61993CC0144_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Den foreliggende sag vedroerer en anmodning om praejudiciel afgoerelse fra Bundesverwaltungsgericht, som er indgivet med henblik paa fortolkningen af Raadets direktiv 79/112/EOEF af 18. december 1978 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for saadanne levnedsmidler (herefter benaevnt "maerkningsdirektivet" eller "direktivet") (1). Det praejudicielle spoergsmaal er rejst under en tvist mellem Pfanni Werke Otto Eckart KG (herefter benaevnt "Pfanni") og Landeshauptstadt Muenchen (herefter benaevnt "Landeshauptstadt"), som drejer sig om, hvorvidt der bestaar en pligt til at angive et bestemt tilsaetningsstof ved maerkningen af varer, som er industrielt fremstillet paa grundlag af toerrede kartoffelprodukter.
Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger
2. Pfanni fremstiller toerrede kartoffelprodukter, som bestaar af blegede, toerrede kartofler ("Troka"), kogte, toerrede kartoffelflager (kartoffelpuréflager), samt stivelse, salt, krydderier og andre tilsaetningsstoffer. Selskabet tilsaetter natriumdifosfat (difosfat E 450a) ved fremstillingen af ingrediensen kartoffelpuréflager for at undgaa farvning af den herved anvendte kartoffelmasse (den saakaldte "Nassbrei", dvs. fugtig kartoffelmasse) (2). Difosfat har ikke laengere nogen funktion i varen, naar den fugtige kartoffelmasse er toerret, da den opvarmning, som sker i forbindelse med toerringen, udelukker enhver risiko for farvning (3). Selv efter dette tidspunkt findes der dog stadig difosfat i faerdigvaren.
I den ingrediensliste, som etiketten paa de udbudte kartoffelprodukter er forsynet med, angiver Pfanni ikke, at selskabet ved fremstillingen af kartoffelpuréflager har tilsat difosfat. Landeshauptstadt er imidlertid af den opfattelse, at selskabet har pligt hertil, da der stadig forefindes difosfat i faerdigvaren, som paavirker dennes farve, og denne opfattelse stoettes af Landesanwaltschaft Bayern (anklagemyndigheden i delstaten Bayern), som er repraesentant for det offentlige (herefter benaevnt "Landesanwaltschaft"). Landeshauptstadt har meddelt Pfanni, at selskabet, saafremt det fortsaetter med at saelge toerrede kartoffelprodukter, som indeholder tilsaetningsstoffet difosfat, uden at angive dette i ingredienslisten, vil faa udstedt forbud og blive paalagt boede.
3. I 1988 anlagde Pfanni sag ved Bayerisches Verwaltungsgericht Muenchen med paastand om, at det blev fastslaaet, at selskabet ikke var forpligtet til i ingredienslisten for de paagaeldende faerdigvarer at angive tilsaetningsstoffet difosfat, som selskabet iblander ved fremstillingen af de toerrede kartoffelprodukter, herunder ved fremstillingen af overgangsproduktet "utoerret kartoffelmasse", saa laenge tilsaetningsstoffet alene kommer ind i faerdigvaren i kraft af ingrediensen kartoffelpuréflager. Ved dom af 22. marts 1989 frifandt Verwaltungsgericht dog Landeshauptstadt for Pfanni' s paastande, i det vaesentlige med den begrundelse, at formaalet med tilsaetningen af difosfat var at paavirke faerdigvarens udseende, hvorfor der var pligt til at angive det paa etiketten.
Pfanni ankede denne afgoerelse til Bayerischer Verwaltungsgerichtshof, som dog ved dom af 1. august 1990 forkastede appellen. Som begrundelse anfoerte Verwaltungsgerichtshof, at pligten til at angive tilsaetningsstoffet alene bortfalder, saafremt stoffet overhovedet ikke paavirker faerdigvarens egenskaber. Difosfat bevarer imidlertid sin teknologiske funktion i faerdigvaren, da det i kraft af ingrediensen kartoffelpuréflager bestemmer faerdigvarens farve. Foelgelig var det efter Verwaltungsgerichtshof' s opfattelse noedvendigt at angive difosfat, navnlig naar henses til faellesskabslovgivers oenske om, at forbrugerne i videst muligt omfang informeres om de udbudte levnedsmidlers sammensaetning og beskaffenhed.
4. Herefter indgav Pfanni revisionsanke ved Bundesverwaltungsgericht, hvorunder selskabet dels nedlagde paastand om ophaevelse af de af foersteinstansen og appelretten afsagte domme, dels gentog sin paastand om, at det fastslaas, at tilsaetningsstoffet difosfat ikke behoever vaere angivet i ingredienslisten, fordi det alene er kommet ind i faerdigvaren i kraft af ingrediensen kartoffelpuréflager. Under revisionsankesagen har Bundesverwaltungsgericht forelagt Domstolen nedenstaaende spoergsmaal, hvormed der aabenbart oenskes en fortolkning af maerkningsdirektivets artikel 6, stk. 4, litra c), nr. ii) foerste led. Spoergsmaalet lyder saaledes:
"Har et tilsaetningsstof stadig en teknologisk funktion i faerdigvaren, saafremt det forhindrer, at ingrediensen aendrer farve under fremstillingen, og saafremt denne virkning fremdeles bestaar i faerdigvaren, uden at det herved kraeves, at tilsaetningsstoffet stadig forefindes i faerdigvaren?"
Retsforskrifter i sagen
5. De grundlaeggende retsforskrifter om etikettering findes i maerkningsdirektivet. Maerkningsdirektivet bestemmer i artikel 3, stk. 1:
"Maerkning af levnedsmidler skal paa de betingelser og med forbehold af de undtagelser, der er fastsat i artikel 4-14, kun omfatte foelgende obligatoriske oplysninger:
...
2) ingrediensliste
..."
Forpligtelsen til at forsyne en vare med en ingrediensliste er naermere reguleret i maerkningsdirektivets artikel 6. Artikel 6, stk. 4, bestemmer:
"a) Ved ingrediens forstaas ethvert stof, herunder tilsaetningsstoffer, der anvendes ved fremstilling eller tilberedning af et levnedsmiddel, og som stadig forefindes i faerdigvaren, eventuelt i aendret form.
b) Saafremt en ingrediens i et levnedsmiddel selv er fremstillet af flere ingredienser, anses disse som ingredienser i det paagaeldende levnedsmiddel.
c) Som ingredienser betragtes dog ikke:
i) ...
ii) ° tilsaetningsstoffer:
° der udelukkende er til stede i et levnedsmiddel, fordi de forefandtes i en eller flere af ingredienserne i det paagaeldende levnedsmiddel, dog kun saafremt disse tilsaetningsstoffer ikke laengere har nogen teknologisk funktion i faerdigvaren
° der anvendes som produktionshjaelpemidler
° ..."
6. Maerkningsdirektivet indeholder ikke nogen praecis definition af begreberne "tilsaetningsstof" og "produktionshjaelpemidler", efter artikel 6, stk. 4, litra c), nr. ii), foerste led. Hvad angaar definitionerne heraf kan dog henvises til Raadets direktiv 89/107/EOEF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om tilsaetningsstoffer, som maa anvendes i levnedsmidler (4). Ifoelge dette direktivs artikel 1, stk. 2, forstaas ved "tilsaetningsstof":
"ethvert stof, der normalt ikke indtages som et levnedsmiddel i sig selv og normalt ikke anvendes som typisk ingrediens i levnedsmidler, hvad enten det har naeringsvaerdi eller ej, og som, hvis det tilsaettes levnedsmidler med et teknologisk formaal i forbindelse med fremstillingen, forarbejdningen, tilberedningen, behandlingen, pakningen, emballeringen, transporten eller opbevaringen, resulterer i, eller med rimelighed forventes direkte eller indirekte at resultere i, at det eller dets biprodukter bliver en bestanddel af saadanne levnedsmidler".
Ifoelge en fodnote i samme direktiv (5) forstaas ved "teknologiske hjaelpemidler":
"ethvert stof, der ikke indtages som et levnedsmiddel i sig selv, men som med forsaet anvendes ved forarbejdningen af raavarer, levnedsmidler eller disses ingredienser for at opfylde et bestemt teknologisk maal under behandlingen eller forarbejdningen, og som kan resultere i, at der i det faerdige produkt findes en utilsigtet, men uundgaaelig rest af dette stof eller derivater deraf, under forudsaetning af, at disse reststoffer ikke udgoer en sundhedsfare og ikke indvirker teknologisk paa det faerdige produkt".
Endelig skal jeg bemaerke, at natriumdifosfater er naevnt i bilag I til Raadets direktiv 74/329/EOEF af 18. juni 1974 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om emulgatorer, stabilisatorer, fortyknings- og geleringsmidler, der maa anvendes i levnedsmidler (6), og at dette bilag ifoelge overskriften vedroerer "emulgatorer, stabilisatorer, fortyknings- og geleringsmidler, der maa anvendes i levnedsmidler".
7. Forbundsrepublikken Tyskland har gennemfoert maerkningsdirektivet i national ret ved udstedelsen af Lebensmittelkennzeichnungsverordnung af 22. december 1981 (bekendtgoerelse om maerkning af levnedsmidler, herefter benaevnt "LMKV") (7). Ifoelge LMKV' s § 5, stk. 2, nr. 2, betragtes foelgende stoffer ikke som ingredienser:
"de stoffer, der er naevnt i bilag 2 til Zusatzstoffverkehrsverordnung (bekendtgoerelse om anvendelse af tilsaetningsstoffer i markedsfoerte levnedsmidler), og aromagivende bestanddele, som forefandtes i en eller flere af ingredienserne i et levnedsmiddel, dog kun saafremt de ikke laengere har nogen teknologisk funktion i faerdigvaren".
Det af Pfanni anvendte tilsaetningsstof, difosfat E 450a, er naevnt i bilag 2 til Zusatzstoffverkehrsverordnung (8).
Parternes anbringender
8. Saavel parterne som Bundesverwaltungsgericht og Kommissionen er enige om, at natriumdifosfat er et tilsaetningsstof, og at det i den foreliggende sag er blevet tilsat en ingrediens (kartoffelpuréflager) i en faerdigvare (som Bundesverwaltungsgericht har beskrevet som et "toerret kartoffelprodukt"). Procesdeltagerne er endvidere enige om, at tilsaetningsstoffet ifoelge de foernaevnte retsforskrifter skal angives paa faerdigvarens etiket, naar der foreligger saadanne omstaendigheder som her i sagen, medmindre stoffet "ikke laengere har nogen teknologisk funktion" (9) i faerdigvaren, saaledes som dette begreb ° formoder jeg ° maa forstaas efter direktivets artikel 6, stk. 4, litra c), nr. ii), foerste led (jf. forslagets punkt 5) og efter LMKV' s § 5, stk. 2, nr. 2 (jf. forslagets punkt 7), hvorved direktivets artikel 6 er gennemfoert i tysk ret. Hvorvidt tilsaetningsstoffet i den foreliggende sag da ogsaa faktisk har en saadan teknologisk funktion, eller om det maa betegnes som et saakaldt "carry over"-produkt, er derimod omtvistet i sagen.
9. Efter Pfanni' s opfattelse har tilsaetningsstoffet ikke nogen teknologisk funktion i faerdigvaren. Selskabet stoetter sig her foerst og fremmest paa en semantisk forstaaelse af udtrykket "ikke laengere har nogen teknologisk funktion" i maerkningsdirektivets artikel 6, stk. 4, litra c), nr. ii), foerste led. Den omstaendighed, at der er anvendt praesens i bestemmelsen ("har"), viser efter Pfanni' s opfattelse, at et stofs teknologiske funktion kun har relevans, saafremt det stadig opfylder denne funktion i faerdigvaren, men at tilfoejelsen af ordene "ikke laengere" tyder paa, at stoffet ikke behoever angives paa etiketten, saafremt det blot har paavirket faerdigvaren under de tidligere stadier af produktionsprocessen. Desvaerre er den tyske version af artikel 6, stk. 4, litra c), nr. ii), foerste led, hvori ordet "Wirkung", anvendes, mindre klar end de oevrige sprogversioner, hvori udtrykket "funktion" anvendes.
I sit indlaeg har Pfanni derpaa behandlet formaalet med maerkningsdirektivet. Selskabet anfoerer, at faellesskabslovgiver bevidst har truffet det valg ikke at lade de angivelser, som er mindre vaesentlige eller svaert forstaaelige, vaere omfattet af maerkningsforpligtelsen, netop for at give forbrugere korrekte oplysninger og dermed beskytte dem. I modsaetning til, hvad foersteinstansen og appelretten har antaget, er lange ingredienslister ikke altid nogen garanti for en effektiv forbrugeroplysning. De forbrugere, som indkoeber levnedsmidler ° ofte i hast ° vil tvaertimod miste overblikket eller endog blive vildledt, saafremt de stoeder paa alenlange ingrediensangivelser.
Endelig vil maerkningsdirektivets artikel 6, stk. 4, litra c), nr. ii), foerste led, efter Pfanni' s opfattelse miste enhver praktisk betydning, saafremt man med Landesanwaltschaft antog, at ethvert tilsaetningsstof, som paavirker faerdigvarens beskaffenhed, har en teknologisk funktion i varen. Et tilsaetningsstof paavirker nemlig altid faerdigvarens beskaffenhed, bare i forskellig grad.
10. Efter Landesanwaltschaft' s opfattelse har det difosfat, Pfanni tilsaetter, som tidligere naevnt en teknologisk funktion i faerdigvaren, da det paavirker dennes beskaffenhed (farven) og ogsaa har dette til formaal. Ifoelge Landesanwaltschaft er det kun, saafremt tilsaetningsstoffet "er kommet ind i faerdigvaren i kraft af en ingrediens, men ikke er bestemmende for faerdigvarens beskaffenhed", at det kan antages at have en "carry over"-virkning. Landesanwaltschaft anfoerer, at denne fortolkning ogsaa stemmer bedst overens med maerkningsdirektivets formaal, som er at oplyse forbrugerne i videst muligt omfang og at beskytte dem, og at dens opfattelse paa dette punkt er taget til foelge af Bayerisches Verwaltungsgericht og af Bayerischer Verwaltungsgerichtshof og endvidere, som det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, stoettes af "Arbeitskreis der lebensmittelchemischen Sachverstaendigen der Laender und des Bundesgesundheitsamtes" (arbejdsgruppe af delstaternes og Sundhedsforbundsnaevnets sagkyndige paa omraadet for kemiske stoffer i levnedsmidler). I hvert fald maa det forhindres, at producenter unddrager sig deres oplysningspligt ved i forbindelse med fremstillingen af ingredienserne at tilfoeje visse tilsaetningsstoffer paa et tidligere stadium og ikke i slutningen af produktionsprocessen. Det kan derfor ikke vaere afgoerende, paa hvilket tidspunkt den kemiske reaktion, der tilsigtes fremkaldt med tilsaetningsstoffet, faktisk indtraeder.
11. Bundesverwaltungsgericht kan fuldt og helt tilslutte sig denne sidste opfattelse, men synes dog som helhed i oevrigt at haelde til den opfattelse, der er gjort gaeldende af Pfanni. I forelaeggelseskendelsen gentager Bundesverwaltungsgericht navnlig de argumenter, som Pfanni har fremfoert vedroerende maerkningsdirektivets formaal og hensynet til ikke at beroeve maerkningsdirektivets artikel 6, stk. 4, litra c), nr. ii), foerste led, dens praktiske betydning.
Ogsaa Kommissionen har tilsluttet sig disse argumenter. Den anfoerer dog, som det ligeledes er fremhaevet af Bundesverwaltungsgericht, at den af Pfanni fremfoerte fortolkning ikke yder tilstraekkelig garanti mod eventuelt misbrug fra producenternes side. For at undgaa et saadant misbrug foreslaar Kommissionen, at der anvendes et saerskilt kriterium for, hvornaar et tilsaetningsstof har en teknologisk funktion i faerdigvaren, nemlig om faerdigvaren ville aendre sig, saafremt man efterfoelgende fjernede tilsaetningsstoffet. Kommissionen illustrerer sin opfattelse med foelgende eksempel: En faerdigvare, hvori der er anvendt et tilsaetningsstof i form af et farvestof, vil aendre farve, saafremt man fjerner farvestoffet, uanset om dette er blevet tilfoejet direkte i faerdigvaren eller indirekte via en ingrediens. Situationen i den foreliggende sag er derimod helt anderledes: Selv om man fjerner det difosfat fra faerdigvaren (toerrede kartoffelprodukter), som er blevet tilsat kartoffelpuréflagerne, vil dette ikke aendre faerdigvarens beskaffenhed. Heraf konkluderer Kommissionen, at difosfaten ikke laengere har nogen teknologisk funktion i faerdigvaren.
Forslag til besvarelse af det praejudicielle spoergsmaal
12. Ligesom Bundesverwaltungsgericht og Kommissionen er jeg enig med Pfanni i, at det ikke, saafremt direktivets artikel 6, stk. 4, litra c), nr. ii), foerste led, skal have nogen praktisk betydning, kan antages, at ethvert tilsaetningsstof, som direkte eller indirekte paavirker faerdigvarens beskaffenhed, skal angives paa etiketten. Denne opfattelse ville nemlig vaere ensbetydende med, at der gjaldt en ubetinget forpligtelse til at angive samtlige tilsaetningsstoffer, hvilket er uforeneligt med direktivets artikel 6, stk. 4, litra c), nr. ii), foerste led, som udtrykkeligt undtager bestemte tilsaetningsstoffer fra maerkningsforpligtelsen. Det ville desuden kunne vildlede forbrugerne, hvilket netop skal undgaas efter maerkningsdirektivet (10). En forbruger, som ser, at der er angivet et tilsaetningsstof paa det paagaeldende levnedsmiddels etiket, vil nemlig antage, at tilsaetningsstoffet udgoer en bestanddel af faerdigvaren, hvilket netop ikke er tilfaeldet i den foreliggende sag.
Endelig kan jeg tilslutte mig Pfanni' s argument om, at en ubetinget forpligtelse til at naevne tilsaetningsstofferne paa etiketten er uforenelig med maerkningsdirektivets aand og formaal, hvilket argument ogsaa har vundet genklang hos Kommissionen og Bundesverwaltungsgericht. Paa den ene side bygger direktivet uden tvivl paa et "krav ... om at oplyse og beskytte forbrugerne" (11). Paa den anden side har faellesskabslovgiver dog ikke, saa vidt jeg kan se, valgt den loesning, at der skal gives forbrugerne fuldstaendige oplysninger om varerne, men blot effektive oplysninger. Dette stoettes ikke blot af, at omfanget af de oplysninger, som skal angives paa levnedsmidlernes etiket, skal begraenses (12) tillige med antallet af de varer, hvis ingredienser skal angives (13), men ogsaa af den i sagen omhandlede bestemmelse, hvorefter de tilsaetningsstoffer, der ikke betragtes som ingredienser (14), ikke er undergivet maerkningsforpligtelsen.
13. Hvordan skal direktivets artikel 6, stk. 4, litra c), nr. ii), foerste led, da fortolkes? Efter min opfattelse boer Domstolen her lade sig lede af to hensyn (15). For det foerste boer den i sagen omhandlede del af bestemmelsen som tidligere anfoert fortolkes saaledes, at man ikke helt beroever bestemmelsen dens reelle indhold. For det andet boer det i videst muligt omfang forhindres, som anfoert af samtlige procesdeltagere (med undtagelse af Pfanni) og af de nationale retsinstanser, at producenterne begaar misbrug. Efter min opfattelse opfylder det kriterium, som Kommissionen har foreslaaet (jf. forslagets punkt 11) dette krav. Jeg skal derfor foreslaa Domstolen at foelge det forslag, som Kommissionen har fremsat i sin besvarelse af det praejudicielle spoergsmaal, men at begraense dets anvendelse til den foreliggende sag.
Forslag til afgoerelse
14. Som foelge af det anfoerte skal jeg saaledes foreslaa Domstolen at besvare det praejudicielle spoergsmaal paa foelgende maade:
"Artikel 6, stk. 4, litra c), nr. ii), foerste led, i Raadets direktiv 79/112/EOEF af 18. december 1978 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for saadanne levnedsmidler skal fortolkes saaledes, at et tilsaetningsstof, som forhindrer, at en ingrediens aendrer farve under fremstillingsprocessen, ikke laengere har nogen teknologisk funktion i faerdigvaren, naar det ikke laengere behoever forefindes i faerdigvaren for at forhindre en aendring af dennes farve."
(*) Originalsprog: nederlandsk.
(1) ° EFT 1979 L 33, s. 1. Maerkningsdirektivet er senere blevet aendret fem gange, nemlig ved Raadets direktiv 85/7/EOEF af 19.12.1984 (EFT 1985 L 2, s. 22), Raadets direktiv 86/197/EOEF af 26.5.1986 (EFT L 144, s. 38), Raadets direktiv 89/395/EOEF af 14.6.1989 (EFT L 186, s. 17), Kommissionens direktiv 91/72/EOEF af 16.1.1991 (EFT L 42, s. 27) og Kommissionens direktiv 93/102/EF af 16.11.1993 (EFT L 291, s. 14). Direktivets oprindelige titel er aendret ved artikel 1 i direktiv 89/395. Endelig indeholder Raadets direktiv 90/496/EOEF af 24.9.1990 saerlige bestemmelser om naeringsdeklaration af levnedsmidler (EFT L 276, s. 40).
(2) ° Ved tilsaetningen af difosfat dannes der jernkompleks og andre komplekssalte med tungmetaller, hvilket forhindrer graafarvning af produktet. Denne farvning er uoensket, fordi forbrugerne anser et produkt, som har denne farve, for at vaere af ringere kvalitet.
(3) ° Paa dette trin i fremstillingen er det udelukket, at kartoffelpuréflagerne aendrer farve som foelge af enzymerne, fordi disse neutraliseres i kartoffelcellerne paa grund af opvarmningen.
(4) ° EFT 1989 L 40, s. 27.
(5) ° Jf. fodnote 1 (EFT 1989 L 40, s. 28).
(6) ° EFT L 189, s. 1. Ifoelge dette direktivs artikel 2, stk. 1, maa medlemsstaterne kun tillade, at der til behandling af levnedsmidler med emulgatorer, stabilisatorer, fortyknings- og geleringsmidler anvendes de i bilaget anfoerte midler.
(7) ° BGBl. I, s. 1625. Som det fremgaar af forelaeggelseskendelsen er LMKV senest blevet aendret ved den fjerde AEnderungsverordnung af 5.3.1990 (BGBl. I, s. 435).
(8) ° Zusatzstoffverkehrsverordnung af 10.7.1984 (BGBl. I, s. 897) er blevet aendret ved bekendtgoerelse af 19.6.1989 (BGBl. I, s. 1123).
(9) ° Hermed vil procesdeltagerne ° efter min opfattelse med rette ° formentlig angive, at natriumdifosfat ikke blot er anvendt som et teknologisk hjaelpemiddel . Ifoelge selve definitionen af et teknologisk hjaelpemiddel (se forslagets punkt 6) er der nemlig kun rester eller derivater tilbage heraf i faerdigvaren, mens det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at det tilsaetningsstof, som er anvendt her i sagen, findes i de toerrede kartoffelprodukter, som Pfanni fremstiller.
(10) ° Jf. maerkningsdirektivets tolvte betragtning, hvorefter bestemmelserne om maerkning boer ligeledes omfatte forbud mod at vildlede koeberen ... .
(11) ° Jf. sjette betragtning; se endvidere direktivets artikel 4, stk. 1.
(12) ° Jf. maerkningsdirektivets artikel 3, stk. 1, hvorefter maerkning af levnedsmidler ... kun [skal] omfatte foelgende obligatoriske oplysninger: ...
(13) ° Jf. maerkningsdirektivets artikel 6, stk. 2.
(14) ° Jf. maerkningsdirektivets artikel 6, stk. 4, litra c), nr. ii), foerste led. Det samme gaelder for bestanddele i en ingrediens, som under fremstillingsprocessen midlertidigt adskilles for derefter atter at tilsaettes i deres oprindelige forhold, og for stoffer, der anvendes i noedvendige doser som oploesnings- eller baeremiddel for tilsaetningsstoffer og aromagivende bestanddele [se artikel 6, stk. 4, litra c), nr. i) og nr. ii), andet led].
(15) ° De argumenter, som Pfanni har fremfoert med stoette i bestemmelsens ordlyd (se forslagets punkt 9), finder jeg ikke overbevisende. Jeg skal derfor foreslaa Domstolen, at den ikke baserer sin fortolkning (udelukkende) paa disse argumenter.