62024CC0748
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
DEAN SPIELMANN
prednesené 15. januára 2026 (
1
)
Vec C‑748/24 [Kotaňák] (
i
)
Okresná prokuratúra Bratislava III
Trestné konanie
proti
AC,
za účasti:
LZ
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Mestský súd Bratislava I (Slovensko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Justičná spolupráca v trestných veciach – Základné práva – Prezumpcia neviny a právo na obhajobu – Uznesenie súdu prvého stupňa o zastavení trestného stíhania z dôvodu, že vyšetrované skutky nemajú trestnoprávnu povahu – Zrušenie súdom vyššieho stupňa – Údajná trestnoprávna povaha týchto skutkov podľa súdu vyššieho stupňa – Vhodné opatrenia na nápravu porušenia prezumpcie neviny“
I. Úvod
1.
Prezumpcia neviny, ktorá je základnou zásadou trestného konania v právnych štátoch, nachádza, ako to zdôraznil Robert Badinter, „svoj prvý výraz v procesnej otázke, a to v dôkaznom bremene… V skutočnosti však musí mať obvinený v každom štádiu konania, ktoré sa proti nemu vedie, k dispozícii záruky chrániace prezumpciu neviny… Predovšetkým v prípade, ak neexistuje nesporný dôkaz, pochybnosti musia byť v prospech obvineného“ (
2
). V každom štádiu tak treba „umožniť právnemu systému vypočuť si argumentáciu, ktorá tvrdí nevinu“ (
3
).
2.
Svojou prejudiciálnou otázkou vnútroštátny súd žiada Súdny dvor, aby spresnil rozsah procesných záruk, ktoré zahŕňa prezumpcia neviny v rámci predbežných rozhodnutí procesnej povahy prijatých justičnými orgánmi pred konaním vo veci samej o vine obvinenej osoby.
3.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania, predložený v trestnom konaní začatom proti AC pre ohováranie, sa konkrétnejšie týka výkladu článku 4 a článku 6 ods. 1 smernice (EÚ) 2016/343 (
4
) a článku 48 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).
II. Právny rámec
A. Právo Únie
4.
Článok 48 Charty, nazvaný „Prezumpcia neviny a právo na obhajobu“, v odseku 1 stanovuje, že „každý, kto je obvinený, sa považuje za nevinného, kým jeho vina nebola preukázaná zákonným spôsobom“.
5.
Odôvodnenia 9, 10, 16 a 48 smernice 2016/343 znejú takto:
„(9)
Účelom tejto smernice je posilniť právo na spravodlivý proces v trestnom konaní, a to stanovením spoločných minimálnych pravidiel týkajúcich sa určitých aspektov prezumpcie neviny a práva byť prítomný na súdnom konaní.
(10)
Zavedením spoločných minimálnych pravidiel ochrany procesných práv podozrivých a obvinených osôb si táto smernica kladie za cieľ posilniť vzájomnú dôveru členských štátov v svoje systémy trestného súdnictva, a tým uľahčiť vzájomné uznávanie rozhodnutí v trestných veciach. Takéto spoločné minimálne pravidlá môžu tiež odstrániť prekážky voľného pohybu občanov na území členských štátov.
…
(16)
Prezumpcia neviny by bola porušená, keby sa vo verejných vyhláseniach orgánov verejnej moci alebo v súdnych rozhodnutiach, ktoré nie sú rozhodnutiami o vine, označovala podozrivá alebo obvinená osoba za vinnú, ak tejto osobe ešte nebola preukázaná vina zákonným spôsobom. Takéto vyhlásenia a súdne rozhodnutia by nemali vzbudzovať dojem, že táto osoba je vinná. Tým by nemali byť dotknuté úkony v rámci trestného stíhania, ktorých cieľom je preukázať vinu podozrivej alebo obvinenej osoby, ako napríklad obžaloba, a nemali by byť ani dotknuté súdne rozhodnutia, v dôsledku ktorých sa stane vykonateľným podmienečný trest, a to pod podmienkou, že je dodržané právo na obhajobu. Nemali by tým byť dotknuté ani predbežné rozhodnutia procesnej povahy, ktoré prijmú justičné alebo iné príslušné orgány a ktoré sú založené na podozrení alebo usvedčujúcich dôkazoch [dôkazoch svedčiacich v neprospech obvineného – neoficiálny preklad], ako sú napríklad rozhodnutia o vyšetrovacej väzbe, pod podmienkou, že takéto rozhodnutia neoznačujú podozrivú ani obvinenú osoba za vinnú. Pred prijatím predbežného rozhodnutia procesnej povahy môže mať príslušný orgán najprv povinnosť overiť, či existujú dostatočné usvedčujúce dôkazné prvky v neprospech podozrivej alebo obvinenej osoby na odôvodnenie príslušného rozhodnutia, a rozhodnutie by mohlo obsahovať odkaz na tieto prvky [dôkazy – neoficiálny preklad].
…
(48)
Vzhľadom na to, že v tejto smernici sa ustanovujú minimálne pravidlá, členské štáty by mali môcť rozšíriť práva stanovené v tejto smernici s cieľom poskytnúť vyššiu úroveň ochrany. Úroveň ochrany poskytovaná členskými štátmi by nemala byť nikdy nižšia ako normy ustanovené v [Charte] alebo [Európskom dohovore o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísanom v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len ‚EDĽP‘)], ako ich vykladá Súdny dvor a Európsky súd pre ľudské práva [ďalej len ‚ESĽP‘].“
6.
Článok 1 tejto smernice stanovuje:
„Touto smernicou sa stanovujú spoločné minimálne pravidlá týkajúce sa:
a)
určitých aspektov prezumpcie neviny v trestnom konaní;
b)
práva byť prítomný na súdnom konaní v trestnom konaní.“
7.
Článok 3 uvedenej smernice uvádza:
„Členské štáty zabezpečia, aby sa podozrivé a obvinené osoby považovali za nevinné, kým sa zákonným spôsobom nepreukáže ich vina.“
8.
Článok 4 tej istej smernice, nazvaný „Verejné vyhlásenia o vine“, v odsekoch 1 a 2 spresňuje:
„1.   Členské štáty prijmú potrebné opatrenia, aby sa zabezpečilo, že pokiaľ sa zákonným spôsobom nepreukáže vina podozrivej alebo obvinenej osoby, táto osoba sa vo verejných vyhláseniach orgánov verejnej moci ani v súdnych rozhodnutiach, okrem rozhodnutí o vine, nebude označovať za vinnú. Nie sú tým dotknuté úkony prokuratúry [úkony v rámci trestného stíhania – neoficiálny preklad], ktoré majú za cieľ dokázať vinu podozrivej alebo obvinenej osoby, ani predbežné rozhodnutia procesnej povahy, ktoré prijmú justičné alebo iné príslušné orgány a ktoré sú založené na podozrení alebo usvedčujúcich dôkazoch [dôkazoch svedčiacich v neprospech obvineného – neoficiálny preklad].
2.   Členské štáty zabezpečia, aby boli k dispozícii vhodné opatrenia v prípade porušenia povinnosti stanovenej v odseku 1 tohto článku neoznačovať podozrivú alebo obvinenú osobu za vinnú v súlade s touto smernicou, a najmä článkom 10.“
9.
Podľa článku 6 smernice 2016/343 s názvom „Dôkazné bremeno“:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby dôkazné bremeno pri zisťovaní viny podozrivých a obvinených osôb spočívalo na prokuratúre. Tým nie je dotknutá povinnosť sudcu ani príslušného súdu hľadať usvedčujúce aj oslobodzujúce dôkazy ani právo obhajoby predkladať dôkazy v súlade s platným vnútroštátnym právom.
2.   Členské štáty zabezpečia, aby sa v prípade akýchkoľvek pochybností o vine rozhodlo v prospech podozrivej alebo obvinenej osoby, a to aj vtedy, keď súd posudzuje otázku, či by daná osoba mala byť oslobodená.“
10.
Článok 10 ods. 1 tejto smernice znie takto:
„Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé a obvinené osoby mali účinné opravné prostriedky v prípade porušenia ich práv vyplývajúcich z tejto smernice.“
B. Slovenské právo
11.
Ustanovenie § 373 ods. 1 a 2 zákona č. 300/2005 Z. z. Trestný zákon z 20. mája 2005 (ďalej len „Trestný zákon“), ktoré definuje trestný čin ohovárania, stanovuje:
„(1)   Kto o inom oznámi nepravdivý údaj, ktorý je spôsobilý značnou mierou ohroziť jeho vážnosť u spoluobčanov, poškodiť ho v zamestnaní, v podnikaní, narušiť jeho rodinné vzťahy alebo spôsobiť mu inú vážnu ujmu, potrestá sa odňatím slobody až na dva roky.
(2)   Odňatím slobody na jeden rok až päť rokov sa páchateľ potrestá, ak spácha čin uvedený v odseku 1
…
c) verejne…“
12.
Ustanovenie § 327 ods. 1 zákona č. 301/2005 Z. z. Trestný poriadok z 24. mája 2005 (ďalej len „Trestný poriadok“) stanovuje, že „súd, ktorému vec bola vrátená na nové prejednanie a rozhodnutie, je viazaný právnym názorom, ktorý vyslovil vo svojom rozhodnutí odvolací súd, a je povinný vykonať úkony a dôkazy, ktorých vykonanie odvolací súd nariadil“.
C. Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
13.
Dňa 18. novembra 2020 podal prokurátor na Okresný súd Bratislava III (Slovensko) obžalobu proti AC pre prečin ohovárania v zmysle § 373 ods. 1 a § 373 ods. 2 písm. c) Trestného zákona, ktorý mal obvinený spáchať tým, že zverejnil na internete viacero videí obsahujúcich rad nepravdivých tvrdení.
14.
Uznesením z 8. novembra 2021 Okresný súd Bratislava III zastavil trestné stíhanie z dôvodu, že konanie uvedené v tejto obžalobe nebolo trestným činom.
15.
Prokurátor podal proti tomuto uzneseniu odvolanie. Uznesením z 8. februára 2022 Krajský súd v Bratislave (Slovensko) zrušil uznesenie súdu prvého stupňa a vrátil mu vec na nové rozhodnutie s tým, aby prehodnotil všetky dôkazy.
16.
Uznesením z 3. októbra 2022 Okresný súd Bratislava III opäť zastavil trestné stíhanie proti AC.
17.
Uznesením z 18. apríla 2023 Krajský súd v Bratislave opäť zrušil toto rozhodnutie o zastavení trestného stíhania a vrátil vec súdu prvého stupňa.
18.
V dôsledku reorganizácie slovenského súdneho systému príslušnosť rozhodnúť vo veci samej prešla 1. júna 2023 na Mestský súd Bratislava I (Slovensko), vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
19.
Pred týmto súdom AC tvrdí, že posúdenia odvolacieho súdu porušujú jeho prezumpciu neviny, keďže nenechávajú priestor pre žiadny iný záver ako konštatovanie jeho viny, hoci odvolací súd nemusel posudzovať dôvodnosť obvinení vznesených proti nemu. AC sa preto domnieva, že predkladajúci vnútroštátny súd by nemal zohľadniť posúdenia odvolacieho súdu.
20.
Predkladajúci vnútroštátny súd uvádza, že podľa slovenských procesných predpisov je viazaný posúdením odvolacieho súdu. Domnieva sa však, že toto posúdenie porušuje prezumpciu neviny AC a že vnútroštátna právna úprava nestanovuje vhodné opatrenia na zabezpečenie rešpektovania tejto prezumpcie.
21.
Za týchto okolností Mestský súd Bratislava I rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto otázky:
„1.
Bráni právo na rešpektovanie prezumpcie neviny podľa článku 48 ods. 1 [Charty] v spojení s článkom 4 ods. 1, článkom 6 ods. 1 [smernice 2016/343], ako i zásada proporcionality ako i právo na obhajobu podľa článku 48 ods. 2 Charty, takému postupu nadriadeného súdu, ktorý v konaní o sťažnosti prokurátora proti uzneseniu súdu prvého stupňa o zastavení trestného stíhania, v odôvodnení rozhodnutia uvedie nasledujúce právne a skutkové závery, a to pred rozhodnutím vo veci samej a bez toho, aby sa vo veci vykonalo dokazovanie pred súdom:
‚Nepravdivé informácie výlučne intímneho charakteru, ktoré obvinený prostredníctvom svojho príspevku sprístupnil veľkému množstvu sledovateľov, sú vzhľadom na ich obsah, spôsobilé vážne zasiahnuť do partnerských, rodinných a priateľských vzťahov a narušiť dôveru v osobu poškodenej… Z dôkazov, ktoré boli v prípravnom konaní vykonané a z ktorých vychádzal aj okresný súd, nepochybne vyplýva, že obvinený vo vzťahu ku nej používa klamstvá, útočí na ňu, v dôsledku čoho sa v okruhu svojej rodiny a ľudí v jej okolí dostala do veľmi nepríjemných situácií. Intímny pomer medzi ňou a SB je výmyslom obvineného a nikdy sa nestalo to, čo obvinený vo svojich vystúpeniach uvádzal… Čo sa týka vymedzenia, ktorý zo zverejnených údajov mal byť nepravdivý, nepochybne ide o údaj, ktorého pravdivosť bola v prípravnom konaní vykonanými dôkazmi preverovaná a týkala sa intímneho vzťahu medzi poškodenou a svedkom SB a sexuálnych praktík, ktorých vykonávanie obvinený jednoznačne v príspevku opísal.‘?
2.
Má vplyv na odpoveď na prvú otázku tá skutočnosť, že vnútroštátna úprava ako i vnútroštátna prax neprikazovala nadriadenému súdu vykonať skutkové a právne hodnotenie v odôvodnení zrušujúceho uznesenia a toto sa mohlo obmedziť len na to, že rozhodnutie súdu nižšieho stupňa je nesprávne, pretože súd prvého stupňa je povinný vykonať dokazovanie na hlavnom pojednávaní a v nadväznosti na výsledky dokazovania vo veci rozhodnúť?
3.
Má vplyv na odpoveď na prvú otázku tá skutočnosť, že tak nadriadený súd pri rozhodovaní sťažnosti prokurátora rozhodol len na základe dôkazov vykonaných v prípravnom konaní, ktoré neboli doposiaľ vykonané ani pred súdom prvého stupňa?
4.
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku sú vhodnými opatreniami na zabezpečenie prezumpcie neviny v zmysle článku 4 ods. 2 smernice č. 2016/343…, nasledujúce postupy a rozhodnutia:
i)
postup vnútroštátneho súdu prvého stupňa, ktorý s poukazom na zásadu prednosti a účinnosti práva Únie nebude rešpektovať právne a skutkové závery vyslovené nadriadeným súdom v odôvodnení rozhodnutia v častiach, ktoré bránia právu Únie, hoci inak podľa vnútroštátnej úpravy by boli tieto právne záväzné, a vo veci sám rozhodne po vykonaní riadneho dokazovania;
alebo
postup vnútroštátneho súdu prvého stupňa, ktorý s poukazom na zásadu prednosti a účinnosti práva Únie nebude rešpektovať právne a skutkové závery vyslovene nadriadeným súdom v odôvodnení rozhodnutia v častiach, ktoré bránia právu Únie, hoci inak podľa vnútroštátnej úpravy by boli tieto právne záväzné, a vo veci sám opätovne rozhodne takým istým rozhodnutím o zastavení trestného stíhania, ktoré už raz bolo nadriadeným súdom zrušené;
alebo
ii)
vylúčenie sudcov nadriadeného súdu z konania pre zaujatosť z dôvodu porušenia prezumpcie neviny na základe námietky zaujatosti obvineného?“
22.
Písomné pripomienky predložili obžalovaný AC, slovenská vláda a maďarská vláda, ako aj Európska komisia. Prednesy AC a Komisie boli vypočuté na pojednávaní 16. októbra 2025.
III. Analýza
A. O prípustnosti otázok
23.
Slovenská vláda v prvom rade tvrdí, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je v celom rozsahu neprípustný. Podľa jej názoru v návrhu po prvé nie sú uvedené skutkové a právne okolnosti nevyhnutné na poskytnutie užitočnej odpovede, ako ani dôvody, prečo vnútroštátny súd potrebuje odpoveď Súdneho dvora, a po druhé požadovaný výklad nie je relevantný pre rozhodnutie sporu vo veci samej.
24.
Podľa ustálenej judikatúry pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Únie, ktoré kladie vnútroštátny súd v právnom a skutkovom rámci, ktorý vymedzí na vlastnú zodpovednosť a ktorého správnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia relevantnosti. Súdny dvor môže odmietnuť rozhodnúť o návrhu podanom vnútroštátnym súdom len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nijako nesúvisí s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, ak ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi nevyhnutnými na poskytnutie užitočnej odpovede na otázky, ktoré mu boli položené. (
5
)
25.
Súdny dvor už okrem toho zdôraznil, že odpoveď na prejudiciálne otázky môže byť potrebná na to, aby mohla vnútroštátnym súdom poskytnúť výklad práva Únie, ktorý im umožní rozhodnúť o procesných otázkach vnútroštátneho práva predtým, ako budú môcť rozhodnúť vo veci samej v sporoch, ktoré im boli predložené. (
6
)
26.
V tomto prípade sa vnútroštátny súd svojimi prvými tromi otázkami v podstate pýta, či uvádzané ustanovenia práva Únie bránia tomu, aby trestný súd rozhodujúci o odvolaní proti predbežnému rozhodnutiu procesnej povahy zaujal stanovisko k dôkazom svedčiacim v neprospech obvineného tým, že posúdi naplnenie znakov skutkovej podstaty dotknutého trestného činu, hoci podľa vnútroštátneho práva nebol povinný tak urobiť a hoci dokazovanie nebolo v tomto prípravnom štádiu konania vykonané v plnom rozsahu. Zároveň sa pýta aj na spôsob, akým odvolací súd zaujal stanovisko k prezumpcii neviny. Vo štvrtej otázke sa pýta na procesné dôsledky kladnej odpovede na prvé tri otázky.
27.
Myslím si, že hoci predkladajúci vnútroštátny súd vo veľkej miere odkazoval na tvrdenia obhajoby, dostatočne spresnil skutkové a právne okolnosti nevyhnutné na poskytnutie užitočnej odpovede na položené otázky. Dodávam, že obsah návrhu na začatie prejudiciálneho konania bol dostatočný na to, aby Komisia, maďarská vláda a AC, a subsidiárne aj slovenská vláda, mohli uplatniť právo predložiť pripomienky, ktoré im priznáva článok 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie.
28.
Slovenská vláda okrem toho tvrdí, že požadovaný výklad nie je relevantný na účely vydania rozhodnutia vo veci samej. Podľa nej by totiž prípadné porušenie prezumpcie neviny odvolacím súdom nebránilo predkladajúcemu vnútroštátnemu súdu v tom, aby trestné stíhanie zastavil z iného dôvodu alebo z rovnakých dôvodov, ale na základe doplňujúcich skutočností.
29.
Keďže však slovenské právo ukladá predkladajúcemu vnútroštátnemu súdu povinnosť rešpektovať posúdenia odvolacieho súdu, myslím si, že odpovede Súdneho dvora na prvé tri otázky mu poskytnú užitočné informácie, ktoré mu umožnia posúdiť súlad rozhodnutia odvolacieho súdu s prezumpciou neviny, a že odpoveď na štvrtú otázku mu v prípade potreby umožní vyvodiť z toho vhodné procesné dôsledky. V tomto smere sa mi nezdá, že požadovaný výklad práva Únie nijako nesúvisí s predmetom sporu vo veci samej.
30.
V tretej časti štvrtej otázky sa však vnútroštátny súd medzi procesnými dôsledkami ako vhodnými opatreniami v zmysle článku 4 ods. 2 smernice 2016/343 pýta na možnosť vylúčenia sudcov odvolacieho súdu.
31.
Z pripomienok slovenskej vlády, ako aj z odpovedí na otázky položené na pojednávaní, však vyplýva, že predkladajúci vnútroštátny súd nie je príslušný rozhodovať o vylúčení sudcov súdu vyššieho stupňa, na ktoré sa takto odvoláva. (
7
)
32.
Táto tretia časť štvrtej otázky je teda hypotetická, a preto neprípustná.
33.
V dôsledku toho si myslím, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je s výnimkou tretej časti štvrtej otázky prípustný.
B. O veci samej
1.
O prvej, druhej a tretej otázke
34.
Vo svojich prvých troch otázkach, ktoré je potrebné preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 4 ods. 1 a článok 6 ods. 1 smernice 2016/343 v spojení s článkom 48 Charty majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby trestný súd, ktorý rozhoduje o odvolaní proti predbežnému rozhodnutiu procesnej povahy, zaujal stanovisko k dôkazom svedčiacim v neprospech obvineného tým, že posúdi naplnenie znakov skutkovej podstaty dotknutého trestného činu, hoci nie je povinný tak urobiť a hoci dokazovanie nebolo vykonané v plnom rozsahu.
a)
O neuplatniteľnosti článku 6 smernice 2016/343
35.
Vo svojej prvej otázke vnútroštátny súd uvádza článok 6 ods. 1 smernice 2016/343, podľa ktorého „členské štáty zabezpečia, aby dôkazné bremeno pri zisťovaní viny podozrivých a obvinených osôb spočívalo na prokuratúre. Tým nie je dotknutá povinnosť sudcu ani príslušného súdu hľadať usvedčujúce aj oslobodzujúce dôkazy ani právo obhajoby predkladať dôkazy v súlade s platným vnútroštátnym právom“.
36.
Slovenská vláda a Komisia tvrdia, že toto ustanovenie, ktoré sa týka rozhodnutí o vine, sa neuplatňuje vo veci samej.
37.
Súhlasím s týmto konštatovaním.
38.
Pripomínam totiž, že ako už Súdny dvor rozhodol v prípade rozhodnutí o ponechaní vo väzbe, (
8
) z článku 4 smernice 2016/343 vyplýva, že táto smernica rozlišuje na jednej strane súdne rozhodnutia o vine, ktoré sa nevyhnutne prijímajú na konci trestného konania, a na druhej strane ostatné procesné úkony, ako sú úkony v rámci trestného stíhania a predbežné rozhodnutia procesnej povahy. Odkaz na zistenie viny uvedený v článku 6 smernice 2016/343 je preto potrebné chápať tak, že znamená, že toto ustanovenie má upraviť rozdelenie dôkazného bremena iba pri prijímaní súdnych rozhodnutí, ktorými sa rozhoduje o vine.
39.
V prejednávanej veci sa však položené otázky týkajú prípravného štádia slovenského trestného konania, počas ktorého má samosudca overiť, či podaná obžaloba predstavuje dostatočný základ na začatie trestného konania, alebo či je naopak potrebné trestné stíhanie vo veci zastaviť alebo vec vybaviť iným spôsobom.
40.
Rovnako ako rozhodnutia týkajúce sa napríklad ponechania obvineného vo väzbe (
9
), ani takéto procesné rozhodnutie nemožno považovať za súdne rozhodnutie, ktorým sa rozhoduje o vine obvineného, ale naopak predstavuje „súdne rozhodnutie, okrem rozhodnutia o vine“ v zmysle článku 4 smernice 2016/343. Skutočnosť, že, ako to tvrdí navrhovateľ, skutkové a právne zistenia konštatované v rozhodnutí o odvolaní sú pre súd prvého stupňa záväzné, najmä pokiaľ ide o zistenie, že sú naplnené znaky skutkovej podstaty trestného činu (v tomto prípade ohovárania), nemení nič na tomto konštatovaní.
41.
V dôsledku toho, keďže spor vo veci samej sa netýka meritórnej otázky viny obvineného, nie je potrebné odpovedať na otázky položené na základe článku 6 ods. 1 smernice 2016/343.
b)
O rozsahu prezumpcie neviny
42.
Prvé tri prejudiciálne otázky ma privádzajú k posúdeniu rozsahu prezumpcie neviny, na jednej strane so zreteľom na obsah predbežného rozhodnutia a na druhej strane so zreteľom na podmienky prijatia takéhoto rozhodnutia.
1) O obsahu predbežného rozhodnutia (prvá otázka)
43.
Predkladajúci vnútroštátny súd sa pýta, či trestný súd, ktorý rozhodoval o odvolaní proti predbežnému rozhodnutiu procesnej povahy, porušil prezumpciu neviny tým, že sa vyjadril tak, ako sa vyjadril. V tejto súvislosti cituje výňatok z odôvodnenia odvolacieho súdu.
44.
Pripomínam, že z článku 4 ods. 1 smernice 2016/343 vyplýva, že členské štáty sú povinné prijať potrebné opatrenia, aby sa zabezpečilo, že pokiaľ sa zákonným spôsobom nepreukáže vina podozrivej alebo obvinenej osoby, táto osoba sa okrem iného ani v súdnych rozhodnutiach, okrem rozhodnutí o vine, nebude označovať za vinnú, čím nie sú dotknuté predbežné rozhodnutia procesnej povahy, ktoré prijmú justičné orgány a ktoré sú založené na podozrení alebo na dôkazoch svedčiacich v neprospech obvineného.
45.
Toto ustanovenie sa má vykladať najmä v spojení s článkom 48 ods. 1 Charty (
10
) a článkom 3 smernice 2016/343 týkajúcim sa prezumpcie neviny, ako aj odôvodnením 16 tejto smernice, podľa ktorého dodržiavaním prezumpcie neviny nie sú dotknuté predbežné rozhodnutia procesnej povahy, ktoré prijmú justičné alebo iné príslušné orgány a ktoré sú založené na podozrení alebo na dôkazoch svedčiacich v neprospech obvineného, pod podmienkou, že takéto rozhodnutia neoznačujú podozrivú ani obvinenú osobu za vinnú. Podľa tohto odôvodnenia pred prijatím predbežného rozhodnutia procesnej povahy môže mať príslušný orgán najprv povinnosť overiť, či existujú dostatočné dôkazné prvky svedčiace v neprospech podozrivej alebo obvinenej osoby na odôvodnenie príslušného rozhodnutia, a či by rozhodnutie mohlo obsahovať odkaz na tieto dôkazy.
46.
Vzhľadom na to, že smernica 2016/343 a judikatúra týkajúca sa článku 48 ods. 1 Charty neobsahujú presné odporúčania, ako treba určiť, či je osoba v súdnom rozhodnutí označená za vinnú, je potrebné obrátiť sa predovšetkým na judikatúru ESĽP. (
11
)
i) O judikatúre ESĽP
47.
Prezumpciou neviny sa riadi celé trestné konanie (
12
) a pôsobnosť článku 6 ods. 2 EDĽP, „takto od začiatku rozšírená nad rámec jeho prirodzenej sféry, sa postupne bude rozširovať ešte viac, najmä ratione temporis, teda na štádia konania, v ktorých dotknutá osoba už nie je alebo ešte nie je ‚obvinená‘“ (
13
). Zahŕňa teda prvý aspekt ako procesnú záruku v trestnom konaní (
14
) a druhý aspekt po ukončení trestného konania, zameraný konkrétnejšie na ochranu dobrej povesti dotknutej osoby. (
15
) Vzhľadom na okolnosti sporu vo veci samej sa tu budem zaoberať iba prvým aspektom.
48.
V tejto súvislosti pripomínam, že prezumpcia neviny je porušená, ak vyhlásenie verejného orgánu, napríklad sudcu (
16
), týkajúce sa obvineného vzbudzuje dojem, že je vinný, hoci jeho vina nebola predtým zákonom stanoveným spôsobom preukázaná. Je preto potrebné, aby sudcovia nevychádzali z predpojatého názoru, že obvinený spáchal dotknutý čin: dôkazné bremeno je na obžalobe a platí in dubio pro reo – v pochybnostiach v prospech obvineného. (
17
) Prezumpcia neviny tak môže byť porušená dokonca aj bez formálneho konštatovania, ak oficiálne vyhlásenie verejného orgánu alebo odôvodnenie súdneho rozhodnutia naznačuje, že sudca považuje dotknutú osobu za vinnú. (
18
)
49.
ESĽP zdôrazňuje dôležitosť výberu výrazov, ktoré používa verejný orgán predtým, ako bola osoba odsúdená a uznaná za vinnú z trestného činu. (
19
) Je teda potrebné rozlišovať medzi rozhodnutiami alebo vyhláseniami, ktoré vzbudzujú dojem, že dotknutá osoba je vinná, a tými, ktoré sa obmedzujú na opis stavu podozrenia. Prvé porušujú prezumpciu neviny, zatiaľ čo druhé boli opakovane považované za v súlade so zmyslom článku 6 EDĽP. (
20
)
50.
Napríklad v rozsudku Marziano v. Taliansko sudca poverený predbežným vyšetrovaním síce vyslovil určitú prognózu, ale obmedzil sa na to, že uviedol, že napriek existencii dôvodných podozrení, že dotknutá osoba spáchala sporný trestný čin, ostatné dôkazy viedli k presvedčeniu, že obžaloba by na súde mala malú šancu na úspech. (
21
) ESĽP preto jeho rozhodnutie posúdil ako opis „stavu podozrenia“, ktorý neobsahuje konštatovanie viny, a teda nie je v rozpore s prezumpciou neviny.
51.
V rozsudku Lavents v. Lotyšsko sudkyňa poverená vecou poskytla viacero rozhovorov pre tlač, v ktorých okrem iného uviedla, že ešte nevie, „či rozsudok bude odsudzujúci alebo čiastočne oslobodzujúci“, alebo vyjadrila svoje veľké prekvapenie nad tým, že obžalovaní trvali na tom, že sú nevinní vo všetkých bodoch obžaloby, pričom takéto vyjadrenia porušovali prezumpciu neviny, (
22
) keďže skutočnosť, že dané výroky boli formulované ako otázky alebo pochybnosti, nestačila na to, aby boli vyňaté z pôsobnosti článku 6 ods. 2 EDĽP. Podľa ESĽP je na účely uplatňovania tohto ustanovenia dôležitý „skutočný význam dotknutých vyhlásení, a nie ich doslovná forma“.
52.
V rozsudku Gutsanovi v. Bulharsko (
23
) sa sťažovateľ sťažoval na odôvodnenie rozhodnutia súdu, ktorým bol ponechaný vo väzbe. ESĽP usúdil, že sudca krajského súdu sa mal ubezpečiť, či stále existujú dôvodné podozrenia, že sťažovateľ spáchal trestný čin, a že použité výrazy (
24
) presahovali rámec jednoduchého opisu stavu podozrenia, čo malo za následok porušenie článku 6 ods. 2 EDĽP.
53.
Hoci výber výrazov je dôležitý, treba tiež pripomenúť, že otázka, či vyhlásenie verejného činiteľa predstavuje porušenie zásady prezumpcie neviny, sa musí posúdiť v kontexte konkrétnych okolností, za ktorých bolo sporné vyhlásenie formulované. (
25
) V prípade „nešťastných“ výrokov je teda potrebné preskúmať kontext celého konania a jeho konkrétne charakteristiky, aby bolo možné určiť, či vyhlásenia porušujú článok 6 ods. 2 EDĽP. (
26
) V rozsudku Daktaras v. Litva (
27
) urobil sporné vyhlásenia prokurátor v odôvodnenom rozhodnutí, vydanom v prípravnom konaní, ktorým bol zamietnutý návrh sťažovateľa na zastavenie trestného stíhania. ESĽP konštatoval, že tvrdenie, že vina sťažovateľa bola „preukázaná“ dôkazmi v spise bolo „nešťastné“, ale že vzhľadom na kontext prokurátor nemal na mysli otázku, či bola preukázaná vina dotknutej osoby – o čom zjavne neprináleží rozhodovať prokurátorovi –, ale otázku, či spis obsahoval dostatočné dôkazy o vine dotknutej osoby, ktoré odôvodňovali predloženie veci súdu. V tomto prípade sa rozhodlo, že nebola porušená prezumpcia neviny.
54.
Tento rozsudok Daktaras v. Litva, v ktorom sporné vyhlásenia pochádzali od prokurátora, je však príležitosťou pripomenúť, že vyhlásenia sudcov sú predmetom dôkladnejšieho preskúmania ako vyhlásenia vyšetrovacích orgánov, akými sú polícia a prokuratúra. (
28
)
55.
Na záver možno spomenúť aj nedávny rozsudok Ravier v. Francúzsko, v ktorom ESĽP vylúčil porušenie prezumpcie neviny v súvislosti s výrazom, ktorý použila Conseil d’État (Štátna rada, Francúzsko), podľa ktorého sa sťažovateľ „dopustil podvodného konania s cieľom narušiť riadny priebeh volieb“, pretože rozhodnutie Conseil d’État sa týkalo výlučne oblasti volieb. (
29
)
56.
Vnútroštátny súd musí teda zohľadniť tak výrazy použité súdnymi orgánmi, ako aj konkrétne okolnosti, za ktorých boli formulované, ako je napríklad povaha a kontext príslušného konania.
ii) Uplatnenie v prejednávanej veci
57.
Je potrebné pripomenúť, že v rámci konania podľa článku 267 ZFEÚ, ktoré spočíva na jednoznačnom rozdelení úloh medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, je na posúdenie skutkového stavu príslušný vnútroštátny súd. Súdny dvor však v duchu spolupráce s vnútroštátnymi súdmi a s cieľom poskytnúť im užitočnú odpoveď môže vnútroštátnemu súdu poskytnúť všetky údaje, ktoré považuje za nevyhnutné. (
30
)
58.
V prvom rade pripomínam, že obžaloba sa v tomto prípade týka trestného činu ohovárania, ktorého tri základné znaky sú podľa slovenského práva po prvé oznámenie údaju, po druhé skutočnosť, že oznámený údaj je nepravdivý, a po tretie skutočnosť, že je „spôsobilý značnou mierou ohroziť vážnosť“ dotknutej osoby, najmä v jej zamestnaní alebo rodinných vzťahoch. (
31
)
59.
V druhom rade, pokiaľ ide o použité výrazy, uvádzam, že z niektorých častí odôvodnenia odvolacieho súdu vyplýva, že je zrejme presvedčený, že tieto znaky trestného činu sú v danom prípade skutočne naplnené. Používa vyhlásenia, ako napríklad, že „nepravdivé informácie“ boli„sprístupnené veľkému množstvu sledovateľov“ a že z dôkazov vykonaných v prípravnom konaní, z ktorých vychádzal aj Okresný súd Bratislava III, „nepochybne vyplýva“, že obžalovaný „vo vzťahu k [poškodenej] používa klamstvá“.
60.
Myslím si, že sa treba domnievať, že tieto výrazy presahujú rámec obyčajných podozrení a že na základe dôkazov svedčiacich v neprospech obvineného vyplývajúcich z prípravného konania konštatujú vinu obžalovaného, pokiaľ ide o klamlivú povahu oznámených informácií.
61.
Možno sa teda domnievať, že odvolací súd tak zaujal stanovisko k dôkazom svedčiacim v neprospech obvineného tým, že posúdil naplnenie znakov skutkovej podstaty trestného činu použitím výrazov, ktoré presahujú rámec obyčajného podozrenia a jasne vzbudzujú dojem, že obvinený je vinný.
62.
V treťom rade, pokiaľ ide o povahu predmetného rozhodnutia a jeho kontext, je potrebné zdôrazniť, že je pravda, že vina obvineného nebola otázkou, o ktorej sa malo rozhodnúť v tomto prípravnom štádiu konania. Nešlo totiž o to, či skutky, ktorých sa stíhanie týkalo, boli preukázané, ale o to, či prípadne boli podľa vnútroštátneho práva trestným činom alebo nie.
63.
To však nemôže odôvodňovať formulácie, ktoré porušujú prezumpciu neviny, inak by pre vylúčenie akejkoľvek možnosti porušenia prezumpcie neviny v tomto štádiu stačilo konštatovať, že ešte nejde o otázku viny. Takýto prístup nemožno pripustiť, keďže, ako to bolo vidieť, záruka prezumpcie neviny sa vzťahuje na celé trestné konanie a neriadi len preskúmanie dôvodnosti obvinenia. (
32
)
64.
Dodávam, a to bolo tiež vidno, že sudcovia, a najmä vyšetrujúci sudcovia, musia venovať osobitnú pozornosť výrazom, ktoré používajú vo svojich rozhodnutiach. (
33
)
65.
Okrem toho je v tomto prípade potrebné poznamenať, že odvolací súd rozhoduje v prípravnom konaní zrejme v poslednom stupni (
34
), že jeho rozhodnutie je pre súd prvého stupňa v tomto prípravnom štádiu záväzné a že výrazy, ktoré používa, môžu mať vplyv aj na hierarchicky nižší súd, ktorý bude rozhodovať vo veci samej, čo dáva jeho rozhodnutiu nezanedbateľný význam pre celé konanie bez ohľadu na to, či je osoba nakoniec postavená pred trestný alebo občianskoprávny súd.
66.
Okrem toho niet pochýb o tom, že v tomto štádiu konania možno ľahko použiť formulácie, ktoré rešpektujú prezumpciu neviny, (
35
) a zároveň sú dostatočne presvedčivé, pokiaľ ide o naplnenie znakov skutkovej podstaty trestného činu, aby v prípade potreby odôvodnili postavenie obvineného pred trestný súd.
67.
Okrem toho ma nepresvedčila argumentácia slovenskej vlády, podľa ktorej je potrebné rozlišovať medzi výrazmi, ktorými sa majú opísať skutky vyplývajúce zo spisu a dôkazy určené na overenie správnosti právneho stanoviska týkajúceho sa toho, či predmetný skutok ohovárania má trestnoprávnu povahu alebo nie, na jednej strane a výrazy týkajúce sa viny vo veci samej, na základe ktorých sa možno domnievať, že bola porušená prezumpcia neviny, na strane druhej. Takýto prístup totiž naznačuje, že rozhodnutie obsahuje časti, ktoré z hľadiska rešpektovania prezumpcie neviny možno od seba oddeliť. Hoci je pritom pravda, že nešťastný pojem alebo výraz sa za určitých okolností môže chápať ako nedopatrenie, sudcovia sú povinní nevyvolávať dojem, že konajú s predpojatým názorom o vine obvineného. Podľa môjho názoru to znamená, že vyberajú pojmy v celom odôvodnení osobitne pozorne a starostlivo. (
36
)
68.
Je pravda, že nemožno vylúčiť, že narážky alebo časti, ktoré sú nejednoznačné z hľadiska prezumpcie neviny, možno považovať za nedopatrenia, alebo dospieť k záveru, že sú vyvážené inými časťami odôvodnenia vyjadrujúcimi skutočnosť, že sudca nemá dojem, že obvinený je vinný. (
37
) Vyjadrenia, ktoré svedčia o presvedčení sudcu, ktorý nie je príslušný rozhodovať o merite veci, že obvinený je vinný, však môžu stačiť na to, aby spochybnili celé odôvodnenie, čo sa musí posudzovať individuálne v každom jednotlivom prípade.
69.
Aj keď teda právo na rešpektovanie prezumpcie neviny upravené v článku 4 ods. 1 smernice 2016/343 v spojení s článkom 48 ods. 1 Charty nebráni tomu, aby súd vyššieho stupňa, ktorý rozhoduje o opravnom prostriedku podanom prokurátorom proti rozhodnutiu súdu prvého stupňa o zastavení trestného stíhania, zaujal stanovisko k znakom skutkovej podstaty dotknutého trestného činu, aby tak odôvodnil svoje rozhodnutie zrušiť alebo nezrušiť toto rozhodnutie o zastavení trestného stíhania, platí to len za predpokladu, že obvineného neoznačí za vinného, čo je vecou posúdenia vnútroštátneho súdu.
70.
Mení niečo na tomto závere skutočnosť, že odvolací sudca nebol podľa vnútroštátneho práva povinný vykonať v odôvodnení svojho rozhodnutia skutkové a právne posúdenie v tejto súvislosti (druhá otázka), a že dokazovanie nebolo vykonané v plnom rozsahu (tretia otázka)? Tomuto posúdeniu sa budem teraz venovať.
2) O podmienkach prijatia predbežného rozhodnutia (druhá a tretia otázka)
71.
Pripomínam, že v súlade s odôvodnením 10 smernice 2016/343 sa táto smernica obmedzuje na zavedenie spoločných minimálnych pravidiel ochrany procesných práv podozrivých a obvinených osôb s cieľom posilniť vzájomnú dôveru členských štátov v svoje systémy trestného súdnictva, a tým uľahčiť vzájomné uznávanie rozhodnutí v trestných veciach. Vzhľadom na minimálny charakter harmonizácie, ktorú sleduje smernica 2016/343, preto nemožno túto smernicu vykladať ako komplexný a vyčerpávajúci nástroj, ktorý má stanoviť všetky podmienky prijatia predbežného rozhodnutia.
72.
Súdny dvor už mal príležitosť rozhodovať o podmienkach prijatia predbežného rozhodnutia so zreteľom na prezumpciu neviny, najmä v súvislosti s rozhodnutiami o ponechaní vo väzbe. Takéto rozhodnutie sa tak môže zakladať na podozreniach alebo dôkazoch svedčiacich v neprospech obvineného pod podmienkou, že neoznačuje zadržanú osobu za vinnú. (
38
) Rovnako keď príslušný súd skúma dôvodné podozrenia, že podozrivá alebo obvinená osoba spáchala vytýkaný trestný čin, aby rozhodol o zákonnosti rozhodnutia o väzbe, môže zvážiť dôkazy svedčiace v neprospech aj prospech obvineného, ktoré mu boli predložené, a odôvodniť svoje rozhodnutie nielen uvedením skutočností, ktoré zohľadnil, ale aj rozhodnutím o námietkach obhajcu dotknutej osoby pod podmienkou, že toto rozhodnutie neoznačuje zadržanú osobu za vinnú. (
39
)
73.
Súdny dvor okrem toho rozhodol, že voľná úvaha členských štátov pri prijímaní opatrení nevyhnutných na účely článku 4 ods. 1 smernice 2016/343 zahŕňa možnosť uviesť dohodu o znížení trestu, uzavretú medzi prokurátorom a obvineným, ktorý priznáva svoju vinu, v ktorej sú spomenuté ďalšie obvinené osoby pod podmienkou, že tieto osoby nie sú označené za vinné. (
40
) Rovnaké odôvodnenie bolo mutatis mutandis uplatnené na rozhodnutie, ktorým vnútroštátny súd prijal „vyhlásenie o vine“ jedného zo spoluobvinených. (
41
)
74.
Článok 4 ods. 1 smernice 2016/343 tak, ako ho vykladá Súdny dvor, teda ponecháva členským štátom určitú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o podmienky rozhodnutia, ktoré v prípravnom štádiu prijíma vnútroštátny súd, a najmä pokiaľ ide o spôsob preskúmania jednotlivých dôkazných prostriedkov a rozsah odôvodnenia, ktoré je súd povinný poskytnúť v odpovedi na tvrdenia, ktoré mu boli predložené, keďže tieto otázky patria len do pôsobnosti vnútroštátneho práva.
75.
V tejto súvislosti sa predkladajúci vnútroštátny súd v prvom rade pýta na posúdenie skutkového a právneho stavu, ktoré vykonal odvolací sudca v odôvodnení svojho rozhodnutia, hoci mu to vnútroštátne právo neprikazuje (druhá otázka).
76.
Okrem toho, že predkladajúci vnútroštátny súd neodkazuje na žiadne ustanovenie svojho vnútroštátneho práva, si však v tejto súvislosti myslím, že takéto podrobné odôvodnenie nijako nemení výklad dotknutých ustanovení so zreteľom na prezumpciu neviny.
77.
Na jednej strane totiž, ako zdôraznila slovenská vláda, odvolací súd rozhoduje uznesením a podľa § 176 Trestného poriadku musí byť každé uznesenie ako súdne rozhodnutie riadne odôvodnené.
78.
Na druhej strane a v každom prípade je v záujme riadneho výkonu spravodlivosti, aby súdne rozhodnutia, a to aj v tomto prípravnom štádiu konania, dostatočne uvádzali dôvody, na ktorých sa zakladajú, pokiaľ neobsahujú formulácie, ktoré prejudikujú vinu obvineného. Dostatočne presné odôvodnenie navyše zrejme poskytuje obvinenému lepšie informácie o obvineniach vznesených proti nemu a o dôvodoch, prečo skutky, ktoré sú základom trestného stíhania, môžu predstavovať trestné činy odôvodňujúce predloženie veci trestnému súdu na konanie a rozhodnutie vo veci samej. (
42
)
79.
Dodávam, že takéto odôvodnenie, pokiaľ rešpektuje prezumpciu neviny, možno považovať za osobitne vhodné v prípade, ako je ten, o ktorý ide vo veci samej, v ktorom odvolací súd rozhoduje druhýkrát o uznesení o zastavení trestného stíhania vydanom súdom prvého stupňa.
80.
Preto si nemyslím, že ustanovenia a zásady práva Únie, na ktoré sa odvoláva vnútroštátny súd, majú byť vykladané tak, že bránia podrobnému odôvodneniu s výhradou, že toto odôvodnenie neprejudikuje vinu obvineného.
81.
V druhom rade skutočnosť, že odvolací súd rozhodol iba na základe dôkazov vykonaných v prípravnom konaní, t. j. v štádiu, keď dokazovanie nebolo vykonané v plnom rozsahu (tretia otázka), podľa môjho názoru takisto nemení odpoveď na prvú otázku.
82.
Pripomínam, že v prípravnom štádiu konania, o ktoré ide vo veci samej, ide, ako vyplýva z pripomienok slovenskej vlády, o to, aby sa na základe vyšetrovacieho spisu určilo, či skúmaná obžaloba predstavuje spoľahlivý základ pre ďalšie konanie, či bolo vyšetrovanie vedené v súlade so zákonom a či sa môže konať hlavné pojednávanie, alebo či je vhodné postupovať inak. Sudca tak môže trestné stíhanie zastaviť, ak daný skutok nie je trestným činom, čo môže byť odôvodnené jednoduchými pochybnosťami alebo rozpormi v dôkazoch. Posúdenie sudcov sa v tomto prípade zameriava na otázku, či sa na kvalifikáciu daných skutkov vzťahuje trestné právo alebo nie.
83.
V tomto štádiu však na účely tejto úvahy možno použiť iba dôkazy vykonané v prípravnom konaní. To navyše výslovne predpokladá článok 4 ods. 1 smernice 2016/343, keď uvádza, že justičné orgány alebo iné príslušné orgány môžu pri prijímaní predbežných rozhodnutí procesnej povahy, ako je to v tomto prípade, vychádzať z podozrení alebo dôkazov svedčiacich v neprospech obvineného.
84.
Prezumpcia neviny nemôže brániť tomu, aby súd rozhodujúci o odvolaní proti predbežnému rozhodnutiu pri prijímaní svojho rozhodnutia vychádzal z dôkazov, ktoré má k dispozícii v tomto štádiu konania pod podmienkou, že neoznačuje obvineného za vinného.
85.
V treťom rade sa zdá, že predkladajúci vnútroštátny súd má pochybnosti o dodržaní práva na obhajobu zaručeného článkom 48 ods. 2 Charty, a to z dôvodu, že rozhodnutie odvolacieho súdu bolo prijaté bez toho, aby sa obvinený k nemu mohol vyjadriť.
86.
V tejto súvislosti pripomínam, že podľa dlhodobej a ustálenej judikatúry ESĽP sa záruky spravodlivého procesu vyplývajúce z článku 6 EDĽP uplatňujú ihneď, ako existuje „obvinenie z trestného činu“ v zmysle tohto ustanovenia, a môžu teda zohrávať úlohu v štádiu pred konaním na súde, ak ich nedodržanie môže vážne ohroziť spravodlivosť procesu a v tej miere, v akej ich nedodržanie môže túto spravodlivosť procesu ohroziť. (
43
) Záruky spravodlivého procesu, medzi ktoré patrí aj právo na obhajobu, sa teda uplatňujú už od štádia prípravného konania. (
44
)
87.
Posúdenie sa napriek tomu v zásade vykonáva na základe celého konania a v závislosti od okolností veci. (
45
)
88.
Na jednej strane teda, pokiaľ ide o právo na obhajobu v odvolacom konaní, z dokumentov nachádzajúcich sa v spise vyplýva, že obvinený mohol predložiť svoje pripomienky k pripomienkam prokurátora v odvolacom konaní. Na druhej strane, pokiaľ ide o právo na obhajobu v súvislosti s rešpektovaním prezumpcie neviny obvineného v nadväznosti na uznesenie odvolacieho súdu, je potrebné konštatovať, že konanie bude pokračovať na vnútroštátnom súde, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, na ktorom bude môcť obvinený uviesť svoje tvrdenia.
89.
Za týchto okolností si myslím, že pochybnosti predkladajúceho vnútroštátneho súdu týkajúce sa dodržania práva na obhajobu možno vylúčiť.
c)
Návrh týkajúci sa prvých troch otázok
90.
Myslím si, že predkladajúcemu vnútroštátnemu súdu je potrebné odpovedať tak, že právo na rešpektovanie prezumpcie neviny upravené v článku 3 a článku 4 ods. 1 smernice 2016/343 v spojení s článkom 48 ods. 1 Charty nebráni tomu, aby trestný súd, ktorý rozhoduje o odvolaní proti predbežnému rozhodnutiu procesnej povahy, zaujal stanovisko k dôkazom svedčiacim v neprospech obvineného tým, že vykoná skutkové a právne posúdenie naplnenia znakov skutkovej podstaty príslušného trestného činu, hoci podľa vnútroštátneho práva nebol povinný tak urobiť a hoci v tomto prípravnom štádiu konania nebolo dokazovanie vykonané v plnom rozsahu pod podmienkou, že neoznačuje obvineného za vinného, čo musí posúdiť vnútroštátny súd.
2.
O štvrtej otázke
91.
Vzhľadom na môj návrh odpovede na prvú otázku a vzhľadom na to, že bude na vnútroštátnom súde, aby zistil, či došlo k porušeniu prezumpcie neviny vo veci samej, sa domnievam, že je potrebné odpovedať na štvrtú otázku, ktorej predmetom je určiť opatrenia, ktoré sa majú prijať v takomto prípade.
92.
V prvých dvoch častiach tejto štvrtej otázky (
46
) sa predkladajúci vnútroštátny súd pýta, či by v prípade zistenia porušenia prezumpcie neviny bolo vhodným opatrením v zmysle článku 4 ods. 2 smernice 2016/343, ak by sa nerešpektovali posúdenia odvolacieho súdu, ktorý zrušil rozhodnutie o zastavení trestného stíhania, a následne by sa rozhodlo buď po riadnom dokazovaní (prvá časť), alebo vydaním takého istého rozhodnutia, aké už odvolací súd zrušil (druhá časť).
93.
Pripomínam, že hoci článok 4 ods. 2 smernice 2016/343 vyžaduje prijatie „vhodných opatrení“, toto ustanovenie nešpecifikuje povahu týchto opatrení a obmedzuje sa na odkaz „najmä“ na článok 10 tejto smernice, čo znamená, že uvedené opatrenia môžu mať najmä formu účinných opravných prostriedkov, ktoré sú k dispozícii obvinenému v zmysle tohto ustanovenia. Okrem toho vzhľadom na minimálny charakter harmonizácie, ktorú sleduje smernica 2016/343, nemožno túto smernicu vykladať ako úplný a komplexný nástroj, ktorého cieľom je stanoviť všetky podmienky prijatia vhodných opatrení. (
47
)
94.
Vzhľadom na to, že v tejto oblasti neexistujú žiadne pravidlá Únie, „vhodné opatrenia“ musia byť definované členskými štátmi v rámci ich procesnej autonómie v medziach vyplývajúcich zo zásad ekvivalencie a efektivity. (
48
)
95.
Na úvod konštatujem, že predkladajúci vnútroštátny súd neuvádza vnútroštátne opravné prostriedky, ktoré boli v tejto súvislosti zavedené.
96.
Slovenská vláda uvádza štyri opravné prostriedky v prípade porušenia prezumpcie neviny súdom vyššieho stupňa, a to po prvé možnosť podať námietku zaujatosti sudcov, ak im bude trestná vec následne pridelená na rozhodnutie vo veci samej, po druhé možnosť žaloby založenej na zodpovednosti štátu, po tretie možnosť ústavnej sťažnosti a po štvrté možnosť uplatniť zodpovednosť za disciplinárne previnenie sudcov, ktorí sa dopustili takéhoto porušenia. (
49
)
97.
Komisia tvrdí, že je potrebné najskôr preskúmať, aké dostupné opatrenia by mohli obnoviť situáciu podozrivých alebo obvinených osôb, v akej by sa nachádzali, ak by k porušeniu nedošlo, a že len v prípade, ak vnútroštátne právo neposkytuje žiadnu možnosť, vzniká otázka, či je potrebné neuplatniť rozhodnutie súdu vyššieho stupňa.
98.
Konštatujem však, že z otázky položenej predkladajúcim vnútroštátnym súdom vyplýva, že sa netýka vhodných opatrení prijatých členským štátom na zabezpečenie účinných opravných prostriedkov v prípade porušenia prezumpcie neviny, ale spôsobu, akým má vnútroštátny súd zaručiť účinné dodržiavanie tejto prezumpcie v prípade jej prípadného porušenia odvolacím súdom, ktorý je vo vzťahu k nemu súdom vyššieho stupňa.
99.
Myslím si teda, že bez ohľadu na to, či sú opravné prostriedky zavedené vo vnútroštátnom práve vhodné v zmysle článku 4 ods. 2 smernice 2016/343 alebo nie, ich existencia nevylučuje, že sudca, ktorý sa stretne s porušením prezumpcie neviny v prípravnom štádiu trestného konania, musí ako všeobecný sudca Únie prijať určité opatrenia na zaručenie jej dodržiavania. (
50
)
100.
V prvom rade predkladajúci vnútroštátny súd uvádza možnosť nerešpektovať rozhodnutie súdu vyššieho stupňa, ktoré považuje za odporujúce prezumpcii neviny.
101.
Domnievam sa, že takéto opatrenie sa zakladá skôr na prednosti prezumpcie neviny vyplývajúcej z článku 48 ods. 1 Charty a článku 3 smernice 2016/343 ako na článku 4 ods. 2 uvedenej smernice, uvádzajúcom vhodné opatrenia.
102.
Z písomných a ústnych pripomienok dotknutých osôb, a najmä slovenskej a maďarskej vlády, totiž vyplýva, že takéto opatrenie by bolo v rozpore s pravidlom, podľa ktorého je právny názor súdu vyššieho stupňa podľa vnútroštátneho práva právne záväzný pre vnútroštátny súd. (
51
)
103.
Z judikatúry Súdneho dvora však vyplýva, že zásada prednosti práva Únie bráni tomu, aby vnútroštátny súd, ktorý má rozhodnúť po vrátení veci súdom vyššieho stupňa rozhodujúcim o odvolaní, bol podľa vnútroštátneho procesného práva viazaný právnymi posúdeniami súdu vyššieho stupňa, ak sa vzhľadom na výklad, o ktorý požiadal Súdny dvor, domnieva, že uvedené posúdenia nie sú v súlade s právom Únie. (
52
)
104.
Z toho vyplýva, že pokiaľ by sa vnútroštátny súd vzhľadom na rozsudok Súdneho dvora, ktorý má byť vydaný, domnieval, že odôvodnenie odvolacieho súdu porušilo prezumpciu neviny, bol by v rámci svojej právomoci rozhodovať po vrátení veci odvolacím súdom povinný nepovažovať sa za viazaný vecnými posúdeniami odvolacieho súdu, o ktorých sa domnieva, že porušujú túto zásadu, a nemal by ich uplatniť.
105.
V tejto súvislosti ma nepresvedčilo tvrdenie slovenskej vlády, že prípadné porušenie prezumpcie neviny má „vedľajšiu povahu“ z dôvodu, že sa netýka „neoddeliteľnej súčasti právneho posúdenia súdu vyššieho stupňa“. Je pravda, že právne posúdenie súdu vyššieho stupňa v tomto štádiu konania nie je nevyhnutne záväzné v budúcom meritórnom konaní o vine alebo nevine obvineného a porušenie prezumpcie neviny v tomto štádiu možno napraviť v neskoršom štádiu konania. (
53
) Nemožno však vylúčiť, že nedodržanie požiadavky spravodlivého procesu pred predložením veci sudcovi, ktorý rozhoduje vo veci samej, môže vážne ohroziť spravodlivosť procesu. (
54
) Pokiaľ ide o nedodržanie prezumpcie neviny, ktorá patrí medzi súčasti spravodlivého trestného procesu, aj keď znenie rozhodnutia odvolacieho súdu nezaväzuje súd, ktorý bude rozhodovať vo veci samej, toto predbežné rozhodnutie vedie k predloženiu alebo nepredloženiu veci obvineného trestnému súdu, čo predstavuje rozhodujúcu etapu trestného konania. Okrem toho nemožno vylúčiť, že posúdenia odvolacieho súdu v tomto prípravnom štádiu, hoci sú v rozpore s prezumpciou neviny, môžu mať určitý význam v konaní na súde rozhodujúcom vo veci samej, ktorý je vo vzťahu k tomuto prvému uvedenému súdu navyše hierarchicky nižším súdom, čo má prípadne dôsledky aj v oblasti dôkazného bremena.
106.
Zásada prednosti práva Únie preto už v tomto prípravnom štádiu trestného konania vyžaduje, aby sa nezohľadnili posúdenia odvolacieho súdu, ktoré predkladajúci vnútroštátny súd považuje za odporujúce prezumpcii neviny.
107.
V druhom rade sa predkladajúci vnútroštátny súd pýta na procesné dôsledky, ktoré má vyvodiť zo zistenia porušenia prezumpcie neviny odvolacím súdom, a najmä na to, či vzhľadom na zásady prednosti a efektivity má alebo nemá prehodnotiť dôkazy a opätovne preskúmať, či sú naplnené všetky znaky skutkovej podstaty trestného činu.
108.
Na pochopenie významu tejto otázky je potrebné pripomenúť, že v tomto prípravnom štádiu konania odvolací súd dvakrát zrušil uznesenie súdu prvého stupňa a vrátil mu vec „na nové rozhodnutie“, pričom v uznesení o odvolaní z 8. februára 2022 spresnil, že súd prvého stupňa má „prehodnotiť získané dôkazy a až potom individuálne preskúmať, či sú naplnené všetky znaky skutkovej podstaty údajného trestného činu“, a následne rozhodnúť vo veci v súlade s príslušnými právnymi predpismi. Treba tiež poznamenať, že aj keby sa predkladajúci vnútroštátny súd domnieval, že odôvodnenie odvolacieho súdu porušilo svojimi skutkovými zisteniami, alebo aspoň niektorými z nich, prezumpciu neviny, jeho zrušenie rozhodnutia o zastavení trestného stíhania sa meritórne netýka viny obvineného a má čisto procesnú povahu.
109.
Pripomínam tiež, že v rámci rozdelenia úloh medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdy, ktoré je základom článku 267 ZFEÚ, neprináleží Súdnemu dvoru vykladať ustanovenia vnútroštátneho práva, rozhodovať o zlučiteľnosti vnútroštátneho opatrenia s právom Únie ani uvádzať, aké pravidlo alebo aký postup stanovený vnútroštátnym právom má vnútroštátny súd dodržiavať. Je úlohou vnútroštátneho súdu vykladať svoje vnútroštátne právo v rámci svojej procesnej autonómie pri dodržaní zásady ekvivalencie, ktorá vyžaduje, aby vnútroštátne pravidlá neboli menej priaznivé ako pravidlá upravujúce obdobné situácie podliehajúce vnútroštátnemu právu, a zásady efektivity, ktorá vyžaduje, aby vnútroštátne procesné podmienky neviedli k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právnym poriadkom Únie. (
55
) Napriek tomu, aby som poskytol vnútroštátnemu súdu užitočné informácie, považujem za dôležité spresniť nižšie uvedené.
110.
Hoci zásady prednosti a efektivity (
56
) vyžadujú, aby neboli zohľadnené posúdenia odvolacieho súdu, ktoré sú v rozpore s prezumpciou neviny, nezdá sa mi, že si nevyhnutne vyžadujú, aby sa nerešpektovali aj procesné účinky rozhodnutia odvolacieho súdu. Rozlišujem totiž medzi na jednej strane porušením práva Únie týkajúcim sa organických požiadaviek kladených na príslušný súd, ktoré môže viesť k ničotnosti rozhodnutia vydaného orgánom, ktorý nie je nezávislým a nestranným súdom zriadeným vopred zákonom v zmysle práva Únie (
57
), a na druhej strane „vedľajším“ porušením, t. j. v danom konkrétnom prípade porušením záruky spravodlivého procesu, ktorého dosah sa obmedzuje na posúdenia vykonané v tomto prípade odvolacím súdom. Inými slovami, podľa môjho názoru účinnosť prezumpcie neviny nebráni tomu, aby zrušenie rozhodnutia o zastavení trestného stíhania odvolacím súdom malo účinky na procesnej úrovni a aby predkladajúci vnútroštátny súd po tom, čo nezohľadní posúdenia odvolacieho súdu, ktoré považuje za odporujúce prezumpcii neviny, prijal nové rozhodnutie, ktorým trestné stíhanie zastaví alebo nezastaví, prípadne po opätovnom preskúmaní dôkazov nachádzajúcich sa v spise v súlade s rozhodnutím odvolacieho súdu.
111.
Dodávam, že skutočnosť, že predkladajúci vnútroštátny súd prijme v tomto štádiu nové riadne odôvodnené rozhodnutie, mu umožňuje odôvodniť, prečo nezohľadnil vecné posúdenia, ktoré považuje za odporujúce prezumpcii neviny, takže je zaručená spravodlivosť konania voči všetkým účastníkom konania. Takéto rozhodnutie môže napokon pre obvineného predstavovať aj právny základ na uplatnenie práva na náhradu škody spôsobenej porušením prezumpcie neviny.
112.
Domnievam sa preto, že v tomto prípravnom štádiu trestného konania zásady prednosti a efektivity prezumpcie neviny nebránia tomu, aby sa vnútroštátny súd napriek tomu, že neuplatní posúdenia odvolacieho súdu, ktoré považuje za odporujúce prezumpcii neviny, riadil uznesením o odvolaní v rozsahu, v ktorom mu ukladá povinnosť rozhodnúť znovu.
113.
V dôsledku toho si myslím, že na otázku položenú vnútroštátnym súdom treba odpovedať tak, že článok 4 ods. 2 smernice 2016/343 v spojení s článkom 3 tejto smernice a článkom 48 ods. 1 Charty, sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby vnútroštátny súd jednak neuplatnil posúdenia odvolacieho súdu, ktoré považuje za odporujúce prezumpcii neviny, a jednak znovu rozhodol v súlade so svojím vnútroštátnym procesným právom tak, ako je vymedzené zásadami ekvivalencie a efektivity.
IV. Návrh
114.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky, ktoré položil Mestský súd Bratislava I, takto:
1.
Právo na rešpektovanie prezumpcie neviny upravené v článku 3 a článku 4 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2016/343 z 9. marca 2016 o posilnení určitých aspektov prezumpcie neviny a práva byť prítomný na konaní pred súdom v trestnom konaní v spojení s článkom 48 ods. 1 Charty základných práv a slobôd,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
nebráni tomu, aby trestný súd, ktorý rozhoduje o odvolaní proti predbežnému rozhodnutiu procesnej povahy, zaujal stanovisko k dôkazom svedčiacim v neprospech obvineného tým, že vykoná skutkové a právne posúdenie naplnenia znakov skutkovej podstaty príslušného trestného činu, hoci podľa vnútroštátneho práva nebol povinný tak urobiť a hoci v tomto prípravnom štádiu konania nebolo dokazovanie vykonané v plnom rozsahu pod podmienkou, že neoznačuje obvineného za vinného, čo musí posúdiť vnútroštátny súd.
2.
Článok 4 ods. 2 smernice 2016/343 v spojení s článkom 3 tejto smernice a článkom 48 ods. 1 Charty
sa má vykladať v tom zmysle, že:
nebráni tomu, aby vnútroštátny súd jednak neuplatnil posúdenia odvolacieho súdu, ktoré považuje za odporujúce prezumpcii neviny, a jednak znovu rozhodol v súlade so svojím vnútroštátnym procesným právom tak, ako je vymedzené zásadami ekvivalencie a efektivity.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
i
)	Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
(
2
)	BADINTER, R.: La présomption d’innocence, histoire et modernité. In: CATALA, P.: Le droit privé français à la fin du XXe siècle: études offertes à Pierre Catala. Paris: Litec, 2001, s. 134.
(
3
)	Pozri VIGOUROUX, C.: Présomption d’innocence. In: La conscience des droits. Mélanges en l’honneur de Jean‑Paul Costa. Paris: Dalloz, 2011, s. 657 a nasl., najmä s. 665.
(
4
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 9. marca 2016 o posilnení určitých aspektov prezumpcie neviny a práva byť prítomný na konaní pred súdom v trestnom konaní (Ú. v. EÚ 2016, L 65, s. 1).
Pripomínam, že táto smernica je výsledkom procesu pozostávajúceho z viacerých etáp založeného na článku 82 ZFEÚ, ktorý sa týka justičnej spolupráce v trestných veciach v Únii a stanovuje zásadu vzájomného uznávania rozsudkov a súdnych rozhodnutí, ktorá sa od zasadnutia Európskej rady v Tampere 15. a 16. októbra 1999 všeobecne považuje za základný kameň justičnej spolupráce v trestných veciach v Únii. Zelená kniha Európskej komisie z 26. apríla 2006 o prezumpcii neviny [KOM(2006) 174 v konečnom znení z 24. júna 2006] a potom uznesenie Rady z 30. novembra 2009 o pláne na posilnenie procesných práv podozrivých alebo obvinených osôb v trestnom konaní (Ú. v. EÚ C 295, 2009, s. 1), ktoré sa stalo neoddeliteľnou súčasťou Štokholmského programu Európskej rady týkajúceho sa priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti (Štokholmský program – otvorená a bezpečná Európa, ktorá slúži občanom a chráni ich) (Ú. v. EÚ C 115, 2010, s. 1), viedli v novembri 2013 k návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady o posilnení určitých aspektov prezumpcie neviny a práva byť prítomný na konaní pred súdom v trestnom konaní [COM(2013) 821 final], a následne k smernici 2016/343 prijatej 9. marca 2016 (pozri DAMINOVA, N.: The CJEU Faced with „Presumption of Innocence“ Directive 2016/343: Reshaping the ECHR Standards? In: European Yearbook of Human Rights, Intersentia, 2022, s. 137 – 175). Táto smernica, založená na právomoci stanoviť minimálne pravidlá týkajúce sa práv jednotlivcov v trestnom konaní, ktorú má Únia podľa článku 82 ods. 2 písm. b) ZFEÚ, je jednou zo šiestich smerníc prijatých Úniou na stanovenie spoločných minimálnych noriem zaručujúcich právo na prístup k nestrannému súdu a práva podozrivých a obvinených osôb v rámci plnenia Štokholmského programu (pozri CATTEAU, F.: Les droits procéduraux des personnes poursuivies et des victimes de criminalité devant la Cour de justice de l’Union. Vers un droit européen de la procédure pénale? In: Cahiers de droit européen. 2020/2‑3, s. 485 – 547).
(
5
)	Pozri rozsudok z 8. apríla 2025, Európska prokuratúra (Súdne preskúmanie procesných úkonov) (C‑292/23, EU:C:2025:255, bod 36 a citovaná judikatúra).
(
6
)	Pozri rozsudok zo 16. novembra 2021, Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim a i. (C‑748/19 až C‑754/19, EU:C:2021:931, bod 48).
(
7
)	Týmto konštatovaním nie je dotknutá možnosť, ktorú okrem toho spomenula slovenská vláda vo svojich písomných pripomienkach, že ak senát súdu vyššieho stupňa uzná obvineného za vinného pred jeho právoplatným odsúdením, obvinený môže vzniesť námietku zaujatosti týchto sudcov, ak by im bola trestná vec opätovne pridelená.
(
8
)	Pozri rozsudok z 28. novembra 2019, Specializirana prokuratura (C‑653/19 PPU, ďalej len rozsudok Specializirana prokuratura, EU:C:2019:1024, body 32 a 33).
(
9
)	Pozri rozsudok Specializirana prokuratura (body 35 a 37), podľa ktorého „súdne rozhodnutie, ktorého jediným cieľom je prípadné ponechanie obvinenej osoby vo vyšetrovacej väzbe, sa však zameriava len na rozhodnutie o otázke, či táto osoba má alebo nemá byť prepustená na slobodu z hľadiska všetkých relevantných okolností, bez určenia, či je táto osoba vinná z trestného činu, z ktorého je obvinená. … Toto rozhodnutie preto nemôže byť kvalifikované ako súdne rozhodnutie o vine obvinenej osoby v zmysle smernice“.
(
10
)	V tejto súvislosti pripomínam, že článok 52 ods. 3 Charty spresňuje, že v rozsahu, v akom táto charta obsahuje práva, ktoré zodpovedajú právam zaručeným v EDĽP, zmysel a rozsah týchto práv je rovnaký ako zmysel a rozsah práv ustanovených v tomto dohovore. Ako pritom vyplýva z vysvetliviek k článku 48 Charty, ktoré sa podľa článku 6 ods. 1 tretieho pododseku ZEÚ a článku 52 ods. 7 Charty musia zohľadniť pri jej výklade, tento článok 48 zodpovedá článku 6 ods. 2 a 3 EDĽP. Súdny dvor preto musí dbať na to, aby výklad, ktorý poskytuje článku 48 ods. 1 Charty zabezpečil takú úroveň ochrany, ktorá nenarušuje úroveň zaručenú článkom 6 ods. 2 EDĽP, ako ho vykladá ESĽP [pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. novembra 2021, IS (Nezákonnosť uznesenia o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania) (C‑564/19, EU:C:2021:949, bod 101)].
(
11
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. septembra 2019, AH a i. (Prezumpcia neviny) (C‑377/18, EU:C:2019:670, bod 42). Pozri v súvislosti s uplatnením pojmov použitých v tlačovej správe vydanej Európskym úradom pre boj proti podvodom (OLAF) rozsudok z 1..októbra 2025, OC/Komisia (T‑384/20 RENV, EU:T:2025:925, bod 91 a nasl.).
(
12
)	Pozri rozsudok ESĽP, 25. marca 1983, Minelli v. Švajčiarsko (CE:ECHR:1983:0325JUD000866079, bod 30).
(
13
)	Pozri REPÍK, B.: Réflexions sur la jurisprudence de la Cour européenne des droits de l’homme concernant la présomption d’innocence. In: Liber amicorum Marc‑André Eissen. Bruxelles: Bruylant/L.G.D.J., 1995, s. 331 – 345, najmä s. 333. Pozri tiež DOLD, B.: Artikel 6. Recht auf ein faires Verfahren. In: FROWEIN/PEUKERT, Europäische MenschenRechtsKonvention, EMRK‑Kommentar. Kehl am Rhein: N. P. Engel Verlag, 2024, 4. ed., s. 323 – 324, č. 67 – 69.
(
14
)	Prezumpcia neviny, považovaná za procesnú záruku v rámci samotného trestného konania, stanovuje podmienky týkajúce sa najmä dôkazného bremena, skutkových a právnych domnienok, práva nevypovedať vo svoj neprospech, možnosti publicity pred súdnym konaním alebo formulácie predčasných vyhlásení sudcu vo veci samej alebo iného orgánu verejnej moci o vine obvineného [pozri rozsudok ESĽP, 12. júla 2013, Allen v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:2013:0712JUD002542409, bod 93), a rozsudok ESĽP, 11. júna 2024, Nealon a Hallam v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:2024:0611JUD003248319, bod 101)].
(
15
)	Vzhľadom na potrebu zabezpečiť, aby právo zaručené článkom 6 ods. 2 EDĽP bolo konkrétne a účinné, totiž ESĽP v priebehu času vyvodil „druhý aspekt“ prezumpcie neviny, ktorý vstupuje do hry pri ukončení trestného konania buď oslobodením spod obžaloby alebo zastavením trestného stíhania. ESĽP jasne vyjadril, že po zastavení trestného stíhania prezumpcia neviny vyžaduje, aby sa v každom ďalšom konaní akejkoľvek povahy zohľadnila skutočnosť, že dotknutá osoba nebola odsúdená, a tiež to, aby všetky orgány, ktoré priamo alebo nepriamo rozhodujú o trestnoprávnej zodpovednosti dotknutej osoby, rešpektovali výrok oslobodzujúceho rozsudku [rozsudok ESĽP, 11. júna 2024, Nealon a Hallam v. Spojené kráľovstvo, CE:ECHR:2024:0611JUD003248319, body 102 až 109 a citovaná judikatúra)]. Pozri v tejto súvislosti BEERNAERT, M.‑A.: La présomption d’innocence et ses prolongements au‑delà du procès pénal (obs. sous Cour eur. dr. h., Gde Ch, arrêt Nealon et Hallam c. Royaume‑Uni, 11 juin 2024). In: Revue trimestrielle des droits de l’homme, Vol. 2, no 142, 1er avril 2025, s. 515 – 526).
V súvislosti s týmto rozdielom medzi dvoma aspektmi prezumpcie neviny pozri tiež JEBENS, S. E.: The Scope of the Presumption of Innocence in Article 6 § 2 of the Convention – Especially on its Reputation‑Related Aspect. In: Droits de l’homme – Regards de Strasbourg, Liber Amicorum Luzius Wildhaber. Kehl: N. P. Engel, 2007, s. 207 – 227.
(
16
)	Zahŕňa to aj rôzne formy písomných alebo ústnych stanovísk verejných orgánov (verejných činiteľov alebo sudcov) uvedených v akomkoľvek dokumente, ako sú vyhlásenia v tlači alebo v rozhovoroch, vrátane odôvodnenia súdneho rozhodnutia sudcom alebo súdom v prípravnom konaní. Pozri DOLD, B.: c. d., s. 460 – 462, č. 369 – 372.
(
17
)	Pozri najmä rozsudok ESĽP, 6. decembra 1988, Barberà, Messegué a Jabardo v. Španielsko (CE:ECHR:1988:1206JUD001059083, bod 77).
Uvediem tu aj príklad zo staršej súdnej histórie. V slávnom procese s Landruom, ktorý sa začal 7. novembra 1921 pred porotným súdom Seine‑et‑Oise vo Versailles (Francúzsko), záverečná reč Landruovho advokáta, ktorým bol Vincent de Moro‑Giafferi, Maître, ilustruje túto zásadu otázkou adresovanou generálnemu prokurátorovi Godefroymu poverenému obžalobou: „ako môžeme dnes odsúdiť človeka za vraždu desiatich žien a zajtra nebyť schopní vydať deklaratórny rozsudok o úmrtí rodinám, pretože sa nenašlo žiadne telo?“ Landruov advokát zašiel ešte ďalej, keď v dnes už slávnej scéne tvrdil, že jedna z obetí, údajne mŕtva, sa našla a bola pripravená vystúpiť. Celá sála, vrátane porotcov, sa vtedy otočila ku dverám... Podľa Landruovho advokáta to dokazovalo, že nikto si nebol istý jeho vinou. Dodajme, že generálny prokurátor okamžite odpovedal, že jediný, kto sa neobzrel, bol Landru (pozri internetovú stránku francúzskeho ministerstva spravodlivosti o procese s Landruom, dostupnú na adrese: https://www.justice.gouv.fr/actualites/actualite/proces‑landru).
(
18
)	Pozri rozsudok ESĽP, 10. februára 1995, Allenet de Ribemont v. Francúzsko (CE:ECHR:1995:0210JUD001517589, bod 35), Revue trimestrielle des droits de l’homme, č. 24, 1995, s. 661 – 672, poznámka Spielmann, D. Pozri tiež rozsudok ESĽP, 12. apríla 2012, Lagardère v. Francúzsko (CE:ECHR:2012:0412JUD001885107, bod 74), a rozsudok ESĽP, 27. februára 2014, Karaman v. Nemecko (CE:ECHR:2014:0227JUD001710310, bod 41).
(
19
)	Pozri HIRSCH, C.: La présomption d’innocence dans la jurisprudence de la Cour européenne des droits de l’homme (2006‑2013). In: Annales du droit luxembourgeois. Bruxelles: Bruylant, vol. 23 (2013), 2015, najmä s. 160 a nasl. Pozri tiež rozsudok ESĽP, 10. októbra 2000, Daktaras v. Litva (CE:ECHR:2000:1010JUD004209598, bod 41), a rozsudok ESĽP, 15. júna 2021, Vardan Martirosyan v. Arménsko (CE:ECHR:2021:0615JUD001361012, body 83 a 87) (uvádzajúci judikatúru týkajúcu sa pojmov používaných v prípadoch ponechania vo väzbe).
(
20
)	Pozri rozsudok ESĽP, 28. novembra 2002, Marziano v. Taliansko (CE:ECHR:2002:1128JUD004531399, body 30 a 31), a rozsudok ESĽP, 12. apríla 2012, Lagardère v. Francúzsko (CE:ECHR:2012:0412JUD001885107, bod 75).
(
21
)	Rozsudok ESĽP, 28. novembra 2002, Marziano v. Taliansko (CE:ECHR:2002:1128JUD004531399, bod 30).
(
22
)	Rozsudok ESĽP, 28. novembra 2002, Lavents v. Lotyšsko (CE:ECHR:2002:1128JUD005844200, body 126 a 127).
(
23
)	Rozsudok ESĽP, 15. októbra 2013, Gutsanovi v. Bulharsko (CE:ECHR:2013:1015JUD003452910, body 202 a 203).
(
24
)	Súd uviedol, že „naďalej zastáva názor, že došlo k spáchaniu trestného činu a že obvinený sa na ňom zúčastnil“.
(
25
)	Pozri najmä rozsudok ESĽP, 26. marca 1982, Adolf v. Rakúsko (CE:ECHR:1982:0326JUD000826978, body 36 až 41), a rozsudok ESĽP, 27. februára 2014, Karaman v. Nemecko (CE:ECHR:2014:0227JUD001710310, body 63 až 65 a citovaná judikatúra). Pozri tiež rozsudok ESĽP, 15. júna 2021, Vardan Martirosyan v. Arménsko (CE:ECHR:2021:0615JUD001361012, bod 81). V bodoch 83 až 90 tohto rozsudku ESĽP pozorne preskúmal znenie každého dotknutého rozhodnutia v jeho príslušnom kontexte. Napríklad výraz „spáchaný čin“, hoci nešťastný, bol pochopiteľný v kontexte predĺženia väzby vzhľadom na povahu a nebezpečnosť „spáchaného“ činu, keď sa okrem iného uvádzalo, že sťažovateľ bol „obvinený z tohto trestného činu“, pričom jeho vina nebola otázkou, o ktorej sa malo rozhodnúť v tomto štádiu, ako uviedol odvolací súd (bod 84). Pozri naopak body 87 a 88, kde sa konštatuje porušenie článku 6 ods. 2 EDĽP v súvislosti s iným rozhodnutím, ktoré nebolo neskôr v konaní opravené.
(
26
)	Pozri rozsudok ESĽP, 3. októbra 2019, Fleischner v. Nemecko (CE:ECHR:2019:1003JUD006198512, bod 65), v ktorom ESĽP uvádza, že vnútroštátne právo je súčasťou tohto kontextu.
(
27
)	Rozsudok ESĽP, 10. októbra 2000, Daktaras v. Litva (CE:ECHR:2000:1010JUD004209598, body 44 až 45).
(
28
)	Vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok ESĽP z 21. septembra 2006, Pandy v. Belgicko (CE:ECHR:2006:0921JUD001358302, body 19 a 43), boli v tlači uverejnené výroky vyšetrovacieho sudcu („Pandy sa chce vydávať za Dreyfusa, ale ja mám pre neho iné referencie: Landru a doktor Petiot“). Tieto výroky bolo možné považovať za náhodné a druhoradé v kontexte zložitého vyšetrovania, ktoré prebiehalo bez problémov a ktoré sám sťažovateľ ocenil. ESĽP však rozhodol, že napriek tomu možno mať proti nim výhrady z hľadiska zásady prezumpcie neviny, keďže sťažovateľa prirovnávali k známym a uznaným sériovým vrahom. Neboli „prijateľné zo strany vyšetrovacieho sudcu, ktorý je podľa belgického práva poverený preskúmaním dôkazov tak v neprospech, ako aj v prospech obžalovaného, čo odôvodňuje prísnejšie preskúmanie“ (bod 45).
(
29
)	Rozsudok ESĽP, 19. júna 2025, Ravier v. Francúzsko (CE:ECHR:2025:0619JUD003232422, body 40 až 42).
(
30
)	Pozri rozsudky z 1..júla 2008, MOTOE (C‑49/07, EU:C:2008:376, bod 30), a z 30. mája 2024, Amazon Services Europe (C‑665/22, EU:C:2024:435, bod 40).
(
31
)	Pozri § 373 ods. 1 Trestného zákona.
(
32
)	Pozri rozsudok ESĽP, 25. marca 1983, Minelli v. Švajčiarsko (CE:ECHR:1983:0325JUD000866079, bod 30), a rozsudok ESĽP, 30. marca 2010, Poncelet v. Belgicko (CE:ECHR:2010:0330JUD004441807, bod 50).
(
33
)	Pozri rozsudok ESĽP, 21. septembra 2006, Pandy v. Belgicko (CE:ECHR:2006:0921JUD001358302, bod 43), a rozsudok ESĽP, 21. júna 2007, Kampanellis v. Grécko (CE:ECHR:2007:0621JUD000902905, bod 27) (týkajúci sa pojmov použitých v rámci predloženia veci na súd vyšetrujúcim sudcom). Pozri tiež DOLD, B.: c. d., s. 459, č. 367.
(
34
)	V uzneseniach o odvolaní sa uvádza, že proti nim nie je prípustný riadny opravný prostriedok. Pozri v tejto súvislosti rozsudok ESĽP, 15. júna 2021, Vardan Martirosyan v. Arménsko (CE:ECHR:2021:0615JUD001361012, bod 88). ESĽP rozhodol, že je pripravený preskúmať možnosť, že „District Court“ spravil iba technickú chybu, keď nesprávne formuloval svoje rozhodnutie, ale konštatoval, že táto chyba nebola následne nikdy opravená, keďže napadnuté rozhodnutie nebolo možné napadnúť opravným prostriedkom.
(
35
)	Okrem použitia podmieňovacieho spôsobu možno uvažovať o formuláciách, ktoré viac rešpektujú prezumpciu neviny a zameriavajú sa na skutky, ktoré nie sú považované za „spáchané“, ale napríklad za „vytýkané“.
(
36
)	Napríklad v rozsudku ESĽP z 21. júna 2007, Kampanellis v. Grécko (CE:ECHR:2007:0621JUD000902905, bod 28), formulovali spornú vetu sudcovia v odôvodnenom rozhodnutí, ktoré bolo vydané v prípravnom štádiu trestného konania začatého proti sťažovateľovi a ktorým bolo nariadené prejednanie jeho trestnej veci súdom. ESĽP však rozhodol, že použitie výrazu „upokojiť“ jednoznačne vyjadrovalo myšlienku, že väzba sťažovateľa mohla mať za následok jeho upokojenie a zabrániť mu v trestnej činnosti. Dospel k záveru, že bez ohľadu na ich umiestnenie v spornom uznesení boli takéto výroky neprípustné zo strany sudcov obžalovacieho senátu, ktorí sú podľa gréckeho práva povinní viesť vyšetrovanie tak v neprospech, ako aj v prospech obžalovaného, čo si vyžadovalo osobitnú pozornosť pri výbere použitých výrazov.
(
37
)	Pozri analogicky rozsudok z 8. decembra 2022, HYA a i. (Nemožnosť vypočúvať svedkov obžaloby) (C‑348/21, EU:C:2022:965, bod 58), týkajúci sa existencie kompenzačných prvkov, ktoré môžu vyvážiť ťažkosti spôsobené obhajobe tým, že svedok nemohol byť priamo krížovo vypočutý v štádiu konania pred súdom v trestnom konaní.
(
38
)	Pozri, pokiaľ ide o ponechanie vo väzbe, rozsudky z 19. septembra 2018, Milev (C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, body 44 a 48), a Specializirana prokuratura (bod 29).
(
39
)	Pozri v tomto zmysle uznesenie z 12. februára 2019, RH (C‑8/19 PPU, EU:C:2019:110, body 57 až 60).
(
40
)	Pozri rozsudok z 5. septembra 2019, AH a i. (Prezumpcia neviny) (C‑377/18, EU:C:2019:670, bod 50).
(
41
)	Pozri uznesenie z 28. mája 2020, UL a VM (C‑709/18, EU:C:2020:411, bod 35).
(
42
)	Ako príklad v luxemburskom práve uvádzam úlohu obžalovacieho senátu, ktorému prináleží „overiť, či pre každú skutočnosť, ktorá tvorí podstatnú súčasť informácií, existujú alebo neexistujú nepriame dôkazy; následne tento senát posúdi, či treba nepriame dôkazy považovať za dostatočné (LE POITTEVIN, G.: Code d’instr. cr. annoté, čl. 221, č. 27 a 28)....vyšetrovací súd má za úlohu rozhodnúť iba o tom, či existujú alebo neexistujú nepriame dôkazy umožňujúce domnievať sa, že obvinený spáchal skutok za okolností, na ktoré sa vzťahuje trestné právo“ (pozri THIRY, R.: Précis d’Instruction Criminelle en Droit Luxembourgeois, Vol. II, Luxemburg: Lucien de Bourcy, 1984, s. 204 – 205). V súvislosti s nepriamymi dôkazmi viny a dostatočnými dôkazmi pozri tiež úlohu vyšetrovacích súdov v belgickom súdnom systéme (FRANCHIMONT, M., JACOBS, A., MASSET, A.: Manuel de procédure pénale. Bruxelles: Larcier, 2009, 3. ed., s. 541) a francúzskom súdnom systéme (podľa článku 184 francúzskeho Trestného poriadku).
(
43
)	Pozri rozsudok ESĽP, 24. novembra 1993, Imbrioscia v. Švajčiarsko (CE:ECHR:1993:1124JUD001397288, bod 36), a rozsudok ESĽP, 27. novembra 2008, Salduz v. Turecko (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, bod 50).
(
44
)	Pozri komentár DOLD, B.: c. d., najmä s. 323, č. 67. Pozri tiež rozsudok ESĽP, 9. novembra 2018, Beuze v. Belgicko (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, bod 147 a nasl.), v ktorom ESĽP pripomína, že „postup spočívajúci v tom, že spravodlivosť konania ako celku je stredobodom posúdenia, ktoré treba vykonať, sa neobmedzuje na právo na prístup k advokátovi upravené v článku 6 ods. 3 písm. c), ale zapadá do širšej judikatúry týkajúcej sa práva na obhajobu zakotveného v článku 6 ods. 1 dohovoru“.
(
45
)	Pozri rozsudok ESĽP, 12. mája 2017, Simeonovi v. Bulharsko (CE:ECHR:2017:0512JUD002198004, bod 114 a najmä bod 120), kde ESĽP poskytol demonštratívny zoznam faktorov, ktoré sa majú v prípade potreby zohľadniť pri zvažovaní dôsledkov procesných nedostatkov, ku ktorým došlo v prípravnom konaní, na celkovú spravodlivosť trestného konania. Pozri tiež rozsudok ESĽP, 9. novembra 2018, Beuze v. Belgicko (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, bod 148 a nasl.), kde ESĽP spresňuje, že takýto postup navyše zodpovedá jeho úlohe, ktorou nie je rozhodovať in abstracto, ani zjednocovať rôzne právne systémy, ale stanoviť záruky zabezpečujúce, že postupy uplatňované v každom prípade rešpektujú požiadavky spravodlivého procesu s ohľadom na okolnosti konkrétneho obvineného.
(
46
)	Pripomínam, že vylúčenie sudcov súdu vyššieho stupňa, ako sa uvádza v tretej časti štvrtej otázky, je podľa môjho názoru hypotetické, a preto neprípustné (pozri bod 32 vyššie).
(
47
)	Pozri analogicky v súvislosti s podmienkami prijatia rozhodnutia o väzbe rozsudok z 19. septembra 2018, Milev (C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, bod 47), a uznesenie z 12. februára 2019, RH (C‑8/19 PPU, EU:C:2019:110, bod 59).
(
48
)	Pozri rozsudok z 5. septembra 2024, M.S. a i. (Procesné práva maloletej osoby) (C‑603/22, EU:C:2024:685, bod 170).
(
49
)	Komisia poukázala na výzvu zaslanú v konaní o nesplnení povinnosti týkajúcom sa prebratia článku 4 ods. 2 smernice 2016/343 do slovenského práva [konanie o nesplnení povinnosti INFR(2024)2210], ktoré bolo ku dňu pojednávania stále v štádiu prešetrovania.
(
50
)	Pozri analogicky rozsudky z 5. júna 2018, Kolev a i. (C‑612/15, EU:C:2018:392, bod 94), týkajúci sa najmä momentu, kedy má obhajoba prístup k spisovému materiálu, a z 21. októbra 2021, ZX (Odstránenie nedostatkov obžaloby) (C‑282/20, EU:C:2021:874, body 28 a 32), týkajúci sa nepresností a nedostatkov v obsahu obžaloby, ktoré porušovali právo obvineného na poskytnutie podrobných informácií o obvinení.
(
51
)	Slovenská vláda uvádza § 194 ods. 5 Trestného poriadku, podľa ktorého je právny názor súdu vyššieho stupňa poskytnutý v prípade zrušenia rozhodnutia súdu prvého stupňa záväzný pre súd nižšieho stupňa, pokiaľ tento právny názor nestratil celkom alebo sčasti svoj skutkový základ v dôsledku zmeny skutkových zistení, najmä po tom, čo nižší súd vykonal nové dokazovanie.
(
52
)	Pozri rozsudky z 5. októbra 2010, Elčinov (C‑173/09, EU:C:2010:581, body 30 až 32), a z 22. februára 2022, RS (Účinok rozhodnutí Ústavného súdu) (C‑430/21, EU:C:2022:99, bod 75).
(
53
)	Ako uvádza KUTY, F.: Justice pénale et procès équitable. Bruxelles: Larcier, 2023, 1.ed., s. 1711: „Nerešpektovanie prezumpcie neviny vyšetrovacím sudcom nepredstavuje nenapraviteľnú vadu.... akýkoľvek úkon vyšetrovacieho sudcu dotknutý nerešpektovaním prezumpcie neviny, nemá sám osebe za následok... nemožnosť viesť spravodlivý proces pred súdom.“
(
54
)	Pozri v súvislosti s právom na právnu pomoc poskytovanú obhajcom už od začiatku konania rozsudok ESĽP, 24. novembra 1993, Imbrioscia v. Švajčiarsko (CE:ECHR:1993:1124JUD001397288, bod 36), a rozsudok ESĽP, 27. novembra 2008, Salduz v. Turecko (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, bod 54). V tejto súvislosti, hoci trestný systém funguje „ako stroj na vrstvenie viny“, je potrebné zabrániť tomu, aby „‚vrstva‘ viny bola na začiatku pojednávania príliš hrubá“ (pozri ROETS, D.: La présomption d’innocence. Paris: Dalloz, 2023, 2. ed., s. 59 – 60).
(
55
)	Pozri rozsudok z 21. októbra 2021, ZX (Odstránenie nedostatkov obžaloby) (C‑282/20, EU:C:2021:874, bod 35). V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa odôvodnenia 44 smernice 2016/343 zásada účinnosti „si od členských štátov vyžaduje, aby zaviedli primerané a účinné opravné prostriedky pre prípad porušenia práva priznaného jednotlivcom právom Únie. Vďaka účinnému opravnému prostriedku, ktorý by mal byť dostupný v prípade porušenia ktoréhokoľvek z práv stanovených v tejto smernici, by sa malo dosiahnuť, že sa v čo najväčšej možnej miere obnoví také postavenie podozrivých alebo obvinených osôb, aké by mali, keby nebolo došlo k porušeniu, s cieľom chrániť právo na spravodlivý proces a právo na obhajobu“.
(
56
)	Keďže v návrhu na začatie prejudiciálneho konania nie sú uvedené žiadne relevantné informácie, na základe ktorých by bolo možné vyjadriť sa k zásade ekvivalencie, domnievam sa, že nie je potrebné sa ňou zaoberať.
(
57
)	Pozri rozsudok zo 4. septembra 2025, AW T (C‑225/22, EU:C:2025:649, bod 68).