62023CC0395
ĢENERĀLADVOKĀTA ŽANA RIŠĀRA DELATŪRA[JEAN RICHARD DE LA TOUR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2024. gada 28. novembrī (
1
)
Lieta C‑395/23 [Anikovi] (
i
)
E. M. A.,
E. M. A.,
M. I. A.
(Sofiyski rayonen sad (Sofijas rajona tiesa, Bulgārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās – Regula (ES) 2019/1111 – Piemērošanas joma – Tiesas atļauja nepilngadīgajiem piederoša nekustamā īpašuma pārdošanai – Divpusējs nolīgums starp Bulgārijas Republiku un Krievijas Federāciju – Jurisdikcija
I. Ievads
1.
Sofiyski rayonen sad (Sofijas rajona tiesa, Bulgārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu tika iesniegts sevišķās tiesāšanās kārtībā, ko ierosinājušas divas nepilngadīgas Krievijas valstspiederīgās, rīkojoties ar savas Vācijā dzīvojošas mātes piekrišanu, lai iegūtu atļauju pārdot daļas, kas katrai no viņām pieder trijos nekustamajos īpašumos, kuri atrodas Bulgārijā.
2.
Iesniedzējtiesa jautā Tiesai par savas starptautiskās jurisdikcijas piesaisti šo nekustamo īpašumu atrašanās vietai, kas it īpaši izriet no Bulgārijas Tautas Republikas un Padomju Sociālistisko Republiku Savienības līguma par tiesisko palīdzību civillietās, ģimenes lietās un krimināllietās (
2
), kurš noslēgts pirms Bulgārijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai. Šī tiesa vēlas noskaidrot, kā šī līguma piemērošana mijiedarbojas ar Savienības tiesībām, it īpaši ar Regulu (ES) 2019/1111 (
3
), ja tiek uzskatīts, ka tiesvedība pamatlietā attiecas uz vecāku atbildības jomu.
3.
Tiesa jau ir definējusi vecāku atbildības jēdziena aprises mantiska rakstura jautājumos, kuri saistīti ar nepilngadīgajiem. Savukārt tai nav bijusi iespēja lemt par to divpusējo nolīgumu sekām, kurus šajā pašā jomā dalībvalstis ir noslēgušas ar trešām valstīm pirms to pievienošanās Savienībai, lai gan saistība starp Briseles IIb regulu un šādiem nolīgumiem šajā regulā nav ietverta īpašās tiesību normās.
4.
Ņemot vērā gan to dalībvalstu skaitu, kurām vēl ir saistoši nolīgumi, kuru saturs ir līdzīgs Krievijas un Bulgārijas līguma saturam, gan to, ka atkal var rasties situācijas, kurās īpašumi, kas atrodas Bulgārijā, pieder nepilngadīgajiem no Krievijas, būtiska nozīme ir jautājumam, vai ar šiem nolīgumiem tiek izdarīta atkāpe no Briseles IIb regulas, un, ja tas tā ir, kādos apstākļos.
5.
Tādējādi izskatāmā lieta dod Tiesai iespēju atgādināt, ka attiecībās starp dalībvalstīm un trešām valstīm ir jāpiemēro principi, kas noteikti LESD 351. pantā. Tādēļ šajā ziņā jurisdikcijas noteikuma, kas izriet no divpusēja nolīguma, nesaderība ar šādu noteikumu, kas paredzēts Briseles IIb regulā, ir jāizvērtē saskaņā ar kritērijiem, kuri vēl ir jānosaka. Pierādīšu, kā šie kritēriji var izrietēt no interpretācijas pēc analoģijas ar interpretāciju, kādu Tiesa ir izmantojusi savā judikatūrā, kura attiecas uz dažām regulām civiltiesiskās sadarbības jomā un kurā kā to nepiemērošanas robeža ir noteikts ierobežojums, kas saistīts ar principu, kuri ir šīs sadarbības pamatā, aizskārumu.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
1. LESD
6.
LESD 351. panta pirmajā un otrajā daļā ir noteikts:
“Līgumi neietekmē tiesības un pienākumus, ko uzliek nolīgumi, kurus pirms 1958. gada 1. janvāra un – attiecībā uz kandidātvalstīm – pirms to pievienošanās dienas viena vai vairākas dalībvalstis, no vienas puses, noslēgušas ar vienu vai vairākām trešām valstīm, no otras puses.
Ja minētie nolīgumi nesader ar Līgumiem, attiecīgā dalībvalsts vai attiecīgās dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai novērstu konstatēto nesaderību. Vajadzības gadījumā dalībvalstis šajā sakarā sniedz savstarpēju palīdzību un vienojas par kopēju attieksmi.”
2. Briseles IIb regula
7.
Briseles IIb regulas 91. apsvērumā paredzēts:
“Jāatgādina, ka nolīgumiem ar vienu vai vairākām trešām valstīm, kurus kāda dalībvalsts noslēgusi pirms dienas, kad tā pievienojusies Savienībai, piemēro LESD 351. pantu.”
8.
Šīs regulas 1. panta “Darbības joma” 1. punkta b) apakšpunktā un 2. punkta e) apakšpunktā ir noteikts, ka to piemēro civillietās par vecāku atbildības iegūšanu, īstenošanu, deleģēšanu, ierobežošanu vai izbeigšanu, it īpaši ietverot bērna aizsardzības pasākumus, kas saistīti ar bērna īpašuma pārvaldīšanu, saglabāšanu vai atsavināšanu.
9.
Minētās regulas 7. panta “Vispārējā jurisdikcija” 1. punktā noteikts:
“Dalībvalsts tiesām ir jurisdikcija lietās par vecāku atbildību par bērnu, kura pastāvīgā dzīvesvieta brīdī, kad tiesā ir celta prasība, ir attiecīgajā dalībvalstī.”
10.
Briseles IIb regulas VIII nodaļā, kurā ietverts 94.–99. pants, ir reglamentēta šīs regulas saistība ar citiem aktiem.
11.
Minētās regulas 94. panta 2. punktā ir aplūkotas 1931. gada 6. februāra konvencijas, kurā ietverti starptautisko privāttiesību noteikumi par laulību, adopciju un aizbildnību, kā arī tās nobeiguma protokola, kuri noslēgti starp atsevišķām dalībvalstīm (Dānijas Karaliste (
4
), Somijas Republika, kā arī Zviedrijas Karaliste) un trešām valstīm (Islandes Republika un Norvēģijas Karaliste), sekas.
12.
Saskaņā ar Briseles IIb regulas 98. panta “Piemērojamības joma” 2. punktu:
“Konvencijas, kas minētas šīs regulas 95. līdz 97. pantā, jo īpaši 1980. gada [ (
5
)] un 1996. gada [ (
6
)] Hāgas konvencijas, joprojām ir spēkā atbilstoši šīs regulas 95. līdz 97. pantam to dalībvalstu starpā, kuras ir to līgumslēdzējas puses.”
13.
Šīs regulas 99. pantā ir reglamentēta tās saistība ar divpusējiem līgumiem, kas noslēgti starp dažām Savienības dalībvalstīm (Spānijas Karaliste, Itālijas Republika, Maltas Republika un Portugāles Republika) un Svēto Krēslu.
B.
Krievijas un Bulgārijas līgums
14.
Krievijas un Bulgārijas līguma 25. pantā paredzēts:
“1.   Tiesiskās attiecības starp vecākiem un bērniem nosaka tās Līgumslēdzējas puses tiesību akti, kuras teritorijā ir viņu kopīgā dzīvesvieta.
[..]
6.   Lēmumu pieņemšana par 1., 2., 3., 4. un 5. punktā minētajām tiesiskajām attiecībām ir tās Līgumslēdzējas puses iestāžu jurisdikcijā, kuras valstspiederīgais ir bērns vai kuras teritorijā bērnam ir domicils vai dzīvesvieta.”
15.
Šī līguma 30. panta “Tiesisku darījumu veidi” 2. punktā ir noteikts:
“Tiesiskā darījuma par nekustamo īpašumu veids tiek noteikts saskaņā ar tās Līgumslēdzējas puses tiesību aktiem, kuras teritorijā atrodas nekustamais īpašums.”
C.
Bulgārijas tiesības
16.
Zakon za zadalzheniata i dogovorite (Likums par saistībām un līgumiem) (
7
) 18. pantā noteikts:
“Līgumi par īpašumtiesību nodošanu vai citu lietu tiesību uz nekustamo īpašumu nodibināšanu tiek noslēgti ar notariālu aktu.”
17.
Grazhdanski protsesualen kodeks (Civilprocesa kodekss) (
8
) 586. panta 1. punktā paredzēts:
“Sastādot notariālu aktu par īpašumtiesību nodošanu vai citu lietu tiesību uz nekustamo īpašumu nodibināšanu, nodošanu, mainīšanu vai izbeigšanu, notārs pārbauda, vai persona, kas nodod tiesības, ir nekustamā īpašuma īpašnieks un vai ir izpildīti tiesiskā darījuma īpašie nosacījumi.”
18.
Saskaņā ar Semeen kodeks (Ģimenes tiesību kodekss) (
9
) 130. panta 3. punktu:
“Darbības, lai atsavinātu nekustamo īpašumu, kustamo īpašumu formāla tiesiskā darījuma veidā, ieguldījumus un vērtspapīrus, kas pieder bērnam, var veikt ar bērna faktiskās dzīvesvietas Rayonen sad [rajona tiesa] atļauju, ar nosacījumu, ka atsavināšana nav pretrunā bērna labākajām interesēm.”
III. Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi
19.
Divas nepilngadīgas Krievijas valstspiederīgās (
10
), kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir Vācijā, ar savas mātes piekrišanu vēlas pārdot teorētiskās īpašumtiesību daļas, kas tām – tāpat kā mātei – pieder trīs Bulgārijā esošos nekustamajos īpašumos, un pārdošanas cena ir jāpārskaita uz diviem bērnu bankas kontiem Vācijā.
20.
Sofiyski rayonen sad (Sofijas rajona tiesa), kurai saskaņā ar sevišķās tiesāšanās kārtību ir vai nav jāatļauj šī īpašumtiesību nodošana, lai tā tiktu apliecināta ar notariālu aktu, šaubās par savu starptautisko jurisdikciju.
21.
Šī tiesa norāda, ka līdzīgos apstākļos Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa, Bulgārija) Bulgārijas tiesu jurisdikciju ar piesaisti nekustamā īpašuma atrašanās vietai ir balstījusi uz tiesību normām, kurās ir noteikti piemērojamie tiesību akti lietu tiesību iegūšanas gadījumā, proti, uz Kodeks na mezhdunarodnoto chastno pravo (Starptautisko privāttiesību kodekss) (
11
) 65. panta 1. punktu un uz Krievijas un Bulgārijas līguma 30. panta 2. punktu. Tā piebilst, ka šajā pašā nozīmē un tieši pamatlietā Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa, Bulgārija) ir izmantojusi šo jurisdikcijas kritēriju un nospriedusi, ka Briseles IIb regula nav piemērojama, atsaucoties uz Regulas (EK) Nr. 593/2008 (
12
) 4. panta 1. punkta c) apakšpunktu. Tomēr iesniedzējtiesa uzskata – tā kā šajā tiesību normā ir noteikti piemērojamie tiesību akti, nevis starptautiskā jurisdikcija, lai izskatītu lietu, šis nolēmums ir balstīts uz Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (
13
) 24. panta 1. punktu.
22.
Līdz ar to iesniedzējtiesa jautā par šīs tiesību normas un Briseles IIb regulas lietās par vecāku atbildību piemērošanas jomu, kā arī par Krievijas un Bulgārijas līguma, kas Briseles IIb regulā nav minēts kā atkāpe no tās, sekām.
23.
Šādos apstākļos Sofiyski rayonen sad (Sofijas rajona tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Briseles IIb regulas] 1. panta 2. punkta e) apakšpunkta piemērošanas joma ietver arī sevišķās tiesāšanās kārtībā izskatāmas lietas par tiesas atļaujas sniegšanu atsavināt, piemēram, pārdodot, nekustamos īpašumus vai nekustamo īpašumu kopīpašuma daļas, kas pieder bērnam?
2)
Saskaņā ar kuras regulas noteikumiem tiek noteikta Eiropas Savienības dalībvalsts tiesas starptautiskā jurisdikcija sevišķās tiesāšanās kārtībā izskatāmās lietās par tiesas atļaujas sniegšanu atsavināt, piemēram, pārdodot, nekustamos īpašumus vai nekustamo īpašumu kopīpašuma daļas, kas pieder bērnam: atbilstoši [Briseles IIb regulas] 7. panta 1. punktam – tās vietas tiesa, kurā ir bērna pastāvīgā dzīvesvieta, – vai atbilstoši [Romas I regulas] 4. panta 1. punkta c) apakšpunktam vai [Regulas Nr. 1215/2012] 24. panta 1. punktam – tās vietas tiesa, kurā atrodas nekustamais īpašums?
3)
Vai [Briseles IIb regulas] noteikumus aizstāj divpusējs starptautisks nolīgums starp dalībvalsti ([Bulgārijas Republiku]) un trešo valsti (Padomju Savienību vai Krievijas Federāciju), kas tika noslēgts pirms dalībvalsts pievienošanās [..] Savienībai, ja šis starptautiskais nolīgums nav norādīts [šīs] regulas VIII nodaļā?”
24.
Rakstveida apsvērumus iesniedza prasītājas pamatlietā, Spānijas un Ungārijas valdības, kā arī Eiropas Komisija.
25.
Pēc Komisijas rakstveida apsvērumu iesniegšanas iesniedzējtiesa papildināja savu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, precizējot, ka gadījumā, ja pamatlietā aplūkojamā situācija ietilptu Briseles IIb regulas piemērošanas jomā, tās 16. pantu nevarētu piemērot, pamatojoties uz to, ka galveno procedūru par atļauju rīkoties ar attiecīgo nepilngadīgo īpašumu īsteno notārs.
26.
2024. gada 12. septembra tiesas sēdē prasītājas pamatlietā, Spānijas valdība un Komisija sniedza savus mutvārdu apsvērumus un atbildēja uz Tiesas jautājumiem mutvārdu atbildes sniegšanai.
IV. Juridiskā analīze
27.
Iesniedzējtiesa, kas ir Bulgārijas tiesa, saistībā ar tajā ierosināto tiesvedību būtībā vēlas noskaidrot, vai starptautiskās jurisdikcijas jomā pastāv tiesību normu kolīzija starp Savienības tiesībām un Krievijas un Bulgārijas līgumu, ko Bulgārijas Republika noslēgusi pirms tās pievienošanās Savienībai. Apstiprinošas atbildes gadījumā šī tiesa jautā par šo normu savstarpējo mijiedarbību.
28.
Līdz ar to iesaku Tiesai izvērtēt kopā pirmo un otro prejudiciālo jautājumu, jo to mērķis ir noskaidrot, kura regula (Regula Nr. 1215/2012 vai Briseles IIb regula) ir piemērojama izskatāmajā lietā, lai noteiktu tiesu, kam ir starptautiskā jurisdikcija, un pēc tam izskatīt trešo prejudiciālo jautājumu, kura priekšmets ir šīs pēdējās minētās regulas saistība ar citiem divpusējiem instrumentiem, kas tajā nav minēti.
29.
Vispirms, tā kā Tiesai ir jāizskata lieta sevišķās tiesāšanās kārtībā, precizēšu, kas pamato iespējamo šaubu par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību kliedēšanu.
A.
Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību sevišķās tiesāšanās kārtībā
30.
Iesniedzējtiesā sevišķās tiesāšanās kārtībā ir iesniegts pieteikums par atļaujas izsniegšanu, lai pārdotu nepilngadīgām personām piederošus īpašumus.
31.
Ir taisnība, ka tajā netiek izskatīts strīds starp pusēm (
14
) ne pirmajā instancē, ņemot vērā pieteikuma priekšmetu, ne pēc pārsūdzības par nolēmumu, kas pieņemts sevišķās tiesāšanās kārtībā (
15
).
32.
Tomēr, kā tas tika apstiprināts tiesas sēdē, šī tiesa īsteno tiesas funkcijas tādējādi, ka tajā nav vērsušies tikai tādēļ, lai reģistrētu pušu vienošanos (
16
), un tai ir jāveic vērtējums nolēmumā, kuru var pārsūdzēt (
17
).
33.
Proti, pirmkārt, minētā tiesa lemj par pieteikumu par atļauju nepilngadīgām personām pārdot nekustamos īpašumus saskaņā ar Ģimenes tiesību kodeksa 130. panta 3. punktu atbilstoši viņu labākajām interesēm (
18
), lai sagatavotu notariālu pārdošanas aktu, kā tas ir paredzēts Likuma par saistībām un līgumiem 18. pantā.
34.
Turklāt jāņem vērā, ka sevišķās tiesāšanās kārtībā pieņemts nolēmums ietilpst Briseles IIb regulas IV nodaļas piemērošanas jomā, jo tas nav ticis skaidri izslēgts no jēdziena “lēmums” definīcijas, kas ietverta šīs regulas 2. panta 1. punktā, un tajā ir ietverti lēmumi, kuri nav ieguvuši res judicata spēku (
19
).
35.
Līdz ar to, kā izklāsta Hélène Gaudemet-Tallon un Marie-Élodie Ancel saistībā ar līdzvērtīgu jēdziena “spriedums” definīciju Regulas Nr. 1215/2012 2. panta a) punktā, ir jānošķir divu veidu bezstrīdus tiesvedības akti, proti, “akti, ar kuriem tiek veikta vienīgi paziņošana” un “sevišķās tiesāšanās kārtībā pieņemti nolēmumi”, kuros tiesa, “neizskatot “strīdu starp pusēm”, tomēr pauž savu gribu” (
20
).
36.
Otrkārt, norādīšu, ka iepriekšējās lietās mantošanas jomā, kuras attiecas uz nepilngadīgajiem, Tiesa ir atbildējusi uz lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu par starptautisko jurisdikciju saistībā ar sevišķās tiesāšanās kārtību, kas ir līdzīga tai, kāda ir izskatāmajā lietā (
21
).
37.
Līdz ar to uzskatu, ka iesniedzējtiesas, kas lemj par sevišķās tiesāšanās kārtībā izskatāmu lietu un jautā par savu starptautisko jurisdikciju, lūgums ir pieņemams ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādus jau ir atzinusi Tiesa.
38.
Tādēļ, lai atbildētu uz šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kura mērķis ir noskaidrot, kā Krievijas un Bulgārijas līgumu sasaistīt ar Savienības tiesībām, vispirms ir jākliedē jebkādas šaubas par regulu jurisdikcijas jomā, kura būtu piemērojama (
22
).
B.
Par Briseles IIb regulas piemērojamību
39.
Atbildot uz iesniedzējtiesas jautājumiem, kas balstīti tikai uz 2015. gada 6. oktobra sprieduma Matoušková (
23
) atgādinājumu, ierosinu Tiesai pēc analoģijas piemērot principiālo risinājumu, kuru tā ir izmantojusi spriedumā Schneider.
40.
Lietā, kurā tika pasludināts šis spriedums, Bulgārijas iesniedzējtiesai bija iesniegts pieteikums par atļauju pārdot nekustamo īpašumu, kurš kā kopīpašums pieder aizgādnībā esošai personai (
24
). Tiesa ir atzinusi, ka šī tiesas atļauja ir personas, kurai nodibināta aizgādnība, aizsardzības pasākums, ko tiesību akts prasa tāpēc, ka šai personai pašai vairs nav pilnvaru rīkoties ar savu nekustamo īpašumu, un ka šāda atļauja tiek piešķirta tikai tad, ja attiecīgā nekustamā īpašuma atsavināšana ir veikta aizsargājamās personas interesēs (
25
).
41.
Tiesa no tā ir secinājusi, ka pieteikums atļaujas izsniegšanai tieši attiecas uz atbilstošās fiziskās personas tiesībspēju un rīcībspēju Regulas (EK) Nr. 44/2001 (
26
) 1. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, kurā šis jautājums ir izslēgts no minētās regulas materiālās piemērošanas jomas. Tiesa ir uzsvērusi nošķīrumu, kāds ir jāveic starp šādu tiesvedību un tiesvedību, kuras priekšmets ir ““lietu tiesības saistībā ar nekustamo īpašumu” Regulas Nr. 44/2001 22. panta 1. punkta izpratnē”, ciktāl šīs pēdējās minētās tiesvedības mērķis it īpaši ir noteikt nekustamā īpašuma platību, sastāvu, īpašumtiesības vai valdījumu (
27
).
42.
Tādas pašas tiesību normas ir ietvertas Regulas Nr. 1215/2012 1. panta 2. punkta a) apakšpunktā un 24. panta 1. punktā.
43.
Attīstot tālāk spriedumu Schneider, Tiesa ir nospriedusi, ka tiesas atļauja, ko nepilngadīgas personas likumiskie pārstāvji lūdz mantošanas procesa ietvaros, ir uzskatāma par bērna aizsardzības pasākumu, kas saistīts ar viņa īpašuma pārvaldīšanu, saglabāšanu vai atsavināšanu, īstenojot aizgādības tiesības, Regulas (EK) Nr. 2201/2003 (
28
) 1. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 2. punkta e) apakšpunkta izpratnē. Tādas pašas tiesību normas ir ietvertas Briseles IIb regulā, ar kuru iepriekš minētā regula ir atcelta.
44.
Šajā gadījumā šis pamatojums ir piemērojams pamatlietā, jo nepilngadīgo prasītāju pastāvīgā dzīvesvieta ir noteikta Vācijā un jautājumam par jurisdikciju ir pārrobežu ietekme, jo tas ietver gan Vācijas tiesu, gan Bulgārijas tiesu.
45.
Līdz ar to ierosinu Tiesai atbildēt iesniedzējtiesai, kura vēlas rast savas starptautiskās jurisdikcijas piesaistes pārdodamo nekustamo īpašumu atrašanās vietai pamatojumu, ka ir izslēgta Regulas Nr. 1215/2012 24. panta 1. punkta piemērošana.
46.
Tā kā tiesvedība, kas ierosināta šajā tiesā, ietilpst Briseles IIb regulas piemērošanas jomā un tai nav jurisdikcijas nepilngadīgo personu, kuras ir prasītājas pamatlietā, dzīvesvietas dēļ, kas ir šīs regulas 7. panta 1. punktā noteiktais kritērijs, minētajai tiesai ir jāpārliecinās, ka tās jurisdikcija nevar izrietēt no citu minētās regulas normu piemērošanas (
29
). Šī pārbaude tiks izmantota, lai apstiprinātu vai neapstiprinātu no Krievijas un Bulgārijas līguma, kā to ir interpretējusi Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa), izrietošu normu konflikta esamību (
30
).
47.
Šajā nozīmē Komisija uzskata, ka iesniedzējtiesas jurisdikcija varētu būt balstīta uz Briseles IIb regulas 16. panta 1. punktu, uzskatot, ka tā lemj par saistītu jautājumu (
31
). Tomēr iesniedzējtiesa ir informējusi Tiesu, ka tas tā nav (
32
). Konstatēju, ka vienīgā uzsāktā tiesvedība ir tā, kas ierosināta šajā tiesā (
33
). Tādējādi, tā kā neviens no Savienības likumdevēja paredzētajiem nosacījumiem nav izpildīts (
34
), piekrītu iebildēm par šī 16. panta piemērojamību, kuras tiesas sēdē ir paudusi Spānijas valdība.
48.
Savukārt, manuprāt, ir jānoskaidro, vai citu Briseles IIb regulas normu piemērošana ļauj izvairīties no jebkādas nesaskaņotības ar Krievijas un Bulgārijas līgumu, no kura izriet iesniedzējtiesas starptautiskā jurisdikcija.
49.
Šajā ziņā norādīšu, ka gan Krievijas un Bulgārijas līguma 1. panta 2. punktā, gan Briseles IIb regulas 10. pantā ir paredzēts, ka tiesas jurisdikciju var pamatot ar lietas dalībnieku, kuri tajā ir vērsušies, izvēli (
35
).
50.
Proti, jāuzsver, ka Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa) nolēmumā, kuru minējusi iesniedzējtiesa un kurš pievienots Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem, lai pamatotu attiecīgās Bulgārijas tiesas jurisdikciju, ir atsauce uz šo 1. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru vienas līgumslēdzējas valsts valstspiederīgajiem ir tiesības brīvi un bez ierobežojumiem vērsties citas līgumslēdzējas valsts tiesās, kurām ir jurisdikcija civillietās, ģimenes lietās un krimināllietās. Viņi var ierasties tajās un iesniegt pieteikumus, kā arī prasības ar tādiem pašiem nosacījumiem kā šīs līgumslēdzējas valsts valstspiederīgajiem. Tiesas sēdē tika apstiprināts, ka šo jurisdikcijas kritēriju piemēro vairākas Bulgārijas tiesas.
51.
Līdz ar to, tātad pieņemot, ka iesniedzējtiesa konstatē atbilstības neesamību starp Krievijas un Bulgārijas līgumu, kas saskaņā ar Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa) judikatūru pamato tās jurisdikciju, un Briseles IIb regulu, Tiesai ir jāprecizē, vai un kādos apstākļos tiesības un pienākumus, kuri izriet no šī līguma, ietekmē šī regula.
C.
Par trešo jautājumu, kas attiecas uz Bulgārijas tiesas jurisdikciju, kura ir balstīta uz divpusēju līgumu, kas noslēgts ar trešo valsti
52.
Atgādinu, ka šis jautājums, kura mērķis ir noteikt, kādos apstākļos Krievijas un Bulgārijas līgumu neietekmē Briseles IIb regula, ir balstīts uz šādiem diviem konstatējumiem:
–
atbilstoši valsts judikatūrai, it īpaši saskaņā ar šī līguma noteikumiem, Bulgārijas tiesas, kurā iesniegts pieteikums par nepilngadīgā īpašuma aizsardzību, starptautiskā jurisdikcija nav bērna pastāvīgās dzīvesvietas tiesas jurisdikcija, un
–
Briseles IIb regulas VIII nodaļā nav ietverta neviena tiesību norma par sekām, kādas ir divpusējiem nolīgumiem, kurus dalībvalstis noslēgušas ar trešām valstīm, izņemot Svēto Krēslu, pirms to pievienošanās Savienībai.
53.
Attiecībā uz pirmo konstatējumu norādīšu, ka iesniedzējtiesa atsaucas uz Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa) 2015. gada 2. jūnija nolēmumu lietā, kas attiecas uz nepilngadīgajiem no Krievijas (
36
). Tā kā Krievijas un Bulgārijas līgumā nav skaidra noteikuma par nepilngadīgā īpašuma aizsardzību, kritērijs, ar kuru nosaka tiesu, kam ir starptautiskā jurisdikcija, ir ticis izsecināts no tiesību aktiem, kas piemērojami tiesisko darījumu veidam. Kombinējot Ģimenes tiesību kodeksa 130. panta 3. punkta un Civilprocesa kodeksa 586. panta 1. punkta, kā arī Krievijas un Bulgārijas līguma 30. panta, kurā – tāpat kā Starptautisko privāttiesību kodeksa 65. panta 1. punktā – ir norādīti īpašuma atrašanās vietas tiesību akti, piemērošanu (
37
), Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa) savu nolēmumu ir pamatojusi ar šo īpašo valsts tiesisko regulējumu, kurā paredzēts, ka, lai sagatavotu nepilngadīgas personas īpašuma atsavināšanas aktu, notāram ir jāsaņem iepriekšēja tiesas atļauja. Citiem vārdiem, ir ticis nospriests, ka šīs īpašās juridiskās prasības pamato atkāpi no vispārīgā noteikuma par bērna dzīvesvietas tiesas jurisdikciju, kurš paredzēts valsts tiesībās (
38
) un kurš sakrīt ar tiesību aktiem, kas piemērojami vecāku un bērnu attiecībām saskaņā ar Krievijas un Bulgārijas līguma 25. panta 1. punktu. Tādējādi tiek nodrošināta konsekvence starp nekustamā īpašuma pārdošanai piemērojamiem tiesību aktiem un starptautisko jurisdikciju.
54.
Attiecībā uz otro konstatējumu norādīšu, ka iesniedzējtiesa nav atsaukusies nedz uz Briseles IIb regulas 91. apsvērumu, kurā ir atgādināts, ka “nolīgumiem ar vienu vai vairākām trešām valstīm, kurus kāda dalībvalsts noslēgusi pirms dienas, kad tā pievienojusies Savienībai, piemēro LESD 351. pantu” (
39
), nedz arī uz kādām grūtībām analizēt Tiesas judikatūru šajā jomā.
55.
Tādējādi Tiesa varētu tikai atbildēt, ka saskaņā ar šī panta pirmo daļu tiesības un pienākumus, kas izriet no Krievijas un Bulgārijas līguma, Briseles IIb regula neietekmē.
56.
Tomēr pat tad, ja formāli iesniedzējtiesa ir ierobežojusi savus jautājumus tikai ar dažu Savienības tiesību normu interpretāciju, šis apstāklis nav šķērslis, lai Tiesa tai sniegtu visus šo tiesību interpretācijas elementus, kas var būt noderīgi tajā izskatāmās lietas izspriešanai, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa uz tiem ir atsaukusies savu jautājumu formulējumā. Šajā ziņā Tiesai no visas minētās tiesas sniegtās informācijas – it īpaši no iesniedzējtiesas nolēmuma pamatojuma – ir jānošķir minēto tiesību elementi, kuriem, ņemot vērā pamatlietas priekšmetu, ir nepieciešama interpretācija (
40
).
57.
Šādos apstākļos, kā tas tika apstiprināts debatēs tiesas sēdē, ir lietderīgi veikt detalizētu LESD 351. panta (
41
) piemērošanas analīzi.
58.
Vispirms var uzsvērt, ka tiesību aktos, kas ir bijuši spēkā pirms Briseles IIb regulas (
42
), LESD 351. pants nebija atgādināts, lai gan, tāpat kā tas ir šajā regulā, tajos nebija ietverta neviena tiesību norma par divpusējiem nolīgumiem, kurus dalībvalstis noslēgušas ar trešām valstīm (izņemot Svēto Krēslu) pirms to pievienošanās Savienībai. Tas neattaisno Tiesas judikatūras neesamību. Proti, uzskatu, ka šāds atgādinājums nav nepieciešams, ņemot vērā tiesību normu hierarhiju (
43
) un šī panta ļoti skaidro formulējumu.
59.
Līdz ar to jautājuma par saikni starp Krievijas un Bulgārijas līgumu un Briseles IIb regulu pārbaude, ņemot vērā LESD 351. pantu (
44
), paredz divu nosacījumu izpildi.
60.
Pirmkārt, Krievijas un Bulgārijas līgumam ir jāattiecas uz jautājumu, kas ir reglamentēts šajā regulā. Tā tas ir, jo šajā gadījumā šis līgums tiek izmantots, lai noteiktu tiesu, kurai ir jurisdikcija (
45
), un tādā tiesvedībā kā pamatlietā piesaistes kritērijs, kas ir noteikts iesniedzējtiesas minētajā valsts judikatūrā, ir tā nekustamā īpašuma atrašanās vieta, kas pieder vienam vai vairākiem Krievijas nepilngadīgajiem, nevis viņu pastāvīgā dzīvesvieta, bet šis kritērijs ir piemērojams saskaņā ar Briseles IIb regulu.
61.
Šajā ziņā, ņemot vērā Ungārijas, kurai ir saistošs tāda paša veida līgums, pretējo viedokli, norādīšu, ka Krievijas un Bulgārijas līguma piemērošana situācijā, kurā Krievijas nepilngadīgās personas dzīvo nevis Bulgārijā, bet kādā citā dalībvalstī, nerada īpašas grūtības (
46
), jo nekustamā īpašuma atrašanās vieta ir vienīgais piesaistes kritērijs, kas tiek apspriests šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecībā uz Krievijas valstspiederīgajām.
62.
Turklāt šo kritēriju, kuru ir izmantojusi Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa), nekādi neatsaucoties uz ieinteresētā nepilngadīgā dzīvesvietu (
47
), Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa) ar 2023. gada 14. jūnija rīkojumu ir tieši piemērojusi pamatlietā. Šis nolēmums, kas minēts lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu un pievienots Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, skaidri apstiprina, ka Krievijas prasītājas ir izvēlējušas Bulgārijas tiesu, lai saņemtu atļauju, kas prasīta Bulgārijas tiesiskajā regulējumā, notariāla akta sagatavošanai par viņu īpašumtiesību nodošanu. Šī tiesa, kas savu nolēmumu ir balstījusi uz tiesību aktiem, kas piemērojami lietu tiesībām, atsaucās arī uz Romas I regulas 4. panta 1. punkta c) apakšpunktu (
48
).
63.
Otrkārt, lai varētu turpināt analizēt jautājumu par saistību starp Briseles IIb regulu un Krievijas un Bulgārijas līgumu, ir jāpārliecinās, vai konkrētajai trešai valstij no attiecīgās starptautiskās konvencijas izriet tiesības, kuru ievērošanu tā var prasīt no dalībvalsts, kas ir tās līgumslēdzēja puse (
49
).
64.
Citiem vārdiem, attiecībās ar trešo valsti princips, uz kuru balstās analīze, ir tiesību, uz kurām šī valsts var atsaukties attiecībās ar dalībvalsti, ar ko tā ir noslēgusi nolīgumu pirms tās pievienošanās Savienībai, ievērošanas princips. Proti, attiecīgās starptautiskās konvencijas īstenošanai ir jābalstās uz mijiedarbības loģiku (
50
).
65.
Šajā gadījumā, tā kā iesniedzējtiesa nav sniegusi precizējumu, jāpieņem, ka Krievijas iestādes izmantotu tādu pašu šī nolīguma interpretāciju attiecībā uz Krievijas tiesu jurisdikciju, kas saistīta ar nekustamā īpašuma atrašanās vietu (
51
), un ka šī kritērija ievērošana būtu nosacījums Bulgārijas tiesu pieņemto nolēmumu atzīšanai attiecībā uz Krievijas valstspiederīgajiem (
52
).
66.
Šajā ziņā atrunas, ko Krievijas Federācija un Bulgārijas Republika ir formulējušas, pievienojoties 1996. gada Hāgas konvencijai, pamatojoties uz tās 55. panta 1. punktu (
53
), attiecībā uz jurisdikciju, apstiprina to, ka pastāv kopīga nostāja par nekustamā īpašuma atrašanās vietas kritērija prioritāti, lai izslēgtu jebkādu atsauci uz attiecīgā nepilngadīgā dzīvesvietu.
67.
Šādos apstākļos būtu jākonstatē, ka ar Krievijas un Bulgārijas līgumu attiecībā uz to tiesu starptautisko jurisdikciju, kurās ir iesniegts pieteikums par atļauju pārdot nekustamo īpašumu, kas pieder Krievijas nepilngadīgajam, Bulgārijas Republikai ir uzlikti pienākumi, kas šai dalībvalstij ir pret trešo valsti, proti, Krievijas Federāciju, kurai ir tiesības uz tiem atsaukties attiecībā pret minēto dalībvalsti LESD 351. panta pirmās daļas izpratnē.
68.
Tā kā ir apstiprināts pienākums piemērot jurisdikcijas kritēriju, kurš izriet no Krievijas un Bulgārijas līguma (
54
) un kurš atšķiras no Savienības tiesībās izmantotā kritērija, tātad ir jāizskata papildu jautājums, kas attiecas uz Bulgārijas Republikas pienākumu saskaņā ar LESD 351. panta otro daļu veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai novērstu nesaderību, kas pastāv starp Krievijas un Bulgārijas līgumu un Savienības tiesībām (
55
).
69.
Līdz ar to, pirmām kārtām, jānosaka, vai, tā kā pastāv konkurējoši jurisdikcijas kritēriji, kas izriet no Briseles IIb regulas un Krievijas un Bulgārijas līguma piemērošanas, no šī līguma izrietošais jurisdikcijas noteikums nav saderīgs ar Savienības tiesību normu LESD 351. panta otrās daļas izpratnē.
70.
Līdzīgi Komisijas viedoklim – uzskatu, ka atšķirīgu jurisdikcijas kritēriju izvēle pati par sevi nerada būtiskas grūtības. Proti, divpusējie līgumi sadarbības jomā tiek noslēgti, lai viegli identificētu tiesu, kurai ir jurisdikcija, pamatojoties uz īpašiem nosacījumiem, kas parasti ir valstspiederīgo pilsonība vai pastāvīgā dzīvesvieta katrā no līgumslēdzējām valstīm personīgos jautājumos, vai arī īpašuma atrašanās vieta mantiskajos jautājumos. Turklāt pretējas analīzes rezultātā tiktu apšaubīts LESD 351. panta pirmajā daļā noteiktais princips.
71.
Papildus tam nevar izslēgt arī LESD 351. panta otrās daļas piemērošanu. Šajā gadījumā jautājums nav tikai teorētisks, ņemot vērā secīgo regulu ģimenes jomā tiesību normas par tiesu jurisdikciju, kurās ir ņemtas vērā bērna labākās intereses.
72.
Tādējādi, kā tas tika apstiprināts debatēs tiesas sēdē, šajā tiesu iestāžu sadarbības civillietās kontekstā ir jāuzdod jautājums par atziņām, kuras gūstamas no Tiesas judikatūras par noteiktu regulu, kas ir piemērojamas šajā jomā, saistību ar konvencijām, kuru līgumslēdzējas puses ir dalībvalstis, it īpaši no 2010. gada 4. maija sprieduma TNT Express Nederland (
56
) un 2023. gada 12. oktobra sprieduma OP (Trešās valsts tiesību izvēle mantošanas jomā) (
57
).
73.
Lietā, kurā tika pasludināts spriedums TNT, strīds bija par tāda nolēmuma izpildi dalībvalstī, kas pieņemts citā dalībvalstī. Iesniedzējtiesa būtībā jautāja, vai Regulas Nr. 44/2001 71. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ir jāpiemēro speciālā konvencijā paredzētie tiesas jurisdikcijas, atzīšanas un izpildes noteikumi, piemēram, noteikums lis pendens, kas noteikts Konvencijas par kravu starptautisko autopārvadājuma līgumu (
58
) 31. panta 2. punktā, un noteikums par izpildāmību, kas paredzēts šīs konvencijas 31. panta 3. punktā (
59
). Šī sprieduma 49. punktā Tiesa ir nospriedusi, ka, lai gan šajā 71. pantā “ir paredzēts jomās, kas ir regulētas speciālajās konvencijās, piemērot šīs konvencijas, tomēr šī piemērošana nevar ietekmēt principus, kas jāievēro tiesu [iestāžu] sadarbībā civillietās un komerclietās Savienībā”. Minētā sprieduma 55. punktā Tiesa no tā konkrēti ir secinājusi, ka “CMR 31. panta 3. punkts Savienībā var tikt piemērots tikai tad, ja tas ļauj sasniegt nolēmumu civiltiesību un komerctiesību jomā brīvas aprites, kā arī tiesu savstarpēj[as] uzticēšan[ās] Savienībā mērķi ar nosacījumiem, kas ir vismaz tikpat labvēlīgi kā tie, kas izriet no Regulas Nr. 44/2001 piemērošanas”.
74.
Lietā, kurā tika pasludināts spriedums OP, tika uzdots jautājums par šīs judikatūras pārnešanu uz attiecībām ar trešo valsti (
60
). Tiesa ir atsaukusies uz spriedumu TNT un nospriedusi, ka “Regulas [(ES)] Nr. 650/2012 [ (
61
)] sistēmai nav pretrunā tas, ka saskaņā ar divpusēju nolīgumu, kas pirms šīs regulas pieņemšanas noslēgts starp dalībvalsti un trešo valsti, un, ņemot vērā minētās regulas 75. panta 1. punktā paredzēto izņēmumu, trešās valsts valstspiederīgajam, kurš dzīvo dalībvalstī, kam ir saistošs šis divpusējais nolīgums, nav iespējas izvēlēties savam mantojumam piemērojamos tiesību aktus” (
62
).
75.
No metodoloģijas viedokļa apstākļus, kādos var uzskatīt, ka noteikums par starptautisko jurisdikciju, kas izriet no līguma, kurš noslēgts ar trešo valsti, ir nesaderīgs ar Savienības tiesībām, manuprāt, varētu izsecināt no šiem nolēmumiem.
76.
Tādējādi šādam priekšlikumam šķēršļus nerada divi vērā ņemami pārdomu elementi, proti, tiesību normu par tās saistību ar dažiem starptautiskiem instrumentiem neesamība Briseles IIb regulā un Tiesas judikatūras tvērums kopš sprieduma TNT pasludināšanas, kāds tas spriedumā OP ir ticis paplašināts uz attiecībām ar trešo valsti.
77.
Ir taisnība, ka spriedumos TNT un OP ir interpretētas attiecīgo regulu īpašās tiesību normas (
63
), kurās būtībā ir noteikts, ka tās neietekmē konvencijas, kuru līgumslēdzējas puses ir dalībvalstis un kuras attiecas uz tiem pašiem jautājumiem (
64
).
78.
Tomēr fakts, ka – atšķirībā no Briseles IIb regulas – šajās regulās ir ietverts vispārīgs noteikums, saskaņā ar kuru tās neietekmē starptautisko konvenciju, kurās viena vai vairākas dalībvalstis ir līgumslēdzējas puses, piemērošanu vai arī īpašu noteikumu, kas attiecas uz divpusējām konvencijām un divpusējiem nolīgumiem, kuri noslēgti starp trešo valsti un dalībvalsti (
65
), piemērošanu, manuprāt, neietekmē tās judikatūras tvēruma analīzi, saskaņā ar kuru Savienības likumdevējs ir paredzējis, ka normu kolīziju gadījumā ir jāpiemēro šīs konvencijas (
66
).
79.
Proti, šīs īpašās tiesību normas ir tikušas interpretētas kā tādas, kas padara par obligātu minēto konvenciju piemērošanu “pašā Savienībā” (
67
). Tādējādi, ievērojot dažus pielāgojumus (
68
), tiek paplašināta tādu starptautisko publisko tiesību principu piemērošana, kuri attiecas uz Līgumu piemērošanu, kā it īpaši princips “pacta sunt servanda” (
69
), kas saistībā ar attiecībām ar trešām valstīm ir pārņemts LESD 351. panta pirmajā daļā.
80.
Turklāt norādīšu, ka spriedumā TNT (
70
) Tiesa ir noteikusi robežu divpusējo konvenciju vai nolīgumu piemērošanai, proti, ierobežojumu, kas saistīts ar to principu aizskārumu, kuri ir pamatā tiesu iestāžu sadarbībai civillietās un komerclietās Savienībā (
71
). Tiesa ir uzsvērusi, ka tas ir turpinājums tās judikatūrai par dalībvalstu noslēgto konvenciju ar trešām valstīm piemērošanu, ko nedrīkst veikt attiecībās starp dalībvalstīm, ja tas kaitē Savienības tiesību mērķiem (
72
).
81.
Spriedumos, kuri pieņemti pēc sprieduma TNT pasludināšanas un kuros
vairs nebija aplūkotas trešās valsts tiesības, Tiesa ir piemērojusi tādu pašu ierobežojumu attiecībā uz pašā Savienībā piemērojamajiem principiem. To priekšmets bija arī jautājumi par dalībvalstīs pieņemtu nolēmumu atzīšanu vai izpildi. Runa ir par 2013. gada 19. decembra spriedumu Nipponka Insurance (
73
) un – gadījumā, kad starp Regulu Nr. 1215/2012 un CMR pastāv konkurence, – par 2024. gada 21. marta spriedumu Gjensidige (
74
).
82.
Tāpat Tiesa ar tādu pašu formulējumu ir atsaukusies uz šo judikatūru par principiem, kuri ir pamatā tiesu iestāžu sadarbībai Savienībā, 2014. gada 4. septembra spriedumā Nickel & Goeldner Spedition (
75
), kas attiecās uz CMR 31. panta 1. punktā paredzēto jurisdikcijas noteikumu piemērošanu, piedāvājot prasītājam plašāku iespēju nekā tā, kas bija paredzēta Regulas Nr. 44/2001 5. panta 1. punkta b) apakšpunkta otrajā ievilkumā (
76
). Tiesa ir nospriedusi, ka saskaņā ar šīs regulas 71. panta 1. punktu dalībvalsts var piemērot attiecīgos jurisdikcijas noteikumus, kuri ir paredzēti CMR (
77
).
83.
Visi šie spriedumi attiecas uz CMR, kas ir saistoša vienai vai vairākām dalībvalstīm, noteikumu piemērošanu.
84.
Tomēr gadījumā, kad tiek piemērota divpusēja konvencija, kas noslēgta ar trešo valsti, šī judikatūra ir tikusi izmantota pēc analoģijas. Jautājums par mantošanai piemērojamo tiesību aktu izvēli (
78
) ir licis Tiesai spriest par saikni starp Regulu Nr. 650/2012 un nolīgumu, ar kuru Polijas Republika pirms pievienošanās Savienībai bija saistīta ar Ukrainu. Šajā nolīgumā ir noteikti mantošanas lietās piemērojamie tiesību akti, bet nav skaidri paredzēta iespēja izvēlēties citus tiesību aktus (
79
).
85.
Spriedumā OP Tiesa ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 650/2012 75. pantam, “kas attiecīgajā Savienības tiesību aktā [ (
80
)] reglamentē attiecības starp šo aktu un starptautiskajām konvencijām, nevar būt tāds tvērums, kas būtu pretrunā principiem, kuri ir to tiesību aktu pamatā, kuru daļa tas ir (šajā nozīmē skat. spriedumu [TNT], 51. punkts)” (
81
).
86.
Pēc tam Tiesa ir izvērtējusi minētā divpusējā nolīguma saderību ar Savienības tiesībām, noskaidrojot attiecīgās regulas tiesību normas svarīgumu (
82
).
87.
Noslēdzot šo pārbaudi, ņemot vērā Regulas Nr. 650/2012 75. panta 1. punktu, ar atsauci uz LESD 351. panta pirmo daļu, Tiesa, manuprāt, ir uzsvērusi nepieciešamību šīs tiesību normas savstarpēji kombinēt īpašajā attiecību ar trešām valstīm gadījumā (
83
).
88.
Vispārīgi no tā secinu, ka situācijā, kad trešo valstu tiesībām principā ir jāprevalē, pamatojoties uz divpusēju konvenciju (
84
), Tiesa ir netieši izteikusi pakāpi, no kuras sākot šādas konvencijas tiesību normu var uzskatīt par nesaderīgu ar Savienības tiesībām, un tas notiek atbilstoši noteikumam, kas norādīts LESD 351. panta otrajā daļā.
89.
Citiem vārdiem, gadījumā, kad pastāv attiecības starp dalībvalsti un trešo valsti, saistībā ar piemērojamajiem tiesību aktiem, iekļaujoties sprieduma TNT (
85
) turpinājumā, Tiesa, manuprāt, ir izmantojusi sistēmisku pieeju, lai izvairītos no tā, ka pārāk ātri tiek apšaubīts divpusējs nolīgums, kuram, piemērojot LESD 351. panta pirmo daļu, principā ir jāprevalē pār Savienības tiesībām (
86
).
90.
Analizēšu šo pieeju kā tādu, kas ietver tāda principa noteikšanu, kurš ir attiecīgās regulas tiesību normas pamatā, lai izvērtētu tās svarīgumu, ja runa ir par sadarbību civillietās Savienībā. Tātad izskatāmajā lietā ir jānosaka, vai Krievijas un Bulgārijas līguma noteikums ir vai nav pretrunā fundamentālajam mērķim, kas tiek īstenots ar Briseles IIb regulu.
91.
Tikai pēc šīs nesaderības esamības izvērtēšanas, otrām kārtām, rastos jautājums par to, vai LESD 351. panta otrās daļas noteikumi ir vai nav īstenojami attiecībās starp vienu vai vairākām dalībvalstīm un vienu vai vairākām trešām valstīm (
87
).
92.
Normu hierarhijas dēļ šīs tiesību normas piemērošana tātad nav paredzēta tikai saistībā ar regulām, kurās īpaša tiesību norma reglamentē attiecības starp šīm regulām un starptautiskajām konvencijām, kas noslēgtas ar trešām valstīm.
93.
Tādējādi sasniedzamie mērķi ir vairāki. Runa ir par trešo valstu tiesību aizsardzību saskaņā ar LESD 351. panta pirmo daļu (
88
) un par tāda risinājuma atrašanu, kas atbilst kompetento tiesu paredzamības, kā arī tiesiskās drošības attiecībā uz personām principiem. Šie principi, kas pamato jurisdikcijas noteikumu formulēšanu starptautiskās konvencijās, garantē spriedumu atzīšanu un izpildi (
89
).
94.
Līdz ar to izskatāmajā lietā pēc analoģijas ar metodi, kas izmantota spriedumā OP (
90
), ir jāizvērtē šāds jautājums: vai Krievijas un Bulgārijas līgums, saskaņā ar kuru tiesa, kam ir jurisdikcija atļaut nepilngadīgajam piederošā nekustamā īpašuma pārdošanu, ir tās vietas tiesa, kurā atrodas nekustamais īpašums, apdraud principu, kurš ir pamatā tiesu iestāžu sadarbībai vecāku atbildības lietās Savienībā un saskaņā ar kuru priekšroka tiek dota bērna dzīvesvietas tiesas jurisdikcijai?
95.
Es tā nedomāju.
96.
Lai gan, ņemot vērā prasību noskaidrot bērna labākās intereses, jurisdikcijas kritērijs parasti ir bērna pastāvīgā dzīvesvieta (
91
), Savienības likumdevējs ir paredzējis vairākus pielāgojumus ar nosacījumu, ka tiek izpildīta tā pati prasība un pastāv ārkārtas apstākļi. Tas attiecas uz tiesas izvēles iespēju (
92
) un, konkrētāk, uz jurisdikcijas nodošanu tiesai, kas var labāk izvērtēt šīs labākās intereses (
93
).
97.
Turklāt šis likumdevējs ir skaidri paredzējis tāda strīda gadījumu, kas attiecas uz bērna aizsardzības pasākumiem, kuri ir saistīti ar viņam piederošā īpašuma, kas atrodas tās dalībvalsts teritorijā, kura nav viņa dzīvesvietas dalībvalsts, pārvaldīšanu, saglabāšanu vai atsavināšanu (
94
).
98.
Šajā nozīmē Briseles IIb regula atbilst arī 1996. gada Hāgas konvencijas 8. un 9. pantam.
99.
No tā izriet, ka Krievijas un Bulgārijas līgumā paredzēto jurisdikcijas noteikumu var piemērot Savienībā, ciktāl tas atbilst prasībai, kas ir atgādināta Briseles IIb regulas 19. apsvērumā, vienlaikus ievērojot bērna labākās intereses (
95
).
100.
Līdz ar to konkrētajā gadījumā nav jāizskata jautājums par “vis[iem] vajadzīg[ajiem] pasākum[iem], lai novērstu konstatēto nesaderību”, kuru noskaidrošanu ir jāveic dalībvalstīm saskaņā ar LESD 351. panta otro daļu.
101.
Pilnības labad piebildīšu – ja Tiesa tomēr uzskatītu, ka Krievijas un Bulgārijas līguma piemērošana izraisa rezultātu, kas ir pretrunā Savienības tiesībām, iesniedzējtiesai būtu jāpārbauda, vai no šīs nesaderības var izvairīties, interpretējot šo līgumu, ciktāl tas ir iespējams un ievērojot starptautiskās tiesības, atbilstoši Savienības tiesībām (
96
). Ja tas nav iespējams, Bulgārijas Republikai būtu pienākums veikt vajadzīgos pasākumus, lai novērstu minētā līguma nesaderību ar Savienības tiesībām, vajadzības gadījumā atkāpjoties no tā. Tomēr, gaidot šo novēršanu, LESD 351. panta pirmā daļa ļautu tai turpināt piemērot Krievijas un Bulgārijas līgumu (
97
).
V. Secinājumi
102.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Sofiyski rayonen sad (Sofijas rajona tiesa, Bulgārija) prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Padomes Regula (ES) 2019/1111 (2019. gada 25. jūnijs) par jurisdikciju, lēmumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par bērnu starptautisko nolaupīšanu
jāinterpretē tādējādi, ka
saskaņā ar LESD 351. panta pirmo daļu tā neietekmē tāda divpusēja nolīguma piemērošanu, kuru kāda dalībvalsts noslēgusi ar trešo valsti pirms dienas, kad tā pievienojusies Eiropas Savienībai, un saskaņā ar kuru tikai tās dalībvalsts tiesai, kurā atrodas nekustamais īpašums, ņemot vērā bērna labākās intereses, ir jurisdikcija lemt par pieteikumu par atļauju pārdot nekustamo īpašumu, kas pieder nepilngadīgajam, kurš ir šīs trešās valsts valstspiederīgais.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
(
2
)	Līgums, kas ratificēts ar Durzhavniya suvet (Valsts padome, Bulgārija) 1975. gada 15. aprīļa Dekrētu Nr. 784 (1975. gada 25. aprīļaDV Nr. 33) un publicēts 1976. gada 10. februāraDV Nr. 12 (labojums – 2014. gada 28. februāraDV Nr. 17), un kas ir saistošs Bulgārijas Republikai un Krievijas Federācijai, turpmāk tekstā – “Krievijas un Bulgārijas līgums”.
(
3
)	Padomes Regula (2019. gada 25. jūnijs) par jurisdikciju, lēmumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par bērnu starptautisko nolaupīšanu (OV 2019, L 178, 1. lpp., un labojums – OV 2020, L 347, 52. lpp.; turpmāk tekstā – “Briseles IIb regula”).
(
4
)	Uz Dānijas Karalisti Briseles IIb regula neattiecas (skat. šīs regulas 96. apsvērumu).
(
5
)	Konvencija par starptautiskās bērnu nolaupīšanas civiltiesiskajiem aspektiem, kas noslēgta Hāgā 1980. gada 25. oktobrī.
(
6
)	Konvencija par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, atzīšanu, izpildi un sadarbību attiecībā uz vecāku atbildību un bērnu aizsardzības pasākumiem, kas noslēgta Hāgā 1996. gada 19. oktobrī (turpmāk tekstā – “1996. gada Hāgas konvencija”).
(
7
)	1950. gada 22. novembraDV Nr. 275.
(
8
)	2007. gada 20. jūlijaDV Nr. 59.
(
9
)	2009. gada 23. jūnijaDV Nr. 47.
(
10
)	Kuras dzimušas attiecīgi 2005. un 2008. gadā, un viena no viņām tagad ir sasniegusi pilngadību, kā tas tika precizēts tiesas sēdē Tiesā.
(
11
)	2005. gada 17. maijaDV Nr. 42.
(
12
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) (OV 2008, L 177, 6. lpp.; turpmāk tekstā – “Romas I regula”).
(
13
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.).
(
14
)	Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru valsts tiesas drīkst vērsties Tiesā vienīgi tad, ja tās izskata strīdu un ja tām ir jālemj procesā, kura noslēgumā paredzēts pieņemt lēmumu ar tiesas nolēmuma raksturu. Skat. spriedumu, 2024. gada 26. septembris, Fautromb (C‑368/23, EU:C:2024:789, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
15
)	Saistībā ar šādu kārtību skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, Schneider (C‑386/12, turpmāk tekstā – “spriedums Schneider”, EU:C:2013:633, 10.–12. punkts). Lietā, kurā tika pasludināts šis spriedums, par aizgādnībā esošas pilngadīgas personas īpašuma pārdošanu tika īstenota līdzīga tiesvedība kā pamatlietā. Skat. šo secinājumu 24. zemsvītras piezīmi.
(
16
)	Skat. spriedumu, 1994. gada 2. jūnijs, Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, 17. un 18. punkts).
(
17
)	Saistībā ar tiesību aizsardzības līdzekļu esamību, it īpaši attiecībā uz nolēmumiem par jurisdikciju, skat. iesniedzējtiesas minēto valsts judikatūru, it īpaši rīkojumu, kas iepriekš pieņemts izskatāmajā lietā (skat. šo secinājumu 21. punktu). Skat. arī spriedumu Schneider (12. punkts).
(
18
)	Šo nosacījumu valsts tiesa skaidri ir atgādinājusi piezīmē, ko tā nosūtīja Tiesai pēc Komisijas rakstveida apsvērumu iesniegšanas par Briseles IIb regulas 16. panta piemērojamību. Turklāt par novērtējuma faktoriem, kuri ir jāpārbauda, skat. šo secinājumu 95. zemsvītras piezīmi. Par situāciju šajā gadījumā, kurā nepilngadīgo personu intereses varētu atšķirties no viņu likumiskā pārstāvja interesēm, skat. arī šo secinājumu 19. punktu.
(
19
)	Skat. Briseles IIb regulas 2. panta 1. punkta otrās daļas b) apakšpunktu. Savukārt IV nodaļā nav ietverti pagaidu pasākumi, tostarp aizsardzības pasākumi, ko tiesa norīkojusi, neuzaicinot ierasties atbildētāju, ja vien lēmums par pasākumu nav izsniegts atbildētājam pirms izpildes.
(
20
)	Skat. Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1988 et 2007), 7. izd., Librairie générale de droit et de jurisprudence, kolekcija “Droit des affaires”, Parīze, 2024, 425. punkts (636. un 637. lpp.).
(
21
)	Skat. spriedumus, 2015. gada 6. oktobris, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, 20. punkts) un 2018. gada 19. aprīlis, Saponaro un Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, 10. punkts). Turklāt skat. spriedumu, 2023. gada 30. marts, M. Ya. M. (Līdzmantinieka paziņojums par mantojuma atraidīšanu) (C‑651/21, EU:C:2023:277, 15. un 16. punkts, kuros ir atgādinātas Bulgārijas procesuālo tiesību normas, kas reglamentē sevišķās tiesāšanās kārtības norisi).
(
22
)	Pirmajā un otrajā jautājumā iesniedzējtiesa min Briseles IIb regulu, Romas I regulu un Regulu Nr. 1215/2012. No savas analīzes izslēgšu šo otro regulu, kas neattiecas uz starptautisko jurisdikciju. Šajā nozīmē skat. šo secinājumu 48. zemsvītras piezīmi.
(
23
)	C‑404/14, EU:C:2015:653.
(
24
)	Skat. spriedumu Schneider (23. punkts). Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa) bija vērsušies saskaņā ar tiesību normām, kas ir analogas pamatlietā piemērojamām tiesību normām. Proti, saskaņā ar Ģimenes tiesību kodeksa 168. panta 2. punktu, lasot to kopsakarā ar tā 165. panta 4. punktu un 130. panta 3. punktu, ar nekustamo īpašumu, kas pieder personām, kuras ir atzītas par daļēji rīcībnespējīgām, var rīkoties ar tās Rayonen sad (rajona tiesa) atļauju, kuras apgabalā šīm personām ir domicils, ja vien rīcība nav pretrunā attiecīgo personu interesēm (skat. spriedumu Schneider (7. punkts)).
(
25
)	Skat. spriedumu Schneider (25. punkts).
(
26
)	Padomes Regula (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.).
(
27
)	Skat. spriedumu Schneider (26., 28. un 31. punkts).
(
28
)	Padomes Regula (2003. gada 27. novembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (OV 2003, L 338, 1. lpp.). Skat. 2015. gada 6. oktobra spriedumu Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, 29. un 31. punkts) gadījumā, kad aizbildnības un aizgādnības lietu tiesai ir lūgts apstiprināt vienošanos par mantojuma dalīšanu, kas noslēgta nepilngadīgu bērnu vārdā. Atsaucoties uz šo spriedumu, tāds pats risinājums tika pieņemts 2018. gada 19. aprīļa spriedumā Saponaro un Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, 17.–19. punkts) attiecībā uz pieteikumu atļaujas izsniegšanai, ko vecāki ir iesnieguši sava nepilngadīgā bērna vārdā, lai atraidītu mantojumu.
(
29
)	Skat, piemēram, pēc analoģijas spriedumus, 2015. gada 6. oktobris, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, 37. punkts), kā arī 2018. gada 19. aprīlis, Saponaro un Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, 20. punkts).
(
30
)	Skat. šo secinājumu 53. punktu.
(
31
)	Saskaņā ar šo tiesību normu “ja lietas izskatīšanas rezultāts lietā, uz ko neattiecas šīs regulas darbības joma, dalībvalsts tiesā ir atkarīgs no lēmuma par saistītu jautājumu, kas attiecas uz vecāku atbildību, tiesa minētajā dalībvalstī konkrētās tiesvedības nolūkā var pieņemt lēmumu par minēto jautājumu pat tad, ja konkrētajai dalībvalstij nav jurisdikcijas saskaņā ar šo regulu”.
(
32
)	Skat. šo secinājumu 25. punktu.
(
33
)	Skat. šo secinājumu 30. punktu.
(
34
)	Skat. arī Briseles IIb regulas 32. apsvērumu attiecībā uz konkrētiem paskaidrojumiem, kas norādīti kā piemēri. Precizēšu, ka šīs regulas 16. panta 3. punktā ir noteikts, ka tad, “ja bērna vārdā mantošanas lietās dalībvalsts tiesā veiktas vai veicamas juridiskas darbības spēkā esamība ir jāatļauj vai jāapstiprina tiesai, tiesa minētajā dalībvalstī var lemt par to, vai atļaut vai apstiprināt šādu juridisku darbību pat tad, ja tai nav jurisdikcijas saskaņā ar šo regulu”. Šajā tiesību normā paredzētās īpašās situācijas dēļ (skat. minētās regulas 33. apsvērumu) tā ir jāinterpretē šauri.
(
35
)	Skat. komentāru par šo tiesību normu, ko sniedzis Jault-Seseke, F., no: Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., un Jault-Seseke, F., Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international; Commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), Bruylant, Brisele, 2023, 219.–231. lpp., it īpaši 221. un nākamās lpp., kā arī it sevišķi 10. un 13. punkts. Skat. arī Garber, T., “Article 10 – Choice of court”, no: Magnus, U., un Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels II ter Regulation, Otto Schmidt, Ķelne, 2023, 169.–184. lpp., it īpaši 9., 10., 16., 17., 18. un 22. punkts (173.–176. lpp.). Manuprāt, šo 10. pantu varētu interpretēt tādējādi, ka tas ir piemērojams gadījumā, kad izvēli izdara viena vai vairākas attiecīgās personas saistībā ar sevišķās tiesāšanās kārtību, it īpaši kā bērna likumiskais pārstāvis. Šajā ziņā attiecībā uz konstatējumiem, kas izriet no tiesvedības pamatlietā, skat. šo secinājumu 62. punktu, kā arī risinājumus, kurus Tiesa ir izmantojusi 2015. gada 6. oktobra spriedumā Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, 35.–37. punkts) un 2018. gada 19. aprīļa spriedumā Saponaro un Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, 40. punkts), pamatojoties uz Regulas Nr. 2201/2003 12. panta 3. punktu, un kurus varētu pārnest šī panta līdzvērtības Briseles IIb regulas 10. pantam dēļ, un gadījumā, ja tikai viens no vecākiem ir savu bērnu likumiskais pārstāvis.
(
36
)	Kā to precizē iesniedzējtiesa, šis nolēmums ir pieejams šīs tiesas tīmekļvietnē.
(
37
)	Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa) savā nolēmumā ir precizējusi, ka saskaņā ar Starptautisko privāttiesību kodeksa 65. panta 1. punktu lietu tiesību un valdījuma tiesību iegūšanu un izbeigšanos reglamentē tās valsts tiesību akti, kurā atrodas īpašums. Šo tiesību normu iesniedzējtiesa nav minējusi.
(
38
)	Turklāt skat. Krievijas un Bulgārijas līguma 25. panta 6. punktu par jurisdikciju, kurā ir paredzēta arī tās līgumslēdzējas puses iestāžu jurisdikcija, kuras valstspiederīgais ir bērns.
(
39
)	Skat. arī Komisijas nostāju dokumentā “Prakses rokasgrāmata par regulas “Brisele IIb” piemērošanu”, kas publicēts 2023. gadā, 9.2. punkts (208. lpp.): “[Briseles IIb regula] neietekmē nevienu divpusēju konvenciju, kas noslēgta starp dalībvalsti un trešo valsti un kas reglamentē jautājumus, kuri ietilpst regulas materiālajā piemērošanas jomā. Tas pats attiecas uz daudzpusējām konvencijām, ciktāl [šīs] regulas 95.–99. pantā izklāstītie īpašie noteikumi neparedz citādi. Šis rezultāts izriet no starptautiskajām saistībām, ko iepriekš uzņēmusies attiecīgā dalībvalsts (skat. 91. apsvērumu un LESD 351. pantu).”
(
40
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 26. septembris, Energotehnica (C‑792/22, EU:C:2024:788, 42. punkts).
(
41
)	Tā kā ar šo pantu ir aizstāts EKL 307. pants, kas ir aizstājis EEK līguma 234. panta noteikumus, to Tiesas sniegtā interpretācija saskaņā ar tās pastāvīgo judikatūru attiecas uz pašlaik spēkā esošajiem noteikumiem, kuri ir līdzvērtīgi.
(
42
)	Citās regulās civiltiesiskās sadarbības jomā Savienības likumdevējs ir izmantojis atšķirīgu pieeju. Šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa-Bordonas [M. Campos Sánchez-Bordona] secinājumus lietā OP (Trešās valsts tiesību izvēle mantošanas jomā) (C‑21/22, EU:C:2023:247, 30. punkts).
(
43
)	Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa-Bordonas secinājumus lietā OP (Trešās valsts tiesību izvēle mantošanas jomā) (C‑21/22, EU:C:2023:247, 20. zemsvītras piezīme).
(
44
)	Attiecībā uz atgādinājumu, ka LESD 351. panta pirmā daļa ir noteikums, kas, ja ir izpildīti tā piemērošanas nosacījumi, var pieļaut atkāpes no Savienības tiesību, tostarp primāro tiesību, piemērošanas, skat. spriedumu, 2024. gada 14. marts, Komisija/Apvienotā Karaliste (Supreme Court spriedums) (C‑516/22, EU:C:2024:231, 59. un 78. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
45
)	Ungārijas valdība ir precizējusi, ka, “tāpat kā Bulgārija, Ungārija ar bijušajām sociālistiskajām valstīm ir noslēgusi daudzus divpusējus savstarpējās tiesiskās palīdzības līgumus, kas līdz šim vēl ir spēkā. Tie ir vispārēji līgumi, kas visās civiltiesību jomās reglamentē jurisdikciju, piemērojamos tiesību aktus, nolēmumu atzīšanu un izpildi, kā arī dokumentu izsniegšanu un pierādījumu iegūšanu un kas bieži vien aptver pat sadarbības krimināllietās jomu”. Atšķirībā no šiem līgumiem Briseles IIb regulā nav ietverta neviena tiesību norma par tiesību aktiem, kas piemērojami lietās par vecāku atbildību (skat. šīs regulas 92. apsvērumu saistībā ar atsauci uz 1996. gada Hāgas konvencijas III nodaļas noteikumiem).
(
46
)	Tādējādi saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ir jāievēro iesniedzējtiesas sniegtā informācija. Skat. arī šo secinājumu 50. punktu attiecībā uz informāciju, kura izriet no Krievijas un Bulgārijas līguma un attiecībā uz kuru var piebilst, ka saskaņā ar šī līguma 1. panta 1. punktu vienas līgumslēdzējas puses valstspiederīgajiem otras līgumslēdzējas puses teritorijā attiecībā uz savām personiskajām un mantiskajām tiesībām ir tāda pati tiesiskā aizsardzība kā šīs līgumslēdzējas puses valstspiederīgajiem. Turklāt attiecībā uz precizējumiem, kas saistīti ar 1996. gada Hāgas konvenciju, skat. šo secinājumu 66. punktu un 53. zemsvītras piezīmi.
(
47
)	Skat. šo secinājumu 53. punktu.
(
48
)	Šajā pantā ir noteikts – “ciktāl par tiesību aktiem, ko piemēro līgumam, nav izdarīta izvēle saskaņā ar 3. pantu un neskarot 5. līdz 8. pantu, līgumam piemērojamos tiesību aktus nosaka šādi: [..] līgumu, kura priekšmets ir lietu tiesības uz nekustamo īpašumu vai nekustamā īpašuma noma/īre, reglamentē tās valsts tiesību akti, kurā atrodas nekustamais īpašums”. Atsauci uz šo pantu varētu interpretēt kā pamatojuma, kas balstīts uz piemērojamiem tiesību aktiem, ņemot vērā Savienības tiesības, atbalstīšanu. Tomēr iesniedzējtiesa ir precizējusi, ka šī atsauce ir bijusi kļūdaina (skat. šo secinājumu 21. punktu).
(
49
)	Par šo otro LESD 351. panta īstenošanas nosacījumu skat. spriedumu, 2024. gada 14. marts, Komisija/Apvienotā Karaliste (Supreme Court spriedums) (C‑516/22, EU:C:2024:231, 63. un 64. punkts).
(
50
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 21. janvāris, Komisija/Vācija (C‑546/07, EU:C:2010:25, 43. punkts), kā arī rīkojumu, 2019. gada 5. septembris, Caisse pour l’avenir des enfants (C‑801/18, EU:C:2019:684, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
51
)	Jāatgādina, ka prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā nevis Tiesai, bet valsts tiesai ir jākonstatē, kādi pienākumi ir noteikti attiecīgajai dalībvalstij ar agrāko starptautisko konvenciju, un jāprecizē to robežas tādā veidā, kas ļauj noteikt, kādā mērā šie pienākumi rada šķērsli attiecīgo Savienības tiesību piemērošanai. Skat. spriedumu, 1993. gada 2. augusts, Levy (C‑158/91, EU:C:1993:332, 21. punkts).
(
52
)	Par Krievijas un Bulgārijas līguma piemērošanas jomu skat. šo secinājumu 46. zemsvītras piezīmi.
(
53
)	Šī konvencija Bulgārijā stājās spēkā 2007. gada 1. februārī un Krievijā – 2013. gada 1. jūnijā (attiecībā uz šo precizējumu par minēto valsti skat. spriedumu, 2022. gada 14. jūlijs, CC (Bērna pastāvīgās dzīvesvietas pārcelšana uz trešo valsti) (C‑572/21, EU:C:2022:562, 3. punkts)). Atbilstoši minētās konvencijas 55. panta 1. punktam “Līgumslēdzējas valstis saskaņā ar 60. pantu var: a) izdarīt atrunu par to, ka attiecīgās valsts iestāžu jurisdikcijā ir veikt aizsardzības pasākumus attiecībā uz bērna īpašumu, kas atrodas attiecīgās valsts teritorijā; b) izdarīt atrunu par to, ka attiecīgajai valstij ir tiesības neatzīt vecāku atbildību vai pasākumu, ja tas nav saderīgs ar pasākumiem, ko attiecīgās valsts iestādes veikušas saistībā ar šādu īpašumu”. Norādīšu, ka, piemēram, Polijas Republika ir formulējusi tādas pašas atrunas. Tā tas nav šīs pašas konvencijas, kas Ungārijā stājās spēkā 2006. gada 1. maijā, piemērošanas gadījumā.
(
54
)	Skat. saistībā ar šo secinājumu 55. punktu.
(
55
)	Skat. spriedumu, 2022. gada 28. oktobris, Generalstaatsanwaltschaft München (Izdošana un ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, 122. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
56
)	C‑533/08, turpmāk tekstā – “spriedums TNT”, EU:C:2010:243.
(
57
)	C‑21/22, turpmāk tekstā – “spriedums OP, EU:C:2023:766.
(
58
)	Šī daudzpusējā konvencija tika parakstīta Ženēvā 1956. gada 19. maijā. Tā tika grozīta ar Ženēvā 1978. gada 5. jūlijā parakstīto protokolu (turpmāk tekstā – “CMR”).
(
59
)	Skat. spriedumu TNT (41. punkts).
(
60
)	Skat. ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa-Bordonas secinājumus lietā OP (Trešās valsts tiesību izvēle mantošanas jomā) (C‑21/22, EU:C:2023:247, 40., 41., 43. un 49. punkts).
(
61
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2012. gada 4. jūlijs) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un publisku aktu akceptēšanu un izpildi mantošanas lietās un par Eiropas mantošanas apliecības izveidi (OV 2012, L 201, 107. lpp.).
(
62
)	Spriedums OP (37. punkts). Šajā pašā nozīmē skat. ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa-Bordonas secinājumus lietā OP (Trešās valsts tiesību izvēle mantošanas jomā) (C‑21/22, EU:C:2023:247, 63. un 79. punkts).
(
63
)	Spriedumā TNT runa ir par Regulu Nr. 44/2001. Tā kā ar Regulu Nr. 1215/2012 ir atcelta un aizstāta Regula Nr. 44/2001, ar kuru savukārt tika aizstāta 1968. gada 27. septembrī Briselē parakstītā Konvencija par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.), kurā grozījumi ir izdarīti ar turpmākām konvencijām par jaunu dalībvalstu pievienošanos šai konvencijai (OV 1998, C 27, 1. lpp.), Tiesas sniegtā interpretācija attiecībā uz vienu no šo tiesību aktu normām ir piemērojama arī pārējo tiesību aktu normām gadījumā, kad šīs normas var uzskatīt par līdzvērtīgām. Skat. it īpaši spriedumu, 2024. gada 21. marts, Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, 40. punkts). Spriedumā OP runa ir par Regulu Nr. 650/2012.
(
64
)	Regulas Nr. 44/2001 un Regulas Nr. 1215/2012 71. panta 1. punktā ir minētas konvencijas, “kuras saistībā ar konkrētiem jautājumiem reglamentē jurisdikciju vai spriedumu atzīšanu vai izpildi”. Regulas Nr. 650/2012 75. pantā ir atsauce uz starptautiskām konvencijām, “kuras skar jautājumus, uz ko attiecas šī regula”. Saistībā ar konstatējumu par šo tiesību normu, kuras ietvertas arī citos Savienības instrumentos par tiesu iestāžu sadarbību, analoģiju skat. spriedumu OP (28. punkts).
(
65
)	Skat. Regulas Nr. 1215/2012 73. panta 3. punktu, kuram nav ekvivalenta Regulā Nr. 44/2001 un kurš attiecas uz divpusējām konvencijām un divpusējiem nolīgumiem, kas noslēgti starp trešo valsti un dalībvalsti pirms šīs regulas spēkā stāšanās dienas.
(
66
)	Skat. spriedumu TNT (46. punkts, uz kuru Tiesa pēc analoģijas ir atsaukusies spriedumā OP (26. punkts), kā arī pavisam nesen spriedumā, 2024. gada 21. marts, Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, 41. punkts)).
(
67
)	Skat. spriedumu TNT (47. punkts, atbilstoši kuram, “neraugoties uz Regulas Nr. 44/2001 [..] divdesmit piektajā apsvērumā sniegto skaidrojumu, saskaņā ar kuru speciālās konvencijas netiek ietekmētas, lai ļautu dalībvalstīm ievērot to starptautiskās saistības pret trešām valstīm, likumdevējs šīs regulas 71. pantā ir vēlējies arī paredzēt minēto konvenciju piemērošanu pašā Savienībā”).
(
68
)	Atvasinātajās tiesībās paredzētos pielāgojumus var veikt tikai attiecībās starp dalībvalstīm. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 14. marts, Komisija/Apvienotā Karaliste (Supreme Court spriedums) (C‑516/22, EU:C:2024:231, 61. punkts).
(
69
)	Atgādinājumam skat. ģenerāladvokāta N. Emiliu [N. Emiliou] secinājumus lietā Komisija/Apvienotā Karaliste (Supreme Court spriedums) (C‑516/22, EU:C:2023:857, 114. punkts).
(
70
)	Skat. šī sprieduma 49. punktu attiecībā uz gadījumu, kad Regula Nr. 44/2001 konkurē ar CMR.
(
71
)	Tiesa ir atgādinājusi “nolēmumu civiltiesību un komerctiesību jomā brīvas aprites princip[u], kompetento tiesu paredzamības princip[u] un attiecīgi personu tiesiskās drošības princip[u], pareizu tiesvedības interešu princip[u], vienlaicīgu tiesvedību riska maksimālas samazināšanas princip[u], kā arī tiesu savstarpējas uzticēšanās Savienībā princip[u]”.
(
72
)	Skat. spriedumu TNT (52. punkts un tajā minētā judikatūra). Šī principa atgādinājumam skat. arī spriedumu, 2024. gada 14. marts, Komisija/Apvienotā Karaliste (Supreme Court spriedums) (C‑516/22, EU:C:2024:231, 61. punkts).
(
73
)	C‑452/12, EU:C:2013:858, 24. un 40. punkts, kā arī 36. un 41. punkts.
(
74
)	C‑90/22, EU:C:2024:252, 37. un 45. punkts.
(
75
)	C‑157/13, EU:C:2014:2145, 38. punkts.
(
76
)	Skat. spriedumu, 2014. gada 4. septembris, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, 41. punkts).
(
77
)	Skat. spriedumu, 2014. gada 4. septembris, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, 42. punkts).
(
78
)	Tas būtu jāskata kopā ar jautājumiem, kuri ir aplūkoti citos spriedumos, kas minēti šo secinājumu 81. un 82. punktā.
(
79
)	Skat. spriedumu OP (11. un 25. punkts).
(
80
)	Mans izcēlums. Cik man ir zināms, šis formulējums ir jauns Tiesas judikatūrā. Salīdzinājumam skat. spriedumus, kas minēti šo secinājumu 80.–82. punktā.
(
81
)	Spriedums OP (29. punkts).
(
82
)	Skat. spriedumu OP (30.–36. punkts).
(
83
)	Skat. spriedumu OP (37. punkts). Tiesai nebija jāspriež par LESD 351. panta otrās daļas piemērošanas nosacījumiem, jo tā ir uzskatījusi, ka ne iespēja izvēlēties savam mantojumam piemērojamos tiesību aktus, ne tas, ka nav saskaņota tiesu jurisdikcija un piemērojamie tiesību akti, nav pretrunā principam, kas ir Regulas Nr. 650/2012 pamatā (skat. šī sprieduma 33. un 34. punktu).
(
84
)	Skat. spriedumu OP (26. un 27. punkts par principu, kas formulēts Regulas Nr. 650/2012 75. panta 1. punktā, kurā attiecībā uz trešām valstīm no jauna ir apstiprināts LESD 351. panta pirmajā daļā noteiktais princips). Skat. arī šo secinājumu 79. punktu.
(
85
)	Skat. spriedumu OP (28. un 29. punkts).
(
86
)	Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa-Bordonas secinājumus lietā OP (Trešās valsts tiesību izvēle mantošanas jomā) (C‑21/22, EU:C:2023:247, 48. un 49. punkts).
(
87
)	Spriedumā OP Tiesa uz šo jautājumu ir atbildējusi noliedzoši. Attiecībās starp dalībvalstīm šī tiesību norma nav piemērojama. Par nosacījumiem, kas norādīti spriedumā TNT, lai piemērotu CMR 31. panta 2. un 3. punktu, skat. it īpaši šī sprieduma 56. punktu.
(
88
)	Skat. spriedumu, 2024. gada 14. marts, Komisija/Apvienotā Karaliste (Supreme Court spriedums) (C‑516/22, EU:C:2024:231, 60. punkts).
(
89
)	Ģenerāladvokāts M. Kamposs Sančess-Bordona bija uzsvēris šo būtisko pārdomu elementu savos secinājumos lietā OP (Trešās valsts tiesību izvēle mantošanas jomā) (C‑21/22, EU:C:2023:247, 48. punkts un 37. zemsvītras piezīme, lai ilustrētu šo problemātiku). Tāpat uzskatu, ka šajā gadījumā, pieņemot, ka Krievijas tiesas izmanto tādu pašu interpretāciju kā Varhoven kasatsionen sad (Augstākā kasācijas tiesa), jautājums varētu būt konkrēti šāds: kā pamatot to, ka Krievijas valstspiederīgie, kuri ir nekustamo īpašumu Bulgārijā īpašnieki, tikai tādēļ, ka to dzīvesvieta ir kādā dalībvalstī, nevar atsaukties uz tiesisko drošību, kas izriet no Krievijas un Bulgārijas līguma piemērošanas, saskaņā ar kuru tiesa, kam ir jurisdikcija, ir nekustamā īpašuma atrašanās vietas tiesa un piemērojamie tiesību akti ir šīs tiesas atrašanās vietas tiesību akti? Kā pamatot to, ka saistībā ar šiem pašiem noteikumiem, bet attiecībā uz Bulgārijas pilsoņiem, kuri ir nekustamo īpašumu Krievijā īpašnieki un kuri dzīvo dalībvalstī, nolēmums, kas pieņemts Krievijā, pamatojoties uz Krievijas tiesību aktiem, nebūtu jāatzīst Bulgārijā?
(
90
)	Attiecībā uz jautājumu par jurisdikciju Savienībā skat. arī spriedumu, 2014. gada 4. septembris, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, 41. punkts).
(
91
)	Skat. Briseles IIb regulas 19. un 20. apsvērumu un 7. pantu. Skat. arī komentāru par šo pantu, ko sniedzis Jault-Seseke, F., no: Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., un Jault-Seseke, F., minēts iepriekš, 193.–201. lpp., it īpaši 194. un 195. lpp.
(
92
)	Skat. Briseles IIb regulas 10. pantu un šo secinājumu 49. punktu.
(
93
)	Skat. Briseles IIb regulas 12. pantu. Tajā ir paredzēti nosacījumi, ar kādiem vienas dalībvalsts tiesa nodod jurisdikciju citas dalībvalsts tiesai, ar kuru bērnam ir īpaša saikne. Minētā panta 4. punktā ir precizēts šis jēdziens “īpaša saikne”. Šī punkta e) apakšpunktā ir minēts gadījums, kurš attiecas uz “liet[u, kas] ir saistīta ar bērna aizsardzības pasākumiem, kuri attiecas uz šī īpašuma[, kas atrodas šīs dalībvalsts teritorijā,] pārvaldīšanu, saglabāšanu vai atsavināšanu”. Skat. arī minētās regulas 13. pantu. Saskaņā ar to dalībvalsts tiesa, ar kuru bērnam ir īpaša saikne minētās regulas 12. panta 4. punkta izpratnē, var lūgt bērna pastāvīgās dzīvesvietas dalībvalsts kompetento tiesu nodot tai jurisdikciju, ja tā uzskata, ka konkrētajā lietā tā var labāk izvērtēt bērna intereses.
(
94
)	Skat. Briseles IIb regulas 12. panta 4. punkta e) apakšpunktu, kas ir atgādināts šo secinājumu 93. zemsvītras piezīmē. Piemērojot šo tiesību normu kopā ar šīs regulas 13. pantu, tās dalībvalsts tiesai, kurā atrodas nepilngadīgajam piederošais īpašums, ir iespēja atsaukties uz savu jurisdikciju un nav nepieciešams, lai tiesvedība būtu uzsākta šīs dalībvalsts tiesā. Šajā nozīmē skat. Jault-Seseke, F., “Article 13 – Demande de transfert de compétence par une juridiction d’un État membre qui n’est pas compétente”, no: Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., un Jault-Seseke, F., minēts iepriekš, 249.–251. lpp., it īpaši 3. un 4. punkts (250. lpp.), Garber, T., “Article 13 – Request for transfer of jurisdiction by a court of a Member State not having jurisdiction”, no: Magnus, U., un Mankowski, P., minēts iepriekš, 211.–213. lpp., it īpaši 6. punkts (213. lpp.), kā arī Komisijas prakses rokasgrāmatu par Briseles IIb regulas piemērošanu, 2023, 3.3.1. punkts (74. lpp.).
(
95
)	Šajā ziņā rakstveida apsvērumos prasītājas pamatlietā norāda, ka tās valsts tiesa, kurā atrodas nekustamais īpašums, ir labākā situācijā nolēmuma pieņemšanai, ņemot vērā bērnu mantiskās intereses tuvuma apsvērumu dēļ, pamatojoties uz to, ka it īpaši ir jāpārbauda īpašumtiesības vai to teorētiskā daļa uz attiecīgo nekustamo īpašumu, šī īpašuma iezīmes saskaņā ar dokumentu, no kura izriet īpašumtiesības, kā arī plāni, šī nekustamā īpašuma tirgus vērtība, vajadzības gadījumā uzdodot veikt ekspertīzi. Pārdošanas atļauja tiktu izsniegta ar nosacījumu, ka pārdošanas cena nav zemāka par tirgus cenu. Iesniedzējtiesa uzskata, ka minimālais pieteikuma pamats ir īpašumu nodokļu novērtējums.
(
96
)	Skat. spriedumu, 2020. gada 22. oktobris, Ferrari (C‑720/18 un C‑721/18, EU:C:2020:854, 68. punkts).
(
97
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 22. oktobris, Ferrari (C‑720/18 un C‑721/18, EU:C:2020:854, 69. punkts).