Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. RICHARD DE LA TOUR
fremsat den 19. marts 2026 (1)
Sag C-808/24 [Zálečta] (i)
M.R.
mod
Ministerstvo vnútra Slovenskej republiky
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Okresný súd Lučenec (kredsdomstolen i Lučenec, Slovakiet))
» Præjudiciel forelæggelse – socialpolitik – direktiv 2003/88/EF – tilrettelæggelse af arbejdstiden – artikel 2, nr. 1) – arbejdstid – artikel 6, litra b) – maksimal ugentlig arbejdstid – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – arbejdstid for tjenestemænd i brand- og redningsvæsenet – tilkaldevagt på arbejdsstedet, som ikke indgår i arbejdstiden – samtidig overskridelse af grænsen for den ugentlige arbejdstid – ret til erstatning for ikke-økonomisk skade, som gøres gældende over for en medlemsstat for overtrædelse af EU-retten – ukorrekt gennemførelse – betingelser – fastlæggelse af erstatningsbeløbet «
I.      Indledning
1.        En tjenestemand i et kommunalt brand- og redningskorps i Slovakiet har anlagt et søgsmål mod staten ved Okresný súd Lučenec (kredsdomstolen i Lučenec, Slovakiet) med påstand om erstatning for den ikke-økonomiske skade, som han mener at have lidt som følge af den ukorrekte gennemførelse i slovakisk ret af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (2).
2.        Den nævnte rets anmodning om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af dette direktivs artikel 2, nr. 1), sammenholdt med artikel 6, litra b), og de nærmere regler for erstatning for den påberåbte skade. Domstolen anmodes således atter om at afklare betingelserne for, at en medlemsstat ifalder ansvar i forbindelse med arbejdstiden for en brandmand, der er ansat i den offentlige sektor.
3.        Jeg vil derfor foreslå Domstolen, at den på grundlag af de principper, der navnlig er anført i dom af 25. november 2010, Fuß (3), fastslår, at
–        af de to nævnte bestemmelser i direktiv 2003/88 er det kun artikel 6, litra b), der kan tillægge borgerne individuelle rettigheder, som kan danne grundlag for en ret til erstatning for den pågældende medlemsstats tilsidesættelse af denne artikel
–        det kun er den ikke-økonomiske skade, der er opstået som følge af overskridelsen af den maksimale ugentlige arbejdstid, der er fastsat i det nævnte direktivs artikel 6, litra b), som kan medføre erstatning for en medlemsstats tilsidesættelse af direktivets artikel 2, nr. 1), og
–        fastlæggelsen af det erstatningsbeløb, der skal betales for denne overskridelse, henhører under national ret under iagttagelse af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet.
II.    Retsforskrifter
A.      EU-retten
4.        I artikel 2, nr. 1), i direktiv 2003/88 defineres »arbejdstid« som »det tidsrum, hvori arbejdstageren er på arbejde og står til arbejdsgiverens rådighed under udførelsen af sin beskæftigelse eller sine opgaver i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis«.
5.        Det nævnte direktivs artikel 6 med overskriften »Maksimal ugentlig arbejdstid« fastsætter følgende:
»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for, at det, henset til kravene om at beskytte arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, sikres:
a)      at den ugentlige arbejdstid begrænses ved love eller administrative bestemmelser eller ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter
b)      at den gennemsnitlige arbejdstid i løbet af en syvdagesperiode ikke overstiger 48 timer, inklusive overarbejde.«
B.      Slovakisk ret
6.        § 85, stk. 1, i zákon č. 315/2001 Z. z. o Hasičskom a záchrannom zbore (lov nr. 315/2001 om brand- og redningsvæsenet) af 2. juli 2001 (herefter »lov nr. 315/2001«) fastsætter følgende:
»En tjenestemands tjenestetid er den tid, hvor tjenestemanden er i tjeneste og står til rådighed for en offentlig myndighed.«
7.        Denne lovs § 86, stk. 2, har følgende ordlyd (4):
»I tilfælde af en ujævn fordeling af arbejdstiden må varigheden af tjenesten på en bestemt arbejdsdag ikke overstige 18 timer. Den samlede tid i tjeneste og direkte relaterede tjenester på tjenestestedet må højst udgøre 24 timer pr. arbejdsdag.«
8.        Den nævnte lovs § 92, stk. 1, fastsætter følgende:
»Den offentlige myndighed tildeler en tjenestemand [som er medlem af brand- og redningskorpset] tjeneste på tjenestestedet, som er direkte forbundet med udførelsen af tjenesten efter § 86, stk. 2, som en del af arbejdstiden.«
9.        § 122, stk. 3, i lov nr. 315/2001 fastsætter følgende:
»Vederlag for tilkaldevagter […] udbetales ikke for den tid, som tilkaldevagten har varet; sådan tilkaldevagt udgør overarbejde.«
III. De faktiske omstændigheder i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
10.      M.R., som er tjenestemand i et kommunalt brand- og redningskorps, har nedlagt påstand om erstatning for ikke-økonomisk skade, som følge af at varigheden af hans tilkaldevagter på arbejdsstedet ikke medregnes i hans arbejdstid (5) i strid med artikel 2, nr. 1), i direktiv 2003/88, hvilket ifølge M.R. også medfører en tilsidesættelse af dette direktivs artikel 6, litra b). Den skade, som han har gjort gældende, vedrører en ukorrekt gennemførelse af den førstnævnte af disse bestemmelser, som indebærer en overskridelse af den maksimale ugentlige arbejdstid som fastlagt i den sidstnævnte af de nævnte bestemmelser. M.R. har ikke nedlagt påstand om økonomisk erstatning i sidstnævnte henseende.
11.      Ved dom af 20. december 2023 fastslog Okresný súd Lučenec (kredsdomstolen i Lučenec), den forelæggende ret, indledningsvis, at den slovakiske lovgivning tillader M.R.s arbejdsgiver ikke at medregne tilkaldevagter som arbejdstid, hvilket er i strid med artikel 2, nr. 1), i direktiv 2003/88, således som denne bestemmelse fortolkes af Domstolen (6).
Endvidere påpegede den, at en sådan tilsidesættelse kun kan danne grundlag for en ret til erstatning, hvis M.R.s arbejdstid, herunder tilkaldevagterne, overskrider den maksimale ugentlige arbejdstid i strid med det nævnte direktivs artikel 6, litra b).
12.      Endelig konstaterede den forelæggende ret, at M.R.s arbejdstid, herunder tilkaldevagter, i den omtvistede periode overskred den grænse, der er fastsat i det nævnte direktivs artikel 6, litra b), sammenholdt med artikel 2, nr. 1), med 28 dage, og at tilsidesættelsen af disse bestemmelser havde haft indvirkning på M.R.s privat- og familieliv. Den pålagde derfor staten at betale ham visse beløb i erstatning for ikke-økonomisk skade, både i denne henseende og for den ikke-økonomiske skade, der bestod i mistet håb om en lovændring.
13.      Ved kendelse af 30. maj 2024 ophævede Krajský súd v Banskej Bystrici (den regionale ret i Banskej Bystrici, Slovakiet), som traf afgørelse om den af staten iværksatte appel, dommen af 20. december 2023 med den begrundelse, at den forelæggende ret havde truffet afgørelse ultra petita. Den bemærkede, at M.R. hverken havde nedlagt påstand om erstatning for tab af håb om en ændring af reglerne eller om erstatning for ikke-økonomisk skade for det antal arbejdstimer, der oversteg den grænse, der er fastsat i artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88. Desuden fastslog den nævnte ret, at den ikke-økonomiske skade, der var opstået som følge af uoverensstemmelsen mellem national ret og dette direktivs artikel 2, nr. 1), gav ret til erstatning, uden at der var behov for at fastslå en tilsidesættelse af det nævnte direktivs artikel 6, litra b).
14.      Sagen blev hjemvist til den forelæggende ret, som er i tvivl om, hvorvidt en sådan fortolkning er relevant. Den har påpeget, at denne fortolkning har konsekvenser for, om der opstår en ret til erstatning, og for beregningsgrundlaget for erstatningen, alt efter om denne ret er knyttet til det antal arbejdstimer, der overstiger den grænse, der er fastsat i samme direktivs artikel 6, litra b), eller ej.
15.      På denne baggrund har Okresný súd Lučenec (kredsdomstolen i Lučenec) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Kan den omstændighed, at en arbejdstagers tilkaldevagt i henhold til national lovgivning ikke medregnes som arbejdstid, hvilket er i strid med artikel 2, nr. 1), i [direktiv 2003/88], danne grundlag for et erstatningskrav mod en medlemsstat for tilsidesættelse af EU-retten, uden at det er nødvendigt at fastslå, at der i forhold til arbejdstageren samtidig er sket en tilsidesættelse af direktivets artikel 6, litra b)?
2)      Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal den nationale ret da ved afgørelsen af, om erstatningsbeløbet er passende, tage hensyn til tilkaldevagternes omfang, der som følge af den nationale lovgivning ikke indgår i arbejdstagerens arbejdstid, eller skal det erstatningsbeløb, som medlemsstaten skal betale, fastsættes under hensyntagen til varigheden af den ulovlige situation, som er en følge af den nationale lovgivning, som i strid med ovennævnte direktiv tillader, at tilkaldevagter ikke indgår i arbejdstagerens arbejdstid?
3)      Såfremt det andet spørgsmål besvares benægtende, skal den nationale ret da ved afgørelsen af, om erstatningsbeløbet er passende, tage hensyn til det antal timer, hvor direktivets artikel 6, litra b), er blevet tilsidesat, eller skal det erstatningsbeløb, som medlemsstaten skal betale, fastsættes under hensyntagen til varigheden af den ulovlige situation, der følger af en national lovgivning, som tillader, at tilkaldevagter i strid med direktivet ikke medregnes som arbejdstid for arbejdstageren?«
16.      Den slovakiske regering, Irland og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg.
IV.    Bedømmelse
17.      Eftersom der for den forelæggende ret er indbragt et søgsmål om erstatning for en skade, der er opstået som følge af en medlemsstats tilsidesættelse af EU-retten, skal der redegøres for de generelle regler, der finder anvendelse på området, hvorefter jeg vil undersøge det første præjudicielle spørgsmål og – alt efter hvilken besvarelse der foreslås af dette spørgsmål – det ene eller det andet af de supplerende spørgsmål vedrørende kriterierne for beregningen af den erstatning, der skal betales.
A.      De generelle regler om, hvornår en medlemsstat ifalder ansvar for tilsidesættelse af EU-retten, nærmere bestemt direktiv 2003/88
18.      For det første skal det efterprøves, om den forelæggende ret har henvist til særlige betingelser for, at staten ifalder ansvar, som i national ret er fastsat på mindre restriktive betingelser end dem, der er fastsat i EU-retten (7).
19.      For det andet skal det, såfremt dette ikke er tilfældet, afklares, om de EU-retlige principper, som Domstolen har henvist til i forbindelse med direktiv 2003/88, finder anvendelse, dvs.
–        at dette direktiv ikke indeholder nogen bestemmelse vedrørende sanktioner i tilfælde af tilsidesættelse af de minimumsforskrifter, som direktivet fastsætter, og navnlig ikke vedrørende arbejdstidens varighed, hvorfor det følgelig ikke indeholder nogen specifik bestemmelse om erstatning for det eventuelle tab, arbejdstagerne lider som følge af en sådan tilsidesættelse (8), og
–        at princippet om, at staten er ansvarlig for tab, som er forvoldt borgerne på grund af tilsidesættelser af EU-retten, der må tilregnes staten, udgør en væsentlig del af systemet i traktaterne, som Unionen er baseret på (9).
20.      Domstolen har fastslået, at følgende tre betingelser skal være opfyldt, for at de skadelidte har ret til erstatning (10):
–        Den EU-retlige bestemmelse, der er tilsidesat, har til formål at tillægge borgerne rettigheder (11).
–        Tilsidesættelsen af denne bestemmelse er tilstrækkeligt kvalificeret.
–        Der er en direkte årsagsforbindelse mellem denne tilsidesættelse og borgernes tab.
21.      For det tredje giver Domstolen de nationale retter anvisninger vedrørende anvendelsen af disse betingelser for, at medlemsstaterne ifalder ansvar for de tab, som borgerne er blevet påført på grund af tilsidesættelser af EU-retten (12).
B.      Det første præjudicielle spørgsmål vedrørende den første betingelse for, at staten ifalder ansvar
22.      Med det første præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 2, nr. 1), i direktiv 2003/88 skal fortolkes således, at denne bestemmelse har til formål at tillægge borgerne rettigheder, som kan danne grundlag for et erstatningskrav mod en medlemsstat i henhold til princippet om statens ansvar for de tab, som borgerne er blevet påført på grund af tilsidesættelser af EU-retten, der må tilregnes staten.
23.      Jeg skal for det første præcisere, at det i den foreliggende sag er ubestridt, at M.R.s tilkaldevagter ud fra de kriterier, som er fastlagt i Domstolens praksis, var omfattet af arbejdstiden som omhandlet i dette direktivs artikel 2, nr. 1), at den slovakiske lovgivning ikke overholdt EU-retten (13), og at den gennemsnitlige ugentlige arbejdstid som omhandlet i det nævnte direktivs artikel 6, litra b), blev overskredet i en del af den periode, som M.R. har henvist til (14).
24.      For det andet fastsætter slovakisk ret ikke mindre restriktive betingelser for, at staten ifalder ansvar, end dem, der er fastsat i EU-retten (15).
25.      Hvad angår det spørgsmål, om artikel 2, nr. 1), i direktiv 2003/88 tillægger borgerne rettigheder, som de kan gøre gældende for de nationale retter, påpeger jeg i første række, at der ikke foreligger retspraksis fra Domstolen vedrørende denne bestemmelse.
26.      I anden række skal det fremhæves, at:
–        Artikel 2, nr. 1), i direktiv 2003/88, således som det fremgår af denne artikels overskrift, definerer »arbejdstid« som »det tidsrum, hvori arbejdstageren er på arbejde og står til arbejdsgiverens rådighed under udførelsen af sin beskæftigelse eller sine opgaver i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis« (16).
–        Denne definition er blevet fortolket af Domstolen. Det følger af fast retspraksis, at hele perioden med vagttjeneste skal kvalificeres som »arbejdstid« som omhandlet i direktiv 2003/88, uanset omfanget af det arbejde, som arbejdstageren rent faktisk har udført i den nævnte periode, når denne er forpligtet til at blive på sit arbejdssted til arbejdsgiverens direkte rådighed (17), eller når arbejdstageren er forpligtet til at besvare opkald fra arbejdsgiveren inden for en frist på otte minutter (18). Hvad angår brandmænds perioder med vagttjeneste foretager Domstolen således sin vurdering fra sag til sag (19). Der er ikke blevet anerkendt nogen direkte virkning af dette direktivs artikel 2, nr. 1).
27.      Jeg foreslår derfor Domstolen, i lighed med alle de parter, der har indgivet skriftlige indlæg, at fastslå, at artikel 2, nr. 1), i direktiv 2003/88 blot definerer begrebet »arbejdstid«. Denne bestemmelse tillægger ikke i sig selv individuelle rettigheder, som kan danne grundlag for et erstatningskrav mod en medlemsstat for de tab, som borgerne har lidt som følge af denne stats manglende iagttagelse af denne definition i den nationale lovgivning.
28.      I denne henseende er jeg også enig i Irlands synspunkt om, at en fortolkning af dette direktivs artikel 2, nr. 1), som indebærer, at denne bestemmelse »tillader en automatisk erstatning af tab, vil have betydelige konsekvenser, bl.a. at en stat vil være erstatningspligtig, selv hvis der ikke er fastslået noget tab« (20).
29.      Det andet præjudicielle spørgsmål er dermed uden genstand, idet det nævnte direktivs artikel 2, nr. 1), ikke tillægger borgerne rettigheder. Det er således ufornødent at besvare det.
C.      Det tredje præjudicielle spørgsmål
30.      Med henblik på besvarelsen af dette spørgsmål, som vedrører de nærmere regler for erstatning for ikke-økonomisk skade som følge af den hævdede tilsidesættelse af EU-retten, skal det indledningsvis undersøges, om betingelserne for, at staten ifalder ansvar – som omhandlet i punkt 20 i dette forslag til afgørelse – for tilsidesættelse af artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88 (21), er opfyldt. Konstateringen af, at ansvaret følger af en tilsidesættelse af dette direktivs artikel 2, nr. 1), er uden betydning.
1.      Betingelserne for, at staten ifalder ansvar for tilsidesættelse af artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88
a)      Den første betingelse: Den EU-retlige bestemmelse tillægger borgerne rettigheder
31.      Domstolen har fastslået, at artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88 udgør en regel inden for Unionens sociallovgivning, der tillægger borgerne rettigheder, som de kan påberåbe sig direkte for de nationale retter, for så vidt som »den pålægger medlemsstaterne at fastsætte en maksimal grænse som minimumsforskrift for den ugentlige gennemsnitlige arbejdstid« (22).
b)      Den anden betingelse: Overtrædelsen af denne regel skal være tilstrækkeligt kvalificeret
32.      I Fuß-dommen (23) blev det påpeget, at
–        det skal undersøges, om overtrædelsen af EU-retten åbenbart tilsidesætter Domstolens praksis på det pågældende område (24), og
–        det i princippet tilkommer de nationale retsinstanser at tage stilling til, om betingelserne for, at medlemsstaterne ifalder erstatningsansvar som følge af overtrædelser af EU-retten, er opfyldt, medmindre Domstolen i den sag, som har givet anledning til den præjudicielle forelæggelse, råder over alle de oplysninger, der er nødvendige for at bedømme, om der kan siges at foreligge en tilstrækkeligt kvalificeret overtrædelse af EU-retten.
33.      I den foreliggende sag fastslog den forelæggende ret, da den traf afgørelse om M.R.s stævning, der vedrørte arbejdsperioden fra den 1. august 2020 til den 30. juni 2023, for det første, at M.R. havde »tilbragt i alt 24 timer på vagt, hvoraf 18 timer tæller som arbejdstid« i henhold til § 86, stk. 2, i lov nr. 315/2001 (25), idet timerne som tilkaldevagt ikke tæller som arbejdstid. Den fastslog for det andet, at varigheden af M.R.s arbejdstid i referenceperioden på seks måneder havde oversteget den maksimale varighed på 48 timer i løbet af en syvdagesperiode som fastsat i artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88 (26).
34.      I denne periode var Domstolens praksis vedrørende begrebet »arbejdstid« imidlertid tilstrækkeligt udviklet i den forstand, at »opgaverne for et offentligt brandvæsens indsatsstyrker […] er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2003/88, således at dette direktivs artikel 6, litra b), i princippet er til hinder for, at det loft på 48 timer, der er fastsat som den maksimale ugentlige arbejdstid, overskrides, herunder for vagttjenester« (27).
35.      På denne baggrund må den manglende overholdelse af reglerne i artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88 i den i hovedsagen omhandlede periode, for så vidt som Domstolens praksis herved åbenbart blev tilsidesat, anses for at udgøre en tilstrækkeligt kvalificeret overtrædelse af EU-retten. Den anden betingelse, som skal være opfyldt, for at der kan konstateres at foreligge en ret til erstatning, er dermed ligeledes opfyldt i hovedsagen.
c)      Den tredje betingelse: Der skal bestå en årsagssammenhæng mellem overtrædelsen af artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88 og den skade, der er lidt
36.      Eftersom det forhold, at M.R.s arbejdstid oversteg den maksimale varighed med 28 dage i referenceperioden, ifølge den forelæggende ret »objektivt set [må] have haft en indvirkning på vedkommendes privat- og familieliv« (28), er jeg af den opfattelse, at den krævede årsagssammenhæng kan konstateres at foreligge.
37.      Idet de tre betingelser for, at staten ifalder ansvar for tilsidesættelse af artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88, er opfyldt (29), er det nødvendigt at besvare det tredje præjudicielle spørgsmål vedrørende de nærmere regler for erstatningen.
2.      De nærmere regler for erstatningen for tilsidesættelsen af artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88
38.      Den forelæggende ret har anmodet Domstolen om oplysninger om de elementer, der skal tages i betragtning ved fastlæggelsen af beløbet for erstatningen for den af M.R. påberåbte ikke-økonomiske skade. Den har som beregningsgrundlag foreslået enten det antal timer, hvormed den maksimale arbejdstid som fastsat i artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88 blev overskredet, eller den periode, hvor medlemsstaten ikke ændrede sin lovgivning, som tillod, at tilkaldevagterne ikke blev medregnet i arbejdstiden.
39.      Således skal det for det første erindres, at Domstolen har fastslået, at dette direktiv ikke indeholder nogen specifik bestemmelse om erstatning for det eventuelle tab, arbejdstagerne lider som følge af en tilsidesættelse af de heri fastsatte minimumsforskrifter, navnlig vedrørende arbejdstidens varighed (30).
40.      For det andet fastslog Domstolen i Fuß-dommen også, at
–        »[s]taten [skal] erstatte det forvoldte tab efter nationale erstatningsregler, idet betingelserne i de nationale lovgivninger for erstatning af tab dog ikke må være mindre fordelagtige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål efter national ret (ækvivalensprincippet), og ikke må være udformet således, at de i praksis gør det umuligt eller urimeligt vanskeligt at opnå erstatning (effektivitetsprincippet)« (31)
–        »[h]vad angår formen for og beregningen af erstatningens størrelse må der lægges vægt på, at erstatningen for skade, der er forvoldt borgerne ved overtrædelser af EU-retten, skal stå i passende forhold til det lidte tab, således at der sikres en effektiv beskyttelse af deres rettigheder« (32)
–        »det, idet der ikke findes EU-retlige bestemmelser på området, [tilkommer] den nationale retsorden i hver enkelt medlemsstat at fastsætte kriterier, der gør det muligt at fastlægge erstatningens omfang, for så vidt som disse kriterier overholder ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet« (33), og
–        »[d]et følger heraf, at det er på grundlag af den nationale ret i medlemsstaterne, at det under iagttagelse af [disse] principper […] for det første skal afgøres, om erstatningen for den skade, der er forvoldt en borger ved tilsidesættelse af bestemmelserne i direktiv 2003/88, skal ydes ved bevilling af afspadsering eller ved tildeling af økonomisk godtgørelse, og man for det andet skal fastlægge reglerne om beregningsmetoden for denne erstatning« (34).
41.      Jeg påpeger, at den påberåbte skade i den sag, der gav anledning til Fuß-dommen, var af materiel karakter (35), og at Verwaltungsgericht Halle (forvaltningsdomstolen i Halle, Tyskland) var i tvivl om, hvorvidt Günter Fuß skulle ydes erstatning i form af afspadsering eller i form af en økonomisk godtgørelse (36).
42.      I den foreliggende sag har M.R. imidlertid kun krævet økonomisk erstatning for den ikke-økonomiske skade, han har lidt som følge af den overtrædelse, der består i, at den slovakiske lovgivning ikke medtager hans tilkaldevagter i beregningen af hans arbejdstid
(37). På denne baggrund er der, med henblik på at kunne give den forelæggende ret en nyttig besvarelse, behov for at afklare flere spørgsmål: Hvad angår erstatningen for ikke-økonomisk skade, skal Domstolens besvarelse som anført i punkt 40 (sidste led) i dette forslag til afgørelse da være mere præcis eller anderledes? Hvilke kriterier skal i så fald lægges til grund?
43.      I deres skriftlige indlæg har den slovakiske regering, Irland og Kommissionen givet udtryk for sammenfaldende synspunkter, om end med visse nuancer.
44.      Kommissionen har foreslået, at den besvarelse, Domstolen gav i Fuß-dommens præmis 93 og 94, gentages. Den slovakiske regering har påpeget, at det er nødvendigt at fastlægge to grænser. Dels kan de nationale domstole med føje påse, at beskyttelsen af de rettigheder, som Unionens retsorden tilsikrer, ikke indebærer en ugrundet berigelse (38). Dels kræver ordningen for medlemsstaternes ansvar ikke, at de som straf skal betale borgerne erstatninger, der er større end den reelle skade, borgerne har lidt som følge af krænkelsen af deres rettighed (39).
45.      Irland har gjort gældende, at erstatningsbeløbet bør fastlægges på grundlag af det antal timer, der i strid med artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88 ikke er blevet medregnet som »arbejdstid«, hvilket indebærer, at der konstateres at foreligge en skade, og at kravet om effektiv virkning opfyldes. Efter Irlands opfattelse bør der ses bort fra kriteriet om varigheden af den ulovlige situation, som den nationale lovgivning medfører.
46.      Hvad angår sidstnævnte kriterium er jeg enig i, at betingelserne for, at staten ifalder ansvar for overtrædelse af EU-retten, navnlig betingelsen om, at der består en årsagssammenhæng mellem denne overtrædelse og den skade, der faktisk eller konkret er lidt, er til hinder for at tillade en godtgørelse på grundlag af den tid, hvor den pågældende medlemsstat ikke har bragt den nationale lovgivning i overensstemmelse med EU-retten.
47.      Hvad i øvrigt angår metoden for beregning af erstatningen for overtrædelsen af EU-retten, ser jeg ingen grund til at tilføje noget til Domstolens praksis, selv hvis der måtte være konstateret en ikke-økonomisk skade. Det tilkommer således de nationale retter at vurdere på grundlag af deres nationale lovgivning, hvilken erstatning der vil være passende i forhold til den skade, der er lidt, og således sikre en effektiv beskyttelse af borgerne (40).
48.      Erstatningen for en tilsidesættelse af artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88 bør derfor ikke systematisk beregnes på grundlag af det antal arbejdstimer, hvormed den heri fastsatte grænse er blevet overskredet.
49.      Efter min opfattelse er det eneste element, der skal tages i betragtning, den beregningsmetode, som borgerne foreslår til støtte for deres stævning.
50.      Den krævede erstatning kan nemlig ganske vist, som i hovedsagen, være baseret på et antal timer (41) i forbindelse med den hævdede krænkelse af privat- og familielivet som følge af tilsidesættelsen af artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88. Imidlertid kan en sådan tilsidesættelse forårsage andre typer ikke-økonomisk skade, såsom en fysisk skade (f.eks. alvorlig sygdom) eller en psykisk skade (f.eks. udbrændthed eller en depressiv tilstand). I dette tilfælde kan erstatningsbeløbet beregnes anderledes, uden en nøje sammenhæng med en tidsmæssig overskridelse.
51.      Jeg foreslår derfor Domstolen, at den som besvarelse af det tredje præjudicielle spørgsmål i forlængelse af Fuß-dommen (42) fastslår, at metoden for beregningen af beløbet for erstatningen for den ikke-økonomiske skade, som den berørte medlemsstat har forvoldt ved sin tilsidesættelse af artikel 6, litra b), i direktiv 2003/88, skal fastlægges i henhold til denne stats nationale ret under iagttagelse af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet.
V.      Forslag til afgørelse
52.      På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den besvarer de præjudicielle spørgsmål fra Okresný súd Lučenec (kredsdomstolen i Lučenec) således:
»1)      Artikel 2, nr. 1), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse ikke har til formål at tillægge borgerne individuelle rettigheder, som kan danne grundlag for et erstatningskrav mod en medlemsstat i henhold til princippet om statens ansvar for de tab, som borgerne er blevet påført på grund af tilsidesættelser af EU-retten, der må tilregnes staten.
2)      Hvis overtrædelsen af dette direktivs artikel 2, nr. 1), har medført en overtrædelse af samme direktivs artikel 6, litra b), skal den erstatning, som medlemsstaterne skal betale for de skader, som de har forvoldt borgerne ved disse overtrædelser af EU-retten, være passende i forhold til den skade, der er lidt. I mangel af EU-retlige bestemmelser på området
skal metoden for beregningen af beløbet for erstatningen for den ikke-økonomiske  skade fastlægges i henhold til den berørte medlemsstats nationale ret under iagttagelse af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet.«
1 –      Originalsprog: fransk.
i      Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
2 –      EUT 2003, L 299, s. 9.
3 –      C-429/09, herefter »Fuß-dommen«, EU:C:2010:717.
4 –      Den forelæggende ret har præciseret, at denne bestemmelse foreskriver en ujævn fordeling af sagsøgerens arbejdstid over en periode på seks måneder.
5 –      Den forelæggende ret har i denne forbindelse præciseret, at det er ubestridt, at M.R. under tilkaldevagterne var forpligtet til at være på sit arbejdssted og stå til rådighed for sin arbejdsgiver og ikke måtte forlade dette sted.
6 –      Den forelæggende ret henviser til dom af 21.2.2018, Matzak (C-518/15, EU:C:2018:82).
7 –      Jf. Fuß-dommen (præmis 66). Jf. også dom af 28.6.2022, Kommissionen mod Spanien (Lovgivers tilsidesættelse af EU-retten) (C-278/20, EU:C:2022:503, præmis 179), hvori Domstolen fastslog, at ækvivalensprincippet ikke kan begrunde en forpligtelse for medlemsstaterne til at tillade, at der opstår en ret til erstatning på betingelser, der er gunstigere end dem, der er fastsat i Domstolens praksis.
8 –      Jf. Fuß-dommen (præmis 44) og dom af 20.6.2024, Artemis security (C-367/23, EU:C:2024:529, præmis 26).
9 –      Jf. Fuß-dommen (præmis 45) og, for en generel fremstilling af dette grundlag, dom af 22.12.2022, Ministre de la Transition écologique og Premier ministre (Statens erstatningsansvar for luftforurening) (C-61/21, EU:C:2022:1015, præmis 43).
10 –      Jf. bl.a. Fuß-dommen (præmis 47 og den deri nævnte retspraksis) og dom af 1.8.2025, Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth m.fl. (C-97/24, EU:C:2025:594, præmis 27 og den deri nævnte retspraksis).
11 –      Jf. for en nylig illustration af et tilfælde, hvor denne første betingelse ikke er opfyldt, dom af 22.12.2022, Ministre de la Transition écologique og Premier ministre (Statens erstatningsansvar for luftforurening) (C-61/21, EU:C:2022:1015, præmis 56). Domstolen fastslog, at det hverken fremgik udtrykkeligt eller stiltiende af de undersøgte EU-retlige bestemmelser vedrørende grænseværdierne for visse sundhedsskadelige partikler, at borgerne havde fået tillagt individuelle rettigheder, hvis tilsidesættelse kunne medføre, at en medlemsstat ifalder ansvar for skade, der er forvoldt borgerne.
12 –      Jf. bl.a. Fuß-dommen (præmis 48).
13 –      Jeg skal påpege, at Kommissionen har givet udtryk for en anden opfattelse af den nationale lovgivning.
14 –      Jf. punkt 12 i dette forslag til afgørelse.
15 –      Jf. punkt 18 i dette forslag til afgørelse.
16 –      Vedrørende henvisningen til »national lovgivning og/eller praksis« jf. dom af 9.3.2021, Stadt Offenbach am Main (En brandmand på tilkaldevagt) (C-580/19, herefter »dommen i sagen om en brandmand på tilkaldevagt«, EU:C:2021:183, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis vedrørende forbuddet mod at undergive retten til, at der tages behørigt hensyn til arbejdsperioder og de tilsvarende hvileperioder, betingelser eller begrænsninger, hvilket har til formål at sikre den effektive virkning af direktiv 2003/88 og respektere dets formål). I denne doms præmis 26-28 påpegede Domstolen, at dette direktiv har til formål at fastsætte minimumsforskrifter med henblik på at forbedre arbejdstagernes leve- og arbejdsvilkår, og at det nævnte direktiv ved disse forskrifter vedrørende såvel den maksimale arbejdstid som minimumshvileperioder præciserer den grundlæggende rettighed, der er fastsat udtrykkeligt i artikel
31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
17 –      Jf. bl.a. dommen i sagen om en brandmand på tilkaldevagt (præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
18 –      Jf. dom af 21.2.2018, Matzak (C-518/15, EU:C:2018:82, præmis 66). Jf. også dommen i sagen om en brandmand på tilkaldevagt (præmis 36, 38 og 39). Sammenfattet er det generelle kriterium det »lille råderum med hensyn til at disponere over den tid, hvor [arbejdstagerens] faglige tjenesteydelser ikke er påkrævet«.
19 –      Jf. også dommen i sagen om en brandmand på tilkaldevagt (præmis 41 og 42) og dom af 11.11.2021, Dublin City Council (C-214/20, EU:C:2021:909, præmis 43-45 og 48).
20 –      Min fremhævelse. Irland har påpeget den økonomiske indvirkning, som en sådan fortolkning vil have. Det tilkommer imidlertid hver enkelt medlemsstat at beslutte, om den ønsker at fastsætte gunstigere bestemmelser (jf. punkt 18 i dette forslag til afgørelse). Endvidere må det lægges til grund, at den måde, hvorpå arbejdstagere aflønnes for perioderne med vagttjeneste, ikke henhører under direktiv 2003/88, men under de relevante bestemmelser i national ret. Dette direktiv er således ikke til hinder for, at bl.a. retsforskrifter – for så vidt angår perioder med vagttjeneste, der som helhed skal anses for ikke at henhøre under begrebet »arbejdstid« med henblik på anvendelse af dette direktiv – ikke desto mindre fastsætter, at den pågældende arbejdstager skal betales et beløb, der skal kompensere for den ulejlighed, som disse perioder med vagttjeneste medfører for ham, når han disponerer over sin tid og sine private interesser.
Jf. dommen i sagen om en brandmand på tilkaldevagt (præmis 57 og 58 og den deri nævnte retspraksis).
21 –      Jf. punkt 23 i dette forslag til afgørelse.
22 –      Jf. Fuß-dommen (præmis 49 og 50).
23 –      Jf. Fuß-dommen (præmis 52 og 53 og den deri nævnte retspraksis).
24 –      Jf. også dom af 1.8.2025, Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth m.fl. (C-97/24, EU:C:2025:594, præmis 30).
25 –      Jf. punkt 7 i dette forslag til afgørelse.
26 –      Efter en undersøgelse – på grundlag af den slovakiske regerings oplysninger – af den forelæggende rets dom af 20.12.2023 (jf. punkt 11 i dette forslag til afgørelse), tilgængelig på følgende adresse: https://www.justice.gov.sk/sudy-a-rozhodnutia/sudy/sud_141/rozhodnutia/ae74e401-6f01-447a-afff-174757c1bc7a:d7df1744-bda4-4193-8022-29e14a926b6d/ (præmis 4 og 17), og Krajský súd v Banskej Bystricis (den regionale ret i Banskej Bystrici) kendelse af 30.5.2024 (jf. punkt 13 i dette forslag til afgørelse), tilgængelig på følgende adresse:
https://www.justice.gov.sk/sudy-a-rozhodnutia/sudy/sud_138/rozhodnutia/d18ccc21-de3d-4606-9661-d5ab2077894d:80ac45f7-45b5-49d5-aed7-cc4094dbaba7 (præmis 7.2), kan den forelæggende rets konklusioner i præmis 8 i anmodningen om præjudiciel afgørelse, som synes at være i modstrid med dem, der fremgår af samme anmodnings præmis 13, bekræftes.
27 –      Jf.
Fuß-dommen (præmis 57).
28 –      Jf. punkt 12 i dette forslag til afgørelse.
29 –      Jf. punkt 20 i dette forslag til afgørelse.
30 –      Jf.
Fuß-dommen (præmis 44, 96 og 98). Jf. vedrørende en henvisning til denne konklusion i forbindelse med et erstatningssøgsmål anlagt mod en arbejdsgiver, der havde tilsidesat de nationale bestemmelser om beskyttelse af natarbejdere, som gennemfører EU-retten, dom af 20.6.2024, Artemis security (C-367/23, EU:C:2024:529, præmis 26 og 27).
31–      Fuß-dommen (præmis 62). Jf. også den nævnte retspraksis. Jf. også dom af 28.6.2022, Kommissionen mod Spanien (Lovgivers tilsidesættelse af EU-retten) (C-278/20, EU:C:2022:503, præmis 176-184).
32–      Fuß-dommen (præmis 92). Jf. også den nævnte retspraksis. Min fremhævelse.
33–      Fuß-dommen (præmis 93). Jf. også den nævnte retspraksis. Min fremhævelse.
34–      Fuß-dommen (præmis 94). Min fremhævelse.
35 –      Jf. Fuß-dommen (præmis 23).
36 –      Jf. Fuß-dommen (præmis 30, det tredje præjudicielle spørgsmål).
37 –      Jf. punkt 10 og 13 i dette forslag til afgørelse.
38 –      Den slovakiske regering har henvist til dom af 21.3.2023, Mercedes-Benz Group (Ansvar for fabrikanter af køretøjer udstyret med manipulationsanordninger) (C-100/21, EU:C:2023:229, præmis 94).
39 –      Den slovakiske regering har analogt henvist til dom af 4.10.2024, Agentsia po vpisvaniyata (C-200/23, EU:C:2024:827, præmis
153).
40 –      Jf. hvad angår erstatning for ikke-økonomisk skade, som gøres gældende over for en dataansvarlig, dom af 4.10.2024, Patērētāju tiesību aizsardzības centrs (C-507/23, EU:C:2024:854, præmis 37). Domstolen fastslog, at artikel 82, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/679 af 27.4.2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF (generel forordning om databeskyttelse) (EUT 2016, L 119, s. 1) skal fortolkes således, at en undskyldning kan anses for at udgøre en passende erstatning for immateriel skade, heriblandt når det er umuligt at genoprette den situation, der forelå, før skaden indtraf, forudsat at denne erstatning gør det muligt fuldstændigt at kompensere for den skade, som den registrerede har lidt.
41 –      Den forelæggende ret har påpeget, at »[M.R.] [i]følge appelretten [faktisk] definerede […] kravet som en følge af en langvarig krænkelse af dennes personlige rettigheder. [M.R.] havde nedlagt påstand om erstatning for ikke-økonomisk skade, som [han] havde kvantificeret ved at henvise til det antal tilkaldevagter, [han] faktisk havde udført, og som ikke var blevet medregnet som en del af [hans] arbejdstid i strid med direktivets artikel 2, nr. 1), og artikel 6, litra b)«. Min fremhævelse.
42 –      Jf. Fuß-dommen (præmis 98).