62004CJ0003_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑3/04
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
ko Rechtbank Utrecht
(Nīderlande) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2003. gada 10. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2004. gada 5. janvārī, tiesvedībā
Poseidon Chartering BV
pret
Marianne Zeeschip VOF,
Albert Mooij,
Sjoerdtje Sijswerda,
Gerrit Schram .
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [ P. Jann ] (referents), tiesneši K. Šīmans [ K. Schiemann ], K. Lēnartss [ K. Lenaerts ], E. Juhāss [ E. Juhász ] un M. Ilešičs [ M. Ilešič ],
ģenerāladvokāts L. A. Hēlhuds [ L. A. Geelhoed ],
sekretārs R. Grass [ R. Grass ],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
– Poseidon Chartering BV
vārdā – H. Bonks [ H. Boonk ], advokāts,
– Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – H. Stēvlbeks [ H. Støvlbæk ] un V. Vilss [ W. Wils ], pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 28. aprīlī,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1986. gada 18. decembra Direktīvas 86/653/EEK par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem (OV L 382, 17. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva”) 1. panta 2. punktu, 7. panta 1. punktu un 17. pantu.
2. Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā Poseidon Chartering BV
(turpmāk tekstā – “ Poseidon ”) pret sabiedrību Marianne Zeeschip VOF, kā arī pret Moija [ Mooij ] un Šrama [ Schram ] kungiem un Sijsvērdas [ Sijswerda ] kundzi (turpmāk tekstā visi kopā – “ Marianne Zeeschip ”) par zaudējumu atlīdzināšanu, par nesamaksātas komisijas naudas samaksu un par atlīdzības samaksu saistībā ar līguma laušanu.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
3. Direktīvas 1. panta 2. punkts paredz, ka ““tirdzniecības pārstāvis” nozīmē pašnodarbinātu starpnieku, kuram ir pastāvīgas pilnvaras apspriest preču pirkšanu vai pārdošanu citas personas, turpmāk sauktas par “pilnvarotāju”, vārdā vai apspriest un slēgt šādus darījumus minētā pilnvarotāja vārdā”.
4. Saistībā ar pārstāvja atlīdzību Direktīvas 7. panta 1. punkts nosaka:
“1. Tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz komisijas naudu par tirdzniecības darījumiem, kas noslēgti laikā, uz kuru attiecas pārstāvja līgums:
a) ja darījums noslēgts viņa darbības rezultātā,
vai
b) ja darījums noslēgts ar trešo personu, kas ir bijusi viņa klients tādos pašos darījumos.”
5. Attiecībā uz finansiālajām sekām, kas rodas pārstāvim sakarā ar līguma izbeigšanu, Direktīvas 17. pants paredz:
“1. Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka tirdzniecības pārstāvis pēc pārstāvja līguma izbeigšanas saņem atlīdzību saskaņā ar 2. punktu vai kompensāciju par zaudējumiem saskaņā ar 3. punktu.
2. a)	Tirdzniecības pārstāvim ir tiesības uz atlīdzību, ja:
– viņš pilnvarotājam ir atradis jaunus klientus vai ir būtiski palielinājis viņa darījumu apjomu ar esošajiem klientiem, un pilnvarotājs turpina gūt ievērojamus ienākumus no darījumiem ar šādiem klientiem,
un
– šī atlīdzība jāmaksā, ņemot vērā visus apstākļus un jo īpaši komisijas naudu, ko tirdzniecības pārstāvis zaudējis darījumos ar šiem klientiem. Dalībvalstis var paredzēt, ka šajos nosacījumos jāietver arī tas, vai piemēro tirdzniecības ierobežošanas klauzulu 20. panta nozīmē;
b) atlīdzības summa nedrīkst būt lielāka par viena gada atlīdzības summu, ko aprēķina no tirdzniecības pārstāvja gada vidējā atalgojuma iepriekšējos piecos gados, un, ja līgums noslēgts pirms mazāk kā pieciem gadiem, atlīdzību aprēķina no vidējā atalgojuma konkrētajā laika posmā;
c) šādas atlīdzības piešķiršana neliedz tirdzniecības pārstāvim pieprasīt zaudējumu atlīdzināšanu.
[..]”
Valsts tiesiskais regulējums
6. Direktīva Nīderlandes tiesībās tika transponēta ar Civilkodeksa ( Burgerlijk Wetboek ) 428.–445. pantu. Šie panti pēc būtības ir identiski Direktīvas noteikumiem, izņemot to, ka saskaņā ar Direktīvas 1. panta 2. punktu tā ir piemērojama darījumiem saistībā ar “preču pirkšanu vai pārdošanu”, savukārt Nīderlandes noteikumi ir piemērojami arī ar pakalpojumu sniegšanu saistītiem darījumiem. Civilkodeksa 7:428. panta 1. punkts, ar kuru transponē Direktīvas 1. panta 2. punktu, paredz:
“Pārstāvības līgums ir līgums, ar kuru viena līgumslēdzēja puse – pilnvarotājs – uzdod citai līgumslēdzēja pusei – tirdzniecības pārstāvim, kas nav pilnvarotāja pakļautībā, uz noteiktu vai nenoteiktu laiku un par attiecīgu atlīdzību rīkoties kā starpniekam tādu līgumu apspriešanā, ko pārstāvis var noslēgt pilnvarotāja vārdā un uzdevumā.”
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
7. No rīkojuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka Poseidon
rīkojās kā starpnieks saistībā ar kuģa fraktēšanas līgumu (čarteru), kas noslēgts starp Marianne Zeeschip
un sabiedrību Maritramp . Šo līgumu pagarināja ik gadu no 1994. gada līdz 2000. gadam. Šajā laika posmā Poseidon
cita starpā ieprotokolēja līguma papildinājumā ikgadējo sarunu par čartera pagarināšanu iznākumu. No 1994. gada līdz 2000. gadam Poseidon
saņēma komisijas naudu, kas ir vienāda ar 2,5 % no čartera cenas.
8. Pēc Marianne Zeeschip
un Poseidon
līgumattiecību izbeigšanās Poseidon
pieprasīja Marianne Zeeschip atlīdzināt zaudējumus, kas radušies saistībā ar perioda, kas paredzēts iepriekšējai paziņošanai par līguma laušanu, neievērošanu, kā arī samaksāt tai EUR 14 229,89 kā nesamaksātu komisijas naudu un EUR 14 471,29 – kā atlīdzību par klientu zaudēšanu.
9. Marianne Zeeschip
ir atteikusies veikt šo maksājumu, pamatojoties uz to, ka Poseidon nevar uzskatīt par tirdzniecības pārstāvi, jo tā ir piedalījusies tikai viena līguma apspriešanā. Tirdzniecības pārstāvja līgumu raksturo tas, ka pārstāvis rīkojas saistībā ar vairākiem līgumiem.
10. Šajos apstākļos Rechtbank Utrecht [Utrehtas tiesa], kas izskata pamata lietu, pieņēma lēmumu apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai [..] Direktīvas 86/653 [..] izpratnē par tirdzniecības pārstāvi var atzīt pašnodarbināto starpnieku, kurš bija iesaistīts viena (nevis vairāku) līguma (par kuģa fraktēšanu) noslēgšanā, kas tika pagarināts ik gadu pēc sarunām, kuras tika rīkotas (visu laika posmu no 1994. gada līdz 2000. gadam, izņemot 1999. gadu) starp kuģa īpašnieku un trešo personu un kuru iznākumu starpnieks ieprotokolēja līguma papildinājumā?
2) Vai, ciktāl ir jānosaka pārstāvības līguma esamība, atbildi uz pirmo jautājumu var ietekmēt fakts, ka atlīdzība (komisijas nauda) 2,5 % apmērā no čartera cenas tika maksāta vairākus gadus, un/vai fakts, ka Direktīvas 7. panta 1. punktā ir norāde uz “darījumiem, kas noslēgti” un uz tiesībām uz komisijas naudu, “ja darījums noslēgts ar trešo personu, kas ir bijusi [starpnieka] klients tādos pašos darījumos”?
3) Vai atbildi uz pirmo jautājumu var ietekmēt fakts, ka Direktīvas 17. pantā vārds “klienti” ir daudzskaitlī, nevis vienskaitlī?”
Par Tiesas kompetenci
11. Ar 2004. gada 2. septembra vēstuli Tiesas kanceleja pievērsa iesniedzējtiesas uzmanību tam, ka Direktīva saskaņā ar tās 1. panta 2. punktu attiecas tikai uz pašnodarbinātiem starpniekiem, kam ir pilnvaras apspriest preču līgumus, nevis pašnodarbinātiem starpniekiem, kam ir pilnvaras apspriest pakalpojumu līgumus (skat. 2003. gada 6. marta rīkojumu lietā C‑449/01 Abbey Life Assurance, Krājumā nav publicēts). Tiesas kanceleja uzdeva jautājumu, vai šajos apstākļos iesniedzējtiesa uztur savu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu.
12. Atbildot uz šo jautājumu, iesniedzējtiesa apstiprināja savu lūgumu. Šajā sakarā tā norādīja, ka, transponējot Direktīvu valsts tiesībās, Nīderlandes likumdevējs paplašināja “tirdzniecības pārstāvja” jēdzienu, attiecinot to arī uz pakalpojumu līgumiem. Rechtbank
uzsvēra, ka tās lūgums it īpaši attiecas uz dažu Direktīvā izmantoto jēdzienu interpretāciju, piemēram, Direktīvas 1. panta 2. punktā minēto terminu “pastāvīgas pilnvaras” un Direktīvas 17. pantā ietverto jēdzienu “atlīdzība par klientu zaudēšanu”. Tas, ka Nīderlandes tiesību akti par pārstāvības līgumu, kurus pieņēma, pamatojoties uz šo Direktīvu, definē šādu līgumu plašāk nekā pati Direktīva, nenozīmē, ka saistībā ar dažu no Direktīvas izrietošu jēdzienu interpretāciju iesniedzējtiesai ir obligāti jāizskata lieta, kas saistīta ar tirdzniecības pārstāvja/pārstāvības līguma šaurāku jēdzienu.
13. Ņemot vērā iepriekš minēto, Poseidon un Komisija ir lūgušas Tiesu atbildēt uz uzdotajiem jautājumiem.
14. Šajā sakarā, pirmkārt, ir jānorāda, ka Tiesas un valsts tiesu sadarbības, kas noteikta EKL 234. pantā, ietvaros vienīgi valsts tiesa, ievērojot katras lietas īpatnības, ir kompetenta izvērtēt gan vajadzību saņemt prejudiciālu nolēmumu, lai varētu pasludināt spriedumu, gan to jautājumu atbilstību, ko tā uzdod Tiesai. Tiesa var noraidīt iesniedzējtiesas lūgumu tikai tad, ja ir acīmredzami skaidrs, ka prasītajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamata prāvas faktiskajiem apstākļiem vai priekšmetu vai ka jautājums ir vispārīgs vai hipotētisks (skat. it īpaši 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑415/93 Bosman u.c., Recueil, I‑4921. lpp., 59.–61. punkts; 1997. gada 27. novembra spriedumu lietā C‑369/95 Somalfruit
un Camar, Recueil, I‑6619. lpp., 40.–41. punkts; 2000. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑36/99 Idéal tourisme, Recueil, I‑6049. lpp., 20. punkts; 2003. gada 7. janvāra spriedumu lietā C‑306/99 BIAO, Recueil, I‑1. lpp., 88. punkts, un 2005. gada 7. jūnija spriedumu lietā C‑17/03 VEMW u.c., Krājums, I‑4983. lpp., 34. punkts).
15. Tātad tad, ja valsts tiesu uzdotie jautājumi ir par Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu. Nedz EKL 234. panta teksts, nedz minētajā pantā noteiktās procedūras mērķis nenorāda uz to, ka līguma izstrādātāji būtu paredzējuši neiekļaut Tiesas jurisdikcijā lūgumus sniegt prejudiciālu nolēmumu par kādu Kopienu noteikumu, lai noteiktu normas, kas piemērojamas tikai šīs dalībvalsts iekšējai situācijai, gadījumos, kad dalībvalsts tiesību akti atsaucas uz šo noteikumu (1997. gada 17. jūlija spriedums lietā C‑130/95 Giloy, Recueil, I‑4291. lpp., 21. punkts, un 2001. gada 11. janvāra spriedums lietā C‑1/99 Kofisa Italia, Recueil, I‑207. lpp., 21. punkts).
16. Ja valsts tiesības saistībā ar šīs valsts īpašo iekšējo situāciju paredz tādus pašus risinājumus kā Kopienu tiesības, lai it īpaši nepieļautu diskrimināciju vai konkurences traucējumus, no Kopienu tiesībām pārņemto noteikumu vai jēdzienu vienveidīga interpretācija neatkarīgi no apstākļiem, kādos tos paredzēts piemērot, ir neapstrīdami Kopienu interesēs – lai novērstu interpretācijas atšķirības nākotnē (skat. 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑28/95 Leur‑Bloem, Recueil, I‑4161. lpp., 32. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Giloy, 28. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Kofisa Italia, 32. punkts).
17. Šajā lietā, kaut arī jautājumi attiecas uz līgumu ar starpnieku, kas ir pilnvarots apspriest pakalpojumu līgumu, nevis preču pirkšanas vai pārdošanas līgumu, un tātad Direktīva tieši nereglamentē attiecīgo situāciju, tomēr jāņem vērā, ka valsts likumdevējs, transponējot Direktīvas noteikumus valsts tiesībās, ir nolēmis piemērot vienādu režīmu šīm abām situācijām.
18. Turklāt lietas materiālos nekas neliecina par to, ka valsts tiesai ir tiesības atkāpties no Direktīvas noteikumu interpretācijas, ko sniedz Tiesa.
19. Ņemot vērā iepriekš minēto un ģenerāladvokāta Hēlhuda secinājumu 13.–16. punktā ieteikto, ir jāatbild uz uzdotajiem jautājumiem.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
20. Uzdodot jautājumus, kuri ir jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai pašnodarbināts starpnieks, kas ir pilnvarots noslēgt vienu kuģa fraktēšanas līgumu (čarteru), kurš tiek vēlāk pagarināts vairāku gadu laikā, ir uzskatāms par tirdzniecības pārstāvi Direktīvas izp ratnē.
21. Prasītāja pamata prāvā un Komisija norāda, ka īpatnība, kas saistīta tikai ar viena līguma esamību, nav izšķiroša, ja starpnieks veic attiecīgās darbības pastāvīgi. Šajā lietā, ņemot vērā līguma atjaunošanu vairāku gadu laikā, nav šaubu par starpnieka darbību pastāvīgumu.
22. Komisija arī norāda, ka priekšlikumā Padomes direktīvai par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz (pašnodarbinātiem) tirdzniecības pārstāvjiem, ko tā iesniedza 1976. gada 17. decembrī (OV 1977, C 13, 2. lpp.), 2. pantā ietvertajā tirdzniecības pārstāvja definīcijā bija tieša norāde uz tirdzniecības darījumu “neierobežotu skaitu”, t.i., nosacījumu, kas netika iekļauts Direktīvas 1. panta 2. punkta gala versijā.
23. Komisija piebilst, ka tā paša priekšlikuma 3. pantā bija paredzēts, ka Direktīva nebūtu piemērojama “starpniekiem, kam ir uzdots pilnvarotāja vārdā noslēgt vai apspriest tikai vienu vai vairākus noteiktos darījumus”. Šis noteikums nav iekļauts Direktīvas gala versijā, kas liecina par to, ka Kopienu likumdevējs apzināti atteicās pieņemt piedāvāto ierobežojumu.
24. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka atbilstoši Direktīvas 1. panta 2. punktam tirdzniecības pārstāvības līgumu raksturo it īpaši fakts, ka pārstāvim, kas definēts kā pašnodarbināts starpnieks, pilnvarotājs ir piešķīris pastāvīgas pilnvaras apspriest darījumus. Tas izriet no vairākiem Direktīvas noteikumiem, it īpaši no 3. un 4. panta par pušu pienākumiem rīkoties apzinīgi un godprātīgi, no 6. panta un citiem pantiem, kas attiecas uz pārstāvja atlīdzību līgumattiecību pastāvēšanas laikā, un no 17. panta un citiem pantiem par pārstāvja tiesībām pēc līguma izbeigšanas.
25. To darījumu skaits, ko starpnieks ir noslēdzis pilnvarotāja vārdā un uzdevumā, parasti liecina par pilnvaru pastāvīgumu. Iesniedzējtiesa norādīja uz to, ka Direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunktā tiek lietots termins “klienti” daudzskaitlī. Tomēr, kā ģenerāladvokāts Hēlhuds uzsvēris secinājumu 24. punktā, darījumu skaits nav vienīgais izšķirošs faktors, lai novērtētu to pilnvaru pastāvīgumu, kuras pilnvarotājs piešķīris starpniekam.
26. Ja starpnieks ir pilnvarots pilnvarotāja vārdā un uzdevumā noslēgt vienu līgumu, kas vēlāk tiek pagarināts vairāku gadu laikā, Direktīvas 1. panta 2. punktā paredzētais pilnvaru pastāvīguma nosacījums prasa, lai pilnvarotājs piešķirtu starpniekam pastāvīgas pilnvaras apspriest turpmākus līguma pagarinājumus, ja vien nepastāv citi apstākļi, kas liecina par pastāvīgām pilnvarām apspriest darījumus. Šajā sakarā vajadzīgie konstatējumi ir jāizdara valsts tiesai. Fakts, ka starpnieks uzturēja attiecības ar pilnvarotāju visā līguma darbības laikā, pats par sevi vēl nav šādu pilnvaru pietiekams pierādījums.
27. Līdz ar to uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumos, kad pašnodarbinātais starpnieks ir pilnvarots noslēgt vienu līgumu, kas vēlāk tiek pagarināts vairāku gadu laikā, šajā noteikumā paredzētais pilnvaru pastāvīguma nosacījums prasa, lai pilnvarotājs piešķirtu starpniekam pilnvaras apspriest šā līguma turpmākos pagarinājumus.
Par tiesāšanās izdevumiem
28. Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
Padomes 1986. gada 18. decembra Direktīvas 86/653/EEK par dalībvalstu tiesību aktu koordinēšanu attiecībā uz pašnodarbinātiem tirdzniecības pārstāvjiem 1. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumos, kad pašnodarbināts starpnieks ir pilnvarots noslēgt vienu līgumu, kas vēlāk tiek pagarināts vairāku gadu laikā, šajā noteikumā paredzētais pilnvaru pastāvīguma nosacījums prasa, lai pilnvarotājs piešķir starpniekam pilnvaras apspriest šā līguma turpmākus pagarinājumus.