62001CJ0351_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa C-351/01,
Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehenään M. Patakia, prosessiosoite Luxemburgissa,
kantajana,
vastaan
Ranskan tasavalta, asiamiehinään G. de Bergues ja C. Bergeot-Nunes, prosessiosoite Luxemburgissa,
vastaajana,
jossa yhteisöjen tuomioistuinta vaaditaan toteamaan, että Ranskan tasavalta ei ole noudattanut asianajajan ammatin pysyvän harjoittamisen helpottamisesta muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa ammatillinen pätevyys on hankittu, 16 päivänä helmikuuta 1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/5/EY (EYVL L 77, s. 36) mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut kyseisen direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä,
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja F. Macken sekä tuomarit C. Gulmann (esittelevä tuomari) ja J.-P. Puissochet,
julkisasiamies: S. Alber,
kirjaaja: R. Grass,
ottaen huomioon esittelevän tuomarin kertomuksen,
kuultuaan julkisasiamiehen 6.6.2002 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
Tuomion perustelut
1 Euroopan yhteisöjen komissio on nostanut EY 226 artiklan nojalla kanteen, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 18.9.2001 ja jossa yhteisöjen tuomioistuinta vaaditaan toteamaan, että Ranskan tasavalta ei ole noudattanut asianajajan ammatin pysyvän harjoittamisen helpottamisesta muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa ammatillinen pätevyys on hankittu, 16 päivänä helmikuuta 1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/5/EY (EYVL L 77, s. 36; jäljempänä direktiivi) mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut kyseisen direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.
Sovellettavat säännökset ja riidan tausta
2 Direktiivin 16 artiklan mukaan jäsenvaltioiden oli annettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset viimeistään 14 päivänä maaliskuuta 2000 ja ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä.
3 Koska komissio ei saanut Ranskan hallitukselta ilmoitusta siitä, että direktiivi olisi pantu täytäntöön, se osoitti 8.8.2000 sille EY 226 artiklassa määrätyn menettelyn mukaisesti virallisen huomautuksen kehottaen sitä esittämään asiaa koskevat huomautuksensa kahden kuukauden pituisen määräajan kuluessa.
4 Ranskan hallitus vastasi 16.11.2000 päivätyssä kirjeessään, että direktiivin täytäntöönpanolaki oli valmisteilla, että asianajajien ammattikunnan edustajia oli kuultu ja että tämän jälkeen lakiehdotus annettaisiin parlamentin käsiteltäväksi.
5 Komissio lähetti 24.1.2001 Ranskan tasavallalle perustellun lausunnon kehottaen sitä toteuttamaan direktiivin täytäntöönpanovelvollisuutensa noudattamisen edellyttämät toimet kahden kuukauden pituisen määräajan kuluessa.
6 Ranskan hallitus lähetti 9.7.2001 komissiolle sitä lakia koskevan ehdotuksen, jolla direktiivi pantaisiin täytäntöön Ranskan oikeudessa. Se täsmensi, että tämä teksti olisi saatettava parlamentin käsiteltäväksi seuraavana syksynä.
7 Koska komission tietoon ei tullut sellaisia seikkoja, joiden nojalla se olisi voinut todeta, että ne toimenpiteet, jotka direktiivin täytäntöönpanemiseksi Ranskan oikeudessa tarvitaan, olisi lopullisesti toteutettu, se päätti 17.9.2001 nostaa nyt esillä olevan kanteen.
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
8 Ranskan hallitus myöntää jättäneensä direktiivin täytäntöönpanematta säädetyssä määräajassa. Se toteaa, että täytäntöönpanolain ja sen soveltamisasetusten antamismenettely on käynnissä. Se lisää, että muutamat Ranskan asianajoyhdistyksistä ovat jo alkaneet soveltaa direktiivin säännöksiä.
9 Tältä osin on riittävää todeta, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan arvioitaessa sitä, onko jäsenvaltio jättänyt noudattamatta jäsenyysvelvoitteitaan, on otettava huomioon jäsenvaltion tilanne sellaisena kuin se on perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä (ks. mm. asia C-147/00, komissio v. Ranska, tuomio 15.3.2001, Kok. 2001, s. I-2387, 26 kohta), eikä jäsenvaltio voi sisäisen oikeusjärjestyksensä oikeussääntöihin, toimintatapoihin tai tilaan vetoamalla perustella sitä, ettei se ole noudattanut direktiivissä säädettyjä velvoitteita ja määräaikoja (ks. mm. asia C-78/00, komissio v. Italia, tuomio 25.10.2001 (Kok. 2001, s. I-8195, 38 kohta).
10 Näin ollen on todettava, että Ranskan tasavalta ei ole noudattanut tämän direktiivin mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut kyseisen direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
11 Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Ranskan tasavalta on hävinnyt asian, se on velvoitettava komission vaatimusten mukaisesti korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto)
on antanut seuraavan tuomiolauselman:
1) Ranskan tasavalta ei ole noudattanut asianajajan ammatin pysyvän harjoittamisen helpottamisesta muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa ammatillinen pätevyys on hankittu, 16 päivänä helmikuuta 1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/5/EY mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut kyseisen direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.
2) Ranskan tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.