61989CC0344_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. Martínez Vidal, som er spansk statsborger, har fra 1963 til 1979 arbejdet som soemand under nederlandske arbejdsgivere.
2. Den 29. april 1979 ophoerte han med at arbejde paa grund af en ryglidelse og har ikke siden genoptaget arbejdet. Kort efter sygdommens indtraeden vendte han tilbage til Spanien. Han fik foerst udbetalt en ydelse paa grund af sygdom og har siden den 25. april 1980 oppebaaret en uarbejdsdygtighedsydelse i medfoer af den nederlandske lovgivning, som beregnes paa grundlag af en nedsat erhvervsevne paa mellem 80 og 100%.
3. Ifoelge en rapport fra Instituto nacional de seguridad social (herefter benaevnt "INSS") blev Martínez Vidal i januar 1980 opereret for en diskusprolaps i Spanien. INSS holdt Martínez Vidal under laegeligt opsyn og udfaerdigede senere supplerende rapporter.
4. Ved skrivelse af 17. april 1989 indkaldte Gemeenschappelijke Medische Dienst (herefter benaevnt "GMD") Martínez Vidal til en laegelig kontrol i Nederlandene.
5. Martínez Vidal gjorde ikke gaeldende, at han paa grund af sit helbred var ude af stand til at rejse til Nederlandene, men naegtede at efterkomme tilsigelsen og anlagde sag ved den kompetente nederlandske ret med paastand om, at det fastsloges, at han ikke var forpligtet til at vende tilbage til Nederlandene for at gennemgaa den laegelige kontrol.
6. Arrondissementsrechtsbank Amsterdam har paa denne baggrund forelagt Domstolen to praejudicielle spoergsmaal, hvoraf det foerste spoergsmaal har foelgende ordlyd:
"1) Kan den institution, som det paahviler at udrede en invaliditetsydelse, eller den instans, som er kompetent til at gennemfoere den laegelige kontrol, under anvendelse af sin befoejelse efter artikel 51, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 574/72 til at lade modtageren af en invaliditetsydelse undersoege af en af den selv udpeget laege, indkalde modtageren fra den medlemsstat, hvor vedkommende er bosat eller opholder sig, til en laegeundersoegelse i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution er beliggende, og er modtageren forpligtet til at efterkomme denne indkaldelse?"
7. Den omhandlede forordnings artikel 51, stk. 1, bestemmer saaledes:
"Naar en person, der modtager ydelser, navnlig:
a) ydelser ved invaliditet,
...
...
...
opholder sig eller er bosat i en anden medlemsstat end den, hvor den forpligtede institution er beliggende, foretages den administrative og laegelige kontrol efter denne institutions anmodning af institutionen paa modtagerens opholds- eller bopaelssted efter reglerne i den lovgivning, som gaelder for den sidstnaevnte institution. Den forpligtede institution bevarer dog retten til at lade modtageren undersoege af en af den selv udpeget laege."
8. I dommen af 12. marts 1987 i Rindone-sagen (sag 22/86, Sml. s. 1339) besvarede Domstolen et tilsvarende hovedsagelig enslydende spoergsmaal. Spoergsmaalet i den sag var, om en arbejdstager, som er blevet syg
paa et tidspunkt, hvor han opholder sig i et andet land end det, hvor den kompetente forpligtede institution er beliggende, kan paalaegges at vende tilbage til det land, hvor naevnte institution er beliggende, for at gennemgaa en laegelig kontrolundersoegelse. Den bestemmelse, som skulle fortolkes i naevnte sag, var forordningens artikel 18, hvis stk. 4 og 5 lyder saaledes:
"4. Bopaelsstedets institution skal senere, om fornoedent, underkaste arbejdstageren eller den selvstaendige erhvervsdrivende en administrativ eller laegelig kontrol, som om det drejede sig om en af dens egne forsikrede. Saa snart den konstaterer, at arbejdstageren eller den selvstaendige erhvervsdrivende paa ny er arbejdsdygtig, underretter den straks den paagaeldende samt den kompetente institution herom med angivelse af datoen for ophoeret af uarbejdsdygtigheden. Meddelelsen til den paagaeldende anses for en afgoerelse truffet paa den kompetente institutions vegne, jf. dog bestemmelserne i stk. 6.
5. Den kompetente institution bevarer under alle omstaendigheder retten til at lade den paagaeldende undersoege af en af den selv udpeget laege."
9. I Rindone-dommen udtalte Domstolen foelgende vedroerende stk. 5:
"Denne bestemmelse (kan) ikke ... fortolkes saaledes, at det kan paalaegges den sikrede at vende tilbage til den stat, hvor den kompetente institution har saede, for dér at underkaste sig en laegeundersoegelse, naar han er uarbejdsdygtig paa grund af sygdom. En saadan forpligtelse er uforenelig med hensynet til arbejdstagerens sundhedstilstand. Den kompetente institution kan foretage den omhandlede kontrolundersoegelse enten ved at lade en laege rejse til den sikredes bopaelsland og foretage undersoegelsen dér, eller ved at benytte en laege fra bopaelslandet." (Jf. praemis 21, s. 1365-66).
10. Disse betragtninger maa efter min opfattelse ogsaa gaelde for modtageren af en invaliditetsydelse, naar rejsen maa anses for uforenelig med den paagaeldendes helbredstilstand.
11. Da Domstolen imidlertid i Rindone-dommen udelukkende henviste til "hensynet til arbejdstagerens sundhedstilstand" og hverken til artikel 18' s formaal eller den ved forordningerne (EOEF) nr. 1408/71 og (EOEF) nr. 574/72 indfoerte ordning (1), indeholder Rindone-dommen ingen holdepunkter for loesningen af det her i sagen foreliggende problem i det tilfaelde, hvor den tidligere arbejdstagers helbredstilstand ikke er til hinder for, at han foretager en rejse.
12. Den spanske regering og Kommissionen har anfoert, at det allerede ved en foerste gennemlaesning af artikel 51 fremgaar, at den laegelige kontrol skal foretages i arbejdstagerens bopaelsstat. Jeg mener ikke, at der efter ordlyden af artikel 51, stk. 1, sidste punktum, kan drages nogen konklusioner af denne bestemmelse i den ene eller anden retning. I oevrigt ville Domstolen ikke, hvis det var saa enkelt - da den i Rindone-dommen fortolkede den tilsvarende bestemmelse i artikel 18 - have henvist til et hensyn, som ikke angives i bestemmelsen, nemlig "hensynet til arbejdstagerens sundhedstilstand".
13. Arrondissementsrechtsbank Amsterdam er af den opfattelse, at det omhandlede spoergsmaal ikke kan besvares paa grundlag af Rindone-dommen og har i den forbindelse anfoert, at
"kontrolbestemmelserne i artikel 51 er ... mindre detaljerede end bestemmelserne om laegelig kontrol i de naevnte artikler 18 og 61 (2); endvidere afviger artikel 51 ogsaa fra artiklerne 18 og 61 derved, at kontrollen i det foerste tilfaelde foretages af den udenlandske institution efter anmodning fra (3) den kompetente institution."
14. Hvad angaar den omstaendighed, at bestemmelserne i artikel 18 er mere detaljerede, finder jeg ikke, at man kan slutte modsaetningsvis heraf i forhold til artikel 51. Jeg er her enig med Kommissionen i, at denne forskel beror paa, at artikel 18 vedroerer en helt anden situation, og at den heri foreskrevne procedure har et helt andet formaal. Naar en person bliver syg under et ophold i en anden medlemsstat end den, hvor vedkommende er forsikret, er det klart, at opholdslandets institution spiller en vigtig rolle, da det er af betydning hurtigst muligt at faa fastslaaet tidspunktet for sygdommens indtraeden. Da denne muligvis er af kortere varighed, er det ogsaa noedvendigt, at opholdsstedets institution "senere ... underkaste[r] arbejdstageren ... en administrativ eller laegelig kontrol" for at kunne fastslaa paa hvilket tidspunkt, denne paa ny er blevet helbredt.
15. Artikel 51 derimod vedroerer det tilfaelde, hvor en person i forvejen oppebaerer en invaliditetsydelse, og hvor det udelukkende drejer sig om at faa fastslaaet, om der er sket en forvaerring af invaliditeten eller en bedring.
16. For det andet antager den nationale ret i forelaeggelseskendelsen, at der boer laegges vaegt paa den omstaendighed, at bopaelsstedets institution efter artikel 51 kun foretager kontrollen efter anmodning fra den forpligtede institution. Den nederlandske ret er maaske af den opfattelse, at den forpligtede institution kan gennemfoere kontrollen, som den vil, saafremt den ikke har anmodet bopaelsstedets institution om bistand, og herunder ogsaa kan indkalde den paagaeldende til at komme til det land, hvor institutionen selv er beliggende. I saa fald er der ved forordningen blot tillagt den forpligtede institution en befoejelse, som den selv bestemmer, om den vil udnytte.
17. Heroverfor har Kommissionen indvendt, at udtrykket "efter anmodning" i artikel 51 beror paa, at den laegelige kontrol har en periodisk karakter og kun finder sted, saafremt den kompetente institution finder det noedvendigt paa baggrund af de for denne institution gaeldende nationale lovregler. Efter proceduren i artikel 18 sker bopaelsstedets institutions kontrol derimod automatisk.
18. Dette er for mig at se en plausibel forklaring, hvorfor jeg ikke mener, at udtrykket "efter anmodning" kan vaere afgoerende for sagen.
19. I Kommissionens indlaeg hedder det videre:
"hvis udtrykket 'en af den selv udpeget laege' skulle forstaas paa den maade, at den laegelige kontrolundersoegelse kan foretages af en laege paa den kompetente institutions vegne i den stat, hvor denne institution er beliggende, ville artikel 51 utvivlsomt have vaeret affattet anderledes. I saa fald ville det nemlig formodentlig have vaeret angivet i bestemmelsen, at den kompetente institution enten kan lade kontrolundersoegelsen foregaa i dens eget land eller overlade det til bopaelsstedets institution at gennemfoere den. Da artikel 51 imidlertid ikke er affattet paa denne maade og ikke indeholder nogen holdepunkter til stoette for denne fortolkning, maa udtrykket 'en af den selv udpeget laege' forstaas paa den maade, at det ikke kan sigte til den kompetente institutions 'egen laege' som foretager kontrolundersoegelsen i sit eget land, hvortil den paagaeldende er forpligtet til at rejse hen".
20. Jeg foeler mig ikke overbevist om denne opfattelse. Den omstaendighed, at bestemmelsen ikke er affattet, saadan som Kommissionen har beskrevet, men dels foreskriver, at "kontrol(len) ... foretages ... af institutionen paa modtagerens opholds- eller bopaelssted", dels, at "den forpligtede institution (dog) bevarer ... retten" (til at lade den paagaeldende undersoege af en af den selv udpeget laege), godtgoer efter min opfattelse, at Raadet ikke har oensket at indfoere et alternativ men en generel regel, hvortil er knyttet muligheden for at udnytte den omhandlede supplerende befoejelse. Den generelle regel (eller princippet) gaar ud paa, at kontrollen foerst foretages af institutionen i bopaels- eller opholdslandet. Herudover har den forpligtede institution en vis supplerende adgang til alligevel at lade den paagaeldende undersoege af en af den selv udpeget laege saafremt den, efter at have modtaget rapporten fra den foerste institution, stadig er i tvivl om den paagaeldendes invaliditetsgrad, og konklusionen af denne undersoegelse maa herefter laegges til grund. Der er imidlertid ikke i bestemmelsen taget stilling til, hvor undersoegelsen skal finde sted.
21. Hvad angaar affattelsen af artikel 51, indeholder denne en anden bestemmelse, som jeg finder relevant, nemlig at institutionen paa den paagaeldendes opholds- eller bopaelssted foretager kontrollen "efter reglerne i den lovgivning, som gaelder for den sidstnaevnte institution".
22 Grunden til, at man ved bestemmelsen har givet den forpligtede institution en kontrolbefoejelse, er utvivlsomt, at institutionen paa opholds- eller bopaelsstedet ikke noedvendigvis anvender helt de samme kriterier som den forpligtede institution.
23. Forskellen mellem medlemsstaternes lovgivninger er nemlig saerligt store for saa vidt angaar invaliditetsydelser. Jeg behoever her blot henvise til bestemmelsen i artikel 40, stk. 4, i grundforordningen, forordning nr. 1408/71, hvori det hedder:
"en afgoerelse, der er truffet af en medlemsstats institution angaaende en ansoegers invaliditet, er bindende for institutionen i enhver anden beroert medlemsstat, forudsat at det er anerkendt i bilag V, at der er overensstemmelse mellem de i disse staters lovgivning fastlagte kriterier for invaliditet".
24. Denne bestemmelse finder dog ikke anvendelse paa den foreliggende sag og dette af to grunde. For det foerste er bestemmelsen indeholdt i forordningens afdeling 2 (i kapitel 2, som vedroerer invaliditet), der omhandler de tilfaelde, hvor en arbejdstager enten udelukkende har vaeret omfattet af lovgivninger, hvorefter stoerrelsen af ydelser ved invaliditet afhaenger af forsikrings- eller bopaelsperiodernes laengde, eller af lovgivninger af denne art og af den i afdeling 1 omhandlede art, dvs. lovgivninger, hvorefter stoerrelsen af ydelser ved invaliditet er uafhaengig af forsikringsperiodernes laengde. Den nederlandske regering har oplyst om sagen, at dens lovgivning er af den sidstomhandlede art. Desuden synes der udelukkende at vaere tilkendt Martínez Vidal en ydelse udelukkende i henhold til den nederlandske lovgivning. For det andet vedroerer artikel 40, stk. 4, alene den afgoerelse, hvorved der foretages en foerste konstatering af den paagaeldendes invaliditet (4), mens den foreliggende sag vedroerer den efterfoelgende kontrol. Jeg skal imidlertid understrege, at der ikke efter den ordning, som blev indfoert ved forordning nr. 1408/71, i alle tilfaelde er foreskrevet en automatisk anerkendelse af de erklaeringer, som er foretaget i en anden medlemsstat vedroerende den paagaeldendes oprindelige invaliditetstilstand.
25. Endvidere fremgaar det af grundforordningens artikel 40, stk. 4, at dommen af 11. marts 1986 i sag 28/85, Deghillage (Sml. s. 999), som er paaberaabt under sagen, er irrelevant i denne sag. Den naevnte dom vedroerte fortolkningen af grundforordningens artikel 57, stk. 2, som omhandler erhvervssygdomme, og som netop foreskriver en automatisk anerkendelse.
26. Men lad mig vende tilbage til spoergsmaalet, om kontrollen kan foretages i det land, hvor den forpligtede institution er beliggende.
27. Den nederlandske regering og GMD har i deres indlaeg udfoerligt beskrevet den saerlige ordning, der gaelder i Nederlandene for bedoemmelse af en persons uarbejdsdygtighed, og hvorefter den paagaeldendes tidligere indkomster skal sammenlignes med dem, vedkommende kunne tjene ved passende arbejde. Indkomsterne bestemmes ikke blot af den paagaeldendes helbredstilstand, men ogsaa af dennes kvalifikationer. Ved bedoemmelsen heraf medvirker ifoelge det af regeringen oplyste ikke blot en laege, men ogsaa en ergonom og en lovkyndig.
28. Domstolen skal imidlertid ikke traeffe sin afgoerelse specielt ud fra de forhold, der gaelder i Nederlandene. For den forpligtede institution, som skal vurdere den paagaeldendes situation paa grund af sin egen lovgivning, er det naturligvis den mest praktiske loesning at indkalde vedkommende til at komme til sit land, saa den kan behandle sagen som normalt under medvirken af alle sagkyndige og under anvendelse af hele det apparatur, som staar til dens raadighed.
29. Dette kan imidlertid ikke lade sig goere i det tilfaelde, hvor den alternative loesning vaelges, nemlig naar institutionen overdrager sin befoejelse til en laege i det land, hvor den paagaeldende bor eller opholder sig, eller naar institutionen sender sin egen laege til dette land. Dette sidste kan i oevrigt blive meget kostbart, da der ud over rejseudgifterne ogsaa skal betales for tabt arbejdstid paa grund af rejsen.
30. Tilbage staar spoergsmaalet, om den paagaeldende efter faellesskabsretten kan naegte at efterkomme en opfordring til at rejse til det land, hvor den forpligtede institution er beliggende.
31. Som Domstolen flere gange har fastslaaet, skal de forordninger, som er udstedt til gennemfoerelse af EOEF-Traktatens artikel 51, fortolkes paa grundlag af det formaal, der tilstraebes med artikel 51, som er at sikre den stoerst mulige fri bevaegelighed for vandrende arbejdstagere inden for Faellesmarkedet (5).
32. Det ses imidlertid ikke, hvorledes dette formaal skulle vaere til hinder for, at modtageren af en invaliditetsydelse "bevaeger sig frit" for at gennemgaa en administrativ og laegelig kontrol, forudsat hans helbred ikke lider skade derved, og at han ikke selv skal betale rejseudgifterne.
33. Saafremt Domstolen maatte fastslaa, at der principielt bestaar en pligt hertil, kan jeg ikke forestille mig, at det vil afholde nogen fra at soege arbejde i en anden medlemsstat eller fra at vende tilbage til sit oprindelsesland, saafremt vedkommende en dag skulle blive erklaeret uarbejdsdygtig i det land, hvor han eller hun arbejder. Naar man ikke kan paalaegge en tidligere arbejdstager at gennemgaa en kontrol hos den forpligtede institution, saafremt denne foregaar paa fysisk eller oekonomisk set uacceptable vilkaar, kan den omstaendighed alene, at der kan taenkes at blive gennemfoert en saadan kontrol, ikke have nogen restriktiv virkning for arbejdstagernes fri bevaegelighed.
34. For fuldstaendighedens skyld skal jeg dog ogsaa undersoege, om det anfoerte princip vil vaere i strid med grundforordningens formaal, som disse kommer til udtryk i forordningens bestemmelser og i dens femte, sjette og syvende betragtning. De naevnte betragtninger lyder saaledes:
"reglerne om koordination af de enkelte medlemsstaters lovgivning om social sikring indgaar som et led i den frie bevaegelighed for arbejdstagere, der er statsborgere i medlemsstaterne, og skal saaledes bidrage til en forbedring af arbejdstagernes levestandard og beskaeftigelsesvilkaar; reglerne skal sikre, at der inden for Faellesskabet gives samtlige statsborgere i medlemsstaterne ligebehandling efter de enkelte medlemsstaters lovgivning, og at arbejdstagerne og deres ydelsesberettigede paaroerende opnaar ret til sociale sikringsydelser, uanset deres arbejds- eller bopaelssted;
disse maal skal isaer naas ved sammenlaegning af alle perioder der efter de enkelte medlemsstaters lovgivning danner grundlag for erhvervelse og bevarelse af ret til ydelser og for ydelsernes beregning, samt ved udredelse af ydelser til de forskellige kategorier af personer, der omfattes af forordningen, uanset hvor de paagaeldende er bosat inden for Faellesskabet;
de koordinationsregler, der er fastsat med henblik paa gennemfoerelse af traktatens artikel 51, skal goere det muligt for arbejdstagere, der flytter inden for Faellesskabet, at bevare de rettigheder og fordele, de har erhvervet, uden at reglerne foerer til uberettigede dobbeltydelser".
35. Hverken princippet om sammenlaegning af forsikringsperioder og om udbetaling af ydelser paa andre medlemsstaters omraader end den, hvor den forpligtede institution er beliggende, har nogen relevans for den foreliggende sag. Man kan hoejst taenke sig, at ligebehandlingsprincippet vil kunne komme paa tale.
36. Artikel 3 i forordning nr. 1408/71 bestemmer saaledes:
"Personer, der er bosat paa en medlemsstats omraade, og som er omfattet af denne forordning, har de samme pligter og rettigheder i henhold til en medlemsstats lovgivning som denne medlemsstats egne statsborgere, med mindre andet foelger af saerlige bestemmelser i denne forordning".
37. Dette princip gaar altsaa ud paa, at vandrende arbejdstagere saavel i henseende til deres rettigheder som deres forpligtelser skal ligestilles med arbejdstagerne i det land, hvor de er beskaeftiget. En vandrende arbejdstager kan altsaa ikke unddrage sig den kontrol, som skal udfoeres af den forpligtede institution i den medlemsstat, hvor denne er beliggende. For dog ikke at lade den paagaeldende boede for at skulle vende tilbage til sit oprindelsesland, hvilket man ikke kan forbyde ham, boer hans rejseudgifter ikke vaere stoerre end de udgifter, som skal betales af en tidligere arbejdstager, der er bosat i det land, hvor den forpligtede institution er beliggende.
38. Desuden er formaalet med artikel 51 i forordning nr. 574/72 saa vidt muligt at spare den paagaeldende for at skulle rejse, eftersom den administrative og laegelige kontrol, som foretages af institutionen i bopaelslandet, anses for tilstraekkelig, medmindre den forpligtede institution udtrykkeligt traeffer anden bestemmelse. Artikel 51 bevarer altsaa i vidt omfang den tilsigtede virkning, selv om det principielt forudsaettes, at den paagaeldende kan paalaegges at rejse til det land, hvor den forpligtede institution er beliggende.
39. I oevrigt kan man med foeje antage, at en saadan indkaldelse vil have karakter af en undtagelse. Det er nemlig lidet sandsynligt, at den forpligtede institution vil indkalde den paagaeldende, saafremt den af bopaelsstedets institution faar oplyst, hvornaar den paagaeldendes midlertidige uarbejdsdygtighed maa forventes at maatte ophoere, og dette antages at ske snarest (jf. rubrik C.11 i blanket E 213) eller at den paagaeldende er ramt af en vedvarende, total uarbejdsdygtighed (jf. rubrik 5.1. i afsnit III i blanket E 213 ("konklusion") ).
Som det fremgaar af bemaerkningerne fra den nederlandske regering og GMD bestaar problemet navnlig i at fastsaette graden af den paagaeldendes invaliditet i relation til andet arbejde under hensyn til vedkommendes kvalifikationer. Den hertil indrettede rubrik i blanket E 213 (punkt 3 i afsnit III, "konklusion") maa ikke engang udfyldes af opholdsstedets institution, saafremt den forpligtede institution er beliggende i Forbundsrepublikken Tyskland, Irland, Nederlandene eller Det Forenede Kongerige.
40. Martínez Vidal har endvidere gjort gaeldende, at enhver uarbejdsdygtig kan kraeve, at de spoergsmaal, han anmodes om at besvare, stilles paa hans modersmaal. Selv om den paagaeldende undersoeges i opholdslandet af en laege fra den forpligtede institutions land, maa samtalen foregaa via en tolk, hvis laegen ikke forstaar den paagaeldendes modersmaal.
41. Af de anfoerte grunde skal jeg foreslaa Domstolen, at det foerste spoergsmaal besvares paa foelgende maade:
"Den institution, som det paahviler at udrede en invaliditetsydelse - eller den instans, som er kompetent til at gennemfoere den laegelige kontrol - kan efter modtagelsen af rapporten fra institutionen i den paagaeldendes opholds- eller bopaelsland, naar den anvender sin befoejelse efter artikel 51, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 574/72 til at lade modtageren af en invaliditetsydelse undersoege af en af den selv udpeget laege, indkalde den paagaeldende fra bopaels- eller opholdsmedlemsstaten til en laegeundersoegelse i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution er beliggende. Modtageren af invaliditetsydelsen er forpligtet til at efterkomme indkaldelsen, saafremt det er ubestridt, at han er i stand til at foretage rejsen uden risiko for sit helbred og ikke selv skal betale udgifterne til rejse og ophold."
Andet spoergsmaal
42. Det andet spoergsmaal lyder saaledes:
"2) a) Goer det nogen forskel for besvarelsen af spoergsmaal 1, om det er ubestridt, at den paagaeldende uden risiko for sit helbred er i stand til at rejse til den medlemsstat, hvor den forpligtede instans eller den instans, som er kompetent til at gennemfoere den laegelige kontrol, er beliggende?
b) Er det af betydning for besvarelsen af spoergsmaal 2) a), om det er institutionen paa bopaels- eller opholdsstedet, den forpligtede institution eller den instans, som er kompetent til at gennemfoere den laegelige kontrol, der har fastslaaet, at den paagaeldende er i stand til at foretage rejsen?"
43. Svaret paa spoergsmaal 2) a), er allerede indeholdt i den besvarelse, jeg har givet af spoergsmaal 1.
44. Hvad angaar svaret paa spoergsmaal 2) b), skal jeg bemaerke, at den tyske og nederlandske regering samt Kommissionen og GMD paa dette punkt anerkender, hvad der tilsiges af den sunde fornuft, nemlig at konstateringen af, om den paagaeldende er i stand til foretage rejsen eller ej, boer foretages uden at denne skal begive sig til det land, hvor den kompetente institution er beliggende. Jeg skal her endvidere goere opmaerksom paa, at blanket E 213 indeholder en rubrik (rubrik C.7), hvori laegen skal angive, om den paagaeldende er i stand til at foretage rejsen.
45. Saafremt den forpligtede institution imidlertid oensker at lade en laege efterproeve paa stedet, om institutionen paa opholds- eller bopaelsstedet har foretaget en korrekt bedoemmelse, kan man ikke naegte den ret hertil. Derfor skal jeg foreslaa Domstolen at besvare spoergsmaalet paa foelgende maade:
"Bedoemmelsen af, hvorvidt den paagaeldende er i stand til at foretage rejsen, boer foretages i det land, hvor vedkommende opholder sig eller er bosat."
Sammenfatning
46. Sammenfattende skal jeg hermed forslaa foelgende besvarelse af spoergsmaalene:
"1) Den institution, som det paahviler at udrede en invaliditetsydelse - eller den instans, som er kompetent til at gennemfoere den laegelige kontrol - kan efter modtagelsen af rapporten fra institutionen i den paagaeldendes opholds- eller bopaelsland, naar den anvender sin befoejelse efter artikel 51, stk. 1, i forordning (EOEF) nr. 574/72 til at lade modtageren af en invaliditetsydelse undersoege af en af den selv udpeget laege, indkalde den paagaeldende fra bopaels- eller opholdsmedlemsstaten til en laegeundersoegelse i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution er beliggende. Modtageren af invaliditetsydelsen er forpligtet til at efterkomme indkaldelsen, saafremt det er ubestridt, at han er i stand til at foretage rejsen uden risiko for sit helbred og ikke selv skal betale udgifterne til rejse og ophold.
2) Bedoemmelsen af, om den paagaeldende er i stand til at foretage rejsen, boer foretages i det land, hvor vedkommende er bosat eller opholder sig."
(*) Originalsprog: fransk.
(1) Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, og Raadets forordning (EOEF) nr. 574/72 af 21.3.1972 om regler til gennemfoerelse af forordning (EOEF) nr. 1408/71 i den version af disse forordninger, der er indeholdt i Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2.6.1983 (EFT L 230, s. 6).
(2) Bestemmelsen i artikel 61, som vedroerer arbejdsulykker og erhvervssygdomme, er enslydende med artikel 18.
(3) Dette er understreget i originalen.
(4) Jf. dom af 10.3.1983 i sag 232/82, Baccini (Sml. s. 583).
(5) Jf. herom senest dom af 14.11.1990 sag C-105/89, Ibrahim Buhari Haji (Sml. s. I-4211, praemis 20).