62014CJ0417_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑417/14 RX‑II
par pārskatīšanu atbilstoši LESD 256. panta 2. punkta otrajai daļai attiecībā uz Eiropas Savienības Vispārējās tiesas (apelācijas palāta) 2014. gada 10. jūlija spriedumu Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625), kas taisīts tiesvedībā
Livio Missir Mamachi di Lusignano, ar dzīvesvietu Kerkhovē Avelgemā [ Kerkhove Avelgem ] (Beļģija),
pret
Eiropas Komisiju .
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [ T. von Danwitz ] (referents), tiesneši K. Vajda [ C. Vajda ], A. Ross [ A. Rosas ], E. Juhāss [ E. Juhász ] un D. Švābi [ D. Šváby ],
ģenerāladvokāts M. Vatelē [ M. Wathelet ],
sekretāre L. Karasko Marko [ L. Carrasco Marco ], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 25. februāra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
– L. Missir Mamachi di Lusignano
vārdā – F. Di Gianni, G. Coppo
un A. Scalini, avvocati,
– Eiropas Komisijas vārdā – J. Curral, G. Gattinara un D. Martin, pārstāvji,
ievērojot Eiropas Savienības Tiesas statūtu 62.a un 62.b punktu,
uzklausījusi ģenerāladvokātu,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Šajā tiesvedībā tiek pārskatīts Eiropas Savienības Vispārējās tiesas (apelācijas palāta) 2014. gada 10. jūlija spriedums Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625). Ar šo spriedumu Vispārējā tiesa atcēla Eiropas Savienības Civildienesta tiesas 2011. gada 12. maija spriedumu Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (F‑50/09, EU:F:2011:55), ar kuru tika noraidīta Livio Missir Mamachi di Lusignano
celtā prasība, pirmkārt, atcelt 2009. gada 3. februāra lēmumu, ar kuru Eiropas Komisija ir noraidījusi viņa lūgumu atlīdzināt mantiskus zaudējumus un morālo kaitējumu, kas radies viņa dēla Eiropas Savienības ierēdņa Alessandro Missir Mamachi di Lusignano
(turpmāk tekstā – “mirušais ierēdnis”) slepkavības dēļ, un, otrkārt, piespriest Komisijai samaksāt viņam, kā arī viņa dēla tiesību pārņēmējiem dažādas summas, atlīdzinot mantiskus zaudējumus un morālu kaitējumu, kas radies šīs slepkavības dēļ.
2. Pārskatīšana attiecas uz jautājumu, vai ar spriedumu Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) ir aizskarta Savienības tiesību vienotība un konsekvence, jo šajā spriedumā Vispārējā tiesa kā apelācijas tiesa ir nolēmusi, ka tai ir kompetence lemt kā pirmās instances tiesai par prasību sakarā ar Savienības ārpuslīgumisko atbildību,
– pamatojoties uz to, ka iestāde nav izpildījusi savu pienākumu nodrošināt savu ierēdņu aizsardzību,
– ko cēlušas trešās personas kā ierēdņa mantinieki, kā arī kā ierēdņa ģimenes locekļi, un kas
– attiecas uz pašam ierēdnim nodarītā morāla kaitējuma atlīdzināšanu, kā arī uz materiālo zaudējumu un morālā kaitējuma, kas nodarīts šīm trešajam personām, atlīdzināšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Eiropas Savienības Tiesas statūti
3. Eiropas Savienības Tiesas statūtu I pielikuma 1. pants ir formulēts šādi:
“Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (še turpmāk “Civildienesta tiesa”) kompetencē ir pirmajā instancē izskatīt domstarpības starp Savienību un tās darbiniekiem, kas minētas Līguma par Eiropas Savienības darbību 270. pantā, tostarp domstarpības starp visām struktūrām vai aģentūrām un to darbiniekiem, attiecībā uz kuriem Eiropas Savienības Tiesai piešķirta jurisdikcija.”
4. Tiesas statūtu I pielikuma 8. pantā paredzēts:
“1. Ja pieteikumu vai citu Civildienesta tiesai adresētu lietas dokumentu kļūdas dēļ iesniedz Tiesas vai Vispārējās tiesas sekretāram, šis sekretārs to tūlīt pārsūta Civildienesta tiesas sekretāram. Tāpat, ja pieteikumu vai citu Tiesai vai Vispārējai tiesai adresētu lietas dokumentu kļūdas dēļ iesniedz Civildienesta tiesas sekretāram, šis sekretārs to tūlīt pārsūta Tiesas vai Vispārējās tiesas sekretāram.
2. Ja Civildienesta tiesa konstatē, ka tās kompetencē nav izskatīt un izlemt lietu, kas ir Tiesas vai Vispārējās tiesas jurisdikcijā, tā nodod šo lietu Tiesai vai Vispārējai tiesai. Tāpat, ja Tiesa vai Vispārējā tiesa konstatē, ka lieta ir Civildienesta tiesas jurisdikcijā, tiesa, kurai sākotnēji nodota šī lieta, nodod to Civildienesta tiesai, un tā nedrīkst atteikties lietu izskatīt.
3. Ja Civildienesta tiesā un Vispārējā tiesā nodotas lietas, kurās jāizskata viens un tas pats interpretācijas jautājums vai kurās apstrīdēta viena un tā paša akta spēkā esamība, Civildienesta tiesa pēc pušu uzklausīšanas var atlikt lietas izskatīšanu, līdz Vispārējā tiesa pieņem spriedumu.
Ja Civildienesta tiesā un Vispārējā tiesā ir nodotas lietas, kurās ir viens un tas pats prasījums, Civildienesta tiesa atsakās izskatīt lietu, lai Vispārējā tiesa varētu lemt šajās lietās.”
Eiropas Savienības Civildienesta noteikumi
5. Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”), kas apstiprināti ar Padomes 1968. gada 29. februāra Regulu (EEK, Euratom, EOTK) Nr. 259/68, ar ko nosaka Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumus un Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību, kā arī paredz īpašus Komisijas ierēdņiem uz laiku piemērojamus pasākumus (OV L 56, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2004. gada 22. marta Regulu (EK, Euratom) Nr. 723/2004 (OV L 124, 1. lpp.), 24. pantā ir paredzēts:
“Kopienas palīdz visiem ierēdņiem, jo sevišķi tiesvedībā pret jebkuru personu, kura izsaka draudus, apvainojumus vai veic apmelojošas darbības vai izteikumus, vai uzbrūk personai vai īpašumam, kuru ierēdnis vai viņa ģimenes loceklis guvis sava amata vai pienākumu dēļ.
Šādos gadījumos Kopienas kopīgi un katra atsevišķi atlīdzina ierēdnim radušos zaudējumus tiktāl, ciktāl ierēdnis neradīja zaudējumus ne apzināti, ne arī aiz nopietnas nolaidības, un tas nav saņēmis atlīdzību no personas, kura nodarīja zaudējumus.”
6. Šo noteikumu 73. pantā ir paredzēts:
“1. Ierēdņa risks saslimt ar profesionālajām slimībām un negadījumu risks ir apdrošināts no dienesta uzsākšanas datuma [..]. Tas iemaksā ar profesionālo darbību nesaistītu risku apdrošināšanas izmaksas līdz 0,1 % apmērā no pamatalgas.
Noteikumos paredz, kādi riski nav apdrošināmi.
2. Maksājamie pabalsti ir šādi:
a) nāves gadījumā:
vienreizējs maksājums turpmāk uzskaitītajām personām, kas vienāds ar pieckārtīgu mirušās personas gada pamatalgu, ko aprēķina, ņemot vērā ikmēneša saņemtās algas lielumu 12 mēnešus pirms nelaimes gadījuma:.
– mirušā ierēdņa laulātajam un bērniem saskaņā ar mantojuma tiesībām, kas attiecas uz ierēdņa īpašumu; tomēr dzīvesbiedram izmaksājamās summas lielums ir vismaz 25 % no vienreizējā maksājuma,
– ja nav iepriekšminētās kategorijas personu, pārējiem pēctečiem saskaņā ar mantojuma tiesībām, kas attiecas uz ierēdņa īpašumu,
– ja nav personu, kuras pieskaitāmas jebkurai no abām iepriekšminētajām kategorijām, augšupejošās līnijas radiniekiem saskaņā ar mantojuma tiesībām, kas attiecas uz ierēdņa īpašumu,
– ja nav personu, kuras pieskaitāmas jebkurai no trim iepriekšminētajām kategorijām, tad iestādei;
[..].”
7. Šo pašu statūtu 90. pantā ir paredzēts:
“1. Jebkura persona, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, var iesniegt iecēlējinstitūcijai lūgumu, lai tā pieņem ar konkrēto personu saistītu lēmumu. Iecēlējinstitūcija par savu argumentētu lēmumu konkrētajai personai ziņo četru mēnešu laikā no lūguma iesniegšanas dienas. Ja minētajā termiņā atbilde uz lūgumu nav saņemta, tas uzskatāms par netiešu lēmumu par lūguma noraidīšanu, par ko var iesniegt sūdzību saskaņā ar 2. punktu.
2. Ikviena persona, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, var iesniegt iecēlējinstitūcijai, sūdzību par jebkuru aktu, kurā ietverta sūdzība pret konkrēto personu, gadījumos, kad minētā iestāde ir pieņēmusi lēmumu, vai tā nav veikusi kādu pasākumu, ko nosaka Civildienesta noteikumi. [..]”
8. Civildienesta noteikumu 91. pants ir formulēts šādi:
“1. [Eiropas Savienības] Tiesas jurisdikcijā ir jebkurš strīds starp Kopienām un jebkuru personu, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi, attiecībā uz tādu tiesību aktu likumību, kas nelabvēlīgi ietekmē šādu personu 90. panta 2. punkta izpratnē.
Finansiāla rakstura strīdos tiesai ir neierobežota jurisdikcija.
2. Apelāciju [Eiropas Savienības] Tiesā var iesniegt tikai tad, ja:
– iecēlējinstitūcija ir iepriekš iesniegusi tai sūdzību atbilstīgi 90. panta 2. punktam tajā norādītajā termiņā,
un
– sūdzība ar tiešu vai netiešu lēmumu ir bijusi noraidīta.
3. Apelācija, kas noteikta 2. punktā, jāiesniedz trīs mēnešu laikā. [..]”
Pārskatīšanai iesniegtās lietas priekšvēsture
Lietas pamatā esošie fakti
9. Mirušais ierēdnis un viņa laulātā tika nogalināti 2006. gada 18. septembrī Rabatā (Maroka), kur viņam bija jāsāk pildīt savi pienākumi kā politiskajam un diplomātiskajam padomniekam Komisijas delegācijā. Slepkavība notika mēbelētā mājā, ko šī delegācija īrēja šim ierēdnim, viņa laulātajai un viņu četriem bērniem.
10. Pēc šī notikuma bērni tika nodoti sava vectēva no tēva puses, prasītāja, un vecmātes no tēva puses aizbildniecībā.
11. Komisija samaksāja mirušā ierēdņa bērniem kā viņa mantiniekiem tostarp Civildienesta noteikumu 73. pantā paredzētos pabalstus un atzina šiem bērniem tiesības uz citiem pabalstiem, kas paredzēti šajos pašos noteikumos.
12. 2008. gada 25. februāra vēstulē Komisijai prasītājs izteica savu nepiekrišanu attiecībā uz viņa mazbērniem samaksāto summu. Tā kā Komisijas pieņemtais lēmums, atbildot uz šo vēstuli, viņu neapmierināja, viņš ar 2008. gada 10. septembra vēstuli, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu, iesniedza sūdzību par šo lēmumu, apgalvojot, ka ir iestājusies Komisijas atbildība par dienesta kļūdu saistībā ar tās pienākuma aizsargāt savus darbiniekus neizpildi. Viņš izvirzīja arī Komisijas atbildību bez vainas un pakārtoti to, ka tā nav ievērojusi Civildienesta noteikumu 24. pantu, saskaņā ar kuru Kopienas ir solidāri atbildīgas par tā kaitējuma kompensēšanu, ko trešā persona radījusi kādam to darbiniekam. Ar 2009. gada 3. februāra lēmumu Komisija sūdzību noraidīja.
Spriedums Missir Mamachi di Lusignano /Komisija (F‑50/09, EU:F:2011:55)
13. Apgalvojot, ka Komisija nav izpildījusi savu pienākumu aizsargāt savu personālu, prasītājs cēla prasību Civildienesta tiesā, vispirms prasot atcelt 2009. gada 3. februāra lēmumu, ar kuru ir noraidīta viņa sūdzība, un turklāt prasot piespriest atlīdzināt, pirmkārt, viņu vārdā mantisko kaitējumu, kas nodarīts mirušā ierēdņa bērniem, otrkārt, viņu vārdā morālo kaitējumu, kas nodarīts šiem bērniem, treškārt, pats savā vārdā morālo kaitējumu, kas nodarīts viņam paša kā mirušā ierēdņa tēvam, ceturtkārt, mirušajam ierēdnim nodarīto morālo kaitējumu viņa bērnu vārdā, kas pārņem viņu tēva tiesības.
14. Ar spriedumu Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (F‑50/09, EU:F:2011:55) Civildienesta tiesa noraidīja minēto prasību kā daļēji nepamatotu, ciktāl tā attiecas uz materiālajiem zaudējumiem, un kā daļēji nepamatotu, ciktāl tā attiecas uz apgalvoto morālo kaitējumu. Prasītājs iesniedza apelācijas sūdzību par šo spriedumu.
Spriedums Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625)
15. Spriedumā Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) Vispārējā tiesa pēc savas iniciatīvas pārbaudīja Civildienesta tiesas kompetenci izskatīt prasību pirmajā instancē. Šajā nolūkā Vispārējā tiesa šī sprieduma 20. un 39.–42. punktā nošķīra dažādus kaitējuma veidus, kuru atlīdzināšanu prasītājs prasa, un precizēja statusu, kādā viņš darbojas attiecībā pret ikvienu no tiem. Vispārējā tiesa konstatēja, ka prasītājs vēlas:
– mirušā ierēdņa bērnu vārdā saņemt nodarīto materiālo zaudējumu atlīdzību, šos zaudējumus veido “noslepkavotā ierēdņa nesaņemtā darba alga, ko viņš būtu saņēmis no savas nāves brīža līdz savai iespējamai aiziešanai pensijā”;
– mirušā ierēdņa bērnu vārdā saņemt nodarītā morālā kaitējuma atlīdzību, ko veido sāpes par savu abu vecāku zaudējumu, kā arī trauma tādēļ, ka viņi ar savām acīm redzēja viņus mirstam;
– savā vārdā saņemt morālā kaitējuma atlīdzību, kas viņam nodarīts kā mirušā ierēdņa tēvam, ko veido sāpes par sava dēla nāvi, kā arī
– mirušā ierēdņa bērnu vārdā, kas iestājas sava tēva tiesībās, saņemt pēdējam minētajam nodarītā morālā kaitējuma atlīdzību, kad šo kaitējumu veido viņa fiziskās ciešanas no uzbrukuma brīža līdz nāves brīdim, kā arī psihiskās ciešanas, kas izriet no viņa nenovēršamās nāves apzināšanās.
16. Pēc tam, kad Vispārējā tiesa atzina sevi par kompetentu lemt par visām šīm prasībām, tā it īpaši nošķīra mirušajam ierēdnim nodarīto kaitējumu, no vienas puses, un viņa bērniem, kā arī prasītājam nodarīto kaitējumu, no otras puses.
17. Attiecībā uz prasītājam un mirušā ierēdņa bērniem nodarīto materiālo un morālo kaitējumu Vispārējā tiesa nosprieda, ka Civildienesta tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīstot savu kompetenci lemt par prasību, ciktāl tā attiecas uz šo zaudējumu atlīdzību, un nolēma, ka lieta ir jānosūta tai pašai, lai tā lemtu par šīm prasībām kā pirmās instances tiesa.
18. Šajā ziņā Vispārējā tiesa attiecībā uz Vispārējas tiesas un Civildienesta tiesas attiecīgās kompetences noteikšanu sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) 47.–53. pantā nosprieda šādi:
“47 Pašreizējā Savienības tiesību stāvoklī šī norobežošana ir saistīta ar prasītāja personīgo statusu un strīdus izcelsmi saskaņā ar patstāvīgo judikatūru, atbilstoši kurai strīds starp ierēdni un iestādi, no kuras viņš ir atkarīgs vai bija atkarīgs, ja tas rodas nodarbinātības attiecībās, kas saista vai saistīja šo personu ar iestādi, ietilpst LESD 270. panta (agrāk – EKL 236. panta) un Civildienesta noteikumu 90. un 91. panta piemērošanas jomā un neietilpst LESD 268. panta (agrāk – EKL 235. panta) un 340. panta (agrāk – 288. panta), kas reglamentē Savienības vispārīgo ārpuslīgumiskās atbildības režīmu, piemērošanas jomā ([spriedumi Meyer-Burckhardt /Komisija, 9/75, EU:C:1975:131 7. punkts; Reinarz /Komisija un Padome, 48/76, EU:C:1977:30, 10. punkts; kā arī Allo u.c./Komisija, 176/83, EU:C:1985:290, 18. punkts, rīkojums Pomar /Komisija, 317/85, EU:C:1987:267. 7. punkts; spriedums Polinsky /Tiesa, T‑1/02, EU:T:2004:298, 47. punkts]).
48 Ja tas tā ir, minētā judikatūra neļauj noteikt, vai [mirušā ierēdņa] tuviniekiem personīgā kaitējuma, gan materiālā, gan morālā, ko viņi apgalvo, ka ir cietuši, atlīdzības prasība bija jāceļ Vispārējā tiesā vai Civildienesta tiesā. Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, šī judikatūra īpaši attiecas tikai uz lietām starp i) ierēdni vai bijušo ierēdni un iestādi, no kuras viņš ir atkarīgs vai bija atkarīgs, kuras ii) ir radušās darba tiesiskajās attiecībās, kas tos saista vai saistīja, un līdz ar to tā ir tikai daļēji pārnesama uz gadījumu, kad strīds nešaubīgi ir radies darba tiesiskajās attiecībās, bet nevis attiecībā uz ierēdni vai bijušo ierēdni, bet starp viņa tuvinieku, ģimenes locekli vai tiesību pārņēmēju un iestādi, no kuras ir vai bija atkarīgs šis ierēdnis.
49 Ja šīs trešās personas iegūst attiecīgā ierēdņa vai bijušā ierēdņa tiesības un tātad darbojas kā viņa tiesību pārņēmējas, šādā statusā, lai tādējādi iegūtu īpašumā mantojuma masu, prasot zaudējumu atlīdzību, kas pienākas pašam ierēdnim, šāda transponēšana ir iespējama, jo strīds paliek neatkarīgi no veiktās īpašuma nodošanas strīds starp ierēdni un iestādi, no kuras viņš bija atkarīgs, un tas ir radies darba tiesiskajās attiecībās, kas tos vienoja.
50 Šajā gadījumā šis apsvērums attiecas uz otro prasītāja izvirzīto kaitējuma veidu, kas ir minēts iepriekš 20. punktā, tas ir, morālu kaitējumu ex haerede,
ko cietis [mirušais ierēdnis] no uzbrukuma brīža līdz viņa nāvei. Šajā vērtējumā Civildienesta tiesa pamatoti norādīja pārsūdzētā sprieduma 116. punktā, ka iepriekš 47. punktā minētā judikatūra ir transponējama uz strīdu starp miruša ierēdņa tiesību pārņēmējiem vai viņu likumīgo pārstāvi un iestādi, no kuras šis ierēdnis bija atkarīgs.
51 Savukārt, ja minētā trešā persona rīkojas, lai saņemtu zaudējumu atlīdzību, kas tai ir personīga, neatkarīgi no tā, vai šis kaitējums ir materiāls vai morāls, šāda attiecīgās judikatūras attiecināšana nav pamatota ne ar tās saturu, ne ar principiālajiem apsvērumiem, kas to ir iedvesmojuši. Pat pieļaujot, ka šāds strīds ir radies darba tiesiskajās attiecībās starp attiecīgo ierēdni un iestādi, personīgais subjektīvais nosacījums, kas saistīts ar ierēdņa, kam piemīt aplūkotās tiesības, statusu, katrā ziņā nav izpildīts un tātad Civildienesta tiesai principā nav kompetences ratione personae
lemt atbilstoši LESD 270. pantam un Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantam.
52 Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, [spriedumā Komisija/ Petrilli (T‑143/09 P, EU:T:2010:531)] ir apstiprināta šī analīze un paskaidrots tās pamatojums. Šī sprieduma 46. punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka strīds civildienesta jomā atbilstoši EKL 236. pantam (tagad – LESD 270. pants) un Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantam, ieskaitot tos, kas attiecas uz kaitējumu, kas ierēdnim un darbiniekam ir radīts, uz ko attiecas īpaši vai speciāli noteikumi salīdzinājumā ar tiem, kas izriet no vispārīgajiem principiem, kuri regulē Savienības ārpuslīgumisko atbildību atbilstoši EKL 235. pantam (tagad – LESD 268. pants) un EKL 288. pantam (tagad – LESD 340. pants). Vispārējā tiesa uzskata, ka tad, kad Savienība rīkojas kā darba devējs, tai ir pastiprināta atbildība, kas izpaužas kā pienākums atlīdzināt zaudējumus, kuri radušies personālam jebkādas nelikumības dēļ, kas pieļauta šādā statusā, kaut arī atbilstoši Kopienu tiesībām tai ir jāatlīdzina tikai tie zaudējumi, kas ir radušies “pietiekami būtiska” tiesību normas pārkāpuma dēļ (pastāvīgā judikatūra kopš [sprieduma Bergaderm
un Goupil /Komisija, C‑352/98 P, EU:C:2000:361]).
53 Šie apsvērumi, kas pamatojas uz īpašo un speciālo Savienības papildu atbildības pret savu personālu režīmu, ko pamato it īpaši ar darba attiecībām, ar šīm tiesībām un īpašajiem pienākumiem, kā, piemēram, pienākumu ņemt vērā darbinieku intereses, un ar uzticības attiecībām, kam ir jāpastāv starp iestādēm un to ierēdņiem vispārīgās interesēs, precīzi nav izpildīti gadījumā, kad runa ir par trešajām personām, kas nav ierēdņi. Pat tad, ja ir runa par ierēdņa šauras ģimenes locekļiem, ņemot vērā tādus sociālos pabalstus, kādi ir minēti Civildienesta noteikumu 76. pantā, judikatūrā nav atzīta iestāžu rūpības pienākuma pret tiem pastāvēšana ([spriedums Leussink u.c./Komisija, 169/83 un 136/84. EU:C:1986:371] 21.–23. punkts).”
19. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šādu tiesas nostāju apstiprināja citi Tiesas nolēmumi. Šajā ziņā Vispārējā tiesa sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) 55.–59. punktā izteica šādus apsvērumus:
“55 Tādējādi iepriekš minētajā rīkojumā [ Fournier /Komisija (no 114/79 līdz 117/79, EU:C:1980:124)] Tiesa ir apstiprinājusi principā, vismaz netieši, faktu, ka ierēdņa ģimenes locekļiem, kas darbojas “paši savā vārdā” un prasa atlīdzināt “personīgi” ciesto kaitējumu, ir jāizmanto EKL 178. pantā (tagad – LESD 268. pants) norādītā prasība drīzāk nekā EKL 179. pantā (tagad – LESD 270. pants) norādītā.
56 Tiesa apstiprināja šo izvēli [spriedumā Leussink u.c./Komisija (169/83 un 136/84, EU:C:1986:371)] apstākļos, kad prasītāji skaidri pamatoja savas prasības atlīdzināt zaudējumus ar atšķirīgu juridisko pamatu atkarībā no tā, vai tie bija vai nebija ierēdņi, proti, EKL 179. pants attiecībā uz Leussink k‑gu un EKL 178. pants un 215. panta otrā daļa attiecībā uz viņa laulāto un bērniem.
57 Šādos apstākļos iepriekš minētajā spriedumā [ Leussink /Komisija (169/83 un 136/84, EU:C:1986:371)] ģenerāladvokāts sers Gordons Slinns [ Gordon Slynn ] atzina, ka ģimenes prasība ir pareizi pamatota ar EKL 178. un 215. pantu, jo tā attiecas uz nošķirtiem zaudējumiem, ko tie cietuši, un tā neattiecas uz lietu starp ierēdni un viņa iestādi.
58 Formāli nelemjot par šo jautājumu, Tiesa tomēr netieši apstiprināja izvēli par labu drīzāk prasībai atbilstoši EEK 178. pantam nekā atbilstoši EEK 179. pantam attiecībā uz ierēdņa ģimeni iepriekš minētā sprieduma lietā [ Leussink /Komisija (169/83 un 136/84, EU:C:1986:371)] 25. punktā, kaut arī tā ir jāuzskata par lietu, kas “radusies no attiecībām starp ierēdni un iestādi”. Turklāt Tiesa skaidri ir pamatojusi savu lēmumu par izdevumiem ar Reglamenta 69. pantu, tas ir, tiesību normu, kas ir piemērojama personām, kas nav ierēdņi.
59 Visbeidzot, ar [spriedumu Vainker /Parlaments (T‑48/01, EU:T:2004:61)] Vispārējā tiesa noraidīja Vainker
k‑dzes prasību kā nepamatotu, pamatojoties uz [sprieduma Leussink u.c./Komisija (169/83 un 136/84, EU:C:1986:371)] precedentu un netieši apstiprinot EKL 235. panta izvēli kā šīs prasības atbilstošu juridisko pamatu”.
20. Attiecībā uz mirušā ierēdņa mantinieku iespēju celt prasību, pamatojoties uz LESD 270. pantu un Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu, Vispārējā tiesa sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) 61.–65. punktā konstatēja šādi:
“61 Protams, iespēju vai pienākumu minušā ierēdņa tiesību pārņēmējiem celt prasību, pamatojoties uz LESD 270. pantu un Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantu, lai viņiem tiktu piešķirtas tiesības uz pakalpojumiem, kas paredzēti Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punkta a) apakšpunktā, Savienības tiesa ir jau atzinusi vismaz netieši ([spriedums Bitha /Komisija, T‑23/95, EU:T:1996:3]; spriedums [ Klein /Komisija, F‑32/08, EU:F:2009:3]; skat. arī šajā ziņā un pēc analoģijas rīkojumu [ Hotzel-Wagenknecht /Komisija, T‑145/00, EU:T:2001:164], 17. punkts).
62 Tomēr, pirmkārt, šī argumentācija attiecas tikai uz Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punkta a) apakšpunktā tieši minētajiem tiesību pārņēmējiem, tas ir, laulāto un bērniem vai, ja tādu nav, citiem lejupējiem vai, ja tādu nav, augšupējiem vai visbeidzot, ja tādu nav, pašu iestādi. Tādējādi šajā lietā, pat pieņemot, ka Komisijas argumentācija ir piemērojama [mirušā ierēdņa] četru bērnu gadījumā, prasītāja Livio Missir Mamachi di Lusignano paša, kas nav tiesību pārņēmējs Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punkta a) apakšpunkta nozīmē, gadījumā tā nav piemērojama, jo ir bērni. Tāpat arī [mirušā ierēdņa] mātes, brāļa un māsas gadījumā, kas ir prasītāji vienlaikus notiekošajā lietā T‑494/11.
63 Otrkārt, šī argumentācija atkal pakārto Savienības līgumiskās atbildības kopējo tiesību procesuālo īstenošanu ierēdņu sociālā nodrošinājuma tiesībām, kas ir paredzētas Civildienesta noteikumos. Nav derīga iemesla, lai izņēmumam par Civildienesta tiesu attiecībā uz ierēdņiem būtu priekšroka arī attiecībā uz Vispārējās tiesas vispārējo kompetenci izskatīt visas lietas par Savienības atbildību.
64 Treškārt un visbeidzot, pat attiecībā uz [mirušā ierēdņa] četriem bērniem, kas šajā lietā netiek aplūkots, Komisijas pienākums ir maksāt garantētos civildienesta pabalstus, kas turklāt jau ir pārskaitīti ieinteresētajām personām, bet tās iespējamais pienākums ir kompensēt visu apgalvoto materiālo un morālo kaitējumu. Vispārējā tiesa atgādina šajā ziņā, ka trešajā apelācijas pamatā prasītājs īpaši apgalvo, ka Civildienesta tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, ņemot vērā šī kaitējuma atlīdzināšanas nolūkā minētos civildienesta pabalstus, kas piešķirti [mirušā ierēdņa] bērniem. Šādos apstākļos šķiet, ka nav iespējams Civildienesta tiesas kompetences noteikumu balstīt uz Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punkta a) apakšpunktu pat tad, ja ir precīzi apgalvots, ka minētais pants nav pamats prasībai, kas celta [mirušā ierēdņa] četru bērnu vārdā.
65 No visiem minētajiem apsvērumiem izriet, ka tādos apstākļos, kādi ir šajā lietā, vienīgais juridiskais pamats, kas noteikts LESD 268. un 270. pantā, Tiesas statūtu I pielikuma 1. pantā un Civildienesta noteikumu 90. un 91. pantā, liek secināt, ka miruša ierēdņa tuviniekiem ir noteikti jāceļ divas prasības, viena – Civildienesta tiesā, bet otra – Vispārējā tiesā, ar kuru viņi pārņem attiecīgā ierēdņa tiesības vai prasa kompensēt materiālu vai morālu kaitējumu, kas viņiem ir personīgs.”
21. Lai novērstu “procesuālu pārklāšanos”, Vispārējā tiesa sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) 73. un 74. punktā, ņemot vērā Tiesas judikatūru un to, ka pastāv pārliecinoši iemesli, kas saistīti ar tiesisko noteiktību, labu tiesvedību, procesuālo ekonomiju un pretrunīgu tiesas nolēmumu novēršanu, nolēma, ka, ja miruša ierēdņa vai darbinieka tiesību pārņēmēji prasa kompensēt dažādu kaitējumu, ko radījis viens akts, gan kā tiesību pārņēmēji, gan savā pašu vārdā, viņi likumīgi šīs prasības var apvienot, ceļot vienu vienotu prasību. Vispārējā tiesa piebilda, ka šī “vienotā prasība” ir jāceļ tajā, jo tā ne tikai ir “vispārīga” tiesa, kurai tādējādi ir “pilna jurisdikcija” atšķirībā no Civildienesta tiesas, kam ir izņēmuma jurisdikcija, bet arī augstākstāvoša tiesa salīdzinājumā ar pēdējo minēto.
22. Šajā ziņā Vispārējā tiesa sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) 75. un 76. punktā it īpaši norāda, ka, ja tādos apstākļos, kādi ir šajā lietā, mirušā ierēdņa tuviniekiem būtu jāceļ divas prasības, Vispārējā tiesā un Civildienesta tiesā vienlaikus tiktu uzsāktas lietas par to pašu priekšmetu. Šādos apstākļos, piemērojot Tiesas statūtu I pielikuma 8. panta 3. punkta otro daļu, Civildienesta tiesai nekavējoties būtu jānoraida tās kompetence, lai Vispārējā tiesa varētu lemt par šīm lietām. Šī sprieduma 77. un 78. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka šajā gadījumā Civildienesta tiesai “nav kompetences ab initio ” lemt par prasītāja celto prasību, izņemot to, kas attiecas uz morālā kaitējuma, ko cieta mirušais ierēdnis, atlīdzināšanu. Līdz ar to minētā sprieduma 78. punktā Vispārējā tiesa pēc savas iniciatīvas konstatēja, ka Civildienesta tiesai nav kompetences izskatīt prasību atlīdzināt pašam prasītājam un mirušā ierēdņa bērniem nodarīto kaitējumu, un šajā ziņā atcēla pārsūdzēto spriedumu.
23. Ņemot vērā šos apsvērumus, Vispārējā tiesa nolēma sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) 102. un 103. punktā, ka Civildienesta tiesai bija jākonstatē, ka tai nav kompetences lemt par prasību par prasītājam un mirušā ierēdņa bērniem nodarītā kaitējuma atlīdzību, un līdz ar to šo prasības daļu nosūtīja pati sev atbilstoši Tiesas statūtu 8. panta 2. punktam. Tā kā lieta šajā ziņā bija gatava iztiesāšanai, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tai ir jānosūta šī prasības daļa, lai tā to izskatītu kā pirmās instances tiesa.
24. Attiecībā uz mirušajam ierēdnim nodarīto morālo kaitējumu, kuru atlīdzināt prasītājs prasa viņa bērnu vārdā, Vispārējā tiesa sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) 80. punktā atgādināja, ka Civildienesta tiesai bija kompetence izskatīt prasību, un šī sprieduma 81.–98. punktā izskatīja apelācijas sūdzību. Šajā ziņā Vispārējā tiesa konstatēja, ka Civildienesta tiesa, pieņemot Komisijas iebildi par nepieņemamību, lai apstrīdētu šīs prasības pieņemamību, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, un līdz ar to šajā ziņā atcēla spriedumu Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (F‑50/09, EU:F:2011:55).
25. Sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) 113.–117. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja attiecībā uz šo pašu prasību, ka lieta nebija gatava iztiesāšanai, jo Civildienesta tiesa nebija pieņēmusi lēmumu par citiem Komisijas izvirzītajiem iebildumiem par nepieņemamību, un ka līdz ar to minētā lieta būtībā bija jānosūta atpakaļ šai tiesai. Tomēr Vispārējā tiesa norādīja, ka, ja tiek veikta šāda nosūtīšana, Civildienesta tiesai drīzāk ir jākonstatē, ka tajā un Vispārējā tiesā vienlaikus ir iesniegtas lietas ar to pašu priekšmetu, tas ir, pirmkārt, lieta T‑494/11 un, otrkārt, šī lieta, un saskaņā ar Tiesas statūtu I pielikuma 8. panta 3. punkta otro daļu tai bija jānoraida sava kompetence, lai Vispārējā tiesa varētu lemt par šīm abām lietām.
26. Ņemot vērā visus šos apsvērumus, Vispārējā tiesa nosprieda, ka lieta F‑50/09 tai ir jānosūta pilnībā, lai tā to izskatītu kā pirmās instances tiesa.
Tiesvedība Tiesā
27. Pēc pirmā ģenerāladvokāta ierosinājuma pārskatīt spriedumu Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) pārskatīšanas palāta ar lēmumu par pārskatīšanu Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (C‑417/14 RX, EU:C:2014:2219), kas pieņemts atbilstoši Tiesas statūtu 62. panta otrajai daļai un Tiesas Reglamenta 193. panta 4. punktam, nolēma uzsākt šī sprieduma pārskatīšanas procedūru, lai noteiktu, vai tas apdraud Savienības tiesību vienotību vai konsekvenci.
28. Jautājums, kas atbilstoši minētajam lēmumam tiek pārskatīts, ir norādīts šī sprieduma 2. punktā.
Par jautājumu, kas tiek pārskatīts
29. Civildienesta tiesas atbilstoši Tiesas statūtu I pielikuma 1. pantam kompetencē ir Eiropas Savienības Tiesā pirmajā instancē izskatīt lietas par Savienības civildienesta strīdiem LESD 270. panta izpratnē. Atbilstoši pēdējam minētajam pantam šī kompetence attiecas uz “visām domstarpībām” starp Savienību un tās darbiniekiem, “ievērojot ierobežojumus un nosacījumus, ko paredz Civildienesta noteikumi un Savienības pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtība”.
30. Ņemot vērā šādu norādi Civildienesta noteikumos, tātad, lai noteiktu Civildienesta tiesas kompetenci, ir jāņem vērā šie no teikumi, it īpaši to 90. un 91. punkts, ar kuriem ir īstenots LESD 270. pants (šajā ziņā skat. spriedumu Syndicat général du personnel des organismes européens /Komisija, 18/74, EU:C:1974:96, 14. punkts).
31. Civildienesta noteikumu mērķis ir regulēt juridiskās attiecības starp Eiropas iestādēm un to ierēdņiem, nosakot virkni savstarpēju tiesību un pienākumu un atzīstot par labu noteiktiem ierēdņa ģimenes locekļiem tiesības attiecībā pret Eiropas Savienību (spriedums Johannes, C‑430/97, EU:C:1999:293, 19. punkts).
32. Tādējādi Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktā ir precizēta Tiesas kompetence Savienības civildienesta strīdos, nosakot, ka tās jurisdikcijā ir “jebkurš strīds” starp Savienību un “jebkuru personu, uz kuru attiecas šie Civildienesta noteikumi” un kas attiecas uz tādu tiesību aktu likumību, kas nelabvēlīgi ietekmē šādu personu šo noteikumu 90. panta 2. punkta izpratnē. Saskaņā ar šo tiesību normu “ikviena persona, uz kuru attiecas šie [..] noteikumi”, var iesniegt iecēlējinstitūcijai sūdzību par tai nelabvēlīgu aktu.
33. Attiecībā uz Civildienesta tiesas kompetenci ratione personae jānorāda, ka šīs tiesību normas, kas vispārīgi attiecas uz “jebkuru personu, kas norādīta [Civildienesta] noteikumos”, neļauj pašas par sevi nošķirt prasības atkarībā no tā, vai prasību ir cēlis ierēdnis vai jebkura cita persona, kas norādīta šajos noteikumos. Tādējādi pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir nospriedusi sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) 51. punktā, Civildienesta tiesai ir kompetence ratione personae lemt ne tikai par ierēdņu celtām prasībām, bet arī par jebkuras citas personas, kas norādīta šajos noteikumos, celtām prasībām.
34. Civildienesta noteikumu 73. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir skaidri norādīti ierēdņa “pēcteči”, kā arī “augšupējās līnijas radinieki” kā personas, kas viņa nāves gadījumā var saņemt pabalstu. No minētā izriet, ka gan prasītājs, gan mirušā ierēdņa bērni ir šajā tiesību normā minētās personas.
35. Pretēji tam, ko Vispārēja tiesa ir nospriedusi sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) 62. un 64. punktā, jautājums, vai prasītājam un mirušā ierēdņa bērniem tiešām šajā gadījumā ir tiesības saņemt Civildienesta noteikumos garantētos pabalstus, it īpaši tos, kas ir norādīti to 73. pantā, nevar tikt ņemts vērā, kā ģenerāladvokāts ir norādījis it īpaši sava viedokļa 35. punktā, lai noteiktu Civildienesta tiesas kompetenci ratione personae, pamatojoties uz Tiesas statūtu I pielikuma 1. pantu, skatītu kopā ar LESD 270. pantu un Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktu. Ja tas būtu citādi, būtu nepieciešams, lai lemtu par Civildienesta tiesas kompetenci ratione personae
saistībā ar tajā iesniegtas prasības izskatīšanu, vispirms pārbaudīt šī prasības pieteikuma pamatotību.
36. No minētā izriet, ka šajā lietā Civildienesta tiesai ir kompetence ratione personae lemt par prasītāja gan savā vārdā, gan mirušā ierēdņa bērnu vārdā iesniegto zaudējumu atlīdzības prasību.
37. Attiecībā uz jautājumu, vai Civildienesta tiesas kompetence ratione materiae
attiecas uz zaudējumu atlīdzības prasībām, kas pamatotas ar to, ka iestāde nav izpildījusi savu pienākumu nodrošināt savu ierēdņu aizsardzību, jānorāda, ka ne LESD 270. pantā, ne Civildienesta noteikumu 91. pantā, kas attiecas uz “visām domstarpībām starp Savienību un tās darbiniekiem”, nav definēts tās prasības raksturs, kuru var celt gadījumā, ja tiek noraidīta administratīva sūdzība. Tādējādi, tā kā strīds attiecas uz prasītājam nelabvēlīga akta likumību šo noteikumu 90. panta izpratnē, Civildienesta tiesai ir kompetence lemt neatkarīgi no tā, kāds turklāt ir attiecīgās prasības raksturs (skat. attiecībā uz Tiesas kompetenci pirms Vispārējās tiesas un Civildienesta tiesas izveidošanas spriedumu Meyer-Burckhardt /Komisija, 9/75, EU:C:1975:131, 10. punkts).
38. Šādos apstākļos Tiesa nolēma, ka uz strīdu starp ierēdni un iestādi, kurai tas pieder, ja tas ir cēlies no darba tiesiskajām attiecībām, kas ieinteresēto personu saista ar iestādi, attiecas LESD 270. pants un Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants pat tad, ja runa ir par zaudējumu atlīdzības prasību (skat. spriedumus Meyer-Burckhardt /Komisija, 9/75, EU:C:1975:131, 10. punkts; Reinarz /Komisija un Padome, 48/76, EU:C:1977:30, 10. un 11. punkts, kā arī Allo  u.c./Komisija, 176/83, EU:C:1985:290, 18. punkts; rīkojumu Pomar /Komisija, 317/85, EU:C:1987:267, 7. punkts; spriedumu Schina /Komisija, 401/85, EU:C:1987:425, 9. punkts).
39. Turklāt neierobežota jurisdikcija, kas Civildienesta tiesai ir piešķirta Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkta otrajā teikumā, skatītā kopā ar LESD 270. pantu un Tiesas statūtu I pielikuma 1. punktu, tai ļauj strīdos, kas saistīti ar finansēm, vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes piespriest atbildētājam samaksāt atlīdzību par zaudējumiem, kas radīti tā vainas dēļ, un šādā gadījumā, ņemot vērā visus lietas apstākļus, izvērtēt zaudējumus ex aequo
un bono (skat. šajā ziņā spriedumus Reinarz /Komisija un Padome, 48/76, EU:C:1977:30, 11. punkts; Houyoux un Guery /Komisija, 176/86 un 177/86, EU:C:1987:461, 16. punkts; Komisija/ Girardot, C‑348/06 P, EU:C:2008:107, 58. punkts, kā arī Gogos /Komisija, C‑583/08 P, EU:C:2010:287, 44. punkts). “Strīdi, kas saistīti ar finansēm” pirmās no šīm tiesību normām izpratnē it īpaši ir prasības par atbildību, ko darbinieki ceļ pret iestādi (spriedums Gogos /Komisija, C‑583/08 P, EU:C:2010:287, 45. punkts).
40. Tiesa ir nospriedusi, ka Savienības tiesai vajadzības gadījumā ir jāpiespriež iestādei samaksāt summu, uz kuru prasītājam ir tiesības atbilstoši Civildienesta noteikumiem vai citam tiesību aktam (spriedums Weißenfels /Parlaments, C‑135/06 P, EU:C:2007:812, 68. punkts).
41. Tādējādi Civildienesta tiesai ir kompetence ratione materiae lemt par zaudējumu atlīdzības prasību, ko ierēdnis iesniedzis pret iestādi, ja strīds radies darba tiesiskajās attiecībās, kas vieno ieinteresēto personu un iestādi.
42. Tas pats attiecas uz jebkuras personas zaudējumu atlīdzības prasību, kura, kaut arī nav ierēdnis, ir norādīta Civildienesta noteikumos ģimenes attiecību ar ierēdni dēļ, ja strīds radies darba tiesiskajās attiecībās, kas šo ierēdni vieno ar attiecīgo iestādi, ievērojot to, ka Tiesas statūtu I pielikuma 1. pants, skatīts kopā ar LESD 270. pantu un Civildienesta noteikumu 91. pantu, piešķir, kā tas ir konstatēts šī sprieduma 32., 33. un 37. pantā, Civildienesta tiesai kompetenci izskatīt “jebkuru strīdu” starp Savienību un “jebkuru personu, uz kuru attiecas [Civildienesta] noteikumi”.
43. Šajā ziņā un pretēji Vispārējās tiesas nospriestajam it īpaši sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) 54.–56. punktā ne rīkojums Fournier /Komisija (no 114/79 līdz 117/79, EU:C:1980:124), ne spriedums Leussink /Komisija (169/83 un 136/84, EU:C:1986:371) neļauj secināt, ka tāds strīds, kāds ir šajā lietā, ietilptu Vispārējās tiesas, nevis Civildienesta tiesas kompetencē.
44. Vispirms šos nolēmumus Tiesa pieņēma laikposmā, kad Vispārējā tiesa un Civildienesta tiesa vēl nebija izveidotas un kad līdz ar to neradās nekādi jautājumi par tiesu kompetences noteikšanu.
45. Turpinājumā attiecībā it īpaši uz spriedumu Leussink /Komisija (169/83 un 136/84, EU:C:1986:371) Tiesa ir atzinusi, ka zaudējumu atlīdzības prasība, ko cēluši ierēdņa ģimenes locekļi atbilstoši EKL 178. pantam (EKL 178. pants kļuvis par EKL 235. pantu, kas pats kļuvis par LESD 268. pantu) un kas attiecas uz nemateriāla kaitējuma atlīdzību, kas viņiem ir nodarīts nelaimes gadījuma darbā dēļ, kura upuris bija šis ierēdnis, ir uzskatāms par civildienesta strīdu. Šī sprieduma 25. punktā attiecībā uz lietas izdevumiem Tiesa piemēroja sava Reglamenta 70. pantu toreiz piemērojamā versijā, atbilstoši kurai iestāžu izdevumi ierēdņu lietās ir jāsedz attiecīgajai institūcijai, ja attiecīgā prasība, lai gan iesniegta atbilstoši EKL 178. pantam, ir cēlusies no attiecīgā ierēdņa un iestādes, kurai viņš ir piederīgs, attiecībām.
46. Visbeidzot no rīkojuma Fournier /Komisija (no 114/79 līdz 117/79, EU:C:1980:124) nevar izdarīt nekādus secinājumus par jautājumu, vai ierēdņa ģimenes locekļu celta prasība par zaudējumu atlīdzību, kas tiem ir personīgi, ietilpst Savienības civildienesta strīdos un tādējādi Civildienesta tiesas kompetencē. Tiesa šajā rīkojumā tikai precizēja, ka būtu pretēji Savienības tiesībās iedibinātajai tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmai atļaut, lai novērstu darba nosacījumu nelikumības, ka, nepareizi izmantojot procedūru, prasību sakarā ar atbildību, kas balstīta uz tādām nelikumībām, var celt ierēdņa vai darbinieka ģimenes locekļi, kas rīkojas paši savā vārdā, pat ja viņi apgalvo, ka šajā ziņā viņiem personīgi ir nodarīti zaudējumi.
47. Turklāt Tiesa uzskatīja, ka zaudējumu atlīdzības prasība, ko iesniedzis ierēdņa ģimenes loceklis, kuram ir piemērojams kopējais veselības apdrošināšanas režīms, ietilpst Savienības civildienesta strīdos (skat. rīkojumu Lenz /Komisija, C‑277/95, EU:C:1996:456, 55. punkts).
48. Šajā lietā dažādās zaudējumu atlīdzības prasības, kas uzskaitītas šī sprieduma 15. punktā, visas attiecas uz zaudējumiem, kas radušies mirušā ierēdņa nāves dēļ, un ir balstītas uz apgalvojumu, ka Komisija nav izpildījusi savu pienākumu nodrošināt tās ierēdņu aizsardzību. Šajā ziņā prasītājs apgalvo, ka šī lieta ne tikai, ciktāl tas attiecas uz mirušā ierēdņa ciesto morālo kaitējumu, bet arī ciktāl tas attiecas uz šī ierēdņa bērniem nodarītajiem materiālajiem zaudējumiem un morālo kaitējumu, kā arī uz prasītājam nodarīto morālo kaitējumu, ir radusies darba tiesiskajās attiecībās, kas vieno ieinteresēto personu un iestādi. Tādējādi un atbilstoši risinājumam spriedumā Leussink /Komisija (169/83 un 136/84, EU:C:1986:371) jāuzskata, ka visa šī lieta ir radusies darba tiesiskajās attiecībās.
49. Tas, ka, pēc Vispārējās tiesas domām, Savienības ārpuslīgumiskā atbildība attiecībā uz ierēdņa ģimenes locekļiem, kas norādīti Civildienesta noteikumos, ir pakļauta nosacījumiem pēc būtības, kas izriet no LESD 340. panta, bet atbildība pret ierēdni ir pakļauta īpašiem un speciāliem noteikumiem salīdzinājumā ar šiem nosacījumiem, nevar, pretēji tam, kas it īpaši izriet no sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) 52.–59. punkta, izslēgt šajā ziņā Civildienesta tiesas kompetenci ratione materiae atbilstoši Tiesas statūtu I pielikuma 1. pantam, skatītam kopā ar LESD 270. pantu un Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktu.
50. Kā tas ir konstatēts šī sprieduma 37. un 38. punktā, zaudējumu atlīdzības prasība, ko cēlusi Civildienesta noteikumos norādīta persona, ietilpst Civildienesta tiesas kompetencē ratione materiae, jo tā ir radusies darba tiesiskajās attiecībās, kas vieno ierēdni un iestādi, un aplūkojamā strīda raksturam šajā ziņā nav nozīmes. Pretēji strīdam par tiesībām, kas tieši paredzēts šajos noteikumos, lietā, kas attiecas uz tiesībām uz kompensāciju, principā Savienības tiesai var būt jāsniedz vērtējums par šīm darba tiesiskajām attiecībām, kas attaisno Civildienesta tiesas kompetenci lemt šāda veida lietā kā specializētai tiesai attiecībā uz Savienības civildienesta strīdiem. Tādējādi šīs tiesas kompetence ratione materiae izriet no attiecīgās lietas izcelsmes, nevis no juridiskā pamata, kurš var pamatot tiesības uz kompensāciju, kas ir apstiprināts spriedumā Leussink /Komisija (169/83 un 136/84, EU:C:1986:371) un kas norādīts šī sprieduma 45. punktā.
51. Visbeidzot, kā izriet no šī sprieduma 2. punkta, pamatnosacījumu noteikšana, no kā šajā gadījumā ir atkarīga Savienības ārpuslīgumiskās atbildības uzņemšanās, netiek izskatīta šajā pārskatīšanas procedūrā.
52. Ievērojot visus iepriekš minētos apsvērumus, jākonstatē, ka Civildienesta tiesai ir kompetence lemt, pamatojoties uz Tiesas statūtu I pielikuma 1. punktu, skatītu kopā ar LESD 270. pantu un Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktu, par prasītāja iesniegto prasību kopumā.
53. Šādos apstākļos Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625),
– 65. punktā, ka “miruša ierēdņa tuviniekiem ir noteikti jāceļ divas prasības, viena – Civildienesta tiesā, bet otra – Vispārējā tiesā, ar kuru viņi pārņem attiecīgā ierēdņa tiesības vai prasa kompensēt materiālu vai morālu kaitējumu, kas viņiem ir personīgs”;
– 77., 78., 102. un 103. punktā, ka Civildienesta tiesai nav kompetences ab initio
lemt par šo prasību, ciktāl tā attiecas uz prasītājam un mirušā ierēdņa bērniem nodarīto zaudējumu atlīdzības prasībām, un ka, tā kā šīs prasības ietilpst Vispārējās tiesas kompetencē, tai ir jānosūta prasība, lai tā kā pirmās instances tiesa to izskatītu;
– 113.–117. punktā, ka atbilstoši Tiesas statūtu I pielikuma 8. panta 3. punkta otrajai daļai prasība, ciktāl tā attiecas uz mirušajam ierēdnim pirms viņa nāves nodarīto morālo kaitējumu, kuru prasītājs prasa atlīdzināt pēdējā minētā bērnu vārdā, kas ir iestājušies viņu tēva tiesībās, arī ir tai jānosūta.
Par Savienības tiesību vienotības un konsekvences aizskārumu
54. Civildienesta tiesa, kas izveidota, pamatojoties uz EKL 225.A pantu (kas kļuvis par LESD 257. pantu), ir specializēta tiesa LESD 256. panta izpratnē, kas atbilstoši LESD 270. panta, Tiesas statūtu I pielikuma 1. panta un Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punkta normām īsteno kompetenci, lai izskatītu Savienības civildienesta strīdus. Tādējādi un pretēji tam, ko ir nospriedusi Vispārējā tiesa sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) 63. un 74. punktā, Civildienesta tiesai ir plašāka kompetence par “izņēmuma kompetenci”.
55. Nosūtot šo prasību pati sev, lai tā to izskatītu kā pirmās instances tiesa, Vispārējā tiesa atņēma Civildienesta tiesai tās sākotnējo kompetenci un ieviesa kompetences noteikumu sev par labu, kas var radīt sekas kompetentās tiesas noteikšanai apelāciju jomā un līdz ar to tiesu līmeņu struktūrai Tiesā.
56. Tiesu sistēma, kas šobrīd ir noteikta ar LESD, Tiesas statūtiem un Padomes 2004. gada 2. novembra Lēmumu, ar ko izveido Eiropas Savienības Civildienesta tiesu (OV L 333, 7. lpp.), ietver precīzu attiecīgo triju Tiesas tiesu, tas ir, Tiesas, Vispārējās tiesas un Civildienesta tiesas, kompetenču norobežošanu tā, ka vienas no šīm trim tiesām kompetence lemt par prasību obligāti izslēdz pārējo divu tiesu kompetenci (skat. šajā ziņā rīkojumu Komisija/ IAMA Consulting, C‑517/03, EU:C:2004:326, 15. punkts).
57. Savienības tiesu kompetences noteikumi, kas šādi ir paredzēti LESD tāpat kā Tiesas statūtos un to pielikumā, ir primārās tiesības un ieņem centrālo vietu Savienības tiesību sistēmā. To ievērošana, papildus jautājumiem, kas pamatojas uz to, ka tā ir vienīgā tiesa, kas izskata Savienības civildienesta strīdus, ir pamatprasība šajā tiesību sistēmā un obligāts nosacījums, lai nodrošinātu Savienības tiesību vienotību.
58. Šādos apstākļos šī sprieduma 53. punktā konstatētās kļūdas tiesību piemērošanā, ko ietver spriedums Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625), aizskar Savienības tiesību vienotību.
Par pārskatīšanas sekām
59. Tiesas statūtu 62.b panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka, ja Tiesa konstatē, ka Vispārējās tiesas lēmums apdraud Savienības tiesību vienotību un konsekvenci, tā lietu nodod atkārtotai izskatīšanai Vispārējai tiesai, kam ir saistoši Tiesas konstatētie tiesību jautājumi. Nododot lietu, Tiesa var norādīt tās Vispārējās tiesas nolēmuma sekas, kuras attiecībā uz lietas dalībniekiem ir jāuzskata par galīgām. Izņēmuma gadījumā pati Tiesa var pieņemt galīgo lēmumu, ja, ņemot vērā pārskatīšanas rezultātu, lietas iznākuma pamatā ir konstatētie fakti, ar kuriem pamatots Vispārējās tiesas nolēmums.
60. No minētā izriet, ka Tiesa nevar tikai konstatēt apdraudējumu Kopienu tiesību vienotībai vai konsekvencei, nenosakot sekas, kādas attiecībā uz konkrēto strīdu izriet no šī konstatējuma (spriedums Komisija/ Strack, pārskatīšana, C‑579/12 RX‑II, EU:C:2013:570, 62. punkts un tajā minētā judikatūra).
61. Runājot par šo lietu, tātad vispirms ir jāatceļ spriedums Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625), ciktāl Vispārējā tiesa pēc savas ierosmes šī sprieduma 78. punktā ir konstatējusi, ka Civildienesta tiesai nav kompetences izskatīt prasību par prasītāja un mirušā ierēdņa bērnu personīgā kaitējuma atlīdzināšanu, un minētā sprieduma 102. un 103. pantā tā ir nolēmusi, ka šī prasība ietilpst tās pašas kompetencē un ka šī prasības daļa ir jānosūta tai, lai tā to izskatītu kā pirmās instances tiesa.
62. Otrkārt, attiecībā uz prasību atlīdzināt mirušajam ierēdnim nodarīto morālo kaitējumu ir jāatceļ spriedums Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625), ciktāl Vispārējā tiesa šī sprieduma 117. punktā ir nospriedusi, ka šī lietas daļa arī ir jānosūta tai, lai tā to izskatītu kā pirmās instances tiesa.
63. Attiecībā uz to, kāds lēmums jāpieņem attiecībā uz prasītāja iesniegto apelācijas sūdzību, vispirms ir jānorāda, ka šīs apelācijas sūdzības pirmajā pamatā ieinteresētā persona ir iebildusi, ka Civildienesta tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, vienu no Komisijas izvirzītajiem iebildumiem par nepieņemamību atzīstot par pamatotu un sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (F‑50/09, EU:F:2011:55) 91. punktā atzīstot par pieņemamu prasību atlīdzināt morālo kaitējumu, kas nodarīts prasītājam, mirušajam ierēdnim, kā arī viņa bērniem. Vispārējā tiesa pieņēma šo pirmo pamatu, ciktāl tas attiecas uz prasību atlīdzināt kaitējumu, kas nodarīts mirušajam ierēdnim, sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) 98. un 104.–112. punktā. Šajā ziņā sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (F‑50/09, EU:F:2011:55) atcelšana ir jāuzskata par galīgu, jo šis jautājums netika pārskatīts.
64. Tomēr, tā kā Vispārējā tiesa nav pārbaudījusi minēto pirmo pamatu, ciktāl tas attiecas uz to, ka Civildienesta tiesa sprieduma Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (F‑50/09, EU:F:2011:55) 91. punktā ir noraidījusi prasību atlīdzināt morālo kaitējumu, kas nodarīts prasītājam un mirušā ierēdņa bērniem, šī lietas daļa ir jānosūta Vispārējai tiesai, lai tā par to lemtu kā apelācijas tiesa.
65. Attiecībā uz otro un trešo apelācijas pamatu, ar kuriem ir apstrīdēts Civildienesta tiesas atteikums apmierināt prasību atlīdzināt mirušā ierēdņa bērniem nodarītos materiālos zaudējumus, Vispārēja tiesa ir pārbaudījusi šo apelācijas sūdzību attiecībā tikai uz vienu jautājumu, tas ir, tiesas kompetenci. Līdz ar to šī lietas daļa ir jānosūta Vispārējai tiesai, lai tā varētu par to lemt kā apelācijas tiesa.
Par tiesāšanās izdevumiem
66. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 195. panta 6. punktu, ja pārskatāmais Vispārējās tiesas nolēmums ir pieņemts saskaņā ar LESD 256. panta 2. punktu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
67. Tā kā nav īpašu noteikumu, kas reglamentētu tiesāšanās izdevumu sadali pārskatīšanas procesā, ir jānolemj, ka lietas dalībnieki Vispārējā tiesā, kas iesnieguši Tiesai procesuālos rakstus vai rakstveida apsvērumus par jautājumiem, kuri ietilpst pārskatīšanas priekšmetā, savus ar šo procesu saistītos tiesāšanās izdevumus sedz paši.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1) spriedums Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) aizskar Eiropas Savienības tiesību vienotību, ciktāl tajā Eiropas Savienības Vispārējā tiesa kā apelācijas tiesa ir nospriedusi:
– ka miruša ierēdņa tuviniekiem ir jāceļ divas prasības, viena – Eiropas Savienības Civildienesta tiesā, bet otra – Eiropas Savienības Vispārējā tiesā, ar kurām viņi attiecīgi pārņem attiecīgā ierēdņa tiesības vai prasa kompensēt materiālu vai morālu kaitējumu, kas viņiem ir personīgs;
– ka Eiropas Savienības Civildienesta tiesai nav kompetences ab initio
lemt par šo prasību, ciktāl tā attiecas uz Livio Missir Mamachi di Lusignano
un Alessandro Missir Mamachi di Lusignano bērniem nodarīto zaudējumu atlīdzības prasībām, un ka, tā kā šīs prasības ietilpst tās kompetencē, prasība ir jānosūta Eiropas Savienības Vispārējai tiesai, lai tā to izskatītu kā pirmās instances tiesa;
– ka atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu I pielikuma 8. panta 3. punkta otrajai daļai prasība, ciktāl tā attiecas uz Alessandro Missir Mamachi di Lusignano pirms viņa nāves nodarīto morālo kaitējumu, kuru Livio Missir Mamachi di Lusignano
prasa atlīdzināt pēdējā minētā bērnu vārdā, kas ir iestājušies viņu tēva tiesībās, ir jānosūta Eiropas Savienības Vispārējai tiesai;
2) spriedums Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) ir jāuzskata par galīgu, ciktāl ar to Eiropas Savienības Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka Eiropas Savienības Civildienesta tiesa spriedumā Missir Mamachi di Lusignano/ Komisija (F‑50/09, EU:F:2011:55) ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pieņemot Komisijas izvirzīto pirmo iebildumu par nepieņemamību un šī iemesla dēļ noraidot kā nepieņemamu prasību atlīdzināt morālo kaitējumu, kas nodarīts Alessandro Missir Mamachi di Lusignano ;
3) minēto spriedumu pārējā daļā atcelt;
4) lietu nosūtīt Eiropas Savienības Vispārējai tiesai;
5) Livio Missir Mamachi di Lusignano un Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pārskatīšanas procedūrā paši.