62015CC0618
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. WATHELET
fremsat den 9. november 2016 (
1
)
Sag C-618/15
Concurrence SARL
mod
Samsung Electronics France SAS,
Amazon Services Europe Sàrl
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Cour de cassation (kassationsdomstol, Frankrig))
»Præjudiciel forelæggelse — retligt samarbejde i civile sager — forordning (EF) nr. 44/2001 — artikel 5, nr. 3) — retternes kompetence — sager om erstatning uden for kontrakt — selektivt distributionsnet — forbud mod videresalg uden for et netværk via internettet — søgsmål med påstand om, at det ulovlige forhold bringes til ophør — tilknytningsmoment«
1.
Denne præjudicielle forelæggelse, der vedrører fortolkningen af artikel 5, nr. 3), i forordning (EF) nr. 44/2001 (
2
) (den såkaldte »Bruxelles I-forordning«), er blevet indgivet under en sag mellem selskabet Concurrence SARL, der har hjemsted i Frankrig, og selskaberne Samsung SAS, der ligeledes har hjemsted i Frankrig, og Amazon Services Europe Sàrl, der har hjemsted i Luxembourg, angående en påstået krænkelse af forbuddene mod videresalg uden for et selektivt distributionsnet og på en markedsplads (market place) ved hjælp af tilbud om onlinesalg på en række websteder i forskellige medlemsstater (nemlig Amazon.fr, Amazon.de, Amazon.co.uk, Amazon.es og Amazon.it).
2.
Problemstillingen vedrørende overtrædelser, der begås på internettet (herefter »it-kriminalitet«), er ikke ukompliceret, for så vidt som det er særdeles vanskeligt at stedfæste disse overtrædelser, såvel i relation til den skadevoldende begivenhed som til den lidte skade, idet der principielt er tale om et verdensomspændende net. It-kriminalitet omfatter endvidere ikke alene de overtrædelser, der finder sted i presse, radio eller fjernsyn (æreskrænkelser, krænkelse af privatlivets fred), men ligeledes andre former for overtrædelser, således som det fremgår af Domstolens retspraksis, som jeg nævner i nærværende forslag til afgørelse, såsom salg via internettet af forfalskede varer eller krænkelse af forbud mod videresalg uden for et selektivt distributionsnet som det forhold, tvisten i hovedsagen angår. Nogle finder, at den positive ret endnu er utilstrækkelig for så vidt angår it-kriminalitet (
3
).
I – Retsforskrifter
A – EU-retten
1. Forordning nr. 44/2001
3.
11., 12. og 15. betragtning til forordning nr. 44/2001 er affattet således:
»(11)
Kompetencereglerne bør frembyde en høj grad af forudsigelighed og være baseret på sagsøgtes bopæl som det principielle kriterium, og dette kompetencekriterium bør altid kunne gøres gældende, undtagen i enkelte velafgrænsede tilfælde, hvor det på grund af sagens genstand eller af hensyn til parternes aftalefrihed er berettiget at lægge et andet tilknytningsmoment til grund. For at gøre de fælles regler mere gennemsigtige og undgå kompetencekonflikter bør juridiske personers bopæl defineres selvstændigt.
(12)
Som kompetencekriterium bør sagsøgtes bopæl suppleres med alternative kriterier baseret på en sags nære tilknytning til en bestemt ret eller på hensynet til god retspleje.
[…]
(15)
Af hensyn til en harmonisk retspleje er det nødvendigt at mindske risikoen for parallelle retssager mest muligt og undgå, at der træffes indbyrdes uforenelige retsafgørelser i to medlemsstater […]«
4.
Kompetencereglerne findes i kapitel II i forordning nr. 44/2001. Artikel 2, stk. 1, heri, som henhører under afdeling 1 i kapitel II, og som bærer overskriften »Almindelige bestemmelser«, er affattet således:
»Med forbehold af bestemmelserne i denne forordning skal personer, der har bopæl på en medlemsstats område, uanset deres nationalitet, sagsøges ved retterne i denne medlemsstat.«
5.
Artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 44/2001, der indgår i afdeling 1, bestemmer:
»Personer, der har bopæl på en medlemsstats område, kan kun sagsøges ved retterne i en anden medlemsstat i medfør af de regler, der er fastsat i afdeling 2-7.«
6.
Den nævnte forordnings artikel 5, nr. 3), som findes i kapitel II, afdeling 2, under overskriften »Specielle kompetenceregler«, bestemmer følgende:
»En person, der har bopæl på en medlemsstats område, kan sagsøges i en anden medlemsstat:
[…]
3)
i sager om erstatning uden for kontrakt, ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå.«
7.
Forordning nr. 44/2001 blev ophævet ved artikel 80 i forordning (EU) nr. 1215/2012 (
4
) (den såkaldte »Bruxelles I a-forordning«). I henhold til dens artikel 81, stk. 2, finder sidstnævnte forordning imidlertid først anvendelse fra den 10. januar 2015. Da det søgsmål, der er genstand for hovedsagen, blev anlagt før denne dato, finder forordning nr. 44/2001 anvendelse i den foreliggende sag.
2. Forordning (EF) nr. 864/2007
8.
Artikel 6 i forordning (EF) nr. 864/2007 (
5
), der bærer overskriften »Illoyal konkurrence og handlinger, der begrænser den frie konkurrence«, har følgende ordlyd:
»1.   På en forpligtelse uden for kontrakt, der udspringer af illoyal konkurrence, anvendes loven i det land, hvor konkurrenceforholdene eller forbrugernes kollektive interesser påvirkes eller vil kunne blive påvirket.
2.   Påvirker en illoyal konkurrencehandling udelukkende en bestemt konkurrents interesser, finder artikel 4 anvendelse.
[…]«
B – Fransk ret
9.
På tidspunktet for de faktiske omstændigheder bestemte artikel L. 442-6, stk. 1, 6°, i code du commerce (handelsloven), at »[e]nhver producent, handlende, industrivirksomhed eller person opført i erhvervsregistret pådrager sig ansvar og erstatningspligt, hvis han direkte eller indirekte medvirker til at overtræde det forbud mod videreforhandling uden for nettet, som forhandlere, der er bundet af en selektiv eller eksklusiv salgsaftale, der er fritaget for konkurrencerettens bestemmelser, er underlagt«.
II – Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
10.
Det fremgår af sagens akter, at Concurrence driver virksomhed i form af detailsalg af forbrugerelektronik fra en forretning på place de la Madeleine i Paris (Frankrig) samt fra dets websted for onlinesalg, »concurrence.fr«. Den 16. marts 2012 indgik selskabet og Samsung en selektiv distributionsaftale, »Détaillant Spécialiste ELITE«, vedrørende eksklusive produkter af mærket Samsung (ELITE-artikler). Aftalen indeholdt bl.a. et forbud mod salg af de omhandlede varer via internettet.
11.
Der opstod efterfølgende en tvist mellem parterne. Samsung gjorde gældende, at Concurrence krænkede den selektive distributionsaftale ved at markedsføre ELITE-artiklerne på selskabets websted. Concurrence bestred heroverfor lovligheden af betingelserne i aftalen, idet selskabet bl.a. gjorde gældende, at disse ikke blev anvendt ensartet i forhold til samtlige forhandlere, da visse markedsførte de omhandlede varer via Amazons websted, uden at Samsung reagerede.
12.
Ved skrivelse af 20. marts 2012 meddelte Samsung Concurrence, at parternes forretningsforhold blev bragt til ophør med virkning fra den 30. juni 2013.
13.
Med henvisning til, at Samsung i strid med de påtagne forpligtelser nægtede at levere Concurrence ELITE-artikler, anlagde selskabet i april 2012 sag mod Samsung for afdelingen for sager om foreløbige forholdsregler ved tribunal de commerce de Paris (handelsretten i Paris, Frankrig).
14.
Concurrence fik ikke medhold ved den den 18. april 2012 afsagte kendelse. Kendelsen blev stadfæstet ved dom angående foreløbige forholdsregler afsagt den 25. oktober 2012 af cour d’appel de Paris (appeldomstolen i Paris).
15.
Ved processkrift af 3. december 2012 anlagde Concurrence sag mod Samsung og Amazon for afdelingen for sager om foreløbige forholdsregler ved tribunal de commerce de Paris (handelsretten i Paris) med påstand om, at det forbud mod salg via internettet af ELITE-artikler, som var blevet pålagt ved den selektive distributionsaftale, ikke kunne håndhæves over for selskabet, at Samsung følgelig tilpligtedes at levere selskabet de varer, som var genstand for aftalen, og at Amazon tilpligtedes at trække alle salgstilbud vedrørende visse modeller af mærket Samsung tilbage fra sine websteder Amazon.fr, Amazon.de, Amazon.co.uk, Amazon.es og Amazon.it.
16.
Ved kendelse af 8. februar 2013 fastslog retten i sagen om foreløbige forholdsregler ved tribunal de commerce de Paris (handelsretten i Paris), at den ikke havde kompetence for så vidt angik Amazons websteder i udlandet, at det var ufornødent at træffe afgørelse om foreløbige forholdsregler for så vidt angik de påstande, som Concurrence havde nedlagt i forhold til Samsung, og afviste de af Concurrence nedlagte påstande for så vidt angik Amazon France.
17.
Den 27. juni 2013 appellerede Concurrence denne afgørelse til cour d’appel de Paris (appeldomstolen i Paris). Ved dom af 6. februar 2014 blev den af tribunal du commerce de Paris (handelsretten i Paris) afsagte kendelse til dels ændret, idet appeldomstolen tiltrådte, at de påstande, som Concurrence havde nedlagt i forhold til Samsung, skulle afvises, og forkastede de af Concurrence nedlagte påstande for så vidt angik Amazon Services Europe.
18.
Concurrence iværksatte herefter en kassationsappel for den forelæggende ret til prøvelse af sidstnævnte dom.
19.
Under appellen gjorde Concurrence navnlig gældende, at den påankede, stadfæstende dom med urette fastslog, at den franske ret ikke havde kompetence for så vidt angik Amazons websteder i udlandet, idet disse ikke var rettet til den franske offentlighed. Selv om det antages, at betingelsen om, at webstedet er tilgængeligt, ikke er tilstrækkelig, undlod cour d’appel de Paris (appeldomstolen i Paris) retsstridigt at undersøge, om salgsordningen på Amazons websteder gav mulighed for at forhandle de udbudte varer, ikke alene i det land, hvor webstedet er hjemmehørende, men også i andre europæiske lande, bl.a. Frankrig, hvilket ville kunne begrunde den franske domstols kompetence.
20.
Den forelæggende ret finder, at det særlige ved den tvist, der verserer for den, er, at den ikke svarer til nogen af de situationer, der allerede er blevet behandlet i Domstolens retspraksis vedrørende artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001. Formålet med den anlagte sag er således at opnå at få bragt de skader til ophør, som en godkendt forhandler med hjemsted i Frankrig, der driver et websted for onlinehandel, angiveligt har lidt, idet de er opstået som følge af leverandørens krænkelse af forbuddet i den selektive distributionsaftale mod videresalg af produkter uden for det selektive distributionsnet, som han er tilknyttet, og som følge af onlinesalg på en markedsplads på forskellige websteder, som er tilgængelige i Frankrig og i andre medlemsstater.
21.
Cour de cassation (kassationsdomstol) har på denne baggrund besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 5, nr. 3), i […] forordning […] nr. 44/2001 […] fortolkes således, at en godkendt forhandler, der anser sig for krænket, i tilfælde af en påstået overtrædelse af forbud mod videresalg uden for et selektivt distributionsnet og [på] en markedsplads med onlinesalgstilbud på en række websteder, der drives i forskellige medlemsstater, har mulighed for at anlægge sag med henblik på at bringe det deraf følgende ulovlige forhold til ophør for retten i den stat, på hvis område det indhold, der er lagt ud på internettet, er eller har været tilgængeligt, eller stilles der krav om en anden tilknytning?«
III – Sagens behandling for Domstolen
22.
Der er indgivet skriftlige indlæg af Concurrence, Amazon Services Europe, den franske, den italienske og den luxembourgske regering samt af Europa-Kommissionen. En mundtlig forhandling er hverken blevet begæret afholdt af parterne eller besluttet ex officio af Domstolen.
IV – Bedømmelse
A – Sammenfatning af parternes anbringender
23.
Concurrence har gjort gældende, at selskabet har ret til at anlægge sag med henblik på at bringe det ulovlige forhold, der følger af den påståede overtrædelse, til ophør for retten i den stat, hvor det indhold, der er lagt ud på internettet, er eller har været tilgængeligt, og at det ikke er nødvendigt at angive et andet tilknytningsmoment. Det er tilstrækkeligt til, at der lides skade i Frankrig som følge af salgsannoncer på udenlandske websteder, at disse tilbud kan vække interesse hos en potentiel fransk kunde, dvs. at varen kan købes i Frankrig. I den foreliggende sag kan de omhandlede fjernsyn sælges i ét land med henblik på et andet, og markedet er ikke begrænset til Frankrig.
24.
Ifølge Concurrence giver en selektiv aftale vedrørende et marked, der omfatter landene i Den Europæiske Union og hyppigt Schweiz, almindeligvis ret til eller forbyder salg i samtlige disse lande. For en fransk detailforhandler omfatter markedet for Samsung-fjernsyn det europæiske marked. Han kan sælge her, men kan også konkurrere med udenlandske detailforhandlere, der indgår handler fra deres lande, enten gennem annoncer på deres udenlandske websteder, der er tilgængelige i Frankrig (f.eks. Amazon.it), eller annoncer på det franske websted (Amazon.fr), hvis de pågældende er salgsberettigede. I den foreliggende sag kunne Samsung ELITE-fjernsyn købes i og leveres fra et hvilket som helst land.
25.
Amazon Services Europe finder derimod, at det, foruden tilgængelighed på det område, hvor retten er beliggende, kræves, at indholdet på deres websteder er rettet til offentligheden på dette område, hvilket forudsætter, at en række indicier kumulativt skal være opfyldt, navnlig for så vidt angår lovgivningens særlige karakter, leveringsstedet for de varer, der udbydes, det sprog, annoncerne er affattet på, den valuta, i hvilken salgsprisen er fastsat, eller de former for reklame, der benyttes.
26.
Til forskel fra krænkelse af personlige rettigheder eller ophavsrettigheder – hvor skaden opstår alene ved udbredelse af det omtvistede indhold – kan skade som følge af krænkelse af et selektivt distributionsnet kun antages at påføre visse godkendte forhandlere skade, såfremt deres potentielle kunder kan foranlediges til at erhverve de varer, der udbydes til salg på disse websteder. Den ret, der bedst er i stand til at vurdere denne skade, er følgelig retten på det sted, hvor den offentlighed, som salgsannoncerne for de pågældende varer er rettet til, befinder sig.
27.
Ifølge den franske regering skal en sag vedrørende en krænkelse som den, der er genstand for tvisten i hovedsagen, anlægges for franske retsinstanser, for så vidt som den handling, der har fundet sted i en anden medlemsstat, har medført eller vil kunne medføre skade i retskredsen for den ret, for hvilken sagen er blevet indbragt.
28.
Denne regering har gjort gældende, at Domstolen i en tvist angående et salgstilbud på en online-markedsplads, der var rettet til forbrugere i Unionen af mærkevarer, der af indehaveren var beregnet til salg i tredjelande, fandt, at den omstændighed, at et websted er tilgængeligt på det område, som er omfattet af varemærket, ikke er tilstrækkeligt til, at det kan konkluderes, at det salgsudbud, der fremsættes dér, henvender sig til forbrugere på dette område. De nationale domstole skal følgelig vurdere fra sag til sag, om der foreligger nogen konkrete tegn på, at et udbud til salg, som vises på en online-markedsplads, der er tilgængelig på det område, der er omfattet af varemærket, henvender sig til forbrugere på dette område, navnlig under hensyn til den omstændighed, om salgsudbuddet angiver, hvilke geografiske områder sælgeren kan sende varerne til (
6
).
29.
Den italienske regering har navnlig gjort gældende, at den sag, der gav anledning til dom af 3. oktober 2013, Pinckney (C-170/12, EU:C:2013:635), adskilte sig fra den foreliggende sag, hvor sagsøgeren i tvisten i hovedsagen, henset til den påståede skade, har anlagt sag med henblik på at bringe det ulovlige forhold til ophør, idet selskabet har begæret, at det omtvistede tilbud trækkes tilbage fra markedspladsen. Ifølge den italienske regering bør det i en sådan situation overvejes – henset til de principper, som Domstolen har fastslået vedrørende muligheden for udbredelse af krænkelser, der begås via internettet, arten af den krænkede rettighed og foranstaltninger til beskyttelse af den, samt i betragtning af formålet om forudsigelighed og hensynet til god retspleje – om der enten kan anlægges sag for retterne i den medlemsstat, hvor det omtvistede tilbud er blevet fremsat på markedspladsen via det derværende websted, eller for retterne i den medlemsstat, hvor det pågældende tilbud under alle omstændigheder er tilgængeligt og gør det muligt at købe varen.
30.
Ifølge den luxembourgske regering angår tvisten i hovedsagen en godkendt forhandler, der angiveligt har lidt skade som følge af krænkelsen af forbuddet mod salg uden for det selektive distributionsnet, som han tilhører, idet den påståede skade består i en nedgang af hans markedsandele, således at der bør tages hensyn til det relevante marked for denne godkendte forhandler, når den stedlige kompetence skal fastlægges. Kriteriet om, hvorvidt det er muligt at skaffe varen på det sted, hvor sagen er blevet anlagt, er følgelig særligt relevant.
31.
Den luxembourgske regering har henvist til, at til forskel fra de domme, som Domstolen har afsagt vedrørende beskyttelse af personlige rettigheder (dom af 25.10.2011, eDate Advertising m.fl., C-509/09 og C-161/10, EU:C:2011:685), varemærkerettigheder (dom af 19.4.2012, Wintersteiger, C-523/10, EU:C:2012:220) eller ophavsrettigheder (dom af 3.10.2013, Pinckney, C-170/12, EU:C:2013:635), består den påstående krænkelse i tvisten i hovedsagen i »videresalg« af visse varer uden for et selektivt distributionsnet. Krænkelsen er således ikke blevet realiseret alene ved udbredelse af et indhold på internettet, idet det forudsættes, at der har fundet visse yderligere handlinger sted, således at der opstår et tab.
32.
For så vidt angår en påstået overtrædelse af forbud mod salg uden for et eneforhandlingsnet, der begås ved udbud på internettet af varer, der er omfattet af eneretten, via websteder, der drives i forskellige medlemsstater, har Kommissionen foreslået, at spørgsmålet skal besvares med, at artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 skal fortolkes således, at det sted, hvor skaden er indtrådt, bør anses for at være det sted, hvor indehaveren af eneforhandlingsnet har haft faldende afsætning, hvilket er sammenfaldende med det område, i hvilket han har en sådan ret.
B – Bedømmelse
33.
Det bemærkes indledningsvis – og dette er i sig selv interessant – at der ikke findes særlige bestemmelser om it-kriminalitet i lovteksterne, hverken i forordning nr. 1215/2012, forordning nr. 593/2008 (
7
) eller i Rom II-forordningen (i hvilken forbindelse man ikke må glemme, at internettet allerede er henved mere end 25 år). Der er to mulige forklaringer på denne lakune, nemlig enten at EU-lovgiver har antaget, at disse overtrædelser ikke har en sådan særlig karakter, at det er nødvendigt at hellige dem særlige bestemmelser, eller også forekommer spørgsmålet at være for delikat, og man har foretrukket at afvente retspraksis fra Domstolen (
8
) (opmærksomheden henledes navnlig på dom af 25.10.2011, eDate Advertising m.fl., C-509/09 og C-161/10, EU:C:2011:685, af 19.4.2012, Wintersteiger, C-523/10, EU:C:2012:220, af 3.10.2013, Pinckney, C-170/12, EU:C:2013:635, eller af 22.1.2015, Hejduk, C-441/13, EU:C:2015:28).
1. Principper med henblik på besvarelsen af det præjudicielle spørgsmål
34.
Indledningsvis bemærkes, at bestemmelserne i forordning nr. 44/2001 skal fortolkes selvstændigt ud fra forordningens mål og opbygning (
9
).
35.
Det skal fremhæves, at »det kun er som undtagelse til det grundlæggende princip, der er indeholdt i artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 44/2001, og som tildeler retterne i den medlemsstat, på hvis område sagsøgte har bopæl, kompetencen, at kapitel II, afdeling 2, i denne forordning fastsætter et vist antal specielle kompetencer, herunder den, der er fastsat i forordningens artikel 5, nr. 3« (
10
).
36.
Den omstændighed, at retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå, har kompetencen, udgør en speciel kompetenceregel, der skal fortolkes strengt, og der må ikke anlægges en fortolkning, der rækker ud over de tilfælde, som udtrykkeligt er fastsat ved forordning nr. 44/2001 (
11
).
37.
Udtrykket »det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå«, som er indeholdt i artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001, der både omfatter stedet for skadens indtræden og stedet for den skadevoldende begivenhed, der ligger til grund for denne skade, således at sagsøgte efter sagsøgerens valg kan sagsøges ved retten på det ene eller det andet af disse to steder« (
12
), skal således fortolkes inden for disse grænser.
38.
I denne henseende er det fast retspraksis, at den kompetenceregel, der er fastsat i artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 støttes på, at der foreligger en særlig snæver tilknytning mellem tvisten og retterne på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå, og at denne tilknytning begrunder, at det er disse retter, der tillægges kompetencen af retsplejehensyn og af hensyn til tilrettelæggelsen af retssagen (
13
).
39.
Da identifikationen af et af de tilknytningsmomenter, der er anerkendt i den retspraksis, der er henvist til i de forudgående punkter i nærværende forslag til afgørelse, således skal gøre det muligt at fastslå kompetence for den ret, der objektivt set er bedst egnet til at bedømme, om betingelserne for statuering af ansvar for den sagsøgte person er opfyldt, skal det relevante tilknytningsmoment befinde sig i den påkendende rets jurisdiktion (
14
).
40.
I den foreliggende sag opstår der spørgsmål om, hvorvidt den forelæggende ret er kompetent alene som følge af det sted, hvor den påståede skade er indtrådt. Som Kommissionen har anført, fremgår det af de sagsakter, som Domstolen råder over, at det præjudicielle spørgsmål angår det sted, hvor skaden er indtrådt, ikke det sted, hvor den skadevoldende begivenhed har fundet sted. Jeg finder (ligesom den franske regering), at den skadevoldende begivenhed vedrørende krænkelsen af forbuddet mod videresalg uden for det selektive distributionsnet må antages at kunne tilskrives operatøren af hvert af webstederne. Det følger heraf, at en sådan skadegørende handling kan være begået forskellige steder afhængig af, hvor operatøren eller operatørerne er etableret. Den skadevoldende begivenhed kan følgelig ikke begrunde, at retten på det sted, hvor sagen er anlagt, har kompetence i den foreliggende sag.
41.
Ifølge retspraksis er der herved tale om det sted, hvor den handling, der kan medføre et ansvar uden for kontraktforhold, er foretaget (
15
).
42.
Domstolen har allerede fortolket artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 for så vidt angår påståede skader, som er forårsaget af indholdet på en internetside, og som kan bevirke, at der indtræder skade en lang række steder (
16
).
43.
Domstolen har særligt for så vidt angår påståede krænkelser af intellektuelle ejendomsrettigheder i flere domme (
17
) anført, at retternes kompetence på forhånd er fastlagt som følge af den stedlige beskyttelse af den pågældende rettighed. Retterne i beskyttelsesmedlemsstaten er reelt selv bedst i stand til at påkende en påstået krænkelse af den beskyttede rettighed.
44.
I Wintersteiger-sagen (dom af 19.4.2012, C-523/10, EU:C:2012:220), der angik en påstået krænkelse af et nationalt varemærke, fandt Domstolen, at såvel formålet om forudsigelighed som formålet om korrekt retspleje talte for, at kompetencen i henhold til skadens indtræden tillægges retterne i den medlemsstat, hvor den omhandlede rettighed er beskyttet, idet disse er bedst stillet med henblik på at vurdere, om der er tale om en faktisk krænkelse af den pågældende ret, og idet deres nationale ret kan finde anvendelse i henhold til artikel 8 i Rom II-forordningen.
45.
Domstolen fastslog følgelig, at »artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 [skal] fortolkes således, at en tvist vedrørende krænkelsen af et i en medlemsstat registreret varemærke som følge af en annoncørs brug af et søgeord, der er identisk med nævnte varemærke, på webstedet for en søgemaskine henhørende under en anden medlemsstats nationale topdomæne kan indbringes enten for retterne i den medlemsstat, hvor varemærket er registreret, eller for retterne i den medlemsstat, hvor annoncørens etableringssted befinder sig« (
18
).
46.
I dom af 3. oktober 2013, Pinckney (C-170/12, EU:C:2013:635), bemærkede Domstolen for så vidt angik en påstået krænkelse af en ophavsret, at kompetencen til at påkende en sag om erstatning uden for kontrakt er fastsat til fordel for den ret, hvorved sagen er anlagt, når den medlemsstat, på hvis område denne ret befinder sig, beskytter den ophavsret, som sagsøgeren har påberåbt sig, og når den påståede skade vil kunne indtræde i den påkendende rets retskreds. Disse retter kan i henhold til artikel 8 i Rom II-forordningen ligeledes anvende deres nationale lovgivning. I dom af 3. april 2014, Hi Hotel HCF (C-387/12, EU:C:2014:215), anvendte Domstolen retspraksis fra Pinckney-sagen analogt på krænkelser, der angiveligt ikke havde fundet sted på internettet.
47.
I præmis 41 og 42 i dom af 3. oktober 2013, Pinckney (C-170/12, EU:C:2013:635), fastslog Domstolen navnlig, at »[p]å tidspunktet for undersøgelsen af en rets kompetence til at træffe afgørelse om en skade, bør fastlæggelsen af stedet for skadetilføjelsen i den forstand, hvori begrebet anvendes i […] artikel 5, nr. 3), [i forordning nr. 44/2001,] ikke afhænge af kriterier, der henhører under den nævnte materielle prøvelse, og som ikke indgår i denne bestemmelse. Denne fastsætter nemlig som eneste betingelse blot, at en skadetilføjelse er foregået eller vil kunne foregå […]. I modsætning til [denne forordnings] artikel 15, stk. 1, litra c), der blev fortolket i dom af 7. december 2010, Pammer og Hotel Alpenhof [(C-585/08 og C-144/09, EU:C:2010:740)], kræver forordningens artikel 5, nr. 3), således bl.a. ikke, at den pågældende aktivitet skal være»rettet mod« den medlemsstats område, hvor den ret, hvorved sagen er anlagt, er beliggende« (min fremhævelse).
48.
Ved fastlæggelsen af »det sted, hvor den handling, der kan medføre et ansvar uden for kontraktforhold, er foretaget«, har Domstolen således aldrig anset det for væsentligt, at den handling, der ligger til grund for skaden, specielt er rettet mod det pågældende sted (
19
).
49.
Det fremgår endelig af dom af 22. januar 2015, Hejduk (C-441/13, EU:C:2015:28, præmis 38), at i tilfælde af en påstået krænkelse af ophavsret og beslægtede rettigheder, der er sikret af den medlemsstat, hvor den ret, ved hvilken sagen er anlagt, er beliggende, er denne ret i medfør af det sted, hvor skaden er indtrådt, kompetent til at træffe afgørelse i en sag om erstatning for krænkelsen af disse rettigheder ved offentliggørelsen af beskyttede fotografier på et websted, der er tilgængeligt i dennes retskreds. Denne ret er kun kompetent til at træffe afgørelse om den skade, der er forvoldt på den medlemsstats område, hvor retten er beliggende. I henhold til artikel 8 i Rom II-forordningen kan denne ret anvende sin nationale lovgivning.
50.
Selv om det er korrekt, at dom af 3. oktober 2013, Pinckney (C-170/12, EU:C:2013:635), vedrører en sag om erstatning for krænkelse af ophavsrettigheder på internettet, indeholder dommens præmis 42, der er gengivet i punkt 47 i nærværende forslag til afgørelse, et generelt udsagn.
51.
I denne sammenhæng bemærkes, at udtrykket »det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået« ikke kan fortolkes så bredt, at det omfatter ethvert sted, hvor der kan opstå skadevirkninger af et forhold, som allerede har forvoldt en skade, der faktisk er indtrådt et andet sted (
20
).
52.
Efter denne praksis har Domstolen ligeledes præciseret, at nævnte udtryk ikke omfatter det sted, hvor sagsøgeren har bopæl, eller hvor den pågældende har sine aktiver, alene af den grund, at han har lidt økonomisk skade som følge af et tab af en del af sin formue, som er indtrådt og lidt i en anden medlemsstat (
21
).
53.
Domstolen bemærkede i dom af 28. januar 2015, Kolassa (C-375/13, EU:C:2015:37, præmis 49), at »[d]en omstændighed i sig selv, at sagsøgeren er berørt af økonomiske konsekvenser, begrunder ikke, at retten på det sted, hvor denne har sin bopæl, tillægges kompetence, hvis såvel stedet for den skadevoldende handling og stedet for skadens indtræden befinder sig på en anden medlemsstats område, som det var tilfældet i den sag, der gav anledning til dom [af 10. juni 2004, Kronhofer (C-168/02, EU:C:2004:364)] (jf. i denne retning dom [af 10.6.2004, Kronhofer, EU:C:2004:364, præmis 20])«.
54.
Domstolen præciserede derimod i præmis 50 i dom af 28. januar 2015, Kolassa (C-375/13, EU:C:2015:37), at »[e]n sådan tildeling af kompetence er derimod berettiget, i den udstrækning sagsøgerens bopæl faktisk udgør stedet for den skadevoldende handling eller stedet for skadens indtræden«.
55.
I forlængelse af dette argument anerkendte Domstolen i nævnte doms præmis 55, at retterne på det sted, hvor sagsøgeren har sin bopæl, er kompetente i henhold til skadens indtræden, når denne direkte sker på sagsøgerens bankkonto i en bank etableret inden for disse retters jurisdiktion.
56.
I sager angående en krænkelse af intellektuelle ejendomsrettigheder eller en overtrædelse af konkurrenceretten ved hjælp af internettet, er det sted, hvor skaden er indtrådt, i princippet ethvert sted, hvor et websted er tilgængeligt. Da internettet er allestedsnærværende (
22
), kan skaden derfor indtræde flere steder.
57.
Med henblik på at undgå en verdensomspændende domstolskompetence, selv ved »minimum contacts« (
23
), har retspraksis og den retsvidenskabelige litteratur således allerede længe forsøgt at fastlægge kriterier med henblik på af- eller begrænsning af antallet af steder, hvor skaden eventuelt kan indtræde for så vidt angår overtrædelser, der begås via internettet. For at der kan etableres domstolskompetence på det sted, hvor skaden indtræder, skal den omhandlede konkurrenceretskrænkelse således have visse virkninger (
24
). En skade kan således udelukkes, hvis det er klart, at den konkurrence, som sagsøger har gjort gældende, ikke har haft økonomiske følger på det relevante marked eller de relevante markeder. Heraf følger eksempelvis, at annoncering på internettet for tjenesteydelser fra en leverandør, der kun er kendt lokalt, åbenbart ikke kan medføre skade andre steder end på dette lokale marked (
25
).
58.
Jeg vil således drage en parallel til påståede krænkelser af intellektuelle ejendomsrettigheder. Her vil »den direkte skadevirkning i sager angående forfalskning almindeligvis […] være det finansielle tab, som rettighedshaveren har lidt, på det eller de steder, hvor den forfalskede vare markedsføres, annonceringen for den finder sted, eller varen bruges. Professor Fawcett og professor Torremens anfører i deres håndbog om dette emne, at »i mange sager forårsager forfalskningen, at sagsøgeren lider et direkte økonomisk tab […] Normalt er det ikke vanskeligt at fastslå det omhandlede tab. Hvis sagsøgte f.eks. sælger en forfalsket vare, vil dette forårsage et fald i [sagsøgerens] afsætning. Skaden er følgelig blevet lidt på det sted, hvor afsætningen er faldet. Dette vil være det sted, hvor den forfalskede varer er blevet solgt«. […] Det bemærkes, at denne analyse er fuldstændig i overensstemmelse med [Domstolens] retspraksis, og at den kan udvides til at omfatte sager om andre former for krænkelse. For så vidt angår ophavsrettigheder vil det finansielle tab følgelig normalt indtræde dér, hvor eksemplarer af den forfalskede vare er blevet solgt eller distribueret til offentligheden; for så vidt angår varemærker er det det sted, hvor tegnet er blevet benyttet til støtte for markedsføring eller udbud af varerne« (
26
).
2. Anvendelse på den foreliggende sag
a) Hvor er skaden indtrådt?
59.
Det fremgår klart af Domstolens retspraksis, at »det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå« som omhandlet i artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001, ved krænkelser, der begås via internettet, »kan variere i forhold til arten af den rettighed, der angiveligt er krænket« (
27
).
60.
Jeg finder (ligesom Kommissionen), at fastlæggelsen af det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået i den foreliggende sag, for det første rejser spørgsmål om, hvilken form for skade salget af de omtvistede varer uden for det selektive distributionsnet har medført for Concurrence. Med henblik herpå bemærkes, at forholdet for så vidt angår eneforhandlingsaftaler er, at leverandøren indrømmer forhandleren eneret til forhandling af varerne inden for et givet område og forpligter sig til ikke at distribuere de omhandlede varer uden for forhandlerens salgsnet. Denne forpligter sig på den anden side til at udvikle og fremme salget af leverandørens varer på det omhandlede område. Ved krænkelse via et websted af de enerettigheder, som er blevet indrømmet ved aftalen, er den skade, som forhandleren kan gøre gældende, som i den foreliggende sag, det fald i omfanget af hans salg, der indtræder som følge af salg, der har fundet sted i strid med hans eneret og den deraf følgende mistede fortjeneste. Henset til det geografisk begrænsede anvendelsesområde for eneforhandlingsretten kan det sted, hvor det faldende salg og den mistede fortjeneste viser sig, kun være den medlemsstats område, hvor forhandleren har eneret.
61.
Det fremgår tilsyneladende af sagens akter, at i den foreliggende sag, hvor forhandleren havde en eneret, der var begrænset til at omfatte Frankrig, vil det faldende salg og den mistede fortjeneste vise sig i Frankrig. Det følger heraf, at det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået, er Frankrig, og at den retlige kompetence i henhold til artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 tilkommer de franske domstole.
62.
Da webstederne Amazon.de, Amazon.co.uk, Amazon.es og Amazon.it principielt er tilgængelige i Frankrig, udgør det tab, som Concurrence har gjort gældende, tabet af markedsandele i forbindelse med selskabets salgsvirksomhed vedrørende ELITE-artiklerne såvel fra forretningen i Paris som fra dets websted, der administreres fra selskabets hovedsæde i Paris. Det følger heraf, at skaden ikke kan indtræde andre steder end i Frankrig. Dette er begrundelsen for, at de franske retter ligeledes har kompetence for så vidt angår de af Amazons udenlandske websteder, som er genstand for nærværende sag (
28
).
63.
Stedet for skadens indtræden skal udpege et forum delicti, hvormed der er »en særlig snæver sammenhæng«, som »begrunder, at [disse] domstole [dvs. andre domstole end domstolene i det land, hvor sagsøgte har bopæl], tillægges kompetencen af retsplejehensyn og af hensyn til tilrettelæggelsen af retssagen (
29
).
64.
Det bemærkes, at »de, der ved hjælp af en given metode gør oplysninger tilgængelige, er vidende om, hvilken udbredelse disse oplysninger kan opnå. De, der bringer oplysninger på [internettet], er navnlig vidende om, at de oplysninger, som de gør tilgængelige, er tilgængelige for alle og enhver, uden nogen geografisk begrænsning« (
30
).
65.
Dette er begrundelsen for, at de franske domstole i den foreliggende sag er bedst stillet med henblik på at behandle spørgsmålet vedrørende selskabet Concurrences tab af markedsandele i forbindelse med dets virksomhed med salg af ELITE-artikler, såvel fra forretningen i Paris som fra dets websted, som administreres fra dets hovedsæde i Paris.
66.
Det bør i øvrigt ikke glemmes, at fastlæggelsen af det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået, skal opfylde formålet om forudsigelighed for så vidt angår spørgsmålet om rette forum, der er et andet grundlæggende princip i forordning nr. 44/2001 (der har fundet udtryk i 11. betragtning hertil). I lighed hermed fastslog Domstolen i dom af 19. april 2012, Wintersteiger (C-523/10, EU:C:2012:220), at formålet om forudsigelighed taler for, at kompetencen i henhold til skadens indtræden tillægges retterne i den medlemsstat, hvor den omhandlede rettighed er beskyttet (konkret forhandlerens eneret).
67.
Amazon Services Europe har endelig gjort gældende, at teorien om tilgængelighed ikke bør tiltrædes, idet den favoriserer forum shopping, der, henset til de nationale lovgivningers særlige karakter, indebærer risiko for at føre til »law shopping« som følge af afsmittende virkning. Det er imidlertid tilstrækkeligt at bemærke dels, at dette argument, som generaladvokat Jääskinen fremførte i sit forslag til afgørelse Pinckney (C-170/12, EU:C:2013:400, punkt 68), ikke blev fulgt af Domstolen i dennes dom i den nævnte sag, dels, at jeg finder, at denne frygt forekommer mig at være overdreven, navnlig da den nationale ret kun kan indrømme erstatning for de skader, der er forvoldt på den medlemsstats område, hvor retten er beliggende (
31
).
b) Er det en relevant omstændighed, at den foreliggende sag ikke angår en intellektuel ejendomsrettighed?
68.
Jeg finder, at den løsning, jeg har foreslået i nærværende forslag til afgørelse, er begrundet, dels fordi den er i overensstemmelse med formålene i artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001 (navnlig formålet om at tillægge den retsinstans, der er bedst stillet til at vurdere et krav, kompetence), og dels fordi den er begrundet, selv om den foreliggende sag ikke angår en intellektuel ejendomsrettighed.
69.
I øvrigt er det min opfattelse, at en eneforhandlingsret inden for et område er en rettighed, der har lighed med intellektuelle ejendomsrettigheder, når henses til sammenhængen for så vidt angår den foreliggende sag.
70.
En argumentation i analogi med den, der blev lagt til grund i dom af 5. juni 2014, Coty Germany (C-360/12, EU:C:2014:1318), er således begrundet, når henses til, at det geografiske område for den indrømmede beskyttelse under de omstændigheder, som Coty Germany-sagen angik, heller ikke havde forbindelse til anvendelsesområdet for den beskyttede intellektuelle ejendomsrettighed, idet den pågældende sag angik et EF-varemærke.
71.
Uden direkte at vedrøre internettet, blev det i dom af 5. juni 2014, Coty Germany (C-360/12, EU:C:2014:1318), præciseret, at når der er tale om en påstand om en ulovlig sammenlignende reklame eller illoyal efterligning af et tegn, der er beskyttet ved et EF-varemærke, som er forbudt ved loven om bekæmpelse af illoyal konkurrence i den medlemsstat, som den påkendende ret henhører under, tillader artikel 5, nr. 3), i forordning nr. 44/2001, at der i forhold til stedet for skadens indtræden etableres stedlig kompetence til at træffe afgørelse i et erstatningssøgsmål, der er støttet på den nævnte nationale lov, der er anlagt mod en person, der har hjemsted i en anden medlemsstat, og med hensyn til hvilken det påstås, at den pågældende i denne medlemsstat har begået en handling, der har medført eller vil kunne medføre en skade i den påkendende rets jurisdiktion. Denne anvender i øvrigt sin nationale lovgivning enten i henhold til artikel 6, stk. 1, i Rom II-forordningen eller til dennes artikel 6, stk. 2 og dennes artikel 4.
c) Er hjemstedet for de »udenlandske« websteder (dvs. andre websteder end Amazon.fr) relevant?
72.
Det er min opfattelse, at hjemstedet for de websteder, på hvilke de omhandlede varer blev udbudt, ikke er relevant ved fastlæggelsen af, hvilken ret der er rette forum.
73.
Som anført af Kommissionen bør rette forum således fastlægges på grundlag af det marked, hvor de varer, der er genstand for eneforhandlingsretten, forhandles, og hvor skaden følgelig er indtrådt. I den foreliggende sag synes forhandleren som allerede nævnt at have en eneret, der er begrænset til Frankrig, og det er følgelig i Frankrig, at denne har oplevet et fald i afsætningen og følgelig tabt fortjeneste. Den omstændighed, om det omhandlede fald og tab blev forårsaget af websteder, der var etableret i Frankrig eller andetsteds, er kun relevant med henblik på at fastlægge rækkevidden af det påbud, som forhandleren har begæret, nemlig for så vidt angår identifikation af de websteder, der vil kunne være genstand for påbuddet.
74.
Fastlæggelsen af rette forum er med andre ord ét spørgsmål, rækkevidden af det påbud, der kan meddeles sagsøgte i hovedsagen, nemlig identifikation af de websteder, på hvilke denne ikke længere vil kunne bringe tilbud om salg af de omtvistede varer, er et andet. Det er klart, at såfremt sagsøgeren i tvisten i hovedsagen er i stand til umiddelbart at godtgøre, at den faldende afsætning og den mistede fortjeneste, som han har haft i Frankrig, ikke alene skyldes aktiviteter på webstedet Amazon.fr, men ligeledes aktiviteter på Amazons udenlandske websteder, vil han for de franske retsinstanser ligeledes kunne opnå påbud for så vidt angår disse websteder. Dette spørgsmål henhører imidlertid under sagens realitet og angår ikke fastlæggelsen af rette forum. Som nævnt ovenfor er der en formodning for, at den eneforhandlingsret, som Concurrence har, omfatter et geografisk anvendelsesområde, der er begrænset til det franske marked (
32
). Den franske ret bør følgelig fastslå, i hvilket omfang udbud på udenlandske websteder af varer, der er omfattet af denne ret, har kunnet påvirke Concurrences rettigheder på det franske marked.
75.
Det bemærkes følgelig, at spørgsmålet om, hvorvidt der reelt er sket krænkelse af eneforhandlingsretten, når henses til den sammenhæng, som tvisten i hovedsagen indgår i, henhører under sagens realitet, som det ikke tilkommer Domstolen at tage stilling til under den foreliggende sag. Fastlæggelsen af det sted, hvor skadetilføjelsen har fundet sted, kan således ikke afhænge af omstændigheder, der skal efterprøves på et senere stadium, såsom vurderingen af sagens realitet.
V – Forslag til afgørelse
76.
Jeg foreslår derfor Domstolen at besvare det spørgsmål, som er blevet forelagt af Cour de cassation (kassationsdomstol) (Frankrig), således:
»Artikel 5, nr. 3), i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at i tilfælde af en påstået overtrædelse af forbud mod videresalg uden for et selektivt distributionsnet, som har fundet sted gennem udbud via internettet af de varer, der er genstand for eneretten, på websteder, der drives i forskellige medlemsstater, skal skaden anses for at være indtrådt det sted, hvor indehaveren af eneforhandlingsretten har haft faldende afsætning, hvilket svarer til det område, hvor hans ret er beskyttet. Hjemstedet for de websteder, på hvilke de omhandlede varer udbydes, er ikke relevant med henblik på fastlæggelse af rette forum.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – Rådets forordning af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001, L 12, s. 1).
(
3
) – Jf. H. Gaudemet-Tallon, Compétence et exécution des jugements en Europe, LGDJ Lextenso éditions, 5. udg., 2015, s. 284, samt den anførte retsvidenskabelige litteratur og gennemgangen af fransk retspraksis vedrørende disse spørgsmål, der har været præget af forskellige opfattelser i Première chambre civile (første afdeling for civile sager) og Chambre commerciale (afdelingen for handelssager) ved den franske Cour de cassation (kassationsdomstol). Jf. ligeledes A. Kur, Article 2:202: Infringement, og »Special issues posed by Internet use and ’media overspill« i Conflict of laws in Intellectual Property, The CLIP Principles and Commentary, European Max Planck Group on CLIP, Oxford, 2013, s. 80.
(
4
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012 L 351, s. 1).
(
5
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 11.7.2007 om lovvalgsregler for forpligtelser uden for kontrakt (Rom II-forordningen) (EUT 2007, L 199, s. 40).
(
6
) – Dom af 12.7.2011, L’Oréal, C-324/09, EU:C:2011:474, præmis 64 og 65.
(
7
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 17.6.2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I) (EUT 2008, L 177, s. 6).
(
8
) – Jf. H. Gaudemet-Tallon, op.cit., s. 286.
(
9
) – Dom af 16.5.2013, Melzer (C-228/11, EU:C:2013:305, præmis 22 og den deri anførte retspraksis).
(
10
) – Dom af 16.5.2013, Melzer (C-228/11, EU:C:2013:305, præmis 23).
(
11
) – Dom af 16.5.2013, Melzer (C-228/11, EU:C:2013:305, præmis 24).
(
12
) – Dom af 16.5.2013, Melzer (C-228/11, EU:C:2013:305, præmis 25). Jf. ligeledes dom af 7.3.1995, Shevill m.fl. (C-68/93, EU:C:1995:61, præmis 30 og 33).
(
13
) – Dom af 16.5.2013, Melzer (C-228/11, EU:C:2013:305, præmis 26).
(
14
) – Jf. dom af 3.10.2013, Pinckney (C-170/12, EU:C:2013:635, præmis 28).
(
15
) – Dom af 19.4.2012, Wintersteiger (C-523/10, EU:C:2012:220, præmis 21).
(
16
) – Jf. dom af 25.10.2011, eDate Advertising m.fl. (C-509/09 og C-161/10, EU:C:2011:685), og af 19.4.2012, Wintersteiger (C-523/10, EU:C:2012:220).
(
17
) – Dom af 19.4.2012, Wintersteiger (C-523/10, EU:C:2012:220), af 3.10.2013, Pinckney (C-170/12, EU:C:2013:635), og af 22.1.2015, Hejduk (C-441/13, EU:C:2015:28).
(
18
) – Dom af 19.4.2012, Wintersteiger (C-523/10, EU:C:2012:220, præmis 39).
(
19
) – Domstolen stillede ikke dette krav i nogen af de følgende domme: dom af 25.10.2011, eDate Advertising m.fl. (C-509/09 og C-161/10, EU:C:2011:685, præmis 52), af 19.4.2012, Wintersteiger (C-523/10, EU:C:2012:220, præmis 29), af 3.10.2013, Pinckney (C-170/12, EU:C:2013:635, præmis 42), og af 22.1.2015, Hejduk (C-441/13, EU:C:2015:28, præmis 32).
(
20
) – Dom af 16.6.2016, Universal Music International Holding (C-12/15, EU:C:2016:449, præmis 34 og den deri anførte retspraksis).
(
21
) – Dom af 16.6.2016, Universal Music International Holding (C-12/15, EU:C:2016:449, præmis 35 og den deri anførte retspraksis).
(
22
) – I USA er retspraksis vedrørende den retlige kompetence i sager angående krænkelse af en rettighed (og ærekrænkelse) ved hjælp af et omnipræsent medium som især internettet navnlig blevet påvirket af dom Zippo Manufacturing mod Zippo Dot Com 952 F Supp 1119 (WD Penn 1997). Jf. C. R. Dunham, Elon University School of Law Legal Research Paper nr. 2008-01 (http://papers.ssrn.com/sol3/papers.cfm?abstract_id=1273709).
(
23
) – Dette kriterium blev allerede nævnt af generaladvokat Léger i dennes forslag til afgørelse Shevill m.fl. (C-68/93, EU:C:1995:1, punkt 44 og 45 samt fodnote 28), hvori det anføres: »[Man kunne] være af den opfattelse, at en så specifik skade som krænkelse af en persons omdømme eller ære, ikke kan adskilles fra denne person og nødvendigvis må være sket på det sted, hvor han har bopæl […] Jeg er overbevist om, at det sted, hvor skaden indtræder, under sådanne omstændigheder falder sammen med dette område, hvor skriftet er blevet udbredt. Skaden kan adskilles fra retten på det sted, hvor den fornærmede har bopæl, og der er […] ikke nødvendigvis sammenhæng mellem denne ret og skaden […] Jf. vedrørende dette punkt den analyse, der er foretaget af Supreme Court of the United States i sagen Keeton mod Hustler Magazine Inc., 465 US 770, 79 L Ed 2d 790, 104 S Ct 1473, specielt (10): »There is no justification for restricting libel actions to the plaintiff’s home forum. The victim of a libel, like the victim of any other tort, may choose to bring suit in any forum with which the defendant has certain minimum contacts [...] such that the maintenance of the suit does not offend traditional notions of fair play and substantial justice«« (min fremhævelse).
(
24
) – Jf. Oberlandesgericht Bremen (den regionale ret i Bremen, Tyskland) CR 2000, 771, cour d’appel d’Orléans (appeldomstolen i Orléans, Frankrig) Rev crit 93 (2004), 139, Landesgericht Köln (den regionale ret i første instans i Køln, Tyskland) GRUR-RR 2006, 195. Jf. P. Mankowski, i Spindler/Wiebe (red.), Internet-Auktionen und elektronische Marktplätze, 2005, kapitel 12, punkt 66.
(
25
) – Jf. T. Rauscher og P. Mankowski, »Artikel 5 Brüssel I-VO«, Europäisches Zivilprozeßrecht, Sellier, 2. udg., 2006, § 86d, s. 206.
(
26
) – Min oversættelse og fremhævelse »[i]n infringement matters, the direct harmful event will usually be the financial loss which is suffered by the holder of the right at the place where the infringing material is marketed, advertised or used. In the reference book in the matter, Professors Fawcett and Torremans have pointedly noted in that respect that »in many cases an act of infringement will cause direct economic loss to the plaintiff […]. It is not usually hard to identify what the loss is. If, for instance, the defendant sells an infringing product this will result in a loss of sales. Damage is, therefore, sustained in the place in which the sales are lost. This will be the place in which the infringing product is sold«. […] It is submitted that this analysis is in total agreement with the case law of the [Court], and that could be extended to other kinds of infringement actions. Thus, with respect to copyrights, the financial loss is usually sustained where copies of the infringing material are sold or issued to the public; in trade marks, where the sign is used in support of the marketing or offering of products«. Jf. A. Nuyts, International Litigation in Intellectual Property and Information Technology (European Commission Research Project on Judicial Cooperation in Matters of Intellectual Property and Information Technology), Wolters Kluwer, 2008, s. 123. Jf. ligeledes M. Pazdan og M. Szpunar, Cross-Border Litigation of Unfair Competition over the Internet, i A. Nuyts, op.cit., s. 131.
(
27
) – Dom af 3.10.2013, Pinckney (C-170/12, EU:C:2013:635, præmis 32 og den deri anførte retspraksis).
(
28
) – Dette bekræftes af generaladvokat Mallards responsum til Cour de cassation (kassationsdomstol) i tvisten i hovedsagen, nr. H1416737, den appellerede afgørelse: 6.2.2014 afsagt af cour d’appel de Paris (appeldomstolen i Paris) i retsmøde den 22.9.2015 – FR (nr. 14).
(
29
) – Jf. navnlig dom af 27.10.1998, Réunion européenne m.fl. (C-51/97, EU:C:1998:509, præmis 27).
(
30
) – (Min oversættelse) »[T]hose who make information accessible by a particular method do so knowing of the reach that their information may have. In particular, those who post information on the [Internet] do so knowing that the information they make available is available to all and sundry without any geographic restriction.« Jf. Dow Jones and Company Inc mod Gutnick [2002] High Court of Australia 56; 210 CLR 575; 194 ALR 433; 77 ALJR 255 (10.12.2002), 39 (CJ Gleeson, McHugh, Gummow og JJ Hayne).
(
31
) – Jf. punkt 49 i nærværende forslag til afgørelse. Jf. E. Rosati, Brussels I Regulation and online copyright infringement: »intention to target« approach rejected, Journal of Intellectual Property Law & Practice, 2014, bind 9, nr. 1, s. 19.
(
32
) – Jeg finder klart (i lighed med Kommissionen), at såfremt det viser sig, at Concurrence har eneforhandlingsrettigheder, der omfatter områder uden for Frankrig, vil den franske ret ikke have kompetence til at behandle eventuelle tab, der er blevet lidt på disse andre områder, i kraft af sin status som retten på det sted, hvor skaden er indtrådt (jf. dom af 7.3.1995, Shevill m.fl., C-68/93, EU:C:1995:61, første kriterium).