62011CC0170
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
NIILO JÄÄSKINEN
prednesené 24. mája 2012 (
1
)
Vec C-170/11
Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens, Gilbert Georges Henri Mittler, Jean Paul François Caroline Votron
protiHendrikusovi Cornelisovi Kortekaasovi_Kortekaas Entertainment Marketing BV_Kortekaas Pensioen BV_Dirkovi Robbard De Katovi_Johannesovi Hendrikusovi Vischovi_Euphemii Joanne Bökkerinkovej,
Laminco GLD N-A_Ageas NV, predtým Fortis NV
[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Hoge Raad der Nederlanden (Holandsko)]
„Súdna spolupráca v občianskych a obchodných veciach — Vykonávanie dôkazov — Nariadenie (ES) č. 1206/2001 — Vecná pôsobnosť — Výsluch svedkov s bydliskom v jednom členskom štáte na súde iného členského štátu — Svedkovia, ktorí sú zároveň účastníkmi konania vo veci samej — Donucovacie prostriedky — Prípadná povinnosť použiť jeden zo spôsobov vykonávania dôkazov stanovených v uvedenom nariadení alebo možnosť použiť spôsoby dokazovania stanovené platným procesným právom členského štátu príslušného súdu — Zostatková uplatniteľnosť vnútroštátneho práva“
I – Úvod
1.
V prejednávanej veci má Súdny dvor rozhodnúť o výklade nariadenia Rady (ES) č. 1206/2001 z 28. mája 2001 o spolupráci medzi súdmi členských štátov pri vykonávaní dôkazov v občianskych a obchodných veciach. (
2
) Vnútroštátny súd sa pýta najmä na výklad článku 1 ods. 1 uvedeného nariadenia, ktorý vymedzuje jeho vecnú pôsobnosť tým, že stanovuje dve formy súdnej spolupráce, ktoré môže súd členského štátu (
3
) použiť, keď chce vykonať dôkaz v inom členskom štáte.
2.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania predložila Hoge Raad der Nederlanden (Holandsko) v rámci konania, v ktorom bola žaloba vo veci samej podaná na holandskom súde proti žalovaným s bydliskom v Belgicku, ktorých predbežný svedecký výsluch žalobcovia navrhovali. Hoci dotknuté osoby požiadali o vypočutie vo francúzskom jazyku v krajine svojho bydliska prostredníctvom dožiadania, ktoré by príslušný súd zaslal belgickým súdnym orgánom podľa nariadenia č. 1206/2001, súd tento návrh zamietol, rozhodol, že výsluch sa bude konať v Holandsku, a predvolal svedkov v súlade s vnútroštátnym procesným právom.
3.
Súdny dvor má v tejto súvislosti odpovedať na otázku, či je súd členského štátu, ktorý chce vypočuť svedka s bydliskom na území iného členského štátu, ktorý je v tomto prípade účastníkom konania, povinný použiť spôsoby dokazovania stanovené nariadením č. 1206/2001 alebo môže naďalej uplatňovať spôsoby dokazovania upravené platnými procesnými predpismi svojho štátu a v prípade potreby použiť donucovacie prostriedky, pokiaľ svedok nespolupracuje. Súdny dvor tiež má po prvý raz určiť, či nariadenie č. 1206/2001 upravuje vyžiadanie dôkazov z jedného členského štátu do druhého výlučným a taxatívnym spôsobom alebo či ponecháva priestor na ďalšie formy získavania takýchto dôkazov.
II – Právny rámec
A – Nariadenie č. 1206/2001
4.
Preambula nariadenia č. 1206/2001 stanovuje:
„…
(2)
Správne fungovanie vnútorného trhu vyžaduje zlepšenie spolupráce súdov pri vykonávaní dôkazov a najmä jej zjednodušenie a urýchlenie.
…
(7)
Nakoľko je často nevyhnutné na vydanie rozhodnutia v občianskej alebo obchodnej veci pred súdom členského štátu vykonať dôkaz v inom členskom štáte, činnosť [S]poločenstva sa nemôže obmedziť len na oblasť doručovania súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach, ktoré je predmetom úpravy nariadenia Rady (ES) č. 1348/2000 z 29. mája 2000 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch[ (
4
)]. Je preto potrebné pokračovať v zlepšovaní spolupráce medzi súdmi členských štátov v oblasti vykonávania dôkazov.
(8)
Efektívnosť súdneho konania v občianskych alebo obchodných veciach vyžaduje, aby sa zasielanie a vykonávanie dožiadaní o vykonanie dôkazu uskutočňovalo v priamom styku a najrýchlejším možným spôsobom medzi súdmi členských štátov.
…
(15)
Na uľahčenie vykonania dôkazu by mal súd členského štátu mať možnosť vykonať dôkaz aj priamo v inom členskom štáte v súlade s právnym poriadkom tohto členského štátu, ak s tým tento členským štát súhlasí a pri dodržaní podmienok určených ústredným orgánom alebo príslušným orgánom dožiadaného členského štátu.
…“
5.
Článok 1 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1206/2001 nazvaný „Predmet úpravy“ stanovuje:
„1.   Toto nariadenie sa uplatní v občianskych alebo obchodných veciach, ak súd členského štátu podľa vlastných právnych predpisov žiada:
a)
príslušný súd iného členského štátu o vykonanie dôkazu; alebo
b)
aby mohol sám vykonať dôkaz v inom členskom štáte.
2.   Dožiadaním nemožno žiadať o vykonanie dôkazu, ktorý nie je určený na použitie v súdnom konaní, ktoré sa začalo alebo sa má začať.“
6.
V článkoch 10 až 16, ktoré sú súčasťou oddielu 3 tohto nariadenia, sú stanovené podmienky vykonania dôkazu dožiadaným súdom (tzv. „nepriama“ forma spolupráce).
7.
Podľa článku 10 ods. 2 nariadenia č. 1206/2001 „dožiadaný súd vykoná dožiadania podľa právneho poriadku tohto členského štátu“.
8.
Článok 11 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje, že k nepriamemu vykonávaniu dožiadaní dochádza za prítomnosti a za účasti účastníkov konania:
„Ak to upravuje právny poriadok členského štátu dožadujúceho súdu, majú účastníci a ich prípadní právni zástupcovia právo byť prítomní na vykonaní dôkazu dožiadaným súdom.“
9.
Článok 13 uvedeného nariadenia umožňuje použitie donucovacích prostriedkov v rámci nepriameho vykonávania dôkazov:
„Ak je to potrebné, využije dožiadaný súd pri vykonaní dožiadania vhodné donucovacie prostriedky v tých prípadoch a v tej miere, ktoré ustanovuje právny poriadok členského štátu dožiadaného súdu pri vykonávaní rovnakého dožiadania vlastného súdu alebo rovnakého dôkazu vykonávaného na žiadosť niektorého z účastníkov konania.“
10.
Článok 17 nariadenia, ktorý upravuje priame vykonanie dôkazu dožadujúcim súdom (tzv. „priama“ forma spolupráce), stanovuje:
„1.   Ak súd požiada, aby mohol vykonať dôkaz priamo v inom členskom štáte, zašle žiadosť… ústrednému orgánu alebo príslušnému orgánu…
2.   Priamy výkon dôkazu sa smie uskutočniť, len ak sa dá vykonať na dobrovoľnom základe bez potreby uplatnenia donucujúcich prostriedkov.
Ak priamy výkon dôkazu predpokladá výsluch osoby, dožadujúci súd informuje túto osobu, že sa výsluch vykoná na dobrovoľnom základe.
3.   Dôkaz vykoná člen justičného personálu alebo akákoľvek iná určená osoba, napríklad znalec, podľa právneho poriadku členského štátu dožadujúceho súdu.
…“
B – Vnútroštátne právo
11.
V Holandsku je svedecký výsluch, ako aj predbežný svedecký výsluch upravený občianskym súdnym poriadkom (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering, ďalej len „WBR“). (
5
)
12.
§ 164 WBR stanovuje:
„1.   Účastníci konania môžu byť predvolaní aj ako svedkovia.
…
3.   Ak sa účastník konania, ktorý má podať svedeckú výpoveď, nedostaví na pojednávanie, neodpovie na položené otázky alebo odmietne podpísať svoju výpoveď, sudca z toho môže vyvodiť dôsledky, ktoré považuje za nevyhnutné.“
13.
§ 165 ods. 1 WBR stanovuje, že „každá osoba predvolaná na svedecký výsluch v súlade so zákonom stanovenými podmienkami je povinná dostaviť sa a poskytnúť svedeckú výpoveď“.
14.
§ 176 ods. 1 WBR stanovuje:
„Pokiaľ zmluva alebo nariadenie ES nestanovuje opak, môže súd, ak svedok býva v cudzine, dožiadať ním určený orgán krajiny, v ktorej má svedok bydlisko, o vykonanie výsluchu, ak je to možné, pod prísahou, alebo poveriť týmto výsluchom holandského konzulárneho úradníka, v ktorého pôsobnosti sa nachádza bydlisko tohto svedka.“
15.
§ 186 WBR stanovuje:
„1.   Pokiaľ zákon umožňuje dôkaz v podobe svedeckej výpovede, je možné pred podaním žaloby na návrh dotknutej osoby bezodkladne nariadiť predbežný svedecký výsluch.
2.   Sudca môže na návrh účastníka konania bezodkladne nariadiť predbežný svedecký výsluch aj v prípade, že konanie už prebieha.“
16.
§ 189 WBR stanovuje, že „ustanovenia týkajúce sa svedeckého výsluchu sa použijú aj na predbežný výsluch.“
III – Spor vo veci samej, prejudiciálna otázka a konanie pred Súdnym dvorom
17.
Dňa 3. augusta 2009 niekoľkí držitelia cenných papierov (
6
) (ďalej len „Kortekaas a i.“) spoločnosti Fortis NV (
7
) podali na Rechtbank Utrecht (Holandsko) proti trom členom vedenia tejto spoločnosti, ktorí majú bydlisko v Belgicku (
8
) (ďalej len „Lippens a i.“), a proti samotnej spoločnosti žalobu pre náhradu škody z dôvodu protiprávneho konania.
18.
V rámci tohto konania vo veci samej podali Kortekaas a i. dňa 6. augusta 2009 na Rechtbank Utrecht návrh na vykonanie predbežného svedeckého výsluchu Lippens a i. v súvislosti s ich vyjadreniami. Uvedený súd tomuto návrhu vyhovel rozhodnutím z 25. novembra 2009 s uvedením, že výsluch vykoná sudca, ktorý bude na tieto účely vymenovaný.
19.
Dňa 9. decembra 2009 Lippens a i. na Rechtbank Utrecht navrhli, aby boli dožiadaním vypočutí francúzsky hovoriacim sudcom v Belgicku, kde majú bydlisko. Návrh bol zamietnutý uznesením z 3. februára 2010.
20.
V konaní o odvolaní podanom zo strany Lippens a i. Gerechtshof te Amsterdam rozhodnutím z 18. mája 2010 potvrdil napadnuté uznesenie na základe § 176 ods. 1 WBR, podľa ktorého má holandský sudca, ktorý má vypočuť svedka zdržujúceho sa v cudzine a odmietajúceho dobrovoľne sa dostaviť na súd, možnosť, a nie povinnosť postupovať prostredníctvom dožiadania. Gerechtshof te Amsterdam uviedol, že svedkov v zásade vypočúva súd, na ktorom prebieha konanie vo veci samej, a že v tomto prípade nijaká osobitná okolnosť neodôvodňuje výnimku z tohto pravidla v prospech Lippens a i. najmä vzhľadom na odpor Kortekaas a i. Ďalej uviedol, že na konanie výsluchu v Belgicku nie sú ani jazykové dôvody, lebo Lippens a i. budú mať možnosť využiť počas svojho výsluchu v Holandsku služby francúzskeho tlmočníka.
21.
Lippens a i. podali proti tomuto rozhodnutiu Gerechtshof te Amsterdam kasačný opravný prostriedok na Hoge Raad der Nederlanden.
22.
Vnútroštátny súd sa domnieva, že nariadenie č. 1206/2001 nebráni tomu, aby súd v jednom členskom štáte predvolal v súlade s procesnými predpismi platnými v tomto štáte svedka žijúceho v inom členskom štáte a v prípade, že svedok sa odmietne dostaviť, z toho vyvodil dôsledky v zmysle uvedených predpisov. Podľa vnútroštátneho súdu samotný text nariadenia č. 1206/2001 ani jeho odôvodnenia 2 a 5 (
9
) neumožňujú skonštatovať, že postupy dokazovania stanovené v uvedenom nariadení vylučujú použitie iných právnych nástrojov. Domnieva sa, že cieľom uvedeného nariadenia je len zjednodušiť vykonávanie dôkazov a členským štátom neukladá povinnosť zmeniť postupy vykonávania dôkazov upravené ich vnútroštátnym procesným právom.
23.
Tento súd ďalej odkazuje na Dohovor o vykonávaní dôkazov v cudzine v občianskych a obchodných veciach uzatvorený 18. marca 1970 v Haagu, ktorý bol nahradený nariadením č. 1206/2001 v jedenástich členských štátoch, v ktorých sa tento dohovor uplatňoval. (
10
) Poukazuje na to, že je diskutabilné, či má tento dohovor výlučný a záväzný účinok alebo či ponecháva priestor na iné nástroje, ako uviedol Najvyšší súd Spojených štátov. (
11
) Vnútroštátny súd ďalej uvádza, že existuje rozsudok Súdneho dvora, ktorý by, naopak, mohol naznačovať, že nariadenie č. 1206/2001 má „výlučný účinok“, ako tento súd uvádza. (
12
)
24.
Za týchto okolností sa Hoge Raad der Nederlanden rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa nariadenie [č. 1206/2001], najmä jeho článok 1 ods. 1, vykladať v tom zmysle, že súd, ktorý chce vypočuť svedka bývajúceho v inom členskom štáte, musí na túto formu dokazovania vždy uplatniť postup stanovený v uvedenom nariadení alebo je oprávnený uplatniť postup stanovený v jeho vlastnom vnútroštátnom procesnom práve, ako napríklad predvolanie svedka na tento súd?“
25.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Hoge Raad der Nederlanden, bol v súdnej kancelárii Súdneho dvora zaregistrovaný 7. apríla 2011.
26.
Písomné pripomienky predložili Súdnemu dvoru Lippens a i., holandská, česká, nemecká, rakúska, poľská a fínska vláda a vláda Spojeného kráľovstva, ako aj Európska komisia.
27.
V prílohe predvolania na pojednávanie zaslaného účastníkom konania a ďalším dotknutým subjektom položil Súdny dvor takúto otázku na zodpovedanie počas pojednávania:
„1.
Za predpokladu, že príslušný súd má v zmysle vnútroštátneho práva možnosť predvolať svedka s bydliskom v inom členskom štáte, môže tento súd v prípade, že svedok by predvolanie neuposlúchol, použiť donucovacie prostriedky stanovené vnútroštátnym právom? Musí v prípade zápornej odpovede na túto otázku vnútroštátny súd svedka vypočuť v súlade s postupmi stanovenými v nariadení [č. 1206/2001]?
2.
Keďže v prejednávanej veci ide o svedecký výsluch účastníka konania, účastníci konania majú zaujať stanovisko k otázke, či by táto skutočnosť mala byť zohľadnená na účely poskytnutia odpovede na prejudiciálnu otázku. Všetky členské štáty sa majú vyjadriť aj k tomu, aký dosah by zavedenie takéhoto rozlíšenia v rámci nariadenia č. 1206/2001 mohlo mať na ich vnútroštátne právne predpisy.“
28.
Na pojednávaní, ktoré sa konalo 7. marca 2012, uviedli Lippens a i., holandská, česká, nemecká, írska a fínska vláda, ako aj Komisia ústne pripomienky.
IV – Analýza
A – O význame veci
29.
Každý súd členského štátu môže právoplatne vykonávať svoje právomoci a využívať svoju „moc“, čiže svoju donucovaciu právomoc, len v rámci svojho geografického obvodu. Toto pravidlo má výnimku, pokiaľ ide o dôkazy, ktoré môže vykonávať na celom území štátu. Bez ohľadu na to na základe zásady teritoriality platnej v medzinárodnom práve, ktorá súvisí so zásadou štátnej zvrchovanosti, súd zvyčajne takéto opatrenia nemôže vykonávať v inom členskom štáte.
30.
Ako však zdôrazňuje preambula nariadenia č. 1206/2001, „je často nevyhnutné na vydanie rozhodnutia v občianskej alebo obchodnej veci pred súdom členského štátu vykonať dôkaz v inom členskom štáte… [a je] preto potrebné pokračovať v zlepšovaní spolupráce medzi súdmi členských štátov v oblasti vykonávania dôkazov“. (
13
) Uvedené nariadenie tak reaguje na narastajúcu potrebu v Európskej únii týkajúcu sa získavania dôkazov v inom členskom štáte ako v tom, v ktorom sa začalo alebo sa má začať súdne konanie, (
14
) pokiaľ spor obsahuje cudzí prvok.
31.
Keďže v nariadení č. 1206/2001 nie je vymedzený pojem dôkaz, Súdny dvor už bol požiadaný o definovanie jeho hraníc v rámci výkladu. (
15
) Považujem za nesporné, že taký svedecký výsluch, akým je výsluch v spore vo veci samej, tomuto pojmu zodpovedá. (
16
)
32.
Hlavným cieľom nariadenia č. 1206/2001 je určiť spôsoby, akými môže súd členského štátu zjednodušene a urýchlene (
17
) získať dôkazy nachádzajúce sa na území iného členského štátu za pomoci jeho orgánov. Má na to k dispozícii dva postupy vzájomnej právnej pomoci, ktoré sú stručne opísané v článku 1 ods. 1 uvedeného nariadenia:
—
buď nepriame vykonávanie dôkazov upravené v článkoch 10 až 16 nariadenia č. 1206/2001, v rámci ktorého súd členského štátu A (tzv. „dožadujúci súd“) (
18
) požiada súd členského štátu B (tzv. „dožiadaný súd“) o vykonanie požadovaných dôkazov v súlade s právnymi predpismi členského štátu B, prípadne pomocou donucovacích prostriedkov stanovených v článku 13 uvedeného nariadenia,
—
alebo priame vykonávanie dôkazov upravené v článku 17 nariadenia č. 1206/2001 a spočívajúce v tom, že súd členského štátu A alebo ním poverená osoba (
19
) odcestuje do členského štátu B, aby tam priamo vykonala dôkaz so súhlasom orgánov tohto iného štátu, (
20
) pričom v tomto prípade je vylúčené použitie donucovacích prostriedkov voči svedkovi, ktorý v ňom býva.
33.
Vnútroštátny súd sa v zásade po prvý raz pýta Súdneho dvora, či v prípade, že chce súd vykonať dôkaz s cezhraničným dosahom, akým je výsluch svedka nachádzajúceho sa na území iného členského štátu, musí použiť jeden z vyššie uvedených postupov vykonávania dôkazov upravených v nariadení č. 1206/2001, a to nepriame vykonanie dôkazu dožiadaným súdom alebo priame vykonanie dôkazu dožadujúcim súdom, ako pred Súdnym dvorom tvrdia výlučne Lippens a i., alebo či tento súd môže uplatniť postupy stanovené procesným právom svojho členského štátu. Toto prejudiciálne konanie si vyžaduje vymedzenie rozsahu vecnej pôsobnosti nariadenia č. 1206/2001.
34.
Ďalšie problémy nepriamo vyplývajú z odôvodnenia návrhu na začatie prejudiciálneho konania a z otázok na ústne zodpovedanie, ktoré položil Súdny dvor. Týkajú sa praktických dôsledkov výkladu podaného v budúcom rozsudku, a to na jednej strane toho, či súd, ktorý požaduje výsluch, môže prípadne použiť donucovacie prostriedky alebo znevýhodňujúce opatrenia, (
21
) pokiaľ svedok s bydliskom v inom členskom štáte odmieta vypovedať, a na druhej strane prípadných dôsledkov skutočnosti, že svedok, ktorý sa má vypočuť, je účastníkom konania.
35.
Z judikatúry Súdneho dvora jasne nevyplýva nijaká odpoveď na prejudiciálnu otázku položenú vnútroštátnym súdom.
36.
Len zopár náznakov sa totiž nachádza v rozsudku St. Paul Dairy uvedenom v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý sa týka výkladu pravidiel súdnej právomoci stanovených v Bruselskom dohovore z roku 1968, nariadenie č. 1206/2001 sa v ňom spomína len ako obiter dictum (
22
) a vôbec neposkytuje odpoveď na otázku položenú Súdnemu dvoru v prejednávanej veci. To isté platí pre rozsudok Aguirre Zarraga vydaný rovnako v oblasti súdnej právomoci, z ktorého vyplýva, že vnútroštátny súd by sa mohol rozhodnúť, či použije alebo nepoužije mechanizmus stanovený v nariadení č. 1206/2001. (
23
) Vzhľadom na osobitosť týchto dvoch rozsudkov, ktoré sa netýkajú výkladu uvedeného nariadenia, ale výkladu právnych predpisov, ktorých predmet a pôsobnosť sú v porovnaní s nariadením veľmi rozdielne (
24
) napriek tomu, že aj ich cieľom je vytvorenie európskeho justičného priestoru, v prejednávanej veci sa Súdny dvor musí konkrétnejšie vyjadriť k podmienkam, za akých je uplatnenie uvedeného nariadenia pre súd povinné.
37.
Čo sa týka jediného rozsudku, ktorý, pokiaľ viem, Súdny dvor vydal (
25
) v súvislosti s výkladom samotného nariadenia č. 1206/2001, domnievam sa, že neobsahuje skutočnosti, ktoré by sa mohli použiť na rozhodnutie v prejednávanej veci. (
26
)
38.
Na úvod by som rád uviedol, že sa rovnako ako väčšina vedľajších účastníkov konania domnievam, že keď chce súd členského štátu získať dôkazy z iného členského štátu, musí vzhľadom na dôvody, ktoré vysvetlím nižšie, uplatniť mechanizmy stanovené v nariadení č. 1206/2001 len v určitých prípadoch, a nie automaticky.
B – O vecnej uplatniteľnosti nariadenia č. 1206/2001
39.
Znenie článku 1 ods. 1 nariadenia č. 1206/2001, ktorého výklad konkrétne žiada vnútroštátny súd, čiastočne umožňuje odpovedať na otázku, či sa oba postupy cezhraničného vykonávania dôkazov, ktoré stanovuje, musia alebo nemusia používať široko, čiže vo všetkých prípadoch, keď cudzí prvok, akým je v prejednávanej veci bydlisko svedka, spája predmetný dôkaz s iným členským štátom v občianskych alebo obchodných veciach.
40.
V tomto článku je ako úvodná podmienka uvedené, že „ak súd členského štátu… žiada“, (
27
) čím je podľa môjho názoru vecná pôsobnosť nariadenia č. 1206/2001 obmedzená na dva konkrétne prípady, ktoré sú uvedené ďalej. Uplatniteľnosť nariadenia je tak obmedzená buď na prípad, v ktorom je podľa sudcu, ktorý chce vykonať dôkaz, spolupráca súdu „iného členského štátu“ nevyhnutná, alebo na prípad, keď chce uvedený sudca sám vykonať takýto dôkaz „v inom členskom štáte“. Naopak, nariadenie neupravuje situáciu, v ktorej sa tento sudca domnieva, že môže získať dôkaz aj napriek tomu, že sa nachádza v inom členskom štáte, bez potreby použiť jeden z týchto postupov prístupu k dôkazom, čiže bez potreby požiadať o vykonanie dôkazu súdne orgány uvedeného členského štátu alebo do tohto členského štátu cestovať.
41.
Aj v odôvodneniach 7 a 15 nariadenia č. 1206/2001 je uvedené, že jeho cieľom je umožniť súdu v členskom štáte vykonať dôkazy „v inom členskom štáte“ a nie na území svojho štátu, ako chcel urobiť holandský súd v spore vo veci samej, keď si svedka predvolal.
42.
Na základe teleologickej, nielen doslovnej analýzy ďalej konštatujem, že v odôvodnení 2 tohto nariadenia je stanovené, že cieľom nariadenia je „zlepšenie spolupráce súdov pri vykonávaní dôkazov a najmä jej zjednodušenie a urýchlenie“, a tento cieľ je opätovne uvedený v odôvodnení 7 in fine. Aj názov nariadenia č. 1206/2001 poukazuje na to, že jeho účelom je len zaviesť mechanizmy uľahčujúce „spoluprácu medzi súdmi členských štátov“, a nie prostredníctvom zjednotenia zrušiť platné postupy vykonávania dôkazov v členských štátoch. Domnievam sa, že pokiaľ takáto spolupráca nie je nevyhnutná alebo pokiaľ si ju súd neželá, nie je potrebné použiť postupy zjednodušenej vzájomnej právnej pomoci (
28
) zavedené týmto nariadením napriek tomu, že svedkovia, ktorí sú v tomto prípade zároveň účastníkmi konania, ich navrhujú, ako je to v spore vo veci samej.
43.
Cieľom nariadenia č. 1206/2001 totiž nie je zasahovať do právomoci príslušného sudcu tým, že by obmedzilo jeho právomoc viesť konanie v rámci hraníc stanovených pravidlami medzinárodného práva, práva Únie alebo vnútroštátneho práva, ktoré sú preňho záväzné, ale túto právomoc posilniť a stanoviť pre ňu rámec s cieľom chrániť práva účastníkov konania a rešpektovať výsady iných členských štátov. Domnievam sa, že účelom tohto nástroja je zjednodušiť cezhraničnú činnosť súdov členských štátov, a nie klásť jej prekážky obmedzením prostriedkov, ktoré majú k dispozícii na vykonávanie dôkazov.
44.
Samotný duch uvedeného nariadenia by bol spochybnený, keby jeho povinné uplatňovanie viedlo k obmedzeniu možností získavania dôkazov tým, že by sudca v členskom štáte nemohol použiť alternatívne postupy vykonávania dôkazov, pokiaľ to považuje za vhodnejšie oproti nástrojom cezhraničnej súdnej spolupráce stanovené v nariadení č. 1206/2001. (
29
)
45.
V tomto zmysle pripomínam, že článok 21 ods. 2 uvedeného nariadenia v spojení s odôvodnením 17 stanovuje, že nebráni tomu, aby boli medzi dvoma alebo viacerými členskými štátmi zachované alebo uzatvorené dohody alebo dojednania zamerané na „ďalšie“ (
30
) uľahčenie spolupráce v oblasti vykonávania dôkazov, pokiaľ budú zlučiteľné s nariadením. Táto výhrada poukazuje na to, že autori nariadenia č. 1206/2001 sa s cieľom zabezpečiť jeho účinnosť nebránili myšlienke ponechať zostatkový priestor ďalším nástrojom v tejto oblasti, pokiaľ sa ukáže, že sú vhodnejšie z hľadiska zaručenia konkrétnych účinkov vzhľadom na predmet sporu.
46.
V praxi sa totiž môže stať, že postupy dokazovania stanovené vnútroštátnym právom sú rovnako účinné alebo dokonca účinnejšie ako postupy upravené v nariadení č. 1206/2001. Zo správy Komisie z 5. decembra 2007, ktorá hodnotí uplatňovanie nariadenia č. 1206/2001, (
31
) tak vyplýva, že podľa uskutočnenej empirickej štúdie (
32
) boli dožiadania o vykonanie dôkazu v zmysle uvedeného nariadenia v značnom počte prípadov vykonané v lehote, ktorá prekračuje lehotu stanovenú v článku 10 ods. 1, a to 90 dní od doručenia dožiadania, niekedy dokonca v lehote dlhšej ako 6 mesiacov. Za takýchto okolností je pochopiteľné, že dochádza k tomu, že súd členského štátu sa rozhodne použiť postup, ktorý si nevyžaduje sprostredkovateľa, napríklad priame predvolanie svedka na svedecký výsluch, s cieľom zabezpečiť rýchlosť, a teda aj účinnosť konania, ktoré vedie.
47.
Rád by som doplnil, že potrebný účinok uvedeného nariadenia nie je takýmto výkladom jeho ustanovení vôbec narušený, lebo jeho cieľom nie je upraviť všetky situácie, v ktorých sa dôkaz nachádza v inom členskom štáte, ale len situáciu, keď súd, ktorý chce tento dôkaz získať, skonštatuje, že potrebuje pomoc orgánov iného členského štátu. V takomto prípade si musí vybrať medzi nepriamym vykonaním dôkazu, ktorého nevýhoda je v tom, že sa treba spoľahnúť na jeho správne vykonanie dožiadaným súdom a že vedie k tomu, že svedka nevypočuje samotný sudca rozhodujúci vo veci, (
33
) a medzi priamym vykonaním dôkazu, ktoré si vyžaduje povolenie členského štátu, v ktorom sa príslušné dôkazy nachádzajú, (
34
) a sudcu zbavuje možnosti požiť donucovacie prostriedky (
35
). Výlučné uplatňovanie nariadenia č. 1206/2001 by tak niekedy prinajmenšom potenciálne viedlo k zníženej kvalite výsluchov svedkov, ktorí sa zdržujú mimo územia dotknutého štátu, v porovnaní so situáciou, v ktorej by nariadenie neexistovalo. To nemožno považovať za uspokojivé z hľadiska cieľa uvedeného nariadenia spočívajúceho v uľahčení vykonávania dôkazov.
48.
Vzhľadom na tieto úvahy sa mi zdá, že európsky zákonodarca nemal v úmysle systematické povinné uplatňovanie postupov súdnej spolupráce stanovených v nariadení č. 1206/2001 v prípadoch, keď chce súd členského štátu vykonať dôkaz, ktorý súvisí s iným členským štátom. Domnievam sa, že uplatňovanie je povinné len za predpokladu, ktorý v spore vo veci samej neplatí, a to, že takýto dôkaz treba vykonať mimo územia členského štátu dotknutého súdu. Považujem za vhodné, aby uvedený súd mohol v záujme efektívneho výkonu súdnictva v praxi v jednotlivých prípadoch osobitne posúdiť, či je na získanie dôkazov, ktoré potrebuje, aby mohol vo veci rozhodnúť, účinnejší postup dokazovania podľa vnútroštátneho práva alebo podľa práva Únie.
49.
Keď som už objasnil dôvody, pre ktoré sa podobne ako zúčastnené členské štáty a Komisia domnievam, že použitie postupov spolupráce stanovených v nariadení č. 1206/2001 je pre súd členského štátu, ktorý chce vypočuť svedka s bydliskom v inom členskom štáte, povinné len za predpokladu, že tento súd chce, aby sa výsluch uskutočnil v tomto inom členskom štáte použitím jedného z uvedených postupov, ale nie v prípade, keď považuje za vhodnejšie, aby sa svedok na výsluch dostavil na územie jeho štátu, vysvetlím aj konkrétne dôsledky takto navrhnutého výkladu Súdnemu dvoru, pokiaľ ide o dve konkrétne situácie uvedené v návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
C – O dvoch osobitných problémoch súvisiacich so svedeckým výsluchom
1. Výsluch svedka odmietajúceho vypovedať
50.
Vnútroštátny súd sa prostredníctvom svojej prejudiciálnej otázky Súdneho dvora výslovne nepýta, či by súd v členskom štáte mohol použiť donucovacie prostriedky (
36
) alebo znevýhodňujúce opatrenia (
37
) voči svedkovi s bydliskom v inom členskom štáte, ktorý by neuposlúchol predvolanie na súd.
51.
Táto problematika však vyplýva z odôvodnenia návrhu na začatie prejudiciálneho konania, v ktorom Hoge Raad der Nederlanden uvádza, že „nariadenie č. 1206/2001… nie je v rozpore s domnienkou, že holandský súd je oprávnený predvolať svedka s bydliskom v inom členskom štáte, a ani nebráni súdu, aby pri nedostavení sa svedka prijal opatrenia stanovené v jeho vnútroštátnom procesnom práve“. (
38
)
52.
Na úvod konštatujem, že uvedená problematika nezodpovedá situácii, ktorá je v praxi bezpochyby najbežnejšia a v ktorej svedok s bydliskom v inom členskom štáte dobrovoľne súhlasí s cestou na súd, ktorý ho predvolal. Keďže v takom prípade ide o dobrovoľnú účasť na dokazovaní, nie je potrebné použiť mechanizmy súdnej spolupráce stanovené v nariadení č. 1206/2001.
53.
Pokiaľ sa však svedok bez prijateľného dôvodu (
39
) odmietne podrobiť výsluchu príslušného súdu a tento súd naďalej trvá na svojom zámere vypočuť ho, treba rozlišovať medzi dvoma prípadmi.
54.
Na jednej strane v prípade, že príslušný súd chce na území svojho členského štátu vypočuť svedka s bydliskom v inom členskom štáte, ako to chcel urobiť holandský súd v tomto spore vo veci samej, môže voči dotknutej osobe použiť donucovacie prostriedky len v rámci hraníc vyplývajúcich z pravidiel medzinárodného práva verejného. (
40
) Vzhľadom na prednesy počas pojednávania sa mi zdá, že všetky zúčastnené členské štáty súhlasia so stanoviskom, podľa ktorého takéto opatrenia nemožno použiť voči svedkovi, ktorý sa nachádza mimo územia dotknutého štátu, s výnimkou osobitných prípadov (
41
) alebo pokiaľ to neumožňuje dvojstranný alebo mnohostranný dohovor, ktorý zaväzuje predmetné členské štáty.
55.
Pokiaľ ide o právo Únie, v súčasnosti neobsahuje normy upravujúce túto otázku. Všeobecné zásady práva Únie, napríklad zásada proporcionality, však obmedzujú voľnú úvahu členských štátov v tejto oblasti.
56.
Na druhej strane ak by sa mal výsluch takéhoto svedka konať na území členského štátu jeho bydliska, lebo dotknutá osoba sa odmieta dostaviť na súd v inom členskom štáte, ktorý na výsluchu trvá, súd by mal povinnosť použiť jednu z foriem vykonávania dôkazov stanovených v nariadení č. 1206/2001, buď priamu, alebo nepriamu, ako som uviedol vyššie.
57.
V prípade, že by uvedený súd chcel sám vykonať tento dôkaz v cudzine použitím takzvaného „priameho“ postupu, mohol by to urobiť len „na dobrovoľnom základe“ a „bez… donucujúcich prostriedkov“ v súlade s článkom 17 ods. 2 uvedeného nariadenia, v dôsledku čoho by nebolo možné donútiť svedka k tomuto priamemu výsluchu s výnimkou prípadu, v ktorom medzi dotknutými členskými štátmi existujú dohovory o spolupráci.
58.
Ak by však bol vykonaním dôkazu poverený súd v členskom štáte, v ktorom sa svedok zdržuje, článok 13 tohto nariadenia dožiadanému súdu umožňuje, aby „využi[l]… pri vykonaní dožiadania vhodné donucovacie prostriedky v tých prípadoch a v tej miere, ktoré ustanovuje právny poriadok členského štátu dožiadaného súdu pri vykonávaní rovnakého dožiadania vlastného súdu alebo rovnakého dôkazu vykonávaného na žiadosť niektorého z účastníkov konania“. Zdá sa mi však, že rozhodnutie prijať voči nespolupracujúcemu svedkovi donucovacie opatrenie stanovené miestnymi právnymi predpismi neprináleží súdu, ktorý rozhoduje v spore vo veci samej, ale dožiadanému súdu, ktorý musí posúdiť, či je to „potrebné“ v zmysle uvedeného článku 13 in limine. (
42
) Okrem toho keďže s odmietnutím použiť tento donucujúci mechanizmus nie je spojená nijaká sankcia, môže zostať bez konkrétneho účinku, čo ukazuje jednu z hraníc systému zavedeného v nariadení č. 1206/2001.
59.
Ešte osobitnejší prípad svedeckého výsluchu môže nastať v situácii, akou je spor vo veci samej, keď je dotknutá osoba zároveň účastníkom konania vo veci samej.
2. Svedecký výsluch účastníka konania
60.
V súlade s otázkami položenými vedľajším účastníkom konania chcel Súdny dvor posúdiť, či na zodpovedanie prejudiciálnej otázky je alebo nie je určujúca skutočnosť, či je svedok účastníkom konania alebo treťou osobou vo vzťahu k sporu.
61.
V tomto smere boli členské štáty, ktoré predložili ústne pripomienky, požiadané, aby uviedli, či zavedenie takéhoto rozlíšenia do odpovede na prejudiciálnu otázku bude mať vplyv na vnútroštátne procesné predpisy, ktoré platia na ich území.
62.
Zdá sa mi, že na účely zodpovedania položenej prejudiciálnej otázky nie je potrebné vyjadriť sa k tomuto bodu, lebo vnútroštátny súd ani len nepriamo nepredložil požiadavku v tomto zmysle. Keďže však účastníci konania sporu vo veci samej a zúčastnené členské štáty boli vyzvané, aby o tejto problematike diskutovali na pojednávaní, chcel by som v tomto smere uviesť niekoľko úvah.
63.
Chcem poukázať na to, že nariadenie č. 1206/2001 nestanovuje rozdielne zaobchádzanie v závislosti od postavenia osôb, ktoré sa podrobujú svedeckému výsluchu, čiže či sú alebo nie sú účastníkmi konania vo veci samej. Len v článku 11 tohto nariadenia sa v rámci nepriameho vykonávania dôkazov spomína prípadná prítomnosť a účasť účastníka konania osobne alebo v zastúpení, keď dožiadaný súd vykonáva dôkaz, akým je svedecký výsluch, pričom tento svedok by mohol byť tretia osoba alebo protistrana, lebo v tomto smere článok nerozlišuje.
64.
Domnievam sa, že pokiaľ je svedok, ktorý sa má podrobiť výsluchu, účastníkom konania a súhlasí s tým, že sa na tieto účely dostaví na súd v inom členskom štáte, nariadenie č. 1206/2001 nie je potrebné použiť a výsluch sa môže uskutočniť, ak to umožňuje lex fori. Aj v prípade, že sa takýto svedok odmietne dostaviť alebo sa nedostaví na súd v predmetnom členskom štáte, musia prípadné konkrétne dôsledky, ktoré z takéhoto správania môže vyvodiť dotknutý súd, vychádzať z vnútroštátnych právnych predpisov, pokiaľ tieto predpisy umožňujú svedecký výsluch účastníka konania.
65.
Pripomínam, že z hľadiska medzinárodného práva je právne postavenie svedka, ktorý je zároveň účastníkom konania, odlišné od právneho postavenia svedka, ktorý nie je účastníkom konania, v tom zmysle, že medzinárodná právomoc dotknutého súdu rozširuje jeho súdnu právomoc, čiže jeho právomoc použiť donucovacie prostriedky, napríklad penále, (
43
) voči účastníkom konania aj v prípade, že majú bydlisko v cudzine, čo pri ostatných svedkoch neplatí.
66.
Ak však uvedený súd chce podrobiť svedeckému výsluchu účastníka konania na území členského štátu jeho bydliska tak, že ho vypočuje samotný tento súd alebo súd tohto iného členského štátu, je na cezhraničný výkon takéhoto dôkazu nevyhnutné uplatniť jeden z dvoch mechanizmov spolupráce upravených v nariadení č. 1206/2001 a v prípade potreby použiť donucovacie prostriedky stanovené v článku 13 tohto nariadenia, akoby bol svedok vo vzťahu k sporu treťou osobou.
V – Návrh
67.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorú položila Hoge Raad der Nederlanden, takto:
Nariadenie Rady (ES) č. 1206/2001 z 28. mája 2001 o spolupráci medzi súdmi členských štátov pri vykonávaní dôkazov v občianskych a obchodných veciach, najmä jeho článok 1 ods. 1, sa má vykladať v tom zmysle, že súd v členskom štáte, ktorý chce vypočuť svedka s bydliskom v inom členskom štáte v súvislosti so sporom v tejto oblasti, je povinný použiť postupy zjednodušenej vzájomnej právnej pomoci stanovené uvedeným nariadením len v prípade, že sa rozhodne vykonať takýto dôkaz buď tak, že požiada o súčinnosť príslušný súd v tomto inom členskom štáte, alebo tak, že požiada o povolenie na priame vykonanie dôkazu na jeho území. Pokiaľ však chce súd vypočuť na území svojho členského štátu svedka, ktorý má bydlisko v inom členskom štáte, ako je to v spore vo veci samej, môže použiť postupy stanovené vo svojom vnútroštátnom procesnom práve, ako napríklad predvolanie svedka na tento súd, ak usúdi, že tieto postupy budú v danej veci dostatočne účinné.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Ú. v. ES L 174, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 121.
(
3
)	Pojem „členský štát“ v týchto návrhoch označuje členské štáty Európskej únie s výnimkou Dánskeho kráľovstva v súlade s článkom 1 ods. 3 nariadenia č. 1206/2001.
(
4
)	Ú. v. ES L 160, s. 37; Mim. vyd. 19/001, s. 227.
(
5
)	Rád by som spresnil, že v návrhu na začatie prejudiciálneho konania je doslovne uvedený len § 176 ods. 1 WBR v znení zákona z 26. mája 2004 (Stb. 2004, č. 258) a ďalšie nižšie uvedené úryvky WBR vychádzajú z pripomienok predložených Súdnemu dvoru v holandskom jazyku, ktorých preklad nie je oficiálny.
(
6
)	Hendrikus Cornelis Kortekaas, Kortekaas Entertainment Marketing BV, Kortekaas Pensioen BV, Dirk Robbard De Kat, Johannes Hendrikus Visch, Euphemia Joanna Bökkerink a Laminco GLD N-A.
(
7
)	Spoločnosť Fortis NV sa v priebehu konania vo veci samej stala spoločnosťou Ageas NV.
(
8
)	Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens, Gilbert Georges Henri Mittler a Jean Paul François Caroline Votron.
(
9
)	Toto odôvodnenie 5 odkazuje na zásadu subsidiarity a proporcionality v súlade s článkom 5 ods. 3 ZEÚ.
(
10
)	Pozri odôvodnenie 6 a článok 21 ods. 1 nariadenia č. 1206/2001.
(
11
)	Vnútroštátny súd cituje rozsudok z 15. júna 1987, Aérospatiale (ILM 1987, s. 1021 až 1045; 482 U.S. 522, 1987), v ktorom uvedený súd uviedol, že v tomto dohovore sú stanovené postupy získavania dôkazov v inom zmluvnom štáte, ktoré pre americké súdy nie sú výlučné a záväzné, ale nepovinné.
(
12
)	Odkazuje na bod 23 rozsudku z 28. apríla 2005, St. Paul Dairy, C-104/03, Zb. s. I-3481. Hneď na úvod poukazujem na to, že uvedený rozsudok sa netýka výkladu nariadenia č. 1206/2001, ale dohovoru podpísaného v Bruseli 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskej a obchodnej oblasti zmeneného a doplneného dohovormi o pristúpení nových členských štátov (ďalej len „Bruselský dohovor“).
(
13
)	Odôvodnenie 7 nariadenia č. 1206/2001.
(
14
)	V zmysle článku 1 ods. 2 sa toto nariadenie totiž vzťahuje na súdne konania vo veci samej, ktoré sa už začali, ako je to v tomto spore vo veci samej, ako aj na tie, ktoré sa len majú začať.
(
15
)	Pozri bod 40 a nasl. návrhov, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci, v ktorej bolo vydané uznesenie z 27. septembra 2007, Tedesco (C-175/06, Zb. s. I-7929).
(
16
)	Článok 4 ods. 1 písm. e) nariadenia č. 1206/2001 uvádza výslovne „výsluch osoby“, čo je formulácia dostatočne široká nato, aby pokryla vypočutie svedka, ktorý je tiež účastníkom konania vo veci samej. Podľa bodu 8 praktickej príručky na uplatňovanie nariadenia o vykonávaní dôkazov vypracovanej útvarmi Komisie v spolupráci s Európskou súdnou sieťou pre občianske a obchodné veci (ďalej len „praktická príručka“, dokument dostupný na internete na tejto adrese: http://ec.europa.eu/civiljustice/evidence/evidence_ec_guide_sk.pdf) „pojem ‚vykonávanie dôkazu‘… [z]ahrňuje napríklad výsluch svedka, účastníkov, znalcov, predloženie písomností, overenia, zistenie skutočností, znalecký posudok o rodine alebo o starostlivosti o dieťa“.
(
17
)	Pozri odôvodnenie 2 uvedeného nariadenia.
(
18
)	Pozri definície uvedené v článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1206/2001.
(
19
)	Článok 17 ods. 3 uvedeného nariadenia umožňuje, aby dožadujúci súd určil člena justičného personálu alebo inú osobu, napríklad znalca, alebo podľa vyššie uvedenej praktickej príručky dokonca konzulárneho alebo diplomatického zástupcu či ministerského úradníka v súlade s právom členského štátu tohto súdu.
(
20
)	Na základe právomocí ústredného orgánu a/alebo príslušného orgánu členského štátu, v ktorom majú byť dôkazy vykonané, pozri článok 3 ods. 1 a 3 nariadenia č. 1206/2001.
(
21
)	Neskôr sa vrátim (pozri bod 50) k obsahu týchto dvoch pojmov.
(
22
)	Už citovaný rozsudok, v ktorého bode 23 je uvedené:
„Navyše návrh na výsluch svedka by za takých okolností, aké sú vo veci prejednávanej pred vnútroštátnym súdom, mohol byť použitý ako prostriedok na obchádzanie pravidiel upravujúcich zasielanie a vykonávanie dožiadaní vyhotovených súdmi členského štátu s rovnakými zárukami a s rovnakým účinkom pre všetky osoby podliehajúce súdnej právomoci (pozri nariadenie [č. 1206/2001]).“
(
23
)	Rozsudok z 22. decembra 2010 (C-491/10 PPU, Zb. s. I-14247), ktorý sa týka výkladu nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000 (Ú. v. EÚ L 338, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 243, ďalej len „nariadenie Brusel IIa“). V bode 67 tohto rozsudku je uvedené, že ak sa súd členského štátu rozhodne vypočuť dieťa, musí v rámci možností a s prihliadnutím na najlepší záujem dieťaťa použiť „všetky prostriedky, ktoré má k dispozícii podľa svojho vnútroštátneho právneho poriadku, ako aj vlastné nástroje cezhraničnej súdnej spolupráce, prípadne vrátane nástrojov upravených nariadením č. 1206/2001“.
(
24
)	Na rozdiel od nariadenia č. 1206/2001 je cieľom Bruselského dohovoru a nariadenia Brusel IIa zjednotenie právnych predpisov členských štátov patriacich do ich pôsobnosti a výslovne zakazujú zostatkové uplatňovanie vnútroštátnych pravidiel, najmä pravidiel týkajúcich sa cezhraničnej právomoci (pozri článok 3 uvedeného dohovoru a článok 6 nariadenia Brusel IIa). Nariadenie č. 1206/2001 okrem toho zahŕňa postupy patriace do oblastí, ktoré sú z týchto právnych nástrojov vylúčené (pozri hlavu I uvedeného dohovoru a článok 1 ods. 3 nariadenia Brusel IIa).
(
25
)	Pripomínam, že v už citovanej veci Tedesco, v rámci ktorej bola Súdnemu dvoru po prvý raz položená otázka týkajúca sa výkladu nariadenia č. 1206/2001, bolo vydané uznesenie o výmaze.
(
26
)	Rozsudok zo 17. februára 2011, Weryński (C-283/09, Zb. s. I-601), týkajúci sa výkladu článkov 14 a 18 uvedeného nariadenia, ktorý síce súvisí so svedeckým výsluchom, ale je v ňom uvedené len to, že dožadujúci súd nemá povinnosť uhradiť dožiadanému súdu preddavok náhrady pre vypočúvaného svedka ani túto náhradu preplatiť.
(
27
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát. Táto formulácia sa nachádzala už v pôvodnom návrhu nariadenia č. 1206/2001 [Pozri prípravné akty, iniciatíva Spolkovej republiky Nemecko zameraná na prijatie nariadenia Rady o spolupráci medzi súdmi členských štátov pri vykonávaní dôkazov v občianskych a obchodných veciach (2000/C 314/01)].
(
28
)	Generálna advokátka Kokott tiež v bode 43 svojich už citovaných návrhov prednesených vo veci Tedesco označila systém zavedený nariadením č. 1206/2001 za „zjednodušený mechanizmus právnej pomoci“.
(
29
)	Toto stanovisko je podobné ako stanovisko, ktoré Súdny dvor zaujal v bode 67 už citovaného rozsudku Aguirre Zarraga.
(
30
)	Toto spresnenie nebolo v už citovanom pôvodnom návrhu nariadenia č. 1206/2001 uvedené.
(
31
)	Správa Komisie Rade, Európskemu parlamentu a Európskemu hospodárskemu a sociálnemu výboru o uplatňovaní nariadenia č. 1206/2001 [KOM(2007) 769 v konečnom znení, bod 2.1]. Komisia v nej poukazuje na to, že „nariadenie zjednodušilo a urýchlilo vykonávanie dôkazov… Rozsah týchto zmien sa však značne líši v jednotlivých členských štátoch.“ (bod 2.12).
(
32
)	Štúdia týkajúca sa uplatňovania nariadenia č. 1206/2001 uskutočnená na žiadosť Komisie na vzorke viac než 11000 osôb v 24 členských štátoch, v ktorých sa toho nariadenie uplatňuje, ktorej výsledky zostavené v roku 2007 možno nájsť na tejto adrese: http://ec.europa.eu/civiljustice/publications/docs/final_report_ec_1206_2001_a_09032007.pdf.
(
33
)	Otázky, ktoré sa majú položiť, v zásade naformuluje dožadujúci súd vo svojom dožiadaní o vykonanie dôkazu podľa článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1206/2001. V zmysle článku 12 ods. 1 uvedeného nariadenia môže byť ďalej pri vykonaní dôkazu prítomný zástupca tohto súdu. Do výsluchu však môže interaktívnym a spontánnym kladením otázok svedkovi zasahovať len za predpokladu, že s tým dožiadaný súd súhlasí (pozri vyššie uvedenú príručku, body 14 a 57).
(
34
)	Je pravda, že dôvody odmietnutia sú obmedzené v súlade s článkom 17 ods. 5 nariadenia č. 1206/2001. Aj v prípade povolenia priameho výkonu dôkazu však súd dožiadaného členského štátu môže kontrolovať svedecký výsluch a zasahovať do jeho priebehu v súlade s odsekom 4 druhým pododsekom uvedeného článku.
(
35
)	Z vyššie uvedenej štúdie týkajúcej sa uplatňovania nariadenia č. 1206/2001 vyplýva, že v praxi nemožnosť použiť donucovacie prostriedky v tomto rámci môže obmedziť značne počet prípadov, keď je táto metóda užitočná (s. 95, bod 4.1.11.1.2).
(
36
)	Aby občiansky alebo obchodný súd prinútil osobu dostaviť sa na účely svedeckej výpovede, môže použiť peňažné donucovacie prostriedky (penále alebo ďalšie sankcie) alebo dokonca prijať zaisťovacie opatrenia, pokiaľ ich umožňujú právne predpisy dotknutého štátu.
(
37
)	Súd rozhodujúci v spore vo veci samej môže z toho, že sa niekto odmietne dostaviť na účely podania svedeckej výpovede, vyvodiť záver, že skutočnosti, o ktorých by táto osoba mala vypovedať, nie sú preukázané, čo znevýhodní účastníka konania, v prospech ktorého mala byť táto svedecká výpoveď podaná.
(
38
)	V holandskom práve, pozri § 164 ods. 3 WBR.
(
39
)	Vylučujem prípady upravené článkom 14 ods. 1 nariadenia č. 1206/2001, v ktorých má osoba zakázané vypovedať alebo je zbavená povinnosti vypovedať buď zo zákona (napríklad proti svojmu manželskému partnerovi), alebo z dôvodu vyššej moci (napríklad z dôvodu zdravotného stavu, ktorý jej znemožňuje cestovať na súd).
(
40
)	Pozri bod 19 a nasl. návrhov, ktoré 25. mája 1988 predniesol generálny advokát Darmon v spojených veciach, v ktorých bol vydaný rozsudok z 27. septembra 1988, Ahlström Osakeyhtiö a i./Komisia (89/85, 104/85, 114/85, 116/85, 117/85 a 125/85 až 129/85, Zb. s. 5193).
(
41
)	Počas pojednávania tak nemecká vláda tvrdila, že nemecký súd by nemeckému štátnemu príslušníkovi s bydliskom v cudzine mohol uložiť všetky povinnosti a opatrenia stanovené jeho vnútroštátnym právom. Uviedla, že to vyplýva zo zvrchovanej verejnej moci členského štátu, ktorá sa vzťahuje na jeho štátnych príslušníkov, lebo osobná väzba vyplývajúca zo štátnej príslušnosti pretrváva dokonca aj v prípade, že osoba býva v cudzine. Ďalej uviedla, že nemecký súd, ktorý si predvolal takéhoto štátneho príslušníka, by mu mohol pohroziť donucovacími opatreniami, ak sa nedostaví, a s výnimkou legitímneho dôvodu neprítomnosti by mu mohol uložiť penále alebo dokonca trest odňatia slobody, pričom výkon týchto opatrení by sa mohol uskutočniť len na nemeckom území.
(
42
)	Hoci odmietnutie vykonať donucovacie opatrenie, ako je to v prípade odmietnutia dožiadania o vykonanie dôkazu, by malo nastať len výnimočne, lebo účelom nariadenia č. 1206/2001 je uľahčiť vykonávanie dôkazov medzi jednotlivými členskými štátmi.
(
43
)	Súd rozhodujúci v občianskych alebo obchodných veciach v zmysle nariadenia č. 1206/2001 však nemôže použiť verejnú moc mimo územia svojho členského štátu tým, že by použil fyzické úkony, ktoré si vyžadujú uplatnenie štátnej donucovacej moci, napríklad predvedenie účastníka konania s bydliskom v inom členskom štáte na tento súd verejným policajným orgánom na účely poskytnutia svedeckej výpovede.