62017CC0107
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MACIEJ SZPUNAR
prednesené 12. apríla 2018 (
1
)
Vec C‑107/17
UAB „Aviabaltika“
proti
BAB Ūkio bankas
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Najvyšší súd Litvy)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Hospodárska a menová politika – Voľný pohyb kapitálu – Uplatnenie práv z dohôd o finančných zábezpekách – Vstup príjemcu finančnej zábezpeky do likvidácie – Vznik skutočnosti rozhodnej pre uplatnenie práv zo zábezpeky – Zahrnutie finančnej zábezpeky do konkurznej podstaty – Povinnosť uspokojiť v prvom rade pohľadávky z finančnej zábezpeky“
I. Úvod
1.
Toto je druhý prípad, keď je Súdny dvor vyzvaný, aby sa prostredníctvom prejudiciálneho konania vyjadril k výkladu ustanovení smernice 2002/47/ES (
2
).
2.
V prvej veci, ktorá viedla k vydaniu rozsudku Private Equity Insurance Group (
3
) bol Súdny dvor požiadaný o objasnenie práv príjemcu zábezpeky (ďalej len „príjemca“) v prípade platobnej neschopnosti poskytovateľa zábezpeky (ďalej len „poskytovateľ“). V prejednávanej veci ide o to objasniť otázky týkajúce sa výkladu smernice 2002/47 v situácii, keď bolo voči príjemcovi zábezpeky začaté konkurzné konanie.
3.
Presnejšie, prvými dvoma prejudiciálnymi otázkami sa vnútroštátny súd snaží zistiť, či smernica 2002/47 vyžaduje, aby príjemca mohol alebo musel použiť finančnú zábezpeku napriek začatiu konkurzného konania na jeho majetok. Treťou otázkou sa tento súd pýta na možnosť uplatniť na poskytovateľa rozdielne zaobchádzanie v porovnaní so zaobchádzaním s ostatnými veriteľmi, ktorí sú účastníkmi tohto konkurzného konania tak, aby tento poskytovateľ skutočne mohol získať späť finančnú zábezpeku, ktorá nebola príjemcom použitá.
II. Právny rámec
A.
Právo Únie
4.
Článok 2 ods. 1 písm. c) smernice 2002/47 uvádza, že „záložná dohoda o finančnej záruke [dohoda o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva – neoficiálny preklad]“ je dohoda, pri ktorej poskytovateľ zábezpeky poskytuje finančnú zábezpeku v podobe zriadenia záložného práva pre príjemcu zábezpeky alebo v jeho prospech, pričom poskytovateľ zábezpeky si pri zriadení záložného práva ponecháva plné alebo podmienené vlastnícke právo k finančnej zábezpeke alebo plný nárok na ňu.
5.
Článok 4 smernice 2002/47 nazvaný „Vymáhanie dohôd o finančných zárukách [Uplatnenie práv z dohôd o finančných zábezpekách – neoficiálny preklad]“ vo svojich odsekoch 1 a 5 uvádza:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby v prípade výskytu vymáhacej udalosti [skutočnosti rozhodnej pre uplatnenie práv zo zábezpeky – neoficiálny preklad] príjemca záruky [zábezpeky – neoficiálny preklad] bol schopný doleuvedeným spôsobom realizovať [použiť – neoficiálny preklad] akúkoľvek finančnú záruku [zábezpeku – neoficiálny preklad] poskytnutú v rámci záložnej dohody o finančnej záruke [dohody o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva – neoficiálny preklad] a za podmienok v nej dohodnutých:
a)
finančné nástroje predajom alebo privlastnením a započítaním ich hodnoty proti príslušným finančným záväzkom, resp. na ich vyrovnanie;
b)
hotovosť započítaním sumy voči príslušným finančným záväzkom, resp. na ich vyrovnanie.
…
5.   Členské štáty zabezpečia, aby dohody o finančných zárukách [zábezpekách – neoficiálny preklad] mohli nadobudnúť účinnosť v súlade s ich podmienkami, bez ohľadu na začatie alebo pokračovanie likvidácie alebo reorganizačných opatrení týkajúcich sa poskytovateľa alebo príjemcu záruky [zábezpeky – neoficiálny preklad].“
B.
Litovské právo
6.
Ukazuje sa, že pri prebratí článku 2 ods. 1 písm. c) smernice 2002/47 litovský zákonodarca odkazuje na „dohodu o finančnej zábezpeke bez prevodu vlastníctva“ namiesto „dohody o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva“. § 2 ods. 8 Lietuvos Respublikos finiansinio užtikrinimo susitarimų įstatymas (litovský zákon o dohodách o finančných zábezpekách) uvádza:
„‚Dohoda o finančnej zábezpeke bez prevodu vlastníctva‘ je dohoda, ktorou poskytovateľ zábezpeky poskytuje príjemcovi alebo v jeho prospech finančnú zábezpeku zabezpečujúcu splnenie zabezpečených finančných záväzkov, ale ponecháva si úplné alebo obmedzené vlastníctvo finančnej zábezpeky.“
7.
§ 9 ods. 3 a 8 litovského zákona o dohodách o finančných zábezpekách uvádza:
„3.   Ak nastane skutočnosť rozhodná pre uplatnenie práv z finančnej zábezpeky, príjemca zábezpeky má právo na jednostranné použitie finančnej zábezpeky poskytnutej v rámci dohody o finančnej zábezpeke bez prevodu vlastníctva jednostranne nasledujúcimi spôsobmi, v súlade s podmienkami stanovenými v dohode o finančnej zábezpeke bez prevodu vlastníctva:
…
8.   Dohoda o finančnej zábezpeke sa stane účinnou v súlade s lehotami, ktoré sú v nej uvedené, bez ohľadu na prípadné konanie o likvidácii alebo uplatnenie opatrení reorganizácie, pokiaľ ide o poskytovateľa alebo príjemcu zábezpeky.“
III. Skutkové okolnosti sporu vo veci samej
8.
V roku 2011 a 2012 UAB aviacijos kompanija (ďalej len „Aviabaltika“) a banka AB (ďalej len „Ūkio bankas“) uzatvorili dve zmluvy o poskytnutí záruky, na základe ktorých boli zmluvným partnerom spoločnosti Aviabaltika poskytnuté záruky (ďalej len „zmluvy z roku 2011 a 2012“). Spoločnosť Aviabaltika svoje záväzky zabezpečila finančnými prostriedkami na účte otvorenom na jej meno v Ūkio bankas.
9.
Po uzatvorení týchto zmlúv Ūkio bankas a spoločnosť Commerzbank AG uzatvorili zmluvy o protizáruke, na základe ktorej Commerzbank poskytla záruky v prospech State Bank of India. State Bank of India poskytla záruky príjemcom záruk, teda zmluvným partnerom spoločnosti Aviabaltika.
10.
V máji 2013 bolo začaté konkurzné konanie na majetok Ūkio bankas.
11.
Spoločnosť Aviabaltika nesplnila svoje záväzky voči zmluvným partnerom, v prospech ktorých boli záruky na základe zmlúv z roku 2011 a 2012 poskytnuté.
12.
V roku 2014 na žiadosť jedného z týchto zmluvných partnerov Commerzbank splnila svoje povinnosti vyplývajúce zo zmluvy o protizáruke. Commerzbank následne odpísala určité sumy z prostriedkov, ktoré Ūkio bankas zložila na svoj účet na zabezpečenie protizáruk.
13.
Medzičasom Kaunas apygardos teismas (Krajský súd Kaunas, Litva) uznal ako pohľadávku proti konkurznej podstate Ūkio bankas pohľadávku spoločnosti Aviabaltika vyplývajúcu z poskytnutia finančných prostriedkov z dôvodu zábezpeky na základe dohody o finančnej zábezpeke.
14.
Po splnení záväzkov voči Commerzbank Ūkio bankas zrazila časť sumy odpísanej z jej účtu zo strany Commerzbank z prostriedkov, ktoré sa nachádzali na účte vedenom na meno spoločnosti Aviabaltika. Tieto prostriedky pozostávali z náhrady za nedostupné vklady získanej na základe litovských ustanovení o poistení vkladov. V spore vo veci samej sa Ūkio bankas od spoločnosti Aviabaltika domáha náhrady zvyšnej časti sumy dlžnej na základe zmlúv z roku 2011 a 2012, ako aj úrokov.
15.
V rámci tohto sporu Aviabaltika tvrdí, že Ūkio bankas mala svoje pohľadávky uspokojiť odpísaním prostriedkov nachádzajúcich sa na účte otvorenom na účely pokrytia záruky. Okrem toho sa spoločnosť Aviabaltika domnieva, že v rámci konkurzného konania začatého na majetok tejto banky nebude môcť získať späť finančnú zábezpeku, ktorá nebola zo strany Ūkio bankas použitá. Spoločnosť Aviabaltika tvrdí, že ak by vyhoveli žalobe Ūkio bankas, vnútroštátne súdy by túto spoločnosť prakticky zaviazali druhýkrát zaplatiť tejto banke rovnakú sumu peňazí, ako sú tieto finančné prostriedky.
16.
Naopak, Ūkio bankas tvrdí, že po začatí konkurzného konania nesmela splniť svoj peňažný záväzok, ktorý nesplnila pred začatím tohto konania. Ūkio bankas tiež uvádza, že začatím konkurzného konania patria do konkurznej podstaty tejto banky finančné prostriedky nachádzajúce sa na účte otvorenom v mene spoločnosti Aviabaltika na pokrytie záruky a že z tohto dôvodu ich už viac nemožno použiť na uspokojenie jej pohľadávok.
17.
Rozsudkom zo 14. decembra 2015 Kaunas apygardos teismas (Krajský súd Kaunas) v celosti vyhovel žalobe Ūkio bankas vzťahujúcej sa na zmluvy z roku 2011 a 2012.
18.
Rozsudkom z 31. mája 2016 Lietuvos apeliacinis teismas (Odvolací súd Litvy) rozsudok zo 14. decembra 2015 potvrdil.
19.
Spoločnosť Aviabaltika podala kasačný opravný prostriedok na Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Najvyšší súd Litvy).
IV. Konanie a prejudiciálne otázky
20.
Za týchto okolností Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Najvyšší súd Litvy) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 4 ods. 5 smernice 2002/47 vykladať v tom zmysle, že ukladá členským štátom povinnosť prijať právnu úpravu, ktorá stanovuje, že finančná zábezpeka sa nestáva súčasťou konkurznej podstaty príjemcu zábezpeky (banky, ktorá je v likvidácii)? Inými slovami, majú členské štáty povinnosť prijať právnu úpravu, ktorá vyžaduje, aby príjemca zábezpeky (banka) bol de facto schopný dosiahnuť uspokojenie svojej pohľadávky, ktorá je zabezpečená finančnou zábezpekou (peniazmi na účte v banke a pohľadávkou k nim) napriek skutočnosti, že skutočnosť rozhodná pre uplatnenie práv zo zábezpeky vznikla po vstupe príjemcu zábezpeky (banky) do likvidácie?
2.
Má sa článok 4 ods. 1 a 5 smernice 2002/47 vykladať systematicky v tom zmysle, že priznáva poskytovateľovi zábezpeky právo požadovať, aby príjemca zábezpeky (banka) uspokojil svoju pohľadávku zabezpečenú finančnou zábezpekou (peniazmi na účte v banke a pohľadávkou k nim) prednostne z finančnej zábezpeky, a v dôsledku toho v tom zmysle, že príjemcovi finančnej zábezpeky ukladá povinnosť vyhovieť takejto požiadavke napriek jeho vstupu do likvidácie?
3.
V prípade zápornej odpovede na druhú otázku a ak uspokojí poskytovateľ zábezpeky pohľadávku príjemcu zábezpeky, ktorá je zabezpečená finančnou zábezpekou z iného majetku poskytovateľa zábezpeky, majú sa ustanovenia smernice 2002/47, konkrétne jej články 4 a 8, vykladať v tom zmysle, že sa na poskytovateľa zábezpeky zároveň uplatňuje výnimka z rovnakého zaobchádzania s veriteľmi platobne neschopného príjemcu zábezpeky (banky) a že poskytovateľ zábezpeky by mal mať na účely vrátenia finančnej zábezpeky prednosť pred ostatnými veriteľmi v konkurznom konaní?“
21.
Písomné pripomienky predložili Aviabaltika, Ūkio bankas, litovská vláda ako aj Európska komisia, ktoré sa tiež zúčastnili na pojednávaní, ktoré sa konalo 18. januára 2018.
V. Analýza
A.
Prvá prejudiciálna otázka
22.
Svojou prvou prejudiciálnou otázkou chce vnútroštátny súd vedieť, či článok 4 ods. 5 smernice 2002/47 ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby príjemca mohol uplatniť práva z dohody o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva s cieľom uspokojiť svoju pohľadávku voči poskytovateľovi, ak skutočnosť rozhodná pre uplatnenie práv zo zábezpeky nastala po začatí konkurzného konania na majetok tohto príjemcu. V prípade kladnej odpovede sa tento vnútroštátny súd pýta na to, či smernica 2002/47 upravuje spôsob, akým má byť možnosť uplatniť práva z dohody o finančnej zábezpeke zabezpečená v prípade platobnej neschopnosti uvedeného príjemcu.
23.
Hoci zo znenia prvej prejudiciálnej otázky vyplýva, že vnútroštátny súd sa domnieva, že uvedené dve otázky sú totožné, treba poznamenať, že existencia povinnosti zabezpečiť, aby príjemca mohol uplatniť práva z dohody o finančnej zábezpeke v prípade platobnej neschopnosti, predstavuje predbežnú otázku k určeniu spôsobu, akým má byť táto možnosť zabezpečená.
24.
Okrem toho je pravda, že vnútroštátny súd sa v kontexte prvej prejudiciálnej otázky pýta, či smernica 2002/47 kladie na rovnakú úroveň ochranu práv poskytovateľa a príjemcu v prípade platobnej neschopnosti druhej strany zmluvy. Ukazuje sa však, že touto otázkou sa vnútroštátny súd snaží v zásade zistiť, či môže príjemca použiť svoje práva zo zábezpeky vtedy, keď je na jeho majetok vyhlásený konkurz.
25.
Na zodpovedanie tejto otázky sa budem najskôr venovať existencii povinnosti členských štátov zabezpečiť, aby príjemca mohol uplatniť svoje práva z finančnej zábezpeky vtedy, keď je na jeho majetok vyhlásený konkurz. Potom budem analyzovať smernicu 2002/47, aby som zistil, či určuje spôsob, akým má byť zabezpečené uplatnenie práv z finančnej zábezpeky.
1. Úvodné pripomienky
26.
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že otázka – položená v prejednávanej veci – týkajúca sa uplatnenia práv z dohody o finančnej zábezpeke za predpokladu, že skutočnosť rozhodná pre uplatnenie práv zo zábezpeky nastane po začatí konkurzného konania na majetok príjemcu, ešte nebola v judikatúre vnútroštátneho súdu riešená. Tento súd však podobnú problematiku riešil v kontexte vecí týkajúcich sa vrátenia finančnej zábezpeky vyžadovaného pri vstupe príjemcu do likvidácie, pričom nedošlo k žiadnej skutočnosti rozhodnej pre uplatnenie práv z finančnej zábezpeky.
27.
V súlade s litovskou judikatúrou má prevod finančných prostriedkov na bankový účet za následok stratu vlastníckeho práva k týmto finančným prostriedkom a vznik nároku na vrátenie prevedenej sumy voči banke. Okrem toho podľa tejto judikatúry má uzatvorenie dohody o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva a poskytnutie finančných prostriedkov nachádzajúcich sa na bankovom účte z dôvodu zábezpeky za následok poskytnutie pohľadávky na vrátenie týchto finančných prostriedkov ako zábezpeky.
28.
Okrem toho vnútroštátne ustanovenia v oblasti platobnej neschopnosti zakazujú plniť akýkoľvek záväzok, ktorý ešte nebol splnený v okamih začatia konkurzného konania.
29.
Ak aj vnútroštátne ustanovenia v oblasti finančných zábezpek stanovujú, že začatie konkurzného konania nemá za následok obmedzenie práv príjemcu, neposkytujú podobnú ochranu vo vzťahu k poskytovateľovi.
30.
Príslušná vnútroštátna právna úprava totiž nedáva poskytovateľovi právo odňať – aspoň mimo konkurzného konania – finančnú zábezpeku po začatí konkurzného konania voči príjemcovi.
31.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd uvádza, že jeho pochybnosti vyplývajú zo skutočnosti, že smernica 2002/47 jasne nevymedzuje rozsah práv poskytovateľa v prípade vstupu príjemcu do likvidácie. Domnieva sa však, že v rozsudku Private Equity Insurance Group (
4
) Súdny dvor vyložil smernicu 2002/47 v tom zmysle, že v zásade bráni tomu, aby malo konkurzného konanie vplyv na dohody o finančnej zábezpeke.
32.
Preto sa vnútroštátny súd pýta na vzťah medzi režimom dohody o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva a vnútroštátnymi pravidlami v oblasti platobnej neschopnosti za takých okolností, o aké ide v prejednávanej veci.
2. Ukladá smernica 2002/47 členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby mohol príjemca uplatniť svoje práva z dohody o finančnej zábezpeke v prípade svojej platobnej neschopnosti?
a) Tvrdenia účastníkov konania
33.
Ūkio bankas sa domnieva, že netreba odpovedať na tú časť prvej prejudiciálnej otázky, ktorá sa týka práva príjemcu pristúpiť k uspokojeniu svojej pohľadávky prostredníctvom finančnej zábezpeky za takých okolností, ako sú okolnosti prejednávanej veci. Táto časť prvej prejudiciálnej otázky sa týka osobitnej situácie, v ktorej dlžník – v rámci právneho vzťahu, ktorý vznikol z existencie bankového účtu (banka) – je totožný s príjemcom – v právnom vzťahu vzniknutom z poskytnutia finančnej zábezpeky. Právne vzťahy medzi bankami a majiteľmi bankových účtov však nepatria do pôsobnosti smernice 2002/47, ale iba vnútroštátneho práva.
34.
Litovská vláda sa domnieva, že článok 4 ods. 5 smernice 2002/47 nezaväzuje členské štáty zabezpečiť, aby po začatí konkurzného konania voči príjemcovi tento mohol uspokojiť svoju pohľadávku z finančnej zábezpeky. Podľa tejto vlády články 4 a 8 smernice 2002/47 upravujú ochranu príjemcu v prípade konkurzného konania začatého voči poskytovateľovi. To platí o to viac, že smernica 2002/47 upravuje minimálne práva poskytovateľa.
35.
Komisia naopak zastáva názor, že článok 4 ods. 5 smernice 2002/47 má za cieľ proti účinkom konkurzného konania chrániť obidve strany dohody o finančnej zábezpeke.
36.
Aviabaltika sa domnieva, že článok 4 ods. 5 smernice 2002/47 jasne a jednoznačne priznáva príjemcovi právo použiť finančnú zábezpeku bez ohľadu na voči nemu začaté konkurzné konanie vtedy, keď ku skutočnosti rozhodnej pre jej použitie došlo po začatí tohto konania.
b) Výklad článku 4 ods. 5 smernice 2002/47
37.
Podľa článku 4 ods. 5 smernice 2002/47 „členské štáty zabezpečia, aby dohody o finančných [zábezpekách] mohli nadobudnúť účinnosť v súlade s ich podmienkami, bez ohľadu na začatie alebo pokračovanie likvidácie alebo reorganizačných opatrení týkajúcich sa poskytovateľa alebo príjemcu [zábezpeky]“.
38.
Podľa môjho názoru znenie článku 4 ods. 5 smernice 2002/47 neponecháva žiaden priestor pre pochybnosť o skutočnosti, že toto ustanovenie sa vzťahuje na situácie, keď bolo začaté konkurzné konanie voči príjemcovi alebo poskytovateľovi. (
5
) Ustanovenia článku 4 ods. 5 tejto smernice sú teda jednoznačné, pokiaľ ide o skutočnosť, že členské štáty sú povinné zaviesť právny rámec zaručujúci, aby mohli byť práva z dohody o finančnej zábezpeke uplatnené podľa podmienok ustanovených v tejto dohode bez ohľadu na začatie konkurzného konania voči príjemcovi.
39.
Tieto konštatovania však neumožňujú rozhodnúť o tom, že členské štáty sú povinné prijať právnu úpravu, pri uplatnení ktorej sa finančná zábezpeka nestane súčasťou konkurznej podstaty príjemcu.
3. Určuje smernica 2002/47 spôsob, akým treba zaistiť možnosť uplatniť práva z dohody o finančnej zábezpeke vtedy, keď je príjemca predmetom konkurzného konania?
a) Tvrdenia účastníkov konania
40.
Litovská vláda sa domnieva, že vylúčenie finančnej zábezpeky z konkurznej podstaty príjemcu nemožno považovať za opatrenie nevyhnutné na správne prebratie smernice 2002/47. Ďalej táto vláda uvádza, že finančná zábezpeka poskytnutá zložením finančných prostriedkov pri poskytnutí úveru tiež patrí do rozsahu pôsobnosti smernice 2014/49/EÚ (
6
). Táto smernica nezmieňuje finančnú zábezpeku ako inštitút, ktorému treba priznať osobitné postavenie. Je chránená ako vklad a rovnako ako ostatné vklady patrí do konkurznej podstaty úverovej inštitúcie v konkurze.
41.
V rovnakom duchu Ūkio bankas konštatuje, že v práve Únie neexistuje všeobecná zásada, ktorá by vyžadovala oddelenie majetku získaného od inej osoby od zvyšku majetku. Ak by si normotvorca Únie toto riešenie želal, prijal by v tomto zmysle presné a výslovné pravidlo. Ūkio bankas uvádza na podporu svojho stanoviska viacero aktov sekundárneho práva Únie.
42.
Na rozdiel od stanoviska litovskej vlády a Ūkio bankas sa spoločnosť Aviabaltika a Komisia domnievajú, že odovzdanie finančných prostriedkov z dôvodu zábezpeky so zriadením záložného práva nemôže spôsobiť začlenenie týchto finančných prostriedkov do majetku príjemcu.
43.
Presnejšie, spoločnosť Aviabaltika spochybňuje predpoklad, na ktorom je založená prvá prejudiciálna otázka. V prejednávanej veci totiž nie sú finančné prostriedky odovzdané z dôvodu finančnej zábezpeky súčasťou majetku príjemcu.
44.
Komisia sa k tomuto hľadisku vyjadruje podrobnejšie. Domnieva sa, že v rámci smernice 2002/47 treba rozlišovať dva druhy zmlúv o finančnej zábezpeke, a to dohody o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva a dohody s prevodom vlastníckeho práva. Podľa Komisie finančná zábezpeka zriadená na základe dohody o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva nemôže byť súčasťou majetku príjemcu v prípade jeho likvidácie. Komisia uvádza, že v návrhu predmetnej smernice sa predpokladalo odôvodnenie 13, ktorého druhá veta uvádzala, pokiaľ ide o dohody o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva, že poskytovateľ si bude môcť ponechať vlastnícke právo k použitej sume a že v prípade úpadku príjemcu bude jeho právo chránené. (
7
) Hoci znenie odôvodnenia 13, druhej vety návrhu smernice 2002/47 nebolo prevzaté do smernice 2002/47, rozdelenie zmlúv o finančnej zábezpeke na dve kategórie nebolo zrušené. Podľa názoru Komisie by totiž výklad, podľa ktorého by poskytovateľ stratil svoje vlastnícke právo k peniazom poskytnutým v rámci dohody o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva, odstránil rozdiel medzi týmito dvoma kategóriami zmlúv.
b) Účinky prevodu finančných prostriedkov na bankový účet a poskytnutia finančnej zábezpeky
45.
V prvom rade treba poznamenať, že spoločnosť Aviabaltika a Komisia sa vo svojich pripomienkach nezaoberajú konkurznou podstatou príjemcu, ale jeho majetkom. Zdá sa totiž, že spoločnosť Aviabaltika a Komisia sa domnievajú, že v prejednávanej veci by nemala vznikať otázka oddelenia finančnej zábezpeky od konkurznej podstaty vzhľadom na to, že ide o finančnú zábezpeku so zriadením záložného práva.
46.
Je pravda, že právna veda uvádza, že keď ide o dohodu o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva v zmysle smernice 2002/47, veritelia príjemcu nemajú právo k finančným prostriedkom poskytnutým z dôvodu finančnej zábezpeky, keďže tieto v konečnom dôsledku nepatria do majetku tohto príjemcu. (
8
)
47.
Ukazuje sa však, že to tak nie je v tomto prípade. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že na základe litovskej právnej úpravy vyvoláva prevod finančných prostriedkov na bankový účet stratu vlastníctva k týmto finančným prostriedkom.
48.
Okrem toho, ako odpoveď na otázku položenú Súdnym dvorom počas pojednávania, litovská vláda vyhlásila, že keď ide o zábezpeku poskytnutú vo forme peňazí zložených na účet otvorený u príjemcu, rozdiel medzi dohodou o finančnej zábezpeke s prevodom vlastníckeho práva a dohodou o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva je zisťovaný na základe majiteľa predmetného účtu. Keď je tento účet otvorený na meno poskytovateľa, ide o dohodu o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva, zatiaľ čo v prípade, že majiteľom účtu je príjemca, ide o dohodu o finančnej zábezpeke s prevodom vlastníckeho práva.
49.
Zdá sa mi teda, že v prejednávanej veci dôvod, pre ktorý sa vnútroštátny súd pýta na oddelenie finančnej zábezpeky od konkurznej podstaty príjemcu vyplýva zo skutočnosti, že – podľa výkladu litovskej právnej úpravy vykonaného vnútroštátnym súdom – prevod finančných prostriedkov na bankový účet (bez ohľadu na jeho majiteľa) spôsobuje zahrnutie finančných prostriedkov do majetku banky. (
9
)
50.
V tomto kontexte treba poznamenať, že stanovisko vnútroštátneho súdu nie je zjavné vtedy, keď ide o určenie predmetu finančnej zábezpeky.
51.
Na jednej strane vo svojich dvoch prvých prejudiciálnych otázkach vnútroštátny súd, keď odkazuje na finančnú zábezpeku, zmieňuje finančné prostriedky nachádzajúce sa na bankovom účte, rovnako ako aj nárok veriteľa na tieto finančné prostriedky. Na druhej strane tento súd vo svojom návrhu uvádza, že v prejednávanej veci treba mať za to, že finančná zábezpeka spočíva v práve veriteľa na finančné prostriedky nachádzajúce sa na bankovom účte otvorenom na meno spoločnosti Aviabaltika v Ūkio bankas.
52.
V každom prípade sa mi zdá, že podľa vnútroštátneho súdu patrí pohľadávka na vrátenie týchto prostriedkov tiež do konkurznej podstaty príjemcu zábezpeky. To je dôvod, pre ktorý sa tento súd vo svojich dvoch prvých prejudiciálnych otázkach pýta na oddelenie finančných prostriedkov a pohľadávky od konkurznej podstaty príjemcu zábezpeky.
c) Ochrana možnosti uplatniť práva z finančnej zábezpeky
53.
Aviabaltika a Komisia sa domnievajú, že – keď ide o dohodu o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva – smernica 2002/47 zaväzuje členské štáty dbať o to, aby sa finančná zábezpeka nestala súčasťou majetku príjemcu. V dôsledku toho by finančná zábezpeka nemala patriť do konkurznej podstaty tohto príjemcu.
54.
Oddelenie predmetu finančnej zábezpeky pri jej poskytnutí by teda bolo jediným riešením v súlade s článkom 4 ods. 5 smernice 2002/47.
55.
Takýto kategorický prístup ma však nepresvedčil. Treba pripomenúť, že v súlade s článkom 288 ZFEÚ zaväzuje smernica, vrátane smernice 2002/47, členské štáty vzhľadom na výsledok, ktorý sa má dosiahnuť, pričom sa voľba foriem a metód ponecháva vnútroštátnym orgánom.
56.
V tomto kontexte treba poznamenať, že právne systémy členských štátov v oblasti platobnej neschopnosti sa vyznačujú výraznými rozdielmi. To isté platí, pokiaľ ide o vnútroštátne ustanovenia týkajúce sa účinkov odovzdania predmetu finančnej zábezpeky jej príjemcovi.
57.
To bol dôvod, pre ktorý sa normotvorca rozhodol neprijať akt o finančnej zábezpeke ako jednotný nástroj Únie. Jeho cieľom bolo skôr vytvoriť systém finančnej zábezpeky s čo najmenším možným dopadom na právny rámec v členských štátoch. (
10
)
58.
To je tiež podľa môjho názoru dôvod, pre ktorý článok 4 ods. 5 smernice 2002/47 zaväzuje členské štáty zabezpečiť, aby dohoda o finančnej zábezpeke mohla nadobudnúť účinnosť „bez ohľadu na“, najmä, začatie konkurzného konania týkajúceho sa príjemcu. Ak by sme použili znenie odôvodnenia 12, druhej vety smernice 2002/47, ktorá zodpovedá článku 4 ods. 5 tejto smernice, ide tu o „poskytnutie… ochrany“ dohodám o finančnej zábezpeke proti určitým ustanoveniam právnych predpisov o platobnej neschopnosti. Tento prístup je tiež potvrdený dôvodovou správou návrhu smernice 2002/47, podľa ktorej je cieľom tejto smernice v obmedzenom rozsahu vyňať dohody o zábezpekách spod určitých ustanovení právnych predpisov o platobnej neschopnosti, najmä tých, ktoré by mohli byť prekážkou uplatnenia práv zo zábezpeky. (
11
)
59.
V tomto kontexte poznamenávam, že smernica 2002/47 nestanovuje spôsob, akým má byť finančná zábezpeka „chránená“ proti vnútroštátnym ustanoveniam v oblasti platobnej neschopnosti. V každom prípade, na rozdiel od iných aktov sekundárneho práva Únie zmienených Ūkio bankas, (
12
) smernica 2002/47 nevyžaduje oddelenie finančnej zábezpeky pri jej poskytnutí. Nezdá sa mi teda, že by oddelenie finančnej zábezpeky od majetku príjemcu bolo jediným riešením predpísaným smernicou 2002/47.
60.
Domnievam sa, že členské štáty môžu prijať rôzne riešenia pri preberaní smernice 2002/47 na ochranu finančnej zábezpeky pred vnútroštátnymi pravidlami v oblasti platobnej neschopnosti tak, aby začatie konkurzného konania proti príjemcovi nemohlo ovplyvniť uplatnenie práv z dohody o finančnej zábezpeke.
61.
Členské štáty môžu najmä trochu inak upravovať ustanovenia, ktoré určujú účinky poskytnutia finančnej zábezpeky k dispozícii príjemcovi tak, aby sa táto nestala pri jej poskytnutí súčasťou majetku príjemcu. Môžu tiež trochu inak upravovať tie vnútroštátne ustanovenia v oblasti platobnej neschopnosti, ktoré označujú majetok, ktorý je súčasťou konkurznej podstaty. Okrem toho nemožno hneď na začiatku vylúčiť riešenie, podľa ktorého by finančná zábezpeka patrila do konkurznej podstaty, zatiaľ čo by si príjemca ponechal právo použiť túto zábezpeku bez ohľadu na priebeh konkurzného konania.
62.
Vzhľadom na argumentáciu uvedenú vyššie navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prvú prejudiciálnu otázku tak, že článok 4 ods. 5 smernice 2002/47 sa má vykladať v tom zmysle, že členské štáty sú povinné prijať právnu úpravu, ktorá umožňuje príjemcovi zábezpeky uspokojiť svoju pohľadávku z finančnej zábezpeky poskytnutej na základe dohody o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva, hoci by aj skutočnosť rozhodná pre uplatnenie práv z finančnej zábezpeky nastala po začatí konkurzného konania voči tomuto príjemcovi. Je úlohou členských štátov stanoviť spôsob, akým by mala byť zabezpečená možnosť uplatniť práva z dohody o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva vtedy, keď je príjemca predmetom takého konania.
B.
O druhej prejudiciálnej otázke:
63.
Svojou druhou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd usiluje zistiť, či smernica 2002/47 priznáva poskytovateľovi právo dožadovať sa toho, aby príjemca použil na uspokojenie zabezpečenej pohľadávky najskôr finančnú zábezpeku a ukladá tomuto príjemcovi zodpovedajúcu povinnosť, pokiaľ ide o uspokojenie jeho pohľadávky z tejto zábezpeky.
1. Tvrdenia účastníkov konania
64.
Ūkio bankas v prvom rade konštatuje, že banka nemá v prípade konkurzu možnosť uspokojiť svoju pohľadávku z finančnej zábezpeky vtedy, keď táto pozostáva z finančných prostriedkov nachádzajúcich sa na účte otvorenom poskytovateľom v banke.
65.
V druhom rade Ūkio bankas uvádza, že smernica 2002/47 priznáva príjemcovi právo zvoliť si spôsob, akým uplatní svoju pohľadávku voči poskytovateľovi. Článok 4 ods. 1 a 5, rovnako ako aj článok 2 ods. 1 písm. l) tejto smernice sa týkajú možnosti použiť finančnú zábezpeku. Článok 4 smernice 2002/47 vo svojich odsekoch 1 a 5 používa pojmy „aby … príjemca [zábezpeky] bol schopný … spôsobom [uvedeným v tomto odseku] [použiť] akúkoľvek finančnú [zábezpeku]“ a „aby dohody o finančných [zábezpekách] mohli nadobudnúť účinnosť v súlade s ich podmienkami“. (
13
) Článok 2 ods. 1 písm. l) smernice 2002/47 uvádza, že pri vzniku skutočnosti rozhodnej pre uplatnenie práv zo zábezpeky je „príjemca … oprávnený realizovať [použiť – neoficiálny preklad] alebo privlastniť si finančnú záruku [zábezpeku – neoficiálny preklad], resp. pri ktorej nadobúda účinnosť ustanovenie o konečnom čistom zúčtovaní“. (
14
)
66.
V tom istom duchu sa litovská vláda najmä domnieva, že na základe článku 4 ods. 1 smernice 2002/47 sú členské štáty povinné zabezpečiť, aby príjemca zábezpeky mohol využiť spôsoby použitia zábezpeky upravené v tomto ustanovení.
67.
Naopak, spoločnosť Aviabaltika na pojednávaní uviedla, že výrazy, ktorých sa dovoláva Ūkio bankas a litovská vláda, znamenajú to, že príjemca sa môže rozhodnúť, ak si to želá, vymôcť alebo nevymôcť svoje pohľadávky voči poskytovateľovi.
68.
Spoločnosť Aviabaltika sa okrem toho domnieva, že článok 4 ods. 1 a 5 smernice 2002/47 výslovne neupravuje otázku povinnosti príjemcu uspokojiť svoju pohľadávku najskôr z poskytnutej zábezpeky. Existencia a rozsah takejto povinnosti by totiž mali byť stanovené na základe dohody uzavretej medzi zmluvnými stranami so zohľadnením ustanovení vnútroštátneho práva uplatniteľných na túto dohodu a cieľov smernice 2002/47. Vychádzajúc z tohto predpokladu sa spoločnosť Aviabaltika domnieva, že prezumpcia, podľa ktorej treba najskôr použiť zábezpeku, predstavuje implicitné ustanovenie zmluvy.
69.
V tom istom zmysle sa Komisia domnieva, že článok 4 ods. 1 a 5 smernice 2002/47 sa má vykladať v tom zmysle, že priznáva poskytovateľovi právo vyžadovať, aby príjemca uspokojil svoju pohľadávku najskôr prostredníctvom zábezpeky upravenej dohodou, ibaže dohoda stanovuje inak.
2. Spôsoby použitia finančnej zábezpeky
70.
Je zrejmé, že z jazykového hľadiska z článku 2 ods. 1 písm. l) a článku 4 ods. 1 a 5 smernice 2002/47 vyplýva skôr možnosť ako povinnosť použiť finančnú zábezpeku.
71.
Treba však zohľadniť skutočnosť, že príjemca má právo použiť finančnú zábezpeku vtedy, keď nastane „vymáhacia udalosť [skutočnosť rozhodná pre uplatnenie práv zo zábezpeky – neoficiálny preklad]“ v zmysle článku 2 ods. 1 písm. l) tejto smernice. Nejde tu teda o istú udalosť, ale o hypotézu. V dôsledku toho môže okolnosť, že skutočnosť rozhodná pre uplatnenie práv z finančnej zábezpeky je neistá vysvetliť dôvod, pre ktorý sa článok 4 ods. 5 smernice 2002/47 týka možnosti, aby dohoda o finančnej zábezpeke nadobudla účinnosť bez ohľadu na začatie konkurzného konania.
72.
Čo sa týka použitia výrazov „príjemca [zábezpeky] bol schopný … [použiť]… finančnú [zábezpeku]“ uvedených v článku 4 ods. 1 smernice 2002/47 a „príjemca [zábezpeky]… oprávnený [použiť]… finančnú [zábezpeku]“ uvedené v článku 2 ods. 1 písm. l) tejto smernice, poznamenávam, že tieto ustanovenia upravujú viacero spôsobov použitia finančnej zábezpeky. To by mohlo vysvetliť dôvod, prečo nejde o povinnosť využiť jeden z týchto spôsobov, ale o možnosť.
73.
Ukazuje sa, že výklad výrazov uvedených v predmetných ustanoveniach a týkajúcich sa možnosti použiť finančnú zábezpeku – najmä v článku 4 ods. 1 a 5 – neumožňuje jednoznačne odpovedať na druhú prejudiciálnu otázku.
74.
Treba však poznamenať, že článok 4 ods. 1 a 5 smernice 2002/47 odkazuje pri určení spôsobov použitia finančnej zábezpeky na zmluvné ustanovenia. Okrem toho viacero ustanovení smernice 2002/47, ako napríklad článok 4 ods. 5 tejto smernice, tiež priznávajú určitú hodnotu „klauzulám“ (
15
) dohody o finančnej zábezpeke alebo jej „podmienkam“ (
16
). Cieľom týchto ustanovení je zabezpečiť, aby boli práva z dohody o finančnej zábezpeke uplatnené v súlade s pôvodným dojednaním zmluvných strán, bez ohľadu na akúkoľvek vonkajšiu okolnosť, vrátane začatia konkurzného konania.
75.
Z toho vyplýva, že v rámci smernice 2002/47 majú dojednania strán dohody o finančnej zábezpeke osobitné postavenie. Možno teda tvrdiť, že cieľom tejto smernice je predovšetkým rešpektovať úmysly strán vyjadrené pri uzavretí dohody o finančnej zábezpeke. V dôsledku toho odpoveď na druhú prejudiciálnu otázku závisí od výkladu dohody o finančnej zábezpeke uzatvorenej medzi účastníkmi konania vo veci samej.
76.
Na rozdiel od toho, čo tvrdí spoločnosť Aviabaltika a Komisia, si nemyslím, že smernica 2002/47 zavádza predpoklad, podľa ktorého je príjemca povinný uspokojiť svoju pohľadávku z finančnej zábezpeky, ibaže dohoda o finančnej zábezpeke stanovuje inak. Táto otázka závisí najmä od riešení prijatých vnútroštátnym zákonodarcom, pokiaľ ide o výklad zmlúv uzatváraných medzi fyzickými a právnickými osobami.
77.
Treba teda konštatovať, že článok 4 ods. 1 a 5 smernice 2002/47 sa má vykladať v tom zmysle, že neukladá príjemcovi zábezpeky povinnosť uspokojiť svoju pohľadávku najskôr prostredníctvom zábezpeky poskytnutej na základe dohody o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva.
3. Dôsledky navrhovaného riešenia na vrátenie nevyužitej zábezpeky poskytovateľovi
78.
Do istej miery chápem tvrdenie spoločnosti Aviabaltika a Komisie, podľa ktorého skutočnosť, že príjemca nie je povinný uspokojiť svoju pohľadávku najskôr prostredníctvom finančnej zábezpeky, môže byť prekážkou skutočného vrátenia tejto zábezpeky poskytovateľovi v prípade platobnej neschopnosti tohto príjemcu, takže v praxi by tento poskytovateľ mal zaplatiť dva razy sumu peňazí zodpovedajúcu výške finančnej zábezpeky.
79.
Vzhľadom na prvé dve riešenia uvedené v bode 61 vyššie, konkrétne prvé, oddelenie finančnej zábezpeky od majetku príjemcu a druhé, jej oddelenie od konkurznej podstaty tohto príjemcu, by však mal mať poskytovateľ právo na vrátenie zábezpeky a na zaplatenie jej náhrady v celej výške bez ohľadu na začatie konkurzného konania. Ukazuje sa, že obe riešenia sú udržateľné, takže skutočnosť, že príjemcova pohľadávka bola uspokojená zo zvyšku majetku poskytovateľa, nevyvoláva riziko, že by poskytovateľ nemohol získať späť nevyužitú zábezpeku.
80.
Také riziko sa však vyskytuje pri treťom riešení uvedenom v bode 61 vyššie, konkrétne pri situácii, v ktorej patrí finančná zábezpeka do konkurznej podstaty. V tomto prípade by príjemca mohol uspokojiť svoju pohľadávku zo zvyšku majetku poskytovateľa, ktorý by tak bol nútený pokúsiť sa získať späť nevyužitú zábezpeku v rámci konkurzného konania podľa poradia veriteľov určeného vnútroštátnymi ustanoveniami. V dôsledku toho môže dôjsť v určitých prípadoch k tomu, že poskytovateľ nebude môcť skutočne získať späť finančnú zábezpeku, dokonca ak aj príjemca uspokojil svoju pohľadávku zo zvyšného majetku tohto poskytovateľa.
81.
Nie som si však istý, že toto riešenie je v súlade s cieľmi sledovanými normotvorcom Únie.
82.
Na všeobecnej úrovni režim zavedený smernicou 2002/47 podporuje – podľa odôvodnenia 3 tejto smernice – integráciu a nákladovú efektívnosť finančného trhu, rovnako ako aj stabilitu finančného systému Únie.
83.
Pokiaľ ide o vzťah medzi režimom dohody o finančných zábezpekách zavedeným smernicou 2002/47 a vnútroštátnymi pravidlami v oblasti platobnej neschopnosti, odôvodnenie 5 tejto smernice uvádza, že jej cieľom je posilniť právnu istotu pri dohodách o finančných zábezpekách.
84.
Okrem toho druhá veta odôvodnenia 12 smernice 2002/47 nehovorí o „ochrane“ príjemcu alebo poskytovateľa, ale o „poskytnut[í]… ochrany“ dohodám o finančných zábezpekách pred vnútroštátnymi ustanoveniami v oblasti platobnej neschopnosti. Ďalej treba poznamenať, že odôvodnenie 11 smernice 2002/47 – aj keď sa týka jej pôsobnosti – tiež uvádza, že cieľom tejto smernice je ochrana dohôd o finančných zábezpekách spĺňajúcich formálne náležitosti upravené uvedenou smernicou. V tomto duchu Súdny dvor v bode 50 rozsudku Private Equity Insurance Group (
17
) uviedol, že režim zavedený smernicou 2002/47 priznáva výhody finančnej zábezpeke ako takej.
85.
Vyššie uvedené úvahy umožňujú konštatovať, že cieľom smernice 2002/47 nie je zabezpečiť len možnosť použiť finančnú zábezpeku v prípade platobnej neschopnosti niektorej zo zmluvných strán, ale zaviesť osobitný režim pre dohodu o finančnej zábezpeke ako nástroj charakterizovaný jeho právnou istotou, ktorý – ako to uvádzajú odôvodnenia 3 a 17 tejto smernice – umožňuje posilniť stabilitu finančného systému Únie.
86.
Nemyslím si, že tento cieľ je zlučiteľný s riešením vyplývajúcim z vnútroštátnej právnej úpravy, podľa ktorej je poskytovateľ zábezpeky za takých podmienok, ako sú podmienky sporu vo veci samej, povinný vyplatiť druhý raz príjemcovi sumu peňazí vo výške finančnej zábezpeky.
87.
To platí o to viac, že v určitých prípadoch by takéto riešenie mohlo spôsobiť platobnú neschopnosť tohto poskytovateľa. Z odôvodnenia 17 smernice 2002/47 však vyplýva, že cieľom režimu finančnej zábezpeky zavedeného touto smernicou je obmedziť účinky rozšírenia platobnej neschopnosti v prípade nesplnenia záväzkov jedným z účastníkov dohody o finančnej zábezpeke.
88.
Preto by možnosť uspokojiť pohľadávku z iného majetku poskytovateľa nemala tomuto poskytovateľovi brániť v tom, aby skutočne získal späť finančnú zábezpeku, bez ohľadu na začatie konkurzného konania voči príjemcovi. V opačnom prípade by bol príjemca systematicky podnecovaný uspokojiť svoju pohľadávku z ostatného majetku poskytovateľa tak, aby v skutočnosti dostal dvojnásobok sumy finančnej zábezpeky.
89.
Vzhľadom na argumentáciu uvedenú vyššie navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na druhú prejudiciálnu otázku tak, že článok 4 ods. 1 a 5 smernice 2002/47 sa má vykladať v tom zmysle, že neukladá príjemcovi zábezpeky povinnosť uspokojiť svoju pohľadávku najskôr prostredníctvom zábezpeky poskytnutej na základe dohody o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva. Taká povinnosť však môže vyplývať z ustanovení dohody o finančnej zábezpeke vykladanej so zohľadnením ustanovení práva uplatniteľného na túto dohodu. V každom prípade by možnosť uspokojiť pohľadávku z ostatného majetku poskytovateľa po vzniku skutočnosti rozhodnej pre uplatnenie práv zo zábezpeky nemala brániť tomuto poskytovateľovi skutočne získať späť túto nevyužitú zábezpeku v prípade začatia konkurzného konania voči príjemcovi.
C.
O tretej prejudiciálnej otázke
1. O prípustnosti
90.
Treťou prejudiciálnou otázkou položenou pre prípad, že Súdny dvor poskytne zápornú odpoveď na druhú prejudiciálnu otázku, si vnútroštátny súd želá, aby Súdny dvor spresnil, či by mal mať poskytovateľ prednosť pred ostatnými veriteľmi platobne neschopného príjemcu tak, aby mohol získať späť finančnú zábezpeku vtedy, keď príjemca uspokojil svoju pohľadávku z ostatného majetku tohto poskytovateľa.
91.
Treba poznamenať, že podľa môjho názoru tretia prejudiciálna otázka nemá žiadny vzťah k predmetu sporu vo veci samej, takže jej prípustnosť možno spochybniť.
92.
Táto otázka sa týka priebehu konkurzného konania začatého voči Ūkio bankas. V tomto ohľade pripomínam, že v súlade s návrhom na začatie prejudiciálneho konania súd, ktorý začal konkurzné konanie voči Ūkio bankas, uznal pohľadávku spoločnosti Aviabaltika voči Ūkio bankas ako súčasť jej pasív. (
18
)
93.
Spor vo veci samej sa však vedie medzi Ūkio bankas a spoločnosťou Aviabaltika vo veci plnenia zmlúv z roku 2011 a 2012. Okrem toho z návrhu na začatie prejudiciálneho konania nevyplýva, že by spoločnosť Aviabaltika uplatnila voči Ūkio bankas vzájomný návrh. Čiže v spore vo veci samej sa od vnútroštátneho súdu nežiada rozhodovanie o otázkach týkajúcich sa vymáhania pohľadávky spoločnosti Aviabaltika voči Ūkio bankas v rámci konkurzného konania.
94.
Preto si nemyslím, že by odpoveď na tretiu prejudiciálnu otázku bola užitočná pre vyriešenie sporu vo veci samej.
95.
Okrem toho poznamenávam, že vnútroštátny súd sa nedovoláva žiadneho pravidla litovského práva, ktoré by mohlo mať vplyv na poradie veriteľov príjemcu a ktoré by mohlo uprednostniť poskytovateľa zábezpeky. V dôsledku toho si myslím, že pri preberaní smernice 2002/47 sa litovský zákonodarca nerozhodol chrániť práva poskytovateľa vďaka vnútroštátnym ustanoveniam v oblasti platobnej neschopnosti, ktoré určujú poradie, podľa ktorého musia byť uspokojení veritelia platobne neschopného podniku.
96.
V každom prípade by bola tretia prejudiciálna otázka relevantná len v prípade, ak by finančná zábezpeka patrila do konkurznej podstaty príjemcu. Podľa mojej analýzy prvej prejudiciálnej otázky také riešenie smernica 2002/47 v zásade pripúšťa. (
19
) Navyše z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že toto riešenie je riešením, ktoré predpokladá litovská judikatúra.
97.
Okrem toho, pokiaľ ide o otázku, či by mal byť poskytovateľ uprednostnený vo vzťahu k ostatným veriteľom platobne neschopného príjemcu tak, aby mohol získať späť finančnú zábezpeku po tom, čo príjemca uspokojil svoju pohľadávku z ostatného majetku poskytovateľa, z mojej odpovede na druhú prejudiciálnu otázku vyplýva, že možnosť uspokojiť pohľadávku z ostatného majetku poskytovateľa by nemala tomuto poskytovateľovi brániť v tom, aby skutočne získal späť nevyužitú zábezpeku.
98.
V rámci tretej prejudiciálnej otázky však vnútroštátny súd prechováva pochybnosti pokiaľ ide o možnosť získať späť nevyužitú zábezpeku vtedy, keď je príjemca predmetom konkurzného konania. Presnejšie, tento súd chce zistiť, či môže mať smernica 2002/47 vplyv na vnútroštátne ustanovenia v oblasti platobnej neschopnosti, ktoré určujú poradie, podľa ktorého majú byť uspokojení veritelia príjemcu. Táto otázka nebola v rámci mojej analýzy druhej prejudiciálnej otázky vyriešená.
99.
Hoci pripúšťam hypotetickú povahu mojich úvah týkajúcich sa tretej prejudiciálnej otázky, domnievam sa, že analýza tejto otázky v rozsahu, v akom sa týka povinnosti členských štátov uprednostniť poskytovateľa tak, aby mohol získať späť nevyužitú zábezpeku vtedy, keď sa táto stane súčasťou konkurznej podstaty príjemcu, je užitočná na predstavenie všetkých právnych aspektov sporu vo veci samej.
2. Vplyv smernice 2002/47 na vnútroštátne ustanovenia v oblasti platobnej neschopnosti
100.
Ūkio bankas sa domnieva, že smernica 2002/47 nepriznáva v rámci konkurzného konania poskytovateľovi pri vymáhaní finančnej zábezpeky žiadnu prednosť pred ostatnými veriteľmi príjemcu a že treba uplatniť zásadu rovnosti zaobchádzania s veriteľmi platobne neschopnej banky. Spoločnosť Aviabaltika, litovská vláda a Komisia sú názoru, že ustanovenia smernice 2002/47 neupravujú poradie, v ktorom majú byť uspokojení veritelia platobne neschopného podniku.
101.
Nie som však presvedčený o tom, že z neexistencie ustanovení určujúcich poradie veriteľov v smernici 2002/47 by vyplývalo, že táto smernica nemôže mať pri svojom prebratí vplyv na vnútroštátne ustanovenia upravujúce poradie, podľa ktorého majú byť uspokojení veritelia platobne neschopného podniku.
102.
Ak by sa vnútroštátny zákonodarca rozhodol zahrnúť finančnú zábezpeku poskytnutú na základe dohody o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva do konkurznej podstaty platobne neschopného príjemcu, tento zákonodarca by mal niesť dôsledky svojho rozhodnutia a premietnuť ich do vnútroštátnych ustanovení týkajúcich sa platobnej neschopnosti, vrátane ustanovení určujúcich poradie, v ktorom majú byť uspokojení veritelia platobne neschopného podniku.
103.
Po prvé v bode 59 mojich návrhov prednesených vo veci Private Equity Insurance Group (
20
), keď som odkazoval na tvrdenia určitých dotknutých strán, ktoré sa domnievali, že ochrana poskytovaná finančnou zábezpekou počas jej použitia môže ovplyvniť poradie veriteľov určené vnútroštátnymi ustanoveniami v oblasti platobnej neschopnosti, poznamenal som, že z hľadiska systému zavedeného smernicou 2002/47 nevzniká otázka postavenia veriteľa v konkurznom konaní, pretože táto smernica má len zabezpečiť právo použiť zábezpeku vo všetkých prípadoch vzniku skutočnosti rozhodnej pre uplatnenie práv zo zábezpeky. Domnievam sa, že s týmto stanoviskom sa Súdny dvor vo svojom rozsudku stotožnil. V rozsudku vo veci Private Equity Insurance Group (
21
) Súdny dvor rozhodol, že „rozdielne zaobchádzanie [s veriteľmi vyplývajúce z osobitnej povahy finančnej zábezpeky] je založené na objektívnom kritériu, ktoré súvisí s legitímnym cieľom smernice 2002/47, ktorým je zvýšenie právnej istoty a efektívnosti finančných záruk na účely zabezpečenia stability finančného systému.“
104.
Po druhé z hľadiska vplyvu na poradie veriteľov nevidím podstatný rozdiel medzi oddelením finančnej zábezpeky, poskytnutej na základe dohody o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva od konkurznej podstaty príjemcu a zmenou poradia veriteľov. V oboch prípadoch by bola táto zábezpeka poskytovateľovi nahradená, bez ohľadu na požiadavky ostatných veriteľov príjemcu.
105.
Po tretie je pravda, že smernica 2002/47 – podľa jej článku 8 ods. 4 – neovplyvňuje všeobecné pravidlá vnútroštátnej právnej úpravy v oblasti platobnej neschopnosti, pokiaľ ide o neplatnosť právnych úkonov urobených najmä v období predchádzajúcom vstupu do likvidácie.
106.
Nezdá sa mi však, že by sa toto ustanovenie mohlo vykladať v tom zmysle, že v zásade smernica 2002/47 jej prebratím nemôže mať vplyv na vnútroštátne ustanovenia v oblasti platobnej neschopnosti.
107.
Ak by smernica 2002/47 nemohla mať na také pravidlá vplyv, článok 8 ods. 4 smernice 2002/47 by bol nadbytočný. Prikláňam sa teda k tomu, že toto ustanovenie predstavuje výnimku zo všeobecného pravidla, podľa ktorého sú členské štáty oprávnené zmeniť vnútroštátne ustanovenia v oblasti platobnej neschopnosti tak, aby zabezpečili ciele sledované touto smernicou.
108.
V dôsledku toho sa domnievam, že ak sa vnútroštátny zákonodarca rozhodol zahrnúť finančnú zábezpeku poskytnutú na základe dohody o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva do konkurznej podstaty platobne neschopného príjemcu, tento zákonodarca je povinný uprednostniť poskytovateľa pred ostatnými veriteľmi, ktorí sú účastníkmi konkurzného konania tak, aby tento poskytovateľ skutočne mohol získať späť zábezpeku vtedy, keď príjemca túto zábezpeku nepoužil po vzniku skutočnosti rozhodnej pre uplatnenie práv z tejto zábezpeky.
109.
Vzhľadom na argumentáciu uvedenú vyššie a ak Súdny dvor poskytne odpoveď na tretiu prejudiciálnu otázku, navrhujem odpovedať tak, že za predpokladu, že sa vnútroštátny zákonodarca rozhodol zahrnúť finančnú zábezpeku poskytnutú na základe dohody o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva do konkurznej podstaty platobne neschopného príjemcu, smernica 2002/47 vyžaduje uprednostnenie poskytovateľa pred ostatnými veriteľmi platobne neschopného príjemcu tak, aby tento poskytovateľ mohol získať späť nevyužitú zábezpeku vtedy, keď príjemca uspokojil svoju pohľadávku z ostatného majetku patriaceho tomuto poskytovateľovi.
VI. Návrh
110.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Najvyšší súd Litvy) takto:
1.
Článok 4 ods. 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady č. 2002/47/ES zo 6. júna 2002 o dohodách o finančných [zábezpekách] sa má vykladať v tom zmysle, že členské štáty sú povinné prijať právnu úpravu, ktorá umožňuje príjemcovi zábezpeky uspokojiť svoju pohľadávku z finančnej zábezpeky poskytnutej na základe dohody o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva, hoci by aj skutočnosť rozhodná pre uplatnenie práv z finančnej zábezpeky nastala po začatí konkurzného konania voči tomuto príjemcovi. Je úlohou členských štátov stanoviť spôsob, akým by mala byť zabezpečená možnosť uplatniť práva z dohody o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva vtedy, keď je príjemca predmetom takého konania.
2.
Článok 4 ods. 1 a 5 smernice 2002/47 sa má vykladať v tom zmysle, že neukladá príjemcovi zábezpeky povinnosť uspokojiť svoju pohľadávku najskôr prostredníctvom zábezpeky poskytnutej na základe dohody o finančnej zábezpeke so zriadením záložného práva. Taká povinnosť však môže vyplývať z ustanovení dohody o finančnej zábezpeke vykladanej so zohľadnením ustanovení práva uplatniteľného na túto dohodu. V každom prípade by možnosť uspokojiť pohľadávku z ostatného majetku poskytovateľa po vzniku skutočnosti rozhodnej pre uplatnenie práv zo zábezpeky nemala brániť tomuto poskytovateľovi skutočne získať späť túto nevyužitú zábezpeku v prípade začatia konkurzného konania voči príjemcovi.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady č. 2002/47/ES zo 6. júna 2002 o dohodách o finančných zárukách [zábezpekách – neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 168, 2002, s. 43; Mim. vyd. 10/003, s. 89).
(
3
)	Pozri rozsudok z 10. novembra 2016, Private Equity Insurance Group (C‑156/15, EU:C:2016:851).
(
4
)	Rozsudok z 10. novembra 2016, Private Equity Insurance Group (C‑156/15, EU:C:2016:851).
(
5
)	Pozri v tomto zmysle DEVOS, D.: The Directive 2002/47/EC on Financial Collateral Arrangements of June 6, 2002, De WALSCHE, A., VANDERSANDEN, G.: Mélanges en hommage à Jean‑Victor Louis, vol. II, Bruxelles, Editions de l’Université de Bruxelles, 2003, s. 269.
(
6
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady zo 16. apríla 2014 o systémoch ochrany vkladov (Ú. v. EÚ L 173, 2014, s. 149).
(
7
)	Pozri návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o dohodách o finančných zábezpekách [KOM(2001) 168 z 27. marca 2001].
(
8
)	Pozri T’KINT, F., DERJCKE, W.: La Directive 2002/47/CE concernant les contrats de garantie financière au regard des principes généraux du droit des sûretés, Euredia, 2003, zv. 1, s. 55.
(
9
)	Pozri tiež zhrnutie vnútroštátnej judikatúry v bodoch 27 až 30 vyššie.
(
10
)	Pozri v tomto zmysle dôvodovú správu k návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady o zmluvách o finančnej zábezpeke [KOM(2001) 168, z 27. marca 2001 (ďalej len „dôvodová správa k návrhu“, bod 2.3].
(
11
)	Pozri dôvodovú správu k návrhu, bod 2.1.
(
12
)	Pozri najmä články 39 a 48 ods. 7 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 648/2012 zo 4. júla 2012 o mimoburzových derivátoch, centrálnych protistranách a archívoch obchodných údajov (Ú. v. EÚ L 201, 2012, s. 1). Pozri tiež článok 10 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/2366 z 25. novembra 2015 o platobných službách na vnútornom trhu, ktorou sa menia a dopĺňajú smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/65/ES, 2009/110/ES a 2013/36/EÚ a nariadenie (EÚ) č. 1093/2010, a ktorou sa zrušuje smernica 2007/64/ES (Ú. v. EÚ L 337, 2015, s. 35). Článok 10 smernice 2015/2366 upravuje dva spôsoby umožňujúce splniť požiadavky v oblasti ochrany finančných prostriedkov. Členské štáty si môžu vybrať medzi oddeleným uložením finančných prostriedkov [článok 10 ods. 1 písm. a)] a uložením povinnosti poistiť predmetné finančné prostriedky [článok 10 ods. 1 písm. b)].
(
13
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
14
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
15
)	Pozri článok 5 ods. 1 smernice 2002/47.
(
16
)	Pozri článok 6 ods. 1 rovnako ako aj článok 7 ods. 1 smernice 2002/47.
(
17
)	Pozri rozsudok z 10. novembra 2016, Private Equity Insurance Group (C‑156/15, EU:C:2016:851).
(
18
)	Pozri bod 13 vyššie.
(
19
)	Pozri bod 61 vyššie.
(
20
)	Pozri moje návrhy prednesené vo veci Private Equity Insurance Group (C‑156/15, EU:C:2016:586).
(
21
)	Pozri rozsudok z 10. novembra 2016, Private Equity Insurance Group (C‑156/15, EU:C:2016:851, bod 51).