62012CC0085
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PEDRO CRUZ VILLALÓN
esitatud 30. mail 2013 (
1
)
Kohtuasi C-85/12
Société Landsbanki Islands HF
versus
Kepler Capital Markets SA ja
Frédéric Giraux
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour de cassation (Prantsusmaa))
„Asutamisvabadus — Krediidiasutused — Direktiiv 2001/24/EÜ — Krediidiasutuste saneerimis- ja likvideerimismeetmete vastuvõtmise tingimused — Nimetatud meetmete võtmiseks pädevad ametivõimud — Üksikseadus — Võrdne kohtlemine — Kohtulik kaitse — Lex fori — Lex concursus”
1.
Seoses 2008. aastal vallandunud rahvusvahelise finantskriisi raames Islandil aset leidnud finantssüsteemi kokkuvarisemisega võttis Islandi parlament vastu rea selles riigis asuva mitme finantseerimisasutuse saneerimismeetmeid, millest ühele tuginedes sooviti direktiivi 2001/24 (
2
) alusel vaidlustada kahte aresti, mille Prantsuse kohtud selles liikmesriigis olid määranud. Cour de cassation soovib sisuliselt teada seda, kas mainitud saneerimismeetmed, mille on küll vastu võtnud seadusandlik võim, kuuluvad direktiivi kohaldamisalasse, mille eesmärk on vastastikku tunnustada saneerimismeetmeid ja likvideerimismenetlusi, mida on rakendanud haldus- või kohtuasutused.
2.
Käesolev kohtuasi on tüüpiline näide raskustest, mis võivad kohati tuleneda sellest, kui liidu õigus kasutab siseriikliku õiguse teatud tuumkategooriaid. Nagu ma välja toon, tuleb lisaks vormile ja nomen’ile neil juhtudel tähelepanu pöörata sisule ning eelkõige eesmärkidele, mille jaoks neid kategooriaid kasutatakse esiteks liidu õiguses ja teiseks liikmesriikide siseriiklikus õiguses. Just see siseriiklike kategooriate liidu raamistikuga kohandamise vaimsus on see, mis peab samuti innustama tegelema raskustega, mida käesolevas asjas tekitab sellise direktiivi nagu direktiiv 2001/24 tõlgendamine, mis ei saanud arvesse võtta selliste tunnuste ja mõõtmetega finantskriisi, mille käes me veel tänagi kannatame. Mõistagi on kogu selle olukorra alus küsimus, kas sellised hädaolukorras vastu võetud siseriiklikud õigusnormid nagu käesolevas asjas ning nende rakendamiseks tehtud otsused peavad jääma direktiivi 2001/24 kohaldamisalasse. See ei ole aga küsimus, millele käesolevas eelotsusetaotluses palutakse Euroopa Kohtul vastata.
3.
Seetõttu ja piiritledes küsimuse nii, nagu see on esitatud, teen ettepaneku käsitada mõistekategooriaid „haldusasutus” ja „kohtuasutus” direktiivi 2001/24 tähenduses nii-öelda „funktsionaalsena”, nii et teatud tingimustel võib viide neile asutustele hõlmata ka „seadusandlikku võimuorganit”. Teisisõnu ei saa asjaolu, et direktiivis nimetatud meetmed on vastu võtnud siseriiklik seadusandlik võim, välistada nende kuulumist selle õigusakti kohaldamisalasse.
I. Õiguslik raamistik
A. Liidu õigus
4.
Direktiiv 2001/24 kehtestab krediidiasutuste saneerimismeetmete ja likvideerimismenetluse vastastikuse tunnustamise eeskirjad. Käesoleva kohtuasja raames on olulised mõned selle põhjendustest:
„(6)
Õigusaktidega ettenähtud saneerimismeetmete ja asjaomases liikmesriigis kehtivate menetluste üle otsustamise ja nende rakendamise ainupädevus peab kuuluma päritoluliikmesriigi haldus- ja kohtuasutustele. Liikmesriikide õigusnormide ja tavade ühtlustamine on keerukas ja seepärast on vaja sisse seada kord, mille kohaselt liikmesriigid tunnustavad vastastikku meetmeid, mida igaüks neist on võtnud tegevusloa saanud krediidiasutuste elujõulisuse taastamiseks.
(7)
Äärmiselt oluline on tagada, et päritoluliikmesriigi haldus- või kohtuasustuse võetud saneerimismeetmed ja nimetatud asutuste poolt kõnealuste meetmete haldamiseks ametisse nimetatud isikute või organite võetavad meetmed, sealhulgas meetmed, millega võib kaasneda maksete peatamine, täitemeetmete peatamine või nõuete vähendamine ja kõik muud kolmandate isikute õigusi mõjutada võivad meetmed, kehtiksid kõigis liikmesriikides.
[…]
(12)
Võlausaldajate võrdse kohtlemise põhimõte seoses nende tegutsemisvõimalustega eeldab päritoluliikmesriigi haldus- ja kohtuasutustelt vajalike meetmete võtmist, et vastuvõtva liikmesriigi võlausaldajad saaksid kasutada oma õigust teha vajalikke toiminguid ettenähtud tähtaja jooksul.
[…]
(16)
Võlausaldajate võrdne kohtlemine eeldab, et krediidiasutus likvideeritakse vastavalt ühtsuse ja üldisuse põhimõtetele, mille kohaselt kuulub ainupädevus päritoluliikmesriigi haldus- ja kohtuasutustele ning nende otsuseid tuleb tunnustada ja nende otsustel peab ilma igasuguste formaalsusteta olema kõigis teistes liikmesriikides samasugune mõju nagu päritoluliikmesriigis, kui käesolevas direktiivis ei ole sätestatud teisiti.
[…]
(20)
Igale teada olevale võlausaldajale eraldi teatamine on sama oluline kui teabe avaldamine, et võlausaldajad saaksid vajaduse korral esitada oma nõuded või edastada oma nõuetega seotud märkused ettenähtud tähtaja jooksul. See peaks toimuma ilma muus liikmesriigis kui päritoluliikmesriigis asuvaid võlausaldajaid nende asukoha või nõude laadi põhjal diskrimineerimata. Võlausaldajaid tuleb sobival moel regulaarselt teavitada kogu likvideerimismenetluse kestel.
[…]
(23)
Kuigi on oluline järgida põhimõtet, et saneerimismeetmete või likvideerimismenetluse kogu mõju, nii korralduslik kui ka sisuline, tuleneb päritoluliikmesriigi õigusest, tuleb meeles pidada, et selline mõju võib olla vastuolus eeskirjadega, mida teistes liikmesriikides tavaliselt vaatlusaluse krediidiasutuse ja tema filiaalide majandus- ja finantstegevuse suhtes kohaldataks. Mõningatel juhtudel on teise liikmesriigi õigusnormidele viitamine päritoluliikmesriigi õiguse kohaldamise põhimõtte vältimatu lisatingimus.
[…]
(30)
Erandina lex concursus põhimõttest reguleerib saneerimismeetmete või likvideerimismenetluse mõju pooleli olevale kohtuasjale selle liikmesriigi õigus, kus kohtuasi pooleli on. Kõnealuste meetmete ja menetluste mõju sellistest kohtuasjadest tulenevatele konkreetsetele täitemeetmetele reguleerivad päritoluliikmesriigi õigusnormid vastavalt käesoleva direktiiviga ettenähtud üldisele reeglile.”
5.
Direktiivi 2001/24 artikkel 2 määratleb mitu käesolevas asjas olulist mõistet:
„[…]
—
haldus- ja kohtuasutused – liikmesriikide sellised haldus- või kohtuasutused, mis on saneerimismeetmete rakendamise või likvideerimismenetluse jaoks pädevad;
—
saneerimismeetmed – meetmed, mille eesmärk on säilitada või taastada krediidiasutuse rahaline seisund ja mis võivad mõjutada kolmandate isikute varasemaid õigusi, sealhulgas meetmed, millega võib kaasneda maksete peatamine, täitemeetmete peatamine või nõuete vähendamine;
[…]
—
likvideerimismenetlus – kõiki võlausaldajaid puudutav menetlus, mille käivitab ja mida kontrollib liikmesriigi haldus- või kohtuasutus ning mille eesmärk on realiseerida varad nimetatud asutuste järelevalve all ka juhul, kui menetlus lõpetatakse kokkuleppe või muu samalaadse meetmega;
[…]”
6.
Direktiivi 2001/24 artikkel 3 „Saneerimismeetmete võtmine. Kohaldatav õigus.” sätestab järgmist:
„1.   Ainult päritoluliikmesriigi haldus- ja kohtuasutustel on õigus otsustada ühe või mitme saneerimismeetme rakendamise üle krediidiasutuses, sealhulgas selle teistes liikmesriikides asuvates filiaalides.
2.   Saneerimismeetmeid kohaldatakse vastavalt päritoluliikmesriigi õigusnormidele, kui käesolevas direktiivis ei ole sätestatud teisiti.
Saneerimismeetmed jõustuvad kogu ühenduses täielikult kõnealuse liikmesriigi õigusnormide kohaselt ilma täiendavate formaalsusteta, seda ka teistes liikmesriikides asuvate kolmandate isikute suhtes isegi juhul, kui nende suhtes kohaldatavad vastuvõtva liikmesriigi eeskirjad ei näe selliseid meetmeid ette või kui nende eeskirjade kohaselt on meetmete rakendamise aluseks tingimused, mis ei ole täidetud.
Saneerimismeetmed jõustuvad kogu ühenduses kohe, kui nad on jõustunud liikmesriigis, kus nad on võetud.”
7.
Kõnealuse direktiivi artikli 9 „Likvideerimismenetluse käivitamine. Teistele pädevatele asutustele edastatav teave.” lõige 1 sätestab järgmist:
„Ainult päritoluliikmesriigi haldus- ja kohtuasutustel, kes vastutavad likvideerimise eest, on õigus otsustada krediidiasutuse, sealhulgas selle teistes liikmesriikides asuvate filiaalide likvideerimismenetluse alustamise üle.
Päritoluliikmesriigi haldus- või kohtuasutuse otsust alustada likvideerimismenetlus tunnustatakse ilma täiendavate formaalsusteta kõigi teiste liikmesriikide territooriumidel ja nimetatud otsus jõustub mujal samal ajal kui liikmesriigis, kus menetlus alustatakse.”
8.
Direktiivi 2001/24 artikkel 10 „Kohaldatav õigus” näeb ette järgmist:
„1.   Krediidiasutuse likvideerimine toimub tema päritoluliikmesriigi õigusnormide kohaselt, kui käesolevas direktiivis ei ole sätestatud teisiti.
2.   Päritoluliikmesriigi õiguse kohaselt määratakse kindlaks eelkõige:
[…]
e)
likvideerimismenetluse mõju üksikute võlausaldajate algatatud menetlustele, välja arvatud pooleli olevatele kohtuasjadele, mida käsitletakse artiklis 32;
[…]
l)
eeskirjad, mis käsitlevad kõiki võlausaldajaid kahjustavate õigustoimingute tühiseks tunnistamise korda.”
9.
Direktiivi artikli 32 kohaselt „[reguleerib] [s]aneerimismeetmete või likvideerimismenetluse mõju krediidiasutuselt võõrandatud vara või õigust käsitlevale menetluses olevale kohtuasjale […] ainult selle liikmesriigi õigus, kelle territooriumil kohtuasja menetletakse.”
10.
Vastavalt direktiivi 2001/24 artikli 6 lõikes 1 ning artiklites 7, 13 ja 14 nõutule tuleb otsused, millega võetakse saneerimismeede või alustatakse likvideerimismenetlus, avaldada Euroopa Liidu Teatajas ja sellest tuleb teavitada asjaomase asutuse teadaolevaid võlausaldajaid, kelle elu- või asukoht on teises liikmesriigis.
B. Islandi õigus
11.
Islandil reguleerib pankroti üldmenetlust 26. märtsi 1991. aasta seadus nr 21/91, mille artikkel 138 sätestab, et kui kohus kuulutab välja pankroti, vabaneb võlgniku vara automaatselt aresti alt, tingimusel et asjaomane vara kuulub pankrotivara hulka. Sama sätet kohaldatakse ka tagamismeetmete suhtes, mis on võetud kuue kuu jooksul enne pankroti väljakuulutamist, ning arestide ja täitemeetmete suhtes, mis määrati võlgniku pereliikme taotlusel kuus kuni kakskümmend neli kuud enne pankroti väljakuulutamist, välja arvatud, kui pereliige tõendab kohtus, et võlgnik oli kõnealusest meetmest hoolimata sel ajal maksejõuline.
12.
Direktiiv 2001/24 võeti üle 20. detsembri 2002. aasta finantseerimisasutuste seadusega nr 161/2002.
13.
Näib, et esimene seadusandlik meede alates pangandus- ja finantskriisi puhkemisest, mille käes Island on kannatanud, on 6. oktoobri 2008. aasta seadus nr 125/2008 riigikassast erakorralistest asjaoludest tingitult tehtavate maksete kohta, mis andis Islandi finantsjärelevalveasutusele (edaspidi „FME”) õiguse sekkuda finantseerimisasutuste tegevusse selliste meetmetega nagu aktsionäride üldkoosoleku volituste ülevõtmine, juhatuse tagasikutsumine ja asutuse tegevuse elluviimine või ajutise juhtimiskomitee nimetamine.
14.
Kuu aega hiljem keelas 13. novembri 2008. aasta seadus nr 129/2008, millega muudeti seaduse nr 161/2002 artiklit 98, alustada kohtumenetlust finantseerimisasutuste suhtes, kelle osas on välja kuulutatud „moratoorium”, ning peatas kõik pooleli olevad menetlused, välja arvatud juhul, kui seadus ei sätesta teisiti või kui on toime pandud kuritegu.
15.
Vaevalt mõni kuu hiljem kehtestas 15. aprilli 2009. aasta seadus nr 44/2009, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus oma esimeses küsimuses konkreetselt viitab, rea üleminekusätteid, mille kohaselt tuli seaduse nr 161/2002 finantseerimisasutuste likvideerimist käsitlevaid sätteid kohaldada nende asutuste suhtes, kelle osas oli seaduse nr 44/2009 jõustumise päeval „moratoorium” välja kuulutatud. Vastavalt seadusele nr 44/2009 tuli neid kohaldada „nii, nagu oleks selle asutuse likvideerimise otsustanud kohus seaduse jõustumise hetkel”.
16.
Samal ajal muutis seadus nr 44/2009 kehtetuks seadusega nr 129/2008 sätestatud keelu.
17.
Kõnealuste üleminekusätete punkt II.2 nägi ette, et „moratooriumi” lõppedes alustatakse sellest kasu saanud üksuste suhtes automaatselt likvideerimismenetlust, ilma et selleks oleks vaja konkreetset kohtuotsust.
18.
Lõpuks tuleb käesoleva kohtumenetluse huvides märkida, et seadust nr 161/2002 muudeti uuesti 16. novembri 2010. aasta seadusega nr 132/2010 selles tähenduses, et likvideerimismenetlust ei alustatud peale „moratooriumi” lõppemist enam automaatselt, vaid seda sai läbi viia üksnes juhul, kui ajutine juhtimiskomitee ja likvideerimiskomitee seda enne „moratooriumi” lõppemist kohtult ühiselt taotlesid.
II. Asjaolud
19.
Äriühing Landsbanki Islands HF (edaspidi „Landsbanki”) on Islandi krediidiasutus, kelle vara suhtes määrati Prantsusmaal 10. novembril 2008 kaks ennetavat aresti selle liikmesriigi residendist võlausaldaja F. Giraux’ kasuks.
20.
Landsbanki vaidlustas need arestid Prantsuse kohtutes, tuginedes Islandi ametiasutuste poolt eelnevalt võetud saneerimis- ja likvideerimismeetmetele. (
3
)
21.
Landsbanki väitis esiteks Tribunal de grande instance de Paris’s, et ta saab tugineda Islandil võetud meetmetele oma Prantsuse võlausaldaja vastu ja et vastavalt Islandi õigusnormidele (seadus nr 44/2009 ja seadus nr 21/1991) on kõik alates 15. maist 2008 võetud täitemeetmed tagasiulatuvalt tühised.
22.
Tribunal de grande instance jättis Landsbanki nõude 25. juuni 2009. aasta otsusega rahuldamata. Kohus leidis, et Islandi seadusest nr 44/2009 tulenevad saneerimis- ja likvideerimismeetmed ei kuulu direktiivi 2001/24 kohaldamisalasse, mistõttu ei ole need Prantsusmaal kohaldatavad ja seega ei tule asjaomast vara F. Giraux’ taotlusel määratud ennetavate arestide alt vabastada.
23.
Cour d’appel de Paris kinnitas 4. novembril 2010 Tribunal de grande intsance’i otsust. Kohus leidis esiteks, et Islandi õigusnormidel ei ole tagasiulatuvalt tühistavat mõju, millele Landsbanki tugineb, ning teiseks, et isegi kui neil selline mõju oleks, ei kujuta õigusnormid, millel see oleks, endast saneerimis- ja likvideerimismeetmeid, mille on võtnud „haldus- või kohtuasutused” direktiivi 2001/24 tähenduses.
24.
Cour d’appel täpsustas, et Islandi õigusnormid, mis takistasid alustada kohtumenetlust moratooriumi all olevate krediidiasutuste suhtes (seadus nr 161/2002), tunnistati 15. aprillil 2009 seadusega nr 44/2009 kehtetuks.
25.
Olles saanud kassatsioonkaebuse, esitas Cour de cassation käesoleva eelotsusetaotluse.
III. Eelotsuse küsimused
26.
Eelotsuse küsimused on sõnastatud järgmiselt:
„1.
Kas direktiivi 2001/24/EÜ krediidiasutuste saneerimise ja likvideerimise kohta artikleid 3 ja 9 tuleb tõlgendada nii, et selliseid finantseerimisasutuse saneerimis- või likvideerimismeetmeid, nagu on kehtestatud Islandi 15. aprilli 2009. aasta seadusega nr 44/2009, tuleb käsitada meetmetena, mille on võtnud haldus- või kohtuasutused nende artiklite tähenduses?
2.
Kas direktiivi 2001/24/EÜ artiklit 32 tuleb tõlgendada nii, et see välistab olukorra, kus selline siseriiklik õigusnorm nagu Islandi 20. detsembri 2002. aasta seaduse [nr 161/2002] artikkel 98, mis keelas või peatas mis tahes kohtumenetluse finantseerimisasutuse suhtes alates moratooriumi kehtima hakkamisest, mõjutab kaitsemeetmeid, mis võeti muus liikmesriigis enne moratooriumi väljakuulutamist?”
27.
Cour de cassation meenutab, et direktiivi 2001/24 kohaselt on ainult päritoluliikmesriigi haldus- ja kohtuasutustel õigus otsustada krediidiasutuse, sealhulgas selle teistes liikmesriikides asuvate filiaalide suhtes saneerimis- või likvideerimismeetmete võtmise üle.
IV. Menetlus Euroopa Kohtus
28.
Eelotsusetaotlus registreeriti Euroopa Kohtu kantseleis 20. veebruaril 2012.
29.
Kirjalikud seisukohad esitasid põhikohtuasja pooled, EFTA järelevalveamet (edaspidi „EFTA”), Prantsuse, Islandi ja Portugali valitsus ning komisjon.
30.
7. märtsil 2013 toimunud kohtuistungil esitasid suulised seisukohad põhikohtuasja pooled, EFTA, Prantsuse valitsus ja komisjon.
V. Väited
A. Esimene eelotsuse küsimus
31.
Landsbanki väidab, et seaduse nr 44/2009 üleminekusätetes konkreetselt ette nähtud likvideerimismenetlus on selle seadusega kohtuotsusele, millega kehtestatakse moratoorium ja milleks käesolevas asjas on Reykjaviki kohtu 5. detsembri 2008. aasta otsus, antud õiguslik tagajärg. Seetõttu tuleb asuda seisukohale, et Islandil kehtestatud saneerimis- ja likvideerimismeetmed on võetud pädevate haldus- ja kohtuasutuste poolt direktiivi 2001/24 tähenduses ning seega tuleb neid Prantsusmaal tunnustada. Mis tahes muu lahendus oleks vastuolus võlausaldajate võrdse kohtlemise ja kaitsega. Teiseks väidab Landsbanki, et määrav peab olema see, et Islandi seadusandja võetud meetmed ei erine funktsionaalselt haldus- või kohtuaktist, sest need käsitlevad konkreetseid olukordi ja huvisid ning lisaks on neid sarnaselt haldus- ja kohtuaktidele võimalik vaidlustada. Prantsuse valitsus on kahe viimati mainitud märkusega nõus.
32.
F. Giraux väidab aga omalt poolt, et saneerimis- ja/või likvideerimismeetmeid saavad võtta üksnes haldus- ja kohtuasutused, sest asjaolu, et õigusnormi ei saa vaidlustada, eeldab, et üksnes haldus- ja kohtuaktid suudavad võlausaldajatele tagada, et meetmed on võetud igat konkreetset finantsolukorda arvestades ning et jääb võimalus neid meetmeid vaidlustada. Teiseks rõhutab F. Giraux, et direktiiv eristab selgelt saneerimismeetmeid ja likvideerimismenetlust, millest kummagi suhtes kehtib oma kord, mis on kohandatud nende vastavatele eesmärkidele. Seega tuleneb kumbki autonoomsest haldus- või kohtuotsusest, ilma et direktiivi 2001/24 kohaselt võiks saneerimismeetme võtmine tekitada likvideerimismenetluse tagajärgi.
33.
Prantsuse, Islandi ja Portugali valitsus on seisukohal, et direktiivi artikleid 2, 3 ja 9 tuleb lugeda kohaldatavateks meetmete suhtes, mis tulenevad seadusest nr 44/2009. Nende sõnul saab üksnes nii saavutada direktiiviga kavandatud eesmärki, mis ei ole muu kui liikmesriigi ametivõimude poolt võetud saneerimis- ja likvideerimismeetmete vastastikune ja automaatne tunnustamine.
34.
Prantsuse valitsus toob esile, et oleks vastuoluline keelata tunnustada meetmeid, mis tulenevad seadusest nr 44/2009, ja lubada seevastu seda teha haldus- ja kohtuotsuste puhul, mis rakendavad neidsamu meetmeid. Seoses direktiivi artikli 3 lõikega 1 ja artikli 9 lõikega 1 väidab Prantsuse valitsus, et nende eesmärk ei ole niivõrd näha ette, et meetmeid võtaks haldus- või kohtuasutus, kuivõrd tagada, et neid meetmeid saaks võtta üksnes päritoluliikmesriigi ametivõimud, mitte aga teiste liikmesriikide ametivõimud. Portugali valitsus leiab omakorda, et õiguskord, mis määratleb saneerimismeetmete kohaldamisest tekkinud tagajärgede kogumi, peab hõlmama haldus- või kohtuvõimu meetmeid.
35.
Komisjon väidab, et kuna maksejõuetust käsitlevad siseriiklikud õigusnormid ei ole ühtlustatud, piirdub direktiiv 2001/24 võetud meetmete vastastikuse tunnustamise kehtestamisega, et võimaldada asutuste elujõulisust. Seda silmas pidades ja arvestades direktiiviga kehtestatud miinimumkriteeriume, peab päritoluliikmesriik määrama nende meetmete võtmiseks pädevad asutused. Seda vabadust ei tohi piirata iga liikmesriigi õigusliku ja konstitutsioonilise kultuuri ega tähenduse alusel, mida haldus- ja õigusakti mõisted võivad igal konkreetsel juhul kanda.
36.
Komisjoni sõnul ei ole määrav see, et kõnealuse meetme oleks võtnud parlament või kohus, vaid direktiivi kohaselt on oluline see, et meetmeid õigustaks konkreetse asutuse finantsolukord, nii et direktiivi kohaldamisalast jäävad välja üldised meetmed, mida kohaldatakse vahet tegemata ja impersonaalselt kogu finantssektori suhtes. Komisjon leiab, et käesolevas kohtuasjas tuleb eristada seaduse nr 161/2002 (asjaolude suhtes kohaldatavas redaktsioonis) sätteid, mida ei saa nende üldise ja impersonaalse laadi tõttu direktiivi 2001/24 kohaldamisala alla kuuluvaks lugeda, ja FME ning Reykjaviki esimese astme kohtu otsuseid, mille nad tegid neile seadusega nr 161/2002 antud pädevust teostades. Need viimati mainitud otsused, mis on vastu võetud viidatud seaduse alusel, saab komisjoni sõnul selgelt omistada haldus- või kohtuasutusele direktiivi 2001/24 tähenduses.
37.
EFTA väidab omalt poolt, et käesolevas asjas on kõik meetmed võetud FME või pädeva kohtuasutuse poolt. Tema sõnul ei ole kohaldatud likvideerimismenetluse alustamise „automaatset süsteemi”, mille nägi ette seadus nr 44/2009 ja mille tunnistas seejärel kehtetuks seadus nr 132/2010.
B. Teine eelotsuse küsimus
38.
Landsbanki väidab, et direktiivi 2001/24 artikkel 32 ei takista kohaldada seaduse nr 161/2002 artiklit 98, mille alusel kehtestati moratoorium, mis tema sõnul võtab Prantsusmaal määratud arestidelt mõju. Landsbanki arvates viitab artiklis 32 kasutatud väljend „menetluses olev kohtuasi” üksnes sisulistele kohtumenetlustele. Lisaks sellele on direktiivi põhjenduses 30 tema arvates mööndud, et just päritoluliikmesriigi õigusnormide alusel tuleb määratleda selliste meetmete tagajärjed nagu moratoorium pooleli olevatest kohtuasjadest tulenevatele „konkreetsetele täitemeetmetele”, kusjuures ei ole kahtlust, et arest kujutab endast sellist meedet.
39.
F. Giraux väidab, et see küsimus on vastuvõetamatu, kuna seaduse nr 161/2002 artikkel 98 ei ole kõnesoleva vaidluse suhtes kohaldatav. Ta on seisukohal, et kui see säte keelab üksnes alustada kohtuasja moratooriumi all oleva krediidiasutuse suhtes, siis ei ole sel tagajärgi enne moratooriumi määratud arestile. Lisaks väidab ta, et kõnealune säte tunnistati põhiseadusega vastuolus olevaks ning see asendati seadusega nr 44/2009.
40.
Prantsuse ja Islandi valitsus, komisjon ning EFTA väidavad, et eristada tuleb „menetluses olevaid kohtuasju”, mida reguleerib selle liikmesriigi õigus, kus kohtuasi algatati (lex fori), ja „konkreetseid […]meetmeid”, mida reguleerib päritoluliikmesriigi õigus (lex concursus). Nii tuleneb nende väitel direktiivi 2001/24 artikli 32 tõlgendusest koostoimes sama direktiivi põhjendusega 30 ja artikli 10 lõike 2 punktiga e. Artikkel 32 hõlmavat üksnes sisulisi menetlusi, mitte aga täiendavaid täitemeetmeid. Nende sõnul on arestid, võttes arvesse direktiivi eesmärke (eelkõige võlausaldajate üldisus ja võrdsus), konkreetsed meetmed, mille suhtes kohaldatakse päritoluliikmesriigi õigust.
41.
Komisjon väidab eelkõige, et täitemeetmetele, kaasa arvatud arestidele, millel on ajaliselt pikad tagajärjed, tuleb kohaldada päritoluliikmesriigi õigust alates kuupäevast, mil võetakse saneerimis- ja likvideerimismeetmed, kaasa arvatud juhul, kui täitemeetmed võeti enne seda kuupäeva. Saneerimis- ja likvideerimismeetmetel on täitemeetmete suhtes tagasiulatuv jõud siis, kui see on päritoluliikmesriigi kohaldatavates õigusnormides ette nähtud.
42.
Üldisemalt väidab komisjon, et direktiiviga 2001/24 ei keelata ega peatata automaatselt kõiki teistes liikmesriikides alustatud kohtuasju asutuse suhtes niipea, kui asutuse suhtes on teises liikmesriigis võetud saneerimis- või likvideerimismeetmed. Kindlasti võib üksnes viimati mainitud liikmesriik võtta saneerimis- ja likvideerimismeetmeid tema territooriumil asuva asutuse suhtes (meetmeid, mis saavad olla tõhusad vaid juhul, kui nende mõju ulatub kõikidesse liikmesriikidesse), kuid miski direktiivis ei takista seda, et ülejäänud liikmesriigid võtavad muud liiki meetmeid või alustavad muud liiki menetlusi, nagu lepingulise vastutuse hagid või kriminaalmenetlus.
VI. Hinnang
43.
Cour de cassation esitab kaks keerukuselt väga erinevat küsimust. Seda kinnitab asjaolu, et käesolevas menetluses osalenute vahel toimunud vaidlus keskendus esimesele küsimusele, samas kui peaaegu kõik menetlusosalised olid ühisel meelel selles, kuidas tuleks vastata teisele küsimusele.
44.
Mõistagi ei jäta ma Euroopa Kohtule tegemata ettepanekut selle kohta, kuidas tuleks minu arvates vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu teisele küsimusele, kuid ma keskendun peamiselt esimesele. Lisaks teen ma seda nii, et üritan jääda rangelt selle küsimuse eseme piiridesse.
A. Esimene küsimus
1. Küsimuse eseme piiritlemine
45.
Esimese küsimuse võib sõnastada väga lihtsalt: kas parlament võib – eeskätt seadusandlikul teel – võtta meetmeid, mille direktiiv 2001/24 seab järjekindlalt päritoluliikmesriigi „haldus- ja kohtuasutuste” pädevusse? Cour de cassation ei nimeta ammendavalt tema küsimuse esemeks olevaid seadusandlikke meetmeid, vaid viitab üldiselt „finantseerimisasutuse saneerimis- või likvideerimismeetme[tele], nagu on kehtestatud Islandi 15. aprilli 2009. aasta seadusega nr 44/2009”.
46.
Sellest hoolimata nähtub nii eelotsusetaotlusest kui ka pooltevahelisest vaidlusest, et seaduse nr 44/2009 meetmed, mis on käesolevas asjas olulised, on peamiselt üleminekusätted, mille kohaselt tuli asutusi, kelle suhtes oli seaduse nr 44/2009 jõustumise päeval välja kuulutatud moratoorium – nagu Landsbanki puhul 5. detsembril 2008 –, käsitada automaatselt sellistena, kelle suhtes on algatatud likvideerimismenetlus, ilma et olnuks vaja sellekohast kohtuotsust.
47.
Landsbanki sõnul tuli selle konkreetse õigusnormi tagajärjel kohaldada käesolevas asjas neid Islandi õigusnorme, mis reguleerivad likvideerimismenetlust, ja eelkõige vabastada tema varad aresti alt. See aga, kas see on või ei ole selle meetme tagajärg, ei ole küsimus, millele tuleks käesolevas asjas vastata.
48.
Nimelt nähtub eelotsusetaotlusest, et pooled on käesolevas menetluses tähtsust omava kõnealuse Islandi õiguse tõlgendamises eriarvamusel, mis sunnib Cour de cassation’i võtma põhikohtuasjas seisukoha Cour d’appel’i tõdemuse osas, mille kohaselt ei olnud tõendatud, et Landsbanki suhtes kohaldati seaduse nr 21/91 pankroti üldmenetluse kohta artiklit 138, millest tulenevalt tuleks tema varad aresti alt vabastada.
49.
Siiski ei olnud Cour d’appel’i otsuses määrav argument tõendite puudumine seoses Landsbanki poolt välja toodud Islandi õiguse kohaldatavusega – küsimus, nagu öeldud, millele ei ole veel vastatud –, vaid asjaolu, et see eeskiri ei sisaldunud direktiivi tähenduses haldus- või kohtuotsuses, vaid seadusandlikus sättes, mistõttu ei kuulu see direktiivi 2001/24 kohaldamisalasse, mis tähendab, et seaduse nr 21/91 käesolevas asjas kohaldatavuse küsimus ei ole oluline.
50.
Seega on tegemist küsimusega, mis tuleb eelnevalt lahendada ja millest sõltub see, kas eelotsusetaotluse esitanud kohus peab või ei lahendama probleemi sisulisest küljest ehk määratlema asjakohase ja põhikohtuasjas kohaldatava Islandi õiguse. Nimelt on selge, et kui Euroopa Kohus peaks leidma, et seaduses nr 44/2009 sisalduvaid meetmeid ei saa samastada haldus- või kohtuotsustega direktiivi 2001/24 tähenduses, puuduks eeldus selleks, et Landsbanki saaks õiguslikult põhjendada nõuet, mille ta esitas Prantsuse kohtutes, st nende meetmete mõju tunnustamine Prantsusmaal, sest Prantsusmaa oleks kohustatud seda mõju tunnustama üksnes juhul, kui mainitud meetmed oleksid selle direktiivi kohaldamisalas.
51.
Lõpuks tuleb täiendavalt täpsustada, et mulle tundub käesolevas asjas tähtsusetu ka see, et Reykjaviki esimese astme kohus allutas Landsbanki oma 22. novembri 2010. aasta otsusega likvideerimismenetlusele. See otsus kui kohtuotsus kuuluks ilmselgelt direktiivi 2001/24 kohaldamisalasse ja muudaks hüpoteetiliseks küsimuse, mis puudutab seaduses nr 44/2009 ette nähtud automaatset likvideerimist.
52.
Ometi on selge, et Landsbanki suhtes käis juba likvideerimismenetlus alates hetkest, mil 29. aprillil 2009 ehk mõni päev peale seaduse nr 44/2009 jõustumist määras kohus likvideerimiskomisjoni. Selle määramisega lakkas seaduses nr 44/2009 ette nähtud automaatne likvideerimine kohe avaldamast Landsbankile mis tahes mõju, andes sellele asutusele seega võimaluse tugineda Prantsuse kohtutes Islandi pankrotiõigusele selleks, et taotleda tema varade aresti alt vabastamist. Tegelikkuses ei alustatud Reykjaviki esimese astme kohtu 22. novembri 2010. aasta otsusega Lansbanki suhtes päriselt likvideerimismenetlust, vaid – nagu on märgitud selle otsuse punktis 5 – otsustati jätkata menetlust, mis oli juba seaduse nr 44/2009 alusel alustatud. See otsus oli vajalik, kuna automaatne likvideerimine oli just kaotatud seadusega nr 132/2010, mis jõustus viis päeva enne esimese astme kohtu otsust.
53.
Lõpuks ja kokkuvõtteks vastan ma allpool küsimustele, mis puudutavad konkreetselt seadust nr 44/2009.
2. Küsimuse sisuline analüüs
54.
Järgnevalt analüüsin ma kolmes osas eeldust ja kahte tingimust, mis minu arvates võivad õigustada teatud seadusandlike meetmete hõlmamist direktiivi 2001/24 kohaldamisalaga.
a) „Saneerimismeetmed” ei jää direktiivi 2001/24 kohaldamisalast välja pelgalt ja ainuüksi seetõttu, et need on vastu võtnud siseriiklik seadusandja
55.
Minnes kohe Cour de cassation’i esimese küsimuse vastuse juurde, võib lähtuda tõdemusest, millele on raske vastu vaielda, et võttes arvesse direktiivi 2001/24 artikli 3 lõike 1 ja artikli 9 lõike 1 sõnastust, ei jäta need mingisugust ruumi „seadusandlikule võimule”, sest need mainivad sõnaselgelt vaid „haldus- ja kohtuasutusi” kui „ainsaid”, kellel on õigus selliseid meetmeid võtta. (
4
) See tõlgendus on minu arvates siiski vastuolus mitte üksnes direktiivi 2001/24 mõtte ja eesmärgiga, vaid eelkõige tema süsteemiga. (
5
)
56.
Kui vaadelda neid sätteid tervikuna, siis on direktiivis 2001/24 viidatud saneerimismeetmete võtmiseks pädevate konkreetsete ametiasutuste liigist määravam tegur nende kuulumine „päritolu”liikmesriigi ametiasutuste hulka direktiivi tähenduses. Teine samavõrd määrav tegur nende sätete puhul tundub mulle olevat kõnealuste meetmete laad ja nende keskne paigutus direktiivi süsteemis.
57.
Nimelt on direktiivis 2001/24 kõik suunatud sellele, et „sisse seada kord, mille kohaselt liikmesriigid tunnustavad vastastikku meetmeid, mida igaüks neist on võtnud tegevusloa saanud krediidiasutuste elujõulisuse taastamiseks” (
6
), tagades, et need „kehtiksid kõigis liikmesriikides” (
7
).
58.
Teiseks mõistetakse direktiivi artikli 2 kohaselt „saneerimismeetmetena” meetmeid, „mille eesmärk on säilitada või taastada krediidiasutuse rahaline seisund”. (
8
) Seega on tegemist konkreetsete, üksikut laadi meetmetega, mis on suunatud individuaalsetele krediidiasutustele, ja nendega ei soovita seega hõlmata selliste asutuste kogumit ega reguleerida finantssektori õiguslikku korraldust. Seda kinnitab ka direktiivi artiklite 3 ja 9 sõnastus, mis viitab alati „krediidiasutuse” suhtes võetud meetmetele.
59.
Mõistagi paneb asjaolu, et saneerimismeetmed on adressaatide osas individuaalset või üksikut laadi, spontaanselt mõtlema haldus- või kohtuasutustele kui nende meetmete võtmiseks pädevatele asutustele. Sõltumata kõikidest erinevustest, mis võivad olla liikmesriikide konstitutsiooniliste struktuuride vahel, on siseriiklike tavade ühine põhimõte see, et seadus on oma määratluselt üldine ja abstraktne norm, vastupidi nii haldus- kui ka kohtuotsuste üksikule ja konkreetsele laadile, mis on vastu võetud just nimelt kui seaduse üldnormide rakendusaktid. Selles tähenduses toob direktiivi tervikuna lugemine hästi esile, kuivõrd oluline on seaduslikkuse põhimõte.
60.
Vaatamata eeltoodule, näitab siseriiklike konstitutsiooniliste kordade võrdlev analüüs, et aeg-ajalt esineb mõnes neis „üksikseadusi” ehk kas sisu või adressaatide poolest individuaalse või üksikjuhtumit reguleeriva laadiga seadusi. (
9
) Kuna seda liiki seadused on liikmesriikide õiguskordades lubatud, (
10
) ei leidu liidu õiguses põhimõtteliselt midagi, mis võiks seista vastu sellele, et neid kasutatakse siseriikliku avaliku võimu teostamisel normatiivsete vahenditena. Nagu me aga kohe näeme, tuleb konkreetselt direktiivi 2001/24 puhul nõuda teatud tingimuste täitmist.
61.
Igal juhul leian ma, et korduv viide direktiivis haldus- ja kohtuasutustele vastab suures osas ümberlükkamatule eeldusele, et üldjuhul on just need ametivõimud need, kes peavad võtma saneerimismeetmeid, mille vastastikust tunnustamist liikmesriikide poolt on direktiivis taotletud. Samas aga leian, et sellist kasutust ei tule mõista sõnaselge soovina jätta liikmesriigi „seadusandlik võim” igal juhul välja nende siseriiklike ametiasutuste hulgast, kel tuleb võtta meetmeid, mille üldist tunnustamist direktiiviga taotletakse.
62.
Vahekokkuvõttena olen seisukohal, et Islandi seadusandja poolt kõnealuses kontekstis võetud meetmed ja eelkõige need, mis sisalduvad seaduses nr 44/2009, ning arvestades seda, mida ma allpool lisan, ei jää direktiivi 2001/24 kohaldamisalast välja pelgalt asjaolu tõttu, et need on vastu võetud seadusandlikul teel.
b) Selleks aga, et seadusandja poolt võetud meetmed kuuluksid direktiivi 2001/24 kohaldamisalasse, peavad nad olema ka tegelikult seadusandlikud
63.
Alustuseks leian ma, et seadusandlikku võimu saab direktiivi 2001/24 kohaldamisalast välja jätta vaid juhul, kui ta võtab vastu üldiseid ja abstraktseid meetmeid, st sätteid, mis ei vasta „saneerimismeetmete” mõistele direktiivi 2001/24 tähenduses. Kui aga seadusandlik võim saab siseriikliku õiguse kohaselt võtta ka meetmeid, mis oma individuaalse ja konkreetse laadi tõttu vastavad direktiivis 2001/24 kasutatud mõistele, ei takista minu arvates miski seda, et neid meetmeid saaks samastada haldus- ja kohtuasutuste poolt võetud meetmetega ning et nende puhul saaks seega nõuda tunnustamist, mida direktiiv liikmesriigi poolt võetud saneerimismeetmetele terves liidus tagab.
64.
Seadus nr 44/2009 näib väliselt olevat põhimõtteliselt seadus selle sõna formaalses ja traditsioonilises tähenduses. Nimelt muudab see sellist seadust, st finantseerimisasutuste seadust nr 161/2002. Sellest hoolimata on seadus nr 44/2009 vastavalt oma üleminekusätetele adresseeritud konkreetselt finantseerimisasutustele, kelle suhtes on välja kuulutatud moratoorium. Selle seaduse jõustumisel 2009. aasta aprillis oli Landsbanki vastavalt 5. detsembril 2008 tehtud kohtuotsusele just sellises olukorras. Islandi valitsuse väidete kohaselt (
11
) oli sellises olukorras veel neli finantseerimisasutust.
65.
Islandil 2008. aastal alanud finantskriisi raames ei saanud Islandi seadusandjale olla teadmata Landsbanki konkreetne olukord. Just selle finantseerimisasutuse olukord oli teiste seas aluseks kõigile alates 6. oktoobrist 2008 – mil jõustus seadus nr 125/2008, mis võimaldas FME-l võtta teatud meetmeid – kiireloomuliselt võetud seadusandlikele meetmetele. (
12
) Seega on käsitluse all terve kogum seadusandlikke meetmeid, mille kohaldamisala on nende meetmete sisust tulenevalt prima facie piiratud selgelt piiritletud ja hõlpsalt tuvastatava individuaalsete adressaatide kogumiga.
66.
Teisest küljest ei saa jätta tähelepanuta asjaolu, et Landsbanki saneerimiseks vajalikud meetmed oli võib-olla vaja vastu võtta tingimata selliste normatiivsete sätete kaudu, millel on seaduse jõud ja mida järelikult ei saa võtta haldus- ja kohtuasutused. Nagu ma käesoleva ettepaneku alguses märkisin, on just siinkohal vaja arvesse võtta selle kriisi raskust, millega Islandi ametivõimud kavatsesid võidelda. Kõnealuse kriisi mõõtmete ja ulatuse tõttu leidsid siseriiklikud ametivõimud, et sellega saab võidelda vaid seadusandlikku raamistikku korrigeerivate meetmetega, kaldudes kõrvale finantseerimisasutuste suhtes kohaldatava üldkorra teatud sätetest. Ent niivõrd, kui see käesoleval juhul oluline on, tundub, et need meetmed võeti vastu üksikjuhtumite reguleerimiseks ja lisaks ka üleminekumeetmetena, ilma igasuguse kalduvuseta üldisusele ja kestvusele, nagu seda kinnitavad reformid, mis järgnesid meid puudutavas kontekstis.
67.
Seega olukorras, kus finantseerimisasutuse seisundi parandamiseks vajalikud saneerimismeetmed võivad üksnes olla – tulenevalt selliste sätete seadusandlikust tasemest, mille kehtivust nendega soovitakse mõjutada – samuti seadusandlikku laadi meetmed, ei ole mõttekas jätta direktiivi 2001/24 kohaldamisalast välja parlamendi poolt võetud meetmeid pelga asjaolu tõttu, et tegemist ei ole haldus- või kohtuasutusega, st seetõttu, et neid ei ole vastu võtnud ametivõim, kes ei saa neid vastu võtta. Sellest konkreetsest vaatenurgast lähtudes on vastupidi ainus asjaolu, mis minu arvates oluline peab olema, see, et kõnealused meetmed oleksid asjakohased, et võidelda teatud asutuse erilise ja konkreetse olukorraga, sest direktiivi 2001/24 kohaldamisel on määrav – kuigi mitte ainus, nagu me näeme – kriteerium meetmete üksik ja konkreetne laad. (
13
)
68.
Muu hulgas pean siinkohal asjakohaseks märkida, et esitatud küsimust ei saa „kõrvale lükata” komisjoni argumendiga, mille kohaselt – kuivõrd vaidlusaluseid seadusandlikke sätteid kohaldati Landsbanki konkreetse olukorra suhtes teatud haldus- ja kohtuotsustega – on just viimati mainitute puhul tegelikult tegemist „meetmetega”, mis on olulised direktiivi seisukohast; selliseks meetmeks ei ole aga seadus nr 44/2009 ise, mis kehtestas üksnes nende üksikute rakendusaktide õigusliku aluse.
69.
Selle argumendiga ei saa nõustuda, kuna seaduse nr 44/2009 vaidlusalused sätted kujutavad ise endast „meedet” direktiivi 2001/24 tähenduses, sest need annavad Landsbanki suhtes kohtulikult välja kuulutatud moratooriumile mõju, mida kohtuvõimul ei olnud selle otsuse tegemisel võimalik anda. Seega ei ole meil tegemist õigusnormiga, mida kohus on hiljem täpsustanud, vaid seadusandliku sättega, mida seadusandja ise kohaldab kui varasema kohtuotsuse täiendavat ja automaatset tagajärge.
70.
Lõpuks ei saa ma nõustuda ka vastupidise sisuga Portugali teesiga, mille kohaselt hõlmab direktiiv 2001/24 lisaks haldus- ja kohtuasutuste võetud meetmetele ka nende meetmete suhtes kohaldatavaid seadusandlikke norme. Kui see oleks nii, siis kaoks kogu erinevus haldus- ja kohtumeetmete – mis on oma määratluse kohaselt üksikut ja konkreetset laadi – ning üldiste ja abstraktsete õigusnormide vahel, mis on nende meetmete eelduseks, mistõttu kaoks koos selle erinevusega ka direktiivi 2001/24 enda mõte.
71.
Igal juhul peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kindlaks tegema, mil määral võib kõnealuseid Islandi seadusandlikke sätteid ja täpsemalt seadust nr 44/2009, mis võivad olla põhikohtuasjas kõne all oleva olukorra suhtes kohaldatavad, pidada direktiivi 2001/24 artikli 2 tähenduses „meetme[teks], mille eesmärk on säilitada või taastada krediidiasutuse (
14
) rahaline seisund”, milleks käesoleval juhul on Landsbanki. Selleks tuleb hinnata nende meetmete väljatöötamise ja vastuvõtmise asjaolusid, nende tegelike adressaatide ringi ulatust ja võimalikku kokkulangevust ühelt poolt konkreetselt mõjutatud asutuste arengu ja teiselt poolt uute seadusandlike meetmete vastuvõtmise vahel, mille eesmärk oli kohandada seadusandja reaktsiooni uutele asjaoludele. Lõpuks tuleb tõendada, et vaatamata oma vormile ja autorile, toimib seadus nr 44/2009 direktiivi 2001/24 puudutavas haldus- või kohtuotsusena, st sättena, mis ei ole mõeldud ei üldiselt ega korduvalt kohaldamiseks, vaid mis on suunatud üksikule ja konkreetsele juhtumile.
72.
Siinkohal tuleb teha üks täpsustus, sest pannes Cour de cassation’ile ülesande teha kindlaks seaduse nr 44/2009 mõte ja ulatus, on selge, et tal ei tule teha otsus enda riigi õigusnormi kohta, vaid välismaise õigusnormi kohta, mis on põhikohtuasjas kõne all, kuna üks pooltest on sellele tuginenud. Seega ei saa Cour de cassation teha mainitud Islandi seaduse mõtet kindlaks tingimustel, mis valitseksid siis, kui tegemist oleks Prantsuse õigusnormiga, mille autentne tõlgendus sõltub üksnes Prantsuse kohtutest, kes on kohustatud selle välja selgitama vastavalt põhimõttele iura novit curia.
73.
Seega sõltub seaduse nr 44/2009 mõte ja ulatus Cour de cassation’i jaoks tõendamisest, mis omakorda sõltub poolte panusest. Järelikult on tegelikult põhikohtuasja pooled need, kes peavad tõendama Islandi õigusnormidega seotud konkreetseid üksikasju, millele Prantsuse kohtutes tuginetakse, olgugi et need kohtud on mõistagi need, kes peavad selle Prantsuse õiguses kehtiva tõendamiskorra kohaselt tõendatuks või mittetõendatuks tunnistama.
74.
Seega ja teise vahejäreldusena tuleb kinnitada, et kui sel moel võib seadust nr 44/2009 direktiivi 2001/24 puudutavas käsitleda funktsionaalselt haldus- või kohtuotsusena, on selles sisalduvad meetmed põhimõtteliselt samastatavad meetmetega, mille on võtnud „haldus- või kohtuasutused” mainitud direktiivi tähenduses. Selleks et see oleks aga lõplikult ka nii, tuleb täita veel teinegi tingimus.
c) Ja need meetmed peavad säilitama võlausaldajate võrdse kohtlemise eelkõige osas, mis puudutab kohtulikku kaitset
75.
Nimelt olulisus, mida tuleb minu arvates tunnustada direktiiviga 2001/24 kavandatud eesmärgi puhul, mis on tagada, et liikmesriigi võetud saneerimismeetmeid tunnustataks kogu liidus, nõuab, nagu ma just väitsin, et tähelepanu tuleb pöörata pigem meetmete sisule kui neid vastu võtvale subjektile. Selles osas tundub mulle, et liikmesriikide autonoomiat avalike funktsioonide jaotamisel tuleb eriti hoolikalt austada.
76.
Ometi pole see direktiivi 2001/24 ainus eesmärk. Direktiivi eesmärk on samuti kaitsta selliste finantseerimisasutuste võlausaldajate teatud õigusi, kelle suhtes on võetud saneerimismeetmeid. Iseäranis rõhutab direktiiv, et „[v]õlausaldajate võrdse kohtlemise põhimõte seoses nende tegutsemisvõimalustega (
15
) eeldab päritoluliikmesriigi haldus- ja kohtuasutustelt vajalike meetmete võtmist, et vastuvõtva liikmesriigi võlausaldajad saaksid kasutada oma õigust teha vajalikke toiminguid ettenähtud tähtaja jooksul” (
16
). Direktiiv võtab seega arvesse ka võlausaldajate õigust saneerimismeetmeid vaidlustada, mööndes sellega õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, mis on käesoleval ajal sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47. (
17
)
77.
Selles osas on vältimatu, et selle subjekti õiguslik staatus, kes saneerimismeetme võtab, on iseäranis oluline. Taas on see aga nii siiski üksnes niivõrd, kui paljudes liikmesriikides ei saa üksikisikud seadusandja tööd kohtus vaidlustada. (
18
)
78.
Nagu ma seda märkisin, jääks saavutamata üks direktiivi 2001/24 eesmärkidest (saneerimismeetmete tunnustamine kõikides liikmesriikides), kui jätta teatud meetmed selle kohaldamisalast välja pelgalt seetõttu, et need on vastu võtnud seadusandlik võim, sõltumata sellest, kas need sisuliselt vastavad direktiivis kehtestatud „saneerimismeetme” mõistele. Samuti jääks aga täitmata üks direktiivi teine eesmärk (võlausaldajate võrdsus seoses nende võimalusega vaidlustada neid puudutavad meetmed), kui direktiivi kohaldamisalast mitte välja jätta meetmed, mille on võtnud seadusandja ja mida ei saa üksikisik vaidlustada.
79.
Võlausaldajate võrdsus kaebeõiguse teostamisel eeldab seega, et saneerimismeetmeid võetakse otsustega, mida üksikisikul on tõesti võimalik kohtus vaidlustada. Jällegi võib sätte seadusandlik laad viidata raskustele selles osas. Mitte aga alati ega igal juhul ei ole see nii, sest liikmesriikide kõrval, kus üksikisik ei saa seaduse taseme sätteid otse vaidlustada, on teised, kus selline õiguskaitsevahend on olemas.
80.
Seetõttu ja kolmanda vahejäreldusena leian, et selleks et seadusega nr 44/2009 vastu võetud meetmeid võiks pidada „saneerimismeetmeteks” kõnealuse direktiivi tähenduses (st meetmeteks, mis puudutavad konkreetset finantseerimisasutust ja mille puhul on tagatud kõikide võlausaldajate võrdsus seoses nende õigusega pöörduda kohtusse), ei tohi selliste meetmete õiguslik vorm takistada puudutatud isikutel neid Islandi kohtutes tõhusalt vaidlustada; seda asjaolu peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus vastavalt käesoleva ettepaneku punktides 72 ja 73 toodule.
B. Teine küsimus
81.
Nagu ma juba mainisin, on teine küsimus minu arvates vähem keerukas.
82.
Cour de cassation küsib, kas direktiivi 2001/24 artiklit 32 tuleb tõlgendada nii, et see välistab olukorra, kus siseriiklik õigusnorm, mis keelab või peatab mis tahes kohtumenetluse finantseerimisasutuse suhtes alates moratooriumi kehtima hakkamisest, mõjutab kaitsemeetmeid, mis olid võetud varem muus liikmesriigis.
83.
F. Giraux on väitnud, et see teine küsimus on vastuvõetamatu, kuna Islandi õigusnorm, millele see viitab (seaduse nr 161/2002 artikkel 98), ei ole põhikohtuasjas kõne all olevas vaidluses kohaldatav. Ta leiab, et kuna see säte üksnes keelab alustada kohtuasja moratooriumi all oleva asutuse suhtes, ei saa avaldada see mõju enne kõnealust moratooriumi määratud aresti suhtes. Samuti väidab ta teiseks, et kõnealune säte kuulutati põhiseadusevastaseks ja asendati seadusega nr 44/2009.
84.
Minu arvates ei ole see küsimus vastuvõetamatu, sest selle aluseks olev põhjus on selgelt seotud Cour de cassation’i tõstatatud probleemi sisuga, st küsimusega, kas enne moratooriumi määratud areste mõjutab õigusnorm, mis põhimõtteliselt üksnes keelab võtta kaitsemeetmeid finantseerimisasutuste suhtes, kelle osas on juba moratoorium välja kuulutatud. Teisest küljest see, et asjaomane siseriiklik õigusnorm on tunnistatud põhiseadusevastaseks ja asendatud hilisema seadusega, on küsimus, mille mõju põhikohtuasjas tegelikult kohaldamisele kuuluva õiguse kindlaksmääramisele peab otsustama eelotsusetaotluse esitanud kohus. Euroopa Kohtu ülesanne on vaid aidata lahendada eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtlusi seoses seaduse nr 161/2002 artikli 98 kooskõlaga liidu õigusega, st seoses ühe aspektiga, mida ta peab arvesse võtma, kujundades oma seisukohta, kuidas siduda kõikide õigusnormide kohaldamine, mis võivad põhimõtteliselt olla tema menetluses oleva kohtuasja lahendamisel olulised.
85.
Selle küsimuse sisu osas leian, et vastus tuleb koostada lähtuvalt direktiivi 2001/24 põhjendusest 30, mis ütleb, et „[e]randina lex concursus põhimõttest reguleerib saneerimismeetmete või likvideerimismenetluse mõju pooleli olevale kohtuasjale selle liikmesriigi õigus, kus kohtuasi pooleli on. Kõnealuste meetmete ja menetluste mõju sellistest kohtuasjadest tulenevatele konkreetsetele täitemeetmetele reguleerivad päritoluliikmesriigi õigusnormid vastavalt käesoleva direktiiviga ettenähtud üldisele reeglile”.
86.
Sellest sättest tulenevalt ja vastavalt direktiivi 2001/24 artiklile 32 avaldab Islandil välja kuulutatud moratoorium Prantsusmaal alustatud kohtumenetluste suhtes Prantsuse õigusnormides ettenähtud mõju. Aga konkreetselt moratooriumi mõju osas täitemeetmete suhtes, mis tulenevad nendest menetlustest, kui need on lõppenud, kuulub kohaldamisele Islandi õigus vastavalt direktiivi 2001/24 artikli 10 lõike 2 punktile e. See tõlgendus, nagu komisjon on rõhutanud, ei välista Prantsuse kohtute võimalust võtta täitemeetmeid, vaid üksnes nõuab, et neid võttes järgitaks päritoluliikmesriigi õigusnorme, mida kohaldatakse saneerimis- või likvideerimismeetmete suhtes.
87.
Käesoleval juhul tuleb Islandi õiguse kohaldatavust korra suhtes, mis reguleerib moratooriumi mõju meetmetele, mis tulenevad teistes liikmesriikides lõppenud menetlustest, käsitada sellisena, et see hõlmab sellise mõju ulatuse kindlaksmääramist ratione temporis, nagu nähtub lõpuks direktiivi 2001/24 artikli 3 lõikest 2, artikli 9 lõikest 1 ja artiklist 10.
88.
Lõpuks ja viimase vahejäreldusena leian, et direktiivi 2001/24 artiklit 32 tuleb tõlgendada nii, et see ei välista olukorda, kus selline siseriiklik õigusnorm nagu Islandi 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikkel 98 mõjutab selliseid meetmeid, nagu käesolevas kohtuasjas on võtnud teine liikmesriik enne selles artiklis ette nähtud moratooriumi väljakuulutamist.
VII. Ettepanek
89.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1.
Direktiivi 2001/24/EÜ krediidiasutuste saneerimise ja likvideerimise kohta artikleid 3 ja 9 tuleb tõlgendada nii, et selliseid seadusandlikul teel võetud meetmeid nagu need, mis sisalduvad Islandi 15. aprilli 2009. aasta seaduses nr 44/2009, ei tohi direktiivi 2001/24 kohaldamisalast välja jätta pelgalt seetõttu, et need on otse vastu võtnud siseriiklik seadusandja.
2.
Igal juhul peavad seadusandja võetud meetmed olema ka tegelikult „meetmed” direktiivi 2001/24 tähenduses ja seega viitama konkreetselt finantseerimisasutustele, mis on nende olukorrast tulenevalt üksikult kindlaks tehtud, ja ei tohi muuta kõnealust valdkonda reguleerivaid üldnorme pro futuro.
3.
Selleks et Islandi seadusega nr 44/2009 vastu võetud meetmeid võiks pidada „saneerimismeetmeteks” direktiivi 2001/24 tähenduses, ei tohi nende õiguslik vorm takistada puudutatud isikutel neid kohtutes tõhusalt vaidlustada.
4.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab faktiliste asjaolude tuvastamise ülesande raames Islandi õigust analüüsides hindama, kas kahes eelnevas punktis nimetatud tingimused on täidetud.
5.
Direktiivi 2001/24 artiklit 32 tuleb tõlgendada nii, et see ei välista olukorda, kus selline siseriiklik õigusnorm nagu Islandi 20. detsembri 2002. aasta seaduse artikkel 98 mõjutab selliseid meetmeid, nagu käesolevas kohtuasjas on võtnud teine liikmesriik enne selles artiklis ette nähtud moratooriumi väljakuulutamist.
(
1
)	Algkeel: hispaania.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2001/24/EÜ krediidiasutuste saneerimise ja likvideerimise kohta (EÜT L 125, lk 15; ELT eriväljaanne 06/04, lk 15; edaspidi „direktiiv 2001/24” või „direktiiv”).
(
3
)	7. oktoobril 2008 sekkus Landsbanki tegevusse Islandi finantsjärelevalveasutus vastavalt seadusele nr 125/2008. Reykjaviki esimese astme kohus kehtestas Landsbanki taotlusel ja seaduse nr 161/2002 alusel Landsbanki maksete moratooriumi. Moratooriumi (mida pikendati mitu korda) kui vastavalt direktiivi 2001/24 artiklile 6 võetud saneerimismeetme kohta avaldati 9. jaanuari 2009. aasta Euroopa Liidu Teatajas (ELT C 4, lk 3) teatis. Teatises täpsustati, et moratooriumi kehtimise ajal ei tohi Landsbanki vastu kohtumenetlust alustada.
Esimese astme kohus määras 29. detsembril 2008 likvideerimiskomisjoni. 22. aprillil 2009 paluti võlausaldajatel esitada oma nõuded likvideerimiskomisjonile enne 30. oktoobrit 2009. See kutse avaldati 5. juuni 2009. aasta Euroopa Liidu Teatajas (ELT C 125, lk 22).
Esimese astme kohus otsustas 22. novembril 2010, et Landsbanki suhtes kohaldatakse likvideerimismenetlust vastavalt seaduse nr 161/2002 üldnormidele. Teave selle otsuse kohta avaldati samuti 16. detsembri 2010. aasta Euroopa Liidu Teatajas (ELT C 341, lk 12).
(
4
)	Olukord on seega väga erinev sellest, mida käsitleti 6. oktoobri 2010. aasta otsuses kohtuasjas C-389/08: Base jt (EKL 2010, lk I-9073), mis käsitles Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (EÜT L 108, lk 33; ELT eriväljaanne 13/29, lk 349) ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (EÜT L 108, lk 51; ELT eriväljaanne 13/29, lk 367), millest kumbki ei nimeta otseselt liikmesriikide ametiasutusi, kellele tuleb teatud reguleerimisülesanded usaldada. Lahendus, millele Euroopa Kohus kõnealuste direktiivide eesmärke silmas pidades selle kohtuotsuse punktis 30 jõudis, kattub siiski sellega, mille mina käesolevas kohtuasjas samadel kaalutlustel välja pakun.
(
5
)	Seoses direktiiviga 2001/24 võib üldiselt viidata järgmistele teostele: Wessels, B., „Commentary on Directive 2001/24/EC on the reorganisation and winding-up of credit institutions”, kogumikus EU banking and insurance insolvency, 2006, lk 47–103; Deguée, J.-P., „La directive 2001/24/CE sur l’assainissement et la liquidation des établissements de crédit: enfin un droit international privé uniforme des procédures d’insolvabilité en matière bancaire!”, kogumikus Sûretés bancaires et financières, 2004, lk 183–226.
(
6
)	Direktiivi 2001/24 põhjendus 6.
(
7
)	Direktiivi 2001/24 põhjendus 7.
(
8
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
9
)	Kokkuvõtte selle mõiste teoreetilistest alustest konstitutsioonilises loos leiab teoses Muñoz Machado, S., Tratado de Derecho Administrativo y Derecho Público General I, Madrid, Iustel, 3. tr, 2011, lk 682–707. Samuti Santamaría Pastor, J. A., Fundamentos de Derecho Administrativo I, Madrid, Centro de Estudios Ramón Areces, 1988, lk 513–554.
(
10
)	Just nimelt neis õiguskordades tulebki lahendada küsimus, kas üksikjuhtumit reguleerivat laadi seadusandlikud sätted on lubatud nii võimu sisemise korralduse kui ka subjektiivsete õiguste ja eelkõige võrdsuse põhimõtte vaatenurgast.
(
11
)	Kirjalike seisukohtade punkt 10.
(
12
)	Ülevaade Islandi ametivõimude reaktsioonidest finantskriisile leidub teoses Gunnarsson, E. G., „The Icelandic Regulatory Responses to the Financial Crisis”, kogumikus European Business Organization Law Review, 12, 2011, lk 1–39.
(
13
)	Selles tähenduses langeb pakutud lahendus oma mõttelt kokku Euroopa Kohtu seisukohaga 18. oktoobri 2011. aasta otsuses liidetud kohtuasjades C-128/09–C-131/09, C-134/09 ja C-135/09: Boxus jt (punktid 35–48), kus on arvesse võetud pigem õigusnormi konkreetset väljatöötamise menetlust ja seadusandja käsutuses olnud teavet kui lõpuks vastu võetud sätte seadusandlikku vormi.
(
14
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
15
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
16
)	Põhjendus 12. Teine võlausaldajate õigus, mida on peetud direktiivis nimetamise vääriliseks, on õigus teatamisele ja teabe avaldamisele, et võlausaldajad saaksid esitada oma nõuded ilma asukoha põhjal diskrimineerimata (põhjendus 20).
(
17
)	Selles osas kattub direktiiv 2001/24 nõukogu 27. juuni 1985. aasta direktiiviga 85/337/EMÜ teatavate riiklike ja eraprojektide keskkonnamõju hindamise kohta (EÜT L 175, lk 40; ELT eriväljaanne 15/01, lk 248), mis jätab samuti oma kohaldamisalast välja seadusandliku aktiga vastu võetud otsused, mida üksikisikud kohtus vaidlustada ei saa. Vt selle kohta 16. veebruari 2012. aasta otsus kohtuasjas C-182/10: Solvay jt, punktid 44–52.
(
18
)	Euroopa konstitutsiooniliste kohtumudelite erinevuse osas vt kõigi kohta Rubio Llorente, F., „Seis tesis sobre la jurisdicción constitucional en Europa”, Revista Española de Derecho Constitucional, nr 35, 1992, lk 9–39.