, pamatojoties uz Direktīvas 2013/33 8. panta 3. punkta c) apakšpunktu, un pēc Direktīvas 2013/32 43. panta 2. punktā paredzētā četru nedēļu termiņa beigām pagarinot pieteikuma iesniedzēja aizturēšanu, pamatojoties uz citu iemeslu, proti, 8. panta 3. punkta b) apakšpunktā minēto, no Direktīvas 2013/33 izriet, ka kompetentajai iestādei katrā atsevišķā gadījumā ir pienācīgi jāpārbauda, vai šis pagarinājums ir nepieciešams, lai sasniegtu šo mērķi, un vai to nevar tikpat efektīvi sasniegt ar mazāk ierobežojošiem līdzekļiem.
86      No tā izriet, ka iepriekšējā punktā minētās prakses izmantošana, nepārkāpjot šīs pēdējās minētās direktīvas 8. un 9. pantu, nevar būt automātiska un sistemātiska.
87      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo un ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2013/32 31. panta 7. punkts un 43. pants jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā ne, pirmkārt, tas, ka pēc 43. panta 2. punktā paredzētā četru nedēļu termiņa beigām atbildīgā iestāde prioritārā kārtā turpina izskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kas sākts robežprocedūrā, tostarp tad, ja pieteikuma iesniedzēja aizturēšana tiek turpināta saskaņā ar Direktīvas 2013/33 8. panta 3. punkta b) apakšpunktu, ne, otrkārt, tas, ka šī iestāde balstās uz izmeklēšanas darbībām, kas veiktas šīs procedūras ietvaros, ja vien katrā šā pieteikuma izskatīšanas posmā tiek ievēroti Direktīvas 2013/32 II nodaļā noteiktie pamatprincipi un garantijas un ciktāl attiecībā uz šo aizturēšanu ir ievērotas visas Direktīvas 2013/33 8. un 9. pantā paredzētās prasības.
Par piekto jautājumu
88      Ar piekto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2013/32 31. panta 7. un 8. punkts, kā arī un 43. un 46. pants, lasot tos kopsakarā ar Hartas 47. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka kompetentajai tiesai, ja tajā ir celta prasība par lēmumu, kas pieņemts pārbaudes procedūrā, kura sākotnēji ietilpa robežprocedūrā, pēc savas ierosmes ir jāizvirza šīs direktīvas 43. panta 2. punktā paredzētā četru nedēļu termiņa pārsniegšana.
89      Vispirms jānorāda, ka, lai gan ir taisnība, ka Direktīvas 2013/32 43. pantā paredzētā robežprocedūra tiek sākta, lai pieņemtu lēmumu par starptautiskās aizsardzības pieteikuma pieņemamību saskaņā ar Direktīvas 2013/32 33. pantu vai par šā pieteikuma būtību vienā no šīs direktīvas 31. panta 8. punktā paredzētajiem gadījumiem minētās direktīvas 43. panta 2. punktā minētajā četru nedēļu termiņā, dalībvalstīm tomēr nav pienākuma pieņemt lēmumu šajā termiņā. Proti, šīs pašas direktīvas 43. panta 2. punktā ir skaidri paredzēts, ka, ja minētajā termiņā lēmums nav pieņemts, pieteikuma iesniedzējam tiek piešķirtas tiesības ieceļot teritorijā, lai viņa starptautiskās aizsardzības pieteikums tiktu izskatīts saskaņā ar citām Direktīvas 2013/32 normām.
90      Šajā gadījumā nav strīda par to, ka lēmumi, par kuriem prasītāji pamatlietās ir cēluši prasību, tika pieņemti vispārējās procedūras ietvaros.
91      No atbildēm, kas sniegtas uz pārējiem prejudiciālajiem jautājumiem, izriet, ka pretēji pieņēmumam, uz kuru, šķiet, balstās iesniedzējtiesa, šo lēmumu tiesiskumu nevar apstrīdēt ne vienīgi apstāklis, ka šis četru nedēļu termiņš ir pārsniegts, ne arī vienīgi apstāklis, ka šo prasītāju aizturēšana tika turpināta pēc minētā termiņa beigām.
92      Tā kā atbilde uz piekto jautājumu tādēļ nešķiet nepieciešama pamatlietu atrisināšanai, uz to nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
93      Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/32/ES (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai 43. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
tāda starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūra, ko pie robežas vai tranzīta zonā sagatavojis pieteikuma iesniedzējs, kurš šīs procedūras laikā ir aizturēts attiecīgās dalībvalsts teritorijas vietā, kura ģeogrāfiski neatrodas pie šīs valsts robežas, bet kura saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu ir pielīdzināta vietai pie šīs robežas, ietilpst 43. panta piemērošanas jomā.
2)      –      Direktīvas 2013/32 43. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšana pēc tam, kad ir beidzies šīs direktīvas 43. panta 2. punktā paredzētais četru nedēļu termiņš, vairs neietilpst 43. panta piemērošanas jomā, bet gan ietilpst citu minētās direktīvas normu piemērošanas jomā.
–        Direktīvai 2013/32 nav pretrunā tas, ka viena un tā pati aizturēšanas vieta starptautiskās aizsardzības pieprasījuma izskatīšanas procedūras ietvaros sākotnēji tiek pielīdzināta “vietai, kas atrodas pie robežas”, bet pēc tam, kad pieteikuma iesniedzējam ir atļauts ieceļot teritorijā, jo ir beidzies šīs direktīvas 43. panta 2. punktā paredzētais četru nedēļu termiņš, tiek uzskatīta par “vietu, kas atrodas teritorijā”. Tomēr attiecīgajai dalībvalstij ir jānodrošina, lai šis pieteikuma iesniedzējs vēlākais brīdī, kad tiek pieņemts lēmums par viņa aizturēšanas turpināšanu, pamatojoties uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/33/ES (2013. gada 26. jūnijs), ar ko nosaka standartus starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju uzņemšanai, 8. pantu, tiktu informēts par viņa tiesiskā stāvokļa izmaiņām, proti, ka minētā termiņa beigšanās dēļ viņam ir atļauts ieceļot teritorijā un ka – attiecīgā gadījumā – viņam tiek izsniegts Direktīvas 2013/33 6. panta 1. punktā minētais dokuments vai līdzvērtīgs apliecinājums saskaņā ar tās 6. panta 2. punktu.
–        Direktīvas 2013/32 43. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēja aizturēšanas turpināšana un šīs aizturēšanas vietas juridiskā statusa maiņa saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu pēc šīs direktīvas 43. panta 2. punktā paredzētā četru nedēļu termiņa beigām pašas par sevi neietekmē atbildīgās iestādes kompetences noteikšanu, ņemot vērā, ka šā termiņa beigšanās dēļ tiek atcelti materiālie un laika ierobežojumi, kas izriet no 43. panta.
3)      Direktīvas 2013/32 31. panta 7. punkts un 43. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
tiem nav pretrunā ne, pirmkārt, tas, ka pēc 43. panta 2. punktā paredzētā četru nedēļu termiņa beigām atbildīgā iestāde prioritārā kārtā turpina izskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumu, kas sākts robežprocedūrā, tostarp tad, ja pieteikuma iesniedzēja aizturēšana tiek turpināta saskaņā ar Direktīvas 2013/33 8. panta 3. punkta b) apakšpunktu, ne, otrkārt, tas, ka šī iestāde balstās uz izmeklēšanas darbībām, kas veiktas šīs procedūras ietvaros, ja vien katrā šā pieteikuma izskatīšanas posmā tiek ievēroti Direktīvas 2013/32 II nodaļā noteiktie pamatprincipi un garantijas un ciktāl attiecībā uz šo aizturēšanas turpināšanu ir ievērotas visas Direktīvas 2013/33 8. un 9. pantā paredzētās prasības.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – franču.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.