62004CC0417_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Svojím odvolaním Regione Siciliana navrhuje zrušenie uznesenia Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev(2), ktorým tento súd zamietol ako neprípustnú jeho žalobu smerujúcu k zrušeniu rozhodnutia Komisie D(2002) 810439(3) o zastavení finančnej pomoci z Európskeho fondu pre regionálny rozvoj (EFRR) z dôvodu, že nebol priamo dotknutý v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES.
2. V posledných rokoch Súdny dvor pri viacerých príležitostiach(4) precizoval svoju judikatúru o kritériách aktívnej legitimácie fyzických a právnických osôb, ktoré sú upravené vo vyššie uvedenom ustanovení. Jeho rozhodnutia však vykladali osobnú dotknutosť žalobcu ako podmienku napadnutia právneho aktu Spoločenstva, zatiaľ čo dnes sme konfrontovaní s inou podmienkou, ktorej splnenie sa vyžaduje v tejto súvislosti, a to jeho priamym vplyvom na sféru záujmov žalobcu.
3. Na tomto pozadí je prekvapujúce, že prvá rozšírená komora Súdu prvého stupňa menej ako jeden mesiac pred dátumom pojednávania nariadeným v tomto odvolacom konaní a bez toho, aby počkala na rozsudok Súdneho dvora, vyhlásila rozsudok(5), v ktorom sa vyjadrila diametrálne odlišne od uznesenia napadnutého v tomto prípade, pričom podanému návrhu vyhovela a meritórne rozhodla vo veci medzi tými istými účastníkmi konania, ktorá sa tiež týka zrušenia pomoci z EFRR.(6) Na niektoré z jej tvrdení poukážem nižšie pri rozbore tretieho odvolacieho dôvodu.(7) Na doplnenie rámca právnej kontroverzie treba uviesť rozsudok piatej komory Súdu prvého stupňa z 31. mája 2005, v ktorom piata komora za veľmi podobných skutkových okolností vôbec nerozhodovala o prípustnosti žaloby obce o neplatnosť.(8)
4. V súlade s názorom, ktorý zastávajú ďalší generálni advokáti, som už svojho času vyjadril(9), že sa prikláňam k veľkorysejšiemu výkladu článku 230 štvrtého odseku ES, ktorý sa líši od podmienok opakovane uplatňovaných Súdnym dvorom, ktorý mu vymedzil veľmi úzke hranice.
II – Právny rámec
5. Zmluva o ES v zásade obsahuje v oblasti regionálnej politiky dva články: článok 158 ES zaväzuje Spoločenstvo, aby posilňovalo a rozvíjalo hospodársku a sociálnu súdržnosť predovšetkým tým, že sa zameria na znižovanie rozdielov medzi úrovňami rozvoja v jednotlivých regiónoch a zaostalosti v najviac znevýhodnených regiónoch na podporu celkového harmonického rozvoja Spoločenstva, a článok 159 ES, podľa ktorého Spoločenstvo podporuje tieto ciele prostredníctvom štrukturálnych fondov, a najmä prostredníctvom EFRR.
6. Nariadenie Rady (EHS) č. 2052/88 z 24. júna 1988 o úlohách štrukturálnych fondov a ich účinnosti a o koordinácii ich činností navzájom, ako aj s činnosťami Európskej investičnej banky a ďalšími existujúcimi finančnými nástrojmi [ neoficiálny preklad ](10) a nariadenie Rady (EHS) č. 4253/88 z 19. decembra 1988 na vykonanie predchádzajúceho nariadenia(11) boli prijaté na dosiahnutie týchto cieľov a na úpravu úloh fondov.
Nariadenie č. 2052/88
7. Článok 4 ods. 1 prvý pododsek nariadenia č. 2052/88 vyjadruje zásadu, podľa ktorej je činnosť Spoločenstva v tejto oblasti doplňujúca. Zavádza tiež úzku spoluprácu medzi Komisiou, dotknutým členským štátom, príslušnými orgánmi, úradmi a agentúrami určenými členským štátom na vnútroštátnej, regionálnej, miestnej alebo inej úrovni, pri sledovaní spoločného cieľa.
Nariadenie č. 4253/88 vo svojom aktualizovanom znení
8. Šieste odôvodnenie nariadenia, ktorým sa zmenilo nariadenie č. 4253/88, zverilo na základe zásady subsidiarity a bez toho, aby bola dotknutá právomoc Komisie zodpovednej za správu finančných zdrojov Spoločenstva, uplatňovanie foriem pomoci členským štátom, ktoré ich uplatňujú na vhodnej teritoriálnej úrovni v závislosti od svojej vnútornej organizácie.
9. Článok 9 ods. 1 zakotvuje zásadu „doplnkovosti“(12), ktorá má zabezpečiť skutočný hospodársky účinok tak, že prostriedky štrukturálnych fondov nesmú nahradzovať verejné alebo iné rovnocenné výdavky členského štátu na celom území, na ktoré sa vzťahuje niektorý cieľ.
10. Podľa článku 23 ods. 1:
„Na zabezpečenie úspechu činností uskutočňovaných verejnými alebo súkromnými investormi prijmú členské štáty počas ich uskutočňovania opatrenia nevyhnutné na:
– pravidelné preverovanie, či činnosti financované Spoločenstvom boli uskutočnené náležitým spôsobom,
– predchádzanie a postihovanie nezrovnalostí,
– vymáhanie peňažných prostriedkov stratených v dôsledku zneužitia alebo nedbanlivosti. Okrem prípadu, keď členský štát a/alebo sprostredkovateľ a/alebo investor predložia dôkaz, že za zneužitie alebo nedbanlivosť nie sú zodpovední, členský štát subsidiárne zodpovedá za náhradu bezdôvodne vyplatených súm.
…“ [ neoficiálny preklad ]
11. Podľa článku 24:
„1. Ak sa zdá, že uskutočnenej niektorej činnosti alebo niektorého opatrenia neodôvodňuje ani časť, ani celú určenú finančnú pomoc, Komisia to preskúma spôsobom primeraným danému prípadu v rámci partnerstva, predovšetkým vyžiadaním od členského štátu alebo od orgánov ním určených na uskutočnenia činnosti, aby v stanovenej lehote predložili svoje pripomienky.
2. Po tomto preskúmaní môže Komisia znížiť alebo prerušiť pomoc na činnosť alebo na predmetné opatrenie, ak preskúmanie potvrdí existenciu nezrovnalosti alebo podstatnej zmeny, ktorá sa týka povahy alebo podmienok vykonania činnosti alebo opatrenia, a na ktorú nebolo vyžiadané schválenie od Komisie.
3. Každá suma, ktorá zakladá nárok na vrátenie bezdôvodne vyplatenej sumy, musí byť vrátená Komisii. …“ [ neoficiálny preklad ].
III – Okolnosti predchádzajúce odvolaniu
A – Zhrnutie skutkového stavu sporu
12. Rozhodnutím z 22. decembra 1993 adresovaným Talianskej republike poskytla Komisia na plánovacie obdobie 1994/1999 finančnú pomoc z EFRR predstavujúcu 50 % uznateľných nákladov na výstavbu diaľnice medzi Palermom a Messinou na Sicílii, ktorá predstavuje veľký projekt v zmysle článku 16 ods. 2 nariadenia č. 4253/88. Práce boli rozdelené do desiatich častí a príloha rozhodnutia upresňovala, že orgánom zodpovedným za projekt bol Regione Siciliana.
13. Po viacerých zmenách a rozsiahlej korešpondencii medzi Komisiou a talianskymi orgánmi, ktorú podrobne opisuje napadnuté uznesenie,(13) Komisia po tom, čo konštatovala, že dokončenie stavby pred stanoveným dátumom 31. decembra 1997 je problematické a že odvolateľ nesplnil prevzaté záväzky, v inom rozhodnutí z 5. septembra 2002, ktoré je v súčasnosti predmetom sporu, oznámila Talianskej republike svoj úmysel ukončiť pomoc na základe nákladov vynaložených k 31. decembru 1997 a vzťahujúcich sa na práce ukončené k 5. septembru 2002.
14. Komisia v tomto rozhodnutí na jednej strane uviedla nespotrebovanú sumu, ktorá ešte nebola vyplatená, to znamená rozdiel medzi pôvodne stanovenou výškou finančnej pomoci z EFRR na projekt a sumou zodpovedajúcou celkovým platbám uskutočneným z EFRR, a na druhej strane vymáhanú sumu, získanú tak, že zo sumy celkových uskutočnených platieb odpočítala náklady uznateľné na ťarchu EFRR k dátumu ukončenia. Komisia tiež požiadala Taliansku republiku, aby toto rozhodnutie oznámila príjemcovi doporučeným listom.
15. Za týchto okolností Regione Siciliana podal na Súd prvého stupňa žalobu o neplatnosť, v ktorej uplatňoval štyri žalobné dôvody. Prvý bol založený na nedostatku právomoci orgánu, ktorý podpísal napadnuté rozhodnutie, druhý na porušení a/alebo nesprávnom uplatnení článkov 24 a 25 nariadenia č. 4253/88, tretí na rozpornosti v správaní Komisie a porušení zásady ochrany legitímnej dôvery a štvrtý na nedostatočnom odôvodnení a nesprávnom posúdení.
B – Napadnuté uznesenie
16. Podľa článku 113 svojho rokovacieho poriadku Súd prvého stupňa bez návrhu preskúmal aktívnu legitimáciu Regione Siciliana, pričom na základe listín nachádzajúcich sa v spise sa domnieval, že je dostatočne informovaný, takže nepovolil účastníkom konania, aby predniesli ústne pripomienky.
17. Po tom, čo overil, že Regione Siciliana nebol osobou, ktorej bol akt určený, pretože Komisia ho adresovala Talianskej republike, a uznal, že napadnuté rozhodnutie sa osobne týkalo žalobcu,(14) sa Súd prvého stupňa obmedzil na preskúmanie toho, či bol žalobca priamo dotknutý v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES.
18. Súd prvého stupňa pripomenul aj ustálenú judikatúru v tejto oblasti,(15) pričom osobitnú pozornosť venoval niektorým rozsudkom týkajúcim sa EFRR.(16)
19. Pokiaľ ide o skutkový stav, Súd prvého stupňa sa vo svojej argumentácii zameral na dve podstatné skutočnosti, a to zánik záväzku EFRR vyplatiť sumy, ktoré ešte neboli uhradené, a náhradu bezdôvodne vyplatených súm.
20. Vo vzťahu k prvej skutočnosti upresnil, že podľa článku 21 ods. 5 nariadenia č. 4253/88 prostriedky Spoločenstva poskytnuté na základe finančnej pomoci z EFRR vyplatí Komisia dotknutému členskému štátu, pričom toto tvrdenie podoprel súdnym precedensom,(17) a vyslovil, že Regione Siciliana nebol priamo dotknutý v zmysle článku 230 ES.(18)
21. Domnieval sa tiež, že so zreteľom na doplňujúcu povahu pomoci Spoločenstva a zásadu „doplnkovosti“, podľa ktorej pomoc Spoločenstva nemôže nahrádzať verejné výdavky členského štátu, nič nebráni tomu, aby Talianska republika na účely financovania dokončenia prác uvoľnila vlastné prostriedky na pokrytie časti zaniknutého finančného záväzku Spoločenstva.
22. Pokiaľ ide o vrátenie bezdôvodne vyplatenej sumy, Súd prvého stupňa poznamenal, že napadnuté rozhodnutie, na rozdiel od bežne zaužívanej praxe Komisie v oblasti nezákonných pomocí vyhlásených za nezlučiteľné so spoločným trhom, neobsahuje žiadne ustanovenie prikazujúce Talianskej republike pristúpiť k vymáhaniu bezdôvodne vyplatenej sumy(19) a vyslovil, že rozhodnutie vyžadovalo, aby túto sumu nahradila EFRR samotná Talianska republika,(20) pretože náhrada prostriedkov Spoločenstva, ktoré boli poskytnuté žalobcovi, nebola priamym následkom napadnutého rozhodnutia, ale činnosti Talianskej republiky na základe vnútroštátnej právnej úpravy s cieľom dodržať povinnosti vyplývajúce z príslušnej právnej úpravy Spoločenstva.(21)
23. Hoci žalobca netvrdil, že voľná úvaha Talianskej republiky má čisto teoretický charakter, čo by mu podľa judikatúry priznávalo aktívnu legitimáciu,(22) Súd prvého stupňa sa domnieval, že nemožno vylúčiť, že tento členský štát nepristúpi k vymáhaniu spornej pomoci od žalobcu alebo od konečných príjemcov,(23) čím túto možnosť zamietol.(24)
24. V napadnutom uznesení Súd prvého stupňa napokon nevyhovel tvrdeniam Regione Siciliana, že žalobca bol v priamom kontakte s Komisiou, pretože jej odovzdal určité dokumenty, a že jeho osobitná situácia bola zohľadnená pri prijímaní sporného rozhodnutia. Súd prvého stupňa odmietol prvé tvrdenie z dôvodu, že toto poskytnutie informácií nemalo žiadny priamy účinok na právnu situáciu žalobcu, a druhé tvrdenie odmietol z dôvodu, že táto okolnosť by v najlepšom prípade mohla slúžiť na preukázanie toho, že rozhodnutie sa žalobcu týkalo osobne.
25. V dôsledku toho Súd prvého stupňa určil, že žaloba je neprípustná a zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
IV – Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
26. Odvolanie, ktoré podal Regione Siciliana, bolo zapísané do registra kancelárie Súdneho dvora 29. septembra 2004 a vyjadrenie Komisie 25. novembra toho istého roka. Následne bola podaná replika a duplika.
27. Pojednávanie, na ktorom sa zúčastnili zástupcovia oboch účastníkov konania, sa konalo 15. novembra 2005.
28. Odvolateľ navrhuje, aby Súdny dvor:
– zrušil uznesenie Súdu prvého stupňa z 8. júla 2004 vydané vo veci T‑341/02,
– následne prijal rozhodnutia potrebné na pokračovanie v konaní a rozhodnutie o trovách konania.
29. Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
– zamietol odvolanie,
– zaviazal odvolateľa na náhradu trov konania.
V – Posúdenie odvolacích dôvodov
30. Regione Siciliana uplatnil štyri dôvody. Prvý je založený na porušení článkov 113 a 114 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa, druhý na porušení článku 230 druhého odseku ES, tretí na porušení nariadení č. 2052/88 a č. 4253/88 a štvrtý na nedostatku odôvodnenia uznesenia.
31. Z logických a právnych dôvodov obrátim poradie pri preskúmaní prvých dvoch dôvodov, keďže v dôsledku uznania, že odvolateľ má postavenie osoby priamo dotknutej v zmysle článku 230 druhého odseku ES alebo osoby, ktorej je rozhodnutie určené podľa štvrtého odseku tohto ustanovenia, by sa stal bezpredmetný dôvod založený na porušení článkov 113 a 114 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa v rozsahu, v akom sa týka priamej dotknutosti odvolateľa rozhodnutím, ktorého platnosť je sporná.
A – O druhom dôvode: porušenie článku 230 druhého odseku ES a porušenie práva na obhajobu
32. Regione Siciliana vytýka Súdu prvého stupňa, že ho vo vzťahu k Talianskej republike považoval za odlišný a autonómny orgán. Podľa neho nie je toto posúdenie opodstatnené, pretože Regione Siciliana vystupoval ako územná zložka tohto štátu a bol skutočným príjemcom finančnej pomoci.
33. Okrem toho sa domnieva, že v rámci EFRR sú členské štáty len sprostredkovateľmi, keďže príjemca pomoci Spoločenstva je známy akonáhle je táto pomoc poskytnutá. Názor, že rozhodnutie o zastavení bolo určené členskému štátu, je prejavom prílišného formalizmu.
34. Komisia sa domnieva, že tento dôvod je neopodstatnený. Na jednej strane uvádza judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej sa článok 230 druhý odsek ES týka iba vládnych orgánov členských štátov bez toho, aby ho bolo možné rozšíriť na ďalšie subštátne územné entity. Na druhej strane nezdieľa názor, že Regione Siciliana je osobou, ktorej je napadnuté rozhodnutie určené, pretože uplatnená argumentácia sa netýka priamej dotknutosti odvolateľa týmto právnym aktom, ale iba jeho osobnej dotknutosti.
1. Náčrt judikatúry Súdneho dvora o aktívnej legitimácii subštátnych entít
35. Zoči-voči neexistencii výslovnej definície pojmu „štát“ v Zmluvách treba tento pojem podľa časti právnej vedy vykladať s poukazom na subjekty medzinárodného práva, ktoré sú oprávnené a uznané za spôsobilé na uzatváranie a ratifikáciu medzinárodných zmlúv obsahujúcich rozdelenie právomoci bez ohľadu na územný základ.(25) Iní autori naopak vyvodzujú z judikatúry Súdneho dvora, že tento pojem zahŕňa súbor orgánov a úloh.(26)
36. Tieto vedecké práce však málo prispievajú k diskusii o zmysle tohto slova nachádzajúceho sa v článku 230 druhom odseku ES, keďže neponúkajú uspokojivé riešenie problémov rozšírenia jeho významu v tomto kontexte.
37. Nízky počet rozsudkov v tomto ohľade nabáda k názoru, že v skutočnosti Súdny dvor ešte jasne nedefinoval tento pojem, pretože existujú iba dve veci(27), v ktorých vyslovil, že dve žaloby o neplatnosť, ktoré podali Région wallonne(28) a Regione Toscana(29), boli zjavne neprípustné. Obsah týchto dvoch rozhodnutí je však rovnaký a znie takto:
„… zo všeobecnej štruktúry Zmlúv vyplýva, že pojem členského štátu v zmysle inštitucionálnych ustanovení a predovšetkým ustanovení, ktoré sa týkajú súdnych prostriedkov nápravy, sa týka iba vládnych orgánov členských štátov Európskych spoločenstiev a nemožno ho rozšíriť na vlády regiónov alebo autonómnych spoločenstiev, bez ohľadu na rozsah právomoci, ktoré sú im priznané.“
38. Niektorí by mohli namietať, že túto judikatúru nepotvrdil do dnešného dňa žiadny formálny rozsudok, čo však nie je presvedčivé, pretože na jednej strane sa o námietkach neprípustnosti obvykle rozhoduje uznesením v súlade s článkom 92 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, predovšetkým, ak ide o zjavnú neprípustnosť, a na druhej strane, toto riešenie sa tiež rešpektuje v prejudiciálnych konaniach, keď „odpoveď na položenú prejudiciálnu otázku nevyvoláva žiadne pochybnosti“ v zmysle článku 104 ods. 3 tohto rokovacieho poriadku. Systematický prístup v postupe Súdneho dvora v dôsledku toho posilňuje autoritu týchto dvoch súdnych rozhodnutí.
39. Navyše výslovný odkaz na tieto uznesenia sa nachádza v rozsudku Súdneho dvora, v ktorom tento súd bez toho, aby prevzal citovanú časť, potvrdil nemožnosť analogického uplatnenia článku 230 druhého a tretieho odseku ES na regióny.(30)
40. Možno tiež pripomenúť, že bez ohľadu na závery, ku ktorým Súdny dvor dospel v dvoch už citovaných uzneseniach, pri mnohých príležitostiach, s výnimkou priamych žalôb, neváhal rozšíriť význam slova štát. Domnieval sa tak, že tento pojem sa vzťahuje na každú organizáciu, ktorá bez ohľadu na svoju právnu formu bola poverená službou vo verejnom záujme a ktorá na tento účel disponuje osobitnou právomocou, ktorá prekračuje rámec pravidiel uplatniteľných vo vzťahoch medzi jednotlivcami,(31) čo v tomto prípade umožňovalo odvolávať sa na smernicu neprebratú do vnútroštátneho práva voči privatizovanému verejnému podniku.
41. Túto rozpínavosť pojmu „štát“ nachádzame v prípadoch, keď Súdny dvor posudzuje nesplnenia povinností, pretože Súdny dvor napríklad určil, že Španielske kráľovstvo si nesplnilo svoje povinnosti v prípadoch, keď porušenie bolo možné v skutočnosti pripísať miestnym alebo regionálnym entitám (veci týkajúce sa Marismas de Santoña(32), kvality okolitého vzduchu(33) alebo pomoci Magefesa II(34) ). V európskom kontexte tak stále, keď subštátny územný celok porušil svoje záväzky vyplývajúce z práva Spoločenstva, bola zodpovednosť pripísaná členskému štátu, v ktorom sa tento celok nachádzal.
42. Po tomto voľnom výklade pojmu „štát“ Súdny dvor neváhal zúžiť pojem „verejný orgán“, ktorý iste nemožno celkom porovnávať s pojmom „štát“, pri uplatňovaní článku 39 ods. 4 ES, pretože do pojmu zamestnanie vo verejnej službe zahrnul všetky tie zamestnania, „ktoré sa priamo alebo nepriamo podieľajú na výkone verejnej moci a na funkciách, ktorých cieľom je ochrana všeobecných záujmov štátu alebo iných verejných celkov“(35), pričom medzi tieto posledné uvedené zahrnul subštátne entity, predovšetkým na regionálnej a miestnej úrovni.(36)
43. Súdny dvor sa jednoducho pridržiaval koncepcie premenlivej geometrie,(37) ktorá závisí od zobrazovaného kontextu a ktorá zodpovedá pragmatizmu, pomocou ktorého je zaručený potrebný účinok práva Spoločenstva, aby tak zohľadnil integračné snahy,(38) ktoré sú základom Zmluvy.
44. Flexibilita, ktorú Súdny dvor preukazuje v niektorých kontextoch pri výklade pojmu „štát“, sa však neuplatňuje na prípady kontroly zákonnosti, pretože v tomto prípade nie je flexibilita v súlade s ustanoveniami, ktoré majú zabezpečiť dodržanie rozdelenia právomoci v Spoločenstve, ako to upresnili uznesenia Région wallonne/Komisia a Regione Toscana/Komisia, podľa ktorých:
„Pripustiť opak by viedlo k poškodeniu inštitucionálnej rovnováhy stanovenej Zmluvami, ktoré určujú najmä podmienky, za ktorých sa členské štáty, t. j. zmluvné strany zakladajúcich zmlúv a zmlúv o pristúpení, zúčastňujú na fungovaní inštitúcií Spoločenstva. Európske spoločenstvá nemôžu… zahŕňať vyšší počet štátov, ako je počet štátov, medzi ktorými sú založené.“
45. Keďže je takto zamietnutá možnosť použitia hermeneutickej metódy uplatňovanej z hľadiska účinnosti práva Spoločenstva, zostáva iba určiť, či vývoj procesu európskej integrácie zasiahol do tejto inštitucionálnej rovnováhy do tej miery, aby to spochybnilo tvrdenie uvedené v predchádzajúcom bode.
2. Krátke zhrnutie vývoja úlohy subštátnych entít v kontexte budovania Európy
46. Nič nevyjadruje lepšie ignorovanie miestnych celkov a územných entít v počiatkoch európskej integrácie ako výraz vytvorený nemeckým profesorom, podľa ktorého tento proces trpel „slepotou vo vzťahu k rozdeleniu právomoci v členských štátoch“ („Länder-Blindheit“ alebo slepota vo vzťahu k Länder)(39) a ktorý takto kritizoval nedostatok akejkoľvek zmienky o regiónoch v Zmluvách.
47. K prvému uznaniu regiónov na politickej úrovni došlo v roku 1961 v rámci Rady Európy, ktorá priznala Konferencii miestnych samospráv v Európe stály štatút. Charta tejto Konferencie bola zmenená v roku 1975 tak, aby zahŕňala región ako politickú entitu. Jej pracovné stretnutia viedli k prijatiu Charty miestnej samosprávy(40) a Charty regionálnej samosprávy(41) .
48. Prinajmenšom rovnakú pozornosť si zaslúži Združenie európskych regiónov(42), ktorého účelom je podľa bodu 3 článku 1 kapitoly I „podporovať aktívnu úlohu regiónov pri budovaní Európy zlepšovaním ich účasti v inštitúciách, predovšetkým v rámci rozhodovacích procesov a najmä u Rady Európy, Organizácie pre bezpečnosť a spoluprácu v Európe a Európskej únie“.
49. V rámci Spoločenstva je východiskovým bodom vytvorenie Poradného výboru regionálnych a miestnych celkov rozhodnutím 88/487/EHS(43) ; Komisia, ktorá v odôvodnení upresnila, že považuje za potrebné, aby sa tieto celky viac zúčastňovali na vytváraní a realizácii regionálnej politiky Spoločenstva s dopadom na ostatné politiky Spoločenstva, si vytvorila orgán reprezentujúci rozhodovacie procesy na subštátnej úrovni, ktorý mal iba poradný charakter(44) a ktorého zhromaždenia zvolávala iba Komisia.(45)
50. Napriek týmto obmedzeniam sa toto vytvorenie ukázalo rozhodujúce, keďže zasiate semienko viedlo k vytvoreniu Výboru regiónov, ktorý bol zakotvený v Maastrichtskej zmluve.(46) Akokoľvek to je, napriek postupným pokrokom vykonaným v Amsterdamskej zmluve(47) alebo zmluve z Nice(48), nepodarilo sa prekonať štatút pomocného orgánu.
51. Pokiaľ ide o aktívnu legitimáciu na podanie návrhu na kontrolu zákonnosti aktov Spoločenstva, treba uviesť, že so zreteľom na rôzne revízie Zmluvy, sa Výbor regiónov sústavne domáhal(49) privilegovaného postavenia v rámci žalôb o neplatnosť, a to tak vo svoj prospech, ako aj v prospech regiónov s legislatívnou právomocou, tým, že navrhoval zmenu tretieho odseku článku 173 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 230 ES).(50)
52. Týmto snahám bolo čiastočne vyhovené v Zmluve o Ústave pre Európu(51), pokiaľ ide o ochranu výhradných práv Výboru regiónov, aj keď postavenie regiónov z hľadiska žalôb o neplatnosť sa nezmenilo. Treba však uviesť, že aj keď tento text bude mať normatívnu hodnotu, v skutočnosti neexistuje vôľa normotvorcu vyhovieť želaniam tohto Výboru. Ako napísal Shakespeare „Nieto moci v Benátkach, čo zmenila by platné zákony. Ak spravíme to, mnohých tento prípad povzbudí konať proti zákonu na škodu nášho štátu“.(52)
3. Zamietnutie dôvodu
53. S prihliadnutím na skutočnosti uvedené v predchádzajúcich bodoch netreba pochybovať nielen o tom, že žiadny vývoj neodôvodňuje zmenu inštitucionálnej rovnováhy uvedenej v uzneseniach Région wallonne/Komisia a Regione Toscana/Komisia, ale ani o tom, že prípadné zmeny v tomto zmysle by mali zjavný neúspech. Neexistuje teda žiadny významný dôvod, ktorý by vyžadoval zmenu judikatúry.
54. Aj keby sa región mohol považovať za „štát“, ako to tvrdí odvolateľ, neznamenalo by to, že by mu bolo priznané právo na podanie opravných prostriedkov na účely článku 230 druhého odseku ES, pretože jedna oblasť si nemôže prisvojovať právo zastupovať všetky. Navyše skutočnosť, že región je integrálnou súčasťou tohto útvaru, mu dáva k dispozícií možnosti dohody a spolupráce na politickej alebo správnej úrovni s národnou vládou, ktoré môžu na strane vlády spustiť želanú reakciu proti opatreniu Spoločenstva na Súdnom dvore, čo vo všeobecnosti nie je v možnostiach občana.
55. Bez toho, aby bolo potrebné posúdiť údajné porušenie práva odvolateľa na obhajobu, keďže o tom odvolateľ vo svojom odvolaní neposkytol ani dôkazy, ani náležité vysvetlenie, je namieste zamietnuť druhy odvolací dôvod, pretože v napadnutom uznesení nebolo zistené žiadne porušenie článku 230 druhého odseku ES.
B – O prvom dôvode: porušenie článkov 113 a 114 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa, nedostatok odôvodnenia a porušenie práva na obhajobu
56. V tomto dôvode odvolateľ v podstate napáda postup Súdu prvého stupňa, ktorý bez návrhu preskúmal prekážku odvolacieho konania, pričom nevypočul účastníkov konania, takže sa títo nemohli brániť.
57. Na úvod treba pripomenúť, že článok 113 rokovacieho poriadku umožňuje Súdu prvého stupňa bez návrhu a kedykoľvek preskúmať prekážky konania a v ďalšom odkazuje na článok 114 ods. 3 a 4. Prvý z týchto odsekov upravuje ďalšie prejednanie v rámci ústnej časti konania, ku ktorému dôjde v prípade, ak Súd prvého stupňa nerozhodne inak.
58. Bod 49 napadnutého uznesenia preukazuje, že Súd prvého stupňa založil svoje rozhodnutie na tom, že na základe listín nachádzajúcich sa v spise bol dostatočne informovaný. Navyše z bodov 42 až 46 vyplýva, že zohľadnil tvrdenia odvolateľa o prípustnosti podanej žaloby o neplatnosť, a preto sa treba domnievať, že odvolací dôvod založený na údajnom porušení práva na obhajobu je nedôvodný.
59. Nemožno vyhovieť ani tvrdeniu o nedostatku odôvodnenia, pretože ako to uvádza Komisia vo svojom vyjadrení, Súdny dvor podrobne preskúmal aktívnu legitimáciu Regione Siciliana v bodoch 50 až 86.
60. Napokon tvrdenie, že Komisia v rozpore s článkom 114 ods. 1 rokovacieho poriadku nevzniesla svoju námietku neprípustnosti samostatným podaním, treba zamietnuť z dôvodu, že Súd prvého stupňa preskúmal otázku neprípustnosti na základe článku 113 tohto rokovacieho poriadku.
61. Keďže z uplatnených skutočností nevyplýva žiadne porušenie článkov 113 a 114 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa, prvý odvolací dôvod je zjavne bezdôvodný.
C – O treťom dôvode: porušenie článku 4 ods. 1 prvého pododseku nariadenia č. 2052/88 a článku 9 ods. 1 nariadenia č. 4253/88
62. Skôr, ako pristúpim k rozboru tohto dôvodu, treba upriamiť pozornosť na jeho pravú podstatu, keďže odvolateľ v ňom tvrdí, že Súd prvého stupňa sa v napadnutom uznesení dopustil pochybenia, keď neuznal, že rozhodnutie o zastavení pomoci z EFRR, ktoré bolo predmetom žaloby, sa ho priamo týkalo. Ďalší môj prístup tak zodpovedá skutočnému zámeru odvolateľa.
63. Je namieste uviesť, že spor sa nikdy netýkal osobnej dotknutosti žalujúceho regiónu rozhodnutím Komisie, pretože v tomto bode sa obaja účastníci konania zhodujú.
64. Regione Siciliana uplatnil v rámci tohto odvolacieho dôvodu dve tvrdenia. Prvé tvrdenie je, že systém vytvorený pre štrukturálne fondy tým, že upravuje účasť regionálnych inštitúcií, vychádza zo zásad subsidiarity a spolupráce, takže všetky rozhodnutia ukončiť plánovanú finančnú pomoc v tomto kontexte majú priame právne účinky na dotknutý región. Druhé tvrdenie sa týka toho, že Súd prvého stupňa odmietol uznať tieto účinky, keďže sa domnieva, že Talianska republika môže financovať práce zostávajúce do dokončenia projektu bez toho, aby žiadala náhradu od Regione Siciliana, čo je posúdenie, ktoré odvolateľ považuje za odporujúce zásadám komplementárnosti a doplnkovosti. Navyše vo svojej replike odvolateľ upresňuje, že Talianska republika ho požiadala, aby vrátil pomoc v sume 58 036 177 eur.
1. O aktívnej legitimácii vyplývajúcej zo spolupráce regionálnych entít s Komisiou
65. Článok 4 ods. 1 nariadenia č. 2052/88, ktorý zakotvuje zásadu doplnkovosti, zavádza úzku spoluprácu medzi Komisiou, dotknutým členským štátom a orgánmi, úradmi a agentúrami určenými členským štátom na uskutočňovanie činnosti Spoločenstva v konkrétnom prípade. Podľa článku 24 nariadenia č. 4253/88 môže Komisia od takto určených orgánov požadovať, aby predložili pripomienky v prípade, keď má pochybnosti o pôvodne priznanej pomoci.
66. Toto predkladanie pripomienok zvádza odvolateľa k tomu, že na základe zásady subsidiarity považuje postavenie subštátnych orgánov, ktoré členský štát určil na poskytovanie spolupráce pred schválením každej činnosti Spoločenstva v rámci EFRR, za podobné postaveniu vývozných podnikov, ktoré napádajú antidumpingové nariadenie a ktoré spolupracovali počas vyšetrovania vykonávaného Komisiou,(53) postaveniu spoločností, ktoré napádajú rozhodnutia o povolení štátnej pomoci v prípade, ak sa akokoľvek zúčastňovali na konaní upravenom v článku 88 ES(54), alebo postaveniu podnikov, ktoré oznámili protisúťažné správanie svojich konkurentov na trhu.(55)
67. Bez toho, aby sme popreli správnosť týchto tvrdení, treba medzi nimi rozlišovať, aby sme sa tak vyhli skresleniu judikatúry Súdneho dvora.
68. V prvom rade, v oblasti antidumpingových pravidiel viedlo Súdny dvor k uznaniu aktívnej legitimácie dotknutých vývozcov, ktorí pomáhali Komisii pri jej vyšetrovaní to, že v tejto oblasti môže Spoločenstvo vykonávať legislatívnu činnosť iba prostredníctvom nariadení,(56) čo v zásade vylučovalo priame žaloby jednotlivcov.(57) Treba navyše uviesť, že na rozdiel od prejednávanej veci boli v tejto oblasti napádané nariadenia, a nie rozhodnutia.
69. V druhom rade, v oblasti štátnej pomoci sa rozsah práva napadnúť rozhodnutia Komisie líši v závislosti od toho, či sú vydané v predbežnom konaní v súlade s článkom 88 ods. 2 ES alebo v hlavnom konaní podľa odseku 3. V tomto poslednom uvedenom prípade vyplýva aktívna legitimácia z práva podnikov byť vypočutý – dokonca aj v prípade, ak toto právo nevyužili – pričom tieto podniky nie sú obmedzované pripomienkami predloženými podľa článku 88 ods. 2 ES.(58) Nariadenie (ES) č. 659/1999(59) upevnilo niektoré procesné garancie poskytnuté účastníkom týchto konaní,(60) ktoré ich však nezbavili povinnosti preukázať ujmu, ktorú utrpeli vo sfére svojich záujmov.(61)
70. Napokon, odkaz Regione Siciliana na judikatúru a právo hospodárskej súťaže si zaslúži upresnenie, z ktorého možno vyvodiť ďalšie, ešte významnejšie upresnenie. Keď Súdny dvor vo svojom rozsudku Metro I uznal aktívnu legitimáciu podniku, ktorý žiadal Komisiu, aby prijala rozhodnutie v súlade s článkom 3 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 17(62), a ktorému bolo toto odmietnuté, svoje rozhodnutie založil na potrebe zabezpečiť účinnú súdnu ochranu,(63) keďže v zásade podnik nemohol napadnúť toto odmietnutie.
71. Nie je náhoda, že výraz účinná súdna ochrana vyvoláva v tejto súvislosti spomienku na už citovaný rozsudok Komisia/Jégo-Quéré, keďže všetky rozhodnutia, ktoré Regione Siciliana cituje na podporu svojho stanoviska, majú niečo spoločné s týmto veľmi známym rozsudkom a týkajú sa podmienky, podľa ktorej môže rozhodnutie napadnúť iba osoba osobne dotknutá týmto rozhodnutím. Ako som už uviedol, v tejto veci neexistuje žiadna pochybnosť o osobnej dotknutosti, takže sa považuje za preukázanú.
72. Tvrdenie odvolateľa, že jeho spolupráca počas konania o poskytnutí pomoci Spoločenstva mu priznávala rovnaké práva, ako majú hospodárske subjekty v uvedených situáciách a oblastiach (hospodárska súťaž, štátna pomoc a antidumpingové opatrenia), je teda bezpredmetné, pretože tieto práva majú v zásade obísť povinnosť preukázať osobnú dotknutosť, ktorú v tomto prípade treba považovať za danú, lebo nebola nikdy spochybnená.
2. O nesprávnom právnom posúdení spočívajúcom v závere, že Talianska republika mohla prevziať náklad dokončenia projektu
73. Na rozdiel od judikatúry o osobnej dotknutosti aktom Spoločenstva, je judikatúra týkajúca sa priamej dotknutosti obmedzenejšia, čo je nepochybne dôsledkom metódy používanej Súdnym dvorom, ktorý z logických dôvodov nepreskúmaval túto druhú podmienku v prípadoch, keď neuznal, že napadnutý akt má povahu rozhodnutia, alebo keď vylúčil, že jeho účinok individualizuje žalobcu rovnako ako príjemcu rozhodnutia.(64) Nie je teda prekvapujúce, že v judikatúre týkajúcej sa priamej dotknutosti nenachádzame takú formulku, ako je obsiahnutá v rozsudku Plaumann/Komisia(65), ktorá umožňuje overiť, či je splnená podmienka osobnej dotknutosti, čo však neznamená, že neexistuje dostatok rozhodnutí, z ktorých možno vyvodiť základné zásady, ktoré Súdny dvor stanovil, pokiaľ ide o priamy účinok napadnutého rozhodnutia na právne postavenie žalobcu.
74. Tak vo svojom rozsudku Toepfer I(66) Súdny dvor po prvýkrát vyložil výraz „priamo dotknutý“, keď priznal aktívnu legitimáciu tretím osobám, ktorým nebol akt Spoločenstva určený, pod podmienkou, že tento akt potvrdzuje opatrenia skôr prijaté dotknutým členským štátom. Keďže nebol potrebný žiadny vykonávací vnútroštátny akt, dotknutí jednotlivci pociťovali vplyv aktu Spoločenstva rovnako priamo ako vplyv vnútroštátnych ustanovení, ktoré nariadenie Spoločenstva nahrádzalo.
75. Neskoršie rozhodnutia považovali prípady, v ktorých je zásah štátu podriadený kritériám skôr stanoveným Radou alebo Komisiou,(67) a je teda čisto automatický(68) alebo nediskrečný(69), za rovnocenné prípadom, v ktorých nebolo potrebné prijatie pravidiel na vnútroštátnej úrovni.
76. Okrem prípadov technického vykonania(70) treba vylúčiť právny účinok na záujmy žalobcu vtedy, keď členský štát disponuje voľnou úvahou na prebratie aktu Spoločenstva na svojom území(71), pretože tento účinok sa prejavuje len cez prebratie v členskom štáte prostredníctvom zodpovedajúceho vnútroštátneho opatrenia.(72) Existencia autonómnej vôle medzi rozhodnutím a jeho dôsledkami na žalobcu skrátka znamená, že žalobca nie je priamo dotknutý.(73) Jediné obmedzenie tejto zásady sa týka prípadov, v ktorých možnosť zverená členskému štátu prebrať akt Spoločenstva je čisto teoretická, teda keď vôľa dotknutých vnútroštátnych orgánov nevyvoláva žiadne pochybnosti o zamýšľanom použití tohto aktu týmito orgánmi.(74)
77. V prejednávanom spore napadnuté uznesenie uvádza, že rozhodnutie bolo určené Talianskej republike a neobsahovalo nijaký príkaz, ktorý by mal priamy účinok na postavenie Regione Siciliana, či už obmedzením voľnej úvahy Talianskej republiky, alebo obmedzením výkonu tejto úvahy na jedinú, nepravdepodobne realizovanú možnosť. Nezdá sa ani, že by Komisia v tomto akte alebo predtým stanovila Talianskej republike akékoľvek kritérium, alebo že by poznala alebo mohla vopred poznať zámer orgánov tejto krajiny v tomto ohľade.
78. Za týchto okolností nemal Súd prvého stupňa k dispozícii indície, ktoré by mu umožnili predvídať budúci postup štátu a odvolateľ nepredložil vhodné dôkazné prostriedky na preukázanie toho, ako sa bude Talianska republika s istotou správať vo vzťahu k zastaveniu pomoci z EFRR, ktorú dostala. Ak by Súd prvého stupňa predpokladal, že je pravdepodobné prijatie konkrétneho vnútroštátneho opatrenia, bolo by jeho posúdenie pri neexistencii iných dôkazov založené na čistých domnienkach. V tomto zmysle treba správu z 30. októbra 2002, ktorú Regione Siciliana predložil vo svojej replike na preukázanie toho, že Talianska republika zamýšľala vymáhať sumy bezdôvodne získane týmto regiónom, považovať za neprípustnú, pretože, ako to správne zdôrazňuje Komisia, Súdny dvor neumožňuje uplatňovať nové skutkové okolnosti v rámci odvolania.(75)
79. Bolo by možné tvrdiť, že napadnuté prvostupňové rozhodnutie malo na odvolateľa účinky automaticky na jednej strane na základe zmeny jeho majetkovej situácie, pretože bol zbavený zostávajúcej časti pomoci, a na druhej strane na základe zmeny jeho postavenia z veriteľa, ktorým bol až do prijatia sporného aktu, na dlžníka tejto sumy; treba navyše dodať, že v tejto súvislosti by prípadné opatrenie schválené členským štátom na vykonanie aktu Spoločenstva predpokladalo, že majetok Regione Siciliana bude dotknutý druhýkrát, a to výlučne z dôvodu vnútroštátneho rozhodnutia.(76)
80. Tento názor, ktorý je na prvý pohľad dosť lákavý, sa však ukazuje príliš obmedzený. Tým, že sa zameriava iba na povahu aktu Komisie,(77) necháva stranou jeho systematický výklad, ktorý je nevyhnutný, ak zohľadníme zložitú štruktúru vzťahov, ktoré vyplývajú zo správy štrukturálnych fondov.
81. Ak si uvedomíme tajomstvo štruktúry tohto systému, zdá sa zjavné, že úloha členského štátu je významnejšia, ako to tvrdí odvolateľ. Bez toho, aby bolo potrebné obšírne vysvetľovať právnu úpravu EFRR, podrobný rozbor jeho základných a vykonávacích nariadení ukazuje, že účasť centrálnych vlád je oveľa širšia. Nemožno ich teda považovať iba za „poštovú schránku“, na ktorú sa orgány určené pri každom projekte obracajú, aby si vyzdvihli svoju korešpondenciu s Komisiou.
82. Samotná podstata štrukturálnych fondov preukazuje ich doplnkovú povahu,(78) čím zdôrazňuje dominantný charakter činnosti štátu a rozsiahlu voľnú úvahu, ktorou členský štát disponuje nielen pokiaľ ide o výber príjemcov, ale aj pokiaľ ide o vypracovanie projektov, ktoré chce subvencovať.(79) Nejde teda o pochybenie, keď sa členskému štátu pripíše zodpovednosť za vykonanie foriem pomoci predvídaných v rámci Spoločenstva, ako to uvádza šieste odôvodnenie nariadenia č. 2082/93. S prihliadnutím na tieto skutočnosti sa postavenie centrálnych orgánov ukazuje dosť odlišné od úlohy štatistov, do ktorej ho odsúva Regione Siciliana.
83. V kontexte tohto súboru právomocí členského štátu,(80) ukazuje rozhodnutie Komisie, ako je to, ktoré je predmetom tohto sporu, svoju pravú povahu, čo nie je možné, ak je posudzované izolovane, keďže tento nový pohľad umožňuje lepšie pochopiť voľnú úvahu krajiny, ktorá riadi pomoc z EFRR a od ktorej je v poslednom stupni závislé pokračovanie prác v prípade, keď inštitúcia Spoločenstva ukončila svoju pomoc.
84. Je teda na dotknutej vláde, aby rozhodla o budúcnosti toho, čo je v skutočnosti jej vlastným projektom. Táto vláda má k dispozícii rozličné riešenia, ako je napríklad zastavenie, prerušenie alebo postúpenie projektu, ale má aj možnosť prevziať finančné náklady na ťarchu svojho rozpočtu, aby tak zabezpečila jeho dokončenie. Hoci ťažkosti spôsobené zastavením pomoci v prípade, keď ide o zrušenie jej zostávajúcej časti, sú početné a citeľné, Komisia ani neprejudikuje, ani nepredvída, a tým skôr neodporúča spôsob, akým má členský štát postupovať, aby určil budúcnosť svojich projektov územného rozvoja.
85. So zreteľom na všetky uvedené skutočnosti je Regione Siciliana dotknutý iba riešením prijatým vládou krajiny, ktorej je súčasťou, ktorá disponuje dostatočne širokou a suverénnou voľnou úvahou, takže je to vôľa tejto vlády, ktorá určuje skutočné účinky na región.
86. Zdá sa teda jasné, že prípadná dotknutosť odvolateľa závisí od postupu podniknutého členským štátom s prihliadnutím na novú situáciu vytvorenú zastavením pomoci z EFRR, z ktorej vyplýva potenciálny vplyv, ktorý sa zmení na priamu a neodvratnú (teda nielen možnú) ujmu iba vtedy, keď vláda požaduje náhradu sumy bezdôvodne získanej ako pomoc Spoločenstva.
87. Považujem za vhodné odvolať sa na túto myšlienku ujmy, ktorú právna veda uprednostňuje,(81) keďže čisto potenciálna povaha ujmy neumožňuje priznať postavenie osoby priamo dotknutej v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES. Ak by sme v tejto veci pripustili, že právna situácia odvolateľa sa zmenila, išlo by iba o náhodu, ako to vyplýva zo skutkového stavu, pretože na pojednávaní Regione Siciliane vyhlásil, že diaľnica bola dokončená z prostriedkov pochádzajúcich z verejného podniku ANAS, ktorý sa špecializuje na tento druh komunikácií.
88. Podobne zmena právnej situácie odvolateľa, ktorý sa z veriteľa stal dlžníkom,(82) ako aj zmena jeho zdroja financovania, sa prejavujú na tejto situácii len formálne, keďže jeho skutočný záujem, ktorým je financovanie, neutrpel konkrétnu a neodvratnú ujmu.
89. V súlade s už citovanou judikatúrou Súdneho dvora nenachádzam žiadne nesprávne právne posúdenie, ktorého by sa dopustil Súd prvého stupňa; osobitosti tejto veci nevyžadujú ani zmenu judikatúry, pretože dokonale zapadajú do názoru zastávaného do dnešného dňa Súdnym dvorom a nenastoľujú žiadne významné problémy, ako je napríklad porušenie práva na obhajobu, na rozdiel od už citovaných vecí Unión de Pequeños Agricultores/Rada a Komisia/Jégo-Quéré.(83)
90. Všetky uvedené vysvetlenia smerujú k návrhu, aby bol tretí odvolací dôvod zamietnutý ako nedôvodný.
D – O štvrtom dôvode: nedostatok odôvodnenia, pokiaľ ide o možnosť Talianskej republiky nepožadovať náhradu pomoci a právnu záväznosť korešpondencie s Komisiou
91. V prvej časti tohto dôvodu odvolateľ odmieta tvrdenie Súdu prvého stupňa, že členský štát má vždy možnosť vykonať sporné rozhodnutie, pokiaľ ide o príjemcov pomoci pôvodne poskytnutej Komisiou z EFRR, pričom ho považuje za nekoherentné a svojvoľné, pretože sa zakladá na nedostatočnom posúdení skutkového stavu a na domnienkach, ktoré nie sú podložené žiadnym dôkazom.
92. V tomto ohľade stačí upresniť, že v bodoch 71 až 79 napadnutého uznesenia sa Súd prvého stupňa podrobne zaoberal možnou voľnou úvahou, ktorou disponovala Talianska republika pri vymáhaní prostriedkov, ktoré od nej požadovala Komisia. Súd prvého stupňa uviedol uplatniteľné normatívne texty,(84) oprel sa o príslušnú judikatúru(85) a logicky posúdil dôkazné prostriedky, pričom z nich vyvodil, že napadnuté rozhodnutie nevyžadovalo od Talianskej republiky, aby vymáhala od žalobkyne alebo konečných príjemcov bezdôvodne získané sumy.(86)
93. Niet pochýb o tom, že Súd prvého stupňa neuznal riešenie, ktoré navrhoval Regione Siciliana, čo však nespôsobuje nekoherentnosť alebo svojvoľnosť napadnutého uznesenia, ktoré je navyše správne odôvodnené, a v dôsledku toho rozhodol o zamietnutí tejto časti dôvodu, pretože bola zjavne nedôvodný.
94. V druhej časti tohto dôvodu odvolateľ vytýka Súdu prvého stupňa, že v bode 84 svojho uznesenia neuznal, že korešpondencia s Komisiou sa ho priamo týkala. Neexistuje žiadny iný dôvod pre túto korešpondenciu, v ktorej Komisia požiadala Taliansku republiku, aby odvolateľovi oznámila rozhodnutie o zastavení pomoci, aby mu tak umožnila prístup k prostriedkom nápravy stanoveným v právnom poriadku Únie. Z tohto dôvodu sa mu uvedený bod napadnutého uznesenia zdal vnútorne rozporný a nelogický.
95. Na jednej strane judikatúra Súdneho dvora upresňuje, že samotná výmena listov s Komisiou nestačí na existenciu priamej dotknutosti.(87)
96. Na druhej strane záujem Komisie na tom, aby bol Regione Siciliana informovaný o projekte, ktorý spolufinancovala, treba chápať ako výraz úzkej „spolupráce“ medzi samotnou Komisiou, členským štátom a ním určenými orgánmi, stanovenú v článku 4 ods. 1 prvom pododseku nariadenia č. 2052/88. V tejto súvislosti tento záujem navyše odráža požiadavku transparentnosti, ktorou sa musí vyznačovať riadna správa verejných entít vo vzťahu k občanom.
97. Podobne odkaz na možné právne prostriedky, ktorými disponujú osoby, ktorým je akt určený, zodpovedá spoločnej správnej praxi členských štátov a snahe lepšie slúžiť občanovi. Aj keby sa však Komisia pomýlila a zašla príliš ďaleko tým, že by informovala Regione Siciliana o rozsahu prípadnej súdnej ochrany, toto pochybenie by nezmenilo ani povahu, ani účinky sporného rozhodnutia vytvorením právneho vzťahu, ktorý nikdy neexistoval; nezaväzovala by Súdny dvor vo výklade a uplatňovaní podmienok aktívnej legitimácie na podanie žaloby o neplatnosť.
98. Je teda nedôvodné tvrdenie o tom, že z tejto korešpondencie možno vyvodiť určité povinnosti, takže nemožno vytýkať Súdu prvého stupňa, že dospel k opačnému záveru, navyše keď tak urobil po tom, čo najprv vyčerpávajúco preskúmal dotknutosť odvolateľa sporným rozhodnutím.
99. V dôsledku toho nie je namieste vyhovieť dôvodu založenému na nedostatku odôvodnenia, pokiaľ ide o výmenu korešpondencie medzi Regione Siciliana a Komisiou, pretože je nedôvodný.
100. So zreteľom na predchádzajúce úvahy navrhujem zamietnuť štvrtý odvolací dôvod, pretože je čiastočne zjavne nedôvodný a čiastočne nedôvodný.
VI – O trovách
101. Keďže všetky dôvody uplatnené v odvolaní boli zamietnuté, je namieste zaviazať účastníka konania, ktorý nemal úspech vo svojich dôvodoch, teda Regione Siciliana, na náhradu trov konania v súlade s ustanovením článku 122 v spojení s ustanovením článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku, ktorý sa v konaní o odvolaní uplatní na základe článku 118.
VII – Návrh
102. So zreteľom na uvedené skutočnosti navrhujem Súdnemu dvoru, aby zamietol odvolanie, ktoré podal Regione Siciliana proti uzneseniu Súdu prvého stupňa z 8. júla 2004 vo veci Regione Siciliana/Komisia (T‑341/02) a zaviazal ho na náhradu trov konania.
(1) .
(2)  –	Uznesenie z 8. júla 2004, Regione Siciliana/Komisia, T‑341/02, Zb. s. II‑02877.
(3)  –	Rozhodnutie z 5. septembra 2002 o zastavení finančnej pomoci z Európskeho fondu pre regionálny rozvoj (EFRR) týkajúcej sa veľkého projektu „Diaľnica Messina – Palermo“ (pomoc č. 93.05.03.001 – Arinco č. 93.IT.16.009) [ neoficiálny preklad ].
(4)  –	Rozsudky z 25. júla 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Rada, C‑50/00 P, Zb. s. I‑6677, a z 1. apríla 2004, Komisia/Jégo-Quéré, C‑263/02 P, Zb. s. I‑3425. Rozsah kontroverzie nemožno pochopiť v celej šírke bez prečítania návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs v oboch veciach.
(5)  –	Rozsudok z 18. októbra 2005, Regione Siciliana/Komisia, T‑60/03, Zb. s. II‑04139.
(6)  –	Prekvapenie je ešte väčšie, ak zoberieme do úvahy skutočnosť, že rozličné veci, ktoré sa týkajú rozhodnutí Komisie o zrušení a vymáhaní pomoci z EFRR, ktoré Regione Siciliana napadol a ktoré sa tiež týkajú prípustnosti žaloby (T‑363/03, T‑414/03, T‑392/03, T‑408/03, T‑414/03 a T‑435/03), v súčasnosti prebiehajú na Súde prvého stupňa.
(7)  –	V bode 79 a nasl.
(8)  –	Rozsudok Comune di Napoli/Komisia, T‑272/02, Zb. s. II‑01849.
(9)  –	Návrhy prednesené 18. júna 1996 vo veci X (rozsudok z 12. decembra 1996, C‑74/95 a C‑129/95, Zb. s. I‑6609, s. I‑6609).
(10)  –	Ú. v. ES L 185, s. 9, zmenené a doplnené nariadením Rady (EHS) č. 2081/93 z 20. júla 1993 (Ú. v. ES L 193, s. 5) a nariadením Rady (ES) č. 1260/1999 z 21. júna 1999 o všeobecných ustanoveniach o štrukturálnych fondoch (Ú. v. ES L 161, s. 1; Mim. vyd. 14/001, s. 31).
(11)  –	Ú. v. ES L 374, s. 1, zmenené a doplnené nariadením Rady č. 2082/93 z 20. júla 1993 (Ú. v. ES L 193, s. 20).
(12)  –	Táto poznámka pod čiarou nemá z hľadiska slovenského prekladu návrhov význam.
(13)  –	Odkazujem na body 17 až 29 uznesenia, ktoré obsahujú podrobný opis skutkových okolností.
(14)  –	Body 50 a 52 napadnutého uznesenia preukazujú, že Komisia tento záver nepoprela.
(15)  –	Body 53 až 62.
(16)  –	Predovšetkým body 55, 58, 60 a 62.
(17)  –	Rozsudok z 22. januára 2004, COPPI, C‑271/01, Zb. s. I‑1029, body 37, 38 a 41.
(18)  –	Bod 83 napadnutého uznesenia.
(19)  –	Bod 66.
(20)  –	Bod 68.
(21)  –	Bod 82.
(22)  –	Rozsudok z 5. mája 1998, Dreyfus/Komisia, C‑386/96 P, Zb. s. I‑2309, bod 43.
(23)  –	Bod 79.
(24)  –	Bod 82.
(25)  –	PÉREZ GONZÁLEZ, M.: La subjetividad internacional. In.: DÍEZ DE VELASCO, M.: Instituciones de Derecho Internacional Público, 13. vydanie, Vyd. Tecnos, Madrid, 2001, s. 219.
(26)  –	HECQUARD-THERON, M.: La notion d’État en droit communautaire. In: Revue trimestrielle de droit européen, č. 26 (4), október – december 1990, s. 693 a nasl.
(27)  –	V prípade Gibraltáru pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Lenz vo veci Gibraltár/Rada (rozsudok z 29. júna 1993, C‑298/89, Zb. s. I‑3605, predovšetkým s. I‑3621 a nasl.).
(28)  –	Uznesenie z 21. marca 1997, Région wallonne/Komisia, C‑95/97, Zb. s. I‑1787, bod 6.
(29)  –	Uznesenie z 1. októbra 1997, Regione Toscana/Komisia, C‑180/97, Zb. s. I‑5245, bod 6.
(30)  –	Rozsudok z 22. novembra 2001, Holandské Antily/Rada, C‑452/98, Zb. s. I‑8973, bod 50.
(31)  –	Rozsudok z 12. júla 1990, Foster a i. (C‑188/89, Zb. s. I‑3313, body 17 až 20); bod 19 pripomenul, že Súdny dvor už skôr uznal, že na ustanovenia smernice sa možno odvolávať voči daňovým orgánom (rozsudky z 19. januára 1982, Becker, 8/81, Zb. s. 53, body 23 až 25), územným orgánom (rozsudok z 22. júna 1989, Fratelli Costanzo, 103/88, Zb. s. 1839), ústavne nezávislým orgánom povereným zachovaním poriadku a verejnej bezpečnosti (rozsudok z 15. mája 1986, Johnston, 222/84, Zb. s. 1651), ako aj verejným orgánom zabezpečujúcim služby v oblasti verejného zdravia (rozsudok z 26. februára 1986, Marshall, 152/84, Zb. s. 723).
(32)  –	Rozsudok z 2. augusta 1993, Komisia/Španielsko, C‑355/90, Zb. s. I‑4221.
(33)  –	Rozsudok z 13. septembra 2001, Komisia/Španielsko, C‑417/99, Zb. s. I‑6015.
(34)  –	Rozsudok z 2. júla 2002, Komisia/Španielsko, C‑499/99, Zb. s. I‑6031.
(35)  –	Rozsudok z 3. júla 1986, Lawrie-Blum, 66/85, Zb. s. 2121, bod 27.
(36)  –	SOBRIDO PRIETO, M.: Las comunidades autónomas ante el Tribunal de Justicia y el Tribunal de Primera Instancia de las Comunidades Europeas.
Tirant monografías, Valence, 2003, s. 45.
(37)  –	HAGUENAU, C.: L’application effective du droit communautaire en droit interne; analyse comparative des problèmes rencontrés en droit français, anglais et allemand . Bruylant, Vydavateľstvo Univerzity v Bruseli, Brusel, 1995, s. 196.
(38)  –	SOBRITO PRIETO, M., c. d., s. 52.
(39)  –	IPSEN, H. P.: Als Bundesstaat in der Gemeinschaft. In: Probleme des Europäischen Rechts. Festschrift für Walter Hallstein zu seinem 65. Geburtstag, 1966, s. 228 a nasl.
(40)  –	Schválená 15. októbra 1985 a účinná od 9. septembra 1988.
(41)  –	Prijatá jednomyseľne 5. júna 1997.
(42)  –	Založené 15. júna 1985 so sídlom v Štrasburgu.
(43)  –	Rozhodnutie Komisie z 24. júna 1988 o vytvorení Poradného výboru regionálnych a miestnych celkov [ neoficiálny preklad ] (Ú. v. ES L 247, s. 23).
(44)  –	Článok 2 rozhodnutia 88/487.
(45)  –	Článok 7 ods. 1 rozhodnutia.
(46)  –	V článkoch 198 A až 198 C Zmluvy ES (zmenené, teraz články 263 ES až 265 ES).
(47)  –	Pokiaľ ide o Amsterdamskú zmluvu, vývoj sa v zásade prejavil v právomoci prijať vlastný rokovací poriadok (článok 264 druhý odsek ES), vo zvýšení počtu oblastí, v ktorých sa povinne vyžaduje porada s Výborom (napríklad články 71 ES, 128 ES, 137 ES alebo 175 ES), v možnosti Výboru vydať svoje stanovisko z vlastného podnetu (článok 265 piaty odsek ES) a v práve Európskeho parlamentu poradiť sa s Výborom (článok 265 štvrtý odsek ES).
(48)  –	Hlavné zmeny zavedené touto Zmluvou sú dve: potreba členov výboru mať volebný mandát v regionálnom alebo miestnom celku, ktorého zánik znamená zánik funkcie člena Výboru regiónov, a obmedzenie počtu jeho členov na 350 (článok 263 ES).
(49)  –	Stanovisko Výboru regiónov k revízii Zmluvy o Európskej únii a Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva (spravodajca: M. Pujol i Soley) CdR 136/95 [ neoficiálny preklad ] (Ú. v. ES C 100, 1996, s. 1). Pozri aj rezolúciu Výboru regiónov k ďalšej medzivládnej konferencii (MVK) cdr 54/99 FIN [ neoficiálny preklad ] (Ú. v. ES C 293, 1999, s. 74).
(50)  –	Navrhoval, aby mal Súdny dvor právomoc „rozhodovať za rovnakých podmienok o žalobách podaných Európskym parlamentom, Európskou centrálnou bankou a Výborom regiónov na ochranu ich výhradných práv“, ako aj „rozhodovať o žalobách podaných Výborom regiónov z dôvodu porušenia zásady subsidiarity“ a „rozhodovať o žalobách podaných regiónmi, ktorých legislatívna právomoc je dotknutá nariadením, smernicou alebo rozhodnutím“.
(51)  –	Zmluva podpísaná 29. októbra 2004 (s účinnosťou od 1. novembra 2006 s výhradou ratifikácie členskými štátmi), článok III‑365 ods. 3.
(52)  –	SHAKESPEARE, W.: Kupec benátsky [preklad BLAHO S., BOOR J., JESENSKÁ Z., ROZNER J., In: SHAKESPEARE, W.: Komédie, Slovenské vydavateľstvo krásnej literatúry, Bratislava, 1964]; dáva túto repliku do úst Portii, ktorá predstiera, že je mladým právnikom z Ríma; keď Shylock žiada, aby bola uložená sankcia predvídaná v zmluve o pôžičke, spočívajúca v prípade nezaplatenia 3 000 dukátov v lehote splatnosti v odovzdaní jednej libry mäsa vytrhnutej z tela dlžníka, a keď odmieta akúkoľvek zhovievavosť, Basanio ho prosí, aby sa odchýlil od doslovného obsahu pravidla a zmiernil tak tvrdosť, ktorú znamená výkon takejto zábezpeky. Dielo je poznačené hlbokými protižidovskými náladami, čo je produktom historickej doby, v ktorej bolo napísané, teda v Anglicku na konci 16. storočia.
(53)  –	Podľa rozsudku z 21. februára 1984, Allied Corporation a i./Komisia, 239/82 a 275/82, Zb. s. 1005.
(54)  –	V súlade s rozsudkami z 28. januára 1986, Cofaz a i./Komisia, 160/84, Zb. s. 391, a zo 17. novembra 1998, Kruidvat/Komisia, C‑70/97 P, Zb. s. I‑7138.
(55)  –	V súlade s rozsudkami z 25. októbra 1977, Metro/Komisia, nazývaný „Metro I“, 26/76, Zb. s. 1875; z 11. októbra 1983, Demo-Studio Schmidt/Komisia, 210/81, Zb. s. 3045, a z 22. októbra 1986, Metro/Komisia, nazývaný „Metro II“, 75/84, Zb. s. 3021.
(56)  –	Článok 14 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 384/96 z 22. decembra 1995 o ochrane pred dumpingovými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho spoločenstva (Ú. v. ES L 56, s. 1; Mim. vyd. 11/010, s. 45).
(57)  –	GAITANIDES, Ch.: Artikel 230. In: VON DER GROEBEN/SCHWARZE: Vertrag über die Europäische Union und Vertrag zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft – Kommentar, 6. vydanie, Vyd. Nomos, Baden-Baden, 2004, diel 4, s. 481 a 482. Rozsudok z 23. mája 1985, Allied Corporation a i./Rada, 53/83, Zb. s. 1621.
(58)  –	GAITANIDES, CH.: c. d., s. 491.
(59)  –	Nariadenie Rady z 22. marca 1999 ustanovujúce pravidlá na uplatňovanie článku [88] Zmluvy o ES (Ú. v. ES L 83, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 339).
(60)  –	Napríklad v článku 1 písm. h).
(61)  –	SCHWARZE, J.: Artikel 230. In: EU-Kommentar, Vyd. Nomos, Baden-Baden, 2000, odsek 43.
(62)  –	Nariadenie Rady zo 6. februára 1962, Prvé nariadenie implementujúce články [81] a [82] zmluvy (Ú. v. ES 1962, 13, s. 204; Mim. vyd. 08/001, s. 3).
(63)  –	Bod 13 rozsudku už citovaného v poznámke pod čiarou 55.
(64)  –	ORTEGA, M.: El acceso de los particulares a la justicia comunitaria.
Vyd. Ariel, Barcelona, 1999, s. 54.
(65)  –	Rozsudok z 15. júla 1963, 25/62, Zb. s. 197.
(66)  –	Rozsudok z 1. júla 1965, Toepfer a Getreide Import/Komisia, 106/63 a 107/63, Zb. s. 525.
(67)  –	Rozsudok z 13. mája 1971, International Fruit Company a i./Komisia, 41/70 až 44/70, Zb. s. 411.
(68)  –	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Warner vo veci CAM/Komisia (rozsudok z 18. novembra 1975, 100/74, Zb. s. 1393).
(69)  –	Rozsudok zo 16. júna 1970, Alcan a i./Komisia, 69/69, Zb. s. 385.
(70)  –	Výraz, ktorý použil BARAV, A.: Direct and individual concern: An almost insurmountable barrier to the admissibility of individual appeal to the EEC Court. In: Community Market Law Review, 1974, s. 191 až 193.
(71)  –	Rozsudok z 10. decembra 1969, Eridania a i./Komisia, 10/68 a 18/68, Zb. s. 459.
(72)  –	Rozsudky z 25. októbra 1972, Haegeman/Komisia, 96/71, Zb. s. 1005, body 5 až 8; zo 6. marca 1979, Simmenthal/Komisia, 92/78, Zb. s. 777, bod 27 a nasl., a z 11. júla 1984, Commune de Differdange a i./Komisia, 222/83, Zb. s. 2889, bod 12.
(73)  –	HARTLEY, T. C.: The Foundations of EEC Law . Clarendon, Oxford, 1987, vydanie revidované v roku 1994, s. 360.
(74)  –	Rozsudok zo 17. januára 1985, Piraiki-Patraiki a i./Komisia, 11/82, Zb. s. 207, b od 9.
(75)  –	Rozsudok z 8. júla 1999, Hüls/Komisia, C‑199/92 P, Zb. s. I‑ 4287.
(76)  –	Rozsudok Súdu prvého stupňa z 18. októbra 2005, Regione Siciliana/Komisia, už citovaný v poznámke pod čiarou 5, body 52 až 60.
(77)  –	V bode 65 rozsudku uvedeného v predchádzajúcej poznámke pod čiarou Súd prvého stupňa odôvodnil svoje stanovisko tak, že poukázal na rozsudok Súdneho dvora z 11. novembra 1981, IBM/Komisia (60/81, Zb. s. 2639, bod 9).
(78)  –	Dvadsiate odôvodnenie a článok 4 nariadenia č. 2052/88 v znení vyplývajúcom z nariadenia č. 2081/93.
(79)  –	Poukazujem na uplatniteľné články, napríklad článok 5 ods. 1 a článok 5 ods. 2 štvrtý pododsek, článok 8 ods. 1, článok 9 ods. 1 a 2, článok 10 ods. 1 a článok 14 nariadenia č. 4253/88 v zmenenom a doplnenom znení.
(80)  –	Okrem iných rovnakého významu, uvedených v článkoch 19 až 26 nariadenia č. 4253/88 v jeho zmenenom a doplnenom znení.
(81)  –	TOTH, A. G.: Legal Protection of Individuals in the European Communities.
Vyd. North‑Holland, Amsterdam, 1978, diel II, s. 64.
(82)  –	Ako to uvádza rozsudok Súdu prvého stupňa z 18. októbra 2005, už citovaný v poznámke pod čiarou 5, body 53 a 54.
(83)  –	V poznámke pod čiarou 4 vyššie. Regione Siciliana má možnosť napadnúť pred vnútroštátnymi súdmi exekučné opatrenie prijaté Talianskou republikou na základe sporného rozhodnutia.
(84)  –	Napríklad šieste odôvodnenie nariadenia č. 2082/93 (bod 72 napadnutého uznesenia).
(85)  –	Najmä v rozsudku zo 7. februára 1979, Holandsko/Komisia, 11/76, Zb. s. 245.
(86)  –	Predovšetkým body 74 a 76 napadnutého uznesenia.
(87)  –	Rozsudok z 2. apríla 1998, Greenpeace Council a i./Komisia, C‑321/95 P, Zb. s. I‑1651, body 15 a 16.