62013CO0574
KENDELSE AFSAGT AF DOMSTOLENS VICEPRÆSIDENT
21. januar 2014 (
*1
)
»Appel — kendelse om foreløbige forholdsregler — statsstøtte — afgørelse, der anordner tilbagesøgning af uforenelig støtte — manglende vedtagelse af bindende nationale foranstaltninger, der tager sigte på tilbagesøgning af støtten — ingen uopsættelighed«
I sag C-574/13 P(R),
angående appel i henhold til artikel 57, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 7. november 2013,
Den Franske Republik ved G. de Bergues, D. Colas, E. Belliard og N. Rouam, som befuldmægtigede,
appellant,
den anden part i appelsagen:
Europa-Kommissionen ved M. Afonso og B. Stromsky, som befuldmægtigede,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLENS VICEPRÆSIDENT
efter at have hørt førstegeneraladvokat P. Cruz Villalón,
afsagt følgende
Kendelse
1
Ved sin appel har Den Franske Republik nedlagt påstand om ophævelse af kendelsen afsagt af præsidenten for Den Europæiske Unions Ret den 29. august 2013, sag T-366/13 R, Frankrig mod Kommissionen (herefter »den appellerede kendelse«), hvorved Den Franske Republiks begæring om udsættelse af gennemførelsen af Kommissionens afgørelse K(2013) 1926 endelig af 2. maj 2013 vedrørende statsstøtte nr. SA.22843 (2012/C) (ex 2012/NN), iværksat af Frankrig til fordel for Société Nationale Corse Méditerranée og Compagnie méridionale de navigatiola (herefter »den omtvistede afgørelse«), ikke blev taget til følge.
Tvistens baggrund og retsforhandlingerne for Retten
2
Sagens faktiske omstændigheder er gengivet som følger i den appellerede kendelses præmis 1-9:
1
Efter afholdelse af en offentlig udbudsprocedure vedrørende befordringen på skibsforbindelserne mellem Marseille-Bastia, Marseille-Ajaccio, Marseille- Balagne (Ile-Rousse og Calvi), Marseille-Porto Vecchio samt Marseille-Propriano, har en sammenslutning, som består af Société nationale Corse Méditerranée (SNCM) og Compagnie méridionale de navigation (CMN), der begge er franske udbydere af søtransporttjenester, i perioden fra den 1. juli 2007 til den 31. december 2013 varetaget befordringen på de fem nævnte skibsforbindelser i henhold til en aftale om offentlig tjeneste (herefter »aftalen«) indgået mellem de lokale myndigheder på Korsika (collectivité territoriale de Corse, herefter »CTC«) og Office des transports de Corse (herefter »OTC«). De to kontrahenter modtager et årligt tilskud fra OTC mod levering af helårlig kontinuerlig passager- og fragtbefordring (herefter »basistjenesten«) og supplerende »passagerbefordring« i spidsbelastningsperioder, dvs. juleperioden, februar, forårs- og efterårsperioderne og/eller sommerperioden på ruterne Marseille-Ajaccio, Marseille-Bastia og Marseille-Propriano (herefter »den supplerende tjeneste«).
2
I henhold til aftalen er den endelige årlige finansielle kompensation til hver kontrahent begrænset til et beløb svarende til det driftsunderskud, der hidrører fra forpligtelserne i udbudsbetingelserne, idet der tages højde for, at der skal være et rimeligt afkast af flådens investerede kapital, set i forhold til de dage, hvor den faktisk udnyttes til de overfarter, som modsvarer disse forpligtelser. Såfremt de realiserede indtægter skulle vise sig at være mindre end de forventede indtægter, som kontrahenterne havde anslået i deres tilbud, foreskriver aftalen, at det offentlige tilskud skal tilpasses. Den underskrevne aftale blev efterfølgende ændret således, at mere end 100 overfarter pr. år mellem Korsika og Marseille blev annulleret, de årlige referencekompensationsbeløb til de to kontrahenter blev reduceret med 6,5 mio. EUR, og et årligt loft for mekanismen til tilpasning af kontrahenternes indtægter blev indført for hver af de to kontrakter.
3
Skibsforbindelserne mellem Korsika og havnene i Nice og Toulon drives hovedsageligt af det franske selskab Corsica Ferries, som også deltog i den i præmis 1 nævnte udbudsprocedure, men selskabets tilbud blev ikke accepteret. For disse skibsforbindelser er selskabet Corsica Ferries pålagt forpligtelser til offentlig tjeneste som omhandlet i artikel 4 i Rådets forordning (EØF) nr. 3577/92 af 7. december 1992 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport i medlemsstaterne (cabotagesejlads) (EFT L 364, s. 7), idet selskabet som minimum navnlig er forpligtet til at foretage et vist antal overfarter om ugen afhængigt af sæsonen. På de nævnte forbindelser er der desuden en social støtteordning for passagerer, der opfylder betingelserne herfor.
4
For så vidt angår den samlede befordring mellem Korsika og det franske fastland har denne gennem flere år været kendetegnet ved stærke sæsonudsving, idet hovedparten af passagertrafikken foregår i sommermånederne. I løbet af 00’erne har tendensen i søtransporten mellem Korsika og det franske fastland primært bestået i at udvikle transportudbuddet med afgang fra Toulon, som er blevet den vigtigste forbindelseshavn for Korsika rent trafikalt. Det skal navnlig bemærkes, at der har været tendens til stigende trafik fra Toulon allerede inden indførelsen af den sociale støtteordning i 2002, og at det er en tendens, som siden er fortsat. Denne udvikling er sket parallelt med stigningen i selskabet Corsica Ferries’ markedsandel.
5
I 2007 modtog Kommissionen en klage fra Corsica Ferries vedrørende påstået ulovlig støtte, som var uforenelig med det indre marked, og som SNCM og CMN modtog i henhold til aftalen. Efter at have modtaget yderligere oplysninger fra klageren og efter skriftudveksling med de franske myndigheder meddelte Kommissionen ved skrivelse af 27. maj 2012 Den Franske Republik sin beslutning om at indlede proceduren efter artikel 108, stk. 2, TEUF i forhold til den potentielle støtte, som SNCM og CMN modtog i henhold til aftalen (EUT C 301, s. 1). Proceduren afsluttedes med, at Kommissionen den 2. maj 2013 vedtog den [omtvistede] afgørelse.
6
Den Franske Republik blev underrettet om den [omtvistede] afgørelse den 3. maj 2013.
7
For at afgøre om, kompensationen til SNCM og CMN udgjorde statsstøtte, undersøgte Kommissionen i den omtvistede afgørelse, om de kriterier, som Domstolen har opstillet i dom af 24. juli 2003, Altmark Trans og Regierungspräsidium Magdeburg (sag C-280/00, Sml. I, s.7747) (herefter »Altmark-kriterierne«), var opfyldt i det foreliggende tilfælde. Kommissionen konstaterede i den forbindelse, at den basistjeneste, som SNCM og CMN leverede, opfyldte et reelt behov for offentlig tjeneste, hvorimod den supplerende tjeneste, som blev leveret af SNCM alene, hverken var nødvendig eller proportional i forhold til opfyldelsen af et sådant behov, hvorfor Kommissionen konkluderede, at det kun var basistjenesten, der opfyldte det første af Altmark-kriterierne. Endvidere fandt Kommissionen, at udbudsbetingelserne (jf. præmis 1 ovenfor) ikke havde gjort det muligt at udvælge den kandidat, der var i stand til at levere de omhandlede tjenester til den laveste omkostning for samfundet, og at de franske myndigheder ikke havde meddelt oplysninger, der kunne påvise, at kompensationerne var blevet fastsat med udgangspunkt i en gennemsnitsvirksomhed, der er veldrevet og tilstrækkeligt udstyret med de nødvendige midler, hvorfor det fjerde Altmark-kriterium ikke kunne betragtes som opfyldt for de to omhandlede tjenester. Efter Kommissionens opfattelse udgjorde de omhandlede kompensationer derfor statsstøtte (artikel 1 i den [omtvistede] afgørelse).
8
For så vidt angår den undersøgte støttes forenelighed med det indre marked fandt Kommissionen, at basistjenesten udgjorde en tjeneste af almindelig økonomisk interesse, hvilket ikke var tilfældet for den supplerende tjeneste. Kommissionen erklærede derfor, at det kun var de kompensationer, som blev tildelt SNCM og CMN for basistjenesten (artikel 2, stk. 2, i den [omtvistede] afgørelse), der var forenelige med det indre marked, men at den kompensation, der alene blev tildelt SNCM for den supplerende tjeneste, måtte kvalificeres som uforenelig med det indre marked (artikel 2, stk. 1, i den [omtvistede] afgørelse).
9
I henhold til artikel 3 i den [omtvistede] afgørelse anordnede Kommissionen derfor, at udbetalingen af kompensation for den supplerende tjeneste skulle bringes til ophør omgående, og at den støtte, der allerede var udbetalt til dette formål – et beløb på ca. 220 mio. EUR – skulle tilbagesøges hos modtagerne, idet det blev præciseret, at tilbagesøgningen skulle iværksættes omgående og effektivt, og at de franske myndigheder skulle efterkomme afgørelsen senest fire måneder efter dens meddelelse (artikel 4 i den [omtvistede] afgørelse), dvs. senest den 3. september 2013. De franske myndigheder blev pålagt senest to måneder efter meddelelsen af den [omtvistede] afgørelse at underrette Kommissionen om bl.a. det samlede beløb, som støttemodtageren skulle tilbagebetale, ligesom de skulle afgive en detaljeret beskrivelse af de foranstaltninger, der allerede var truffet eller planlagt for at efterkomme afgørelsen, og der skulle fremlægges dokumentation for, at støttemodtageren havde fået påbud om at tilbagebetale støtten (artikel 5).
3
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 12. juli 2013 har Den Franske Republik anlagt sag med påstand om ophævelse af den omtvistede afgørelse. Til støtte for sin påstand har Den Franske Republik anført, at Kommissionen har tilsidesat begrebet »statsstøtte« som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, idet den har anset den kompensation, der blev tildelt SNCM og CMN i henhold til aftalen, for at udgøre en selektiv fordel for modtagerne, ligesom den har kvalificeret kompensationerne som statsstøtte som omhandlet i denne bestemmelse. Den Franske Republik har subsidiært anført, at Kommissionen har tilsidesat artikel 106, stk. 2, TEUF, idet den har anset den støtte, der er tildelt SNCM i forbindelse med den supplerende tjeneste, for at udgøre statsstøtte, der var uforenelig med det indre marked, for så vidt som denne tjeneste ikke udgjorde en tjeneste af almindelig økonomisk interesse.
4
Ved særskilt dokument, indleveret til Rettens Justitskontor samme dag, har Den Franske Republik indgivet en begæring om foreløbige forholdsregler, hvorved Rettens præsident i det væsentlige anmodes om udsætte gennemførelsen af den omtvistede afgørelse, indtil Retten har truffet afgørelse i hovedsagen. Kommissionen har i sine bemærkninger, indgivet til Rettens Justitskontor den 31. juli 2013, nedlagt påstand om, at begæringen om foreløbige forholdsregler forkastes. Den Franske Republik har den 8. august 2013 afgivet replik som svar på Kommissionens bemærkninger. Kommissionen har taget stilling hertil ved duplik af 14. august 2013.
Den appellerede kendelse
5
Da Rettens præsident vurderede, at der forelå tilstrækkelige oplysninger til, at der kunne træffe afgørelse vedrørende begæringen, uden at det var nødvendigt at høre parternes mundtlige bemærkninger, besluttede Rettens præsident først at tage stilling til, om betingelsen om uopsættelighed var opfyldt.
6
I den appellerede kendelses præmis 19-22 anføres det, at det er Den Franske Republiks opfattelse, at en omgående iværksættelse af den omtvistede afgørelse, hvorefter et beløb på mere end 220 mio. EUR skal tilbagesøges hos SNCM og alle udbetalinger foretaget efter datoen for meddelelsen af afgørelsen skal annulleres, uundgåeligt vil medføre, at det pågældende selskab vil blive insolvent og må afvikles, hvorved Frankrig vil blive påført umiddelbare, alvorlige og uoprettelige tab. Ifølge sidstnævnte ville en sådan afvikling resultere i tab, som for det første ville bestå i, at den territoriale kontinuitet med Korsika afbrydes, for det andet ville det medføre væsentlige sociale problemer på Korsika og i Marseille havn, og for det tredje ville det have negative virkninger for arbejdsmarkedet og erhvervslivet, ikke kun i forhold til det pågældende selskab, men også for områderne omkring Marseille og Korsika.
7
I den appellerede kendelses præmis 27 har Rettens præsident bemærket, at de tre typer af tab, som Den Franske Republik har påberåbt sig, alle er tab, der – selv om de adskiller sig fra det individuelle tab, som SNCM kunne blive påført – er afhængige af, at selskabet bliver afviklet. I kendelsens præmis 28 ff. undersøgte Rettens præsident derfor, om Den Franske Republik havde påvist, at iværksættelsen af den omtvistede afgørelse uundgåeligt ville indebære en risiko for at medføre en sådan afvikling.
8
I denne henseende henviste Rettens præsident i den appellerede kendelses præmis 29 til, at den omtvistede afgørelse alene var rettet til Den Franske Republik, og at den omtvistede afgørelse alene var bindende for de franske myndigheder i medfør af artikel 288, stk. 4, TEUF, hvorfor det alene påhvilede denne medlemsstat at tilbagesøge den påståede statsstøtte hos SNCM og at annullere udbetalingen af fremtidige kompensationer frem til den 31. december 2013. Rettens præsident fastslog derfor, at den omtvistede afgørelse ud fra en retlig betragtning ikke i sig selv kunne anses for at medføre, at det pågældende selskab forpligtes til at tilbagebetale den nævnte støtte og give afkald på de pågældende udbetalinger. Rettens præsident var således af den opfattelse, at det først er med de franske myndigheders vedtagelse af en retligt bindende foranstaltning, som tager sigte på at gennemføre den omtvistede afgørelse, at der foreligger en tilstrækkelig overhængende risiko for SNCM’s afvikling, som ville kunne begrunde den ønskede udsættelse af gennemførelsen.
9
I den appellerede kendelses præmis 30-34 undersøgte Rettens præsident relevansen af de skrivelser, som Korsikas præfekt havde tilstilet CTC og SNCM den 10. juli 2013. Præsidenten fastslog, at fremsendelsen af disse to skrivelser, som ikke havde givet anledning til nogen handling fra adressaternes side, ikke kunne betragtes som en vedtagelse af foranstaltninger, hvorved SNCM pligtmæssigt pålægges at tilbagebetale den allerede udbetalte støtte, eller hvorved de endnu skyldige udbetalinger annulleres gennem en ophævelse af aftalen. Risikoen for en afvikling af SNCM kunne således ikke anses for at være tilstrækkelig overhængende til at kunne begrunde den ønskede udsættelse af den omtvistede afgørelses gennemførelse.
10
I den appellerede kendelses præmis 35 ff. forkastede Rettens præsident Den Franske Republiks modargumenter. I kendelsens præmis 37 bemærkede præsidenten navnlig, at skrivelserne af 10. juli 2013 fra Korsikas præfekt ikke i det foreliggende tilfælde kunne anses for at udgøre tvingende foranstaltninger, der tager sigte på gennemførelsen af den omtvistede afgørelse, idet sidstnævnte i skrivelserne udtrykkeligt havde henvist til, at Den Franske Republik havde til hensigt dels at anlægge sag med påstand om annullation af afgørelsen, dels at indgive begæring om udsættelse af afgørelsens gennemførelse. I kendelsens præmis 38 blev argumentet om, at det var CTC, som burde have fremsat et tilbagebetalingskrav, forkastet, idet Retten henviste til, at den manglende fremsættelse af kravet under alle omstændigheder kunne tilskrives Den Franske Republik.
11
For så vidt angår Den Franske Republiks henvisning til, at det ville være paradoksalt, såfremt den blev pålagt at gennemføre tilbagesøgningen af allerede udbetalt støtte, når den har indgivet en begæring om foreløbige forholdsregler, bemærkede Rettens præsident i den appellerede kendelses præmis 40, at institutionernes retsakter formodes at være gyldige, og at et annullationssøgsmål ikke i henhold til artikel 278 TEUF har opsættende virkning, idet det kun er en dommer, der kan udsætte gennemførelsen af afgørelsen. Det anføres endvidere i den appellerede kendelses præmis 41, at Den Franske Republik i henhold til Rettens praksis ikke var forpligtet til endeligt at gennemføre tilbagesøgningen af støtten, men til at træffe bindende foranstaltninger. I kendelsens præmis 42 fastslog Retten således, at da der ikke var truffet bindende foranstaltninger med henblik på en pligtmæssig gennemførelse af den omtvistede afgørelse, som uundgåeligt ville medføre en afvikling af SNCM, havde Den Franske Republik ikke godtgjort, at betingelsen om uopsættelighed var opfyldt i det foreliggende tilfælde.
12
I den appellerede kendelses præmis 43 ff. gennemgik Rettens præsident for fuldstændighedens skyld situationen, sådan som den ville have foreligget, såfremt Den Franske Republik havde truffet de pågældende bindende foranstaltninger i dette tilfælde. Præsidenten anførte i det væsentlige, at det i henhold til fast retspraksis og på grundlag af oplysningerne i sagsakterne ikke kunne anses for godtgjort, at den i national ret fastsatte klageadgang ikke gav SNCM mulighed for at undgå en afvikling, og dermed risikoen for at lide et alvorligt og uopretteligt tab, gennem et sagsanlæg ved en national ret til prøvelse af de nationale bindende foranstaltninger, som burde have været truffet i denne situation.
13
På den baggrund forkastede Rettens præsident i den appellerede kendelses præmis 56 begæringen om foreløbige forholdsregler, idet der ikke forelå uopsættelighed, uden at der dog blev taget stilling til betingelsen om fumus boni juris, og uden at der blev foretaget en afvejning af de involverede interesser.
Parternes påstande
14
Den Franske Republik har nedlagt følgende påstande:
—
Den appellerede kendelse ophæves.
—
Domstolen træffer selv afgørelse i sagen eller hjemviser sagen til Retten.
—
Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
15
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
—
Appellen forkastes.
—
Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Om appellen
16
Til støtte for sin appel har Den Franske Republik fremsat et enkelt anbringende om, at der er begået en retlig fejl ved vurderingen af betingelsen om uopsættelighed. Den Franske Republik har nærmere bestemt kritiseret Rettens præsident for kun at anse denne betingelse for at være opfyldt, såfremt de kompetente nationale myndigheder har fremsat et tilbagesøgningskrav eller har anlagt sag med henblik på tilbagesøgning af den omhandlede støtte, og såfremt der foreligger bevis for, at det støttemodtagende selskab ikke ved nationale klageinstanser har adgang til at modsætte sig tilbagebetalingen og dermed undgå et alvorligt og uopretteligt tab.
17
Kommissionen har heroverfor nedlagt påstand om, at disse to klagepunkter forkastes sammen med appellen i sin helhed.
18
Indledningsvis bemærkes, at en begæring om foreløbige forholdsregler i henhold til artikel 104, stk. 2, i Rettens procesreglement skal angive »søgsmålets genstand, de omstændigheder, der medfører uopsættelighed, og de faktiske og retlige grunde til, at den begærede foreløbige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget«. I sager om foreløbige forholdsregler kan Unionens retsinstanser således udsætte gennemførelsen og foreskrive foreløbige forholdsregler, såfremt det er godtgjort, at de umiddelbart er berettigede af faktiske og retlige grunde (fumus boni juris), og såfremt der foreligger uopsættelighed, dvs. at det for at undgå et alvorligt og uopretteligt tab for den part, der har begæret dem, er nødvendigt at foreskrive dem og tillægge dem retsvirkninger før afgørelsen i hovedsagen. Disse betingelser er kumulative, således at der ikke kan anordnes foreløbige forholdsregler, når en af dem ikke er opfyldt (jf. kendelse afsagt af Domstolens præsident den 14.10.1996, sag C-268/96 P(R), SCK og FNK mod Kommissionen, Sml. I, s. 4971, præmis 30). Unionens retsinstanser kan endvidere i givet fald foretage en interesseafvejning (kendelse afsagt af Domstolens præsident den 23.2.2001, sag C-445/00 R, Østrig mod Rådet, Sml. I, s. 1461, præmis 73).
19
Formålet med en sag om foreløbige forholdsregler er at garantere den fulde virkning af den fremtidige endelige afgørelse, således at det undgås, at den retsbeskyttelse, Domstolen yder, bliver mangelfuld. Det er for at opfylde denne målsætning, at uopsætteligheden skal vurderes i forhold til, hvor nødvendigt det er, at der træffes en foreløbig afgørelse med henblik på at undgå et alvorligt og uopretteligt tab for den part, der anmoder om den midlertidige beskyttelse (kendelse afsagt af Domstolens præsident den 14.12.2001, sag C-404/01 P(R), Kommissionen mod Euroalliages m.fl., Sml. I, s. 10367, præmis 61 og 62). Det er denne sidstnævnte part, der skal bevise, at der, såfremt udfaldet af hovedsagen afventes, er risiko for, at et sådant tab indtræffer (kendelse afsagt af Domstolens præsident den 12.10.2000, sag C-278/00 R, Grækenland mod Kommissionen, Sml. I, s. 8787, præmis 14).
20
Det fremgår af den appellerede kendelses præmis 43, at Rettens præsident kun for fuldstændighedens skyld undersøgte spørgsmålet om, hvorvidt SNCM havde adgang til nationale retsmidler, for det tilfælde, at det – i modsætning til, hvad der blev fastslået i kendelsens præmis 42 – blev lagt til grund, at de franske myndigheder havde godtgjort, at de allerede havde truffet bindende foranstaltninger til gennemførelse af den omtvistede afgørelse. Ifølge fast retspraksis kan et klagepunkt, som er rettet mod en overflødig præmis i Rettens dom, ikke føre til denne doms ophævelse og er derfor uvirksomt (dom af 28.6.2005, forenede sager C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P – C-208/02 P og C-213/02 P, Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 5425, præmis 148, og kendelse af 23.2.2006, sag C-171/05 P, Piau mod Kommissionen, præmis 86).
21
Det skal derfor først undersøges, om den konklusion, som Rettens præsident nåede frem til i kendelsens præmis 42, med hensyn til, at der ikke var truffet bindende foranstaltninger, og at der derfor ikke forelå uopsættelighed, er behæftet med en retlig fejl, som påstået i det foreliggende tilfælde.
22
Den Franske Republik har medgivet, at det er berettiget at kræve, at det støttemodtagende selskab beviser, at de kompetente nationale myndigheder har truffet foranstaltninger til tilbagesøgning af den omhandlede støtte og i mangel heraf at anse betingelsen om uopsættelighed for ikke at være opfyldt. Den Franske Republik har med rette anført, at det kun er de nationale myndigheder, der kan pålægge det støttemodtagende selskab at tilbagebetale denne støtte, og at Kommissionens afgørelse, som pålægger en medlemsstat at tilbagesøge den omhandlede støtte, til gengæld ikke pålægger selskabet nogen form for retlig forpligtelse, hvorfor afgørelsen ikke kan medføre en risiko for alvorligt og uopretteligt tab, så længe de nationale myndigheder ikke har truffet bindende foranstaltninger, der tager sigte på at ophæve og tilbagesøge den nævnte støtte. Den Franske Republik har anført, at denne regel ikke kan overføres på sager om foreløbige forholdsregler, som er anlagt af medlemsstaterne på statsstøtteområdet, idet det efter Den Franske Republiks opfattelse ville være paradoksalt, såfremt man lod spørgsmålet om, hvorvidt en medlemsstats begæring om foreløbige forholdsregler på dette område kunne anses for at være begrundet, afhænge af, om de nationale myndigheder i den pågældende medlemsstat havde vedtaget bindende foranstaltninger med henblik på at tilbagesøge den omhandlede støtte.
23
Det skal imidlertid understreges, at Den Franske Republik ikke har rejst tvivl om den præmis, som Rettens præsident opstillede i den appellerede kendelses præmis 27, hvorefter det alvorlige og uoprettelige tab, som Den Franske Republik har gjort gældende, forudsætter, at SNCM afvikles. Eftersom den omtvistede afgørelse, således som Den Franske Republik med rette har anført, ikke pålægger SNCM en tilbagebetalingsforpligtelse, idet SNCM ikke er adressat for afgørelsen, risikerer dette selskab ikke at blive genstand for afvikling, så længe de nationale myndigheder ikke har truffet bindende foranstaltninger med henblik på tilbagesøgning af den omhandlede støtte. Det må derfor fastslås, at Den Franske Republik ikke under disse omstændigheder kan påberåbe sig sandsynligheden for, at der indtræffer alvorlige og uoprettelige tab, således som det er gjort gældende, såfremt de pågældende myndigheder ikke træffer sådanne foranstaltninger.
24
For så vidt angår den Franske Republiks argument, hvorefter det ville være »paradoksalt«, såfremt en medlemsstat skulle træffe bindende foranstaltninger med henblik på tilbagesøgning af en støtte for at opnå en udsættelse af gennemførelsen af en afgørelse, der pålægger medlemsstaten at tilbagesøge selvsamme støtte, er det tilstrækkeligt at bemærke, at den tvungne indledning af en procedure efter artikel 14, stk. 3, i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af [...] artikel [108 TEUF] (EFT L 83, s. 1) med henblik på tilbagebetaling af en medlemsstats tildeling af støtte som følge af, at denne støtte er uforenelig med det indre marked, pålægger medlemsstaten imod dennes vilje at træffe retligt bindende foranstaltninger til opfyldelse af de forpligtelser, som EU-retten pålægger den pågældende medlemsstat.
25
Som Rettens præsident endvidere med føje har anført i den appellerede kendelses præmis 14, fastsætter artikel 278 TEUF princippet om, at søgsmål ikke har opsættende virkning, idet den mulighed, som parterne i henhold til samme bestemmelse har for at anmode om en udsættelse af gennemførelsen af en retsakt, for hvilken der er nedlagt påstand om annullation, har karakter af en undtagelse.
26
Det følger heraf, at den omstændighed, at en medlemsstat skal vedtage bindende foranstaltninger med henblik på tilbagesøgning af en støtte samtidig med, at den for Unionens retsinstanser begærer udsættelse af Kommissionens afgørelse, som pålægger den at vedtage de samme foranstaltninger, er en følge af den processuelle ordning og kompetencefordelingen mellem Kommissionen og de nationale myndigheder, som fastsat i unionsretten.
27
Det kan således fastslås, at Rettens præsident ikke begik en retlig fejl ved kun at anse betingelsen om uopsættelighed for at være opfyldt, såfremt de nationale myndigheder vedtager bindende foranstaltninger med henblik på tilbagesøgning af den omhandlede støtte. Da Rettens præsident navnlig i den appellerede kendelses præmis 33 og 37 konstaterede, uden at Den Franske Republik heroverfor har gjort gældende, at der var tale om en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, at denne medlemsstat ikke havde vedtaget sådanne foranstaltninger, kunne Rettens præsident således med rette i den appellerede kendelses præmis 42 fastslå, at denne medlemsstat ikke havde påvist, at betingelsen om uopsættelighed var opfyldt i det foreliggende tilfælde.
28
Under disse omstændigheder forkastes nærværende appel, uden at det er nødvendigt at tage stilling til Den Franske Republiks argumenter i forhold til spørgsmålet om, hvorvidt SNCM via nationale klageinstanser har mulighed for i givet fald at opnå en udsættelse af gennemførelsen af de bindende foranstaltninger, som de franske myndigheder skulle have truffet, idet Rettens præsident kun tog stilling hertil for fuldstændighedens skyld.
Sagens omkostninger
29
I henhold til artikel 138, stk. 1, i Domstolens procesreglement, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Den Franske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger, og Den Franske Republik har tabt sagen, bør det pålægges den at betale sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser bestemmer Domstolens vicepræsident:
1)
Appellen forkastes.
2)
Den Franske Republik betaler appelsagens omkostninger.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.