62008CC0012
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
PAOLO MENGOZZI
prednesené 21. januára 2009 (
1
)
Vec C-12/08
Mono Car Styling SA, v likvidácii,
proti
Dervis Odemis a i.
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Smernica 98/59/ES — Články 2 a 6 — Postup informovania a prerokovania so zamestnancami v prípade hromadného prepúšťania — Povinnosti zamestnávateľa — Právo zamestnancov podať žalobu — Požiadavka konformného výkladu“
I — Úvod
1.
Toto konanie poskytuje Súdnemu dvoru možnosť objasniť určité aspekty právnej úpravy Spoločenstva v oblasti hromadného prepúšťania. V rámci hlavnej otázky, ktorú má preskúmať, je potrebné najmä určiť, či smernica 98/59/ES priamo priznáva práva pracovníkom a v prípade kladnej odpovede, či sú tieto práva kolektívne alebo individuálne. Okrem toho je potrebné posúdiť, či citovaná smernica umožňuje, aby vnútroštátny právny predpis obmedzil prípady podania žalôb proti hromadnému prepúšťaniu, keď dôjde k prípadnému porušeniu ustanovení samotnej smernice. Nakoniec je potrebné prihliadnuť na prípadné obmedzenia, ktoré môžu v danej oblasti vyplývať priamo zo všeobecných zásad práva Spoločenstva a najmä z práva na účinnú súdnu ochranu.
2.
Možnosť podať tieto vysvetlenia poskytol Cour du travail de Liège, ktorý v rámci konania vo veci viacerých žalôb podaných niektorými pracovníkmi dotknutými hromadným prepúšťaním, položil Súdnemu dvoru niekoľko prejudiciálnych otázok.
II — Právny rámec
A — Právo Spoločenstva
3.
Právna úprava Spoločenstva, ktorá je predmetom tohto konania, je obsiahnutá v smernici Rady 98/59/ES z 20. júla 1998 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania (ďalej len „smernica“) (
2
).
4.
Odôvodnenia č. 1 a 2 smernice znejú takto:
„(1)
keďže z dôvodov prehľadnosti a zrozumiteľnosti by sa mala kodifikovať smernica Rady 75/129/ES zo 17. februára 1975 o aproximácii právnych predpisov členských štátov, týkajúcich sa hromadného prepúšťania;
(2)
keďže je dôležité, aby sa väčšia pozornosť sústredila na ochranu pracujúcich v prípade hromadného prepúšťania, zohľadňujúc potrebu rovnovážneho hospodárskeho a sociálneho rozvoja v rámci spoločenstva“.
5.
Článok 2 smernice uvádza:
„1.   Ak zamestnávateľ uvažuje o hromadnom prepúšťaní, začne s poradami so zástupcami zamestnancov včas, aby sa mohla dosiahnuť dohoda.
2.   Tieto porady obsiahnu aspoň spôsoby a prostriedky, ako zabrániť hromadnému prepúšťaniu alebo zníženiu počtu postihnutých pracujúcich a ako zmierniť následky prijatím sprievodných sociálnych opatrení, zameraných medzi iným na pomoc pre opätovné zamestnanie alebo rekvalifikáciu prepustených pracujúcich.
Členské štáty môžu stanoviť, že zástupcovia zamestnancov môžu využiť služby odborníkov v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo praxou.
3.   Aby zástupcovia zamestnancov mohli predkladať konštruktívne návrhy, zamestnávatelia včas v priebehu porád:
a)
poskytnú im všetky príslušné informácie a
b)
v každom prípade ich písomne upovedomia o:
i)
dôvodoch plánovaného prepúšťania;
ii)
počte kategórií pracovníkov, ktorí budú prepustení;
iii)
počte a kategóriách bežne zamestnaných pracovníkov;
iv)
období, za ktoré sa plánované prepustenie uskutoční;
v)
navrhovaných kritériách pre výber pracovníkov určených na prepustenie, ak vnútroštátne právne predpisy a/alebo prax pripúšťajú takúto právomoc pre zamestnávateľa;
vi)
metóde výpočtu všetkých náhrad súvisiacich s prepúšťaním, ktoré sú iné ako tie, ktoré vyplývajú z vnútroštátnych právnych predpisov a/alebo
praxe.
Zamestnávateľ predloží príslušnému verejnému orgánu aspoň kópiu základných prvkov písomného upovedomenia, ktoré sú stanovené v prvom pododseku, písmeno b), podbody i) až v).
…“
6.
Články 3 až 6 smernice stanovujú:
„Článok 3
1.   Zamestnávatelia písomne upovedomia príslušný verejný orgán o každom hromadnom prepúšťaní.
…
2.   Zamestnávatelia poskytnú zástupcom zamestnancov kópiu oznámenia uvedeného v odseku 1.
Zástupcovia zamestnancov môžu predložiť príslušnému verejnému orgánu všetky poznámky, ktoré môžu mať.
Článok 4
1.   K plánovanému hromadnému prepúšťaniu oznámenému príslušnému verejnému orgánu môže dôjsť najskôr 30 dní po oznámení uvedenom v článku 3 ods. 1 bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia upravujúce individuálne práva vzhľadom na oznámenie o prepustení.
Členské štáty môžu udeliť príslušnému verejnému orgánu právomoc skrátiť lehotu uvedenú v predchádzajúcom pododseku.
…
Článok 5
Táto smernica sa nedotýka práva členských štátov prijať zákony, iné právne predpisy alebo správne opatrenia, ktoré sú výhodnejšie pre pracujúcich, alebo podporovať či dovoliť prijatie kolektívnych dohôd výhodnejších pre pracujúcich.
Článok 6
Členské štáty zabezpečia, aby boli súdne a/alebo správne postupy pre vykonanie záväzkov podľa tejto smernice dostupné pre zástupcov zamestnancov a/alebo zamestnancov.“
B — Vnútroštátne právo
7.
Ustanovenia smernice 75/129 (a teda smernice 98/59) boli v Belgicku prebraté kolektívnou zmluvou č. 24 z 2. októbra 1975, ktorá sa stala záväznou v zmysle kráľovského nariadenia z (ďalej len „kolektívna zmluva č. 24“). Článok 6 kolektívnej zmluvy č. 24 stanovuje:
„Ak má zamestnávateľ v úmysle pristúpiť k hromadnému prepúšťaniu, je povinný vopred informovať zástupcov pracovníkov a uskutočniť s nimi rokovania; tieto informácie sú predložené podnikovej rade alebo, v prípade jej absencie, odborovej delegácii…
Prerokovanie sa musí uskutočniť so zamestnancami alebo ich zástupcami, v prípade absencie podnikovej rady alebo odborovej delegácie.
Prerokovanie sa týka možnosti vyhnúť sa hromadnému prepúšťaniu alebo ho obmedziť, ako aj možností zmierniť jeho dôsledky prostredníctvom sprievodných sociálnych opatrení smerujúcich predovšetkým k pomoci pri opätovnom zamestnaní alebo pri rekvalifikácii prepustených pracovníkov.
Na tento účel je zamestnávateľ povinný predložiť zástupcom pracovníkov všetky potrebné informácie a prostredníctvom písomného oznámenia je v každom prípade povinný uviesť dôvody plánovaného prepúšťania, kritériá pre výber pracovníkov, ktorí majú byť prepustení, počet a kategóriu pracovníkov, ktorí majú byť prepustení, počet a kategórie bežne zamestnaných pracovníkov, ako aj metódy výpočtu všetkých eventuálnych náhrad súvisiacich s prepúšťaním, ktoré nevyplývajú zo zákona alebo kolektívnej zmluvy [a] obdobie, počas ktorého sa plánované prepúšťanie uskutoční, tak aby bolo zástupcom pracovníkov umožnené formulovať svoje pripomienky a návrhy, a aby tieto mohli byť zohľadnené.“
8.
Ďalšie ustanovenia o ochrane pracovníkov v prípade hromadného prepúšťania sú v Belgicku obsiahnuté v zákone z 13. februára 1998 o ustanoveniach na podporu zamestnanosti, ktorý v článkoch 66 až 69 stanovuje:
„Článok 66
1.   Zamestnávateľ, ktorý má v úmysle pristúpiť k hromadnému prepúšťaniu je povinný dodržať postup informovania a prerokovania stanovený v súvislosti s hromadným prepúšťaním, tak ako ho upravuje kolektívna zmluva uzavretá v rámci Conseil national du travail.
V tejto súvislosti je zamestnávateľ povinný splniť nasledujúce podmienky:
(1)
je povinný predložiť podnikovej rade alebo, v prípade jej absencie, delegácii odborov alebo, v prípade jej absencie, pracovníkom, písomnú správu, v ktorej oznámi svoj zámer pristúpiť k hromadnému prepúšťaniu;
(2)
je povinný predložiť dôkaz o tom, že v súvislosti so svojim zámerom pristúpiť k hromadnému prepúšťaniu, zvolal zasadnutie podnikovej rady, alebo, v prípade jej absencie, dôkaz o tom, že sa stretol s delegáciou odborov alebo, v prípade absencie tohto stretnutia, dôkaz o tom, že sa stretol so zamestnancami;
(3)
je povinný umožniť zástupcom zamestnancov v rámci podnikovej rady alebo, v prípade jej absencie, členom delegácie odborov alebo, v prípade jej absencie, pracovníkom, klásť otázky v súvislosti s plánovaným hromadným prepúšťaním a formulovať argumenty alebo predkladať protinávrhy v tejto súvislosti;
(4)
je povinný preskúmať otázky, argumenty a protitvrdenia uvedené v bode 3 a odpovedať na ne.
Zamestnávateľ je povinný predložiť dôkaz o tom, že splnil podmienky uvedené v predchádzajúcom bode.
2.   Zamestnávateľ je povinný oznámiť svoj zámer pristúpiť k hromadnému prepúšťaniu úradníkovi menovanému kráľom. Toto oznámenie musí potvrdiť, že podmienky stanovené v [odseku] 1 druhom pododseku boli splnené.
V deň oznámenia úradníkovi uvedenému v prvom pododseku, sa zašle jeden exemplár oznámenia podnikovej rade alebo, v prípade jej absencie, delegácii odborov a jeden exemplár je tiež vyvesený v podniku. Okrem toho sa v deň vyvesenia zašle exemplár oznámenia doporučeným listom pracovníkom, ktorých sa hromadné prepúšťanie týka a ktorých pracovné zmluvy boli v deň vyvesenia ukončené.
Článok 67
Prepustený pracovník môže napadnúť dodržanie postupu informovania a prerokovania len z dôvodu, že zamestnávateľ nerešpektoval podmienky uvedené v článku 66 [ods.] 1 druhom pododseku.
Prepustený pracovník viac nemôže napadnúť dodržanie postupu informovania a prerokovania, ak zástupcovia zamestnancov v rámci podnikovej rady alebo, v prípade jej absencie, členovia delegácie odborov alebo, v prípade jej absencie, pracovníci, ktorí mali byť informovaní a s ktorými sa malo rokovať, neoznámili zamestnávateľovi námietky v súvislosti s dodržaním jednej alebo viacerých podmienok stanovených v článku 66 [ods.] 1 druhom pododseku, a to v lehote 30 dní od vyvesenia, ktoré je uvedené v článku 66 [ods.] 2 druhom pododseku.
V lehote 30 dní od dátumu prepustenia alebo od dátumu, kedy prepúšťanie nadobudlo vlastnosti hromadného prepúšťania, musí prepustený pracovník informovať zamestnávateľa prostredníctvom doporučeného listu, že napáda dodržanie postupu informovania a prerokovania.
Článok 68
V prípade, že prepustený pracovník dôvodne napadol porušenie postupu informovania a prerokovania a jeho výpovedná lehota plynie, alebo ešte má začať plynúť, plynutie tejto výpovednej lehoty, prípadne začatie jej plynutia je od tretieho pracovného dňa, ktorý nasleduje po dni zaslania doporučeného listu podľa článku 67 ods. 3 prerušené, respektíve odložené.
…
Článok 69
1.   V prípade, že bola pracovná zmluva s pracovníkom, ktorý napadol dodržanie postupu informovania a prerokovania už ukončená, pracovník je okrem iného povinný požiadať doporučeným listom podľa článku 67 ods. 3 o svoje opätovné prijatie do zamestnania.
…“
III — Skutkový stav, konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky
9.
Okolnosti predchádzajúce tomuto sporu sú obsiahnuté v dlhom rozhodnutí vnútroštátneho súdu veľmi podrobným spôsobom. Bez toho, aby som sa pozastavoval nad popisom podrobností, vec možno zhrnúť nasledujúcim spôsobom.
10.
Spoločnosť Mono Car Styling (ďalej len „Mono Car“) pôsobiaca v odvetví výroby automobilových doplnkov prešla v roku 2004 veľmi zložitým obdobím spôsobeným významným poklesom počtu nových objednávok. V dôsledku toho sa spoločnosť rozhodla znížiť počet vlastných zamestnancov a pristúpiť k hromadnému prepúšťaniu.
11.
Spoločnosť dospela v tomto smere k dohode so zástupcami zamestnancov: v tejto dohode bolo stanovené, že dôjde k prepusteniu 30 osôb a prijali sa osobitné opatrenia zamerané na kompenzáciu a pomoc zamestnancom, ktorí mali byť prepustení. Zástupcovia pracovníkov, ako aj miestne úrady práce uznali, že postup informovania a prerokovania stanovený v právnej úprave o hromadnom prepúšťaní podnik dodržal.
12.
Základom sporu vo veci samej je žaloba, ktorú podalo 21 pracovníkov dotknutých hromadným prepúšťaním, každý osobitne. Žaloba sa zakladá na tvrdení, že zo strany Mono Car údajne došlo k porušeniu určitých povinností súvisiacich s postupom stanoveným právnou úpravou o hromadnom prepúšťaní. Keďže podrobnosti týkajúce sa napadnutia postupov, ktoré boli uvedené pred vnútroštátnym súdom, nemajú vzhľadom na otázky, o ktorých má Súdny dvor rozhodnúť, priamy význam, domnievam sa, že ich možno na tomto mieste vynechať.
13.
V každom prípade vnútroštátny súd má rozhodnúť o odvolaní spoločnosti Mono Car po tom, ako prvostupňový súd rozhodol v prospech pracovníkov o náhrade škody (peňažnej kompenzácii) utrpenej v dôsledku nedodržania pravidiel pri prepúšťaní.
14.
Vzhľadom na to, že vnútroštátny súd sa domnieval, že rozhodnutie tohto sporu si vyžaduje predchádzajúcu odpoveď na niektoré otázky týkajúce sa výkladu práva Spoločenstva, položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 6 smernice Rady 98/59…
—
vykladať v tom zmysle, že je v rozpore s ustanovením vnútroštátneho práva, ako je článok 67 zákona z 13. februára 1998…, ktorý stanovuje, že pracovník môže napadnúť dodržanie postupu informovania a prerokovania, len z dôvodu, že zamestnávateľ nerešpektoval podmienky uvedené v článku 66 [ods.] 1 druhom pododseku tohto zákona,
—
pod podmienkou, že zástupcovia zamestnancov v rámci podnikovej rady alebo, v prípade jej absencie, členovia delegácie odborov alebo, v prípade jej absencie, pracovníci, ktorí mali byť informovaní a malo sa s nimi rokovať, oznámili zamestnávateľovi námietky v súvislosti s dodržaním jednej alebo viacerých podmienok uvedených v článku 66 [ods.] 1 druhom pododseku, a to v lehote 30 dní od dátumu vyvesenia uvedeného v článku 66 [ods.] 2 druhom pododseku,
—
a ak prepustený pracovník informoval zamestnávateľa doporučeným listom, že spochybňuje dodržanie postupu informovania a prerokovania a žiada svoje opätovné prijatie do zamestnania [a to v lehote 30 dní od dátumu jeho prepustenia] alebo od dátumu, kedy prepúšťanie nadobudlo povahu hromadného prepúšťania?
2.
Za predpokladu, že článok 6 smernice 98/59… sa môže vykladať v tom zmysle, že umožňuje členskému štátu, aby prijal vnútroštátne ustanovenie, ako je článok 67 zákona z 13. februára 1998…, ktorý stanovuje, že prepustený pracovník môže spochybniť dodržanie postupu informovania a prerokovania len z dôvodu, že zamestnávateľ nerešpektoval podmienky uvedené v článku 66 [ods.] 1 druhom pododseku tohto zákona a pod podmienkou, že zástupcovia zamestnancov v rámci podnikovej rady alebo, v prípade jej absencie, členovia delegácie odborov alebo, v prípade jej absencie, pracovníci, ktorí mali byť informovaní a malo sa s nimi rokovať, oznámili zamestnávateľovi námietky v súvislosti s dodržaním jednej alebo viacerých podmienok uvedených v článku 66 [ods.] 1 druhom pododseku, a to v lehote 30 dní od dátumu vyvesenia uvedeného v článku 66 [ods.] 2 druhom pododseku a ak prepustený pracovník informoval zamestnávateľa doporučeným listom, že spochybňuje dodržanie postupu informovania a prerokovania a žiada svoje opätovné prijatie do zamestnania, a to v lehote 30 dní od dátumu jeho prepustenia alebo od dátumu, kedy prepúšťanie nadobudlo povahu hromadného prepúšťania,
je takýto systém v súlade so základnými právami jednotlivcov, ktoré sú neoddeliteľnou súčasťou všeobecných zásad práva, ktorých dodržiavanie zabezpečuje súd Spoločenstva a najmä s článkom 6 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd?
3.
Môže vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o spore medzi dvoma jednotlivcami, v tomto prípade medzi pracovníkom a jeho bývalým zamestnávateľom, neuplatniť ustanovenie vnútroštátneho práva, ako je článok 67 zákona z 13. februára 1998…, ktoré je v rozpore s ustanoveniami smernice Spoločenstva, aby umožnil účinnosť iných ustanovení vnútroštátneho práva, ako sú ustanovenia obsiahnuté v kolektívnej zmluve č. 24 z …, ktoré smernicu Spoločenstva preberajú správne, ale ktorých účinné uplatnenie je znemožnené ustanovením vnútroštátneho práva, ktoré je v rozpore so smernicou Spoločenstva, teda v prejednávanej veci článkom 67 zákona z ?
4.
1.
Má sa článok 2 smernice 98/59… a konkrétne jeho odseky 1, 2 a 3 vykladať v tom zmysle, že je v rozpore s ustanovením vnútroštátneho práva, akým je článok 66 [ods.] 1 zákona z 13. februára 1998…, v rozsahu, v akom tento zákon stanovuje, že zamestnávateľ, ktorý si chce splniť povinnosti, ktoré mu vznikajú v rámci hromadného prepúšťania, je povinný predložiť len dôkaz o tom, že splnil tieto podmienky:
(1)
predložil podnikovej rade alebo, v prípade jej absencie, delegácii odborov alebo, v prípade jej absencie, pracovníkom, písomnú správu, v ktorej oznámil svoj zámer pristúpiť k hromadnému prepúšťaniu;
(2)
mohol predložiť dôkaz o tom, že v súvislosti so svojím zámerom pristúpiť k hromadnému prepúšťaniu, zvolal zasadnutie podnikovej rady alebo, v prípade jej absencie, dôkaz o tom, že sa stretol s delegáciou odborov alebo, v prípade absencie tohto stretnutia, dôkaz o tom, že sa stretol so zamestnancami;
(3)
umožnil zástupcom zamestnancov v rámci podnikovej rady alebo, v prípade jej absencie, členom delegácie odborov alebo, v prípade jej absencie, pracovníkom, klásť otázky v súvislosti s plánovaným hromadným prepúšťaním a formulovať argumenty alebo predkladať protinávrhy v tejto súvislosti;
(4)
preskúmal otázky, argumenty a protinávrhy uvedené v bode 3 a odpovedal na ne.
2.
Má sa rovnaké ustanovenie vykladať tak, že je v rozpore s vnútroštátnym ustanovením, ako je článok 67 ods. 2 zákona z 13. februára 1998…, v rozsahu, v akom tento zákon stanovuje, že prepustený pracovník môže spochybniť dodržanie postupu informovania a prerokovania len ak zamestnávateľ nerešpektoval podmienky uvedené v článku 66 [ods.] 1 druhom pododseku, ktorého sa týka otázka v bode 1?“
IV — Výklady vnútroštátneho práva a prípustnosť prejudiciálnych otázok
15.
Domnievam sa, že skôr ako pristúpim k preskúmaniu prejudiciálnych otázok, je potrebné pozastaviť sa pri výklade vnútroštátneho práva a pri problémoch týkajúcich sa prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktoré s ním súvisia.
16.
Podľa toho, čo vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu a z pripomienok účastníkov konania, článok 67 zákona z roku 1998, ktorý stanovuje viacero obmedzení práva jednotlivého pracovníka napadnúť hromadné prepúšťanie, možno vyložiť dvomi úplne rozličnými spôsobmi.
17.
Podľa prvého výkladu obmedzenia možnosti individuálnych žalôb pracovníkov stanovené v citovanom článku 67 možno uplatniť len na žaloby podané s cieľom získať, v prípade nezákonného hromadného prepúšťania, osobitné prostriedky nápravy upravené v zákone z roku 1998: inými slovami, tieto obmedzenia možno uplatniť len na žaloby, ktorými sa prepustený pracovník domáha opätovného prijatia alebo prerušenia plynutia výpovednej lehoty. To preto, že tieto prostriedky sú osobitnými prostriedkami nápravy zákona z roku 1998. (
3
)
18.
Druhý výklad naopak uvádza, že obmedzenia možnosti podať individuálnu žalobu obsiahnuté v článku 67 zákona z roku 1998 sa nevzťahujú len na osobitné prostriedky nápravy, ktoré sú upravené uvedeným zákonom, ale že sa vzťahujú všeobecnejšie na všetky individuálne žaloby podané pracovníkmi proti hromadnému prepúšťaniu, ktorými spochybňujú dodržanie postupu informácií a konzultácií. Predovšetkým obmedzenia podľa citovaného článku 67 sa na základe tohto výkladu uplatňujú aj na žaloby, ktorými sa jednotliví pracovníci domáhajú napríklad náhrady škody. Hoci vnútroštátny súd nezaujal jasné stanovisko, zdá sa, že sa skôr prikláňa k tomuto druhému výkladu.
19.
Je jasné, že keby sa postupovalo podľa prvého výkladu, toto prejudiciálne konanie by stratilo akýkoľvek význam. Na základe tohto výkladu obmedzenia stanovené v článku 67 zákona z roku 1998 môžu nanajvýš brániť tomu, aby pracovník získal určité osobitné prostriedky nápravy, ale v žiadnom prípade by mu nikdy nezabránili, aby na základe iného právneho predpisu, než je zákon z roku 1998, podal na účely napadnutia hromadného prepúšťania súdnu žalobu a prípadne získal primerané uspokojenie, napríklad priznaním náhrady škody. Je teda úplne zrejmé, že by už nebolo možné nájsť rozpor s článkom 6 smernice 98/59, ani so zásadou práva na účinnú súdnu ochranu a s Európskym dohovorom o ochrane ľudských práv a základných slobôd. Na základe týchto ustanovení sa totiž požaduje, aby boli zabezpečené vhodné nástroje ochrany a nehovorí sa len o jednom osobitnom prostriedku nápravy.
20.
Prinajmenšom určitá časť belgickej judikatúry postupuje podľa prvého výkladu: tak ako napríklad prvostupňový súd konajúci vo veci samej, ktorého rozhodnutie bolo neskôr napadnuté pred vnútroštátnym súdom, ktorý podal návrh na začatie tohto prejudiciálneho konania. V tomto zmysle rozhodol 30. apríla 2007 samotný Cour du travail de Liège v inom zložení a konštatoval najmä, že výklad, podľa ktorého sa podmienky podľa článku 67 zákona z roku 1998 vzťahujú na všetky žaloby a nielen na žaloby, ktorých cieľom je získať dodatočné osobitné prostriedky nápravy zavedené týmto zákonom „je… obrovským krokom späť, pokiaľ ide o práva a žaloby, ktoré vyplývajú pracovníkom z kolektívnej zmluvy č. 24“. (
4
)
21.
Okrem toho z údajov obsiahnutých v spise vyplýva, čo bolo potvrdené počas pojednávania, že otázka týkajúca sa možnosti opätovného prijatia pracovníkov do spoločnosti Mono Car nebola pred vnútroštátnym súdom ani položená, a to môže mať za následok, že všetky otázky položené vnútroštátnym súdom v prípade, že by sa postupovalo podľa prvého výkladu, by stratili zmysel z dvojakého dôvodu.
22.
Aj keď Súdnemu dvoru neprináleží vykladať vnútroštátne právo, musím priznať, že len ťažko dokážem pochopiť, ako môže vnútroštátny súd uprednostňovať striktný výklad článku 67. Teda najmä vzhľadom na to, čo bolo spomenuté aj na pojednávaní, že zákon z roku 1998, v ktorom je tento článok obsiahnutý, bol prijatý po traumatizujúcej udalosti súvisiacej s hromadným prepúšťaním v zariadení Renault s cieľom posilniť právnu ochranu pracovníkov v prípade hromadného prepúšťania. Už len z tohto dôvodu možno ťažko pripustiť, že zákon, ktorý vznikol za takýchto okolností, má v konečnom dôsledku obmedzovať práve práva priznané prepusteným pracovníkom.
23.
Okrem iného uvádzam, že články 68 a 69 zákona z roku 1998 sa obmedzujú len na úpravu otázok týkajúcich sa prerušenia plynutia výpovednej lehoty (článok 68) a žiadosti o opätovné prijatie pracovníka (článok 69). V rámci štruktúry zákona z roku 1998 existujú zrejme len tieto dva prostriedky nápravy, čo potvrdzuje, že pôsobnosť zákona z roku 1998 sa vzťahuje len na tieto osobitné a výnimočné prostriedky nápravy (prerušenie plynutia výpovednej lehoty a opätovné prijatie). Je totiž potrebné uviesť, že v zmysle článku 68 dochádza automaticky k prerušeniu plynutia výpovednej lehoty a pokiaľ nie sú splnené stanovené podmienky, uplatní sa článok 69, ktorý ukladá pracovníkovi povinnosť požiadať o opätovné prijatie: „pracovník je okrem iného povinný požiadať… o svoje opätovné prijatie do zamestnania “.
24.
Najmä belgická vláda vo svojich písomných pripomienkach tvrdí, že prejudiciálne otázky sú neprípustné, pretože článok 67 zákona z roku 1998 sa na tento prípad nevzťahuje.
25.
Je potrebné síce pripustiť, že logický postoj vnútroštátneho súdu obrátiť sa na Súdny dvor nie je bezchybný. Tento súd najmä potom, čo uviedol dva možné výklady vnútroštátneho práva a bez toho, aby jasne zaujal stanovisko v prospech jedného z nich, položil Súdnemu dvoru viacero otázok, ktoré majú zmysel, len ak sa prikloní k jednému z týchto dvoch výkladov. Súdny dvor má teda rozhodnúť o otázke, ktorá by sa v prípade, že by sa vnútroštátny súd nakoniec rozhodol pre iný výklad svojho vnútroštátneho práva, mohla stať úplne irelevantnou.
26.
Vzhľadom na všetky uvedené okolnosti sa však domnievam, že tento návrh na začatie prejudiciálneho konania nespĺňa podmienky naozaj dosť prísne, ktoré judikatúra Súdneho dvora stanovila ako podmienky nevyhnutné na zamietnutie návrhu vnútroštátneho súdu na začatie prejudiciálneho konania.
27.
Na jednej strane totiž existuje ustálená judikatúra Súdneho dvora, podľa ktorej prislúcha vnútroštátnemu súdu posúdiť obsah vnútroštátneho práva a užitočnosť rozhodnutia Súdneho dvora na účely rozhodnutia vnútroštátneho sporu. (
5
)
28.
Na druhej strane sa domnievam, že otázky položené Cour du travail de Liège možno v každom prípade považovať za všeobecnú požiadavku týkajúcu sa objasnenia určitých hľadísk smernice 98/59, ktorú vnútroštátny súd adresoval Súdnemu dvoru, aby mohol vyložiť svoje vnútroštátne právo spôsobom, ktorý nie je v rozpore s ustanoveniami práva Spoločenstva.
29.
Preto zastávam názor, že námietkam neprípustnosti vzneseným belgickou vládou nemožno vyhovieť.
V — O smernici 98/59
30.
Zdá sa mi vhodné, aby som skôr, ako pristúpim k preskúmaniu jednotlivých prejudiciálnych otázok, uviedol niekoľko všeobecných poznámok, ktoré sa týkajú smernice 98/59. Objasnenie niektorých hľadísk, ktoré sú pre ňu charakteristické, umožní predovšetkým ľahšie zodpovedať na otázky.
A — Východiská, ciele a vlastnosti smernice
31.
Prvou normou Spoločenstva, ktorá sa zaoberala otázkou hromadného prepúšťania, bola smernica 75/129/EHS (
6
). Rozhodujúcim podnetom na prijatie citovanej smernice bolo najmä konštatovanie, že veľké priemyselné skupiny sa v prípade hromadného prepúšťania rozhodovali prepustiť pracovníkov zamestnaných v členských štátoch Spoločenstva, v ktorých bola mimoriadne nízka úroveň ochrany proti hromadnému prepúšťaniu.
32.
Pre právnu úpravu Spoločenstva v oblasti hromadného prepúšťania bola totiž už od začiatku typická jej dvojaká povaha. Na jednej strane normotvorca už od začiatku pripomína existenciu sociálnych cieľov systému Spoločenstva a uvádza, že je potrebné „posilniť ochranu pracujúcich“, ako rozhodujúci impulz prijatia smernice 75/129. (
7
) Na druhej strane samotná smernica bola však prijatá na právnom základe súčasného článku 94 (predtým článok 100) Zmluvy, ktorý stanovuje povinnosť vydať smernice na aproximáciu vnútroštátnych právnych predpisov, „ktoré priamo ovplyvňujú vytvorenie alebo fungovanie spoločného trhu“.
33.
Túto dvojakú povahu možno jednoducho vyvodiť z odôvodnení smernice 75/129. Prvé odôvodnenie, ako už bolo uvedené, potvrdzuje potrebu posilniť ochranu pracujúcich; druhé odôvodnenie konštatuje existenciu pretrvávajúcich rozdielov medzi právnymi úpravami jednotlivých členských štátov v oblasti hromadného prepúšťania; nakoniec v treťom odôvodnení sa konštatuje, že „tieto rozdiely môžu mať priamy vplyv na fungovanie spoločného trhu“.
34.
Smernica 75/129 bola po prvýkrát zmenená a doplnená smernicou 92/59. (
8
) Po tejto zmene, hoci nešlo o rozsiahlu zmenu, sa stala (prinajmenšom teoreticky) viac „sociálnou“, čo bolo medzi iným zdôraznené v prvom odôvodnení tejto smernice z roku 1992, ktoré sa odvoláva na Chartu základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva prijatú v roku 1989.
35.
Smernica 98/59, ako sa uvádza v jej odôvodnení č. 1, kodifikuje smernicu 75/129, a preto je teda v podstate konsolidovaným znením tejto smernice, tak ako bola zmenená a doplnená smernicou 92/56.
36.
Smernicu 98/59 je teda možné so všetkými jej účinkami považovať za platné znenie pôvodnej smernice 75/129. To umožňuje najmä odvolávať sa aj na judikatúru týkajúcu sa tejto poslednej uvedenej smernice, ktorú budem preto citovať, tam kde to bude vhodné, bez toho, aby som opakovane poukazoval na to, že sa formálne týka smernice 75/129.
37.
Účelom smernice 98/59 je najmä stanoviť, v prípade hromadného prepúšťania, súbor povinností procesnej povahy. Inými slovami, smernica nemá za cieľ obmedziť z vecného hľadiska rozhodnutia, ktoré môže podnikateľ uskutočňovať v súvislosti s riadením firmy. Najmä, ako bolo zdôraznené v judikatúre Súdneho dvora, smernica nezasahuje do slobody podnikateľa uskutočniť alebo neuskutočniť hromadné prepúšťanie (
9
) a všeobecnejšie do slobody organizovať vlastnú hospodársku činnosť tak, ako to považuje za najvhodnejšie. (
10
)
38.
Je tiež nepochybné, ako vyplýva najmä z článku 5 smernice, že táto smernica sa považuje za harmonizačný právny predpis, ktorý stanovuje minimálne pravidlá a nedotýka sa práva členských štátov zavádzať právne úpravy, ktoré sú pre pracujúcich výhodnejšie. (
11
) Z toho dôvodu sa ňou uskutočňuje iba čiastočné a obmedzené zosúladenie pravidiel o ochrane zamestnancov v prípade hromadného prepúšťania. (
12
)
39.
Napokon je významné, že judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa uvedenej normy sa zamerala predovšetkým na rozsah jej pôsobnosti. Predmetom skúmania bol najmä pojem zariadenie (
13
) a pojem prepúšťanie (
14
), možnosť uplatnenia smernice v prípade úplného zastavenia prevádzky podniku (
15
) a pokiaľ ide o zamestnávateľov, ktorí sú neziskovými subjektmi. (
16
) Súdny dvor sa v tom istom zmysle zaoberal spôsobom výkladu výnimiek z pôsobnosti smernice (
17
), výpočtom prahových hodnôt pre jej uplatnenie (
18
), okamihom, ktorý sa považuje za okamih, v ktorom dochádza k prepusteniu. (
19
)
B — Priznáva smernica práva?
40.
Osobitný problém, ktorý je potrebné v prvom rade vyriešiť, spočíva v určení, či smernica 98/59 priznáva práva a v prípade, že odpoveď je kladná, či tieto práva majú individuálnu (to znamená, že sú priznané pracovníkom ako jednotlivcom) alebo kolektívnu povahu (to znamená, že sú priznané zástupcom pracovníkov).
41.
Predovšetkým pracovníci, ktorých sa týka hromadné prepúšťanie, z ľahko pochopiteľných dôvodov tvrdia, že smernica priznáva práva každému jednotlivému pracovníkovi, ktorého sa týka hromadné prepúšťanie. Komisia naopak zastáva názor, že smernica 98/59 priznáva práva kolektívnej povahy.
42.
Domnievam sa, že táto otázka tak, ako ju účastníci konania predostreli v rámci práve citovaných pripomienok, je zle postavená.
43.
Predovšetkým smernica ako taká neupravuje a nepriznáva práva ani individuálnej, ani kolektívnej povahy. Stanovuje, že členské štáty musia v prípade hromadného prepúšťania poskytnúť určité záruky procesnej povahy. Najmä v článku 6 stanovuje, že členské štáty sú povinné vytvoriť vhodné nástroje pre „vykonanie záväzkov podľa tejto smernice“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
44.
Ako som už uviedol, v jedinom článku, ktorý je venovaný spôsobom zabezpečenia potrebného účinku ustanovení smernice, normotvorca Spoločenstva sa vyhol použitiu pojmu „práva“ a naopak uprednostňuje hovoriť o „záväzkoch“. Východiskom teda nie je priznať súbor práv osobám, ktorých sa hromadné prepúšťanie dotýka, ale skôr uložiť súbor povinností zamestnávateľom, ktorí sa rozhodnú uskutočniť toto hromadné prepúšťanie.
45.
Aj keď skutočnosti, ktoré som práve uviedol, môžu určite naznačovať postoj normotvorcu, ktorý sa v konečnom dôsledku v oblasti, akou je hromadné prepúšťanie, ktorá je podľa definície dosť chúlostivou a ktorú charakterizujú značne sa od seba odlišujúce národné tradície, pokúsil zosúladiť úplne odlišné postoje, skutočnosťou však zostáva, že určitej povinnosti logicky zodpovedá určité právo. Kto je teda v zmysle článku 6 smernice oprávneným subjektom, a teda držiteľom práva?
46.
Podľa môjho názoru, samotná smernica tento subjekt neoznačuje a jeho určenie ponecháva na slobodné rozhodnutie členských štátov. Tu treba spomenúť najmä znenie citovaného článku 6, na základe ktorého musia členské štáty zabezpečiť, „aby boli súdne a/alebo správne postupy pre vykonanie záväzkov podľa tejto smernice dostupné pre zástupcov zamestnancov a/alebo
zamestnancov“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
47.
Znenie článku 6 je jasné. Najmä to, že členské štáty môžu pri riadnom dodržaní článku 6 vymedziť právo podať žalobu v prípade hromadného prepúšťania ako právo, ktoré patrí: a) len zástupcom pracovníkov; b) len pracovníkom ako jednotlivcom; c) jednak zástupcom pracovníkov, ako aj jednotlivým pracovníkom. (
20
)
48.
Domnievam sa, že skutočnosti, ktoré som uviedol v súvislosti s východiskami a vlastnosťami smernice 98/59 plne zodpovedajú doslovnému zneniu článku 6 tejto smernice. Predovšetkým sa mi zdá byť úplne neopodstatnené, ak nie zbytočné, použiť ďalšie výkladové kritériá, ktoré by tomuto ustanoveniu dávali širší zmysel oproti tomu, čo bolo zámerom normotvorcu. Je zrejmé, že normotvorca Spoločenstva chcel v danej oblasti ponechať členským štátom širokú mieru voľnej úvahy: normotvorcovi išlo o to, aby v prípade hromadného prepúšťania boli zaručené účinné prostriedky nápravy bez ohľadu na to, či ich členské štáty upravia v konečnom dôsledku ako právo podať žalobu, ktoré má individuálnu, kolektívnu alebo zmiešanú povahu.
49.
Napokon samotná Charta základných práv Európskej únie, vyhlásená 7. decembra 2000 v Nice (
21
), v článku 27 stanovuje, že „pracovníkom alebo ich zástupcom sa zaručuje na zodpovedajúcich úrovniach právo na informácie a konzultácie v primeranom čase v prípadoch a za podmienok ustanovených právom Únie a vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Teda normotvorca aj v tomto prípade použitím spojky „alebo“ potvrdil, že právo na informácie a konzultácie môže byť priznané skôr ako právo kolektívnej než individuálnej povahy.
50.
V tom istom duchu aj smernica 2002/14 (
22
), ktorá ustanovila všeobecný rámec pre informovanie a porady so zamestnancami a ktorá sa okrem iného v zmysle svojho článku 9 nedotýka smernice 98/59, považuje zástupcov pracovníkov za jediné subjekty, ktoré sa skutočne zapájajú do postupov informovania a prerokovania a v odôvodnení č. 15 stanovuje, že „táto smernica sa nedotýka vnútroštátnych systémov v oblasti uplatňovania tohto práva v praxi, ak by mali osoby, ktoré sú oprávnené uplatniť toto právo, vyjadriť svoje želanie kolektívne“.
51.
Okrem toho je nakoniec potrebné upresniť, že v týchto návrhoch sa zaoberám výlučne možnými porušeniami vecného práva, ktoré možno považovať za jediné vecné právo vyplývajúce zo smernice 98/59, teda práva na informácie a konzultácie. Akékoľvek iné právo, ktoré prípadne vnútroštátne právne poriadky priznávajú pracovníkom a/alebo zástupcom pracovníkov s prejednávanou vecou nesúvisí.
52.
Po objasnení týchto predbežných otázok prejdem teraz k preskúmaniu otázok položených vnútroštátnym súdom.
VI — O prejudiciálnych otázkach
A — O prvej a štvrtej otázke
1. O individuálnej alebo kolektívnej povahe práva (prvá otázka, prvá časť)
53.
Prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta Súdneho dvora, či je článok 6 smernice 98/59 zlučiteľný s vnútroštátnym ustanovením, ktoré stanovuje, že právo jednotlivého pracovníka napadnúť hromadné prepúšťanie je podriadené:
a)
okolnosti, že sa dovoláva konkrétnych porušení povinností (nerešpektovania podmienok uvedených v článku 66 belgického zákona z roku 1998);
b)
a predovšetkým podmienke, že zástupcovia zamestnancov formálne oznámili zamestnávateľovi námietky v súvislosti s údajným nerešpektovaním týchto podmienok.
54.
V rámci diskusie o prvej otázke sa účastníci konania zamerali hlavne na problém uvedený pod písmenom b) predchádzajúceho bodu, teda na to, či právo napadnúť hromadné prepúšťanie má individuálnu, alebo kolektívnu povahu. Preto sa budem zaoberať predovšetkým týmto prvým aspektom. Otázkou týkajúcou sa obmedzení možnosti podať žalobu spojených s nevyhnutnosťou napadnúť len určité konkrétne porušenia povinností [písm. a) predchádzajúceho bodu] sa budem zaoberať v súvislosti so štvrtou prejudiciálnou otázkou.
a) Stanoviská účastníkov konania
55.
Pán Odemis a i., teda pracovníci, ktorých sa týka hromadné prepúšťanie uvádzajú najmä, že výklad belgickej právnej úpravy týkajúcej sa hromadného prepúšťania, ktorý použil vnútroštátny súd pri formulovaní prvej prejudiciálnej otázky, má veľmi ďaleko od výkladu, podľa ktorého sa jednomyseľne postupuje. Najmä, ako som okrem iného uviedol vyššie, existuje iný výklad, ktorý je zrejme bližší duchu zákona z roku 1998, podľa ktorého nedodržanie podmienok stanovených v článku 67 tohto zákona bráni jednotlivým pracovníkom len v tom, aby požiadali o opätovné prijatie do zamestnania alebo o prerušenie plynutia výpovednej lehoty, ale v žiadnom prípade nie je prekážkou, aby mohli podať žalobu, ktorej cieľom je získať napríklad náhradu škody vyplývajúcu z nedodržania postupu informovania a prerokovania. (
23
)
56.
Vyzerá to teda tak, že odpoveď na prvú prejudiciálnu otázku, ktorú navrhujú títo účastníci konania, je v určitom zmysle formulovaná skoro subsidiárne, pretože pracovníci v rámci prvej obrany, ktorú však nemožno priamo použiť pred Súdnym dvorom, podporili výklad belgickej právnej úpravy spomenutý vyššie. Títo účastníci konania v každom prípade tvrdia, že smernica stanovuje aj individuálne právo na informácie a konzultácie, ktoré sa vzťahuje na pracovníkov a nielen na ich zástupcov: článok 6 smernice stanovuje teda povinnosť, aby právo podať žalobu bolo priznané aj pracovníkom, ako aj jednotlivcom.
57.
Po tom, čo Belgické kráľovstvo, ktorého sa podstata prejudiciálnych otázok týka len subsidiárne, uviedlo, že sú neprípustné (
24
), konštatuje, že ak v smernici nie je osobitne uvedené inak, rozhodnutie týkajúce sa prostriedkov na zabezpečenie práv vyplývajúcich z právneho poriadku Spoločenstva patrí do rámca voľnej úvahy, ktorá je priznaná každému členskému štátu. Teda za podmienky, že stanovené prostriedky nápravy umožňujú účinné zaručenie práv, rozhodnutie členského štátu o výbere konkrétnych prostriedkov nemôže byť predmetom kritiky. Preto, ak belgické právo stanovuje súbor prostriedkov, ktoré sú spôsobilé zaručiť primerané dodržiavanie ustanovení smernice 98/59, potom medzi smernicou a ustanoveniami belgického právneho poriadku neexistujú rozpory.
58.
Komisia sa domnieva, že smernica 98/59 priznáva práva, ktoré majú kolektívnu a nie individuálnu povahu: preto podľa názoru Komisie neexistuje problém zlučiteľnosti s touto smernicou.
59.
Napokon vláda Spojeného kráľovstva uvádza, že výkladom nemôže byť zmenená vylučovacia povaha spojky „a/alebo “ obsiahnutá v článku 6 smernice 98/59 aj preto, lebo v opačnom prípade by došlo k výraznému obmedzeniu fungovania samotného systému zavedeného smernicou.
b) Posúdenie
60.
Z mojich poznámok, ktoré som uviedol vyššie v súvislosti so všeobecnou povahou smernice 98/59 (
25
), logicky vyplýva, že smernica ako taká nepožaduje, aby v prípade porušenia práva na informácie a konzultácie bolo jednotlivým pracovníkom, každému osobitne, priznané samostatné právo napadnúť hromadné prepúšťanie.
61.
Toto jasne vyplýva najmä zo znenia článku 6 smernice, ktorý požaduje, aby členské štáty zabezpečili, aby boli súdne a/alebo správne postupy pre vykonanie záväzkov podľa tejto smernice dostupné pre „zástupcov zamestnancov a/alebo zamestnancov“.
62.
Belgický zákon z roku 1998, podľa výkladu, ktorého sa zrejme chce vnútroštátny súd pridŕžať, predstavuje osobitný model, ktorý zachováva individuálne právo jednotlivého pracovníka podať žalobu, ale jeho uplatnenie je podriadené podmienke, ktorou je predchádzajúce „napadnutie“ hromadného prepúšťania zo strany zástupcov pracovníkov. Belgický zákonodarca tu zrejme v skutočnosti zavádza právo, ktoré má kolektívnu a nie individuálnu povahu. Okolnosť, že žalobu podáva jednotlivec, nemôže byť totiž dôvodom, aby sa prehliadla skutočnosť, že právo prijímať zásadné rozhodnutie, čo sa týka napadnutia alebo nenapadnutia hromadného prepúšťania, patrí v každom prípade zástupcom pracovníkov. To nie je v rozpore so smernicou 98/59, ktorá za partnerov pri rokovaniach so zamestnávateľom, ktorý má zámer uskutočniť hromadné prepúšťanie, označuje totiž skôr práve zástupcov pracovníkov, ako jednotlivých pracovníkov (pozri napríklad článok 2 smernice).
63.
Preto sa tento zákon nejaví byť v rozpore s článkom 6 smernice, ktorý pripúšťa možnosť, aby členský štát upravil právo na informácie a konzultácie v prípade hromadného prepúšťania ako kolektívne právo.
64.
Súdny dvor už pri inej príležitosti, aj keď so zreteľom na inú konkrétnu otázku odmietol podať teleologický výklad smernice o hromadnom prepúšťaní a postupoval presne podľa doslovného výkladu jej pravidiel. (
26
)
65.
Navyše sa mi zdá, že doslovný výklad článku 6 smernice 98/59 je v absolútnom súlade s charakteristickou vlastnosťou tejto smernice, a síce, že poskytuje kompromisné riešenie, ktorého cieľom je nájsť rovnováhu jednak medzi rozchádzajúcimi sa záujmami zamestnávateľov a zamestnancov, ako aj medzi rozdielnymi tradíciami existujúcimi v oblasti odborových vzťahov v rôznych štátoch Spoločenstva.
2. O zlučiteľnosti obmedzenia možnosti podať žalobu na prípady konkrétneho porušenia povinností so smernicou (prvá otázka, druhá časť a štvrtá otázka)
66.
Pokiaľ ide o druhý problém predostretý v rámci prvej prejudiciálnej otázky týkajúci sa zlučiteľnosti vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá stanovuje možnosť napadnúť hromadné prepúšťanie len v prípade určitých konkrétnych porušení povinností, s článkom 6 smernice 98/59, tento problém súvisí s problémom predostretým v rámci štvrtej prejudiciálnej otázky, ktorá sa týka zlučiteľnosti článkov 66 a 67 belgického zákona z roku 1998 s článkom 2 smernice 98/59.
67.
Presnejšie, týka sa posúdenia toho, či systém, v rámci ktorého sú povinnosti zamestnávateľa v prípade hromadného prepúšťania obmedzené fakticky na splnenie určitých konkrétnych podmienok, ktoré však nepokrývajú celý rozsah povinností stanovených smernicou 98/59, môže byť v súlade so smernicou 98/59 (jednak s jej článkom 2, ako aj s článkom 6). Rovnako je potrebné určiť, či je v súlade s citovanou smernicou okolnosť, že žalobu proti hromadnému prepúšťaniu možno podať len v prípade nedodržania vyššie uvedených podmienok.
68.
Konkrétne, problém zlučiteľnosti vzniká v súvislosti s tým, ako už bolo uvedené vyššie, že články 66 a 67 belgického zákona z roku 1998 zavádzajú systém, v ktorom je zamestnávateľ povinný poskytnúť len dôkaz o tom, že splnil štyri podmienky uvedené v článku 66 ods. 1 druhom pododseku: pripravil pre zástupcov pracovníkov písomnú správu, zvolal týchto zástupcov, umožnil im klásť otázky a predkladať návrhy a poskytol odpoveď na prípadné otázky a návrhy. Okrem toho podľa článku 67 citovaného zákona, žalobu proti hromadnému prepúšťaniu možno podať len na základe tvrdenia, že zamestnávateľ nerešpektoval tieto štyri podmienky.
69.
Rovnako ako pri prvej otázke, aj v tomto prípade zdôrazňujem, že výklad vnútroštátneho práva, ktorý vnútroštátny súd zrejme uprednostňuje, je naozaj spochybniteľný. Ak by sa totiž, ako správne pripomína belgická vláda vo svojich pripomienkach, aj v súvislosti so štvrtou prejudiciálnou otázkou postupovalo podľa súdneho výkladu, podľa ktorého sa ustanovenia obmedzujúce možnosti podania žaloby proti hromadnému prepúšťaniu obsiahnuté v zákone z roku 1998 vzťahujú len na opätovné prijatie do zamestnania a na prerušenie plynutia výpovednej lehoty, nejasnosti týkajúce sa súladu belgického zákona so smernicou 98/59 by prestali existovať, pretože možnosť použitia všetkých ostatných prostriedkov nápravy stanovených belgickým pracovným právom, najmä domáhať sa náhrady škody, by zostala nedotknutá. (
27
)
70.
Je nesporné, že súbor povinností zamestnávateľa stanovených smernicou 98/59 bol do belgického práva riadne prebratý kolektívnou zmluvou č. 24. Ak by sa teda zákon z roku 1998 vykladal len ako nástroj určený na posilnenie postavenia pracovníkov je zrejmé, že pravidlá kolektívnej zmluvy č. 24, ktorá naďalej zostáva v platnosti, by predstavovali správne prepratie samotnej smernice.
71.
Keďže však výklad vnútroštátneho práva členského štátu prináleží vnútroštátnemu súdu, musí sa vychádzať z výkladového stanoviska, ktoré zrejme vnútroštátny súd uprednostňuje, podľa ktorého sa obmedzenia možností podať žalobu obsiahnuté v zákone z roku 1998 vzťahujú na všetky žaloby pracovníkov dotknutých hromadným prepúšťaním, ktorí sa domáhajú nesplnenia povinností vyplývajúcich z postupu informovania a prerokovania.
72.
Keby bolo potrebné sa domnievať, že zákon z roku 1998 podstatne zredukoval počet povinností zamestnávateľa, a tým obmedzil možnosti pracovníkov podať žalobu len na povinnosti stanovené v článku 66 ods. 1 druhom pododseku tohto zákona, zdá sa mi, že by bol určite v rozpore s právom Spoločenstva.
73.
Zdá sa mi nepochybné, že povinnosti, ktoré sú stanovené v článku 66 ods. 1 v druhom pododseku zákona z roku 1998 nepredstavujú celý rámec povinností uložených smernicou 98/59. Napríklad pracovníci, ktorí sú účastníkmi konania, správne uviedli, že chýba výslovné stanovenie potreby, aby rokovania medzi zamestnávateľom a zástupcami zamestnancov mali vo všeobecnosti prinajmenšom za cieľ dosiahnutie dohody. Práve o neexistenciu výslovného stanovenia tohto cieľa sa opieral rozsudok konštatujúci nesplnenie povinnosti Spojeného kráľovstva, vyhlásený v roku 1994. (
28
) Ďalším príkladom je, že článok 66 zákona z roku 1998 nestanovuje, aby písomné upovedomenie zamestnávateľa obsahovalo podrobné informácie o predpokladanom hromadnom prepúšťaní uvedené v článku 2 ods. 3 písm. b) smernice.
74.
Nakoniec samotná belgická vláda implicitne uznáva, že podmienky stanovené v článku 66 zákona z roku 1998, ktoré sa vzťahujú na zamestnávateľa, nepredstavujú celý rámec podmienok stanovených smernicou 98/59. Táto vláda však zdôrazňuje, že zákon z roku 1998 sa bez toho, aby bol akokoľvek dotknutý systém zavedený kolektívnou zmluvou č. 24, obmedzil na stanovenie ďalšieho stupňa ochrany pracovníkov dotknutých hromadným prepúšťaním. Komisia zastáva ten istý názor.
3. Návrh týkajúci sa prvej a štvrtej prejudiciálnej otázky
75.
Preto zastávam názor, že na prvú a štvrtú prejudiciálnu otázku treba odpovedať v tom zmysle, že smernici 98/59 neodporuje vnútroštátne ustanovenie, na základe ktorého sa právo napadnúť hromadné prepúšťanie v prípade nesplnenia povinností vyplývajúcich z postupu informovania a prerokovania priznáva len zástupcom pracovníkov, alebo ktoré podriaďuje individuálne právo napadnúť hromadné prepúšťanie podmienke jeho napadnutia zo strany zástupcov pracovníkov. Tejto smernici naopak odporuje vnútroštátna úprava, ktorá stanovuje, že hromadné prepúšťanie možno napadnúť len v prípade určitých konkrétnych porušení povinností stanovených smernicou a nie v prípade každého porušenia týchto povinností.
B — O druhej otázke
1. Úvod
76.
Druhou otázkou položenou subsidiárne sa vnútroštátny súd, za predpokladu, že vnútroštátne ustanovenia uvedené v prvej otázke nie sú v rozpore so smernicou 98/59, v podstate pýta, či nie sú v rozpore so základnými právami jednotlivcov, konkrétne s článkom 6 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd.
77.
Vzhľadom na to, že Súdnemu dvoru navrhujem, ako som práve uviedol, aby v jednom z dvoch prípadov uvedených vnútroštátnym súdom, teda v prípade obmedzenia možných dôvodov žaloby, potvrdil existenciu rozporu so smernicou 98/59, problém súladu so základnými právami vzniká podľa môjho názoru v súvislosti s tým, že sa vyžaduje predchádzajúce napadnutie zo strany zástupcov zamestnancov, ktoré je podmienkou prípustnosti individuálnej žaloby.
78.
Okrem iného chcem poukázať na to, že prípadná nezákonnosť súvisiaca s ochranou práv kolektívnej povahy by sa mohla odraziť na samotnej zákonnosti smernice 98/59, pretože ako som už uviedol, vo svojom článku 6 vo všeobecnosti pripúšťa, že právo podať žalobu v prípade porušenia postupov informovania a prerokovania môže byť priznané len ako kolektívne právo.
2. Tvrdenia účastníkov konania
79.
Pán Odemis a i. v tejto súvislosti tvrdia, že aj keby vnútroštátna právna úprava, na základe ktorej sa právo napadnúť hromadné prepúšťanie priznáva len zástupcom pracovníkov, a tým sa vylučuje možnosť, aby pracovníci podali individuálnu žalobu, bola v súlade so smernicou 98/59, v každom prípade je v rozpore s právom na účinnú súdnu ochranu.
80.
Komisia, ktorá trvá na vlastnom výklade, podľa ktorého smernica 98/59 priznáva právo, ktoré má kolektívnu a nie individuálnu povahu, odmieta existenciu akéhokoľvek možného rozporu s právom na účinnú súdnu ochranu a s Európskym dohovorom o ochrane ľudských práv a základných slobôd (EDĽP). Spojené kráľovstvo obhajuje v podstate podobné stanovisko.
81.
Belgické kráľovstvo vychádza zas z predpokladu, že belgický zákon z roku 1998 nijakým spôsobom neobmedzil práva pracovníkov priznané kolektívnou zmluvou č. 24. Námietky vznesené belgickou vládou sa teda týkajú len tvrdenia, že okolnosť, že pracovníkom ako jednotlivcom sa odopiera možnosť žiadať o osobitný prostriedok nápravy opätovného prijatia do zamestnania bez predchádzajúceho napadnutia prostredníctvom zástupcov týchto pracovníkov, nie je porušením základného práva na účinnú súdnu ochranu, pretože jednotlivým pracovníkom sa v každom prípade ponecháva možnosť použiť viacero iných prostriedkov nápravy.
3. Posúdenie
82.
Prirodzene aj v tomto prípade má otázka zmysel, len ak sa vychádza z výkladu belgického zákona, podľa ktorého ustanovenia tohto zákona predstavujú v konečnom dôsledku obmedzenie práv, ktoré boli pracovníkom priznané na základe predchádzajúcej právnej úpravy a najmä kolektívnej zmluvy č. 24.
83.
Ako je známe, Súdny dvor potvrdil, že právo na účinnú súdnu ochranu predstavuje všeobecnú zásadu práva Spoločenstva (
29
), ktorá vyplýva zo spoločných ústavných tradícií členských štátov a ktorá je zakotvená jednak v článkoch 6 a 13 EDĽP, ako aj v Charte základných práv Európskej únie.
84.
Toto právo predpokladá predovšetkým, že dotknuté osoby sa môžu pred vnútroštátnym súdom, spôsobmi, ktoré prípadne určili členské štáty, domáhať práv, ktoré im priznáva právny poriadok Spoločenstva. (
30
)
85.
Právo na účinnú súdnu ochranu, chápané v jeho najširšom zmysle sa však neuplatňuje len vo vzťahu k právam priznaným právnym poriadkom Spoločenstva, ale možno ho začleniť do všeobecnejšieho kontextu s ohľadom na všetky práva zaručené vnútroštátnymi právnymi poriadkami každého členského štátu. Toto osobitné chápanie zásady možno preskúmať najmä s ohľadom na EDĽP.
86.
Pokiaľ ide o osobitné ustanovenia EDĽP, ktoré je potrebné v tejto veci zohľadniť, vnútroštátny súd sa odvoláva — domnievam sa, že správne — len na článok 6 tohto dohovoru, ktorý zakotvuje právo na spravodlivé súdne konanie, a tým aj právo na prejednanie veci pred súdom v rámci občianskoprávneho, ako aj trestného konania.
87.
Nezdá sa, že v tomto prípade sa možno dovolávať článku 13, ktorý je výslovne venovaný právu na účinnú súdnu ochranu, pretože tento článok predpokladá napadnutie porušenia vecného práva zaručeného samotným dohovorom. Žiadny z účastníkov konania však netvrdí, že v prejednávanej veci došlo k porušeniu základného práva zakotveného v EDĽP.
88.
Článok 6 EDĽP, ako je známe, stanovuje, že: „každý má právo na to, aby jeho záležitosť bola spravodlivo, verejne a v primeranej lehote prejednaná nezávislým a nestranným súdom zriadeným zákonom, ktorý rozhodne o jeho občianskych právach alebo záväzkoch alebo o oprávnenosti akéhokoľvek trestného obvinenia proti nemu“.
89.
Judikatúra Európskeho súdu pre ľudské práva vyložila článok 6 EDĽP v tom zmysle, že tento článok zaručuje predovšetkým „právo na súd“: to znamená právo uplatňovať si na súde svoje nároky. (
31
) Tá istá judikatúra štrasburského súdu však uvádza, že aby bolo možné toto ustanovenia použiť, musí existovať spor súvisiaci s „právom“, o ktorom sa možno dôvodne domnievať, že je právom priznaným podľa vnútroštátneho práva dotknutého štátu. (
32
)
90.
Ako som už teda uviedol, zdá sa, že belgický právny poriadok upravuje právo na informácie a konzultácie nie ako individuálne právo, ale kolektívne. (
33
) Zároveň v zákone z roku 1998 je toto právo spojené s osobitnými nástrojmi právnej ochrany, ktoré sa v podstate priznávajú zástupcom zamestnancov.
91.
Okolnosť, že belgické právo upravuje toto právo ako kolektívne právo nie je ako taká v rozpore s EDĽP, pretože samotný dohovor toto právo neupravuje.
92.
Ak so zreteľom na EDĽP a na základné práva vo všeobecnosti možno toto právo legitímne považovať za kolektívne právo, potom je zrejme úplne prípustné, aby mala kolektívnu povahu aj jeho ochrana spočívajúca v prípadnom podaní žaloby zástupcami zamestnancov. Za týchto okolností môže byť podľa mňa zrejme podstatnou zásada symetrie medzi nárokom na vecné právo a možnosťou podať žalobu vo veci jeho ochrany. Podľa tejto zásady, keď má právo kolektívnu povahu, môže mať kolektívnu povahu aj jeho ochrana.
93.
Odkaz pána Odemisa a i. na rozsudok Európskeho súdu pre ľudské práva vo veci Philis, v ktorom súd rozhodol o nesúlade gréckeho právneho predpisu, ktorý vyhradil profesijnému združeniu právo podať žalobu vo veci zaplatenia sumy dlžnej osobe vykonávajúcej slobodné povolanie, s článkom 6 EDĽP (
34
), nie je vo vzťahu ku kolektívnemu právu relevantný. V uvedenom prípade totiž neexistovali pochybnosti o tom, že osoba vykonávajúca slobodné povolanie má individuálne právo na zaplatenie, takže medzi nárokom na právo a možnosťou uplatniť si toto právo na súde existovala nedôvodná asymetria. Naopak, v prejednávanej veci kolektívnemu právu zodpovedá nástroj nápravy kolektívnej povahy.
94.
Ak by sa však bolo potrebné domnievať, na rozdiel od toho, čo sa zdá, že vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, že belgické právo priznáva individuálne právo na informácie a konzultácie, napríklad na základe článku 23 belgickej ústavy (
35
), situácia by sa úplne zmenila a išlo by o podobný prípad, ako v rozsudku Európskeho súdu pre ľudské práva vo veci Philis. Zastávam názor, že za tohto predpokladu by išlo určite o rozpor s článkom 6 EDĽP, pretože poskytnutie právnej ochrany výlučne kolektívnej povahy vo vzťahu k individuálnemu právu je v zjavnom rozpore s článkom 6 EDĽP. Je teda úlohou vnútroštátneho súdu, ako jediného, ktorý je príslušný vykladať vnútroštátne právo, aby posúdil, či belgické právo priznáva individuálne právo na informácie a konzultácie, alebo nie.
95.
Posledný osobitný aspekt, na ktorý treba prihliadnuť súvisí s otázkou, či môže byť článok 30 Charty základných práv, podľa ktorého „každý pracovník má právo na ochranu pred bezdôvodným prepustením v súlade s právom Únie a vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou“ v prejednávanej veci relevantný.
96.
Možno si položiť otázku, či toto ustanovenie môže v prejednávanej veci zohrávať nejakú úlohu, najmä z dôvodu, že v prípade porušenia postupu informácií a konzultácií zo strany zamestnávateľa stanovuje povinnosť priznať v každom prípade individuálne právo podať žalobu. To si však nemyslím.
97.
Vzhľadom na uvedené nemožno nechať bez povšimnutia voľbu výrazu použitého v tomto článku, ktorý uvádza, že každému pracovníkovi sa zaručuje ochrana pred „bezdôvodným“ prepustením. Týmto spresnením sa zdôrazňuje, že právna ochrana ako základné právo, sa neposkytuje pre všetky prípady porušenia pravidiel, ktoré môžu byť príznačné pre hromadné prepúšťanie. (
36
) Jasne uvádza, že musí ísť o závažné porušenie pravidiel, akým by mohol byť napríklad samotný dôvod týkajúci sa rozhodnutia uskutočniť hromadné prepúšťanie. Naopak sa zdá, že v prípade porušení smernice 98/59 sa nemožno dovolávať článku 30 charty, pretože porušenia tejto smernice so zreteľom na jej obsah majú za následok nezákonnosť formálneho/procesného typu.
98.
Nakoniec neexistujú dostatočné dôkazy na prijatie záveru, že smernica 98/59 bola v určitej miere prekonaná neskorším vývojom práva Spoločenstva, ani že so zreteľom na všeobecné zásady v rozsahu, v akom pripúšťa možnosť stanoviť právo na informácie a konzultácie ako kolektívne právo, je nezákonná. Členské štáty sú však v zmysle zásady účinnej súdnej ochrany povinné pri preberaní povinností týkajúcich sa právnej ochrany stanovených v smernici 98/59, stanoviť právnu ochranu zodpovedajúcu typu vecného práva, ktoré tieto štáty priznávajú, individuálneho alebo kolektívneho.
99.
Preto navrhujem, aby Súdny dvor na druhú prejudiciálnu otázku odpovedal v tom zmysle, že zásade práva na účinnú súdnu ochranu neodporuje právna úprava, ktorá poskytuje právo na informácie a konzultácie v prípade hromadného prepúšťania ako kolektívne právo, v dôsledku čoho môžu v prípade jeho porušenia podať žalobu len zástupcovia pracovníkov a nie pracovníci ako jednotlivci. Pokiaľ je však právo na informácie a konzultácie vo vnútroštátnom právnom poriadku upravené ako individuálne právo, zásade práva na účinnú súdnu ochranu odporuje právna úprava, na základe ktorej sa tohto práva môžu dovolávať len zástupcovia pracovníkov, alebo ktorá podriaďuje individuálnu žalobu podmienke predchádzajúceho napadnutia prostredníctvom zástupcov pracovníkov.
C — O tretej prejudiciálnej otázke
100.
Treťou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o spore medzi súkromnými osobami, môže neuplatniť vnútroštátne ustanovenie (v tomto prípade článok 67 zákona z roku 1998), ktoré je v rozpore so smernicou Spoločenstva. A to, aby mohol v konkrétnej veci uplatniť iný vnútroštátny právny predpis, ktorý je s vyššie uvedenou smernicou zlučiteľný (v tomto prípade kolektívnu zmluvu č. 24 z roku 1975).
101.
Táto otázka môže byť samozrejme relevantná, len ak Súdny dvor skonštatuje možný rozpor belgickej právnej úpravy so smernicou 98/59.
102.
Postavenie otázky v súvislosti s možným neuplatnením ustanovenia, a teda s možným priamym horizontálnym účinkom smernice sa podľa mňa javí byť zbytočnou komplikáciou problému, ktorý možno vyriešiť oveľa ľahšie.
103.
Ako som už podrobne uviedol vyššie, niet pochybností o tom, že vnútroštátne právo môže byť v prejednávanej veci vyložené dvomi rozličnými spôsobmi. Podľa prvého výkladu, jediného, ktorý môže viesť k nejasnostiam, čo sa týka zlučiteľnosti s právom Spoločenstva, zákon z roku 1998 zásadne obmedzil právnu ochranu poskytovanú jednotlivým pracovníkom v prípade hromadného prepúšťania. Druhý výklad naopak uvádza, že zákon z roku 1998 nijako neobmedzil práva, ktoré boli pracovníkom priznané na základe predchádzajúcej právnej úpravy a najmä kolektívnej zmluvy č. 24. Tento druhý výklad nevedie k vzniku žiadnych možných pochybností týkajúcich sa zlučiteľnosti s právom Spoločenstva.
104.
Keďže sa možnosti nesúladu belgickej právnej úpravy s právom Spoločenstva spájajú len s jedným z týchto dvoch možných výkladov vnútroštátneho práva, je teda zrejmé, že prípadné potvrdenie existencie tohto rozporu Súdnym dvorom by mohlo nanajvýš zaväzovať vnútroštátny súd, aby postupoval podľa druhého výkladu. Inými slovami, toto potvrdenie by neviedlo k povinnosti neuplatniť vnútroštátne ustanovenie, ale jednoducho v zmysle ustálenej judikatúry Súdneho dvora, k povinnosti vykladať vnútroštátne právo v súlade s právom Spoločenstva. (
37
)
105.
Uvádzam, že účastníci tohto konania, vrátane dotknutých pracovníkov, v zásade navrhli, aby Súdny dvor odpovedal na otázku v súlade s tým, čo som tu predostrel. (
38
)
106.
Preto, ako som uviedol vyššie, keďže zastávam názor, že výklad zákona z roku 1998, podľa ktorého tento zákon obmedzuje a podmieňuje všetky individuálne žaloby proti hromadnému prepúšťaniu (a nielen žaloby, ktoré smerujú k opätovnému prijatiu alebo k prerušeniu plynutia výpovednej lehoty) je v rozpore s právom Spoločenstva, domnievam sa, že vnútroštátny súd bude musieť v tomto prípade postupovať podľa druhého výkladu, na základe ktorého sa podmienky uvedené v článku 67 zákona z roku 1998 týkajú len návrhov smerujúcich k získaniu osobitných prostriedkov nápravy zavedených týmto zákonom.
107.
Otázka formulovaná v zmysle, v akom ju položil vnútroštátny súd v súvislosti s možným neuplatnením vnútroštátneho ustanovenia, nemusí byť teda ani zodpovedaná. Po preformulovaní tejto otázky s cieľom poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočné informácie navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol, že pri existencii dvoch možných výkladov vnútroštátneho právneho predpisu, v tomto prípade zákona z 13. februára 1998 o ustanoveniach na podporu zamestnanosti, z ktorých jeden je v rozpore s právom Spoločenstva, je vnútroštátny súd povinný postupovať podľa výkladu, ktorý nie je v rozpore so samotným právom Spoločenstva.
VII — Návrh
108.
Na základe uvedeného navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky Cour du travail de Liège takto:
Smernici 98/59 neodporuje vnútroštátne ustanovenie, na základe ktorého sa právo napadnúť hromadné prepúšťanie v prípade nesplnenia povinností vyplývajúcich z postupu informovania a prerokovania priznáva len zástupcom pracovníkov, alebo ktoré podriaďuje individuálne právo napadnúť hromadné prepúšťanie podmienke jeho napadnutia zo strany zástupcov pracovníkov. Tejto smernici naopak odporuje vnútroštátna úprava, ktorá stanovuje, že hromadné prepúšťanie možno napadnúť len v prípade určitých konkrétnych porušení povinností stanovených smernicou a nie v prípade každého porušenia týchto povinností.
Zásade práva na účinnú súdnu ochranu neodporuje právna úprava, ktorá poskytuje právo na informácie a konzultácie v prípade hromadného prepúšťania ako kolektívne právo, v dôsledku čoho môžu v prípade jeho porušenia podať žalobu len zástupcovia pracovníkov a nie pracovníci ako jednotlivci. Pokiaľ je však právo na informácie a konzultácie vo vnútroštátnom právnom poriadku upravené ako individuálne právo, zásade práva na účinnú súdnu ochranu odporuje právna úprava, na základe ktorej sa tohto práva môžu dovolávať len zástupcovia pracovníkov, alebo ktorá podriaďuje individuálnu žalobu podmienke predchádzajúceho napadnutia prostredníctvom zástupcov pracovníkov.
Pri existencii dvoch možných výkladov vnútroštátneho právneho predpisu, v tomto prípade zákona z 13. februára 1998 o ustanoveniach na podporu zamestnanosti, z ktorých jeden je v rozpore s právom Spoločenstva, je vnútroštátny súd povinný postupovať podľa toho výkladu, ktorý nie je v rozpore so samotným právom Spoločenstva.
(
1
)	Jazyk prednesu: taliančina.
(
2
)	Ú. v. ES L 225, s. 16; Mim. vyd. 05/003, s. 327.
(
3
)	Chcel by som tiež zdôrazniť, že aj prerušenie plynutia výpovednej lehoty a opätovné prijatie, ktoré sú zjavne radikálnymi opatreniami, sú v skutočnosti zamerané len na pokračovanie (alebo obnovenie) pracovnoprávneho vzťahu do času, kým nebudú ukončené všetky riadne postupy súvisiace s hromadným prepúšťaním. Pozri rozhodnutie vnútroštátneho súdu, s. 22.
(
4
)	Cour du travail de Liège, rozsudok z 30. apríla 2007, R.G. 32.872/04, s. 34.
(
5
)	Pozri napríklad rozsudok zo 17. júla 2008, Corporación Dermoestética, C-500/06, Zb. s. I-5785, bod 23 a tam citovanú judikatúru.
(
6
)	Smernica Rady 75/129/EHS zo 17. februára 1975 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 48, s. 29).
(
7
)	Prvé odôvodnenie smernice 75/129.
(
8
)	Smernica Rady z 24. júna 1992 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 245, s. 3).
(
9
)	Rozsudky z 12. februára 1985, Nielsen & Søn, 284/83, Zb. s. 553, bod 10, a zo, Agorastoudis a i., C-187/05 až C-190/05, Zb. s. I-7775, bod 35.
(
10
)	Rozsudok zo 7. decembra 1995, Rockfon, C-449/93, Zb. s. I-4291, bod 21.
(
11
)	Pozri tiež rozsudok z 8. júna 1982, Komisia/Taliansko, 91/81, Zb. s. 2133, bod 11.
(
12
)	Pozri rozsudok z 8. júna 1994, Komisia/Spojené kráľovstvo, C-383/92, Zb. s. I-2479, bod 25.
(
13
)	Rozsudky Rockfon, už citovaný v poznámke pod čiarou 10, a z 15. februára 2007, Athinaïki Chartopoïïa, C-270/05, Zb. s. I-1499.
(
14
)	Rozsudky Nielsen & Søn, už citovaný v poznámke pod čiarou 9, a z 12. októbra 2004, Komisia/Portugalsko, C-55/02, Zb. s. I-9387.
(
15
)	Rozsudky z 28. marca 1985, Komisia/Belgicko, 215/83, Zb. s. 1039, a Agorastoudis a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 9.
(
16
)	Rozsudok zo 16. októbra 2003, Komisia/Taliansko, C-32/02, Zb. s. I-12063.
(
17
)	Rozsudky zo 17. decembra 1998, Lauge a i., C-250/97, Zb. s. I-8737, a Agorastoudis a i., už citovaný v poznámke pod čiarou 9, bod 29.
(
18
)	Rozsudok z 18. januára 2007, Confédération générale du travail a i., C-385/05, Zb. s. I-611.
(
19
)	Rozsudok z 27. januára 2005, Junk, C-188/03, Zb. s. I-885.
(
20
)	V tejto súvislosti, ak porovnáme viaceré jazykové verzie, nenachádzame medzi nimi rozdiely. Najmä pokiaľ ide o prvú časť vety, ktorá je v tomto kontexte najdôležitejšia, pozri napríklad jej francúzsku verziu „les représentants des travailleurs et/ou les travailleurs“; taliansku „i rappresentanti dei lavoratori e/o i lavoratori“; anglickú „the workers’ representatives and/or workers“; nemeckú „Arbeitnehmervertreter und/oder … Arbeitnehmer“ a holandskú „de vertegenwoordigers van de werknemers en/of de werknemers“. Výnimkou je španielska verzia, ktorá používa len spojku „alebo“ a stanovuje priznanie práva vo vzťahu k „los representantes de los trabajadores o los trabajadores“. Tiež si myslím, že aj pokiaľ ide o samotnú španielsku verziu, nemalo by byť žiadnym problémom priznať právo podať žalobu tak pracovníkom, ako jednotlivcom, ako aj ich zástupcom: pozri rozsudok z 12. júla 2005, Komisia/Francúzsko, C-304/02, Zb. s. I-6263, bod 83.
(
21
)	Ú. v. ES C 364, s. 1.
(
22
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 11. marca 2002, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre informovanie a porady so zamestnancami v Európskom spoločenstve (Ú. v. ES L 80, s. 29; Mim. vyd. 05/004, s. 219).
(
23
)	Pozri bod 17 vyššie.
(
24
)	Pozri bod 24 vyššie.
(
25
)	Pozri bod 30 a nasl. vyššie.
(
26
)	Rozsudok Nielsen & Søn, už citovaný v poznámke pod čiarou 9, body 8 až 10.
(
27
)	Pozri bod 19 a nasl. vyššie.
(
28
)	Rozsudok Komisia/Spojené kráľovstvo, už citovaný v poznámke pod čiarou 12, bod 34 a nasl.
(
29
)	Pozri napríklad rozsudky z 15. mája 1986, Johnston, 222/84, Zb. s. 1651, bod 18; z, Unibet, C-432/05, Zb. s. I-2271, bod 37, a z, Impact, C-268/06, Zb. s. I-2483, bod 43.
(
30
)	Rozsudok Unibet, už citovaný v poznámke pod čiarou 29, body 38 až 40.
(
31
)	Pozri rozsudok ESĽP z 21. februára 1975, Golder v. Spojené kráľovstvo, séria A č. 18, § 35.
(
32
)	Pozri napríklad rozsudok ESĽP z 25. novembra 1993, Zander v. Švédsko, séria A č. 279 B, § 22 a tam citovanú judikatúru.
(
33
)	Pozri bod 62 vyššie.
(
34
)	Pozri rozsudok ESĽP z 27. augusta 1991, séria A č. 209.
(
35
)	Spomenutý v tomto zmysle v rozsudku vnútroštátneho súdu už citovanom v poznámke pod čiarou 4, bode 19. Článok 23 uvádza medzi základnými právami, ktoré patria každému „právo na informácie, na konzultácie a na kolektívne vyjednávanie“.
(
36
)	Tento výklad podporujú viaceré jazykové verzie charty. Pozri napríklad francúzsku verziu „licenciement injustifié“; taliansku „licenziamento ingiustificato“; anglickú „unjustified dismissal“; nemeckú „ungerechtfertigte Entlassung“; španielsku „despido injustificado“; holandskú „kennelijk onredelijk ontslag“ a portugalskú „despedimentos sem justa causa“.
(
37
)	Pozri napríklad rozsudok z 11. januára 2007, ITC, C-208/05, Zb. s. I-181, bod 68 a citovanú judikatúru.
(
38
)	Belgické kráľovstvo v súlade so svojím stanoviskom, podľa ktorého jediným možným výkladom je výklad, ktorý je pre pracovníkov výhodnejším, považuje za zbytočné odpovedať na otázku, keď medzi vnútroštátnym právom s právom Spoločenstva neexistuje žiadny rozpor.