Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
ATHANASIOS RANTOS
5 päivänä kesäkuuta 2025 (1)
Asia C‑743/23
A
vastaan
GKV-Spitzenverband,
jossa asian käsittelyyn osallistuu
Moguntia Food Group AG
(Ennakkoratkaisupyyntö – Landessozialgericht für das Saarland (Saarlandin osavaltion sosiaaliturva-asioiden ylioikeus, Saksa))
Ennakkoratkaisupyyntö – Siirtotyöläiset – Sosiaaliturva – Sovellettava lainsäädäntö – Asetus (EY) N:o 883/2004 – 13 artiklan 1 kohdan a alakohta ja b alakohdan i alakohta – Asetus (EY) N:o 987/2009 – 14 artiklan 8 kohta – Euroopan yhteisön ja sen jäsenvaltioiden sekä Sveitsin valaliiton sopimus henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta – Liite II – 1 artiklan 2 kohta – Henkilö, joka tekee palkkatyötä tavallisesti ja samanaikaisesti Saksassa, Sveitsissä ja määrällisesti suurimman osan kolmansissa valtioissa – Liittymäperusteet – Käsite ”huomattava osa toiminnasta” – Kolmansissa valtioissa harjoitetun toiminnan huomioon ottaminen – Jäsenvaltion, jossa työnantajan kotipaikka sijaitsee, lainsäädännön sovellettavuus
I       Johdanto
1.        A (jäljempänä kantaja), joka asui Saksassa, jossa hän työskenteli tavallisesti 10,5 päivää neljännesvuosittain, otettiin palvelukseen Moguntia Food Group AG
‑nimiseen yhtiöön, jonka kotipaikka on Sveitsissä. Hän työskenteli tässäkin valtiossa tavallisesti 10,5 päivää neljännesvuosittain mutta teki määrällisesti suurimman osan työstään muissa kolmansissa valtioissa kuin Sveitsin valaliitossa.
2.        Tässä tilanteessa herää kysymys siitä, mitä sosiaaliturvalainsäädäntöä kantajaan oli sovellettava. Tältä osin on selvitettävä, onko otettava huomioon vai ei toiminta, jota kantaja harjoitti kolmansissa valtioissa, sen määrittämiseksi, harjoittiko hän asuinjäsenvaltiossaan ”huomattavaa osaa” palkkatyöstään tavalla, jota tarkoitetaan asetuksen (EY) N:o 883/2004(2), sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EU) N:o 465/2012(3) (jäljempänä asetus N:o 883/2004), 13 artiklan 1 kohdassa ja asetuksen (EY) N:o 987/2009(4), sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 465/2012 (jäljempänä asetus N:o 987/2009), 14 artiklan 8 kohdassa. Tällainen on pääasiallisesti kysymys, jonka Landessozialgericht für das Saarland (Saarlandin osavaltion sosiaaliturva-asioiden ylioikeus, Saksa) on esittänyt.
3.        Ennakkoratkaisupyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain kantaja ja Spitzenverband Bund der Krankenkassen (jäljempänä GKV-Spitzenverband), joka on se saksalainen laitos, jolla on toimivalta määrittää sovellettava sosiaaliturvalainsäädäntö silloin, kun toimintaa harjoitetaan tavallisesti kahdessa tai useammassa jäsenvaltiossa, ja jossa on kyse mainitun laitoksen päätöksestä, jonka mukaan kantajan ja Moguntia Food Groupin väliseen työsuhteeseen oli sovellettava Saksan lainsäädäntöä.
II     Asiaa koskevat oikeussäännöt
A       Kansainvälinen oikeus
4.        Euroopan yhteisö ja sen jäsenvaltiot sekä Sveitsin valaliitto allekirjoittivat 21.6.1999 seitsemän sopimusta, joiden joukossa on sopimus henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta(5). Päätöksellä 2002/309/EY(6) kyseiset seitsemän sopimusta hyväksyttiin Euroopan yhteisön puolesta, ja ne tulivat voimaan 1.6.2002.
5.        Henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehdyn sopimuksen, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä N:o 1/2012(7) (jäljempänä henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehty sopimus), johdanto-osan mukaan sopimuspuolet ”ovat päättäneet toteuttaa henkilöiden vapaan liikkuvuuden välillään Euroopan yhteisössä sovellettavien säännösten perusteella”.
6.        Kyseisen sopimuksen 8 artiklan, jonka otsikko on ”Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittaminen”, b alakohdassa määrätään seuraavaa:
”Sopimuspuolet sääntelevät liitteen II mukaisesti sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamista erityisesti seuraavien tavoitteiden varmistamiseksi:
– –
b)      sovellettavan lainsäädännön määrittäminen.”
7.        Mainitun sopimuksen liitteessä II, jonka otsikko on ”Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittaminen”, olevassa 1 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.      Sopimuspuolet sopivat, että ne soveltavat keskenään sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisen alalla niitä Euroopan unionin säädöksiä, joihin tämän liitteen A osassa viitataan, ja sellaisina kuin ne ovat mainitussa A osassa mukautettuina, tai niitä vastaavia sääntöjä.
2.      Käsitteellä ’jäsenvaltio(t)’, joka esiintyy tämän liitteen A osassa mainituissa säädöksissä, tarkoitetaan Euroopan unionin asianomaisten säädösten piiriin kuuluvien valtioiden lisäksi myös Sveitsiä.”
8.        Kyseisessä liitteessä II olevassa A osassa, jonka otsikko on ”Säädökset, joihin viitataan”, mainitaan asetukset N:o 883/2004 ja N:o 987/2009, sellaisina kuin ne ovat muutettuina.
B       Unionin oikeus
1.     Asetus N:o 883/2004
9.        Asetuksen N:o 883/2004 1 artiklan, jonka otsikko on ”Määritelmät”, a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan:
a)      ’palkkatyöllä’ toimintaa tai vastaavaa tilannetta, jota pidetään palkkatyönä sen jäsenvaltion sosiaaliturvalainsäädännössä, jossa tätä toimintaa harjoitetaan tai vastaava tilanne vallitsee.”
10.      Kyseisen asetuksen I osastoon, jonka otsikko on ”Yleiset säännökset”, sisältyy asetuksen 2 artikla, jonka otsikko on ”Henkilöllinen soveltamisala” ja jonka 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä asetusta sovelletaan sellaisiin jossakin jäsenvaltiossa asuviin jäsenvaltion kansalaisiin, kansalaisuudettomiin henkilöihin ja pakolaisiin, jotka ovat tai ovat olleet yhden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön alaisia, sekä heidän perheenjäseniinsä ja heidän jälkeensä eläviin.”
11.      Asetuksen II osasto, jonka otsikko on ”Sovellettavan lainsäädännön määrittäminen”, sisältää asetuksen 11–16 artiklan. Saman asetuksen 11 artiklan, jonka otsikko on ”Yleiset säännöt”, 1 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Henkilöt, joihin tätä asetusta sovelletaan, ovat vain yhden jäsenvaltion lainsäädännön alaisia. Kyseinen lainsäädäntö määritetään tämän osaston mukaisesti.
– –
3.      Jollei 12–16 artiklasta muuta johdu,
a)      henkilö, joka on palkkatyössä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana jossakin jäsenvaltiossa, on kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön alainen;
– –”
12.      Asetuksen N:o 883/2004 13 artiklassa, jonka otsikko on ”Työskentely kahdessa tai useammassa jäsenvaltiossa”, säädetään seuraavaa:
”1.      Palkkatyötä tavallisesti kahdessa tai useammassa jäsenvaltiossa tekevä henkilö on
a)      asuinjäsenvaltionsa lainsäädännön alainen, jos hän harjoittaa huomattavaa osaa toiminnastaan tässä jäsenvaltiossa, tai
b)      jos hän ei harjoita huomattavaa osaa toiminnastaan asuinjäsenvaltiossaan:
i)      sen jäsenvaltion lainsäädännön alainen, jossa yrityksen tai työnantajan kotipaikka tai liiketoimintapaikka sijaitsee, jos henkilö on yhden yrityksen tai työnantajan palveluksessa tai
– –
2.      Tavallisesti kahdessa tai useammassa jäsenvaltiossa itsenäisenä ammatinharjoittajana toimiva henkilö on
a)      asuinjäsenvaltionsa lainsäädännön alainen, jos hän harjoittaa huomattavaa osaa toiminnastaan tässä jäsenvaltiossa;
tai
b)      sen jäsenvaltion lainsäädännön alainen, jossa sijaitsee hänen toimintansa keskuspaikka, jos hän ei asu jossakin niistä jäsenvaltioista, joissa hän harjoittaa huomattavaa osaa toiminnastaan.
– –
4.      Jäsenvaltiossa virkamiehenä työskentelevä henkilö, joka on palkkatyössä ja/tai itsenäisenä ammatinharjoittajana yhdessä tai useammassa muussa jäsenvaltiossa, on sen jäsenvaltion lainsäädännön alainen, johon hänen työnantajanaan toimiva hallinto kuuluu.
– –”
2.     Asetus N:o 987/2009
13.      Asetuksen N:o 987/2009 II osasto, jonka otsikko on ”Sovellettavan lainsäädännön määrittäminen”, sisältää asetuksen 14–21 artiklan. Asetuksen 14 artiklan, jonka otsikko on ”[Asetuksen N:o 883/2004] 12 ja 13 artiklan yksityiskohdat”, 8, 9 ja 11 kohdassa säädetään seuraavaa:
”8.      Sovellettaessa [asetuksen N:o 883/2004] 13 artiklan 1 ja 2 kohtaa ’huomattava osa palkkatyötä tekevän ja itsenäisen ammatinharjoittajan toiminnasta’ jossakin jäsenvaltiossa tarkoittaa, että määrällisesti huomattava osa palkkatyötä tekevän tai itsenäisen ammatinharjoittajan kaikesta toiminnasta tapahtuu siellä, vaikka kyseessä ei välttämättä ole suurin osa toiminnasta.
Määritettäessä, harjoitetaanko huomattavaa osaa toiminnasta tietyssä jäsenvaltiossa, otetaan huomioon seuraavat viitteelliset perusteet:
a)      palkkatyön osalta: työaika ja/tai palkka; sekä
b)      itsenäisen ammatinharjoittamisen osalta: liikevaihto, työaika, suoritettujen palvelujen lukumäärä ja/tai tulo.
Jos edellä mainituista perusteista täyttyy kokonaisarvioinnissa 25:tä prosenttia pienempi osuus, se on osoituksena siitä, että huomattavaa osaa toiminnasta ei harjoiteta kyseisessä jäsenvaltiossa.
9.      Sovellettaessa [asetuksen N:o 883/2004] 13 artiklan 2 kohdan b alakohtaa itsenäisen ammatinharjoittajan toiminnan ’toiminnan keskuspaikka’ määritetään ottamalla huomioon kaikki tekijät, joista hänen ammatillinen toimintansa muodostuu, erityisesti paikka, jossa asianomaisen henkilön toiminnan kiinteä ja vakituinen toimipaikka sijaitsee, harjoitetun toiminnan tavanomainen luonne tai kesto, suoritettujen palvelujen lukumäärä, sekä asianomaisen henkilön tarkoitus, joka käy ilmi kaikista olosuhteista.
– –
11.      Jos henkilö harjoittaa palkkatyötä kahdessa tai useammassa jäsenvaltiossa sellaisen työnantajan lukuun, joka on sijoittautunut unionin alueen ulkopuolelle, ja jos tämä henkilö asuu jossakin jäsenvaltiossa harjoittamatta siellä huomattavaa toimintaa, häneen sovelletaan asuinjäsenvaltion lainsäädäntöä.”
III  Pääasia, ennakkoratkaisukysymykset ja menettely unionin tuomioistuimessa
14.      Kantaja, joka asui Saksassa, otettiin Sveitsissä sijaitsevan Moguntia Food Group
‑yhtiön palvelukseen elintarviketeknikoksi harjoittamaan vientiteknologin toimintaa ajanjaksolla 1.12.2015–31.12.2020. Tänä toimintana oli käydä tapaamassa asiakkaita ja neuvoa heitä sekä järjestää koulutuksia, seminaareja ja maistiaisia. Kantaja työskenteli tavallisesti 10,5 päivää neljännesvuosittain Sveitsissä, 10,5 päivää neljännesvuosittain Saksassa etätyöjärjestelyn mukaisesti kotonaan ja määrällisesti suurimmaksi osaksi kolmansissa valtioissa, joissa hänen asiakkaansa pääasiallisesti sijaitsivat, eli Valko-Venäjällä, Iranissa, Moldovassa, Venäjällä ja Ukrainassa. Hän sai kuukausipalkkansa yhtenäisensä ja ilman, että sitä olisi jaoteltu suhteellisesti hänen työskentelypaikkansa mukaan.
15.      Kantaja otti 19.11.2015 yhteyttä GKV-Spitzenverbandiin, joka asetuksen N:o 987/2009 16 artiklan 2 kohdan(8) mukaan on asuinpaikan nimetty laitos sovellettavan lainsäädännön määrittämiseksi silloin, kun asianomainen henkilö harjoittaa ammattitoimintaa tavallisesti kahdessa tai useammassa jäsenvaltiossa, ja ilmoitti työskentelevänsä Moguntia Food Groupin lukuun ja harjoittavansa alle 25 prosenttia toiminnastaan Saksassa. Kantaja otti 1.12.2015 sairausvakuutuksen terveydenhuoltolaitoksesta Sveitsissä. Hänelle myönnettiin 16.12.2015 rajatyölupa Sveitsiä varten. Amt für Sozialbeiträge des Kantons Basel-Stadt (Basel-Stadtin kantonin sosiaaliturvamaksuista vastaava virasto, Sveitsi) ilmoitti 22.2.2016 päivätyllä kirjeellä kantajalle vastaanottaneensa kantajan todistuksen sairausvakuutuksesta ja totevansa kantajan olleen Sveitsissä sen lakisääteisen vakuutuksen piirissä, josta säädetään 18.3.1994 annetussa Sveitsin liittovaltion sairausvakuutuslaissa (Bundesgesetz über die Krankenversicherung). Kyseinen virasto lisäsi, että lähtökohtaisesti ei ollut enää mahdollista siirtyä ulkomaiseen lakisääteiseen tai yksityiseen vakuutukseen.
16.      GKV-Spitzenverband katsoi 18.8.2016 päivätyssä päätöksessä (jäljempänä 18.8.2016 päivätty päätös) asetuksen N:o 883/2004 13 artiklan nojalla, että kantajaan sovellettiin Saksan sosiaaliturvalainsäädäntöä ajanjaksolla 1.12.2015–30.11.2020, ja kyseinen laitos antoi hänelle siihen liittyvän A1-todistuksen asetuksen N:o 987/2009 19 artiklan 2 kohdan(9) mukaisesti. Kyseisessä päätöksessä todettiin, että kantaja teki tavallisesti palkkatyötä kahdessa tai useammassa jäsenvaltiossa ja että hän harjoitti huomattavaa osaa toiminnastaan asuinjäsenvaltiossaan eli Saksassa. Mainittu päätös, jonka mukana oli myös A1-todistus, annettiin tiedoksi Moguntia Food Groupille ja Bundesamt für Sozialversicherungenille (liittovaltion sosiaalivakuutusvirasto, Sveitsi) sekä sosiaaliturvamaksujen valvontaa varten asianomaiselle saksalaiselle sairausvakuutuskassalle ja Saksan lakisääteiselle tapaturmavakuutusjärjestelmälle.
17.      GKV-Spitzenverband hylkäsi 18.12.2020 päivätyllä päätöksellä kantajan 18.8.2016 päivätystä päätöksestä tekemän oikaisuvaatimuksen todeten muun muassa, että asetuksia N:o 883/2004 ja N:o 987/2009 voitiin soveltaa käsiteltävän asian tosiseikkoihin ja että niiden maantieteellisen soveltamisalan perusteella oli otettava huomioon ainoastaan kantajan Saksassa ja Sveitsissä suorittamat työskentelyjaksot, mikä merkitsi sitä, että hän harjoitti huomattavaa osaa toiminnastaan jäsenvaltiossa, jossa hän asui. Kantaja nosti 18.12.2020 päivätystä päätöksestä 28.12.2020 kanteen Sozialgericht für das Saarlandissa (Saarlandin osavaltion sosiaaliturva-asioiden alioikeus, Saksa) ja väitti muun muassa, että sen määrittämiseksi, harjoittiko hän huomattavaa osaa toiminnastaan asuinjäsenvaltiossaan, oli tukeuduttava hänen palkkatyöhönsä kokonaisuudessaan ja siten myös hänen kolmansissa valtioissa harjoittamaansa toimintaan. Kyseinen tuomioistuin kumosi 4.8.2022 antamallaan tuomiolla 18.8.2016 päivätyn päätöksen ja velvoitti GKV-Spitzenverbandin määrittämään, että asetuksen N:o 883/2004 13 artiklan, luettuna yhdessä asetuksen N:o 987/2009 16 artiklan kanssa, nojalla Sveitsin sosiaaliturvalainsäädäntöä sovellettiin kantajan Moguntia Food Groupissa tekemään palkkatyöhön. Tältä osin kyseinen tuomioistuin totesi muun muassa, että kantaja työskenteli Saksassa vain 10,5 päivää neljännesvuosittain eli tuskin kuudesosaa neljännesvuosittaisesta työajastaan ja että tätä ajanjaksoa ei voitu pitää asetuksen N:o 883/2004 13 artiklan 1 kohdassa ja asetuksen N:o 987/2009 14 artiklan 8 kohdassa tarkoitettuna ”huomattavana osana” hänen toiminnastaan. Saman tuomioistuimen mukaan unionin tuomioistuin on jo todennut vastaavasti tuomiossa INAIL ja INPS(10).
18.      GKV-Spitzenverband valitti tästä tuomiosta 6.9.2022 Landessozialgericht für das Saarlandiin (Saarlandin osavaltion sosiaaliturva-asioiden ylioikeus) eli ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen ja vaati sen kumoamista muun muassa sillä perusteella, että sovellettavan lainsäädännön määrittäminen koskee yksinomaan asetusten N:o 883/2004 ja N:o 987/2009 soveltamisalalla harjoitettavaa toimintaa ja että jos unionin lainsäätäjä olisi ensin mainitun asetuksen 13 artiklan yhteydessä halunnut, että kolmansissa valtioissa harjoitettu toiminta otetaan huomioon, tätä varten olisi annettu sääntöjä. Lisäksi tuomio INAIL ja INPS ei ole merkityksellinen nyt käsiteltävässä asiassa, koska se koskee lentohenkilökunnan erityistilannetta eikä siinä todeta, että asianomaiset henkilöt olisivat työskennelleet valtiossa, jossa asetusta N:o 883/2004 ei sovelleta.
19.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa, että kysymys siitä, missä jäsenvaltiossa kantaja oli velvollinen kuulumaan sairausvakuutusjärjestelmään riidanalaisena ajanjaksona, riippuu asetuksen N:o 883/2004 13 artiklan ja asetuksen N:o 987/2009 14 artiklan oikeasta tulkinnasta. Koska kantaja sai kuukausipalkkansa yhtenäisenä ja ilman, että sitä olisi jaoteltu suhteellisesti hänen työskentelypaikkansa mukaan, kyseisestä palkasta ei ilmene, että hän olisi harjoittanut huomattavaa osaa toiminnastaan Saksassa. Hänen työajallaan on siis ratkaiseva merkitys, ja tältä osin noin 65 työpäivästä neljännesvuosittain hän työskenteli 10,5 päivää (n. 16 prosenttia työajastaan) Saksassa, jossa hän asuu, toiset 10,5 päivää (eli saman osuuden) Sveitsissä ja loput päivistä kolmansissa valtioissa (eli noin 68 prosenttia työajastaan).
20.      Kyseinen tuomioistuin toteaa, että mikäli olisi tukeuduttava kantajan kokonaistyöaikaan eli otettava huomioon hänen työskentelynsä kolmansissa valtioissa, se hylkäisi GKV-Spitzenverbandin valituksen. Tällaisessa tilanteessa nimittäin kantajan Saksassa tekemän palkkatyön osuus olisi alle 25 prosenttia hänen työajastaan eikä se siis muodostaisi ”huomattavaa osaa” hänen toiminnastaan asetuksen N:o 987/2009 14 artiklan 8 kohdassa tarkoitetulla tavalla, mikä merkitsisi sitä, että häneen sovellettaisiin Sveitsin lainsäädäntöä. Kantaja voisi silloin myös vaatia, että GKV-Spitzenverband toteaa tämän lainsäädännön sovellettavuuden kyseisen asetuksen 16 artiklan 2 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaisesti. Sitä vastoin siinä tapauksessa, että huomioon olisi otettava ainoastaan kantajan työskentely jäsenvaltioissa, hänen Saksassa työskentelynsä osuus kohoaisi 50 prosenttiin hänen työajastaan ja muodostaisi näin ollen huomattavan osan hänen toiminnastaan, mistä seuraisi, että häneen sovellettaisiin Saksan lainsäädäntöä.
21.      Kyseisen tuomioistuimen mukaan unionin tuomioistuin ei ole vielä lausunut selvästi siitä, onko sen määrittämiseksi, harjoitetaanko huomattavaa osaa toiminnasta asuinjäsenvaltiossa, tukeuduttava kaikkeen kyseiseen toimintaan, mukaan lukien kolmansissa valtioissa harjoitettava toiminta. Se toteaa erityisesti, että tuomio INAIL ja INPS sekä kaksi GKV-Spitzenverbandin mainitsemaa tuomiota eli tuomiot Inspecteur van de Belastingdienst(11) ja Finanzamt Österreich (Avustustyöntekijän perheavustukset)(12) koskevat muita tapauksia kuin sitä, joka on nyt käsiteltävän asian kohteena.
22.      Tässä tilanteessa Landessozialgericht für das Saarland on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko asetuksen [N:o 883/2004] 13 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä asetuksen [N:o 987/2009] 14 artiklan 8 kohdan kanssa, tulkittava siten, että sen tutkimiseksi, harjoitetaanko huomattavaa osaa toiminnasta jossakin jäsenvaltiossa, on otettava huomioon kaikki asianomaisen työntekijän harjoittama toiminta, myös hänen toimintansa kolmansissa valtioissa?
2)      Vai onko asetuksen N:o 883/2004 13 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä asetuksen N:o 987/2009 14 artiklan 8 kohdan kanssa, tulkittava siten, että sen tutkimiseksi, harjoitetaanko huomattavaa osaa toiminnasta jossakin jäsenvaltiossa, on otettava huomioon vain kyseisen työntekijän jäsenvaltioissa harjoittama toiminta?”
23.      Kirjallisia huomautuksia unionin tuomioistuimelle ovat esittäneet kantaja, GKV-Spitzenverband, Moguntia Food Group, Saksan ja Belgian hallitukset sekä Euroopan komissio. Nämä osapuolet ja Ranskan hallitus esittivät suullisia huomautuksia 5.3.2025 pidetyssä istunnossa.
IV     Asian tarkastelu
24.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kahdella ennakkoratkaisukysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, pääasiallisesti, onko asetuksen N:o 883/2004 13 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä asetuksen N:o 987/2009 14 artiklan 8 kohdan kanssa, tulkittava siten, että sen määrittämiseksi, kuuluuko palkkatyötä tavallisesti kahdessa tai useammassa jäsenvaltiossa tekevä henkilö asuinjäsenvaltionsa sosiaaliturvalainsäädännön piiriin, kyseisissä säännöksissä tarkoitettu käsite ”huomattava osa toiminnasta” edellyttää, että huomioon otetaan kaikki kyseisen henkilön toiminta, mukaan lukien kolmansissa valtioissa harjoitettu toiminta, vai ainoastaan toiminta, jota hän harjoittaa jäsenvaltioissa.
25.      Muistutan
aluksi, että asetuksen N:o 883/2004 II osaston säännökset, joihin sen 13 artiklan 1 kohta kuuluu, muodostavat unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan täydellisen ja yhtenäisen lainvalintasääntöjen kokonaisuuden. Sen lisäksi nimittäin, että näillä säännöksillä pyritään estämään useampien kansallisten lainsäädäntöjen samanaikainen soveltaminen ja tästä mahdollisesti aiheutuvat vaikeudet, niillä pyritään myös estämään se, että kyseisen asetuksen soveltamisalaan kuuluvat henkilöt jäisivät ilman sosiaaliturvan tarjoamaa suojaa siitä syystä, ettei heihin voitaisi soveltaa mitään lainsäädäntöä. Siten aina, kun henkilö kuuluu asetuksen N:o 883/2004 henkilölliseen soveltamisalaan, sellaisena kuin se on määritelty tämän asetuksen 2 artiklassa, saman asetuksen 11 artiklan 1 kohdassa muotoiltua yhden lainsäädännön sääntöä voidaan lähtökohtaisesti soveltaa, ja sovellettava kansallinen lainsäädäntö määritetään kyseisen asetuksen II osaston säännösten mukaisesti. Tätä varten kyseisen asetuksen 11 artiklan 3 kohdan a alakohdassa vahvistetaan periaate, jonka mukaan jäsenvaltion alueella palkkatyötä tekevään henkilöön sovelletaan kyseisen valtion lainsäädäntöä. Tämä periaate on kuitenkin muotoiltu varauksella ”jollei [kyseisen asetuksen] 12–16 artiklasta muuta johdu”. Tietyissä erityistilanteissa nimittäin kyseisen asetuksen 11 artiklan 3 kohdan a alakohdassa tarkoitetun yleissäännön yksiviivainen soveltaminen saattaisi johtaa siihen, että sen sijaan, että vältettäisiin sekä työntekijälle että työnantajalle ja sosiaaliturvalaitoksille aiheutuvat hallinnolliset hankaluudet, päinvastoin luotaisiin niille tällaisia hankaluuksia, jotka saattaisivat estää asetuksen N:o 883/2004 soveltamisalaan kuuluvia henkilöitä käyttämästä oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen.(13)
26.      Tällaisiin erityistilanteisiin kuuluu kyseisen asetuksen 13 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ja b alakohdan i alakohdassa tarkoitettu tilanne, jonka mukaan palkkatyötä tavallisesti kahdessa tai useammassa jäsenvaltiossa tekevä henkilö on asuinjäsenvaltionsa lainsäädännön alainen, jos hän harjoittaa huomattavaa osaa toiminnastaan tässä jäsenvaltiossa, tai jos hän ei harjoita siellä huomattavaa osaa toiminnastaan, sen jäsenvaltion lainsäädännön alainen, jossa yrityksen tai työnantajan kotipaikka tai liiketoimintapaikka sijaitsee, jos henkilö on yhden yrityksen tai työnantajan palveluksessa. Unionin tuomioistuin on tältä osin
täsmentänyt, että henkilö voi kuulua kyseisen 13 artiklan soveltamisalaan vain, jos hän harjoittaa tavanomaisesti merkittävässä määrin toimintaa kahden tai useamman jäsenvaltion alueella.(14)
27.      Asetuksen N:o 987/2009 14 artiklan 8 kohdassa säädetään, että sovellettaessa asetuksen N:o 883/2004 13 artiklan 1 ja 2 kohtaa ”huomattava osa” palkkatyötä tekevän ja itsenäisen ammatinharjoittajan toiminnasta jossakin jäsenvaltiossa tarkoittaa, että ”määrällisesti huomattava” osa palkkatyötä tekevän tai itsenäisen ammatinharjoittajan kaikesta toiminnasta tapahtuu siellä, vaikka kyseessä ei välttämättä ole suurin osa toiminnasta. Kyseisen 14 artiklan 8 kohdassa täsmennetään, että määritettäessä, harjoitetaanko huomattavaa osaa toiminnasta tietyssä jäsenvaltiossa, palkkatyön osalta otetaan huomioon viitteelliset perusteet, jotka ovat työaika ja/tai palkka, ja että kokonaisarvioinnissa se, että näistä perusteista täyttyy 25 prosenttia pienempi osuus, on osoituksena siitä, että huomattavaa osaa toiminnasta ei harjoiteta kyseisessä jäsenvaltiossa.
28.      Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee, että ajanjaksolla 1.12.2015–31.12.2020 kantaja asui Saksassa ja työskenteli tavallisesti 10,5 päivää neljännesvuosittain kyseisessä jäsenvaltiossa etätyöjärjestelmän mukaisesti kotonaan, 10,5 päivää neljännesvuosittain Sveitsissä, jossa hänen työnantajansa kotipaikka sijaitsi, ja loppuajan kolmansissa valtioissa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii tässä yhteydessä, oliko kantaja Saksan vai Sveitsin sosiaaliturvalainsäädännön alainen.
29.      Huomautan tältä osin, että henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehdyn sopimuksen 8 artiklan mukaan sopimuspuolet sääntelevät sopimuksen liitteen II mukaisesti sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamista muun muassa sovellettavan lainsäädännön määrittämisen varmistamiseksi. Kyseisessä liitteessä II olevan 1 artiklan 2 kohdassa määrätään, että ”käsitteellä ’jäsenvaltio(t)’, joka esiintyy tämän liitteen A osassa mainituissa säädöksissä, tarkoitetaan Euroopan unionin asianomaisten säädösten piiriin kuuluvien valtioiden lisäksi myös Sveitsiä”. Kyseisessä A osassa määrätään, että sopimuspuolten välillä sovelletaan asetuksia N:o 883/2004 ja N:o 987/2009. Niinpä nyt käsiteltävässä asiassa Sveitsin valaliittoa ei ole pidettävä kolmantena valtiona vaan jäsenvaltiona.
30.      Lisäksi unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yksinomaan se seikka, että työntekijä tekee työtä unionin alueen ulkopuolella, ei ole riittävä, jotta työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskevia unionin oikeuden sääntöjä ja muun muassa asetusta N:o 883/2004 voitaisiin jättää soveltamatta, jos työsuhde säilyttää riittävän läheisen liitynnän kyseiseen alueeseen. Tällainen liityntä perustuu muun muassa siihen, että jäsenvaltiossa asuva unionin kansalainen on otettu palvelukseen toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen yritykseen, jonka lukuun hän työskentelee.(15) Mainitulla asetuksella käyttöön otetun lainvalintajärjestelmän soveltaminen riippuu lisäksi vain kyseessä olevan työntekijän objektiivisesta tilanteesta ja kaikista hänen työskentelyynsä liittyvistä olosuhteista.(16)
31.      Koska kantaja on työskennellyt kahdessa jäsenvaltiossa, nimittäin Saksassa ja Sveitsissä, sillä Sveitsin valaliitto rinnastetaan jäsenvaltioon, häneen sovellettava sosiaaliturvalainsäädäntö määritetään asetuksen N:o 883/2004 13 artiklan 1 kohdassa, luettuna yhdessä asetuksen N:o 987/2009 14 artiklan 8 kohdan kanssa.
32.      Kuten asetuksen N:o 987/2009 14 artiklan 8 kohdasta ilmenee, työaika ja/tai palkka on välttämättä otettava huomioon.(17) Nyt käsiteltävässä asiassa on niin, että – kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää – kantaja sai kuukausipalkkansa yhtenäisenä ja ilman, että sitä olisi jaoteltu suhteellisesti hänen työskentelypaikkansa mukaan. Koska kyseinen tuomioistuin ei mainitse muita perusteita, jotka voitaisiin ottaa huomioon, lainsäädäntö, jonka alainen kantaja oli, on määritettävä hänen työaikansa perusteella. Kyseisen tuomioistuimen laskelmien mukaan on niin, että koska neljännesvuodessa on noin 65 työpäivää, kantajan työskentely Saksassa oli noin 16 prosenttia hänen työajastaan, jos kantajan työskentely kolmansissa valtioissa otetaan huomioon, kun taas silloin, jos tämä työskentely jätetään huomiotta, hän työskenteli 50 prosenttia työajastaan Saksassa, kun hänen työnsä Sveitsissä otetaan huomioon.
33.      Katson, että sekä asetuksen N:o 987/2009 sanamuodosta että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että huomioon on otettava kaikki palkkatyöntekijän toiminta, mukaan lukien kolmansissa valtioissa harjoitettu toiminta.
34.      Asetuksen N:o 987/2009 sanamuodosta nimittäin on todettava, että sen 14 artiklan 8 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, että on tarkasteltava työntekijän kaikkea toimintaa. Tässä säännöksessä ei näin ollen viitata pelkästään jäsenvaltioissa harjoitettuun toimintaan. Lisäksi kyseisen säännöksen kolmannessa alakohdassa täsmennetään, että palkkatyön osalta on niin, että ”jos [työaikaa ja/tai palkkaa koskevista] perusteista täyttyy kokonaisarvioinnissa 25:tä prosenttia pienempi osuus, se on osoituksena siitä, että huomattavaa osaa toiminnasta ei harjoiteta kyseisessä jäsenvaltiossa”. Mainitussa säännöksessä säädetään siten pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa, joissa palkka ei ole merkityksellinen peruste, että työntekijän asuinjäsenvaltion lainsäädäntöä sovelletaan työntekijään ainoastaan silloin, kun hän suorittaa yli 25 prosenttia työajastaan kyseisessä jäsenvaltiossa. Lisäksi saman säännöksen mukaan on tehtävä kokonaisarviointi sen määrittämiseksi, harjoitetaanko huomattavaa osaa toiminnasta kyseisessä jäsenvaltiossa. Asetuksen N:o 987/2009 14 artiklan 8 kohdassa ei tehdä tältä osin mitään eroa sen mukaan, harjoitetaanko toimintaa jäsenvaltiossa vai kolmannessa valtiossa. Näin ollen kyseisessä asetuksessa omaksutussa menetelmässä keskitytään asuinjäsenvaltiossa harjoitetun toiminnan osuuteen asianomaisen työntekijän kaikesta toiminnasta ja selvitetään, onko se vähintään 25 prosenttia, eikä ole tarpeen tutkia, suoritetaanko muut osuudet toiminnasta jäsenvaltiossa vai kolmannessa valtiossa.
35.      Tätä tulkintaa tukee unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, joka koskee sovellettavan sosiaaliturvalainsäädännön määrittämistä asetusten N:o 883/2004 ja N:o 987/2009 yhteydessä. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on todennut, tämä oikeuskäytäntö ei tosin koske suoraan nyt käsiteltävässä asiassa esitettyä kysymystä. Siinä annetaan kuitenkin ohjeita siitä, mitä menetelmää on noudatettava, kun henkilö työskentelee tavallisesti ja samanaikaisesti kahdessa tai useammassa jäsenvaltiossa ja kolmansissa valtioissa.
36.      Niinpä totean ensinnäkin, että vaikka asetuksen N:o 883/2004 tarkoituksena on, kuten sen johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa todetaan, uudistaa ja yksinkertaistaa kansallisten sosiaaliturvalainsäädäntöjen yhteensovittamissääntöjä, siinä on kuitenkin säilytetty samat tavoitteet kuin asetuksella (ETY) N:o 1408/71(18) on. Tältä osin unionin tuomioistuin on katsonut, että mainitun asetuksen rakenteesta ja järjestelmästä ilmenee, että paikka, jossa asianomainen henkilö tekee palkkatyötä tai harjoittaa ammattiaan, on ensisijainen peruste yhden ainoan sovellettavan lainsäädännön määrittämiseksi ja että tästä perusteesta on poikettava ainoastaan erityisissä tilanteissa käyttämällä toissijaisia sovellettavan lainsäädännön määräytymisperusteita, kuten henkilön asuinvaltiota, työnantajana olevan yrityksen kotipaikan valtiota tai sen sivutoimipaikan tai pysyvän edustuston sijaintipaikkaa taikka henkilön pääasiallista työskentelypaikkaa.(19) Unionin tuomioistuimen mukaan paikka, jossa henkilö tekee palkkatyötä tai harjoittaa ammattiaan, on ymmärrettävä siten, että sillä tarkoitetaan paikkaa, jossa henkilö konkreettisesti suorittaa tähän toimintaan liittyvät tehtävät.(20) Siksi sen määrittämiseksi, minkä sosiaaliturvalainsäädännön alainen työntekijä on, on tutkittava työntekijän todellinen tilanne ja siis otettava huomioon kaikki hänen harjoittamansa toiminta sen harjoittamispaikasta riippumatta. Toisin sanoen ainoastaan jäsenvaltioissa harjoitetun toiminnan huomioon ottaminen loisi oikeudellisen fiktion, joka olisi kaukana asuinjäsenvaltiossa harjoitetun toiminnan konkreettisesta todellisuudesta, joka on 16 prosenttia hänen todellisesta työajastaan.
37.      Toiseksi tuomiossa INAIL ja INPS, johon kantaja vetoaa argumentaationsa tueksi, unionin tuomioistuin tutki kyseessä olleen asian olosuhteissa, mitä sosiaaliturvalainsäädäntöä lentoyhtiön lentohenkilökuntaan oli sovellettava. Tältä osin unionin tuomioistuin totesi kyseisen tuomion 64 kohdassa, että ennakkoratkaisupyyntöön ei sisältynyt asianomaisten työntekijöiden palkkaa koskeneita tietoja ja että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin oli todennut heidän työajastaan, että asianomaiset työntekijät asuivat kyseessä olleina ajanjaksoina Italiassa, työskentelivät tämän jäsenvaltion alueella, erityisesti lentokentällä olleessa miehistölle tarkoitetussa tilassa päivittäin 45 minuuttia ja olivat jäljellä olleen osan työajastaan kyseisen lentoyhtiön lentokoneissa. Unionin tuomioistuin päätteli tästä, että jollei kyseisten työntekijöiden päivittäisen kokonaistyöajan määrittämisestä muuta johtunut, ei näyttänyt siltä, että näiden työntekijöiden työajasta vähintään 25 prosenttia oli suoritettu heidän asuinjäsenvaltiossaan.(21) Näin ollen unionin tuomioistuin menetteli tämän ratkaisuehdotuksen 34 kohdassa esitetyllä tavalla eli keskittyi Italiassa harjoitetun toiminnan osuuteen tutkimatta, oliko työajan muut osuudet suoritettu jäsenvaltioissa vai kolmansissa valtioissa. Sen päätelmän tekemiseksi, että asuinjäsenvaltion lainsäädäntöä ei voida soveltaa, riittää nimittäin, kun todetaan, että tässä valtiossa harjoitetun toiminnan prosenttiosuus on alle 25 prosenttia toiminnan kokonaismäärästä. Toisin sanoen, kuten Moguntia Food Group on kirjallisissa huomautuksissaan todennut, tuomiosta INAIL ja INPS ilmenee, että merkitystä on ainoastaan sillä, mitä osaa toiminnasta harjoitetaan asuinjäsenvaltiossa ja mitä sen ulkopuolella.
38.      Olen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tavoin sitä mieltä, että tuomiot Inspecteur van de Belastingdienst(22) ja Finanzamt Österreich (Avustustyöntekijän perheavustukset)(23) eivät ole merkityksellisiä esitettyihin kysymyksiin vastaamiseksi, koska – toisin kuin pääasiassa – kyseiset työntekijät työskentelivät ainoastaan kolmansissa valtioissa eivätkä kuuluneet asetuksen N:o 883/2004 13 artiklan soveltamisalaan. Lisäksi tuomio Sozialversicherungsanstalt(24), jonka GKV-Spitzenverband, Ranskan hallitus ja komissio mainitsivat istunnossa, koski puolestaan sitä, miten henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehtyä sopimusta ja Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehtyä sopimusta(25), sellaisena kuin se on muutettuna Bulgarian tasavallan ja Romanian osallistumisesta Euroopan talousalueeseen tehdyllä sopimuksella(26), sovelletaan tilanteessa, jossa unionin kansalainen, joka toimii itsenäisenä ammatinharjoittajana samanaikaisesti unionin jäsenvaltiossa ja Euroopan vapaakauppajärjestöön, joka on sopimuspuolena Euroopan talousalueesta tehdyssä sopimuksessa, kuuluvassa valtiossa, alkaa harjoittaa itsenäistä ammattia lisäksi Sveitsissä. Tämä kysymys ei siis koskenut kolmansissa valtioissa harjoitetun toiminnan ottamista huomioon sen määrittämiseksi, harjoitetaanko huomattavaa osaa toiminnasta jossakin jäsenvaltiossa, vaan kyseisten sopimusten soveltamisalan rajaamista.
39.      Asetuksen N:o 883/2004 13 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdassa säädetään, että jos asianomainen henkilö ei harjoita huomattavaa osaa toiminnastaan asuinjäsenvaltiossaan, hän on sen jäsenvaltion lainsäädännön alainen, jossa yrityksen tai työnantajan kotipaikka tai liiketoimintapaikka sijaitsee.
40.      Totean lisäksi, että kolmansissa valtioissa harjoitetun toiminnan huomioon ottaminen ei millään tavoin heikennä yleistä sääntöä, jonka mukaan työntekijä, joka työskentelee useassa jäsenvaltiossa, on aina yhden jäsenvaltion lainsäädännön alainen. On nimittäin niin, että jos työnantajan kotipaikka sijaitsee kolmannessa valtiossa, asetuksen N:o 987/2009 14 artiklan 11 kohdasta ilmenee nimenomaisesti, että ”jos henkilö harjoittaa palkkatyötä kahdessa tai useammassa jäsenvaltiossa sellaisen työnantajan lukuun, joka on sijoittautunut unionin alueen ulkopuolelle, ja jos tämä henkilö asuu jossakin jäsenvaltiossa harjoittamatta siellä huomattavaa toimintaa, häneen sovelletaan asuinjäsenvaltion lainsäädäntöä”.
41.      Mikään GKV-Spitzenverbandin sekä Saksan, Belgian ja Ranskan hallitusten esittämistä seikoista ei ole omiaan kyseenalaistamaan tulkintaa, jonka mukaan kantajan tapauksen kaltaisessa tapauksessa sovellettava sosiaaliturvalainsäädäntö on määritettävä ottamalla huomioon kaikki, myös kolmansissa valtioissa, harjoitettu toiminta.
42.      Ensinnäkin GKV-Spitzenverband sekä Saksan, Belgian ja Ranskan hallitukset väittävät nimittäin, että asetuksen N:o 883/2004 13 artiklan 1 kohta perustuu nimenomaisesti sellaisen henkilön tilanteeseen, joka tekee tavallisesti palkkatyötä kahdessa tai useammassa jäsenvaltiossa. Niiden mielestä siis kyseisen asetuksen 1 artiklan a alakohdan mukaan käsitteen ”palkkatyö” määritelmä merkitsee sitä, että tämä käsite liittyy aina jäsenvaltiossa harjoitettuun toimintaan. Lisäksi kyseessä ei ole tavanomainen palkkatyö kahdessa tai useammassa jäsenvaltiossa, kun henkilö työskentelee jäsenvaltiossa ja kolmannessa valtiossa. Näin ollen kyseisen asetuksen 13 artikla ei kata kolmansissa valtioissa harjoitettua toimintaa, eikä näissä valtioissa työskentelyyn käytettyä työaikaa pitäisi ottaa huomioon arvioitaessa sitä, tehdäänkö huomattavaa osaa palkkatyöstä asuinjäsenvaltiossa. Nyt käsiteltävässä asiassa on kuitenkin riidatonta, että kantaja ”tekee tavallisesti” palkkatyötä jäsenvaltiossa eli Saksan liittotasavallassa ja jäsenvaltioon rinnastettavassa valtiossa eli Sveitsin valaliitossa. On samoin riidatonta, että kantaja työskentelee sellaisen työnantajan lukuun ja johdon alaisena, jonka kotipaikka sijaitsee Sveitsissä. Tästä seuraa, että 13 artiklan 1 kohtaa sovelletaan kantajan tilanteeseen, vaikka hän on työskennellyt suurimmaksi osaksi kolmansissa valtioissa, kuten tämän ratkaisuehdotuksen 30 kohdassa mainitussa unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä on vahvistettu, eikä kyseisessä säännöksessä säädetä, että kolmansissa valtioissa harjoitettu toiminta olisi suljettava pois sovellettavaa lainsäädäntöä määritettäessä.
43.      Toiseksi kyseiset osapuolet väittävät, että asetuksen N:o 883/2004 13 artiklan tavoitteena on saattaa asianomainen henkilö sen jäsenvaltion lainsäädännön alaisuuteen, johon hänellä on läheisimmät siteet, sillä tämä tavoite voisi vaarantua, jos kolmansissa valtioissa harjoitettu toiminta otettaisiin huomioon. Pitää paikkansa, että tällainen huomioon ottaminen ainoastaan työntekijän eri asianomaisissa jäsenvaltioissa harjoittaman toiminnan prosenttiosuuden laskemiseksi johtaa tosiasiallisesti siihen, että asuinjäsenvaltiossa harjoitetun toiminnan määrällinen osuus pienenee, mikä suosii sen jäsenvaltion lainsäädännön soveltamista, jossa työnantajalla on kotipaikka. Asetuksen N:o 1408/71 tulkintaa koskevan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön sanamuodonkin mukaan kuitenkin työntekijän asuinjäsenvaltion lainsäädännön soveltaminen on lisäsääntö, jota sovelletaan ainoastaan siinä tapauksessa, että kyseisellä lainsäädännöllä on liityntä työsuhteeseen.(27) Niinpä tämä sääntö on poikkeus pääsäännöstä, jonka mukaan sovelletaan toiminnan harjoittamispaikan jäsenvaltion lainsäädäntöä. Unionin tuomioistuin on vastaavasti tunnustanut asuinjäsenvaltion lainsäädännön alaisuuteen kuulumisen poikkeuksellisuuden.(28) Tällaista tulkintaa sovelletaan analogisesti asetukseen N:o 883/2004, kun otetaan huomioon, että asetuksen N:o 987/2009 14 artiklan 8 kohdan kolmannessa alakohdassa on täsmennetty se määrällinen osuus, joka on tarpeen tällaisen liitynnän toteamiseksi. Niinpä en ole samaa mieltä Saksan hallituksen argumentista, jonka mukaan asuinjäsenvaltion oikeuden sovellettavuus on asetuksen N:o 883/2004 13 artiklan 1 kohdassa säädettyjen lainvalintasääntöjen lähtökohtana.
44.      Kolmanneksi GKV-Spitzenverband sekä Saksan ja Ranskan hallitukset katsovat, että vaikka asetuksen N:o 883/2004 13 artiklan 1 kohdan yhteydessä otettaisiinkin huomioon kolmansissa valtioissa tehty palkkatyö, samoin ei voitaisi tehdä mainitun artiklan itsenäistä ammatinharjoittamista koskevan 2 kohdan osalta. Jos voitaisiin, ei olisi selvää, minkä sosiaaliturvalainsäädännön alainen itsenäinen ammatinharjoittaja olisi, kun otetaan huomioon kyseisen asetuksen 13 artiklan 2 kohdan b alakohdan sanamuoto ja se, ettei asetuksen N:o 987/2009 14 artiklan 11 kohtaa vastaavaa sääntöä ole olemassa itsenäisen ammatinharjoittamisen osalta. Tällaisesta argumentista totean, että palkkatyöntekijöihin ja itsenäisiin ammatinharjoittajiin sovellettavat säännöt poikkeavat toisistaan, joten ensin mainittujen osalta omaksuttua ratkaisua ei voida soveltaa analogisesti jälkimmäisiin. Viimeksi mainittujen osalta asetuksen N:o 883/2004 13 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetään, että tavallisesti kahdessa tai useammassa jäsenvaltiossa itsenäisenä ammatinharjoittajana toimiva henkilö on sen jäsenvaltion lainsäädännön alainen, jossa sijaitsee hänen toimintansa keskuspaikka, jos hän ei asu jossakin niistä jäsenvaltioista, joissa hän harjoittaa huomattavaa osaa toiminnastaan. Tässäkin säännöksessä päädytään nimenomaisesti siihen, että sovellettavaksi nimetään jäsenvaltion eikä kolmannen valtion sosiaaliturvalainsäädäntö. Lisäksi asetuksen N:o 987/2009 14 artiklan 9 kohdassa säädetään, että asetuksen N:o 883/2004 13 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettu itsenäisen ammatinharjoittajan toiminnan ”toiminnan keskuspaikka” määritetään ottamalla huomioon kaikki tekijät, joista hänen ammatillinen toimintansa muodostuu, erityisesti paikka, jossa asianomaisen henkilön toiminnan kiinteä ja vakituinen toimipaikka sijaitsee, harjoitetun toiminnan tavanomainen luonne tai kesto, suoritettujen palvelujen lukumäärä, sekä asianomaisen henkilön tarkoitus, joka käy ilmi kaikista olosuhteista. Kyse on siis tosiseikkojen arvioinnista, jota ei voida muuttaa sen mukaan, otetaanko kolmansissa valtioissa harjoitettu toiminta huomioon vai ei laskettaessa asuinjäsenvaltiossa harjoitetun toiminnan prosenttiosuutta.
45.      Neljänneksi kyseiset osapuolet katsovat, että asetuksissa N:o 883/2004 ja N:o 987/2009 säädetään tiedotus- ja yhteistyömekanismeista niiden säännösten ja erityisesti asetuksen N:o 883/2004 76 artiklan(29) asianmukaisen soveltamisen varmistamiseksi. Vilpitöntä yhteistyötä koskeva velvollisuus on kuitenkin olemassa vain jäsenvaltioiden välillä, eikä tietoja, esimerkiksi työaikaa tai työnantajan kotipaikkaa koskevia tietoja, joita toimivaltainen laitos tarvitsee sovellettavan lainsäädännön määrittämiseksi, voida hankkia tai tarkastaa kolmansista valtioista, mikä aiheuttaa väärinkäytön vaaran. Tämän osalta palautan mieleen, että sovellettava sosiaaliturvalainsäädäntö on kyseisten asetusten nojalla aina jäsenvaltion sosiaaliturvalainsäädäntö. On siis niin, että vaikka kolmansissa valtioissa harjoitetun toiminnan huomioon ottaminen johtaisikin sen jäsenvaltion lainsäädännön soveltamiseen, jossa työnantajalla on kotipaikka, tämän viimeksi mainitun valtion toimivaltaisella laitoksella ja asuinjäsenvaltion toimivaltaisella laitoksella samoin kuin asianomaisella työntekijällä on vastavuoroinen tiedotus- ja yhteistyövelvollisuus.(30) Kuten komissio istunnossa korosti, asuinjäsenvaltion toimivaltainen laitos voi sen kokonaisarvioinnin yhteydessä, joka sen on tehtävä, pyytää sen jäsenvaltion laitosta, jossa työnantajalla on kotipaikka, tarkastamaan työnantajalta, että työntekijä on tosiasiallisesti työskennellyt kolmansissa valtioissa, pyytämällä esimerkiksi matkalippujen tai laskujen kaltaisia todisteita. Toisin kuin Belgian hallitus väittää, kolmannessa valtiossa harjoitetun toiminnan huomioon ottaminen ei johda siihen, että tämä toiminta määriteltäisiin niiden kolmansien valtioiden lainsäädännössä, joissa työ suoritetaan.
46.      Viidenneksi Belgian hallitus havainnollistaa kantaansa esimerkillä henkilöstä, joka asuu jäsenvaltiossa A ja tekee palkkatyötä jäsenvaltioiden B ja D alueella. Samaan aikaan kyseinen henkilö kuuluu asevoimien reserviin kolmannessa valtiossa, jossa hän suorittaa viikonloppuisin tai lomapäivinään sotilastehtäviä ja osallistuu koulutukseen kyseisen kolmannen valtion alueella. Belgian hallituksen mukaan kyseinen kolmas valtio pitää kansallisen oikeutensa nojalla pääsääntöisesti tällaista toimintaa julkisen palvelun toimintana, mikä asetuksen N:o 883/2004 13 artiklan 4 kohdan perusteella johtaa siihen, että kyseiseen henkilöön sovelletaan saman kolmannen valtion sosiaaliturvalainsäädäntöä. Totean tältä osin, että mainitun säännöksen mukaan ”jäsenvaltiossa” virkamiehenä työskentelevä henkilö, joka on palkkatyössä ja/tai itsenäisenä ammatinharjoittajana yhdessä tai useammassa muussa jäsenvaltiossa, on sen jäsenvaltion lainsäädännön alainen, johon hänen työnantajanaan toimiva hallinto kuuluu. Näin ollen kyseistä säännöstä ei voida soveltaa henkilöön, joka on virkamies kolmannessa valtiossa.
47.      Kuudenneksi Belgian ja Ranskan hallitukset väittivät istunnossa, että kolmansissa valtioissa harjoitettavan toiminnan sisällyttäminen vahvistaisi keinotekoisesti, de facto tai de jure, jäsenvaltiota, jossa työnantajalla on kotipaikka. Ranskan hallitus esitti siten esimerkin Ranskassa asuvasta palkkatyöntekijästä, jonka työnantajan kotipaikka on Saksassa ja joka työskentelee lisäksi Tanskassa ja loppuajan kolmansissa valtioissa. Ranskan hallituksen mukaan kyseiseen työntekijään sovelletaan Saksan sosiaaliturvalainsäädäntöä, vaikka hän viettäisi siellä 0 prosenttia työajastaan. Vaikka on totta, että työntekijä tuntee varmasti paremmin asuinjäsenvaltionsa lainsäädännön ja osaa kommunikointiin toimivaltaisen laitoksen kanssa käytettävää kieltä, asetusten N:o 883/2004 ja N:o 987/2009 taustalla oleva logiikka on, kuten edellä on todettu, soveltaa useassa jäsenvaltiossa työskentelevään työntekijään sen jäsenvaltion lainsäädäntöä, jossa hänen työnantajansa kotipaikka sijaitsee, kun – kuten pääasiassa – hän ei harjoita huomattavaa osaa toiminnastaan asuinjäsenvaltiossaan. Tässä mielessä se, että suurin osa työajasta jätetään kokonaan huomiotta pelkästään sillä perusteella, että se suoritetaan kolmansissa valtioissa, on ristiriidassa näiden asetusten tavoitteen kanssa. Lisäksi se, että katsotaan, että 16 prosenttia asuinjäsenvaltiossa suoritetusta työajasta on laskettava 50 prosentiksi harjoitetun toiminnan kokonaisajasta, on selvästi keinotekoista.
48.      Lopuksi komissio puolestaan on katsonut huomautuksissaan, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena ei ollut jättää kolmansissa valtioissa harjoitettua toimintaa kokonaan huomiotta. Niinpä kyseinen toimielin on ehdottanut, että esitettyihin ennakkoratkaisukysymyksiin vastattaisiin siten, että tutkittaessa, harjoitetaanko huomattavaa osaa toiminnasta asuinjäsenvaltiossa, on otettava huomioon kaikki asianomaisen työntekijän harjoittama toiminta, mukaan lukien toiminta, jota harjoitetaan kolmansissa valtioissa, ja tämä viimeksi mainittu toiminta on katsottava harjoitetun jäsenvaltiossa, jossa hänen työnantajanaan olevan yrityksen kotipaikka sijaitsee, jos kyseinen työntekijä harjoittaa toimintaa myös tämän yrityksen kotipaikan jäsenvaltiossa ja hän harjoittaa toimintaansa ulkomailla kyseisen yrityksen lukuun ja tämän ohjeiden mukaisesti. Kuten totesin tämän ratkaisuehdotuksen 34 kohdassa, sovellettava lainsäädäntö on määritettävä tutkimalla ensin, mikä määrällisesti huomattava osa palkkatyöntekijän kaikesta toiminnasta tapahtuu asuinjäsenvaltiossa. Sen mukaan, onko tämä osa suurempi vai pienempi kuin 25 prosenttia, sovelletaan joko asuinjäsenvaltion lainsäädäntöä tai sen jäsenvaltion lainsäädäntöä, jossa työnantajan kotipaikka sijaitsee.
49.      Kaiken edellä esitetyn perusteella katson, että sen määrittämiseksi, onko palkkatyötä tavallisesti kahdessa tai useammassa jäsenvaltiossa tekevä henkilö asuinjäsenvaltion lainsäädännön alainen, käsite ”huomattava osa toiminnasta” edellyttää, että huomioon otetaan kaikki kyseisen henkilön toiminta, mukaan lukien kolmansissa valtioissa harjoitettu toiminta, eikä ainoastaan hänen jäsenvaltioissa harjoittamaansa toimintaa.
50.      Tästä seuraa, että nyt kyseessä olevassa asiassa kantajaan oli sovellettava jäsenvaltioon rinnastettavan valtion, jossa hänen työnantajansa kotipaikka sijaitsi, eli Sveitsin valaliiton sosiaaliturvalainsäädäntöä.
V       Ratkaisuehdotus
51.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Landessozialgericht für das Saarlandin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004, sellaisena kuin se on muutettuna 22.5.2012 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 465/2012, 13 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta annetun asetuksen (EY) N:o 883/2004 täytäntöönpanomenettelystä 16.9.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 987/2009, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 465/2012, 14 artiklan 8 kohdan kanssa,
on tulkittava siten, että
sen määrittämiseksi, onko palkkatyötä tavallisesti kahdessa tai useammassa jäsenvaltiossa tekevä henkilö asuinjäsenvaltionsa sosiaaliturvalainsäädännön alainen, mainituissa säännöksissä tarkoitettu käsite ”huomattava osa toiminnasta” edellyttää, että huomioon otetaan kaikki kyseisen henkilön toiminta, mukaan lukien kolmansissa valtioissa harjoitettu toiminta, eikä ainoastaan hänen jäsenvaltioissa harjoittamaansa toimintaa.
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
2      Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2004, L 166, s. 1).
3      22.5.2012 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2012, L 149, s. 4).
4      Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta annetun asetuksen (EY) N:o 883/2004 täytäntöönpanomenettelystä 16.9.2009 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2009, L 284, s. 1).
5      EYVL 2002, L 114, s. 6.
6      Seitsemän sopimuksen tekemisestä Sveitsin valaliiton kanssa 4.4.2002 tehty neuvoston ja, tiede- ja teknologiayhteistyötä koskevan sopimuksen osalta, komission päätös Euratom (EYVL 2002, L 114, s. 1).
7      Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamista koskevan liitteen II korvaamisesta 31.3.2012 annettu henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehdyllä Euroopan yhteisön ja sen jäsenvaltioiden sekä Sveitsin valaliiton sopimuksella perustetun sekakomitean päätös (EUVL 2012, L 103, s. 51), joka tuli voimaan 1.4.2012.
8      Kyseisessä säännöksessä säädetään, että ”henkilön asuinpaikan nimetyn laitoksen on viipymättä määritettävä asianomaiseen henkilöön sovellettava lainsäädäntö ottaen huomioon asetuksen [N:o 883/2004] 13 artiklan sekä asetuksen [N:o 987/2009] 14 artiklan. Määrittäminen on aluksi väliaikaista. Laitoksen on ilmoitettava väliaikaisesta määrittämisestään kunkin sellaisen jäsenvaltion nimetyille laitoksille, jossa toimintaa harjoitetaan.”
9      Tässä säännöksessä säädetään, että ”sen jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen, jonka soveltamaa lainsäädäntöä sovelletaan [asetuksen N:o 883/2004] II osaston säännösten nojalla, on annettava asianomaisen henkilön tai työnantajan pyynnöstä todistus kyseisen lainsäädännön soveltamisesta ja ilmoitettava tarvittaessa, mihin päivämäärään asti ja millä edellytyksillä sitä sovelletaan”.
10      Tuomio 19.5.2022 (C‑33/21; jäljempänä tuomio INAIL ja INPS, EU:C:2022:402).
11      Tuomio 8.5.2019 (C‑631/17, EU:C:2019:381).
12      Tuomio 25.11.2021 (C‑372/20, EU:C:2021:962).
13      Ks. tuomio 3.6.2021, TEAM POWER EUROPE (C‑784/19, EU:C:2021:427, 32–35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
14      Ks. tuomio 16.7.2020, AFMB ym. (C‑610/18, EU:C:2020:565, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
15      Ks. tuomio 25.11.2021, Finanzamt Österreich (Avustustyöntekijän perheavustukset) (C‑372/20, EU:C:2021:962, 36 ja 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
16      Ks. vastaavasti tuomio 16.7.2020, AFMB ym. (C‑610/18, EU:C:2020:565, 54 ja 60 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
17      ”Käytännön opas sovellettavasta lainsäädännöstä Euroopan unionissa (EU), Euroopan talousalueella (ETA) ja Sveitsissä”; tässä sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamista käsittelevän hallintotoimikunnan laatimassa ja hyväksymässä ja joulukuussa 2013 julkaistussa oppaassa todetaan sivulla  29, että ”myös muita perusteita voidaan ottaa huomioon. Ns. nimettyjen laitosten on otettava huomioon kaikki asiaankuuluvat perusteet ja arvioitava henkilön tilanne kokonaisuudessaan, ennen kuin päätös sovellettavasta lainsäädännöstä tehdään”; tässä oppaassa ei kuitenkaan määritellä kyseisiä muita perusteita. Tämä opas, joka on saatavilla kaikilla unionin eri virallisilla kielillä, on luettavissa seuraavassa osoitteessa: https://employment-social-affairs.ec.europa.eu/policies-and-activities/moving-working-europe/eu-social-security-coordination/specialised-information/official-documents_en.
18      Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annettu neuvoston asetus (EYVL 1971, L 149, s. 2). Ks. tuomio 5.6.2014, I (C‑255/13, EU:C:2014:1291, 41 kohta).
19      Ks. tuomio 27.9.2012, Partena (C‑137/11, EU:C:2012:593, 49 kohta).
20      Ks. vastaavasti tuomio 27.9.2012, Partena (C‑137/11, EU:C:2012:593, 57 kohta).
21      Unionin tuomioistuin lisäsi mainitun tuomion 65 kohdassa, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä oli kuitenkin selvittää edellä mainittujen perusteiden pohjalta, olivatko asianomaiset työntekijät harjoittaneet kyseessä olleina ajanjaksoina huomattavaa osaa toiminnastaan jäsenvaltiossa, jossa he asuivat, eli Italiassa, ja että jos näin oli, heidän katsottiin asetuksen N:o 883/2004, sellaisena kuin sitä oli muutettu vuonna 2009, mukaisesti kuuluneen Italian sosiaaliturvalainsäädännön piiriin 1.5.2010 eli kyseisen asetuksen voimaantulopäivästä alkaen.
22      Tuomio 8.5.2019 (C‑631/17, EU:C:2019:381).
23      Tuomio 25.11.2021 (C‑372/20, EU:C:2021:962).
24      Tuomio 26.9.2024 (C‑329/23, EU:C:2024:802).
25      EYVL 1994, L 1, s. 3.
26      EUVL 2007, L 221, s. 15.
27      Ks. tuomio 19.3.2015, Kik (C‑266/13, EU:C:2015:188, 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kuten julkisasiamies Bot totesi ratkaisuehdotuksessaan Chain (C‑189/14, EU:C:2015:345, 62 kohta), siirtotyöläisten sosiaaliturvasta annetun ensimmäisen asetuksen laadinnan aikaan työntekijöiden liikkuvuus oli pääasiallisesti muuttamista yhden kerran toiseen jäsenvaltioon, joten liityntä työn suorituspaikan valtioon perustui oletukseen siitä, että tämä ratkaisu suojeli työntekijää parhaiten, koska hän pystyi muun muassa vaatimaan samat oikeudet kuin kansalliset työntekijät.
28      Ks. tuomio 13.9.2017, X (C‑570/15, EU:C:2017:674, 28 kohta).
29      Kyseisen artiklan 4 kohdassa säädetään, että ”tämän asetuksen soveltamisalaan kuuluvilla laitoksilla ja henkilöillä on vastavuoroinen tiedotus- ja yhteistyövelvoite, jonka tarkoituksena on varmistaa asetuksen moitteeton soveltaminen”.
30      Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan asetuksella N:o 883/2004 käyttöön otetun järjestelmän moitteeton toiminta edellyttää tehokasta ja tiivistä yhteistyötä sekä eri jäsenvaltioiden toimivaltaisten laitosten välillä että näiden laitosten ja tämän asetuksen soveltamisalaan kuuluvien henkilöiden välillä. Unionin tuomioistuin lisäsi, että
tällainen yhteistyö on tarpeen, jotta voidaan määrittää asianomaisten henkilöiden oikeudet ja velvollisuudet ja jotta he voivat käyttää oikeuksiaan mahdollisimman nopeasti ja mahdollisimman hyvin edellytyksin (ks.
tuomio 16.11.2023, Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Toruniu, C‑422/22, EU:C:2023:869, 53 kohta).