62009CC0548_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Tartalomjegyzék
I –A jogvita előzményei és a megtámadott ítélet3
II –A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei6
III –Jogi elemzés7
A –Az elsődlegesen hivatkozott, az Elsőfokú Bíróság téves jogalkalmazására alapított első jogalapról, az értesítési kötelezettség megsértéséből eredő következmények értékelése tekintetében8
1.A megtámadott ítélet8
2.A felek érvei9
3.Értékelés11
a)A vitatott határozatról való közvetlen értesítésre irányuló kötelezettség fennállásáról11
b)Az értesítési kötelezettség megsértésének következményeiről16
B –Az elsődlegesen hivatkozott, a 423/2007 rendelet jogi alapjainak értelmezése során elkövetett téves jogalkalmazásra vonatkozó második jogalapról20
1.A megtámadott ítélet20
2.A felek érvei21
3.Értékelés22
C –Az elsődlegesen hivatkozott, az indokolási kötelezettség, a védelemhez való jog és a hatékony bírói jogorvoslathoz való jog értékelése során elkövetett téves jogalkalmazásra alapított harmadik jogalapról27
1.A megtámadott ítélet27
2.A felek érvelése28
3.Értékelés29
D –A másodlagosan hivatkozott, a Tanács mérlegelési jogkörének megsértésére alapított első jogalapról34
1.A megtámadott ítélet34
2.A felek érvei35
3.Értékelés36
E –A másodlagosan hivatkozott, a fellebbező tulajdonjoga tekintetében az Elsőfokú Bíróság téves jogalkalmazására alapított második jogalapról38
1.A megtámadott ítélet38
2.A felek érvelése39
3.Értékelés40
a)Előzetes megjegyzés40
b)A jogalap elemzése42
F –A másodlagosan hivatkozott, a Tanács által a fellebbezőnek azon szervezetek listájára való felvételével kapcsolatos nyilvánvaló értékelési hibájára alapított harmadik jogalapról, amelyek vagyonát be kell fagyasztani44
1.A felek érvei44
2.Értékelés45
IV –A költségekről47
V –Végkövetkeztetések47
1.
A jelen, a Bank Melli Iran (a továbbiakban: Bank Melli vagy fellebbező) által benyújtott fellebbezés a Bank Melli Iran kontra Tanács ügyben hozott ítélet(2) (a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezésére irányul, amely ítélettel az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága elutasította a fellebbező által az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről szóló 423/2007/EK rendelet 7. cikke (2) bekezdésének végrehajtásáról szóló, 2008. június 23‑i 2008/475/EK tanácsi határozat(3) (a továbbiakban: vitatott határozat) – amely határozattal az Európai Unió Tanácsa felvette a fellebbezőt azon szervezetek listájára, amelyek vagyonát be kell fagyasztani – melléklete B. része 4. pontjának megsemmisítése iránt benyújtott keresetet.
2. E fellebbezés az első, amelyet valamely harmadik állammal szembeni szankciórendszer keretében elfogadott, pénzeszközök befagyasztására vonatkozó intézkedésekkel szemben nyújtottak be. Emellett több jelentős kérdést is felvet, többek között a védelemhez való jog erősségét illetően, amelyre a fent hivatkozott intézkedésekkel érintett személyek és szervezetek ilyen összefüggésben hivatkozhatnak.
I – A jogvita előzményei és a megtámadott ítélet
3. A megtámadott ítélet 1. és azt követő pontjaiból kitűnik, hogy a Bank Melli az iráni állam tulajdonában lévő kereskedelmi bank, és hogy az Elsőfokú Bíróság előtti ügy az Iráni Iszlám Köztársasággal szemben nyomásgyakorlás céljából elfogadott korlátozó intézkedések sorából ered, amely intézkedések arra irányulnak, hogy Irán abbahagyja az atomfegyverek elterjedésének veszélyével járó tevékenységeket és az atomfegyverek célba juttatására szolgáló rendszerek fejlesztését (a továbbiakban: atomfegyverek elterjedése). A szóban forgó intézkedések előzménye az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsának (a továbbiakban: Biztonsági Tanács) 2006. december 23‑i 1737. (2006) számú határozata(4), amely határozat melléklete felsorolja azokat a személyeket és szervezeteket, akik, illetve amelyek a Biztonsági Tanács szerint közreműködtek az atomfegyverek iráni elterjedésében, és akik, illetve amelyek pénzeszközeit és gazdasági forrásait (a továbbiakban: pénzeszközök) be kellett fagyasztani. Ezt a listát a Biztonsági Tanács különböző határozatok útján rendszeresen naprakésszé tette. Ugyanakkor a fellebbezőt nem érintették a Biztonsági Tanács által elfogadott, a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó intézkedések.
4. Az Európai Uniót illetően az 1737. (2006) számú határozatot az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről szóló, 2007. február 27‑i 2007/140/KKBP tanácsi közös álláspont(5) hajtotta végre. A közös álláspont 5. cikke (1) bekezdésének a) pontja előírja a határozatban felsorolt személyek és szervezetek tulajdonában lévő, vagy közvetve, vagy közvetlenül általuk ellenőrzött valamennyi pénzeszköz és gazdasági erőforrás befagyasztását. Az 5. cikk (1) bekezdésének b) pontja kiterjesztette ezt az intézkedést azokra a személyekre és szervezetekre, amelyeket a Tanács úgy tekintett, hogy az atomfegyverek elterjedésében közreműködnek, azzal közvetlen kapcsolatban állnak vagy azt támogatják. A közös álláspont 7. cikkének (2) bekezdésében előírja továbbá, hogy a Tanács egyhangúlag alakítja ki és módosítja azon személyek és szervezetek listáját, amelyre ezen jogszabály 5. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján a pénzeszközök befagyasztását elrendelő intézkedés vonatkozik.
5. Az Európai Közösség hatásköreit illetően a 2007/140 közös álláspontot az EK 60. cikk és az EK 301. cikk alapján elfogadott, az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről szóló, 2007. április 19‑i 423/2007/EK tanácsi rendelet követte(6) . A közös állásponthoz nagyon hasonló tartalmú rendelet 7. cikkének (1) bekezdése előírja az 1737. (2006) számú határozatban felsorolt személyekhez és szervezetekhez tartozó valamennyi pénzeszköz, valamint az ezen személyek illetve szervezetek tulajdonában lévő vagy általuk ellenőrzött valamennyi pénzeszköz és gazdasági erőforrás befagyasztását. A 423/2007 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése kiterjeszti ezt a befagyasztási lehetőséget a Tanács által megjelölt személyekre, szervezetekre és szervekre, amelyek megítélése szerint a 2007/140 közös álláspont 5. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján az atomfegyverek elterjedésében közreműködnek, azzal közvetlen kapcsolatban állnak vagy azt támogatják. A Tanács által a 423/2007 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése alapján megjelölt személyeket, szervezeteket és szerveket az említett rendelet V. melléklete sorolja fel.
6. A 423/2007 rendelet 15. cikkének (2) bekezdése előírja továbbá, hogy „[a] Tanács minősített többséggel eljárva létrehozza, felülvizsgálja és módosítja [az V. mellékletet], teljes összhangban a Tanács által [a 2007/140 közös álláspont 5. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján elfogadott határozatokkal]”. Ugyanezen rendelkezés szerint az említett listát rendszeresen, legalább 12 havonta felül kell vizsgálni.
7. A 423/2007 rendelet 15. cikkének (3) bekezdése kimondja, hogy „[a] Tanács a (2) bekezdésnek megfelelően hozott döntések egyedi és különös indokait megállapítja és azt az érintett személyek, jogalanyok [helyesen: szervezetek] vagy szervek tudomására hozza”.
8. Nem sokkal a 423/2007 rendelet elfogadását követően a Biztonsági Tanács elfogadta a 2008. március 3‑i 1803. (2008) számú határozatot(7), amelyben arra kéri „valamennyi államot, hogy tanúsítsanak éberséget a területükön található pénzügyi intézmények által az Iránban székhellyel rendelkező bármely bankkal – különösen a [Bank] Mellivel és a Banque Saderat‑val –, valamint azok bankfiókjaival és külföldi kirendeltségeivel folytatott tevékenységgel kapcsolatban az atomfegyverek elterjedésének kockázatával járó tevékenységekhez hozzájáruló tevékenységek elkerülése érdekében”(8) .
9. A 2008/479/KKBP közös álláspont(9) 2008. június 23‑i elfogadásával a Tanács módosította a 2007/140 közös álláspontot. Az új közös álláspont melléklete értelmében a fellebbező felkerült azon szervezetek listájára, amelyeket a 2007/140 közös álláspont 5. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján a pénzeszközök befagyasztása érint. Szerepeltetését a 2007/140 közös álláspontot módosító 2008/652/KKBP tanácsi közös álláspont(10) is fenntartotta.
10. 2008. június 23‑án, vagyis a 2008/479 közös álláspont elfogadásával azonos napon a Tanács elfogadta a vitatott határozatot. A határozat melléklete B. részének 4. pontja értelmében a fellebbező felkerült a 423/2007 rendelet V. mellékletében szereplő listára. Ez a pénzeszközei befagyasztásának következményével járt.
11. Ennek megfelelően a vitatott határozat B. részének 4. pontjában szerepel a fellebbező neve, teheráni postacíme és a listára kerülésének időpontja (vagyis 2008. június 26.). A Tanácsot a fellebbező listára történő felvételére vezető indokok alapján a 4. cikk kimondja, hogy a Bank Melli „[p]énzügyi támogatást nyújt vagy próbál nyújtani az iráni nukleáris és rakétaprogramokban részt vevő vagy e programok számára termékeket beszerző vállalatok (AIO, SHIG, SBIG, AEOI, Novin Energy Company, Mesbah Energy Company, Kalaye Electric Company és DIO) számára. A Bank Melli Irán érzékeny tevékenységeinek segítője. Számos esetben segítette érzékeny termékek beszerzését Irán nukleáris és rakétaprogramjaihoz. Pénzügyi szolgáltatások széles skáláját nyújtotta – például akkreditívnyitás, számlavezetés – az iráni nukleáris és rakétaprogramokhoz kapcsolódó szervezetek nevében. [Az ENSZ Biztonsági Tanácsa] 1737. és 1747. számú határozata a fenti társaságok közül sokat megjelölt”.
12. Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2008. szeptember 18‑án benyújtott keresetlevelével a Bank Melli megsemmisítés iránti keresetet terjesztett elő, és kérte, hogy az Elsőfokú Bíróság elsődlegesen semmisítse meg a vitatott határozat melléklete B részének 4. pontját, amennyiben az rá, leányvállalataira és fióktelepeire vonatkozik, hogy másodlagosan állapítsa meg a 423/2007 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének és 15. cikke (2) bekezdésének a jelen ügyben való alkalmazhatatlanságát, és mindenesetre kötelezze a Tanácsot a költségek viselésére. Visszavonta emellett kérelme első pontjának azt a részét is, amely arra irányult, hogy a vitatott határozat a leányvállalatai vonatkozásában kerüljön megsemmisítésre. A megtámadott ítélet 22. pontjának megfelelően a Bank Melli ugyanakkor a tárgyaláson visszavonta kérelmének második pontját, azzal a hivatkozással, hogy a 423/2007 rendelet 15. cikkének (2) bekezdésére és 7. cikkének (2) bekezdésére vonatkozó jogellenességi kifogást olyan kifogásként kell értelmezni, amely a vitatott határozat jogi megalapozottság hiánya miatti megsemmisítésére irányul(11) .
13. Az ilyen módon módosított kérelmei alátámasztására a fellebbező több kifogásra hivatkozott, amelyeket az Elsőfokú Bíróság öt jogalap köré csoportosított. Először, a fellebbező hivatkozott egy, az EK‑Szerződés lényeges eljárási szabályai, az alkalmazására vonatkozó jogszabályok és a 2007/140 közös álláspont 7. cikke (2) bekezdésének megsértésére, hatáskörrel való visszaélésre, valamint a vitatott határozat jogi alapjának hiányára vonatkozó jogalapra; a második jogalap az egyenlő bánásmód elvének megsértésére vonatkozott; a harmadik jogalap az arányosság elvének és a tulajdonhoz való jognak a megsértésére vonatkozott; negyedszer, a fellebbező hivatkozott egy, a védelemhez való jog, a hatékony bírói jogvédelemhez való jog és a 423/2007 rendelet 15. cikke (3) bekezdésének megsértésére vonatkozó jogalapra; és végül az ötödik jogalap a Közösség hatáskörének hiányára vonatkozott.
14. A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság valamennyi jogalapot elutasította, és kötelezte a fellebbezőt a Tanács költségeinek viselésére.
II – A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
15. A Bank Melli 2009. december 23‑án fellebbezést nyújtott be a megtámadott ítélet ellen.
16. A fellebbező kérelmében azt kéri, hogy a Bíróság:
– helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
– adjon helyt a fellebbező által az Elsőfokú Bíróság előtt előterjesztett kérelemnek;
– a Tanácsot kötelezze az első és a másodfokú eljárás költségeinek viselésére.
17. Válaszbeadványában a Tanács azt kéri, hogy a Bíróság:
– utasítsa el a fellebbezést;
– a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
18. Válaszbeadványában az elsőfokú eljárásban a Tanács támogatása érdekében beavatkozó Francia Köztársaság azt kéri, hogy a Bíróság:
– utasítsa el a fellebbező fellebbezését;
– módosítsa az indokolást a megtámadott ítélet 86–88. pontja tekintetében, amelyekben az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a Tanács köteles volt egyedileg értesíteni a 423/2007 rendelet alapján elfogadott, a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó intézkedésekkel érintett személyeket és szervezeteket;
– a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
19. Válaszbeadványában az elsőfokú eljárásban a Tanács támogatása érdekében beavatkozó Egyesült Királyság azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést.
20. Válaszbeadványában az elsőfokú eljárásban a Tanács támogatása érdekében beavatkozó Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
– állapítsa meg, hogy a fellebbező által hivatkozott jogalapok egyike sem alkalmas a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezésére, és ezért utasítsa el a fellebbezést;
– a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
21. Az Egyesült Királyság kivételével valamennyi felet meghallgatták a Bíróság előtt 2011. március 29‑én tartott tárgyaláson.
III – Jogi elemzés
22. A fellebbező elsődlegesen három jogalapra, illetve másodlagosan is három jogalapra hivatkozik.
23. Elsődlegesen az első jogalap az Elsőfokú Bíróság téves jogalkalmazására vonatkozik, amennyiben nem tekintette a lényeges eljárási szabályok olyan megsértésének a 423/2007 rendelet 15. cikke (3) bekezdésében szereplő egyedi értesítési kötelezettséget, amelynek megsértése az aktus megsemmisítését vonja maga után. A második jogalap a 423/2007 rendelet jogi alapjainak értelmezése során elkövetett téves jogalkalmazásra vonatkozik. A harmadik jogalap a védelemhez való jog, illetve a hatékony bírói jogvédelem fogalmainak értelmezése során elkövetett téves jogalkalmazásra vonatkozik.
24. Másodlagosan az első jogalap az Elsőfokú Bíróság téves jogalkalmazására vonatkozik, amelyet az a Tanácsnak a 423/2007 rendelet 7. cikke (2) bekezdése alapján fennálló mérlegelési jogköre értelmezése során követett el, és amely ellentmondásos indokolást eredményezett. A második jogalap az Elsőfokú Bíróság téves jogalkalmazására vonatkozik a fellebbező tulajdonhoz való joga tekintetében. Végül a harmadik jogalap a Tanács nyilvánvaló értékelési hibájára vonatkozik, amelyet akkor követett el, amikor felvette, illetve megtartotta a fellebbezőt a 423/2007 rendelet V. mellékletében szereplő listán.
A – Az elsődlegesen hivatkozott, az Elsőfokú Bíróság téves jogalkalmazására alapított első jogalapról, az értesítési kötelezettség megsértéséből eredő következmények értékelése tekintetében
1. A megtámadott ítélet
25. A megtámadott ítélet 86. pontjában az Elsőfokú Bíróság úgy döntött, hogy a vitatott határozat erga omnes
hatállyal bír, mivel általános jelleggel és absztrakt módon meghatározott címzettek összességéhez szól, akiknek a felsorolt személyek és szervezetek pénzeszközeit be kell fagyasztaniuk. Az említett határozat ugyanakkor nem kizárólag általános hatállyal bír, mivel név szerint meghatározza e személyeket és szervezeteket. Utóbbiakat közvetlenül és személyükben érintette a vitatott határozat. Emellett az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy a pénzeszközök befagyasztása jelentős következményekkel járt az érintett szervezetekre nézve, mivel alkalmas volt arra, hogy korlátozza őket az alapvető jogaik gyakorlásában. Ilyen körülmények között az Elsőfokú Bíróság szükségesnek ítélte a vitatott határozat által érintett szervezetek anyagi és eljárási jogai tiszteletben tartásának biztosítását, és ennek érdekében úgy döntött, hogy a Tanács az e szervezetekkel szemben alkalmazott befagyasztására vonatkozó intézkedést a lehetőségekhez képest köteles azok tudomására hozni. Ennélfogva a Tanácsnak egyedi értesítéssel kellett volna tájékoztatnia a fellebbezőt a vitatott határozatról. A következő pontban az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a Tanács nem bizonyította azt, hogy az egyedi értesítés lehetetlen volt, figyelemmel arra, hogy a vitatott határozat tartalmazta a fellebbező postacímét. A „jog nem tudása nem mentesít” tétele szintén nem alkalmazható, mivel a vitatott határozat az ügyben egyedi jogi aktusnak minősült. Emellett nem volt releváns a Tanács azon érve, amely szerint annak oka, hogy a terrorizmus elleni küzdelem keretében elfogadott korlátozó intézkedésekről egyedi értesítést kell küldeni, az indokolásnak az Európai Unió Hivatalos Lapjában való közzététele esetleges negatív jellegén alapul, ami nem jellemzi a 423/2007 rendelet alapján elfogadott intézkedések indokolásának közzétételét. Ellenkezőleg, a két különböző fajta korlátozó intézkedés hatásai összehasonlíthatók, mivel egyedileg és jelentős mértékben befolyásolják az érintett személyek és szervezetek jogait, így mindkettőt egyedi értesítés útján kell az utóbbiak tudomására hozni. Az Elsőfokú Bíróság mindebből arra a következtetésre jutott, hogy a Tanács nem tartotta tiszteletben a 423/2007 rendelet 15. cikkének (3) bekezdéséből(12) fakadó egyedi értesítési kötelezettségét.
26. Ugyanakkor a megtámadott ítélet 89. és 90. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy 2008. június 24‑én a Commission bancaire française értesítette a Bank Melli francia bankfiókját a vitatott határozat elfogadásáról és az Európai Unió Hivatalos Lapjában
történt közzétételéről. Ebből azt a következtetést vonta le, hogy a fellebbezőt megfelelő időben hivatalos módon tájékoztatták a vitatott határozat létezéséről, ezzel lehetővé téve számára a határozat indokolásának tanulmányozását, amit az nyilvánvalóan meg is tett, ugyanis a vitatott határozatot csatolta a keresetlevélhez. Az Elsőfokú Bíróság tehát úgy ítélte meg, hogy kivételes körülmények állnak fenn, amelyek alapján arra a következtetésre jutott, hogy az, hogy a Tanács elmulasztotta egyedileg értesíteni a fellebbezőt a vitatott határozatról, nem alkalmas a megsemmisítésének igazolására.
2. A felek érvei
27. A fellebbező úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem állapította meg, hogy az értesítési kötelezettség Tanács általi megsértésének maga után kell vonnia a vitatott határozat megsemmisítését. Az értesítési kötelezettség az elsődleges jogban szereplő, alkotmányos jellegű elv. Az értesítés a jelen ügyben annál is fontosabb volt, mivel a fellebbezőt a vitatott határozat meghozatala előtt nem hallgatták meg. A fellebbező emellett rámutat azokra a lényeges eljárási szabályokra, amelyek megsértése az aktus nem létezését vagy érvénytelenségét vonja maga után, ahogy azt a Hoechst kontra Bizottság ügyben hozott ítélet is megerősítette(13) . Mint abszolút érvénytelenségi ok, az értesítési kötelezettség megsértése nem tehető szabályszerűvé egy másik jogalany vagy intézmény beavatkozása révén. Az értesítési kötelezettség bármiféle átruházásáról egyébként sem rendelkezik a 423/2007 rendelet. Ilyen körülmények között az Elsőfokú Bíróságnak az értesítés elmaradása miatt meg kellett volna semmisítenie a vitatott határozatot.
28. A Tanács nem foglalt állást arról, hogy a jelen ügyben ténylegesen fennáll‑e az egyedi értesítési kötelezettség. Ugyanakkor emlékeztet arra, hogy az Elsőfokú Bíróság ítéletét egy általánosan alkalmazandó határozat kapcsán hozta meg, amely különböző pénzügyi intézményekhez és különböző gazdasági szereplőkhöz szól, elismerve ugyanakkor, hogy az nem kizárólag általános hatállyal bír. Ennek megfelelően az Elsőfokú Bíróság sosem állította azt, hogy az EK 254. cikk értelmében vett, egy címzetthez szóló határozatról van szó. A Hoechst kontra Bizottság ügyben kialakított ítélkezési gyakorlat nem alkalmazható, mivel abban az ügyben a Bíróság egy, a címzetteket megjelölő határozatot vizsgált, amelyet másrészt nem tettek közzé az Európai Unió Hivatalos Lapjában . Az Elsőfokú Bíróság tehát helyesen állapította meg, hogy a Commission bancaire française értesítése lehetővé tette a fellebbező azonnali tájékoztatását a vitatott határozat létezéséről, az egyedi értesítés elmaradása a Tanács részéről pedig önmagában nem alkalmas a vitatott határozat megsemmisítésének kiváltására.
29. A Francia Köztársaság azt kéri, hogy a Bíróság elsődlegesen változtassa meg az indokolást a vitatott határozat 86–88. pontja tekintetében. Bár nem vitatja az Elsőfokú Bíróság ítéletének rendelkező részét, a Francia Köztársaság kifogásolja az Elsőfokú Bíróság azon állítását, amely szerint a Tanács köteles volt egyedileg értesíteni a fellebbezőt a vitatott határozatról. A Francia Köztársaság érvelése lényegileg két fő elemen alapul. Egyrészt a 423/2007 rendelet 15. cikkének (3) bekezdése csak arra kötelezi a Tanácsot, hogy az elfogadott határozatokat az érintett jogalanyok tudomására hozza, és nem állapít meg egyedi értesítési kötelezettséget. Másrészt figyelembe kell venni a terrorizmus elleni küzdelemben elfogadott, az önállóan eljáró személyek és szervezetek vagyonát befagyasztó szankciók rendszerének jellege, illetve az ügyben érintett szankciók rendszerének jellege közötti különbséget, amely utóbbit harmadik országgal szemben alkalmazzák, és amely csak azon az alapon rendelkezik személyek és szervezetek vagyonának befagyasztásáról, hogy részt vettek egy állami programban. A 423/2007 rendelet által kialakított általános szabályozás egy harmadik országgal szemben alkalmazott embargóhoz hasonlítható; márpedig soha nem volt előírás, hogy egy embargóról egyedileg értesítsék a harmadik országot. Másodlagosan, amennyiben a Bíróság elveti az indokolás megváltoztatására irányuló kérelmet, a Francia Köztársaság úgy véli, hogy a Tanács részéről az egyedi értesítés elmulasztása nem fosztotta meg a fellebbezőt attól a jogától, hogy kellő időben tudomást szerezzen a vele szemben elfogadott vitatott határozatról, mivel a Commission bancaire française tájékoztatta őt annak létezéséről. Végül, a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a pénzeszközök befagyasztásáról szóló határozatok szabályozó jellegű határozatok, amelyek így pusztán az Európai Unió Hivatalos Lapjában
történő közzétételükkel hatályba lépnek az EK 254. cikk értelmében. Az ilyen határozatról való értesítés elmaradása tehát nem minősül lényeges hibának. A jelen fellebbezési jogalapot mint megalapozatlant el kell tehát utasítani.
30. Az Európai Bizottság a Francia Köztársaságéhoz nagyon hasonló érvelést fejt ki, mivel szintén azt állítja, hogy sem a 423/2007 rendelet 15. cikkének (3) bekezdése, sem az elsődleges jog nem ír elő egyedi értesítési kötelezettséget a vitatott határozat tekintetében. A vitatott határozat a 423/2007 rendeletet módosító aktus. Az EK 254. cikk (1) bekezdése értelmében az említett rendeletet, illetve az azt módosító határozatokat csak ki kell hirdetni, de nem ír elő a magánszemélyek számára hátrányos rendeletekről szóló bármilyen értesítést. Amennyiben a rendelet egy magánszemélyt személyében és közvetlenül érint, jogosult megsemmisítés iránti keresetet benyújtani az Elsőfokú Bírósághoz, de e kereseti lehetőség nem jár az esetlegesen magánszemélyek számára hátrányos rendeletekről való egyedi értesítési kötelezettséggel. Az egyetlen előírás az, hogy az érintett személyeket tájékoztatni kell a határozatok elfogadásához vezető egyedi és különös indokokról, annak érdekében, hogy érvényesíthessék a jogaikat, amire a fellebbezőnek lehetősége volt, mivel megsemmisítés iránti keresetet nyújtott be a vitatott határozattal szemben. A Bizottság tehát az elsőfokú eljárásban az értesítés elmaradására vonatkozó jogalap megalapozatlanság miatti elutasításának helybenhagyását javasolta, és azt kéri, hogy a Bíróság változtassa meg az indokolást, mivel az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor egyedi értesítési kötelezettség fennállását állapította meg a jelen ügyben.
31. Az Egyesült Királyság szintén úgy véli, hogy sem az EK 254. cikk, sem a 423/2007 rendelet 15. cikkének (3) bekezdése nem tartalmaz pontos előírást azon tényleges módozatok vonatkozásában, amelyek szerint a vitatott határozatot közölni kellett volna, és előadja, hogy a Tanács általi közvetlen értesítés nem az egyetlen módszer a megfelelő és szabályos értesítés elvégzésére. A vitatott határozat Commission bancaire française általi közlése ugyanolyan hatásokkal járt, mintha a határozatot ténylegesen a Tanács közölte volna. A megsemmisítés iránti kereset benyújtása azt tanúsítja, hogy a fellebbező ismerte ezt a határozatot. Emellett nehezen állítható, hogy az értesítés az egyetlen olyan módszer, amely révén a fellebbező tudomást szerezhetett a vele szemben hozott határozatról, mivel egyrészt a nemzetközi közösségnek az iráni nukleáris program fejlesztésével kapcsolatos aggodalmai teljesen nyilvánosak voltak, másrészt pedig a pénzeszközök befagyasztása azonnali hatásokkal járt, így azokat a fellebbező azonnal érzékelhette. Ilyen körülmények között, mivel határozottan aránytalan lenne a vitatott határozat megsemmisítése, tekintettel arra, hogy a fellebbező semmilyen kárt nem szenvedett a Tanács közvetlen értesítésének elmaradása folytán, az Elsőfokú Bíróság értékelését a fellebbezés során helyben kell hagyni.
3. Értékelés
a) A vitatott határozatról való közvetlen értesítésre irányuló kötelezettség fennállásáról
32. A fellebbező által hivatkozott jogalap megválaszolása előtt a Bíróságnak állást kell foglalnia az Elsőfokú Bíróság által nyújtott értékelés tekintetében, azzal kapcsolatban, hogy a Tanács köteles volt‑e egyedileg értesíteni a fellebbezőt a vitatott határozatról, és ebből következően az indokolás megváltoztatására vonatkozó, a Francia Köztársaság és a Bizottság által előterjesztett kérelemről.
33. Ennek érdekében hangsúlyozni kell, hogy a 423/2007 rendelet 15. cikkének (3) bekezdése(14) arra kötelezi a Tanácsot, hogy a (2) bekezdésnek megfelelően hozott határozatok – vagyis amelyek létrehozzák, felülvizsgálják és módosítják azon személyek, szervezetek és szervek listáját, akik, illetve amelyek vagyonát a 7. cikk (2) bekezdése alapján be kell fagyasztani – egyedi és különös indokait állapítsa meg, és azt hozza az érintett személyek, szervezetek vagy szervek tudomására. A 15. cikk (3) bekezdéséből két következtetés vonható le. Egyrészt abban szerepel, hogy a 423/2007 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése alapján elfogadott aktusok határozatok. Másrészt nem lehet pusztán a 15. cikk (3) bekezdése alapján olyan következtetésre jutni, hogy egyértelmű és kifejezett kötelezettség áll fenn e határozatok azon szervezetekkel való közlésére, amelyek vagyonát be kell fagyasztani.
34. Ilyen körülmények között utalni kell az elsődleges jog vonatkozó rendelkezéseire, és fel kell idézni annak elveit. Az EK 254. cikk (1) bekezdése szerint „[a] 251. cikkben megállapított eljárásnak megfelelően elfogadott rendeleteket, irányelveket és határozatokat […] az Európai Unió Hivatalos Lapjában ki kell hirdetni”. A (2) bekezdés kimondja, hogy „[a] Tanács és a Bizottság rendeleteit [...] az Európai Unió Hivatalos Lapjában ki kell hirdetni”. A (3) bekezdés rögzíti, hogy „a határozatokról értesíteni kell a címzettjeiket […]”. A Szerződés előírásainak megfelelően a közlés – közzététel vagy értesítés – feltételeinek meghatározásánál figyelembe veendő szempontok az aktus jellege és a címzettek esetleges létezése.
35. Hogyan alakul ez a vitatott határozatnál?
36. A vitatott határozat egy, a 423/2007 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése alapján elfogadott határozat, amely annak egy mellékletét módosítja. Mivel nem az EK 251. cikknek megfelelően fogadták el, az ilyen határozat közlésének szabályai nem határozhatók meg az EK 254. cikk (1) bekezdésére tekintettel. Ennélfogva annak meghatározása érdekében, hogy a Tanács köteles volt‑e értesíteni az említett határozatról a fellebbezőt, azt kell megvizsgálni, hogy teljesültek‑e az EK 254. cikk (3) bekezdésének feltételei, és különösen azt, hogy a fellebbező címzettje‑e a határozatnak.
37. Amikor az Elsőfokú Bíróság a Tanácsnak a vitatott határozatról való egyedi értesítési kötelezettségét arra alapozta, hogy az közvetlenül és személyében érintette a fellebbezőt(15), akkor az EK 230. cikk által előírt közvetlen és személyében való érintettség feltételét alkalmazta, ami ahhoz szükséges, hogy a magánszemély által benyújtott megsemmisítés iránti kereset elfogadható legyen.
38. A nyilvánvaló keveredés a megsemmisítés iránti kereset elfogadhatóságának feltétele és a határozat címzettjének annak érdekében való meghatározása között, hogy megállapítsák, hogy ténylegesen egyedi‑e a határozat, a Kadi és Al Barakaat International Foundation kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet(16) (a továbbiakban: a Kadi‑ügyben hozott ítélet) kétértelműségéből ered. Amikor az EK 249. cikk megsértésére vonatkozó kifogásra válaszolt, és ezáltal a szóban forgó aktus minősítése kapcsán is megnyilvánult, a Bíróság megállapította, hogy „az a körülmény, hogy a vitatott rendelettel előírt korlátozó intézkedések tárgyát képező személyek és szervezetek a rendelet I. mellékletében név szerint kerültek megjelölésre, így az őket az EK 230. cikk negyedik bekezdése szerint közvetlenül és személyükben érinti, nem jelenti azt, hogy e jogi aktusnak ne lenne az EK 249. cikk második bekezdése szerinti általános hatálya, és ne lehetne rendeletnek tekinteni. Ugyanis – noha igaz, hogy a vitatott rendelet korlátozó intézkedéseket ír elő azon személyekkel és szervezetekkel szemben, akiknek a neve az I. mellékletet képező kimerítő felsorolást tartalmazó listán szerepel […], meg kell állapítani, hogy e rendelet címzettjei általános és elvont módon kerülnek meghatározásra. A vitatott rendelet, […] különösen tágan megfogalmazott tilalmat tartalmaz pénzkészleteknek és gazdasági erőforrásoknak az említett személyek vagy szervezetek rendelkezésére bocsátása vonatkozásában […]. [E] tilalom a kérdéses pénzkészleteket vagy gazdasági erőforrásokat gyakorlatilag birtokló bármely személyre vonatkozik.”(17) . Ennek ellenére az ítélet későbbi részében, amikor a védelemhez való jog megsértéséről kellett döntenie, a Bíróság emlékeztetett állandó, a határozat indokainak a címzettel való közlésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatára(18), és megállapította, hogy „[a]z említett indokok közlésére vonatkozó ezen kötelezettség tiszteletben tartása ugyanis […] szükséges ahhoz, hogy lehetővé tegye a korlátozó intézkedések címzettjeinek
a jogaiknak a lehető legjobb feltételek mellett történő védelmét”(19) . Ezen ítélkezési gyakorlat értelmében a név szerint meghatározott személyekkel, szervezetekkel és szervekkel szemben alkalmazott korlátozó intézkedésekről szóló rendelet címzettjei általános és elvont módon meghatározottak. Ugyanakkor, még mindig ezen ítélkezési gyakorlat értelmében, fontos közölni a korlátozó intézkedés indokait annak címzettjével – a Bíróság így jelöli azt a személyt, akire az említett intézkedés vonatkozik.
39. A Bíróságnak a címzetti minőségre vonatkozó állításait érintő nyilvánvaló inkoherencia ugyanakkor túlléphető, ha elfogadjuk, hogy a jelen ügyben szereplőhöz hasonló megszorító intézkedéseket elfogadó aktusok erősen hibrid jellegűek. Ezzel kapcsolatban csatlakozom az Elsőfokú Bíróság állításához, amely szerint a vitatott határozat „nem kizárólag általános hatállyal bír”(20) .
40. Először is, meg kell különböztetni a pénzeszközök befagyasztására irányuló kötelezettség címzettjeit. E címzetteket ténylegesen általános jelleggel és absztrakt módon határozzák meg, a rendeletben szereplő általános hatályú intézkedések révén. E tekintetben a Bíróság Kadi‑ügyben hozott ítéletben szereplő érvelésének első fele nehézség nélkül alkalmazható analógiával a 423/2007 rendeletre. Az kétségkívül általános hatályú aktus, amely általános jelleggel és absztrakt módon vonatkozik mindenkire, akire a közösségi jog is vonatkozik, és gyakorlatilag birtokolja a rendelet valamelyik melléklete által célzott személyekhez, szervezetekhez vagy szervekhez tartozó pénzeszközöket.
41. Ugyanakkor azonban úgy is lehet tekinteni, hogy amikor az ilyen rendeletekhez mellékletek kapcsolódnak, amelyek részletesen felsorolják azokat a természetes és jogi személyeket, amelyek vagyonát be kell fagyasztani, e listákat egyedi, a listákon szereplő egyes személyek, szervezetek és szervek szerepeltetéséről szóló határozatoknak kell tekinteni. Ennélfogva azok a személyek, szervezetek és szervek, amelyek a vitatott határozattal kerültek fel a 423/2007 rendelet V. mellékletében szereplő listára, a Tanács e listán való szerepeltetésükről szóló határozatának címzettjei, amelynek hatályba lépését az egyes személyek, szervezetek és szervek vonatkozásában egyébként a melléklet egyik oszlopa meg is határozza.
42. Alkalmazkodva azon területek érzékenységéhez, amelyeken a korlátozó intézkedéseket alkalmazzák, a javasolt megoldás illeszkedne a Bíróság történeti ítélkezési gyakorlatához is, amely szerint a „határozat lényegi jellegzetességei azon címzettek korlátozásából erednek, akikre az vonatkozik, míg a jellemzően normatív jellegű rendelet nem korlátozott számú, megjelölt vagy azonosítható címzettre alkalmazandó, hanem absztrakt módon megállapított kategóriákra, azok összességében”(21) . A felvételre irányuló határozatok tagadhatatlanul a mellékletben megjelölt személyekre, szervezetekre és szervekre vonatkoznak, míg a rendelet által előírt kötelezettségek általános és absztrakt módon meghatározott címzettekre. Az egyedi jelleget, amilyen jellegűnek a felvételre irányuló határozatokat is tekintem, álláspontom szerint megerősíti az a tény, hogy a Tanács a 423/2007 rendelet 15. cikkének (3) bekezdése alapján köteles megjelölni a felvétel egyedi és különös indokait.
43. Az akár a terrorizmus elleni küzdelemmel összefüggésben, akár harmadik országgal szemben történő fellépés keretében korlátozó intézkedéseket tartalmazó közösségi normák ilyen hibrid jellegének elismerése szükségesnek tűnik ahhoz, hogy minimális garanciákat lehessen biztosítani a listákon szereplő személyek, szervezetek és szervek számára, ugyanis a Bíróság által a vitatott határozat tekintetében alkalmazandó jogi minősítésből számos következmény származhat a védelemhez való jogot illetően(22) .
44. Ilyen körülmények között, még ha nem is tartom relevánsnak azt, hogy az Elsőfokú Bíróság annak meghatározása érdekében, hogy a vitatott határozatról értesíteni kellett volna‑e a fellebbezőt, alkalmazta a fellebbező közvetlen és személyében való érintettségére vonatkozó szempontot, azt javaslom a Bíróságnak, hogy hagyja helyben az Elsőfokú Bíróság pozitív következtetését a Tanács egyedi értesítésre irányuló kötelezettségének fennállása tekintetében.
45. Amennyiben a Bíróság meg kívánja erősíteni az egyedi értesítésre irányuló kötelezettség fennállását, két megjegyzést szeretnék hozzáfűzni.
46. Először is, figyelemmel arra, hogy a korlátozó intézkedések olyan területen történnek, amelyet legtöbbször magas fokú érzékenység jellemez, és azok olyan személyekre, szervezetekre és szervekre vonatkoznak, amelyek pontos helye nem mindig ismert, vagy meghatározott, ez az értesítési kötelezettség csak akkor terhelheti a Tanácsot, ha annak teljesítése lehetséges. Márpedig meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben a fellebbező postacíme szerepelt a vitatott határozatban.
47. Ezt követően, válaszul a Francia Köztársaság azon érvére, amely szerint nem vonható párhuzam a terrorizmus elleni küzdelem keretében, illetve a harmadik országgal szemben alkalmazott szankciók keretében elfogadott korlátozó intézkedések között, úgy vélem, hogy kizárólag az egyedi értesítési kötelezettséget kell eltérően értékelni attól az összefüggéstől függően, amelyben a korlátozó intézkedést elfogadták. Amennyiben a korlátozó intézkedéseket egy harmadik országgal szemben elfogadott szankciók sorában fogadták el, ezek az intézkedések egyszerre célozhatják az adott ország vezetőit, illetve azokat a személyeket és szervezeteket, amelyek támogatták az állami fellépést. Márpedig a Tanácsot terhelő egyedi értesítési kötelezettség előírásával elsősorban a korlátozó intézkedések által érintett személyek vagy szervezetek egyedi jogainak megóvására kell törekedni. Mivel ezen egyedi jogok garantálásáról van szó, még ha fel is tehető, hogy közpolitikát támogattak, fontos tudomásukra hozni a velük szemben az Unió által elfogadott korlátozó intézkedések létezését. Ezzel szemben ezek az egyedi jogok nem játszanak szerepet a harmadik országok vezetői esetében, akiket személyükben céloznak a korlátozó intézkedések, illetve olyan személyek esetében, akik részt vesznek a döntéshozatalban, vagy az adott ország irányításában, mivel ezeknek rendelkezésére állnak államuk hivatalos információs csatornái, amelyek lehetővé teszik számukra, hogy tudomást szerezzenek az azzal szemben alkalmazott nemzetközi fellépésről. A jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság ténybeli megállapítása szerint, amelyet nem bírálhatunk felül, a Bank Melli tevékenységei kereskedelmi jellegűek voltak(23), meg kell állapítani, hogy bár az iráni állam tulajdonában áll, a Bank Melli nem vesz részt közvetlenül az iráni állam közcselekvésében, illetve azzal kapcsolatban nincs döntési jogköre, és azt csak támogatja. Úgy vélem tehát, hogy a vitatott határozatról a Bank Mellit a Tanácsnak értesítenie kellett volna.
48. Azt javasolom tehát, hogy a Bíróság a Francia Köztársaság és a Bizottság indokolás megváltoztatására irányuló kérelmének ne adjon helyt.
b) Az értesítési kötelezettség megsértésének következményeiről
49. Magától értetődik, hogy amennyiben a Bíróságnak abban a kérdésben kell állást foglalnia, hogy milyen jogkövetkezmények kapcsolódnak az értesítési eljárás szabályszerűtlenségéhez, akkor előzetesen meg kell erősítenie, hogy a vitatott határozat ténylegesen rendelkezik az olyan aktus jellegzetességeivel, amelyről a Tanácsnak értesítést kell küldenie. Az alábbi érvelés során tehát abból indulok ki, hogy a Bank Melli ténylegesen a címzettje egy egyedi jellegű aktusnak, amelyről azonban az aktust kibocsátó intézmény egyedileg nem értesítette.
50. Senki sem kétli, hogy a közösségi aktusok közlése – közlés alatt mind az Európai Unió Hivatalos Lapjában
történő közzétételre, mind az egyedi értesítésre gondolok – olyan alapvető elv, amely hosszú ideje szerepel a Bíróság ítélkezési gyakorlatában, amely szerint ezen elv alapján „valamely hatóság által elfogadott jogi aktus mindaddig nem alkalmazható valamely jogalannyal szemben, amíg nem teszik lehetővé számára annak megismerését”(24) . A közzététel vagy értesítés oka tehát az, hogy lehetővé tegye az érintett személy számára, hogy megismerje a szóban forgó aktust, értékelje az indokolás megalapozottságát, és esetlegesen vitassa az uniós bíróság előtt.
51. Az értesítés – mivel itt erről van szó – tehát egy olyan szakasz, amely főszabály szerint közvetlenül követi az aktus kiadását: az aktust meghatározott eljárásban fogadták el, annak tartalma végleges, azonban azt még a címzettjének a tudomására kell hozni.
52. Az ítélkezési gyakorlat első hullámában, és különösen a Geigy kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben(25), a Bíróság megállapította, hogy „a határozat kézbesítése során felmerülő szabálytalanságok magát a határozatot nem érintik, és így annak jogszerűségét sem; […] bizonyos körülmények között e szabálytalanságok megakadályozhatják azt, hogy a fellebbezési határidő elkezdjen telni”(26) . Ugyanakkor ugyanebben az ügyben a Bíróság úgy döntött, hogy „nem vitatott, hogy a felperes teljes mértékben ismerte a határozat szövegét, és határidőn belül élt jogorvoslathoz való jogával; […] ilyen körülmények között az értesítés esetleges szabálytalanságai nem bírnak jelentőséggel”(27) . A Bíróság ebből arra a következtetésre jutott, hogy a jogalapot, mint elfogadhatatlant, relevancia hiányában el kell utasítani(28) . Ugyanezt az érvelést fogadta el az ugyanezen a napon az ICI kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben is(29) . Ebből az ítélkezési gyakorlatból két következtetést lehet levonni. Egyrészt az értesítés elmaradásának esetleges jogkövetkezménye nem az aktus érvénytelenségére hat, hanem a fellebbezési határidő alkalmazhatóságára, ami alapján úgy vélem, hogy a Bíróság nem tekintette az értesítést a Szerződés értelmében vett lényeges eljárási szabálynak. Másrészt a Bíróság, elfogadva, hogy túl kell lépni az értesítési kötelezettség túlzottan formalista felfogásán, megvizsgálta, hogy az értesítés elmaradása milyen mértékben érintette hátrányosan az aktus címzettjét, és különösen azt, hogy az határidőn belül képes volt‑e jogorvoslattal élni, vagy sem(30) .
53. Egy második hullámban úgy tűnik, hogy a Bíróság átalakította ítélkezési gyakorlatát a Hoechst kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben(31) . Egy olyan aktus hatályának hiányára vonatkozó jogalap kapcsán, amelyről nem történt értesítés, megállapította, hogy „az értesítés állítólagos hiánya […] nem járhat [a jogi aktus] nem létezésének vagy érvénytelenségének megállapításával. […] A jogi aktusok közzétételére ugyanis, csakúgy, mint minden más jelentős alakiságra, érvényes, hogy a szabálytalanság vagy annyira nyilvánvalóan súlyos, hogy a megtámadott aktus nem létezőségéhez vezet, vagy lényeges eljárási szabálysértésnek minősül, amely ezen aktus megsemmisítéséhez vezethet.”(32) . A Bíróság itt megállapítja, hogy az értesítés lényeges eljárási szabály, és ennek alapján megsértésének jogkövetkezménye az aktus érvénytelensége. Ezt követően a Spanyolország kontra Tanács ügyben hozott ítéletben(33), továbbra is hivatkozva a Hoechst kontra Bizottság ügyben hozott ítéletre, a Bíróság kimondja, hogy az átláthatóság követelménye „magyarázza, hogy bizonyos körülmények között
pusztán az értesítés elmaradása igazolhatja a közösségi intézmények aktusának megsemmisítését”(34) . Vagyis a Hoechst‑ügyben alkalmazott megoldást „bizonyos körülményekre” korlátozza, anélkül, hogy meghatározná azokat.
54. Ezzel együtt pusztán az a tény, hogy a második ítélkezési gyakorlat későbbi, mint a Bíróság által a Geigy kontra Bizottság és ICI kontra Bizottság ügyekben hozott ítéletekben(35) szereplő megfontolások, álláspontom szerint önmagában nem igazolhatja, hogy ezt a megközelítést kell követni a jelen ügyben. Ellenkezőleg, a jelen fellebbezés lehetővé teszi a Bíróság számára, hogy felülvizsgálja álláspontját, és visszatérjen korábbi ítélkezési gyakorlatához.
55. Nem vagyok ugyanis meggyőződve arról, hogy az értesítés az aktussal kapcsolatos lényeges eljárási szabályok közé tartozik. A Bíróság ezen fogalommal kapcsolatos legklasszikusabb ítélkezési gyakorlata szerint a lényeges eljárási szabályok azok a szabályok, „amelyeket a Szerződés a vitatott határozatok kialakítására ír elő […]; céljuk, hogy a tervezett intézkedéseket körülbástyázzák a körültekintés és az óvatosság minden garanciájával, így ezek az eljárási szabályok lényegesnek tekinthetők”(36) . Ez vonatkozik többek között az intézmények szavazási módjaira(37), az Európai Parlamenttel folytatott konzultációs kötelezettségre az eljárás során(38), az aktusok hitelesítésére,(39) illetve az indokolási kötelezettségre(40) . Általános jelleggel tehát a lényeges eljárási szabályok közé azok a feltételek tartoznak, amelyek be nem tartása alkalmas arra, hogy hatással legyen az aktus tartalmára, de amelyek továbbra is a külső jogszerűségi szabályok közé tartoznak. Márpedig álláspontom szerint az értesítés elmaradása n incs hatással az aktus tartalmára, az csak olyan hatással jár, hogy megfosztja a címzettet attól az információtól, hogy vele kapcsolatban egy közösségi intézmény határozatot fogadott el.
56. Szeretném megértetni magam, ezért ki szeretném emelni, hogy nem arról van szó, hogy vitatnám azoknak az értesítésre vonatkozó szabályoknak a jelentőségét a címzettek szempontjából, amelyeknek minden egyedi jellegű, az Unió által elfogadott aktusra vonatkozniuk kell. Ezzel együtt ugyanilyen fontos megfelelő jogi minősítésük is. Emellett, amennyiben az értesítés nem lényeges eljárási szabály, ez nem jelenti azt, hogy az értesítési kötelezettség megsértése nem jár jogkövetkezménnyel. Pusztán arról van szó, hogy nem az aktus jogszerűségét érintő hibáról, hanem annak alkalmazhatóságát
érintő hibáról van szó.
57. E tekintetben kiemelem, hogy az EK 254. cikk (3) bekezdéséből kitűnik, hogy a címzettjeikkel közölt határozatok a közléssel lépnek hatályba. Ugyanakkor mivel a korlátozó intézkedések alapvetően hibrid jellegét már nem kellett bizonyítani(41), a Bíróság a Kadi‑ügyben hozott ítéletben kimondta, hogy „az ilyen intézkedéseknek jellegüknél fogva meglepetésszerűnek […], azonnali hatállyal alkalmazandónak kell lenniük”(42) . Ennélfogva, ha a Bíróságnak azt kellene megállapítania, hogy a Tanács köteles volt értesíteni a vitatott határozatról a fellebbezőt, a kötelezettség megszegésének jogkövetkezménye nem állhatna be a szóban forgó határozat hatályba lépése tekintetében. Ezzel szemben a közösségi jogrend legelemibb elveivel lenne ellentétes, ha elkésettnek tekintenénk egy megsemmisítés iránti keresetet, amelyet határidőn túl nyújtott be egy olyan személy vagy szervezet, akivel vagy amellyel szemben a pénzeszközök befagyasztásáról szóló határozatot hoztak, amely határozat az értesítés elmaradása ellenére elkezdte kifejteni joghatásait.
58. Ennek megfelelően, figyelemmel a fenti megfontolásokra, úgy vélem, hogy a Bíróság által a Geigy kontra Bizottság és ICI kontra Bizottság ügyekben hozott ítéletekben(43) követett ítélkezési gyakorlat a legmegfelelőbb, mivel lehetővé teszi az igen nehezen megtalálható egyensúly megőrzését a korlátozó intézkedések hatékonyságának követelménye és a hatályuk alá tartozó személyek azon joga között, hogy kellő időben tájékoztassák őket azok létezéséről. A Bíróság által szolgáltatott ezen előírásokat követve emellett lehetséges lesz az értesítés elmaradása következményeinek értékelését a jelen ügy sajátos körülményeihez igazítani(44) .
59. A Geigy kontra Bizottság és ICI kontra Bizottság ügyekben hozott ítéletek(45) vonalát követve tehát az Elsőfokú Bíróság megalapozottan vehette figyelembe a Bank Melli párizsi bankfiókjának a Commission bancaire française által szolgáltatott információkat annak megállapítása érdekében, hogy a fellebbező számára a Tanács egyedi értesítésének elmaradása ellenére lehetővé tették‑e, hogy kellő időben megismerje a vitatott határozatot ahhoz, hogy határidőn belül keresetet nyújthasson be. E sajátos körülmények között az Elsőfokú Bíróság szintén megalapozottan dönthetett úgy, hogy az, hogy a Tanács nem értesítette egyedileg a fellebbezőt a vitatott határozatról, nem járt azzal a következménnyel, hogy megfosztották attól a lehetőségtől, hogy kellő időben megismerhesse a határozat indokolását, értékelhesse annak megalapozottságát, és hogy ebből kifolyólag a Tanács mulasztása nem igazolja a vitatott határozat megsemmisítését.
60. Az elsődlegesen hivatkozott első jogalapot tehát mint megalapozatlant el kell utasítani.
B – Az elsődlegesen hivatkozott, a 423/2007 rendelet jogi alapjainak értelmezése során elkövetett téves jogalkalmazásra vonatkozó második jogalapról
1. A megtámadott ítélet
61. A megtámadott ítélet 44. és azt követő pontjaiban az Elsőfokú Bíróság először megállapította, hogy a jogi alapokat illetően, és ellentétben azzal, amit a fellebbező állított, a Kadi‑ügyben hozott ítéletre(46) hatékonyan lehet hivatkozni, mivel abban a Bíróság meghatározta az EK 60. cikk és az EK 301. cikk hatályát(47) . Ezt követően emlékeztetett arra, hogy e cikkek sajátossága, hogy hidat képeznek a Közösség gazdasági intézkedésekre vonatkozó cselekvései, valamint az EU‑Szerződés külkapcsolatok területén megfogalmazott céljai között. E cikkek pontosan azzal a helyzettel számolnak, amelyben az EUSZ 2. cikk céljának teljesítése érdekében szükségessé válik, hogy a Közösség cselekedjen. Ugyanakkor a Közösség és az Unió abban az időben integrált, de egymástól elkülönített jogrendszerként létezett, így amikor a Közösség keretében az Unió részére előírt célt megvalósítani kívánó cselekvést hajtottak végre, a közösségi jogi aktusok jogszerűségét az első pillérre vonatkozó feltételek alapján értékelték, beleértve a szavazási szabályokat is. Mivel 2007/140 közös álláspont a második pillérbe tartozott, az nem képezte a közösségi rendelet jogi alapját, és ezért a közös álláspont elfogadására alkalmazandó szavazási szabályok nem vonatkoztak a 423/2007 rendeletre. A közös álláspont létezése csak az EK 301. cikk szerinti feltétel, amely meghatározza az alkalmazandó szavazási szabályt is. Következésképpen az említett rendeletet és a vitatott határozatot az EK 301. cikknek megfelelően minősített többséggel lehetett elfogadni, mivel a rendelet elfogadását megelőzte a 2007/140 közös álláspont egyhangúlag történt elfogadása, és a vitatott határozatot megelőzte a 2008/479 közös álláspont egyhangúlag történt elfogadása. Ezért az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy az EK 301. cikk szerinti feltételeket tiszteletben tartották.
62. A továbbiakban az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a fellebbező állításával ellentétben az EK 60. cikk és az EK 301. cikk alapján nem lehet arra következtetni, hogy a Közösségre ruházott hatáskör a Biztonsági Tanács által elfogadott intézkedések végrehajtására korlátozódna, és hogy a Tanács jogosult volt pusztán az EK 60. cikk és az EK 301. cikk alapján a 423/2007 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének és 15. cikke (2) bekezdésének elfogadására, amelyek alapján elfogadták a vitatott határozatot.
2. A felek érvei
63. A fellebbező azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor arra a következtetésre jutott, hogy a rendeletet, és ezzel együtt a vitatott határozatot minősített többséggel el lehetett fogadni pusztán az EK 60. cikk és az EK 301. cikk alapján. Egyrészt e cikkek hatálya a harmadik országokkal szemben alkalmazott intézkedések végrehajtására korlátozódik, a rendelet viszont korlátozó intézkedéseket vezet be olyan személyekkel és szervezetekkel szemben, akiket, illetve amelyeket úgy tekint, hogy az atomfegyverek iráni elterjedésében közreműködnek, azzal közvetlen kapcsolatban állnak, vagy azt támogatják. Az alkalmazott szempont tehát nem a harmadik állam ellenőrzése alatt állás, vagy a vezetőihez kapcsolódás, hanem az atomfegyverek elterjedéséhez kapcsolódó tevékenységekben való közreműködés, az azzal közvetlen kapcsolatban állás, vagy annak támogatása. Ezért az EK 308. cikkre(48) szintén hivatkozni kellett volna, mint a 423/2007 rendelet jogi alapjára. Másrészt, és emellett, a fellebbező úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen tekintette úgy, hogy a 2007/140 közös álláspont nem képezi az említett rendelet releváns jogi alapját, a Tanács pedig, amikor a 423/2007 rendeletet és az annak végrehajtását célzó határozatokat minősített többséggel fogadta el, visszaélt azon hatáskörével, amely lehetővé tette számára a közvetlen hatállyal bíró vitatott határozat elfogadását, annak ellenére, hogy ilyenfajta eszköz nem létezik a közös kül‑ és biztonságpolitika területén. Az Elsőfokú Bíróság ennek során egy, a Szerződésben nem szereplő különbségtételt alkalmazott, amikor kimondta, hogy a 2007/140 közös álláspont nem képezi a rendelet jogi alapját, hanem az csak egy, az EK 301. cikk szerinti feltétel.
64. A Tanács, a Francia Köztársaság, az Egyesült Királyság és a Bizottság a jogalap elutasítását kérik. A Bíróság Kadi‑ügyben hozott ítéletének(49) megfelelően az Elsőfokú Bíróság helyesen értékelte a rendelet jogi alapját, amikor elegendőnek tekintette az EK 60. cikket és az EK 301. cikket, mivel az elfogadott korlátozó intézkedések az iráni államra irányultak. Emellett az Elsőfokú Bíróság érvelése nem kifogásolható a 2007/140 közös álláspontnak a jogi alapból való kizárása tekintetében.
3. Értékelés
65. Előzetesen rá kell mutatni, hogy a Tanács úgy véli, hogy az EK 308. cikkre vonatkozó érvre nem hivatkoztak az Elsőfokú Bíróság előtt. A Bizottság előadja, hogy amennyiben a jelen jogalap egy részét úgy kell értelmezni, hogy a fellebbező vitatja, hogy olyan jogalany, amely az iráni vezetőkhöz kapcsolódik, vagy amelyet közvetlenül vagy közvetve azok ellenőriznek, akkor az elfogadhatatlan, mivel ezt a kérdést nem vitatták az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás során.
66. Az vitathatatlanul igaz, hogy az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresetlevél semmilyen utalást nem tartalmazott arra nézve, hogy a 423/2007 rendeletnek az EK 308. cikken kell alapulnia. A fellebbező az Elsőfokú Bíróság előtt emellett nyíltan azt sem vitatta, hogy az említett rendelet által bevezetett korlátozó intézkedések az EK 301. cikk hatálya alá tartoznak, mivel az intézkedések szigorúan véve nem egy harmadik ország ellen irányulnak. A fentiek alapján az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 48. pontjában megállapította, hogy „az EK 301. cikk szerinti feltételeket tiszteletben tartották”, és hogy emellett vitathatatlan, hogy a fellebbező az Elsőfokú Bíróság előtt egyetlen olyan jogalapra hivatkozott, amellyel vitatta a 423/2007 rendelet jogi alapjának elégségességét. Ilyen körülmények között az EK 308. cikkre vonatkozó érv, illetve a szorosan kapcsolódó, az EK 60. cikk és az EK 301. cikk hatályára vonatkozó érv álláspontom szerint úgy tekinthető, mint az Elsőfokú Bíróság előtt hivatkozott jogalap jogos kibővítése. Ennek megfelelően nem merül fel komoly elfogadhatósági probléma.
67. A jelen jogalap érdemi vizsgálatának bevezetéseként ki szeretném emelni, hogy a jogi alapra vonatkozó elemzés elkerülhetetlenül arra indítja a Bíróságot, hogy döntsön arról, hogy a harmadik országgal szemben elfogadott korlátozó intézkedések, amelyek célja a Szerződés szerint a gazdasági kapcsolatok korlátozása vagy teljes megszakítása ezzel az országgal(50) olyan személyekre vagy szervezetekre is vonatkozhatnak, akik, illetve amelyek maguk nem az ország vezetői, sőt, még csak nem is feltétlenül a harmadik ország szervei, azonban azzal gyanúsíthatók, hogy olyan állami politikát tartanak fenn vagy támogatnak, amely ellen az Unió fel kíván lépni. Ezt a kérdést függetlenül kell értékelni a fellebbező értesítésére irányuló kötelezettség kérdésének eldöntésétől. Ez utóbbi kérdéstől eltérően ugyanis nem arról van szó, hogy meg kell győződni arról, hogy az egyes jogokat kellőképpen garantálják‑e. Ellenkezőleg, a Tanács jogosultságát kell megállapítani ilyen intézkedések elfogadására, a Szerződés hivatkozott rendelkezései alapján. Márpedig az EK 60. cikk és az EK 301. cikk együttes hatályát eltérő szempontok alapján kell értékelni, különösen az Uniónak a Közösségben is folytatódó biztonságpolitikája céljainak fényében. Túlzottan korlátozó lenne tehát e keretben a „harmadik ország” fogalmának szigorúan formai értelmezését elfogadni. Ilyen körülmények között, és a Bíróság ítélkezési gyakorlatával összhangban, amelyre a megfelelő helyen hivatkozni fogok, azt javaslom, hogy e fogalom kapcsán szakítsunk a csak formai felfogással, és fogadjunk el egy érdemibb megközelítést, amely lehetővé teszi a korlátozó intézkedések hatékonyságának megőrzését, figyelemmel arra, hogy valamennyi közpolitika helyébe egyértelműen és egyre inkább olyan, az államtól elkülönült személyiséggel rendelkező, de az államhoz és az állam által követett közpolitikákhoz kellő mértékben kapcsolódó személyek és szervezetek cselekvése, illetve támogatása lép, hogy azokra harmadik országot célzó korlátozó intézkedések vonatkozhassanak. Ennek megfelelően számomra teljes mértékben elképzelhetőnek tűnik, hogy a fellebbezőt úgy tekintsük, hogy kellőképpen kapcsolódik az Iráni Iszlám Köztársasághoz, illetve az atomfegyverek elterjedését célzó politikájához ahhoz, hogy a pusztán az EK 60. cikk és az EK 301. cikk alapján elfogadott korlátozó intézkedések vonatkozzanak rá, elismerve ugyanakkor, hogy e kapcsolat nem elegendő ahhoz, hogy mentesítse a Tanácsot a vele szemben fennálló egyedi értesítési kötelezettsége alól.
68. E pont tisztázása után térjünk át a jelen jogalap megalapozottságának vizsgálatára, amely azt igényli, hogy a Bíróság foglaljon állást két kérdéscsoportban. Egyrészt annak eldöntéséről van szó, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen döntött‑e úgy, hogy a 2007/140 közös álláspont nem a 423/2007 rendelet jogi alapjainak egyikre. Másrészt meg kell vizsgálni, hogy az Elsőfokú Bíróságnak az EK 60. cikk és az EK 301. cikk hatályára vonatkozó értékelése helyes‑e.
69. Az EK 301. cikk szerint „[h]a az Európai Unióról szóló szerződés közös kül‑ és biztonságpolitikára vonatkozó rendelkezéseinek megfelelően elfogadott valamely közös álláspont vagy együttes fellépés egy vagy több harmadik országgal fennálló gazdasági kapcsolatok felfüggesztésére, korlátozására vagy teljes megszakítására irányuló fellépésről rendelkezik, a Tanács megteszi a szükséges sürgős intézkedéseket. A Tanács a Bizottság javaslata alapján, minősített többséggel jár el”. Már az EK 301. cikk szövegezéséből kitűnik, hogy az Európai Unióról szóló szerződés alapján elfogadott intézkedés létezése a Közösség cselekvésének előfeltétele. Másként fogalmazva, a Közösség cselekvése csak akkor lehetséges, ha korábban közös álláspontot vagy együttes fellépést fogadtak el, amelynek tartalmaznia kell, hogy a Közösség cselekvése szükséges a kitűzött cél eléréséhez. E tekintetben rámutatok, hogy a 2007/140 közös álláspont kimondja, hogy egyes intézkedések végrehajtásához szükséges a Közösség fellépése(51) . Ennélfogva a Tanács teljes mértékben fel volt hatalmazva az intézkedések elfogadására a Közösség vonatkozásában az EK 301. cikk alapján, amely kifejezetten előírja, hogy az ilyen helyzetben – vagyis amikor már létezik a Közösség cselekvését előíró közös álláspont – alkalmazandó szavazási szabály a minősített többség.
70. Ezt emellett megerősíti az EK 60. cikk szövegezése, amelynek (1) bekezdése előírja, hogy „[h]a [az EK ]301. cikkben előirányzott esetben a Közösség fellépése szükséges, a Tanács [az EK ]301. cikkben meghatározott eljárás szerint az érintett harmadik országokkal szemben megteheti a szükséges sürgős intézkedéseket a tőkemozgásokra és fizetési műveletekre vonatkozóan”. A pénzeszközök befagyasztására irányuló, harmadik állammal szembeni közös álláspontot követően alkalmazott intézkedést tehát az alkalmazandó elsődleges jog alapján minősített többséggel kell elfogadni. Emellett a 423/2007 rendelet 15. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy a Tanács minősített többséggel eljárva hozza létre, vizsgálja felül és módosítja az V. mellékletet, összhangban a Tanács által a 2007/140/KKBP közös álláspont II. mellékletének tekintetében tett meghatározásokkal. A vitatott határozat elfogadása ebből a szempontból is teljesen jogszerű: a 2008/479 közös álláspont ugyanis módosította a 2007/140 közös álláspont II. mellékletét, felvéve többek között a fellebbezőt azon szervezetek listájára, amelyeknek vagyonát be kell fagyasztani. Ehhez kapcsolódóan a Tanács minősített többséggel elfogadta a vitatott határozatot, ahogy azt számára a 423/2007 rendelet engedélyezi. A 423/2007 rendelet fent hivatkozott 15. cikkének (2) bekezdése szövegére figyelemmel teljesen ellentmondásos lenne a 2007/140 közös álláspontra utalás olyan értelmezése, hogy az említett cikk szavazási szabályt tartalmaz.
71. Ilyen körülmények között az Elsőfokú Bíróságnak az alkalmazandó szavazási szabályra, illetve a 2007/140 közös álláspontnak a 423/2007 rendelet megfelelő jogi alapja meghatározása szempontjából való irrelevanciájára vonatkozó érvelése teljes mértékben helytálló.
72. Ami azt az érvet illeti, amely szerint a 423/2007 rendeletben előírt intézkedések nem alapulhatnak pusztán az EK 60. cikken és az EK 301. cikken, mivel nem harmadik ország ellen irányulnak, az Elsőfokú Bíróság releváns módon emlékeztetett arra, hogy a Bíróság a Kadi‑ügyben hozott ítéletben(52) úgy döntött, hogy „az EK 60. és EK 301. cikk szövegezésére és különösen az ott szereplő »az érintett harmadik országokkal szemben« és az »egy vagy több harmadik országgal fennálló« kifejezésekre tekintettel e rendelkezések harmadik országokkal szembeni intézkedések meghozatalát írják elő, és a harmadik országok kifejezés magában foglalhatja az ilyen ország vezetőit, valamint a hozzájuk kötődő, illetőleg általuk közvetlenül vagy közvetetten irányított személyeket vagy szervezeteket is”(53) . Márpedig a fellebbező szerepeltetése azon szervezetek listáján, amelyek vagyonát be kell fagyasztani, a 423/2007 rendelet 7. cikkének (2) bekezdésén alapult, amelynek szövegezése nem utal kifejezetten az Iráni Iszlám Köztársaságra.
73. Ezzel együtt álláspontom szerint teljesen egyértelműen kitűnik az említett rendelet céljából ( ratio legis ), hogy a Közösség teljes figyelme az Iráni Iszlám Köztársaságra irányul, ami már a rendelet címéből is kiderül. A 7. cikk (2) bekezdése nem szakítható ki összefüggéséből, éppen ellenkezőleg, azt a rendelet egyéb rendelkezéseivel, illetve preambulumbekezdéseivel együttesen kell értelmezni. A teljesség igénye nélkül kiemelem, hogy a 423/2007 rendelet (1) preambulumbekezdése utal arra, hogy a Biztonsági Tanács úgy döntött, hogy „Iránnak haladéktalanul fel kell függesztenie minden [az atomfegyverek elterjedésével] kapcsolatos tevékenységét” és a nemzetközi közösségnek meg kell győződnie arról, hogy „Irán nukleáris programj[a] kizárólag békés cél[t szolgál]”. A (2) preambulumbekezdés többek között utal az Unió cselekvésére, amely „Iránnal szembeni korlátozó intézkedéseket” ír elő, valamint annak szükségességére, hogy „korlátozzák az olyan áruk és technológia kivitelét és behozatalát, amelyek elősegíthetik Irán dúsítási, újrafeldolgozó vagy nehézvízzel kapcsolatos tevékenységeit vagy az atomfegyverek célba juttatására szolgáló rendszerek fejlesztését; tiltják az ezekhez kapcsolódó szolgáltatások nyújtását”. Ugyanezen preambulumbekezdés kimondja, hogy be kell fagyasztani „azon személyek, jogalanyok [helyesen: szervezetek] és szervek pénzeszközeit és gazdasági forrásait, akik e tevékenységekben vagy fejlesztésekben részt vesznek, azzal közvetlen kapcsolatban állnak vagy azokat támogatják”. Ebből kitűnik, hogy a korlátozó intézkedések célja egy kiemelkedően közhatalmi politika elleni küzdelem. Az atomfegyverek elterjedésére irányuló tevékenységet a közösségi jogalkotó úgy határozza meg, mint az iráni rendszer által elhatározott és végzett tevékenységet, így az annak végrehajtását segítő szervezetek a vezetői akarattól elválasztható cselekvésben nem vesznek részt, hanem hozzájárulnak egy állami terv végrehajtásához.
74. E tekintetben a helyzet egyértelműen különbözik attól, amellyel a Bíróság a Kadi‑ügyben találkozott. A Bíróság ugyanis „olyan intézkedések [tárgyában döntött], amelyeket a valamely harmadik ország politikai rendszerével fennálló bármiféle kapcsolat hiánya jellemez”, mivel ezek az intézkedések közvetlenül Oszáma bin Láden, az al-Kaida hálózat, a hozzájuk kötődő személyek és szervezetek ellen irányultak(54) . Ennélfogva elvetette azt az értelmezést, amely szerint ahhoz, hogy az EK 60. cikken és az EK 301. cikken alapuljanak, „elegendő lenne, hogy a szóban forgó korlátozó intézkedések harmadik országban lévő vagy ahhoz más módon kötődő személyek vagy szervezetek ellen irányuljanak”(55), ugyanis ez „túlságosan széles terjedelmet adna e rendelkezéseknek, és egyáltalán nem venné figyelembe azt a magából e cikkek szövegéből következő követelményt, hogy az említett rendelkezések alapján meghozott intézkedéseknek harmadik országok ellen kell irányulniuk”(56) .
75. Márpedig a 423/2007 irányelv szerint nem az atomfegyverek elterjedésével kapcsolatos általános tevékenység a küzdelem tárgya, hanem az iráni
nukleáris fejlesztési programhoz kapcsolódó kockázatok. A tervezett tevékenység és az iráni állam közötti kapcsolat egyértelműnek tűnik számomra a rendelet szövegéből. Azt kell megvizsgálni tehát, hogy a fellebbező ténylegesen és kellő mértékben kötődik‑e az iráni államhoz és az atomfegyverek elterjedésével kapcsolatos politikájához ahhoz, hogy vonatkozhasson rá a vitatott határozat.
76. Azzal kapcsolatban, hogy a fellebbező kapcsolódik‑e az iráni államhoz, elegendő felidézni a megtámadott ítélet 1. pontjában szereplő, nem vitatott megállapítást, amely szerint a fellebbező „az iráni állam tulajdonában lévő kereskedelmi bank”, amely az iráni nukleáris program finanszírozásának lényeges támogatója lehet. A 2. ponttal kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a fellebbező nem terjesztett elő olyan elfogadható jogalapot az Elsőfokú Bíróság előtt, amely a Tanács azon megállapítását vitatná, amely szerint a fellebbező pénzügyi támogatást nyújt az iráni állam részére az atomfegyverek elterjedéséhez(57) .
77. Ilyen körülmények között a fellebbező pénzeszközeinek befagyasztásáról tehát jogszerűen lehetett határozni egy olyan rendelet alapján, amelynek jogi alapja pusztán az EK 60. cikk és az EK 301. cikk. Az EK 308. cikkre való hivatkozás nem volt szükséges a fellebbezőnek a 423/2007 rendelet V. mellékletébe történő felvételéhez, mivel a vele szemben hozott korlátozó intézkedés ténylegesen, és a Bíróság ezzel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatának megfelelően egy, az iráni vezetőkhöz kapcsolódó vagy azok ellenőrzése alatt álló jogalanyra irányult, az Iráni Iszlám Köztársasággal szemben alkalmazott általános szankciók keretében, amelyek célja az iráni nukleáris program fejlesztésének leállítása, vagy legalább a nemzetközi közösség ellenőrzése alá helyezése volt.
78. Ennélfogva az Elsőfokú Bíróság érvelése a 423/2007 rendelet jogi alapjával kapcsolatban nem kifogásolható. Az elsődlegesen kifejtett második jogalapot mint megalapozatlant tehát el kell utasítani.
C – Az elsődlegesen hivatkozott, az indokolási kötelezettség, a védelemhez való jog és a hatékony bírói jogorvoslathoz való jog értékelése során elkövetett téves jogalkalmazásra alapított harmadik jogalapról
1. A megtámadott ítélet
79. A megtámadott ítélet 79–85. pontjából kitűnik, hogy az Elsőfokú Bíróság elegendőnek tekintette a vitatott határozatban szereplő indokolást, figyelemmel annak címére, a (2) preambulumbekezdés tartalmára, valamint a határozat B. részének 4. pontjában szereplő indokolásra.
80. Az Elsőfokú Bíróság a továbbiakban hivatkozott a terrorizmussal kapcsolatban alkalmazott korlátozó intézkedések tárgyában benyújtott keresetek kapcsán a védelemhez való jog tárgyában kialakított ítélkezési gyakorlatára. Bár a meghallgatáshoz való jog főszabály szerint előzetesen biztosított minden olyan személy számára, akire nézve sérelmet okozó aktust hoztak, a korlátozó intézkedés végrehajtásához kapcsolódó meglepetésszerűség jelentősebb lehet, mint a személy terhére rótt bizonyítékok előzetes közlésére vonatkozó előírás, illetve a meghallgatáshoz való jog a szóban forgó aktus elfogadásához vezető eljárás során. Az Elsőfokú Bíróság emellett a jelen ügyben arra is rámutatott, hogy a fellebbező számára pontos tájékoztatást nyújtottak a határozatnak az Európai Unió Hivatalos Lapjában
való közzététele időpontjában, így lehetőséget biztosítottak számára, hogy megértse azokat az okokat, amelyek alapján a Tanács úgy vélte, hogy a 423/2007 rendelet 7. cikke (2) pontjának a) és b) pontja alkalmazható vele szemben.
81. A megtámadott ítélet 97. és azt követő pontjaiban az Elsőfokú Bíróság úgy döntött, hogy a fellebbező állításával szemben a Tanács nem volt köteles önként betekintést biztosítani az iratokba a Bank Melli számára, amennyiben az nem kérte ezt.
82. Végül a 105–107. pontokból kitűnik, hogy az Elsőfokú Bíróság a hatékony bírói jogvédelemhez való jog megsértésének hiányát állapította meg. Miután emlékeztetett ezen elv jelentőségére a közösségi jogrendben, úgy döntött, hogy a bírósági felülvizsgálat hatékonyságát nem veszélyeztette az, hogy a Tanács nem hozott fel bizonyítékokat. A bizonyítékok felhozására ugyanis nem volt szükség, egyrészt azért, mert a fellebbező nem hivatkozott olyan elfogadható jogalapra, amely vitatta volna a Tanács azon megállapítását, amely szerint a fellebbező közreműködik, közvetlen kapcsolatban áll vagy támogatja Iránnak az atomfegyverek elterjedésének veszélyével járó nukleáris tevékenységét, illetve az atomfegyverek célba juttatására szolgáló rendszerek fejlesztését, másrészt pedig azért, mert az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy elegendő információ áll a rendelkezésére a teljes körű felülvizsgálat elvégzéséhez.
2. A felek érvelése
83. A fellebbező azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság túlzottan korlátozóan értelmezte a védelemhez való jog és a hatékony bírói jogvédelem fogalmát. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából(58) ugyanis kitűnik, hogy az érintett személy védelemhez való jogát a vele szemben szankciót alkalmazó intézménynek már a közigazgatási eljárás szakaszától tiszteletben kell tartania. Az érintett személynek lehetőséget kell biztosítani, hogy nyilatkozzon a tények és körülmények valóságáról. Közölni kell vele mindent, ami a védelméhez szükséges, és lehetőséget kell biztosítani álláspontja kifejtésére. Az iratbetekintés jogát szintén el kell ismerni, mivel annak célja a védelemhez való jog tényleges gyakorlásának biztosítása. Az iratbetekintéshez való jog megsértése emellett nem orvosolható a bírósági eljárás szakaszában. Mindenesetre a védelemhez való jogot és a hatékony bírói jogvédelemhez való jogot nem tartották tiszteletben, ugyanis a fellebbező iratbetekintéshez való jogát még csak nem is biztosították az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban. Mivel nem támasztották alá olyan bizonyítékok, amelyekhez a fellebbező és az Elsőfokú Bíróság hozzáfért, a vitatott határozat indokolását szintén elégtelennek kell tekinteni.
84. Az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatából az is kitűnik, hogy a védelemhez való jog Tanács általi korlátozását szigorú és pártatlan bírósági felülvizsgálattal kell ellensúlyozni(59) . Az Emberi Jogok Európai Bírósága egyébként ugyanezt követeli meg(60) .
85. Az Elsőfokú Bíróság ítéletének indokolása emellett ellentmondásos, mivel a megtámadott ítélet 91. és 92. pontjában bár maga is elismerte, hogy a védelemhez való jog a közösségi jogrend alapelvei közé tartozik, mégis úgy döntött, hogy a Tanácsnak nem kellett közölnie a bizonyítékokat a bírósági eljárás során. Az Elsőfokú Bíróság nem tekinthette magát kellőképpen tájékozottnak a felülvizsgálathoz, ahogy azt a megtámadott ítélet 106. pontjában tette, mivel nem nyújtottak be hozzá semmilyen bizonyítékot.
86. A Tanács és az eljárásba beavatkozó további felek azt kérik, hogy a jogalapot mint megalapozatlant utasítsák el. Álláspontjuk szerint az Elsőfokú Bíróság érvelése jogi szempontból kifogástalan, a Francia Köztársaság kivételével, amely szerint a Bíróságnak a terrorizmus elleni küzdelem keretében elfogadott korlátozó intézkedésekre vonatkozó ítélkezési gyakorlata nem alkalmazható a jelen ügyben, mivel harmadik országgal szemben alkalmazott korlátozó intézkedésekről van szó. A Francia Köztársaság ezzel együtt nem von le sajátos következtetéseket a jelen jogalappal kapcsolatban, és mindenképpen annak elutasítását kéri.
3. Értékelés
87. Azt javaslom, hogy a jelen jogalapot osszuk két részre, amelyek a védelemhez való jog tiszteletben tartásának értékelésével kapcsolatos téves jogalkalmazásra, illetve a hatékony bírói jogvédelemhez való jog értékelésével kapcsolatos téves jogalkalmazásra vonatkoznak. A fellebbező emellett hivatkozik a megtámadott ítélet indokolásának ellentmondásosságára.
88. Ami az első részt illeti, a fellebbező először vitatja az Elsőfokú Bíróság értékelését a Tanács által a vitatott határozat alátámasztása érdekében hivatkozott indokolás kapcsán. Egyrészt úgy véli, hogy a vitatott határozat nem tartalmazza azokat az indokokat, amelyek arra vezették a Tanácsot, hogy elfogadja az aktust, emellett pedig az Elsőfokú Bíróság nem tekinthette elégségesnek az indokolást, mivel a Tanács semmilyen bizonyítékot nem terjesztett elő a vitatott határozat elfogadásához vezető eljárás során.
89. Ahogy arra az Elsőfokú Bíróság emlékeztetett, az indokolási kötelezettség az elsődleges jog által előírt követelmény(61), amelyet a 423/2007 rendelet 15. cikkének (3) bekezdése megismétel(62) . Annak értékelése érdekében, hogy egy uniós intézmény határozatának elfogadása során tiszteletben tartották‑e az indokolási kötelezettséget, meg kell vizsgálni, hogy az indokolás lehetővé tette‑e az érintett jogalany számára, hogy megismerje a meghozott intézkedés indokait, illetve a hatáskörrel rendelkező bíróság számára a felülvizsgálati jogkör gyakorlását. Az indokolásnak hagyományosan nem kell valamennyi releváns ténybeli és jogi elemet tartalmaznia, mivel azt, hogy egy aktus indokolása elégséges‑e, nem pusztán a szövegére figyelemmel kell megítélni, hanem az összefüggéseire, valamint az érintett tárgyra vonatkozó jogszabályok összességére tekintettel is(63) . Megállapítom, hogy ezeket az alapelveket az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 82. pontjában megerősítette.
90. Az Elsőfokú Bíróság emellett emlékeztetett arra, hogy az indokolási kötelezettség az uniós jog lényeges elve, amelytől csak magasabb rendű megfontolások miatt lehet eltérni(64), és hogy a Tanács köteles az érintett jogalany tudomására hozni a „különös és konkrét” indokokat valamely, a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó határozat meghozatala során(65) . Az aktus indokolására irányuló kötelezettség eltérően erős attól a területtől függően, amelyen az intézmény fellép, illetve attól a hatástól függően, amelyet az intézmény az aktusnak szán. E tekintetében az Elsőfokú Bíróság analógiával átültette a Bíróság által a terrorizmus elleni küzdelem során elfogadott korlátozó intézkedések kapcsán alkalmazott érvelést, amely szerint figyelemmel az ilyen intézkedések elfogadásának és végrehajtásának különös összefüggésére, a Tanács akkor tesz eleget indokolási kötelezettségének, ha az intézkedés elfogadásával egyidejűleg, vagy a lehető leghamarabb az érintettek tudomására hozza azokat az indokokat, amelyek alapján velük szemben a pénzeszközök befagyasztásáról szóló határozatot hozta(66) . Ha elfogadjuk azt az alapelvet, amely szerint a korlátozó intézkedéseket akkor lehet a szervezetekkel szemben elfogadni, ha úgy tekinthető, hogy azok harmadik országnak betudható olyan politika érdekében lépnek fel, vagy olyan politikát szolgálnak, amely ellen az Unió küzdeni kíván, illetve ellentétben a Francia Köztársaság állításával, nem világos számomra, hogy a terrorizmus elleni küzdelem keretében elfogadott korlátozó intézkedés által célzott személyek vagy szervezetek védelemhez való jogával kapcsolatban a Bíróság által kialakított ítélkezési gyakorlat milyen okból ne lenne alkalmazható a jelen ügyben.
91. Az általam hivatkozott szempontokat alkalmazva az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 84. pontjában megvizsgálta, hogy a vitatott határozat valóban tartalmazza‑e azokat az egyedi és különös indokokat, amelyek a Tanácsot arra indították, hogy a fellebbezővel szemben a 7. cikk (2) bekezdésének a) és b) pontja szerinti hatáskörét alkalmazza. Mivel az Elsőfokú Bíróság értékelését az a kérdés vezette, hogy a vitatott határozatban szereplő indokolás lehetővé tette‑e a fellebbező számára, hogy megértse azokat az indokokat, amelyek alapján pénzeszközeit befagyasztották, illetve, hogy az elegendő volt‑e ahhoz, hogy maga az Elsőfokú Bíróság gyakorolhassa a vitatott határozat jogszerűségének felülvizsgálatára irányuló jogkörét, figyelemmel arra a sajátos összefüggésre, amelybe a határozat illeszkedik, álláspontom szerint az Elsőfokú Bíróság elemzése nem tartalmaz téves jogalkalmazást.
92. Másodszor, a fellebbező azon állítása, amely szerint az az indokolás, amelyet nem igazolnak okirati bizonyítékok, mivel a címzett számára sem a határozat meghozatalát megelőzően, sem azt követően nem biztosítottak betekintést, nem tekinthető megfelelő és elegendő indokolásnak(67), nem fogadható el. A fellebbező ezzel az indokolás elégségességét az előzetes meghallgatáshoz, vagy legalábbis az iratbetekintéshez való jogtól próbálja függővé tenni, holott a védelemhez való jog e két következményét külön kell szemlélni. Egyrészt az indokolási kötelezettség előírását, amelynek célja egyszerűen az érintett kellő mértékű tájékoztatása az intézményt a pénzeszközök befagyasztására vezető indokokról ahhoz, hogy tisztában legyen azzal, hogy vele szemben milyen kifogás merült fel, illetve, hogy képes legyen azt értékelni, és adott esetben megalapozottságát vitatni, meg kell különböztetni a valós és komoly bizonyítékokra vonatkozó előírástól. Másrészt az indokolás megalapozottságának vizsgálatára csak a bírósági eljárás keretében kerülhet sor – különösen, ha, mint a jelen ügyben is, az érintett személy nem kéri az iratbetekintést –, és ezen vizsgálat során kell a bizonyítékokat benyújtani. Ugyanakkor ezt a vizsgálatot kérni kell, és e tekintetében a hatáskörrel rendelkező bíróságtól nem követelhető meg, hogy pótolja a fellebbező mulasztásait. Márpedig meg kell állapítani, hogy a fellebbező nem terjesztett elő olyan elfogadható jogalapot, amellyel vitatta volna a Tanács által a vitatott határozat alátámasztása érdekében hivatkozott indokokat(68), és hogy egy ilyen, a vitatott határozat érdemének jogszerűségére vonatkozó jogalapot csak akkor lehet megvizsgálni, ha arra a fellebbező hivatkozik(69) . A fellebbező tehát a bizonyítékok előterjesztésének olyan hiányát kifogásolja, amelyeket csak ő okozhatott a peres eljárást megelőző eljárás, illetve a peres eljárás során is.
93. Ez a helyzet egyértelműen különbözik a fellebbező által hivatkozott People’s Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ügyben(70) szereplő helyzettől. Egyrészt abban az ügyben a fellebbező a Tanács egy olyan határozatának jogszerűségét vitatta, amely fenntartotta
azon szervezetek listáján, amelyek vagyonát be kellett fagyasztani, míg a jelen fellebbezésben az első olyan határozat jogszerűségének vizsgálatáról van szó, amely a Bank Melli listán való szerepeltetését írja elő. Márpedig ha a védelemhez való jog bizonyos módosításai az előzetes eljárás során igazolhatók is, ha az első szerepeltetésről van szó, ahogy azt haladéktalanul be is bizonyítom, e módosítások nehezebben lennének elfogadhatók akkor, ha valamely személy vagy jogalany listán való fenntartására vonatkozó határozatról van szó(71) . Másrészt a Tanács abban az ügyben megtagadta
azon információk közlését az Elsőfokú Bírósággal, amelyeken a jogalany listán való fenntartására vonatkozó határozat alapult(72), megakadályozva ezzel azt, hogy az erre irányuló kérelem alapján felülvizsgálja a pénzeszközök befagyasztására irányuló intézkedések jogszerűségét és megalapozottságát(73) .
94. Tagadhatatlan, hogy az aktust kibocsátó intézmény által az annak elfogadását megelőző, vagy az azt közvetlenül követő szakaszban biztosított védelemhez való jog erőssége kisebb az olyan korlátozó intézkedések esetében, mint a jelen ügyben szereplő, legalábbis akkor, ha azokat először fogadják el az érintett személlyel vagy szervezettel szemben. Márpedig az az ítélkezési gyakorlat, amelyen a fellebbező érvelése alapul, bizonyosan foglalkozik a védelemhez való joggal, ahogy azt az intézményeknek az előzetes közigazgatási eljárás során biztosítaniuk kell, amennyiben az szankció elfogadására vezethet, azonban azt az uniós versenyjog keretében alakították ki. Ugyanakkor úgy vélem, hogy a jelen helyzet inkább ahhoz hasonlít, amikor a Tanács korlátozó intézkedéseket fogad el személyekkel vagy szervezetekkel szemben a terrorizmus elleni küzdelem keretében. Márpedig ebben az összefüggésben a Bíróság olyan ítélkezési gyakorlatot alakított ki, amely szerint a védelemhez való jog, amelyet az előzetes eljárás szakaszában biztosítani kell, nem abszolút, valamint elfogadta, hogy korlátozó intézkedések esetében az indokoknak a jogalany listára való felvételét megelőző közlése „veszélyeztetheti a pénzeszközök […] befagyasztására vonatkozó intézkedések hatékonyságát”(74), illetve, hogy „az ilyen intézkedéseknek jellegüknél fogva meglepetésszerűnek […], azonnali hatállyal alkalmazandónak kell lenniük”(75) . A fellebbező által hivatkozott ítélkezési gyakorlat tehát nem releváns, és egyértelmű, hogy a Tanács a vitatott határozat elfogadását megelőzően nem volt köteles önként közölni a fellebbezővel az indokolást, az iratokba betekintést biztosítani, sem a fellebbezőt meghallgatni(76) . Az Elsőfokú Bíróság tehát a megtámadott ítélet 93. pontjában teljesen helytállóan értelmezte az olyan jogalany védelemhez való jogának terjedelmét, amelyre első alkalommal vonatkozik az ítélkezési gyakorlat által meghatározott korlátozó intézkedés.
95. Harmadszor, a fellebbezőnek a bizonyítékok benyújtásának elmulasztására vonatkozó érve kapcsán azonnal rá kell mutatni, hogy az Emberi Jogok Európai Bíróságának az e jogalap alátámasztása érdekében hivatkozott ítélkezési gyakorlata teljesen hatástalan. Ugyanis mind a Saadi kontra, mind az A. kontra Egyesült Királyság ítélet(77) az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 3. cikkére vonatkozik. Még ha feltételezzük is, hogy az Emberi Jogok Európai Bírósága e két ítélet alkalmával úgy döntött, hogy egy alapvető jog nem ellensúlyozható egy olyan célkitűzéssel, mint a terrorizmus elleni küzdelem, ezt a kínzás tilalmával kapcsolatban tette, amely az EJEE‑ben szereplő egyéb jogokkal szemben abszolút és korlátozhatatlan jog(78) .
96. Egyebekben, a jelen jogalap második részét illetően a fellebbező azon érvelése, amely szerint a kereset előtt, majd azt követően a Tanács részéről a bizonyítékok benyújtásának elmulasztása megsértette a hatékony bírói jogvédelemhez való jogát, elkerülhetetlenül ütközik két körülménnyel.
97. Először pusztán emlékeztetek arra, hogy ahogy az a megtámadott ítélet 99. pontjából is kitűnik, a fellebbező nem kérte a Tanácstól, hogy biztosítson betekintést az irataiba a keresetnek az Elsőfokú Bírósághoz való benyújtását megelőzően(79) . Továbbá a fellebbező nem terjesztett elő elfogadható jogalapot az Elsőfokú Bíróság előtt, amely a Tanács azon megállapításának valóságát vitatta volna, amely szerint figyelemmel az V. melléklet B. része 4. pontjában kifejtett indokokra, a fellebbező úgy tekinthető, hogy részt vesz az atomfegyverek iráni elterjedésével kapcsolatos tevékenységben, vagy támogatja azt(80) . Márpedig ha egy ilyen jogalapot szabályszerűen terjesztettek volna elő, a Tanács ténylegesen köteles lett volna bizonyítékokat előterjeszteni annak érdekében, hogy az Elsőfokú Bíróság felülvizsgálhassa ezeket a körülményeket. Mivel az Elsőfokú Bíróságnak nem kellett döntenie a hivatkozott indokok megalapozottságáról, a bizonyítékok benyújtásának elmaradása az eljárás során nem tehette hibássá az Elsőfokú Bíróság ítéletét, és nem sérthette a fellebbező hatékony bírói jogvédelemhez való jogát sem. Ami a további jogalapok vizsgálatát illeti, az Elsőfokú Bíróság az ügy ura, és lehetősége van
kiegészítő bizonyítás elrendelésére, de csak abban az esetben, ha azt szükségesnek ítéli(81) .
98. Végül az indokolás állítólagos ellentmondásosságával kapcsolatban rámutatok, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg a megtámadott ítéletnek a fellebbező által hivatkozott 91. és 92. pontjában, hogy a védelemhez való jog tiszteletben tartása alapvető elv, ugyanakkor e jogok, különösen a bizonyítékok közléséhez való jog, módosíthatók a Közösség biztonságát és nemzetközi kapcsolatainak folytatását érintő kényszerítő megfontolások esetén(82) . Mindenesetre a megtámadott ítélet 96–102. pontja, amelyek állítólag ellentmondásban állnak az Elsőfokú Bíróság fent hivatkozott megállapításával, pusztán azt állapítják meg, hogy a fellebbező olyan helyzetben volt, hogy megérthette, hogy milyen okokból került fel a listára, anélkül, hogy a Tanácsnak hivatalból
betekintést kellett volna biztosítania az irataiba, vagy hivatalból
meghallgatást kellett volna tartania. A fellebbező állításával ellentétben tehát az Elsőfokú Bíróság soha nem állította, hogy a védelemhez való jog nem kötelezi a Tanácsot a bizonyítékok közlésére, még a bírósági eljárás során sem(83) . Továbbá hangsúlyozom, hogy a megtámadott ítélet 100. és 101. pontjában az Elsőfokú Bíróság emellett megvizsgálta a Bank Melli által annak igazolása érdekében hivatkozott okokat, hogy miért mulasztotta el kérni az irataiba való betekintést, azonban arra a megállapításra jutott, hogy az ezzel kapcsolatban előadott érvek nem fogadhatók el. Nem igazán észlelek tehát ellentmondást az indokolásban a megtámadott ítélet hivatkozott részeiben.
99. Ebből következik, hogy az elsődlegesen hivatkozott harmadik jogalap egészét mint megalapozatlan el kell utasítani.
D – A másodlagosan hivatkozott, a Tanács mérlegelési jogkörének megsértésére alapított első jogalapról
1. A megtámadott ítélet
100. A megtámadott ítélet 51. és 52. pontjában, a kereset első jogalapját vizsgálva az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy az EK 60. cikk és az EK 301. cikk alapján semmiképpen nem tekinthető úgy, hogy az e rendelkezések által a Közösségre ruházott hatáskör a Biztonsági Tanács által elrendelt intézkedések végrehajtására korlátozódik. A Tanácsnak tehát hatásköre volt a 423/2007 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének elfogadására, amely engedélyezi a Biztonsági Tanács által meg nem jelölt, azonban a Tanács szerint az atomfegyverek elterjedésének veszélyével járó tevékenységeiben részt vevő, azzal közvetlen kapcsolatban álló vagy azt támogató szervezetek vagyonának befagyasztását. Az Elsőfokú Bíróság ezt követően elismerte, hogy a 423/2007 rendelet (6) preambulumbekezdése előírja a Tanács számára, hogy a 7. cikk (2) bekezdése szerinti hatáskörét az 1737. (2006) számú határozat célkitűzéseire tekintettel gyakorolja. Ugyanakkor úgy vélte, hogy ez a kötelezettség nem jár azzal, hogy a Tanácsnak kizárólag a Biztonsági Tanács határozatával érintett személyekkel szembeni korlátozó intézkedéseket kell végrehajtania.
101. A megtámadott ítélet 64. és 65. pontjában, amelyekben az Elsőfokú Bíróság a kereset harmadik, az arányosság elve és a tulajdonhoz való jog megsértésére vonatkozó jogalapját értékelve megállapította, hogy a Tanács a 423/2007 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése alapján – amelynek nem az a célja, hogy a Biztonsági Tanács atomfegyverek elterjedése tárgyában hozott határozatait végrehajtsa – önálló hatáskörrel rendelkezik. E cikknek és az azt végrehajtó vitatott határozatnak az a célja, hogy önálló korlátozó intézkedések elfogadása révén biztosítsa az 1737. (2006) számú határozat által kitűzött célok elérését. Az Elsőfokú Bíróság tehát megállapította, hogy a 423/2007 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének nem az a célja, hogy végrehajtsa a Biztonsági Tanács e tárgyban elfogadott második, 1803. (2008) számú határozatát, amelyben a Biztonsági Tanács pusztán arra hívta fel az államokat, hogy tanúsítsanak éberséget a fellebbezővel szemben(84) . Ilyen körülmények között e határozat tartalma és céljai nem lehettek olyan szempontok, amelyekhez képest a vitatott határozat arányosságát értékelni kellett volna.
2. A felek érvei
102. A fellebbező azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor elutasította a Biztonsági Tanács 1737. (2006), 1747. (2007) (85) és 1803. (2008) számú határozatainak relevanciáját a Tanács mérlegelési jogkörének meghatározása szempontjából. A 423/2007 rendelet és a határozatok közötti kapcsolat magának a rendeletnek a szövegéből is kitűnik, nevezetesen az (1), (2), (5) és (6) preambulumbekezdésből. A fellebbező megállapítja, hogy az 1803. (2008) számú határozat korábbi, mint a vitatott határozat, így a Tanácsnak figyelembe kellett volna vennie azt, hogy a Biztonsági Tanács a fellebbezővel szemben csak éberséget igényelt. Ezzel kapcsolatos eltérő döntésével az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot.
103. Emellett, továbbra is a fellebbező szerint az Elsőfokú Bíróság egyrészt hangsúlyozta a Biztonsági Tanács határozatainak jelentőségét (a megtámadott ítélet 52. pontjában), másrészt viszont ugyanezen határozatokhoz képest önállónak minősítette a Tanács hatáskörét (64. és 65. pont). Ebből következik, hogy a megtámadott ítélet indokolása ellentmondásos. A Tanács hatásköre a Biztonsági Tanács határozataihoz kapcsolódó hatáskör, amely körülményt az Elsőfokú Bíróságnak figyelembe kellett volna vennie annak eldöntése során, hogy a vitatott határozat megsértette‑e az arányosság elvét, illetve a fellebbező tulajdonhoz való jogát.
104. Az eljárás többi fele a jogalap megalapozatlanságának megállapítását kéri. Válaszbeadványában a Tanács többek között az állította, hogy az Unió önálló intézkedéseket fogadhat el a határozat által kitűzött célok követése érdekében. Amikor a Tanács aktust fogad el a Biztonsági Tanács határozata nyomán, a Tanács által elfogadott önálló intézkedéseknek a határozat által kitűzött célokat kell követniük. A jelen ügyben a Biztonsági Tanács által meg nem jelölt szervezetek pénzeszközeinek befagyasztására vonatkozó önálló határozat megfelel előbbi céljának, vagyis annak, hogy megakadályozza Iránt nukleáris programja fejlesztésében.
3. Értékelés
105. A jelen jogalapról való döntés érdekében álláspontom szerint fel kell eleveníteni azt a jogszabályi hátteret, amelybe a vitatott határozat illeszkedett.
106. A 2007/140 közös álláspont a 1737. (2006) számú határozatot hajtotta végre az uniós jogrendben. E határozat végrehajtása kizárólag az Unió azon szándékán alapul, hogy fellépésével hozzájáruljon az Egyesült Nemzetek Szervezete által kitűzött célok eléréshez, és ne akadályozza meg tagállamai nemzetközi kötelezettségeinek teljesítését, nem pedig az Unió arra vonatkozó pozitív és közvetlen kötelezettségének fennállásán, hogy végrehajtsa a Biztonsági Tanács határozatait, mivel nem részese az Egyesült Nemzetek Alapokmányának.
107. Egyidejűleg azzal, hogy végrehajtotta az említett határozatot, a közös álláspont 5. cikke (1) bekezdésének b) pontjában előírta, hogy a Tanács az 1737. (2006) számú határozatban fel nem sorolt személyek, szervezetek és szervezetek pénzeszközeinek befagyasztásáról határozhat, amennyiben ezekről bebizonyosodik, hogy „Irán atomfegyverek elterjedésének veszélyével járó tevékenységeiben vagy atomfegyverek célba juttatására szolgáló rendszerek fejlesztésében részt vesznek, azzal közvetlen kapcsolatban állnak vagy azt támogatják, vagy olyan […], személyek vagy jogalanyok [helyesen: szervezetek], akik [vagy amelyek] az előbb említettek nevében vagy irányításuk szerint járnak el, vagy az említettek tulajdonában álló, vagy – akár törvénytelen módon is – ellenőrzésük alá tartozó jogalanyok”. A 2007/140 közös álláspont (10) preambulumbekezdése kifejti azokat az okokat, amelyek alapján a Tanács túl kívánt lépni a határozatban előirányzottakon, kimondva, hogy „[a] 2007. január 22‑i [európai] tanácsi következtetésekkel összhangban és az 1737 (2006) ENSZ BT‑határozat célkitűzéseinek elérése céljából”, a befagyasztást ki kell terjeszteni a Tanács által megjelölt személyekre és jogalanyokra [helyesen: szervezetekre], amelyeket a Tanács „ugyanazon kritériumok alapján határoz meg, amelyeket a Biztonsági Tanács vagy a bizottság alkalmaz”.
108. A 423/2007 rendeletet nem sokkal a 2007/140 közös álláspontot követően fogadták el, mivel éppen a közös álláspont mondta ki, hogy egyes általa előírt intézkedések végrehajtásához szükséges a Közösség fellépése(86) . Ennélfogva a 423/2007 rendelet hajtja végre a Közösség vonatkozásában a 1737. (2006) számú határozatot, fenntartva a 2007/140 közös álláspont logikáját: a Tanács ugyanis a 423/2007 rendelet 7. cikke (2) bekezdése alapján önálló egyoldalú hatáskörrel rendelkezik arra, hogy a Biztonsági Tanács által meghatározott szempontok alapján megjelölje azokat a személyeket, szervezeteket vagy szerveket, amelyek Irán atomfegyverek elterjedésének veszélyével járó tevékenységeiben vagy atomfegyverek célba juttatására szolgáló rendszereinek fejlesztésében részt vesznek, azzal közvetlen kapcsolatban állnak vagy azt támogatják. Ezért a Tanács önálló hatásköre, abban az értelemben, hogy az nem függ a Biztonsági Tanács által az általa megjelölt személyekkel, szervezetekkel és szervekkel kapcsolatos korlátozó intézkedések elfogadásától, a 1737. (2006) számú határozat eredeti célkitűzését követi, amelyet időközben az Unió, majd a Közösség is magáévá tett. Mind a 2007/140 közös álláspontból, mind a rendeletből egyértelműen kitűnik, hogy a Tanács önálló hatáskörét az ENSZ céljának elérése érdekében kell gyakorolni. Az Elsőfokú Bíróság ezzel kapcsolatos megállapítása(87) semmilyen módon nem kifogásolható.
109. Ennélfogva a Tanács e tárgyban fennálló hatáskörének értékelését illetően két helyzetet kell egyértelműen megkülönböztetni.
110. Egyrészt, a 423/2007 rendelet 7. cikkének (1) bekezdése kizárólag a személyeknek, szervezeteknek és szerveknek a Biztonsági Tanács vagy a szankcióbizottság által a 1737. (2006) számú határozat 12. pontjával összhangban összeállított listájára utal, amelyre tehát a rendelet kifejezetten hivatkozik.
111. Másrészt a rendelet 7. cikkének (2) bekezdése olyan hatáskört tartalmaz, amely bár ugyanannak a célnak az elérését célozza, mint az 1737. (2006) számú határozat, azonban a megjelölés, illetve a listára való felvétel szempontjából önálló. Az ENSZ célja pusztán egy – közvetett – szempont a Tanácsnak a rendelet 7. cikke (2) bekezdése szerinti fellépésének jogszerűsége szempontjából. Ennélfogva az a tény, hogy a fellebbezőt a Biztonsági Tanács vagy a szankcióbizottság nem jelölte meg, mint olyan szervezetet, amelynek vagyonát be kell fagyasztani, hanem csak az 1803. (2008) számú határozat 10. pontjában szerepelt, mint olyan szervezet, amellyel szemben a tagállamoknak éberséget kell tanúsítaniuk, semmilyen hatással nem jár, mivel a Tanács önálló hatásköre a listán való szerepeltetésre a Közösség szintjén egyértelműen fennáll.
112. E tekintetben emlékeztetek arra, hogy a vitatott határozat célja a címe szerint a 423/2007 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének végrehajtása. Az 1803. (2008) számú határozat elfogadása bizonyosan hatással volt az említett rendeletre, mivel abból eredt az egyik módosítása(88), de csak annyiban, hogy a Biztonsági Tanács új személyeket, szervezeteket és szerveket vett fel a listára. Az új határozat elfogadásának tehát csak a 423/2007 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésére figyelemmel volt hatása, amennyiben lehetővé tette a rendeletnek a Biztonsági Tanács által megjelölt jogalanyokat tartalmazó mellékletének a módosítását. Vagyis teljesen pontos az az állítás, amely szerint a fellebbezőnek a Tanács által megjelölt jogalanyok listájára való felvételének arányos jellege nem értékelhető a 1803. (2008) számú határozathoz képest.
113. Végül, a fellebbező állításával ellentétben az Elsőfokú Bíróság érvelése nem tartalmaz ellentmondásos indokolást. A megtámadott ítélet 52. pontja a rendelet és a 1737. (2006) határozat közötti kapcsolatok jellegének tisztázására törekszik, és az Elsőfokú Bíróság megalapozottan ítélte úgy, hogy a Tanácsot a 423/2007 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése szerint megillető hatáskört az említett határozat célkitűzéseire tekintettel kell gyakorolni. Ami a megtámadott ítélet 65. pontját illeti, az elveti az 1803. (2008) számú határozat relevanciáját, mint olyan szempontét, amelyekhez képest a Tanács fellépésének arányos jellegét értékelni kellene. Meg kell tehát állapítani, hogy mivel a két pont két külön határozatra utal, az Elsőfokú Bíróság nem keveredett ellentmondásba.
114. A fenti megfontolások összessége alapján a másodlagosan hivatkozott első jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
E – A másodlagosan hivatkozott, a fellebbező tulajdonjoga tekintetében az Elsőfokú Bíróság téves jogalkalmazására alapított második jogalapról
1. A megtámadott ítélet
115. A megtámadott ítélet 70. és 71. pontjában az Elsőfokú Bíróság lényegében azt mondta ki, hogy az alapvető jogok tiszteletben tartása az Unió aktusai jogszerűségének egyik feltétele. Ugyanakkor e jogok nem abszolút jogok, és gyakorlásuk korlátozható, feltéve, hogy a korlátozásokat az Unió által kitűzött közérdekű célok igazolják. E célkitűzés jelentősége igazolhatja a bizonyos gazdasági szereplők számára jelentős mértékben hátrányos következmények alkalmazását, ahogy azt már a Bíróság is elismerte. A jelen ügyben a fellebbező tulajdonhoz való joga, illetve gazdasági tevékenység folytatásához való joga nyilvánvalóan sérült, mivel a Bank Melli a továbbiakban nem rendelkezhet az Unió területén lévő vagy uniós állampolgárok által birtokolt pénzeszközeivel. Ugyanakkor a fellebbezőre vonatkozó intézkedést igazoló célkitűzés, vagyis a béke és a nemzetközi biztonság fenntartása olyan jelentőségű, hogy az igazolhatja az okozott kellemetlenségek terjedelmét, anélkül, hogy azok túlzottak lennének az említett célkitűzéshez képest, annál is inkább, mivel a korlátozás a Bank Melli eszközeinek csak egy részét érintette, továbbá léteztek kivételek és mentességek a pénzeszközöknek a 423/2007 rendelet 9. és 10. cikkében előírt befagyasztása alól.
2. A felek érvelése
116. A másodlagosan hivatkozott második jogalap az Elsőfokú Bíróság téves jogalkalmazására vonatkozik a fellebbező tulajdonhoz való jogát illetően. A fellebbező álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 70. és 71. pontjában a kereset negyedik jogalapjának vizsgálata során tévesen utasította el a tulajdonhoz való jogának igazolatlan megsértésére vonatkozó érvet. Az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatából, és különösen a Saadi kontra Olaszország(89) és az A. kontra Egyesült Királyság(90) ítéletekből ugyanis az következik, hogy az alapvető jogok védelme nem tehető egy mérlegre a terrorizmus elleni küzdelemmel. Ugyanez vonatkozik a nemzetközi béke és biztonsági fenntartására vonatkozó intézkedésekre. Ennélfogva az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, megsértve a fellebbező alapvető jogait. Emellett az Elsőfokú Bíróság téves indokolást fogadott el, amikor a korlátozó intézkedéseket igazoltnak tekintette, anélkül, hogy figyelembe vette volna az emberi jogok védelmének a Bíróság ítélkezési gyakorlatában az Internationale Handelsgesellschaft ügyben hozott ítéletet követően(91) tulajdonított jelentőséget, amelyet tovább fokozott a Lisszaboni Szerződés hatályba lépése, és az Unió EJEE‑hez történő csatlakozásának perspektívája.
117. A Tanács, a Francia Köztársaság, az Egyesült Királyság és a Bizottság egyhangúlag emlékeztetett arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az alapvető jogok gyakorlása korlátozható(92), amely ítélkezési gyakorlat álláspontjuk szerint megfelel az Emberi Jogok Európai Bírósága erre vonatkozó ítélkezési gyakorlatának(93) . Emellett az Emberi Jogok Európai Bíróságának a fellebbező által fellebbezése keretében hivatkozott ítéletei nem relevánsak a tulajdonhoz való jog vizsgálata szempontjából. Mivel az Elsőfokú Bíróság logikusan vélte úgy, hogy a kitűzött cél alkalmas a fellebbező tulajdonhoz való joga korlátozásának igazolására, a másodlagosan hivatkozott második jogalapot el kell utasítani.
3. Értékelés
a) Előzetes megjegyzés
118. A feleket a tárgyalás során felkérték, hogy nyilatkozzanak arról, hogy valamennyi természetes és jogi személy, beleértve az Emberi Jogok Európai Bírósága ítélkezési gyakorlatának értelmében vett kormányzati szerveket is, élvezi‑e a tulajdon védelméhez való alapvető jogot, és hogy az Elsőfokú Bíróságnak, amikor megvizsgálta a fellebbező tulajdonhoz való jogának megsértésre vonatkozó jogalapot, meg kellett volna‑e vizsgálnia azt, hogy a Bank Melli ténylegesen hivatkozhatott‑e egy ilyen alapvető jog megsértésére, még ha harmadik államban székhellyel rendelkező olyan jogi személy is, amelynek elégségesnek tűnő kapcsolata van az iráni állam – amelynek teljes tulajdonában áll – által követett, az atomfegyverek elterjedésére irányuló politikájával ahhoz, hogy pénzeszközeit a 423/2007 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése alapján befagyasszák.
119. A kérdés jelentőségét nem vitatva kétlem, hogy a jelen ügyben ilyen megfontolások érvényesülnének.
120. Egyik fél sem vitatta, hogy a fellebbezőt megilleti e jog, sem az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban, sem a Bíróság előtti eljárás írásbeli szakaszában(94) . Az Elsőfokú Bíróság sem vitatta azt, hogy a fellebbező jogosult volt a tulajdonhoz való jogra hivatkozni, az Unió jogrendje által biztosított formájában(95) . Az Elsőfokú Bíróság hallgatása nem jelenti feltétlenül azt, hogy elmulasztotta megvizsgálni a problémát, hanem úgy is tekinthető, mint annak hallgatólagos elismerése, hogy a fellebbező a tulajdonhoz való jog jogosultja. Ennélfogva annak alapján, hogy az eljárásban résztvevő felek – itt lényegében a Tanácsra utalok – nem vitatták beadványaikban ezt, úgy vélem, hogy a Bírósághoz a jelen ügyben nem fordultak azzal, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot azáltal, hogy hallgatólagosan, de szükségszerűen megállapította, hogy a fellebbező a tulajdonhoz való jog jogosultja.
121. Továbbra is kérdés, hogy az Elsőfokú Bíróságnak hivatalból fel kellett‑e vetnie a kérdést, ami azt feltételezi, hogy imperatív jogalapról van szó. E tekintetben már volt alkalmam kifejteni azokat a szempontokat, amelyek alapján egy jogalap imperatívnak minősül(96), a Jacobs főtanácsnok által a Salzgitter kontra Bizottság ügyben ismertetett indítvány(97) nyomán, és ezt most bátorkodom felidézni:
– a megsértett szabálynak az uniós jogrend valamely alapvető célkitűzésének szolgálatában kell állnia, és jelentős szerepet kell játszania ezen célkitűzés megvalósításában, valamint
– szükséges, hogy a megsértett szabályt nem csupán a közvetlenül érintett személyek érdekében, hanem harmadik személyek érdekében, illetve általánosságban közösségi érdekek céljából alkossák meg.
Jacobs tőtanácsnok ehhez hozzátette az uniós jog megsértésének nyilvánvaló jellegére vonatkozó feltételt, amelyet a magam részéről inkább a bíróság hivatalbóli eljárása előfeltételének tekintek(98) .
122. Még ha feltételezzük is, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértett egy jogszabályt, amikor tehát tévesen tekintette úgy, hogy a fellebbező a tulajdonjog jogosultja, megállapítok két dolgot. Az első az, hogy az a kérdés, hogy a fellebbező egy alapvető jog jogosultja‑e, olyan megfontolásokat vet fel, amelyek idegenek a fent említett második szemponttól. A második az, hogy a kérdés eldöntése kellőképpen kényes ahhoz, hogy ne tekintsük úgy, hogy az uniós jog egyértelmű megsértéséről van szó, ami kizárólagosan igazolhatná a Bíróság hivatalbóli eljárását. Ilyen körülmények között úgy vélem, hogy az Elsőfokú Bíróságnak nem volt kötelessége hivatalból felvetni ilyen kérdést. Ennek megfelelően a Bíróságnak sem kell eldöntenie. Amennyiben a Bíróság mégis megvizsgálná a kérdést, nem látom, hogyan kerülhetné el azt a kifogást, hogy túlterjeszkedett a keresetlevélen.
123. Ennek megfelelően úgy vélem, hogy a Bíróság nem dönthet a kérdésben, és nem is kell döntenie. Amennyiben nyugtalanság lenne amiatt, hogy esetlegesen kétely maradhat fenn, szeretnék emlékeztetni arra, hogy a jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság a fellebbező számára legkedvezőbb értelemben döntött, abból az elvből kiindulva, hogy ténylegesen hivatkozhat a tulajdonhoz való jogára.
124. A fent ismertetett okok összessége alapján, az ilyen kérdés jelentőségét nem tagadva, és nem vetítve előre a Bíróság által e kérdésre adandó választ, amikor azzal valóban szembesül, azt javaslom, hogy elemzése a jelen ügyben korlátozódjon a fellebbező által előterjesztett jogalapra.
b) A jogalap elemzése
125. A jelen jogalapnak a fellebbező által hivatkozott formáját illető elemzés kapcsán megállapítok két dolgot.
126. Először és ismét, az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata nem releváns a jelen fellebbezés kapcsán. A Saadi kontra Olaszország ügyben a felvetett kérdés az volt, hogy az Olasz Köztársaság végrehajthat‑e egy tunéziai állampolgárral szemben azon az alapon hozott kiutasító határozatot, hogy az aktív szerepet játszott olyan szervezetben, amely logisztikai és pénzügyi támogatást nyújtott olaszországi fundamentalista sejtekhez tartozó személyeknek, és aki ennélfogva megzavarta az olasz közrendet, ugyanakkor azonban azt állították, hogy a határozat végrehajtása az EJEE 3. cikkével ellentétes bánásmódnak tenné ki a fellebbezőt. Az Emberi Jogok Európai Bírósága akkor azt mondta ki, hogy „[m]ivel a 3. cikk által tiltott bánásmóddal szembeni védelem abszolút, e rendelkezés azt írja elő, hogy ne adják ki vagy utasítsák ki a személyt, amennyiben a célországban az a komoly veszély fenyegeti, hogy ilyen bánásmódnak lesz kitéve”(99), és megállapította, hogy „nem lehetséges mérlegelés a rossz bánásmód és a kiutasítás hivatkozott indokai [az adott ügyben a terrorizmus elleni küzdelem] között, annak megállapítása érdekében, hogy fennáll‑e valamely állam felelőssége a 3. cikk kapcsán, még akkor sem, ha a rossz bánásmódot harmadik állam alkalmazza”(100) . Ami az A. kontra Egyesült Királyság ügyben hozott ítéletet illeti, amely szintén az EJEE 3. cikkének területén született, az Emberi Jogok Európai Bírósága pusztán arra emlékeztetett a Bank Melli által hivatkozott pontban, hogy „a 3. cikk a demokratikus társadalmak egyik alapvető értékét tartalmazza. E rendelkezés nem ír elő korlátozást, ami ellentétben áll az Egyezmény, valamint az első és negyedik kiegészítő jegyzőkönyv normatív rendelkezéseinek többségével, továbbá [az EJEE] 15. cikkének (2) bekezdése alapján attól nem lehet eltérni, még akkor sem, ha a nemzet létét fenyegető veszély áll fenn. Az Egyezmény még a legnehezebb körülmények között is, mint a terrorizmus elleni küzdelem, illetve tekintet nélkül az érintett személy cselekményeire, abszolút módon tiltja a kínzást és az embertelen vagy megalázó bánásmódot”(101) .
127. A két ítéletből tehát kitűnik, hogy az alapvető jog és a terrorizmus elleni küzdelem közötti mérlegelés lehetetlensége szigorúan a kínzás és az embertelen vagy megalázó bánásmód megelőzésére korlátozódik. Az A. kontra Egyesült Királyság ügyben hozott ítélet fent hivatkozott pontjából egyébként egyértelműen kitűnik, hogy az ilyen mérlegelés főszabály szerint lehetséges az egyéb, többek között az EJEE első kiegészítő jegyzőkönyvében szereplő jogok esetében. Márpedig a tulajdonhoz való jog éppen az említett kiegészítő jegyzőkönyv 1. cikkében szerepel. Emellett az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a tulajdonhoz való jog olyan jog, amelynek gyakorlása korlátozható(102) .
128. Másodszor, a közösségi jogrendben is elfogadott, hogy a tulajdonhoz való jog korlátozások alá eshet(103) . A Bíróság ugyanis már kimondta, hogy a tulajdonhoz való jog „nem korlátlan jogosultságként ölt testet, hanem a társadalomban betöltött szerepe függvényében kell értékelni. Következésképpen a tulajdonhoz való jog gyakorlása korlátozásnak vethető alá, azzal a feltétellel, hogy ezen korlátozások ténylegesen a Közösség által elérni kívánt közérdekű céloknak felelnek meg, és a kitűzött cél vonatkozásában nem jelentenek aránytalan és elviselhetetlen beavatkozást, amely épp az ily módon biztosított jog tartalmát veszélyeztetné”(104) . Nem kétséges, hogy a Bank Melli a vele szemben elfogadott korlátozó intézkedés hatására a tulajdonhoz való joga gyakorlásának korlátozásával szembesül(105) . A fellebbező vitatja az Elsőfokú Bíróságnak az ezen sérelem igazolására vonatkozó érvelését, amely szerint „tekintettel a nemzetközi béke és biztonság fenntartásának kiemelkedő jelentőségére”, a fellebbezővel szemben alkalmazott intézkedés nem túlzó(106) .
129. A magam részéről kiemelem, hogy amikor a Közösség korlátozó intézkedések elfogadásával kíván küzdeni a terrorizmus ellen, akkor nem követ más célt, mint a nemzetközi béke és biztonság fenntartását(107) . Ugyanilyen döntés született akkor, amikor a hadiállapot és az emberi jogok tömeges megsértésének megszüntetését célzó intézkedésekről volt szó(108) . Nem lehet más a helyzet akkor sem, ha a Közösség a nemzetközi közösség által az atomfegyverek elterjedése elleni küzdelembe vállalt erőfeszítésben vesz részt, amely azt célozza, hogy az Iráni Iszlám Köztársaság helyezze nukleáris programját a nemzetközi közösség ellenőrzése alá. Egy ilyen cél közérdekű jellege evidencia értékű.
130. Ilyen körülmények között, a fellebbező állításával ellentétben az Elsőfokú Bíróság értékelése nem ellentétes sem az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatával, sem a Bíróság alapvető jogokra vonatkozó történeti ítélkezési gyakorlatával, ahogy azokra a fellebbező hivatkozik.
131. Mivel megalapozatlan, a másodlagosan előadott második jogalapot el kell utasítani.
F – A másodlagosan hiv atkozott, a Tanács által a fellebbezőnek azon szervezetek listájára való felvételével kapcsolatos nyilvánvaló értékelési hibájára alapított harmadik jogalapról, amelyek vagyonát be kell fagyasztani
1. A felek érvei
132. A fellebbező álláspontja szerint a 423/2007 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének végrehajtásáról és a vitatott határozatot hatályon kívül helyezéséről szóló 2009. november 17‑i 1100/2009/EK tanácsi rendelet(109) olyan új körülmény, amely az eljárási szabályzat 42. cikke 2. §‑ának első albekezdése(110) szerint lehetővé teszi számára, hogy új jogalapot terjesszen elő. A levélből, amellyel a fellebbezőt az 1100/2009 rendeletről tájékoztatták, kitűnik ugyanis, hogy a Tanács egyrészt ugyanazokra a bizonyítékokra támaszkodott, amelyek eredetileg arra indították, hogy a fellebbezőt felvegye a 423/2007 rendelet V. mellékletében szereplő listára, másrészt új körülményekre. Ilyen körülmények között, ha a Bíróság úgy ítéli meg, hogy a fellebbező a vitatott határozat megsemmisítése iránti kereset puszta benyújtásával nem vitatta máris, még ha közvetetten is, a Tanács azon állítását, amely szerint részt vesz az atomfegyverek elterjedésében, akkor a fellebbező most nyugodtan vitathatja ezt az állítást.
133. A jelen jogalap keretében a fellebbező tehát azt kifogásolja, hogy a Tanács nyilvánvaló értékelési hibát követett el, amikor felvette a 423/2007 rendelet V. mellékletében található listára, és azon továbbra is szerepelteti. Ennek érdekében az általa az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban 2009. február 4‑én benyújtott dokumentumokra, valamint a Tanáccsal azt követően folytatott levelezésre hivatkozik, hogy 2009. június 25‑én új értesítést tettek közzé, amely arról tájékoztatta a 423/2007 rendelet 7. cikke (2) bekezdése alapján a listán szereplő személyeket, szervezeteket és szerveket, hogy kérhetik a felvételükről szóló határozat felülvizsgálatát(111) . E dokumentumok összességéből az tűnik ki, hogy a fellebbező soha nem járult hozzá az iráni nukleáris programhoz, és nem kapcsolódott olyan szervezetekhez, amelyek ahhoz hozzájárultak.
134. A Tanács, a Francia Köztársaság, az Egyesült Királyság és a Bizottság egyhangúlag a jogalap elfogadhatatlanságának megállapítását kérik.
2. Értékelés
135. Ez a jogalap vitathatatlanul a Tanács ellen irányul, és olyan nyilvánvaló értékelési hibára vonatkozik, amelyet az a 1100/2009 rendelet elfogadásának időpontjában, és következésképpen a 423/2007 rendelet elfogadása során követett el.
136. Annak alapján, hogy e jogalap a Tanács ellen irányul, úgy vélem, hogy a fellebbező nem vitatja az Elsőfokú Bíróság azon megállapítását, amely szerint az előtte benyújtott keresetlevél nem tartalmazott a Tanács azon megállapítását kifogásoló jogalapot, amely szerint a fellebbező pénzügyi támogatást nyújtott az atomfegyverek elterjedéséhez, „noha ez a megállapítás képezi a fellebbezőt érintően a vitatott határozat alapját, és következésképpen, az erre vonatkozó jogalapot a kereset megindításakor elő kell terjeszteni”(112) . Hiába próbálja meg a fellebbező igazolni a keresetlevél ezen eredeti hiányosságát azzal, hogy a fellebbezési szakaszban(113) azt állítja, hogy a Bíróságnak úgy kell tekintenie, hogy a vitatott határozattal szemben a megsemmisítés iránti kereset puszta benyújtása a Tanács azon megállapításának vitatását jelenti – még ha hallgatólagosan is –, amely szerint a fellebbező támogatást nyújtott az atomfegyverek elterjedéséhez.
137. Ezt az érvelést nem lehet elfogadni. A vitatott határozat megsemmisítését különböző indokokból lehetett kérni, amely indokok nem állhattak – és ténylegesen nem is álltak – kapcsolatban az atomfegyverek elterjedésében való részvételre vonatkozó állítással. Nem az Elsőfokú Bíróság, illetve a Bíróság feladata azon okok vélelmezése, amelyek arra indították a fellebbezőket, hogy vitassák egy aktus érvényességét, ez ugyanis éppen ellenkezőleg azok kizárólagos felelősségi körébe tartozik. Mindenesetre megismétlem, hogy ez a jogalap a Tanács ellen irányul.
138. Mivel „[a] fellebbezési eljárás keretében […] a Bíróság hatásköre az első fokon tárgyalt jogalapokról és érvekről hozott jogi döntés megítélésére korlátozódik”(114), és figyelemmel arra, hogy a fellebbező nem fogalmazott meg jogalapot ezzel a kérdéssel kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság előtt, az egyetlen ok, amely arra indíthatná a Bíróságot, hogy foglaljon állást ezen, a fellebbezőre vonatkozó megállapítás megalapozottságáról, az új jogi és ténybeli helyzet felmerülése lenne az eljárás során. A fellebbező ezért hivatkozik az 1100/2009 rendelet elfogadására(115) . A 423/2007 rendelet V. mellékletét az 1100/2009 rendelet melléklete váltotta fel. A fellebbező továbbra is szerepel az így módosított melléklet B. részének 4. pontjában, de szerepeltetésének indokait kiegészítették.
139. Előzetesen rámutatok, hogy ellentétben a Tanács válaszbeadványában szereplő állítással, az eljárási szabályzat 42. cikkének 2. §‑a olyan rendelkezés, amely a fellebbezési szakaszban is alkalmazandó a szabályzat 118. cikkének megfelelően(116) .
140. Azzal kapcsolatban, hogy az eljárás során felmerült új helyzettel állunk‑e szemben, a fellebbező maga is elismeri, hogy kiderül abból a levélből, amellyel a Tanács értesítette az 1100/2009 rendeletről, hogy az említett rendelet, amely fenntartja szerepeltetését a listán, többek között ugyanazokon a bizonyítékokon alapul, amelyek eredetileg megalapozták felvételét a 423/2007 rendelet V. mellékletében található listára. Még ha a Tanács figyelembe is vehetett új körülményeket az 1100/2009 rendelet elfogadása érdekében, nem világos számomra, hogy az 1100/2009 rendelet önmagában mennyiben jelent az eljárási szabályzat 42. cikke 2. §‑a első bekezdésének értelmében vett új helyzetet, amely lehetővé tenné a fellebbező számára, hogy a fellebbezési szakaszban új jogalapra hivatkozzon, amikor egyértelműen lehetősége volt vitatni az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás szakaszától kezdve(117) azt a megállapítást, amelyen a vitatott határozat alapul.
141. Mindenesetre az ebben a szakaszban elfogadott új jogalap adott esetben csak az Elsőfokú Bíróság értékelésének valamelyik szempontjára irányulhatna. E jogalap Tanáccsal szemben való hivatkozásával, anélkül, hogy valóban bizonyítanák az új jogi vagy ténybeli helyzet fennállását, valamint azzal, hogy ezzel kapcsolatban nem terjesztett elő jogalapot az Elsőfokú Bíróság előtt, a fellebbező alkalmatlan módon próbálja meg kiterjeszteni a jogvita tárgyát, és ezáltal elferdíteni a fellebbezést(118) .
142. A másodlagosan hivatkozott harmadik jogalapot tehát elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
IV – A költségekről
143. Az eljárási szabályzat 122. cikkének 1. §‑a alapján, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről. Az említett eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a Tanács kérte, hogy a költségek viselésére a fellebbezőt kötelezzék, és a fellebbező a fellebbezési jogalapok tekintetében álláspontom szerint pervesztes lesz, őt kell kötelezni a fellebbezési eljárás költségeinek viselésére. Mivel a Francia Köztársaság, az Egyesült Királyság és a Bizottság a Bíróság előtti eljárásban az eljárási szabályzat 115. cikke alapján vesz részt, a szabályzat 69. cikkének 4. §‑a értelmében maguk viselik a költségeiket.
V – Végkövetkeztetések
144. A fenti megfontolások fényében azt javaslom a Bíróságnak, hogy a következőképpen határozzon:
„1) A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
2) A Bíróság a Bank Melli Irant kötelezi az Európai Unió Tanácsának részéről felmerült költségek viselésére.
3) Az eljárás többi fele maga viseli saját költségeit.”
(1) .
(2)  –	A T‑390/08. sz., Bank Melli Iran kontra Tanács ügyben 2009. október 14‑én hozott ítélet (EBHT 2009., II‑3967. o.).
(3)  –	HL L 163., 29. o.
(4)  –	S/RES/1737 (2006)*.
(5)  –	HL L 61., 49. o.
(6)  –	HL L 103., 1. o.
(7)  –	S/RES/1803 (2008).
(8)  –	Lásd az említett határozat 10. pontját.
(9)  –	HL L 163., 43. o.
(10)  –	A Tanács 2008. augusztus 7‑i közös álláspontja (HL L 213., 58. o.).
(11)  –	A fellebbező nagy-britanniai leányvállalatának pénzeszközeit ugyanezen, az anyavállalattal szemben hozott határozat alapján befagyasztották. Azt követően, hogy az anyavállalattól elkülönülten benyújtott keresetét az Elsőfokú Bíróság elutasította (lásd a T‑246/08. és T‑332/08. sz., Melli Bank kontra Tanács egyesített ügyekben 2009. július 9‑én hozott ítéletet [EBHT 2009., II‑2629. o.]), fellebbezést nyújtott be a Bírósághoz, amelyet elkülönítve kezelnek, és amelyet a Bíróság Hivatala C‑380/09. P. számon vett nyilvántartásba.
(12)  –	A jelen indítvány 7. pontjában hivatkozott cikk.
(13)  –	A C‑227/92. P. sz., Hoechst kontra Bizottság ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑4443. o.).
(14)  –	A jelen indítvány 7. pontjában hivatkozott cikk.
(15)  –	Lásd a megtámadott ítélet 86. pontját.
(16)  –	A C‑402/05. P. és C‑415/05. P. sz., Kadi és Al Barakaat International Foundation kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben 2008. szeptember 3‑án hozott ítélet (EBHT 2008., I‑6351. o.).
(17)  –	Uo., 241–244. pont.
(18)  –	Uo., 336. pont.
(19)  –	Uo., 337. pont, kiemelés tőlem.
(20)  –	Lásd a megtámadott ítélet 86. pontját.
(21)  –	A 16/62. és 17/62. sz., Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes és társai kontra Tanács egyesített ügyekben 1962. december 14‑én hozott ítélet (EBHT 1962., 901. o.).
(22)  –	Ezzel kapcsolatban lásd a jelen indítvány 88. és azt követő pontjait.
(23)  –	Lásd a megtámadott ítélet 1. pontját.
(24)  –	A 8/78. sz. Racke‑ügyben 1979. január 25‑én hozott ítélet (EBHT 1979., 69. o.) 15. pontja.
(25)  –	Az 52/69. sz., Geigy kontra Bizottság ügyben 1972. július 14‑én hozott ítélet (EBHT 1972., 787. o.).
(26)  –	Uo., 18. pont
(27)  –	Uo.
(28)  –	Uo., 19. pont.
(29)  –	A 48/69. sz., ICI kontra Bizottság
ügyben 1972. július 14‑én hozott ítélet (EBHT 1972., 619. o.) 39–44. pontja.
(30)  –	Rámutatok, hogy az Elsőfokú Bíróság továbbra is támaszkodik erre az ítélkezési gyakorlatra, lásd többek között a T‑78/96. és T‑170/96. sz., W kontra Bizottság egyesített ügyekben 1998. május 28‑án hozott ítélet (EBHT‑KSZ 1998., I‑A‑239. és II‑745. o.) 183. pontját, és a T‑323/00. sz., SAT.1 kontra OHIM (SAT.2) ügyben 2002. július 2‑án hozott ítélet (EBHT 2002., II‑2839. o.) 12. pontját.
(31)  –	A fenti 13. lábjegyzetben hivatkozott ítélet.
(32)  –	Uo., 68. és 72. pont.
(33)  –	A C‑398/00. sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben 2002. június 18‑án hozott ítélet (EBHT 2002., I‑5643. o.).
(34)  –	Uo., 33. pont; kiemelés tőlem.
(35)  –	Hivatkozás a 25. és 29. lábjegyzetben.
(36)  –	A 6/54. sz., Hollandia kontra Főhatóság ügyben 1955. március 21‑én hozott ítélet (EBHT 1954–56., 103., 112. o.).
(37)  –	A 68/86. sz., Egyesült Királyság kontra Tanács ügyben 1988. február 23‑án hozott ítélet (EBHT 1988., 855. o.).
(38)  –	A 203/86 . sz., Spanyolország kontra Tanács ügyben 1988. szeptember 20‑án hozott ítélet (EBHT 1988, 4563. o.).
(39)  –	Lásd többek között a C‑137/92. P. sz., Bizottság kontra BASF és társai ügyben 1994. június 15‑én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑2555. o.) 76. pontját és a C‑287/95. P. és C‑288/95. P. sz., Bizottság kontra Solvay egyesített ügyekben 2000. április 6‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑2391. o.) 55. pontját.
(40)  –	Lásd többek között a C‑265/97. P. sz., VBA kontra Florimex és társai ügyben 2000. március 30‑án hozott ítéletet (EBHT 2000., I‑2061. o.); a C‑390/06. sz. Nuova Agricast ügyben 2008. április 15‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I‑2577. o.) 79. és azt követő pontjait, valamint a C‑341/06. P. és C‑342/06. P. sz., Chronopost kontra UFEX és társai egyesített ügyekben 2008. július 1‑jén hozott ítélet (EBHT 2008., I‑4777. o.) 88. és azt követő pontjait.
(41)  –	Lásd a jelen indítvány 39. pontját.
(42)  –	A fent hivatkozott ítélet 340. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(43)  –	Hivatkozás a fenti 25. és 29. lábjegyzetben.
(44)  –	Mindenesetre, ha a Bíróság javaslatom ellenére úgy ítéli meg, hogy az értesítési kötelezettség az aktusra vonatkozó lényeges eljárási szabályok közé tartozik, a fellebbező állításával ellentétben egy ilyen kötelezettség megsértése nem jár a vitatott határozat automatikus megsemmisítésével, mivel a Bíróság a fent hivatkozott Hoechst kontra Bizottság ügyben hozott ítélet óta úgy döntött, hogy e lényeges eljárási szabály megsértése a nem közölt aktus megsemmisítésével járhat, nem pedig azzal jár . A fent hivatkozott Spanyolország kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben alkalmazott megfogalmazás egyértelmű, mivel a Bíróság „bizonyos helyzetekre” korlátozza azokat az eseteket, amelyekben az értesítés elmaradása megsemmisítéssel jár (lásd az említett ítélet 33. pontját).
(45)  –	Hivatkozás a 25. és 29. lábjegyzetben.
(46)  –	A fenti 16. lábjegyzetben hivatkozott ítélet.
(47)  –	Hivatkozás a jelen indítvány lenti 69. és 70. pontjában.
(48)  –	Amelynek szövege szerint „[h]a a Közösség fellépése bizonyul szükségesnek ahhoz, hogy a közös piac működése során a Közösség valamely célkitűzése megvalósuljon, és e szerződés nem biztosítja a szükséges hatáskört, a Tanács a Bizottság javaslata alapján és az Európai Parlamenttel folytatott konzultációt követően egyhangúlag meghozza a megfelelő rendelkezéseket”.
(49)  –	A fenti 16. lábjegyzetben hivatkozott ítélet.
(50)  –	Az EK 301. cikk szerint: lásd a jelen indítvány 69. pontját.
(51)  –	Lásd a 2007/140 közös álláspont (12) preambulumbekezdését.
(52)  –	A fent hivatkozott ítélet.
(53)  –	Uo., 166. pont.
(54)  –	Uo., 167. pont.
(55)  –	Uo., 168. pont.
(56)  –	Uo.
(57)  –	E tekintetben lásd a megtámadott ítélet 30. pontját, valamint a jelen indítvány 136. és azt követő pontjait.
(58)  –	A keresetlevél 4.21. pontjában a fellebbező e tekintetben hivatkozik a 85/76. sz. Hoffmann–La Roche kontra Bizottság ügyben 1979. február 13‑án hozott ítélet (EBHT 1979., 461. o.) 9. és 11. pontjára; a 322/81. sz., Nederlandsche Banden–Industrie-Michelin kontra Bizottság ügyben 1983. november 9‑én hozott ítélet (EBHT 1983., 3461. o.) 7. pontjára; a C‑310/93. P. sz., BPB Industries és British Gypsum kontra Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítélet (EBHT 1995., I‑865. o.) 21. pontjára, valamint a C‑185/95. P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben 1998. december 17‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑8417. o.) 89. pontjára.
(59)  –	Keresetlevelének 4.22. pontjában a fellebbező ezzel kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság T‑284/08. sz., People’s Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ügyben 2008. december 4‑én hozott ítéletére (EBHT 2008., II‑3487. o.) hivatkozik.
(60)  –	Keresetlevelének 4.22. pontjában a fellebbező ezzel kapcsolatban az Emberi Jogok Európai Bíróságának 2008. február 28‑i D. H. Saadi kontra Olaszország ítéletére (37201/06. sz. keresetlevél, 138. és 139. §), valamint a 2009. február 19‑i A. kontra Egyesült Királyság ítéletére (3455/05. sz. keresetlevél, 126. §) hivatkozik.
(61)  –	EK 253. cikk.
(62)  –	Lásd a jelen indítvány 7. pontját.
(63)  –	Lásd többek között a C‑266/05. P. sz., Sison kontra Tanács ügyben 2007. február 1‑jén hozott ítélet (EBHT 2007., I‑1233. o.) 80. pontját.
(64)  –	Lásd a megtámadott ítélet 81. pontját.
(65)  –	Uo.
(66)  –	A fent hivatkozott Kadi és Al Barakaat International Foundation egyesített ügyekben hozott ítélet 336. pontja.
(67)  –	Lásd a fellebbezés 4.21. pontjának végét.
(68)  –	Lásd a megtámadott ítélet 30. és 107. pontját.
(69)  –	Az ilyen jogalapok hivatalbóli vizsgálatának lehetetlenségéről lásd a C‑89/08. P. sz., Bizottság kontra Írország és társai ügyben 2009. december 2‑án hozott ítélet (EBHT 2009., I‑11245. o.) 40. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(70)  –	A fenti 59. lábjegyzetben hivatkozott ítélet.
(71)  –	A Bíróságnak hamarosan állást kell foglalnia ezzel a kérdéssel kapcsolatban, mivel fellebbezést nyújtottak be az Elsőfokú Bíróság fent hivatkozott People’s Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ügyben hozott ítéletével szemben (lásd a Franciaország kontra People’s Mojahedin Organization of Iran ügyet, amelyet a Bíróság Hivatala C‑27/09. P. számon vett nyilvántartásba), valamint az Elsőfokú Bíróság T‑181/08. sz., Tay Za kontra Tanács ügyben 2010. május 19‑én hozott ítéletével szemben (az EBHT‑ban még nem tették közzé), amelyet a Bíróság Hivatala C‑376/10. P. számon vett nyilvántartásba.
(72)  –	Az Elsőfokú Bíróság fent hivatkozott People’s Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ügyben hozott ítéletének 76. pontja.
(73)  –	Uo., 75. pont. A közösségi intézmény ilyen hozzáállásából akkor a korlátozó intézkedés által célzott jogalany hatékony bírói jogvédelemhez való jogát sértő veszély alakult ki.
(74)  –	A fent hivatkozott Kadi és Al Barakaat International Foundation egyesített ügyekben hozott ítélet 33. pontja.
(75)  –	Uo., 340. pont és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(76)  –	Uo., 341. pont.
(77)  –	Hivatkozás a jelen indítvány 60. pontjában.
(78)  –	Lásd a jelen indítvány 126. pontját.
(79)  –	E tekintetben hasznos arra is emlékeztetni, hogy a Tanács a vitatott határozattal azonos napon közzétett egy értesítést, amelyben tájékoztatta azokat a személyeket, szervezeteket és szerveket, amelyekre a 423/2007 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése alkalmazandó, hogy kérelmet nyújthatnak be az említett rendelet V. mellékletében szereplő listára történt felvételük felülvizsgálata érdekében (lásd HL 2008., C 159., 1. o., valamint a megtámadott ítélet 98. pontját). Márpedig a fellebbező ezzel a lehetőséggel csak a 2009. június 25‑i értesítés közzétételét követően élt: lásd a jelen indítvány 133. pontját.
(80)  –	Később látni fogjuk, hogy a fellebbező ezt megpróbálta vitatni a fellebbezés keretében, de nem járt több sikerrel (lásd a jelen indítványnak a másodlagosan hivatkozott harmadik jogalapról szóló 132. és azt követő pontjait).
(81)  –	Többek között az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 66. cikkének 1. §‑ában szerepel, hogy az Elsőfokú Bíróság „végzéssel határozza meg az általa megfelelőnek tartott
bizonyítási eszközöket, és megjelöli a bizonyítandó tényeket” (kiemelés tőlem).
(82)  –	Összhangban a Bíróság ítélkezési gyakorlatával: lásd a fent hivatkozott Kadi és Al Barakaat International Foundation egyesített ügyekben hozott ítélet 342. pontját.
(83)  –	Lásd a fellebbezés 4.22. pontjának végét.
(84)  –	Lásd a jelen indítvány 8. pontját.
(85)  –	S/RES/1747 (2007).
(86)  –	Lásd a 2007/140 közös álláspont (12) preambulumbekezdését.
(87)  –	Lásd a megtámadott ítélet 52. pontját.
(88)  –	Az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről szóló 423/2007/EK tanácsi rendelet módosításáról szóló 2008. március 11‑i 219/2008/EK bizottsági rendelet (HL L 68., 5. o.), csak az 1803. (2008) számú határozatra utal (2) preambulumbekezdésében. E módosítás kizárólagos tárgya a 423/2007 rendelet IV. mellékletének (a Biztonsági Tanács által megjelölt személyek, szervezetek és szervek listáját tartalmazó melléklet) felváltása egy naprakésszé tett listával. Az 1803. (2008) számú határozat figyelembe vétele az Unió tekintetében a 2007/140 közös álláspont módosításáról szóló 2008. augusztus 7‑i 2008/652/KKBP tanácsi közös állásponttal (HL L 213., 58. o.) történik meg, amely későbbi, mint a vitatott határozat, és amely semmiképpen nem kérdőjelezte meg a Tanács önálló hatáskörét a közös álláspont által megállapított feltételeknek megfelelő jogalanyok megjelölése és a listára való felvétele tekintetében.
(89)  –	A fent hivatkozott ítélet 138. és 139. §‑a.
(90)  –	A fent hivatkozott ítélet 126. §‑a.
(91)  –	A 11/70. sz. Internationale Handelsgesellschaft ügyben 1970. december 17‑én hozott ítélet (EBHT 1970., 1125. o.).
(92)  –	Hivatkozva többek között az Elsőfokú Bíróság T‑37/07. és T‑323/07. sz., El Morabit kontra Tanács egyesített ügyekben 2009. szeptember 2‑án hozott ítéletére (EBHT 2009; II‑131. o.), továbbá a Bíróság C‑84/95. sz. Bosphorus‑ügyben 1996. július 30‑án hozott ítéletére (EBHT 1996., I‑3953. o.), valamint a fent hivatkozott Kadi és Al Barakaat International Foundation egyesített ügyekben hozott ítéletre.
(93)  –	Lásd az Emberi Jogok Európai Bíróságának 2005. június 30‑i Bosphorus Hava Yollari Turizm Ve Ticaret Anonim Sirketi kontra Írország ítéletét (45036/98. sz. kereset).
(94)  –	A jelenlevő felek ugyanis csak a Bíróság azon felhívására vetették fel ezt a problémát, hogy a tárgyaláson foglaljanak állást ebben a kérdésben.
(95)  –	Lásd a megtámadott ítélet 70. és 71. pontját.
(96)  –	Lásd a C‑443/05. P. sz., Common Market Fertilizers kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember 13‑án hozott ítélet (EBHT 2007., I‑7209. o.) alapjául szolgáló ügyben ismertetett indítványom 102. és azt követő pontjait, valamint a C‑362/08. P. sz., Internationaler Hilfsfonds kontra Bizottság ügyben 2010. január 26‑án hozott ítélet (EBHT 2010., I‑669. o.) alapjául szolgáló ügyben ismertetett indítványom 78. pontját.
(97)  –	A C‑210/98. P. sz., Salzgitter kontra Bizottság ügyben 2000. július 13‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑5843. o.).
(98)  –	Lásd a Jacobs főtanácsnok által a fent hivatkozott Salzgitter kontra Bizottság ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyben ismertetett indítvány 143. pontját; a fent hivatkozott Common Market Fertilizers kontra Bizottság ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyben ismertetett indítványom 54. lábjegyzetét, valamint a fent hivatkozott Internationaler Hilfsfonds kontra Bizottság ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyben ismertetett indítványom 16. lábjegyzetét.
(99)  –	A fent hivatkozott ítélet 138. §‑a.
(100)  –	Uo.
(101)  –	A fent hivatkozott ítélet 126. §‑a.
(102)  –	A Handyside kontra Egyesült Királyság ügyben 1976. december 7‑én hozott ítéletben (5493/72. sz. kereset) az Emberi Jogok Európai Bírósága megállapította, hogy a lefoglalásra vonatkozó, ideiglenes jellegű intézkedések, amelyek időszakosan megakadályozzák a tulajdonost abban, hogy vagyonát élvezze, és azzal tetszése szerint rendelkezzen, az EJEE első kiegészítő jegyzőkönyve 1. cikke második bekezdésének hatálya alá tartoznak (lásd az említett ítélet 62. §‑át). Az említett második bekezdés hatálya alá tartozó nemzeti intézkedések csak a megóvásra irányuló közérdekkel igazolhatók, és csak azzal a feltétellel, hogy ésszerű arányossági viszony áll fenn az alkalmazott eszközök és a kitűzött cél között (lásd az Emberi Jogok Európai Bírósága, 1979. június 13‑i Marckx kontra Belgium ítéletet [6833/74. sz. kereset, 63. és 64. §]; az 1986. október 24‑i AGOSI kontra Egyesült Királyság ítéletet [9118/80. sz. kereset, 48–52. §]; a fent hivatkozott Bosphorus Hava Yollari Turizm Ve Ticaret Anonim Sirketi kontra Írország ítéletet [141., 142. és 149. §]; a 2005. július 28‑i Rosenzweig and Bonded Warehousen Ltd kontra Lengyelország ítéletet [51728/99. sz. kereset, 48. §], valamint a 2011. március 29‑i Uzan és társai kontra Törökország ítéletet [18240/03. sz.. kereset, 82. és 94. §]).
(103)  –	Lásd többek között a fent hivatkozott Bosphorus‑ügyben hozott ítélet 21. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a 22. és 23. pontot.
(104)  –	A fent hivatkozott Kadi és Al Barakaat International Foundation egyesített ügyekben hozott ítélet 355. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(105)  –	Analógia útján lásd uo., 358. pont.
(106)  –	Lásd a megtámadott ítélet 71. pontját.
(107)  –	Lásd a fent hivatkozott Kadi és Al Barakaat International Foundation egyesített ügyekben hozott ítélet 363. pontját.
(108)  –	A fent hivatkozott Bosphorus‑ügyben hozott ítélet 24. pontja.
(109)  –	HL L 303., 31. o.
(110)  –	Amely szerint „[a]z eljárás további részében semmilyen új jogalapot nem lehet felhozni, kivéve, ha az olyan jogi vagy ténybeli helyzetből származik, amely az eljárás során merült fel”.
(111)  –	Értesítés azon személyek, jogalanyok [helyesen: szervezetek] és szervek számára, akiket vagy amelyeket a Tanács felvett azon személyek, szervezetek és szervek listájára, akikre vagy amelyekre a 423/2007/EK tanácsi rendelet 7. cikkének (2) bekezdését alkalmazni kell (V. melléklet) (HL 2009., C 145., 1. o.). Ezt az értesítést meg kell különböztetni attól, amelyre az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 98. pontjában hivatkozik. Az iratokból ugyanis kitűnik, hogy a Bank Melli e felülvizsgálati lehetőséggel csak közvetlenül az értesítés 2009. június 25‑i közzétételét követően élt (lásd a fellebbezés 18. mellékletét), holott az egyértelműen megtehette volna a vitatott határozat elfogadást követő értesítés 2008. június 24‑i közzétételét követően is.
(112)  –	A megtámadott ítélet 30. pontja.
(113)  –	Itt a fellebbező elég lakonikus állítására utalok a fellebbezés 5.12. pontjában.
(114)  –	A C‑514/07. P., C‑528/07. P. és C‑532/07. P. sz., Svédország kontra API és Bizottság egyesített ügyekben 2010. szeptember 21‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 126. pontja, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(115)  –	Megjegyzendő, hogy a 1100/2009 rendelet 2. cikke hatályon kívül helyezte a vitatott határozatot, ami azonban nincs hatással a jelen eljárásra.
(116)  –	Lásd többek között a C‑321/99. P. sz., ARAP és társai kontra Bizottság ügyben 2002. május 16‑án hozott ítélet (EBHT 2002., I‑4287. o) 112. pontját, valamint a C‑229/05. P. sz., PKK és KNK kontra Tanács ügyben 2007. január 18‑án hozott ítélet (EBHT 2007., I‑439. o.) 61. pontját.
(117)  –	Lásd a megtámadott ítélet 30. pontját.
(118)  –	Lásd a terjedelmes ítélkezési gyakorlatból a fent hivatkozott Svédország kontra API és Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 126. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).