62002CC0409_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Toto odvolanie podal pán Jan Pflugradt proti rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev (piata komora) z 22. októbra 2002(2), ktorým bol zamietnutý jeho návrh na zrušenie jeho hodnotiacej správy za rok 1999(3), ako aj správy generálneho riaditeľa Generálneho riaditeľstva informačných systémov (DG IS) Európskej centrálnej banky (ďalej len „ECB“) z 28. júna 2000 týkajúcej sa jeho pracovných úloh.
I – Právny rámec
2. Protokol o Štatúte Európskeho systému centrálnych bánk a Európskej centrálnej banky (ECB), ktorý je prílohou Zmluvy ES (ďalej len „Štatút ESCB“), stanovuje, že Rada guvernérov na návrh Výkonnej rady stanoví podmienky zamestnávania zamestnancov ECB. Tieto podmienky zamestnávania boli prijaté rozhodnutím 1999/330/ES(4) (ďalej len „podmienky zamestnávania“).
3. Podmienky zamestnávania okrem iného stanovujú:
„9. a) Pracovnoprávne vzťahy medzi ECB a jej ostatnými zamestnancami sa riadia pracovnými zmluvami uzatvorenými v súlade s týmito podmienkami zamestnávania. Služobný poriadok zamestnancov prijatý výkonnou radou upresňuje spôsoby podmienok zamestnávania.
...
c) Podmienky zamestnávania nie sú upravené žiadnym vnútroštátnym právom. ECB aplikuje i) všeobecné právne princípy, spoločné právnym poriadkom členských štátov, ii) všeobecné právne princípy práva Spoločenstva (ES) a iii) právne pravidlá obsiahnuté v nariadeniach a smerniciach (ES) o sociálnej politike adresovanej členským štátom. Vždy, keď to bude potrebné, tieto právne akty budú uplatňované ECB. V tomto ohľade budú náležite vzaté do úvahy odporúčania (ES) v oblasti sociálnej politiky. Pre správny výklad práv a povinností upravených v týchto podmienkach zamestnávania, ECB vezme patrične do úvahy princípy obsiahnuté v nariadeniach, právnych pravidlách a judikatúre, ktorá sa aplikuje na zamestnancov inštitúcií Spoločenstva.
10. a) Pracovné zmluvy medzi ECB a jej zamestnancami majú formu menovacieho dekrétu, ktorý je podpísaný zamestnancom. Menovací dekrét má náležitosti pracovnej zmluvy, ktoré sú upresnené v smernici Rady 91/533/EHS zo 14. októbra 1991…“(5) . [ neoficiálny preklad ]
4. Tiež v súlade so Štatútom ESCB prijala Rada guvernérov Rokovací poriadok ECB, zmenený 22. apríla 1999(6), ktorý okrem iného stanovuje:
„Článok 11
11.1 Každý zamestnanec ECB dostane oznámenie o pracovnom mieste, ktoré mu je priznané v štruktúre ECB, o hierarchickom stupni, ako aj o pracovných úlohách, ktoré mu vyplývajú z jeho funkcie.
…
Článok 21, Podmienky zamestnávania
21.1 Pracovnoprávne vzťahy medzi ECB a jej zamestnancami sú definované v podmienkach zamestnávania a v služobnom poriadku.
21.2 Rada guvernérov, na základe návrhu výkonnej rady, schvaľuje a mení podmienky zamestnávania. Generálna rada je konzultovaná v súlade s konaním upraveným v rokovacom poriadku.
21.3 Podmienky zamestnávania sa uplatňujú aj v služobnom poriadku, ktorý je prijatý a menený Výkonnou radou.“ [ neoficiálny preklad ]
II – Skutkový stav a konanie pred Súdom prvého stupňa
5. Pán Pflugradt bol zamestnaný v ECB od 1. júla 1998. Bol priradený na Generálne riaditeľstvo informačných systémov (DG IS), kde pracoval ako „koordinátor špecialistov UNIX“. Po tom, čo 9. októbra 1998 súhlasil s podmienkami uvedenými v dokumente s názvom „povinnosti koordinátora špecialistov UNIX“ obsahujúcom zoznam jeho rôznych pracovných úloh, dostal o štyri dni neskôr menovací dekrét dohodnutý so spätným účinkom ku dňu, kedy sa ujal svojich povinností.
6. ECB pripravila hodnotiacu správu pána Pflugradta za rok 1999; pán Pflugradt neskôr toto hodnotenie napadol prostredníctvom rôznych interných odvolaní v rámci ECB, bez úspechu. V zásade tvrdí, že hodnotiaca správa obsahuje nespravodlivé a nepodložené pripomienky. Potom podal žalobu na Súd prvého stupňa, žiadajúc zrušenie uvedeného hodnotenia, ktorým je dokument napadnutý vo veci T-178/00.
7. V správe z 28. júna 2000 poslal generálny riaditeľ DG IS pánovi Pflugradtovi nový zoznam jeho pracovných úloh ako koordinátora špecialistov UNIX. Keďže bol nespokojný so zmenou jeho pracovných úloh, tak ako boli dohodnuté v uvedenej správe, pán Pflugradt inicioval niekoľko interných odvolaní v rámci ECB, ale nedosiahol žiaden pozitívny výsledok. Vec potom predložil Súdu prvého stupňa, žiadajúc zrušenie uvedenej správy, ktorou je dokument napadnutý vo veci T-341/00.
8. Na pozadí horeuvedených skutočností podal pán Pflugradt návrhmi podanými do kancelárie Súdu prvého stupňa 4. júla a 10. novembra 2000 dve žaloby, jednu žiadajúcu zrušenie jeho hodnotiacej správy za rok 1999 a druhú žiadajúcu zrušenie správy z 28. júna 2000.
III – Napadnutý rozsudok
9. Súd prvého stupňa veci (T-178/00 a T-341/00)(7) spojil v rozsudku vyhlásenom 22. októbra 2002, ktorým zároveň zamietol oba návrhy.
A – Žaloba vo veci T-178/00
10. Vo svojej žalobe o neplatnosť vo veci T-178/00 pán Pflugradt namietal, že jeho hodnotiaca správa za rok 1999 mu odňala niektoré z jeho pracovných úloh týkajúcich sa personálnych záležitostí, menovite zodpovednosť za hodnotenie členov tímu UNIX. Správa tiež obsahovala rôzne hodnotenia jeho práce, ktoré boli založené na nepresných zisteniach skutočností.
11. Súd prvého stupňa odmietol oba žalobné dôvody na základe nasledujúcich dôvodov; po prvé poukázal na skutočnosť, že Štatút ESCB udeľuje ECB funkčnú autonómiu, ale vzťahy medzi ECB a jej zamestnancami sa spravujú pracovnými zmluvami, ktoré majú formu menovacích dekrétov posielaných zo strany ECB jej zamestnancom, ktorí ich podpisujú. Dekréty stanovujú podstatné náležitosti zmluvy, menovite funkciu, platovú triedu a stručný popis práce. Súd prvého stupňa uviedol, že ECB tiež dala pánovi Pflugradtovi dokument obsahujúci zoznam povinností konkrétne spojených s jeho prácou. Ako však Súd prvého stupňa uviedol, ECB môže zmeniť tieto povinnosti iba v tých náležitostiach zmluvy, ktoré nie sú podstatnými náležitosťami.
12. Súd prvého stupňa dodal:
„54 ECB má totiž tak ako každá inštitúcia alebo podnik riadiacu právomoc, pokiaľ ide o organizačnú štruktúru a riadenie zamestnancov. Keďže ide o inštitúciu Spoločenstva, táto disponuje rozsiahlou diskrečnou právomocou pri organizácii jej služieb ako aj pri priradení jej zamestnancov v záujme naplnenia úloh verejného záujmu (pozri analogicky rozsudky Súdneho dvora z 21. júna 1984, Lux/Dvor audítorov, C-69/83, Zb. s. 2447, bod 17, a z 12. novembra 1996, Ojha/Komisia, C-294/95 P, Zb. s. I-5863, bod 40; rozsudky Súdu prvého stupňa zo 6. novembra 1991, Von Bonkewitz‑Lindner/Parlament, T-33/90, Zb. s. II-1251, bod 88, a z 9. júna 1998, Hick/ESV, T-176/97, Zb. VS s. I-A-281 a II-845, bod 36). Jej pracovnoprávne vzťahy so zamestnancami sa môžu samozrejme vyvíjať v priebehu času v záujme verejnej služby s cieľom dosiahnuť účinnejšiu organizáciu práce a lepšie rozdelenie pracovných úloh medzi zamestnancov a v záujme prispôsobenia sa rôznym novým úlohám. Zamestnanec prijatý na určité pracovné miesto na dobu neurčitú, eventuálne až kým nedosiahne vek 65 rokov, logicky nemôže očakávať, že vnútorná Organizácia služieb zostane nezmenená počas celého obdobia jeho kariéry alebo že počas celého tohto obdobia bude mať rovnakú pracovnú náplň, aká mu bola určená v čase jeho prijatia do zamestnania.
55 V tejto súvislosti treba poznamenať, že žalobca bol prijatý a popis práce z 5. októbra 1998 bol koncipovaný v celkovom kontexte nábehu služieb ECB počas prvého roku prevádzky. Uvedené je ilustrované najmä skutočnosťou, že rozdelenie povinností a pracovných úloh, ktoré sa objavuje v uvedenom popise prác, bolo dočasné. V prípade deviatich z týchto povinností a pracovných úloh uvádza popis práce, že žalobcovi možno bude pomáhať kolega ‚počas úvodného rozbehu tretej fázy‘. Navyše ECB v uvedenom dokumente uvádza, že odporúča preskúmanie rozdelenia všetkých povinností a pracovných úloh: ‚ak by malo byť po prvom štvrťroku 1999 zrejmé, že celkové pracovné zaťaženie v oblasti UNIX sa zmenšuje, odporúča sa, aby boli všetky povinnosti koordinátora špecialistov UNIX preskúmané (najlepšie s odkazom na príslušný popis skupín prác v ECB), berúc do úvahy akékoľvek okolnosti týkajúce sa ECB a v tom čase uplatniteľné politiky‘.
56 Navyše stanovením, že podmienky zamestnávania ‚v znení platnom v danom čase‘, tvoria neoddeliteľnú súčasť pracovnej zmluvy žalobcu, uvedená zmluva výslovne uvádza, že podmienky pracovnoprávneho vzťahu sa pravdepodobne budú meniť v dôsledku zmien podmienok zamestnávania.
57 Je nevyhnutné určiť, či zodpovednosť za uskutočňovanie výročných hodnotení práce členov tímu UNIX predstavuje podstatnú náležitosť týkajúcu sa práce koordinátora tímu a či odňatie tejto pracovnej úlohy preto ovplyvňuje podstatné náležitosti pracovnej zmluvy žalobcu.
58 Je isté, že napriek zmenám jeho pracovných úloh, žalobca si zachoval svoju prácu koordinátora špecialistov UNIX, patriacu do kategórie ‚professionals‘ a platovej triedy G, ako aj odmenu za prácu, ktorá jej zodpovedá.
59 Z popisu pracovnej náplne koordinátora špecialistov UNIX z 5. októbra 1998 vyplýva, že ide o post technického charakteru, úlohy personálneho a administratívneho charakteru sú len sekundárne. Takže odňatie úlohy hodnotiť členov skupiny UNIX nemá za následok výrazné zmenšenie jeho pracovnej náplne v rámci jeho pracovného zaradenia. V tomto zmysle treba zdôrazniť, že žalobca vlastne nikdy nemal možnosť vykonávať hodnotenie členov svojej skupiny UNIX, pretože táto úloha mu bola odňatá ešte predtým, než ECB začala prvé ročné hodnotenie zamestnancov. Za týchto okolností táto zmena nepredstavuje zníženie pracovného zaradenia žalobcu, a nemôže sa teda pokladať za porušenie jednej zo základných náležitostí pracovnej zmluvy.“ [ neoficiálny preklad ]
13. Čo sa týka druhého žalobného dôvodu týkajúceho sa hodnotenia práce žalobcu, Súd prvého stupňa domnieval, že sa od neho v skutočnosti žiada, aby spochybnil platnosť hodnotení, ktoré vypracovali nadriadení pána Pflugradta o jeho práci počas roku 1999, čo Súdny dvor nie je oprávnený urobiť. Preskúmanie zákonnosti hodnotení obsiahnutých vo výročnej správe Súdnym dvorom sa môže vzťahovať iba na možné zneužitie právomoci. Keďže odvolateľ nepreukázal, že existovali akékoľvek také okolnosti, bol žalobný dôvod zamietnutý.
14. Súd prvého stupňa preto žalobu pána Pflugradta v tejto prvej veci zamietol.
B – Žaloba vo veci T-341/00
15. Pán Pflugradt v žalobe v druhej veci žiadal zrušenie správy z 28. júna 2000, ktorou ECB zmenila jeho priradenie. Na základe rovnakých tvrdení ako vo veci T‑178/00 odvolateľ namietal, že ECB porušila právo odvolateľa na priradenie na prácu, ktorá zodpovedala jeho pracovnej zmluve.
16. Súd prvého stupňa tiež zopakoval svoje odôvodnenie z prvej veci, uvádzajúc, že odvolateľ nemohol očakávať, že si ponechá všetky konkrétne povinnosti, ktoré mu boli pridelené, keď ho ECB menovala do funkcie. Uviedol, že uvedená inštitúcia neprekročila hranice svojich organizačných právomocí tým, že jednostranne zmenila pracovné úlohy odvolateľa, po prvé, pretože nebolo spochybnené, že tieto zmeny boli uskutočnené v záujme služby, a po druhé, pretože si odvolateľ ponechal svoje základné povinnosti a nepreukázal, že by tieto zmeny ovplyvnili podstatné náležitosti jeho pracovnej zmluvy.
17. Súd prvého stupňa preto tiež zamietol žalobu v druhej veci.
IV – Konanie pred Súdnym dvorom a návrhy účastníkov konania
18. Návrhom podaným do kancelárie Súdneho dvora 18. novembra 2002 podal pán Pflugradt toto odvolanie proti napadnutému rozsudku. ECB podala svoje vyjadrenie 3. marca 2003.
19. Odvolateľ sa domáha toho, aby Súdny dvor:
– zrušil napadnutý rozsudok,
– zrušil obe rozhodnutia ECB a
– zaviazal žalovanú v prvostupňovom konaní na náhradu trov konania.
20. ECB žiada, aby Súdny dvor:
– odvolanie zamietol a
– zaviazal odvolateľa na náhradu trov konania.
V – Odvolanie
21. Pán Pflugradt sa opiera o niekoľko odvolacích dôvodov podporujúcich jeho odvolanie. Ako prvý dôvod uvádza, že Súd prvého stupňa porušil článok 36.1 Štatútu ESCB a prvú vetu článku 9 ods. a) podmienok zamestnávania tým, že si neuvedomil zmluvnú povahu právneho vzťahu medzi ECB a jej zamestnancami. ECB preto nebola oprávnená jednostranne zmeniť jeho zmluvu.
22. Vo svojom druhom odvolacom dôvode odvolateľ tvrdí, že ECB tým, že prebrala pravidlá verejnej služby Spoločenstva na priraďovanie zamestnancov ECB, nedodržala uvedený princíp. Konkrétne preto, lebo Súd prvého stupňa neuviedol, že ECB mala predložiť dôkaz o tom, že priradenie odvolateľa bolo v záujme služby.
23. Vo svojom treťom odvolacom dôvode odvolateľ tvrdí, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávnych skutkových zistení a vo svojom štvrtom odvolacom dôvode tvrdí, že Súdny dvor nesprávne posúdil skutočnosti.
24. Piaty a posledný odvolací dôvod uvádza, že rozsudok Súdu prvého stupňa obsahuje nesprávne odôvodnenie; odvolateľ tvrdí, že sa pred Súdom prvého stupňa neusiloval spochybniť hodnotenie svojho výkonu zo strany ECB v hodnotení za rok 1999, ale usiloval sa skôr spochybniť skutočnosti, na základe ktorých ECB založila svoju hodnotiacu správu, ku ktorým sa podľa odvolateľa Súd prvého stupňa nevyjadril.
25. Budem skúmať odvolacie dôvody vo vyššie uvedenom poradí.
A – Prvý odvolací dôvod: nesprávne právne posúdenie založené na porušení článku 36.1 Štatútu ESCB a článku 9 písm. a) prvej vety podmienok zamestnávania
26. Prvý odvolací dôvod spochybňuje stanovisko prijaté Súdom prvého stupňa týkajúce sa právnej povahy pracovnoprávnych vzťahov medzi ECB a jej zamestnancami a uznania diskrečnej právomoci Súdom prvého stupňa, ktorú má ECB pri priraďovaní svojich zamestnancov.
27. Podľa odvolateľa je jasné zo znenia článku 9 ods. a) prvej vety podmienok zamestnávania, že právne vzťahy medzi ECB a jej zamestnancami sú upravené pracovnými zmluvami. Ich právny vzťah je preto zmluvným vzťahom.(8) Podľa jeho názoru napadnutý rozsudok nezohľadnil rozsah a organizáciu funkčnej autonómie ECB vo vzťahu k uvedenému textu a článku 36.1 Štatútu ESCB.
28. Pán Pflugradt uvádza, že je nevyhnutné rozlišovať medzi diskrečnou právomocou ECB týkajúcou sa priraďovania zamestnancov a jej diskrečnou právomocou týkajúcou sa organizácie služieb, vo vzťahu k čomu má nepochybne inštitúcia širokú voľnosť. Vzťahy so zamestnancami sú preto založené na zmluvných vzťahoch, čo zodpovedá princípu zmluvnej voľnosti. Z toho preto vyplýva, že ECB nemôže jednostranne zmeniť podmienky zmluvy dohodnutej medzi ňou a odvolateľom buď po hodnotení výkonov za rok 1999, alebo po správe z 28. júna 2000. Podľa odvolateľa tvorí popis práce neoddeliteľnú súčasť jeho pracovnej zmluvy. Tento popis, ktorý obsahuje jeho kľúčové pracovné úlohy, mu bol zaslaný zo strany ECB na schválenie. Až po schválení obsahu bolo možné považovať pracovnú zmluvu obsiahnutú v menovacom dekréte za dohodnutú medzi pánom Pflugradtom a ECB.(9) Popis práce je preto predchádzajúcou podmienkou schválenia zmluvy pánom Pflugradtom.
29. Vo svojej odpovedi ECB namieta, že hoci je povaha právneho vzťahu medzi ECB a jej zamestnancami zmluvnej povahy, nie je výlučne zmluvným vzťahom. Predovšetkým nie je zmluvou spravovanou súkromným právom. Pracovná zmluva do značnej miery pozostáva z prvkov služobného poriadku, ktoré sú uvedené v podmienkach zamestnávania, ktorých obsah je podobný Služobnému poriadku úradníkov a podmienkam zamestnávania iných zamestnancov. Navyše je to táto podobnosť, ktorá viedla Súd prvého stupňa k tomu, aby v tomto prípade použil judikatúru, ktorá dáva inštitúciám Spoločenstiev rozsiahlu diskrečnú právomoc, čo sa týka organizácie služieb a priraďovania zamestnancov.
30. Podľa ECB je voľná úvaha inštitúcie všeobecná a deklaratórna a nemôže závisieť na povahe pracovnoprávnych vzťahov medzi ECB a jej zamestnancami, či už sú úradníkmi, alebo inými zamestnancami.
Posúdenie
31. Na rozdiel od odvolateľa si nemyslím, že sa Súd prvého stupňa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď priznal ECB rozsiahlu diskrečnú právomoc pri priraďovaní zamestnancov a keď schválil zmenu niektorých pracovných úloh odvolateľa zo strany ECB.
32. Je nesporné, že pracovnoprávny vzťah medzi ECB a jej zamestnancami je zmluvnej povahy.(10) Tento vzťah nachádza konkrétne vyjadrenie prostredníctvom podpísania menovacieho dekrétu podľa článku 10 podmienok zamestnávania. Aj keď povaha vzťahu je však zmluvná, treba poukázať na skutočnosť, že jedna zo strán zmluvy je inštitúcia Spoločenstva a ako taká je zodpovedná za plnenie úloh v záujme Spoločenstva a je oprávnená stanoviť pravidlá uplatňujúce sa na jej zamestnancov.(11)
33. Preto vzťahy s jej zmluvnými zamestnancami podľa ustanovení podmienok zamestnávania obsahujú významné prvky regulujúce prácu zamestnancov, ktoré sú obsiahnuté v podmienkach zamestnávania, ako boli prijaté Radou guvernérov.
34. Tvrdenie odvolateľa zdôrazňujúce rozdiel medzi právnym postavením úradníkov a právnym postavením iných zamestnancov ECB, ktoré zakladá na zmluvnom vzťahu a výkone princípu zmluvnej voľnosti, je nepodložené. Hoci ustanovenia podmienok zamestnávania tvoria časť zmluvy pána Pflugradta, nerokovalo sa o nich medzi ním a inštitúciou. Treba poukázať na skutočnosť, že proces náboru nevyhnutne zahŕňa diskusiu a súhlas, ktorých výsledkom je podľa ustanovení podmienok zamestnávania menovací dekrét. Chcel by som poznamenať, že je to zmluva v značnom rozsahu založená na pravidlách pre zamestnancov, čo priznáva potenciálnemu budúcemu zamestnancovi dokonca v čase jej uzatvárania veľmi malú zmluvnú voľnosť. Navyše, posledná veta článku 9 ods. c) podmienok zamestnávania stanovuje, že práva a povinnosti stanovené v uvedenom dokumente treba vykladať podľa princípov stanovených v nariadeniach a judikatúre, ktoré sa vzťahujú na zamestnancov inštitúcií.
35. Tiež podotýkam, že podmienky zamestnávania stanovené Radou guvernérov sú obsiahnuté v dokumente napísanom vo všeobecných pojmoch, ktoré môžu byť časom novelizované, ale iba v minimálnom rozsahu. Rôzne verzie podmienok zamestnávania ukazujú, že ustanovenia pokrývajú všetky aspekty pracovnoprávneho vzťahu, a je nepravdepodobné, že budú zmenené. Preto treba uviesť, ako to uviedla ECB na pojednávaní 18. marca 2004, že náležitosťou súhlasu pri uzatváraní pracovnej zmluvy bolo v skutočnosti prosté podpísanie menovacieho dekrétu pánom Pflugradtom. Uzatvorenie uvedenej pracovnej zmluvy medzi odvolateľom a ECB v skutočnosti nezahŕňalo žiadne skutočné rokovania medzi nimi.
36. Z uvedeného vyvodzujem, že tvrdenie odvolateľa, že rozsiahlu diskrečnú právomoc, ktorú má ECB vo vzťahu k svojim úradníkom, nemožno preniesť na jej vzťahy k iným jej zamestnancom, je nepodložené. Ako inštitúcia musí byť ECB schopná organizovať svoje služby a priraďovať svojich zamestnancov v kontexte jej poslania verejnej služby. Rozdiel týkajúci sa aspektov pracovných poriadkov zamestnancov medzi úradníkmi a inými zamestnancami ECB nezaručuje rozdielne hodnotenie vo vzťahu k priraďovaniu zamestnancov uvedenej inštitúcie. Nakoniec, ako bolo ukázané vyššie, hoci právny vzťah medzi ECB a jej zamestnancami je zmluvnej povahy, nie je výlučne zmluvnej povahy. Inštitúcia, v tomto prípade ECB, má diskrečnú právomoc vo vzťahu k organizácii svojich služieb bez ohľadu na právny nástroj zmluvnej povahy, na ktorom je založený pracovnoprávny vzťah medzi ňou a jej zamestnancami.(12) Tvrdenie predložené Súdom prvého stupňa v bode 54 rozsudku, priznávajúce ECB rozsiahlu diskrečnú právomoc pri organizácii jej služieb a pri ukladaní úloh zamestnancom pri vykonávaní jej povinností, je preto relevantné.
37. Prvý odvolací dôvod uvedený odvolateľom proti napadnutému rozsudku, ktorý namieta právny omyl, nie je preto dôvodný.
B – Druhý odvolací dôvod: nesprávne uplatnenie pravidiel upravujúcich zmeny v priradení úradníkov
38. Čo sa týka druhého odvolacieho dôvodu, odvolateľ začína hypotézou(13), že princípy upravujúce priraďovanie zamestnancov vo verejnej službe sa uplatňujú na zamestnancov ECB. Tvrdí však, že aj pri uplatnení tejto hypotézy Súd prvého stupňa nekonal podľa uvedených princípov.
39. Odvolateľ tvrdí, že po odňatí jeho oprávnení na vykonávanie hodnotení nebola viac jeho funkcia v ECB rovnaká napriek skutočnosti, že jeho platová trieda a odmena zostali nezmenené. Odvolateľ namieta, že tým, že Súdny dvor nevyhlásil uvedenú zmenu za neplatnú, Súdny dvor nesprávne uplatnil princípy upravujúce priraďovanie zamestnancov z hľadiska práva verejnej služby Spoločenstva. Podľa pána Pflugradta Súd prvého stupňa nemal vziať do úvahy len platové zaradenie odvolateľa a tak sa uspokojiť s tým, že funkcia pána Pflugradt bola rovnaká, mal preskúmať skutočnosti tak, aby určil, či jeho funkcia zostala naozaj rovnaká.
40. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora(14) je zmena v priradení úradníka možná v prípade, že je to v záujme služby a je zabezpečené, že povinnosti sú ekvivalentné. Teda požiadavkou je, aby stupeň zodpovedal funkcii a nie povinnostiam, ktoré zahŕňa funkcia ako taká.
41. V tomto prípade Súdny dvor určil v súlade s vyššie citovanou judikatúrou, že po zmene povinností pána Pflugradta jeho funkcia stále zodpovedala platovému zaradeniu, na ktoré bol prijatý, a že mu boli ponechané jeho hlavné pracovné úlohy.(15) Preto nebolo zistené, že by boli pravidlá priraďovania zamestnancov nesprávne uplatnené.
42. Odvolací dôvod údajného porušenia princípu rovnosti zaobchádzania pri pracovnom zaraďovaní nie je preto dôvodný.
C – Tretí odvolací dôvod: nesprávne skutkové zistenia
43. V tomto odvolacom dôvode pán Pflugradt tvrdí, že Súd prvého stupňa dospel k nesprávnym skutkovým zisteniam týkajúcim sa podstatných náležitostí pracovnej zmluvy najmä tým, že ako kľúčovú pracovnú úlohu neklasifikoval úlohu, ktorá mu bola odňatá, menovite hodnotenie členov tímu UNIX. Podľa názoru odvolateľa nebolo na ňom presvedčiť Súd prvého stupňa o tom, že podstatné aspekty jeho zmluvy boli zrušené. Podľa odvolateľa na rozdiel od toho, čo Súd prvého stupňa uviedol v bode 58 napadnutého rozsudku, mu bola odňatá kľúčová povinnosť, a preto zaujatím uvedeného postoja Súd prvého stupňa dospel k nesprávnym skutkovým zisteniam.
44. Navyše odvolateľ tvrdí, že ECB sa na podporu svojho rozhodnutia zmeniť pracovné úlohy pána Pflugradta neodvolávala na záujem služby.(16) Súd prvého stupňa teda nemohol uviesť, že odvolateľ nepopieral, že uvedené rozhodnutie bolo prijaté v záujme služby.
45. Pracovné zaradenie pána Pflugradta v ECB je koordinátor špecialistov UNIX. Hodnotenie členov uvedeného tímu je jednou zo zmluvných povinností obsiahnutých v dokumente schválenom a podpísanom odvolateľom. Táto konkrétna povinnosť mu bola odňatá.
46. Odvolateľ vo svojom odvolaní uvádza, že nebolo na ňom, aby presvedčil Súd prvého stupňa, že zmeny jeho pracovných úloh sa týkali podstatných náležitostí pracovnej zmluvy. Existuje však vo vzťahu k všeobecným zásadám ustálená judikatúra, podľa ktorej musí odvolateľ predložiť dôkazy svojich tvrdení. Bolo preto na pánovi Pflugradtovi, aby citoval dôkazy skutkového stavu, ktoré by umožnili Súdu prvého stupňa ako kompetentnému súdu rozhodovať o vecnej stránke zhodnotiť, či bola charakterizácia správna. Odvolateľ tak neurobil v prvom stupni a nemôže sa na toto opomenutie odvolávať v kontexte odvolania.
47. Čo sa týka ďalšieho tvrdenia obsiahnutého v odvolacom dôvode, že Súd prvého stupňa nekonal správne, keď uviedol, že odvolateľ nepopieral, že by zmena jeho pracovných úloh bola uskutočnená v záujme služby, myslím si, že odvolací dôvod pána Pflugradta je neprípustný. Podľa ustálenej judikatúry má totiž Súd prvého stupňa výlučnú právomoc skúmať skutočnosti, o ktorých sa dozvedel, pričom túto právomoc nemožno v odvolaní spochybniť.(17)
48. Tretí odvolací dôvod preto treba zamietnuť ako neprípustný.
D – Štvrtý odvolací dôvod: nesprávne posúdenie skutočností
49. Pán Pflugradt namieta, že Súd prvého stupňa nesprávne zhodnotil dva napadnuté akty, teda hodnotiacu správu za rok 1999 a správu z 28. júna 2000.(18) Z jeho pohľadu pozbavenie pracovných úloh zo strany ECB v uvedenej správe je oveľa radikálnejšie ako pozbavenie jeho úloh v hodnotení výkonu. Súd prvého stupňa na druhej strane z uvedeného neusúdil, že by zmluvná pozícia odvolateľa prešla podstatnou zmenou.
50. Tento odvolací dôvod sa v skutočnosti vzťahuje k spochybneniu zhodnotenia skutkového stavu Súdom prvého stupňa. Ako sme však videli vyššie, Súdny dvor nemôže svojím vlastným posúdením nahradiť nenapadnuteľné zhodnotenie skutkového stavu uskutočnené Súdom prvého stupňa. Štvrtý odvolací dôvod je preto neprípustný.
E – Piaty odvolací dôvod: nesprávne odôvodnenie napadnutého rozsudku Súdom prvého stupňa
51. V tomto odvolacom dôvode pán Pflugradt tvrdí, že Súd prvého stupňa uviedol pre svoje rozhodnutie nesprávne odôvodnenie. Odvolateľ ako žalobca pred Súdom prvého stupňa predložil tvrdenie, že hodnotiaca správa za rok 1999 bola založená na nesprávnych skutkových tvrdeniach, zatiaľ čo v odvolaní namieta, že Súd prvého stupňa na jeho tvrdenie neodpovedal, a preto neuviedol správne odôvodnenie svojho rozsudku.(19)
52. Pán Pflugradt tvrdí, že Súd prvého stupňa konal na základe chybného predpokladu, že odvolateľ sa domáhal spochybnenia hodnotenia, ktoré o ňom urobila ECB v správe z roku 1999, hoci v skutočnosti on iba spochybnil skutočnosti, na ktorých ECB založila uvedenú hodnotiacu správu. Súd prvého stupňa preto nemohol túto líniu dokazovania zamietnuť tvrdením, že nebolo jeho úlohou, aby preskúmal posúdenie obsiahnuté v hodnotení výkonu, s čím však odvolateľ nesúhlasí.
53. Podľa judikatúry Súdneho dvora odôvodnenie rozhodnutia, ktoré musí vyhlásiť Súd prvého stupňa, musí uvádzať jeho dôvody jasným a jednoznačným spôsobom tak, aby umožnilo dotknutým osobám určiť dôvody opatrenia a aby umožnili Súdnemu dvoru vykonávať svoju preskúmavaciu právomoc.(20) Od Súdu prvého stupňa sa vyžaduje, aby odpovedal na odvolacie dôvody vznesené odvolateľom, inak by porušoval svoj záväzok poskytnúť odôvodnenie.
54. Uvedená judikatúra je obmedzená úvahou, že záväzok Súdu prvého stupňa uviesť dôvody svojich rozhodnutí nemožno vykladať tak, že to znamená, že nie je povinný podrobne odpovedať na každé jednotlivé tvrdenie predložené odvolateľom, najmä ak nebolo tvrdenie dostatočne jasné a presné a nebolo náležite podopreté dôkazmi.(21)
55. V tomto prípade odvolateľ spochybnil niektoré zo skutkových tvrdení, na ktorých ECB založila svoju hodnotiacu správu za rok 1999, ale nespochybnil samotnú hodnotiacu správu.(22) Hoci však uvádza niektoré zo skutočností obsiahnutých v hodnotiacej správe, pán Pflugradt neposkytol žiaden dôkaz, ktorým by preukázal nesprávnosť uvedených skutočností.
56. Podľa môjho názoru Súd prvého stupňa neporušil povinnosť poskytnúť primerané odôvodnenie, pretože uviedol dôvody svojho rozsudku v súlade s odvolacími dôvodmi a tvrdeniami, ktoré mu boli predložené v rámci návrhu. Bez podrobného vysvetlenia tvrdení predložených na podporu jeho odvolacieho dôvodu sa pán Pflugradt následne nemohol odvolávať na to, že Súd prvého stupňa poskytol neprimerané odôvodnenie svojho rozsudku.
57. Piaty odvolací dôvod založený na nesprávnom odôvodnení rozsudku Súdu prvého stupňa nie je dôvodný.
VI – Návrh
58. Na základe všetkých horeuvedených úvah navrhujem, aby Súdny dvor:
1) odvolanie zamietol a
2) zaviazal odvolateľa na náhradu trov konania.
(1) .
(2)
–	Pflugradt/ECB, T-178/00 a T-341/00, Zb. s. II-4035 (ďalej len „napadnutý rozsudok“).
(3)
–	Z 23. novembra 1999.
(4)
–	Rozhodnutie Európskej centrálnej banky z°9.°júna 1998 o prijatí podmienok zamestnávania zamestnancov Európskej centrálnej banky [ neoficiálny preklad ], zmenené 31.°marca 1999 (Ú. v. ES L 125, 1999, s.°32).
(5)
– O povinnosti zamestnávateľa informovať zamestnancov o podmienkach týkajúcich sa zmluvy alebo pracovnoprávneho pomeru (Ú. v. ES L 288, 1991, s. 32).
(6)
–	Ú. v. ES L 125, 1999, s. 34, oprava v Ú. v. ES L 273, 2000, s. 40.
(7)
–	Uznesením zo 6. decembra 2001 rozhodol predseda piatej komory Súdu prvého stupňa o spojení oboch vecí na účely ústneho konania, ktoré vyústilo do napadnutého rozsudku.
(8)  –	Odvolanie, bod 4.
(9)  –	Podľa článku 10 písm. a) podmienok zamestnávania.
(10)
–	Pozri najmä rozsudok Súdu prvého stupňa z°18.°októbra 2001, X/ECB, T-333/99, Zb. s.°II‑3021, bod 61.
(11)
–	Tamtiež (bod 63). Kde Súdny dvor uznal, že ECB v kontexte jej zmluvných vzťahov, Rada guvernérov bola oprávnená v podmienkach zamestnávania stanoviť disciplinárny režim umožňujúci okrem iného v prípade nedodržania povinností uložených pracovnou zmluvou jej zamestnancom vykonať také opatrenia, ktoré budú nevyhnutné vo svetle povinností a cieľov, ktoré sú jej zverené. Toto ilustruje širokú právomoc voľnej úvahy ECB v kontexte jej vzťahov so zamestnancami.
(12)
–	Pozri najmä rozsudky Súdneho dvora zo 14.°júla 1988, Aldinger a i./Parlament (23 a°24/87, Zb. s.°4395) a Súdu prvého stupňa z°11.°júla 1996, Aubineau/Komisia (T-102/95, Zb. VS s.°I‑A‑357 a°II-1053, body 28 až 30), ktoré stanovujú, že prideľovanie zamestnancov na prácu sa aplikuje tiež v prípade oprávnení menovať týkajúcich sa dočasných zamestnancov, ako na to poukázala ECB vo svojej obrane (bod 74).
(13)
–	Hypotéza, ktorú považuje za nesprávnu, ale ktorú berie ako východisko pre svoje odôvodnenie.
(14)
–	Pozri najmä rozsudky Lux/Dvor audítorov, už citovaný, body 24 a nasl.; z°23.°marca 1988, Hecq/Komisia, 19/87, Zb. s. 1681, bod 6, a Ojha/Komisia, už citovaný, bod 40.
(15)
–	Body 58 a 90 napadnutého rozsudku.
(16)
–	Odvolanie, body 173 a nasl.
(17)
–	Pozri najmä rozsudok z 1. júna 1994, Komisia/Brazzelli Lualdi a i., C-136/92 P, Zb. s. I‑1981, bod 49.
(18)
–	Odvolanie, bod 171.
(19)
–	Odvolanie, body 192 a nasl.
(20)
–	Pozri najmä uznesenie z°25.°júna 1998, Holandské Antily/Rada, C-159/98 P (R), Zb. s.°I-4147, bod 70.
(21)
–	Pozri rozsudok zo 6. marca 2001, Connolly/Komisia, C-274/99 P, Zb. s.°I-1611, bod 121.
(22)
–	Odvolanie, bod 192.