62022CJ0130
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
z 12. decembra 2024 (
*1
)
„Odvolanie – Verejná služba – Služobný poriadok úradníkov Európskej únie a Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskej únie – Dočasní zamestnanci – Ukončenie zmluvy na dobu neurčitú – Výpovedná doba – Zachovanie povinnosti lojálnosti a mlčanlivosti – Disciplinárne konanie – Začatie administratívneho vyšetrovania – Uzavretie vyšetrovania bez prijatia ďalších opatrení – Protiprávne konanie, ktoré možno pripísať menovaciemu orgánu – Nemajetková ujma – Dôkaz – Podmienky týkajúce sa spochybnenia mimozmluvnej zodpovednosti Únie“
Vo veci C‑130/22 P
ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 24. februára 2022,
DD, v zastúpení: N. Lorenz, Rechtsanwältin,
odvolateľ,
ďalší účastník konania:
Agentúra Európskej únie pre základné práva (FRA), v zastúpení: pôvodne M. O’Flaherty, neskôr S. Rautio, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci B. Wägenbaur, Rechtsanwalt,
žalovaná v prvostupňovom konaní,
SÚDNY DVOR (piata komora),
v zložení: predseda štvrtej komory I. Jarukaitis, vykonávajúci funkciu predsedu piatej komory, sudcovia E. Regan a Z. Csehi (spravodajca),
generálny advokát: P. Pikamäe,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
DD sa svojím odvolaním domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 21. decembra 2021, DD/FRA (T‑703/19, ďalej len napadnutý rozsudok, EU:T:2021:923), ktorým Všeobecný súd zamietol jeho žalobu založenú na článku 270 ZFEÚ a požadujúcu v podstate náhradu nemajetkovej ujmy, ktorú odvolateľ údajne utrpel a odhaduje sa ex aequo et bono na 50000 eur, pričom ide o ujmu spôsobenú začatím a vedením správneho konania v Agentúre Európskej únie pre základné práva (FRA).
Právny rámec
Služobný poriadok
2
Článok 11 prvý odsek Služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“) stanovuje:
„Úradník vykonáva svoje povinnosti a správa sa výlučne v súlade so záujmami [Európskej ú]nie. Nevyžaduje ani neprijíma pokyny od vlády, orgánu, organizácie alebo osôb mimo svojej inštitúcie. Pridelené povinnosti si plní vecne, nestranne a so zreteľom na svoju povinnosť lojality voči Únii.“
3
Článok 12a ods. 1 služobného poriadku uvádza:
„Úradníci sa musia zdržať všetkých foriem psychického alebo sexuálneho obťažovania.“
4
Podľa článku 17 služobného poriadku:
„1.   Úradník je povinný zdržať sa nepovoleného zverejnenia informácií, ktoré získal pri vykonávaní služby, do zverejnenia alebo sprístupnenia takýchto informácií verejnosti.
2.   Úradník zostáva viazaný touto povinnosťou aj po odchode zo služby.“
5
Článok 25 druhý odsek služobného poriadku stanovuje:
„Každé rozhodnutie týkajúce sa konkrétneho jednotlivca, prijaté v súlade s týmto služobným poriadkom, sa bezodkladne písomne oznámi dotknutému úradníkovi. Každé rozhodnutie negatívne ovplyvňujúce úradníka musí uvádzať dôvody, na ktorých je založené.“
6
Podľa článku 86 Služobného poriadku:
„1.   Každé porušenie povinností vyplývajúcich z tohto služobného poriadku úradníkom alebo bývalým úradníkom, úmyselné alebo spôsobené nedbanlivosťou z jeho strany, vystaví tohto úradníka disciplinárnemu konaniu.
2.   Ak ustanovujúci orgán [menovací orgán – neoficiálny preklad] [(ďalej len ‚menovací orgán‘)] alebo [Európsky úrad pre boj proti podvodom (ďalej len ‚OLAF‘)] získajú dôkaz o porušení povinností v zmysle ods. 1, môžu začať administratívne vyšetrovanie, aby overili, či k tomuto porušeniu naozaj došlo.
3.   Disciplinárne predpisy, postupy a opatrenia, a predpisy a postupy týkajúce sa administratívneho vyšetrovania, sú upravené v prílohe IX.“
7
Článok 1 prílohy IX k služobnému poriadku stanovuje:
„1.   Vždy, keď OLAF vyšetrovaním odhalí možnosť osobnej účasti úradníka alebo bývalého úradníka určitej inštitúcie, táto osoba musí byť o tom urýchlene informovaná, ak sa tým nenaruší ďalší priebeh vyšetrovania. V žiadnom prípade sa závery, poukazujúce menovite na úradníka, nesmú po skončení vyšetrovania spájať s ním bez toho, aby príslušný úradník nedostal príležitosť vyjadriť sa ku skutočnostiam, ktoré sa ho týkajú. V záveroch sa musí uviesť odkaz na tieto pripomienky.
…
3.   Ak po vyšetrovaní inštitúciou OLAF nemôže byť podaná žaloba [neexistujú usvedčujúce dôkazy – neoficiálny preklad] proti úradníkovi, ktorý bol obvinený, príslušné vyšetrovanie sa uzavrie bez prijatia ďalších opatrení, na základe rozhodnutia riaditeľa OLAF, ktorý o tom písomne informuje úradníka a jeho inštitúciu. Úradník môže požiadať, aby toto rozhodnutie bolo vložené do jeho osobného spisu.“
8
Článok 2 ods. 1 prílohy IX k služobnému poriadku stanovuje:
„Pravidlá stanovené v článku 1 tejto prílohy sa uplatňujú s nevyhnutnými zmenami aj na ostatné administratívne vyšetrovania, vykonané [menovacím orgánom].“
9
Článok 3 prílohy IX k služobnému poriadku uvádza:
„Na základe vyšetrovacej správy, po oznámení o všetkých dôkazoch v spisoch príslušnému úradníkovi a po vypočutí príslušného úradníka, [menovací orgán] môže:
a)
rozhodnúť, že proti úradníkovi nemôže byť podaná žaloba [neexistujú usvedčujúce dôkazy – neoficiálne preklad], a v tom prípade úradník musí byť o tom písomne informovaný, alebo
b)
rozhodnúť, že aj keď skutočne došlo alebo pravdepodobne došlo k porušeniu povinností, že nebude prijaté žiadne disciplinárne opatrenie, a v prípade potreby udeliť úradníkovi napomenutie, alebo
c)
v prípade porušenia povinností podľa článku 86 Služobného poriadku:
i)
rozhodnúť o začatí disciplinárneho konania stanoveného v oddiele 4 tejto prílohy, alebo
ii)
rozhodnúť o začatí disciplinárneho konania pred disciplinárnou komisiou.“
10
Článok 29 prílohy IX k služobnému poriadku stanovuje:
„Ak proti úradníkovi nebola podaná žaloba [neexistujú usvedčujúce dôkazy – neoficiálny preklad] podľa článku 1 ods. 3 a článku 22 ods. 2 tejto prílohy, úradník má právo požiadať o nápravu vzniknutej škody prostredníctvom vhodného uverejnenia rozhodnutia [menovacieho orgánu].“
PZOZ
11
Článok 47 Podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov Európskej únie (ďalej len „PZOZ“) je formulovaný takto:
„Okrem zániku v prípade úmrtia, pracovný pomer dočasných zamestnancov zaniká:
c) ak je zmluva uzatvorená na dobu neurčitú:
…
i)
na konci výpovednej doby ustanovenej v zmluve; výpovedná doba nesmie byť kratšia ako jeden mesiac za každý dokončený rok služobného pomeru, pričom najkratšia výpovedná doba je tri mesiace a najdlhšia je 10 mesiacov. …“
Nariadenie (ES) č. 45/2001
12
Článok 4 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 45/2001 z 18. decembra 2000 o ochrane jednotlivcov so zreteľom na spracovanie osobných údajov inštitúciami a orgánmi spoločenstva a o voľnom pohybe takýchto údajov (Ú. v. ES L 8, 2001, s. 1; Mim. vyd. 13/026, s. 102) stanovoval:
„Osobné údaje musia byť:
a)
spracovávané spravodlivo a zákonne;
…“
Okolnosti predchádzajúce sporu
13
Okolnosti predchádzajúce sporu sú uvedené v bodoch 1 až 26 napadnutého rozsudku takto:
„1
Žalobca DD bol 1. augusta 2000 prijatý do zamestnania Európskym strediskom pre monitorovanie rasizmu a xenofóbie (EUMC), teraz Agentúra Európskej únie pre základné práva (FRA), ako dočasný zamestnanec v zmysle článku 2 písm. a) (PZOZ). Pôvodne bol prijatý do zamestnania na dobu určitú, ale od 16. decembra 2006 dostal zmluvu na dobu neurčitú.
2
Listom z 13. júna 2013 riaditeľ FRA informoval žalobcu o svojom rozhodnutí ukončiť jeho zmluvu na dobu neurčitú a požiadal ho, aby nevstupoval do priestorov pracoviska počas výpovednej doby, ktorá začala plynúť ‚[v ten istý deň] a mala skončiť 12. apríla 2014‘.
3
Desaťmesačná výpovedná doba stanovená v článku 47 písm. c) bode i) PZOZ uplynula 13. apríla 2014. Počas nej bol žalobca zbavený svojej povinnosti poskytovať svoje služby a byť prítomný v priestoroch FRA.
4
E‑mailmi z 5. marca a 9. októbra 2014 (ďalej spoločne len ‚sporné e‑maily‘) žalobca sprístupnil A, bývalému zamestnancovi FRA, zo svojej súkromnej e‑mailovej adresy určité dôverné interné informácie FRA. Išlo o dokumenty obsahujúce najmä zoznam platieb, ktoré FRA vyplatila B, jej bývalému právnemu poradcovi.
5
Dňa 20. marca 2015 riaditeľ FRA začal administratívne vyšetrovanie podľa článku 2 prílohy IX služobného poriadku…, ktoré sa v podstate týkalo okolností úniku interných dokumentov FRA mimo jej priestorov (ďalej len… ‚administratívne vyšetrovanie‘).
6
[Administratívne] vyšetrovanie bolo vedené na základe troch rozhodnutí (ďalej spoločne len ‚rozhodnutia o začatí administratívneho vyšetrovania‘), a to po prvé rozhodnutia DIR/003/2015 z 20. marca 2015 o začatí administratívneho vyšetrovania (ďalej len ‚rozhodnutie o začatí administratívneho vyšetrovania‘) po druhé rozhodnutia DIR/004/2016, z 3. marca 2016 o rozšírení rozsahu administratívneho vyšetrovania (ďalej len ‚rozhodnutie o rozšírení administratívneho vyšetrovania‘) a po tretie rozhodnutia DIR/005/2016 z 18. marca 2016 o vymenovaní vyšetrovacieho výboru.
7
Rozsudkom z 8. októbra 2015, DD/FRA (F‑106/13 a F‑25/14, EU:F:2015:118), Súd pre verejnú službu zrušil rozhodnutie o ukončení zmluvy uvedené v bode 2 vyššie. Naopak, zamietol návrhy žalobcu na náhradu nemajetkovej ujmy.
8
Žalobca podal proti rozsudku Súdu pre verejnú službu odvolanie, ktoré bolo zamietnuté rozsudkom z 19. júla 2017, DD/FRA (T‑742/15 P_… EU:T:2017:528).
9
Dňa 29. februára 2016 FRA opätovne zamestnala žalobcu v rámci výkonu rozsudku z 8. októbra 2015, DD/FRA (F‑106/13 a F‑25/14, EU:F:2015:118).
10
FRA zaslala 30. marca 2016 žalobcovi oznámenie, ktorým ho informovala jednak o začatí administratívneho vyšetrovania a jednak o vypočutí naplánovanom na 5. apríla 2016.
11
Prostredníctvom výmeny e‑mailov z toho istého dňa žalobca požiadal FRA, aby mu poskytla dôkazy v jeho neprospech. V reakcii na jeho žiadosť mu vyšetrovatelia v ten istý deň zaslali určité dokumenty vrátane kópie e‑mailu z 9. októbra 2014.
12
FRA zaslala e‑mailom zo 4. apríla 2016 doplňujúcim e‑mail uvedený v bode 11 žalobcovi ďalšie dôkazy vrátane kópie svojho e‑mailu z 5. marca 2014.
13
Dňa 5. apríla 2016 vyšetrovatelia FRA vypočuli žalobcu, ako aj ďalších sedem svedkov.
14
Žalobca bol 10. októbra 2016 informovaný, že vyšetrovacia správa [(ďalej len ‚vyšetrovacia správa ‘)] bola dokončená.
15
Dňa 12. októbra 2016 žalobca požiadal FRA, aby mu zaslala závery vyšetrovacej správy, závery vyšetrovania, ako aj všetky ostatné dokumenty priamo súvisiace s tvrdeniami, ktoré boli v súvislosti s ním formulované.
16
V e‑maile z 20. októbra 2016, ktorý bol odpoveďou na e‑mail uvedený v bode 15 vyššie FRA zaslala žalobcovi závery vyšetrovacej správy.
17
Dňa 17. novembra 2016 bol žalobca pozvaný na vypočutie v zmysle článku 3 prílohy IX k služobnému poriadku naplánované na 6. decembra 2016. Pri tejto príležitosti žalobca tiež dostal kópiu vyšetrovacej správy spolu s jej prílohami.
18
FRA informovala 5. decembra 2016 žalobcu, že vypočutie uvedené v bode 17 vyššie bolo odložené na neskorší dátum.
19
Vypočutie sa napokon konalo 12. januára 2017. Žalobca tam predložil písomné vyhlásenie, v ktorom tvrdil, že e‑mail z 9. októbra 2014 unikol z FRA, a požiadal o začatie interného vyšetrovania v tejto veci.
20
Dňa 13. januára 2017 bola žalobcovi doručená zápisnica z vypočutia uvedeného v bode 19 vyššie.
21
Žalobca zaslal 20. januára 2017 riaditeľovi FRA svoje záverečné pripomienky k vyšetrovacej správe.
22
Dňa 28. apríla 2017 riaditeľ FRA rozhodol o uzavretí administratívneho vyšetrovania bez prijatia ďalších opatrení. Toto rozhodnutie bolo žalobcovi oznámené 4. mája 2017.
23
Žalobca podal 27. augusta 2018 žiadosť… v zmysle článku 90 ods. 1 služobného poriadku, ktorou sa domáhal po prvé prístupu k určitým dokumentom, konkrétne k rozhodnutiam týkajúcim sa začatia administratívneho vyšetrovania, ako aj k oznámeniu vedúceho oddelenia ľudských zdrojov FRA z 20. marca 2015 adresovanému riaditeľovi… po druhé začatia vyšetrovania porušenia dôvernosti administratívneho vyšetrovania a po tretie, náhrady nemajetkovej ujmy, ktorú údajne utrpel v dôsledku protiprávneho správania FRA počas administratívneho vyšetrovania.
24
Dňa 21. decembra 2018 riaditeľ FRA čiastočne vyhovel žiadosti z 27. augusta 2018 a poskytol žalobcovi prístup k určitým dokumentom, ktoré požadoval a ktoré sú uvedené v bode 23 vyššie (ďalej len ‚rozhodnutie z 21. decembra 2018‘). Medzi dokumentmi predloženými žalobcovi boli uvedené rozhodnutia týkajúce sa začatia administratívneho vyšetrovania. Vo zvyšnej časti bola žiadosť zamietnutá.
25
Žalobca podal 5. marca 2019 sťažnosť podľa článku 90 ods. 2 služobného poriadku proti rozhodnutiu z 21. decembra 2018…
26
Rozhodnutím z 24. júna 2019 riaditeľ FRA zaslal žalobcovi oznámenie z 20. marca 2015 a sťažnosť uvedenú v bode 25 vyššie v zostávajúcej časti zamietol (ďalej len ‚rozhodnutie z 24. júna 2019‘).“
Konanie na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
14
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 11. októbra 2019 podal odvolateľ žalobu uvedenú v bode 1 tohto rozsudku.
15
Žalobca na podporu prvého žalobného návrhu, ktorým sa domáhal, aby Všeobecný súd uložil FRA povinnosť nahradiť nemajetkovú ujmu, ktorú údajne utrpel z dôvodu protiprávností, ktorých sa táto agentúra dopustila tak pri začatí administratívneho vyšetrovania, ako aj v jeho priebehu, uviedol deväť dôvodov protiprávnosti, ktoré vyplývali z protiprávneho konania vytýkaného agentúre FRA (ďalej spoločne len „protiprávne konanie“) a boli založené:
–
po prvé na tom, že vyšetrovatelia nemali dostatočný mandát na vyšetrenie jednak porušenia článkov 11 a 17 služobného poriadku zo strany odvolateľa a jednak e‑mailu z 5. marca 2014, z čoho vyplýva, že administratívne vyšetrovanie nemalo právny základ a porušilo článok 86 ods. 2 služobného poriadku, ako aj článok 2 rozhodnutia správnej rady FRA 2013/01 z 22. mája 2013 o vedení administratívnych vyšetrovaní a disciplinárnych konaní (ďalej len „prvý dôvod protiprávnosti“),
–
po druhé na tom, že rozhodnutie o začatí administratívneho vyšetrovania nebolo založené na existencii dôvodného podozrenia (ďalej len „druhý dôvod protiprávnosti“),
–
po tretie na tom, že FRA odvolateľa včas neinformovala o začatí administratívneho vyšetrovania a neoznámila mu súvisiace rozhodnutia (ďalej len „tretí dôvod protiprávnosti“),
–
po štvrté na nadmernej a neprimeranej dĺžke správneho konania (ďalej len „štvrtý dôvod protiprávnosti“),
–
po piate na tom, že rozhodnutie o ukončení vyšetrovania nebolo odôvodnené (ďalej len „piaty dôvod protiprávnosti“),
–
po šieste na tom, že vyšetrovacia správa bola poznačená nesprávnym právnym posúdením a zjavne nesprávnym posúdením,
–
po siedme na tom, že bola porušená dôvernosť administratívneho vyšetrovania zo strany FRA,
–
po ôsme na tom, že bol porušený článok 4 ods. 1 písm. a) a článok 5 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 45/2001 (ďalej len „ôsmy dôvod protiprávnosti“), a
–
po deviate na porušení povinnosti starostlivosti, nedostatku objektivity a nestrannosti, ako aj na zneužití právomoci.
16
V napadnutom rozsudku Všeobecný súd rozhodol, že tretí a štvrtý dôvod protiprávnosti sú dôvodné. Usúdil však, že podmienky na vznik zodpovednosti inštitúcie, úradu alebo agentúry Únie neboli v prejednávanej veci splnené. Dospel totiž k záveru, že odvolateľ nepreukázal ani existenciu nemajetkovej ujmy, ktorú utrpel v dôsledku protiprávneho konania, ani príčinnú súvislosť medzi týmto konaním a údajnou ujmou.
Návrhy účastníkov odvolacieho konania
17
Odvolateľ navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
následne priznal odvolateľovi náhradu nemajetkovej ujmy, ktorú utrpel, odhadnutú ex æquo et bono na 50000 eur, a v prípade potreby zrušil rozhodnutie z 21. decembra 2018, ako aj rozhodnutie z 24. júna 2019, a
–
uložil agentúre FRA povinnosť nahradiť všetky trovy konania.
18
FRA navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie a
–
uložil odvolateľovi povinnosť nahradiť všetky trovy konania.
O odvolaní
19
Na podporu svojho odvolania odvolateľ uvádza osem odvolacích dôvodov založených na nesprávnom posúdení, ktorého sa dopustil Všeobecný súd v každej z ôsmich častí napadnutého rozsudku, a to pri opise skutkového stavu, pri preskúmaní prvého, druhého a piateho až deviateho dôvodu protiprávnosti, ako aj v časti týkajúcej sa preskúmania existencie skutočnej škody a príčinnej súvislosti.
O prvom odvolacom dôvode, druhej časti tretieho odvolacieho dôvodu a piatom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
20
Svojím prvým odvolacím dôvodom, druhou časťou tretieho odvolacieho dôvodu a piatym odvolacím dôvodom, ktoré treba preskúmať spoločne, odvolateľ vytýka Všeobecnému súdu, že skreslil dôkazy a dopustil sa nesprávneho právneho posúdenia, keď dospel k záveru, že v prejednávanej veci sa desaťmesačná výpovedná doba mala považovať za bežný pracovný čas, ktorý nemôže zbaviť odvolateľa povinností lojálnosti a mlčanlivosti vyplývajúcich z článkov 11 a 17 služobného poriadku.
21
Odvolateľ najmä tvrdí, že Všeobecný súd v bodoch 3 a 78 napadnutého rozsudku skreslil dôkazy a nesprávne kvalifikoval skutkové okolnosti, keď rozhodol, že počas výpovednej doby nebol odvolateľ len „zbavený svojej povinnosti poskytovať svoje služby“, ale bol zároveň požiadaný nielen o to, aby nevykonával svoje pracovné úlohy, ale aj o to, aby nechodil do priestorov FRA. Preto na rozdiel od konštatovania Všeobecného súdu v bodoch 77 a 78 napadnutého rozsudku, výpovedná doba nemôže byť považovaná za bežný pracovný čas. Všeobecný súd sa tak dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď dospel k záveru, že toto obdobie nemôže zbaviť odvolateľa povinnosti lojálnosti a mlčanlivosti, ktoré mu v uvedenom poradí ukladajú články 11 a 17 služobného poriadku. Odvolateľ vo svojej replike dodáva, že toto skreslenie dôkazov je základom, na ktorom sú postavené závery Všeobecného súdu v bodoch 58, 63, 86, 155, 174, 229, 243 a 245 napadnutého rozsudku.
22
Odvolateľ sa tiež domnieva, že Všeobecný súd sa v bodoch 77 až 80 napadnutého rozsudku dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď usúdil, že tieto povinnosti lojálnosti a mlčanlivosti sa uplatňovali počas výpovednej doby. Na jednej strane pritom výpovednú dobu, počas ktorej odvolateľ na rozdiel od akéhokoľvek iného zamestnanca nemal prístup do priestorov FRA, nemožno kvalifikovať ako „bežný pracovný čas“. Na druhej strane Všeobecný súd vyložil článok 17 služobného poriadku extenzívne v tom zmysle, že dotknutá osoba je počas tohto obdobia zamestnancom, pokiaľ existuje zmluvný vzťah. Okrem toho podľa odvolateľa z nemeckej a francúzskej jazykovej verzie tohto ustanovenia vyplýva, že na účely uplatnenia článku 17 služobného poriadku samotná existencia tohto vzťahu počas výpovednej doby nepostačuje. Rovnako všetky jazykové verzie článku 11 služobného poriadku uvádzajú ako požiadavku jeho uplatnenia existenciu aktívneho postavenia zamestnanca.
23
Napokon odvolateľ v podstate tvrdí, že Všeobecný súd sa v bode 154 napadnutého rozsudku dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď konštatoval, že odvolateľ bol 5. marca 2014 v čase zaslania jedného z dvoch sporných e‑mailov stále zamestnancom, na ktorého sa vzťahuje služobný poriadok.
24
Podľa FRA sa po prvé odvolateľ tým, že tvrdí, že 10‑mesačná výpovedná doba v prejednávanej veci nepredstavuje „obdobie bežnej zárobkovej činnosti“, snaží spochybniť posúdenie skutkového stavu zo strany Všeobecného súdu, čo je v štádiu odvolania neprípustné. V každom prípade počas tejto výpovednej doby odvolateľ naďalej uplatňoval všetky svoje finančné práva, pričom zostal viazaný svojimi povinnosťami zamestnanca, s výnimkou povinnosti vykonávať počas výpovednej doby svoju prácu.
25
Po druhé FRA uvádza, že odvolateľ svojím tvrdením, že povinnosti stanovené v článkoch 11 a 17 služobného poriadku sa počas výpovednej doby neuplatňovali, len opakuje tvrdenia, ktoré uviedol vo svojej žalobe, ako aj vo svojej replike v prvostupňovom konaní, teda tvrdenia, ktoré Všeobecný súd zamietol. V každom prípade z judikatúry vyplýva, že služobné povinnosti sa na dotknutú osobu vzťahujú aj počas pracovného voľna z osobných dôvodov, takže to isté platí aj pre výpovednú dobu.
Posúdenie Súdnym dvorom
26
Pokiaľ ide v prvom rade o tvrdenie odvolateľa týkajúce sa údajného skreslenia, ktorého sa mal dopustiť Všeobecný súd v bodoch 3 a 78 napadnutého rozsudku, treba pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora z článku 256 ods. 1 druhého pododseku ZFEÚ a článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie vyplýva, že len Všeobecný súd má ako jediný právomoc jednak zistiť skutkový stav, okrem prípadu, ak by vecná nesprávnosť jeho zistení vyplývala z dokumentov v spise, ktoré mu boli predložené, a jednak tento skutkový stav posúdiť. To znamená, že posúdenie skutkového stavu, s výnimkou prípadu skreslenia dôkazov predložených v konaní pred Všeobecným súdom, nepredstavuje právnu otázku, ktorá ako taká podlieha preskúmaniu Súdnym dvorom (rozsudok z 25. apríla 2024, NS/Parlament, C‑218/23 P, EU:C:2024:358, bod 58 a citovaná judikatúra).
27
O takéto skreslenie ide vtedy, ak sa posudzovanie existujúcich dôkazov javí ako zjavne nesprávne alebo zjavne v rozpore s ich znením bez toho, aby sa poukázalo na nové dôkazy. Toto skreslenie však musí zjavne vyplývať z dokumentov v spise bez toho, aby bolo potrebné vykonať nové posúdenie skutkového stavu a dôkazov. Okrem toho, ak sa odvolateľ dovoláva skreslenia dôkazov, musí presne označiť dôkazy, ktoré Všeobecný súd skreslil, a preukázať chyby v jeho analýze, ktoré viedli Všeobecný súd pri posúdení k takémuto skresleniu (rozsudky z 27. apríla 2023, Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro a i./Komisia, C‑549/21 P, EU:C:2023:340, bod 73, ako aj citovaná judikatúra, a z 11. januára 2024, Foz/Rada, C‑524/22 P, EU:C:2024:23, bod 38, ako aj citovaná judikatúra).
28
V prejednávanej veci treba zdôrazniť, že Všeobecný súd v bodoch 3 a 78 napadnutého rozsudku odkazuje na e‑mail z 13. júna 2013, ktorým FRA informovala odvolateľa o svojom rozhodnutí ukončiť jeho pracovnú zmluvu. Ako Všeobecný súd konštatoval v bode 2 napadnutého rozsudku a ako pripúšťa samotný odvolateľ, z tohto e‑mailu výslovne vyplýva, že riaditeľ FRA ho požiadal, aby počas výpovednej doby nechodil na svoje pracovisko.
29
Odvolateľ neuvádza žiadne tvrdenie, ktoré by mohlo preukázať vecnú nesprávnosť výkladu tohto e‑mailu Všeobecným súdom. Odvolateľ totiž nevysvetľuje s požadovanou jasnosťou a presnosťou, v čom Všeobecný súd skreslil obsah uvedeného e‑mailu, keď v bodoch 3 a 78 napadnutého rozsudku konštatoval, že počas výpovednej doby bol odvolateľ zbavený svojej povinnosti poskytovať svoje služby a nachádzať sa v priestoroch FRA. Tento argument preto treba zamietnuť ako nedôvodný.
30
V druhom rade, pokiaľ ide o tvrdenie založené na údajnom nesprávnom právnom posúdení, ktoré spočívalo v tom, že Všeobecný súd nesprávne konštatoval, že výpovedná doba sa má kvalifikovať ako „bežný pracovný čas“, v bodoch 77 až 80 a 154 napadnutého rozsudku tento súd v podstate konštatoval, že počas desaťmesačnej výpovednej doby, ktorú bol odvolateľ povinný dodržiavať, síce bol oslobodený od povinnosti vykonávať prácu vyplývajúcu z jeho pracovnej zmluvy a nachádzať sa v priestoroch FRA, avšak naďalej podliehal právam a povinnostiam vyplývajúcim zo služobného poriadku, najmä povinnostiam lojálnosti a mlčanlivosti.
31
V tejto súvislosti z článku 47 písm. c) bodu i) PZOZ vyplýva, že okrem zániku v prípade úmrtia, pracovný pomer dočasných zamestnancov zaniká v prípade zmlúv uzatvorených na dobu neurčitú na konci výpovednej doby ustanovenej v zmluve a táto výpovedná doba nesmie byť kratšia ako jeden mesiac za každý dokončený rok služobného pomeru, pričom najkratšia výpovedná doba je tri mesiace a najdlhšia je 10 mesiacov.
32
Z toho vyplýva, že dočasný zamestnanec nestráca počas výpovednej doby postavenie zamestnanca Únie, a teda naďalej podlieha povinnostiam, ktoré má každý úradník Únie, pokiaľ nie je výslovne stanovené inak (pozri analogicky rozsudok zo 6. marca 2001, Connolly/Komisia, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, bod 69).
33
Všeobecný súd sa teda nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 77, 79 a 154 napadnutého rozsudku rozhodol, že odvolateľ mal počas výpovednej doby pred skončením jeho pracovnej zmluvy s FRA naďalej postavenie zamestnanca Únie, na ktorého sa vzťahujú práva a povinnosti vyplývajúce zo služobného poriadku.
34
Konkrétne, pokiaľ ide o tvrdenie, že Všeobecný súd nesprávne konštatoval, že povinnosti lojálnosti a mlčanlivosti, vyplývajúce v tomto poradí z článkov 11 a 17 služobného poriadku, sa uplatňujú počas výpovednej doby, treba zdôrazniť, že na rozdiel od toho, čo tvrdí odvolateľ, zo štruktúry, kontextu alebo účelu týchto článkov nevyplýva nič, čo by nasvedčovalo, že v prípade neexistencie osobitných ustanovení by na účely svojho uplatnenia uvedené články vyžadovali, aby bol zamestnanec alebo úradník Únie v „aktívnom“ postavení, v ktorom je povinný vykonávať svoje pracovné povinnosti, takže tieto články by sa prestali uplatňovať od okamihu, keď začne plynúť výpovedná doba.
35
Na jednej strane, pokiaľ ide o článok 11 služobného poriadku, povinnosť lojálnosti, ktorá je v ňom stanovená, platí prinajmenšom počas obdobia, v ktorom má dotknutá osoba postavenie úradníka alebo zamestnanca, pretože táto povinnosť je určená predovšetkým na zachovanie vzťahu dôvery, ktorý musí existovať medzi ňou a príslušnou inštitúciou Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. marca 2001, Connolly/Komisia, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, bod 44).
36
Na druhej strane, pokiaľ ide o povinnosť mlčanlivosti, ktorá v súlade s článkom 17 prvým odsekom služobného poriadku ukladá každému úradníkovi alebo zamestnancovi Únie povinnosť zdržať sa akéhokoľvek nepovoleného zverejnenia informácií, ktoré mu boli oznámené pri výkone jeho služby, pokiaľ tieto informácie už neboli zverejnené alebo nie sú prístupné verejnosti, stačí uviesť, že z druhého odseku tohto ustanovenia vyplýva, že takýto úradník alebo zamestnanec má túto povinnosť aj po odchode zo zamestnania.
37
Táto zásada sa teda a fortiori vzťahuje na výpovednú dobu, ktorá prípadne predchádza skončeniu služobného pomeru úradníka alebo iného zamestnanca Únie.
38
Tieto úvahy nemožno spochybniť tvrdeniami odvolateľa založenými na tom, že v prejednávanej veci mu riaditeľ FRA počas výpovednej doby nariadil, aby nevykonával svoje pracovné úlohy, a zakázal mu vstup do priestorov agentúry, čo malo za následok, že s ním jeho zamestnávateľ počas tohto obdobia nezaobchádzal ako so zamestnancom.
39
V tejto súvislosti je nutné konštatovať, že hoci článok 47 písm. c) bod i) PZOZ výslovne neupravuje, že pracovné podmienky zamestnanca, ktorého zmluva bola vypovedaná, môžu byť počas výpovednej doby predmetom úprav, takže sa predpokladá, že táto výpovedná lehota predstavuje bežný pracovný čas, zároveň platí, že inštitúcie, orgány, úrady a agentúry Únie disponujú širokou mierou voľnej úvahy pri organizácii svojich služieb a pri prideľovaní úloh svojim zamestnancov, avšak pod podmienkou, že toto prideľovanie sa uskutočňuje v záujme služby a že rešpektuje rovnocennosť pracovných miest, a to sa týka aj zamestnancov, ktorí sú vo výpovednej dobe.
40
Rozhodnutie oslobodiť dočasného zamestnanca, ktorého pracovná zmluva bola ukončená, od jeho povinnosti vykonávať prácu vyplývajúcu z tejto zmluvy a zakázať mu pohybovať sa v priestoroch inštitúcie alebo orgánu Únie, pod ktorý počas výpovednej lehoty spadá, preto v zásade môže predstavovať opatrenie prijaté v záujme služby a na rozdiel od toho, čo v podstate tvrdí odvolateľ, nemusí nevyhnutne vylúčiť možnosť kvalifikovať túto výpovednú dobu ako „bežný pracovný čas“.
41
Za týchto podmienok sa Všeobecný súd nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 80 napadnutého rozsudku konštatoval, že skutočnosť, že počas výpovednej doby bol odvolateľ oslobodený od povinnosti vykonávať svoju prácu a nemohol sa nachádzať v priestoroch FRA, ho v prejednávanej veci nemohla oslobodiť od povinnosti lojálnosti a mlčanlivosti, ktoré mu ukladajú články 11 a 17 služobného poriadku, takže argumentácia odvolateľa v tejto súvislosti sa musí považovať za nedôvodnú.
42
Preto treba prvý odvolací dôvod, druhú časť tretieho odvolacieho dôvodu a piaty odvolací dôvod zamietnuť ako nedôvodné.
O druhom odvolacom dôvode, ako aj o prvej a tretej časti tretieho odvolacieho dôvodu
Argumentácia účastníkov konania
43
Druhým odvolacím dôvodom, ako aj prvou a treťou časťou tretieho odvolacieho dôvodu, ktoré treba preskúmať spoločne, odvolateľ vytýka Všeobecnému súdu, že sa v bodoch 49 až 84 napadnutého rozsudku dopustil viacerých nesprávnych právnych posúdení a zjavne nesprávnych posúdení, ako aj skreslenia dôkazov v rámci svojho posúdenia prvého a druhého dôvodu protiprávnosti, ktoré sa týkajú začatia administratívneho vyšetrovania a rozšírenia jeho rozsahu, a že v tejto súvislosti neposkytol dostatočné odôvodnenie.
44
Všeobecný súd po prvé údajne skreslil dôkazy a dopustil sa nesprávneho právneho posúdenia, keď konštatoval, že rozhodnutie o začatí administratívneho vyšetrovania zahŕňa sporné e‑maily, teda aj e‑mail z 5. marca 2014, hoci toto rozhodnutie sa týkalo len e‑mailu z 9. októbra 2014. Odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd nepreskúmal jeho argumentáciu založenú na tom, že uvedené rozhodnutie sa týkalo úniku jediného dokumentu, a to dokumentu pripojeného k e‑mailu z 9. októbra 2014, a nie obsahu e‑mailu z 5. marca 2014. V tejto súvislosti tvrdí, že Všeobecný súd nezohľadnil jednak znenie tohto rozhodnutia a jednak kontext, do ktorého patrí. Rovnako v bodoch 52 až 61 napadnutého rozsudku sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri výklade rozsahu rozhodnutia o rozšírení administratívneho vyšetrovania, keď nezohľadnil ani jeho výslovnú formuláciu, ani kontext, do ktorého patrí, najmä požiadavky vyplývajúce z nariadenia č. 45/2001, a znenie výroku rozhodnutia o vymenovaní vyšetrovacieho výboru.
45
Po druhé odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd vo svojej analýze dostatočne nerozlíšil medzi začatím správneho vyšetrovania a rozšírením jeho rozsahu. Odvolateľ síce pripúšťa, že ako vyplýva z bodu 66 napadnutého rozsudku, druhý dôvod protiprávnosti úzko súvisí s prvým, domnieva sa však, že pokiaľ ide o tento prvý dôvod, rozhodnutie o začatí administratívneho vyšetrovania sa týkalo úniku jediného dokumentu, kým právna otázka formulovaná v rámci druhého dôvodu protiprávnosti spočívala v tom, či dôkazy, ktorými FRA disponovala v čase začatia administratívneho vyšetrovania, spĺňali podmienky na to, aby sa považovali za dôkaz prima facie potrebný na začatie administratívneho vyšetrovania. Všeobecný súd preto dostatočne nerozlišoval medzi spornými e‑mailmi a neuviedol, že e‑mail z 9. októbra 2014, ktorý bol ako jediný pôvodne uvedený pri začatí administratívneho vyšetrovania, možno považovať za takýto dôkaz prima facie.
46
Po tretie Všeobecný súd skreslil dôkazy, poskytol nedostatočné odôvodnenie a dopustil sa nesprávneho právneho posúdenia, keď na rozdiel od toho, čo vyplýva z mimoriadne širokej formulácie rozhodnutia o rozšírení administratívneho vyšetrovania prijatého v marci 2016, konštatoval, že tvrdenie odvolateľa, podľa ktorého FRA začala „impulzívne vyhľadávať“ alebo „loviť informácie“ v jeho neprospech, predstavuje iba tvrdenie, ktoré nebolo podložené nijakým konkrétnym dôkazom.
47
FRA namieta neprípustnosť druhého odvolacieho dôvodu, ako aj prvej a tretej časti tretieho odvolacieho dôvodu, pričom tvrdí, že odvolateľ sa obmedzuje na spochybnenie skutkových zistení Všeobecného súdu, a dodáva, že jeho argumentácia je v každom prípade zjavne nedôvodná.
Posúdenie Súdnym dvorom
48
Po prvé, keďže odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd skreslil dôkazy tým, že nesprávne vyložil rozhodnutia týkajúce sa začatia administratívneho vyšetrovania, treba pripomenúť, že hoci skreslenie dôkazov môže spočívať vo výklade dokumentu, ktorý je v rozpore s jeho obsahom, na účely dokázania takéhoto skreslenia nestačí preukázať, že tento dokument bolo možné vykladať aj inak, než ho vyložil Všeobecný súd. V tejto súvislosti je nevyhnutné preukázať, že Všeobecný súd išiel zjavne nad rámec primeraného posúdenia tohto dokumentu najmä tým, že tento dokument vykladal v rozpore s jeho znením (rozsudok z 23. marca 2023, PV/Komisia, C‑640/20 P, EU:C:2023:232, bod 134).
49
V prejednávanej veci treba na jednej strane poznamenať, že zo samotného znenia výroku rozhodnutia o začatí administratívneho vyšetrovania, ako je uvedené v bode 50 napadnutého rozsudku, ktorý nebol v rámci tohto odvolania spochybnený, vyplýva, že zámerom tohto vyšetrovania bolo zistiť skutočnosti a okolnosti, za ktorých mal odvolateľ k dispozícii interné dokumenty FRA, hoci od 14. júna 2013 už nemal k takýmto dokumentom prístup. Na druhej strane rozhodnutím o rozšírení administratívneho vyšetrovania FRA rozhodla v zmysle znenia tohto rozhodnutia, ako je uvedené v bode 53 napadnutého rozsudku, ktorý tiež nebol v rámci tohto odvolania spochybnený, rozšíriť rozsah tohto vyšetrovania tak z časového, ako aj osobného hľadiska, aby sa vzťahovalo aj na externých aktérov a bývalých zamestnancov FRA, na účely určenia zúčastnených osôb a identifikácie zdrojov úniku.
50
Konštatovanie Všeobecného súdu uvedené v bodoch 51, 55 a 58 napadnutého rozsudku, že rozhodnutia týkajúce sa začatia administratívneho vyšetrovania boli formulované dostatočne široko na to, aby mohli byť považované za rozhodnutia zahŕňajúce všetky otázky súvisiace so sporným únikom, takže toto vyšetrovanie sa nevyhnutne mohlo vzťahovať na akýkoľvek iný dokument, ktorý mohol byť predmetom neoprávneného zverejnenia súvisiaceho so spornými e‑mailmi, konkrétne na e‑mail z 9. októbra 2014, ako aj na e‑mail z 5. marca 2014, sa preto vzhľadom na znenie a kontext týchto dokumentov nezdá byť zjavne nesprávne.
51
Argumentáciu založenú na skreslení rozhodnutí týkajúcich sa začatia administratívneho vyšetrovania treba preto zamietnuť ako nedôvodnú.
52
Pokiaľ ide po druhé o argumentáciu týkajúcu sa toho, že Všeobecný súd v bodoch 64 až 85 napadnutého rozsudku dostatočne nerozlišoval medzi začatím administratívneho vyšetrovania a rozšírením jeho rozsahu, keďže e‑mail z 5. marca 2014 nemohol predstavovať dôkaz prima facie umožňujúci začatie administratívneho vyšetrovania, treba pripomenúť, ako vyplýva z judikatúry citovanej v bode 26 tohto rozsudku, že v rámci odvolania Súdny dvor nemá právomoc zisťovať skutkový stav a v zásade ani skúmať dôkazy, o ktoré Všeobecný súd oprel svoje skutkové zistenia.
53
Pokiaľ totiž tieto dôkazy boli získané riadne a boli rešpektované všeobecné právne zásady a procesné pravidlá uplatniteľné v oblasti dôkazného bremena a dokazovania, jedine Všeobecnému súdu prislúcha posúdiť hodnotu, ktorú treba priznať dôkazom, ktoré mu boli predložené, s výnimkou prípadu ich skreslenia (rozsudok z 11. januára 2024, Foz/Rada, C‑524/22 P, EU:C:2024:23, bod 37 a citovaná judikatúra).
54
Svojou argumentáciou zhrnutou v bode 45 tohto rozsudku sa odvolateľ v skutočnosti snaží dosiahnuť, aby Súdny dvor opätovne preskúmal dôkazy predložené v prvostupňovom konaní a analyzované v napadnutom rozsudku, a to bez toho, aby namietal ich skreslenie Všeobecným súdom, čo z dôvodov uvedených v predchádzajúcom bode prekračuje právomoc Súdneho dvora.
55
Túto argumentáciu treba preto zamietnuť ako neprípustnú.
56
Napokon po tretie odvolateľ vytýka Všeobecnému súdu, že v bode 85 napadnutého rozsudku nesprávne konštatoval, že tvrdenie, podľa ktorého FRA začala v marci 2016 „impulzívne vyhľadávať“ alebo „loviť informácie“, vychádzalo iba z tvrdenia, ktoré nebolo podporené nijakým konkrétnym dôkazom.
57
V tejto súvislosti treba konštatovať, že argumentácia uvedená na podporu tejto výhrady neumožňuje preukázať, že konštatovania Všeobecného súdu v uvedenom bode napadnutého rozsudku sa zakladajú na skreslení dôkazov predložených v prvostupňovom konaní, keďže cieľom tejto argumentácie je v skutočnosti spochybniť nezávislé posúdenie skutkového stavu, ktoré Všeobecný súd na tento účel vykonal.
58
V súlade s judikatúrou pripomenutou v bode 26 tohto rozsudku preto treba túto argumentáciu zamietnuť ako neprípustnú.
59
Druhý odvolací dôvod, ako aj prvú a tretiu časť tretieho odvolacieho dôvodu treba preto zamietnuť ako sčasti neprípustné a sčasti nedôvodné.
O štvrtom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
60
Štvrtým odvolacím dôvodom odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd sa v bodoch 145 až 149 napadnutého rozsudku dopustil nesprávneho právneho posúdenia, poskytol nedostatočné odôvodnenie a vykonal neúplné preskúmanie žaloby v prvostupňovom konaní.
61
Odvolateľ sa predovšetkým domnieva, že Všeobecný súd v bode 146 napadnutého rozsudku nesprávne usúdil, že článok 25 druhý odsek služobného poriadku sa týka povinnosti odôvodnenia, najmä pokiaľ ide o rozhodnutia spôsobujúce ujmu úradníkovi Únie. Ďalej tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď dospel k záveru, že sa nemôže legitímne dovolávať porušenia článku 3 prílohy IX k služobnému poriadku z dôvodu, že rozhodnutie o ukončení administratívneho vyšetrovania nebolo odôvodnené. Okrem toho Všeobecný súd neuviedol dôvod, pre ktorý odvolateľ nemohol poukazovať na článok 41 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).
62
Napokon Všeobecný súd preskúmal len čiastočne piaty dôvod protiprávnosti a v bode 149 napadnutého rozsudku z právneho hľadiska dostatočne neodôvodnil svoje rozhodnutie, podľa ktorého nebolo potrebné preskúmať ostatné tvrdenia, ktoré odvolateľ v tejto súvislosti uviedol, najmä pokiaľ ide o údajné porušenie zásady právnej istoty.
63
Podľa odvolateľa FRA tým, že ukončila administratívne vyšetrovanie bez toho, aby si zvolila konkrétnu možnosť, porušila zásadu právnej istoty. Výkon práva na náhradu škody spôsobenej úradníkovi alebo zamestnancovi Únie, proti ktorému neexistujú nijaké usvedčujúce dôkazy, ako je stanovené v článku 29 prílohy IX k služobnému poriadku, totiž podlieha tomu, že menovací orgán sa rozhodne zvoliť riešenie uvedené v článku 3 písm. a) prílohy IX k služobnému poriadku. V prejednávanej veci FRA tým, že si nezvolila jedno z riešení uvedených v tomto článku 3, obišla toto ustanovenie, ako aj článok 29 prílohy IX k služobnému poriadku a významne zbavila tieto ustanovenia zmyslu a akéhokoľvek účinku. FRA z tohto dôvodu porušila zásadu právnej istoty, keďže odvolateľ mal legitímny záujem na uplatnení práv, ktoré mu priznáva článok 29 prílohy IX k služobného poriadku v spojení s jeho článkom 3.
64
FRA namieta neprípustnosť štvrtého odvolacieho dôvodu a dodáva, že je v každom prípade zjavne nedôvodný.
65
V prvom rade pripomína, že v súlade s článkom 41 ods. 2 písm. a) Charty sa písmeno c) tohto ustanovenia vzťahuje len na rozhodnutia, ktoré sa ich adresáta nepriaznivo dotýkajú. Podľa FRA však Všeobecný súd v bodoch 145 a 147 napadnutého rozsudku správne rozhodol, že rozhodnutie o zastavení disciplinárneho konania bez prijatia ďalších opatrení nepredstavuje akt negatívne ovplyvňujúci dotknutú osobu a že v tejto súvislosti poskytol dostatočné odôvodnenie.
66
V druhom rade na rozdiel od toho, čo tvrdí odvolateľ, rozhodnutie o uzavretí administratívneho vyšetrovania bez prijatia ďalších opatrení neporušuje zásadu právnej istoty.
67
V treťom rade FRA uvádza, že aj keby sa v prejednávanej veci Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď konštatoval, že rozhodnutie o definitívnom ukončení vyšetrovania malo byť odôvodnené, neprinieslo by to odvolateľovi nijaký prospech. Odvolateľ teda nemôže mať legitímny záujem na tom, aby kritizoval rozhodnutie, ktorým bolo bez prijatia ďalších opatrení uzavreté administratívne vyšetrovanie týkajúce sa jeho osoby, z dôvodu jeho nedostatočného odôvodnenia.
Posúdenie Súdnym dvorom
68
Treba pripomenúť, že podľa článku 25 druhého odseku druhej vety služobného poriadku každé individuálne rozhodnutie prijaté v súlade so služobným poriadkom a „negatívne ovplyvňujúce“ dotknutého úradníka musí byť odôvodnené. Cieľom tejto povinnosti odôvodniť akt, ktorý má negatívny účinok, je jednak poskytnúť dotknutej osobe dostatočné informácie na posúdenie toho, či je akt dôvodný alebo či má prípadne vady umožňujúce napadnúť jeho zákonnosť, a jednak umožniť súdu vykonať v tejto súvislosti preskúmanie [uznesenie z 23. júla 2019, UC/Parlament, C‑196/19 P, EU:C:2019:653, bod 5 (stanovisko, ktoré predniesol generálny advokát Saugmandsgaard Øe, bod 6 a citovaná judikatúra)].
69
V prejednávanej veci Všeobecný súd dospel v bodoch 147 a 148 napadnutého rozsudku bez toho, aby sa vyjadril k ostatným tvrdeniam uvádzaným odvolateľom v tejto súvislosti, k záveru, že odvolateľ sa nemôže legitímne odvolávať na porušenie článku 3 prílohy IX k služobnému poriadku založené na tom, že rozhodnutie o zastavení administratívneho vyšetrovania bez prijatia ďalších opatrení nebolo odôvodnené, pretože takéto rozhodnutie nepredstavuje v zmysle článkov 90 a 91 služobného poriadku „akt, ktorý má negatívny účinok“.
70
Preto treba najskôr preskúmať, či uvedené rozhodnutie, ktorým sa končí administratívne vyšetrovanie, predstavuje akt, ktorý má negatívny účinok v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku.
71
V súlade s týmto ustanovením každá osoba, ktorá spadá do pôsobnosti služobného poriadku, môže predložiť menovaciemu orgánu sťažnosť na akt, ktorý má na ňu negatívny účinok. Článok 91 ods. 1 služobného poriadku spresňuje, že Súdny dvor má právomoc v každom spore medzi Úniou a jednou z týchto osôb, pokiaľ ide o zákonnosť aktu negatívne ovplyvňujúceho túto osobu v zmysle uvedeného článku 90 ods. 2 Tieto ustanovenia sa uplatňujú analogicky na žaloby ostatných zamestnancov podľa článku 117 PZOZ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. decembra 2022, Picard/Komisia, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, bod 94).
72
Podľa judikatúry Súdneho dvora v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku majú negatívne účinky len akty alebo opatrenia, ktoré vyvolávajú záväzné právne účinky spôsobilé ovplyvniť priamo a bezprostredne záujmy navrhovateľa tým, že významným spôsobom menia jeho právne postavenie (rozsudok z 15. decembra 2022, Picard/Komisia, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, bod 95 a citovaná judikatúra).
73
Na účely stanovenia, či napadnutý akt vyvoláva takéto účinky, treba vychádzať z podstaty tohto aktu a posúdiť tieto účinky vzhľadom na objektívne kritériá, akými je obsah tohto aktu, a prípadne zohľadniť kontext, v akom bol tento akt prijatý, ako aj právomoci inštitúcie, ktorá je jeho autorom (rozsudok z 15. decembra 2022, Picard/Komisia, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, bod 96 a citovaná judikatúra).
74
Pojem „akt, ktorý má negatívny účinok“ v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku sa totiž má vykladať extenzívne a má sa chápať ako akýkoľvek akt, ktorý môže priamo ovplyvniť konkrétnu právnu situáciu (pozri analogicky rozsudok z 21. decembra 2023, Scuola europea di Varese, C‑431/22, EU:C:2023:1021, bod 64).
75
Článok 3 prílohy IX služobného poriadku, ktorý upravuje postup menovacieho orgánu na konci fázy administratívneho vyšetrovania, ktoré bolo v prejednávanej veci uzavreté bez prijatia ďalších opatrení, uvádza taxatívne tri možnosti, ktoré má tento orgán k dispozícii na základe správy z administratívneho vyšetrovania. Z jasného a jednoznačného znenia tohto článku totiž vyplýva, že menovací orgán môže po tom, čo dotknutému úradníkovi Únie oznámil všetky dokumenty obsiahnuté v spise a po jeho vypočutí, po prvé rozhodnúť, že voči nemu neexistujú usvedčujúce dôkazy, a v takom prípade ho o tom musí písomne informovať. Po druhé aj v prípade porušenia alebo údajného porušenia povinností, o ktoré ide, môže menovací orgán rozhodnúť, že sa nemá prijať disciplinárne opatrenie, a prípadne môže dotknutú osobu iba napomenúť. Po tretie, ak úradník alebo bývalý úradník úmyselne alebo z nedbanlivosti porušil svoje povinnosti vyplývajúce zo služobného poriadku, menovací orgán môže rozhodnúť o začatí disciplinárneho konania a prípadne o postúpení veci disciplinárnej komisii (rozsudok z dnešného dňa, C‑587/21 P, DD/FRA, bod 36).
76
Pokiaľ však rozhodnutie o zastavení konania bez prijatia ďalších opatrení môže predstavovať rozhodnutie, podľa ktorého sa menovací orgán domnieva, že proti dotknutej osobe v zmysle článku 3 písm. a) prílohy IX k služobnému poriadku neexistujú usvedčujúce dôkazy, treba uviesť, že takéto rozhodnutie zahŕňa zmenu jej právnej situácie tým, že jej priznáva určité práva.
77
Na jednej strane, ako vyplýva z článku 29 prílohy IX k služobnému poriadku v spojení s článkom 1 ods. 3 a článkom 2 ods. 1 tejto prílohy, ak voči dotknutej osobe neexistujú nijaké usvedčujúce dôkazy, táto osoba by prípadne mohla mať právo na náhradu škody prostredníctvom vhodného uverejnenia rozhodnutia menovacieho orgánu.
78
Na druhej strane podľa článku 1 ods. 3 prílohy IX služobného poriadku v spojení s článkom 2 ods. 1 tejto prílohy ak proti úradníkovi, ktorý bol obvinený, neexistujú nijaké usvedčujúce dôkazy, príslušné vyšetrovanie sa uzavrie bez prijatia ďalších opatrení, na základe rozhodnutia menovacieho orgánu, ktorý o tom písomne informuje úradníka, pričom ten môže požiadať, aby toto rozhodnutie bolo vložené do jeho osobného spisu.
79
Rozhodnutie o uzavretí administratívneho vyšetrovania bez prijatia ďalších opatrení, ktoré sa týkalo úradníka alebo zamestnanca Únie, treba preto považovať za akt, ktorý môže priamo ovplyvniť jeho právnu situáciu, a teda za „akt, ktorý má negatívny účinok“ v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku, a fortiori, ak formulácia tohto aktu a kontext, do ktorého patrí, neumožňujú, ako v prejednávanej veci, s dostatočnou istotou konštatovať, že voči tomuto úradníkovi alebo tomuto zamestnancovi neexistujú v zmysle článku 3 prílohy IX služobného poriadku nijaké usvedčujúce dôkazy. Odvolateľ musí mať možnosť presne sa oboznámiť s konkrétnymi dôvodmi, pre ktoré bolo ukončené správne konanie, ktoré sa ho týka, inak by bol zbavený účinnej súdnej ochrany, ktorá by mu umožnila uplatniť si práva vyplývajúce pre neho zo služobného poriadku.
80
Vzhľadom na tieto skutočnosti sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 147 a 148 napadnutého rozsudku rozhodol, že rozhodnutie FRA ukončiť správne konanie voči odvolateľovi bez prijatia ďalších opatrení nepredstavuje akt, ktorý má negatívny účinok, takže žalobca sa nemohol legitímne dovolávať porušenia článku 3 prílohy IX k služobnému poriadku z dôvodu, že uvedené rozhodnutie nebolo odôvodnené.
81
Preto treba štvrtému odvolaciemu dôvodu vyhovieť a zrušiť napadnutý rozsudok v rozsahu, v akom Všeobecný súd zamietol piaty dôvod protiprávnosti uvádzaný odvolateľom.
O šiestom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
82
Svojím šiestym odvolacím dôvodom odvolateľ v podstate vytýka Všeobecnému súdu, že sa v bodoch 169 až 173 napadnutého rozsudku dopustil viacerých nesprávnych právnych posúdení a vykonal neúplné preskúmanie jeho tvrdení na podporu ôsmeho dôvodu protiprávnosti. Okrem toho Všeobecný súd v tejto súvislosti nesplnil svoju povinnosť odôvodnenia.
83
V prvej časti svojho šiesteho odvolacieho dôvodu odvolateľ tvrdí, že pochybenia, ktorých sa dopustil Všeobecný súd v rámci svojho posúdenia prvého a druhého dôvodu protiprávnosti, majú vplyv na jeho posúdenie ôsmeho dôvodu protiprávnosti, takže argumentácia odvolateľa sa čiastočne prekrýva s argumentáciou uvedenou na podporu prvých dvoch odvolacích dôvodov. V tejto súvislosti odvolateľ v podstate tvrdí, že Všeobecný súd z právneho hľadiska dostatočne neodôvodnil svoje rozhodnutie, podľa ktorého článok 4 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 45/2001 nebol v prejednávanej veci porušený. Podľa odvolateľa bol však Všeobecný súd tiež povinný preskúmať, či administratívne vyšetrovanie dodržalo požiadavky v oblasti ochrany osobných údajov.
84
V druhej časti svojho šiesteho odvolacieho dôvodu odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne usúdil, že vzhľadom na skutočnosť, že administratívne vyšetrovanie bolo začaté na základe dostatočných dôkazov, odvolateľ sa nemohol účinne dovolávať porušenia nariadenia č. 45/2001. Podľa odvolateľa však začatie a vedenie administratívneho vyšetrovania, ako aj všetky neskoršie akty vyplývajúce z administratívneho vyšetrovania boli v rozpore s nariadením č. 45/2001. FRA mala totiž k dispozícii osobné údaje týkajúce sa odvolateľa, ktoré sa nachádzali v sporných e‑mailoch ako prílohy žiadosti o prístup k dokumentom tretej osoby, a rozhodla sa ďalej spracovať tieto údaje spôsobom nezlučiteľným s týmto účelom. V tejto súvislosti odvolateľ vytýka Všeobecnému súdu, že nerozhodol o týchto tvrdeniach, ktoré predložil v rámci svojich pripomienok z 15. februára 2021 k odpovediam FRA na otázky Všeobecného súdu.
85
FRA namieta zjavnú neprípustnosť šiesteho odvolacieho dôvodu. Tento odvolací dôvod je v každom prípade nedôvodný. V podstate uvádza, že odvolateľ sa obmedzuje na zopakovanie tvrdení, ktoré uviedol v prvostupňovom konaní.
Posúdenie Súdnym dvorom
86
V súlade s judikatúrou citovanou v bode 26 tohto rozsudku treba ako neprípustné hneď od začiatku zamietnuť tvrdenia uvedené v prvej časti šiesteho odvolacieho dôvodu, ktorými odvolateľ v podstate tvrdí, že nijaký právny základ neodôvodňoval zahrnutie e‑mailu z 9. októbra 2014 do administratívneho vyšetrovania, a teda existenciu „dôkazov prima facie“ na účely začatia tohto vyšetrovania, a spochybňuje tak posúdenie skutkového stavu vykonané Všeobecným súdom bez toho, aby namietal akékoľvek skreslenie tohto skutkového stavu.
87
Pokiaľ ide o údajný nedostatok odôvodnenia napadnutého rozsudku v tejto súvislosti, treba pripomenúť, že z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že povinnosť odôvodnenia nezaväzuje Všeobecný súd vypracovať odôvodnenie, ktoré by vyčerpávajúcim spôsobom rozoberalo jednotlivo všetky úvahy vyjadrené účastníkmi sporu, čo znamená, že odôvodnenie Všeobecného súdu môže byť implicitné pod podmienkou, že umožní dotknutým osobám oboznámiť sa s dôvodmi, pre ktoré Všeobecný súd neuznal ich tvrdenia, a poskytne Súdnemu dvoru dostatok podkladov, aby mohol vykonať svoje preskúmanie (rozsudok z 9. novembra 2023, XC/Komisia, C‑527/21 P, EU:C:2023:850, bod 99 a citovaná judikatúra).
88
V prejednávanej veci Všeobecný súd po tom, čo v bode 170 napadnutého rozsudku konštatoval, že tvrdenia odvolateľa týkajúce sa údajného porušenia článku 4 ods. 1 písm. a) a článku 5 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 45/2001 zo strany FRA pri začatí administratívneho vyšetrovania úzko súviseli s tvrdeniami, ktoré uviedol na podporu existencie druhého dôvodu protiprávnosti, v bodoch 171 až 173 tohto rozsudku rozhodol, že z analýzy vykonanej v rámci tohto druhého dôvodu protiprávnosti vyplýva, že administratívne vyšetrovanie týkajúce sa odvolateľa bolo začaté na základe dostatočných dôkazov o porušení služobných povinností v súlade s článkom 86 ods. 2 služobného poriadku. Za týchto okolností Všeobecný súd v podstate usúdil, že tvrdenia odvolateľa, ktorými vytýkal FRA porušenie ustanovení nariadenia č. 45/2001, treba zamietnuť z dôvodu, že vychádzali z nesprávneho predpokladu.
89
Toto odôvodnenie je teda dostatočné na to, aby umožnilo odvolateľovi pochopiť dôvody, pre ktoré bola jeho argumentácia odmietnutá a Súdnemu dvoru vykonať jeho preskúmanie. Nedostatok odôvodnenia uvádzaný odvolateľom treba teda zamietnuť ako nedôvodný.
90
Z toho vyplýva, že prvá časť šiesteho odvolacieho dôvodu sa musí zamietnuť.
91
Pokiaľ ide o druhú časť šiesteho odvolacieho dôvodu, stačí v prvom rade uviesť, že vzhľadom na to, že tvrdenia na podporu uvedenej časti treba chápať tak, že Všeobecný súd nepreskúmal argumentáciu odvolateľa predstavujúcu rozšírenie argumentácie, ktorú uviedol na podporu ôsmeho dôvodu protiprávnosti, založeného na porušení článku 4 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 45/2001, pričom ide o rozšírenie, ku ktorému odvolateľ pristúpil v rámci svojich pripomienok z 15. februára 2021, z bodu 88 tohto rozsudku vyplýva, že Všeobecný súd tým, že v bodoch 172 a 173 napadnutého rozsudku rozhodol, že FRA začala administratívne vyšetrovanie riadne, konštatoval implicitne, ale nevyhnutne, že osobné údaje odvolateľa uvedené v sporných e‑mailoch boli spracované zákonným spôsobom v súlade s týmto ustanovením. Všeobecnému súdu preto nemožno vytýkať, že v tejto súvislosti porušil povinnosť odôvodnenia.
92
V druhom rade, pokiaľ ide o údajné nesprávne právne posúdenie založené na porušení článku 4 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 45/2001 z dôvodu, že Všeobecný súd nezohľadnil skutočnosť, že sporné e‑maily obsahujúce osobné údaje týkajúce sa odvolateľa boli FRA doručené omylom, a teda neboli získané legálne, stačí pripomenúť, že v práve Únie platí zásada slobodného predkladania dôkazov, takže účastníci konania majú v zásade možnosť predkladať na preukázanie určitej skutočnosti dôkazy akejkoľvek povahy (rozsudok z 10. septembra 2020, Hamas/Rada, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, bod 73).
93
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 4 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 45/2001 stanovuje, že osobné údaje musia byť spracované spravodlivo a zákonne. Z tohto ustanovenia však nemožno v rozpore s tvrdením odvolateľa vyvodiť, že predstavuje vyjadrenie všeobecnejšieho pravidla, ktoré by v prejednávanej veci bránilo FRA použiť v rámci administratívneho vyšetrovania informácie, ktoré tomuto subjektu poskytla tretia osoba, len z dôvodu, že tieto informácie boli získané na iné účely a že k ich poskytnutiu tomuto orgánu došlo omylom.
94
Za týchto podmienok treba druhú časť šiesteho odvolacieho dôvodu považovať za nedôvodnú.
95
Preto treba šiesty odvolací dôvod zamietnuť v celom jeho rozsahu.
O siedmom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
96
V siedmom odvolacom dôvode odvolateľ v podstate tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia vo svojej analýze uvedenej v bodoch 223 až 229 napadnutého rozsudku, keď odmietol jeho tvrdenia týkajúce sa údajného psychického obťažovania ako nejasne formulované. V podstate tvrdí, že tretí a štvrtý dôvod protiprávnosti, ktoré Všeobecný súd považoval za preukázané v súvislosti s FRA v bodoch 98, 111 a 139 napadnutého rozsudku, sa týkajú administratívneho vyšetrovania a spĺňajú kritériá vyplývajúce z judikatúry, ktoré musí nevhodné konanie spĺňať, aby mohlo byť kvalifikované ako obťažovanie. Preto ich v rozpore s tým, čo vyplýva z bodu 227 napadnutého rozsudku, nemožno považovať za súčasť bežného priebehu administratívneho vyšetrovania.
97
FRA spochybňuje argumentáciu odvolateľa. V podstate tvrdí, že siedmy odvolací dôvod je zjavne neprípustný a v každom prípade nedôvodný, keďže odvolateľ sa obmedzuje na spochybnenie posúdenia dôkazov Všeobecným súdom uvedených v prvostupňovom konaní.
Posúdenie Súdnym dvorom
98
Siedmym odvolacím dôvodom, ktorý smeruje proti bodom 223 až 229 napadnutého rozsudku, odvolateľ v podstate tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď usúdil, že napriek skutočnosti, že v bodoch 98, 111 a 139 napadnutého rozsudku konštatoval, že tretí a štvrtý dôvod protiprávnosti možno skutočne vytýkať FRA, nepostačuje to na preukázanie existencie psychického obťažovania, ktorého bol odvolateľ obeťou v rámci administratívneho vyšetrovania.
99
V tejto súvislosti treba uviesť, že táto úvaha Všeobecného súdu je založená na jeho nezávislom posúdení skutkových okolností a dôkazov týkajúcich sa závažnosti tretieho a štvrtého dôvodu protiprávnosti, ktoré boli uznané za preukázané a dopustila sa ich FRA. Všeobecný súd teda v bodoch 227 až 229 napadnutého rozsudku rozhodol, že tieto dôvody protiprávnosti nemohli ani spoločne a pri absencii iných dôkazov predložených odvolateľom predstavovať psychické obťažovanie v zmysle článku 12a služobného poriadku.
100
Odvolateľ Všeobecnému súdu nepredložil nijaký konkrétny právny argument, ktorým by mohol preukázať, ako Všeobecný súd najmä v bode 228 napadnutého rozsudku tým, že nezohľadnil judikatúru uvedenú v bodoch 223 až 225 napadnutého rozsudku, týkajúcu sa pojmu „psychické obťažovanie“ v zmysle článku 12a služobného poriadku, nesprávne právne kvalifikoval skutkový stav.
101
Zdá sa teda, že pod zámienkou údajného nesprávneho právneho posúdenia sa odvolateľ v skutočnosti snaží dosiahnuť, aby Súdny dvor iba opätovne preskúmal skutkové okolnosti, ktoré uviedol na podporu svojej žaloby v prvostupňovom konaní, bez toho, aby namietal skreslenie týchto dôkazov Všeobecným súdom, čo v súlade s judikatúrou citovanou v bode 26 tohto rozsudku nepatrí do právomoci Súdneho dvora.
102
S prihliadnutím na všetky tieto úvahy treba siedmy odvolací dôvod zamietnuť ako neprípustný.
O ôsmom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
103
Ôsmym odvolacím dôvodom odvolateľ vytýka Všeobecnému súdu, že v bodoch 237 a 240 až 242 napadnutého rozsudku nesprávne vyložil judikatúru uplatniteľnú v oblasti mimozmluvnej zodpovednosti Únie, konkrétne pokiaľ ide o dôkazy, ktoré treba predložiť na preukázanie existencie nemajetkovej ujmy. S odkazom na judikatúru Všeobecného súdu tvrdí, že predloženie dôkazu sa nevyhnutne nepovažuje za podmienku uznania nemajetkovej ujmy a že stačí, aby odvolateľ preukázal, že konanie vytýkané dotknutej inštitúcii, úradu alebo agentúre Únie mu mohlo takúto ujmu spôsobiť. Okrem toho odvolateľ uvádza, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že existencia ujmy a príčinnej súvislosti nemusí byť presne preukázaná v prípade nemajetkovej ujmy, a že ich možno vyvodiť aj z povahy pochybenia a z okolností.
104
Ďalej odvolateľ uvádza, že napadnutý rozsudok neobsahuje nijaké dôvody, pre ktoré by mu neposkytnutie všetkých požadovaných dokumentov zo strany FRA a jej odmietnutie uznať svoje protiprávne konanie počas konania pred podaním žaloby nemohlo spôsobiť stres, úzkosť a pocit nespravodlivosti.
105
Odvolateľ napokon tvrdí, že došlo k porušeniu článku 47 Charty zakotvujúceho právo na účinnú súdnu ochranu z dôvodu, že mu Všeobecný súd nepriznal náhradu nemajetkovej ujmy, ktorú utrpel, napriek uznaniu protiprávností, ktorých sa dopustila FRA počas administratívneho vyšetrovania. Podľa odvolateľa ho odôvodnenie Všeobecného súdu zbavuje účinného prostriedku nápravy umožňujúceho nahradiť ujmu spojenú s týmto druhom protiprávností.
106
FRA sa domnieva, že tvrdenia, ktorými odvolateľ kritizuje bod 242 napadnutého rozsudku, sú na jednej strane zjavne nedôvodné, keďže odvolateľ sa tak obmedzuje na zopakovanie tvrdení uvedených v bode 134 jeho žaloby na prvom stupni, a na druhej strane v rozsahu, v akom tvrdí, že utrpel nemajetkovú ujmu, zjavne neprípustné.
107
Pokiaľ ide o tvrdenie odvolateľa založené na údajnom porušení článku 47 Charty, táto agentúra tvrdí, že právo na účinný prostriedok nápravy sa týka prístupu k spravodlivosti, ale neposkytuje žiadnu záruku úspechu. Okrem toho FRA uvádza, že právo Únie nezbavuje odvolateľa jeho dôkaznej povinnosti a neumožňuje, aby sa návrhu na náhradu údajnej nemajetkovej ujmy vyhovelo, ak je založený len na špekulácii.
Posúdenie Súdnym dvorom
108
Podľa judikatúry Súdneho dvora môže v prípade každej inštitúcie alebo úradu či agentúry Únie vzniknúť zodpovednosť za jej konanie, ak sú splnené podmienky týkajúce sa protiprávnosti tohto konania, existencie škody a príčinnej súvislosti medzi týmto konaním a uvádzanou škodou (rozsudky zo 4. júna 2020, Schokker/EASA, C‑310/19 P, EU:C:2020:435, bod 54, a z 2. júna 2022, EM/Parlament, C‑299/21 P, EU:C:2022:429, bod 122).
109
Pokiaľ ide o podmienky týkajúce sa existencie škody a príčinnej súvislosti, môže táto zodpovednosť vzniknúť len vtedy, ak odvolateľ naozaj utrpel skutočnú a určitú škodu a ak škoda vyplýva dostatočne priamo z údajnej protiprávnosti dotknutého konania. Odvolateľovi prináleží, aby súdu Únie predložil dôkazy s cieľom preukázať existenciu a rozsah škody, na ktorú poukazuje, ako aj existenciu dostatočne priamej príčinnej súvislosti medzi touto protiprávnosťou a uvádzanou škodou (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. marca 2024Kočner/Europol, C‑755/21 P, EU:C:2024:202, bod 135, ako aj citovanú judikatúru).
110
V tejto súvislosti tiež z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že predloženie dôkazu sa nevyhnutne nepovažuje za podmienku uznania nemajetkovej ujmy. Prináleží však navrhovateľovi, aby preukázal prinajmenšom to, že konanie vytýkané dotknutej inštitúcii mu mohlo spôsobiť takúto ujmu (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2009, SELEX Sistemi Integrati/Komisia, C‑481/07 P, EU:C:2009:461, bod 38).
111
Z toho vyplýva, že aj v prípade neexistencie dôkazov, ktoré by mohli preukázať existenciu a rozsah nemajetkovej ujmy, môže byť podmienka týkajúca sa existencie takejto ujmy splnená, ak odvolateľ preukáže, že nemajetková ujma nevyhnutne vyplýva z namietaného konania.
112
Pokiaľ ide v tejto veci o existenciu nemajetkovej ujmy založenej na štvrtom dôvode protiprávnosti vyplývajúceho z neprimeranej dĺžky správneho konania, treba konštatovať, že vzhľadom na to, že Všeobecný súd v rámci svojho nezávislého posúdenia skutkového stavu dospel k záveru, že existenciu tejto ujmy nemožno predpokladať, keďže predtým, ako bol odvolateľ informovaný o tomto vyšetrovaní, nemohol byť vystavený riziku stresu alebo úzkosti, kým po tom, čo bol informovaný, konanie prebehlo v primeranej lehote, v bodoch 234 až 236 napadnutého rozsudku mohol oprávnene rozhodnúť, že v súlade s judikatúrou uvedenou v bode 110 tohto rozsudku bolo úlohou odvolateľa predložiť dôkazy preukazujúce úroveň stresu a úzkosti, ktorá presahuje rámec toho, čo by bolo prijateľné v rámci správneho konania, čo však neurobil.
113
Naopak, pokiaľ ide o ďalšie dve protiprávne konania, ktoré Všeobecný súd v bodoch 89 až 111 napadnutého rozsudku považoval za dôvodné v rámci preskúmania tretieho dôvodu protiprávnosti, a to jednak porušenie povinnosti včas informovať odvolateľa o existencii administratívneho vyšetrovania, ktoré bolo voči nemu vedené, a jednak neposkytnutie dokumentov, ktoré priamo súviseli s tvrdeniami vznesenými proti nemu, Všeobecný súd v bodoch 237 a 238 tohto rozsudku konštatoval, že samotná skutočnosť, že odvolateľ poukazoval na protiprávne konania pripísateľné FRA v priebehu administratívneho vyšetrovania, ktoré poškodili jeho dôstojnosť a integritu, a na ich osobitne škodlivú povahu spočívajúcu v tom, že ho po psychologickej stránke hlboko zranili, bola nedostatočná na preukázanie skutočnej a určitej povahy nemajetkovej ujmy, ktorú odvolateľ údajne utrpel z tohto dôvodu, keďže nepredložil ani najmenší dôkaz na podporu svojich tvrdení.
114
Týmito dôvodmi však Všeobecný súd v rozpore s judikatúrou pripomenutou v bode 110 tohto rozsudku nepreukázal, že porušenie povinnosti včas informovať o existencii administratívneho vyšetrovania a neposkytnutie dokumentov priamo súvisiacich s tvrdeniami vznesenými voči odvolateľovi nemohli samy osebe spôsobiť údajnú ujmu, a to stres, úzkosť a pocit nespravodlivosti.
115
Z vyššie uvedeného vyplýva, že v bodoch 237 a 238 napadnutého rozsudku sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď usúdil, že odvolateľ nepreukázal skutočnú a určitú povahu nemajetkovej ujmy, ktorú údajne utrpel z dôvodu porušenia povinnosti včas informovať o existencii administratívneho vyšetrovania a z dôvodu neposkytnutia dokumentov priamo súvisiacich s tvrdeniami, ktoré boli proti nemu vznesené, len preto, že nepredložil dôkazy na podporu svojho návrhu na náhradu škody.
116
Preto treba vyhovieť ôsmemu odvolaciemu dôvodu a zrušiť napadnutý rozsudok v rozsahu, v akom Všeobecný súd zamietol návrhy na náhradu škody uvedené v žalobe, pokiaľ smerovali k náhrade ujmy, ktorá bola odvolateľovi údajne spôsobená protiprávnym konaním uvedeným v rámci tretieho dôvodu protiprávnosti.
O vrátení veci Všeobecnému súdu
117
V súlade s článkom 61 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie ak je odvolanie dôvodné, Súdny dvor zruší rozhodnutie Všeobecného súdu. V danej veci môže vydať konečný rozsudok sám, ak to stav konania dovoľuje, alebo môže vec vrátiť na rozhodnutie Všeobecného súdu.
118
V prejednávanej veci z bodov 230 a 231 napadnutého rozsudku vyplýva, že vzhľadom na to, že Všeobecný súd vyhovel žalobným dôvodom v prvostupňovom konaní týkajúcim sa tretieho a štvrtého dôvodu protiprávnosti, v bodoch 232 až 243 tohto rozsudku rozhodol len o údajnej ujme vyplývajúcej z protiprávneho konania, na ktoré sa vzťahujú tieto dôvody protiprávnosti, a to jednak z neprimeranej dĺžky správneho konania a z porušenia povinnosti včas informovať o existencii administratívneho vyšetrovania, a jednak z neposkytnutia dokumentov priamo súvisiacich s tvrdeniami vznesenými voči odvolateľovi.
119
Ako však bolo konštatované v bode 80 tohto rozsudku, Všeobecný súd sa v bodoch 147 až 148 napadnutého rozsudku dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v podstate rozhodol, že rozhodnutie FRA ukončiť správne konanie bez prijatia ďalších opatrení vo vzťahu k odvolateľovi nebolo aktom, ktorý by na neho mohol mať negatívny účinok, takže nebolo potrebné meritórne preskúmať jeho argumentáciu týkajúcu sa piateho dôvodu protiprávnosti založeného na nedostatku odôvodnenia tohto rozhodnutia ani overiť, či boli v prejednávanej veci splnené ostatné podmienky, ktoré sú kumulatívne nevyhnutné na vznik mimozmluvnej zodpovednosti Únie.
120
Za týchto podmienok Súdny dvor usúdil, že tento spor týkajúci sa návrhu na náhradu nemajetkovej ujmy, ktorú odvolateľ údajne utrpel z dôvodu protiprávneho konania uvedeného na podporu piateho dôvodu protiprávnosti formulovaného v jeho žalobe v prvostupňovom konaní, neumožňuje rozhodnúť vo veci a že je potrebné vrátiť vec Všeobecnému súdu, aby mohol meritórne preskúmať tento dôvod protiprávnosti.
121
Rovnako bude úlohou Všeobecného súdu preskúmať, či protiprávne konania, ktoré považoval za preukázané v rámci tretieho dôvodu protiprávnosti v žalobe na prvom stupni, mohli spôsobiť nemajetkovú ujmu uvádzanú odvolateľom.
O trovách
122
Vzhľadom na to, že vec sa vracia Všeobecnému súdu, o trovách tohto odvolacieho konania sa rozhodne neskôr.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:
1.
Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 21. decembra 2021, DD/FRA (T‑703/19, EU:T:2021:923), sa zrušuje v rozsahu, v akom na jednej strane zamietol piaty dôvod protiprávnosti uvedený DD a na druhej strane zamietol ako nedôvodné návrhy na náhradu škody uvedené v žalobe a týkajúce sa tretieho dôvodu protiprávnosti v rozsahu, v akom sa vzťahovali na náhradu ujmy, ktorú odvolateľ utrpel v dôsledku porušenia povinnosti zo strany Agentúry Európskej únie pre základné práva (FRA) včas ho informovať o existencii administratívneho vyšetrovania vedeného proti nemu a v dôsledku neposkytnutia dokumentov priamo súvisiacich s obvineniami vznesenými proti nemu.
2.
V zostávajúcej časti sa odvolanie zamieta.
3.
Vec sa vracia Všeobecnému súdu Európskej únie, aby tento súd rozhodol o žalobe v prvostupňovom konaní, pokiaľ ide po prvé o piaty dôvod protiprávnosti, ktorý na podporu tejto žaloby uviedol DD a po druhé o existenciu nemajetkovej ujmy, na ktorú DD poukázal v rámci tretieho dôvodu protiprávnosti vzhľadom na porušenie povinnosti zo strany Agentúry Európskej únie pre základné práva (FRA) informovať ho včas o existencii administratívneho vyšetrovania proti nemu, ako aj vzhľadom na nepredloženie dokumentov priamo súvisiacich s obvineniami vznesenými proti nemu.
4.
O trovách konania sa rozhodne neskôr.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.