62024CJ0748
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
30. dubna 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Justiční spolupráce v trestních věcech – Směrnice (EU) 2016/343 – Články 3 a 4 – Presumpce neviny – Článek 48 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie – Usnesení o zastavení trestního stíhání – Soudní rozhodnutí, kterým se nerozhoduje o vině – Zrušení a vrácení věci soudu nižšího stupně – Konstatování soudu vyššího stupně týkající se naplnění znaků skutkové podstaty trestného činu – Povinnost soudu nižšího stupně řídit se posouzeními soudu vyššího stupně – Vhodná opatření pro případ porušení presumpce neviny“
Ve věci C‑748/24 [Kotaňák] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Městského soudu Bratislava I (Mestský súd Bratislava I, Slovensko) ze dne 25. dubna 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 29. října 2024, v trestním řízení proti
AC,
za účasti:
Okresná prokuratúra Bratislava III,
LZ,
SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
ve složení: C. Lycourgos (zpravodaj), předseda senátu, O. Spineanu-Matei, S. Rodin, N. Fenger a A. Kornezov, soudci,
generální advokát: D. Spielmann,
za soudní kancelář: I. Illéssy, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 16. října 2025,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za AC: M. Mandzák, P. Pechanec a M. Pohovej, advokáti,
–
za slovenskou vládu: jejich zmocněnci,
–
za maďarskou vládu: Zs. Biró-Tóth a M. Z. Fehér, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: R. Lindenthal a M. Wasmeier, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 15. ledna 2026,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 4 a 6 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/343 ze dne 9. března 2016, kterou se posilují některé aspekty presumpce neviny a práva být přítomen při trestním řízení před soudem (Úř. věst. 2016, L 65, s. 1), článku 48 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), jakož i zásad efektivity a přednosti unijního práva.
2
Tato žádost byla předložena v rámci trestního řízení vedeného s AC pro pomluvu.
Právní rámec
Směrnice 2016/343
3
Body 16 a 48 odůvodnění směrnice 2016/343 uvádějí:
„(16)
Presumpce neviny by byla porušena, pokud by veřejná prohlášení učiněná orgány veřejné moci nebo soudní rozhodnutí jiná než o vině označovala podezřelou nebo obviněnou osobu za vinnou, dokud její vina nebyla prokázána zákonným způsobem. Taková prohlášení nebo soudní rozhodnutí by neměla vzbuzovat dojem, že je taková osoba vinná. Tím by neměly být dotčeny úkony trestního stíhání, jejichž cílem je prokázat vinu podezřelé nebo obviněné osoby, jako je obvinění, ani soudní rozhodnutí, v jejichž důsledku se stává podmíněný trest vykonatelným, za podmínky, že je dodrženo právo na obhajobu. Rovněž by tím neměla být dotčena předběžná rozhodnutí procesní povahy, která přijímají justiční nebo jiné příslušné orgány a jež jsou založena na podezření či usvědčujících důkazech, jako jsou rozhodnutí o vyšetřovací vazbě, pokud taková rozhodnutí neoznačují podezřelou nebo obviněnou osobu za vinnou. Před přijetím předběžného rozhodnutí procesní povahy by měl příslušný orgán nejprve ověřit, zda jsou důkazy usvědčující podezřelou nebo obviněnou osobu dostatečně průkazné pro dotčené rozhodnutí, a rozhodnutí by tyto usvědčující důkazy mělo uvádět.
[…]
(48)
Vzhledem k tomu, že tato směrnice stanoví minimální pravidla, měly by mít členské státy možnost rozšířit práva stanovená v této směrnici s cílem poskytnout vyšší úroveň ochrany. Úroveň ochrany poskytovaná členskými státy by nikdy neměla být nižší než normy stanovené Listinou nebo [evropskou Úmluvou o ochraně lidských práv a svobod, podepsanou v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen ‚EÚLP‘),] v souladu s tím, jak je vykládají Soudní dvůr a Evropský soud pro lidská práva.“
4
Článek 2 této směrnice stanoví:
„Tato směrnice se vztahuje na fyzické osoby podezřelé nebo obviněné v trestním řízení. Použije se ve všech stadiích trestního řízení od okamžiku, kdy se určitá osoba stane podezřelou nebo je obviněna ze spáchání trestného činu nebo údajného trestného činu, až do okamžiku nabytí právní moci konečného rozhodnutí o tom, zda tato osoba uvedený trestný čin spáchala.“
5
Článek 3 uvedené směrnice stanoví:
„Členské státy zajistí, aby byla podezřelá nebo obviněná osoba považována za nevinnou, dokud její vina nebyla prokázána zákonným způsobem.“
6
Článek 4 téže směrnice, nadepsaný „Označování na veřejnosti za vinného“, v odstavcích 1 a 2 stanoví:
„1.   Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby do doby, než byla podezřelé nebo obviněné osobě prokázána vina zákonným způsobem, nebyla tato osoba ve veřejných prohlášeních orgánů veřejné moci a soudních rozhodnutích jiných než o vině označována za vinnou. Tím nejsou dotčeny úkony prováděné v rámci trestního stíhání, jejichž účelem je prokázat vinu podezřelé nebo obviněné osoby, ani předběžná rozhodnutí procesní povahy, která přijaly soudní nebo jiné příslušné orgány a jež jsou založena na podezření či na usvědčujících důkazech.
2.   Členské státy zajistí, aby pro případ porušení povinnosti neoznačovat podezřelé nebo obviněné osoby za vinné, stanovené v odstavci 1 tohoto článku, byla k dispozici vhodná opatření v souladu s touto směrnicí, a zejména s článkem 10.“
7
Článek 6 odst. 1 směrnice 2016/343 stanoví:
„Členské státy zajistí, aby důkazní břemeno při prokazování viny podezřelé nebo obviněné osoby leželo na obžalobě. Tím není dotčena případná povinnost soudce nebo příslušného soudu vyhledávat důkazy svědčící ve prospěch i v neprospěch podezřelé nebo obviněné osoby a právo obhajoby předkládat důkazy v souladu s příslušnými vnitrostátními právními předpisy.“
8
Článek 10 odst. 1 této směrnice zní:
„Členské státy zajistí, aby podezřelé a obviněné osoby měly účinný prostředek právní ochrany, pokud jsou jejich práva přiznaná touto směrnicí porušena.“
Slovenské právo
9
Ustanovení § 373 odst. 1 a 2 trestního zákoníku (Trestný zákon), které vymezuje skutkovou podstatu trestného činu pomluvy, stanoví:
„(1)   Kdo o jiném sdělí nepravdivý údaj, který je způsobilý značnou měrou ohrozit jeho vážnost u spoluobčanů, poškodit jej v zaměstnání, v podnikání, narušit jeho rodinné vztahy nebo způsobit mu jinou vážnou újmu, bude potrestán odnětím svobody až na dva roky.
(2)   Odnětím svobody na jeden rok až pět let bude pachatel potrestán, spáchá-li čin uvedený v odstavci 1:
[…]
c) veřejně“.
10
Ustanovení § 327 odst. 1 trestního řádu (Trestný poriadok) stanoví:
„Soud, jemuž věc byla vrácena k novému projednání a rozhodnutí, je vázán právním názorem, který vyslovil ve svém rozhodnutí odvolací soud, a je povinen provést úkony a důkazy, jejichž provedení odvolací soud nařídil.“
Původní řízení a předběžné otázky
11
Dne 18. listopadu 2020 podalo Okresní státní zastupitelství Bratislava III (Okresná prokuratúra Bratislava III, Slovensko) k Okresnímu soudu Bratislava III (Okresný súd Bratislava III, Slovensko) proti AC obžalobu pro přečin pomluvy ve smyslu § 373 odst. 1 a odst. 2 písm. c) trestního zákoníku, jehož se měl obžalovaný dopustit tím, že zveřejnil na internetu několik videozáznamů obsahujících řadu nepravdivých tvrzení.
12
Usnesením ze dne 8. listopadu 2021 Okresní soud Bratislava III (Okresný súd Bratislava III) trestní stíhání zastavil z důvodu, že jednání uvedené v této obžalobě není trestným činem.
13
Okresní státní zastupitelství Bratislava III (Okresná prokuratúra Bratislava III) podalo proti tomuto usnesení stížnost. Usnesením ze dne 8. února 2022 Krajský soud v Bratislavě (Krajský súd v Bratislave) usnesení soudu prvního stupně zrušil a věc mu vrátil, aby znovu posoudil veškeré důkazy a znovu rozhodl.
14
Krajský soud v Bratislavě (Krajský súd v Bratislave) v odůvodnění svého usnesení mimo jiné rozhodl, že „[n]epravdivé informace čistě intimní povahy, které obviněný prostřednictvím svého příspěvku zpřístupnil velkému počtu sledujících, mohou svým obsahem vážně narušit partnerské, rodinné a přátelské vztahy a podkopat důvěru v osobu poškozené“.
15
Usnesením ze dne 3. října 2022 Okresní soud Bratislava III (Okresný súd Bratislava III) znovu zastavil trestní stíhání vedené na základě obžaloby proti AC.
16
Okresní státní zastupitelství Bratislava III (Okresná prokuratúra Bratislava III) podalo proti tomuto usnesení stížnost. Usnesením ze dne 18. dubna 2023 Krajský soud v Bratislavě (Krajský súd v Bratislave) usnesení soudu prvního stupně ze dne 3. října 2022 zrušil a vrátil mu věc k novému rozhodnutí.
17
V odůvodnění svého usnesení Krajský soud v Bratislavě (Krajský súd v Bratislave) zopakoval závěry uvedené v usnesení ze dne 8. února 2022 a doplnil mimo jiné následující:
„Z důkazů, jež byly provedeny v přípravném řízení a z nichž vycházel i [soud prvního stupně], nepochybně vyplývá, že obviněný ve vztahu k [poškozené] lže a útočí na ni, v důsledku čehož se ona v okruhu své rodiny a lidí ve svém okolí dostala do velmi nepříjemných situací. Intimní poměr mezi ní a SB je výmyslem obviněného a nikdy se nestalo to, co obviněný ve svých vystoupeních uváděl […]. Co se týče vymezení, který ze zveřejněných údajů měl být nepravdivý, nepochybně jde o údaj, jehož pravdivost byla důkazy provedenými v přípravném řízení prověřována a týkal se intimního vztahu mezi poškozenou a svědkem SB a sexuálních praktik, jejichž provádění obviněný jednoznačně v příspěvku popsal.“
18
Po reorganizaci slovenského soudního systému byla dne 1. června 2023 příslušnost k projednání věci v původním řízení přenesena na Městský soud Bratislava I (Mestský súd Bratislava I, Slovensko), který je předkládajícím soudem.
19
AC před uvedeným soudem tvrdí, že některá posouzení odvolacího soudu porušují presumpci neviny, neboť neponechávají žádný prostor pro pochybnosti o jeho vině, třebaže uvedený soud nemusel posuzovat opodstatněnost obvinění, která proti němu byla vznesena. AC se proto domnívá, že předkládající soud by neměl při svém rozhodování zohlednit posouzení odvolacího soudu.
20
Předkládající soud uvádí, že na základě slovenských procesních pravidel je vázán posouzeními odvolacího soudu. Má však za to, že tato posouzení porušují presumpci neviny, která se vztahuje na AC, a jeho právo na obhajobu.
21
V této souvislosti má předkládající soud pochybnosti zejména o přiměřenosti uvedených posouzení, jelikož podle slovenské právní úpravy se soud vyššího stupně mohl omezit na konstatování, že rozhodnutí vydané v prvním stupni je nesprávné, a nařídit soudu prvního stupně, aby provedl dokazování. Předkládající soud si dále klade otázku, zda je relevantní, že soud vyššího stupně rozhodl pouze na základě důkazů shromážděných během přípravného řízení, aniž se k nim obviněný mohl vyjádřit.
22
Předkládající soud se dále táže, jaká vhodná opatření ve smyslu čl. 4 odst. 2 směrnice 2016/343 by měla být případně přijata k nápravě porušení presumpce neviny. Konkrétně si klade otázku, zda je nezbytné odmítnout právně závazná posouzení soudu vyššího stupně, či dokonce rozhodnout o vyloučení soudců uvedeného soudu.
23
Za těchto podmínek se Městský soud Bratislava I (Mestský súd Bratislava I) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující otázky:
„1)
Brání právo na respektování presumpce neviny stanovené v čl. 48 odst. 1 [Listiny] ve spojení s čl. 4 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 [směrnice 2016/343], jakož i zásada proporcionality a právo na obhajobu podle čl. 48 odst. 2 [Listiny] takovému postupu nadřízeného soudu, který v řízení o stížnosti státního zástupce proti usnesení soudu prvního stupně o zastavení trestního stíhání uvede v odůvodnění rozhodnutí následující právní a skutková zjištění, a to před rozhodnutím ve věci samé a bez provedení dokazování ve věci před soudem:
‚Nepravdivé informace čistě intimní povahy, které obviněný prostřednictvím svého příspěvku zpřístupnil velkému počtu sledujících, mohou svým obsahem vážně narušit partnerské, rodinné a přátelské vztahy a podkopat důvěru v osobu poškozené […] Z důkazů, jež byly provedeny v přípravném řízení a z nichž vycházel i [soud prvního stupně], nepochybně vyplývá, že obviněný ve vztahu k ní lže a útočí na ni, v důsledku čehož se ona v okruhu své rodiny a lidí ve svém okolí dostala do velmi nepříjemných situací. Intimní poměr mezi ní a SB je výmyslem obviněného a nikdy se nestalo to, co obviněný ve svých vystoupeních uváděl […]. Co se týče vymezení, který ze zveřejněných údajů měl být nepravdivý, nepochybně jde o údaj, jehož pravdivost byla důkazy provedenými v přípravném řízení prověřována a týkal se intimního vztahu mezi poškozenou a svědkem SB a sexuálních praktik, jejichž provádění obviněný jednoznačně v příspěvku popsal.‘?
2)
Má na odpověď na první otázku vliv skutečnost, že vnitrostátní právní úprava ani vnitrostátní praxe neukládala nadřízenému soudu povinnost provést skutkové a právní hodnocení v odůvodnění zrušujícího usnesení a toto se mohlo omezit jen na to, že rozhodnutí soudu nižšího stupně je nesprávné, protože soud prvního stupně je povinen provést dokazování v hlavním líčení a v návaznosti na dokazování ve věci rozhodnout?
3)
Má na odpověď na první otázku vliv skutečnost, že nadřízený soud při rozhodování o stížnosti státního zástupce rozhodl jen na základě důkazů provedených v přípravném řízení, které dosud nebyly provedeny ani před soudem prvního stupně?
4)
V případě kladné odpovědi na první otázku, jsou vhodnými opatřeními k zajištění presumpce neviny ve smyslu čl. 4 odst. 2 [směrnice 2016/343] následující postupy a rozhodnutí:
–
postup vnitrostátního soudu prvního stupně, který s odkazem na zásadu přednosti a efektivity unijního práva nebude respektovat právní a skutková zjištění uvedená nadřízeným soudem v odůvodnění rozhodnutí v částech, které jsou v rozporu s unijním právem, přestože by podle vnitrostátních právních předpisů jinak byla právně závazná, a po provedení řádného dokazování ve věci sám rozhodne; nebo
–
postup vnitrostátního soudu prvního stupně, který s odkazem na zásadu přednosti a efektivity unijního práva nebude respektovat právní a skutková zjištění uvedená nadřízeným soudem v odůvodnění rozhodnutí v částech, které jsou v rozporu s unijním právem, přestože by podle vnitrostátních právních předpisů jinak byla právně závazná, a ve věci sám znovu rozhodne stejným rozhodnutím o zastavení trestního stíhání, které již jednou bylo nadřízeným soudem zrušeno; nebo
–
vyloučení soudců nadřízeného soudu z řízení pro podjatost z důvodu porušení presumpce neviny na základě námitky podjatosti vznesené obviněným?“
K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
24
Slovenská vláda zpochybňuje přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
25
Tato vláda tvrdí, že předkládající soud neupřesnil důvody, proč se rozhodl tuto žádost podat, takže Soudní dvůr nemá k dispozici dostatečné informace o skutkovém a právním rámci, v němž položené otázky vyvstaly.
26
Slovenská vláda dále tvrdí, že výklad unijního práva požadovaný předkládajícím soudem není nezbytný pro rozhodnutí věci v původním řízení. Původní řízení totiž podle jejího názoru neodpovídá řízení o opravném prostředku směřujícím k přijetí vhodných opatření ve smyslu čl. 4 odst. 2 směrnice 2016/343. Uvedená vláda v tomto kontextu uvádí, že i kdyby bylo konstatováno, že odůvodnění rozhodnutí odvolacího soudu porušuje presumpci neviny, nemělo by takové konstatování vliv na zákonnost tohoto rozhodnutí, jehož posouzení ostatně nebrání tomu, aby předkládající soud mohl po kontradiktorním provedení dokazování rozhodnout o vině nebo nevinně obviněného. Kromě toho předkládající soud není podle slovenské vlády oprávněný rozhodovat o vyloučení soudců odvolacího soudu.
27
Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy zavedené článkem 267 SFEU věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání rozsudku, tak relevanci otázek, které Soudnímu dvoru klade. Týkají-li se tedy položené otázky výkladu unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz rozsudek ze dne 21. dubna 1988, Pardini, 338/85, EU:C:1988:194, bod 8, a rozsudek ze dne 24. července 2023, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, bod 61).
28
Z toho vyplývá, že se k otázkám týkajícím se unijního práva váže domněnka relevance. Nevydání rozhodnutí Soudního dvora o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem je možné pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz rozsudek ze dne 13. července 2000, Idéal tourisme, C‑36/99, EU:C:2000:405, bod 20, a rozsudek ze dne 24. července 2023, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, bod 62).
29
V této souvislosti je zaprvé třeba zdůraznit, pokud jde o argumenty vycházející z údajné neúplnosti předkládacího rozhodnutí, že podle ustálené judikatury Soudního dvora, která se nyní odráží v čl. 94 písm. a) a b) jeho jednacího řádu, potřeba dospět k takovému výkladu unijního práva, který bude pro vnitrostátní soud užitečný, vyžaduje, aby tento soud vymezil skutkový a právní rámec, v němž jím položené otázky vyvstaly, nebo aby alespoň vysvětlil skutkové předpoklady, na nichž jsou tyto otázky založeny. Kromě toho je nezbytné, jak uvádí čl. 94 písm. c) jednacího řádu, aby sama žádost o rozhodnutí o předběžné otázce obsahovala uvedení důvodů, na základě kterých má předkládající soud pochybnosti o výkladu nebo platnosti určitých ustanovení práva Unie, jakož i vztah, který spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátními právními předpisy použitelnými ve sporu v původním řízení [viz rozsudek ze dne 26. ledna 1993, Telemarsicabruzzo a další, C‑320/90 až C‑322/90, EU:C:1993:26, bod 6; usnesení ze dne 28. června 2000, Laguillaumie, C‑116/00, EU:C:2000:350, bod 16, a rozsudek ze dne 4. října 2024, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Pokus o přístup k osobním údajům uloženým v mobilním telefonu), C‑548/21, EU:C:2024:830, bod 48].
30
V projednávaném případě je třeba konstatovat, že předkládací rozhodnutí uvádí skutkový a právní rámec, v němž položené otázky vyvstaly. Toto rozhodnutí dále uvádí, jak vyplývá z bodů 20 až 22 tohoto rozsudku, důvody, na základě kterých má předkládající soud pochybnosti o výkladu určitých ustanovení práva Unie.
31
Z toho vyplývá, že uvedené rozhodnutí splňuje požadavky stanovené v článku 94 jednacího řádu, a obsahuje tedy informace dostatečné k tomu, aby Soudní dvůr mohl na tyto otázky odpovědět.
32
Pokud jde o zadruhé argumenty vycházející z toho, že odpověď Soudního dvora na položené otázky není nezbytná pro rozhodnutí v původním řízení, je třeba uvést, že předkládající soud upřesnil, že podle slovenské právní úpravy je při přezkumu věci v původním řízení povinen řídit se posouzeními odvolacího soudu.
33
V této souvislosti mají položené otázky umožnit předkládajícímu soudu určit, zda jsou tato posouzení slučitelná s požadavkem na dodržování presumpce neviny vyplývajícím ze směrnice 2016/343 a z čl. 48 odst. 1 Listiny, a případně vyvodit důsledky z neslučitelnosti uvedených posouzení s tímto požadavkem.
34
Není tudíž zjevné, že by žádaný výklad unijního práva obecně neměl žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení.
35
Pokud jde však konkrétně o třetí část čtvrté otázky, z předkládacího rozhodnutí nevyplývá, že by Městský soud Bratislava I (Mestský súd Bratislava I), který je soudem prvního stupně, byl příslušný rozhodnout o případném vyloučení soudců odvolacího soudu, nebo že by z případné povinnosti vyloučit takové soudce, která by vyplývala z unijního práva, mohl jakýmkoli způsobem vyvodit důsledky.
36
Je proto zjevné, že výklad unijních pravidel za účelem zjištění, zda tato pravidla takovou povinnost ukládají, nemá žádný vztah k předmětu původního řízení.
37
S ohledem na výše uvedené je třeba mít za to, že čtvrtá otázka je nepřípustná v rozsahu, v němž se týká vyloučení soudců odvolacího soudu, a položené otázky jsou ve zbývající části přípustné.
K předběžným otázkám
K první až třetí otázce
38
Podstatou prvních tří otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 4 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 směrnice 2016/343 ve spojení s článkem 48 Listiny, který se týká presumpce neviny, musí být vykládány v tom smyslu, že brání tomu, aby trestní soud, který rozhoduje o opravném prostředku proti rozhodnutí, jímž bylo zastaveno trestní stíhání z důvodu, že jednání není trestným činem, zaujal detailní stanovisko k usvědčujícím důkazům tím, že ze skutkového a právního hlediska posoudí, zda jsou naplněny znaky skutkové podstaty předmětného trestného činu, ačkoli podle vnitrostátní právní úpravy k tomu není při svém rozhodování povinen a toto posouzení je založeno pouze na důkazech shromážděných v rámci přípravného řízení, k nimž se obviněný nemohl vyjádřit.
39
Článek 4 odst. 1 směrnice 2016/343 stanoví, že členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění toho, aby do doby, než byla podezřelé nebo obviněné osobě prokázána vina zákonným způsobem, nebyla tato osoba ve veřejných prohlášeních orgánů veřejné moci a soudních rozhodnutích jiných než o vině označována za vinnou. Toto ustanovení upřesňuje, že tím nejsou dotčeny úkony prováděné v rámci trestního stíhání, jejichž účelem je prokázat vinu podezřelé nebo obviněné osoby, ani předběžná rozhodnutí procesní povahy, která přijaly soudní nebo jiné příslušné orgány a jež jsou založena na podezření či na usvědčujících důkazech.
40
Z článku 6 odst. 1 této směrnice vyplývá, že členské státy musí zajistit, že důkazní břemeno při prokazování viny podezřelé nebo obviněné osoby bude ležet na obžalobě. Toto ustanovení upřesňuje, že tím není dotčena případná povinnost soudce nebo příslušného soudu vyhledávat důkazy svědčící ve prospěch i v neprospěch podezřelé nebo obviněné osoby a právo obhajoby předkládat důkazy v souladu s příslušnými vnitrostátními právními předpisy.
41
Za účelem určení rozsahu těchto ustanovení, pokud jde o přezkum, který může provést trestní soud v takové situaci, jako je situace popsaná v prvních třech otázkách, je třeba nejprve připomenout, že směrnice 2016/343 provádí pouze minimální harmonizaci některých aspektů presumpce neviny a práva být přítomen při řízení před soudem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. září 2018, Milev, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, body 45 a 46).
42
V rámci této minimální harmonizace tato směrnice odlišuje soudní rozhodnutí o vině, která se nutně přijímají až na závěr trestního řízení, od jiných procesních úkonů, jako jsou úkony prováděné v rámci trestního stíhání a předběžná rozhodnutí procesní povahy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. listopadu 2019, Specializirana prokuratura, C‑653/19 PPU, EU:C:2019:1024, bod 32).
43
V projednávaném případě se první až třetí otázka týkají přípravné fáze trestního řízení, během níž musí odvolací soud rozhodnout o zákonnosti rozhodnutí vydaného v prvním stupni, kterým se určuje, zda obžaloba představuje dostatečný základ pro konání hlavního líčení.
44
Takové rozhodnutí odvolacího soudu musí být s ohledem na svůj předmět považováno za jiné soudní rozhodnutí než rozhodnutí o vině ve smyslu čl. 4 odst. 1 uvedené směrnice.
45
Tato směrnice však neobsahuje pravidla, která by upřesňovala hmotněprávní a procesní podmínky přijetí takového rozhodnutí.
46
Zejména neurčuje povahu skutečností, které musí nastat, aby bylo možné přijmout toto rozhodnutí, ani podmínky posouzení důkazů, které může být případně provedeno za účelem přijetí tohoto rozhodnutí.
47
V této souvislosti je třeba zejména uvést, že i když článek 6 směrnice 2016/343 stanoví určitá pravidla týkající se rozložení důkazního břemene v trestním řízení, tato pravidla se týkají prokázání viny podezřelých a obviněných osob, takže jejich účelem není upravit provádění dokazování při přijímání takového předběžného rozhodnutí, jako je rozhodnutí dotčené v původním řízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. listopadu 2019, Specializirana prokuratura, C‑653/19 PPU, EU:C:2019:1024, bod 33).
48
Mimoto vzhledem k tomu, že hmotněprávní a procesní podmínky přijetí takového rozhodnutí, jako je rozhodnutí dotčené v původním řízení, se řídí pouze vnitrostátním právem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. listopadu 2019, Specializirana prokuratura, C‑653/19 PPU, EU:C:2019:1024, bod 38), nelze mít za to, že obecná procesní pravidla upravující přípravnou fázi trestního řízení vedoucího k přijetí takového rozhodnutí spadají pod uplatňování unijního práva ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny. Článek 48 odst. 2 Listiny, který stanoví dodržování práva na obhajobu, se tudíž na tuto přípravnou fázi trestního řízení nepoužije.
49
Naproti tomu s ohledem na definici oblasti působnosti směrnice 2016/343 uvedenou v jejím článku 2 a na obecnost zásady vyjádřené v jejím článku 3 je třeba mít za to, že posledně uvedený článek, který stanoví, že členské státy zajistí, aby byla podezřelá nebo obviněná osoba považována za nevinnou, dokud její vina nebyla prokázána zákonným způsobem, se bez zvláštního omezení použije ve všech stadiích trestního řízení vedeného proti fyzickým osobám, včetně přípravné fáze takového trestního řízení, jako je trestní řízení dotčené v původním řízení.
50
Stejně tak ze znění čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/343, který zakazuje, aby podezřelá nebo obviněná osoba byla označována za vinnou do doby, než byla podezřelé nebo obviněné osobě prokázána vina zákonným způsobem, vyplývá, že se toto ustanovení vztahuje zejména na jiná soudní rozhodnutí než rozhodnutí o vině.
51
Pokud jde o rozsah působnosti článku 3 a čl. 4 odst. 1 této směrnice v takovém řízení, jako je původní řízení, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že tato ustanovení ve spojení s bodem 16 odůvodnění této směrnice nebrání přijetí předběžných rozhodnutí procesní povahy, která jsou založena na podezření či usvědčujících důkazech, pokud taková rozhodnutí neoznačují podezřelou nebo obviněnou osobu za vinnou (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. září 2018, Milev, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, body 44 a 48).
52
Z výše uvedeného především vyplývá, že směrnice 2016/343 nebrání tomu, aby trestní soud za účelem přijetí předběžného rozhodnutí procesní povahy provedl posouzení usvědčujících důkazů s cílem zjistit, zda lze v dané věci uvažovat o naplnění znaků skutkové podstaty trestného činu.
53
Dále tato směrnice nevylučuje ani to, aby takové předběžné rozhodnutí mohlo být přijato, aniž bylo dokazování provedeno v plném rozsahu a aniž se k němu obviněná osoba mohla vyjádřit.
54
Konečně, jak zdůraznil generální advokát v bodě 80 svého stanoviska, žádné ustanovení uvedené směrnice nebrání tomu, aby se takové předběžné rozhodnutí opíralo o podrobné odůvodnění.
55
Při formulování tohoto odůvodnění však musí být v souladu s čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/343 dodržena povinnosti neoznačit podezřelou nebo obviněnou osobu za vinnou.
56
I když tento čl. 4 odst. 1 ponechává členským státům určitý prostor pro uvážení při přijímání opatření nezbytných pro účely tohoto ustanovení, nic to nemění na tom, jak vyplývá z bodu 48 odůvodnění této směrnice, že úroveň ochrany poskytovaná členskými státy nesmí být nikdy nižší, než poskytují normy stanovené Listinou a EÚLP, a zejména normy týkající se presumpce neviny [rozsudek ze dne 5. září 2019, AH a další (Presumpce neviny), C‑377/18, EU:C:2019:670, bod 40].
57
V této souvislosti je třeba uvést, že presumpce neviny je zakotvena v čl. 48 odst. 1 Listiny, který – jak vyplývá z vysvětlení k Listině – odpovídá čl. 6 odst. 2 EÚLP. Z toho v souladu s čl. 52 odst. 3 Listiny plyne, že pro účely výkladu čl. 48 odst. 1 Listiny je třeba zohlednit čl. 6 odst. 2 EÚLP jakožto minimální úroveň ochrany [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. září 2019, AH a další (Presumpce neviny), C‑377/18, EU:C:2019:670, bod 41 a citovaná judikatura].
58
Za těchto podmínek je třeba pro účely výkladu tohoto čl. 4 odst. 1 ve spojení s čl. 48 odst. 1 Listiny vycházet z judikatury Evropského soudu pro lidská práva týkající se čl. 6 odst. 2 EÚLP [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. září 2019, AH a další (Presumpce neviny), C‑377/18, EU:C:2019:670, bod 42].
59
Ze zmíněné judikatury vyplývá, že zásada presumpce neviny je porušena, jestliže soudní rozhodnutí či úřední akt týkající se osoby obviněného v případě, že nebyl vydán pravomocný odsuzující rozsudek, jasným způsobem konstatuje, že dotčená osoba spáchala předmětný trestný čin [v tomto smyslu viz ESLP, 27. února 2014, Karaman v. Německo, CE:ECHR:20140227JUD001710310, bod 63, a rozsudek ze dne 5. září 2019, AH a další (Presumpce neviny), C‑377/18, EU:C:2019:670, bod 43].
60
V této souvislosti je třeba rozlišovat mezi takovými rozhodnutími nebo prohlášeními, která vzbuzují dojem, že je dotyčná osoba vinná, a porušují presumpci neviny, a těmi, která pouze popisují podezření (ESLP, 28. listopadu 2002, Marziano v. Itálie, CE:ECHR:2002:1128JUD004531399, bod 31, a ESLP, 15. října 2013, Gutsanovi v. Bulharsko, CE:ECHR:2013:1015JUD003452910, bod 192). K takovému porušení této domněnky však může dojít i bez formálního konstatování viny, jelikož odůvodnění, na jehož základě je možné se domnívat, že soudce považuje dotyčnou osobu za vinnou, postačuje k porušení uvedené presumpce (ESLP, 19. září 2006, Matijasevic v. Srbsko, CE:ECHR:2006:0919JUD002303704, bod 45, a ESLP, 9. března 2023, Rigolio v. Itálie, CE:ECHR:2023:0309JUD002014809, bod 94).
61
Za účelem posouzení existence takového porušení presumpce neviny je třeba vycházet jak z volby výrazů použitých soudními orgány, tak z konkrétních okolností, za kterých byly tyto výrazy formulovány, jakož i z povahy a kontextu dotčeného řízení [v tomto smyslu viz ESLP, 27. února 2014, Karaman v. Německo, CE:ECHR:20140227JUD001710310, bod 63, a rozsudek ze dne 5. září 2019, AH a další (Presumpce neviny), C‑377/18, EU:C:2019:670, bod 43].
62
Jak zdůraznil generální advokát v bodě 53 svého stanoviska, Evropský soud pro lidská práva tedy mohl mít za to, že na základě kontextu „nešťastného“ použití výrazů, které podle všeho nasvědčují tomu, že vina dotyčné osoby byla prokázána, lze vyloučit porušení presumpce neviny (v tomto smyslu viz ESLP, 10. října 2000, Daktaras v. Litva, CE:ECHR:2000:1010JUD004209598, body 44 a 45).
63
Evropský soud pro lidská práva však rovněž upřesnil, že zohlednění řízení, v jehož rámci je prohlášení formulováno, vyžaduje důkladnější přezkoumání prohlášení soudců (v tomto smyslu viz ESLP, 21. září 2006, Pandy v. Belgie, CE:ECHR:2006:0921JUD001358302, body 43 a 45).
64
Z judikatury Soudního dvora mimoto vyplývá, že za účelem přezkumu, zda byla dodržena presumpce neviny, je třeba vždy analyzovat soudní rozhodnutí a jeho odůvodnění jako celek, jelikož jakékoliv výslovné konstatování o nevině osoby v určité části soudního rozhodnutí by postrádalo smysl, pokud by ostatní části tohoto rozhodnutí mohly být chápány jako předčasné vyjádření její viny [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. září 2019, AH a další (Presumpce neviny), C‑377/18, EU:C:2019:670, bod 46].
65
Kromě toho některá konstatování týkající se účasti osoby na trestném činu nebo naplnění znaků skutkové podstaty takového trestného činu mohou být učiněna, aniž je porušena presumpce neviny, pokud jsou tato konstatování nezbytná pro rozhodnutí, které má přijmout dotyčný soud, a pokud je jasně uvedeno, že vina této osoby nebyla zákonným způsobem prokázána [v tomto smyslu viz ESLP, 27. února 2014, Karaman v. Německo, CE:ECHR:20140227JUD001710310, body 64 a 65, a ESLP, 9. března 2023, Rigolio v. Itálie, CE:ECHR:2023:0309JUD002014809, body 97, 125 a 126, a rozsudek ze dne 5. září 2019, AH a další (Presumpce neviny), C‑377/18, EU:C:2019:670, bod 45].
66
I když v konečném důsledku přísluší předkládajícímu soudu, aby určil, zda byl čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/343 ve spojení s čl. 48 odst. 1 Listiny v průběhu řízení před odvolacím soudem dodržen, může Soudní dvůr v rámci soudní spolupráce zavedené článkem 267 SFEU poskytnout na základě spisu, který má k dispozici, uvedenému soudu prvky výkladu unijního práva, které by pro něj mohly být užitečné při posuzování účinků těchto ustanovení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. prosince 2024, Vivacom Bulgaria, C‑369/23, EU:C:2024:1043, bod 41).
67
Za tímto účelem je třeba zdůraznit, že z výše uvedeného vyplývá, že za účelem rozhodnutí o dodržení presumpce neviny bude muset předkládající soud vycházet jak z volby výrazů použitých Krajským soudem v Bratislavě (Krajský súd v Bratislave), tak z konkrétních okolností, za kterých byly tyto výrazy použity, jakož i z povahy a kontextu původního řízení, aby určil, zda napadená posouzení uvedeného soudu vzbuzují dojem, že je AC vinen z trestného činu, pro který je souzen.
68
V této souvislosti je třeba na prvním místě uvést, že použití výrazů nasvědčujících tomu, že je odvolací soud přesvědčen o naplnění všech znaků skutkové podstaty předmětného trestného činu, by v případě, že by jej předkládající soud prokázal, představovalo jasný náznak toho, že měl uvedený soud dojem, že je obviněná osoba vinna z tohoto trestného činu.
69
V této souvislosti je třeba poznamenat, že volba takových výrazů, jaké uvedl generální advokát v bodě 59 svého stanoviska, podle všeho naznačuje, že odvolací soud šel nad rámec vyjádření podezření vůči obviněnému, což však musí ověřit předkládající soud.
70
Pokud jde na druhém místě o konkrétní okolnosti, za kterých byly použity výrazy, o něž se jedná v původním řízení, jakož i o povahu a kontext původního řízení, je třeba zaprvé zdůraznit, že jelikož je Krajský soud v Bratislavě (Krajský súd v Bratislave) soudem, musí být – jak vyplývá z bodu 63 tohoto rozsudku – odůvodnění jeho rozhodnutí podrobeno důkladnějšímu přezkumu.
71
Zadruhé bude na předkládajícím soudu, aby zohlednil skutečnost, že – jak bylo připomenuto v bodě 43 tohoto rozsudku – se rozhodnutí odvolacího soudu týká přípravné fáze trestního řízení, během níž musí odvolací soud rozhodnout o zákonnosti rozhodnutí vydaného v prvním stupni, kterým se určuje, zda obžaloba představuje dostatečný základ pro konání hlavního líčení.
72
V tomto rámci ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že odvolací soud ve výroku svého rozhodnutí pouze nařídil vrácení věci soudu prvního stupně, aby tento znovu posoudil důkazy a znovu rozhodl. Tato skutečnost může být relevantní pro určení rozsahu výrazů použitých v odůvodnění tohoto rozhodnutí, zejména pokud by bylo třeba mít za to, že tyto výrazy jsou do jisté míry nejednoznačné.
73
Formulace výroku uvedeného rozhodnutí však nemůže sama o sobě postačovat k tomu, aby bylo vyloučeno jakékoli porušení presumpce neviny.
74
Jak bylo připomenuto v bodě 64 tohoto rozsudku, je totiž třeba zohlednit odůvodnění dotčeného rozhodnutí jako celek, aniž je možné vycházet pouze ze skutečnosti, že z některých částí tohoto rozhodnutí vyplývá, že vina obviněného nebyla prokázána.
75
Dále je třeba poznamenat, že – jak uvedl generální advokát v bodě 63 svého stanoviska – pokud by se mělo za to, že skutečnost, že rozhodnutí bylo přijato v přípravné fázi trestního řízení, jejímž předmětem není rozhodování o vině obviněné osoby, je dostatečná k vyloučení jakéhokoli porušení presumpce neviny, bylo by to v přímém rozporu se zásadou, podle které se tato presumpce vztahuje na celé trestní řízení. Takový přístup by navíc do značné míry vyprázdnil čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/343.
76
Zatřetí je třeba zdůraznit, že jelikož předkládající soud upřesnil, že přijetí takového rozhodnutí, jako je rozhodnutí dotčené v původním řízení, není podle vnitrostátní právní úpravy nijak podmíněno konstatováním, že byly naplněny znaky skutkové podstaty předmětného trestného činu, nelze takové konstatování považovat za nezbytné k tomu, aby odvolací soud mohl rozhodnout.
77
Z toho plyne, že situaci v původním řízení nelze srovnávat se situacemi uvedenými v judikatuře zmíněné v bodě 65 tohoto rozsudku.
78
Začtvrté, jak zdůrazňují slovenská vláda a Evropská komise, výrazy zvolené odvolacím soudem budou muset být vykládány s ohledem na okolnost, že uvedený soud, který má podle vnitrostátní právní úpravy povinnost odůvodnit svá rozhodnutí, dvakrát zrušil usnesení soudu prvního stupně o zastavení trestního stíhání, takže mohl mít za to, že je nutné vyjádřit svůj postoj důrazněji a obsažněji.
79
Tato okolnost však v žádném případě nemůže odůvodnit použití výrazů vzbuzujících dojem, že obviněná osoba je vinna z trestného činu, z něhož je obviněna, neboť, jak zdůraznil generální advokát v bodě 66 svého stanoviska, v přípravné fázi trestního řízení je zcela možné použít formulace, které dodržují presumpci neviny a jsou zároveň dostatečně přesvědčivé na to, aby odůvodnily vrácení věci obviněného soudu rozhodujícímu v dané věci.
80
S ohledem na výše uvedené je třeba na první až třetí otázku odpovědět, že článek 3, čl. 4 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 směrnice 2016/343 ve spojení s článkem 48 Listiny musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání tomu, aby trestní soud, který rozhoduje o opravném prostředku proti rozhodnutí, jímž bylo zastaveno trestní stíhání z důvodu, že jednání není trestným činem, zaujal detailní stanovisko k usvědčujícím důkazům tím, že ze skutkového a právního hlediska posoudí, zda jsou naplněny znaky skutkové podstaty předmětného trestného činu, ačkoli podle vnitrostátní právní úpravy k tomu není při svém rozhodování povinen a toto posouzení je založeno pouze na důkazech shromážděných v rámci přípravného řízení, k nimž se obviněný nemohl vyjádřit, pokud uvedené posouzení nevzbuzuje dojem, že je tato osoba vinna z tohoto trestného činu.
Ke čtvrté otázce
81
Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 4 odst. 2 směrnice 2016/343 ve spojení se zásadou efektivity a zásadou přednosti unijního práva musí být vykládán v tom smyslu, že soud prvního stupně musí odmítnout posouzení odvolacího soudu, který zrušil usnesení o zastavení trestního stíhání a nařídil vrácení věci tomuto soudu prvního stupně, pokud jsou tato posouzení neslučitelná s presumpcí neviny, i když vnitrostátní právní úprava ukládá uvedenému soudu prvního stupně, aby se uvedenými posouzeními řídil, a dále se musí zdržet výkonu procesních opatření nařízených tímto odvolacím soudem.
82
Článek 4 odst. 2 směrnice 2016/343 stanoví, že členské státy zajistí, aby byla pro případ porušení povinnosti neoznačovat podezřelé nebo obviněné osoby za vinné, která je stanovena v čl. 4 odst. 1 této směrnice, k dispozici vhodná opatření v souladu s touto směrnicí, a zejména s jejím článkem 10.
83
Tento článek 10 ukládá členským státům povinnost zajistit, aby podezřelé a obviněné osoby měly účinný prostředek právní ochrany, pokud jsou jejich práva přiznaná touto směrnicí porušena.
84
I když čl. 4 odst. 2 směrnice 2016/343 vyžaduje, aby byla k dispozici „vhodná opatření“, je nutno konstatovat, že neupřesňuje povahu těchto opatření. Při neexistenci harmonizace v tomto ohledu je na členských státech, aby tato opatření vymezily na základě zásady procesní autonomie. Uvedená opatření musí nicméně kumulativně splňovat dva předpoklady, a sice nesmějí být méně příznivé než ty, kterými se řídí obdobné situace ve vnitrostátním právu (zásada rovnocennosti), a nesmějí v praxi znemožňovat nebo nadměrně ztěžovat výkon práv přiznaných unijním právem (zásada efektivity) (obdobně viz rozsudek ze dne 24. června 2025, GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, bod 56).
85
V projednávaném případě předkládající soud neposkytuje žádnou informaci o opatřeních, která mohou být podle slovenské právní úpravy přijata v případě porušení presumpce neviny.
86
Mimoto slovenská vláda sice zmínila některá opatření stanovená za tímto účelem vnitrostátní právní úpravou, avšak je třeba konstatovat, aniž je třeba zaujímat stanovisko k tomu, zda jsou taková opatření vhodná ke splnění požadavků čl. 4 odst. 2 směrnice 2016/343 nebo k dodržení zásad rovnocennosti a efektivity, že tato opatření v žádném případě nemají za cíl ani za následek omezit rozsah posouzení provedeného odvolacím soudem v rámci takového řízení, jako je řízení dotčené v původním řízení, ve vztahu k soudu prvního stupně.
87
Jak přitom uvedl generální advokát v bodě 99 svého stanoviska, bez ohledu na vhodná opatření, která musí členský stát přijmout k nápravě porušení presumpce neviny v souladu s tímto čl. 4 odst. 2, může být soud prvního stupně nacházející se v takové situaci, jako je situace v původním řízení, povinen přijmout opatření určená k zajištění dodržování presumpce neviny.
88
Takový soud totiž musí obecně dodržovat článek 3 směrnice 2016/343, který vyžaduje, aby byla podezřelá nebo obviněná osoba považována za nevinnou, dokud její vina nebyla prokázána zákonným způsobem.
89
Soud prvního stupně se přitom nemůže při přijímání předběžného rozhodnutí procesní povahy – aniž by porušil tento článek 3 – opírat o posouzení odvolacího soudu, podle kterého by obviněná osoba byla považována za vinnou dříve, než byla její vina prokázána zákonným způsobem, neboť v takovém případě by tento soud prvního stupně sám předčasně považoval tuto osobu za vinnou.
90
Vzhledem k tomu, že uvedený článek 3 je dostatečně jasný, přesný a bezpodmínečný, aby mu byl přiznán přímý účinek, přísluší na základě zásady přednosti unijního práva předkládajícímu soudu, aby případně upustil od použití vnitrostátní právní úpravy, která by bránila jeho použití ve věci, která mu byla předložena [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. února 2022, RS (Účinek rozsudků ústavního soudu), C‑430/21, EU:C:2022:99, bod 53 a citovaná judikatura].
91
V této souvislosti je třeba mimo jiné připomenout, že unijní právo brání tomu, aby byl vnitrostátní soud, kterému přísluší rozhodnout v návaznosti na vrácení věci soudem vyššího stupně, který rozhodoval o opravném prostředku, v souladu s vnitrostátním procesním právem vázán právními posouzeními soudu vyššího stupně, jestliže se s ohledem na výklad, který požadoval od Soudního dvora, domnívá, že uvedená posouzení nejsou v souladu s unijním právem [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. října 2010, Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, bod 32, a rozsudek ze dne 22. února 2022, RS (Účinek rozsudků ústavního soudu), C‑430/21, EU:C:2022:99, bod 75].
92
Z toho plyne, že v případě, že by předkládající soud dospěl k závěru, že s ohledem na odpověď na první tři otázky jsou některá posouzení odvolacího soudu neslučitelná s presumpcí neviny zakotvenou v článku 3 a čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/343 ve spojení s čl. 48 odst. 1 Listiny, byl by povinen rozhodnout v původním řízení bez přihlédnutí k těmto posouzením, aniž by tomu mohlo bránit vnitrostátní pravidlo, které mu ukládá, aby se uvedenými posouzeními řídil.
93
Z toho však nelze vyvodit, že by soud nacházející se v takové situaci, jako je situace v původním řízení, musel odmítnout rozhodnutí odvolacího soudu jako celek.
94
Okolnost, že některá posouzení odvolacího soudu porušují presumpci neviny, totiž nutně neznamená, že rozhodnutí, v němž jsou tato posouzení obsažena, je s touto presumpcí neslučitelné jako celek.
95
Konkrétně nelze mít za to, že na procesní opatření nařízená odvolacím soudem v rozhodnutí, které je zčásti odůvodněno takovými posouzeními, musí být nahlíženo tak, že jsou sama o sobě v rozporu s uvedenou presumpcí.
96
V takové situaci, jako je situace v původním řízení, tedy opatření spočívající v tom, že se věc po zrušení usnesení soudu prvního stupně o zastavení trestního stíhání vrací uvedenému soudu, aby ji znovu projednal, neobsahuje jako takové žádné stanovisko ohledně viny dotyčné osoby.
97
Nelze tedy mít za to, že povinnost odmítnout posouzení neslučitelná s presumpcí neviny, která vyplývá z článku 3 směrnice 2016/343, brání tomu, aby byl soud prvního stupně v souladu s vnitrostátní právní úpravou povinen vykonat procesní opatření nařízená odvolacím soudem, a to i v případě, že je rozhodnutí odvolacího soudu zčásti odůvodněno takovými posouzeními.
98
Na čtvrtou otázku je proto třeba odpovědět, že článek 3 směrnice 2016/343 ve spojení se zásadou přednosti unijního práva musí být vykládán v tom smyslu, že soud prvního stupně musí odmítnout posouzení odvolacího soudu, který zrušil usnesení o zastavení trestního stíhání a nařídil vrácení věci tomuto soudu prvního stupně, pokud jsou tato posouzení neslučitelná s presumpcí neviny, i když vnitrostátní právní úprava ukládá uvedenému soudu prvního stupně, aby se uvedenými posouzeními řídil, aniž tento článek 3 brání tomu, aby byl tentýž soud prvního stupně povinen vykonat procesní opatření nařízená tímto odvolacím soudem.
K nákladům řízení
99
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
1)
Článek 3, čl. 4 odst. 1 a čl. 6 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/343 ze dne 9. března 2016, kterou se posilují některé aspekty presumpce neviny a právo být přítomen při trestním řízení před soudem, ve spojení s článkem 48 Listiny základních práv Evropské unie
musí být vykládány v tom smyslu, že
nebrání tomu, aby trestní soud, který rozhoduje o opravném prostředku proti rozhodnutí, jímž bylo zastaveno trestní stíhání z důvodu, že jednání není trestným činem, zaujal detailní stanovisko k usvědčujícím důkazům tím, že ze skutkového a právního hlediska posoudí, zda jsou naplněny znaky skutkové podstaty předmětného trestného činu, ačkoli podle vnitrostátní právní úpravy k tomu není při svém rozhodování povinen a toto posouzení je založeno pouze na důkazech shromážděných v rámci přípravného řízení, k nimž se obviněný nemohl vyjádřit, pokud uvedené posouzení nevzbuzuje dojem, že je tato osoba vinna z tohoto trestného činu.
2)
Článek 3 směrnice 2016/343 ve spojení se zásadou přednosti unijního práva
musí být vykládán v tom smyslu, že
soud prvního stupně musí odmítnout posouzení odvolacího soudu, který zrušil usnesení o zastavení trestního stíhání a nařídil vrácení věci tomuto soudu prvního stupně, pokud jsou tato posouzení neslučitelná s presumpcí neviny, i když vnitrostátní právní úprava ukládá uvedenému soudu prvního stupně, aby se uvedenými posouzeními řídil, aniž tento článek 3 brání tomu, aby byl tentýž soud prvního stupně povinen vykonat procesní opatření nařízená tímto odvolacím soudem.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: slovenština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.