62023TJ0348_RES
Lieta T‑348/23
Zalando SE
pret
Eiropas Komisiju
Vispārējās tiesas (septītā palāta paplašinātā sastāvā) 2025. gada 3. septembra spriedums
Digitālie pakalpojumi – Regula (ES) 2022/2065 – Noteikšana par ļoti lielu tiešsaistes platformu – Iebilde par prettiesiskumu – Regulas 2022/2065 33. panta 1. un 4. punkts – Tiesiskā drošība – Vienlīdzīga attieksme – Samērīgums – Pienākums norādīt pamatojumu
Tiesību aktu tuvināšana – Digitālo pakalpojumu vienotais tirgus – Regula 2022/2065 – Ļoti liela tiešsaistes platforma – Noteikšanas kritēriji – Tiešsaistes platforma – Jēdziens – Informācijas uzglabāšana un izplatīšana sabiedrībā pēc pakalpojuma saņēmēja pieprasījuma – Apjoms – Aktīvs tiešsaistes platformas saņēmējs – Jēdziens – Tvērums
(Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas 2022/2065 13., 18., 19., 41. un 77. apsvērums un 2. panta 1. un 2. punkts, 3. panta b), g), i) un p) punkts, 7., 8. pants, 24. panta 2. punkts, 33. panta 1. un 4. punkts; Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 200/31 42. apsvērums un 14. pants)
(skat. 25.–46. un 60.–66. punktu)
Tiesību aktu tuvināšana – Digitālo pakalpojumu vienotais tirgus – Regula 2022/2065 – Ļoti liela tiešsaistes platforma – Dažādu metožu pastāvēšana, lai aprēķinātu tiešsaistes platformas aktīvo saņēmēju vidējo skaitu mēnesī – Aktīvs tiešsaistes platformas saņēmējs – Jēdziens – Skaidrības un precizitātes prasības – Tiesiskās drošības principa pārkāpums – Neesība
(Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas 2022/2065 13. un 77. apsvērums un 2. panta 1. punkts, 3. panta p) punkts, 24. panta 2. punkts, 33. panta 1., 3. un 4. punkts un 43. pants, Komisijas Regulas 2023/1127 4. panta 1. un 2. punkts un 6. panta 3. punkts)
(skat. 76.–80., 84.–101., 103., 104., 108., 110., 111., 113., 114. un 117.–119. punktu)
Tiesību aktu tuvināšana – Digitālo pakalpojumu vienotais tirgus – Regula 2022/2065 – Tiešsaistes platformu nodrošinātāju pienākumi, kas saistīti ar pārredzamības ziņojumiem – Pienākums publicēt informāciju par aktīvo pakalpojuma saņēmēju vidējo skaitu mēnesi Savienībā – Papildu pienākumi, kas uzlikti to tirdzniecības vietu nodrošinātājiem, kuras noteiktas par ļoti lielām tiešsaistes platformām – Vienlīdzības principa pārkāpums – Neesība
(Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 38. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas 2022/2065 3. panta h) punkts, 24. panta 2. un 3. punkts, 33. panta 1. punkts un 34.–43. pants)
(skat. 123., 124., 126., 129., 130. un 135.–147. punktu)
Tiesību aktu tuvināšana – Digitālo pakalpojumu vienotais tirgus – Regula 2022/2065 – Ļoti liela tiešsaistes platforma – Noteikšanas kritēriji – Tiešsaistes platformas aktīvo saņēmēju vidējais skaits mēnesī – Samērīguma principa pārkāpums – Neesība
(Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas 2022/2065 24. panta 2. punkts un 33. panta 1. punkts)
(skat. 154.–164. punktu)
Tiesību aktu tuvināšana – Digitālo pakalpojumu vienotais tirgus – Regula 2022/2065 – Komisijas lēmums, ar kuru “Zalando” platforma noteikta par ļoti lielu tiešsaistes platformu – Pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums – Neesība
(LESD 296. pants; Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas 2022/2065 3. pants g) punkta iii) apakšpunkts un i) punkts un 24. panta 2. punkts)
(skat. 173.–175. punktu)
Rezumējums
Vispārējā tiesa, noraidīdama Zalando SE celto atcelšanas prasību attiecībā uz Eiropas Komisijas lēmumu, ar kuru šī platforma noteikta par ļoti lielu tiešsaistes platformu (
1
), pirmo reizi piemēro Regulu 2022/2065 par digitālajiem pakalpojumiem (
2
). Šajā kontekstā tā sniedz precizējumus par to kritēriju apjomu, pēc kuriem nosaka, ka platforma ir ļoti liela tiešsaistes platforma, skaidrojot jēdzienus “tiešsaistes platforma” un “aktīvs pakalpojuma saņēmējs”, kā arī kritērijus, pēc kuriem novērtē šo saņēmēju vidējo skaitu mēnesī (VSM).
Prasītāja ir saskaņā ar Vācijas tiesībām iedibināta sabiedrība, kas pārvalda interneta veikalu, kas pieejams tostarp tīmekļvietnē www.zalando.de, kā arī atbilstošajā URL ar citu valstu pirmā līmeņa domēnu nosaukumiem. Šī veikala klienti var iegādāties preces, kuras prasītāja pārdod tieši, izmantojot Zalando Retail pārdošanas pakalpojumu, vai arī kuras pārdod trešās personas – pārdevēji, kas iesaistījušies Partner Programm.
2023. gada 17. februārī prasītāja saskaņā ar Regulas 2022/2065 24. panta 2. punktu publicēja Zalando platformas [aktīvo saņēmēju] VSM, ietverot Zalando Retail un Partner Programm, proti, 83,341 miljons lietotāju. Tā kā tās Partner Programm pārdoto preču bruto vērtība bija 37 % no visu pārdoto preču bruto vērtības, tā uzskatīja, ka šīs platformas VSM bija 37 % no visiem lietotajiem, t.i., 30,836 miljoni.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija saskaņā ar Regulas 2022/2065 33. panta 4. punktu Zalando platformu noteica par ļoti lielu tiešsaistes platformu, jo tās VSM sasniedza 83,341 miljonu un līdz ar to pārsniedza minētajā pantā paredzēto 45 miljonu slieksni. Tā faktiski atzina, ka no Regulas 2022/2065 (
3
) izriet, ka jēdziens “aktīvs tiešsaistes platformas saņēmējs” ietver visus saņēmējus, kas faktiski izmanto attiecīgo platformu, tostarp saņemot tajā izplatīto informāciju, un ka tas neaprobežojas ar tiem, kas tajā veic darījumus. Tomēr šajā gadījumā prasītājas tieši tirgotās preces tika rādītas kopā ar trešo personu – pārdevēju tirgotajām precēm, un saskarnē nebija iespējams tās nošķirt. Tāpēc Komisija secināja, ka nav iespējams noteikt tos pakalpojuma saņēmējus, kuri saņem informāciju tikai par prasītājas precēm, un tos, kuri saņem informāciju tikai par trešo personu – pārdevēju precēm.
Zalando SE, kuru atbalsta profesionālā apvienība Bundesverband E‑Commerce und Versandhandel Deutschland eV (bevh), cēla Vispārējā tiesā prasību atcelt šo lēmumu.
Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, Vispārējā tiesas norāda, ka Zalando platforma ir tiešsaistes platforma, jo trešās personas – pārdevēji tajā pārdod preces Partner Programm kontekstā. Tā atgādina, ka saskaņā ar Regulas 2022/2065 3. panta i) punktu tiešsaistes platforma ir “mitināšanas pakalpojums, kurš pēc pakalpojuma saņēmēja pieprasījuma uzglabā un izplata informāciju sabiedrībā [..]”. Runa ir par šīs regulas 3. panta g) punktā minēto starpniecības pakalpojumu apakškategoriju.
Tiesa konstatē, ka Partner Programm kontekstā Zalando SE izmanto trešo personu – pārdevēju informāciju, lai tirgotu to preces, it īpaši to attēlus un aprakstus. Lai gan prasītāja var mainīt to noformējumu vai papildināt tos, šāds apstāklis neliek apšaubīt faktu, ka šī informācija vismaz daļēji nāk no minētajiem pārdevējiem. Proti, nedz no Regulas 2022/2065, nedz no Direktīvas 2000/31 (
4
), kas ar to grozīta, neizriet, ka informācijas uzglabāšana un izplatīšana šīs regulas 3. panta i) punkta izpratnē izslēgtu tādas informācijas uzglabāšanu un izplatīšanu, kuras noformējumu tiešsaistes platformas nodrošinātājs būtu mainījis vai papildinājis.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa norāda, ka jēdziens “informācija” attiecībā uz mitināšanas pakalpojumiem Direktīvas 2000/31 izpratnē jāsaprot plaši. Tādējādi prasītāja var paziņot informāciju, kas nāk no trešām personām – pārdevējiem, mainot to tekstu redakciju, lai tā atbilstu tās komercprasībām, kuru mērķis ir vienīgi “nodrošināt unikālu iepirkšanas pieredzi, kas atšķiras no pieredzes, ko var iegūt pie konkurentiem”.
Vispārējā tiesa atgādina arī, ka dati par trešo personu – pārdevēju tirgoto preču piedāvājumiem ir “informācija”, kas it īpaši izriet no Regulā 2022/2065 ietvertā jēdziena “nelikumīgs saturs” definīcijas. No tā izriet (
5
), ka šis jēdziens ietver “informāciju” par nelikumīgu preču pārdošanu vai pakalpojumu sniegšanu, it īpaši par neatbilstošu vai viltotu preču pārdošanu vai preču pārdošanu vai pakalpojumu sniegšanu, pārkāpjot patērētāju aizsardzības jomas tiesību aktus. Tālab vienkārša atsauce uz preci pārdošanas nolūkā var būt nelikumīgs saturs, it īpaši, ja šī prece ir nelikumīga, un tādējādi tā uzskatāma par informāciju minētās regulas izpratnē. No tā izriet, ka trešo personu – pārdevēju preču piedāvājumi Partner Programm kontekstā jāuzskata par pakalpojuma saņēmēju sniegtu informāciju šīs pašas regulas 3. panta i) punkta izpratnē.
Vispārējā tiesa piebilst, ka, pretēji prasītājas apgalvotajam, Tiesas judikatūra par atbrīvojumiem no atbildības, kas varētu būt Direktīvas 2000/31 14. pantā minētajiem mitināšanas pakalpojumu sniedzējiem, neļauj precizēt jēdzienu “starpniecības pakalpojums” Regulas 2022/2065 3. panta g) punkta izpratnē.
Proti, Direktīvas 2000/31 14. pantā paredzēts, ka mitināšanas pakalpojumu sniedzējs nav atbildīgs par informāciju, kas tiek uzglabāta pēc pakalpojuma saņēmēja pieprasījuma, it īpaši tad, ja tas faktiski nezina par “nelikumīgu darbību vai informāciju”.
Spriedumā L’Oréal u.c. (
6
) Tiesa ir skaidri nospriedusi – lai pakalpojuma internetā sniedzējs ietilptu Direktīvas 2000/31 14. panta piemērošanas jomā, ir “būtiski, lai viņš būtu “starpnieka [starpniecības] pakalpojuma sniedzējs” darbībai tādā nozīmē, kādu šīs direktīvas II nodaļas 4. iedaļā ir domājis likumdevējs”. Tādējādi tā nosprieda, ka pakalpojuma internetā sniedzējs nav šāds starpniecības pakalpojuma sniedzējs, ja tam tā vietā, lai šo pakalpojumu sniegtu neitrāli ar tīri tehniskas un automātiskas klientu sniegtās informācijas apstrādes palīdzību, ir aktīva loma, kas tam ļauj būt informētam par uzglabāto informāciju vai to pārbaudīt. Tālab, ierobežojot jēdzienu “starpniecības pakalpojumu sniedzējs”, Tiesa arī vēlējās ierobežot to atbrīvojumu no atbildības apjomu, kurus varēja izmantot aplūkotie pakalpojumu sniedzēji. Papildus Tiesa atsaucās uz spriedumu Google France un Google (
7
), lai definētu jēdzienu “starpniecības pakalpojumu sniedzējs” Direktīvas 2000/31 II nodaļas 4. iedaļas izpratnē. Tomēr no minētā sprieduma izriet, ka šī jēdziena interpretācija ir balstīta uz šīs direktīvas 42. apsvērumu, saskaņā ar kuru “izņēmumi no [it īpaši šīs direktīvas 14. pantā] radītajām saistībām attiecas vienīgi uz gadījumiem, kad informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzēju darbība ir ierobežota līdz darbības tehniskajam procesam”, precizējot, ka “šīs darbības ir tikai tehniskas, automātiskas un pasīvas”.
No tā izriet, ka Tiesas sniegtā jēdziena “starpniecības pakalpojuma sniedzējs” interpretācija ir ierobežota “tādā nozīmē, kādu [šīs] direktīvas [2000/31] II nodaļas 4. iedaļā ir domājis likumdevējs” (
8
), un šo interpretāciju nevar izmantot, lai piemērotu Regulu 2022/2065, kurā paredzēts savs atbildības režīms. Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka ar minētās regulas 89. panta 1. punktu tika svītrota Tiesas interpretētā Direktīvas 2000/31 II nodaļas 4. iedaļa.
Bez tam, pretēji prasītājas apgalvotajam, likumdevējs nav norādījis, ka jēdziens “starpniecības pakalpojumi”, ko Tiesa bija definējusi, atsaucoties uz Direktīvas 2000/31 42. apsvērumu, nolūkā piemērot Regulu 2022/2065, būtu jāsaglabā.
Otrām kārtām, Vispārējā tiesas konstatē, ka no Regulas 2022/2065 3. panta p) punkta izriet – lai pakalpojuma saņēmēju kvalificētu par aktīvu tiešsaistes platformas saņēmēju, tam jābūt tikai kontaktam ar šo platformu, tostarp, saņemot informāciju, kas tiek mitināta tiešsaistes platformā un izplatīta, izmantojot tās tiešsaistes saskarni. Tomēr tā norāda, ka preces, ko pārdod gan prasītāja, gan trešās personas – pārdevēji, var tikt uzrādītas vienā un tajā pašā interneta lapā. Tā konstatē arī, ka patērētāji var iepazīties ar informāciju par precēm, kuras tirgo tikai trešās personas – pārdevēji, pirms tie galu galā izvēlas iegādāties citu preci, ko prasītāja pārdod tieši. Tā kā prasītāja apgalvo, ka no 83,341 miljona cilvēku, kas tika ņemti vērā, lai aprēķinātu VSM, tā nespēja nošķirt tos, kuri faktiski saņēma trešo personu – pārdevēju sniegto informāciju, no tiem, kuri šādu informāciju nesaņēma, Vispārēja tiesa nospriež, ka Komisija pamatoti uzskatīja, ka visas minētās personas faktiski saņēma šo informāciju.
Trešām kārtām, attiecībā uz argumentāciju par tiesiskās drošības principa pārkāpumu Regulas 2022/2065 neprecizitātes dēļ, pirmkārt, Vispārējā tiesa norāda, ka Zalando SE pamatojas uz Regulas 2022/2065 2. panta 1. punkta vācu valodas versiju, no kuras izriet, ka VSM aprēķinā bija jāņem vērā tikai tie aktīvie saņēmēji, kuru “Sitz” (adrese) atrodas Savienībā. Šajā ziņā tā atgādina, ka Savienības tiesību normas interpretāciju nevar balstīt tikai uz tās formulējumu, kas izmantots vienā valodas versijā, un tas nevar būt prioritārs salīdzinājumā ar pārējām valodu versijām. Taču tā konstatē, ka no Regulas 2022/2065 2. panta 1. punkta citu valodu versijām izriet, ka nozīme ir tikai vietai, kurā atrodas aplūkotie pakalpojuma saņēmēji, kad tie saņem tiešsaistes platformā mitināto informāciju, neatkarīgi no viņu adreses vai pastāvīgās dzīvesvietas. Tādējādi tā secina, ka likumdevējam nebija jādefinē jēdziens “adrese” šīs tiesību normas piemērošanas nolūkā. Turklāt Vispārējā tiesa konstatē, ka Zalando SE bija pareizi interpretējusi minēto tiesību normu, lai aprēķinātu savas platformas VSM, jo tajā bija ņemta vērā tikai vieta, no kuras tika aplūkotas ar šo platformu saistītās tīmekļvietnes un lietotnes.
Otrkārt, Vispārējā tiesa noraida Zalando SE izvirzīto argumentu, kura mērķis ir pierādīt, ka Regula 2022/2065 ļauj pazemināt tiešsaistes platformu VSM, it īpaši, ja lietotāji atsakās izmantot sīkdatnes (cookies) vai konsultācijas veic boti. Tā norāda, ka no Regulas 2022/2065 77. apsvēruma izriet, ka tiešsaistes platformu nodrošinātājiem var nākties uzskaitīt botus, ja tie nespēj tos izslēgt bez turpmākas personas datu apstrādes un izsekošanas, kā arī vairākas reizes uzskaitīt vienu un to pašu aktīvo saņēmēju, lai gan mērķis, “ja iespējams”, ir tos uzskatīt tikai vienreiz. Tomēr tā uzskata, ka no šī apsvēruma nevar secināt, ka tiešsaistes platformu nodrošinātāji, aprēķinot VSM, varētu neņemt vērā atsevišķus aktīvos saņēmējus tāpēc, ka tie atsakās izmantot sīkdatnes un tāpēc ka boti nav jāuzskaita. Tālab lai gan nodrošinātājiem atbilstoši šai regulai noteiktos apstākļos var nākties paaugstināt tiešsaistes platformas VSM, ar to tiem savukārt nav atļauts pazemināt minēto skaitu. Minētajiem nodrošinātajiem tostarp jāizvēlas uzticama metode, lai izpildītu šo prasību. Prasītājas norādītais fakts, ka Regulas 2022/2065 33. panta 1. punktā ir atsauce uz [aktīvo pakalpojuma saņēmēju] VSM, nevis uz attiecīgās tiešsaistes platformas apmeklējumu vidējo skaitu mēnesī, nevar atspēkot šo secinājumu. Proti, šī tiesību norma, kā tā interpretēta, ņemot vērā minētās regulas 77. apsvērumu, neliek uzskaitīt visus apmeklējumus, bet tā var likt paaugstināt attiecīgās tiešsaistes platformas aktīvo saņēmēju skaitu.
Ceturtām kārtām, Vispārējā tiesa noraida prasītājas argumentāciju, ka ar Regulas 2022/2065 33. panta 1. punktu ir pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma princips, jo ņemts vērā tikai VSM, lai noteiktu par ļoti lielām tiešsaistes platformām, nevis attiecīgo tiešsaistes platformu veids vai risks, ko tās var radīt sabiedrībai.
Pirmkārt, Vispārējā Tiesa apgalvo – šajā ziņā jānorāda, ka Regulas 2022/2065 34. panta 1. punktā ir ietverts to sistēmisko risku saraksts, kurus var radīt ļoti lielas tiešsaistes platformas. Šajā gadījumā prasītāja neapstrīd, ka tirdzniecības vietas, it īpaši tās, kuru pārdevēji nav piedalījušies atlases procesā, var sekmēt bīstamu vai nelikumīgu preču tirdzniecību. Turklāt tas, ka tādi tirdzniecības vietu nodrošinātāji kā prasītāja līdz šim ir rūpīgi atlasījuši pārdevējus, kas darbojas to tirdzniecības vietās, neizslēdz, ka nākotnē šīs tirdzniecības vietas varētu atļaut šādu preču tirdzniecību nozīmīgai daļai Savienības iedzīvotāju, ja to VSM saglabātos vienāds vai lielāks par 45 miljoniem.
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa konstatē, ka tirdzniecības vietas kopumā var izplatīt nelikumīgu saturu salīdzinājumā ar preču pārdošanu un negatīvi ietekmēt pamattiesību uz Eiropas Savienības Pamattiesību Hartas 38. pantā noteikto augsta līmeņa patērētāju tiesību aizsardzību. No tā izriet, ka Savienības likumdevējs, uzskatot, ka tirdzniecības vietas varēja radīt sistēmiskus riskus Regulas 2022/2065 34. panta 1. punkta izpratnē, nav pieļāvis acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Papildus, pretēji bevh apgalvotajam, fakts, ka šī tiesību norma attiecas arī uz riskiem, kurus tirdzniecības vietas nevar radīt – pieņemot, ka tas ir pierādīts –, neliecina par to, ka tirdzniecības vietas nerada nevienu no šajā tiesību normā minētajiem riskiem.
Otrkārt, tas, ka Komisija ir ņēmusi vērā tiešsaistes platformu veidu un riskus, ko tās var radīt, lai tās noteiktu par ļoti lielām tiešsaistes platformām, padarītu šo procesu ilgu un dārgu. Tādējādi Vispārējā tiesa norāda, ka prasītājas minētie “kvalitatīvie” kritēriji varēja aizkavēt Regulas 2022/2065 33. panta 1. punktā paredzēto pienākumu izpildi un liegt Komisijai daļu no tās resursiem, kas nepieciešami, lai tā varētu veikt uzdevumus, kuri tai uzticēti ar šo regulu. Tāpēc jāuzskata, ka šādi kritēriji neļauj sasniegt minētos mērķus tikpat efektīvi kā VSM kritērijs.
Šādos apstākļos jānorāda, ka VSM kritērijs, lai tiešsaistes platformu atzītu par ļoti lielu tiešsaistes platformu, nešķiet acīmredzami nepiemērots Regulas 2022/2065 mērķu sasniegšanai.
(
1
)	Komisijas 2023. gada 25. aprīļa Lēmums C(2023) 2727 final (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2022/2065 (2022. gada 19. oktobris) par digitālo pakalpojumu vienoto tirgu un ar ko groza Direktīvu 2000/31/EK (Digitālo pakalpojumu akts) (OV 2022, L 277, 1. lpp.).
(
3
)	Šīs regulas 77. apsvērums un 3. panta b) un p) punkts.
(
4
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2000/31/EK (2000. gada 8. jūnijs) par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (OV 2000, L 178, 1. lpp.).
(
5
)	Regulas 2022/2065 3. panta h) punkts, interpretējot kopsakarā ar tās 12. apsvērumu.
(
6
)	2011. gada 12. jūlija spriedums L’Oréal u.c. (C‑324/09, EU:C:2011:474, 112. un 113. punkts).
(
7
)	2010. gada 23. marta spriedums Google France un Google (no C‑236/08 līdz C‑238/08, EU:C:2010:159, 112.–116. punkts).
(
8
)	2011. gada 12. jūlija spriedums L’Oréal u.c. (C‑324/09, EU:C:2011:474, 112. punkts).