62004CC0140_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem a Közösségi Vámkódex(2) 203. cikke (3) bekezdése utolsó franciabekezdése első fordulatának értelmezésére vonatkozik.
2. A hof van beroep te Antwerpen (Belgium) (fellebbviteli bíróság) arra a kérdésre szeretne választ kapni, hogy ki a felelős a vámtartozásért, ha a Közösség területére beléptetett és bejelentett, raktározott áruk a vámjogi sorsuk meghatározása előtt eltűnnek.
I – A tényállás és az alapeljárás
3. 1996. június 9‑én az NV United Antwerp Maritime Agencies (a továbbiakban: Unamar) a megfelelő gyűjtő árunyilatkozat kíséretében egy 901 doboz L & M márkájú cigarettát tartalmazó konténert állított vám elé az antwerpeni vámhivatalnál, amelyet előzőleg a brazíliai Paranaguából fuvaroztak oda a Hamburg Süd nevű társaság Cap Trafalgar nevű hajójának fedélzetén(3) .
4. Ugyanezen hónap 18‑án az NV Seaport Terminals (jelenleg NV Katoen Natie Terminals) nevű raktározó és szállító cég kirakodta a szállítmányt, és annak vámjogi sorsának meghatározására várva azt megőrzés alatt tartotta az e célra szolgáló és tulajdonában álló rakparton található területen.
5. Június 19-ének reggelén megállapították, hogy a konténer eltűnt, és így azt nem lehet a vámhatóság részére bemutatni.
6. A belga hatóság az 1998. március 13‑án kelt fizetési felszólítások révén felhívta az Unamart, illetve a Seaport Terminalt 785 555,04 eurónak kamatokkal és költségekkel növelt értékben történő megfizetésére, vámtartozás, jövedéki adó, és egyéb adók címén.
7. Mindkét cég kifogást nyújtott be a velük szemben kibocsátott fizetési felszólítások ellen, amelyet az antwerpeni Rechtbank van eerste aanleg (elsőfokú bíróság) 2002. szeptember 9‑i ítéletével elutasított, amely ítélettel szemben a cégek a hof van beroephoz fordultak fellebbezéssel.
II – Jogi háttér
A – Az értelmezendő jogszabály
8. A Közösség területére történő behozatalhoz kapcsolódó vámkötelezettség különböző, a Vámkódex 201–205. cikkében foglalt tényeken alapulhat, melyek között szerepel az áru vámfelügyelet alóli jogellenes elvonása a 203. cikkben(4) . Ez utóbbi cikk (3) bekezdésének utolsó franciabekezdése szerint adós(5) – azon személyen kívül, aki elvonja az árut a vámfelügyelet alól, illetve, aki ebben segédkezik, továbbá azokon a személyeken kívül, akik az árut megszerzik vagy birtokolják, tudván azok jogellenes eredetéről – „az áru átmeneti megőrzéséből(6) vagy az adott vámeljárás alkalmazásából származó kötelezettségek teljesítésére kötelezett személy”.
B – Az áru vám elé állítása, a gyűjtő árunyilatkozat, és az ideiglenes megőrzés
9. Az árut a Közösségbe behozó személy azokat (a vámhivatalhoz) továbbszállítja, és azokat vám elé állítja; a második kötelezettség szintén azt a személyt terheli, aki a behozatalt követően az áru fuvarozásáért felelős [a Közösségi Vámkódex 38. cikke (1) bekezdésének a) pontja és 40. cikke].
10. Az előbbi személyeknek egy formalitásnak is eleget kell tenniük, a gyűjtő árunyilatkozat benyújtásának, amely kötelezettségnek adott esetben a képviselőjük is eleget tehet (a hivatkozott Vámkódex 43. cikke és 44. cikkének (2) bekezdése). Ezen irat, amelyet a bejelentőnek kell aláírnia, arra szolgál, hogy azon áruk vámjogi sorsa, amelyekre az vonatkozik, a Vámkódex 49. cikkében foglalt határidőn belül meghatározásra kerüljön (a 2454/93 rendelet(7), a továbbiakban: végrehajtási rendelet 183. cikkének (1) és (2) bekezdése).
11. Miután megtörténtek az előbbi eljárások, az áru az átmeneti megőrzés alatt álló áru státuszát kapja, az azon vámhatóság által kijelölt helyen és feltételek mellett, amely a birtokost a vámtartozás megfizetését biztosító garancia nyújtására kötelezheti arra az esetre, ha az árukat elvonják a vámfelügyelet alól (a Vámkódex 50., 51. cikke, és 53. cikkének (2) bekezdése a 203. cikkel összefüggésben).
12. Amíg a nyilatkozatban felsorolt áruk vámjogi sorsa eldől, és amíg azokat ki nem rakodják, az azokat behozó személy, a beléptetést követően az azok szállítását végző személy vagy az ő nevükben eljáró személy felel a vámhatóság felé az árukért. A kirakodást követően e felelősség azt a személyt terheli, akinek az áruk szállítás (mozgatás) vagy raktározás céljából a birtokában vannak (a végrehajtási rendelet 183. és 184. cikke, a Vámkódex 44. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben).
III – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
13. Az előzőekben leírtakra tekintettel, a hof van beroep te Antwerpen a következő előzetes döntéshozatali kérdésekkel fordult a Bírósághoz:
„1) Lehet‑e a (Közösségi Vámkódex 203. cikke (3) bekezdésének utolsó franciabekezdésében említett) az áru átmeneti megőrzés alatti tartásából származó kötelezettségek teljesítésére kötelezett személynek tekinteni azt, akinek az árut vám elé kell állítania (Vámkódex 40. cikk) akként, hogy neki vagy képviselőjének a gyűjtő árunyilatkozatot be kell nyújtania [ugyanezen Vámkódex 44. cikkének (2) bekezdése], azt alá kell írnia (végrehajtási rendelet 183. cikkének (2) bekezdése), és az árut a vámhatóságok részére be kell mutatnia addig az időpontig, amíg az áruk kirakodása meg nem történik arról a szállítóeszközről, amely azokat a Közösségbe behozta, és az áruk vámjogi sorsát meg nem határozzák?
2) Lehet‑e a (az említett Vámkódex 203. cikke (3) bekezdésének utolsó franciabekezdésében említett) az áru átmeneti megőrzés alatti tartásából származó kötelezettségek teljesítésére kötelezett személynek tekinteni azt, aki az áruk kirakodását követően mozgatásuk, illetve raktározásuk biztosítása céljából azokat a birtokában tartja – tehát a Vámkódex 51. cikkének (2) bekezdése és 53. cikkének (2) bekezdése alapján az áru birtokosának lehet tekinteni –, aminek folytán a végrehajtási rendelet 184. cikkének (2) bekezdése alapján köteles azokat a vámhatóságok kérésére érintetlen állapotban bemutatni?
3) Az első és második kérdésre adott igenlő válasz esetén – abban az esetben, ha nem egyazon személyről van szó – lehet‑e a fenti két kérdésben említett személyeket (a jelen esetben az áruk Közösségbe történő behozatalát végző tengeri fuvarozó társaságot, illetve az áruk raktározásáért és azoknak a vámhatóságok által kijelölt rakodási helyen, illetve rakparton történő elhelyezéséért felelős társaságot) a vámtartozás egyidejű, tehát egyetemleges adósának tekinteti?
4) A harmadik kérdésre adott igenlő válasz esetén az első kérdésben említett személy adósnak minősül‑e addig az időpontig, amíg az áruk vámjogi sorsát meg nem határozzák, függetlenül attól a ténytől, hogy a Közösségbe történő behozatalt végző szállítóeszközről történő kirakodást követően az áruk raktározását, illetve mozgatását a második kérdésben említett személy végezte?
5) A harmadik kérdésre adott nemleges válasz esetén úgy kell‑e tekinteni, hogy az első kérdésben említett személy addig az időpontig minősül a vámtartozás adósának, amíg a második kérdésben említett személy az árukat át nem vette, és a második kérdésben említett személy csak attól az időponttól kezdve válik adóssá, amikor már felelős az áruk raktározásáért, illetve mozgatásáért?
6) Az első kérdésre adott igenlő és a második kérdésre adott nemleges válasz esetén az első kérdésben említett személyt addig az időpontig kell‑e adósnak tekinteni, amíg az árukat a második kérdésben említett személy át nem veszi, vagy addig, amíg az áruk vámjogi sorsát meg nem határozzák?”
IV – A Bíróság előtti eljárás
14. A Bíróság alapokmányának 20. cikkében megjelölt határidőn belül a Bizottság, a belga kormány és az alapeljárásban felperes két cég írásbeli észrevételt tett.
15. Az április 7‑én megtartott tárgyaláson szóbeli észrevételeik előadása céljából megjelentek az írásbeli szakaszban részt vevő felek képviselői.
V – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elemzése
A – Előzetes észrevételek
16. Két előzetes kérdésben szükséges a pontosítás, az egyik ténybeli, a másik jogi jellegű.
17. Az első azzal kapcsolatos, hogy az Unamar határozottan tagadja, hogy átadta és aláírta volna a jelen esetben a gyűjtő árunyilatkozat szerepét betöltő rakománylevelet. Ez a tény az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben is szerepel, és annak megállapítása az illetékes nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik, e kérdés megítélésében a Bíróság nem vehet részt. Ezért tehát ezzel kapcsolatban nem nyitható vita, a választ arra való tekintet nélkül kell megtalálni, hogy ki végezte el az említett formalitást.
18. A második pontosítás, amelyet a Bizottság vetett fel, arra a körülményre vonatkozik, hogy a belga hatóság az eljárást a Vámkódex 202. cikke alapján indította meg, és ez alapján szólította fel az Unamart és a Seaport Terminalst, úgy vélve, hogy a vámtartozás azzal a ténnyel keletkezett, hogy a cigarettát a Közösség területére szabálytalanul léptették be, miközben a hof van beroep te Antwerpen úgy véli, hogy a vonatkozó rendelkezés a 203. cikk, amely az áru vámfelügyelet alóli jogellenes elvonását tekinti a vámtartozást keletkeztető ténynek. A Bíróság ez utóbbi megközelítéshez tartja magát, az értelmezésben segítséget nyújtva annak a bíróságnak, amely a jogvita megoldásához a rendelkezés megválasztására és alkalmazására hatáskörrel rendelkezik(8) .
B – Az első és a második kérdés
19. Az alapeljárásbeli jogvitának egyértelműek a körvonalai, csupán annak a meghatározását igényli, hogy azon személyen kívül, aki elvonja az árut a vámfelügyelet alól, illetve, aki ebben segédkezik, továbbá azokon a személyeken kívül, akik az árut megszerzik vagy birtokolják, tudván azok jogellenes eredetéről, az áruk jogellenes elvonása esetén ki a vámtartozásért felelős személy. A rendelkezés úgy határozza meg ezt a személyt, mint
„az áru átmeneti megőrzéséből származó kötelezettségek teljesítésére kötelezett személy”‑t (az említett Vámkódex 203. cikke (3) bekezdése utolsófrancia bekezdésének első fordulata), aminek kapcsán a hof van beroep te Antwerpennek kétségei merültek azzal kapcsolatban, hogy ki ez a személy.
20. Az előbbiekben tömören kifejtett jogi kontextus három momentumra bontható. Az első az áruk vám elé állítását foglalja magában, amely a gyűjtő árunyilatkozat formalitásában fejeződik ki. A következő, amely a jelen előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés szempontjából döntő jelentőségű, az a momentum, amikor az áruk átmeneti megőrzés alatt állnak, és amely alatt azokat az illetékes hatóságnak annyiszor kell bemutatni, ahányszor az kéri, aközé a két időpont közé esik, amikor az áruk belépnek a közösségi területre, illetve amikor meghatározzák vámjogi sorsukat. A harmadik momentum akkor kezdődik, amikor ez az utóbbi esemény megtörténik.
21. A kezdeti szakaszban ez a teher az árut behozó, azt a határ átlépését követően szállító vagy az ő nevükben eljáró személyre hárul. A második szakaszban két lehetőséget kell elkülöníteni: ha az áruk továbbra is a szállítóeszközön maradnak, akkor e teher ugyanazokra a kötelezettekre hárul, akikre az első szakaszban; ha viszont az árukat kirakodták, akkor azokra a személyekre, akiknek azok a továbbszállítás (mozgatás) vagy raktározás céljából a birtokában vannak. Nem véletlenül rendelkezik úgy a Vámkódex 101. cikkének a) pontja, hogy a raktárengedélyes felelős annak biztosításáért, hogy amíg az áru a vámraktárban van, addig ne vonják el a vámfelügyelet alól.
22. Így tehát amikor az áruk a vámjogi sorsuk meghatározása előtt kikerülnek a hatóságok ellenőrzése alól, akkor – amennyiben azokat még nem rakodták ki – az áru jogellenes elvonásáért felelős személyen, az ebben segédkezőkön és az árut átvevőkön kívül a vámtartozásért felel az árukat behozó, az azokat szállító vagy az ő nevükben eljáró személy, egyébként pedig azon személyek, akiknek az áruk azok szállítása vagy megőrzése céljából a birtokukban vannak.
23. Ez az értelmezés, amely a szóban forgó rendelkezéseket szó szerint érti, ahogyan arra a Bizottság rámutatott, azok célján alapul: megpróbálni megakadályozni a jogellenes behozatalt azzal, hogy amíg az áruk vámjogi státusza nem kerül meghatározásra, és amíg nem vetnek ki rájuk fizetési kötelezettséget, vagy azok átmeneti vagy végleges mentességet nem kapnak(9), az áruk birtokosának annyiszor kelljen azokat bemutatnia, ahányszor azt kérik, felelve azok elvesztéséért(10) . Ugyanezen az alapon az említett Vámkódex 51. cikkének (2) bekezdése felhatalmazza a vámhatóságot az átmeneti megőrzés idejére arra, hogy a birtokosnak olyan garancia nyújtását írja elő, amely biztosítja a vámtartozás megfizetését arra az esetre, ha az áruk kikerülnek a vámfelügyelet alól.
24. Az előbbi érvekre tekintettel azt indítványozom a Bíróságnak, hogy az első két előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre azt a választ adja, hogy a Vámkódex 203. cikke (3) bekezdése utolsó franciabekezdésének első fordulata az azon személyre való utalással, aki az áru átmeneti megőrzés alatti tartásából származó kötelezettségek teljesítésére kötelezett, arra a személyre utal, aki:
– amennyiben az áruk továbbra is a szállítóeszközön maradtak: a) azokat a Közösség területére beléptette, b) azok bemutatását megelőzően és azt követően azokat szállította, c) a két előbbi bármelyikének képviselője;
– amennyiben az árukat kirakodták, akinek az áruk azok szállítása (mozgatása) vagy megőrzése (raktározása) céljából a birtokában vannak.
C – A harmadik, negyedik, ötödik és hatodik kérdés
25. E négy kérdéssel a belga bíróság azt kívánja megtudni, hogy a két említett helyzetben a felelősség egyetemleges‑e, vagy van‑e időbeli sorrend, ez utóbbi esetben meghatározva azt az időpontot, amikor a változás bekövetkezik (a felelősség átszáll). A megoldás a korábbi érvekből és a két első kérdésre adott indítványból következik.
26. A 203. cikkben foglalt esetekben az áruk átmeneti megőrzéséért felelős személy felel a vámkötelezettségekért is. E követelmények, amelyeknek alapvető célja annak biztosítása, hogy az áruk a vámhatóság rendelkezésére álljanak, addig kötelezik a birtokost, ahogyan azt a végrehajtási rendelet 184. cikke objektív szempont segítségével meghatározza, amíg az árukat ki nem rakodják. Ezért tehát nincs egyidejű és egyetemleges felelősség, csak egymást követő felelősség, úgy, hogy az áruk vám elé állításáért, a gyűjtő árunyilatkozat elkészítéséért és aláírásáért felelős személy az áruk kirakodásának időpontjáig felel, onnantól kezdve pedig az a személy lesz az adós, aki az áruk szállításáért (mozgatásáért) és raktározásáért felel.
27. Figyelemmel a rendelkezés céljára, amellyel már korábban foglalkoztam, a döntő tény az, hogy ki az áruk birtokosa, és következésképpen ki rendelkezik azokkal ténylegesen: aki azokat a birtokában tartja, és ebből eredően felel azok biztonságáért, és köteles a vámkötelezettségeket teljesíteni, ha azokat az ő őrzése alatt elvonják a vámfelügyelet alól. Ez következik magának a Vámkódexnek az 51. cikke (2) bekezdéséből, amely az átmeneti megőrzés idejére lehetővé teszi garancia kérését arra az esetre, ha az árukat elvonnák e felügyelet alól.
28. A már említett Vámkódex 213. cikke szerint, ha több személy felel a vámtartozás megfizetéséért, akkor azok egyetemlegesen felelnek; azonban e rendelkezés előfeltétele a kötelezettség(11) egyidejűsége, ami nem áll fenn a jelen esetben, mivel, ahogyan arra már rámutattam, a végrehajtási rendelet 184. cikke megszünteti a felelősség egyidejű fennállásának lehetőségét azzal, hogy időbeli sorrendet állapít meg a kirakodásra való utalással.
29. Ahogyan azt a belga kormány hangsúlyozza, a bejelentő vagy a 44. cikk (2) bekezdésében foglalt személyek felelősek az áruk vámjogi sorsának meghatározásáért, a vámhatóságok által az áruk vámjogi helyzetének rendezésére tett intézkedések következtében keletkezett költségek viseléséért (a végrehajtási rendelet 187. cikke a Vámkódex 53. cikkével összefüggésben), de ezen intézkedések függetlenek a Vámkódex 203. cikke (3) bekezdése utolsó franciabekezdésének első fordulatában foglaltaktól, amelyek magukra az áru megőrzéséhez kapcsolódó kötelezettségekre, különösen az áruknak a vámfelügyelet alá helyezésére vonatkoznak. Vagyis az utóbbi rendelkezés annak meghatározására szolgáló szabály, hogy ki az adós, amikor az árukat elvonták a vámfelügyelet alól, felelőssé téve többek között az áruk átmeneti megőrzéséért felelős személyeket, miközben a hivatkozott 187. cikk ettől eltérő helyzetre vonatkozik, amikor az áruk vámjogi sorsának meghatározása a cél, azért, hogy azok a megfelelő eljárásokat követően elhagyhassák a vámterületet.
30. Így tehát az első és a második kérdésben említett személyek nem felelnek egyetemlegesen, csupán egymást követő formában, úgy, hogy az első kérdésben érintettek csak addig az időpontig felelnek, amíg a kirakodást követően az árukat átadják a második kérdésben említett személyeknek, akik ettől a pillanattól kezdve, a Vámkódex 203. cikke (3) bekezdése utolsó franciabekezdésének első fordulata értelmében vett egyedüli kötelezettekké válnak.
VI – Végkövetkeztetések
31. Tekintettel az előbbi érvekre, azt indítványozom a Bíróságnak, hogy a hof van beroep te Antwerpen előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseire a következőképpen válaszoljon:
„1.)	A Vámkódex 203. cikke (3) bekezdése utolsó franciabekezdésének első fordulata az azon személyre való utalással, aki az áru átmeneti megőrzés alatti tartásából származó kötelezettségek teljesítésére kötelezett, arra a személyre utal, aki:
– amennyiben az áruk továbbra is a szállítóeszközön maradtak: a) azokat a Közösség területére beléptette, b) azok bemutatását megelőzően és azt követően azokat szállította, c) a két előbbi bármelyikének képviselője;
– amennyiben az árukat kirakodták, akinek az áruk azok szállítása (mozgatása) vagy megőrzése (raktározása) céljából a birtokában vannak.
2)	A két előbbi csoport nem felel egyetemlegesen, csupán egymást követő formában, úgy, hogy az elsőben érintettek csak addig az időpontig felelnek, amíg a kirakodást követően az árukat átadják a másodikban említett személyeknek, akik ettől a pillanattól kezdve a Vámkódex 203. cikke (3) bekezdése utolsó franciabekezdésének első fordulata értelmében vett egyedüli kötelezettekké válnak.”
(1) .
(2)
–	Az 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelettel (HL L 302. 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.) került elfogadásra.
(3)
–	Az Unamar nyomatékosan tagadja, hogy az említett iratot csatolta volna, amely tény szerepel az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben is. Észrevételeiben megjegyzi, hogy azt a Hamburg Süd nevű cég képviselője írta alá és nyújtotta be.
(4)
–	A közösségi ítélkezési gyakorlat szerint e szabály akkor alkalmazandó, ha valamely cselekmény vagy mulasztás megakadályozza, hogy az illetékes vámhatóság, akár a legrövidebb időre is, hozzáférjen a vámfelügyelet alatt álló áruhoz, és elvégezze a Vámkódex 37. cikkének (1) bekezdésében említett ellenőrzést (a C‑66/99. sz. D. Wandel-ügyben 2001. február 1‑jén hozott ítélet [EBHT 2001., I‑873. o.] 47. pontja, a C‑371/99. sz. Liberexim-ügyben 2002. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑6227. o.] 55. pontja, a C‑337/01. sz., Hamann International ügyben 2004. február 12‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑1791. o.] 31. pontja, a C‑222/01. sz., British American Tobacco ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑4683. o.] 47. pontja, a C‑300/03. sz., Honeywell Aerospace ügyben 2005. január 20‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑689. o.] 19. pontja).
(5)
–	A Bíróság a C‑414/02. sz., Spedition Ulustrans ügyben 2004. szeptember 23‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑8633. o.] 39. pontjában kimondta, hogy a Közösségi Vámkódex kimerítően felsorolja a vámtartozásért felelős személyek meghatározására szolgáló követelményeket. A jogelmélet szerint a közösségi jogalkotás, jelentős gyakorlati érdektől vezéreltetve, úgy döntött, hogy nem határozza meg a kötelezettséget keletkeztető tényt és az adóst, hanem arra szorítkozott, hogy okozati módszerrel felsorolta azokat a tényezőket, amelyek vámkötelezettséget keletkeztetnek, és meghatározzák az azért felelős személyeket (ld. Palachá Zozaya, F., El Código Aduanero y su aplicación en España, editorial Marcial Pons, Madrid, 1995., 49. o.).
(6)
–	A kiemelés tőlem.
(7)
–	A Közösségi Vámkódex végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i bizottsági rendelet (HL L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o.)
(8)
–	Ez a választás egyébként helyesnek tűnik, mivel a vitás áruk a Közösség területére nem szabálytalanul kerültek beléptetésre, hanem a Vámkódex 38–41. cikkében foglalt eljárásokat követve; csupán a vámjogi sorsuk meghatározásáig tartó raktározásuk közben kisiklottak a felügyelet alól.
(9)
–	A harmadik országokból vagy az Unió területén kívül eső területekről behozott áruk a szabad forgalomba bocsátással nyernek közösségi státuszt, amely művelet maga után vonja a jogszerűen kivetett vámok alkalmazását (a Vámkódex 79. cikke és 201. cikke (1) bekezdése). Az is elképzelhető azonban, hogy azok külső árutovábbítási, vámraktározási, aktív feldolgozási vagy ideiglenes behozatali eljárás alatt maradnak, amely esetekben főszabály szerint nem keletkezik vámteher (91., 98., 114. és 137. cikk).
(10)
–	A Vámkódex 37. cikkének megfelelően a Közösség területére beléptetett áruk vámfelügyelet alatt állnak, és azokat a vámhatóság ellenőrizheti. Ez a helyzet mindaddig fennáll, amíg az áruk vámjogi helyzetét nem határozzák meg.
(11)
–	Így azon mondat értelmezésének keretében, amely ezen ügy tárgya, együttesen felelnek egyrészről az árut behozó, a szállító és az őket képviselő személyek, vagy másrészről a birtokosok, attól függően, hogy az árukat kirakodták‑e.