62019CC0697
GIOVANNI PITRUZZELLA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2021. június 3. (
1
)
C‑697/19. P.–C‑700/19. P. sz. ügyek
Sony Corporation Sony Electronics, Inc. (C‑697/19 P)
Sony Optiarc és Sony Optiarc America (C‑698/19 P)
Quanta Storage, Inc. (C‑699/19 P)
Toshiba Samsung Storage Technology Corp.,
Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. (C‑700/19 P)
kontra
Európai Bizottság
„Fellebbezés – Verseny – Kartellek – Optikailemez‑meghajtók – Az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének megsértését megállapító határozat – Két számítógépgyártó által szervezett beszerzési eljárásokkal kapcsolatos összejátszásra irányuló megállapodások – Egységes és folyamatos jogsértés – Az azt alkotó egyedi jogsértések – Indokolási kötelezettség – A védelemhez való jog megsértése – A bírságok összegének kiszámítása – A 2006. évi bírságkiszabási iránymutatás – Az arányosság elve és az egyenlő bánásmód”
1.
A jelen indítvány az optikailemez‑meghajtók beszállítói (Sony Corporation, Sony Electronics, Sony Optiarc; Sony Optiarc America; Quanta Storage, Toshiba Samsung, Storage Technology Corp. és Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp., a továbbiakban: fellebbezők) által benyújtott négy fellebbezésre vonatkozik, amelyek az Európai Unió Törvényszéke által hozott azon négy ítélet (
2
) hatályon kívül helyezésére irányulnak, amelyekben a Törvényszék elutasította az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (AT.39639 – „optikailemez‑meghajtók”‑ügy) 2015. október 21‑én hozott C(2015) 7135 final bizottsági határozattal (a továbbiakban: vitatott határozat) (
3
) szemben benyújtott kereseteiket.
2.
A Bíróság kifejezetten két – valamennyi ügyben nagyrészt közös – jogi kérdés kifejtését kérte, és így a jelen indítvány e konkrét témákra összpontosít: 1) a Bizottság által elfogadott azon módszer, amely az egységes és folyamatos jogsértés mellett azon elkülönülő jogsértéseket is vitatja, amelyek ezen egységes és folyamatos jogsértést alkotják, anélkül hogy az egységes és folyamatos jogsértés jellemzésére kidolgozottaktól független indokokat szolgáltatna; 2) a szankció kiszámításának kérdése a kartellen belüli eladások vagy a nyereségmegosztás esetén.
3.
Először nyílik alkalma a Bíróságnak arra, hogy a végleges határozat indokolásának kötelezettségére és az eljárásban részt vevő felek védelemhez való jogára tekintettel áttekintse az egységes és az egyedi jogsértések közötti kapcsolatot, másodszor pedig, hogy tisztázza a Bizottság mérlegelésének az egyenlő bánásmód és az arányosság elvére tekintettel fennálló korlátait a kartellen belüli eladások vagy a nyereségmegosztás esetén.
4.
Az ügy tényállásának leírása, amely a négy fellebbezésben közös, összefoglaló jellegű lesz, és csak a kifejteni kért kérdések elemzésére irányul. (
4
)
I. Tényállás
5.
2009. január 14‑én a Philips által benyújtott bírságmentesség iránti kérelem érkezett a Bizottsághoz a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közleménye (
5
) alapján. 2009. január 29‑én és március 2‑án e kérelmet kiegészítették annak érdekében, hogy a Philips részéről abba belefoglalják a Lite‑On társaságot és a közös vállalkozásukat, a Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporationt.
6.
2009. június 29‑én a Bizottság az optikailemez‑meghajtók (a továbbiakban: OLM) területén működő egyes vállalkozásoknak információkérést küldött. 2009. június 30‑án a Bizottság feltételes mentességet biztosított a Philips, a Lite‑On és a Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporation részére. 2009. augusztus 4‑én és 6‑án a Hitachi‑LG Data Storage, Inc. és a Hitachi‑LG Data Storage Korea, Inc. a közlemény értelmében bírság csökkentése iránti kérelmet nyújtott be a Bizottsághoz.
7.
2012. július 18‑án a Bizottság kifogásközlést intézett tizenhárom OLM‑szállítóhoz, köztük a Sony Corporation és a Sony Electronics, a Sony Optiarc és a Sony Optiarc America, a Quanta Storage, a Toshiba Samsung Storage Technology és a Toshiba Samsung Storage Technology Corea részére.
8.
A Bizottság megállapította, hogy e társaságok megsértették az EUMSZ 101. cikket és az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló Megállapodás 53. cikkét azáltal, hogy 2004. február 5‑től 2009. június 29‑ig az OLM‑ekkel kapcsolatos olyan kartellben vettek részt, amely két számítógépgyártó, a Dell és a HP által szervezett beszerzési eljárásokkal összefüggő magatartásuk összehangolásából állt.
9.
A Bizottság 2015. október 21‑én meghozta a vitatott határozatot.
10.
A vitatott határozatban a Bizottság megállapította, hogy a kartell résztvevői legalább 2004. június 23‑tól 2008. november 25‑ig összehangolták a versenymagatartásukat. A Bizottság megállapította, hogy ez az összehangolás párhuzamos kétoldalú kapcsolatfelvételek hálózata útján történt. A Bizottság megállapította, hogy a kartell résztvevői arra törekedtek, hogy a piaci mennyiségeiket egymáshoz igazítsák, és gondoskodjanak arról, hogy az árak magasabb szinten maradjanak, mint amelyen e kétoldalú kapcsolatfelvételek hiányában lettek volna.
11.
A vitatott határozatban a Bizottság pontosította, hogy a kartell résztvevői közötti összehangolás a Dell és a HP, vagyis a világszintű számítógéppiac két legfontosabb szereplőjének ügyfélkörét érintette. A Bizottság szerint a Dell és a HP az OLM‑szállítóikkal folytatott kétoldalú tárgyalásokon kívül olyan standard beszerzési eljárásokat alkalmazott, amelyekre legalább negyedévenként került sor. A Bizottság megállapította, hogy a kartell tagjai a kétoldalú kapcsolatfelvételi hálózatukat arra használták, hogy manipulálják e beszerzési eljárásokat, ezáltal keresztülhúzva a megrendelőik azon kísérleteit, hogy ösztönözzék az árversenyt.
12.
A felperessel szemben kiszabott bírság összegének kiszámítását illetően a Bizottság az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján kiszabott bírságok megállapításáról szóló iránymutatásra (
6
) (a továbbiakban: bírságkiszabási iránymutatás) támaszkodott.
13.
Először is, a bírság alapösszegének meghatározása érdekében a Bizottság úgy ítélte meg, hogy figyelembe véve a szállítók részvételének időtartamai közötti jelentős eltéréseket, továbbá abból a célból, hogy jobban kifejezésre lehessen juttatni a kartell tényleges hatását, helyénvaló olyan éves átlagot alkalmazni, amelyet a vállalkozások által a jogsértésben való saját részvételük teljes naptári hónapjai során teljesített eladások valós értéke alapján számítanak ki. A Bizottság így kifejtette, hogy az eladások értékét a hordozható és az asztali számítógépekhez való OLM‑eknek a HP és a Dell EGT‑n belüli jogalanyai részére kiszámlázott eladásai alapján számította ki.
14.
A Bizottság másfelől úgy ítélte meg, hogy mivel a HP elleni versenyellenes magatartás később kezdődött, továbbá annak érdekében, hogy figyelembe vegye a kartell alakulását, az eladások releváns értékét a HP és a Dell vonatkozásában elkülönítve számítja ki, továbbá hogy az időtartam függvényében két szorzótényezőt alkalmaz.
15.
Ami a Sony Corporationt, a Sony Electronicsot, a Sony Optiarcot és a Sony Optiarc Americát illeti, mivel a kapcsolatfelvételben való részvételük a HP vonatkozásában nem nyert bizonyítást, a Bizottság a felelősségüket csak a Dell vonatkozásában történő összehangolásért állapította meg.
16.
Másodszor, a Bizottság akként határozott, hogy mivel az árak összehangolására irányuló megállapodások természetüknél fogva az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének legsúlyosabb megsértései közé tartoznak, továbbá mivel a kartell legalább az EGT‑re kiterjedt, a jelen ügyben a jogsértés súlya címén alkalmazott százalékos arány a vitatott határozat összes címzettje vonatkozásában 16%.
17.
Emellett a Bizottság megállapította, hogy a jelen ügy körülményeire tekintettel akként határozott, hogy elrettentés céljából 16%‑os kiegészítő összeget alkalmaz.
18.
A Bizottság a Sony Corporation a Sony Electronics, a Sony Optiarc és a Sony Optiarc America társasággal szemben kiszabott bírság összegét 3%‑kal csökkentette annak figyelembevétele érdekében, hogy ők nem tudtak az egységes és folyamatos jogsértésnek a HP‑re vonatkozó részéről, mindezt abból a célból, hogy megfelelően és kellő mértékben kifejezésre juttassa a magatartásuk kevésbé súlyos jellegét.
19.
A Bizottság úgy ítélte meg, hogy mivel a Sony Corporation és a Sony Electronics a vitatott határozat elfogadását megelőző üzleti év során 59252000000 euró világszintű forgalmat ért el, helyénvaló az alapösszeg vonatkozásában 1,2‑es szorzótényezőt alkalmazni.
20.
Végül, mivel a Toshiba Samsung Storage Technology és a Toshiba Samsung Storage Technology Corea társaságra kiszabott bírság kiigazított alapösszege elérte a forgalmuk 10%‑ában meghatározott maximumot, a Bizottságnak azt újból ki kellett igazítania az 1/2003/EK tanácsi rendelet 23. cikkének (2) bekezdése alapján.
21.
A vitatott határozat rendelkező része a kartellben részt vevő társaságokat érintő részében a következőképpen szól:
„1. cikk
A következő vállalkozások megsértették az EUMSZ 101. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét azáltal, hogy a megjelölt időszakokban több elkülönülő jogsértésből álló olyan egységes és folyamatos jogsértésben vettek részt az optikailemez‑meghajtóknak az EGT egészét lefedő ágazatában, amely az árak összehangolására irányuló megállapodásokból állt:
[…]
e)
a Toshiba Samsung Storage Technology és a Toshiba Samsung Storage Technology Corea 2004. június 23‑tól 2008. november 17‑ig, a Dell és a HP tekintetében történő összehangolásuk útján;
f)
a Sony Corporation és a Sony Electronics 2004. augusztus 23‑tól 2006. szeptember 15‑ig, a Dell tekintetében történő összehangolásuk útján;
g)
a Sony Optiarc […] 2007. július 25‑től 2008. október 29‑ig, a Sony Optiarc America […] 2007. július 25‑től 2007. október 31‑ig a Dell tekintetében történő összehangolásuk útján;
h)
a Quanta Storage 2008. február 14‑től 2008. október 28‑ig, a Dell és a HP tekintetében történő összehangolásuk útján.
[…]
2. cikk
Az 1. cikkben megállapított jogsértésért a következő bírságok kerülnek kiszabásra:
[…]
e)
a Toshiba Samsung Storage Technology és Toshiba Samsung Storage Technology Corea társasággal szemben egyetemleges felelősség mellett: 41304000 EUR;
f)
a Sony Corporation és Sony Electronics társasággal szemben egyetemleges felelősség mellett: 21024000 EUR;
g)
a Sony Optiarc […]: 9782000 EUR, amelyből 5433000 EUR esetében a Sony Optiarc America társasággal egyetemlegesen felelős […];
h)
a Quanta Storage: 7146000 euró”.
II. A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítéletek
22.
A Törvényszék Hivatalához 2015. december 29‑én, 2015. december 31‑én, illetve 2016. január 5‑én benyújtott keresetlevelükben a fellebbezők négy külön keresetet nyújtottak be, amelyeket T‑762/15., T‑763/19., T‑772/15., T‑8/16. ügyszámon vettek nyilvántartásba, és amelyek elsődlegesen a vitatott határozat őket érintő részeinek megsemmisítésére, másodlagosan pedig a kiszabott bírság összegének csökkentésére irányultak.
23.
A megtámadott ítéletekben a Törvényszék a fellebbezők által felhozott valamennyi jogalapot, ennélfogva pedig a kereseteket teljes egészükben elutasította.
III. A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
24.
Fellebbezéseikben a fellebbezők elsődlegesen azt kérik, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és adjon helyt az első fokon előterjesztett kérelmeiknek, és a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére. A fellebbezők másodlagosan azt kérik, hogy amennyiben a per állása nem teszi lehetővé a Bíróság döntéshozatalát, utalja vissza az ügyet a Törvényszék elé, az elsőfokú és fellebbviteli eljárás költségeiről pedig jelenleg ne határozzon.
25.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezők által benyújtott fellebbezéseket, és a fellebbezőket kötelezze a költségek viselésére.
IV. Elemzés (
7
)
26.
Fellebbezéseik alátámasztásaként a fellebbezők a C‑697/19. P. és a C‑698/19. P. sz. ügyben négy, szinte azonos tartalmú jogalapot terjesztettek elő, amelyek a következőkre vonatkoznak: az egységes és folyamatos jogsértés fennállásának a Törvényszék általi értékelése, az egységes és folyamatos jogsértés időtartama, az egységes és folyamatos jogsértés meghatározása, a kiszabott bírság összege.
27.
Fellebbezésének alátámasztásaként a fellebbező a C‑699/19. P. sz. ügyben öt jogalapot terjesztett elő, amelyek a következőkre vonatkoznak: a vitatott határozat rendelkező részének a Törvényszék általi értékelése, amely rendelkező részben megállapításra kerül, hogy a fellebbezőknek felrótt egységes és folyamatos jogsértés több elkülönülő jogsértésből áll; azon körülmény, hogy egyes bizonyítékokat elferdítettek; a fellebbező egységes és folyamatos jogsértésben való részvételének időtartama; a fellebbezőnek az egységes és folyamatos jogsértésről való állítólagos és nem bizonyított tudomásszerzése, valamint a kiszabott bírság összege.
28.
Fellebbezéseik alátámasztásaként a fellebbezők a C‑700/19. P. sz. ügyben négy jogalapot terjesztettek elő, amelyek a következőkre vonatkoznak: a vitatott határozat rendelkező részének a Törvényszék általi értékelése, amely rendelkező rész kifejti, hogy a vitatott egységes és folyamatos jogsértés több elkülönülő jogsértésből áll; az egységes és folyamatos jogsértés fennállása, a védelemhez való jog megsértése, valamint a Bizottság hatásköre.
29.
Előzetesen megjegyzem, hogy a négy fellebbezés bizonyos jogalapok tekintetében szinte azonos érvelést tartalmaz. (
8
)
30.
A fellebbezők ugyanis egyetértenek a vitatott határozat rendelkező részére vonatkozó kifogások tekintetében, amely részben a Bizottság egységes és folyamatos jogsértést állapított meg, kiegészítve azzal a beszúrással, hogy az „több elkülönülő jogsértésből áll”. A fellebbezők véleménye szerint e „kettős minősítés” – egységes és folyamatos jogsértés, valamint elkülönülő jogsértések – nem szerepelt egyértelműen a kifogásközlésben, és a vitatott határozatban nem volt kellően megindokolva.
31.
Néhány fellebbező fél egyetért a szankció kiszámításának kérdését illetően is, különös tekintettel az arányosság és az egyenlő bánásmód elvének állítólagos megsértésére.
32.
A Bíróság kérésének megfelelően elemzésemben elsősorban a „kettős minősítésre” vonatkozó kérdéskörre fogok összpontosítani, ami, amint azt láttuk, közös valamennyi fellebbező esetében, valamint az arra vonatkozó jogalapokra (A), másodsorban a C‑697/19. P. és a C‑698/19. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezés negyedik, a szankció meghatározására vonatkozó jogalapját fogom részletesen vizsgálni (B).
A.
A kettős minősítésről
1. A felek érveinek összefoglalása
– a) A védelemhez való jog megsértéséről
33.
A fellebbezők azzal érvelnek, hogy a megtámadott ítéletek tévesen alkalmazzák a jogot, amennyiben a Törvényszék arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottság nem sértette meg a védelemhez való jogukat azáltal, hogy legelőször a vitatott határozatban rótta fel nekik, hogy több elkülönült jogsértésben vettek részt.
34.
A kifogásközlés többek között a (310), (317) és (318) pontjában az egységes és folyamatos jogsértés fennállását vázolta fel. Ugyanakkor a Bizottság legelőször a vitatott határozatban állapította meg, hogy az egységes és folyamatos jogsértés több elkülönült jogsértésből állt.
35.
E határozat tehát lényegesen eltér a kifogásközlésben szereplő minősítéstől, következésképpen a fellebbezőknek e határozat meghozatala előtt nem volt lehetőségük annak vitatására, hogy minden egyes kapcsolatfelvétel elkülönült és önálló jogsértésnek minősül. A Törvényszék ezáltal figyelmen kívül hagyta a 2012. december 6‑iBizottság kontra Verhuizingen Coppens ítéletet (C‑441/11 P, EU:C:2012:778), valamint a Törvényszék 2014. október 10‑iSoliver kontra Bizottság ítéletét (T‑68/09, EU:T:2014:867).
36.
Emellett a versenyellenes kapcsolatfelvételeknek a kifogásközlésben említett különböző módozatai számos lehetséges jogsértést eredményezhettek volna. Ennélfogva, még ha úgy is tekintjük, hogy a tények és az azokra vonatkozó bizonyítékok a kifogásközlésben már kifejtésre kerültek, az e tényeknek a Bizottság által adni kívánt jogi minősítés nem szerepel a kifogásközlésben. Ebből az következik, hogy a fellebbezők nem tudtak védekezni, mivel nem értették meg az összes lehetséges jogsértés tekintetében elfogadott minősítést.
37.
Észrevételeiben a Bizottság elöljáróban arra emlékeztet, hogy a Törvényszék az egységes és folyamatos jogsértést, valamint a bírságot illetően helybenhagyta a vitatott határozatot. A fellebbezők által a rendelkező rész azon részével kapcsolatban előadott érvek, amelyben másodlagosan megállapításra került, hogy az egységes és folyamatos jogsértés több különálló jogsértésből áll, tehát elfogadhatatlanok.
38.
Ezt követően a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék helyesen utasította el a fellebbezőknek a védelemhez való joguk állítólagos megsértésére alapított kifogásait. Először is, a fellebbezők érveiket téves ténybeli előfeltevésre alapozzák. A megtámadott ítéletekből egyértelműen kitűnik, hogy a kifogásközlés már tájékoztatta őket az egyedi jogsértésekről. A fellebbezők azon állításának, amely szerint a Bizottság nem hallgatta meg őket az egyedi jogsértések tekintetében, ellentmond a kifogásközlés (353), (354) és (375) preambulumbekezdésének egyértelmű megfogalmazása, és az az ítélkezési gyakorlat téves értelmezésén alapul, mivel a Bíróság már kimondta, hogy egy cselekménysorozat vagy egy folyamatos magatartás egy vagy több eleme önmagában az EUMSZ 101. cikk megsértését képezheti.
39.
A fellebbezőket – folytatja a Bizottság – meghallgatták mind az egységes és folyamatos jogsértés, mind az azt alkotó egyedi jogsértések tekintetében, így nem tekinthető úgy, hogy a védelemhez való jogukat megsértették. A közigazgatási eljárás során a fellebbezőknek lehetőségük volt megérteni, hogy az egységes és folyamatos jogsértést képező egyedi magatartások tanúsításával is vádolták őket.
– b) A szükségszerűen több különálló jogsértésből álló egységes és folyamatos jogsértésről
40.
A fellebbezők úgy érvelnek, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy az egységes és folyamatos jogsértés szükségszerűen több különálló jogsértésből áll.
41.
Annak megállapításával, hogy az egységes és folyamatos jogsértés szükségszerűen különálló jogsértésekből áll, a Törvényszék olyan következtetésre jutott, amely ellentétes a Törvényszék (
9
) és a Bíróság (
10
) ítélkezési gyakorlatával, amely csak a lehetőségét, nem pedig a szükségességét állapítja meg annak, hogy az egységes és folyamatos jogsértés különálló jogsértésekből álljon.
42.
A Bizottság véleménye szerint a fellebbezők elferdítették a megtámadott ítéletek tartalmát. A Törvényszék annak megállapítására szorítkozott, hogy az egységes és folyamatos jogsértés olyan „magatartások sorozatát” feltételezi, amelyek önmagukban is elkülönült jogsértéseknek minősülhetnek. A Törvényszék hozzátette, hogy a jelen ügyben az egységes és folyamatos jogsértés ténylegesen elkülönült jogsértésekből áll, amelyek tekintetében a fellebbezőket meghallgatták.
– C) Az elégtelen és ellentmondásos indokolásról
43.
A fellebbezők azt kifogásolják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor azt állapította meg, hogy a vitatott határozat indokolása megfelelő a több elkülönült jogsértés fennállását illetően.
44.
Az indokolás nem tette lehetővé az elfogadott intézkedés megfelelő megértését, nem fejtette ki az azzal kapcsolatos indokokat, és belső ellentmondásokat mutatott. (
11
)
45.
A Bizottság a vitatott határozatban nem fejtette ki sem ezen elkülönült jogsértések jellegét és terjedelmét, sem pedig azt, hogy azok az EUMSZ 101. cikk értelmében vett megállapodásnak vagy összehangolt magatartásnak minősülnek. Emellett a Törvényszék nem fejtette ki az egyes minősítések alapjául szolgáló indokokat és bizonyítékokat, és nem határozta meg az egyedi jogsértésekért felelős vállalkozásokat.
46.
A Bizottság válaszában úgy véli, hogy ezeket az érveket el kell utasítani.
47.
A fellebbezők megérthették a határozat indokait, és lehetőségük volt arra, hogy a nekik tulajdonított minden egyes versenyellenes kapcsolatfelvételre vonatkozóan kifejtsék érveiket.
48.
Amint az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése megsértésének elemeit megállapították – folytatja a Bizottság –, nincs jelentősége annak, hogy az összejátszás formáját megállapodásnak vagy összehangolt magatartásnak minősítik. (
12
) A Bizottság továbbá előadja, hogy a Törvényszék helyesen ismerte el, hogy a fellebbezők tévesen ítélték úgy, hogy a vitatott határozatnak az egyes jogsértéseket egyenként kellett volna „megállapodásnak” vagy „összehangolt magatartásnak” minősítenie.
2. Értékelés
49.
A jogi kérdés, amelyre az elemzésemben kitérek, arra vonatkozik, hogy helyes‑e a megtámadott ítélet azon része, amely az uniós joggal összeegyeztethetőnek ítélte a Bizottság által a jelen ügyekben hozott határozat rendelkező részében elfogadott módszert.
50.
Különösen a C‑697/19. P. és a C‑698/19. P. sz. ügyben előterjesztett harmadik jogalappal, valamint a C‑699/19. P. és a C‑700/19. P. sz. ügyben előterjesztett első jogalappal annak vizsgálatára kérik a Bíróságot, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta‑e a jogot, amikor elutasította a fellebbezők azon érveit, amelyek szerint a Bizottság megsértette a védelemhez való jogukat azáltal, hogy legelőször a vitatott határozatban rótta fel nekik, hogy több elkülönült jogsértésben vettek részt.
51.
A Bizottság a végleges határozatában, miután megállapította az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke azáltal történő megsértését, hogy az érintett felek a megjelölt időszakokban részt vettek az egységes és folyamatos jogsértésben, hozzátette, hogy ez az egységes és folyamatos jogsértés több elkülönült jogsértésből „áll”.
52.
A Törvényszék, első fokon helybenhagyva a Bizottság határozatát, a megtámadott ítéletben megállapította, hogy „[a]z egységes és folyamatos jogsértés fogalma feltételezi a különböző felek által elfogadott, ugyanazon versenyellenes gazdasági célt követő magatartások összességét” (238. pont). Azt, hogy „[a]z egységes és folyamatos jogsértés fogalmából az következik tehát, hogy az egy magatartásmintát foglal magában. A felperesek tehát nem hivatkozhatnak arra, hogy a Bizottság módosította a következtetéseit azáltal, hogy azokba az egységes és folyamatos jogsértésen kívül különböző kétoldalú kapcsolatfelvételeket is belefoglalt, mivel éppen ezek a kétoldalú kapcsolatfelvételek alkotják ezt az egységes jogsértést” (239. pont). Továbbá, hogy „a vitatott határozat (352) preambulumbekezdésében nincs semmilyen következetlenség, mivel a Bizottság abban azt állította, hogy a kapcsolatfelvételek egyedi jogsértéseknek minősülnek, és egyidejűleg megfelelnek az egységes és folyamatos jogsértés kritériumainak” (240. pont). (
13
)
53.
Úgy tűnik tehát, hogy a Törvényszék támogatja azt az állítást, amely szerint az egységes és folyamatos jogsértés több jogsértő magatartást feltételez, és ebből következően az a tény, hogy a Bizottság a kifogásközlésben kifejezetten csak az egységes és folyamatos jogsértést rótta fel a feleknek, nem akadályozza meg őt abban, hogy a végleges határozatban a verseny szempontjából jogellenesnek minősítse az egységes és folyamatos jogsértést alkotó különböző magatartásokat.
54.
A felek szerint ebből az következik, hogy a Bizottság a Törvényszék jóváhagyásával a versenyjogi szabályok megsértésének tekintette mind az egységes és folyamatos jogsértést, mind pedig a versenytárs vállalkozások egymást követő magatartásait az egységes jogsértés tekintetében megállapított időszakban.
55.
Úgy vélem, hogy ezen elvi megállapítások tartalmának értékelése érdekében mindenekelőtt elemezni kell az egységes és folyamatos jogsértésnek a Bíróság ítélkezési gyakorlatában kidolgozott fogalmát ahhoz, hogy lássuk, hogy amit a Törvényszék a bizottsági határozat helyességének alátámasztása érdekében állít, összeegyeztethető‑e azzal: mind az elsőfokú és a fellebbezési eljárásban részt vevő felek védelemhez való jogának, mind pedig a Bizottság és végső soron a Törvényszék indokolása megfelelőségének szempontjából.
56.
A vizsgálat tárgyát képező kérdések lényegében a következőkre vonatkoznak: a) az, hogy a Bizottság egységes és folyamatos jogsértés esetén köteles‑e arra vagy sem, hogy jogilag minősítse az összejátszásra irányuló egyes cselekményeket; b) a használt kifejezések (jogsértések, magatartások, kapcsolatok, viselkedés) tényleges tartalma; c) az, hogy a Bizottság végleges határozata milyen mértékben térhet el a kifogásközléstől; d) azok a következmények, amelyek az alkalmazott módszerből nem csupán a közjogi, hanem a magánjogi jogérvényesítés szintjén is származhatnak.
57.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének megsértése nemcsak elszigetelt cselekmény eredménye lehet, hanem cselekmények sorozata, vagy akár folyamatos magatartás eredménye is, miközben a cselekmények sorozata vagy a folyamatos magatartás egyes elemei önmagukban is e rendelkezés megsértésének minősülhetnek. Amennyiben a különböző cselekmények – azonos, a közös piacon belüli versenyt torzító céljuk alapján – átfogó terv keretébe illeszkednek, a Bizottság az e cselekmények miatti felelősséget jogszerűen tudhatja be az összességében figyelembe vett jogsértésben való részvétel alapján. (
14
)
58.
Így az a vállalkozás, amely ilyen egységes és összetett jogsértésben a saját magatartása révén vett részt, amely magatartás az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése értelmében vett versenyellenes célú megállapodás vagy összehangolt magatartás fogalmába tartozik, és amely a jogsértés egészének megvalósításához való hozzájárulásra irányul, az említett jogsértésben való részvételének teljes időszakát illetően felelősségre vonható azon magatartásokért is, amelyeket ugyanezen jogsértés keretében más vállalkozások tanúsítottak. Ez a helyzet áll fenn akkor, ha bizonyított az, hogy az említett vállalkozás saját magatartásával hozzá kívánt járulni a valamennyi résztvevő által követett közös célokhoz, és tudomása volt a más vállalkozások által azonos célok elérése végett tervezett vagy ténylegesen megvalósított jogsértő magatartásokról, illetve e magatartásokat észszerűen előre láthatta, és kész volt azok kockázatát elfogadni. (
15
)
59.
Valamely vállalkozásnak az egységes és folyamatos jogsértésben való részvétele nem követeli meg az e jogsértést képező versenyellenes magatartások összességében való közvetlen részvételét, és az sem követelmény, hogy az egységes és folyamatos jogsértésben részt vevő valamennyi vállalkozás ugyanazon a piacon tevékeny legyen. (
16
)
60.
A fentiekből az következik, hogy ahhoz, hogy úgy lehessen tekinteni, hogy valamely vállalkozás az uniós versenyjog egységes megsértésében vett részt, bizonyítani kell, hogy: 1) e vállalkozás saját magatartásával hozzá kívánt járulni a valamennyi résztvevő által követett közös célokhoz, és 2) tudomása volt a más vállalkozások által azonos célok elérése végett tervezett vagy ténylegesen megvalósított jogsértő magatartásokról, illetve azt, hogy e magatartásokat észszerűen előre láthatta, és kész volt azok kockázatát elfogadni. (
17
)
61.
Az „egységes és folyamatos jogsértés” fogalma tehát olyan „átfogó terv” fennállását feltételezi, amelybe különböző cselekmények illeszkednek, azonos, a belső piacon fennálló versenyt torzító tárgyuk alapján, és függetlenül attól, hogy e cselekmények közül egy vagy több önmagában és külön‑külön is az EUMSZ 101. cikk megsértésének minősülhet.
62.
Véleményem szerint ez bír alapvető jelentőséggel: az egységes és folyamatos jogsértés olyan folyamatos magatartásnak minősül, amely cselekmények vagy magatartások sorozatából (a jelen eljárás tárgyát képezőkhöz hasonló kartellek esetében több vállalkozás közötti kapcsolatfelvételekből) áll, de nem egyenlő több olyan jogsértő magatartás matematikai összegével, amelyeket az EUMSZ 101. cikk megsértésével tanúsítanak.
63.
Előfordulhat, hogy az egységes és folyamatos jogsértés által érintett időszakban tanúsított egyes magatartások, cselekmények vagy kapcsolatfelvételek önmagukban a verseny szempontjából nem jogellenesek, vagy az eljárás során tárgyi vagy jogi létezésükről nem lehet teljes mértékben meggyőződni.
64.
Milyen meggondolás áll az egységes és folyamatos jogsértésre vonatkozó elmélet bevezetésének hátterében?
65.
Az „egységes és folyamatos jogsértés” tana az Európai Unió tagállamainak jogrendjében széles körben elterjedt fogalomból ered, amely a több elkövető által elkövetett jogsértések miatti felelősségnek a jogsértés egészében való részvételük alapján történő betudására vonatkozik. (
18
)
66.
Olyan jogi vélelem szerepét tölti be, amellyel a Bizottság (vagy a nemzeti versenyhatóság) egy bizonyos időszakban és meghatározott számú vállalkozás tekintetében a versenyjog egységes megsértésének fennállását „nem csupán elszigetelt cselekvés, hanem cselekvések sorozata vagy ismétlődő magatartás alapján is” megállapíthatja. (
19
)
67.
Kétségtelen, hogy az „egységes és folyamatos jogsértés” tanának a Bizottság által történő alkalmazása megkönnyíti a Bizottság végrehajtó hatóság szerepének betöltését az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének alkalmazásában, különösen a több fél összejátszásával kapcsolatos vádak tekintetében.
68.
A magatartásmintát képező, egy adott időszakban fennálló „egységes és folyamatos” jogsértés számos olyan kényes gyakorlati kérdésre ad megoldást, amelyek az elévülési idő alkalmazását illetően az összejátszással kapcsolatos valamennyi összetett vád esetén felmerülhetnek, és csökkenti az annak bírósági ellenőrzéséhez szükséges bizonyítás terhét, hogy az összejátszó magatartás a vizsgálat teljes időszaka alatt fennállt. (
20
)
69.
Amint azt a jogtudomány is megjegyezte, az „egységes és folyamatos jogsértés intézményének fogalma jelentősen csökkenti azt a terhet, amelyet a Bizottságnak egyébként viselnie kellene az összejátszás tényének megállapítása során, különösen ha valamely kartell hosszú ideig áll fenn, amelynek során az összejátszás jellege több fél között vagy különböző időpontokban változhatott”. (
21
)
70.
Mivel az intézmény létjogosultságát az egyedi időszakokra és a különös eseményekre vonatkozó bizonyítás megkönnyítése adja, ennek ellentmond annak szükségessége, hogy bizonyítani kelljen a közös cél fennállását és a többi vállalkozás cselekményeiről való tudomásszerzést.
71.
Ezzel szemben, ha nem egységes és folyamatos jogsértésről van szó, az egyes magatartásokra (a jelen ügyben például a versenytárs vállalkozások közötti kapcsolatfelvételekre) vonatkozó bizonyítási teher különösen szigorú marad.
72.
Kétségkívül lehetséges és teljes mértékben jogszerű tehát, hogy a Bizottság az EUMSZ 101. cikk megsértésének megállapítása során különböző magatartásokat minősít önmagukban jogellenesnek, és állapítja meg egyidejűleg, hogy azok az egységes és folyamatos jogsértés fentiekben leírt jellemzőivel rendelkező összejátszásra irányuló egységes stratégia részét képezik.
73.
Ebben az esetben azonban más indokolási és bizonyítási teher hárul rá azon esethez képest, amikor a vállalkozások magatartását kizárólag egységes és folyamatos jogsértésnek minősíti.
74.
Ez utóbbi ugyanis, amint azt láttuk, mindig több eseményből és kapcsolatfelvételből áll, amelyeknek ahhoz, hogy a verseny szempontjából összességében jogellenesnek minősüljenek, a fent bemutatott jellemzőkkel kell rendelkezniük. Az összetett magatartás különböző eseményeire vagy kapcsolatfelvételeire ugyanakkor önmagukban nem feltétlenül illik rá a versenyjogi szabályok megsértésével kapcsolatos minősítés.
75.
A Bíróság számos határozatában megállapította, hogy amennyiben a vállalkozás közvetlenül részt vett egy vagy több, egységes és folyamatos jogsértést képező versenyellenes magatartásban, ám nem bizonyított, hogy saját magatartásával hozzá kívánt volna járulni a kartell többi résztvevője által követett közös célokhoz, és hogy tudomása lett volna az említett résztvevők által azonos célok elérése végett tervezett vagy ténylegesen megvalósított valamennyi egyéb jogsértő magatartásról, illetve hogy e magatartásokat észszerűen előre láthatta, és kész volt ennek kockázatát elfogadni, a Bizottság csak arra jogosult, hogy az olyan magatartásokért fennálló felelősségét tudja be e vállalkozásnak, amelyekben közvetlenül részt vett, valamint az olyan, a többi vállalkozás által azonos célok elérése végett tervezett vagy ténylegesen megvalósított magatartásokért való felelősséget, amelyekről bizonyított, hogy tudomása volt, vagy azokat észszerűen előre láthatta, és kész volt ennek kockázatát elfogadni. (
22
)
76.
Mindazonáltal ez a tény nem vezethet ahhoz, hogy a Bizottság felmentse e vállalkozást az azon magatartásokért fennálló felelőssége alól, amelyekről nyilvánvaló, hogy részt vett bennük, vagy amelyekről egyértelmű, hogy felelősségre vonható értük. Az a tény ugyanis, hogy valamely vállalkozás nem vett részt a kartellt képező összes elemben, vagy hogy kisebb szerepet játszott azon aspektusaiban, amelyekben részt vett, irreleváns az általa elkövetett jogsértés létezésének megállapítására nézve; ezeket az elemeket a jogsértés súlyának értékelésekor és adott esetben a bírság megállapításakor kell figyelembe venni. (
23
)
77.
A Bíróság kimondta, hogy „egy átfogó kartellt egységes és folyamatos jogsértésnek minősítő bizottsági határozat csak akkor
választható ily módon szét, ha egyrészt az említett vállalkozás a közigazgatási eljárás során lehetőséget kapott arra, hogy megértse, hogy az ilyen jogsértést képező minden egyes magatartásért is felelősségre vonják, és hogy ezzel kapcsolatosan védekezzen, másrészt pedig, ha a szóban forgó határozat e tekintetben kellőképpen egyértelmű”. (
24
)
78.
Amint azt láttuk, az egységes és folyamatos jogsértés enyhíti a Bizottság indokolási és bizonyítási terhét, amely intézmény az átfogó terv és a közös versenyellenes célkitűzés fennállásának megállapítását követően nem köteles minden egyes magatartás jogellenességének bizonyítására.
79.
Ezen okból ezzel szemben a Bizottság nem hivatkozhat jogszerűen arra, hogy ha az egységes és folyamatos jogsértést megállapítják, és az bizonyítást nyer, az azt alkotó valamennyi egyedi eseményt vagy kapcsolatfelvételt is a versenyjogi szabályok megsértésének kell tekinteni.
80.
Ennek az az oka, hogy a Bizottság ily módon igazságtalan előnyhöz jutna, ha az indokolási és bizonyítási teher könnyebbé válna a jogsértés egységessé és folyamatossá minősítésének köszönhetően, ugyanakkor, ha a bírósági felülvizsgálat tárgyát a magatartás egységes és folyamatos jogsértéssé minősítésének jogi feltételei képezik, a döntés „menthető”, és bírósági felülvizsgálat tárgyát képezheti az egységes és folyamatos jogsértést alkotó egyes magatartások jogellenessége alapján.
81.
Nem meggyőző tehát a Bizottság azon érve, amely szerint e fellebbezési jogalap hatástalan, mivel az az egységes és folyamatos jogsértés hiányának megállapításától függ.
82.
Ellentétben azzal, amit a Bizottság a válaszában állít, a fellebbezésben előadott, a határozat azon másodlagos megállapítására vonatkozó érvek, amely szerint az egységes és folyamatos jogsértés több független jogsértést is magában foglalt, nem hatástalanok. Épp ellenkezőleg, jelentős hatással vannak az eljárásra és a határozat következményeire.
83.
A Bizottság kettős minősítéshez folyamodhat, de ahhoz, hogy ez jogszerű legyen, a Bizottságnak már a kifogásközlésben meg kell azt jelölnie a felek részére, és őt terheli az ezzel kapcsolatos indokolási kötelezettség és bizonyítási teher.
84.
A Bíróság ítélkezési gyakorlatában (
25
) ugyanis, bár elismeri, hogy a kifogásközlés és a végleges határozat között létezhetnek olyan különbségek, amelyeket éppen az eljáráson belüli kontradiktórius vita, valamint a jogi és gazdasági kérdéseknek a vizsgálat során történő elmélyítése indokol, a tények és cselekmények minősítésének ezen eljárás kezdetétől a végéig koherensnek kell lennie.
85.
A védelemhez való jog tiszteletben tartása a versenyjogi politika keretében lefolytatott közigazgatási eljárások során az uniós jog részét képezi, amelynek tiszteletben tartását a Bíróság biztosítja. (
26
) Ezen elv megköveteli továbbá azt, hogy az érintett vállalkozásnak a közigazgatási eljárásban alkalmat biztosítsanak arra, hogy érdemi észrevételeket terjesszen elő a Bizottság által felhozott tények és körülmények fennállásával és jelentős voltával, valamint azon iratokkal kapcsolatban, amelyekre a Bizottság az EU‑Szerződésben foglalt rendelkezések megsértését alapítja. (
27
)
86.
Az 1/2003 rendelet 27. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy kifogásközlést kell küldeni a feleknek. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint e közlésnek világosan fel kell tüntetnie mindazokat a lényeges bizonyítékokat, amelyekre a Bizottság az eljárás e szakaszában támaszkodik.
87.
Mindezt azonban elegendő összefoglaló jelleggel megjelölni, és a határozatnak nem kell szükségszerűen a közlés leképezésének lennie, mivel ez olyan előkészítő iratnak minősül, amelynek ténybeli és jogi megállapításai tisztán ideiglenes jellegűek. (
28
)
88.
Tény, hogy amint a Törvényszék is megállapította a megtámadott ítéletekben, a tényeknek a kifogásközlésben megállapított jogi minősítése természetszerűleg csak ideiglenes lehet, és a későbbi bizottsági határozat nem semmisíthető meg kizárólag azért, mert e tényekből levont végső következtetések nem egyeznek meg pontosan ezen ideiglenes minősítéssel. (
29
) A Bizottságnak ugyanis képesnek kell lennie arra, hogy e minősítést a végleges határozatában pontosítsa, figyelembe véve a közigazgatási eljárásból eredő bizonyítékokat akár a megalapozatlannak bizonyult kifogásközlésben szereplő és az egyéb kifogásoktól való elállás céljából, akár pedig az általa fenntartott kifogásokat alátámasztó érvelésének mind ténybeli, mind jogi szempontból való kiigazítása vagy kiegészítése céljából, feltéve azonban, hogy a Bizottság csak olyan tényeket állapít meg, amelyekkel kapcsolatban az érintettek kifejthették álláspontjukat, és a Bizottság a közigazgatási eljárásban átadta a védekezésükhöz szükséges információkat. (
30
)
89.
Ha azonban a vizsgálat során olyan bizonyítékok merülnek fel, amelyek alkalmasak arra, hogy meggyőzzék a Bizottságot a döntéshozatal tárgyának tényleges módosításáról, az eljárás lehetővé teszi az ilyen – akár lényeges – módosítást egy olyan eszközzel, amely ugyanakkor biztosítja a felek védelemhez való jogát is: kiegészítő kifogásközlés.
90.
E kifogásközlésben a Bizottságnak részletesen meg kell vizsgálnia a felek közötti valamennyi kapcsolatfelvételt, egyenként indokolva azok jogi minősítését és jogsértő jellegét.
91.
Ez tenné lehetővé a felek védelemhez való jogának teljes körű gyakorlását és az egységes és folyamatos jogsértésen túl a feleknek felrótt minden egyes magatartás teljes körű bírósági felülvizsgálatát.
92.
A jelen ügyben a kifogásközlés részletesen kifejtette a felrótt cselekményeket. Mindazonáltal a Bizottság a kartellben részt vevők közötti kétoldalú kapcsolatfelvételek összessége egységes és folyamatos jogsértésnek való minősítésére szorítkozott, anélkül hogy további részletekbe bocsátkozott volna, csupán azon lehetőségre hivatkozva, hogy minden egyes egyedi kapcsolat külön jogsértést valósíthat meg. A végleges határozatban a Bizottság ugyanezt a gondolatmenetet követte az egész indokolása tekintetében, kivéve azt, hogy a rendelkező részben kettős minősítést állapított meg.
93.
Nem lehet egyetérteni a Törvényszék azon kijelentésével, amely a Bizottság azon álláspontjára utal, amely szerint a felek tudatában voltak a kifogásolt egyedi magatartásoknak, és védekeztek ellenük, mivel az egységes és folyamatos jogsértés olyan tényekből, kapcsolatfelvételekből és eseményekből áll, amelyek mindegyikét felsorolta a Bizottság, és ismerték a felek.
94.
Ez az érvelés összekeveri valamely tény vagy felek közötti kapcsolatfelvétel puszta létét, annak felsorolását és annak a felek részére történő bemutatását annak jogi minősítésével.
95.
Véleményem szerint pontosan e tekintetben vezették félre a Törvényszéket a Bizottság érvelései.
96.
Erről tanúskodik például a T‑762/15. sz. ítélet 242. pontja, amelyben a Törvényszék megállapítja, hogy „amint azt a Bizottság állítja, anélkül hogy ezt a felperesek vitatták volna, a felperesek a kifogásközlésre adott válaszukban külön‑külön és részletesen vitattak minden egyes kapcsolatfelvételt, és sikerült meggyőzniük a Bizottságot arról, hogy egyes kétoldalú kapcsolatfelvételekre vonatkozóan ne tartsa fenn vádjait”.
97.
Nem kétséges, hogy ténybeli szempontból a Bizottság már a kifogásközlésben hivatkozott a versenytársak közötti valamennyi egyedi kapcsolatfelvételre, mint olyan bizonyítékokra, amelyek a jogellenes összejátszások összességének keretét képezhetik, és a feleknek kétségtelenül lehetőségük volt arra, hogy védekezzenek a találkozók vagy más kapcsolatfelvételek fennállását és módját illetően.
98.
Az, hogy a Bizottság az eljárás teljes időtartama alatt, egészen a végleges határozat meghozataláig elmulasztotta kifejteni azon döntését, hogy e kapcsolatfelvételek tekintetében egyenként milyen jogi minősítést alkalmaz, nem tette lehetővé a jelen eljárásban fellebbező vállalkozások számára a védelemhez való joguk teljes körű gyakorlását.
99.
Kétségtelen, hogy nem elengedhetetlen minden egyes versenyellenes magatartást kartellnek vagy összehangolt magatartásnak minősíteni; az viszont szükséges, hogy a közjogi jogérvényesítést gyakorló hatóság ezt a cselekményt jogellenesnek és jogsértőnek minősítse annak érdekében, hogy a felek számára lehetővé tegye a védekezést nem csupán a létezésével vagy a hiányával és az azt érintő ténybeli körülményekkel összefüggésben, hanem azon jogi szempontok tekintetében is, amelyek alapján az feltételezhető, hogy e cselekmény az EUMSZ 101. cikket sértő magatartásnak tekinthető.
100.
Mindez arra figyelemmel szükséges, hogy azon állításnak, amely szerint az egységes és folyamatos jogsértés olyan elkülönült jogsértések összessége, amelyek mindegyike külön‑külön bizonyított arra tekintettel, hogy az egységes és folyamatos jogsértés fennállását megállapították, semmilyen logikus és jogi vagy a Bíróság ítélkezési gyakorlatában fellelhető alapja nincs.
101.
Úgy tekinthető, hogy az eljárásban részt vevő mindkét félnek (az enforcer és az eljárás alá vont társaságok) érdeke fűződik ahhoz, hogy az ismétlődő magatartást egységes és folyamatos jogsértésnek minősítsék: az enforcernek azért, mert mint azt láttuk, az ilyen minősítés csökkentheti a bizonyítás kereteit az egységes és folyamatos jogsértést alkotó egyes cselekmények tekintetében; az eljárás alá vont vállalkozásoknak pedig azért, mert mivel a szankciót a forgalomnak az egyes jogsértésekkel arányos százalékának kiszámításával szabják ki, a különféle magatartások betudásának elkerülése gazdasági előnyökkel járhat.
102.
Mindazonáltal, mivel – amint azt a jogtudomány is hatékonyan képviselte – nem feltétlenül kedvezőbb az eljárás alá vont vállalkozás szempontjából a külön jogsértésekért való felelősségre vonás, és ez az adott ügy körülményeitől függ, „bizonyos, hogy az ártatlanság vélelmének szerepet kell játszania azon ténybeli elemek tekintetében, amelyek alapján az egyedi jogsértést meg kell állapítani. Vagy bizonyítottak e tények, vagy sem”. (
31
)
103.
Ennélfogva nem áll fenn „az elkülönített jogsértések vélelme”, amelyet abban az esetben kellene alkalmazni, ha kétség merülne fel azzal kapcsolatban, hogy ez a helyzet szükségszerűen „kedvezőbb” a vállalkozás számára. Amikor ugyanis a Bizottság azt állapítja meg, hogy elkülönült jogsértések történtek, azok a fellebbezők, akik kedvezőbb helyzetben lettek volna, ha a jogsértés egységes lett volna, vitathatják ezt a megállapítást (amint ez több alkalommal meg is történt), és a Bizottságnak az eljáró bíróságot is meg kell győznie arról, hogy elkülönült jogsértéseket követettek el, ami azt bizonyítja, hogy az elkülönült jogsértések fennállását vizsgálni, és nem „vélelmezni kell”. (
32
)
104.
A csak a végleges határozatban tett késedelmes kettős minősítés hatása többszörös lehet, az eddig vizsgált közjogi jogérvényesítés szintjén túl a magánjogi jogérvényesítés tekintetében is.
105.
A Bizottság azon megállapítása, amely nem korlátozódik az egységes és folyamatos jogsértésre, hanem a releváns időszakban tanúsított egyedi magatartásokra is kiterjed, jelentős hatással lehet a nemzeti bíróságok előtti esetleges kártérítési keresetekre.
106.
Az egységes és folyamatos jogsértés tényállása ugyanis lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy bizonyítottnak tekintse a vállalkozás magatartásának a vizsgált időszak egészére vonatkozóan fennálló jogsértő jellegét, még akkor is, ha feltehetően egyes, akár nem rövid időszakok esetében sincs tényleges bizonyíték a felek vagy azok egy része közötti kapcsolatfelvételre. Mindez azon az előfeltevésen alapul, hogy bizonyítottak annak feltételei, hogy a jogsértés egységes és folyamatos jogsértésnek tekinthető: a közös cél és a vállalkozásoknak a mások összetett magatartásában a fentiekben említettek szerinti részvétele.
107.
Ennélfogva a jogsértés időtartama szempontjából az egységes és folyamatos jogsértés azzal a veszéllyel járhat a szóban forgó vállalkozások tekintetében, hogy olyan jogsértő magatartást rónak fel nekik, amely hosszabb ideig tartott annál, mint ha időben elkülönülő, egyedi magatartásokat róttak volna fel nekik, az egyik magatartásnak a másik magatartástól való elválasztásával.
108.
Mindazonáltal a jogellenesség megállapításának intenzitását és az ahhoz kapcsolódó bizonyítási terhet illetően ezzel ellentétesen lehet érvelni. Az érintett vállalkozások tehát olyan helyzettel szembesülnek, amelyben – éppen azért, mert nem állapították meg az egységes és folyamatos jogsértés részét képező valamennyi egyedi kapcsolatfelvétel vagy magatartás jogellenességét – a nemzeti bíróságok előtt a versenyjogi szabályok megsértéséből eredő kár megtérítése érdekében indított bírósági eljárások a Bizottság megállapítása miatt nem mentesülhetnek teljes mértékben az egyedi kapcsolatfelvételek vagy magatartások jogellenességének bizonyítása alól.
109.
Ennek gyakorlati jelentősége van, különös tekintettel arra, hogy a Bizottság határozatával érintett vállalkozásokkal szembeni állítólagos kárigényre vonatkozó kereshetőségi jog jogosultjainak köre a Bíróság legutóbbi ítélkezési gyakorlata miatt is igen változatos, amely szerint „mind az EUMSZ 101. cikk teljes és tényleges érvényesülésének biztosítását, mind a versenyjogi jogsértés hátrányos következményeivel szembeni védelmet jelentős mértékben gyengítené, ha a kartellel okozott kár megtérítésének lehetősége a kartellel érintett piacon részt vevő beszállítókra és vevőkre korlátozódna”. (
33
)
110.
A jelen ügyhöz tárgyát képezőhöz hasonló esetekben a pályázati eljárások során tanúsított magatartásokat illetően minden eljárásnak több érintett szereplője lehet, és abban jelentős számú olyan személy is érintett lehet, akik a versenyjogi szabályok megsértése miatt követelést támaszthatnak az egyedi piaci verseny torzulásából eredő károk megtérítése iránt.
111.
A fentiekben kifejtettek összessége alapján e kérdést illetően úgy vélem, hogy azt a következtetést lehet levonni, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy az uniós jog értelmében helyes a Bizottság által a végleges határozatban elfogadott azon módszer, amely szerint az egységes és folyamatos jogsértés több elkülönült jogsértésből áll.
112.
Ennélfogva hatályon kívül kell helyezni a megtámadott ítéletet azon részében, amely elutasította az elsőfokú eljárás felperesei által a kartell kettős minősítésére alapított második és negyedik jogalapot.
113.
A Bíróság alapokmánya 61. cikke első bekezdésének második mondata értelmében a Törvényszék határozatának hatályon kívül helyezése esetén a Bíróság maga is eldöntheti érdemben az ügyet, ha a per állása megengedi.
114.
Véleményem szerint ez a helyzet a jelen esetben, legalábbis e jogalapot illetően.
115.
A Bizottság határozatát azon részében meg kell semmisíteni, amelyben úgy ítélte meg, hogy az egységes és folyamatos jogsértés szükségszerűen elkülönült jogsértésekből áll.
116.
Az eljárásban részt vevő felek védelemhez való joga ugyanis részben korlátozott volt, és az elfogadott módszer jelentős következményekkel járt és járhat az érintett vállalkozások hátrányára.
117.
Ez a téves jogalkalmazás azonban véleményem szerint nem befolyásolta a megtámadott ítélet és a vitatott határozat általános rendszerét. A rendelkező részből a „kettős minősítés” módszerét teljes mértékben kihagyva ugyanis továbbra is teljes mértékben bizonyított az egységes és folyamatos jogsértés, a szankció kiszámítását pedig véleményem szerint kizárólag az egységes és folyamatos jogsértés alapján végezték el.
118.
A Bíróság ítélkezési gyakorlatának (
34
) megfelelően az általam elemzett kérdésre vonatkozó jogalap részbeni elfogadása nem követeli meg az egész határozat, hanem csak a fent leírt rész megsemmisítését.
119.
Ugyanis mivel egy, valamely vállalkozás EUMSZ 101. cikket sértő kartellben való részvételét megállapító bizottsági határozatnak már a tárgya is az ilyen jogsértésnek minősülő egy vagy több magatartás megállapítása, a részleges megsemmisítés nem változtatja meg e határozat lényeges tartalmát.
B.
A szankció meghatározásáról
1. A felek érveinek összefoglalása
120.
A negyedik jogalap keretében a C‑697/19. P. és a C‑698/19. P. sz. ügy fellebbezői azzal érvelnek, hogy megerősítve a Lite‑On és a Quanta társasággal szemben kivetett elkülönült bírság kiszámításánál figyelembe vett ugyanazon bevételek alapján rájuk kiszabott bírság összegét, a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, megsértette az egyenlő bánásmód és az arányosság elvét, és nem tett eleget az indokolási kötelezettségnek. A fellebbezés e jogalapja három részre oszlik.
121.
A bemutatás megkönnyítése érdekében a továbbiakban a C‑697/19. sz. ügy fellebbezői által hivatkozottakra szorítkozom.
a) A negyedik jogalap első részéről
122.
Az első részben a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék megsértette az egyenlő bánásmód elvét, amely a jelen ügyben a bírságkiszabási iránymutatásban előírt azon kritériumon alapul, amely szerint az eladások értékének tükröznie kell a jogsértés gazdasági jelentőségét és a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozások egymáshoz viszonyított súlyát.
123.
A Sony azt állítja, hogy az állítólagos jogsértéssel érintett időszak alatt a Lite‑On OLM‑eket gyártott, amelyeket ezt követően Sony márkanév alatt értékesítettek. A fellebbezők és a Lite‑On közötti bevételmegosztási megállapodások alapján a fellebbezők kifizették a Lite‑On által tervezett és gyártott termékeknek megfelelő számlát. Mindazonáltal az eladások értékének a bírság kiszámítása céljából történő meghatározásakor a határozat ahelyett, hogy a bevételt végül megszerző társaságnak, nevezetesen a Lite‑On társaságnak tulajdonítaná ezeket az eladásokat, e bevételeket mind a Sony, mind pedig a Lite‑On bevételeként kezelte. Más szóval a határozat kétszer is beszámította ugyanazt a bevételt. Ezzel a Bizottság eltért az állandó gyakorlatától.
124.
A Bizottság előzetesen úgy véli, hogy a negyedik jogalap első része elfogadhatatlan, mivel a fellebbezők anélkül kérik a Törvényszék elé terjesztett kérelem újbóli vizsgálatát, hogy megjelölnék a megtámadott ítéletben szereplő konkrét hibát, és e felülvizsgálat nem tartozik a Bíróság hatáskörébe. (
35
)
125.
Mindenesetre e jogalapot mint megalapozatlant mindenképpen el kellene utasítani. Először is, a bírságkiszabási iránymutatás 13. pontja a jogsértés által közvetlenül vagy közvetve érintett eladásokra, nem pedig a jogsértéssel érintett eladásokra vonatkozik. Ez azt jelenti, hogy a Bizottság egyáltalán nem köteles meghatározni, hogy a jogsértés mely egyedi eladásokat érintette. Míg egyrészt ugyanis különös figyelmet kell fordítani a jogsértés gazdasági jelentőségére, másrészt ezt a szempontot mérlegelni kell annak biztosításának szükségességével, hogy a bírság a jogszerűség és az arányosság elvének megfelelően lehetővé tegye a szankció hatékony alkalmazását.
126.
Másodszor, mivel a fellebbezők magatartása nem tér el lényegesen a vitatott határozat többi címzettjének magatartásától, a fellebbezőkkel szemben kiszabott bírság kiszámítása, figyelembe véve az OLM‑eknek a Dell részére általuk történő eladásait és ennélfogva részvételük viszonylagos súlyát, megfelel az egyenlő bánásmód elvének.
127.
Harmadszor, a fellebbezők érvei nem annyira a velük szemben kiszabott bírság kiszámításának módszerén alapulnak, hanem sokkal inkább a Lite‑On társasággal szemben kiszabott bírság kiszámításának módszerén. A Lite‑On társasággal szemben kiszabott bírság megfelelősége azonban nem része ennek az eljárásnak, és nem szolgálhat objektív alapként a bírság csökkentésének igazolására. Negyedszer, a fellebbezőknek a Lite‑On társasággal való együttműködése nem csökkenti a fellebbezők jogsértésben való részvételének viszonylagos súlyát. A fellebbezők által helyesnek ítélt számítás tehát önkényes hátrányos megkülönböztetéshez vezet a vitatott határozat többi címzettjéhez képest, megsértve ezzel az egyenlő bánásmód elvét. Ötödször, azon tényt illetően, hogy a fellebbezők a Bizottság korábbi határozathozatali gyakorlatára hivatkoznak, a Törvényszék helyesen jegyezte meg, hogy valamely határozat címzettje helyzetének más vállalkozások helyzetével való összehasonlítása nem kérdőjelezheti meg a vitatott határozat jogszerűségét, amennyiben bizonyított jogsértést állapít meg és szankcionál. (
36
)
b) A negyedik jogalap második részéről
128.
A második részben a fellebbezők úgy érvelnek, hogy a Törvényszék megsértette az indokolási kötelezettséget azáltal, hogy figyelmen kívül hagyta az arra alapított érvet, hogy a kétszeres beszámítás jogellenesen növelte az állítólagos jogsértés gazdasági jelentőségét, és következésképpen a velük szemben kiszabott bírságot.
129.
A Bizottság úgy véli, hogy ez a jogalap nem megalapozott. A Törvényszék megerősítette, hogy a vitatott határozatban a bírság alapösszegének kiszámítása céljából figyelembe vett eladások értéke a fellebbezők által a Dell részére teljesített közvetlen eladások értéke volt. A megtámadott ítélet 265–269. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapján a Törvényszék a jogsértéssel összefüggő termékek értékének megállapítása érdekében helyesen vette figyelembe e közvetlen eladások értékét. Végül a megtámadott ítélet szerint a fellebbezők által hivatkozott módszer a kikerülés és a határozat többi címzettjéhez képest egyenlőtlen bánásmód kockázatát hordozza magában.
c) A negyedik jogalap harmadik részéről
130.
A harmadik részben a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor elutasította a fellebbezők azon érvét, amely szerint a Bizottság nem igazolta azt a tényt, hogy eltért az állandó gyakorlatától.
131.
A Bizottság azzal érvel, hogy a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy a vitatott határozat kifejti azokat az indokokat, amelyek miatt a fellebbezőkkel szemben kiszabott bírság összegét a bírságkiszabási iránymutatás 13. pontjának megfelelően számították ki, és hogy a határozat azt is kifejti, hogy miért nem lenne célszerű eltérni ettől a megközelítéstől a fellebbezők tekintetében. Ennélfogva, amennyiben a vitatott határozat a bírságkiszabási iránymutatás 13. pontját hagyományosan alkalmazza, e határozatnak nem szükséges igazolnia azt, ha az említett iránymutatástól nem tér el.
2. Értékelés
132.
Együtt fogom elemezni a negyedik fellebbezési jogalap három részét, mivel a Bíróság által vizsgálni kért jogi kérdés azon állítólagos jogi hibára vonatkozik, amelyet a Törvényszék azzal követett el, hogy mint hibáktól mentes határozatot helybenhagyta a Bizottság határozatának azon részét, amelyben az kétszer is beszámította a Sony és a Lite‑on bevételeit a bevételmegosztási megállapodás alapján. Ezzel a fellebbezők azt állítják, hogy megsértették az egyenlő bánásmód és az arányosság elvét, és a Törvényszék nem tett eleget külön indokolási kötelezettségének. A Bizottság ugyanis a kartellben részt vevők közötti eladások figyelembevételével eltért a bírságkiszabási iránymutatásban kifejtett módszertől, ily módon hangsúlyozva a fellebbezők által a kartellben játszott szerep gazdasági jelentőségét.
133.
Előzetesen úgy vélem, hogy a szankció kiszámítására vonatkozó fellebbezési jogalapok – a Bizottság állításával szemben – nem elfogadhatatlanok, mivel a fellebbezők érveinek összefüggéseiből közvetetten, de egyértelműen kitűnik a megtámadott ítélet 263–276. pontjára való hivatkozás.
134.
Azzal, hogy a felek kifogásának e pontjára, az állítólagos „kettős beszámításra” helyezi a hangsúlyt, a Bizottság a Törvényszék szerint a bírságkiszabási iránymutatásban kifejtett módszert követte, amikor a bírság alapösszegét az optikailemez‑meghajtóknak a Dell részére kiszámlázott eladásai alapján határozta meg (a vitatott határozat (528) preambulumbekezdése).
135.
A Sony fellebbezőkkel kötött partnerségi szerződés miatt a Lite‑On nem vett nyilvántartásba a Dell részére teljesített közvetlen eladásokat. Következésképpen a Bizottság a Lite‑On – és nem a fellebbezők – tekintetében alapította határozatát a Lite‑On társaságnak a fellebbezők részére teljesített eladásainak értékére, nem pedig a Dell részére teljesített (nem létező) eladásaira.
136.
A Törvényszék e tekintetben úgy ítélte meg, hogy „[a] fellebbezők magyarázata szerint a Lite‑On és a Sony közötti megállapodások alapján a Lite‑On olyan OLM‑termékeket tervezett és gyártott, amelyeket ezt követően Sony márkanév alatt értékesítettek. Az ügyfelek szerződéseiket és megrendeléseiket hivatalosan a Sonyval kötötték, és az ügyfelek a Sony részére fizettek. Ennélfogva nehezen érthető a fellebbezők azon érvelése, amely szerint a Bizottság kétszer számította be a Dell részére teljesített eladásokat, mivel a Sony szerzett bevételt a Delltől. Mindenesetre emlékeztetni kell arra, hogy a bírságkiszabási iránymutatás 13. pontja értelmében a kiszabásra kerülő bírságok alapösszegének meghatározásához a Bizottság a jogsértés által közvetlenül vagy közvetve érintett, a vállalkozás által értékesített áruk és szolgáltatások eladásának értékét alkalmazza”. (
37
)
137.
Emellett „[a] versenyjogi jogsértés miatt kiszabott bírság meghatározása érdekében a Bizottságnak nem csupán a jogsértés súlyát és az ügy sajátos körülményeit kell figyelembe vennie, hanem a jogsértés elkövetésének hátterét is, és biztosítania kell azt, hogy intézkedése elérje a szükséges elrettentő hatást, különösen az olyan típusú jogsértések esetében, amelyek különösképpen veszélyeztetik az uniós célkitűzések elérését. A jogsértések súlyát számos tényező alapján kell meghatározni, mint például az ügy sajátos körülményei, háttere és a bírságok elrettentő hatása, anélkül hogy a figyelembe veendő szempontokról kimerítő vagy kötelező felsorolás állna rendelkezésre. Emellett a Törvényszék már megállapította, hogy a Bizottság semmi esetre sem volt köteles megállapítani, hogy a kartell mely egyedi eladásokat érintette.” (
38
)
138.
Megállapítva, hogy „[a] jelen ügyben, amikor a Bizottság a bírságkiszabási iránymutatás 13. pontja értelmében megvizsgálta a jogsértés által közvetlenül vagy közvetve érintett áruk eladásának értékét, logikus volt, hogy a bírság összegének kiszámításánál a felpereseknek a Dell részére történő közvetlen eladásait vegye alapul. E tekintetben a felperesek által képviselt módszer, amely abból áll, hogy a Sony által a Delltől szerzett bevételekből levonják a Sony és a Lite‑On között a vonatkozó időszakban hatályban lévő megállapodások alapján a Lite‑On részére kifizetett bevételeket a »kettős beszámítás« elkerülése érdekében, a felperesek azon magyarázata ellenére, amely szerint e tekintetben nem tudnak pontos számokat szolgáltatni, veszélyezteti a kartelltilalom hatékonyságát, mivel ilyen esetben elegendő lenne, hogy a vállalkozások a kartellben részt vevő valamely vállalkozáshoz társuljanak a bírságuk összegének csökkentése érdekében.” (
39
)
139.
Ennélfogva, ellentétben azzal, amit a fellebbezők a fellebbezési eljárásban állítanak, a Törvényszék nem általános jellegű észrevételek megtételére szorítkozik a bírságok összegének meghatározása tekintetében, (
40
) hanem tényszerűen és jogilag cáfolja a felek által már az elsőfokú eljárásban az állítólagos „kettős beszámításra” vonatkozóan tett állításokat.
140.
Lényegében álláspontom szerint az általam a továbbiakban kifejtett indokok alapján a Törvényszék a következő szempontokat illetően jogilag megkövetelt módon adott indokolást.
141.
1) A Bizottság világosan leírta azt a módszert, amelyet a címzettekkel szemben kiszabott bírságok kiszámításakor alkalmazott, és nem sértette meg az arányosság elvét. Helyesen alkalmazta ugyanis a bírságkiszabási iránymutatásban meghatározott elveket, és szakmai mérlegelési jogkörének gyakorlása során figyelembe vette a jogsértések súlyát és az ügy sajátos körülményeit.
142.
2) A Bizottság nem sértette meg az egyenlő bánásmód elvét. A jelen eljárásban fellebbezőkkel szembeni bírság kiszabása érdekében ugyanis figyelembe vette a Dell részre történő eladások értékét, és nem vonta le a Lite‑On részére kifizetett összeget a Sony által megszerzett bevételekből. Ez volt az egyetlen elfogadható helyes módszer, mivel egyrészt nem szolgáltattak pontos számokat ezzel kapcsolatban, másrészt a felek által javasolt módszer veszélyeztetné a döntés hatékonyságát mind a kartellben részt vevő vállalkozások közötti kapcsolatfelvételek, mind pedig a szankció szükséges elrettentő hatása tekintetében.
143.
A fellebbezési eljárásban a felek e kérdésben ismét a kétszeres beszámításra vonatkozó érvek felhozatalára szorítkoznak, anélkül hogy olyan új elemeket terjesztenének elő, amelyek lehetővé tennék a Bíróság általi eltérő értékelést.
144.
A fellebbezők érvelésének gyökere – amint arra a Bizottság helyesen rámutat – nem oda nyúlik, hogy a Bizottság hogyan számította ki a velük szemben kiszabott bírság összegét, amely megegyezik a határozat többi címzettjének többségével szemben alkalmazottal, hanem oda, hogy a Bizottság hogyan számította ki a Lite‑On társasággal szemben kiszabott bírságot.
145.
Amint láttuk, a Törvényszék megvizsgálta annak módját, ahogyan a Bizottság a bírság számításának meghatározását indokolta, és megállapította, hogy ez utóbbi a jogilag megkövetelt módon támaszkodott a vitatott határozatban foglalt adatokra a fellebbezők gazdasági erejével kapcsolatban. Ezáltal a Törvényszék a korlátlan felülvizsgálat követelményeinek megfelelően gyakorolta az EUMSZ 261. és EUMSZ 263. cikkben foglalt hatásköröket, megvizsgálva a fellebbezők által ezzel kapcsolatban felhozott összes jogi, illetve ténybeli kifogást. (
41
)
146.
A Bíróság ítélkezési gyakorlatából egyértelműen következik, hogy jóllehet az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése a Bizottságnak mérlegelési mozgásteret enged, a Bizottság által főszabály szerint tiszteletben tartandó, objektív kritériumok megállapításával azonban korlátozza annak gyakorlását. Így egyrészről a vállalkozással szemben kiszabható bírság összegének számszerűsíthető és abszolút felső határa van, ily módon az adott vállalkozással szemben kiszabható bírság maximális összege előre meghatározható. Másrészről e mérlegelési jogkör gyakorlását a Bizottság által saját magával szemben különösen a bírságkiszabási iránymutatásban felállított magatartási szabályok is korlátozzák. (
42
)
147.
Az indokolási kötelezettség, amely lehetővé teszi a mérlegelési jogkör gyakorlásának ellenőrzését, olyan elengedhetetlen követelmény, amely teljesül, ha a Bizottság határozatában megjelöli azokat az elemeket, amelyek lehetővé tették számára a jogsértés súlyának és időtartamának értékelését. Ez ugyanakkor nem kötelezi a Bizottságot arra, hogy „határozatában megjelölje a bírság számítási módjával kapcsolatos számadatokat”. (
43
) A Bizottság ugyanis semmi esetre „sem fosztható meg mérlegelési jogkörétől számtani képletek kizárólagos és mechanikus alkalmazásával”, (
44
) és „az ügy hátterét és a rendelet által előírt szankciórendszer célkitűzéseit is figyelembe véve kell minden egyes esetben mérlegelnie az érintett vállalkozásra gyakorolni szándékozott hatást, és különösen figyelembe kell vennie e vállalkozásnak a jogsértés elkövetése időszakában fennállt tényleges gazdasági helyzetét tükröző forgalmat”. (
45
)
148.
A 2006. évi iránymutatás 13. pontja értelmében ugyanis „[a] kiszabásra kerülő bírságok alapösszegének meghatározásához a Bizottság a jogsértés által közvetlenül vagy közvetve érintett, a vállalkozás által az EGT‑n belül, az érintett földrajzi területen értékesített áruk és szolgáltatások eladásának értékét alkalmazza. A Bizottság rendszerint a vállalkozásnak a jogsértésben való részvétel utolsó teljes üzleti évében történt eladásait veszi figyelembe.”
149.
Ahogyan azt a Bíróság kiemelte, a bírságkiszabási iránymutatás 13. pontjának célja az, hogy a vállalkozással szemben kiszabott bírság számításának a kiindulópontja olyan összeg legyen, amely tükrözi a jogsértés gazdasági jelentőségét és e vállalkozás abban való viszonylagos súlyát. Jóllehet az „eladások értékének” az ezen iránymutatás 13. pontjában szereplő fogalma kétségkívül nem terjedhet odáig, hogy magában foglalja a szóban forgó vállalkozás által megvalósított olyan eladásokat, amelyek nem tartoznak a kifogásolt kartell alkalmazási körébe, mindazonáltal sértené az e rendelkezés által követett célkitűzést, ha e fogalmat úgy kellene értelmezni, hogy az kizárólag az olyan eladások révén elért forgalomra vonatkozik, amelyek tekintetében bizonyítást nyert, hogy azok ténylegesen e kartell tárgyát képezték. (
46
)
150.
Ebből a szempontból a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az ugyanazon vállalkozáshoz tartozó jogalanyok között teljesített eladások figyelmen kívül hagyása szükségképpen indokolatlan előnyben részesítené a vertikálisan integrált vállalkozásokat, lehetővé téve számukra, hogy elkerüljék a jogsértés tárgyát képező termékek piacán fennálló jelentőségükkel arányos szankciót. Ebből az következik, hogy a jogsértés tárgyát képező termékek eladásából származó forgalom meghatározása céljából a vertikálisan integrált vállalkozások a vertikálisan nem integrált gyártók helyzetével összehasonlítható helyzetben vannak. A vállalkozások e két típusát tehát azonos módon kell kezelni. A belső eladásoknak a releváns forgalomból történő kizárása az előbbi vállalkozások azáltal történő előnyben részesítését eredményezné, hogy az utóbbi vállalkozások hátrányára csökkentenék a jogsértésben betöltött súlyukat, egy olyan kritérium alapján, amely nincs összefüggésben az e forgalom meghatározása során követett azon céllal, hogy tükrözzék a jogsértés gazdasági jelentőségét, valamint az abban részt vevő egyes vállalkozásoknak a többiekhez viszonyított súlyát. (
47
)
151.
A Bíróság érvelését a kartellen belüli összes eladásra alkalmazva, az „eladások értékének” tág meghatározása lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy azt a jelen ügyhöz hasonló esetekben is alkalmazza, így az eladások értékének alapjául az összes olyan eladást figyelembe vegye, amelyhez a jogsértés közvetlenül vagy közvetve kapcsolódik. Ellenkező esetben a kartell egyes résztvevői mesterségesen elkerülhetnék a bírságot azáltal, hogy egy másik résztvevőhöz csatlakoznak.
152.
E tekintetben a Törvényszék a megtámadott ítélet 271. pontjában véleményem szerint helyesen állapította meg, hogy a fellebbezők által kifejtett módszer alkalmazása a kartelltilalom hatékonyságát veszélyeztetné, mivel a bírságuk összegének csökkentése érdekében elegendő lenne, ha a vállalkozások a kartell valamely résztvevőjéhez csatlakoznának.
153.
Ezen értelmezést megerősíti az uniós versenyszabályok célkitűzése is. A fellebbezők által javasolt értelmezés ugyanis azt jelentené, hogy a kartellügyekben kiszabásra kerülő bírságok alapösszegének meghatározásakor a Bizottságnak minden egyes esetben bizonyítania kellene, hogy a kartell mely egyedi értékesítéseket érintette. Amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 268. pontjában helyesen kiemeli, az uniós bíróságok soha nem írtak elő ilyen kötelezettséget.
154.
Emellett az egyenlő bánásmód elvével összhangban a fellebbezőkkel szemben kiszabott bírságot ugyanúgy számították ki, mint a kartell többi résztvevőjénél, amelyek a DELL és/vagy HP részére történő eladásokat könyveltek el. A szóban forgó terméknek a vállalkozás által a vevők részére történő eladása a hagyományos módszer a címzett magatartása gazdasági jelentőségének felmérésére, és ezt a módszert mindig is akként ismerték el, hogy az megfelel az európai jogi elveknek.
155.
Amint arra a Törvényszék az ítélet 272. pontjában emlékeztetett, a Dellt érintő kapcsolatfelvételek tekintetében a fellebbezők magatartása nem különbözött lényegesen a határozat többi címzettjének magatartásától. Következésképpen részvételük viszonylagos súlyát megfelelően elismerik, figyelembe véve az optikailemez‑meghajtóknak a Dell részére történő értékesítését. A Törvényszék tehát helyesen állapította meg, hogy logikus, hogy a Bizottság a fellebbezőkkel szemben kiszabott bírságot az utóbbiak által a Dell részére az EGT‑n belül teljesített eladások értékére alapozza (a megtámadott ítélet 270. pontja). E megközelítés biztosítja a többi résztvevővel való egyenlő bánásmódot.
156.
Az a tény, hogy a fellebbezők együttműködtek a Lite‑On társasággal az optikailemez‑meghajtók gyártásában, fejlesztésében és értékesítésében a Dell nevében, nem csökkenti a fellebbezőknek a jogsértésben a többiekhez viszonyított súlyát. A partnerségi megállapodás ellenére a fellebbezők felelősek saját magatartásukért, és a határozat megállapítja a saját jogsértésükért való felelősségüket, függetlenül a Lite‑On jogsértésétől. A fellebbezőkkel szemben kiszabott bírság pusztán azon indok alapján történő csökkentése, hogy az optikailemez‑meghajtóknak a Dell részére történő eladásából származó bevételek egy részét visszatérítették a Lite‑On részére, önkényes hátrányos megkülönböztetést eredményezne a határozat többi címzettjével szemben, ami sértené az egyenlő bánásmód elvét (és nem azzal lenne összhangban, ahogyan azt a fellebbezők állítják).
157.
A fellebbezők azon érvét illetően, amely szerint a Bizottság egyes korábbi határozataiban olyan módszereket alkalmazott, amelyek célja a szóban forgó kartell résztvevői által teljesített eladások kétszeres beszámítása kockázatának elkerülése, elegendő emlékeztetni az állandó ítélkezési gyakorlatra, amely szerint nem a Bizottság határozathozatali gyakorlata nyújt jogi keretet a versenyjogi ügyekben való bírságokhoz, a bírságok összegének meghatározása terén a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel bír, amely nem függ össze a Bizottság által előzőleg meghatározott bírságok összegével. (
48
)
158.
A Törvényszék tehát jogszerűen állapította meg a megtámadott ítélet 275. pontjában, hogy a fellebbezőknek a korábbi határozatra való egyszerű hivatkozása önmagában nem állja meg a helyét, mivel a Bizottság nem volt köteles a jelen ügyet ugyanolyan módon mérlegelni.
159.
A fellebbezők által hivatkozott korábbi határozatok tekintetében is kitűnik a Bizottság azon gondolatmenete, amely a határozat átfogó értékelését és anyagi méltányosságát tükrözi.
160.
A szankció kiszabása során az egyenlő bánásmód elve ugyanis „különösen az ugyanazon kartellben részt vevő vállalkozások körében fontos. A más esetekkel való összehasonlítás csak kivételes esetekben megengedett.” (
49
)
161.
Másrészt emlékeztetni kell arra, hogy a bírságkiszabási iránymutatás rendelkezései – különösen az eladások értékének meghatározását illetően – olyan szempontot nyújtanak, amelyet azonban a konkrét esetben felül kell vizsgálni, és amely a sajátos körülményekhez igazodik.
162.
A jelen ügyben a Bizottság olyan kartellel állt szemben, amely olyan jogalanyok között jött létre, amelyek igen nagy piaci erővel rendelkeznek, közelebbről pedig a jelen ügyben fellebbező Sony és Sony Optiarc esetében hatalmas releváns forgalmat bonyolítanak.
163.
Ráadásul a nyereségmegosztási megállapodást aláíró két fél egyikét, a Lite‑On társaságot az engedékenységi program miatt mentesítették a szankciók alól. Teljesen egyedi esetről van tehát szó, és ennélfogva a szankció szükséges elrettentő hatásának logikájából kiindulva valamennyi sajátos tényezőt értékelni kell.
164.
Az ügyiratok alapján a Lite‑On a Sony‑val kötött előzetes megállapodás miatt nem értékesített közvetlenül egyetlen terméket sem a Dell részére. A Dell részére történő valamennyi közvetlen eladást a Sony teljesítette, és ezért azokat a Bizottság teljes egészében úgy vette figyelembe, hogy azok a jogsértéshez kapcsolódtak.
165.
A szankció meghatározása során a Lite‑On helyzetét, amely vállalkozás engedékenység iránti kérelmét és az ezt követő együttműködését a Bizottság valósnak és őszintének ítélte, szintén nem lehet vizsgálni, mivel a Bizottság azt teljes egészében mentesítette a kiszabott bírságok alól.
166.
Mindenesetre az együttműködési megállapodás keretében általánosságban a Sony volt felelős az eladásokért, míg a Lite‑On felelt a minőségért és a mérnöki ügyekért, és a kérelmezőktől az OLM‑ek eladásából származó bevételek egy részét szerezte meg. Mivel így jött létre a Lite‑On társaságnak a Dell részére történő OLM‑eladásokból származó szinte teljes bevétele, a Lite‑On igen kevés közvetlen értékesítést végzett a Dell részére. Ha a Bizottság a Lite‑On társasággal szemben kiszabott bírságot kizárólag a Dell jogalanyai részére az EGT területén történő közvetlen eladásaira alapozta volna, amint azt a határozat szinte valamennyi címzettje (a fellebbezőket is beleértve) esetében tette, az elhanyagolható összegű bírságot eredményezett volna a Lite‑On esetében.
167.
Tekintettel arra, hogy a Lite‑On közvetlenül részt vett a más OLM‑szállítókkal való összejátszásban, és teljes mértékben részt vett a kartellben, annak ellenére, hogy végül a bírságok alóli mentességben részesült, ez az eredmény nem tükrözi megfelelően a Lite‑On jogsértésben való részvételének súlyát, és nem járt volna a megkövetelt elrettentő hatással. Így a Bizottság a Lite‑On eladásai éves értékének megközelítő kiszámításánál figyelembe vette a Dell hordozható és asztali számítógépeinek a Lite‑On tekintetében megállapított jogsértési időszakban a Sony részére történő eladásait (a határozat (529) preambulumbekezdése).
168.
Így egyrészt a Lite‑On társaságra vonatkozó szankció kiszámításának esetleges módja nem alkalmazható mérceként, mivel azt nem szabták ki ténylegesen, másrészt a szankció kiszámításánál alapul vett teljes összeg esetleges növelését a Bizottság szakmai mérlegelési jogkörének gyakorlása során úgy ítélte meg, hogy az elengedhetetlen a különösen nagy forgalommal rendelkező jogalanyokkal szemben kiszabott szankció szükséges elrettentő hatásának megőrzéséhez. Emlékeztetni kell arra, hogy az egyenlő bánásmód elve megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérő módon, és hogy a különböző helyzeteket ne kezeljék egyenlő módon, hacsak ez a bánásmód objektíve nem igazolt. (
50
)
169.
A sajátos körülmények miatt tehát nem vagyok teljesen meggyőződve arról, hogy fedi a valóságot a fellebbezők azon állítása, amely szerint ténylegesen (jogellenes) kettős beszámításra került sor.
170.
Ezzel szemben valószínű az, amit a Bizottság megállapított, amint azt a Törvényszék is megerősíti, különösen a szankció Bizottság által történő kiszámításának módszereit meghatározó elvek fényében értelmezve.
171.
Amint láttuk, a bírságkiszabási iránymutatás semmit nem mond a sajátos helyzetről, és ezért az abban foglalt és a Bíróság ítélkezési gyakorlata által értelmezett elveket kell alkalmazni.
172.
Az egyensúlyba hozandó elvek a következők: egyfelől az arányosság és az egyenlő bánásmód elve, másfelől pedig a szankció hatékonysága és elrettentő ereje.
173.
A kiszabandó bírságok megfelelő mértékének meghatározásakor a Bizottságnak az ügy sajátos körülményeit figyelembe véve ügyelnie kell arra, hogy fellépése kellően elrettentő hatású legyen. E cél elérése érdekében a Bizottság a bírság összege kiszámításának alapjaként a jogsértéssel összefüggő áruk és szolgáltatások eladásának értékére, valamint a jogsértés időtartamára és súlyára hivatkozik. Ugyanakkor, bár az e tényezőkre való hivatkozás jól mutatja a jogsértés egészének gazdasági jelentőségét, valamint az egyes vállalkozások egymáshoz viszonyított súlyát, azt nem lehet egy automatikus és számtani számítási módszer alapjaként értelmezni.
174.
A bírságkiszabási iránymutatás arra szolgál, hogy a felek és a bíróság számára objektív szempontokat nyújtson a Bizottság által hozott határozatok helyességének értékeléséhez, de maga is tartalmaz olyan korlátozásokat és kizárásokat, amelyek megerősítik a Bizottság mérlegelési mozgásterét. Elegendő többek között az iránymutatás 37. pontjára emlékeztetni, amely szerint „[b]ár a jelen Iránymutatás meghatározza az általános módszertant a bírságok megállapítását illetően, azonban az egyes ügyek egyedisége vagy egy bizonyos ügy esetében az elrettentő hatás elérésének szükségessége okán a Bizottság eltérhet ezektől a módszerektől, valamint a 21. pontban megszabott határértékektől.”
175.
Ezen okok miatt véleményem szerint a megtámadott ítéletekben a szankciók számítási módját illetően nem állapítható meg nyilvánvalóan téves jogalkalmazás sem az indokolási kötelezettség, sem az arányosság és az egyenlő bánásmód elve szempontjából.
176.
A Törvényszék megfelelően indokolta a kifogás tárgyát képező valamennyi kérdést, és alátámasztotta, hogy a Bizottság az arányosság és az egyenlő bánásmód elvének tiszteletben tartása mellett élt mérlegelési jogkörével.
177.
Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróságnak nem feladata, amikor a fellebbezés keretében jogkérdésekről határoz, hogy méltányossági okból saját értékelésével helyettesítse a Törvényszék értékelését, amely korlátlan felülvizsgálati jogkörében dönt a vállalkozásokra az uniós jog megsértése miatt kiszabott bírságok összegéről. A bírság összegének nem megfelelő jellege folytán csak akkor lehetne megállapítani, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy a szankció mértéke nem csupán nem megfelelő, hanem oly mértékben eltúlzott, hogy az már aránytalan. (
51
)
178.
E pontot illetően emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 261. cikkben és az 1/2003 rendelet 31. cikkében foglalt korlátlan felülvizsgálati jogkör gyakorlása nem egyezik meg a hivatalból való felülvizsgálattal, valamint hogy az uniós bíróságok előtti eljárás kontradiktórius. Az eljárásgátló jogalapok kivételével, amelyeket a bíróságnak hivatalból kell megvizsgálnia, a felperesnek kell felhoznia a vitatott határozattal szembeni jogalapokat, és neki kell bizonyítékokat előterjesztenie e jogalapok alátámasztása érdekében. (
52
)
179.
Mivel a Bizottság által javasolt és a Törvényszék által megerősített, a szankció kiszámítási módjára vonatkozó indokolás a Bíróság fent kifejtett iránymutatásával valószínűsíthetően összhangban álló, a szankció meghatározására vonatkozó elvekkel összefüggő jogi érveken alapul, míg a fellebbezők érvei – megismételve az elsőfokú eljárásban már előadott kifogásokat – nem tartalmaznak semmilyen új értékelési elemet, azt javaslom a Bíróságnak, hogy az eddig tárgyalt jogi kérdésre vonatkozó fellebbezési jogalapnak ne adjon helyt.
V. Végkövetkeztetés
180.
A fenti megfontolások összessége alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a fent kifejtett korlátok között adjon helyt a C‑697/19. P. és a C‑698/19. P. sz. ügyben előterjesztett harmadik fellebbezési jogalapnak, valamint a C‑699/19. P. és a C‑700/19. P. sz. ügyben előterjesztett első fellebbezési jogalapnak, és mint megalapozatlant utasítsa el a C‑697/19. P. és a C‑698/19. P. sz. ügyben előterjesztett negyedik fellebbezési jogalapot.
(
1
)	Eredeti nyelv: olasz.
(
2
)	Az Európai Unió Törvényszékének 2019. július 12‑iSony és Sony Electronics kontra Bizottság ítélete (T‑762/15, nem tették közzé, EU:T:2019:515) (a továbbiakban: megtámadott ítélet); Sony Optiarc és Sony Optiarc America kontra Bizottság ítélete (T‑763/15, nem tették közzé, EU:T:2019:517); Quanta Storage kontra Bizottság ítélete (T‑772/15, nem tették közzé, EU:T:2019:519); Toshiba Samsung Storage Technology és Toshiba Samsung Storage Technology Korea kontra Bizottság ítélete (T‑8/16, nem tették közzé, EU:T:2019:522) (a továbbiakban együttesen: megtámadott ítéletek).
(
3
)	Az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (AT.39639 – „optikailemez‑meghajtók”‑ügy) 2015. október 21‑én hozott C(2015) 7135 final bizottsági határozat, HL 2015. C 484., 22. o.
(
4
)	A megtámadott ítéletek részletes leírásához a megtámadott ítéletre és különösen a T‑762/15. és T‑763/15. sz. ügyben hozott ítélet 1–37. pontjára, valamint a T‑772/15. és T‑8/16. sz. ügyben ítélet 1–32. pontjára utalok.
(
5
)	HL 2006. C 298., 17. o.
(
6
)	HL 2006. C 210., 2. o.
(
7
)	A szövegben szereplő valamennyi kiemelés tőlem.
(
8
)	A C‑697/19. P. és a C‑698/19. P. sz. ügy harmadik jogalapjában, valamint a C‑699/19. P. és a C‑700/19. P. sz. ügy első jogalapjában.
(
9
)	Lásd: 2014. október 10‑iSoliver kontra Bizottság ítélet (T‑68/09, EU:T:2014:867).
(
10
)	Lásd: 2017. január 26‑iVilleroy & Boch Belgium kontra Bizottság ítélet (C‑642/13 P, EU:C:2017:58, 54. pont).
(
11
)	Lásd: 2015. december 16‑iSingapore Airlines és Singapore Airlines Cargo kontra Bizottság ítélet (T‑43/11, nem tették közzé, EU:T:2015:989).
(
12
)	Lásd: 2006. november 23‑iAsnef‑Equifax és Administración del Estado ítélet (C‑238/05, EU:C:2006:734, 30–32. pont).
(
13
)	„A bármely érintett ügyféllel (Dell vagy HP) szembeni magatartás bármely aspektusának vagy a kétoldalú kapcsolatfelvételek összességének célja a verseny korlátozása, és így az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése megsértésének minősül” (a vitatott határozat (352) preambulumbekezdése).
(
14
)	Ebben az értelemben, még ha a korábbi EK 81. cikk (1) bekezdésére hivatkoznak is, lásd: 2015. június 24‑iFresh Del Monte Produce kontra Bizottság és Bizottság kontra Fresh Del Monte Produce ítélet (C‑293/13 P és C‑294/13 P, EU:C:2015:416. 156. pont).
(
15
)	Ebben az értelemben, még ha a korábbi EK 81. cikk (1) bekezdésére is hivatkoznak, lásd: 2012. december 6‑iBizottság kontra Verhuizingen Coppens ítélet (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
16
)	Lásd: 2020. október 22‑iSilver Plastics és Johannes Reifenhäuser kontra Bizottság ítélet (C‑702/19 P, EU:C:2020:857 81. és 82. pont). Lásd még: 2017. január 26‑iVilleroy & Bosch kontra Bizottság ítélet (C‑644/13 P, EU:C:2017:59, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
17
)	Lásd: 2020. szeptember 24‑iPrysmian Cavi e Sistemi kontra Bizottság ítélet (C‑601/18 P, EU:C:2020:751, 130. pont). Lásd ebben az értelemben még: 2018. szeptember 26‑iInfineon Technologies kontra Bizottság ítélet (C‑99/17 P, EU:C:2018:773, 172. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
18
)	Lásd: 1999. július 8‑iBizottság kontra Anic Partecipazioni ítélet (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, 84. pont).
(
19
)	Lásd: 1999. július 8‑iBizottság kontra Anic Partecipazioni ítélet (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, 81. pont).
(
20
)	Ebben az értelemben lásd a jogtudományban: P. Alexiadis‑ D. G.Swanson, A. Guerrero‑Perez, Raising the EU evidentiary bar for the ”single and continuous infringement” doctrine, Concurrences, 2016, 3. o.
(
21
)	Siragusa, M. és Rizza, C., EU Competition law. III. rész Cartels & Collusive Behaviour. Restrictive Agreements and Practices Between Competitors, 2012, 1.7. pont. Lásd még: I. Simonsson, Legitimacy in EU Cartel Control, Hart Publishing, Modern Studies in European Law, 2010, 135. pont.
(
22
)	Lásd: 2012. december 6‑iBizottság kontra Verhuizingen Coppens ítélet (C‑441/11 P, EU:C:2012:778), 44. pont.
(
23
)	Lásd: 2012. december 6‑iBizottság kontra Verhuizingen Coppens ítélet (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 45. pont).
(
24
)	Lásd: 2012. december 6‑iBizottság kontra Verhuizingen Coppens ítélet (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 46. pont).
(
25
)	Lásd: 2013. december 5‑iSNIA kontra Bizottság ítélet (C448/11 P, nem tették közzé, EU:C:2013:801, 42–44. pont).
(
26
)	Lásd: 2009. szeptember 3‑iPrym és Prym Consumer kontra Bizottság ítélet (C‑534/07 P, EU:C:2009:505, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
27
)	Lásd: 2004. január 7‑iAalborg Portland és társai kontra Bizottság ítélet (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P és C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 66. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
28
)	Lásd: 2004. január 7‑iAalborg Portland és társai kontra Bizottság ítélet (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P és C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 67. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
29
)	Lásd: 2013. december 5‑iSNIA kontra Bizottság ítélet (C‑448/11 P, nem tették közzé, EU:C:2013:801, 42. és 43. pont).
(
30
)	Lásd: 2013. december 5‑iSNIA kontra Bizottság ítélet (C‑448/11 P, nem tették közzé, EU:C:2013:801, 44. pont).
(
31
)	Castillo de la Torre, F., Gippini Fournier, E., Evidence, proof and judicial review in EU competition law, 2017, 92. o.
(
32
)	Castillo de la Torre, F., Gippini Fournier, E., Evidence, proof and judicial review in EU competition law, 2017, 92. o.
(
33
)	Lásd: Lásd: 2019. december 12‑iOtis és társai ítélet (C‑435/18, EU:C:2019:1069, 27. pont).
(
34
)	Lásd: 2019. október 31‑iRepower kontra EUIPO ítélet (C‑281/18 P, EU:C:2019:916, 38. pont); 2010. július 1‑jei Knauf Gips kontra Bizottság ítélet (C‑407/08 P, EU:C:2010:389, 28. pont).
(
35
)	Lásd: 2000. július 4‑iBergaderm és Goupil kontra Bizottság ítélet (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, 34. és 35. pont).
(
36
)	Lásd: 2019. november 28‑iABB kontra Bizottság ítélet (C‑593/18 P, nem tették közzé, EU:C:2019:1027, 80–86. pont).
(
37
)	2019. július 12‑iSony és Sony Electronics kontra Bizottság (T‑762/15, EU:T:2019:515, 263–266. pont).
(
38
)	2019. július 12‑iSony és Sony Electronics kontra Bizottság ítélet (T‑762/15, EU:T:2019:515, 266–268. pont).
(
39
)	2019. július 12‑iSony és Sony Electronics kontra Bizottság ítélet (T‑762/15, EU:T:2019:515, 270. és 271. pont).
(
40
)	A C‑697/19. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezés 79. pontja.
(
41
)	Lásd: 2014. július 10‑iTelefónica és Telefónica de España kontra Bizottság ítélet (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 214. pont).
(
42
)	Lásd: 2014. november 12‑iGuardian Industries és Guardian Europe kontra Bizottság ítélet (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2013. július 18‑iSchindler Holding és társai kontra Bizottság ítélet (C‑501/11 P, EU:C:2014:522, 58. pont).
(
43
)	Így: 2013. december 19‑iSiemens kontra Bizottság ítélet (C‑239/11 P, C‑489/11 P és C‑498/11 P, nem tették közzé, EU:C:2013:866, 394. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
44
)	Így: 2013. december 19‑iSiemens kontra Bizottság ítélet (C‑239/11 P, C‑489/11 P és C‑498/11 P, nem tették közzé, EU:C:2013:866, 395. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
45
)	Lásd legutóbb: 2021. március 25‑iLundbeck kontra Bizottság ítélet (C‑591/16 P, EU:C:2021:243, 185. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
46
)	Lásd legutóbb: 2021. március 25‑iLundbeck kontra Bizottság ítélet (C‑591/16 P, EU:C:2021:243, 187. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
47
)	Lásd: 2018. február 1‑jei Kühne + Nagel International és társai kontra Bizottság ítélet (C‑261/16 P, nem tették közzé, EU:C:2018:56, 83. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
48
)	Lásd: 2009. március 19‑iArcher Daniels Midland kontra Bizottság ítélet (C‑510/06 P, EU:C:2009:166, 82. pont).
(
49
)	Lásd a jogtudományban: Galokho, S., Les atteintes au principe d’égalité dans le cadre du calcul des amendes en droit européen des ententes, Revue internationale de droit économique, 186. o.; Bernardeau, L. és Christienne, J.‑Ph., Les amendes en droit de la concurrence. Pratique décisionnelle et contrôle juridictionnel du droit de l’Union, coll. Europe(s), Bruxelles, Larcier, 2013, 1267. o. Az ítélkezési gyakorlatban azon megállapítást illetően, amely szerint a más ügyekben hozott határozatok főszabály szerint csak jelzésértékkel bírnak a hátrányos megkülönböztetés fennállása tekintetében; a Bizottság más határozataival végzett összehasonlítás csak akkor releváns az egyenlő bánásmód elve szempontjából, ha bizonyított, hogy a szóban forgó ügyek konkrét adatai szigorúan összehasonlíthatók, lásd: 2012. december 19‑iHeineken Nederland és Heineken kontra Bizottság ítélet (C‑452/11 P, nem tették közzé, EU:C:2012:829, 108. pont).
(
50
)	Lásd: 2010. szeptember 14‑iAkzo Nobel Chemicals és Akcros Chemicals kontra Bizottság ítélet (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, 54. és 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
51
)	Lásd legutóbb: 2021. március 25‑iLundbeck kontra Bizottság ítélet (C‑591/16 P, EU:C:2021:243, 197. és 198. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
52
)	Lásd: 2015. október 22‑iAC‑Treuhand kontra Bizottság ítélet (C‑194/14 P, EU:C:2015:717, 75. pont).