62025CJ0195
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
z 20. novembra 2025 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Azylová politika – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Postavenie utečenca alebo postavenie osoby s doplnkovou ochranou – Spoločné konania o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany – Smernica 2001/55/ES – Dočasná ochrana v prípade hromadného prílevu vysídlených osôb – Články 17 a 19 – Pojem ‚žiadosť o azyl‘ – Článok 3 ods. 1 – Priznanie doplnkovej ochrany osobám požívajúcim dočasnú ochranu – Smernica 2011/95/EÚ – Článok 18 – Smernica 2013/32/EÚ – Článok 33 ods. 2 – Priamy účinok“
Vo veci C‑195/25 [Framholm] (
i
),
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstolen (Správny súd Göteborg rozhodujúci ako imigračný súd, Švédsko) z 11. marca 2025 a doručený Súdnemu dvoru 11. marca 2025, ktorý súvisí s konaním:
AA,
BA,
CA,
DA,
EA,
FA
proti
Migrationsverket,
SÚDNY DVOR (tretia komora),
v zložení: predseda tretej komory C. Lycourgos, sudcovia O. Spineanu‑Matei, S. Rodin, N. Piçarra a N. Fenger,
generálny advokát: M. Campos Sánchez‑Bordona,
tajomník: C. Strömholm, referentka,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 10. júla 2025,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
AA, BA, CA, DA, EA a FA, v zastúpení: E. Nygren, jurist,
–
Migrationsverket, v zastúpení: C. Bexelius a J. M. Edlund, splnomocnení zástupcovia,
–
švédska vláda, v zastúpení: O. Åbrink a C. Meyer‑Seitz, splnomocnení zástupcovia,
–
bulharská vláda, v zastúpení: T. Mitova, splnomocnená zástupkyňa,
–
Európska komisia, v zastúpení: F. Blanc, M. Debieuvre, C. Faroghi a A. Katsimerou, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní z 11. septembra 2025,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu:
–
článku 3 ods. 1, článku 17 ods. 1 a článku 19 ods. 2 smernice Rady 2001/55/ES z 20. júla 2001 o minimálnych štandardoch na poskytovanie dočasnej ochrany v prípade hromadného prílevu vysídlených osôb a o opatreniach na podporu rovnováhy úsilia medzi členskými štátmi pri prijímaní takýchto osôb a znášaní z toho vyplývajúcich dôsledkov [(Ú. v. ES L 212, 2001, s. 12; Mim. vyd. 19/004, s. 162)],
–
smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9), ako aj
–
článku 10 ods. 1 a 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 60).
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi šiestimi štátnymi príslušníkmi tretích krajín požívajúcimi dočasnú ochranu a Migrationsverket (Migračný úrad, Švédsko) (ďalej len „Úrad“) vo veci rozhodnutí Úradu, ktorým boli zamietnuté ich žiadosti o medzinárodnú ochranu, ktorými sa usilovali o priznanie postavenia utečenca a postavenia osoby s doplnkovou ochranou.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2001/55
3
Článok 1 smernice 2001/55 stanovuje:
„Cieľom tejto smernice je stanoviť minimálne štandardy pre poskytovanie dočasnej ochrany v prípade hromadného prílevu vysídlených osôb z tretích krajín, ktoré sa nemôžu vrátiť do svojej krajiny pôvodu, a podporovať rovnováhu úsilia medzi členskými štátmi pri prijímaní a znášaní dôsledkov prijatia takýchto osôb.“
4
Článok 2 tejto smernice stanovuje:
„Na účely tejto smernice:
a)
‚dočasná ochrana‘ je postup výnimočného charakteru na to, aby v prípade hromadného prílevu alebo bezprostredne hroziaceho hromadného prílevu vysídlených osôb z tretích krajín, ktoré sa nemôžu vrátiť do svojej krajiny pôvodu, bola takýmto osobám poskytnutá okamžitá a dočasná ochrana, najmä ak existuje riziko, že azylový systém nebude schopný zvládnuť takýto prílev bez nepriaznivých účinkov na jeho efektívne fungovanie, v záujme osôb, ktorých sa to týka a ostatných osôb, ktoré žiadajú o ochranu;
…
e)
‚utečenci‘ sú štátni príslušníci tretích krajín alebo osoby bez štátnej príslušnosti v zmysle článku 1A…[D]ohovoru [o právnom postavení utečencov podpísaného v Ženeve 28. júla 1951 (Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zv. 189, s. 150, č. 2545 [1954], zmeneného Protokolom týkajúcim sa právneho postavenia utečencov prijatým v New Yorku 31. januára 1967 (ďalej len ‚Ženevský protokol‘)];
…
g)
‚povolenie na pobyt‘ je akékoľvek povolenie alebo oprávnenie vydané orgánmi členského štátu, ktoré má formu stanovenú právnym poriadkom tohto štátu a ktoré umožňuje štátnemu príslušníkovi tretej krajiny alebo osobe bez štátnej príslušnosti bývať na jeho území;
…“
5
Podľa článku 3 uvedenej smernice:
„1.   Dočasná ochrana neprejudikuje priznanie právneho postavenia utečenca podľa Ženevského dohovoru.
2.   Členské štáty uplatnia dočasnú ochranu pri náležitom rešpektovaní ľudských práv a základných slobôd a svojich záväzkov týkajúcich sa zákazu núteného vrátenia jednotlivca do krajiny (princíp non‑refoulement).
…
5.   Táto smernica neovplyvní výhradné právo členských štátov prijať alebo ponechať si priaznivejšie podmienky pre osoby, na ktoré sa vzťahuje dočasná ochrana.“
6
Článok 17 tejto istej smernice znie takto:
„1.   Osoba požívajúca dočasnú ochranu musí mať kedykoľvek možnosť podať žiadosť o azyl.
2.   Preskúmanie každej žiadosti o azyl, ktorá nebola vybavená období trvania dočasnej ochrany, sa vykoná po skončení tejto doby.“
7
Článok 19 smernice 2001/55 stanovuje:
„1.   Členský štát môže stanoviť, že kým sa žiadosti posudzujú, nie je možné požívať dočasnú ochranu a mať súčasne postavenie žiadateľa o azyl.
2.   Keď sa po preskúmaní žiadosti o azyl neudelí postavenie utečenca alebo iný možný uplatniteľný druh ochrany osobe, ktorá má nárok alebo požíva dočasnú ochranu, členské štáty zabezpečia, aby táto osoba mala alebo naďalej požívala dočasnú ochranu po zvyšok obdobia ochrany bez toho, aby bol dotknutý článok 28.“
Smernica 2011/95
8
Smernicou 2011/95, ktorá bola prijatá na základe článku 78 ods. 2 písm. a) a b) ZFEÚ, bola zrušená smernica Rady 2004/83/ES z 29. apríla 2004 o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a obsah poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 304, 2004, s. 12; Mim. vyd. 19/007, s. 96).
9
Odôvodnenia 12, 23, 24, 33 a 39 smernice 2011/95 uvádzajú:
„(12)
Hlavným cieľom tejto smernice je na jednej strane zaistiť, aby členské štáty uplatňovali spoločné kritériá pre identifikáciu osôb, ktoré skutočne potrebujú medzinárodnú ochranu, a na druhej strane zaistiť, aby bola k dispozícii minimálna úroveň výhod pre tieto osoby vo všetkých členských štátoch.
…
(23)
Mali by sa stanoviť normy pre vymedzenie postavenia utečenca a jeho obsah s cieľom usmernenia príslušných vnútroštátnych orgánov členských štátov pri uplatňovaní Ženevského dohovoru.
(24)
Je potrebné zaviesť spoločné kritériá pre uznanie žiadateľov o azyl ako utečencov v zmysle článku 1 Ženevského dohovoru.
…
(33)
Mali by sa stanoviť tiež normy pre vymedzenie doplnkovej ochrany a jej obsahu. Doplnková ochrana by mala byť doplnková a dodatočná k ochrane utečenca ustanovenej v Ženevskom dohovore.
…
(39)
Pri reagovaní na výzvu štokholmského programu týkajúcu sa zavedenia jednotného postavenia utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a s výnimkou odchýlok, ktoré sú nevyhnutné a objektívne odôvodnené, by sa mali osobám s postavením doplnkovej ochrany poskytnúť rovnaké práva a výhody, aké majú utečenci podľa tejto smernice, a mali by byť viazané na rovnaké podmienky oprávnenosti.“
10
Článok 1 tejto smernice, nazvaný „Účel“, stanovuje:
„Účelom tejto smernice je stanoviť normy pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva byť pod medzinárodnou ochranou, pre jednotné postavenie utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a pre obsah poskytovanej ochrany.“
11
Článok 2 uvedenej smernice, nazvaný „Vymedzenia pojmov“, stanovuje:
„Na účely tejto smernice platia tieto vymedzenia pojmov:
a)
‚medzinárodná ochrana‘ znamená postavenie utečenca a doplnkovú ochranu [postavenie osoby s doplnkovou ochranou – neoficiálny preklad], ako sú vymedzené v písmenách e) a g);
…
f)
‚osoba oprávnená na doplnkovú ochranu‘ je štátny príslušník tretej krajiny alebo osoba bez štátneho občianstva, ktorá nie je oprávnená ako utečenec, ale vzhľadom ku ktorej boli preukázané podstatné dôvody domnievať sa, že dotknutá osoba by v prípade, keď by bola vrátená do svojej krajiny pôvodu alebo v prípade osoby bez štátneho občianstva do krajiny svojho doterajšieho pobytu, čelila reálnemu riziku utrpenia vážneho bezprávia, ako je definované v článku 15, a na ktorú sa neuplatňuje článok 17 ods. 1 a 2 a ktorá nemôže prijať alebo v dôsledku takéhoto rizika odmieta ochranu tejto krajiny;
g)
‚doplnková ochrana [postavenie osoby s doplnkovou ochranou – neoficiálny preklad]‘ znamená uznanie štátneho príslušníka tretej krajiny alebo osoby bez štátneho občianstva členským štátom za osobu oprávnenú na doplnkovú ochranu;
h)
‚žiadosť o medzinárodnú ochranu‘ znamená požiadavku predloženú štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátneho občianstva o ochranu od členského štátu, o ktorých sa predpokladá, že požadujú postavenie utečenca alebo doplnkovú ochranu [postavenie osoby s doplnkovou ochranou – neoficiálny preklad], a ktorí výslovne nepožadujú iný druh ochrany mimo rozsahu tejto smernice, o ktorú možno požiadať osobitne;
…“
12
Článok 18 tej istej smernice, nazvaný „Priznanie doplnkovej ochrany“, stanovuje:
„Členské štáty priznajú doplnkovú ochranu štátnemu príslušníkovi tretej krajiny alebo osobe bez štátneho občianstva oprávneným na doplnkovú ochranu v súlade s kapitolami II a V.“
Smernica 2013/32
13
Smernicou 2013/32, ktorá bola prijatá na základe článku 78 ods. 2 písm. d) ZFEÚ, bola zrušená smernica Rady 2005/85/ES z 1. decembra 2005 o minimálnych štandardoch pre konanie v členských štátoch o priznávaní a odnímaní postavenia utečenca (Ú. v. EÚ L 326, 2005, s. 13).
14
Odôvodnenia 4 a 13 tejto smernice uvádzajú:
„(4)
… spoločný európsky azylový systém by mal zahŕňať v krátkodobom horizonte spoločné normy pre spravodlivé a účinné konania o azyle v členských štátoch a v dlhodobom horizonte pravidlá Únie vedúce k spoločnému konaniu o azyle v [Európskej ú]nii.
…
(13)
Aproximácia procesných pravidiel pre poskytovanie a odnímanie medzinárodnej ochrany by mala pomôcť obmedziť sekundárne pohyby žiadateľov o medzinárodnú ochranu medzi členskými štátmi, kde by boli takéto pohyby zapríčinené rozdielmi v právnych rámcoch, a vytvoriť rovnaké podmienky na uplatňovanie smernice [2011/95] v členských štátoch.“
15
Článok 1 smernice 2013/32, nazvaný „Účel“, stanovuje:
„Účelom tejto smernice je stanoviť spoločné konania o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany podľa smernice [2011/95].“
16
Článok 2 smernice 2013/32 s názvom „Vymedzenie pojmov“ uvádza:
„Na účely tejto smernice:
…
b)
‚žiadosť o medzinárodnú ochranu‘ alebo ‚žiadosť‘ znamená žiadosť o ochranu od členského štátu podanú štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti, o ktorých je možné predpokladať, že žiadajú o priznanie postavenia utečenca alebo postavenia osoby s doplnkovou ochranou, a ktorí výslovne nežiadajú o iný druh ochrany mimo rozsahu pôsobnosti smernice [2011/95], o ktorú je možné požiadať samostatne;
…
f)
‚rozhodujúci orgán‘ znamená akýkoľvek kvázi súdny alebo správny orgán v členskom štáte zodpovedný za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu s právomocou prijímať rozhodnutia v prvom stupni o takýchto prípadoch;
…
h)
‚osoba oprávnená na doplnkovú ochranu‘ znamená štátneho príslušníka tretej krajiny alebo osobu bez štátnej príslušnosti, ktorí spĺňajú požiadavky článku 2 písm. f) smernice [2011/95];
i)
‚medzinárodná ochrana‘ znamená postavenie utečenca a postavenie osoby s doplnkovou ochranou, ako sú vymedzené v písmenách j) a k);
j)
‚postavenie utečenca‘ znamená uznanie štátneho príslušníka tretej krajiny alebo osoby bez štátnej príslušnosti členským štátom za utečenca;
k)
‚postavenie osoby s doplnkovou ochranou‘ znamená uznanie štátneho príslušníka tretej krajiny alebo osoby bez štátnej príslušnosti členským štátom za osobu oprávnenú na doplnkovú ochranu;
…“
17
Článok 3 smernice 2013/32, nazvaný „Rozsah pôsobnosti“, v odseku 1 stanovuje:
„Táto smernica sa uplatňuje na všetky žiadosti o medzinárodnú ochranu podané na území členských štátov vrátane hraníc, teritoriálnych vôd a tranzitných priestorov, a na odňatie medzinárodnej ochrany.“
18
Článok 10 tejto smernice s názvom „Požiadavky na posúdenie žiadostí“ v odseku 2 uvádza:
„Pri posudzovaní žiadostí o medzinárodnú ochranu rozhodujúci orgán najprv určí, či žiadatelia spĺňajú podmienky na priznanie postavenia utečenca, a ak tomu tak nie je, určí, či sú žiadatelia oprávnení na doplnkovú ochranu.“
19
Článok 33 uvedenej smernice, nazvaný „Neprípustné žiadosti“, v odseku 2 stanovuje:
„Členské štáty môžu považovať žiadosť o medzinárodnú ochranu za neprípustnú, iba ak:
a)
iný členský štát poskytol medzinárodnú ochranu;
b)
krajina, ktorá nie je členským štátom, sa považuje za prvú krajinu azylu pre žiadateľa podľa článku 35;
c)
krajina, ktorá nie je členským štátom, sa podľa článku 38 považuje za bezpečnú tretiu krajinu pre žiadateľa;
d)
žiadosť predstavuje následnú žiadosť, pričom sa neobjavili ani neboli žiadateľom predložené nové skutočnosti alebo zistenia súvisiace s posúdením, či žiadateľ spĺňa požiadavku na uznanie za osobu požívajúcu medzinárodnú ochranu v zmysle smernice 2011/95/EÚ, alebo
e)
žiadosť podáva osoba závislá na žiadateľovi po tom, ako podľa článku 7 ods. 2 súhlasila s tým, že jej prípad bude súčasťou žiadosti podanej v jej mene, a neexistujú nijaké skutočnosti týkajúce sa situácie tejto závislej osoby, ktoré by odôvodňovali osobitnú žiadosť.“
Vykonávacie rozhodnutie (EÚ) 2022/382 a následné vykonávacie rozhodnutia
20
Na základe smernice 2001/55 bolo prijaté vykonávacie rozhodnutie Rady (EÚ) 2022/382 zo 4. marca 2022, ktorým sa konštatuje skutočnosť, že došlo k hromadnému prílevu vysídlených osôb z Ukrajiny v zmysle článku 5 smernice 2001/55/ES, a zavádza sa dočasná ochrana (Ú. v. EÚ L 71, 2022, s. 1).
21
Článok 2 ods. 1 až 3 tohto vykonávacieho rozhodnutia stanovuje:
„1.   Toto rozhodnutie sa vzťahuje na tieto kategórie osôb, ktoré boli vysídlené z Ukrajiny 24. februára 2022 alebo neskôr v dôsledku vojenskej invázie ruských ozbrojených síl, ktorá sa v uvedený deň začala:
a)
ukrajinskí štátni príslušníci s pobytom na Ukrajine pred 24. februárom 2022;
b)
osoby bez štátnej príslušnosti a štátni príslušníci tretích krajín iných ako Ukrajina, na ktorých sa vzťahovala medzinárodná ochrana alebo rovnocenná vnútroštátna ochrana na Ukrajine pred 24. februárom 2022, a
c)
rodinní príslušníci osôb uvedených v písmenách a) a b).
2.   Členské štáty uplatňujú toto rozhodnutie alebo primeranú ochranu podľa svojho vnútroštátneho práva, pokiaľ ide o osoby bez štátnej príslušnosti a štátnych príslušníkov tretích krajín iných ako Ukrajina, ktorí môžu preukázať, že pred 24. februárom 2022 mali na Ukrajine oprávnený pobyt na základe platného povolenia na trvalý pobyt vydaného v súlade s ukrajinským právom, a ktorí sa nemôžu za bezpečných a stabilných podmienok vrátiť do svojej krajiny alebo regiónu pôvodu.
3.   V súlade s článkom 7 smernice [2001/55] môžu členské štáty toto rozhodnutie uplatňovať aj na iné osoby vrátane osôb bez štátnej príslušnosti a štátnych príslušníkov tretích krajín iných ako Ukrajina s oprávneným pobytom na Ukrajine, ktorí sa nemôžu za bezpečných a stabilných podmienok vrátiť do svojej krajiny alebo regiónu pôvodu.“
22
Dočasná ochrana poskytovaná osobám vysídleným z Ukrajiny uvedená v článku 2 vykonávacieho rozhodnutia 2022/382 bola niekoľkokrát predĺžená, naposledy článkom 1 vykonávacieho rozhodnutia Rady (EÚ) 2025/1460 z 15. júla 2025, ktorým sa predlžuje dočasná ochrana zavedená vykonávacím rozhodnutím 2022/382 (Ú. v. EÚ L, 2025/1460), do 4. marca 2027.
Švédske právo
23
Ustanovenia, ktoré upravujú právo cudzincov na pobyt vo Švédsku a poskytovanie medzinárodnej ochrany, sú obsiahnuté v Utlänningslag (2005:716) [zákon o cudzincoch (2005:716)] (ďalej len „zákon o cudzincoch“).
24
Kapitola 21 tohto zákona má za cieľ prebrať do vnútroštátneho práva ustanovenia týkajúce sa dočasnej ochrany zavedené smernicou 2001/55. Táto kapitola bola zmenená v rámci prebratia smerníc 2004/83 a 2005/85, ale nebola zmenená v čase nadobudnutia účinnosti smerníc 2011/95 a 2013/32, ktorými boli vyššie uvedené smernice nahradené.
25
Ustanovenie § 5 kapitoly 21 uvedeného zákona stanovuje:
„Vydanie povolenia na pobyt s dočasnou ochranou cudzincovi nebráni preskúmaniu žiadosti o povolenie na pobyt v postavení utečenca v zmysle § 1 kapitoly 4. Platí to aj v prípade žiadosti o priznanie postavenia utečenca v zmysle § 3 kapitoly 4 a žiadosti o cestovný doklad v zmysle § 4 kapitoly 4.
Preskúmanie žiadosti podľa prvého odseku možno odložiť iba z osobitných dôvodov. Ak žiadosť nebola preskúmaná pred skončením dočasnej ochrany, preskúma sa čo najskôr po tomto okamihu.“
26
Úrad, ktorý je príslušným orgánom na vydávanie povolení na pobyt na základe dočasnej ochrany, vydáva právne stanoviská obsahujúce pokyny pre svojich zamestnancov.
27
V právnom stanovisku s názvom „Ordningen för prövningen enligt 21 kap. utlänningslagen“ (Postup pri posudzovaní žiadostí podľa kapitoly 21 zákona o cudzincoch) sa uvádza, že § 5 tejto kapitoly nebráni tomu, aby osoba požívajúca dočasnú ochranu požiadala o priznanie postavenia utečenca. Podľa tohto stanoviska však znenie tohto § 5 neumožňuje preskúmať žiadosti o doplnkovú ochranu.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
28
AA, nigérijský štátny príslušník, ktorý je držiteľom povolenia na trvalý pobyt na Ukrajine, BA, ukrajinská štátna príslušníčka, a ich štyri deti, CA, DA, EA a FA, ktoré sú ukrajinskými štátnymi príslušníkmi, požívajú vo Švédsku dočasnú ochranu v zmysle smernice 2001/55. Táto ochrana im bola priznaná na základe vykonávacieho rozhodnutia 2022/382, ktorého účinky boli naposledy predĺžené vykonávacím rozhodnutím 2025/1460. Žalobcovia vo veci samej okrem toho podali žiadosti o medzinárodnú ochranu.
29
Úrad zamietol žiadosť, ktorú podal AA, ako nedôvodnú v rozsahu, v akom sa týkala postavenia utečenca, a ako neprípustnú v rozsahu, v akom sa týkala postavenia osoby s doplnkovou ochranou. Žiadosť, ktorú podali BA a jej štyri deti, bola zamietnutá ako nedôvodná v rozsahu, v akom sa týkala postavenia utečenca, a bez meritórneho preskúmania zamietnutá v rozsahu, v akom sa týkala postavenia osoby s doplnkovou ochranou. V rozhodnutiach, ktorými boli tieto žiadosti zamietnuté, Úrad najmä uviedol, že vnútroštátna právna úprava upravujúca právo cudzincov na pobyt a priznanie medzinárodnej ochrany, konkrétne § 5 kapitoly 21 zákona o cudzincoch, neumožňuje osobám požívajúcim dočasnú ochranu v zmysle smernice 2001/55 podať žiadosť o získanie postavenia osoby s doplnkovou ochranou v zmysle článku 2 smernice 2011/95 a článku 2 smernice 2013/32.
30
Žalobcovia vo veci samej podali proti uvedeným rozhodnutiam žalobu na Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstolen (Správny súd Göteborg rozhodujúci ako imigračný súd, Švédsko), ktorý je vnútroštátnym súdom, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
31
Na podporu svojej žaloby žalobcovia vo veci samej tvrdia, že smernice 2011/95 a 2013/32, ktoré upravujú podmienky a konanie o poskytovaní medzinárodnej ochrany, sú uplatniteľné na osoby požívajúce dočasnú ochranu v zmysle smernice 2001/55. V tejto súvislosti právo podať žiadosť o azyl stanovené v článku 17 smernice 2001/55 treba chápať ako právo žiadať o priznanie postavenia utečenca alebo postavenia osoby s doplnkovou ochranou v súlade so smernicami 2011/95 a 2013/32. Pojem „žiadosť o azyl“ v zmysle článku 17 smernice 2001/55 sa totiž musí chápať ako synonymum žiadosti o „medzinárodnú ochranu“, ako je definovaná v smerniciach 2011/95 a 2013/32. Vzhľadom na účel smernice 2001/55 a na štruktúru jej článkov 17 a 19, ktoré majú priamy účinok, je § 5 kapitoly 21 zákona o cudzincoch nezlučiteľný s právom Únie a okrem toho mal byť zmenený tak, aby zahŕňal právo podať žiadosť o priznanie postavenia osoby s doplnkovou ochranou.
32
Úrad tvrdí, že § 5 kapitoly 21 zákona o cudzincoch neumožňuje preskúmanie žiadosti o priznanie postavenia osoby s doplnkovou ochranou, ktorú podal cudzí štátny príslušník požívajúci dočasnú ochranu. Spresňuje, že po prebratí smerníc 2004/83 a 2005/85, ktoré boli nahradené smernicami 2011/95 a 2013/32, nebol § 5 kapitoly 21 zákona o cudzincoch, ktorý umožňuje cudzím štátnym príslušníkom požívajúcim dočasnú ochranu požiadať o postavenie utečenca, zmenený tak, že títo štátni príslušníci mohli požiadať o priznanie postavenia osoby s doplnkovou ochranou. Takáto voľba je v súlade s právom Únie. Smernica 2001/55 totiž predstavuje osobitný režim, ktorý má prednosť pred všeobecnými pravidlami týkajúcimi sa vybavovania žiadostí o medzinárodnú ochranu s cieľom priznať postavenie utečenca alebo postavenie osoby s doplnkovou ochranou, a uplatní sa namiesto nich. Poskytnutie dočasnej ochrany má za následok čiastočné neuplatnenie ustanovení smerníc 2011/95 a 2013/32. Jedinou výnimkou z tohto pravidla je právo podať žiadosť o azyl, teda žiadosť o priznanie postavenia utečenca. Dôvodnosť žiadostí žalobcov vo veci samej o priznanie tohto postavenia však bola preskúmaná predtým, ako boli tieto žiadosti zamietnuté.
33
Vnútroštátny súd si v prvom rade kladie otázku v súvislosti s výkladom článkov 3, 17 a 19 smernice 2001/55, ako aj s ich vzťahom so smernicami 2011/95 a 2013/32. Domnieva sa, že obe posledné uvedené smernice sa uplatňujú tak na žiadosť o priznanie postavenia utečenca, ako aj na žiadosť o priznanie postavenia osoby s doplnkovou ochranou, ktorú podali osoby požívajúce dočasnú ochranu na základe smernice 2001/55, keďže priznanie postavenia utečenca a postavenia osoby s doplnkovou ochranou, pričom postavenie osoby s doplnkovou ochranou je priznané v prípade nepriznania postavenia utečenca, sú predmetom jednej a tej istej žiadosti.
34
Podľa vnútroštátneho súdu z judikatúry Súdneho dvora najmä vyplýva, že smernica 2001/55 má umožniť rýchle riadenie masívneho prílevu osôb, ktoré môžu požívať doplnkovú ochranu, a dočasná ochrana, ktorú umožňuje, nebráni neskoršiemu podaniu úplnej žiadosti o medzinárodnú ochranu (rozsudok z 19. decembre 2024, Kaduna, C‑244/24 a C‑290/24, EU:C:2024:1038, body 125 až 127).
35
Vnútroštátny súd ďalej poznamenáva, že smernica 2001/55 sa má vykladať s prihliadnutím na skutočnosť, že v čase prijatia tejto smernice doplnková ochrana nebola súčasťou azylového systému Únie, pretože doplnková ochrana bola zavedená do práva Únie smernicou 2004/83, ktorá bola nahradená smernicou 2011/95. Zo znenia článku 19 ods. 2 smernice 2001/55 a oznámenia Komisie o operačných usmerneniach na vykonávanie vykonávacieho rozhodnutia Rady 2022/382, ktorým sa konštatuje skutočnosť, že došlo k hromadnému prílevu vysídlených osôb z Ukrajiny v zmysle článku 5 smernice 2001/55/ES, a zavádza sa dočasná ochrana (Ú. v. EÚ C 126I, 2022, s. 1), najmä vyplýva, že pojem „žiadosť o azyl“ uvedený v článku 17 ods. 1 smernice 2001/55 treba vykladať tak, že sa vzťahuje tak na žiadosti o priznanie postavenia utečenca, ako aj na žiadosti o priznanie postavenia osoby s doplnkovou ochranou.
36
Vzhľadom na vyššie uvedené vnútroštátny súd si tiež kladie otázku, či článok 17 ods. 1 a článok 19 ods. 2 smernice 2001/55 v spojení s článkom 10 ods. 2 smernice 2013/32 majú priamy účinok. Napokon vyjadruje pochybnosti o zlučiteľnosti švédskych právnych predpisov, o ktoré ide v prejednávanej veci, s právom Únie a o dôsledkoch, ktoré treba vyvodiť z prípadnej nezlučiteľnosti.
37
Za týchto okolností Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstolen (Správny súd Göteborg rozhodujúci ako imigračný súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Uplatňujú sa smernice [2011/95] a [2013/32] na žiadosti o priznanie postavenia utečenca, ako aj na žiadosti o priznanie postavenia osoby s doplnkovou ochranou po tom, čo bola poskytnutá dočasná ochrana podľa smernice [2001/55]?
2.
a)
Majú sa článok 17 ods. 1 a článok 19 ods. 2 smernice [2001/55] vykladať v tom zmysle, že možnosť podať ‚žiadosť o azyl‘ sa vzťahuje na možnosť podať tak žiadosť o priznanie postavenia utečenca, ako aj žiadosť o priznanie postavenia osoby s doplnkovou ochranou, a že uvedená žiadosť sa preskúmava s prihliadnutím na smernice 2011/95 a 2013/32?
b)
Má sa článok 3 ods. 1 smernice [2001/55] vykladať v tom zmysle, že dočasná ochrana upravená v tejto smernici bráni priznaniu doplnkovej ochrany upravenej v smernici [2011/95] osobám, ktoré majú nárok alebo požívajú dočasnú ochranu podľa prvej uvedenej smernice?
3.
Ak sa článok 17 ods. 1 a článok 19 ods. 2 smernice [2001/55] uplatňujú aj na právo žiadať o doplnkovú ochranu podľa smernice [2011/95], sú tieto články, posudzované v spojení s článkom 10 ods. 2 smernice [2013/32], dostatočne jasné a presné na to, aby mali priamy účinok?
4.
Sú vnútroštátne právne predpisy, ako je… § 5 kapitoly 21 [zákona o cudzincoch], zlučiteľné s právom Únie, keď z dvoch žiadostí, ktorými sú žiadosť o priznanie postavenia utečenca a žiadosť o priznanie postavenia osoby s doplnkovou ochranou, priznávajú právo podať iba žiadosť o priznanie postavenia utečenca?“
Konanie na Súdnom dvore
38
Vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania požiadal Súdny dvor, aby o tejto veci rozhodol v naliehavom prejudiciálnom konaní v súlade s článkom 107 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.
39
Dňa 27. marca 2025 tretia komora Súdneho dvora na návrh sudcu spravodajcu a po vypočutí generálneho advokáta rozhodla, že nie je opodstatnené vyhovieť tomuto návrhu z dôvodu, že naliehavosť vyžadovaná týmto ustanovením nebola v prejednávanej veci preukázaná.
40
Uznesením predsedu Súdneho dvora z 22. mája 2025 sa rozhodlo, že táto vec bude prejednaná v skrátenom konaní podľa článku 105 ods. 1 rokovacieho poriadku.
O prejudiciálnych otázkach
O prvej a druhej otázke
41
Svojou prvou a druhou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa majú články 3, 17 a 19 smernice 2001/55 v spojení so smernicami 2011/95 a 2013/32 vykladať v tom zmysle, že umožňujú členskému štátu zamietnuť žiadosť o medzinárodnú ochranu v rozsahu, v akom smeruje k získaniu postavenia osoby s doplnkovou ochranou, len z toho dôvodu, že žiadateľ požíva dočasnú ochranu na základe smernice 2001/55.
42
Podľa ustálenej judikatúry ustanovenia práva Únie, ktoré rovnako ako články 3, 17 a 19 smernice 2001/55 neobsahujú nijaký výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť ich zmysel a pôsobnosť, si v zásade vyžadujú v celej Únii autonómny a jednotný výklad, ktorý musí zohľadňovať nielen znenie týchto ustanovení, ale aj ich kontext a cieľ sledovaný predmetnou právnou úpravou (pozri najmä rozsudok zo 16. júla 2020, AFMB a i., C‑610/18, EU:C:2020:565, bod 50).
43
Pokiaľ ide v prvom rade o znenie ustanovení, ktorých výklad požaduje vnútroštátny súd, treba na jednej strane zdôrazniť, že článok 3 ods. 1 smernice 2001/55 spresňuje, že dočasná ochrana neprejudikuje priznanie právneho postavenia utečenca podľa Ženevského dohovoru, zatiaľ čo článok 17 tejto smernice stanovuje, že osoba požívajúca dočasnú ochranu musí mať možnosť kedykoľvek podať žiadosť o azyl a že preskúmanie každej žiadosti, ktorá nebola vybavená pred uplynutím doby trvania dočasnej ochrany, sa musí vykonať po skončení tejto doby.
44
Na druhej strane sa v článku 19 smernice 2001/55 uvádza, že keď sa po preskúmaní žiadosti o azyl neudelí postavenie utečenca alebo iný možný uplatniteľný druh ochrany osobe, ktorá má nárok alebo požíva dočasnú ochranu, členské štáty zabezpečia, aby táto osoba mala alebo naďalej požívala dočasnú ochranu po zvyšok obdobia ochrany bez toho, aby bol dotknutý článok 28 tejto smernice.
45
Hoci teda tieto články výslovne uvádzajú len možnosť osoby požívajúcej dočasnú ochranu požiadať o postavenie utečenca a toto postavenie získať, nemožno sa naopak domnievať, že zo samotného znenia uvedených článkov vyplýva, že tieto články umožňujú, aby členské štáty odmietli posúdiť, či žiadateľ o medzinárodnú ochranu spĺňa podmienky na získanie postavenia osoby požívajúcej doplnkovú ochranu, pokiaľ tento žiadateľ požíva dočasnú ochranu stanovenú smernicou 2001/55.
46
Na jednej strane zo samotného znenia článku 19 smernice 2001/55 vyplýva, že osobám požívajúcim dočasnú ochranu možno priznať inú ochranu ako azyl. Na druhej strane ani články 3, 17 a 19 tejto smernice, ani žiadne iné ustanovenie uvedenej smernice neuvádzajú, akým spôsobom sa konanie na priznanie doplnkovej ochrany uplatňuje na osobu požívajúcu dočasnú ochranu na základe uvedenej smernice. Ako v podstate uviedol generálny advokát v bodoch 45 a 46 svojich návrhov, skutočnosť, že táto smernica túto problematiku nijako neupravuje, možno vysvetliť tým, že smernica 2001/55 bola prijatá pred smernicou 2004/83, ktorá zaviedla postavenie osoby požívajúcej doplnkovú ochranu, ako aj tým, že prvá z týchto smerníc nebola nikdy zmenená.
47
Pokiaľ ide v druhom rade o cieľ sledovaný smernicou 2001/55, z jej článku 1 vyplýva, že jedným z cieľov tejto smernice je stanoviť minimálne štandardy na poskytovanie dočasnej ochrany v prípade hromadného prílevu vysídlených osôb z tretích krajín, ktoré sa nemôžu vrátiť do svojej krajiny pôvodu. Ako vyplýva z článku 2 písm. a) uvedenej smernice, cieľom zavedenia tejto ochrany je zabrániť najmä tomu, aby systém, ktorého cieľom je poskytnúť medzinárodnú ochranu, bol zahltený hromadným a súčasným podávaním žiadostí o priznanie postavenia utečenca v záujme tak týchto vysídlených osôb, ako aj ostatných osôb, ktoré žiadajú o medzinárodnú ochranu. Z toho vyplýva, že účelom mechanizmu dočasnej ochrany zavedeného tou istou smernicou je okrem iného zachovať riadne fungovanie systému medzinárodnej ochrany v členských štátoch (rozsudok z 19. decembra 2024, Kaduna, C‑244/24 a C‑290/24, EU:C:2024:1038, body 81 a 125).
48
Z toho vyplýva, že smernica 2001/55 tak zabezpečuje najmä zachovanie účinnej možnosti štátnych príslušníkov tretích krajín a osôb bez štátnej príslušnosti, ktorým bola poskytnutá dočasná ochrana, získať po primeranom posúdení ich individuálnej situácie medzinárodnú ochranu, pričom im okamžite zaručuje ochranu menšieho rozsahu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. decembra 2024, Kaduna, C‑244/24 a C‑290/24, EU:C:2024:1038, bod 127).
49
Takýto cieľ pritom svedčí v prospech výkladu článkov 3, 17 a 19 smernice 2001/55, podľa ktorého tieto články bránia tomu, aby členské štáty zastávali názor, že osoba požívajúca dočasnú ochranu nemôže počas doby trvania tejto ochrany žiadať o doplnkovú ochranu.
50
V treťom rade treba uviesť, že kontext smernice 2001/55 tiež nasvedčuje takémuto výkladu, lebo v tejto oblasti treba venovať osobitnú pozornosť smerniciam 2011/95 a 2013/32, ktoré sú rovnako ako smernica 2001/55 súčasťou spoločnej politiky v oblasti medzinárodnej ochrany zavedenej normotvorcom Únie na základe terajšieho článku 78 ZFEÚ.
51
V tejto súvislosti treba po prvé uviesť, že smernica 2011/95, rovnako ako smernica 2004/83, ktorú nahrádza, upravuje dva odlišné režimy medzinárodnej ochrany, a to postavenie utečenca a postavenie osoby s doplnkovou ochranou (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. septembra 2018, Ahmed, C‑369/17, EU:C:2018:713, bod 38).
52
Ako vyplýva z odôvodnení 6 a 33 smernice 2011/95 doplnková ochrana má dopĺňať ochranu utečencov zakotvenú v Ženevskom dohovore (rozsudok z 13. septembra 2018, Ahmed, C‑369/17, EU:C:2018:713, bod 39).
53
Treba tiež uviesť, že z článkov 13 a 18 smernice 2011/95, v spojení s vymedzením pojmov „utečenec“ a „osoba oprávnená na doplnkovú ochranu“ uvedených v článku 2 písm. d) a f) tejto smernice vyplýva, že medzinárodnú ochranu podľa tejto smernice treba v zásade poskytnúť štátnemu príslušníkovi tretej krajiny a osobe bez štátnej príslušnosti, ktorá má oprávnenú obavu pred prenasledovaním z rasových, náboženských dôvodov, dôvodov štátnej príslušnosti, z dôvodu zastávania určitého politického názoru alebo príslušnosti k určitej sociálnej skupine, alebo ktorá čelí reálnemu riziku utrpenia vážneho bezprávia v zmysle článku 15 uvedenej smernice (rozsudok z 29. júla 2019, Torubarov, C‑556/17, EU:C:2019:626, bod 49).
54
Ak teda určitá osoba spĺňa minimálne normy stanovené právom Únie na to, aby mohla získať jedno z týchto postavení, pretože spĺňa podmienky stanovené v kapitolách II a III alebo v kapitolách II a V smernice 2011/95, členské štáty sú s výhradou dôvodov na vylúčenie stanovených touto smernicou a dôvodov neprípustnosti žiadosti stanovených v smernici 2013/32 povinné požadovanú medzinárodnú ochranu priznať, pričom tieto štáty nemajú v tejto súvislosti diskrečnú právomoc (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. júla 2019, Torubarov, C‑556/17, EU:C:2019:626, bod 50).
55
Naproti tomu žiadne ustanovenie smernice 2011/95 nestanovuje, že nárok na doplnkovú ochranu nemožno priznať osobám požívajúcim dočasnú ochranu, pričom toto konštatovanie je v súlade s konštatovaním uvedeným v bodoch 44 a 46 tohto rozsudku, pokiaľ ide o články 3, 17 a 19 smernice 2001/55.
56
Po druhé smernica 2013/32 v článku 2 definuje žiadosť o medzinárodnú ochranu ako žiadosť podanú v členskom štáte štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti, o ktorých je možné predpokladať, že žiadajú o priznanie postavenia utečenca alebo postavenia osoby s doplnkovou ochranou.
57
Článok 10 ods. 2 tejto smernice stanovuje, že pri posudzovaní žiadostí o medzinárodnú ochranu príslušnému vnútroštátnemu orgánu prináleží, aby najprv určil, či žiadateľ spĺňa podmienky na priznanie postavenia utečenca, a ak to tak nie je, aby určil, či je žiadateľ oprávnený na doplnkovú ochranu. Z toho vyplýva, ako zdôraznila Európska komisia, že žiadosť o medzinárodnú ochranu môže byť zamietnutá ako nedôvodná len vtedy, ak príslušný orgán dospel k záveru, že žiadateľovi nemožno priznať ani postavenie utečenca, ani postavenie osoby požívajúcej doplnkovú ochranu.
58
Súdny dvor tiež rozhodol, že článok 33 ods. 2 smernice 2013/32, ktorý sa týka neprípustných žiadostí, sa má vykladať reštriktívne, a preto ho nemožno uplatniť na situáciu, ktorá nezodpovedá jeho zneniu. Toto ustanovenie tak taxatívne vymenúva situácie, v ktorých členské štáty môžu zamietnuť žiadosť o medzinárodnú ochranu ako neprípustnú bez akéhokoľvek meritórneho posúdenia tejto žiadosti [pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, bod 30, a z 1. augusta 2022, Bundesrepublik Deutschland (Dieťa utečencov narodené mimo hostiteľského štátu), C‑720/20, EU:C:2022:603, bod 51].
59
Skutočnosť, že osoba požíva dočasnú ochranu však nie je uvedená medzi dôvodmi neprípustnosti žiadostí o medzinárodnú ochranu uvedenými v článku 33 ods. 2 smernice 2013/32.
60
Tak zo smernice 2011/95, ako aj zo smernice 2013/32 teda vyplýva jednak, že členský štát nemôže žiadosť o medzinárodnú ochranu zamietnuť ako neprípustnú len z toho dôvodu, že bola podaná štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti, ktorí požívajú dočasnú ochranu stanovenú smernicou 2001/55, a jednak, že pred zamietnutím tejto žiadosti ako nedôvodnej treba preskúmať, či tento žiadateľ spĺňa podmienky požadované na priznanie postavenia utečenca alebo, ak to tak nie, či spĺňa podmienky na priznanie postavenia osoby s doplnkovou ochranou, pričom okolnosť, že už požíva dočasnú ochranu, je v tejto súvislosti irelevantná.
61
Vzhľadom na vyššie uvedené treba na prvé dve otázky odpovedať tak, že články 3, 17 a 19 smernice 2001/55 v spojení so smernicou 2011/95 a smernicou 2013/32 sa majú vykladať v tom zmysle, že neumožňujú členskému štátu zamietnuť žiadosť o medzinárodnú ochranu v rozsahu, v akom smeruje k získaniu postavenia osoby s doplnkovou ochranou, len z toho dôvodu, že žiadateľ požíva dočasnú ochranu na základe smernice 2001/55.
O tretej a štvrtej otázke
62
Svojou treťou a štvrtou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa majú článok 17 ods. 1 a článok 19 ods. 2 smernice 2001/55 v spojení s článkom 10 ods. 2 smernice 2013/32 vykladať v tom zmysle, že majú priamy účinok.
63
V tejto súvislosti treba na úvod pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry v rámci postupu spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, zakotveného v článku 267 ZFEÚ, prislúcha Súdnemu dvoru poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď, ktorá mu umožní rozhodnúť o spore, ktorý prejednáva. Z tohto pohľadu Súdnemu dvoru prislúcha prípadne preformulovať otázku, ktorá mu bola predložená. Okrem toho Súdny dvor môže vziať do úvahy aj ustanovenia práva Únie, na ktoré sa vnútroštátny súd v znení svojej otázky neodvolával (pozri najmä rozsudok zo 4. septembra 2025, Casa Judeţeană de Asigurări de Sănătate Mureș a i., C‑489/23, EU:C:2025:651, bod 63, ako aj citovanú judikatúru).
64
V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že svojou treťou a štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd snaží zistiť, či musí upustiť od uplatnenia švédskych právnych predpisov, na základe ktorých je príslušný vnútroštátny orgán povinný dospieť k záveru, že štátnemu príslušníkovi tretej krajiny alebo osobe bez štátnej príslušnosti nemožno priznať doplnkovú ochranu v zmysle smerníc 2011/95 a 2013/32, pokiaľ požíva dočasnú ochranu na základe smernice 2001/55, a to z dôvodu rozporu týchto právnych predpisov s ustanovením práva Únie, ktoré má priamy účinok.
65
Z bodov 45 a 46, ako aj z bodov 53 až 60 tohto rozsudku pritom na jednej strane vyplýva, že článok 18 smernice 2011/95 a článok 33 ods. 2 smernice 2013/32 bránia tomu, aby členský štát odmietol priznať postavenie osoby s doplnkovou ochranou štátnemu príslušníkovi tretej krajiny alebo osobe bez štátneho občianstva len z toho dôvodu, že požívajú dočasnú ochranu podľa smernice 2001/55, a na druhej strane, že články 17 a 19 smernice 2001/55 nemôžu takýto záver spochybniť.
66
Za týchto podmienok treba preformulovať tretiu a štvrtú otázku a konštatovať, že vnútroštátny súd sa týmito otázkami v podstate pýta, či sa majú článok 18 smernice 2011/95 a článok 33 smernice 2013/32 vykladať v tom zmysle, že majú priamy účinok, a že vnútroštátnym súdom teda v prípade, že vnútroštátne právne predpisy nemožno vyložiť v súlade s požiadavkami vyplývajúcimi z týchto článkov, prináleží upustiť od uplatnenia týchto právnych predpisov.
67
V prvom rade treba pripomenúť, že na zabezpečenie účinnosti všetkých ustanovení práva Únie si zásada prednosti osobitne vyžaduje, aby vnútroštátne súdy v čo najväčšej možnej miere vyložili svoje vnútroštátne právo spôsobom, ktorý je v súlade s právom Únie (rozsudok z 24. júna 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, bod 57).
68
Povinnosť konformného výkladu vnútroštátneho práva však má určité obmedzenia a najmä nemôže slúžiť ako základ pre výklad vnútroštátneho práva contra legem (rozsudok zo 6. októbra 2021, Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, bod 72 a citovaná judikatúra).
69
Vnútroštátnemu súdu teda prináleží, aby posúdil, či § 5 kapitoly 21 zákona o cudzincoch možno vykladať v tom zmysle, že získanie povolenia na pobyt na základe smernice 2001/55 nebráni posúdeniu dôvodnosti žiadosti o medzinárodnú ochranu, ktorej cieľom je priznanie postavenia osoby s doplnkovou ochranou. Okolnosť, že Úrad vo svojom stanovisku podporil výklad tohto vnútroštátneho ustanovenia, ktorý je nezlučiteľný s právom Únie, je v tejto súvislosti irelevantná.
70
V druhom rade za predpokladu, že by vnútroštátny súd mal konštatovať, že vnútroštátne právne predpisy nemožno vykladať v súlade s právom Únie, treba pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora platí, že v prípadoch, v ktorých sú ustanovenia smernice obsahovo bezpodmienečné a dostatočne presné, majú jednotlivci právo sa na ne odvolávať pred vnútroštátnymi súdmi voči štátu, ak členský štát neprebral smernicu do vnútroštátneho práva v stanovenej lehote, alebo ju neprebral nesprávne (rozsudok zo 6. novembra 2018, Max‑Planck‑Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C‑684/16, EU:C:2018:874, bod 63 a citovaná judikatúra).
71
V prejednávanej veci článok 18 smernice 2011/95, ktorý zakotvuje právo každého štátneho príslušníka tretej krajiny alebo osoby bez štátnej príslušnosti na to, aby im bolo priznané postavenie osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu, ak spĺňa podmienky stanovené v kapitolách II a V tejto smernice, stanovuje pravidlo, ktorého obsah je bezpodmienečný a dostatočne presný na to, aby mu bol priznaný priamy účinok.
72
Rovnako tak článok 33 smernice 2013/32, ktorý taxatívne vymedzuje, ako bolo pripomenuté v bode 58 tohto rozsudku, prípady, v ktorých možno žiadosť o medzinárodnú ochranu zamietnuť ako neprípustnú, stanovuje pravidlo, ktorého obsah je bezpodmienečný a dostatočne presný na to, aby bolo možné konštatovať, že má priamy účinok (rozsudok zo 14. mája 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU a C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, bod 182).
73
Ak by teda vnútroštátny súd dospel k záveru, že jeho vnútroštátne právo nemožno vykladať v súlade s článkom 18 smernice 2011/95 a článkom 33 smernice 2013/32, bol by povinný v rámci svojich právomocí zabezpečiť právnu ochranu vyplývajúcu pre osoby podliehajúce súdnej právomoci z týchto článkov 18 a 33 a zabezpečiť ich plný účinok tým, že v prípade potreby upustí od uplatnenia § 5 kapitoly 21 zákona o cudzincoch (pozri analogicky rozsudok z 3. júna 2025, Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, bod 72).
74
Vzhľadom na vyššie uvedené treba na tretiu a štvrtú otázku odpovedať tak, že článok 18 smernice 2011/95 a článok 33 smernice 2013/32 sa majú vykladať v tom zmysle, že majú priamy účinok, a že vnútroštátnym súdom teda v prípade, že vnútroštátne právne predpisy nemožno vyložiť v súlade s požiadavkami vyplývajúcimi z týchto článkov 18 a 33, prináleží upustiť od uplatnenia týchto právnych predpisov.
O trovách
75
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
1.
Články 3, 17 a 19 smernice Rady 2001/55/ES z 20. júla 2001 o minimálnych štandardoch na poskytovanie dočasnej ochrany v prípade hromadného prílevu vysídlených osôb a o opatreniach na podporu rovnováhy úsilia medzi členskými štátmi pri prijímaní takýchto osôb a znášaní z toho vyplývajúcich dôsledkov, v spojení so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany, a smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany
sa majú vykladať v tomto zmysle, že:
neumožňujú členskému štátu zamietnuť žiadosť o medzinárodnú ochranu v rozsahu, v akom smeruje k získaniu postavenia osoby s doplnkovou ochranou, len z toho dôvodu, že žiadateľ požíva dočasnú ochranu na základe smernice 2001/55.
2.
Článok 18 smernice 2011/95 a článok 33 smernice 2013/32
sa majú vykladať v tomto zmysle, že:
majú priamy účinok a vnútroštátnym súdom v prípade, že vnútroštátne právne predpisy nemožno vyložiť v súlade s požiadavkami vyplývajúcimi z týchto článkov 18 a 33, prináleží upustiť od uplatnenia týchto právnych predpisov.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: švédčina.
(
i
)	Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.