62023CC0431
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
ATHANASIOS RANTOS
prednesené 24. októbra 2024 (
1
)
Vo veci C‑431/23
AE,
CO,
DU
a iní účastníci konania
proti
BA, konajúci ako správca konkurznej podstaty SA Wibra België,
EP, konajúci ako správca konkurznej podstaty SA Wibra België,
RI, konajúci ako správca konkurznej podstaty SA Wibra België,
Wibra België SRL,
za účasti:
VT,
HL,
MO
a iní účastníci konania
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunal du travail de Liège (Pracovný súd Liège, Belgicko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sociálna politika – Smernica 2001/23/ES – Prevody podnikov – Zachovanie práv zamestnancov – Články 3 až 5 – Výnimka – Podmienky – Insolvenčné konanie – Prevod časti podniku pripravený v rámci konania o reorganizácii a vykonaný ihneď po vyhlásení konkurzu“
I. Úvod
1.
V prejednávanej veci má Súdny dvor opäť zaujať stanovisko k uplatniteľnosti výnimky z režimu ochrany zamestnancov podľa smernice 2001/23/ES (
2
) pri prevode podniku, ktorá je stanovená v článku 5 ods. 1 tejto smernice v prípade insolvenčného konania.
2.
Tribunal du travail de Liège (Pracovný súd Liège, Belgicko), ktorý podal tento návrh na začatie prejudiciálneho konania, sa Súdneho dvora v podstate pýta, či sa táto výnimka uplatňuje v situácii, keď bola transakcia prevodu v celom rozsahu pripravená v rámci postupu, ktorého cieľom je pokračovanie podniku a ktorý bol neúspešný z dôvodu, že nadobúdateľ odmietol dodržať kogentné ustanovenia v oblasti ochrany zamestnancov, a následne sa tento prevod uskutočnil za presne rovnakých podmienok deň po vyhlásení konkurzu na prevádzateľa, ktorý je navyše súčasťou tej istej skupiny ako nadobúdateľ.
3.
Táto vec, ktorá spadá do línie judikatúry Súdneho dvora, (
3
) ktorej cieľom je objasniť rozsah výnimky stanovenej v článku 5 ods. 1 smernice 2001/23, ponúka Súdnemu dvoru príležitosť poskytnúť v tejto súvislosti doplňujúce usmernenia.
4.
Výklad tohto ustanovenia predpokladá nájdenie spravodlivej rovnováhy medzi dvoma požiadavkami: na jednej strane požiadavkou nenarúšať využívanie takých právnych nástrojov, ktoré sledujú chvályhodný cieľ umožniť pokračovanie podniku alebo jeho časti, a to aj v prípade zistených finančných ťažkostí, a na druhej strane požiadavkou neumožniť prostredníctvom nevhodného používania takých nástrojov alebo všeobecnejšie insolvenčných konaní obchádzanie ochrany, ktorú zamestnancom zaručuje právo Únie. (
4
)
II. Právny rámec
A.
Právo Únie
5.
Článok 3 ods. 1 smernice 2001/23 uvádza:
„Práva a povinnosti prevádzateľa vyplývajúce z pracovnej zmluvy alebo z pracovnoprávneho vzťahu, ktorý existoval ku dňu prevodu, sa z dôvodu tohto prevodu prevedú na nadobúdateľa.
Členské štáty môžu ustanoviť, že po dni prevodu bude popri nadobúdateľovi aj prevádzajúci spoločne a každý zvlášť [spoločne a nerozdielne – neoficiálny preklad] zodpovedný za záväzky, ktoré vznikli pred dňom prevodu na základe pracovnej zmluvy alebo pracovnoprávneho vzťahu existujúcich v deň prevodu.“
6.
Článok 4 ods. 1 tejto smernice stanovuje, že prevod podniku „nemôže byť automaticky dôvodom na prepúšťanie z práce zo strany prevádzateľa alebo nadobúdateľa“, pričom nie je dotknutá možnosť prepúšťania „z hospodárskych, technických alebo organizačných dôvodov zahŕňajúcich zmeny týkajúce sa pracovníkov“.
7.
Článok 5 ods. 1 a 4 uvedenej smernice, ktorý stanovuje výnimku z vyššie opísaného systému ochrany, stanovuje:
„1.   Pokiaľ členské štáty nezabezpečia [nestanovia – neoficiálny preklad] inak, články 3 a 4 neplatia pre prevody podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov, pri ktorých je prevádzateľ subjektom [predmetom – neoficiálny preklad] konkurzného konania alebo iného podobného konania riešiaceho platobnú neschopnosť, ktoré bolo ustanovené v súvislosti s likvidáciou [alebo podobného insolvenčného konania, ktoré bolo začaté na účely likvidácie – neoficiálny preklad] majetku prevádzateľa a ktoré je pod dozorom [pod dohľadom – neoficiálny preklad] príslušného verejného orgánu (ktorým môže byť profesionálny odborník vo veciach platobnej neschopnosti [môže byť správca – neoficiálny preklad], splnomocnený príslušným verejným orgánom).
…
4.   Členské štáty prijmú potrebné opatrenia na zabránenie zneužívania postupov pre prípad platobnej neschopnosti [insolvenčných konaní – neoficiálny preklad], ktoré by viedli k odňatiu práv zamestnancov stanovených touto smernicou.“
B.
Belgické právo
1. Relevantná právna úprava Hospodárskeho zákonníka v oblasti platobnej neschopnosti podnikov
8.
Konanie o reorganizácii, ako sa uplatňovalo v čase skutkových okolností, ktoré viedli k sporu vo veci samej, bolo v belgickom práve upravené článkom XX.39 a nasl. Code de droit économique (Hospodársky zákonník) (ďalej len „HZ“) v znení uplatniteľnom vo veci samej. Článok XX.39 uvádzal, že „cieľom konania o reorganizácii je pod dohľadom súdu zachovať kontinuitu všetkých aktív alebo činností podniku alebo ich časti. Priznáva dlžníkovi dočasnú ochranu s cieľom umožniť [najmä] prevod pod dohľadom súdu všetkých aktív alebo činností alebo ich častí na jednu alebo viaceré tretie osoby“.
9.
Podľa bývalého článku XX.87 ods. 1 HZ „zástupca poverený súdom organizuje a vykonáva prevod nariadený súdom prostredníctvom predaja alebo prevodu hnuteľného alebo nehnuteľného majetku, ktorý je nutný alebo užitočný na zachovanie celkovej ekonomickej činnosti podniku alebo jej časti. Vyhľadáva a vyžiada si ponuky, pričom zabezpečuje predovšetkým zachovanie celkovej činnosti podniku alebo jej časti a zohľadňuje práva veriteľov“.
10.
Konkurzné konanie je v belgickom práve upravené v článkoch XX.98 až XX.201 HZ. Z článku XX.98 HZ vyplýva, že cieľom konkurzného konania je „zveriť majetok dlžníka do správy konkurzného správcu, ktorý je poverený správou majetku úpadcu, jeho likvidáciou a rozdelením výťažku z likvidácie medzi veriteľov“.
11.
Kniha XX HZ bola zmenená zákonom z 21. marca 2021 (
5
), ktorým bola do tejto knihy vložená právna úprava pre‑pack chápaná ako prípravná fáza reorganizácie podniku, počas ktorej predseda obchodného súdu môže určiť zástupcu súdu s cieľom dosiahnuť zmier alebo kolektívnu dohodu, ak dlžník preukáže, že je ohrozená kontinuita podniku, a to buď z krátkodobého alebo dlhodobého hľadiska.
2. Právna úprava v oblasti zachovania práv zamestnancov v prípade zmeny zamestnávateľa
12.
Do belgického právneho poriadku bola smernica 2001/23 prebratá najmä prostredníctvom Convention collective de travail no 32 bis du 7 juin 1985 concernant le maintien des droits des travailleurs en cas de changement d’employeur du fait d’un transfert conventionnel d’entreprise et réglant les droits des travailleurs repris en cas de reprise de l’actif après faillite (kolektívna zmluva č. 32bis zo 7. júna 1985 o zachovaní práv zamestnancov v prípade zmeny zamestnávateľa v dôsledku zmluvného prevodu podniku a o úprave práv prevzatých zamestnancov v prípade prevzatia majetku po vyhlásení konkurzu) v znení neskorších predpisov (ďalej len „KZ č. 32bis“).
13.
Ako vyplýva z článku 1 KZ č. 32bis, cieľom tejto kolektívnej zmluvy je najmä na jednej strane zaručiť „zachovanie práv zamestnancov vo všetkých prípadoch zmeny zamestnávateľa v dôsledku zmluvného prevodu podniku alebo časti podniku“ (kapitola II) a na druhej strane zaručiť „určité práva prevzatých zamestnancov v prípade prevzatia majetku po vyhlásení konkurzu“ (kapitola III).
14.
Kapitola II KZ č. 32bis, ktorá obsahuje články 6 až 10, sa zaoberá „právami zamestnancov v prípade zmeny zamestnávateľa po zmluvnom prevode podniku“.
15.
Podľa článku 7 KZ č. 32bis „práva a povinnosti prevádzateľa vyplývajúce z pracovných zmlúv, ktoré existovali ku dňu prevodu…, sa z dôvodu tohto prevodu prevedú na nadobúdateľa“.
16.
Článok 8 KZ č. 32bis stanovuje, že „prevádzateľ a nadobúdateľ sú spoločne a nerozdielne povinní zaplatiť dlhy existujúce ku dňu prevodu… a vyplývajúce z pracovných zmlúv existujúcich k tomuto dátumu, s výnimkou dlhov v rámci doplnkových systémov sociálnych dávok“.
17.
Podľa článku 9 KZ č. 32bis „zmena zamestnávateľa sama osebe nie je dôvodom na prepúšťanie z práce zo strany prevádzateľa alebo nadobúdateľa“.
18.
Kapitola III KZ č. 32bis s názvom „Práva prevzatých zamestnancov v prípade prevzatia majetku po vyhlásení konkurzu“ sa uplatňuje v prípade prevzatia zamestnancov „súvisiaceho s prevzatím celého majetku podniku v konkurze alebo jeho časti, ak sa prevzatie uskutoční v lehote dvoch mesiacov odo dňa vyhlásenia konkurzu“ (článok 11 prvý odsek). Táto kapitola „sa vzťahuje [najmä] na zamestnancov, ktorí sú ku dňu vyhlásenia konkurzu stále viazaní pracovnou zmluvou_… [a] uplatňuje sa v prípade prevzatia týchto zamestnancov buď pred prevzatím majetku, alebo v čase prevzatia majetku, alebo v dodatočnej lehote štyroch mesiacov od prevzatia majetku“.
19.
Ustanovenia uvedenej kapitoly III stanovujú zachovanie pracovných podmienok, ktoré existovali u pôvodného zamestnávateľa (článok 13 KZ č. 32bis), alebo určenie výpovednej lehoty a odstupného s prihliadnutím na počet odpracovaných rokov pracovníka dosiahnutý u pôvodného zamestnávateľa (článok 14 tejto zmluvy). Naproti tomu nestanovujú postúpenie dlhov vyplývajúcich z pracovných zmlúv, ktoré existovali v čase prevodu, na nadobúdateľa, ani solidárnu zodpovednosť alebo spoločný a nerozdielny záväzok nadobúdateľa s prevádzateľom v súvislosti s týmito dlhmi.
20.
V prípade prevodu v rámci konania o reorganizácii je uplatniteľnou právnou úpravou práv zamestnancov Convention collective de travail no 102, du 5 octobre 2011, concernant le maintien des droits des travailleurs en cas de changement d’employeur du fait d’une réorganisation judiciaire par transfert sous autorité de justice (kolektívna zmluva č. 102 z 5. októbra 2011 o zachovaní práv zamestnancov v prípade zmeny zamestnávateľa z dôvodu reorganizácie prostredníctvom prevodu pod dohľadom súdu) (ďalej len „KZ č. 102“).
III. Spor vo veci samej, prejudiciálna otázka a konanie na Súdnom dvore
21.
Značka Wibra je holandský podnik, ktorá má viacero obchodov nachádzajúcich sa v Belgicku a Holandsku. Špecializuje sa na predaj spotrebného tovaru všetkého druhu za znížené ceny. V priebehu roka 2020 v dôsledku zdravotnej krízy spôsobenej ochorením COVID‑19 utrpela belgická pobočka tohto podniku, spoločnosť Wibra België SA – ktorá v tomto období prevádzkovala 81 obchodov a zamestnávala 439 zamestnancov –, značný pokles svojho obratu.
22.
Z tohto dôvodu Wibra België SA podala 30. júla 2020 návrh na reorganizáciu na Ondernemingsrechtbank Gent (Obchodný súd Gent, Belgicko), ktorý jej priznal dočasnú ochranu do 30. októbra 2020 a určil troch súdnych správcov (BA, EP a RI), ktorých úlohou bolo zorganizovať a previesť všetky činnosti uvedenej spoločnosti alebo ich časť.
23.
Dňa 21. septembra 2020 títo traja súdni správcovia prijali ponuku na prevzatie predloženú materskou spoločnosťou Wibra Nederland BV, ktorá sa týkala 36 obchodných priestorov a 183 zo 439 zamestnancov spoločnosti Wibra België SA. Ustanovenie zmluvy o prevzatí uvádzalo, že pokiaľ ide o prevzatých zamestnancov, finančné záväzky týkajúce sa úhrady budúceho príspevku na dovolenku a trinásteho platu za prácu vykonanú do dátumu schválenia znáša predávajúci prorata temporis.
24.
Dňa 30. septembra 2020 bola založená spoločnosť ad hoc, Wibra België SRL, s cieľom prevziať časť činností, ktoré predtým vykonávala Wibra België SA, a pokračovať v nich.
25.
Ondernemingsrechtbank Gent (Obchodný súd Gent), na ktorý sa obrátili traja vyššie uvedení súdni správcovia so žiadosťou o schválenie tejto ponuky prevzatia, rozsudkom z 8. októbra 2020 túto žiadosť zamietol, keďže sa domnieval, že ustanovenia návrhu na prevzatie týkajúce sa príspevku na dovolenku a koncoročných prémií boli v rozpore s kogentnými ustanoveniami KZ č. 102 a smernice 2001/23.
26.
Druhým rozhodnutím vydaným v ten istý deň tento súd vyhlásil konkurz na majetok spoločnosti Wibra België SA, pričom za správcov konkurznej podstaty vymenoval troch súdnych správcov, a to BA, EP a RI.
27.
Napriek zamietnutiu žiadosti o schválenie ponuky na prevzatie uvedeným súdom a vyhláseniu konkurzu oznámila značka Wibra prostredníctvom tlačovej správy z 9. októbra 2020 rýchle opätovné otvorenie 36 obchodov a ponechanie 183 zamestnancov.
28.
Vzhľadom na osud, ktorý čakal Wibra België SA, boli zamestnanci okamžite informovaní o vyhlásení konkurzu a o rozhodnutí ukončiť ich pracovné zmluvy prostredníctvom vyplatenia odstupného.
29.
Deň po vyhlásení konkurzu správcovia konkurznej podstaty previedli časť hmotného a nehmotného majetku spoločnosti Wibra België SA na spoločnosť Wibra België SRL. Zo všetkých prepustených zamestnancov (konkrétne 439 zamestnancov) 183 osôb znovu zamestnala Wibra België SRL.
30.
V nadväznosti na otázky niektorých prepustených zamestnancov správcovia konkurznej podstaty okrem iného uviedli, že „po vyhlásení konkurzu bola časť nehmotného a hmotného majetku predaná novozaloženej spoločnosti [Wibra België SRL]“ a že „nedošlo k prevedeniu žiadnych zamestnancov alebo činností“.
31.
Návrhom podaným 21. júna 2021 AE a 21 ďalších pracovníkov prepustených spoločnosťou Wibra België SA podali žalobu na Tribunal du travail de Liège (Pracovný súd Liège) – vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania – tak proti svojmu bývalému zamestnávateľovi v konkurze, ako aj proti spoločnosti Wibra België SRL. Okrem toho sa k tejto žalobe neskôr pripojilo ďalších 38 pracovníkov. Všetci títo pracovníci (ďalej spolu len „žalobcovia“) požadovali okrem iného jednak to, aby sa konštatovalo, že transakcia prevodu činností medzi spoločnosťou Wibra België SA v konkurze a spoločnosťou Wibra België SRL predstavovala zmluvný prevod podniku v zmysle KZ č. 32bis a článku 1 smernice 2001/23, a jednak to, aby im bola vyčíslená suma ako náhrada škody za porušenie ustanovení KZ č. 32bis a aby bola spoločnosti Wibra België SRL uložená povinnosť spoločne a nerozdielne – a ak to nie je možné, tak sama – zaplatiť túto sumu. Konkrétne títo pracovníci tvrdili, že spoločnosti Wibra België SRL má byť priznané postavenie nadobúdateľa v tom zmysle, že je voči nim viazaná právami a povinnosťami, ktoré si uvedení pracovníci mohli predtým uplatňovať voči spoločnosti Wibra België SA, najmä pokiaľ ide o zaplatenie súm, ktoré táto posledná uvedená spoločnosť dlhuje z titulu náhrady škody, ako aj nedoplatkov na mzdách, príspevkov, prémií a iných dávok, vrátane odstupného, v nadväznosti na ich prepustenie po vyhlásení konkurzu. Subsidiárne tí istí pracovníci navrhli prerušiť konanie až do poskytnutia odpovede na otázky položené Súdnemu dvoru.
32.
V návrhu na začatie prejudiciálneho konania vnútroštátny súd zastával názor, že Wibra België SA je povinná zaplatiť každému zo žalobcov náhradu škody za porušenie svojich povinností v oblasti informovania a konzultácií pred hromadným prepúšťaním. Vzhľadom na konkurz vyhlásený rozsudkom z 8. októbra 2020 by však pohľadávky prepustených zamestnancov mali byť predovšetkým vyhlásené za prípustné ako záväzky v konkurze, zatiaľ čo majetok v konkurze musí byť ešte dostatočný na to, aby žalobcovia mohli dosiahnuť skutočné zaplatenie.
33.
Ak by sa teda transakcia uskutočnená medzi spoločnosťou Wibra België SA v konkurze a spoločnosťou Wibra België SRL mala považovať za „zmluvný prevod podniku“ v zmysle kapitoly II KZ č. 32bis, druhá spoločnosť by bola spoločne a nerozdielne zodpovedná za záväzky prvej spoločnosti, ako aj za dlhy existujúce v deň prevodu, v súlade s článkami 7 a 8 KZ č. 32bis.
34.
V tomto kontexte sa vnútroštátny súd pýta na právnu kvalifikáciu transakcie spočívajúcej v prevode majetku spoločnosti Wibra België SA na spoločnosť Wibra België SRL. Vnútroštátny súd sa predovšetkým pýta, či sa má táto transakcia kvalifikovať ako „zmluvný prevod podniku“ v zmysle kapitoly II KZ č. 32bis alebo ako „prevod majetku po vyhlásení konkurzu“ v zmysle kapitoly III KZ č. 32bis.
35.
V tejto súvislosti tento súd konštatuje, že napriek tomu, že súd odmietol schváliť prevzatie majetku po vyhlásení úpadku, plán prevodu podniku materskou spoločnosťou Wibra Nederland, ktorý počas konania o reorganizácii pripravili súdni správcovia, ktorých vymenoval Ondernemingsrechtbank Gent (Obchodný súd Gent), napokon títo istí správcovia, ale konajúci ako správcovia konkurznej podstaty, deň po vyhlásení konkurzu realizovali.
36.
Okrem toho uvedený súd tiež uvádza, že nebolo spochybnené, že podmienky transakcie medzi oboma spoločnosťami deň po vyhlásení konkurzu sú zhodné s podmienkami vyplývajúcimi z ponuky na prevzatie predloženej Ondernemingsrechtbank Gent (Obchodný súd Gent) v rámci konania o reorganizácii, pričom jediný rozdiel medzi oboma transakciami spočíva v totožnosti nadobúdateľa. Vnútroštátny súd poznamenáva, že keďže Wibra België SRL je dcérskou spoločnosťou materskej spoločnosti, tento rozdiel nemá nijaký vplyv na prejednávanú vec.
37.
Tento súd zastáva názor, že transakcia, o ktorú ide vo veci samej, musí byť „nepochybne“ kvalifikovaná ako „prevod pre‑pack“ a odkazuje na judikatúru Súdneho dvora, (
6
) ktorá nadobúdateľovi umožňuje odvolať sa na výnimku stanovenú v článku 5 smernice 2001/23 za predpokladu, že túto transakciu upravujú zákony alebo iné právne predpisy.
38.
V belgickom práve však podľa neho takéto ustanovenia neexistujú. Konkrétne, zmeny zavedené belgickým zákonodarcom do HZ, najmä prostredníctvom zákona z 21. marca 2021, sa týkajú prípravnej fázy („plán pre‑pack“) a nie fázy prevodu („prevod pre‑pack“).
39.
Vnútroštátny súd spresňuje, že v prejednávanej veci sa prvá časť transakcie – teda príprava prevodu – uskutočnila pod dohľadom súdnych správcov, ktorých vymenoval Ondernemingsrechtbank Gent (Obchodný súd Gent) v rámci konania o reorganizácii. Druhá časť tejto transakcie – teda prevod majetku a zamestnancov – nasledovala bezprostredne po tom, ako Ondernemingsrechtbank Gent (Obchodný súd Gent) odmietol schváliť pôvodne dohodnutú transakciu, navyše z dôvodu týkajúceho sa ochrany práv pracovníkov (v tomto prípade odmietnutie nadobúdateľa prevziať sociálne záväzky týkajúce sa príspevku na dovolenku a koncoročných prémií).
40.
Za týchto podmienok Tribunal du travail de Liège (Pracovný súd Liège) odložil rozhodnutie o návrhoch podaných proti spoločnosti Wibra België SRL a rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa článok 5 ods. 1 smernice [2001/23] vykladať v tom zmysle, že podmienka, ktorú stanovuje a podľa ktorej sa články 3 a 4 tejto smernice neuplatňujú na prevod podniku, pokiaľ je prevádzateľ predmetom konkurzného konania alebo podobného insolvenčného konania, ktoré bolo začaté na účely likvidácie majetku prevádzateľa, nie je splnená, keď je prevod celého podniku alebo jeho časti pripravený pred začatím konkurzného konania, ktorého cieľom je likvidácia majetku prevádzateľa, v tomto prípade v rámci konania o reorganizácii ukončeného dohodou o prevode, ktorú príslušný súd odmietol schváliť, ktorá je napokon naplnená bezprostredne po vyhlásení konkurzu, a to mimo rámca uplatňovania akýchkoľvek vnútroštátnych zákonov alebo iných právnych predpisov?“
41.
Písomné pripomienky predložili žalobcovia, Wibra België SRL, belgická vláda a Európska komisia.
IV. Analýza
A.
Úvod
42.
Svojou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 5 ods. 1 smernice 2001/23 vykladať v tom zmysle, že podmienka, ktorú stanovuje a podľa ktorej sa články 3 a 4 tejto smernice neuplatňujú na prevod podniku, pokiaľ „je prevádzateľ subjektom konkurzného konania alebo iného podobného konania riešiaceho platobnú neschopnosť, ktoré bolo ustanovené v súvislosti s likvidáciou majetku prevádzateľa“, nie je splnená v situácii, keď je prevod celého podniku alebo jeho časti pripravený pred začatím konkurzného konania v rámci postupu, ktorého cieľom je pokračovanie podniku, akým je konanie o reorganizácii ukončené dohodou o prevode, ktorej schválenie príslušný súd zamietne, a následne sa tento prevod uskutoční ihneď po vyhlásení konkurzu.
43.
Táto otázka je položená v rámci sporu, v ktorom viacerí zamestnanci prepustení po reorganizácii podniku Wibra tvrdia, že transakciu prevodu, ku ktorej došlo medzi spoločnosťou Wibra België SA, ich bývalým zamestnávateľom, a spoločnosťou Wibra België SRL, treba kvalifikovať ako „zmluvný prevod podniku“ v zmysle článku 1 smernice 2001/23 a že v prejednávanej veci nie sú splnené podmienky uplatnenia výnimky stanovenej v článku 5 ods. 1 tejto smernice. Z toho podľa nich vyplýva, že Wibra België SRL, ako nadobúdateľ, je vo vzťahu k nim viazaná právami a povinnosťami, ktoré mohli predtým uplatňovať voči spoločnosti Wibra België SA, v súlade s článkami 7 a 8 KZ č. 32bis, ktoré v podstate zodpovedajú článku 3 smernice 2001/23.
44.
Ako vysvetlím v bodoch 65 až 71 nižšie, zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, vyplýva, že predmetná transakcia prevodu bola pôvodne pripravená v priebehu konania o reorganizácii podľa belgického práva, avšak vzhľadom na odmietnutie schváliť plán prevodu príslušným súdom sa táto transakcia napokon uskutočnila deň po vyhlásení konkurzu na majetok spoločnosti Wibra België SA.
45.
Účastníci konania, ktorí predložili Súdnemu dvoru písomné pripomienky, zastávajú odlišné stanoviská, pokiaľ ide o odpoveď na prejudiciálnu otázku. Zatiaľ čo žalobcovia a Komisia sa domnievajú, že na takú transakciu prevodu, o akú ide vo veci samej, by sa nemala vzťahovať výnimka stanovená v článku 5 ods. 1 smernice 2001/23, Wibra België SRL a belgická vláda naopak tvrdia, že v prejednávanej veci sú podmienky uplatnenia tejto výnimky splnené.
B.
O prejudiciálnej otázke
1. O uplatniteľnosti smernice 2001/23
46.
S cieľom odpovedať na prejudiciálnu otázku položenú vnútroštátnym súdom treba najprv overiť, či predmetná transakcia prevodu patrí do pôsobnosti smernice 2001/23.
47.
V tejto súvislosti sa táto smernica podľa jej článku 1 ods. 1 vzťahuje na každý prevod podnikov, závodov alebo časti podniku alebo závodu na iného zamestnávateľa na základe zmluvného prevodu alebo zlúčenia.
48.
Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že pôsobnosť uvedenej smernice sa vzťahuje na všetky prípady zmeny v rámci zmluvných vzťahov fyzickej alebo právnickej osoby zodpovednej za prevádzku podniku, ktorá z tohto dôvodu preberá záväzky zamestnávateľa voči zamestnancom podniku, bez ohľadu na to, či dochádza k prevodu vlastníctva hmotného majetku. Súdny dvor v tejto súvislosti spresnil, že rozhodujúce kritérium pre konštatovanie existencie prevodu v zmysle tejto smernice je založené na skutočnosti, že predmetný subjekt si ponecháva svoju identitu, čo vyplýva najmä z toho, že skutočne pokračuje alebo je obnovená jeho prevádzka. (
7
) Súdny dvor vo svojej judikatúre uviedol viacero indícií, ktoré umožňujú konštatovať existenciu prevodu v zmysle smernice 2001/23. (
8
)
49.
V prejednávanej veci, ako uvádza Komisia, návrh na začatie prejudiciálneho konania spomína list konkurzných správcov, v ktorom sa uvádza, že „nedošlo k prevedeniu žiadnych zamestnancov alebo činností“. (
9
) Zdá sa však, že ďalšie informácie obsiahnuté v tomto návrhu, ako napríklad tlačová správa z 9. októbra 2020 tých istých konkurzných správcov, v ktorej sa oznamuje rýchle opätovné otvorenie 36 obchodov a ponechanie 183 zamestnancov, (
10
) vedú k záveru, že v prejednávanej veci skutočne došlo k „prevodu podniku“ v zmysle článku 1 ods. 1 smernice 2001/23. Okrem toho vnútroštátny súd, ktorému prináleží v konečnom dôsledku určiť in concreto, či došlo k prevodu v zmysle tohto ustanovenia, podľa všetkého predpokladá, že táto smernica je uplatniteľná vo veci, ktorú prejednáva. Treba sa teda domnievať, že v prejednávanej veci je to tak.
2. O výnimke stanovenej v článku 5 ods. 1 smernice 2001/23
50.
Pokiaľ ide o konkrétny predmet prejudiciálnej otázky, a to uplatniteľnosť výnimky stanovenej v článku 5 ods. 1 smernice 2001/23 na transakciu prevodu, o ktorú ide o vo veci samej, treba najprv pripomenúť, že cieľom tejto smernice, ako vyplýva z jej odôvodnenia 3, je ochrana zamestnancov, osobitne zabezpečením zachovania ich práv v prípade zmeny zamestnávateľa. (
11
)
51.
V rámci sledovania tohto cieľa uvedená smernica na jednej strane v článku 3 ods. 1 prvom pododseku stanovuje, že na základe prevodu podniku práva a povinnosti prevádzateľa vyplývajúce z pracovnej zmluvy alebo z pracovnoprávneho vzťahu, ktorý existoval ku dňu prevodu, prechádzajú automaticky na nadobúdateľa. V tomto kontexte druhý pododsek toho istého odseku spresňuje, že členské štáty môžu stanoviť, že prevádzateľ a nadobúdateľ budú spoločne a nerozdielne zodpovední za záväzky, ktoré vznikli pred dňom prevodu na základe pracovnej zmluvy alebo pracovnoprávneho vzťahu existujúcich v deň prevodu. Na druhej strane článok 4 ods. 1 tejto istej smernice chráni pracovníkov pred akýmkoľvek prepustením uskutočneným nadobúdateľom alebo prevádzateľom výlučne na základe tohto prevodu. (
12
)
52.
Článok 5 ods. 1 smernice 2001/23, ktorého výklad je podstatou prejudiciálnej otázky, ktorú vnútroštátny súd predložil Súdnemu dvoru, predstavuje výnimku z režimu ochrany uvedeného v článkoch 3 a 4 tejto smernice. (
13
) Toto ustanovenie sa ako také musí podľa ustálenej judikatúry nevyhnutne vykladať reštriktívne. (
14
) Legislatívne zavedenie tejto výnimky je navyše výsledkom vývoja judikatúry Súdneho dvora. (
15
)
53.
Podľa článku 5 ods. 1 uvedenej smernice sa okrem prípadu, že členské štáty stanovia inak, tento režim ochrany neuplatní na prevody podnikov alebo častí podnikov, ak sú splnené tri kumulatívne podmienky: po prvé že na prevádzateľa bolo vyhlásené konkurzné konanie alebo podobné insolvenčné konanie, po druhé že toto konanie bolo začaté na účely likvidácie majetku prevádzateľa a po tretie že uvedené konanie prebieha pod dohľadom príslušného verejného orgánu.
54.
Tieto návrhy sa zamerajú na druhú podmienku, ktorá je stredobodom prejednávanej veci. Je totiž nesporné, že na jednej strane je v prejednávanej veci splnená prvá podmienka, keďže Wibra België SA bola predmetom konania o reorganizácii a konkurzného konania, a na druhej strane že v belgickom právnom poriadku sa tieto dve konania uskutočňujú pod dohľadom príslušného orgánu verejnej moci, takže sa zdá, že v prejednávanej veci je splnená aj tretia podmienka.
55.
Pokiaľ ide o druhú podmienku týkajúcu sa toho, aby konkurzné konanie alebo podobné insolvenčné konanie, v rámci ktorého došlo k prevodu, bolo začaté „na účely likvidácie majetku prevádzateľa“, z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že túto podmienku nespĺňa konanie, ktorého cieľom je pokračovanie v činnosti dotknutého podniku. (
16
)
56.
V tejto súvislosti, opäť podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora, je cieľom konania pokračovanie v činnosti, ak smeruje k zachovaniu prevádzkyschopnosti podniku alebo jeho životaschopných jednotiek. Naproti tomu cieľom konania smerujúceho k likvidácii majetku je maximalizácia kolektívneho uspokojenia veriteľov. (
17
)
57.
V tomto rámci Súdny dvor spresnil, že hoci nie je vylúčené, že môže dochádzať k určitému prekrývaniu sa týchto dvoch cieľov, ktoré sleduje dané konanie, hlavný cieľ konania, ktorého účelom je pokračovanie v činnosti podniku, spočíva v každom prípade v zachovaní dotknutého podniku. (
18
)
58.
V prejednávanej veci treba uviesť, že vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania kvalifikuje transakciu, ku ktorej došlo v prejednávanej veci, ako „prevod pre‑pack“. V tejto súvislosti tento súd odkazuje na judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa výkladu článkov 3 až 5 smernice 2001/23 vo vzťahu k tzv. transakciám pre‑pack.
59.
Vo všeobecnosti pojem pre‑pack označuje transakciu s aktívami podniku v krízovej situácii (prevod), ktorá sa pripraví pred začatím insolvenčného konania (najčastejšie konkurzu) prostredníctvom správcu (ktorého v niektorých jurisdikciách vymenúva súd) a spravidla sa uskutoční hneď po začatí insolvenčného konania. (
19
)
60.
Treba spresniť, že Súdny dvor mal v posledných rokoch príležitosť vyjadriť sa k otázke uplatniteľnosti výnimky stanovenej v článku 5 ods. 1 smernice 2001/23 na mechanizmus pre‑pack, a to konkrétne v rozsudkoch Smallsteps a Postup pre‑pack. Tieto dva rozsudky sa týkali transakcií pre‑pack v Holandsku.
61.
V prvom rozsudku Smallsteps Súdny dvor konštatoval – po tom, čo uviedol, že v Holandsku v čase prijatia tohto rozsudku mechanizmus pre‑pack nebol upravený vnútroštátnym právnym predpisom, ale bol len výsledkom praxe (
20
) –, že cieľom takej transakcie pre‑pack, o akú ide v danej veci, je pripraviť predaj podniku do najmenších detailov, aby sa umožnilo rýchle opätovné začatie činnosti v životaschopných jednotkách podniku po vyhlásení konkurzu v snahe zabrániť tým prerušeniu, ktoré by vyplývalo z okamžitého skončenia činnosti tohto podniku ku dňu vyhlásenia konkurzu, čím za zachová hodnota uvedeného podniku a zamestnanosť. Súdny dvor tak rozhodol, že vzhľadom na to, že cieľom takejto transakcie v konečnom dôsledku nie je likvidácia podniku, hospodársky a sociálny cieľ, ktorý sleduje, nemôže vysvetliť, ani odôvodniť, aby v prípade, že dotknutý podnik je predmetom úplného alebo čiastočného prevodu, boli jeho zamestnancom odňaté práva, ktoré im priznáva smernica 2001/23. (
21
)
62.
Pokiaľ ide o druhú z troch podmienok uplatnenia výnimky stanovenej v článku 5 ods. 1 smernice 2001/23, ktoré sú uvedené v bode 52 vyššie, Súdny dvor v neskoršom rozsudku Postup pre‑pack spresnil, že ak hlavný cieľ postupu pre‑pack, po ktorom nasleduje konkurzné konanie, spočíva v dosiahnutí čo najvyššej možnej náhrady pre všetkých veriteľov v dôsledku platobnej neschopnosti prevádzateľa a jeho likvidácie, tento postup a toto konanie spoločne v zásade spĺňajú túto druhú podmienku. (
22
) Súdny dvor však tiež rozhodol, že v tejto súvislosti treba v prvom rade v každej konkrétnej situácii overiť, či predmetný postup pre‑pack a predmetné konkurzné konanie skutočne smerujú k likvidácii podniku z dôvodu zistenej platobnej neschopnosti prevádzateľa, a nie iba k jeho reorganizácii, a v druhom rade treba preukázať nielen to, či je hlavným cieľom tohto postupu a tohto konania čo najlepšie uspokojiť záujmy všetkých veriteľov, ale tiež to, či vykonanie likvidácie prostredníctvom prevodu fungujúceho podniku (going concern) alebo jeho časti, ktorá bola pripravená v rámci postupu pre‑pack a uskutočnila sa v nadväznosti na konkurzné konanie, umožňuje dosiahnuť tento hlavný cieľ. Účelom postupu pre‑pack na účely likvidácie spoločnosti je totiž umožniť konkurznému správcovi a konkurznému sudcovi, ktorých ustanovil súd po vyhlásení konkurzu na majetok spoločnosti, zvýšiť šance na uspokojenie veriteľov. (
23
)
63.
Vzhľadom na vyššie uvedené zásady treba na zodpovedanie prejudiciálnej otázky položenej vnútroštátnym súdom overiť, či prevod, ku ktorému došlo v prejednávanej veci, spĺňa tri podmienky uvedené v bode 52 vyššie na účely uplatnenia výnimky stanovenej v článku 5 ods. 1 smernice 2001/23.
3. O uplatniteľnosti výnimky stanovenej v článku 5 ods. 1 smernice 2001/23 v prejednávanej veci
a) O prevode, ktorý sa uskutočnil v prejednávanej veci
64.
V prejednávanej veci, ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania a ako to podrobne vysvetľuje Wibra België SRL vo svojich písomných pripomienkach, sa prevod formálne uskutočnil v dvoch fázach.
65.
V prvom rade Wibra België SA podala na Ondernemingsrechtbank Gent (Obchodný súd Gent) návrh na konanie o reorganizácii a žiadala o povolenie vykonať prevod časti činnosti pod dohľadom súdu.
66.
V rámci tohto postupu súdni správcovia, ktorých vymenoval uvedený súd, prijali ponuku materskej spoločnosti Wibra Nederland, ktorá sa týkala prevzatia 36 obchodných priestorov a sídla spoločnosti a všetkých hmotných a nehmotných aktív potrebných na uskutočnenie tohto nadobudnutia a ktorá predpokladala prevzatie 183 zamestnancov (z celkového počtu 439 zamestnancov).
67.
Tento prevod však obchodný súd nepovolil, a teda nemohol byť skutočne vykonaný. Konanie o reorganizácii sa preto skončilo.
68.
Ako vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, plán prevodu obchodný súd neschválil z dôvodu, že ustanovenia tohto plánu týkajúce sa príspevku na dovolenku a koncoročných prémií boli v rozpore s kogentnými ustanoveniami KZ č. 102, ktoré sa týkajú zachovania práv zamestnancov v prípade konania o reorganizácii, (
24
) a so smernicou 2001/23. Dôvodom tohto rozporu bola skutočnosť, že nadobúdateľ, Wibra België SRL, odmietol prevziať sociálne záväzky týkajúce sa príspevku na dovolenku a koncoročných prémií.
69.
V druhom rade po neúspešnom konaní o reorganizácii, zameranom na kontinuitu činností spoločnosti Wibra België SA, z dôvodu zamietnutia uvedeného v predchádzajúcom bode obchodný súd rozhodnutím z toho istého dňa vyhlásil konkurz na túto spoločnosť. Nasledujúci deň po tomto vyhlásení sa vyššie uvedený prevod uskutočnil a Wibra oznámila obnovenie činností v 36 obchodoch.
70.
V prejednávanej veci účastníci konania nespochybňujú, že podmienky transakcie uskutočnenej medzi spoločnosťami Wibra België SA a Wibra België SRL deň po vyhlásení konkurzu sú zhodné s podmienkami ponuky na prevzatie predloženej obchodnému súdu v rámci konania o reorganizácii, pričom jediným rozdielom bola formálna totožnosť nadobúdateľa. Keďže však konečný nadobúdateľ, teda Wibra België SRL, je dcérskou spoločnosťou materskej spoločnosti Wibra Nederland, ktorá predložila ponuku prijatú v rámci konania o reorganizácii, tento čisto formálny rozdiel nemá nijaký vplyv, ako to výslovne uvádza vnútroštátny súd.
71.
Na záver možno uviesť, že predmetný prevod bol v prejednávanej veci úplne pripravený v rámci prvej fázy, teda konania o reorganizácii, avšak po odmietnutí schválenia plánu prevodu sa uskutočnil ihneď po vyhlásení konkurzu.
b) O uplatniteľnosti výnimky
72.
Môže sa na takú transakciu prevodu, aká je opísaná v predchádzajúcich bodoch, vzťahovať výnimka stanovená v článku 5 ods. 1 smernice 2001/23? V tejto súvislosti by som chcel uviesť nasledujúce poznámky.
73.
V prvom rade treba uviesť, že rozsudok Plessers sa týkal prevodu podniku, ku ktorému dochádza v rámci konania o reorganizácii prevodom pod dohľadom súdu podľa belgického práva. Ide teda presne o ten istý druh postupu, ktorý pôvodne iniciovala Wibra België SA v prejednávanej veci.
74.
Súdny dvor navyše v tomto rozsudku výslovne konštatoval, že tento postup sa týkal pokračovania v činnosti dotknutého podniku, a teda nespadal do konaní, ktorých cieľom je likvidácia majetku prevádzateľa podľa článku 5 ods. 1 smernice 2001/23. (
25
)
75.
Z toho vyplýva, že v prejednávanej veci treba považovať za preukázané, že predmetný prevod bol pripravený v celom rozsahu v rámci postupu, ktorého cieľom bolo pokračovanie činnosti podniku, a nevzťahuje sa naň výnimka z režimu ochrany zamestnancov zavedeného článkom 5 ods. 1 tejto smernice.
76.
V druhom rade v prejednávanej veci bol tento prevod nielen pripravený v celom rozsahu v rámci tohto postupu, ale bol vykonaný ihneď po vyhlásení konkurzu, presnejšie v deň nasledujúci po tomto vyhlásení.
77.
Za takých podmienok, keď sa prevod v rámci konkurzného konania uskutočnil v jediný deň, je legitímne položiť si otázku, či v prejednávanej veci došlo alebo nedošlo ku skutočnému konkurznému konaniu. Skôr sa zdá, že v prejednávanej veci išlo v podstate o to, čo možno vymedziť ako „technický konkurz“, t. j. konkurz použitý v skutočnosti ako prostriedok na dosiahnutie opätovného začatia činnosti podniku. (
26
) Hoci je nesporné, že stratová finančná situácia dotknutého podniku bola skutočná, transakcia prevodu bola pripravená do najmenších detailov pred vyhlásením konkurzu, takže mohla byť uskutočnená v priebehu jediného dňa.
78.
V tejto súvislosti treba tiež uviesť, že zo spisu predloženého Súdnemu dvoru nijako nevyplýva, že sa v priebehu konkurzného konania hľadali ďalšie ponuky, ktoré by prípadne umožnili lepšie uspokojenie veriteľov v porovnaní s ponukou, ktorá už bola predložená (materskou spoločnosťou Wibra Nederland) a schválená v rámci prvej fázy, teda v rámci konania o reorganizácii.
79.
Zo spisu odovzdaného Súdnemu dvoru nevyplýva ani to, že by správcovia konkurznej podstaty v rámci konkurzného konania podnikli kroky zamerané na maximalizáciu uspokojenia veriteľov iným spôsobom.
80.
Naproti tomu sa zdá, že konkurzné konanie sa začalo výlučne preto, aby bolo možné v priebehu jedného dňa uskutočniť prevod, ktorý už bol pripravený v rámci konania o reorganizácii.
81.
Okrem toho v treťom rade treba konštatovať, že k vyhláseniu konkurzu došlo len preto, že konanie o reorganizácii bolo neúspešné v dôsledku odmietnutia nadobúdateľa (patriaceho do tej istej skupiny Wibra) podriadiť sa kogentným ustanoveniam v oblasti ochrany zamestnancov. Tento neúspech umožnil tomuto nadobúdateľovi uskutočniť presne tú istú transakciu, ktorá nebola schválená, ale s využitím výnimky stanovenej v článku 5 ods. 1 smernice 2001/23 bez toho, aby musel dodržať kogentné ustanovenia v oblasti ochrany zamestnancov, pre porušenie ktorých bolo zamietnuté schválenie v priebehu konania o reorganizácii.
82.
Za týchto podmienok si nemyslím, že by bolo možné umelo oddeliť obe konania, konkrétne konanie o reorganizácii a konkurzné konanie („technické“, ktoré viedlo k prevodu v priebehu jediného dňa), s odôvodnením, že keďže cieľom tohto posledného uvedeného konania je likvidácia majetku prevádzateľa, tak na predmetný prevod by sa mala vzťahovať výnimka stanovená v článku 5 ods. 1 smernice 2001/23.
83.
S výhradou posúdenia skutkového stavu, ktoré prináleží vykonať vnútroštátnemu súdu, totiž z uvedených skutočností podľa môjho názoru jasne vyplýva, že v prejednávanej veci ide o jedinú transakciu, ktorej cieľom bolo od začiatku pokračovanie v činnosti dotknutého podniku, a to nielen v rámci prvej fázy, ale aj v rámci druhej, teda „technického“ konkurzného konania, ktoré v zásade slúžilo na uskutočnenie už predtým pripraveného prevodu.
84.
V tomto ohľade žiadna skutočnosť v spise predloženom Súdnemu dvoru neumožňuje domnievať sa, že hlavný cieľ týchto dvoch konaní, ktoré viedli k predmetnému prevodu, spočíval v dosiahnutí čo najvyššieho možného výnosu pre všetkých veriteľov. (
27
) Hoci s výhradou overení, ktoré prináležia výlučne vnútroštátnemu súdu, možno platobnú neschopnosť považovať za preukázanú, začaté konania nesmerovali k likvidácii podniku a lepšiemu uspokojeniu všetkých veriteľov, ale ich cieľom bolo od začiatku až do konca pokračovanie tohto podniku prostredníctvom jeho reorganizácie. (
28
)
85.
Okrem toho, ako správne uvádzajú žalobcovia vo svojich písomných pripomienkach, v prejednávanej veci nedošlo k žiadnemu speňaženiu majetku úpadcu. Cieľom, ktorý sledovala Wibra, bolo pokračovať v časti svojich činností vykonaním plánu reorganizácie, ktorý sa pôvodne pokúsila uskutočniť prostredníctvom konania o reorganizácii. Takýto prípad pritom nespadá pod pojem „konkurz“ v zmysle článku 5 ods. 1 smernice 2001/23, ktorý predpokladá, ako vyplýva z judikatúry uvedenej v bodoch 55 až 62 vyššie, likvidáciu podniku, ako aj speňaženie majetku úpadcu z dôvodu jeho platobnej neschopnosti, a nie len reorganizáciu podniku.
86.
Vo štvrtom a poslednom rade pokiaľ ide o kvalifikáciu prevodu dotknutého vo veci samej vnútroštátnym súdom ako pre‑pack, nie som presvedčený o tom, že takú transakciu, aká je opísaná v bodoch 65 až 71 vyššie, možno formálne takto kvalifikovať. Pojem pre‑pack totiž označuje špecifický typ transakcie, ako je uvedené v bode 59 vyššie. Tento typ transakcie je už v súčasnosti upravený v belgickom práve, aj keď daná právna úprava v každom prípade nie je uplatniteľná ratione temporis na spor vo veci samej. Naproti tomu transakcia, o akú ide v prejednávanej veci, nebola pripravená v rámci postupu pre‑pack v pravom zmysle slova, ale v rámci osobitného súdneho postupu zameraného na reorganizáciu podniku.
87.
Na základe toho je však podľa môjho názoru nepopierateľné, že existuje značná podobnosť medzi transakciou, ku ktorej došlo v prejednávanej veci, a transakciami pre‑pack analyzovanými Súdnym dvorom, ktorého judikatúra je uvedená v bodoch 60 až 62 vyššie. Vo všetkých týchto prípadoch bola totiž transakcia prevodu pripravená pred vyhlásením konkurzu a bola vykonaná ihneď po vyhlásení konkurzu.
88.
Z tohto hľadiska je vyššie spomenutá judikatúra Súdneho dvora v oblasti pre‑pack nepochybne relevantná pre analýzu takej transakcie, o akú ide v prejednávanej veci.
89.
Ako bolo pritom uvedené v bode 62 vyššie, z tejto judikatúry vyplýva, že na to, aby sa uplatnila výnimka stanovená v článku 5 ods. 1 smernice 2001/23, treba jednak overiť, či predmetné konania ako celok smerujú k likvidácii podniku z dôvodu zistenej platobnej neschopnosti prevádzateľa, a nie iba k jeho reorganizácii, a jednak určiť nielen to, či je hlavným cieľom týchto konaní čo najlepšie uspokojiť záujmy všetkých veriteľov, ale tiež to, či vykonanie likvidácie prostredníctvom prevodu fungujúceho podniku, ktorý bol pripravený pred vyhlásením konkurzu a uskutočnený po tomto vyhlásení konkurzu, umožňuje dosiahnuť tento hlavný cieľ.
90.
Z bodov 73 až 85 vyššie vyplýva, že v prejednávanej veci to tak nie je, pokiaľ ide o prevod dotknutý vo veci prejednávanej vnútroštátnym súdom.
91.
Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem odpovedať na prejudiciálnu otázku tak, že článok 5 ods. 1 smernice 2001/23 sa má vykladať v tom zmysle, že podmienka, ktorú stanovuje a podľa ktorej sa články 3 a 4 tejto smernice neuplatňujú na prevod podniku, pokiaľ „je prevádzateľ subjektom konkurzného konania alebo iného podobného konania riešiaceho platobnú neschopnosť, ktoré bolo ustanovené v súvislosti s likvidáciou majetku prevádzateľa“, nie je splnená v situácii, keď je prevod celého podniku alebo jeho časti pripravený pred začatím konkurzného konania v rámci postupu, ktorého cieľom je pokračovanie podniku a ktorý je ukončený dohodou o prevode, ktorej schválenie príslušný súd zamietne, a následne sa tento prevod uskutoční ihneď po vyhlásení konkurzu.
4. O dôsledkoch neuplatniteľnosti výnimky stanovenej v článku 5 ods. 1 smernice 2001/23 v prejednávanej veci
92.
Vzhľadom na pripomienky predložené Súdnemu dvoru považujem za vhodné uviesť niekoľko doplňujúcich poznámok, ktoré sa týkajú dôsledkov vyplývajúcich z neuplatniteľnosti výnimky stanovenej v článku 5 ods. 1 smernice 2001/23 v prejednávanej veci.
93.
V prvom rade tak Wibra België SA, ako aj Komisia vo svojich písomných pripomienkach odkazujú na judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa neexistencie priameho horizontálneho účinku smernice. Okrem toho Wibra België SRL tiež poukazuje na obmedzenia zásady konformného výkladu, ktorá nemôže slúžiť ako základ pre výklad contra legem vnútroštátneho práva. Táto spoločnosť konkrétne tvrdí, že aj keby sa na prevod dotknutý vo veci samej nevzťahovala výnimka stanovená v článku 5 ods. 1 smernice 2001/23, vnútroštátny súd nemôže podať výklad vnútroštátneho práva v súlade s touto smernicou, keďže kapitola III KZ č. 32bis, ktorá sa uplatňuje na prevody všetkých činností alebo časti činností podniku v konkurze, nijako nestanovuje solidárnu zodpovednosť nadobúdateľa. Vnútroštátny súd teda nemôže kvalifikovať predmetnú transakciu ako „zmluvný prevod podniku“ v zmysle kapitoly II KZ č. 32bis, lebo inak by podal výklad contra legem.
94.
V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry Súdneho dvora nepochybne vyplýva, že smernica sama osebe nemôže ukladať povinnosti jednotlivcovi, a teda sa na ňu ako takú voči tomuto jednotlivcovi nemožno pred vnútroštátnym súdom odvolávať. Z článku 288 tretieho odseku ZFEÚ totiž vyplýva, že záväzná povaha smernice, na ktorej je založená možnosť odvolávať sa na ňu, existuje len pre „každý členský štát, ktorému je určená“, pričom Únia má právomoc všeobecným a abstraktným spôsobom uložiť povinnosti, ktoré budú priamo uplatniteľné voči jednotlivcom len v prípade, keď je jej priznaná právomoc prijímať nariadenia. Preto ustanovenie smernice, hoci aj jasné, presné a bezpodmienečné, neumožňuje vnútroštátnemu súdu, aby vylúčil ustanovenie svojho vnútroštátneho práva, ktoré je v rozpore s týmto ustanovením, ak by tým bola uložená dodatočná povinnosť jednotlivcovi. (
29
)
95.
Súdny dvor však tiež opakovane rozhodol, že zo smernice vyplývajúca povinnosť členských štátov dosiahnuť výsledok stanovený touto smernicou, ako aj povinnosť týchto členských štátov prijať všetky potrebné opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy na zabezpečenie plnenia tejto povinnosti, sa vzťahuje na všetky orgány členských štátov vrátane súdnych orgánov v rozsahu ich právomocí. Pri uplatňovaní vnútroštátneho práva sú vnútroštátne súdy, ktoré majú podať jeho výklad, povinné zohľadniť všetky predpisy tohto práva a uplatniť výkladové metódy, ktoré toto právo uznáva, aby bolo v čo najväčšej možnej miere vykladané v zmysle znenia textu, ako aj účelu dotknutej smernice, s cieľom dosiahnuť výsledok stanovený touto smernicou a tak sa prispôsobiť článku 288 tretiemu odseku ZFEÚ. (
30
)
96.
V konečnom dôsledku prináleží vnútroštátnemu súdu, aby určil, či a v akom rozsahu sa má prevod dotknutý vo veci, ktorú prejednáva, kvalifikovať v dôsledku možného výkladu Súdneho dvora v prípade, že by prijal prístup, ktorý navrhujem, t. j. že výnimka stanovená v článku 5 ods. 1 smernice 2001/23 nie je uplatniteľná na taký prevod, aký sa uskutočnil v prejednávanej veci.
97.
Ak by mal vnútroštátny súd dospieť k záveru, že na základe kritérií uvedených v bode 95 vyššie môže vzhľadom na okolnosti prejednávanej veci kvalifikovať predmetnú transakciu ako „zmluvný prevod podniku“ v zmysle kapitoly II KZ č. 32bis, potom by sa mali uplatniť ustanovenia jej článkov 7 a 8.
98.
V druhom rade Komisia pripomína znenie článku 5 ods. 4 smernice 2001/23 a predpokladá, že vnútroštátny súd overí, či v prejednávanej veci nedošlo k zneužitiu konkurzného práva v rozsahu, v akom využitie („technického“) konkurzného konania umožnilo prevod, ktorý nebol schválený v rámci konania o reorganizácii poskytujúceho väčšiu ochranu zamestnancom, a to okrem iného z dôvodu odmietnutia nadobúdateľa dodržiavať kogentné ustanovenia v tejto oblasti.
99.
V tejto súvislosti článok 5 ods. 4 smernice 2001/23 predstavuje vyjadrenie všeobecnej zásady práva Únie, podľa ktorej uplatňovanie predpisov tohto práva nemožno chápať tak, že sa vzťahuje na zneužívajúce alebo podvodné transakcie. (
31
)
100.
Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby v súlade s vnútroštátnymi pravidlami dokazovania, pokiaľ tým nie je narušená účinnosť práva Únie, overil, či sú v spore vo veci samej naplnené okolnosti zakladajúce zneužívajúce alebo podvodné konanie. (
32
) Súdny dvor rozhodujúci o návrhu na začatie prejudiciálneho konania prípadne môže vnútroštátnym súdom poskytnúť indície s cieľom usmerniť ich pri posudzovaní prejednávaných vecí, o ktorých majú rozhodovať. (
33
)
101.
Na konštatovanie zneužívajúceho konania sa vyžaduje súčasná existencia objektívnej a subjektívnej okolnosti. V súlade s judikatúrou Súdneho dvora (
34
) si konkrétne dôkaz zneužívajúceho konania vyžaduje jednak súbor objektívnych okolností, z ktorých vyplýva, že aj napriek formálnemu dodržaniu podmienok stanovených právnou úpravou Únie cieľ tejto právnej úpravy nebol dosiahnutý, a jednak subjektívny prvok spočívajúci v úmysle získať výhodu vyplývajúcu z právnej úpravy Únie tým, že sa umelo vytvárajú podmienky potrebné na jej získanie.
102.
Pokiaľ ide objektívny prvok, v prejednávanej veci sa pritom zdá byť preukázané, že cieľ smernice 2001/23, pripomenutý v bode 50 vyššie, nebol dosiahnutý z dôvodu „technického“ konkurzu, ku ktorému došlo v prejednávanej veci a ktorý viedol k neuplatneniu režimu ochrany stanoveného touto smernicou z dôvodu uplatnenia výnimky stanovenej v článku 5 ods. 1 uvedenej smernice.
103.
Pokiaľ ide o subjektívny prvok, vnútroštátny súd bude musieť overiť, či zo všetkých objektívnych prvkov vyplýva, že hlavným cieľom zneužívajúceho konania bolo získanie neoprávnenej výhody. (
35
)
104.
Na základe týchto indícií tak bude môcť vnútroštátny súd overiť existenciu zneužívajúceho konania, pričom prihliadne na skutočnosť, že takéto overenie vyžaduje, aby zohľadnil všetky skutočnosti a okolnosti prejednávanej veci vrátane tých, ktoré predchádzali údajne zneužívajúcej transakcii a ktoré po nej nasledovali. (
36
)
V. Návrh
105.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorú položil Tribunal du travail de Liège (Pracovný súd Liège, Belgicko), takto:
Článok 5 ods. 1 smernice Rady 2001/23/ES z 12. marca 2001 o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov
sa má vykladať v tom zmysle, že:
podmienka, ktorú stanovuje a podľa ktorej sa články 3 a 4 tejto smernice neuplatňujú na prevod podniku, pokiaľ „je prevádzateľ subjektom konkurzného konania alebo iného podobného konania riešiaceho platobnú neschopnosť, ktoré bolo ustanovené v súvislosti s likvidáciou majetku prevádzateľa“, nie je splnená v situácii, keď je prevod celého podniku alebo jeho časti pripravený pred začatím konkurzného konania v rámci postupu, ktorého cieľom je pokračovanie podniku a ktorý je ukončený dohodou o prevode, ktorej schválenie príslušný súd zamietne, a následne sa tento prevod uskutoční ihneď po vyhlásení konkurzu.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština
(
2
)	Smernica Rady z 12. marca 2001 o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov (Ú. v. ES L 82, 2001, s. 16; Mim. vyd. 05/004, s. 98).
(
3
)	Pozri najmä rozsudky z 22. júna 2017, Federatie Nederlandse Vakvereniging a i. (C‑126/16, ďalej len „rozsudok Smallsteps, EU:C:2017:489); zo 16. mája 2019, Plessers (C‑509/17, ďalej len „rozsudok Plessers, EU:C:2019:424), a z 28. apríla 2022, Federatie Nederlandse Vakbeweging (Postup pre‑pack) (C‑237/20, ďalej len „rozsudok Postup pre‑pack“, EU:C:2022:321).
(
4
)	Pozri tiež v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mengozzi vo veci Federatie Nederlandse Vakvereniging a i. (C‑126/16, ďalej len „návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mengozzi vo veci Smallsteps, EU:C:2017:241, body 6 a 41 až 48).
(
5
)	Loi du 21 mars 2021 modifiant le livre XX du code de droit économique et le code des impôts sur les revenus 1992 (zákon z 21. marca 2021, ktorým sa mení kniha XX Hospodárskeho zákonníka a zákon o daniach z príjmov z roku 1992) (Moniteur belge z 26. marca 2021, s. 28193).
(
6
)	Konkrétne uvedený súd spomína rozsudky Smallsteps a Postup pre‑pack.
(
7
)	Pozri rozsudky zo 7. augusta 2018, Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, body 28 a 29, ako aj citovaná judikatúra), a zo 16. februára 2023, Strong Charon (C‑675/21, EU:C:2023:108, body 47 a 48, ako aj citovaná judikatúra).
(
8
)	Pozri podrobnejšie kritériá uvedené v bode 30 rozsudku Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646) a v bode 49 rozsudku Strong Charon, spomenuté v predchádzajúcej poznámke pod čiarou, ako aj tam uvedenú judikatúru.
(
9
)	Pozri návrh na začatie prejudiciálneho konania, bod II.4 posledný odsek, s. 7.
(
10
)	Pozri návrh na začatie prejudiciálneho konania, bod II.4 prvý odsek, s. 6, ako aj bod 29 vyššie.
(
11
)	Pozri rozsudok Smallsteps (bod 38). Pokiaľ ide o ciele sledované smernicou 2001/23, pozri tiež podrobnejšie návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Pitruzzella vo veci Federatie Nederlandse Vakbeweging (Postup pre‑pack) (C‑237/20, EU:C:2021:997, body 31 až 35, ako aj citovaná judikatúra).
(
12
)	Pozri rozsudok Smallsteps (bod 39). Toto ustanovenie okrem toho nebráni prepúšťaniu, ku ktorému môže dôjsť z hospodárskych, technických alebo organizačných dôvodov zahŕňajúcich zmeny v oblasti zamestnanosti. Pozri v tejto súvislosti rozsudok Plessers (bod 54).
(
13
)	Pozri rozsudok Smallsteps (bod 40).
(
14
)	Pozri rozsudok Plessers (bod 38 a citovaná judikatúra).
(
15
)	Pozri rozsudok Postup pre‑pack (bod 38 a citovaná judikatúra). Pokiaľ ide o analýzu judikatúry, ktorá napokon viedla k zavedeniu ustanovenia v súčasnosti obsiahnutého v článku 5 ods. 1 smernice 2001/23, pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mengozzi vo veci Smallsteps (body 41 až 48), a návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Szpunar vo veci Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:50, body 42 až 47 a citovaná judikatúra).
(
16
)	Pozri rozsudky Postup pre‑pack (bod 43) a Smallsteps (bod 47 a citovaná judikatúra).
(
17
)	Pozri rozsudky Postup pre‑pack (bod 44) a Smallsteps (bod 48 a citovaná judikatúra).
(
18
)	Pozri rozsudky Postup pre‑pack (bod 44) a Smallsteps (bod 48 a citovaná judikatúra).
(
19
)	Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mengozzi vo veci Smallsteps (bod 2). Pokiaľ ide opis mechanizmu pre‑pack v Holandsku, pozri tiež rozsudok Postup pre‑pack (body 18 až 24).
(
20
)	Rozsudok Smallsteps (bod 15).
(
21
)	Rozsudok Smallsteps (body 49 a 50, ako aj citovaná judikatúra).
(
22
)	Rozsudok Postup pre‑pack (bod 52).
(
23
)	Rozsudok Postup pre‑pack (bod 53).
(
24
)	Pozri bod 20 vyššie.
(
25
)	Pozri rozsudok Plessers (body 44 a 45, ako aj citovaná judikatúra).
(
26
)	Pozri v tejto súvislosti návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mengozzi vo veci Smallsteps (bod 76).
(
27
)	Pozri v tejto súvislosti rozsudok Postup pre‑pack (bod 46).
(
28
)	Pozri v tejto súvislosti rozsudok Postup pre‑pack (bod 53).
(
29
)	Rozsudok z 20. februára 2024, X (Neuvedenie dôvodov ukončenia pracovného pomeru) (C‑715/20, EU:C:2024:139, bod 73 a citovaná judikatúra).
(
30
)	Pozri v tejto súvislosti rozsudok Plessers (body 28 a 29, ako aj citovaná judikatúra).
(
31
)	Pokiaľ ide o túto všeobecnú zásadu, pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Szpunar vo veci Matmut (C‑236/23, EU:C:2024:560, bod 58).
(
32
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. júla 2016, Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604, bod 42 a citovaná judikatúra).
(
33
)	Pozri rozsudok z 26. februára 2019, N Luxembourg 1 a i. (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 a C‑299/16, EU:C:2019:134, bod 126).
(
34
)	Ako nedávny príklad pozri rozsudok z 21. decembra 2023, BMW Bank a i. (C‑38/21, C‑47/21 a C‑232/21, EU:C:2023:1014, bod 285 a citovaná judikatúra).
(
35
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. júla 2016, Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604, bod 40).
(
36
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. marca 2014, SICES a i. (C‑155/13, EU:C:2014:145, bod 34 a citovaná judikatúra).