62003CC0402_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A jelen, Vestre Landsret (dán fellebbviteli bíróság) által előterjesztett előzetes döntéshozatalra utalás tárgya a hibás termékekért való felelősségre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló 1985. július 25‑i 85/374/EGK tanácsi irányelv(2) (a továbbiakban: irányelv) értelmezése. Lényegében arra keresi a választ, hogy az irányelv, amelynek értelmében a hibás termékekért való felelősség fő szabály szerint a gyártót, a szállítót csak kisegítő jelleggel terheli, lehetővé teszi‑e a tagállamok számára azt, hogy a felelősségmegosztás e rendszerét megváltoztathassák, és amennyiben igen, milyen mértékben.
2. A kérdést előterjesztő bíróság az irányelv értelmezésére vonatkozóan öt kérdést terjesztett a Bíróság elé. Olyan kérdéskörre vonatkoznak, amely már a C‑52/00. sz., Bizottság kontra Franciaország(3), a C‑154/00. sz., Bizottság kontra Görögország(4) és a C‑183/00. sz. González Sánchez(5) ‑ügyeknek is tárgyát képezte, különösen az a kérdés, hogy az irányelv lehetővé teszi‑e a hibás termékért való felelősség kiterjesztését az irányelvben felsoroltakon kívül eső gazdasági szereplőkre.
II – A jogi háttér
A – A közösségi jog
3. Az irányelv 1. cikke értelmében a termék „gyártója” felel a „termék hibája által okozott kárért”. Az irányelv értelmében a „gyártó” a termék előállítója (3. cikk (1) bekezdés), valamint az, aki a terméket a Közösségbe importálja (3. cikk (2) bekezdés).
4. Az irányelv 3. cikkének (3) bekezdése ekként rendelkezik:
„Ha a termék gyártója nem állapítható meg, a termék minden szállítója gyártónak tekintendő, kivéve, ha ésszerű időn belül tájékoztatja a károsultat a gyártónak vagy annak a személyéről, akinek a terméket szállította. [helyesen: a gyártónak, vagy annak a személyéről, aki neki a terméket szállította.] Ugyanez vonatkozik az importált termékekre, ha ezek tekintetében a (2) bekezdés szerinti importőr nem állapítható meg, abban az esetben is, ha a gyártó neve fel van tüntetve.”
5. A 13. cikk értelmében:
„Ez az irányelv nem érinti a károsultnak a szerződéses vagy szerződésen kívüli vagy egy, az ezen irányelvről szóló értesítés időpontjában fennálló különös felelősségi rendelkezések alapján fennálló igényét.”
B – A nemzeti szabályozás
6. Dániában az irányelvet az 1989. június 7‑i 371. sz. törvény ültette át (a továbbiakban: dán törvény).
7. A törvény vonatkozó rendelkezéseinek szövege a következő:
4. cikk:
„1. Gyártónak minősül egy végtermék, résztermék vagy alapanyag előállítója, egy termény előállítója vagy begyűjtője, valamint az, aki önmagát a termék gyártójaként adja meg nevének, védjegyének vagy egyéb megkülönböztető jelzésének a terméken történő feltüntetésével.
2. Gyártónak minősül az a személy is, aki üzleti tevékenysége körében eladás, bérlet, lízing vagy az értékesítés bármely formája céljából terméket a Közösségbe importál.
3. Az, aki a terméket üzleti tevékenysége körében anélkül hozza forgalomba, hogy gyártónak kellene tekinteni, szállítónak tekintendő.
4. Ha a Közösségben előállított termék károsultja nem képes megállapítani a termék gyártóját, vagy ha egy harmadik országban előállított termék károsultja nem képes megállapítani azt, hogy ki importálta a terméket a Közösségbe, a termék minden szállítója gyártónak tekintendő.
5. A (4) bekezdés nem vonatkozik arra az esetre, ha a szállító ésszerű időn belül tájékoztatja a károsultat a gyártó vagy az importőr személyéről és címéről, vagy annak a személyéről és címéről, aki neki a terméket szállította. A szállító nem köthet ki a károsult számára az Európai Közösségen kívül megalapított felelőst.”
10. cikk:
„A hibás termékért a károsultakkal és az értékesítési láncban előtte szereplő szállítókkal szemben a szállító közvetlenül felel.”
11. cikk:
„1. Ha a jelen törvény alkalmazásával többen felelnek ugyanazért a kárért, mindannyian egyetemleges felelősséggel tartoznak.
[…]
3. Az a szállító vagy gyártó, aki a hibás termék által okozott kárt megtérítette a károsultnak, vagy az előtte álló szállítónak a 4. cikk (2) vagy (4) bekezdése szerint, jogátruházással a károsult helyébe lép a gyártási és értékesítési láncban előtte szereplő gazdasági szereplőkkel szemben. […]”
III – A tényállás és az eljárás
8. 1998. április 24‑én Jette Mikkelsen és Michael Due Nielsen 30 darabos tálcán tojást vásárolt a Bilka Lavprisvarehus A/S (a továbbiakban: Bilka) üzletben.
9. Ezeket a tojásokat 1998. május 15‑én használták fel omlett készítéséhez, amelyet J. Mikkelsen és M. D. Nielsen együtt fogyasztott el.
10. 1998. május 16‑án J. Mikkelsen és M. D. Nielsen megbetegedett. A kórházban elvégzett vizsgálatok mindkettőjük esetében szalmonellafertőzést igazoltak.
11. A károsultak beperelték a szállító Bilkát, amely a gyártó Skovra hárította a felelősséget (akitől a tojásokat vásárolta).
12. Az első fokon eljáró bíróság ítéletében kimondta, hogy szállítóként a Bilka felelős a Mikkelsen asszony és Nielsen úr által elszenvedett kárért, és viszontkeresetet indíthat a Skov ellen, mivel gyártóként ez utóbbi felelős a szalmonellával fertőzött tojásokért.
13. A Bilka és a Skov arra hivatkozással fellebbeztek, hogy a dán törvény 10. cikke összeegyeztethetetlen az irányelvvel. 2003. szeptember 26‑i végzésével a Vestre Landsret úgy határozott, hogy a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatal céljából:
„1) Az első kérdés:
Ellentétes‑e a hibás termékekért való felelősségre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló, 1985. július 25‑i 85/374/EGK tanácsi irányelvvel egy olyan jogi rendszer, amelyben a szállító – az irányelv alapján – anélkül felel, hogy korlátozná a gyártó felelősségét?
2) A második kérdés:
Ellentétes‑e a fenti irányelvvel egy olyan rendszer, amelyben a szállító az ítélkezési gyakorlattal összhangban köteles – az ítélkezési gyakorlat alapján – a gyártó vétkességen alapuló felelősségével korlátlanul felelni a termék által a fogyasztó személyében vagy javaiban okozott kárért?
3) A harmadik kérdés:
Hivatkozással:
1. a Miniszterek Tanácsának a BEUC‑News-ban – Legal Supplement 12, 1985. november/december – közzétett jegyzőkönyvére – 20. és 21. oldal –, amelynek 2. pontja értelmében:
»Statements on articles 3 and 12: ’a 2. és 10. cikk értelmezésével kapcsolatban a Tanács és a Bizottság egyetért abban, hogy semmi sem tiltja azt, hogy egy tagállam nemzeti jogalkotása a szállítók felelősségére vonatkozó szabályokat fogadjon el, mivel azok felelősségére az irányelv nem terjed ki. Abban is egyetértés van, hogy az irányelv értelmében a tagállamok határozhatják meg a felelősség – több felelős gyártó (lásd 3. cikk) és a közvetítők közötti – megosztásának szabályait’«,
2. az irányelv 13. cikkére, amelynek értelmében:
»Ez az irányelv nem érinti a károsultnak a szerződéses vagy szerződésen kívüli, vagy egy, az ezen irányelvről szóló értesítés időpontjában fennálló különös felelősségi rendelkezések alapján fennálló igényét«,
az a kérdés, hogy az irányelv tiltja‑e, hogy egy tagállami szabályozás értelmében jogilag a szállító felelős a termékért, feltéve hogy a szállító – a dán törvény 3. cikke (3) bekezdésének első mondatában meghatározott fogalma alapján – az a személy, aki a terméket üzleti tevékenysége körében anélkül hozza forgalomba, hogy a termékfelelősségről szóló irányelv 3. cikkének meghatározása értelmében gyártónak kellene tekinteni.
4) A negyedik kérdés:
Tiltja‑e az irányelv (a hibás termékekért való felelősségre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló 1985. július 25‑i 85/374/EGK tanácsi irányelv), hogy a tagállamok a termékfelelősséggel kapcsolatban olyan jogi szabályozást vezessenek be, amelynek értelmében a szállító – aki saját maga nem a gyártó, és az irányelv 3. cikkének megfelelően nem is tekinthető gyártónak – köteles felelni:
– az irányelv értelmében a gyártó felelősségével?
– az ítélkezési gyakorlat alapján a fogyasztók személyében vagy javaiban okozott kárért való termékfelelősséggel összefüggésben a gyártó vétkességen alapuló felelősségével?
A szóban forgó jogszabály értelmében:
a) a szállító az, aki a terméket üzleti tevékenysége körében anélkül hozza forgalomba, hogy gyártónak kellene tekinteni (a dán törvény 3. cikke (3) bekezdésének első mondata);
b) a gyártó felelősségre vonható, és a szállító csak ennek hiányában köteles felelni (a dán törvény 10. cikke);
c) a szállító a gyártóval szemben visszkeresettel élhet (a dán törvény 11. cikkének (3) bekezdése).
5) Az ötödik kérdés
Tiltja‑e az irányelv (a hibás termékekért való felelősségre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló, 1985. július 25‑i 85/374/EGK tanácsi irányelv) azt, hogy egy tagállam olyan, jogszabályban nem rögzített, de az ítélkezési gyakorlattal az irányelvet megelőzően kialakított szabályt tartson hatályban, amelynek értelmében a szállító – aki saját maga nem a gyártó, és az irányelv 3. cikkének megfelelően nem is minősül gyártónak – köteles felelni:
—	az irányelv értelmében a gyártó felelősségével?
—	az ítélkezési gyakorlat alapján a fogyasztók személyében vagy javaiban okozott kárért való termékfelelősséggel összefüggésben a gyártó vétkességen alapuló felelősségével?
A szóban forgó ítélkezési gyakorlattal kialakított szabály értelmében:
a) a szállító az, aki a terméket üzleti tevékenysége körében anélkül hozza forgalomba, hogy gyártónak kellene tekinteni (a dán törvény 3. cikke (3) bekezdésének első pontja);
b) a gyártó felelősségre vonható, és a szállító csak ennek hiányában köteles felelni (a dán törvény 10. cikke);
c) a szállító a gyártóval szemben visszkeresettel élhet (a dán törvény 11. cikkének (3) bekezdése).”
IV – Észrevételek
14. A jelen esethez benyújtott írásbeli és szóbeli észrevételek két csoportba sorolhatóak. Egyrészről az alapeljárás alperesei – a károsultak –, illetve a dán kormány által benyújtott észrevételek, amelyek szerint az irányelv csak a gyártók hibás termékekért való felelőssége vonatkozásában valósított meg teljes körű harmonizációt, következésképpen a tagállamok fenntarthatják hatáskörüket a szállítók objektív felelősségére vonatkozó különös szabályok fenntartására vagy elfogadására. Másrészről az alapeljárás felperesei – a Bilka és a Skov –, a spanyol kormány és a Bizottság által benyújtott észrevételek, amelyek szerint az irányelv teljes körű harmonizációt valósít meg a hibás termékekért való felelősség terén azáltal, hogy ezt a felelősséget kizárólag a gyártókra és a gyártóknak tekintendő gazdasági szereplőkre hárítja.
15. A dán kormány két különböző érvelést hoz álláspontjának alátámasztására. Elsődlegesen leszögezi, hogy az irányelv 3. cikke csak a gyártók és az azoknak tekintendő gazdasági szereplők meghatározására szorítkozik. Ebből a contrario
az következik, hogy az irányelv nem állított fel a gyártási és értékesítési láncban szereplő közvetítők – szállítók – felelősségére vonatkozó szabályozást. Ezt az értelmezést támasztja alá az irányelv 13. cikke és a Tanács 1985. július 25‑i 1025. üléséről készült jegyzőkönyv két – a 2. és a 16. – nyilatkozata.
16. Másodlagosan a dán kormány úgy érvel, hogy a nemzeti jogszabályok alapján a szállító nem tartozik önálló felelősséggel, mivel ő a károsultakkal szemben a dán törvény 10. cikke és 11. cikkének (3) bekezdése értelmében csak akkor köteles felelni, ha a gyártó felelősségre vonható. A szállító helyzete tehát az egyetemleges felelősségen alapuló kezességhez hasonló. Így a dán szabályozás különbözik a francia rendelkezéstől, amelyet a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország(6) ítéletben az irányelvvel összeegyeztethetetlennek ítéltek. A dán kormány ebből arra következtet, hogy ez az ítélkezési gyakorlat a dán szabályozásra nem alkalmazható.
17. Arra az esetre, ha érvelése nem lenne elfogadható, a dán kormány azt kéri a Bíróságtól, hogy vizsgálja felül ítélkezési gyakorlatát, de legalább annak a szállító felelősségére vonatkozó részét, tekintettel az idézett ítélkezési gyakorlatnak a fogyasztóvédelemre kifejtett káros következményeire. Amennyiben a Bíróság úgy határozna, hogy a dán törvény összeegyeztethetetlen az irányelvvel, a dán kormány azt kéri, hogy a Bíróság korlátozza az ügyet eldöntő ítélet időbeli hatályát úgy, hogy azt az ítélet kihirdetésének napjától állapítja meg.
18. A Skov, a Bilka, a spanyol kormány és a Bizottság érvelésükben elsősorban a Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítéletre hivatkoznak. Álláspontjuk szerint ebből az ítéletből az következik, hogy a dán törvény 3. cikke (3) bekezdésének, valamint 10. és 11. cikkének rendelkezései az irányelvet megsértik.
19. A beavatkozók szerint a tanácsi jegyzőkönyv második nyilatkozatát úgy kell értelmezni, hogy a tagállamok a szállítók felelősségére vonatkozóan saját szabályozást hozhatnak, de nem háríthatják a szállítóra a hibás termékekért való objektív felelősséget, amely az irányelv értelmében a gyártót terheli.
20. A Skov ezenkívül úgy érvel, hogy a dán törvény 10. cikkét a szerinte közvetlenül alkalmazandó irányelvvel összhangban kellene értelmezni. A dán törvény 10. cikke ezért nem háríthat a szállítóra az irányelv 3. cikkében meghatározottaknál nagyobb kötelezettségeket. Érvelésének alátámasztásaként a Skov a Bíróságnak a Von Colson és Karmann, a Marleasing, a Wagner Miret és a Faccini Dori ügyekben(7) testet öltött ítélkezési gyakorlatára hivatkozik.
V – Értékelés
A – Előzetes észrevételek
21. Ebben az ügyben az elsődleges kérdés annak tisztázása, hogy vajon az irányelv kizárja‑e az olyan alkalmazását, amely alapján a szállító (vagy bármely más közvetítő személy) köteles korlátlanul helytállni az irányelv értelmében a gyártót terhelő felelősséggel.
22. Az irányelv hibás termékekre felállított felelősségi rendszere objektív felelősség. Az 1. cikk értelmében a károsultak a kár megtérítését kérhetik, ha kárukat a termék hibája okozza, és feltéve, hogy bizonyítják a hiba és a kár közötti okozati összefüggést (4. cikk). Az 1. cikk a hibás termék gyártóját nevezi meg felelősként.
23. Az irányelv 3. cikke határozza meg a „gyártó” – azaz a felelős – kifejezés jogi meghatározását az irányelv alkalmazásában. Ide tartozik különösen:
– a végtermék, az alapanyag előállítója, valamint az, aki önmagát a termék gyártójaként adja meg nevének, védjegyének vagy egyéb megkülönböztető jelzésének a terméken történő feltüntetésével ((1) bekezdés);
– minden személy, aki üzleti tevékenysége körében eladás, bérlet, lízing vagy az értékesítés bármely formája céljából végterméket a Közösségbe importál ((2) bekezdés);
– a szállító, ha a termék gyártója nem állapítható meg, kivéve ha ésszerű időn belül tájékoztatja a károsultat a gyártónak, az importőrnek, vagy annak a személyéről, aki neki a terméket szállította. ((3) bekezdés).
24. Ezt a rendelkezést a hibás termékekért való felelősségről szóló dán törvény 4. cikkének (1), (2), (4) és (5) bekezdése ültette át a dán jogrendbe. A dán jogalkotó azonban az irányelvben meghatározott felelősök körét egy külön csoportra is kiterjesztette. A dán törvény 10. cikke értelmében a hibás termékért a szállító a károsultakkal és az értékesítés láncban előtte szereplő szállítókkal szemben közvetlenül felel. A fent hivatkozott törvény 4. cikkének (3) bekezdése alapján az irányelv 10. cikkének alkalmazásával szállítónak tekintendő az, aki a terméket üzleti tevékenysége körében anélkül hozza forgalomba, hogy gyártónak kellene tekinteni.
25. A kérdést előterjesztő bíróság lényegében annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a hibás termékekért való felelősség irányelvben megvalósított harmonizációját teljes körű harmonizációnak kell‑e tekinteni, amely nem bízza a tagállamok mérlegelésére a felelősök körének meghatározását.
26. A Bíróság számos új ítéletében – a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország, González Sánchez és Bizottság kontra Görögország ügyekben hozott ítéletek(8) – vizsgálta ezt az alapvető kérdést. Az irányelv szövegének, szerkezetének és a preambulumbekezdéseiben megfogalmazott céljainak vizsgálatát követően a fenti ítéletekhez fűzött indítványainkban azt állapítottuk meg, hogy az irányelv a hibás termékekért való objektív felelősség teljes körű harmonizációját célozza. Ebből következik, hogy a tagállamoknak az irányelv nemzeti jogrendbe történő átültetésére rendelkezésre álló mérlegelési mozgásterét teljes mértékben az irányelv szövege határozza meg. A Bíróság hasonló érveléssel ugyanerre a megállapításra jutott a fent hivatkozott ítéletekben, ahogyan ez a Bizottság kontra Franciaország ítélet 16–19. pontjából világosan kitűnik.
27. A 16. pontban a Bíróság megállapította, hogy a tagállamok rendelkezésére álló mérlegelési mozgásteret teljes mértékben maga az irányelv szabályozza, ezért azt annak szövegéből, céljából és szerkezetéből kell levezetni.
28. A Bíróság ezt követően a 17. pontban megállapította, hogy azáltal, hogy a hibás termékek által okozott kár vonatkozásában létrehozta a gyártók polgári jogi felelősségének harmonizált rendszerét, az irányelv a gazdasági szereplők közötti verseny tisztasága, a termékek szabad áramlásának megkönnyítése és a fogyasztóvédelem szintjének kiegyenlítése célját szolgálja.
29. A 18. pontban a Bíróság másodlagosan megállapítja azt, hogy az irányelv nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely kifejezetten felhatalmazná a tagállamokat arra, hogy magasabb szintű fogyasztóvédelem biztosítása céljából az általa szabályozott kérdésekben a rendelkezéseinél szigorúbb szabályozást hozzanak vagy tartsanak fenn.
30. Végül a Bíróság a 19. pontban rámutat arra, hogy önmagában az a tény, hogy az irányelv bizonyos eltéréseket megenged, illetve egyes esetekben a nemzeti jogra utal, nem jelenti azt, hogy az általa szabályozott kérdésekben a harmonizáció nem lenne teljes körű.
31. Következésképpen a Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy az irányelv 13. cikke nem értelmezhető úgy, hogy a tagállamoknak lehetőségük van fenntartani az említett irányelvben előírttól eltérő általános felelősségi rendszert a hibás termékekért való objektív felelősség vonatkozásában.
32. A fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 22. pontjában és a González Sanchez ügyben hozott ítélet 31–33. pontjában a Bíróság kimondta, hogy a fenti irányelv által létrehozott rendszer nem zárja ki a károsultnak más, szerződéses vagy szerződésen kívüli felelősségi rendszer alkalmazását, ha azok jogalapja különböző, mint például a rejtett gyártási hibákért vagy meghibásodásért való kellékszavatosság.
33. Mielőtt az előterjesztett kérdésekre válaszolnánk, azt vizsgáljuk meg, hogy a dán kormány és az alapeljárás alperesei által kifejtett érvelések tartalmaznak‑e a fent említett érvelésekhez képest olyan új elemeket, amelyek a szóban forgó ítélkezési gyakorlat revízióját indokolttá teszik.
34. A dán kormány részletesen kifejtette álláspontját atekintetben, hogy az irányelv csak a gyártó felelősségének harmonizációját célozza. Eltekintve attól az – irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében megfogalmazott – részletszabályozástól, amely alapján a szállító kisegítő jelleggel tartozik felelősséggel helytállni abban az esetben, ha a hibás termék gyártója nem állapítható meg, az irányelvnek nem célja a szállító és más közvetítő személy felelősségének általános szabályozása. A dán kormány szerint ebből az következik, hogy a tagállamok e tekintetben megőrzik jogalkotási hatáskörüket.
35. Sem ezzel az állásponttal, sem az alapjául szolgáló érveléssel nem tudunk egyetérteni. Mint ahogyan a több alkalommal idézett ítélkezési gyakorlatból következik, az irányelv célja a hibás termékekért való objektív felelősség teljeskörű harmonizációja. Az ilyenfajta szabályozásnak legalább egy meghatározást tartalmaznia kell a felelősségviselés tárgyára – azaz a hibás termék által okozott kárra –, a védett személyekre és végül a felelősök körére vonatkozóan. Ha elfogadjuk, hogy az irányelv célja a teljes körű harmonizáció, a felelősök körének meghatározását is kimerítő felsorolásnak kell tekinteni.
36. Ezért az irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében kifejezetten meghatározott esetek kivételével a tagállamok nem terjeszthetik ki a felelősök körét a szállítókra és más közvetítőkre.
37. Álláspontjának alátámasztására a dán kormány egyebekben két másik – egy, a Tanácstól, és egy, a Tanácstól és a Bizottságtól származó – nyilatkozatra is hivatkozik, amelyek az irányelvre vonatkoznak, és szerepelnek a Miniszterek Tanácsának 1985. július 25‑i 1025. ülésén készült jegyzőkönyvében(9) . Jóllehet e nyilatkozatokra a fent hivatkozott ügyekben nem hivatkoztak, a dán kormány szerint nélkülözhetetlenek az irányelv értelmezéséhez.
38. A harmadik kérdés vizsgálatának előrevetítésével, ahol részletesen foglalkozunk majd a nyilatkozatokkal, már most jelezzük, hogy azok sem jogi természetüknél, sem ténybeli tartalmuknál fogva nincsenek hatással az irányelv szövegére, szerkezetére és céljára.
39. Mind írásbeli észrevételeikben, mind a tárgyaláson történő meghallgatásuk során az alapeljárás felperesei és a dán kormány emlékeztetett azokra a különbségekre, amelyek véleményük szerint fennállnak a szállítók objektív felelősségére vonatkozó dán szabályozás és a francia Polgári Törvénykönyv ama 1386–7. cikke között, amelyet a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítéletében(10) a Bíróság az irányelvvel összeegyeztethetetlennek ítélt.
40. E tekintetben meg kell jegyeznünk, hogy a jelen esetben elsődlegesen azt kell eldönteni, hogy egy jogi aktus – esetünkben a dán törvény – az irányelvvel ellentétes‑e. Az e két rendelkezés közötti állítólagos különbségek meglétéből nem vonhatók le a kérdés megválaszolását eldöntő érvek.
41. Amennyiben a Bíróság nem osztja véleményét, amely szerint a szállítónak a hibás termékekért való objektív felelősséggel való helytállását kimondó dán szabályozás az irányelvvel összeegyeztethető, mint ahogyan azt a Bíróság a Bizottság kontra Franciaország ügyben értelmezte, a dán kormány a fenti ítélkezési gyakorlat felülvizsgálatát kéri a Bíróságtól.
42. Véleményünk szerint egy ilyen újkeletű ítélkezési gyakorlat felülvizsgálata nem helytálló. A szóban forgó ítéletekben, hasonlóan az azokhoz fűzött indítványainkhoz, nyelvtani, rendszertani és történelmi vizsgálódásokat követően megállapítottuk, hogy az irányelv célja valóban a teljes körű harmonizáció. A dán kormány által felhozott érvelések – amelyek lényegében annak alátámasztására korlátozódnak, hogy a Bíróság értelmezése elégtelen szintű fogyasztóvédelmet eredményez – nem vezethetnek olyan eredményre, amely ellentmond a közösségi jogalkotó egyértelmű, az irányelvben is kifejezett akaratának.
43. Ha egy olyan kényes és érzékeny területre vonatkozó irányelv, mint a hibás termékekért való felelősség, egy vagy több tagállam érdekét sérti, akkor az ilyen sérelemre a közösségi jogrend keretein belül nem contra legem
értelmezéssel, hanem a közösségi jogalkotó kezdeményezésével kell megoldást keresni. Ezenkívül a dán kormánynak a Tanács elnökének minőségében tett intézkedéseiből nyilvánvaló az, hogy tisztában van ezzel az alkotmányos logikával(11) .
44. A teljesség kedvéért megjegyezzük, hogy amennyiben a Bíróság elfogadná a dán kormány által fenntartott értelmezést, ez elkerülhetetlenül a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország és González Sánchez(12) ítéletekben testet öltött új ítélkezési gyakorlat megváltozását eredményezné. Az ilyen értelmezés hatására az irányelvben előírt, kifejezetten a gyártókat terhelő elsődleges felelősség a gyártási lánc egyéb szereplőire – mint a közvetítő személyek (szállítók) – is kiterjedne.
45. Az ítélkezési gyakorlat ilyenfajta megváltoztatása egyben azt is jelentené, hogy a Bíróság által a teljes körű harmonizáció alátámasztása céljából megfogalmazott érvelések – az irányelv szövege, szerkezete és történelme –, amely rendszerben a hibás termékekért való felelősséggel kizárólagosan a gyártó tartozik helytállni, fenntarthatatlanok lennének.
B – Az első kérdésről
46. Az első kérdés az irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében meghatározott, a gyártó személyétől eltérő gazdasági szereplőket érinti. Ezzel a kérdéssel az azt előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy ez a rendelkezés ellentétes‑e azzal a nemzeti szabályozással, amelynek értelmében az irányelv által előírt és a gyártót terhelő felelősséggel a szállító köteles korlátlanul helytállni.
47. E kérdés megválaszolása könnyen levezethető a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítéletből. Ebben az ügyben a francia Polgári Törvénykönyvnek egy olyan rendelkezéséről (1386–7. cikk) volt szó, amely a felelősség vonatkozásában egyenlővé tette a gyártót és a szállítót. A Bíróság úgy ítélte, hogy az ilyen teljes mértékű egyenlősítés ellentétes az irányelvvel, mivel annak 3. cikke (3) bekezdése csak abban az esetben ír elő kisegítő jellegű felelősséget, ha a gyártó személye ismeretlen.
48. A francia Polgári Törvénykönyv 1386–7. cikkének és a dán törvény 10. cikkének összehasonlítása a két rendelkezés nagymértékű hasonlóságát mutatja.
49. A Polgári Törvénykönyv 1386–7. cikke úgy rendelkezik, hogy az eladó, a bérlő – kivéve a hitelügyletben bérbeadót vagy az annak tekinthető bérlőt –, illetve bármilyen más, üzleti tevékenysége gyakorlása körében szállító személy a gyártóval azonos feltételek mellett felel a termék biztonsági meghibásodásáért. Adott esetben a közvetítő személynek visszkereseti joga van a gyártóval szemben.
50. A dán törvény 10. cikke úgy rendelkezik, hogy a hibás termékért a károsultakkal és az értékesítés láncban előtte szereplő szállítókkal szemben a szállító felel. A törvény 11. cikkének (3) bekezdése értelmében annak a közvetítőnek, aki a károsult kárát megtérítette, visszkereseti joga van a gyártóval szemben.
51. Jóllehet e két rendelkezés a felelősök körének meghatározása vonatkozásában mutat bizonyos eltéréseket, mégis megállapítható mindkettőről az, hogy a felelősök körét az irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében meghatározottnál lényegesen szélesebb körben terjeszti ki a szállítókra és egyéb közvetítőkre. Ezenkívül a Polgári Törvénykönyv 1386–7. cikke, és a dán törvény 10. cikke és 11. cikkének (3) bekezdése érthető okokból visszkereseti jogról is rendelkezik, holott az irányelv pontosan az eljárások ilyenfajta megsokszorozódását kívánja elkerülni azzal, hogy a felelősök körét a gyártóra korlátozza.
52. Mind az alapeljárás felperesei, mind a dán kormány hivatkoznak a francia és a dán rendelkezések közötti különbségekre. Az egyik rendelkezés tényleges felelősségi klauzulát tartalmaz, míg a másik csupán feltételes felelősségről rendelkezik. A francia szabályozás szerint a károsult kérheti a szállító felelősségének megállapítását bármilyen számára eladott hibás termék miatt, így a már forgalomba hozatalkor hibás, és az értékesítés során később meghibásodott termékekért is. Ezzel szemben a dán szabályozás úgy rendelkezik, hogy a károsult csak abban az esetben kérheti a szállító felelősségének megállapítását, ha a termék már a forgalomba hozatalkor hibás volt.
53. Bármi legyen is a különbség, az számunkra nem tűnik lényegesnek annak eldöntéséhez, hogy a dán törvény 10. és 11. cikke (3) bekezdésének személyi hatálya összhangban van‑e az irányelv 3. cikkével. E tekintetben meg kell állapítani, hogy a dán rendelkezések szélesebb körben határozzák meg azokat a felelősöket, akikkel szemben a károsultnak a hibás termékek miatt keresetindítási joga van, mint amit az irányelv 3. cikkének (3) bekezdése előír. A Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítéletből kitűnik, hogy önmagában ez a tény elegendő annak megállapításához, hogy a fenti szabályok az irányelvvel ellentétesek. Egyebekben a dán szabályozás alkalmazása szinte elkerülhetetlenül az eljárások megsokszorozódásához vezet, azaz pontosan azt eredményezi, amit a közösségi jogalkotó elkerülni kívánt(13) .
C – A második kérdésről
54. Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy ellentétes‑e az irányelvvel az a dán ítélkezési gyakorlat, amelynek értelmében a szállító köteles korlátlanul felelni a gyártónak az ítélkezési gyakorlatban kialakított, a hibás termék által a fogyasztó személyében vagy javaiban okozott kárért való vétkességi felelősségével.
55. Az iratokból kitűnően az irányelv elfogadása előtt mind a gyártó, mind a szállító hibás termékekért való felelősségét az ítélkezési gyakorlat szabályozta Dániában.
56. Az ítélkezési gyakorlatból eredő szabályok értelmében a hibás termékekért való felelősség a vétkesség fogalma alapján az általános polgári jogi felelősségi szabályok alapján kerül megítélésre Dániában. Az ítélkezési gyakorlat és a jogi szakirodalom fejlődése ugyanakkor oda vezetett, hogy a gyártó felelőssége a súlyos gondatlanságért való felelősség alapján került megállapításra, bizonyos esetekben még vétkesség hiányában is.
57. Az ilyen ítélkezési gyakorlatban a szállító felelt a gyártási és értékesítési láncban előtte szereplő gazdasági szereplők felelősségével a termék által okozott kárért. Az ilyen felelősség nem volt vétkességen alapuló felelősség – és ma sem az.
58. Az irányelv dán jogba történő átültetése a 371. sz. törvénnyel a hibás termékekért a gyártót terhelő objektív felelősség vonatkozásában azt eredményezte, hogy az irányelv által felépített szabályozási rendszert teljes mértékben átvették. A vétkességen alapuló felelősség vonatkozásában az ítélkezési gyakorlattal kialakított rendszer még mindig hatályban van.
59. A fent említett törvény 10. cikke kodifikálta a korábbi ítélkezési gyakorlatot a szállító felelősségéről. A törvényt előkészítő munkálatokból nyilvánvaló az, hogy ezzel a szabályozással a dán jogalkotó az ítélkezési gyakorlatot kívánta megerősíteni, valamint az, hogy a dán kormány a törvény elfogadásakor abban a tudatban volt, hogy a szállító felelősségét az irányelv nem szabályozta.
60. A hibás termékekért való felelősségre vonatkozó jogszabályok és az ítélkezési gyakorlatból eredő szabályozás halmaza három elemre bontható, mégpedig:
– a gyártó objektív felelőssége,
– a szállító azon kötelessége, hogy a gyártó felelősségével feleljen („a szállító származékos felelőssége”),
– a gyártó vétkességen, illetve súlyos gondatlanságon alapuló felelőssége.
61. A gyártó objektív felelőssége vonatkozásában az irányelv 3. cikkében megfogalmazott meghatározásokat a dán törvény a 4. cikk (1), (2), (4) és (5) bekezdésében átvette, míg az objektív felelősség elvét a törvény 6. cikke iktatta be. Következésképpen, mivel ez az elem az irányelvvel nem ellentétes, további vizsgálódást nem igényel.
62. A második elem – a szállító származékos felelőssége – vonatkozásában az első kérdéshez fűzött elemzésünkben már megállapítottuk, hogy a dán törvény 10. cikke és 11. cikkének (3) bekezdése az irányelvvel ellentétes, amennyiben az az objektív felelősséget a szállítóra korlátozza.
63. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből kitűnően a dán bíróság is felteszi azt a kérdést, hogy az irányelv 13. cikke nem képezhet‑e jogalapot a hibás termékekért való felelősség szállítóra történő kiterjesztéséhez.
64. Ugyanez a kérdés merült fel a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben(14) is. Ebben az ítéletben a Bíróság erre a kérdésre nemmel válaszolt. Utalunk az ítélet 21–23. pontjára, amelyben a Bíróság kimondja, „hogy az irányelv 13. cikke nem értelmezhető úgy, hogy a tagállamoknak lehetőségük van fenntartani az említett irányelvben előírttól eltérő, a hibás termékekért való általános felelősségi rendszert.” Következésképpen a szállító származékos objektív felelősségére vonatkozó dán szabályozás az irányelv 13. cikke alapján nem igazolható.
65. Ugyanakkor a gyártó vétkességi felelősségére vonatkozó szabályozás, így a dán ítélkezési gyakorlatból eredő szabályozás is, az irányelvvel összeegyeztethetőnek tekinthető, ahogy ez a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 22. pontjából is következik, ahol a Bíróság úgy ítélte, hogy „a fent említett irányelvben létrehozott rendszer […] nem zárja ki más, szerződéses vagy szerződésen kívüli felelősségi rendszer alkalmazását, ha azok jogalapja különböző, mint például a rejtett gyártási hibákért vagy meghibásodásért való kellékszavatosság.”
66. Ezért azt javasoljuk, hogy a Bíróság a második kérdésre az alábbiak szerint válaszoljon: az irányelv 13. cikkével ellentétes az a nemzeti szabályozás, ami a szóban forgó irányelvben előírt objektív felelősségi rendszert kiterjeszti a hibás termék szállítóira. Ezzel szemben ez a rendelkezés nem zárja ki a szállítók vonatkozásában más, szerződéses vagy szerződésen kívüli felelősségi rendszer alkalmazását, ha azok jogalapja különböző, mint például a rejtett gyártási hibákért vagy meghibásodásért való kellékszavatosság.
D – A harmadik kérdésről
67. Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni a Bíróságtól, hivatkozással a Tanácsnak és a Bizottságnak a 3. és 12. cikkre vonatkozó, a Miniszterek Tanácsának 1025. ülésén 1985. július 25‑én készült jegyzőkönyvében tett nyilatkozatára(15), valamint az irányelv 13. cikkére, hogy tiltja‑e az irányelv az olyan tagállami szabályozást, amelynek értelmében jogilag a szállító felelős a hibás termékért, feltéve hogy a szállító – a dán törvény 3. cikke (3) bekezdése alapján – az a személy, aki a terméket üzleti tevékenysége körében anélkül hozza forgalomba, hogy a termékfelelősségről szóló irányelv 3. cikkének meghatározása értelmében gyártónak kellene tekinteni.
68. Harmadik kérdésének szövegében a kérdést előterjesztő bíróság teljes egészében átvette a jegyzőkönyvben szereplő második nyilatkozatot. Itt utalunk erre a nyilatkozatra.
69. Írásbeli észrevételeiben a dán kormány felidézte a Tanácsnak a jegyzőkönyvben szereplő 16. nyilatkozatát is, amely a következőképpen szól: „a Tanács kifejezi akaratát, hogy a tagállamok – amelyek a fogyasztóvédelem terén jelenleg az irányelvben előírtnál kedvezőbb rendelkezéseket alkalmaznak – a védelem e szintjének csökkentése céljából ne hivatkozhassanak az irányelv által kínált lehetőségekre”.
70. A dán kormány e két nyilatkozatból arra a következtetésre jut, hogy az irányelv elfogadása előtt hatályban lévő, a fogyasztók számára előnyösebb jogi helyzetet biztosító szabályok fenntartása az irányelvnek tökéletesen megfelel. A két nyilatkozat teljes mértékben megegyezik az irányelv 3. és 13. cikkével, és erősítik azok tartalmát.
71. Tekintettel arra, hogy a két nyilatkozat összhangban áll az irányelvvel, és arra a tényre, hogy a Tanácstól és a Bizottságtól, azaz magától a közösségi jogalkotótól származik, hangsúlyosabban kellene figyelembe venni őket az irányelv értelmezése során.
72. A Tanács jegyzőkönyvében szereplő, a Tanácstól származó nyilatkozatok jogi hatályát tekintve a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata az alábbiak szerint összegezhető:
– ha egy nyilatkozat semmilyen formában nem jelenik meg az említett rendelkezés szövegében, akkor az a másodlagos jog eme rendelkezésének értelmezéséhez sem használható fel(16) . A közösségi jog rendelkezéseinek tényleges alkalmazási körét – a rendelkezések jogi környezetének figyelembevételével – csak a rendelkezések szövege szabhatja meg(17) .
– az ilyen nyilatkozat ugyanakkor lehet hivatkozási alap a másodlagos jog ama rendelkezéseinek értelmezéséhez, amelyek kidolgozása vagy elfogadása a nyilatkozatot életre hívta, a természetükből adódóan bizonytalan vagy kétértelmű rendelkezések értelmének tisztázásához szükséges mértékben. Az ilyen nyilatkozat így sem lehet önálló hivatkozási alap, más nyilatkozatokkal együtt kell hivatkozni rájuk(18) .
73. Amennyiben a jelen esetben szóban forgó két nyilatkozatra az irányelv 13. cikkének értelmezése céljából hivatkoznak, akkor azok alkalmasak arra, hogy a fenti rendelkezés értelmezését, mint ahogyan arra a második kérdésre adandó válasz vizsgálatakor fent kitértünk, segítsék. Pontosítják ugyanis a fenti rendelkezés értelmét, amennyiben megállapítják, hogy az irányelv nem ellentétes a szállító felelősségére vonatkozó szabályozás fenntartásával vagy meghozatalával, feltéve hogy e szabályozás vétkességen alapuló vagy szerződéses felelősséget ír elő.
74. Ezzel szemben, a 72. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapján a fent hivatkozott nyilatkozatokra nem lehet hivatkozni annak megállapítása céljából, hogy – az irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében kifejezetten felsorolt eseteken kívül – az irányelvvel nem ellentétes a hibás termékekért való objektív felelősségnek a szállítóra történő kiterjesztése. Az értelmezés céljából tett ilyen hivatkozás teljes mértékben ellentétes lenne az irányelv szövegével és szerkezetével, és a Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján elfogadhatatlan. A fenti következtetés alapján a dán kormány érvelését el kell utasítani.
75. Arra a következtetésre jutottunk tehát, hogy a dán kormány által felhívott két nyilatkozat nem szolgálhat hivatkozási alapul az irányelv olyan értelmezése céljából, amelynek értelmében a tagállam – az irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében kimerítően felsorolt eseteken kívül – jogszerűen terjeszti ki a szállítóra a hibás termékért való objektív felelősséget.
E – A negyedik és ötödik kérdésről
76. Negyedik és ötödik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság megismétli első és második kérdését, amennyiben e kérdések egyértelműen a dán törvény 3. cikke (3) bekezdésére, 10. cikkére és 11. cikk (3) bekezdésére, valamint az irányelv előtti ítélkezési gyakorlatból eredő szabályozásra vonatkoznak, amelyek alapján a szállító – aki az irányelv 3. cikke meghatározása szerint nem gyártó – felel az irányelv alapján a gyártót terhelő felelősséggel és a gyártó vétkességen alapuló felelősségével.
77. A Costa‑ügyben hozott ítélete(19) óta létező állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a Bíróság az EK 234. cikk alapján nem határozhat nemzeti jogi rendelkezés érvényességéről. A Bíróság azonban minden esetben felhatalmazottnak tartja magát arra, hogy a nemzeti joghatóság számára a közösségi jog értelmezésére vonatkozó minden olyan elemet megadjon, ami az összeegyeztethetőség kérdésének megítélését az előtte lévő ügyben hozandó ítélet céljából elősegíti(20) .
78. Tekintettel arra, hogy az általunk az első és második kérdésre javasolt válasz már minden olyan elemet tartalmaz, amire a kérdést előterjesztő bíróságnak szüksége lehet a nemzeti jog és a vonatkozó nemzeti ítélkezési gyakorlat szóban forgó rendelkezései közösségi joggal való összeegyeztethetőségének eldöntéséhez, ezekre a kérdésekre nem szükséges válaszolni.
F – Az ítélet időbeli hatályának korlátozásáról
79. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből kitűnően az alapeljárás alperesei – a károsultak – azt kérik a Bíróságtól, hogy amennyiben ítélete a számukra kedvezőtlen lenne, annak hatályát kihirdetésének napjától állapítsa meg. A dán kormány kérelmének alátámasztására felidézi azokat a jogbiztonságot veszélyeztető súlyos következményeket, amelyeket a Bíróság ítélete okozhatna az irányelv hatálybalépése óta véglegesen lezárt jogvitákra gyakorolt hatásával.
80. E tekintetben megjegyezzük, hogy fő szabály szerint a Bíróságnak a közösségi jog értelmezése ügyében hozott ítéletei ex tunc
hatályúak. Kivételes esetben azonban a Bíróság, a jogbiztonság közösségi jogrendhez tartozó elvének alkalmazásánál folyamodhat ahhoz, hogy korlátozza valamennyi érdekelt lehetőségét egy olyan rendelkezésre történő hivatkozásra, amelyet a Bíróság a jóhiszeműen létrehozott, utóbb a per tárgyát képező jogviszonyok vonatkozásában értelmezett(21) . Egy ilyen korlátozásról való döntéshez bizonyos feltételeknek teljesülniük kell, amelyek az alapeljárás alapjául szolgáló ténybeli és jogi helyzet szerint változhatnak: az érdekeltek jóhiszeműsége, a súlyos zavarok veszélye(22), és a visszamenőleges hatály okozta lehetséges súlyos pénzügyi következmények(23) .
81. A jelen előzetes döntéshozatali eljárásban azt kell kideríteni, hogy a gazdasági szereplők mely köre visel felelősséget a hibás termékekért. Feltehetőleg a Bíróság határozata mindössze azt eredményezi majd, hogy a nemzeti jogrendben ezt a felelősséget a szállítóról a gyártóra kell hárítani. A Bíróság határozata nem érinti sem a felelősség természetét, sem terjedelmét. Az a tény továbbá, hogy a dán törvény 11. cikkének (3) bekezdése visszkereseti jogot biztosít a szállítónak a gyártóval szemben, számunkra azt mutatja, hogy az elsődleges felelősség ilyenfajta áthárítása a jogbiztonság szempontjából nem jár olyan mértékű veszéllyel, ami az ítélet időbeli hatályának kivételes korlátozását indokolná.
82. Emlékeztetnünk kell még arra, hogy a fent hivatkozott korábbi ügyekben – Bizottság kontra Franciaország, Bizottság kontra Görögország és González Sánchez ügyek(24) – egyik fél sem kérte az ítéletek hatályának korlátozását, így a Bíróság e tekintetben nem határozott. Nem zárhatjuk ki annak a lehetőségét, hogy ezek az ítéletek az adott nemzeti jogrendekben a dán kormány által említettekhez hasonló következményekkel jártak volna.
83. Végezetül, a fent hivatkozott ítéletek kihirdetése óta az érdekeltek valószínűleg szembesültek Dániában a dán törvény és ítélkezési gyakorlat valószínűsíthető összeegyeztethetetlenségével.
84. A fentiek alapján arra a következtetésre jutottunk, hogy az ítélet időbeli hatályának korlátozása iránti kérelem nem elfogadható.
VI – Végkövetkeztetések
85. A fenti következtetések fényében azt javasoljuk a Bíróságnak, hogy a Vestre Landsret által előterjesztett kérdésekre az alábbiak szerint válaszoljon:
„1) A hibás termékekért való felelősségre von atkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló, 1985. július 25‑i 85/374/EGK tanácsi irányelvvel ellentétes az olyan szabályozás, amelynek értelmében a szállító az irányelv értelmében a gyártót terhelő felelősséggel korlátlanul felel, tekintet nélkül arra, hogy ez a szabályozás jogalkotásból vagy az ítélkezési gyakorlatból ered.
2) Az irányelv 13. cikke ellentétes az olyan nemzeti szabályozással, amely az irányelvben előírt objektív felelősségi rendszert kiterjeszti a hibás termék szállítójára. Ugyanakkor ez a rendelkezés nem zárja ki a szállítók vonatkozásában más, szerződéses vagy szerződésen kívüli felelősségi rendszer alkalmazását, ha azok jogalapja különböző, mint például a rejtett hibákért vagy meghibásodásért való kellékszavatosság.
3) A Miniszterek Tanácsának 1985. július 25‑i 1025. ülésén készült jegyzőkönyv 2. és 16. nyilatkozata nem képezhet hivatkozási alapot az irányelv olyan értelmezése céljából, amely szerint a tagállamnak jogában áll – az irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében kimerítően felsorolt eseteken kívül – a hibás termékekért való objektív felelősséget a szállítóra hárítani.”
(1) .
(2) 	HL 1985. L 210., 29. o., magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 257. o.
(3) 	2002. április 25‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑3827. o.).
(4) 	2002. április 25‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑3879. o.).
(5) 	2002. április 25‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑3901. o.).
(6) 	Lásd a jelen indítvány 2. pontját.
(7) 	A 14/83. sz., Von Colson és Karmann ügyben 1984. április 10‑én hozott ítélet (EBHT 1984., 1891. o.); a C‑106/89. sz. Marleasing‑ügyben 1990. november 13‑án hozott ítélet (EBHT 1990., I‑4135. o.); a C‑334/92. sz. Wagner Miret ügyben 1993. december 16‑án hozott ítélet (EBHT 1993., I‑6911. o.) és a C‑91/92. sz. Faccini Dori ügyben 1994. július 14‑én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑3325. o.).
(8) 	Lásd a jelen indítvány 2. pontját.
(9) 	A Tanács és a Bizottság második nyilatkozata és a Miniszterek Tanácsának 1985. július 25‑i ülésén készült jegyzőkönyvében szereplő 16. nyilatkozat (8631/85, Brüsszel, 1985. október 15.).
(10) 	Lásd a jelen indítvány 2. pontját.
(11) 	2002. december 19‑i tanácsi állásfoglalás a hibás termékekért való felelősségről szóló irányelv módosításáról (HL 2003. C 26., 2. o.).
(12) 	Lásd a jelen indítvány 2. pontját.
(13) 	A 3. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 40. pontja.
(14) 	Lásd a jelen indítvány 2. pontját.
(15) 	Írásbeli észrevételeiben a dán kormány helyesen mutatott rá arra, hogy a nyilatkozat címébe gépelési hiba csúszott: „3. és 12. cikk” helyett helyesen: „3. és 13. cikk”.
(16) 	A C‑292/89. sz. Antonissen‑ügyben 1991. február 26‑án hozott ítélet (EBHT 1991., I‑745. o.) 18. pontja.
(17) 	A 237/84. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1986. április 15‑én hozott ítélet (EBHT 1986., 1247. o.).
(18) 	A 136/78. sz. Auer‑ügyben 1979. február 7‑én hozott ítélet (EBHT 1979., 437. o.) 25. pontja.
(19) 	A 6/64. sz., Costa kontra Enel ügyben 1964. június 15‑én hozott ítélet (EBHT 1964., 1141. o.).
(20) 	A C‑304/94. sz., C‑330/94. sz., C‑342/94. sz. és C‑224/95. sz., Tombesi és társai egyesített ügyekben 1997. június 25‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑3561. o.) 36. pontja.
(21)
A C‑437/97. sz., EKW és Wein & Co. ügyben 2000. március 9‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑1157. o.) 57. pontja; a C‑104/98. sz., Buchner és társai ügyben 2000. május 23‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑3625. o.) 39. pontja és a C‑372/98. sz. Cooke‑ügyben 2000. október 12‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑8683. o.) 42. pontja.
(22)
A fent hivatkozott Cooke‑ügyben hozott ítélet 42. pontja.
(23)
A fent hivatkozott EWK és Wein & Co. ügyben hozott ítélet 59. pontja.
(24)
Lásd a jelen indítvány 2. pontját