62004CC0147_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A Conseil d’État (Franciaország) azzal a kérdéssel fordult a Bírósághoz, hogy valamely tagállam megtilthatja‑e az ivartalan szaporítás útján vetőmagról és nem dughagymás úton termesztett allium ascalonicum fajtáinak „mogyoróhagyma”(2) néven történő forgalmazását a területén.
2. A Conseil d’État a szóban forgó közösségi rendelkezések alapján a zöldségvetőmagok és egyéb zöldségszaporító anyagok forgalmazásának szabályozásáról szóló 70/458/EGK(3) és 92/33/EGK(4) irányelvre hivatkozik.(5) Az irányelvek elemzésének sérelme nélkül a kérdést előterjesztő bíróságnak adandó hasznos válasz céljából – az EK‑Szerződésben foglaltakra tekintettel – elengedhetetlen tágabb összefüggésben vizsgálni a kérdést.
I – Jogi háttér
A – A közösségi jog
1. Elsődleges jog: a közös piac, az áruk és a mezőgazdasági termékek szabad mozgása
3. A közös piacba – amelyet az EK 2. cikk kíván létrehozni – beletartozik a mezőgazdaság, és a mezőgazdasági termékek kereskedelme;(6) annak működését közös politika segíti elő (EK 3. cikk, (1) bekezdés, e) pont, valamint EK 32. cikk, (1) és (2) bekezdés), amelynek egyik célja a mezőgazdasági termelékenység növelése a műszaki fejlődés előmozdításával, valamint a termelés ésszerű fejlesztésével (EK 33. cikk, (1) bekezdés, a) pont). A közös fellépés egyes esetekben megköveteli a különböző nemzeti piaci rendtartások összehangolását (EK 34. cikk, (1) bekezdés, b) pont).
4. E célok felépítése egyúttal az áruk – beleértve a mezőgazdasági termékek (EK 32. cikk, (1) és (2) bekezdés) – Közösségen belüli mozgását akadályozó tényezők lebontását is magával vonja (EK 3. cikk, (1) bekezdés, c) pont), amely okból tiltottak a mennyiségi korlátozások és az azokkal azonos hatású intézkedések (EK 28. és EK 29. cikk), kivéve ha azokat az EK 30. cikkben(7) felsorolt okok valamelyike indokolja, azonban azok semmilyen esetben sem lehetnek az önkényes megkülönböztetésnek vagy a kereskedelem rejtett korlátozásának eszközei.
5. Az EK 37. cikk értelmében e tárgyban a jogalkotói hatáskör a Tanácsot illeti meg, amely a Bizottság javaslata alapján és az Európai Parlamenttel való konzultációt követően jár el.
2. Másodlagos jog: a zöldség szaporítóanyagok forgalmazása
6. A zöldségtermesztés kielégítő eredményei nagyrészt a vetőmagok, növények és szaporításukhoz felhasznált egyéb anyagok minőségén és növényegészségügyi állapotán múlik. A fent hivatkozott EK 37. cikk alapján a Tanács a fenti irányelveket abból a célból fogadta el, hogy az egyes tagállamok eltérő szabályozásában a fent említett növények (lásd a két irányelv második, harmadik és negyedik preambulumbekezdését) forgalmazására vonatkozó akadályok megszüntetésével harmonizálja a szaporítóanyagok kereskedelmét.
7. Elhatározás született arról, hogy néhány összehangolt szabály alapján közös lista készül, amelyre való felvétel garantálja, hogy az adott termékkel szemben valamennyi kereskedelmi akadály kizárt (a „vetőmag”‑irányelv ötödik, hetedik, kilencedik, tizedik preambulumbekezdése és 16. cikke, valamint a „zöldség”‑irányelv 14. cikke).
8. A két irányelv tárgyi hatálya azonban eltér.
a) A „vetőmag”‑irányelv
9. Az irányelv hivatkozik a 2. cikk (1) bekezdésének A. ) pontja felsorolt zöldségvetőmagokra – amelyben a mogyoróhagyma nem szerepel(8) –, amelyek módozatai – feltéve hogy azokat legalább egy tagállamban hivatalosan is elfogadták – engedélyezhetőek,(9) engedélyezett vetőmagként ellenőrizhetőek(10) és forgalmazhatóak (3. cikk, (1) bekezdés).
10. Minden tagállam összeállít egy vagy több jegyzéket,(11) amelyek alapján a Bizottság által terjesztett közös fajtajegyzéket hoznak létre (3. cikk, (3) bekezdés és 17. cikk).
11. A jegyzékbe való bekerüléshez az szükséges, hogy a fajta megkülönböztethető, állandó és kellően egynemű legyen, vagyis alaki vagy fontos élettani jellemzője alapján egyértelműen különbözzön a már elfogadott többi fajtától, illetve önmagában bírjon e jellemzőkkel; szaporodását vagy későbbi szaporítását követően, illetve egy adott ciklus végén megőrizze lényeges jellemzőit; valamint a fajtába tartozó növények az eltérést kivéve – szaporodási rendszerük megkülönböztető jegyeire is figyelemmel – hasonlóak vagy genetikailag azonosak legyenek (4. és 5. cikk). Ha egy fajta elveszíti ezen tulajdonságait, a megjegyzést vissza kell vonni, és a listáról törölni kell (14. cikk, (1) bekezdés és 15. cikk, (1) bekezdés).
12. A tagállamok hivatalosan közzéteszik a területükön elismert fajtacsaládok listáját, és értesítik a Közösség többi országát és a Bizottságot az általuk végrehajtott módosításról, valamint használati jellemzőik rövid leírásáról (10. cikk, (1) bekezdés és 11. cikk, (1) és (2) bekezdés).
13. A besorolt vetőmagok valamennyi korlátozása tilos, azonban az irányelv 40. cikkében foglalt eljárás értelmében a tagállamok megtilthatják a nem megkülönböztetett, nem állandó vagy nem kellően egységes fajtájú vetőmag forgalmazását (16. cikk, (1) és (2) bekezdés).
14. A Bizottság „Mezőgazdasági Növényfajok Közös Fajtajegyzéke” elnevezéssel állítja össze azon csoportokat, amelyekbe tartozó vetőmagok a 16. cikk értelmében korlátozás nélkül kerülnek forgalmazásra (17. cikk).
15. A 40. cikk értelmében a tagállamoknak joguk van megtiltani valamely fenti egyedi fajtacsoport értékesítését, amennyiben az a termesztés növényegészségügyi szempontjából károsítja más fajták termesztését (18. cikk).
16. A „vetőmag”-irányelvet az azt felváltó és azonos című 2002. június 13‑i 2002/55/EK tanácsi irányelvben(12) kodifikálták. Ez az új szöveg 2002 augusztusában lépett hatályba, azonban a jelen ügy tényállásakor nem volt hatályos, mivel a vitatott igény – mint az később kifejtésre kerül – kétfajta vetőmagra vonatkozik, amelyek 1997‑ben kerültek be a közös fajtajegyzékbe.
b) A „zöldség”-irányelv
17. Az irányelv a vetőmagokon kívüli zöldségszaporító és -ültetési anyagok(13) Közösségen belüli forgalmazására, illetve a II. mellékletben felsorolt nemzetségekre és fajokra, valamint ezek hibridjeire alkalmazandók (1. cikk), amelyek között szerepel a mogyoróhagyma is.
18. A mellékletben felsorolt és a „vetőmag”‑irányelvben is szereplő ilyen zöldségszaporító és -ültetési anyagok csak akkor forgalmazhatók a Közösségen belül, ha ez utóbbi irányelv által elismert fajtához tartoznak (a „zöldség”‑irányelv 9. cikkének (1) bekezdése). Egyebekben – a mogyoróhagyma esetéhez hasonlóan – a kereskedelem feltétele, hogy a „vetőmag”‑irányelvben előírt feltételekkel és módon legalább egy tagállamban hivatalosan elismerjék (9. cikk, (2) bekezdés). E két esetben a Közös Fajtajegyzékbe történő felvételkor tiszteletben kell tartani a „vetőmag”‑irányelv 16–19. cikkében előírt feltételeket és célt (9. cikk, (4) bekezdés). Azok különösen nem állhatnak más kereskedelmi korlátozás hatálya alatt, mint amelyeket maga a „zöldség”‑irányelv határoz meg (14. cikk).
B – A francia jog: az 1990. május 17‑i rendelet (14)
19. E rendelet a fogyasztóknak szánt hagymákra vonatkozik (2. cikk); a „mogyoróhagyma” megjelölés használatát csak azokra a növényekre engedélyezi, amelyek allium cepa L. var ascalonicumból származnak, és meghatározott módon dughagymás szaporítással hozták létre, egyúttal megtiltva a bármely más módon szaporított növények ilyen néven történő értékesítését.
20. A fogyasztóvédelmi törvény 214‑2. cikke és a gyümölcsök és zöldségek forgalmazásával kapcsolatos csalások visszaszorításáról szóló 1905. augusztus 1‑jei törvény(15) végrehajtására vonatkozó 1955. augusztus 19‑i 55‑1126. rendelet értelmében az 1990. május 17‑i rendeletben foglaltak megsértését büntetőjogi eszközökkel, illetve szabálysértési bírsággal sújtják.
II – A tényállás, az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
21. A mogyoróhagyma a liliomfélék (liliacae) családjába tartozó kerti növény, amelyet hagyományosan dughagymás szaporítással(16) szaporítanak. Ezt a termesztési módot elsősorban a franciaországi Bretagne‑ban és a Loire völgyében alkalmazzák.
22. A holland De Groot en Slot Allium BV és Bejo Zaden BV (a továbbiakban: De Groot és Bejo) e gumóból két fajta, ivarosan szaporodó vetőmagot fejlesztett ki, amelyeket „ambition”‑nak és „matador”‑nak neveztek el.1995. június 29‑én – miután a megfelelő bizonyítékokat megküldték – a „vetőmag”‑irányelv alapján e két fajtát allium ascalonicum L. – mogyoróhagyma-faj származékként felvették a holland jegyzékbe, amiről jellemzőik leírásával tájékoztatták a tagállamokat és a Bizottságot.
23. 1997. március 18‑án a Bizottság kiegészítést küldött a közös jegy zék tizenkilencedik egységes kiadásához, amelyben az említett fajtákat az allium ascalonicum L.(17) cím alá sorolták be anélkül, hogy a későbbi kiadások ezt módosították volna.(18) Ettől az időponttól kezdve az „amibiton” és a „matador” fajtákat a tagállamokban – az 1990. május 17‑i rendelet végrehajtása miatt Franciaország kivételével – mogyoróhagymaként forgalmazták.
24. 1999 óta a De Groot és a Bejo – amelyek tevékenysége elsősorban fogyasztói értékesítést célzó mogyoróhagyma-forgalmazásra irányul – a vetőmag-forgalmazással, azon belül is különös tekintettel a két vitatott fajta forgalmazásával foglalkozott.
25. 2000‑ben és 2001‑ben e zöldségek szabad forgalmazásával kapcsolatban két panaszt nyújtottak be a Bizottsághoz, amelyekről az nem hozott határozatot. Az elsőt a francia és holland termesztők kezdeményezésére nyújtották be azzal a céllal, hogy azokat vegyék fel a fent említett közös fajtajegyzékébe, míg a második holland termelőktől származott, akik szerint a fent említett francia rendelet ellentétes a közösségi joggal.
26. 2001‑ben (az időpontot ennél pontosabban nem határozták meg)(19) a De Groot és a Bejo nem peres eljárást kezdeményezett a rendelet hatályon kívül helyezését célzó illetékes miniszterekkel; a hallgatás miatt keresetet nyújtottak be a Conseil d’État‑hoz, amelynek keretében a Comité économique agricole régional fruits et légumes de la région Bretagne (bretagne‑i mezőgazdasági gyümölcs- és zöldségtanács, a továbbiakban: Cerafel) is beavatkozott.
27. 2004. február 4‑i végzésével a Conseil d’État annak megállapítását kérte a Bíróságtól, hogy a „vetőmag”- és „zöldség”‑irányelv csak a vetőmag nélkül, ivartalan szaporítású mogyoróhagymafajták esetében teszi‑e lehetővé a közös fajtajegyzékbe való felvételt, egyúttal megállapítva, hogy a „matador” és „ambition” fajtákat fel lehet‑e venni az e zöldségeknek fenntartott rovatokba.
III – A Bíróság előtti eljárás
28. A Bizottság, a francia és holland kormány, az alapügyben felperes társaság és a Cerafel a Bíróság alapokmányának 20. cikkében megállapított határidőn belül írásbeli észrevételt terjesztett elő; képviselőik megjelentek a 2005. április 21‑i tárgyaláson, ahol szóban előadták érveiket.
IV – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elemzése
29. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés alapjául szolgáló jogvita célja a fogyasztóknak előzetes feldolgozás nélkül történő értékesítésre szánt hagymákra vonatkozó franciaországi rendelet megsemmisítése, mivel az ellentétes a közösségi joggal. Ez két szorosan kapcsolódó és néhány írásbeli észrevételben részletesen tárgyalt szempont vizsgálatát teszi szükségessé: az értelmezett irányelvek tárgyi hatályát, másrészt pedig a szóban forgó jogszabályi háttér módosításának lehetőségét az említett irányelvek figyelmen kívül hagyásával és az EK 28. cikkben előírt, a behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozás és azzal azonos hatású intézkedés tilalmához hasonló elsődleges jogi alapelvek alkalmazásával.
A – A „vetőmag”- és a „zöldség”-irányelv tárgya
30. E közösségi jogszabályok tárgya a zöldségek termesztése (az előbbi a vetőmagokra, az utóbbi az egyéb szaporítóanyagokra vonatkozik); a Conseil d’État előtt megtámadott rendelet a szaporítási folyamat eredményeként megtermelt, közvetlen eladásra szánt hagymák állapotára vonatkozik. Másképp fogalmazva az összehasonlítandó irányelvek objektív tartalma nem esik egybe a francia rendelkezésekkel, mivel az európai szabályozás célja a fent hivatkozott szaporítóelemek Közösségen belüli korlátozások nélküli forgalmazása, mivel a rendelet kihat az az alapján francia területen általánosan értékesített termék forgalmazására.
31. A fenti észrevétel alapján gyors és átfogó válaszok adhatók a kérdést előterjesztő bíróság kétségeire, vagyis megerősítve azt, hogy a szóban forgó irányelvek az alapügyre nem alkalmazandóak, mivel azok a végterméknek sem a forgalmazásáról, sem az elnevezéséről nem rendelkeznek, és ebből kifolyólag az 1990. május 17‑i rendelet nem sérti a közösségi jogot. E megoldás – amelyet a Bizottság és a De Groot és a Bejo is javasol – nem csak a jogszabály szövegén, hanem annak szellemén is alapul.
32. A „zöldség”- és „vetőmag”-irányelv célja – az EK 33. cikk (1) bekezdésének a) pontjában foglalt célokkal összhangban – a zöldségtermesztés hozamának növelése egy meghatározott módon: a minőség és a szaporításhoz felhasznált eszközök növényegészségügyi állapotának ellenőrzésével úgy, hogy csak azok mozoghassanak akadálytalanul a Közösségben, amelyek teljesítik az előírt feltételeket; e szempontból a közös fajtajegyzék jelenti a nyilvánosság és jogbiztonság eszközét.
33. Természetesen a közösségi mogyoróhagymák olyan mezőgazdasági termékek, amelyek nem ütközhetnek belső akadályba, azonban e követelmény nem a fenti irányelvekből következik, hanem az a közös piac olyan kényszerítő követelménye, amelyet a Szerződés 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja és 32. cikkének (1) és (2) pontja ír elő.(20)
34. Összefoglalva, az ellentmondás megoldásához a Conseil d’État‑nak nincs szüksége annak ismeretére, hogy a „vetőmag”‑irányelv – amely nem terjed ki a mogyoróhagymákra – és a „zöldség”‑irányelv – amely viszont igen – tiltja‑e az említett liliomfélékhez tartozó fajtáknak a közös vetőmagjegyzékbe való felvételét anélkül, hogy biztosítaná azok szabad forgalmazását; a rendelet ugyanis, amelyről határozni kell, nem terjed ki a szaporítóanyagokra, hanem csak a fogyasztói értékesítésre szánt végtermékre.
35. A vetőmagról való szaporítással termesztett, mogyoróhagyma elnevezésű termékek forgalmának tilalma közvetetten befolyásolja azok forgalmazását, és kihat e zöldségek forgalomba hozatalára, azonban ez a kérdés az alapügyben szereplő jogvitához tartozik. A Bíróságnak meg kell elégednie azzal, hogy a kérdést előterjesztő bíróságot tájékoztassa annak eldöntéséhez szükséges szempontokról, hogy a nemzeti szabályozás megfelel‑e a közösségi jognak, tudva azt, hogy a „zöldség”- és „vetőmag”‑irányelv e tekintetben nem releváns.
36. A gondolatmenetet azonban tovább kell vinni.(21) Az EK 28. cikk alapján a szabad mozgás valamennyi mezőgazdasági termékre vonatkozik,(22) kivéve ha a korlátozást azt az EK 30. cikkben foglalt okok egyike indokolja; e tekintetben közömbös, hogy többé-kevésbé feldolgozott, fogyasztható végtermékekről van‑e szó, vagy olyan növényi anyagokról, amelyekkel azokat létrehozták.(23)
B – Az EK 28. cikk alkalmazása
1. A mennyiségi korlátozásokkal azonos hatású intézkedés
37. A francia kormány a DaimlerChrysler‑ügyben hozott ítéletre(24) hivatkozik annak alátámasztására, hogy miután egy kérdést harmonizáltak, azt a másodlagos jog és nem a Szerződés rendelkezései alapján kell mérlegelni. Ez az érvelés azonban komoly hibát tartalmaz, nevezetesen a hivatkozott irányelvek anélkül utalnak a szaporítóanyagokra, hogy tartalmaznák a mogyoróhagymákat, amelyek ellenben végterméknek minősülnek. Semmi nem gátolja tehát a Bíróságot abban, hogy véleményét a Szerződés alapján alakítsa ki.
38. Az Dassonville-ügyben 1974. július 11‑én hozott ítélet(25) óta – amely egy később „híressé” vált mondatra hivatkozott(26) – elfogadott, hogy a mennyiségi korlátozásokkal azonos hatású intézkedések EK 28. cikk szerinti tilalma minden olyan tagállami szabályra kiterjed, amely közvetlenül vagy közvetve, ténylegesen vagy potenciálisan akadályozhatja a Közösségen belüli kereskedelmet (5. pont).
39. Az a szabály, amely a belföldi árukat a külföldi árukhoz képest eltérően kezeli, ilyennek tekintendő, és csak az EK 30. cikkben felsorolt közérdekű okokból fogadható el.(27)
40. Ugyanebbe a csoportba tartoznak azok az intézkedések, amelyek a behozott és a belföldi termékekre vonatkozó szabályozással kapcsolatban az előbbiek piacra jutását bármely módon megnehezítik.(28) Ezek a helyzetek gyakoriak a nem harmonizált ágazatokban, amelyekben a meglévő különbségek akadályozzák a Közösségen belüli szabad mozgást.(29) Ezek az akadályok indokoltak, amennyiben elismerhető, hogy azok az EK 30. cikkben előírt célt szolgálják, illetve az adóellenőrzés hatékonysága, a közegészségügy védelme, a kereskedelmi ügyletek tisztességessége vagy a fogyasztóvédelem miatt szükségesek.(30)
41. A Dassonville-ügyben hozott ítélet szerinti – néha pedig az élelmiszerekre vonatkozó ítéletekben(31) is – és utóbb megerősített ítélkezési gyakorlathoz az alapügyben szereplőhöz hasonló tényállások szolgáltak alapul, így az jelen esetben is hasznos szempontokkal szolgálhat.
42. A Miro-ügyben hozott ítélet(32) kimondta, hogy az EK‑Szerződés 30. cikkével (jelenleg, módosítást követően EK 28. cikk) ellentétes az a nemzeti intézkedés, amely előírja, hogy az alkoholos italoknak minimálisan mekkora alkoholtartalommal kell rendelkeznie ahhoz, hogy ginként lehessen őket forgalmazni, ezáltal megakadályozva a más tagállamból származó termékek ilyen néven történő forgalmazását, amennyiben azok nem érték el ezt a meghatározott alkoholtartalmat, miközben az megfelelt a származási ország hagyományainak és a fogyasztók megfelelő tájékoztatása is megtörtént. A Deserbais‑ügyben hozott ítélet(33) az eidami sajttal kapcsolatban képviselt hasonló álláspontot.
43. A fent hivatkozott Smanor‑ügyben hozott ítélet értelmében a fent említett rendelkezés nem teszi lehetővé, hogy a „joghurt” szót korlátozzák a – más tagállamokban jogszerűen forgalmazott – mélyhűtött joghurtokhoz képest, amennyiben tulajdonságaik nem különböznek lényegesen a friss termékektől. A Bizottság kontra Franciaország ügyben 1998. október 22‑én hozott ítéletben(34) kimondták, hogy Franciaország megsértette az EK 28. cikket, amikor megtagadta, hogy libamájként forgalmazzák a francia szabályokban foglaltaktól eltérő szabályok és eljárások alapján készített külföldi terméket. A Guimont‑ügyben hozott ítélet(35) e közösségi rendelkezést azért értelmezte, hogy elkerüljék, hogy valamely tagállam (szintén Franciaország) a határain túl (a Közösségben) jogszerűen, héj nélkül készített sajtokra megtiltsa az „ementáli sajt” megjelölés használatát. A Spanyol Királyság és az Olasz Köztársaság a 2003. január 16‑án hozott ítéletek értelmében(36) szintén megsértette az említett cikket, amikor megtiltotta egyes édesítőszerek csokoládé néven történő forgalmazását, miközben azok a többi közösségi tagállamban ilyen elnevezéssel voltak ismeretesek.
44. Jelen ügyben hasonló a helyzet,(37) mivel a vetőmagról szaporított fajták mogyoróhagymaként történő forgalmazása nemcsak a franciaországi termést érinti, hanem annak határain túl termelt zöldségeket is. A fent hivatkozott ügyekben(38) csakúgy, mint a hasonló ügyekben(39) úgy tűnik, hogy e tilalom – amely a más tagállamokban ültetett mogyoróhagymákat sújtja – azok behozatalát akadályozza, mivel az eltérő – a fogyasztók által ismeretlen vagy kevésbé ismert – név használatára vonatkozó előírás megnehezíti azok értékesítését, és közvetetten befolyásolja a Közösségen belüli kereskedelmet.(40)
45. Következésképpen azt kell meghatározni, hogy a francia rendeletben foglaltakat indokolja‑e a „Cassis de Dijon”‑ügyben hozott ítéletben felsorolt valamely kivétel. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat és a jelen előzetes döntéshozatali eljárásban kifejtett észrevételek e tekintetben semmilyen pontosítást nem adnak; a francia kormány és a Cerafel e tekintetben hallgat, ugyanakkor az 1990. május 17‑i rendelet preambuluma hivatkozik a termékekkel és szolgáltatásokkal kapcsolatos csalásokról és hamisításokról szóló rendeletre. Ez a feltételezés két területet valószínűsít: a kereskedelmi tulajdon védelmét és a fogyasztóvédelmet(41) ; jelen esetben az elsőt el kell vetni, mivel – mint arra a „feta II”‑ügyre(42) vonatkozó 2006. május 10‑i indítványom 65. pontjában is utaltam – az EK 30. cikkben foglalt kivételt megszorítóan kell értelmezni, anélkül hogy kiterjesztenénk az abban foglalt eseteken túl, márpedig a „mogyoróhagyma” elnevezésre vonatkozó konszenzus egyáltalán nem tartozik e körbe.(43)
2. Fogyasztóvédelem
46. Az áruk szabad mozgásának korlátozására vonatkozó ezen indokolás értelmében a fogyasztónak lehetősége nyílik azok pontos megismerésére úgy, hogy ne hozzon hibás döntést.(44)
47. A fogyasztó esetén a megfelelő információ gyakran elegendő annak bemutatására,(45) hogy egyes élelmiszerek, bár azonos elnevezésűek, mégsem azonosak. Ezt követeli meg az arányosság elve(46) .
48. Amennyiben tehát az áruk közötti különbségek jelentőséggel bírnak, a Smanor‑ügyben hozott ítélet 21. pontjában és a Deserbais‑ügyben hozott ítélet 13. pontjában kifejtett bírósági álláspont(47) értelmében a tagállamnak joga van a behozott élelmiszer forgalmazását elnevezésének megváltoztatásához kötni, feltéve hogy összetétele vagy elkészítése alapján olyan jellemzőkkel bír, amelyek látványosan megkülönböztetik a Közösségben az adott néven ismert élelmiszerektől, amely alapján eltérő csoportba tartozónak tekinthetőek.
49. E kérdésre nem könnyű választ adni. Elsőként senki nem vitatja, hogy a hagyományos és a vetőmagról termesztett mogyoróhagyma kívülről hasonlítanak egymásra, azonban belülről már érzékelhetően különböznek, mivel csak ez utóbbiak hasonlítanak a hagymára. Egyebekben a termesztési folyamat különböző eredményre vezet, mivel a dughagymás szaporításúak – amelyek esetén újraültetéssel saját maga termeli utódait, miközben a többi fajta ivaros szaporítású, vagyis magvakat ültetnek el úgy, hogy azok saját magukat nem képesek szaporítani. Ugyanakkor – az egyes szaporítási eljárásoktól függetlenül – nem szabad elfelejteni, hogy rendszertani szempontból mindkettő ugyanahhoz a fajhoz tartozik (allium ascalonicum L . ).
50. A vetőmagról termesztett mogyoróhagyma nemrég jelent meg a piacon, a közösségi termesztésben elfoglalt aránya pedig roppant csekély. Ennek az a magyarázata, hogy Franciaországban – amely az Európai Unió első számú termelője (az össztermelés 90%‑ával) – általános jelleggel az ivartalan szaporítási módszert alkalmazzák; olyan országról van tehát szó, amelyben – éppen azért, mert az 1990. május 17‑i rendelet hatályos – az ivaros eredetű mogyoróhagymák más tagállamokkal, így Hollandiával ellentétben – ahol pedig azok felhasználására sor kerül – nem ezen a néven szerepelnek.(48)
51. A leghelytállóbb megoldást a Bizottság szolgáltatta írásbeli észrevételeiben, amelyben – anélkül hogy kitért volna bármely, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megoldását lehetővé tevő javaslatra –olyan jogszabályi kezdeményezést támogat, amelynek célja a „vetőmagról termesztett hagymák” megnevezést azoknak fenntartani, amelyeket vetőmagról szaporítottak; e kötelezettségvállalás pontosításáig a Bíróságnak kell meghatároznia a Conseil d’État részére, hogy mely releváns szempontokat kell figyelembe vennie az alapügyben szereplő jogvita eldöntéséhez.
52. E körülmények alapján és tekintettel arra, hogy a francia hatóságok által elérni kívánt cél megvalósítható úgy, hogy a vásárlókat adott címkézéssel megfelelően tájékoztatják arról, hogy a vásárolt zöldséget vetőmagról termesztették, azt javaslom a Bíróságnak, hogy erősítse meg a kérdést előterjesztő bíróságnak, hogy az EK 28. cikkel ellentétes a kérdést előterjesztő bíróság által elbírálandóhoz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely fölösleges akadályt képez, és amelynek aránytalanságát annak büntetőjog általi védettsége is kiemeli.
V – Végkövetkeztetések
53. A fenti megállapításokra tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Conseil d’État által előterjesztett előzetes döntéshozatali kérdésekre az alábbi választ adja:
„1) Az alapügyben szereplő tényálláshoz hasonló eset nem tartozik a zöldségvetőmag forgalmazásáról szóló, 1970. szeptember 29‑i 70/458/EGK tanácsi irányelv, illetve a vetőmagokon kívüli zöldségszaporító és -ültetési anyagok forgalmazásáról szóló, 1992. április 28‑i 92/33/EGK tanácsi irányelv hatálya alá.
2) Az EK 28. cikkel ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely „mogyoróhagyma” elnevezéssel kizárólag ivartalanul szaporított mogyoróhagymák forgalmazását engedélyezi, a vetőmagról szaporítottakét nem, miközben más tagállamban azokat ugyanezen a néven jogszerűen forgalmazzák és termesztik, és a fogyasztók pontos tájékoztatásának biztosításához az eltérő termesztési eljárásra vonatkozó megfelelő címkézés is elegendő.”
(1) .
(2)  –	A mogyoróhagyma (allium cepa L . ) és a fokhagyma (allium sativum) a mogyoróhagymafélékhez tartozó gumós zöldség, amelyet fűszerként használnak. Közép-ázsiai eredetű, neve pedig az antik palesztin Askelon városából ered, ahol egykor termesztették.
(3)  –	A zöldségvetőmag forgalmazásáról szóló 1970. szeptember 29‑i tanácsi irányelv (HL L 225., 7. o.; a továbbiakban: „vetőmag”‑irányelv).
(4)  –	A vetőmagokon kívüli zöldségszaporító és -ültetési anyagok forgalmazásáról szóló 1992. április 28‑i tanácsi irányelv (HL L 157., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 12. kötet, 275. o.; a továbbiakban: „zöldség”‑irányelv).
(5)  –	A Bíróság mindeddig az említett irányelvek egyikét sem értelmezte, mindössze azt mondta ki két alkalommal, hogy az Olasz Köztársaság nem teljesítette közösségi kötelezettségeit, amikor az előírt határidőn belül nem ültette át az irányelveket nemzeti jogába; az 52/76. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1976. február 26‑án hozott ítélet (EBHT 1976., 277. o.) tárgya a „vetőmag”‑irányelv, a C‑118/95. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1995. november 30‑án hozott ítélet (EBHT 1995., I‑4281. o.) tárgya a „zöldség”-irányelv.
(6)  –	A C‑346/03. sz., Atzeni és társai, illetve a C‑529/03. sz., Scalas és Lilliu egyesített ügyekre vonatkozó 2005. április 28‑i indítványom (2006. február 23‑i ítélet, EBHT 2006., I‑1875. o.) 104. és azt követő pontjaiban a mezőgazdasági termelés, a közös piac és a verseny kapcsolatát vizsgáltam.
(7)  –	Ez a cikk hivatkozik a közrendre, a közerkölcsre, a közbiztonságra, az emberek, az állatok és növények egészségének és életének védelmére, a művészi, történelmi vagy régészeti értéket képviselő nemzeti kincsek védelmére, valamint az ipari és kereskedelmi tulajdon védelmére.
(8)  –	A lista nem megváltoztathatatlan, mivel azt az 1977. december 19‑i 78/55/EK tanácsi irányelvvel (HL 1978. L 16., 23. o.) beillesztett 2. cikk 1a) bekezdése módosítja.
(9)  –	A 2. cikk (1) bekezdése meghatározza az „alap szaporítóanyagokat” (B. rész) és az „engedélyezett szaporítóanyagokat” (C. rész).
(10)  –	Arról van szó, amit a 2. cikk (1) bekezdésének D) pontja „standard vetőmagnak” nevez, hasonlóan az egyéb nyelvi változatokhoz, mint például a spanyolban „semillas standard”, angolban „standerd seeds”, németül „Standardsaatgut”, olaszul „sementi standards”, portugálul pedig „sementes-tipo”. E szaportítóanyagok azok, amelyek megfelelő azonossággal és általános jellemzőkkel bírnak, ami tehát leginkább a zöldségekre jellemző, és amelyek megfelelnek az irányelv II. mellékletében előírt tisztasági, a más fajok zsírtartalmára vonatkozó és a csírázóképességre vonatkozó előírásoknak, illetve sor került azok mintavétellel történő, utólagos, hivatalos ellenőrzésére.
(11)  –	Léteznek a minősítésre, ellenőrzésre, az engedélyezett szaporítóanyagokra és forgalmazásra elismert fajták jegyzékei (a 3. cikk (2) bekezdése).
(12)  –	HL L 193, 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 36. kötet, 313. o.
(13)  –	A „szaporítóanyagok” a növények részei és e fogalom valamennyi olyan növényi anyagra kiterjed – beleértve a töveket is –, amelyet zöldségfélék szaporítására vagy termesztésére szánnak, míg az „ültetési anyagok” egész növényekre és növények részeire vonatkozik, beleértve az oltott növények esetében az oltóelemeket, amelyeket zöldségtermesztés céljából elültetésre szánnak (a 3. cikk a) és b) pontja).
(14)  –	A rendelet közzétételére a 127. sz. Journal officiel de la République française
( a Francia Köztársaság Hivatalos Lapja ) 1990. június 2‑i számában került sor.
(15)  –	Journal officiel de la République française, 1955. augusztus 23.
(16)  –	Ivartalan szaporítást használnak az olyan többsejtű növények esetén, amelyeknek egyes részeit (szárát, külső héját, gumóját vagy gyökértörzsét) természetes vagy mesterséges úton leválasztják, amelyből kedvező körülmények között új egyedet tudnak kitermeszteni.
(17)  –	HL 1997. C 87 A, 1. és azt követő oldalak, különösen a 4. oldal. A francia kormány ellenzi a jegyzékbe való felvételt és tiltakozik annak jogellenessége miatt, azonban e kifogás hasztalan, mivel nem a „vetőmag”‑irányelvben előírt feltételek szerint meghatározott megfelelő időben terjesztette azt elő.
(18)  –	Huszadik (HL 1998. C 130 A, 5. o.), huszonegyedik (HL 1999. C 167 A, 5. o.), huszonkettedik (HL 2003. C 308 A, 5. o.) és huszonharmadik kiadás (HL 2004. C 260 A, 8. o.).
(19)  –	Az utaló határozatban a Conseil d’état 2001. november 28‑át jelölte meg (második preambulumbekezdés); az alapeljárás felperesei nem jelölik meg a kereset időpontját, a francia kormány 2001. november 21‑ére utal, mint olyan dátumra, amikor a De Groot és a Bejo a rendelet megsemmisítését kezdeményezték; a Cerafel a beavatkozási kérelmében nem tárgyalja ezt a kérdést; végül a Bizottság 2001. február 26‑ára datálja a keresetet (az írásbeli észrevételek 17. pontja) ezt a napot a tárgyalásra készített jelentésben is megismétlik (23. pont)
(20)  –	A fent hivatkozott, Atzeni és társai, illetve a Scalas és Lilliu egyesített ügyekre vonatkozó indítványomban jeleztem, hogy a mezőgazdasági politika egyike azon integrációs formáknak, amelyek célja a Közösség gazdasági céljainak megvalósítása (104. pont).
(21)  –	A C‑469/00. sz. Ravil‑ügyben 2003. május 20‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑5053. o.) 27. pontja emlékeztet arra, hogy a nemzeti bíróságok és a Bíróság közötti együttműködésről szóló EK 234. cikkel összzefüggésben – adott esetben akár a kérdés újrafogalmazásával is – a Bíróság feladata olyan választ adni a nemzeti bíróságoknak, amelynek alapján határozhatnak az előttük lévő jogvitáról (a C‑88/99. sz., Roquette Frères ügyben 2000. november 28‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑10 465. o.] 18. pontja, figyelembe véve a közösségi jognak az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban nem említett szabályait is (a C‑230/98. sz. Schiavon‑ügyben 2000. május 18‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑3547. o.] 37. pontja).
(22)  –	A mezőgazdasági termékek szabad mozgása akadálytalan átmenetet jelent a termelés helyétől a feldolgozás és fogyasztás helyéig. Ezt erősíti meg Lorvellec, L., „A mezőgazdasági termékek szabad mozgásá”-ban, Derecho agrario ante el tercer milenio (VI Congreso Mundial de Derecho Agrario), edición de la Universidad de Almería y de Dykinson, SL, Madrid, 2002., 709. o.
(23)  –	A „vetőmag”‑irányelv huszonharmadik preambulumbekezdése értelmében az előírt feltételeknek megfelelő szaporítóanyagokra nem írhatóak elő a közösségi szabályokban nem szereplő korlátozások „a Szerződés 36. cikkének (jelenleg, módosítást követően EK 30. cikk) sérelme nélkül”.
(24)  –	A C‑324/99. sz. ügyben 2001. december 13‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑9897. o.).
(25)  –	A 8/74. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 1974., 837. o.) 5. pontja.
(26)  –	A C‑317/95. sz., Canadane Cheese Trading és Kouri ügyre vonatkozó indítvány (EBHT 1997., 4681. o.) 48. pontja, az ügyet az 1997. augusztus 8‑i végzés zárta le, mivel a kérdést előterjesztő bíróság visszavonta az általa előterjesztett előzetes döntéshozatali kérdéseket.
(27)  –	Lásd a 229/83. sz., Leclerc és társai ügyben 1985. január 10‑én hozott ítélet (EBHT 1985., 1. o.) 29. pontját.
(28)  –	Lásd a C‑398/98. sz., Bizottság kontra Görögország ügyre vonatkozó indítványom (2001. október 25‑én hozott ítélet, EBHT 2001., I‑7915. o.) 33. pontját.
(29)  –	Ne feledjük, hogy a C‑267/91. és C‑268/91. sz., Keck és Mithouard egyesített ügyekben 1993. november 24‑én hozott ítélet (EBHT 1993., I‑6097. o.) értelmében az EK 28. cikk nem vonatkozik az értékesítési módokból következő különbségekre, feltéve hogy ezek minden olyan érintett gazdasági szereplőre vonatkoznak, akik az adott állam területén tevékenykednek, és amennyiben egyaránt vonatkoznak a nemzeti termékek és a más tagállamokból származó termékek forgalmazására (16. és 17. pont).
(30)  –	Ez az álláspont először a 120/78. sz. Rewe-Zentral, az ún. „Cassis de Dijon”‑ügyben 1979. február 20‑án hozott ítéletben került kifejtésre, majd több alkalommal is megerősítették, például a 298/87. sz. Smanor‑ügyben 1988. július 14‑én hozott ítélet (EBHT 1988., 4489. o.) 15. pontjában.
(31)  –	Példaként a 176/84. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1987. március 12‑én hozott ítéletben (EBHT 1987., 1193. o.) és a 178/84. sz., Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítéletben (EBHT 1987., 1227. o.) mondták ki, hogy az alperes tagállamok nem tettek eleget az őket terhelő közösségi kötelezettségeknek, mivel területükön megtiltották a Közösség más tagállamaiból származó és az ő adott szabályozásukban említettől eltérő módon elkészített sörök kereskedelmét. A 407/85. sz., 3 Glocken és Kritzinger ügyben 1988. július 14‑én hozott ítélet (EBHT 1988., 4233. o.) és a 90/86. sz. Zoni‑ügyben hozott ítélet (EBHT 1988., 4285. o.) azt az olasz szabályozást vizsgálta meg, amely megtiltotta a finomlisztből, illetve a finom- és durvaliszt keverékéből készült tészták forgalmazását. A C‑17/93. sz. Van der Veldt‑ügyben 1994. július 14‑én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑3537. o.) hasonló álláspontra helyezkedett, amikor úgy vélte, hogy a behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedésnek minősül az a belső szabályozás, amely akadályozza a meghatározott sótartalmú kenyér és egyéb pékáru forgalmazását. A Hollandiában készített hátszín, amely karajdarabokat is tartalmazott, és németországi forgalmazásának tilalma a C‑383/97. sz. Van der Laan‑ügyben 1999. február 9‑én hozott ítéletnek (EBHT 1999., I‑731. o.) volt tárgya. Az Olasz Köztársaságot a C‑420/01. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2003. június 19‑én hozott ítéletben (EBHT 2003., I‑6445. o.) elmarasztalták, amiért nem tett eleget kötelezettségeinek, mivel nem engedélyezte a meghatározott mennyiségű koffeint tartalmazó energiaitalok forgalmazását. Végül ugyanezért marasztalták el a Dán és a Holland Királyságot a C‑192/01. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 2003. szeptember 23‑án hozott ítéletben (EBHT 2003., I‑9693. o.) és a C‑41/02. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 2004. december 2‑án hozott ítéletben (EBHT 2004., I‑11 373. o.), mivel a feljavított húsok területükön történő forgalmazását azon bizonyításnak rendelték alá, hogy e feljavítás megfelelt népességük táplálkozási igényeinek, miközben e húsokat más tagállamokban jogszerűen forgalmazták. Ugyanebbe a csoportba tartozik a C‑387/99. sz., Bizottság kontra Ausztria ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑3751. o.) és a C‑150/00. sz., Bizottság kontra Ausztria ügyben hozott ítélet (EBHT 2004., I‑3887. o.) amelyben kimondták, hogy az említett országok nem tartották tiszteletben kötelezettségeiket, amikor a más tagállamokban jogszerűen táplálékkiegészítőként forgalmazott vitaminkészítményeket következetesen orvosságnak minősítették.
(32)  –	A 182/84. sz. ügyben 1985. november 26‑án hozott ítélet (EBHT 1985., 3731. o.).
(33)  –	A 286/86. sz. ügyben 1988. szeptember 22‑én hozott ítélet (EBHT 1988., 4907. o.).
(34)  –	A C‑184/96. sz. ügy (EBHT 1998., I‑6197. o.).
(35)  –	A C‑448/98. sz. ügyben 2000. december 5‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑10 663. o.).
(36)  –	A C‑12/00. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben hozott ítélet (EBHT 2003., I‑459. o.) és a C‑14/00. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet (EBHT 2000., I‑513. o.).
(37)  –	A francia kormány előadja, hogy az idézett ítélkezési gyakorlat csak a feldolgozott élelmiszerekre vonatkozik, a mogyoróhagymára nem, ami önmagában is elegendő annak cáfolatához, hogy a Szerződés biztosítja a mezőgazdasági termékek szabad mozgását, mivel az e termékek feldolgozottságától függ.
(38)  –	A fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet kimondja, hogy a származási ország szabályozása alapján – de nem teljesen a céltagállamban hagyományosan kialakított gyakorlatnak megfelelően – elkészített libamáj forgalmazását tiltó szabályozás alkalmas arra, hogy korlátozza a tagállamok közötti kereskedelmet (18. pont).
(39)  –	A Bizottság kontra Görögország ügyben 1987. március 12‑én hozott ítélet 26. pontja és a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet 29. pontja, valamint a fent hivatkozott 3 Glocken és Kritzinger ügyben hozott ítélet 11. pontja és a fent hivatkozott Zoni‑ügyben hozott ítélet 11. pontja.
(40)  –	A fent hivatkozott Miro‑ügyben hozott ítélet 22. pontja, a fent hivatkozott Smanor‑ügyben hozott ítélet 12. és 13. pontja, a fent hivatkozott Guimont‑ügyben hozott ítélet 26. pontja, a fent hivatkozott Bizottság kontra Spanyolország ügyben hozott ítélet 79. és 82. pontja és a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben 2003. január 16‑án hozott ítélet 75. pontja.
(41)  –	Ez utóbbi ágazatot a francia kormány képviselője említette a tárgyaláson.
(42)  –	A C‑465/02. és C‑466/02. sz., Németország kontra Bizottság és Dánia kontra Bizottság ügy, amelyekben az ítélet még nem került kihirdetésre.
(43)  –	A C‑3/91. sz. Exportur‑ügyben 1992. november 10‑án hozott ítélet (EBHT 1992., I‑5529. o.) – amelynek alapja a 16/74. sz. Winthrop‑ügyben 1974. október 31‑én hozott ítélet (EBHT 1974., 1183. o.) – kimondja, hogy a Szerződés 36. cikke az áruk szabad mozgásától való eltéréseket csak akkor engedi meg, ha ezek az eltérések az ipari vagy kereskedelmi tulajdon különös tárgyát képező jogok oltalma által igazoltak (24. pont).
(44)  –	Egyebek között a fent hivatkozott Smanor‑ügyben hozott ítélet 18. pontja és a fent hivatkozott Bizottság kontra Spanyolország ügyben hozott ítélet 84. pontja.
(45)  –	A fent hivatkozott Guimont‑ügyben hozott ítélet 31. pontja és a Bizottság kontra Spanyolország ügyben hozott ítélet 86. pontja, amelyekre már korábban is hivatkoztam, ezt a gondolatot alkalmazzák.
(46)  –	A fent hivatkozott Van de Laan ügyben hozott ítélet emlékeztet arra, hogy a fogyasztók érdekeit olyan módon kell védeni, amely nem akadályozza az olyan, jogszerűen elkészített termékek behozatalát, amelyeket más tagállamban értékesítenek, és különösen amelyeket megfelelő címkézéssel láttak el az értékesített termék jellegére vonatkozóan (24. pont). A fent hivatkozott Smanor‑ügyben hozott ítélet 15. és 23. pontja kifejezetten megismétli ezt az elvet.
(47)  –	Azóta ezt a gondolatot a C‑366/98. sz. Geoffroy‑ügyben 2000. szeptember 12‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑6579. o.) 22. pontja is megerősítette. Ugyanez következik a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 23. pontjából, a fent hivatkozott Guimont‑ügyben hozott ítélet 30. pontjából, a fent hivatkozott Bizottság kontra Spanyolország ügyben hozott ítélet 85. pontjából, és a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben 2003. január 16‑án hozott ítélet 80. pontjából.
(48)  –	A Közösség bővítése előtt és a Franciaországban termelt mogyoróhagymák nélkül a vetőmagról szaporított mogyoróhagymák a közösségi termelés 50%‑át adták.