62002CC0285_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. V projednávané věci je podstatou žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Verwaltungsgericht (správní soud) Minden (Německo), zda je zásada stejné odměny za práci pro muže a ženy porušena německými právními předpisy, které stanoví, že učitelům na plný úvazek a těm zaměstnaným na částečný úvazek může být uložen stejný počet hodin práce přesčas předtím, než získají nárok na odměnu za práci vykonanou přesčas.
Použitelné vnitrostátní právo
2. Článek 78a odst. 1 služebního zákona pro úředníky ve spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko(2) stanoví, že úředníci jsou povinni vykonávat práci přesčas, vyžaduje-li to práce. Pokud tato práce přesčas překročí pět hodin za kalendářní měsíc, má úředník nárok na náhradní odpočinek odpovídající veškeré vykonané práci přesčas. Článek 78a odst. 2 stanoví, že je-li poskytnutí tohoto náhradního odpočinku neslučitelné se zájmem služby, někteří úředníci mohou získat odměnu za odpovídající práci přesčas.
3. Článek 5 odst. 2 bod 1 nařízení týkajícího se odměny za práci přesčas vykonanou úředníky(3) stanoví, že v případě, že je práce přesčas vykonávána ve školství, tři hodiny výuky odpovídají pěti hodinám.
Skutkový stav, původní řízení a předběžná otázka
4. Žalobkyně, jež je úřednicí, pracuje na částečný úvazek jako učitelka na střední škole spolkové země, která je žalovanou. Učitelé na plný úvazek zde vyučují 24 a půl hodin týdně, zatímco žalobkyně zde vyučuje 15 hodin týdně.
5. V prosinci 1999 musela žalobkyně učit 2 a půl hodiny přesčas. Její žádost směřující k získání odměny za tuto práci byla zamítnuta z důvodu, že použitelné právní předpisy stanoví, že práce přesčas vykonaná učitelem, který je úředníkem, je odměňována pouze tehdy, překročí-li 3 hodiny za měsíc. Za 2 a půl hodiny práce přesčas tak nedostala zaplaceno. Po neúspěšném správním opravném řízení podala žalobkyně žalobu k Verwaltungsgericht.
6. Tento soud má za to, že podle použitelných vnitrostátních předpisů nemá žalobkyně právo na odměnu za vykonanou práci přesčas. Nicméně se táže, zda tyto právní předpisy jsou slučitelné s článkem 141 ES ve spojení se směrnicí o stejné odměně(4), neboť jejich následkem je to, že celková odměna za stejný počet hodin učitelů na částečný úvazek, kteří jsou úředníky a nevyučují více než tři hodiny za měsíc přesčas, je nižší než odměna učitelů na plný úvazek, kteří jsou úředníky.
7. Tento soud tudíž položil Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je skutečnost, že řádné učitelky a učitelé zaměstnaní na částečný úvazek – stejně jako ti zaměstnaní na plný úvazek – nepobírají ve spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko
žádnou odměnu za práci přesčas, nepřekračuje-li tři hodiny výuky za kalendářní měsíc, slučitelná s článkem 141 ES ve spojení se směrnicí Rady 75/117/EHS ze dne 10. února 1975 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se uplatňování zásady stejné odměny za práci pro muže a ženy?“
8. Písemná vyjádření byla předložena ze strany žalobkyně a žalované, německé vlády a Komise. Jednání se nekonalo, jelikož ho nikdo nepožadoval. Žalobkyně a Komise mají za to, že je třeba na položenou otázku odpovědět negativně; žalovaná a německá vláda jsou opačného názoru.
Rozbor
9. Článek 141 ES stanoví zásadu stejné odměny mužů a žen za stejnou práci. Článek 1 směrnice o stejné odměně stanoví, že touto zásadou se rozumí pro stejnou práci nebo pro práci, které je přiznána stejná hodnota, odstranění veškeré diskriminace na základě pohlaví ve všech hlediscích a podmínkách odměňování.
10. Z ustálené judikatury plyne, že zásada stejné odměny se netýká pouze přímé diskriminace na základě pohlaví, ale také rozdílného zacházení mezi muži a ženami v práci, které vyplývá z použití kritérií, jež se nezakládají na příslušnosti k určitému pohlaví, jestliže takovéto rozdílné zacházení nemůže být odůvodněno objektivními faktory nemajícími nic společného s příslušností k určitému pohlaví(5) .
11. V projednávaném případě je zřejmé, že dotčené právní předpisy nemají za následek přímou diskriminaci na základě pohlaví. Jestliže však tyto právní předpisy zakládají rozdílné zacházení mezi zaměstnanci na plný úvazek a zaměstnanci zaměstnanými na částečný úvazek a pokud se toto rozdílné zacházení dotýká značně vyššího počtu žen než mužů, použití těchto právních předpisů může zakládat nepřímou diskriminaci, která je neslučitelná s článkem 141 ES a se směrnicí o stejné odměně, jestliže takovéto rozdílné zacházení nemůže být odůvodněno faktory nemajícími nic společného s příslušností k určitému pohlaví.
12. Žalobkyně uvádí, že existují rozdíly v zacházení mezi učiteli na plný úvazek a učiteli na částečný úvazek z důvodu, že tři hodiny práce přesčas za měsíc mohou představovat podstatně větší zátěž pro učitele na částečný úvazek než pro učitele zaměstnané na plný úvazek.
13. Komise má rovněž za to, že se jedná o rozdílné zacházení. Argumentuje tím, že zatímco učitelé na plný úvazek musejí pracovat více než 12,24 % své běžné pracovní doby, aby získali odměnu za práci přesčas, učitelé na částečný úvazek, jako je žalobkyně, musejí pracovat více než 20 % své běžné pracovní doby. Komise rovněž vypočítává, že celkový hodinový příjem učitele na částečný úvazek, který pracuje přesčas, je nižší než celkový hodinový příjem učitele na plný úvazek vykonávající stejnou práci. Komise tudíž dospívá k závěru, že se jedná o závažné nerovné zacházení mezi učiteli na plný a částečný úvazek.
14. Žalovaná naproti tomu uplatňuje, že s učiteli na částečný úvazek je zacházeno zcela stejným způsobem jako s učiteli na plný úvazek: pro obě skupiny platí, že práce přesčas je odměňována pouze tehdy, když se odpracují více než tři hodiny a v tomto případě jsou tyto hodiny práce přesčas odměňovány zcela stejně.
15. Německá vláda souhlasí, že se nejedná o rozdílné zacházení mezi učiteli na plný úvazek a učiteli zaměstnanými na částečný úvazek: žalobkyně dostává stejnou odměnu za své odpracované hodiny, včetně hodin práce přesčas, jako dostane učitel na plný úvazek za stejný počet odpracovaných hodin. Německá vláda dospěla k tomuto závěru při odděleném zkoumání rovnosti odměňování za běžné odpracované hodiny a za práci přesčas. Podle jejího názoru je zásada stejné odměny dodržena, pokud zaměstnanci na plný a částečný úvazek dostávají stejný hodinový příjem za běžné odpracované hodiny a pokud nárok na odměnu za práci přesčas vznikne pro obě kategorie zaměstnanců po odpracování více než tří vyučovacích hodin.
16. Metody posouzení použité Komisí a Spolkovou republikou Německo se mi zdají být nesprávné. Z judikatury Soudního dvora je zřejmé, že rozdílné zacházení mezi zaměstnanci na plný úvazek a zaměstnanci zaměstnanými na částečný úvazek v oblasti odměňování nesmí být posuzováno na základě proporcionálního dopadu neodměněných hodin práce přesčas, na základě rozdílného celkového hodinového příjmu při vykonání práce přesčas nebo na základě přezkoumání výše odměny za práci přesčas, aniž by se vzala v úvahu běžná pracovní doba.
17. V rozsudku Helmig a další Soudní dvůr rozhodl, že se jedná o nerovné zacházení vždy, když celková odměna za stejný počet hodin odpracovaných v rámci pracovního poměru zaměstnanců na plný úvazek je vyšší než celková odměna zaměstnanců na částečný úvazek(6) .
18. V uvedeném případě byly příplatky za práci přesčas vyplaceny zaměstnancům, kteří odpracovali více hodin, než je jejich běžná plná pracovní doba. Zaměstnanci na částečný úvazek, kteří odpracovali více hodin, než je jejich běžná zkrácená pracovní doba, avšak nepřesáhli plnou pracovní dobu, byli naproti tomu odměněni na základě běžné sazby, aniž by dostali příplatky za práci přesčas. Soudnímu dvoru byla v podstatě předložena otázka, zda jsou tyto metody v rozporu se zásadou stejné odměny.
19. Soudní dvůr za těchto okolností konstatoval, že zaměstnanci na částečný úvazek dostali za stejný počet odpracovaných hodin stejnou celkovou odměnu jako zaměstnanci na plný úvazek. Uvedl příklad zaměstnance na částečný úvazek, jehož smluvní pracovní doba byla 18 hodin: kdyby tento zaměstnanec pracoval 19 hodin, dostával by stejnou celkovou odměnu, jakou dostává zaměstnanec na plný úvazek za odpracovaných 19 hodin. Soudní dvůr tak shledal, že zásada stejné odměny nebyla porušena(7) .
20. V projednávaném případě mají naproti tomu vnitrostátní právní předpisy za následek, že zaměstnanci na částečný úvazek, jehož smluvní pracovní doba je 15 hodin a který odpracuje 2 a půl hodiny práce přesčas, a tudíž odpracuje 17 a půl hodin celkem, je zaplaceno pouze za 15 hodin práce, a nedostane tedy stejnou celkovou odměnu jako zaměstnanec na plný úvazek za 17 a půl hodin práce. Na základě judikatury Soudního dvora se tudíž jedná o rozdílné zacházení mezi zaměstnanci na plný úvazek a zaměstnanci zaměstnanými na částečný úvazek.
21. Konečně je věcí vnitrostátního soudu určit, zda se zaprvé rozdílné zacházení vyplývající z právních předpisů dotýká značně vyššího počtu žen než mužů a zadruhé, zda existují objektivní faktory nemající nic společného s příslušností k určitému pohlaví, které mohou odůvodňovat takovéto rozdílné zacházení. Dodávám, že z vyjádření vyplývá, že převládá souhlas s tím, že se
právní předpisy dotýkají značně vyššího počtu žen než mužů, přičemž neexistuje žádný důvod umožňující se domnívat, že rozdílné zacházení jsou odůvodněny.
Závěry
22. Navrhuji tudíž, aby na otázku, kterou předložil Verwaltungsgericht Minden, bylo odpovězeno takto:
„Vnitrostátní právní předpisy stanovící, že učitelé na plný úvazek a ti zaměstnaní na částečný úvazek nejsou odměňováni za práci vykonanou přesčas, což má za následek, že celková odměna za stejný počet hodin zaměstnanců na plný úvazek je vyšší než zaměstnanců na částečný úvazek, zakládají rozdílné zacházení mezi zaměstnanci na plný úvazek a zaměstnanci zaměstnanými na částečný úvazek. Pokud se toto rozdílné zacházení dotýká značně vyššího počtu žen než mužů, právní předpisy porušují článek 141 ES a směrnici Rady 75/117/EHS ze dne 10. února 1975 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se uplatňování zásady stejné odměny za práci pro muže a ženy, jestliže takovéto rozdílné zacházení nemůže být odůvodněno objektivními faktory nemajícími nic společného s příslušností k určitému pohlaví.“
(1) .
(2)
–	Nordrhein-Westfälisches Beamtengesetz, ve znění zveřejněném dne 1. května 1981.
(3)
–	Verordnung über die Gewährung von Mehrarbeitsvergütung für Beamte ze dne 13. března 1992 (BGBl. I, s. 528), ve znění ze dne 3. prosince 1998, BGBl. I, s. 3494).
(4)
–	Směrnice Rady 75/117/EHS ze dne 10. února 1975 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se uplatňování zásady stejné odměny za práci pro muže a ženy (Úř. věst. L 45, s. 19).
(5)
–	Rozsudek ze dne 15. prosince 1994, Helmig a další (C-399/92, C-409/92, C-425/92, C-34/93, C-50/93 a C-78/93, Recueil, s. I-5727, bod 20).
(6)
Uvedený výše v poznámce pod čarou 5, bod 26. Viz rovněž rozsudek ze dne 6. února 1996, Lewark (C-457/93, Recueil s. I-243, body 25 a 26).
(7)
Body 27, 28 a 31 rozsudku.