62017CC0479
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
YVES BOT
16 päivänä toukokuuta 2019 (
1
)
Asia C‑479/17 P
Guardian Europe Sàrl
vastaan
Euroopan unioni, jota edustaa Euroopan unionin tuomioistuin, ja
Euroopan unioni, jota edustaa Euroopan komissio
Muutoksenhaku – Vahingonkorvauskanne – Ratkaisua ei ole annettu kohtuullisessa ajassa – Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen – Tutkittavaksi ottamisen edellytykset – Asiavaltuus – Yhden ainoan yrityksen käsite – Kantajalle aiheutuneeksi väitetyn vahingon korvaaminen – Sopimussuhteen ulkopuolinen unionin vastuu unionin yleisen tuomioistuimen antaman ratkaisun perusteella
I Johdanto
1.
Valituksillaan Euroopan unioni (
2
) ja Guardian Europe Sàrl (
3
) vaativat unionin tuomioistuinta osittain kumoamamaan unionin yleisen tuomioistuimen 7.6.2017 antaman tuomion Guardian Europe v. Euroopan unioni, (
4
) jolla unionin yleinen tuomioistuin yhtäältä velvoitti unionin maksamaan Guardian Europelle 654523,43 euron suuruisen korvauksen aineellisesta vahingosta, jonka kyseinen yhtiö kärsi sen johdosta, että 27.9.2012 annettuun tuomioon Guardian Industries ja Guardian Europe vastaan komissio (
5
) johtaneessa asiassa rikottiin oikeudenkäynnin kohtuulliseen kestoon liittyviä vaatimuksia, ja toisaalta hylkäsi kanteen muilta osin.
2.
Kun unioni on 7.1.2019 osittain luopunut valituksestaan asiassa Euroopan unioni v. Guardian Europe (C‑447/17 P), unioni, jota edustaa Euroopan unionin tuomioistuin, vetoaa enää vain toiseen valitusperusteeseensa, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 160 kohdassa tulkinnut syy-yhteyden käsitettä virheellisesti, kun se on katsonut tuomion 161 kohdassa, että unionin yleisen tuomioistuimen 27.9.2012 antamaan tuomioon johtaneessa asiassa tapahtuneen oikeudenkäynnin kohtuulliseen kestoon liittyvien vaatimusten rikkomisen ja sen vahingon, joka Guardian Europelle aiheutui siitä, että se joutui maksamaan pankkitakauksen lisäkuluja kohtuullisen keston ylittäneeltä ajalta, välillä on riittävän välitön syy-yhteys.
3.
Unionin tuomioistuin on hyväksynyt kyseisen toisen valitusperusteen, joka on analoginen unionin asioissa Euroopan unioni v. Gascogne Sack Deutschland ja Gascogne, (
6
) Euroopan unioni v. Kendrion (
7
) ja Euroopan unioni v. ASPLA ja Armando Álvarez (
8
) esittämälle valitusperusteelle, 13.12.2018 annetuissa tuomioissaan.
4.
Näin ollen käsittelen valituksista, siltä osin kuin niissä on esitetty uusia oikeuskysymyksiä, ainoastaan Guardian Europen asiassa Guardian Europe v. Euroopan unioni (C‑479/17 P) esittämää valitusta ja keskityn Guardian Europen ensimmäiseen ja neljänteen valitusperusteeseen, jotka koskevat yhden ainoan yrityksen käsitettä, (
9
) sekä kuudenteen valitusperusteeseen, joka koskee unionin vastuuta unionin yleisen tuomioistuimen antaman ratkaisun perusteella. Esitän kuitenkin lyhyesti perustelut sille, miksi mielestäni puolustautumisperusteet, joihin on vedottu vastineena neljänteen valitusperusteeseen, on hylättävä, koska ne vaikuttavat myös kuudennen valitusperusteen tarkasteluun.
5.
Siten esitän jäljempänä perustelut sille, miksi katson, että ainoastaan ensimmäinen ja neljäs valitusperuste ovat perusteltuja – paitsi siltä osin kuin niissä on kritisoitu valituksenalaisen tuomion niitä perusteluja, jotka koskevat sitä, edustaako Guardian Europe Guardian Industries Corp:ia – mistä seuraa, että valituksenalainen tuomio on osittain kumottava.
II Tosiseikat
6.
Guardian Industries ja Guardian Europe ovat unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 12.2.2008 jättämällään kannekirjelmällä nostaneet kanteen [SEUT 101] artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 28.11.2007 annetusta komission päätöksestä K(2007) 5791 lopullinen (asia COMP/39165 – Tasolasi) (
10
). Kannekirjelmässään kantajat vaativat lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin kumoaa mainitun päätöksen niitä koskevilta osin ja alentaa niille kyseisellä päätöksellä määrättyä sakkoa.
7.
Koska kanne hylättiin unionin yleisen tuomioistuimen 27.9.2012 antamalla tuomiolla, Guardian Industries ja Guardian Europe valittivat tuomiosta unionin tuomioistuimen kirjaamoon 10.12.2012 jätetyllä valituskirjelmällä.
8.
Unionin tuomioistuin ratkaisi asian 12.11.2014 antamallaan tuomiolla Guardian Industries ja Guardian Europe v. komissio (
11
) olennaisesti seuraavasti: ensiksi se kumosi unionin yleisen tuomioistuimen 27.9.2012 antaman tuomion siltä osin kuin siinä hylättiin kanneperuste, jonka mukaan syrjintäkiellon periaatetta loukattiin Guardian Industriesille ja Guardian Europelle yhteisvastuullisesti määrätyn sakon määrän laskennassa, ja siltä osin kuin viimeksi mainitut velvoitettiin siinä korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Toiseksi unionin tuomioistuin kumosi päätöksen K(2007) 5791 2 artiklan siltä osin kuin siinä vahvistettiin Guardian Industriesille ja Guardian Europelle yhteisvastuullisesti määrätyn sakon määräksi 148000000 euroa. Kolmanneksi unionin tuomioistuin vahvisti Guardian Industriesille ja Guardian Europelle yhteisvastuullisesti määrätyn sakon määräksi 103600000 euroa päätöksen K(2007) 5791 1 artiklassa todetun rikkomisen johdosta. Neljänneksi unionin tuomioistuin hylkäsi valituksen muilta osin.
III Asian käsittelyn vaiheet unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
9.
Unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 19.11.2015 jättämällään kannekirjelmällä Guardian Europe on nostanut kanteen SEUT 268 artiklan ja SEUT 340 artiklan toisen kohdan nojalla unionia, jota edustavat komissio ja Euroopan unionin tuomioistuin, vastaan ja vaatinut vahingonkorvausta vahingosta, joka yhtiölle väitetään aiheutuneen yhtäältä siitä, että unionin yleisen tuomioistuimen 27.9.2012 antamaan tuomioon johtaneessa asiassa unionin yleisessä tuomioistuimessa käyty oikeudenkäynti kesti liian pitkään, ja toisaalta siitä, että päätöksellään K(2007) 5791 komissio ja mainitulla tuomiolla unionin yleinen tuomioistuin loukkasivat yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
10.
Unionin yleinen tuomioistuin ratkaisi asian valituksenalaisella tuomiolla seuraavasti:
”1)
– – [U]nioni, jota edustaa Euroopan unionin tuomioistuin, velvoitetaan maksamaan Guardian Europe[lle] 654523,43 euron suuruinen korvaus aineellisesta vahingosta, jonka kyseinen yhtiö kärsi sen johdosta, että [unionin yleisen tuomioistuimen] 27.9.2012 an[tamaan] tuomioon – – johtaneessa asiassa rikottiin oikeudenkäynnin kohtuulliseen kestoon liittyviä vaatimuksia. Korvaukseen lisätään hyvityskorot, jotka lasketaan 27.7.2010 lukien tämän tuomion julistamiseen asti Eurostatin (Euroopan unionin tilastotoimisto) siinä jäsenvaltiossa, johon tämä yhtiö on sijoittautunut, kyseisen ajanjakson osalta toteaman vuotuisen inflaatioprosentin mukaisesti.
2)
Edellä 1 kohdassa tarkoitettuun korvaukseen lisätään viivästyskorot, jotka lasketaan tämän tuomion julistamisesta täysimääräiseen maksamiseen asti, sen korkokannan mukaisesti, jonka Euroopan keskuspankki (EKP) on vahvistanut perusrahoitusoperaatioillensa, korotettuna kahdella prosenttiyksiköllä.
3)
Kanne hylätään muilta osin.
4)
Guardian Europe vastaa unionin, jota edustaa – – komissio, oikeudenkäyntikuluista.
5)
Guardian Europe ja unioni, jota edustaa Euroopan unionin tuomioistuin, vastaavat kumpikin omista oikeudenkäyntikuluistaan.”
IV Asianosaisten vaatimukset
11.
Valituksellaan asiassa Guardian Europe v. Euroopan unioni (C‑479/17 P) Guardian Europe vaatii unionin tuomioistuinta
–
kumoamaan valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin sen tuomiolauselman 3 kohdassa hylättiin osittain Guardian Europen SEUT 268 artiklaan ja SEUT 340 artiklan toiseen kohtaan perustuva vahingonkorvausvaatimus
–
velvoittamaan unionin korvaamaan vahingon, joka sille on aiheutunut siitä, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole noudattanut vaatimuksia, jotka liittyvät oikeudenkäynnin kohtuulliseen kestoon, maksamalla sille seuraavat määrät, joihin lisätään yhtäältä 27.7.2010 alkaen tuomion, jolla tämä valitus ratkaistaan, julistamispäivään saakka hyvitysluonteinen korko, joka lasketaan Eurostatin siinä jäsenvaltiossa, johon Guardian Europe on sijoittautunut, kyseisen ajanjakson osalta toteaman vuotuisen inflaatioprosentin mukaisesti, ja toisaalta tuomion, jolla tämä valitus ratkaistaan, julistamispäivästä alkaen viivästyskorko sen korkokannan mukaisesti, jonka EKP on vahvistanut perusrahoitusoperaatioillensa, korotettuna kahdella prosenttiyksiköllä:
–
1388000 euroa vaihtoehtoiskustannuksista tai tulonmenetyksestä
–
143675,78 euroa pankkitakauskuluista ja
–
määrä, joka määritetään asianmukaiseksi prosenttiosuudeksi Guardian Europelle päätöksessä K(2007) 5791 määrätystä sakosta, aineettomasta vahingosta
–
velvoittamaan unionin korvaamaan vahingon, joka sille on aiheutunut siitä, että komissio ja unionin yleinen tuomioistuin ovat loukanneet yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, maksamalla sille seuraavat määrät, joihin lisätään yhtäältä 19.11.2010 alkaen tuomion, jolla tämä valitus ratkaistaan, julistamispäivään saakka hyvitysluonteinen korko, joka lasketaan 19.11.2010 Eurostatin siinä jäsenvaltiossa, johon Guardian Europe on sijoittautunut, kyseisen ajanjakson osalta toteaman vuotuisen inflaatioprosentin mukaisesti, ja toisaalta tuomion, jolla tämä valitus ratkaistaan, julistamispäivästä alkaen viivästyskorko sen korkokannan mukaisesti, jonka EKP on vahvistanut perusrahoitusoperaatioillensa, korotettuna kahdella prosenttiyksiköllä:
–
7712000 euroa vaihtoehtoiskustannuksista tai tulonmenetyksestä ja
–
määrä, joka määritetään asianmukaiseksi prosenttiosuudeksi Guardian Europelle päätöksessä K(2007) 5791 määrätystä sakosta, aineettomasta vahingosta;
–
toissijaisesti palauttamaan asian unionin yleiseen tuomioistuimeen edellä olevien vaatimusten käsittelemiseksi ja
–
velvoittamaan komission ja Euroopan unionin tuomioistuimen korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
12.
Unioni, jota edustaa Euroopan unionin tuomioistuin, vaatii unionin tuomioistuinta
–
hylkäämään valituksen ja
–
velvoittamaan Guardian Europen korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
13.
Unioni, jota edustaa komissio, vaatii unionin tuomioistuinta
–
hylkäämään valituksen siltä osin kuin se kohdistuu komissioon ja
–
velvoittamaan Guardian Europen vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut.
14.
Unioni, jota edustaa Euroopan unionin tuomioistuin, on tehnyt liitännäisvalituksen, jolla se on vaatinut unionin tuomioistuinta
–
kumoamaan päätöksen, jolla hylätään oikeudenkäyntiväite, jonka mukaan tulonmenetystä koskeva vahingonkorvausvaatimus on jätettävä tutkimatta
–
toteamaan, että Guardian Europen esittämä tulonmenetystä koskeva vahingonkorvausvaatimus on jätettävä tutkimatta, ja
–
velvoittamaan Guardian Europen korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
15.
Guardian Europe vaatii unionin tuomioistuinta
–
hylkäämään liitännäisvalituksen ja
–
velvoittamaan unionin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
V Päävalituksen ensimmäinen, neljäs ja kuudes valitusperuste ja liitännäisvalituksen ainoa valitusperuste
A
Alustavia huomautuksia
16.
Yhtäältä on korostettava, että kohteensa eli yhden ainoan yrityksen käsitteen vuoksi ensimmäistä ja neljättä valitusperustetta on lähtökohtaisesti tarkasteltava yhdessä, koska ne liittyvät Guardian Europen oikeuteen nostaa kanne sekä Guardian Industriesin nimissä että sen vahingon osalta, johon Guardian Europe vetoaa. (
12
)
17.
Toisaalta on todettava, että se, miten päävalituksen kuudennessa valitusperusteessa – joka koskee edellytyksiä, joiden täyttyessä unionille syntyy vastuu (
13
) unionin yleisen tuomioistuimen antaman ratkaisun sisällön perusteella – esiin tuotua kysymystä on tarkasteltava, riippuu sen kritiikin hylkäämisestä, joka koskee valituksenalaisen tuomion muita oikeudenkäyntiväitteitä koskevia perusteluja.
18.
Komissio on nimittäin esittänyt vastaväitteen, jonka mukaan unionin tuomioistuimella on velvollisuus ottaa viran puolesta esiin kysymys Guardian Europen sen vahingonkorvausvaatimuksen vanhentumisesta, joka perustuu yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen päätöksellä K(2007) 5791. (
14
) Euroopan unionin tuomioistuin on tutkittavaksi ottamisen edellytykset täyttävällä liitännäisvalituksella (
15
) väittänyt, että unionin yleinen tuomioistuin on luonnehtinut käsiteltävänään olleita tosiseikkoja oikeudellisesti virheellisesti valituksenalaisen tuomion 64 kohdassa ja että se on siten tehnyt virheen, kun se on valituksenalaisen tuomion 65 kohdassa hylännyt oikeudenkäyntiväitteen, joka perustuu siihen, että väitetyn tulonmenetyksen korvaaminen tekisi lainvoimaisen päätöksen vaikutukset tyhjiksi. (
16
)
19.
Koska näistä perusteista ei niiden kohteen vuoksi ole perusteltua esittää yksityiskohtaisia huomautuksia tässä ratkaisuehdotuksessa, esitän lyhyesti perustelut sille, miksi unionin tuomioistuimen ei ole kumottava valituksenalaista tuomiota siltä osin kuin sillä on hylätty mainitut oikeudenkäyntiväitteet.
20.
Komission väitteestä, jonka mukaan Guardian Europen vaatimus on vanhentunut, on huomautettava, että komissio ei ole esittänyt liitännäisvalitusta valituksenalaisesta tuomiosta, jolla kyseinen komission esittämä oikeudenkäyntiväite on hylätty. Mielestäni tämä seikka on riittävä peruste olla vastaamatta siihen, kun otetaan huomioon unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 174, 176 ja 178 artiklassa määrätty. Lisäksi on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuin ei viran puolesta ota esiin vanhentumista koskevaa perustetta, koska se ei ole ordre public -tyyppinen peruste. (
17
)
21.
Valitusperusteessa, joka perustuu siihen, että väitetyn tulonmenetyksen korvaaminen tekisi lainvoimaisen päätöksen vaikutukset tyhjiksi, Euroopan unionin tuomioistuin väittää, että Guardian Europen vaatimuksella on sama vaikutus ja sama kohde kuin sellaisella kumoamiskanteella, joka Guardian Europen olisi tullut nostaa riitauttaakseen sakon sen osan, jonka se oli maksanut aiheettomasti, 12.11.2014 annetun tuomion Guardian Industries ja Guardian Europe v. komissio (
18
) täytäntöön panemiseen perustuvan palautuksen määrän lisättynä koroilla. Euroopan unionin tuomioistuin nimittäin katsoo, että kyseisellä vaatimuksella vaaditaan tosiasiallisesti korvausta siitä, että Guardian Europella ei ole ollut kyseistä määrää käytettävissään korkeammalla kuin komission käyttämällä korkotasolla.
22.
On riidatonta, että Guardian Europen vaatimuksella vaaditaan korvausta tulonmenetyksestä, joka perustuu yhtäältä niiden korkojen, jotka komissio on maksanut Guardian Europelle palautetun sakon osan perusteella, ja toisaalta niiden tulojen väliseen erotukseen, jotka valittaja olisi voinut saada, jos se sen sijaan, että se maksoi komissiolle määrän, jonka unionin tuomioistuin myöhemmin katsoi aiheettomaksi, olisi sijoittanut sen toimintoihinsa. (
19
)
23.
Mielestäni kohteensa vuoksi, kuten unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti huomauttanut, kyseinen vaatimus on erillinen sen vahingon korvaamista koskevasta vaatimuksesta, joka on aiheutunut ajasta, jolloin palautettu määrä ei ollut käytettävissä, (
20
) ja joka on jo korvattu maksamalla viivästyskorkoja.
24.
Tällainen erottelu on nimittäin tehtävä, koska yhtäältä unionin tuomioistuin on jo katsonut, että viivästyskorkojen maksaminen on kumoamistuomion SEUT 266 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettu täytäntöönpanotoimenpide siltä osin kuin sillä on tarkoitus hyvittää kiinteämääräisesti sitä, ettei velkoja ole voinut käyttää saatavaansa, ja kannustaa velallista panemaan kumoamistuomio täytäntöön mahdollisimman nopeasti. (
21
)
25.
Toisaalta SEUT 266 artiklan toisessa kohdassa määrätään, että sen toimielimen, jonka toimi on kumottu, velvollisuus toteuttaa tuomion täytäntöön panemiseksi tarvittavat toimenpiteet, mukaan lukien viivästyskorkojen maksaminen, ei vaikuta SEUT 340 artiklan soveltamisesta johtuviin velvollisuuksiin.
26.
Siten SEUT 266 artiklan toisessa kohdassa ilmaistaan periaate, jonka mukaan viivästyskoroilla ei ole tarkoitus korvata koko vahinkoa, joka on voinut aiheutua siitä, että aiheettomasti maksettu määrä ei ole ollut käytettävissä.
27.
Näin ollen katson, että Guardian Europen SEUT 340 artiklaan perustuva vahingonkorvauskanne täyttää tutkittavaksi ottamisen edellytykset ja että näin ollen liitännäisvalitus on hylättävä.
B
Guardian Europen esittämän päävalituksen ensimmäinen ja neljäs valitusperuste
1. Asianosaisten lausumat
a) Ensimmäinen valitusperuste
28.
Ensimmäisessä valitusperusteessaan Guardian Europe väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen unionin oikeudessa tarkoitetun yhden ainoan yrityksen käsitteen tulkinnassa, kun se katsoi valituksenalaisen tuomion 153 ja 154 kohdassa, että valittajalle ei ollut aiheutunut tulonmenetystä siitä, että unionin yleinen tuomioistuin rikkoi oikeudenkäynnin kohtuulliseen kestoon liittyviä vaatimuksia.
29.
Tarkalleen ottaen Guardian Europe kritisoi unionin yleisen tuomioistuimen päätelmää, joka on esitetty valituksenalaisen tuomion 103 ja 153 kohdassa ja jonka mukaan on niin, että koska Guardian Europe ei kantanut itse sakkojen maksamiseen liittyvää taakkaa, Guardian Europelle ei aiheutunut 12.2.2010 ja 27.9.2012 välisenä aikana todellista ja varmaa vahinkoa, joka muodostuisi komission sille osalle sakosta, jonka unionin tuomioistuin myöhemmin 12.11.2014 annetussa tuomiossa Guardian Industries ja Guardian Europe v. komissio (
22
) totesi aiheettomaksi, maksamien korkojen, ja toisaalta tulojen, jotka kantaja olisi voinut saada, jos, sen sijaan, että se maksoi kyseisen summan komissiolle, se olisi sijoittanut sen liiketoimintaansa, välisestä erotuksesta.
30.
Guardian Europe vetoaa ensinnäkin siihen, että päätöksen K(2007) 5791 antamiseen johtaneessa hallinnollisessa menettelyssä Guardian-konsernia kohdeltiin unionin oikeudessa tarkoitettuna yhtenä ainoana yrityksenä. Siten Guardianille määrätty sakko laskettiin kokonaisuudessaan yritykseksi katsotun Guardianin myynnin arvon perusteella eikä Guardian Industriesin tai Guardian Europen myynnin arvon perusteella, ja viimeksi mainitun myynneillä ei ollut merkitystä tarkasteltuna ajanjaksona.
31.
Guardian Europe päättelee tästä, että unionin yleisen tuomioistuimen, jonka arvioitavaksi oli saatettu kysymys siitä, mitä seurauksia oli annettava Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan rikkomiselle aiemman kumoamiskanteen yhteydessä, olisi tullut pitää Guardiania unionin oikeudessa tarkoitettuna yhtenä ainoana yrityksenä myös sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevan kanteen yhteydessä.
32.
Tämän jälkeen Guardian Europe toteaa ensinnäkin, että kyseinen yhden ainoan yrityksen käsite on laajalti hyväksytty unionin oikeudessa ja sitä voidaan soveltaa muun muassa tietosuojaa, julkisia hankintoja ja verotusta koskevissa asioissa.
33.
Toiseksi korostettuaan omistavansa kaikki kyseisten operatiivisten tytäryhtiöiden omistusosuudet Guardian Europe toteaa, että yhdelle taloudelliseen ryhmään kuuluvalle yhtiölle aiheutunut vahinko vaikuttaa välttämättä koko konsernin voittoihin ja niihin sijoittamispäätöksiin, joita kyseisen konsernin sisällä voidaan tehdä. Guardian-konsernin tapauksessa Guardian Europe oli päätöksen K(2007) 5791, josta se nosti kanteen yhdessä emoyhtiönsä Guardian Industriesin kanssa, pääadressaatti. Koska Guardian Europe on kärsinyt vaikutukset, joita Eurooppaan sijoitettavien varojen pienenemisellä komission määräämän sakon vuoksi on ollut, se on esittänyt vahingonkorvausvaatimuksen omissa nimissään ja konsernin nimissä.
34.
Guardian Europe pyytää lisäksi, että jos valituksenalainen tuomio kumotaan, unionin tuomioistuin ratkaisee itse vaaditun vahingonkorvauksen määrän.
35.
Vastineessaan Euroopan unionin tuomioistuin väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti katsonut valituksenalaisen tuomion 153 ja 154 kohdassa, että Guardian Europelle ei aiheutunut todellista ja varmaa vahinkoa tulonmenetyksestä.
36.
Euroopan unionin tuomioistuin vetoaa ensinnäkin siihen, että kilpailuoikeudessa sakon määrän vahvistamisessa sovellettua yhden ainoan yrityksen käsitettä ei voida soveltaa SEUT 340 artiklan toisen kohdan nojalla esitetyn vahingonkorvausvaatimuksen tapauksessa.
37.
Euroopan unionin tuomioistuin toteaa toiseksi, että luonnollisella henkilöllä tai oikeushenkilöllä on oikeus nostaa vahingonkorvauskanne unionia vastaan vain, jos se voi vedota tuomioistuimessa joko omaan oikeussuojan tarpeeseensa tai jonkun toisen siirtämään oikeuteen saada vahingonkorvausta. Ellei kantaja osoita, että sillä on jonkinlainen oikeussuojan tarve, vahingonkorvausvaatimus on jätettävä tutkimatta. (
23
)
38.
Lopuksi Euroopan unionin tuomioistuin muistuttaa, että Guardian Europe on tytäryhtiöistään ja Guardian Industries ‑emoyhtiöstään erillinen oikeushenkilö. Euroopan unionin tuomioistuin päättelee tästä, että Guardian Europe voi nostaa vahingonkorvauskanteen ainoastaan vahingosta, joka on tosiasiallisesti aiheutunut sille, koska emoyhtiön tai seitsemän tytäryhtiön oikeuksia saada vahingonkorvausta ei ole siirretty sille.
39.
Vastauskirjelmässään Guardian Europe vetoaa siihen, että oikeuskäytännöstä, johon Euroopan unionin tuomioistuin on viitannut väitteidensä tueksi, ei voida päätellä, että samaan taloudelliseen ryhmään kuuluminen ei riitä oikeussuojan tarpeen osoittamiseksi SEUT 340 artiklan toisen kohdan nojalla nostetun vahingonkorvauskanteen yhteydessä.
40.
Valittaja korostaa tältä osin, että vahingonkorvausvaatimuksen siirtoa konsernin uudelleenjärjestelyn yhteydessä koskeneesta 4.10.1979 annetusta tuomiosta Ireks-Arkady v. ETY (
24
) ei ilmene, että olisi edellytetty selvitystä tällaisesta siirrosta, joka on voinut olla epämuodollinen tai implisiittinen. Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin ei ole todennut kyseisessä tuomiossa, että tällainen siirto olisi tarpeen taloudellisen ryhmän kontekstissa.
41.
Guardian Europe kiistää myös Euroopan unionin tuomioistuimen väitteen, jonka mukaan vahinkoa on aiheutunut ainoastaan sille oikeushenkilölle, joka on maksanut päätöksellä K(2007) 5791 määrätyn sakon. Tältä osin valittaja vetoaa siihen, että sille on aiheutunut vahinkoa yhtäältä, koska se oli kyseisen päätöksen pääadressaatti, ja toisaalta, koska Guardian-konserni joutui ohjaamaan merkittävän osan Euroopan varoistaan sakon maksamiseen, mikä on vaikuttanut konsernin kykyyn sijoittaa Euroopan toimintojensa tukemiseen ja kehittämiseen. (
25
)
42.
Vastauskirjelmässään Euroopan unionin tuomioistuin väittää jälleen, että oikeuskäytännössä, johon se on viitannut, vahvistetaan, että ainoastaan sellainen luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, jolla on henkilökohtainen oikeussuojan tarve, voi nostaa vahingonkorvauskanteen. Vaikka kanteen nostamisperuste voidaan siirtää ja siirronsaaja voi tällöin nostaa kanteen nimissään, unionin tuomioistuin ei ole missään muissa olosuhteissa tunnustanut, että yksityisellä olisi oikeus nostaa kanne toiselle yksityiselle aiheutuneesta vahingosta. Koska Guardian Industries, Guardian Europe ja Guardian Europen tytäryhtiöt ovat kaikki toisistaan erillisiä yhtiöitä, millään näistä yhtiöistä ei ole oikeutta nostaa jonkin toisen näistä yhtiöistä nimissä vahingonkorvauskannetta mainitulle toiselle yhtiölle aiheutuneesta vahingosta, ellei tällaista oikeutta ole siirretty.
43.
Euroopan unionin tuomioistuin huomauttaa lisäksi, että kyseisen oikeuskäytännön mukaan se seikka, että yhtiö kuuluu taloudelliseen ryhmään, ei automaattisesti merkitse, että oikeushenkilöllä olisi henkilökohtainen oikeussuojan tarve sellaisen kanteen yhteydessä, jonka osalta samaan taloudelliseen ryhmään kuuluvalla toisella oikeushenkilöllä on henkilökohtainen oikeussuojan tarve.
44.
Guardian Europen väitteestä, jonka mukaan Euroopan unionin tuomioistuin olisi vastauskirjelmänsä 10 kohdassa katsonut, että henkilö, jolle on aiheutunut vahinkoa, on päätöksellä K(2007) 5791 määrätyn sakon maksanut oikeushenkilö, mainittu vastaaja muistuttaa, että unionin yleinen tuomioistuin on katsonut valituksenalaisen tuomion 103 ja 153 kohdassa, että kun Guardian Europe ei ole kantanut itse sakkojen maksamiseen liittyvää taakkaa, Guardian Europe ei ole voinut väittää, että sille aiheutui todellinen ja varma vahinko tulonmenetyksen muodossa. Euroopan unionin tuomioistuin katsoo, että Guardian Europe ei ole osoittanut kyseistä unionin yleisen tuomioistuimen toteamusta oikeudellisesti virheelliseksi.
b) Neljäs valitusperuste
45.
Neljännessä valitusperusteessaan Guardian Europe väittää, että valituksenalaisen tuomion 99–107 kohdassa on tulkittu väärin unionin oikeudessa tarkoitettua yhden ainoan yrityksen käsitettä, kun siinä on katsottu, että yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen päätöksellä K(2007) 5791 ja unionin yleisen tuomioistuimen 27.9.2012 antamalla tuomiolla ei ole aiheuttanut tulonmenetystä Guardian Europelle.
46.
Guardian Europe on todennut, että tämän valitusperusteen tueksi esitetyt väitteet ovat samat kuin ensimmäisen valitusperusteen tueksi esitetyt väitteet.
47.
Valittaja on muistuttanut, että se nosti vahingonkorvauskanteensa sen jälkeen, kun unionin tuomioistuin antoi tuomion, jossa se totesi, että komissio oli tehnyt virheen sakkojen laskemisessa päätöksessä K(2007) 5791 ja että virhettä ei ollut korjattu unionin yleisen tuomioistuimen 27.9.2012 antamalla tuomiolla.
48.
Guardian Europe väittää, että valituksenalaisen tuomion 103 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti katsonut, että Guardian Europelle ei ”itselleen aiheutunut kuluja päätöksessä K(2007) 5791 määrätyn sakon maksamisesta” ja että ”näin ollen – – [se ei] voi väittää, että sille aiheutui todellinen ja varma vahinko”. Guardian Europe katsoo, että yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen päätöksellä K(2007) 5791 ja unionin yleisen tuomioistuimen 27.9.2012 antamalla tuomiolla on johtanut sellaisen sakon maksamiseen, joka oli suurempi kuin se sakko, joka Guardian Europen olisi pitänyt maksaa, mikä on estänyt sitä käyttämästä aiheettomasti maksettuja määriä aiemmin, ja Guardian Europe arvioi, että sille on aiheutunut 7712000 euroa vahinkoa, ja vaatii unionin tuomioistuinta lausumaan itse sille maksettavan vahingonkorvauksen määrästä ottaen huomioon ensimmäisen valitusperusteen nojalla vaaditun vahingonkorvauksen määrän.
49.
Vastineessaan Euroopan unionin tuomioistuin väittää, että tämä valitusperuste on hylättävä samoista syistä kuin ensimmäinen valitusperustekin.
50.
Vastineessaan komissio väittää ensisijaisesti, että Guardian Europen vaatimus on jätettävä tutkimatta kahdella perusteella, joista toinen on ensisijainen ja toinen toissijainen. (
26
)
51.
Toissijaisesti komissio vaatii siinä tapauksessa, että Guardian Europen vaatimukset otetaan tutkittavaksi, ensinnäkin vahvistamaan unionin tuomioistuimen hylkäämispäätöksen, joka perustuu siihen, ettei valittajalle ole aiheutunut vahinkoa siitä, että sakko on alustavasti maksettu. Komissio vetoaa siihen, että valittajana olevaa Guardian Europea ei käsitelty päätöksessä K(2007) 5791 unionin oikeudessa tarkoitettuna yhtenä ainoana yrityksenä vahvistettaessa sakon määrä, koska ainoastaan sellaiset yksiköt, jotka ovat oikeussubjekteja, voidaan asettaa henkilökohtaiseen vastuuseen kilpailusääntöjen rikkomisesta. (
27
)
52.
Toiseksi, jos kuitenkin katsotaan, että Guardian Europe voi vedota johonkin vahinkoon, komissio vaatii unionin tuomioistuinta vahvistamaan unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 107 kohdassa tekemän päätelmän siitä, että tulonmenetystä, johon Guardian Europe on vedonnut sillä perusteella, että päätöksellä K(2007) 5791 väitetään loukatun riittävän ilmeisesti yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, ei ole osoitettu. Komissio väittää, että koska Guardian Europella ei ollut konsernin sisäisiä myyntejä, kyseiset myynnit sisältävän sakon laskentatavan soveltaminen ei ole vaikuttanut Guardian Europelle määrätyn sakon määrään. Kyseinen laskentatapa on todellisuudessa johtanut korkeampien sakkojen määräämiseen vain muille adressaateille. Näin ollen komission virhe on johtanut siihen, että valittajan sakon määrää on alennettu, vaikka sitä ei muussa tapauksessa olisi alennettu.
53.
Kolmanneksi, jos Guardian Europen valitusperuste hyväksytään, komissio vetoaa siihen, että asiassa eivät täyty edellytykset sille, että unionin tuomioistuin voisi arvioida valittajalle maksettavan vahingonkorvauksen määrän.
54.
Vastauskirjelmässään Guardian Europe korostaa vastauksena komission väitteeseen, jonka mukaan Guardian Europea ei käsitelty unionin oikeudessa tarkoitettuna yhtenä ainoana yrityksenä vahvistettaessa sakon määrä päätöksellä K(2007) 5791, että kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuussa oleva oikeushenkilö yksilöidään ennen sakon määräämistä. Siten kun komissio määrää sakon, se ottaa huomioon koko taloudellisen ryhmän liikevaihdon. Tässä tapauksessa komissio on ottanut huomioon Guardian-konsernin myyntien arvon.
55.
Vastauksena komission väitteeseen, joka koskee Guardian Europelle aiheutuneen vahingon todellisuutta, Guardian Europe väittää, että komissio kuvailee virheellisesti 12.11.2014 annetun tuomion Guardian Industries ja Guardian Europe v. komissio (
28
) ratkaisua ja perusteluja. Komissio ei voi esittää uudestaan väitteitä, jotka on tutkittu kumoamiskanteen yhteydessä. Guardian Europe huomauttaa tarkentavasti, että unionin tuomioistuin on hylännyt laskentatapaa koskevan väitteen mainitun tuomion 70 ja 71 kohdassa.
56.
Vastauksena komission väitteeseen tarpeesta arvioida Guardian Europen esittämiä todisteita Guardian Europe huomauttaa, että komissio ei voi ensimmäistä kertaa vasta unionin tuomioistuimessa väittää, että Guardian Europen esittämä näyttö ei ole riittävää.
2. Arviointi
a) Viran puolesta esille otettava kysymys neljännen valitusperusteen osittaisesta tutkimatta jättämisestä
57.
Guardian Europe väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 99–107 kohdassa soveltanut väärin unionin oikeudessa tarkoitettua yhden ainoan yrityksen käsitettä, kun se on katsonut, että yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen päätöksellä K(2007) 5791 ja unionin yleisen tuomioistuimen 27.9.2012 antamalla tuomiolla ei ole aiheuttanut tulonmenetystä Guardian Europelle.
58.
Guardian Europelle siitä, että kyseistä periaatetta on loukattu kyseisellä tuomiolla, aiheutuneeksi väitettyä vahinkoa, mukaan lukien tulonmenetystä, koskeva vahingonkorvausvaatimus on kuitenkin hylätty valituksenalaisen tuomion 122–125 kohdassa eri perustein, joita on kritisoitu kuudennessa kanneperusteessa.
59.
Näin ollen tämä valitusperuste voidaan tutkia vain siltä osin kuin se koskee päätöstä K(2007) 5791.
b) Asiasisältö
60.
Ensimmäisessä valitusperusteessaan ja osittain tutkittavaksi ottamisen edellytykset täyttävässä neljännessä valitusperusteessaan Guardian Europe vaatii unionin tuomioistuinta lähinnä ottamaan kantaa Guardian Europen asiavaltuuteen ja oikeussuojan tarpeeseen, joilla on yhteys toisiinsa SEUT 340 artiklaan perustuvan, Guardian Europen nostaman vahingonkorvauskanteen yhteydessä. (
29
)
61.
On riidatonta, että sen jälkeen, kun Guardian Industriesille ja Guardian Europelle määrättiin yhteisvastuullisesti maksettava sakko, komissiolle maksettiin suoraan erilaisia summia. Maaliskuussa 2008 Guardian Industries maksoi 20000000 euroa ja Guardian Europe 91000000 euroa. Heinäkuussa 2013 kaikki Guardian Europen seitsemän operatiivista tytäryhtiötä maksoivat osan siitä 48263003 euron määrästä, joka vastasi sitä jäljellä jäänyttä velkaa komissiolle, josta Guardian Europe oli antanut pankkitakauksen, korotettuna viivästyskoroilla.
62.
Näin ollen tutkittavaksi ottamista koskeva kysymys on eroteltava kysymykseen Guardian Europen vaatimuksesta, joka perustuu Guardian Europen ja sen tytäryhtiöiden suoraan komissiolle maksamaan korvauksen osaan, ja kysymykseen Guardian Europen vaatimuksesta, joka perustuu Guardian Industriesin maksamaan korvauksen osaan. Vaikka kyseiset kysymykset nousevat esiin unionin yleisen tuomioistuimen suorittaman vaatimuksen sisällöllisen tarkastelun yhteydessä ja vaikka sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevien kanteiden yhteydessä vastaus niihin riippuu läheisesti tästä tarkastelusta, minusta vaikuttaa järkevältä käsitellä niitä aluksi tämän oikeudenkäynnin rajojen määrittelemiseksi, koska kyseiset kysymykset liittyvät Guardian Europen asiavaltuuteen.
63.
Guardian Europe vetoaa siihen, että sen nostama vahingonkorvauskanne on jatkoa kilpailuoikeuden, jossa käytetään yhden ainoan yrityksen käsitettä, rikkomista koskevalle menettelylle.
64.
Ongelmana on, että kyseistä käsitettä käytetään sääntöjen rikkojan (
30
) yksilöimiseksi riippumatta kyseisen yksikön oikeudellisesta muodosta ja rahoitustavasta. (
31
)
65.
Näin ollen tulee esiin kysymys siitä, millä oikeushenkilöllä on asiavaltuus ja intressi kanteen nostamiseen sen oikeudellisen yksikön nimissä, jolle on määrätty sakko ja joka on maksanut sen, vaatiakseen korvausta vahingosta, joka on aiheutunut oikeudenkäynnin kohtuulliseen kestoon liittyvien vaatimusten rikkomisesta.
66.
Ensiksi on muistutettava, että unionin tuomioistuin on korostanut kyseisen yhden ainoan yrityksen käsitteen erityisyyttä kilpailuoikeuden kontekstissa (
32
) erottelemalla sen nimenomaisesti siviilioikeudellisista yhtiön tai oikeushenkilön käsitteistä.
67.
Siten unionin tuomioistuin on katsonut, että ”yrityksen käsitettä on täsmennetty unionin tuomioistuinten oikeuskäytännössä siten, että käsitteellä tarkoitetaan taloudellista kokonaisuutta, vaikka oikeudellisesti tämän taloudellisen kokonaisuuden muodostaakin useampi kuin yksi luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö”. (
33
)
68.
Toiseksi SEUT 340 artiklan toisen kohdan nojalla nostettujen vahingonkorvauskanteiden yhteydessä ei toistaiseksi ole poikettu periaatteesta, jonka mukaan kantajan on osoitettava oikeussuojan tarve eli että sen oikeuksia on loukattu. (
34
)
69.
On totta, että unionin tuomioistuin ja unionin yleinen tuomioistuin ovat antaneet tuomioita erilaisissa olosuhteissa kuin nyt käsiteltävässä asiassa. Mitä tulee niihin tuomioihin, joihin Euroopan unionin tuomioistuin on viitannut väittäessään, että Guardian Europella ei ole oikeussuojan tarvetta, on korostettava, että tuomiot on annettu tapauksissa, joissa kantaja vaati korvausta vahingosta, jota ei ollut aiheutunut suoraan sille, (
35
) ilman valtuutusta nostaa kanne, (
36
) ammatillisen yhteenliittymän nimissä (
37
) tai oikeuksien siirron perusteella. (
38
)
70.
Tästä seuraa kuitenkin, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ensinnäkin henkilöllä on oikeus nostaa kanne SEUT 340 artiklan nojalla vain, jos se kykenee vetoamaan tuomioistuimessa erityiseen, omaan oikeussuojan tarpeeseensa tai sellaiseen oikeuteen vaatia vahingonkorvausta, jonka kolmas on luovuttanut sille.
71.
Toiseksi on siis selvitettävä, että vahinko, josta kantaja vaatii korvausta, on aiheutunut hänelle itselleen. (
39
)
72.
Kolmanneksi on niin, että jos kantajan on kyettävä vetoamaan toisen luovuttamaan oikeuteen vaatia vahingonkorvausta, tämä vaatimus merkitsee, että on esitettävä väitetyn vahingon kärsineen henkilön ja kantajan välinen nimenomainen oikeudellinen siirtoasiakirja (mikä tarkoittaa, että ensin mainittu on siirtänyt oikeutensa viimeksi mainitulle) tai vahingon kärsineen henkilön nimenomaisesti antama nimenomainen lakisääteinen valtuutus nostaa kanne. (
40
)
73.
Nämä periaatteet ilmenevät suoraan niistä edellytyksistä, joiden täyttyessä voidaan nostaa vahingonkorvauskanne, joka on luonteeltaan yleinen oikeussuojakeino, (
41
) johon sovelletaan yleisiä menettelysääntöjä, joihin tässä tapauksessa sovelletaan yhtiöoikeudellisia periaatteita ja joita kartellioikeuden mukaista vastuuta koskeva logiikka ei koske.
74.
Tässä tapauksessa Guardian Europen vahingonkorvauskanne perustuu osin Guardian Industriesille määrättyyn sakkoon. Kun unionin yleinen tuomioistuin on todennut, ettei Guardian Industriesin oikeuksia ole siirretty ja että Guardian Europe ei ole esittänyt nimenomaista valtuutusta nostaa kanne, (
42
) Guardian Europen vaatimus on osittain jätettävä tutkimatta.
75.
Guardian Europen vaatimuksesta, joka perustuu Guardian Europen ja sen tytäryhtiöiden komissiolle maksamiin määriin, on muistutettava, että ne on maksettu sellaisen Guardian Industriesille ja Guardian Europelle määrätyn sakon suorittamiseksi, jonka vain mainitut yhtiöt ovat voineet riitauttaa. Näin ollen ainoastaan nämä yhtiöt ovat voineet vaatia korvausta vahingosta, joka on aiheutunut siitä, että oikeudenkäynnin kohtuulliseen kestoon liittyviä vaatimuksia tai yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ei ole noudatettu.
76.
Näin ollen ei ole epäilystäkään siitä, että kun Guardian Europe on maksanut saatavia komissiolle, sillä on tällä perusteella juuri käsitellyssä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitettu erityinen oikeussuojan tarve vaaditun korvauksen osalta.
77.
Mielestäni se toteamus, että Guardian Europen tytäryhtiöt ovat osallistuneet sen välillisesti tai suoraan komissiolle maksaman sakon maksamiseen, ei voi horjuttaa tätä päätelmää.
78.
Unionin yleinen tuomioistuin on nimittäin todennut pyytämänsä selvityksen perusteella (
43
) valituksenalaisen tuomion 101 kohdassa, että se, että tytäryhtiöt maaliskuussa 2008 osallistuivat kyseisen maksun suorittamiseen, perustui niiden emoyhtiönsä Guardian Europen kanssa tekemiin rahoitussopimuksiin. Tuomion 102 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin on todennut, että Guardian Europen seitsemän tytäryhtiötä maksoivat maksuja suoraan komissiolle.
79.
On kuitenkin niin, että yhtäältä osallistumista velanmaksuun ja velan maksamista ei saa sekoittaa keskenään. Toisaalta on niin, että vaikka unionin yleinen tuomioistuin on todennut, että Guardian Europe väitti, että ”kaikki summat [oli]vat” päätöksessä K(2007) 5791 tarkoitettuun ”Guardianin yritykseen kuuluvien yksiköiden maksamia”, (
44
) unionin yleinen tuomioistuin ei ole tehnyt oikeudellisia päätelmiä toteamuksistaan, jotka koskevat Guardian Europen ja sen tytäryhtiöiden välisiä sopimuksia. Lisäksi vaikka Guardian Europe vetosi yhden ainoan yrityksen käsitteeseen, se vetosi myös siihen, että kyseiset tytäryhtiöt olivat täysin sen määräysvallassa. Tämä seikka kuitenkin puoltaa sitä, että velanmaksuun osallistumisen tutkiminen ei ole tarpeen, koska tytäryhtiöiden köyhtyminen on rahoitusriski, jonka yhtiö, josta tytäryhtiöt ovat täysin riippuvaisia, kantaa. (
45
)
80.
Toisin sanoen erityisen oikeussuojan tarpeen tunnustaminen tytäryhtiöille, jotka ovat suoraan maksaneet osan sakosta komissiolle, edellyttäisi, että sakko olisi määrätty yhteisvastuullisesti niiden maksettavaksi ja varsinkin että ne eivät olisi maksaneet sakkoa emoyhtiönsä vaatimuksesta.
81.
Vireillä olevassa menettelyssä se seikka, että tytäryhtiöt ovat osallistuneet sakon osan maksamiseen, ei kuitenkaan ole täysin merkityksetön. Mielestäni tämä on otettava huomioon siinä vaiheessa, kun arvioidaan sisällöllisesti Guardian Europen esittämää vahingonkorvausvaatimusta, koska Guardian Europen on osoitettava vahingon todellisuus ja väitetyn tulonmenetyksen seurausten laajuus suhteessa sen tytäryhtiöiden toimintaan. Tältä osin katson, että Guardian Europen unionin yleisen tuomioistuimen arvioitavaksi esittämä laskelma pääomakustannusten painotetusta keskiarvosta (
46
) ei täytä mainittuja näyttövaatimuksia. Nimittäin mielestäni sen vahingon, jonka Guardian Europe väittää syntyneen, laadun vuoksi on niin, että vaikka kyseinen laskelma pääomakustannusten painotetusta keskiarvosta on viitearvo sijoittajille, sillä ei voida osoittaa tulonmenetystä, joka liittyy yrityksen taloudellisiin ja rahoituksellisiin näkymiin.
82.
Kaiken edellä esitetyn perusteella esitän yhtäältä ratkaisuehdotuksena, että todetessaan, että valittaja ei itse kantanut sakon maksamiseen liittyvää taakkaa, unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, jonka vuoksi valituksenalainen tuomio on tältä osin kumottava.
83.
Koska toisaalta unionin tuomioistuimen käytössä ei ole riittävästi näyttöä, unionin tuomioistuimen on palautettava tämä asian osa unionin yleiselle tuomioistuimelle, jotta se arvioi sekä vahingon todellisuutta että väitettyjen rikkomusten ja kyseisen vahingon syy-yhteyttä. (
47
)
C
Kuudes valitusperuste
1. Asianosaisten lausumat
84.
Kuudennessa valitusperusteessaan Guardian Europe väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen valituksenalaisen tuomion 122–125 kohdassa, kun se vastasi Guardian Europen vaatimukseen saada korvausta vahingoista, jotka ovat aiheutuneet yhdenvertaisen kohtelun periaatteen riittävän ilmeiseksi väitetystä loukkaamisesta unionin yleisen tuomioistuimen 27.9.2012 antamalla tuomiolla, kun otetaan huomioon vakiintunut oikeuskäytäntö velvollisuudesta ottaa huomioon sisäiset myynnit. Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti katsonut, että ainoastaan asiaa viimeisenä oikeusasteena käsittelevän tuomioistuimen antama tuomio voi johtaa sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun syntymiseen sillä perusteella, että unionin oikeutta on rikottu.
85.
Guardian Europe vetoaa ensinnäkin siihen, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä ei ole nimenomaisesti suljettu pois sitä mahdollisuutta, että alemman tuomioistuimen antamasta ratkaisusta voidaan nostaa vahingonkorvauskanne unionin oikeuden rikkomisen perusteella. Tältä osin Guardian Europe vetoaa 30.9.2003 annettuun tuomioon Köbler (
48
) ja väittää, että 6.10.2015 annetulla tuomiolla Târşia, (
49
) johon Euroopan unionin tuomioistuin on viitannut, (
50
) ei voida perustella Euroopan unionin tuomioistuimen ilmaisemaa päinvastaista kantaa.
86.
Toiseksi ja toissijaisesti Guardian Europe vetoaa siihen, että jos katsotaan, että ainoastaan viimeisessä oikeusasteessa annettu ratkaisu voisi johtaa siihen, että unionille syntyy vastuu unionin oikeuden rikkomisesta, unionin yleisen tuomioistuimen erikoistumisen tähän alaan pitäisi oikeuttaa erityinen vastuujärjestelmä.
87.
Kolmanneksi Guardian Europe huomauttaa, että koska unionin tuomioistuin ei luonnollisestikaan voi rikkoa unionin oikeutta tuomiollaan, valituksenalaisen tuomion 122 kohdasta seuraa, että unionin tuomioistuinten ei koskaan katsottaisi olevan vastuussa unionin oikeuden rikkomisesta.
88.
Lisäksi Guardian Europe moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on katsonut valituksenalaisen tuomion 124 kohdassa, että Guardian Europe ei ollut esittänyt väitteitä vakavista, erityisesti menettelyllisistä tai hallinnollisista, tuomioistuimessa tapahtuneista toimintahäiriöistä.
89.
Valittaja kiistää tämän toteamuksen sillä perusteella, että se on viitannut kirjelmissään unionin yleiselle tuomioistuimelle paitsi unionin yleisen tuomioistuimen tekemiin virheisiin myös toimintahäiriönä siihen, että unionin yleinen tuomioistuin ei ollut käsitellyt olemassa ollutta vakiintunutta oikeuskäytäntöä, jossa edellytettiin konsernin sisäisten myyntien sisällyttämistä muiden kartellin jäsenten sakkolaskelmiin, koska muuten vertikaalisesti integroituneille tuottajille annettaisiin perusteetonta etua.
90.
Guardian Europe vaatii unionin tuomioistuinta katsomaan siinä tapauksessa, että valituksenalainen tuomio kumotaan näiltä osin, että unioni on vastuussa unionin yleisen tuomioistuimen 27.9.2012 antaman tuomion perusteella.
91.
Vastineessaan Euroopan unionin tuomioistuin väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti katsonut valituksenalaisen tuomion 122 kohdassa, ettei unionille voi syntyä vastuu sellaisen tuomioistuinratkaisun sisällön perusteella, jota jokin unionin tuomioistuimista ei ole antanut asiaa viimeisenä oikeusasteena käsitellessään ja josta voitaisiin siten valittaa.
92.
Euroopan unionin tuomioistuin korostaa, että 30.9.2003 annetusta tuomiosta Köbler, (
51
)6.10.2015 annetusta tuomiosta Târşia (
52
) ja 15.3.2017 annetusta tuomiosta Aquino (
53
) ilmenee, että sopimussuhteen ulkopuolinen jäsenvaltion vastuu voi syntyä ainoastaan sellaisen ratkaisun perusteella, jonka on antanut asiaa viimeisenä oikeusasteena käsittelevä tuomioistuin. Näin ollen sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevaa vaatimusta ei voida esittää toimielimen asemassa olevaa Euroopan unionin tuomioistuinta vastaan sellaisesta tuomiosta, jota ei ole annettu viimeisessä oikeusasteessa, koska tuomio on voitu oikaista käyttämällä oikeussuojakeinoja.
93.
Euroopan unionin tuomioistuin kiistää myös valittajan väitteen, jonka mukaan valittajan vaatimuksella olisi nostettu esiin vakavia, tuomioistuimessa tapahtuneita toimintahäiriöitä. Rikkominen, johon valittaja on vedonnut, on nimittäin koskenut tuomion sisältöä, joka on korjattu valitusvaiheessa unionin tuomioistuimessa.
2. Arviointi
94.
Aluksi on yhtäältä todettava, että Guardian Europen vahingonkorvausvaatimus perustuu unionin yleisen tuomioistuimen 27.9.2012 antaman tuomion perustelujen 104–106 kohtaan, joiden mukaan komissio ei ollut loukannut syrjintäkiellon periaatetta. Guardian Industries ja Guardian Europe ovat kritisoineet tätä perustelua 10.12.2012 jättämässään valituksessa valitusperusteessa, jonka unionin tuomioistuin hyväksyi 12.11.2014 antamallaan tuomiolla Guardian Industries ja Guardian Europe v. komissio. (
54
)
95.
Toisaalta kyseisen tuomion perusteluista ilmenee, että unionin tuomioistuin kumosi unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun tältä osin sillä perusteella, että unionin yleinen tuomioistuin ei ollut noudattanut oikeuskäytännössä vakiintuneita periaatteita. (
55
) Näin ollen unionin tuomioistuin katsoi, että Guardian Europen väitteestä, jonka mukaan kyseistä ratkaisua ei ollut perusteltu, ei ollut tarpeen lausua. (
56
)
96.
Tämä on se asiayhteys, jossa Guardian Europe arvostelee valituksensa kuudennessa valitusperusteessa sitä, että valituksenalaisen tuomion 122 ja 123 kohdassa on katsottu, että unioni ei voi olla vastuussa unionin yleisen tuomioistuimen tekemästä virheestä, kun unionin tuomioistuin on korjannut kyseisen virheen oikeussuojakeinojen käyttämisen seurauksena.
97.
Siten unionin tuomioistuinta pyydetään lähinnä lausumaan edellytyksistä sen SEUT 340 artiklassa määrätyn periaatteen soveltamiselle, että unioni korvaa vahingon, joka joku sen toimielimistä on aiheuttanut tuomiovallan käyttöön liittyvien tehtävien hoitamisen yhteydessä. Guardian Europen vaatimus on luonteeltaan uusi, koska se ei koske olosuhteita, joissa jokin unionin tuomioistuimista on suorittanut nämä tehtävänsä, vaan tehtävien suorittamisen tulosta eli kyseisen tuomioistuimen antaman ratkaisun sisältöä. (
57
)
98.
Tuomioistuintoiminnan harjoittamisolosuhteiden osalta erityisesti tapauksissa, joissa oikeudenkäynti kestää kauemmin kuin on kohtuullista, unionin tuomioistuin on katsonut, että vahingonkorvauskanne on tehokas ja yleisesti sovellettava korjauskeino tällaisen loukkauksen johdosta. (
58
) Käytetty vastuujärjestelmä perustuu objektiiviseen vastuuseen, joka perustuu sen toteamiseen, että ratkaisu on annettu asian olosuhteisiin nähden liian myöhään. (
59
)
99.
Tuomioistuimen roolista on todettava, että vaikka unionin tuomioistuin on tarkastellut vastuun syntymistä sillä perusteella, että tuomioistuin on rikkonut unionin oikeutta, tällaisissa tapauksissa on ollut kyse ainoastaan kansallisista tuomioistuimista. (
60
) Siten tämän valituksen yhteydessä unionin tuomioistuimen on nyt määriteltävä edellytykset, joiden täyttyessä unionin vastuu voi syntyä silloin, kun tällainen rikkominen on seurausta unionin yleisen tuomioistuimen antamasta tuomiosta.
100.
Valituksenalaisen tuomion 123 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin on todennut, että unionin yleisen tuomioistuimen 27.9.2012 antamassa tuomiossa tehty virhe oli saatu korjattua, koska valittaja oli käyttänyt käytettävissään ollutta oikeussuojakeinoa eli valitusta. Kuten valituksenalaisen tuomion 122 ja 124 kohdasta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin on antanut etusijan vastuuperiaatteelle, joka ei perustu tuomioistuimen toimen virheellisyyden aiheutumissyyn arviointiin vaan tuomioistuinjärjestelmän, jonka rakenteella pyritään nimenomaan ensimmäisissä tuomioissa tehtyjen virheiden korjaamiseen, hyvän toiminnan arviointiin.
101.
Tällainen unionin vastuun syntymistä tuomioistuintoiminnan perusteella koskeva tulkinta, jonka johdosta on tutkittava, onko oikeussuojakeinoja käytetty ja onko niillä voitu varmistaa yksityisillä unionin oikeuden perusteella olevien oikeuksien tehokas oikeussuoja tuomioistuimissa, voidaan mielestäni selvästi johtaa 28.7.2016 annetusta tuomiosta Tomášová. (
61
)
102.
Kyseisessä tuomiossa unionin tuomioistuin nimittäin vastasi nimenomaan kysymykseen siitä, millä edellytyksillä voidaan vedota asianomaisen jäsenvaltion vastuuseen unionin oikeuden rikkomisesta sellaisen tuomioistuimen antamalla ratkaisulla, joka ei ole ylin tuomioistuin. (
62
)
103.
Unionin tuomioistuin muistutti aluksi, että periaatetta, jonka mukaan jäsenvaltio vastaa sen syyksi luettavalla unionin oikeuden rikkomisella yksityisille aiheutetusta vahingosta, sovelletaan kaikkiin tapauksiin, joissa unionin oikeutta on rikottu, riippumatta siitä, mikä julkinen elin on syyllistynyt rikkomiseen, tietyillä edellytyksillä myös silloin, kun kyseinen rikkominen johtuu asiaa viimeisenä oikeusasteena käsittelevän kansallisen tuomioistuimen ratkaisusta. (
63
)
104.
Tämän jälkeen unionin tuomioistuin määräsi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tarkistamaan, olivatko Okresný súd Prešovin (Prešovin piirioikeus, Slovakia) antamat riidanalaiset tuomiot annettu viimeisessä oikeusasteessa. (
64
)
105.
Lopuksi unionin tuomioistuin totesi, että ”jäsenvaltion vastuu vahingoista, joita yksityisille on aiheutunut siitä, että unionin oikeutta on rikottu kansallisen tuomioistuimen ratkaisulla, voi syntyä ainoastaan siinä tapauksessa, että kyseisen ratkaisun on tehnyt asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä kyseisen jäsenvaltion tuomioistuin – –”. (
65
)
106.
Siten mielestäni 28.7.2016 annetulla tuomiolla Tomášová (
66
) on poistettu epävarmuudet niiden tuomioiden ulottuvuudesta, joihin asianosaiset ovat viitanneet ja jotka koskivat ainoastaan ylimpien tuomioistuinten antamia ratkaisuja ja joihin kuuluu erityisesti 30.9.2003 annettu tuomio Köbler, (
67
) jossa todettiin, että ”periaatetta, jonka mukaan jäsenvaltiot ovat velvollisia korvaamaan niiden syyksi luettavalla yhteisön oikeuden rikkomisella yksityisille aiheutetut vahingot, sovelletaan myös silloin, kun kyseinen rikkominen johtuu asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevän tuomioistuimen päätöksestä, kun yhteisön rikotun oikeusnormin tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille, kun rikkominen on riittävän ilmeinen ja kun vahinko, joka on aiheutunut henkilöille, joiden oikeuksia on loukattu, on välittömässä syy-yhteydessä kyseiseen rikkomiseen. Sen ratkaisemiseksi, onko rikkominen riittävän ilmeinen, kun kyseinen rikkominen johtuu tällaisesta päätöksestä, toimivaltaisen kansallisen tuomioistuimen on tuomioistuintoiminnan erityinen luonne huomioon ottaen tutkittava, onko kyseinen rikkominen luonteeltaan selvä”. (
68
)
107.
Vaikka 30.9.2003 annetun tuomion Köbler (
69
) ulottuvuutta on täsmennetty 13.6.2006 annetulla tuomiolla Traghetti del Mediterraneo, (
70
) viimeksi mainitun tuomion 36 kohdan sanamuoto on kuitenkin edelleen voinut herättää kysymyksiä, (
71
) erityisesti sen vuoksi, että unionin tuomioistuin muotoili uudelleen ennakkoratkaisukysymyksen, joka koski tuomioistuinten vastuuta tuomiovaltansa käytöstä riippumatta siitä, käsittelivätkö ne asiaa viimeisenä oikeusasteena. (
72
)
108.
Kaikkien oikeussuojakeinojen käyttämistä ennen vahingonkorvauskanteen nostamista koskeva periaate, jota täsmennetään 28.7.2016 annetussa tuomiossa Tomášová (
73
) jäsenvaltion vastuun syntymisen rajaamiseksi ainoastaan sellaisiin tapauksiin, joissa asiaa viimeisenä oikeusasteena käsittelevällä tuomioistuimella on ollut velvollisuus huolehtia unionin oikeuden soveltamisesta ja tarvittaessa, jos se on ollut epävarma, saattaa asia Euroopan unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi SEUT 267 artiklan nojalla, perustuu toteamukseen, että ”lainkäyttövalla[lla on] olennainen tehtävä yksityisillä unionin oikeussääntöjen perusteella olevien oikeuksien suojelussa ja [siihen] seikka[an], että asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä tuomioistuin on määritelmän mukaan viimeinen oikeusaste, jossa yksityiset voivat vedota niihin oikeuksiin, jotka heille kyseisissä säännöissä myönnetään”. (
74
)
109.
Tätä periaatetta, joka perustuu oikeussuojakeinojen olemassaoloon, on myös mukautettu tuomioistuintoiminnan erityiseen luonteeseen ja oikeutettuihin oikeusvarmuuden vaatimuksiin, jotka johtavat rajojen asettamiseen tuomioistuinratkaisun sisältöön perustuvan vastuun syntymiselle. (
75
)
110.
Tästä seuraa, että koska oikeussuojakeinojen järjestelmällä pyritään suojaamaan yksityisillä oikeussääntöjen, mukaan lukien unionin oikeussääntöjen, nojalla olevia oikeuksia, muutoksenhaku tuomioistuimessa on asianmukainen keino korjata ensimmäisen asteen tuomioistuimen tekemä virhe. (
76
) Toisin sanoen on tärkeää erotella virheen häivyttäminen, jota kuka tahansa oikeudenkäynnin vireille laittava asianosainen voi pyytää, unionin oikeuteen perustuvien oikeuksien sellaisen loukkaamisen korvaamisesta, jota ei enää voida korjata tai ”poistaa”, (
77
) koska ei ole käytetty oikeussuojakeinoja, ja jonka perusteella voidaan vain nostaa vahingonkorvauskanne. (
78
)
111.
Onko tätä periaatetta sovellettava ainoastaan unionin oikeuden noudattamatta jättämisestä johtuvan jäsenvaltion vastuun syntymiseen? Toisin sanoen: onko siitä perusteltua poiketa unionin yleisen tuomioistuimen erikoistumisen ja unionin oikeusjärjestyksen arkkitehtuurin perusteella, sellaisena kuin se on määritelty SEU 19 artiklan 1 kohdassa, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin huolehtii yhdessä unionin tuomioistuimen kanssa siitä, että perussopimusten tulkinnassa ja soveltamisessa noudatetaan lakia?
112.
Mielestäni ei. On nimittäin niin, että vaikka perussopimuksilla perustetussa tuomioistuinjärjestelmässä, jolla pyritään varmistamaan se, että unionin oikeutta tulkitaan johdonmukaisesti ja yhtenäisesti, (
79
) unionin yleinen tuomioistuin myötävaikuttaa unionin oikeuden täyteen soveltamiseen ja yksityisillä unionin oikeuden nojalla olevaan oikeussuojaan, (
80
) jo se, että unionin yleisen tuomioistuimen tuomioista voidaan valittaa unionin tuomioistuimeen, jotta sen antamat ratkaisut saadaan kumotuksi unionin oikeuden rikkomisen perusteella, riittää perusteeksi samaistaa kyseinen tuomioistuin kaikkiin sellaisiin jäsenvaltioiden muihin tuomioistuimiin, jotka eivät käsittele asiaa viimeisenä oikeusasteena. (
81
)
113.
Kansallisten tuomioistuinten tavoin unionin yleinen tuomioistuin nimittäin ratkaisee asioita ”etulinjassa”, (
82
) koska sen tehtävänä on ratkaista unionin oikeutta koskevia uusia kysymyksiä, jotka ensiksi saatetaan sen ratkaistavaksi, tai soveltaa unionin tuomioistuimen vahvistamia ratkaisuja eri tilanteisiin.
114.
Kuitenkin merkittävä ero, joka ilmenee vertailusta kansallisiin järjestelmiin, on se, että unionin yleisellä tuomioistuimella ei ole käytettävissään ennakkoratkaisupyyntöä vastaavaa mekanismia siinä tapauksessa, että esiin tulee uusia ongelmia tai epävarmuutta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön ulottuvuudesta. Tämä seikka on kuitenkin ollut ratkaiseva suunniteltaessa asiaa viimeisenä oikeusasteena käsittelevien tuomioistuinten, joilla on velvollisuus pyytää ennakkoratkaisua, vastuujärjestelmää. (
83
) Unionin tuomioistuin on jopa kuvaillut tätä ennakkoratkaisupyyntömenettelyä unionin ”tuomioistuinjärjestelmän kantavaksi voimaksi”. (
84
) Siten kyseinen erityismenettely on osasyy sille, miksi jäsenvaltioiden ja unionin vastuujärjestelmät eivät vastaa täydellisesti toisiaan. (
85
)
115.
Tämän seikan vuoksi on myös korostettava, kuinka vaikeaa on arvioida unionin yleisen tuomioistuimen sellaista unionin oikeuden rikkomista, joka on tapahtunut huolimatta siitä, että asiasta on ollut hyvin vakiintunutta oikeuskäytäntöä. Se, että vakiintunutta oikeuskäytäntöä ei ole sovellettu, voi nimittäin johtua erilaisten tosiseikkojen toteamisesta, eroista arvioinnissa tai jopa tarpeesta ehdottaa kyseisen vakiintuneen oikeuskäytännön muuttamista, vaikka tämä ei eksplisiittisesti ilmenisikään muutetusta ratkaisusta.
116.
Tätä arviointivapautta, joka on tuomioistuimen varsinaisen tehtävän (
86
) ja oikeuskäytännön dynaamisuuden taustalla, rajoitetaan perusteluvelvollisuudella, joka on korostunut, jos tarkoituksena on muuttaa tulkintaa, riippumatta siitä, minkä asteen tuomioistuimena tuomioistuin käsittelee asiaa. Se on perustavanlaatuinen syy sille, miksi edellytyksiä vastuun syntymiselle sellaisen tuomioistuimen, joka ei käsittele asiaa viimeisenä oikeusasteena, tuomiovallan käytön perusteella ei ole syytä muuttaa, vaikka ylempi tuomioistuin olisikin myöhemmin kumonnut sen ratkaisun oikeudellisen virheen perusteella. (
87
)
117.
Tämän lähestymistavan kyseenalaistaminen merkitsisi, että todettaisiin saavutettu oikeus vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön, mikä olisi vastoin periaatetta, jonka muun muassa Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on ilmaissut. (
88
)
118.
Näin ollen – vastaavasti kuin lukuisissa kansallisissa tuomioistuintoiminnan vastuujärjestelmissä (
89
) – ei ole syytä luopua oikeussuojakeinojen olemassaoloon perustuvasta logiikasta, joka liittyy läheisesti oikeudenkäynnin kohtuullista kestoa koskevien vaatimusten noudattamiseen. Tältä osin katson, että vastuun synnyttävä tapahtuma on nimenomaan se, kuinka kauan muutetun ratkaisun antamisessa ja mahdollisessa unionin oikeuden rikkomisen korjaamisessa on kestänyt, eikä tehty oikeudellinen virhe.
119.
Näin ollen ja valituksen kohteen vuoksi pidän tehottomana Guardian Europen väitettä, joka johtaisi unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisuihin perustuvaa unionin vastuuta koskevan järjestelmän asettamiseen riippuvaiseksi niiden edellytysten määrittelemisestä, joiden vallitessa kyseistä järjestelmää joko sovellettaisiin tai ei sovellettaisi unionin tuomioistuimeen, jonka tehtävänä on harjoittaa tuomioistuinvalvontaa, silloin, kun oikeussuojakeinojen käytön tulos ei ole ollut suotuisa niitä käyttäneelle asianosaiselle (
90
).
120.
Guardian Europen viimeisestä väitteestä, joka koskee valituksenalaisen tuomion 124 kohtaa, katson, että unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti katsonut, että on varattava mahdollisuus menetellä toisin tapauksissa, joissa osoitetaan, että oikeussuojaa on lopulta annettu unionin oikeussääntöjen nojalla yksityisillä oleville oikeuksille olosuhteissa, joista yksityiselle on aiheutunut vahinkoa. Tästä voi olla kyse, kuten jo totesin, tapauksissa, joissa oikeudenkäynti kestää liian kauan (
91
) tai joissa tapahtuu muu sellainen tuomioistuinlaitoksen toimintahäiriö, joka on esimerkiksi estänyt oikeussuojakeinojen käytön. Kyse on välttämättä oltava objektiivisesta toimintahäiriöstä, koska jos kyse on ratkaisusta, johon voidaan hakea muutosta, tuomioistuimen tehtävissään tekemät vakavat virheet, joista syntyy haitta, johon oikeussubjektin ei voida kohtuudella edellyttää varautuvan, ovat sääntöjenvastaisen ratkaisun kumoamisperuste. (
92
)
121.
Tässä tapauksessa Guardian Europe on vedonnut vahingonkorvausvaatimuksensa perusteena ainoastaan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön ilmeiseen laiminlyöntiin, jota edellä esitetyin perustein ei pidetä riittävänä toimintahäiriönä. Näin ollen Guardian Europen unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 124 kohdan arvostelua ei voida hyväksyä.
122.
Edellä esitetystä seuraa, että kuudes valitusperuste on hylättävä.
VI Oikeudenkäyntikulut
123.
Koska asia on palautettava unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi, tähän muutoksenhakumenettelyyn liittyvistä oikeudenkäyntikuluista on päätettävä myöhemmin.
VII Ratkaisuehdotus
124.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti:
1)
Unionin yleisen tuomioistuimen 7.6.2017 antama tuomio Guardian Europe vastaan Euroopan unioni (T‑673/15, EU:T:2017:377) kumotaan siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on hylännyt Guardian Europe Sàrlin kanteen sillä perusteella, että Guardian Europelle ei ole aiheutunut tulonmenetystä siitä, että unionin yleinen tuomioistuin rikkoi oikeudenkäynnin kohtuulliseen kestoon liittyviä vaatimuksia ja että [SEUT 101] artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 28.11.2007 annetulla komission päätöksellä K(2007) 5791 lopullinen (asia COMP/39165 – Tasolasi) loukattiin yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
2)
Valitus hylätään muilta osin.
3)
Liitännäisvalitus hylätään.
4)
Asia palautetaan unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi.
5)
Oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	Asiassa Euroopan unioni v. Guardian Europe (C‑447/17 P).
(
3
)	Asiassa Guardian Europe v. Euroopan unioni (C‑479/17 P).
(
4
)	T-673/15, EU:T:2017:377, jäljempänä valituksenalainen tuomio.
(
5
)	T-82/08, EU:T:2012:494, jäljempänä unionin yleisen tuomioistuimen 27.9.2012 antama tuomio.
(
6
)	C‑138/17 P ja C‑146/17 P, EU:C:2018:1013.
(
7
)	C‑150/17 P, EU:C:2018:1014.
(
8
)	C‑174/17 P ja C‑222/17 P, EU:C:2018:1015.
(
9
)	En tarkastele yksityiskohtaisesti toista valitusperustetta, joka niin ikään koskee kyseistä yhden ainoan yrityksen käsitettä, Guardian Europen oikeudenkäynnin kohtuuttomaan kestoon perustuvan vaatimuksen yhteydessä, koska kyseisen valitusperusteen ensimmäisen osan perusteltavuus riippuu läheisesti ensimmäisen valitusperusteen perusteltavuudesta ja siitä, miten unionin tuomioistuin ratkaisee unionin esittämän valituksen. Valitusperusteesta, joka koskee asiakirja-aineiston huomioon ottamista vääristyneellä tavalla ja johon valittaja on vedonnut kyseisen toisen valitusperusteen toisen osan tueksi, ks. tämän ratkaisuehdotuksen 74 kohta ja 42 alaviite.
(
10
)	Jäljempänä päätös K(2007) 5791.
(
11
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363.
(
12
)	Toisesta valitusperusteesta ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 4 kohta. Tutkittavaksi ottamisen edellytyksistä ks. myös tämän ratkaisuehdotuksen 60 ja 62 kohta.
(
13
)	Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unioni on SEUT 340 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetussa sopimussuhteen ulkopuolisessa vastuussa ainoastaan, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: unionin toimielimen moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on tosiasiassa syntynyt ja toimielimen toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys (ks. tuomio 13.12.2018, Euroopan unioni v. Gascogne Sack Deutschland ja Gascogne, C‑138/17 P ja C‑146/17 P, EU:C:2018:1013, 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
14
)	Kyse on väitteestä, jonka komissio on esittänyt ensisijaisena vastauksena Guardian Europen neljänteen valitusperusteeseen, ks. tämän ratkaisuehdotuksen 50 kohta. Kolme muuta, toissijaista väitettä on esitetty tämän ratkaisuehdotuksen 16 alaviitteessä ja 51 ja 52 kohdassa.
(
15
)	Ks. tältä osin tuomio 7.6.2007, Wunenburger v. komissio (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, 37–40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
16
)	Todettakoon, että vastauksena päävalituksen neljänteen valitusperusteeseen komissio vetoaa toissijaisesti sellaisen toisen vaatimuksensa tueksi, jolla se vaatii unionin tuomioistuinta käsittelemään viran puolesta ehdotonta perustetta, väitteeseen, jonka perusta on sama kuin liitännäisvalituksen ainoan valitusperusteenkin. Näin ollen kyseistä väitettä ei ole tarpeen tarkastella.
(
17
)	Ks. tuomio 8.11.2012, Evropaïki Dynamiki v. komissio (C‑469/11 P, EU:C:2012:705, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen); tuomio 14.6.2016, Marchiani v. parlamentti (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, 94 kohta); tuomio 13.12.2018, Iran Insurance v. neuvosto (T-558/15, EU:T:2018:945, 71 kohta) ja tuomio 13.12.2018, Post Bank Iran v. neuvosto (T-559/15, EU:T:2018:948, 64 kohta). Ks. myös Clausen, F., Les moyens d’ordre public devant la Cour de justice de l’Union européenne, Bruylant, Bryssel, 2018, s. 109–111.
(
18
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363.
(
19
)	Valituksenalaisen tuomion 61 kohta.
(
20
)	Yhteenvetona viivästyskorkoihin sovellettavista periaatteista ks. ratkaisuehdotukseni komissio v. IPK International (C‑336/13 P, EU:C:2014:2170, 75 ja 77–79 kohta).
(
21
)	Ks. tuomio 12.2.2015, komissio v. IPK International (C‑336/13 P, EU:C:2015:83, 29 ja 30 kohta).
(
22
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363.
(
23
)	Euroopan unionin tuomioistuin viittaa mm. 4.10.1979 annettuun tuomioon Ireks-Arkady v. ETY (238/78, EU:C:1979:226, 5 kohta) ja 9.11.1989 annettuun tuomioon Briantex ja Di Domenico v. ETY ja komissio (353/88, EU:C:1989:415, 16 kohta).
(
24
)	238/78, EU:C:1979:226.
(
25
)	Guardian Europe vetoaa siihen, että se on Guardian Industriesin kokonaan omistama tytäryhtiö, joka vastaa Euroopan markkinoista.
(
26
)	Tarkastelen oikeudenkäyntiväitteitä, joihin komissio on vedonnut, tämän ratkaisuehdotuksen 18 ja 20 kohdassa sekä 16 alaviitteessä.
(
27
)	Tältä osin komissio viittaa 27.4.2017 annettuun tuomioon Akzo Nobel ym. v. komissio (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 50 ja 57 kohta).
(
28
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363.
(
29
)	Tästä huomiosta pankkitakauskulujen osalta ks. myös toisessa valitusperusteessa esitetty valituksenalaisen tuomion 158 ja 159 kohdan kritiikki ja tämän ratkaisuehdotuksen 9 alaviite.
(
30
)	Ks. mm. tuomio 18.7.2013, Schindler Holding ym. v. komissio (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 102 kohta).
(
31
)	Ks. tuomio 27.4.2017, Akzo Nobel ym. v. komissio (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
32
)	Ks. tuomio 18.7.2013, Schindler Holding ym. v. komissio (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 101 ja 102 kohta) ja tuomio 27.4.2017, Akzo Nobel ym. v. komissio (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 46 kohta).
(
33
)	Tuomio 18.7.2013, Schindler Holding ym. v. komissio (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 103 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ks. myös tuomio 27.4.2017, Akzo Nobel ym. v. komissio (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 48 kohta).
(
34
)	Katsauksena oikeuskirjallisuudesta ks. Blumann, C. ja Dubouis, L., Droit institutionnel de l’Union européenne, 6. painos, LexisNexis, Manuels-kokoelma, Pariisi, 2016, 954 kohta, s. 741 ja Van Raepenbusch, S., Le contrôle juridictionnel dans l’Union européenne, 3. painos, Éditions de l’Université de Bruxelles, Commentaire J. Mégret ‑kokoelma, Bryssel, 2018, 330 kohta, s. 286.
(
35
)	Ks. tuomio 9.11.1989, Briantex ja Di Domenico v. ETY ja komissio (353/88, EU:C:1989:415, 6 kohta); määräys 1.12.2008, Işçi Partisi v. komissio (T‑219/08, ei julkaistu, EU:T:2008:538, 7 kohta) ja määräys 17.12.2009, Işçi Partisi v. komissio (T‑223/09, ei julkaistu, EU:T:2009:524, 12 ja 13 kohta).
(
36
)	Ks. tuomio 30.6.2009, CPEM v. komissio (T‑444/07, EU:T:2009:227, 39 ja 40 kohta) ja määräys 12.5.2010, CPEM v. komissio (C‑350/09 P, ei julkaistu, EU:C:2010:267, 61 kohta).
(
37
)	Ks. tuomio 30.9.1998, Coldiretti ym. v. neuvosto ja komissio (T‑149/96, EU:T:1998:228, 57 ja 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ks. tältä osin myös tuomio 18.3.1975, Union syndicale-Service public européen ym. v. neuvosto (72/74, EU:C:1975:43, 21 kohta).
(
38
)	Ks. tuomio 4.10.1979, Ireks-Arkady v. ETY (238/78, EU:C:1979:226, 5 kohta).
(
39
)	Edellä viitatuista ratkaisuista ks. mm. määräys 17.12.2009, Işçi Partisi v. komissio (T‑223/09, ei julkaistu, EU:T:2009:524, 12 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
40
)	Edellä viitatuista ratkaisuista ks. mm. määräys 17.12.2009, Işçi Partisi v. komissio (T‑223/09, ei julkaistu, EU:T:2009:524, 13 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
41
)	Ks. Bonichot, J.-C., ”La réparation du délai excessif de jugement devant les juridictions de l’Union”, Actualité juridique: droit administratif, Dalloz, Pariisi, 2014, nro 12, s. 683–687, erityisesti s. 686.
(
42
)	Ks. valituksenalaisen tuomion 106 ja 159 kohta. Päävalituksen toisen valitusperusteen toisessa osassa kritisoidaan kyseisiä kohtia. Guardian Europen esittämä väite siitä, että sen esittämä 13.11.2015 päivätty sisäinen muistio on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on mielestäni hylättävä, koska unionin yleinen tuomioistuin on arvioinut tätä todistetta tavalla, joka ei ole ilmeisen virheellinen.
(
43
)	Ks. valituksenalaisen tuomion 99 kohta.
(
44
)	Valituksenalaisen tuomion 104 kohta.
(
45
)	Emoyhtiön ja tytäryhtiön välisten taloudellisten ja organisatoristen yhteyksien osalta on niin, että ne ovat luonteeltaan samanlaisia kuin yhteydet, joiden perusteella on katsottu, että emoyhtiö on vastuussa tytäryhtiönsä kilpailusääntöjä rikkovasta menettelystä (ks. mm. tuomio 27.4.2017, Akzo Nobel ym. v. komissio, C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 52 ja 54 kohta).
(
46
)	Ks. valituksen 12 kohta.
(
47
)	Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen riittävän ilmeisestä loukkaamisesta unionin yleisen tuomioistuimen 27.9.2012 antamalla tuomiolla ks. tämän ratkaisuehdotuksen 84 ja 122 kohta.
(
48
)	C‑224/01, EU:C:2003:513.
(
49
)	C‑69/14, EU:C:2015:662.
(
50
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 92 kohta.
(
51
)	C‑224/01, EU:C:2003:513.
(
52
)	C‑69/14, EU:C:2015:662.
(
53
)	C‑3/16, EU:C:2017:209.
(
54
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 66 kohta.
(
55
)	Ks. tuomio 12.11.2014, Guardian Industries ja Guardian Europe v. komissio (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 65 kohta ja erityisesti viittaus 61 ja 62 kohtaan), jota on verrattava julkisasiamies Wathelet’n ratkaisuehdotukseen Guardian Industries ja Guardian Europe v. komissio (C‑580/12 P, EU:C:2014:272, 38 ja 65 kohta), jossa Wathelet korosti riidanalaisen komission päätöksen uudenlaisuutta suhteessa komission tavanomaiseen käytäntöön ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön.
(
56
)	Ks. tuomio 12.11.2014, Guardian Industries ja Guardian Europe v. komissio (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 66 kohta).
(
57
)	Tämä kysymys ainoastaan mainittiin 30.9.2003 annetun tuomion Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513) yhteydessä. Ks. kyseisen tuomion 21 kohdassa esitetty Itävallan tasavallan esittämä huomautus ja 28 kohdassa esitetty Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksen kuudes väite, joista unionin tuomioistuin ei katsonut tarpeelliseksi lausua. Ks. tästä kyseistä tuomiota koskevat kommentit artikkelissa Rostane, M., ”Chronique de jurisprudence du Tribunal et de la Cour de justice des Communautés européennes, Institutions et ordre juridique communautaire, Primauté du droit communautaire”, Journal du droit international (Clunet), LexisNexis, Pariisi, huhtikuu 2004, nro 2, s. 552–559, ja artikkelissa Adida-Canac, H., ”L’erreur du juge: entre réparation, indemnisation et responsabilité”, Recueil Dalloz, Dalloz, Pariisi, 2009, nro 19, s. 1288–1297, erityisesti s. 1295 ja 72 alaviite.
(
58
)	Tuomio 26.11.2013, Groupe Gascogne v. komissio (C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 82 kohta).
(
59
)	Ks. em. Bonichot, J.-C., erityisesti s. 686.
(
60
)	Ks. erityisesti tämän ratkaisuehdotuksen 101, 106 ja 107 kohdassa mainitut tuomiot ja tuomio 9.9.2015, Ferreira da Silva e Brito ym. (C‑160/14, EU:C:2015:565, 46 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
(
61
)	C‑168/15, EU:C:2016:602.
(
62
)	Ks. tuomio 28.7.2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, 11 kohta, 15 kohdan 2 alakohta ja 16 kohta).
(
63
)	Ks. tuomio 28.7.2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, 18–20 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
64
)	Ks. tuomio 28.7.2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, 21 kohta).
(
65
)	Tuomio 28.7.2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, 42 kohdan 1 alakohta, kursivointi tässä).
(
66
)	C‑168/15, EU:C:2016:602.
(
67
)	C‑224/01, EU:C:2003:513. Ks. vastaavasti Simon, D., ”La responsabilité des États membres en cas de violation du droit communautaire par une juridiction suprême (à propos de l’arrêt Köbler, CJCE, 30 sept. 2003, aff. C‑224/01)”, Revue Europe, LexisNexis, Pariisi, 2003, nro 11, s. 3–6, erityisesti s. 4, jossa todetaan, että ”[tuomion] perusteluissa ei erotella kahta näyttöä, jotka olisivat voineet olla erillisiä: – – yhtäältä – – tuomioistuinratkaisua koskevan vastuun periaatteen vahvistamista ja toisaalta – – sen perustelemista, että tällainen vastuu on myös ylimpien tuomioistuinten tuomioista. Unionin tuomioistuin vaikuttaa katsovan, että erityisesti jälkimmäinen päätelmä on perusteltu”. Ks. myös kysymykset, jotka on tuotu esiin artikkelissa Huglo, J.-G., ”La responsabilité des États membres du fait des violations du droit communautaire commises par les juridictions nationales: un autre regard”, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux, 2004, nro 164, s. 34–40 ja artikkelissa Beutler, B., ”State Liability for Breaches of Community Law by National Courts: Is the Requirement of a Manifest Infringement of the Applicable Law an Insurmountable Obstacle?”, Common Market Law Review, Kluwer Law International, Alphen aan den Rijn, 2009, 46. vuosikerta, nro 3, s. 773–804, erityisesti s. 789, johon julkisasiamies Wahl viittasi ratkaisuehdotuksessaan Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:260, 15 alaviite).
(
68
)	Ks. tuomion 59 kohta.
(
69
)	C‑224/01, EU:C:2003:513.
(
70
)	C‑173/03, EU:C:2006:391, 30–32 kohta.
(
71
)	Kyseisessä 36 kohdassa todetaan seuraavaa: ”Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 52 kohdassa, se, että tällaisessa tilanteessa valtion vastuu suljettaisiin pois sen vuoksi, että yhteisön oikeuden rikkominen johtuu tuomioistuimen suorittamasta oikeussääntöjen tulkinnasta, merkitsisi, että periaatteella, jonka yhteisöjen tuomioistuin hyväksyi [30.9.2003 antamassaan tuomiossa Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513)] ei olisi merkitystä. Tämä toteamus pätee sitä suuremmalla syyllä ylimmän oikeusasteen tuomioistuimiin, joiden tehtävänä on varmistaa oikeussääntöjen yhdenmukainen tulkinta kansallisella tasolla.” Korostus tässä.
(
72
)	Ks. tuomio 13.6.2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, 24 kohta) ja vastaavasti julkisasiamies Léger’n ratkaisuehdotus Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602, 39 kohta).
(
73
)	C‑168/15, EU:C:2016:602.
(
74
)	Ks. tuomio 28.7.2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, 20 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, mukaan lukien tuomio 13.6.2006, Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, 31 kohta).
(
75
)	Ks. tuomio 13.6.2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, 32 kohta).
(
76
)	Ks. vastaavasti julkisasiamies Léger’n ratkaisuehdotus Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602, 19 kohta): ”Lisäksi kuten korostin ratkaisuehdotuksessa[ni Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, 38 kohta)], vaikka sen vuoksi, että muutoksenhakumahdollisuus kansallisella tasolla ylimmän oikeusasteen tuomioistuimen päätöksiin puuttuu, ainoastaan valtion korvausvastuuta koskevan kanteen avulla on mahdollista, in ultima ratio, taata loukatun oikeuden palauttaminen ja lopulta varmistaa asianmukainen tehokkaan oikeussuojan taso yhteisön oikeusjärjestykseen perustuville yksityisten oikeuksille, tämä ei päde [tavanomaisten] tuomioistuimien tekemiin päätöksiin, koska niiden osalta on käytettävissä kansallisia muutoksenhakukeinoja.”
(
77
)	Ilmaisu perustuu mm. 24.10.2018 annettuun tuomioon XC ym. (C‑234/17, EU:C:2018:853, 58 kohta).
(
78
)	Eri korvausmuodoista ks. julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotus Euroopan unioni v. Gascogne Sack Deutschland ja Gascogne (C‑138/17 P ja C‑146/17 P, EU:C:2018:620, 84 kohta).
(
79
)	Ks. lausunto 2/13 (Unionin liittyminen Euroopan ihmisoikeussopimukseen), 18.12.2014 (EU:C:2014:2454, 174 kohta) ja tuomio 24.10.2018, XC ym. (C‑234/17, EU:C:2018:853, 39 kohta).
(
80
)	On korostettava, että Nizzan sopimuksen, jolla tuomioistuinjärjestelmää muutettiin merkittävästi, voimaan tulosta alkaen unionin yleisen tuomioistuimen tehtävät ovat huomattavasti laajempia kuin ennen. SEUT 256 artiklan 1 kohdan mukaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen ratkaisemaan lähes kaikki kanteet – lukuun ottamatta lähinnä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevia kanteita. S. Van Raepenbuschin mukaan tällä muutoksella unionin yleisestä tuomioistuimesta ”tehtiin todellinen yleinen hallintotuomioistuin” (em. Van Raepenbusch, S., 4 kohta, s. 14 ja 62 kohta, s. 72).
(
81
)	Ks. SEUT 256 artikla (aiempi EY-sopimuksen 225 artikla, joka perustui Maastrichtin sopimuksella ETY:n perustamissopimuksen aiempaan 168 A artiklaan tehtyyn muutokseen) ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisen kohta, jossa määrätään, että ”unionin tuomioistuimelta voidaan hakea muutosta vain oikeuskysymysten osalta. Muutoksenhaun perusteena voi olla toimivallan puuttuminen unionin yleiseltä tuomioistuimelta, asian käsittelyssä unionin yleisessä tuomioistuimessa tapahtunut oikeudenkäyntivirhe, joka on hakijan edun vastainen, tai unionin yleisessä tuomioistuimessa tapahtunut unionin oikeuden rikkominen.”
(
82
)	Ks. kansallisista tuomioistuimista em. Van Raepenbusch, S., 2 kohta, s. 12.
(
83
)	Ks. tuomio 13.6.2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, 32 kohta) sekä julkisasiamies Léger’n ratkaisuehdotus Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602, 70–75 kohta); tuomio 15.3.2017, Aquino (C‑3/16, EU:C:2017:209, 31–34 kohta) ja tuomio 4.10.2018, komissio v. Ranska (Irtaimen omaisuuden tuotosta pidätetty vero) (C‑416/17, EU:C:2018:811, 108 ja 109 kohta).
(
84
)	Ks. lausunto 2/13 (Unionin liittyminen Euroopan ihmisoikeussopimukseen), 18.12.2014 (EU:C:2014:2454, 176 kohta) ja tuomio 24.10.2018, XC ym. (C‑234/17, EU:C:2018:853, 41 kohta).
(
85
)	Ks. tältä osin julkisasiamies Léger’n ratkaisuehdotus Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, 94 kohta).
(
86
)	Ks. tuomio 13.6.2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, 34 kohta).
(
87
)	Esimerkkeinä syistä, joiden vuoksi tuomioistuin voi tehdä virheitä tulkintatehtävissään, ks. tuomio 13.6.2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, 35 kohta).
(
88
)	Toteamuksesta, että ei ole saavutettua oikeutta vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön, ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 18.12.2008, Unédic v. Ranska (CE:ECHR:2008:1218JUD002015304, 74 kohta), johon on viitattu 13.7.2010 annetussa määräyksessä Allen ym. v. komissio (F‑103/09, EU:F:2010:88, 49 kohta). Ks. myös Guide on Article 6 of the Convention–Right to a fair trial (civil limb) (Käsikirja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklasta – oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin (siviiliasiat)), sellaisena kuin se on päivitettynä 31.12.2018 ja saatavilla internetissä osoitteessa: https://www.echr.coe.int/Documents/Guide_Art_6_ENG.pdf (279 kohta).
(
89
)	Katsauksena tiettyjen jäsenvaltioiden lainsäädännöstä ja oikeuskäytännöstä ks. Guinchard, S., ”Responsabilités encourues pour fonctionnement défectueux du service public de la justice”, Répertoire de procédure civile, Encyclopédie juridique Dalloz, Dalloz, Pariisi, tammikuu 2018, 34 kohta ja vastaavasti esitys julkisasiamies Léger’n ratkaisuehdotuksessa Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, 77 kohta ja sitä seuraavat kohdat). Italian lainsäädännöstä ks. myös tuomio 24.11.2011, komissio v. Italia (C‑379/10, ei julkaistu, EU:C:2011:775). Ranskan säädetystä oikeudesta totean, että oikeuslaitoksen järjestämisestä annetun koodeksin (code de l’organisation judiciaire) L 141-1 §:ssä säädetään, että valtio on vastuussa ainoastaan vakavasta virheestä tai oikeuksien epäämisestä. Cour de cassation (ylin tuomioistuin, Ranska) on vuodesta 2001 alkaen korostanut objektiivista virheen määritelmää eli sitä, että ”vakavana virheenä pidetään sellaista puutetta, joka perustuu sellaiseen seikkaan tai seikkoihin, jotka ilmentävät oikeuslaitoksen virkamiesten osaamattomuutta täyttää heille annettuja tehtäviä”, 23.2.2001, täysistunto, nro 99-16.165, Bulletin 2001, täysistunnot, nro 5, s. 10). Lisäksi cour de cassationin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ”oikeuslaitoksen virkamiesten osaamattomuutta täyttää heille annettuja tehtäviä voidaan arvioida vain, jos oikeussuojakeinoja käyttämällä ei ole saatu korjattua väitettyä virheellistä toimintaa”, tuomio 6.5.2003, 1. siviilioikeudellinen jaosto, nro 01-02.543, Bulletin 2003, I, nro 105, s. 82; tuomio 4.11.2010, 1. siviilioikeudellinen jaosto, nro 09-15.869, Bulletin 2010, I, nro 223, ja tuomio 5.9.2018, 1. siviilioikeudellinen jaosto, nro 17-21.206, FR:CCASS:2018:C100793). Hallintolainkäytön osalta Conseil d’État (ylin hallintotuomioistuin, Ranska) on ottanut käyttöön järjestelmän, joka on hyvin samankaltainen kuin laissa säädetty vastuu yleisten tuomioistuinten teoista. Vastuu syntyy pelkästään vakavasta virheestä, joka ei saa olla seurausta lainvoimaisen tuomioistuinratkaisun sisällöstä (tuomio 29.12.1978, Darmont, nro 96004, julkaistu Recueil’ssä). Erityisjärjestelmä on otettu käyttöön, jotta valtio saataisiin vastuuseen sellaisesta hallintotuomioistuinten hitaudesta ratkaisun antamisessa, joka ei ole perusteltu, jolloin vakavaa virhettä ei enää edellytetä (tuomio 28.6.2002, täysistunto, Garde des sceaux, ministre de la Justice v. Magiera, nro 239575, julkaistu Recueil’ssä).
(
90
)	Perusteellisuuden nimissä voidaan mainita, että unionin tuomioistuin on jo tutkinut tällaisen oikeussuojakeinon käyttöä ratkaistessaan valituksen, joka oli tehty 23.1.2018 annetusta määräyksestä Campailla v. Euroopan unioni (T‑759/16, ei julkaistu, EU:T:2018:26), mutta unionin tuomioistuin ei kuitenkaan tällöin joutunut lausumaan siitä oikeudellisesta kysymyksestä, millä edellytyksillä unioni on vastuussa unionin tuomioistuimen antamasta ratkaisusta (ks. määräyksen 33 ja sitä seuraavat kohdat). Unionin tuomioistuin nimittäin vahvisti, että kyseinen vahingonkorvauskanne oli jätettävä tutkimatta, ja viittasi kyseisten valituksessa kritisoitujen perustelujen ylimääräisyyteen, 7.8.2018 annetussa määräyksessään Campailla v. Euroopan unioni (C‑256/18 P, ei julkaistu, EU:C:2018:655, 43, 46 ja 47 kohta).
(
91
)	Erityisesti tässä tapauksessa ks. tuomio 12.11.2014, Guardian Industries ja Guardian Europe v. komissio (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 20 kohta).
(
92
)	Kyse voi esimerkiksi olla puolustautumisoikeuksien loukkaamisesta, kontradiktorisen periaatteen noudattamatta jättämisestä, perustelujen puuttumisesta tai perusteluista, joista ilmenee tuomioistuimen puolueellisuus.