62003CC0519_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Žalobou podanou 12. decembra 2003 sa Komisia Európskych spoločenstiev (ďalej len: „Komisia“) v zmysle článku 226 ES domáha, aby Súdny dvor určil, či Luxemburské veľkovojvodstvo (ďalej len „Luxembursko“) správne prebralo do svojho vnútroštátneho právneho poriadku smernicu Rady 96/34/ES z 3. júna 1996 o rámcovej dohode o rodičovskej dovolenke uzavretej medzi UNICE, CEEP a ETUC (ďalej len: „smernica 96/34“, alebo jednoducho „smernica“)(2) .
2. Komisia predovšetkým vytýka luxemburskej právnej úprave, ktorou bola smernica prebratá, nahradenie rodičovskej dovolenky materskou dovolenkou v prípade ich prekrývania, ako aj poskytnutie rodičovskej dovolenky len tým rodičom, ktorých deti sa narodili sedem mesiacov po uplynutí lehoty, stanovenej pre prebratie danej smernice.
I – Právny rámec
A – Právna úprava Spoločenstva
3. Prostredníctvom smernice 96/34 normotvorca Spoločenstva vykonal rámcovú dohodu o rodičovskej dovolenke, uzavretú 14. decembra 1995 medzi medziodborovými organizáciami všeobecného charakteru (UNICE, CEEP a ETUC) (ďalej len: „rámcová dohoda“)(3) . Z článku 2 smernice vyplýva pre členské štáty povinnosť prijať zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou, a teda s dohodou ňou prijatou, najneskôr do 3. júna 1998.
4. Na účely prejednávanej veci má osobitný význam bod 9 Všeobecných úvah rámcovej dohody, podľa ktorého je rodičovská dovolenka „odlišná od materskej dovolenky“, a predovšetkým doložka 2 ods. 1, v zmysle ktorej „... táto dohoda poskytuje pracovníkom a pracovníčkam individuálne právo na rodičovskú dovolenku z dôvodov narodenia alebo adopcie dieťaťa, aby im bolo umožnené starať sa o toto dieťa počas obdobia najmenej troch mesiacov až do veku, ktorý určia členské štáty a/alebo sociálni partneri, najviac však do veku 8 rokov“.
B – Vnútroštátna právna úprava
5. Zákonom z 12. februára 1999 o zavedení rodičovskej dovolenky a dovolenky z rodinných dôvodov (ďalej len „zákon z 12. februára 1999“)(4) malo Luxembursko v úmysle vykonať smernicu 96/34.
6. Z článkov 2 a 8 tohto zákona vyplýva, že každý rodič má právo na rodičovskú dovolenku v dĺžke šiestich mesiacov (ktorá môže byť predĺžená až na 12 mesiacov v prípade čiastočnej dovolenky), v priebehu ktorej dostáva mesačný príspevok vo výške 272,68 EUR (znížený na polovicu v prípade čiastočnej dovolenky).
7. Článok 7 ods. 2 tohto zákona stanovuje, že v prípade tehotenstva (alebo osvojenia dieťaťa), ktoré zakladá právo na materskú dovolenku (alebo dovolenku z dôvodu osvojenia), táto dovolenka nahrádza rodičovskú dovolenku, ktorá sa končí.
8. Článok 19 piaty odsek stanovuje, že ustanovenia o rodičovskej dovolenke sa uplatňujú len na rodičov detí, ktoré sa narodili po 31. decembri 1998, alebo konanie o osvojení ktorých bolo zahájené pred príslušným súdom po tomto dátume.
9. Hoci nie je priamo objektom námietok Komisie, z dôvodov, ktoré uvidíme, je potrebné poukázať aj na článok 3 ods. 4 predmetného zákona, ktorý stanovuje, že o prvú rodičovskú dovolenku musí jeden z rodičov požiadať, pod hrozbou straty tohto práva, po ukončení materskej dovolenky (alebo dovolenky z dôvodu osvojenia). V zmysle článku 3 ods. 5 si môže druhý z rodičov vziať druhú rodičovskú dovolenku, pokiaľ dieťa nedovŕši piaty rok.
10. Nakoniec je potrebné pripomenúť, že zákon z 12. februára 1999 bol zmenený zákonom z 21. novembra 2002(5), ktorý, pokiaľ ide o to, čo nás v predmetnej veci zaujíma, zaviedol článok 10, šiesty odsek, ktorý stanovuje:
„Konečné zamietnutie žiadosti o príspevok podľa článku 8 [príslušným orgánom] neznamená prípadné poskytnutie rodičovskej dovolenky zamestnávateľom za podmienok stanovených v smernici (96/34)“(6) .
11. Luxembursko sa v listoch na svoju obranu odvoláva tiež na návrh zákona z roku 2003, ktorý smeruje k zavedeniu ďalších zmien do relevantnej právnej úpravy, avšak ktoré vzhľadom na ich zrejmú bezvýznamnosť ratione temporis pre predmetnú vec nepovažujem za potrebné spomenúť .
II – Skutkový stav a konanie
12. Komisia zaslala 16. mája 2001 luxemburskej vláde výzvu, v ktorej jej oznámila, že podľa jej názoru článok 7 ods. 2 a článok 19 piaty odsek zákona z 12. februára 1999 nie je v súlade so smernicou 96/34.
13. Luxembursko v liste z 26. júla 2001 poprelo tvrdenia Komisie.
14. Dňa 23. októbra 2001 Komisia dodatočnou výzvou oznámila Luxembursku, že za rozporný s právom Spoločenstva považuje aj článok 3 ods. 6 zákona z 12. februára 1999, ktorý stanovuje, že ak o rodičovskú dovolenku požiadajú obidvaja rodičia, matka musí mať prednosť.
15. Luxembursko 8. januára 2002 odpovedalo, že uvedené ustanovenie bude zmenené v tom zmysle, že prvenstvo medzi rodičmi sa stanoví podľa abecedného poriadku príslušných priezvísk. Táto zmena bola 21. januára 2002 skutočne zavedená do zákona.
16. Nasledujúceho 15. novembra Komisia zaslala v zmysle článku 226 ods. 1 ES Luxembursku odôvodnené stanovisko, v ktorom namietla, že prijatím článku 3 ods. 6, článku 7 ods. 2 a článku 19 zákona z 12. februára 1999 si Luxembursko nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z práva Spoločenstva, predovšetkým pokiaľ ide : i)
o kritérium prednostného poskytnutia rodičovskej dovolenky jednému z rodičov v prípade žiadosti podanej súčasne oboma rodičmi, ii) o nahradenie rodičovskej dovolenky materskou dovolenkou v prípade, keď sa tieto dovolenky prekrývajú, iii)
o poskytnutie rodičovskej dovolenky len rodičom detí, ktoré sa narodili sedem mesiacov po dátume, stanovenom pre prebratie smernice.
17. Komisia v stanovisku vyzvala Luxembursko, aby uviedlo svoju právnu úpravu do súladu s právom Spoločenstva v lehote dvoch mesiacov od doručenia stanoviska, to znamená do 15. januára 2003.
18. Ako odpoveď na odôvodnené stanovisko Luxembursko zaslalo 19. mája 2003 Komisii list, v ktorom ju informovalo o zmenách, ktoré do vytýkaného zákona z r. 1999 zaviedol zákon z 21. novembra 2002. Aj keď táto odpoveď bola zaslaná pred podaním žaloby, ktorou bola začaté predmetné konanie (12. decembra 2003), nebola k tomuto dátumu z dôvodu interných chýb v Komisii doručená jej právnemu servisu.
19. Keďže Komisia sa napriek tomu dozvedela, hoci len čiastočne, o uskutočnených zmenách článku 3 ods. 6 zákona z 12. februára 1999, upustila vo svojej žalobe od výhrady týkajúcej sa prednostného poskytnutia rodičovskej dovolenky matke v prípade súčasných žiadostí, no ponechala v nej ďalšie dve výhrady.
20. Pre objasnenie svojich tvrdení, uvedených na podporu daných výhrad, Komisia okrem iného uviedla, že zákon z 12. februára 1999 podľa nej porušuje smernicu tiež z dôvodu ustanovenia, podľa ktorého je jeden z rodičov povinný vziať si rodičovskú dovolenku po ukončení materskej dovolenky (alebo dovolenky z dôvodu osvojenia) (článok 3 ods. 4). Komisia však túto otázku výslovne vylúčila z predmetu svojej žaloby, keďže nebola prejednaná v rámci predsporovej fázy konania.
21. Po ukončení obvyklej dvojitej výmeny písomných podaní boli účastníci konania vypočutí na pojednávaní z 24. novembra 2004.
III – Právna analýza
O prípustnosti
22. Luxembursko predovšetkým namieta neprípustnosť žaloby, uvádzajúc, že žaloba je bezpredmetná, pretože prípadné nesplnenie povinnosti bolo odstránené zmenami, ktoré boli do vytýkanej vnútroštátnej právnej úpravy zavedené zákonom z 21. novembra 2002. Tieto zmeny, aj keď boli Komisii oznámené oneskorene, boli totiž zavedené pred uplynutím lehoty (15. januárom 2003), ktorá bola Luxembursku stanovená v odôvodnenom stanovisku pre zosúladenie sa so smernicou.
23. V každom prípade, pokračuje luxemburská vláda, Komisia už nemala žiaden dôvod podať žalobu na Súdny dvor, pretože uvedené luxemburské legislatívne zmeny, hoci boli oznámené neskôr, včas odstránili nesplnenie povinnosti. Komisia však napriek tomu, že stratila odpoveď na odôvodnené stanovisko, podala žalobu na Súdny dvor, hoci v tomto štádiu objektívne nemala právny záujem konať. Žaloba je preto aj z tohto dôvodu neprípustná.
24. Vo svojej duplike Luxembursko nakoniec dodalo, na podporu námietky neprípustnosti, že lehota dvoch mesiacov, ktorá mu bola poskytnutá odôvodneným stanoviskom, nie je primeraná, keďže zmeny právnych predpisov požadované Komisiou nie je možné uskutočniť v takom krátkom čase.
25. Mne sa však zdá, že Komisia proti týmto výhradám oprávnene namieta na základe ustálenej judikatúry Súdneho dvora.
26. Súdny dvor totiž v ustálenej judikatúre potvrdil, že „skutočnosť nesplnenia povinnosti sa posudzuje na základe stavu, v akom sa členský štát nachádzal v čase uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku, a že Súdny dvor nemôže vziať do úvahy následné zmeny“(7) . Keďže je v danom prípade isté, že nová luxemburská právna úprava, hoci bola prijatá, nebola Komisii včas oznámená, je potrebné mať za to, že v čase uplynutia lehoty Komisia opodstatnene „považovala situáciu členského štátu... “ za rozpornú s odôvodneným stanoviskom.
27. Na druhej strane z ustálenej judikatúry rovnako vyplýva, že záujem Komisie podať žalobu na základe článku 226 ES existuje aj vtedy, keď bolo vyčítané porušenie odstránené po uplynutí lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku(8) ( a fortiori vtedy, keď sa tak ako v predmetnom prípade domnieva, že porušenie nebolo vôbec odstránené).
28. Je pravda, že v prejednávanom prípade sa situácia javí komplikovanejšia kvôli oneskoreniam a chybám pri doručení odpovede Luxemburska na odôvodnené stanovisko. Ako však pripomína Komisia, Súdny dvor mal príležitosť vysvetliť, že na účel námietky neprípustnosti žaloby o nesplnení povinnosti nie je nezohľadnenie odpovede na odôvodnené stanovisko relevantné(9) . V rozsudku Komisia/Holandsko je totiž uvedené, že „aj v prípade začatia súdneho konania na základe žaloby Komisie bez zohľadnenia prípadných nových skutkových alebo právnych okolností, ktoré dotknutý členský štát uviedol v odpovedi na odôvodnené stanovisko, práva tohto štátu na obhajobu ani v takom prípade nie sú porušené. Tento totiž môže uvedené skutočnosti plne uplatniť v rámci predsporovej fázy konania už vo svojom prvom vyjadrení na svoju obranu. Súdny dvor je príslušný preskúmať ich význam pre rozhodnutie o žalobe o nesplnení povinnosti“(10) .
29. Nazdávam sa preto, že námietky Luxemburska týkajúce sa neprípustnosti žaloby musia byť zamietnuté.
30. Nakoniec, pokiaľ ide o tvrdenia Luxemburska týkajúce sa údajnej neprimeranosti lehoty, ktorá mu bola stanovená odôvodneným stanoviskom, mohol by som sa obmedziť na konštatovanie, že táto námietka bola vznesená až v duplike, a teda z dôvodu jej neskorého vznesenia by nemala byť zohľadnená.
31. V tomto smere však musím poznamenať, keďže Zmluva sa touto otázkou nezaoberá, že je to práve lehota dvoch mesiacov, ktorú Komisia najčastejšie udeľuje členským štátom v odôvodnenom stanovisku(11) . Aj keď sa táto lehota ako taká môže javiť neprimeraná, je potrebné pripomenúť, že „umožniť členskému štátu aby... zabezpečil súlad s právom Spoločenstva ešte pred podaním žaloby na Súdny dvor“ je cieľom celej predsporovej fázy konania, nielen odôvodneného stanoviska(12) . Toto totiž predstavuje iba záverečný akt konania, ktoré, ako je známe, trvá dostatočne dlho na to, aby sa členský štát mohol zosúladiť s požiadavkami Komisie.
32. Pokiaľ ide o prejednávaný prípad, možno tiež dodať, že ak Luxembursko mohlo zmeniť vytýkanú právnu normu v lehote stanovenej odôvodneným stanoviskom, táto lehota nebola evidentne taká neprimeraná, ako to teraz uvedená vláda tvrdí. Či sú potom zavedené zmeny naozaj spôsobilé zbaviť konkrétnu žalobu jej predmetu, to je otázka, na ktorú bude musieť odpovedať Súdny dvor pri rozhodovaní o podstate samotnej žaloby.
33. Na základe vyššie uvedeného preto navrhujem, aby bola žaloba vyhlásená za prípustnú.
O prvom žalobnom dôvode
34. Svojou prvou výhradou Komisia vytýka, že článok 7 ods. 2 zákona z 12. februára 1999, podľa ktorého ak tehotenstvo (alebo osvojenie dieťaťa) zakladajúce právo na materskú dovolenku (alebo dovolenku z dôvodu osvojenia), nastane počas obdobia rodičovskej dovolenky, táto dovolenka sa končí a je nahradená materskou dovolenkou (alebo dovolenkou z dôvodu osvojenia), nie je v súlade so smernicou.
35. Podľa názoru Komisie je toto ustanovenie predovšetkým v rozpore so zásadou uvedenou v bode 9 Všeobecných úvah rámcovej dohody, prijatej smernicou (pozri vyššie, body 3 a 4), podľa ktorého sa rodičovská dovolenka odlišuje od materskej dovolenky.
36. Totiž, v zmysle bodu 1 doložky 2 rámcovej dohody rodičovská dovolenka je právom, ktoré patrí obidvom pracujúcim rodičom, umožňuje jednému z nich byť neprítomným v práci počas obdobia najmenej troch mesiacov až do veku, ktorý určia členské štáty, najviac však do veku ôsmich rokov.
37. Materská dovolenka ochraňuje naopak „biologický stav ženy a ... osobitné vzťahy medzi matkou a dieťaťom v priebehu obdobia, ktoré nasleduje po tehotenstve a pôrode, a zabraňuje narušeniu týchto vzťahov kumulovaním povinností vyplývajúcich zo súčasného výkonu profesijnej činnosti“(13) .
38. Komisia ďalej uvádza, že keďže tieto dovolenky zohľadňujú odlišné potreby, luxemburská právna úprava nesprávne stanovuje, že poskytnutie materskej dovolenky ukončuje rodičovskú dovolenku. A to z dôvodu, že žena, ktorej rodičovská dovolenka je prerušená začatím materskej dovolenky (pred pôrodom) z dôvodu ďalšieho tehotenstva, by mala mať možnosť vybrať si neskôr časť rodičovskej dovolenky, ktorú ešte nevyčerpala.
39. Luxembursko odpovedá, že obávané porušenie práva na rodičovskú dovolenku môže nastať len vo veľmi zriedkavých prípadoch. Podľa jeho názoru totiž článok 3 ods. 4 zákona z 12. februára 1999 stanovuje, že jeden z rodičov nastúpi na rodičovskú dovolenku ihneď po materskej dovolenke. Keďže vo veľkej väčšine prípadov je to matka, ktorá čerpá túto dovolenku, nie je biologicky možné, aby jej rodičovská dovolenka bola prerušená materskou dovolenkou vyplývajúcou z dôvodu ďalšieho tehotenstva. Totiž aj za predpokladu, že by k ďalšiemu tehotenstvu došlo hneď po šestonedelí, materská dovolenka pred pôrodom z dôvodu tohto ďalšieho tehotenstva by začala následne po období, ktoré je tvorené súčtom materskej dovolenky po pôrode, čerpanej z dôvodu prvého tehotenstva, a rodičovskej dovolenky, čerpanej po jej ukončení.
40. Luxembursko pripúšťa, že ak by o rodičovskú dovolenku po uplynutí materskej dovolenky naopak požiadal otec, nedalo by sa vylúčiť, že počas rodičovskej dovolenky, ktorú neskôr čerpá matka, by mohlo dôjsť k tehotenstvu a teda k materskej dovolenke, ktorá predčasne ukončí rodičovskú dovolenku.
41. Luxembursko však uvádza, že túto možnosť, aj keď nepravdepodobnú, napravilo práve prijatím zákona z 21. novembra 2002, pred uplynutím lehoty stanovenej odôvodneným stanoviskom.
42. Tento zákon, ako sme videli, zaviedol do predchádzajúcej právnej úpravy článok 10 šiesty odseku zarážku, podľa ktorej „konečné zamietnutie žiadosti (príslušným orgánom) o príspevok neznamená prípadné poskytnutie rodičovskej dovolenky zamestnávateľom za podmienok stanovených v smernici (96/34)“.
43. Týmto spôsobom by matke, ktorej sa rodičovská dovolenka skončila predčasne kvôli nástupu na materskú dovolenku, bolo umožnené následne vyčerpať obdobie, ktoré chýba do dosiahnutia minimálneho obdobia troch mesiacov, stanoveného smernicou pre rodičovskú dovolenku.
44. Luxembursko dodáva, že ešte pred spomenutou legislatívnou zmenou poskytlo príslušným orgánom presné inštrukcie, aby matke, ktorá sa nachádza v situácii predpokladanej Komisiou, bolo uznané dokončenie nevyčerpanej rodičovskej dovolenky tak, aby sa celkové obdobie tejto dovolenky nerovnalo minimu troch mesiacov stanovenému smernicou, ale rovno šiestim mesiacom stanoveným v článku 2 zákona z 12. februára 1999 (dvanástim v prípade čiastočnej rodičovskej dovolenky). Okrem toho Luxembursko by v podobných prípadoch vyplatilo príspevok stanovený článkom 8 uvedeného zákona, hoci to smernica nepožaduje.
45. Pokiaľ ide o mňa, hoci priznávam, že luxemburská právna úprava v danej oblasti je vo svojej celistvosti dosť štedrá, nemyslím, že môžem súhlasiť s tvrdeniami tohto štátu.
46. Tieto tvrdenia ma v prvom rade nepresvedčili, pokiaľ ide o výhrady Komisie, týkajúce sa súladu právnej úpravy existujúcej pred zmenami z roku 2002, a najmä článku 7 ods. 2 zákona z 12. februára 1999, so smernicou 96/34.
47. Ako sme videli, toto ustanovenie totiž stanovuje, že ak materská dovolenka vyplývajúca z ďalšieho tehotenstva zasiahne do priebehu rodičovskej dovolenky, čerpanej pre už narodené dieťa, táto rodičovská dovolenka sa končí a je nahradená materskou dovolenkou.
48. To znamená, ako priznáva samotné Luxembursko, že aj keď len v obmedzenom počte prípadov, na ktoré sa vzťahuje predmetný článok, jeho uplatnenie spôsobuje, že matka čerpá rodičovskú dovolenku kratšiu ako šesť mesiacov, ktoré sú normálne stanovené luxemburskou právnou úpravou, ktorá prebrala smernicu.
49. Ako zdôraznila Komisia na pojednávaní, členský štát je oprávnený v okamihu prebratia smernice priznať rodičovskú dovolenku na obdobie prevyšujúce minimum troch mesiacov, stanovené smernicou. Ak sa však už raz rozhodol priznať dlhšiu rodičovskú dovolenku, musí ju za rovnakých podmienok priznať všetkým subjektom, ktoré spadajú ratione personae do oblasti pôsobnosti smernice, a nie je teda bez objektívnych dôvodov oprávnený rozdielne s nimi zaobchádzať v tomto smere.
50. Tento záver podľa mňa vyplýva zo skutočnosti, že zásada zákazu diskriminácie patrí k všeobecným právnym zásadám, ktorých dodržiavanie zabezpečuje Súdny dvor(14), a že tieto zásady „zaväzujú... členské štáty pri vykonávaní právnych noriem Spoločenstva“(15) . Preto sa smernica môže považovať za správne prebranú jedine vtedy, ak vnútroštátny zákonodarca pri využití diskrečnej právomoci, ktorú mu táto poskytuje, rešpektoval aj vyššie uvedenú zásadu.
51. Z toho vyplýva, že ak neexistujú objektívne dôvody, ktoré napokon neboli uvedené, Luxembursko nemohlo poskytnúť niektorým matkám rodičovskú dovolenku, ktorá, hoci presahovala tri mesiace, bola napriek tomu kratšia ako šesť mesiacov, ktoré zvyčajne poskytuje v týchto prípadoch.
52. Pokiaľ ide o administratívne inštrukcie, spomenuté vyššie (bod 44), tieto určite majú význam na účely predmetnej veci, ale nemôžu samy osebe predstavovať rozhodujúci prvok pre vylúčenie naznačenej diskriminácie. A to preto, ako viackrát uviedol Súdny dvor „že jednoduché administratívne praktiky, ktoré sú svojou povahou meniteľné správnymi orgánmi a ktoré nie sú náležite zverejnené, nemôžu byť považované za platné plnenie povinností stanovených Zmluvou“(16) .
53. To je objasnené, je potrebné ešte stanoviť, či Luxembursko následne zaviedlo do namietanej právnej úpravy zmeny spôsobilé ukončiť nesplnenie povinnosti v lehote stanovenej odôvodneným stanoviskom (15. január 2003). A to pri zotrvaní v logike už citovaného rozsudku Komisia/Holandsko, teda pri prijatí toho, že sa zohľadnia opatrenia prijaté v lehote stanovenej odôvodneným stanoviskom, ale oznámené oneskorene.
54. Je pravda, že zákon z 21. novembra 2002 zaviedol do zákona z 12. februára 1999 ustanovenie (článok 10 šiesty odsek), ktoré umožňuje matke, ktorej sa rodičovská dovolenka skončila predčasne z dôvodu prekrývania sa s materskou dovolenkou, následne využiť dodatočné obdobie rodičovskej dovolenky, a tým dosiahnuť minimálne obdobie stanovené smernicou.
55. Aj za týchto podmienok však luxemburská právna úprava naďalej nie je úplne v súlade so smernicou a zásadami práva Spoločenstva, keďže rovnako spôsobuje diskriminačné situácie medzi dotknutými subjektmi.
56. Podľa novej právnej úpravy by totiž šesťmesačnú rodičovskú dovolenku a príslušný príspevok mohli čerpať otcovia a matky, ktorých rodičovská dovolenka nebola predčasne ukončená materskou dovolenkou z dôvodu ďalšieho tehotenstva. Naopak matky, ktorých rodičovská dovolenka bola predčasne prerušená materskou dovolenkou z dôvodu ďalšieho tehotenstva, by mohli využiť iba kratšie obdobie, ktoré by nebolo úplne kryté príspevkom. Tieto by totiž mali právo čerpať iba časť nevyužitej rodičovskej dovolenky, ktorá chýba pre dosiahnutie minimálneho obdobia troch mesiacov stanoveného smernicou, bez získania akéhokoľvek príspevku v priebehu tohto obdobia.
57. Aj keby sme teda chceli zohľadniť novšiu právnu úpravu, považujem za nevyhnutné konštatovať, vo svetle vyššie vyjadrených úvah o zásade zákazu diskriminácie (body 49 a nasl.), že luxemburská právna úprava neprebrala správne smernicu.
58. Naznačenému záveru sa nemožno vyhnúť ani poukázaním na malú pravdepodobnosť, ako to robí Luxembursko, že prekrývanie sa materskej dovolenky a rodičovskej dovolenky predčasne ukončí rodičovskú dovolenku.
59. Je úplne pravda, že takéto predpokladané prípady nie sú časté, a platí to ešte viac, keď sa vezme do úvahy, že v zmysle článku 3 ods. 4 zákona z 12. februára 1999 si musí jeden z rodičov vziať rodičovskú dovolenku po uplynutí materskej dovolenky. Ak totiž, ako sa najčastejšie stáva, v tomto zmysle koná matka, k predčasnému ukončeniu jej rodičovskej dovolenky z dôvodu prekrývania sa s materskou dovolenkou, čerpanou pred pôrodom kvôli ďalšiemu tehotenstvu, by došlo len za málo pravdepodobného predpokladu, že toto tehotenstvo sa začalo veľmi skoro po predchádzajúcom pôrode.
60. No okrem skutočnosti, že súlad uvedeného ustanovenia so smernicou je pochybný a že toto ustanovenie nie je predmetom tohto konania len preto, že nebolo namietnuté počas predsporovej fázy konania (pozri vyššie, bod 20), musím konštatovať, že toto všetko by nemalo vplyv na existenciu porušenia povinnosti uplatneného Komisiou, ale len na jeho dosah.
61. Ako už mal Súdny dvor možnosť objasniť, intenzita účinkov nesplnenia povinnosti nemá význam z hľadiska jeho potvrdenia: „aj keby sa predpokladalo, že nedošlo k ujme..., nerešpektovanie povinnosti uloženej ustanovením práva Spoločenstva samo osebe predstavuje nesplnenie povinnosti a úvaha, že toto nerešpektovanie nemalo negatívne následky, nie je relevantná“(17) .
62. Nazdávam sa teda, že možno uzavrieť, že článok 7 ods. 2 zákona z 12. februára 1999 nepreberá správne smernicu a že zákon z 21. novembra 2002 tento stav nenapravil. Navrhujem preto Súdnemu dvoru, aby vyhovel prvému žalobnému dôvodu.
O druhom žalobnom dôvode
63. Vo svojom druhom žalobnom dôvode Komisia tvrdí, že článok 19 piaty odsek zákona z 12. februára 1999, podľa ktorého právo na rodičovskú dovolenku patrí len rodičom detí narodených po 31. decembri 1998 (alebo konanie o osvojení ktorých sa na príslušnom súde začalo po tomto dátume), porušuje článok 2 ods. 1 smernice, ktorý stanovuje lehotu na prevzatie tejto smernice na 3. jún 1998.
64. Musím hneď upresniť, že námietka Komisie sa netýka iba skutočnosti, že Luxembursko si vybralo iný dátum vzniku práva na rodičovskú dovolenku ako ten stanovený smernicou (31. december 1998 namiesto 3. júna 1998). Komisia naopak v prvom rade napáda kritérium zvolené za účelom nadobudnutia tohto práva, to znamená skutočnosť, že Luxembursko priznáva rodičovskú dovolenku len rodičom detí narodených po tomto dátume.
65. Komisia totiž namieta, že smernica stanovuje povinnosť priznať uvedené právo rodičom všetkých maloletých určitého veku, (že tento vek môžu určiť členské štáty až na osem rokov, a že Luxembursko určilo vek piatich rokov), bez ohľadu na skutočnosť, či sa tieto deti narodili pred alebo po dátume stanovenom pre jej prebratie . Luxembursko teda malo priznať rodičovskú dovolenku aj všetkým rodičom, ktorých deti sa narodili pred 3. júnom 1998, ale ktoré v čase podania žiadosti o rodičovskú dovolenku nedovŕšili päť rokov.
66. Luxembursko v prvom rade odpovedá, že skutočnosťou, na základe ktorej vzniká právo na rodičovskú dovolenku, nie je vek dieťaťa, ale práve jeho narodenie, ako podľa neho jasne vyplýva z anglického a nemeckého znenia doložky 2 ods. 1 rámcovej dohody(18) .
67. Na druhej strane, pokračuje Luxembursko, téza Komisie vedie k uplatneniu smernice na rodičov detí narodených pred dátumom stanoveným pre jej prevzatie, priznávajúc jej tým spätný účinok. To je podľa neho nezákonné, pretože podľa judikatúry právne normy Spoločenstva majú spätný účinok len vo výnimočných prípadoch, ak zo znenia právnej normy jasne vyplýva, že je to zámer normotvorcu Spoločenstva(19) .
68. V prejednávanej veci bol zámer normotvorcu iný, ako vyplýva z viacerých doslovných prvkov rámcovej dohody a smernice, a predovšetkým z jej desiateho odôvodnenia, podľa ktorého ide o „... rámcovú dohodu, ktorá by stanovila minimálne požiadavky na rodičovskú dovolenku a ... ktorá by vymedzenie podmienok, za akých by sa rodičovská dovolenka poskytovala, ponechala na členské štáty ..., aby sa zohľadnila situácia v každom členskom štáte vrátane situácie v oblasti rodinnej politiky, najmä pokiaľ ide o podmienky poskytovania rodičovskej dovolenky a využívanie práva na rodičovskú dovolenku“.
69. To by tiež odôvodnilo „progresívne“ zavedenie rodičovskej dovolenky vykonané Luxemburskom. Ak by totiž bola rodičovská dovolenka poskytnutá aj rodičom detí narodených pred 31. decembrom 1998 (v skutočnosti, ako sme videli v bodoch 63 a 64, je to pred 3. júnom 1998), vznikli by vážne problémy praktického charakteru ohľadom výkonu smernice, pretože v každom jednotlivom prípade by bolo potrebné zistiť, či títo rodičia už v minulosti využili pre to isté dieťa ostatné druhy dovolenky, ktoré boli vtedy stanovené.
70. Pokiaľ ide o mňa, uvádzam, že ohľadom tohto posledného bodu sa nemôžem stotožniť s tvrdením Luxemburska. Ako je totiž známe, „ťažkosti s uplatňovaním, vzniknuté pri výkone aktu Spoločenstva, nemôžu členskému štátu umožniť jednostranné oslobodenie sa od plnenia jeho povinností“(20) . Na základe toho, aj keby bola uvádzaná zložitosť zistení potrebných pre výkon smernice reálna (pozri predchádzajúci bod), nemôže Luxembursko zbaviť jeho vlastnej zodpovednosti.
71. To je objasnené, prejdem k hlavnému bodu nezhody medzi účastníkmi konania, a teda k otázke, či sa vznik práva na rodičovskú dovolenku spája s narodením dieťaťa, alebo s nízkym vekom dieťaťa a s potrebou starostlivosti, ktorá z toho vyplýva.
72. Je pravda, ako zdôrazňuje Luxembursko, že znenie rámcovej dohody prijatej smernicou potvrdzuje, že právo na rodičovskú dovolenku sa poskytuje „z dôvodu narodenia“ dieťaťa. Bolo by napokon zložité predstaviť si opak, keďže toto právo existuje za podmienky, že sa dieťa narodilo. To však podľa môjho názoru neznamená, že vznik práva spočíva v samotnom narodení, chápanom ako určitá presná udalosť. Zdá sa mi naopak jasné, a vyplýva to napokon jednoznačne zo samotnej doložky 2 ods. 1 rámcovej dohody prijatej smernicou, že vznik tohto práva spočíva v potrebe zabezpečiť starostlivosť maloletým deťom, a teda v zámere umožniť rodičom venovať sa dieťaťu, samozrejme keď sa už narodilo, a počas obdobia, ktoré je na tento účel potrebné.
73. Ak je to však pravda, vyplýva z toho tiež, že téza Komisie neprisudzuje smernici žiaden spätný účinok, ale uplatňuje ju spôsobom, ktorý je úplne v súlade so zásadou, chránenou známou judikatúrou Súdneho dvora, podľa ktorej sa „nová právna norma uplatňuje bezprostredne na budúce následky situácie, ktorá vznikla za účinnosti predchádzajúcej právnej normy“(21), uplatňuje sa teda „na prebiehajúce situácie“(22), ktorými sú v prejednávanej veci tie určené nízkym vekom dieťaťa, a teda neustálou potrebou starostlivosti oň .
74. Nazdávam sa preto, že spomedzi dvoch prejednávaných téz je to téza Komisie, ktorá správnejšie rešpektuje účel smernice. A zdá sa, že taký je aj názor ostatných členských štátov, ak je pravda, ako uvádza práve Komisia, že tieto sa pripojili k uvedenej téze.
75. Luxembursko však vznáša aj iné námietky proti žalobe. Predovšetkým sa snaží odvolať na článok 3 ods. 4 zákona z 12. februára 1999 (ktorý, pripomínam, nie je predmetom výhrad v predmetnom konaní: pozri vyššie, body 20 a 60), ktorý stanovuje, že o rodičovskú dovolenku musí jeden z rodičov požiadať, pod hrozbou straty tohto práva, hneď po ukončení materskej dovolenky.
76. Podľa tvrdenia luxemburskej vlády tento predpoklad znemožňuje poskytnúť rodičovskú dovolenku tým rodičom, ktorých deti sa narodili pred 31. decembrom 1998 (teda pred dátumom stanoveným článkom 19 prvý odsek zákona z 12. februára 1999). Pri uplatnení tohto ustanovenia by totiž jeden z rodičov dieťaťa, narodeného napríklad 1. januára 1998, musel požiadať o rodičovskú dovolenku na jar toho istého roku, teda po uplynutí materskej dovolenky. Ak by tak neurobil, stratil by na ňu nenávratne právo.
77. Musím však konštatovať, že následkom voľby uskutočnenej luxemburským zákonodarcom by rodičovská dovolenka musela byť zamietnutá aj rodičovi, ktorý o ňu žiada ako druhý, a ktorý by teda o ňu mohol požiadať kedykoľvek, pokým dieťa nedovŕšilo päť rokov. Z toho vyplýva, že aj keby sa odhliadlo od otázneho súladu článku 3 ods. 4 zákona z 12. februára 1999 so smernicou, Luxembursko si prinajmenšom z tohto uhla pohľadu nesplnilo povinnosti, pretože ak sa dieťa narodilo pred 31. decembrom 1998 ( rectius pred 3. júnom 1998), Luxembursko neprizná rodičovskú dovolenku ani rodičovi, ktorý nie je týmto ustanovením viazaný.
78. Nakoniec Luxembursko namieta, že zavedením článku 10 šiesty odsek do zákona z 12. februára 1999 (prostredníctvom zákona z 21. novembra 2002, a teda v lehote stanovenej odôvodneným stanoviskom) ukončilo nesplnenie povinnosti vďaka skutočnosti, že toto ustanovenie priznáva rodičom detí narodených pred dátumom prebratia smernice minimálnu rodičovskú dovolenku, ktorú táto stanovuje.
79. Uvádzam však, že predmetné ustanovenie sa obmedzuje na stanovenie, že „konečné zamietnutie žiadosti o príspevok (príslušným orgánom) neprejudikuje poskytnutie rodičovskej dovolenky zamestnávateľom za podmienok stanovených v smernici (96/34)“.
80. Z toho vyplýva, že rodičom detí mladších ako päť rokov, ale narodených pred 31. decembrom 1998, bude priznaná rodičovská dovolenka bez príspevku a len počas obdobia troch mesiacov, zodpovedajúceho minimálnej dobe stanovenej smernicou, zatiaľ čo rodičia detí mladších ako päť rokov, ale narodených po tomto dátume, môžu využiť rodičovskú dovolenku v dĺžke šiestich mesiacov a s príspevkom.
81. Platia tu teda rovnaké úvahy ohľadom zásady zákazu diskriminácie, ktoré boli uvedené vyššie vo vzťahu k prvému žalobnému dôvodu (pozri vyššie, bod 49 a nasl.) a ktoré, ako vieme, ma priviedli k záveru o nespôsobilosti spomenutého luxemburského ustanovenia správne dokončiť prebratie smernice (pozri vyššie, bod 57).
82. Myslím si preto, že aj druhý žalobný dôvod je dôvodný.
83. Vo svetle vyššie uvedeného preto navrhujem vyhovieť predmetnej žalobe.
IV – O trovách
84. Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Luxemburské veľkovojvodstvo na náhradu trov konania a toto nemalo úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania.
V – Návrh
85. Vo svetle vyššie uvedeného navrhujem Súdnemu dvoru, aby určil, že:
1. Luxemburské veľkovojvodstvo tým, že stanovilo, že materská dovolenka, ktorá zasahuje do priebehu rodičovskej dovolenky, spôsobuje jej ukončenie, a tým, že obmedzilo priznanie práva na rodičovskú dovolenku len na rodičov detí narodených po 31. decembri 1998, si nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú v zmysle smernice Rady 96/34/ES z 3. júna 1996 o rámcovej dohode o rodičovskej dovolenke uzavretej medzi UNICE, CEEP a ETUC.
2. Luxemburské veľkovojvodstvo je povinné nahradiť trovy konania.
(1) .
(2)
–	Ú. v. ES L 145, s. 4; Mim. vyd. 05/002, s. 285.
(3)
–	Znenie tejto dohody tvorí prílohu smernice.
(4)
–	Mémorial A, č. 213 z 23. februára 1999, s. 209.
(5)
–	Mémorial A, č. 135, z 10. decembra 2002, s. 3098.
(6)
– Neoficiálny preklad.
(7)
–	Pozri medzi inými rozsudok z 12. septembra 2002, Komisia/Francúzsko, C‑152/00, Zb. s. I‑6973, bod 15.
(8)
–	Pozri najmä rozsudok z 13. júna 2002, Komisia/Španielsko, C‑474/99, Zb. s. I‑5293, bod 25.
(9)
–	Rozsudok z 19. mája 1998, Komisia/Holandsko, C‑3/96, Zb. s. I‑3031, bod 21.
(10)
–	Tamže, bod 20.
(11)
–	Rozsudok z 2. júla 1996, Komisia/Luxembursko, C‑473/93, Zb. s. I‑3207, bod 21.
(12)
–	Rozsudok z 31. januára 1984, Komisia/Írsko, 74/82, Zb. s. 317, bod 13.
(13)
–	Rozsudok z 29. novembra 2001, Griesmar, C‑366/99, Zb. s. I‑9383, bod 43 a citovaná judikatúra.
(14)
–	Rozsudok z 12. decembra 2002, Rodríguez Caballero, C‑442/00, Zb. s. I‑11915, bod 32. Pozri tiež rozsudky z 12. júla 2001, Jippes a i., C‑189/01, Zb. s. I‑5689, bod 129, a z 23. novembra 1999, Portugalsko/Rada, C‑149/96, Zb. s. I‑8395, bod 91.
(15)
–	Rozsudok Rodríguez Caballero, už citovaný, bod 30. Pozri tiež rozsudky z 13. apríla 2000, Karlsson a i., C‑292/97, Zb. s. I‑2737, bod 37, a z 24. marca 1994, Bostock, C‑2/92, Zb. s. I‑955, bod 16.
(16)
–	Pozri predovšetkým rozsudky zo 17. januára 2002, Komisia/Írsko, C‑394/00, Zb. s. I‑581, bod 11. a z 11. novembra 1999, Komisia/Taliansko, C‑315/98, Zb. s. I‑8001, bod 10.
(17)
–	Rozsudok z 27. novembra 1990, Komisia/Taliansko, vo veci 209/88, Zb. s. I‑4313, bod 14. Pretože „pre potvrdenie existencie nesplnenia povinnosti členským štátom nie je potrebné konštatovať existenciu škody z neho vyplývajúcej“ (rozsudok z 18. decembra 1997, Komisia/Belgicko, C‑263/96, Zb. s. I‑7453, bod 30). Na záver, „členský štát nemôže namietnuť, že absencia opatrení preberajúcich smernicu nemá žiaden negatívny následok na jej fungovanie“ (tamže).
(18)
–	„on the grounds of the birth“ a „im Fall der Geburt“.
(19)
–	Luxembursko medzi inými uvádza rozsudok z 11. júla 1991, Crispoltoni, C‑368/89, Zb. s. I‑3695, body 17 a 20.
(20)
–	Rozsudok z 9. marca 2004, Komisia/Luxembursko, C‑314/03, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 5. Pozri tiež rozsudky zo 7. februára 1979, Komisia/Spojené kráľovstvo, C‑128/78, Zb. s. 419, bod 10, z 19. februára 1991, Komisia/Belgicko, C‑374/89, Zb. s. I‑367, bod 10, a z 23. marca 2000, Komisia/Francúzsko, C‑327/98, Zb. s. I‑1851, bod 21.
(21)
–	Rozsudok z 29. januára 2002, Pokrzeptowicz-Meyer (C‑162/00, Zb. s. I‑1049, bod 50).
(22)
–	Tamtiež, bod 51.