ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇAz 9. novembra 1995 (*)„Dovoz častí a náhradných dielov na letecké dopravné prostriedky“Vo veci T‑346/94_France-aviation,
spoločnosť podľa francúzskeho práva, so sídlom v Châteaufort
(Francúzsko), v zastúpení: Jean-Claude Cavaillé, advokát
advokátskej komory v Lyone, s adresou na doručovanie
v Luxemburgu, Guy Arendt, 62, avenue Guillaume_žalobkyňa_protiKomisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení:
Richard Wainwright, hlavný právny poradca, a Jean-Francis
Pasquier, štátny úradník detašovaný pri Komisii, splnomocnení
zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu, kancelária
Carlos Gómez de la Cruz, člen právneho servisu, Centre Wagner,
Kirchberg_žalovanej_ktorej
predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie REM 4/94
z 18. júla 1994, ktorým bolo rozhodnuté na základe žiadosti
Francúzskej republiky, že vrátenie dovozného cla nebolo oprávnené
v prípade žalobkyne_SÚD PRVÉHO STUPŇAEURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (prvá komora)v zložení: vo funkcii predsedu komory H. Kirschner, sudcovia A. Kalogeropoulos a V. Tiili_tajomník: H. Jung_so zreteľom na písomnú časť konania a po ústnej časti konania z 27. septembra 1995_vyhlásil tentoRozsudok Právny rámec a skutkový základ sporu1        Žalobkyňa,
ktorej hlavnou činnosťou je údržba ľahkých civilných alebo vojenských
leteckých dopravných prostriedkov, dováža od roku 1980 časti
a náhradné diely na letecké dopravné prostriedky. Dovážaný
tovar podlieha rôznym sadzbám spoločného colného sadzobníka
v závislosti od toho, či sú určené na civilné (v tom prípade
sú od cla oslobodené), alebo vojenské použitie (v tom prípade
podliehajú clu).2        Medzi
účastníkmi nie je spor o tom, že pri dovoze väčšiny predmetných
dielov nie je žalobkyňa schopná vopred stanoviť ich konečné určenie, t.
j. či budú použité na civilné alebo vojenské prístroje. Z tohto
dôvodu nikdy nedostala a ani nežiadala na predmetné diely povolenie
podľa článku 3 ods. 1 nariadenia Komisie (EHS) č. 4142/87
z 9. decembra 1987, ktoré určuje podmienky povolenia
preferenčného colného režimu pre určité tovary na základe ich zvláštneho
konečného určenia [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES
L 387, s. 81, ďalej len „nariadenie č. 4142/87“), ktoré
by predstavovalo podmienku na dovoz týchto dielov s oslobodením od
cla na základe ich civilného použitia.3        Francúzska
colná správa najprv súhlasila s tým, aby všetky diely dovážané
žalobkyňou boli deklarované ako „civilné“ nezávisle od ich konečného
určenia za podmienky, že clo za tie diely, ktoré boli využité na
vojenské ciele, a teda podliehali clu, bolo pravidelne spätne
vyrovnané.4        Zo
spisu vyplýva, že francúzska colná správa oznámila v roku 1988
žalobkyni, že prax dovážania dielov s oslobodením od cla
a následného vyrovnávania dlžného cla sa jej nezdá dostačujúca.
Pripomenula jej svoj záväzok prijatý na začiatku toho istého roku
vybudovať súkromný colný sklad riadený elektronicky, čo by umožnilo
žalobkyni deklarovať každý diel ako určený na vojenské alebo civilné
použitie pri výbere zo skladu. Podľa nariadenia (EHS) č. 2503/88
Rady z 25. júla 1988 o colných skladoch [neoficiálny preklad]
(Ú. v. ES L 225, s. 1) je colný sklad určený okrem
iného na pomoc obchodníkom, ktorí nepoznajú alebo nechcú dočasne
stanoviť určenie tovaru.5        Listom
z 26. decembra 1988 žiadala žalobkyňa o otvorenie
takéhoto súkromného colného skladu v jej priestoroch na letisku.
O rok bez toho, aby bola vybavená táto žiadosť, francúzska colná
správa listom z 28. novembra 1989 potvrdila uplatnenie metódy
dodatočnej úhrady sumy cla, ktorá bola používaná v predchádzajúcich
rokoch, s tým, že „vzhľadom na ťažkosti, ktoré sprevádzali....
vytvorenie zvláštneho súkromného colného skladu, nebude pri tejto
príležitosti uložená žiadna pokuta“.6        Listom
z 25. júna 1991 sa žalobkyňa znova obrátila na príslušný
colný úrad s opätovnou požiadavkou otvoriť súkromný colný sklad.
V liste z 2. októbra 1991 zdôraznil regionálny riaditeľ
colnej správy problémy spojené s touto otázkou a so zmenou
pravidiel vzťahujúcich sa na colné sklady. Nakoniec listom zo
16. apríla 1992 regionálny riaditeľ colnej správy oznámil
žalobkyni, že má povolenie prevádzkovať požadovaný colný sklad. Po zmene
až dovtedy príslušného colného úradu jej ten istý riaditeľ zaslal
listom z 20. októbra 1992 dodatok k udelenému povoleniu.
Colný sklad bol zriadený až 1. januára 1993, pričom žalobkyňa
odôvodňovala oneskorenie vyššie popísanými „administratívnymi
zdržaniami“.7        Pred
tým, 12. júna 1990, informoval príslušný colný úrad žalobkyňu, že
výhoda prednostného colného vybavovania, ktorú až dovtedy požívala, jej
bude odobratá počnúc 1. júlom 1990 z dôvodu, že nerešpektovala svoj
záväzok zriadiť v roku 1990 už uvedený colný sklad. Z toho
dôvodu musela žalobkyňa dať všetok svoj tovar do voľného obehu
a zaplatiť ihneď príslušné clo vrátane cla za výrobky, ktoré mali
byť neskôr použité na „civilné“ účely. Uvedený list obsahuje
v tomto kontexte toto oznámenie: „Od teraz budete musieť na konci
účtovného obdobia predložiť žiadosť o vrátenie cla za diely
leteckých dopravných prostriedkov, ktoré boli použité na civilné účely.“8        Na
prvú žiadosť o vrátenie cla podanú žalobkyňou v októbri 1991
jej regionálny riaditeľ colnej správy odpovedal listom
z 23. decembra 1991, že „vrátenie cla bolo v zásade
odsúhlasené“ s upresnením, že ešte bude treba doložiť niekoľko
dôkazných materiálov potrebných na kontrolu príslušným úradom. Následne
žalobkyňa podala 12. júla 1993 na colnej správe žiadosť
o vrátenie cla, ktoré zaplatila v rokoch 1990, 1991
a 1992 za dovoz dielov, ktoré boli v konečnom dôsledku
namontované na civilné lietadlá. Požadovaná suma, ktorá bola upresnená
až neskôr, predstavovala 1 610 338 FRF. Ani táto suma, ani
spôsob, ktorým bola vypočítaná, neboli spochybnené francúzskou
administratívou alebo Komisiou.9        Listom
zo 4. januára 1994 upozornilo Generálne riaditeľstvo ciel
a nepriamych daní žalobkyňu na to, že v čase, keď boli
predmetné dovozy uvoľnené pre spotrebu, nemala povolenie potrebné na
požívanie zvýhodneného colného režimu na základe konečného určenia,
preto clo, ktoré uhradila, bola povinná zaplatiť v súlade
s nariadením č. 4142/87. Zároveň ju informovala, že vzhľadom
na zvláštne okolnosti prípadu postúpila žiadosť o vrátenie cla
Komisii Európskych spoločenstiev podľa článku 13 ods. 1 nariadenia
Rady (EHS) č. 1430/79 z 2. júla 1979 o vrátení alebo
odpustení cla pri vývoze alebo dovoze [neoficiálny preklad]
(Ú. v. ES L 175, s. 1), ktoré vo svojom znení
vyplývajúcom z nariadenia Rady (EHS) č. 3069/86 zo
7. októbra 1986, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie
č. 1430/79 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 286, s. 1, ďalej len „článok 13“), znie takto:„Dovozné
clo môže byť vrátené alebo odpustené v zvláštnych prípadoch, iných
ako tých, ktoré sú popísané v častiach A až D, ktoré
vyplývajú z okolností, v ktorých nedošlo zo strany dotknutej
osoby k obchádzaniu zákona alebo hrubej nedbalosti...“ [neoficiálny preklad]10      Listom
zo 4. februára 1994 odovzdal francúzsky minister financií prípad
žalobkyne Komisii v súlade s procesnými pravidlami stanovenými
v článku 905 nariadenia Komisie (EHS) č. 2454/93
z 2. júla 1993, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (EHS)
č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva
(Ú. v. ES L 302, 1992, s. 1; Mim. vyd. 02/006,
s. 3). Toto ustanovenie sa nachádza v kapitole, v ktorej
sú vymenované niektoré špeciálne typové situácie, v ktorých sa
považujú podmienky na vrátenie cla za splnené alebo vylúčené podľa
zákona. Ak sa vnútroštátne orgány ocitnú v takejto situácii, majú
právomoc rozhodnúť, či udelia vrátenie cla, alebo nie. Naopak, ak nie sú
schopné takto rozhodnúť a k žiadosti sú priložené dôkazy,
ktoré by mohli odôvodniť právo na vrátenie cla, vnútroštátne orgány
musia odovzdať prípad Komisii, pričom spis zaslaný Komisii musí
obsahovať všetky dokumenty potrebné na dôkladné preskúmanie predloženého
prípadu.11      Ak
sa ukáže, že informácie predložené členským štátom Komisii sú
nedostačujúce, Komisia môže požadovať zaslanie doplňujúcich
informatívnych materiálov. Po porade so skupinou expertov, ktorá sa
skladá zo zástupcov všetkých členských štátov, ktorí sa stretnú
v rámci výboru s cieľom posúdiť príslušný prípad, Komisia
rozhodne o tom, či špeciálna situácia, ktorá sa posudzuje,
oprávňuje vrátenie alebo odpustenie (článok 907). Príslušný členský štát
musí byť informovaný o tomto rozhodnutí a na jeho základe
orgány členského štátu rozhodnú o žiadosti dotknutej osoby (článok
908).12      Francúzsky
minister financií priložil k svojmu listu zo 4. februára 1994
spis, v ktorom bol na dvoch stranách popísaný prípad žalobkyne
v období od roku 1990 až do roku 1992, bez popisu colného režimu,
ktorý sa uplatnil pred rokom 1990, bez zmeny tohto režimu nariadenej
v júli 1990, bez korešpondencie, ktorú si vymenila s colnou
správou v súvislosti s prípadným vrátením cla a zriadením
colného skladu. Spis popisoval okrem iného tieto skutočnosti:–        žalobkyňa
nebola schopná v čase dovozu tovaru určiť, ktoré diely budú
použité na civilné a ktoré na vojenské prístroje, čo bolo dôvodom
nepodania žiadosti o priznanie preferenčného režimu na základe
zvláštneho určenia_–        žalobkyňa
dávala svoj tovar do voľného obehu a uhrádzala príslušné clo, aj
keď mohla byť od neho v rámci tohto režimu oslobodená_–        od
roku 1993 žalobkyňa umiestňuje na odporúčanie colnej správy svoj
dovážaný tovar do colného skladu.Medzi
účtovnými a colnými dokumentmi priloženými k uvedenému spisu
bol aj list, ktorý zaslala žalobkyňa 12. júla 1993 na Generálne
riaditeľstvo ciel a nepriamych daní, v ktorom popisovala
odňatie zvýhodneného colného režimu, ktorý dovtedy požívala, od
1. júla 1990, zriadenie colného skladu od 1. januára 1993,
ktoré bolo zdržané rôznymi zmenami príslušnej legislatívy, a súhlas
francúzskych úradov s tým, že môže žiadať vrátenie zaplateného cla
za roky 1990, 1991 a 1992, ktorý jej bol daný.13      V spise
odovzdanom 4. februára 1994 navrhovala francúzska administratíva
priznať vrátenie zaplateného cla za diely, ktoré boli použité na
„civilné“ účely. Žalobkyňa ich vlastne nemohla rozoznať vopred, pretože
išlo o tie isté diely, nezávisle od typu prístroja. Žalobkyňa
uprednostnila hromadný dovoz pred dovážaním jednotlivých dielov na účel
dosiahnutia vyššej efektivity. Predmetné diely boli nakoniec využité
v súlade s režimom zvláštneho konečného určenia. Francúzska
administratíva vyjadrila názor, že „žiadna nedbanlivosť alebo
obchádzanie zákona sa tejto spoločnosti nedá vyčítať“.14      Po
žiadosti Komisie doplnil minister spis v máji 1994 zaslaním
číselných údajov a kópie colného vyhlásenia.15      Na
základe uvedeného spisu a po konzultácii skupiny expertov zloženej
podľa platných predpisov prijala Komisia 18. júla 1994 na základe
článku 13 ods. 1 rozhodnutie REM 4/94, podľa ktorého v tomto
prípade nie je opodstatnené vrátiť clo z týchto dôvodov:–        žiadna
z podmienok stanovených nariadením č. 4142/87 pre udelenie
preferenčného colného režimu pri dovoze na základe konečného určenia
tovaru nebola žalobkyňou dodržaná, najmä získanie predbežného povolenia,
ktoré nemá spätnú účinnosť_–        nedodržanie predpisov nepredstavuje zvláštnu situáciu v zmysle článku 13_–        dovozov bolo viac a chyba sa opakovala_–        žalobkyňa sa dopustila hrubej nedbalosti.16      Toto
rozhodnutie bolo oznámené Komisiou francúzskej administratíve, ktorá
listom z 13. augusta 1994 informovala žalobkyňu
o rozhodnutí a o jeho podstatných dôvodoch. Ako vyplýva
z pečiatky na tomto liste, list bol prijatý 23. augusta 1994
v priestoroch žalobkyne. Konanie17      Za
týchto okolností podala žalobkyňa túto žalobu, ktorá bola doručená do
kancelárie Súdu prvého stupňa Súdu prvého stupňa 18. októbra 1994.18      Písomné
konanie prebehlo bežným spôsobom. Rozhodnutím Súdu prvého stupňa
z 9. marca 1995 po vypočutí účastníkov konania bol prípad
pridelený prvej komore zloženej z troch sudcov. Na základe správy
sudcu spravodajcu rozhodol Súd prvého stupňa (prvá komora)
o otvorení ústnej časti konania bez predbežného dokazovania. Prijal
však niekoľko opatrení na zabezpečenie priebehu konania. Účastníci
konania boli vypočutí na pojednávaní 27. septembra 1995. Na záver
pojednávania predseda komory ukončil ústnu časť konania. Návrhy účastníkov konania19      Žalobkyňa navrhuje, aby Súd prvého stupňa:–        zrušil
rozhodnutie Komisie REM 4/94 z 18. júla 1994 adresované
Francúzskej republike, Generálnemu riaditeľstvu ciel a nepriamych
daní_–        vyhlásil
za v zásade dôvodnú žiadosť o vrátenie ciel predloženú
prostredníctvom Generálneho riaditeľstva ciel a nepriamych daní za
podmienky, že Generálne riaditeľstvo preverí výšku cla_–        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.20      Komisia navrhuje, aby Súd:–        zamietol žalobu_–        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania. O návrhu na zrušenie rozhodnutia21      Na
podporu svojho návrhu na zrušenie rozhodnutia žalobkyňa predkladá tri
dôvody spočívajúce v porušení zásady kontradiktórnosti tým, že
nemohla uplatniť svoje tvrdenia pred Komisiou, v porušení zásady
legitímnej dôvery tým, že napadnuté rozhodnutie nezohľadnilo dôveru,
ktorú mohla žalobkyňa legitímne nadobudnúť na základe informácií od
francúzskej colnej správy týkajúcich sa vrátenia zaplateného cla,
a v chybnom výklade pojmu „zvláštna situácia“ podľa článku 13
tak, že Komisia zjavne nepreskúmala jej reálnu situáciu s ohľadom
na všetky možnosti opačného rozhodnutia. Súd považuje za potrebné
preskúmať najskôr namietané porušenie zásady kontradiktórnosti. O dôvode založenom na porušení zásady kontradiktórnosti Tvrdenia účastníkov konania22      Žalobkyňa
zdôrazňuje, že zásada kontradiktórnosti nevyhnutná na ochranu práv na
obhajobu „uznaného ako jednej zo základných zásad práva Spoločenstva“ je
pravidlom so všeobecnou pôsobnosťou, podľa ktorého adresáti rozhodnutí
verejnej moci, ktoré ovplyvnia v podstatnej miere ich záujmy, musia
mať možnosť účinne vyjadriť svoj názor (rozsudky Súdneho dvora
z 23. októbra 1974, Transocean Marine Paint/Komisia, 17/74,
Zb. s 1063, bod 15, a Michelin/Komisia, 322/81, Zb.
s 3461, bod 7). Zásada kontradiktórnosti sa neuplatňuje len
v konaniach, ktoré môžu skončiť uvalením sankcií, ale aj
v konaniach, ktorých výsledok môže mať pre podniky nepriaznivé
následky, ako v tomto prípade.23      Žalobkyňa
opakuje, že nemohla uplatniť svoje stanovisko ani pred Komisiou, ani
pred skupinou expertov. V tomto kontexte zdôrazňuje, že porušenie
zásady kontradiktórnosti viedlo Komisiu v tomto prípade
k chybnej analýze a uplatneniu nariadenia č. 4142/87,
ktoré vôbec nezodpovedali jej reálnej situácii. V skutočnosti
francúzska colná správa v spise odovzdanom Komisii nepopísala svoju
vlastnú úlohu pri udalostiach, ktoré viedli k žiadosti
o vrátenie cla. Z tohto dôvodu bola žalobkyňa zbavená
príležitosti uplatniť podstatné tvrdenia na obranu svojho prípadu pred
Komisiou a pred skupinou expertov.24      Komisia,
pripustiac dôležitosť zásady kontradiktórnosti, sa odvoláva na
judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej proces prijímania rozhodnutí
o vrátení cla, „ktorý pozostáva z viacerých etáp,
z ktorých sa niektoré odohrávajú na vnútroštátnej úrovni (podanie
žiadosti podnikom, prvé preskúmanie colnou správou) a niektoré na
úrovni Spoločenstva (predloženie žiadosti Komisii, preskúmanie spisu
Výborom pre oslobodenie od ciel, konzultácia skupiny expertov,
rozhodnutie Komisie, oznámenie členskému štátu)“, poskytuje dotknutým
osobám všetky potrebné právne záruky (rozsudky Súdneho dvora
zo 17. marca 1983, Control Data/Komisia, 294/81, Zb.
s. 911; z 13. novembra 1984, Van Gend
& Loos/Komisia, 98/83 a 230/83, Zb. s. 3763,
a zo 6. júla 1993, CT Control (Rotterdam) a JCT
Benelux/Komisia, C‑121/91 a C‑122/91, Zb. s. I‑3873, bod 48].25      Komisia
tvrdí, že v tomto prípade bol celý postup riadne dodržaný
a žalobkyni bolo umožnené predložiť svoje tvrdenia francúzskym
orgánom, ktoré obhajovali jej žiadosť pred Komisiou a skupinou
expertov. Ak francúzske orgány nedali najavo úlohu, ktorú hrali
v tomto prípade, bolo to určite spôsobené tým, že pokladali za
nevhodné spomínať tieto skutočnosti buď preto, že neboli dokázané, alebo
preto, že nemali vplyv na vecné preskúmanie žiadosti. Navyše Komisia
nevidela vzhľadom na spis odovzdaný francúzskymi orgánmi potrebu
požadovať dodatočné informácie, ktoré by aj tak nemohli viesť
k zmene postoja smerom k inému rozhodnutiu.26      Ako
odpoveď na otázku Súdu prvého stupňa týkajúcu sa relevantnosti rozsudku
Súdneho dvora z 21. novembra 1991, Technische Universität
München (C‑269/90 Zb. s  I‑5469), Komisia uviedla, že nie je možné
uplatniť túto judikatúru na tento spor. Otázky, ktoré boli prednesené
pred Komisiou, boli v týchto dvoch prípadoch neporovnateľné: vo
veci Technische Universität München (C‑269/90) išlo o posunutie
technického vyhodnotenia žiadosti o oslobodenie od cla
predpokladaného pre vedecké prístroje na najvhodnejšiu rozhodovaciu
úroveň, keďže vnútroštátne orgány predpokladali, že Komisia za pomoci
členských štátov bola v lepšej pozícii ako oni na vykonanie
technického porovnania a zistenie, či existujú niekde inde
v Európskom spoločenstve podobné prístroje. Naopak, v tomto
prípade, ktorý sa týkal vrátenia colných poplatkov, bola podľa Komisie
úroveň rozhodovacej príslušnosti určená podľa druhu rozhodnutia
a jeho dôsledkov pre vlastné zdroje Spoločenstiev, keďže Komisia
bola príslušná v prípadoch, kde malo byť rozhodnuté
o prípadnom vrátení cla a členský štát si zachoval právomoc,
pokiaľ ide o odmietnutie vrátenia cla. Komisia zopakovala, že
upresnenia, ktoré žalobkyňa pripojila na podporu svojej žaloby, by aj
tak neovplyvnili jej rozhodnutie tak, aby zaujala opačné stanovisko.27      Ako
odpoveď na otázku Súdu prvého stupňa týkajúcu sa režimu osobitného
konečného určenia Komisia pripomenula, že získanie povolenia je
nevyhnutnou podmienkou na priznanie preferenčného režimu. Je samozrejmé,
že v priebehu udeľovania povolenia a hlavne v momente,
keď je tovar uvádzaný do voľného obehu, musí byť ten, kto chce požívať
tieto výhody, schopný určiť tovar, ktorý by mohol podliehať osobitnému
colnému režimu na základe konečného určenia. Pre žalobkyňu by teda
jediným legálnym riešením bolo určiť tento tovar najneskôr pri vyhlásení
o uvedení tovaru do voľného obehu. Bolo predsa zrejmé, že ak
žalobkyňa považovala za nemožné rozdeliť tovar v momente jeho
uvedenia do voľného obehu podľa určenia na civilné a vojenské
účely, získanie predbežného povolenia strácalo akýkoľvek význam. Komisia
z toho vyvodila, že žalobkyňa nemohla v žiadnom prípade, aj
keby chcela, získať povolenie konečného určenia a následne ani
požívať z toho plynúce výhody. Posúdenie Súdom prvého stupňa28      Na
úvod je nutné poznamenať, že konanie, ktorého výsledkom bolo napadnuté
rozhodnutie, malo viacero etáp, z ktorých sa niektoré uskutočnili
na vnútroštátnej úrovni – predloženie žiadosti o vrátenie cla
a dôkazných materiálov žalobkyňou francúzskej colnej správe –
a niektoré na úrovni Spoločenstva – zostavenie spisu francúzskou
colnou správou a jeho odoslanie Komisii, ktorá na základe názoru
skupiny odborníkov neuznala žiadosť o vrátenie cla za dôvodnú.29      V tomto
kontexte Komisia, odvolávajúc sa na už citované rozsudky Control
Data/Komisia, Van Gend & Loos/Komisia a najmä CT Control
(Rotterdam) a JCT Benelux/Komisia, namieta, že právo žalobkyne byť
vypočutá bolo rešpektované, keďže v predmetnom konaní mala možnosť
uplatniť všetky svoje tvrdenia na francúzskych úradoch, a že jej
spis zaslaný týmito úradmi bol k dispozícii tak skupine expertov,
ako aj Komisii.30      V tomto
ohľade Súd konštatuje, že právo žalobkyne byť vypočutá v takom
konaní, aké je predmetom tohto sporu, musí byť zaručené predovšetkým
v rámci vzťahov medzi dotknutou osobou a vnútroštátnou
administratívou. Nariadenie č. 2454/93 predpokladá len kontakt
medzi dotknutou osobou a vnútroštátnou administratívou na jednej
strane a medzi administratívou a Komisiou na strane druhej. Aj
keď táto úprava nepredpokladá priamy styk medzi úradom Komisie
a dotknutou osobou, nevyplýva z nej nutne, že Komisia sa môže
vo všetkých prípadoch, keď má rozhodovať o žiadosti o vrátenie
cla, uspokojiť s informáciami, ktoré jej poskytla vnútroštátna
administratíva. V tomto ohľade stačí uviesť, že článok 905
ods. 2 nariadenia č. 2454/93 stanovuje, že Komisia môže
požiadať o poskytnutie doplňujúcich informácií. Z tohto dôvodu
treba preskúmať, či v danom prípade bola Komisia povinná tieto
informácie žiadať, aby zabezpečila rešpektovanie práva žalobkyne byť
vypočutá, prostredníctvom dodatočných vysvetlení poskytnutých najprv
žalobkyňou vnútroštátnej administratíve a následne odoslaných
Komisii.31      V tomto
kontexte treba zdôrazniť, že tento prípad sa na úrovni skutkového stavu
podstatne odlišuje od prípadov citovaných v bodoch 24 a 29.
V tomto prípade žalobkyňa namieta, že spis, ktorý bol postúpený
vnútroštátnou colnou správou Komisii, nebol úplný, čo nebolo namietané
v žiadnom z citovaných prípadoch. V prípadoch CT Control
(Rotterdam) a JCT Benelux/Komisia žalobcovia súhlasili s tým,
že všetky tvrdenia, ktoré by mohli použiť, boli obsiahnuté v ich
žiadosti o vrátenie cla a že neexistoval žiadny nový prvok,
ktorý nemali možnosť začleniť do svojej argumentácie (bod 49 rozsudku).
V tomto prípade, naopak, žalobkyňa zdôraznila, ako odpoveď na
opatrenia týkajúce sa organizácie konania prijaté Súdom, že sa
nezúčastnila zostavovania spisu, že nemala možnosť doňho nahliadnuť pred
jeho odoslaním a že doňho v skutočnosti nikdy nenahliadla.32      Okrem
toho je nutné pripomenúť, že v už citovanom prípade Technische
Universität München týkajúcom sa udelenia oslobodenia od cla pri dovoze
vedeckého prístroja Súdny dvor rozhodol, že v konaní zahŕňajúcom
komplexné technické vyhodnotenia, má Komisia veľký priestor pre voľné
uváženie, pričom zdôraznil, že zároveň s týmto právom na voľné
uváženie má rešpektovanie záruk poskytovaných právnym poriadkom
Spoločenstva zásadnú dôležitosť a že medzi tieto záruky patrí
predovšetkým právo dotknutého predložiť svoje stanovisko (body 13
a 14 rozsudku). Keďže relevantná právna úprava Spoločenstva
nepredpokladala žiadnu možnosť pre dovozcu vysvetliť Komisii svoje
stanovisko napriek tomu, že informácie z jeho strany
o dovážanom vedeckom prístroji a jeho zamýšľanom použití by
boli veľmi užitočné, Súdny dvor rozhodol, že právo byť vypočutý
v takomto konaní zaručuje dotknutej osobe možnosť aj
v priebehu konania pred Komisiou zaujať stanovisko a predložiť
účelne svoj pohľad na dôležitosť faktov a, ak je to nutné, na
dokumenty, ktoré berie orgán Spoločenstva do úvahy (body 23 až 25).33      Je
potrebné zistiť, či sa úvaha Súdneho dvora vyložená
v predchádzajúcom bode vzťahuje rovnako na konanie pri uplatnení
článku 13 ako v predmetnom prípade. V tomto ohľade Komisia
namietla, určite správne, že pri rozhodovaní o vrátení cla
nevykonáva žiadne „komplexné technické uváženia“. Súd však konštatuje,
že nie zvláštny technický charakter spisu, ale právo Komisie na voľné
uváženie, ktorým disponuje, vyžaduje od Komisie, aby umožnila dotknutej
osobe byť k veci vypočutá.34      Napriek
tomu Súd konštatuje, že Komisia má z viacerých pohľadov pomerne
veľký priestor na voľné uváženie pri aplikácii článku 13, ktorý bol
Súdnym dvorom označený za „všeobecnú doložku o spravodlivom
zaobchádzaní“ (rozsudok z 15. decembra 1983,
Schoellershammer/Komisia, 283/82, Zb. s. 4219, bod 7). Na jednej
strane toto ustanovenie zahŕňa „zvláštne situácie“, ktoré nutne
predpokladajú, že Komisia vezme do úvahy a zváži dôležitosť tých
informácií z množstva právnych a skutkových údajov, ktoré môžu
byť dôležité pre jej konečné rozhodnutie. Na druhej strane musí Komisia
zistiť, nielen či je dotknutá osoba zodpovedná za nedbalosť, ale aj či
išlo o „hrubú nedbalosť“. Nakoniec pred prijatím rozhodnutia je
Komisia povinná konzultovať skupinu expertov podľa článku 907 nariadenia
č. 2454/93, z čoho vyplýva, že má na výber, či bude
rešpektovať názor tejto skupiny, alebo nie. Na základe týchto
skutočností má podľa názoru Súdu prvého stupňa Komisia v rámci
konania pri uplatnení článku 13 aspoň taký priestor na voľné
uváženie, aký jej priznal Súdny dvor vo svojom už citovanom rozsudku
Technische Universität München. Z toho vyplýva, že právo byť
vypočutý musí byť zaručené aj v konaní o vrátení cla.35      Čo
sa týka predmetného sporu, treba skonštatovať, že spis, ktorý bol
zaslaný Komisii francúzskymi úradmi, obsahuje list od žalobkyne
adresovaný francúzskej colnej správe z 12. júla 1993,
v ktorom sa odvoláva na ťažkosti spojené so zriadením jej colného
skladu a na „potvrdenie“ prípadného vrátenia colných poplatkov
zaplatených v rokoch 1990 až 1992. Korešpondencia medzi žalobkyňou
a francúzskou colnou správou týkajúca sa týchto dvoch otázok však
v spise založená nie je. Zdá sa preto, že Komisia prijala sporné
rozhodnutie na základe neúplného spisu.36      Vhodné
je pripomenúť, že francúzske úrady vo svojom sprievodnom liste navrhli,
aby žalobkyni bolo priznané vrátenie cla, vyzdvihujúc, že žalobkyni nie
je možné vyčítať „žiadnu nedbalosť“. V miere, v ktorej sa
Komisia mienila odchýliť od tohto stanoviska a odmietnuť žiadosť
s tým, že žalobkyňa bola dokonca zodpovedná za „hrubú nedbalosť“, –
prívlastok „hrubá“ bol pridaný citovaným nariadením č. 3069/86 zo
7. októbra 1986 – mala povinnosť vyrozumieť o tom žalobkyňu
prostredníctvom francúzskych úradov. Takéto rozhodnutie
o závažnosti nedbalosti zahŕňalo komplexné právne zváženie, ktoré
mohlo byť vykonané len na základe všetkých relevantných skutkových
údajov vrátane rozhodnutí a vyhlásení národnej colnej správy
adresovaných žalobkyni. Súd je toho názoru, že v takomto prípade,
keď Komisia uznala žalobkyňu vinnú z „hrubej nedbalosti“,
zachovanie jej práva byť vypočutá Komisiou bolo ešte dôležitejšie ako
v citovanom prípade Technische Universität München, v ktorom
Súdny dvor vyžadoval, aby bol dovozca vypočutý v priebehu konania
pred Komisiou, pričom vo veci bolo len objektívne technické vyhodnotenie
vedeckého prístroja.37      Navyše
skutočnosť, na ktorú poukázala Komisia, že aj francúzsky člen skupiny
expertov konzultovanej pred vydaním rozhodnutia sa vyslovil proti
vráteniu cla, nie je relevantná. Nebolo dokázané a ani sa
netvrdilo, že tento člen poznal všetky okolnosti prípadu.38      Z toho
vyplýva, že napadnuté rozhodnutie bolo prijaté v správnom konaní,
v ktorom bolo porušené právo žalobkyne byť vypočutá.39      Keďže
Komisia tvrdí, že aj zváženie dodatočných skutočností predložených
žalobkyňou Súdu prvého stupňa by nemohlo ovplyvniť napadnuté
rozhodnutie, je toto tvrdenie, ktorým sa Komisia snaží odmietnuť vplyv
vyššie zistenej procesnej vady na výsledok konania, v ktorom
k nej došlo, treba odmietnuť. Súd sa nemôže postaviť na miesto
správneho orgánu a ani predpovedať výsledok, ku ktorému tento orgán
dospeje na konci nového správneho konania na základe spisu doplneného
francúzskymi úradmi a žalobkyňou. Navyše skupina expertov, ktorú je
Komisia povinná konzultovať na základe článku 907 nariadenia
č. 2454/93 pred tým, ako prijme rozhodnutie, ešte nemala možnosť
zoznámiť sa s takto doplneným spisom a z toho dôvodu ani
možnosť prijať stanovisko s plnou znalosťou faktov.40      Z vyššie
uvedeného vyplýva, že tvrdenie vychádzajúce z porušenia zásady
kontradiktórnosti musí byť uznané. Následne napadnuté rozhodnutie musí
byť zrušené bez toho, aby bolo nutné vyjadriť sa k ostatným návrhom
žalobkyne. O návrhoch na uznanie odôvodnenosti žiadosti o vrátenie cla41      Ako
odpoveď na otázku Súdu prvého stupňa žalobkyňa uviedla, že trvá na
svojom návrhu na uznanie odôvodnenosti žiadosti aj v prípade, že
napadnuté rozhodnutie bude zrušené. V tomto ohľade žalobkyňa
uviedla, že zakladá svoju žiadosť o vrátenie cla zásadne na
legitímnej dôvere, ktorú vložila do uistení zo strany francúzskych
úradov týkajúcich sa vrátenia zaplateného cla. Domnieva sa, že tento
prípad, ktorý nespadá do rámca bežných konaní podľa článku 905
a nasl. nariadenia č. 2454/93, spadá do súdnej právomoci
samotného Súdu prvého stupňa, ktorý má právomoc vydať rozhodnutie
o vrátení zaplateného cla s okamžitým účinkom voči žalobkyni.42      V tomto
ohľade stačí spomenúť, že podľa ustálenej judikatúry v rámci
návrhu na zrušenie na základe článku 173 Zmluvy ES nemôže sudca
Spoločenstva bez toho, aby zasiahol do právomoci správnych orgánov,
nariadiť inštitúcii Spoločenstva, aby prijala opatrenia potrebné na
výkon rozsudku, ktorým sa ruší iné rozhodnutie (pozri napríklad
uznesenie Súdu z 27. mája 1994, J/Komisia, T‑5/94, Zb.
s. II‑391, bod 17, a rozsudok Súdu z 8. novembra
1990, Barbi/Komisia, T‑73/89, Zb. s. II‑619, bod 38). Článok 176
Zmluvy ES, podľa ktorého je inštitúcia, ktorá vydala zrušené
rozhodnutie, povinná prijať potrebné opatrenia, predstavuje obmedzujúce
ustanovenie v tejto oblasti. Treba dodať, že v každom prípade
musí byť správne konanie pred Komisiou obnovené, takže by bolo pre Súd
prvého stupňa predčasné rozhodnúť o návrhu namietajúcom porušenie
zásady legitímnej dôvery.43      Z toho
vyplýva, že návrhy smerujúce k uznaniu oprávnenosti žiadosti
o vrátenie zaplateného cla musia byť odmietnuté pre neprípustnosť. O trovách44      Podľa
článku 87 ods. 2 prvého pododseku rokovacieho poriadku účastník
konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia nemala úspech vo
svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.Z týchto dôvodovSÚD PRVÉHO STUPŇA (prvá komora)rozhodol a vyhlásil:1.      Rozhodnutie
Komisie REM 4/94 z 18. júla 1994 adresované Francúzskej
republike, Generálnemu riaditeľstvu ciel a nepriamych daní, sa
zrušuje.2.      Vo zvyšnej časti sa žaloba zamieta.3.      Komisia je povinná nahradiť trovy konania.KirschnerKalogeropoulos      TiiliRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 9. novembra 1995.Tajomník       Vo funkcii predsedu komoryH. Jung        H. Kirschner* Jazyk konania: francúzština.