61995CC0317_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Denne sag udspringer af en sag, der verserer for Simvulio Epikratias (herefter »Graekenlands oeverste forvaltningsdomstol«), og hvorunder den danske virksomhed Canadane Cheese Trading amba (herefter »Canadane«) og den graeske virksomhed Afoi G. Kouri AEVE (herefter »Afoi Kouri«) har paastaaet annullation af visse forvaltningsakter udstedt af forskellige graeske myndigheder, som forbyder dem i Graekenland at markedsfoere et parti ost, der er indfoert fra Danmark, under betegnelsen »feta«.
I - Hovedsagens faktiske omstaendigheder
2 Ved angivelse nr. 53.130 af 26. august 1991 anmeldtes til sjette toldkammer i Piraeus indfoersel af 850 kg hvid ost i blikdaaser, der var paafoert betegnelsen »dansk fetaost fremstillet af pasteuriseret komaelk«. Denne vare var afsendt fra Danmark af Canadane og bestemt til Graekenland med henblik paa indfoersel og senere markedsfoering gennem den graeske virksomhed Afoi Kouri.
3 Paa grundlag af veterinaerrapport af 26. august 1991, udfaerdiget af dyrlaegen ved afdelingen for levnedsmiddelkontrol i veterinaerdirektoratet i Piraeus, beslaglagde de graeske myndigheder det paagaeldende parti ost. I rapporten blev det anfoert, at osten ikke maatte afsaettes paa markedet, fordi der var tale om en vare, der var uegnet til forbrug, idet den ikke opfyldte betingelserne for indfoersel ifoelge artikel 15, femte led, i praesidentdekret nr. 40/1977. Daaserne var nemlig paafoert navnet »feta« i stedet for betegnelsen »hvid ost«, hvilket var i strid med artikel 83, afsnit IV, stk. 3, litra c), i levnedsmiddelloven, som aendret ved ministeriel bekendtgoerelse (finans- og landbrugsministrene) nr. 2109/1988.
4 Canadane og Afoi Kouri paaklagede denne rapport til det tremandsudvalg, der er nedsat ved artikel 17, stk. 2, i praesidentdekret nr. 40/1977. Ved afgoerelse af 13. september 1991 forkastede dette udvalg klagen og stadfaestede fuldt ud begrundelsen for rapporten.
5 Senere stadfaestede det femmandsudvalg, der er nedsat i medfoer af artikel 17, stk. 4, i praesidentdekret nr. 40/1977, ved afgoerelse af 24. september 1991 ovennaevnte afgoerelse vedroerende varens uegnethed til forbrug i henhold til dens grunde, idet udvalget tilfoejede: »Graesk lovgivning, som begraenser anvendelsen af betegnelsen 'feta' til kun at omfatte ost, der fremstilles af faaremaelk eller en blanding af faare- og gedemaelk, er ikke i strid med faellesskabsretten, hvilket fremgaar af skrivelse nr. 3953 af 6. marts 1989 fra Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, der er blevet fremsendt til de graeske myndigheder, og som er bilagt sagens akter.«
Femmandsudvalget udtalte tillige i sin afgoerelse, at beslutningen om beslaglaeggelse kunne annulleres, saafremt emballagen paaklaebedes etiketter oven paa de eksisterende med foelgende paaskrift: »Hvid dansk ost i saltlage fremstillet af pasteuriseret komaelk. Fremstillingsdato: 9.8.1991. Holdbar til: 9.8.1992«.
6 Afoi Kouri kunne ikke acceptere at aendre den salgsbetegnelse for osten, de graeske myndigheder foreslog, og anlagde derfor sag ved Graekenlands oeverste forvaltningsdomstol. Skoent det fra Danmark indfoerte parti ost under betegnelsen »dansk fetaost fremstillet af pasteuriseret komaelk« var fordaervet og destrueret, fastslog Graekenlands oeverste forvaltningsdomstol i kendelse nr. 1873/1993, at de sagsoegende virksomheder fortsat havde en retlig og saerlig interesse i at fortsaette sagen, idet administrationen i sit afslag paa at tillade indfoersel af den danske ost fremstillet af pasteuriseret komaelk under betegnelsen »feta« som betingelse for indfoerslen af denne ost havde fastsat, at den skulle paafoeres betegnelsen »hvid dansk ost i saltlage fremstillet af pasteuriseret komaelk«, hvorved den havde gjort det umuligt at markedsfoere dette produkt paa det graeske marked. Forpligtelsen til at benytte en betegnelse, der hverken var kendt eller vaerdsat af de graeske forbrugere, i stedet for den traditionelle betegnelse »feta« ville goere salget af den danske fetaost paa det graeske marked overordentlig vanskeligt.
7 Under sagen for Graekenlands oeverste forvaltningsdomstol gjorde de sagsoegende virksomheder gaeldende, at den graeske lovgivning, der fastsaetter betingelser vedroerende sammensaetningen (af faare- og/eller gedemaelk) og fremstillingsmetoden (filtrering uden pres) af fetaosten, udgoer en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, der strider mod EF-traktatens artikel 30 og 36, idet den hindrer indfoersel og markedsfoering af fetaost, der lovligt er fremstillet og bragt i omsaetning i Danmark, alene fordi denne ost er fremstillet af pasteuriseret komaelk og ved brug af ultrafiltreringsmetoden.
Graekenlands oeverste forvaltningsdomstol har for at kunne afgoere denne tvist fundet det noedvendigt at forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»1) Skal EF-traktatens artikel 30 og 36 fortolkes saaledes, at en medlemsstat kan forbyde anvendelsen af en bestemt handelsbetegnelse paa produkter fremstillet i og udfoert fra en anden medlemsstat ved deres afsaetning paa statens eget omraade, naar disse produkter med hensyn til sammensaetning eller fremstillingsmetode adskiller sig saa meget fra produkter, der er almindelig kendt under denne betegnelse i Faellesskabet, at de ikke kan anses for at falde ind under samme kategori som lignende produkter?
2) Skal i dette tilfaelde det produkt, der er almindelig kendt under en bestemt betegnelse, vurderes og bedoemmes i forhold til produktets forbrugere i Faellesskabets medlemsstater, eftersom det er forbrugerne, man tilsigter at beskytte? Med produkter, der er almindeligt kendte hos forbrugerne i Faellesskabet under en bestemt betegnelse, menes produkter, der i kraft af deres almindelige og vaesentlige kendetegn for saa vidt angaar sammensaetning og fremstillingsmetode er af samme slags, uanset produkterne er indbyrdes forskellige hvad angaar de enkelte kendetegn, der imidlertid ikke er bestemmende for produktarten, men derimod blot er betegnende for forskellige nationale ostesorter, der i dette tilfaelde, hvor der findes adskillige nationale sorter, lovligt fremstilles og ogsaa markedsfoeres med henblik paa foerst og fremmest indenlandsk afsaetning i den medlemsstat, hvor de fremstilles. Skal vurderingen og bedoemmelsen af, hvad der er almindeligt kendt ved dette produkt hos forbrugerne i Faellesskabet, hvad saerligt angaar produktets almindelige og vaesentlige kendetegn, ske i forhold til forbrugerne i den medlemsstat, hvor produktet afsaettes, uanset det paagaeldende produkt ogsaa fremstilles i en anden medlemsstat, dog ikke med henblik paa indenlandsk afsaetning, men derimod udelukkende eller naesten udelukkende med henblik paa udfoersel til den medlemsstat, hvor det forbruges?
3) Saafremt ovennaevnte praejudicielle spoergsmaal besvares bekraeftende, oenskes oplyst, om det er lovligt, selv om det paavirker faellesskabshandelen, at hvid ost fremstilles i de oevrige faellesskabslande, naermere bestemt i Danmark, under betegnelsen 'feta', naesten udelukkende med henblik paa udfoersel til Graekenland, der er det faellesskabsland, hvor den under betegnelsen feta naesten udelukkende afsaettes, naar henses til skrivelse nr. 9539/IV af 24. februar 1994 fra EF-Kommissionens generaldirektoer for landbrug med den vedlagte redegoerelse og deri angivne forhold, saerligt det procentuelle forhold mellem det samlede forbrug inden for Faellesskabet af ost under betegnelsen feta og forbruget af ost inden for Faellesskabet under samme betegnelse, men fremstillet af faaremaelk eller en blanding af faare- og gedemaelk og efter naturlig filtrering, og det procentuelle forhold mellem forbruget af fetaost fremstillet af faaremaelk eller en blanding af faare- og gedemaelk inden for Faellesskabet og forbruget heraf i Graekenland samt det procentuelle forhold mellem produktion til indenlandsk forbrug i og udfoersel fra Danmark, men ogsaa til de oevrige faellesskabslande af ost med betegnelsen 'feta' fremstillet af komaelk efter ultrafiltreringsmetoden? Skal vurderingen og bedoemmelsen af, hvad der i Faellesskabet er almindelig kendt ved ost under handelsbetegnelsen feta, navnlig for saa vidt angaar ostens almindelige og vaesentlige kendetegn foretages i forhold til de graeske forbrugere, for hvilke feta er en hvid ost fremstillet af faaremaelk eller en blanding af gede- og faaremaelk efter naturlig filtrering og i forhold til hvilken, ost fremstillet af komaelk efter ultrafiltreringsmetoden, adskiller sig saa meget med hensyn til raastof og fremstillingsmetode, at sidstnaevnte ost ikke kan betragtes som vaerende af samme slags, saaledes at levnedsmiddellovens artikel 83 paa det foreliggende grundlag maa anses for forenelig med EF-traktatens artikel 30 og 36, som artiklen var affattet paa tidspunktet for den anfaegtede retsakt, hvorefter betegnelsen feta alene kunne anvendes paa ost fremstillet af faare- og gedemaelk efter naturlig filtrering?«
8 Foerend jeg gaar naermere ind paa disse praejudicielle spoergsmaal, finder jeg det noedvendigt at redegoere for fremstillingen og markedsfoeringen af fetaost i Faellesskabet samt den graeske lovgivning, hvis forenelighed med EF-traktaten drages i tvivl i hovedsagen. Yderligere vil jeg gennemgaa Domstolens praksis og de faellesskabsregler, der vedroerer salgsbetegnelserne for de levnedsmidler, der har betydning for fremstillingen og markedsfoeringen af fetaost.
II - Fremstilling og markedsfoering af fetaost i Faellesskabet
9 I Homer's Odyssé hedder det: Polyfem »[...] satte sig til at malke faarene og gederne, og de smaa lagde han til at patte. Derpaa loebede han halvdelen af maelken [...] knugede den af og pakkede den faerdige ost ned i flettede kurve« (1). Paa denne maade fremstillede kyklopen Polyfem de oste, som Odysseus og hans maend fandt i hans hule. Det er ikke overraskende, at Polyfem ved anvendelsen af denne metode til fremstilling af ost, der i den grad ligner den, der benyttes i Graekenland i dag, var helt ukendt med de juridiske problemer, som den frie handel med denne vare skulle komme til at give anledning til i Det Europaeiske Faellesskab i slutningen af det 20. aarhundrede, ikke blot fordi det 27 aarhundreder foer var umuligt at forudse de spidsfindige regler vedroerende beskyttede betegnelser, men tillige fordi kykloperne efter deres egen natur fremtraeder som vaesener, der var fuldstaendig ukendte med nogen form for lov eller ret (2). Ligeledes omtales det i Odysséen, hvorledes de voldsomme storme tidligere havde bortrevet Pandáreos' doetre, og guderne havde skilt dem fra deres far og mor, og hvorledes den hulde Afrodite »havde opfostret dem med vin og ost og den lifligste honning« (3).
Homer's andet vaerk, Iliaden, viser, at ost var vidt udbredt i Graekenland i det 8. aarhundrede foer Kristi foedsel (4). Men endnu laengere tilbage i oldtiden kan man finde spor af ost, idet man i El Obeid-frisen i templet for den store livsgudinde Ninchursag i Mesopotamien finder den aeldste illustration af malkningen og behandlingen af maelk.
10 Osten er en del af de vestlige levnedsmidler og kultur. Man finder spor af den i talrige af de stoerste litteraere vaerker. Den hoerer til de levnedsmidler, der er hoejest vaerdsat i spansk litteratur (5) og naturligvis i Don Quijote de la Mancha, hvori den betragtes som kost for de mindst bemidlede, som glaeder sig ved den, fordi de ikke har raad til levnedsmidler, der er rigere paa animalske proteiner (6). Men Cervantes taler dog af og til om osten som en spise, der er »fuld af smag og aroma« (7).
11 I fransk litteratur findes ogsaa beviser paa, at ost indgaar i fransk mad. Det er interessant at se, hvorledes Rabelais i midten af det 16. aarhundrede ansaa oste for at hoere til retterne i et mindevaerdigt aftensmaaltid (8). Senere benytter Marcel Proust ost som kontrast til ekcesserne i en dekadent social klasse, der dog er overbevist om, at ost er noget raffineret. Hos Proust kommer den til at afspejle den virkelige karakter hos en af personerne, hr. Verdurin, som af omstaendighederne og hustruens ambitioner er blevet drevet op i en social klasse, der overstiger hans muligheder (9).
12 Den harmoniske forening af kosten i Middelhavsomraadet og osten er i italiensk litteratur blevet fremragende illustreret af Italo Calvino, som i sin roman Palomar forbilledligt beretter om sin hovedpersons oplevelser i en osteforretning i Paris: »bag hver enkelt ost er der en eng i en forskellig groen farve under en himmel i en forskellig blaa farve, enge, der er oversaaet med det salt, der daglig afsaettes af tidevandet ved Normandiet, enge, der dufter af solens aroma og vindene i Provence. Man ser dér alle mulige former for husdyr i deres stalde eller hytter paa marken eller hjordene, der flyttes; man aner fabrikationshemmeligheder, der er nedarvet gennem aarhundreder. Denne forretning er et musaeum. Under sit besoeg har Palomar en fornemmelse af at besoege Louvre, bag hver enkelt udstillet ting finder han den civilisation, der har formet den« (10). Forfatteren understreger ligeledes betydningen af det navn, man giver osten, og laegger sin hovedperson disse ord i munden: »denne forretning er et leksikon; sproget er hele systemet af oste under ét, et sprog, der kender til boejningsformer med utallige varianter og et ordforraad, der er uendelig rigt paa synonymer, idiomatiske udtryk, konnotationer og nuancer som alle sprog, der forener hundrede dialekter. Det er sprog, der er dannet af ting, nomenklaturen her er kun en ydre fremtraedelsesform, et instrument, men for Palomar er dette at laere denne nomenklatur en smule at kende altid det middel, han falder tilbage paa, naar han et oejeblik oensker at besidde de ting, der passerer forbi hans blik« (11).
13 Det er derfor utvivlsomt, at osten spiller en betydelig rolle for civilisationen ved Middelhavet (12), hvorfra den har bredt sig til andre omraader (13). Ostene og de navne, man giver dem, er saaledes udtryk for aeldgamle traditioner. Denne kulturelle sammenhaeng kan have en vis betydning i en sag, som den Domstolen nu har faaet forelagt, idet det maa erindres, at det afgoerende er raavaren, mens den oevrige del henligger i mystik og er et spoergsmaal om taalmodighed, idet ostene har mere at goere med aeldgamle saedvaner og traditionelle former for smag end selve opskriften, der kan nedfaeldes i en lov (14).
14 Udtrykket »feta« er af italiensk oprindelse og blev indfoert i Graekenland under venetiansk indflydelse. Ordet »feta« kommer af »fetta«, der betyder skive, lille hjul eller rondel. Brugen af udtrykket feta slog igennem i Graekenland i det 19. aarhundrede som betegnelse for en traditionel hvid ost i saltlage, som i umindelige tider havde vaeret fremstillet i hele Graekenland og andre egne i Balkanlandene.
15 Denne ost, der i umindelige tider har vaeret fremstillet i Graekenland under betegnelsen »feta«, fremstilles af faaremaelk eller en blanding af faare- og gedemaelk. Yderligere benytter man ved fremstillingen den traditionelle haandvaerksmaessige metode med naturlig filtrering af maelken uden pres. Naermere beskrevet foregaar fremstillingen paa foelgende maade:
- Maelken koagulerer ved en naturlig gaeringsproces eller ved brug af andre enzymer af animalsk oprindelse, der virker paa tilsvarende maade.
- Ostemassen omhaeldes derefter i hulforme, hvori den naturlige filtrering foregaar uden pres. Efterhaanden som vallen loeber fra, stivner ostemassen, og overfladen daekkes herefter af et lag salt, hvorved der dannes en mikroflora, der fremmer modningen.
- Ostemassen overfoeres herefter til beholdere af trae eller metal, og der tilsaettes saltlage med en saltholdighed paa 7%. Emballagerne anbringes i modningskamre under kontrollerede temperaturer og fugtighedsgrader.
- Osten modnes i loebet af to maaneder, idet den forbliver i modningskamrene i de foerste to uger og herefter opbevares i koelehuse i det resterende tidsrum.
16 De vaesentligste egenskaber ved den saaledes fremstillede ost er dens naturlige hvide farve, dens karakteristiske smag og lugt (den er syrlig, salt og fed) samt dens fasthed. De graeske myndigheder havde foer 1988 ikke givet regler for fremstillingen af feta, og der fandtes saaledes forskellige lokale eller regionale varianter af feta, fordi der fandtes utallige fremstillingssteder.
17 Da der ikke fandtes tekniske specifikationer paa det internationale omraade, kunne der i forskellige medlemsstater i Faellesskabet og i tredjelande udvikles en anden mere moderne og konkurrencedygtig metode til fremstilling af denne ost. Denne produktion koncentreredes om at tilfredsstille efterspoergslen i graeske immigrantsamfund i tredjelande samt i visse arabiske lande.
I Danmark har man siden 1970'erne fremstillet ost under betegnelsen »feta« ved brug af maelk og en fremstillingsmetode, der er anderledes end dem, der benyttes i Graekenland. En lignende produktion er senere begyndt i Tyskland og Nederlandene. Naevnte lande benytter nemlig komaelk, der er billigere end faare- og gedemaelk, til fremstillingen af fetaost samt en industriel fremstillingsmetode, nemlig ultrafiltrering, der er mere moderne og konkurrencedygtig end den traditionelle naturlige filtreringsmetode. I Frankrig fremstilles ligeledes fetaost af komaelk, men samtidig fremstilles der fetaost af faaremaelk paa Korsika og i visse omraader af Auvergnes Hoejland, som f.eks. Roquefort, hvor der fremstilles feta af den faaremaelk, som ikke medgaar til fremstillingen af Roquefort-ost.
18 Statistikkerne vedroerende fremstillingen og forbruget af samt handelen med de to varianter af fetaost inden for Faellesskabet er ikke saerlig noejagtige paa grund af de tekniske vanskeligheder, der beror paa de forskellige beregningsmetoder, der anvendes, de svingende lagerbeholdninger og eksistensen af tusinder af smaa bedrifter i Graekenland, der tjener til opfyldelse af de lokale eller blot familiernes egne behov.
Af de oplysninger, der er givet af Kommissionen til Graekenlands oeverste forvaltningsdomstol i dens skrivelse nr. 9539/VI af 24. februar 1994, og de stort set samstemmende oplysninger, der er givet af Canadane og de medlemsstater, der har interveneret i denne sag, kan dog udledes foelgende konklusioner:
a) Det aarlige forbrug af faare- og/eller gedemaelk i Faellesskabet svingede imellem 125 000 og 150 000 tons i tidsrummet fra 1988 til 1992, og forbruget af feta fremstillet af komaelk svingede mellem 10 000 og 25 000 tons. Der er tale om en betydelig koncentration af forbruget i Graekenland, idet der her alene forbruges mellem 70% og 85% af den samlede maengde i Faellesskabet, hvilket vil sige ca. 10 kg om aaret pr. indbygger. For saa vidt angaar feta fremstillet af faare- og/eller gedemaelk overstiger tallet 90%. I de oevrige medlemsstater er der intet eller kun et forholdsvis beskedent forbrug, og der er i naesten samtlige tilfaelde udelukkende tale om feta fremstillet af gedemaelk. Procentvis er Tyskland den naeststoerste forbruger, fordi der her findes et betydeligt antal tyrkiske indvandrere, men i Danmark er forbruget uhyre lavt.
b) Produktionen af feta laa paa omkring 240 000 tons mellem 1988 og 1992. Graekenland er den stoerste producent af denne ost i Faellesskabet og fremstiller naesten 50% af denne ost af faare- og gedemaelk. Den graeske produktion er naesten udelukkende bestemt til forbrug paa hjemmemarkedet. Den naeststoerste producent er Danmark med ca. 40% af produktionen i Faellesskabet. Danmark eksporterer i det vaesentlige sin fetaost, der er fremstillet af komaelk, til andre EF-medlemsstater og isaer til tredjelande. Tyskland, Frankrig og Nederlandene deler den resterende produktion, der foerst og fremmest sker paa grundlag af komaelk, og hvoraf en betydelig del gaar til eksport til andre EF-medlemsstater og tredjelande. Maengden af den fetaost, der fremstilles af komaelk, og som eksporteres fra Danmark og de oevrige producentlande i Faellesskabet til Graekenland, er ret ubetydelig, men den graeske restriktive lovgivning vedroerende fremstillingen af feta begyndte allerede at goere sig gaeldende i den periode, der er omfattet af statistikkerne.
19 Fetaost fremstilles og forbruges ligeledes uden for Faellesskabet. Selv om der ikke findes samlede statistikker, viser de undersoegelser, der er foretaget for De Forenede Nationers Levnedsmiddel- og Landbrugsorganisation (herefter »FAO«) og Verdenssundhedsorganisationen (herefter »WHO«), af mulighederne for udarbejdelse af en international standard for feta, at der findes en forholdsvis stor produktion og et forholdsvis stort forbrug i lande som Iran og Saudi-Arabien, hvori feta fremstillet af faare- og/eller gedemaelk er fremherskende, som de i andre stater, som f.eks. New Zealand og USA, hvor feta af komaelk er naesten altdominerende.
III - De graeske bestemmelser vedroerende fetaost
20 Indtil 1988 havde Den Hellenske Republik ingen regler vedroerende betingelserne for fremstilling af fetaost. I aarets loeb indledte de graeske myndigheder en proces for gradvis regulering af betingelserne for fremstilling af og markedsfoering af fetaost, der i 1994 endte med optagelsen af fetaost blandt varer med beskyttet oprindelsesbetegnelse.
21 Selv om der tidligere var fastsat en restriktiv regulering (15), begyndte denne proces med vedtagelsen af ministeriel bekendtgoerelse (landbrugs- og finansministrene) nr. 2109/1988 (16) og fortsattes med endnu to bekendtgoerelser udstedt af de samme ministre, nemlig bekendtgoerelse nr. 688/1989 (17) og bekendtgoerelse nr. 565/1991 (18) om aendring af levnedsmiddelloven. Paa det tidspunkt, hvor de i hovedsagen omhandlede begivenheder fandt sted, loed artikel 83 i levnedsmiddelloven ordret som foelger:
»I. [...] IV. Traditionelle graeske oste. Saerlige regler. 1. Haarde oste [...] 3. Bloede oste. a) [...] c) Feta [...] 1 a) [...] 3 c] [...] Saerlige regler om fetaost.
1. Betegnelse: feta.
2. Produktionssteder: Makedonien, Thrakien, Epiros, Thessalien, Centralgraekenland, Peloponnes og egnen Lesbos.
3. Definition: Fetaost er et produkt, der fremstilles af faaremaelk eller en blanding af faare- og gedemaelk, der modnes og opbevares i saltlage, indtil den saelges til forbrugeren, og som opfylder foelgende krav:
4. Raavarer:
1. Maelk: faaremaelk eller en blanding af faare- og gedemaelk, der er produceret i ovennaevnte geografiske omraader.
5. Tilladte tilsaetningsstoffer og teknologiske hjaelpestoffer:
5.1. Obligatoriske:
a) traditionelt gaer eller andre enzymer med lignende virkning
b) ikke-sygdomsfremkaldende bakteriekulturer (maelkesyrebakterier), dersom maelken er pasteuriseret
c) natriumklorid (salt) bestemt til levnedsmidler.
5.2. Fakultative:
a) kalciumklorid, hoejst 20 gram pr. 100 kg maelk
b) konserveringsmidler: brug af konserveringsmidler er ikke tilladt
c) farvestoffer: brug af farvestoffer er ikke tilladt.
6. Ostens vaesentligste kendetegn efter modningen:
6.1. Ostens ydre fremtraeden:
6.1.1. Konsistens: bloed ost, der kan skaeres i skiver.
6.1.2. Form: kegleformet eller rektangulaer.
6.1.3. Stoerrelse: varierende.
6.1.4. Vaegt: varierende.
6.2. Skorpe: ingen.
6.3. Ostemassen:
6.3.1. Struktur: kompakt med visse brud af mekanisk oprindelse.
6.3.2. Farve: helt hvid.
6.4. Huller: ingen eller alene i begraenset antal.
6.4.1. Fordeling: i hele massen. 6.4.2. Form: uregelmaessig.
6.5. Mindste fedtindhold: 43% (beregnet paa grundlag af toerstoffet).
6.6. Hoejeste tilladte fugtighedsgrad: 56%.
6.7. Andre vaesentlige kendetegn: der er tale om en ost, som modnes og opbevares i saltlage. Den har en fed, behagelig og syrlig smag og megen aroma. Den opbevares i traetoender eller metalbeholdere.
7. Fremstillingsmetode:
7.1. Metode til koagulering af maelken: med traditionel osteloebe eller andre animalske enzymer med tilsvarende effekt.
7.2. Varmebehandling af maelken:
7.2.1. Varmebehandling af maelken: pasteuriseret eller frisk.
7.2.2. Varmebehandling af ostemassen: ingen.
7.3. Gaeringsproces: maelkesyregaering.
7.4. Modningsproces: i traetoender eller metalbeholdere med saltlage gennem mindst to maaneder.
7.5. Yderligere traditionelle regler for fremstillingen: filtrering af massen i hulforme, uden pres. Saltning i toer tilstand af overfladen.«
22 Efter tidspunktet for de faktiske omstaendigheder i hovedsagen fastsattes ved praesidentdekret nr. 81/1993 af 19. marts 1993 (19) betingelserne og fremgangsmaaden for anerkendelse af oprindelsesbetegnelser og geografiske betegnelser for landbrugsprodukter indtil ikrafttraedelsen af forordning (EOEF) nr. 2081/92 (20), nemlig den 24. juli 1993. Ovennaevnte graeske dekret blev aendret ved praesidentdekret nr. 291/1993 (21), der forlaengede gyldighedsperioden for det tidligere praesidentdekret med seks maaneder, og som ved indsaettelse af et nyt afsnit i stk. 1 i artikel 1 i praesidentdekret nr. 81/1993 tillagde »alle traditionelle betegnelser, baade geografiske og andre, der beskriver et graesk landbrugsprodukt, der har et godt renommé, og som er almindeligt udbredt, i hvert fald paa hjemmemarkedet«, ret til oprindelsesbetegnelse.
23 Endelig blev artikel 83 i levnedsmiddelloven aendret ved Landbrugsministeriets bekendtgoerelse nr. 313025/1994 af 11. januar 1994 om anerkendelse af oprindelsesbetegnelsen »feta« (22). Denne ministerielle bekendtgoerelse fastlaegger begrebet fetaost, fremstillingsstedet og betingelserne vedroerende den maelk, der skal benyttes til dens fremstilling, ligesom den beskriver fremgangsmaaden for fremstillingen, opregner ostens saerlige kendetegn, indeholder de angivelser, der skal figurere paa produktet og forbyder i almindelighed fremstilling, indfoersel, udfoersel og handel med ost med betegnelsen »feta«, der ikke opfylder betingelserne i denne bekendtgoerelse.
Ved bekendtgoerelse nr. 596/1995 fastsat af Finansministeriet og Landbrugsministeriet (23) kodificeredes de tidligere regler i den nye artikel 83 i levnedsmiddelloven, der i afsnittet »oste med beskyttet oprindelsesbetegnelse« bl.a. omfatter reglerne om fetaost.
24 Da Den Hellenske Republik i 1988 begyndte at fastsaette forskrifter vedroerende fremstilling af og handel med fetaost, undersoegte Kommissionen disse reglers forenelighed med faellesskabsretten. Ved skrivelse nr. 3935 af 6. marts 1989 meddelte generaldirektoeren for Generaldirektoratet for Landbrug de graeske myndigheder, at han efter en omhyggelig undersoegelse af fremgangsmaaderne for fremstilling af og handel med fetaost fandt de graeske forskrifter forenelige med faellesskabsretten. I sin besvarelse af forskellige klager fra de nationale sammenslutninger af producenter af mejeriprodukter i forskellige medlemsstater fastholdt Kommissionen sin opfattelse og fastholdt, at den saakaldte »Cassis de Dijon-dom« (24) om gensidig anerkendelse af varer, der lovligt er fremstillet og bragt i omsaetning i en medlemsstat, ikke fandt anvendelse i dette tilfaelde, fordi der var vaesentlige forskelle mellem den i Graekenland fremstillede fetaost (af faare- og/eller gedemaelk) og metoden med naturlig filtrering og den ost, der fremstilles i de oevrige medlemsstater af komaelk og efter ultrafiltreringsmetoden.
Kommissionen opdagede herefter, at der fandt en forholdsvis betydelig produktion af fetaost sted i landet under tilsaetning af komaelk og underrettede Graekenland om, at dette kunne paavirke anerkendelsen af de graeske reglers lovlighed. Efter en skaerpet kontrol fra de graeske myndigheders side fandt Kommissionen, at den herved fastslaaede tilsaetning af 5,9% komaelk til osten var en forfalskning, der ikke kunne have nogen indflydelse paa de nye graeske regler.
25 Senere indledte Kommissionen en traktatbrudsprocedure mod Den Hellenske Republik i medfoer af traktatens artikel 169 paa grund af de restriktive foelger af de graeske regler om geografisk eksklusivitet for fremstillingen af fetaost og andre traditionelle graeske oste. Kommissionen tilstillede den graeske regering en begrundet udtalelse den 18. maj 1992, hvori den meddelte, at de paagaeldende bestemmelser var i strid med traktatens artikel 30, fordi bestemmelserne uberettiget forbeholdt brugen af betegnelsen »feta« som artsbetegnelse for den ost, der fremstilles i visse egne af Graekenland.
Kommissionen anlagde dog ikke traktatbrudssag ved Domstolen, fordi dette spoergsmaal var forbundet med verserende sager vedroerende Faellesskabets anerkendelse af de geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for levnedsmidler, der er omhandlet i forordning nr. 2081/92 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser paa faellesskabsplan.
IV - Salgsbetegnelser for levnedsmidler: Domstolens praksis og faellesskabslovgivningen
26 Faellesskabsretten indeholder ingen almindelig regulering af salgsbetegnelserne for levnedsmidler. Der findes alene visse forskrifter, der vedroerer dette spoergsmaal uden dog direkte at regulere det, som f.eks. direktiv 79/112/EOEF (25) om maerkning af og reklame for levnedsmidler. Ifoelge artikel 15, stk. 2, i dette direktiv kan medlemsstaterne fastsaette nationale bestemmelser af denne art, naar disse bestemmelser er begrundet med: beskyttelse af den offentlige sundhed, bekaempelse af bedrageri, beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret samt angivelse af det sted, varen kommer fra, oprindelsesbetegnelse og bekaempelse af illoyal konkurrence.
Under hensyn til de faellesskabsregler, der gaelder paa dette omraade, og Domstolens herom gaeldende praksis vedroerende dette kan man opstille foelgende typer salgsbetegnelser for levnedsmidler efter deres betydning for samhandelen med varer mellem medlemsstaterne:
A - Faellesskabsbetegnelser
27 Der er tale om betegnelser, der er reguleret ved bestemmelser i afledt faellesskabsret, og som fastlaegger produktets egenskaber, og hvorledes det skal fremstilles paa hele Faellesskabets omraade. Disse »eurolevnedsmidler« (f.eks. honning (26) eller chokolade (27)) kan forhandles uden nogen begraensning i samtlige medlemsstater og skaber ikke problemer i samhandelen mellem medlemsstaterne.
B - Artsbetegnelser
28 Artsbetegnelser er de almindelige benaevnelser, der benyttes til betegnelse af landbrugsvarer eller levnedsmidler. Der er tale om betegnelser, der indgaar i den almindelige kulturelle og gastronomiske arv, og som principielt kan benyttes af enhver producent. I Domstolens praksis findes der ingen definition paa, hvad der skal forstaas ved en artsbetegnelse, men som saadanne er bl.a. blevet betragtet foelgende: »eddike« (28), »genever« (29), »oel« (30), »pasta« (31), »yoghurt« (32), »Edam«-ost (33), »oste« (34), »koedvarer« (35), og »broed« (36).
29 I mange tilfaelde har medlemsstaterne vedtaget nationale regler, som kraever visse fremstillingsbetingelser opfyldt med henblik paa brugen af en artsbetegnelse. Hvis disse betingelser er de samme i medlemsstaterne, kan der for indfoerte varer anvendes artsbetegnelsen i importmedlemsstaten, og der vil ikke opstaa hindringer for handelen inden for Faellesskabet. Disse fremstillingsbetingelser afviger dog normalt fra medlemsstat til medlemsstat, og i dette tilfaelde er der tale om delvis forskellige produkter, der saelges under samme artsbetegnelse i forskellige medlemsstater. For saa vidt angaar de frie varebevaegelser inden for Faellesskabet opstaar problemet, naar der under en artsbetegnelse i importmedlemsstaten forhandles et produkt, der er indfoert fra en anden medlemsstat, hvori det er lovligt fremstillet og bragt i omsaetning (37).
Domstolen har stedse fundet, at hindringer for handelen mellem medlemsstater som foelge af nationale reguleringer af brugen af artsbetegnelser for landbrugsvarer og levnedsmidler var hindringer med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner i medfoer af traktatens artikel 30. Enhver national foranstaltning, der forbeholder brugen af en artsbetegnelse for nationale varer til skade for varer, der indfoeres fra andre medlemsstater, hvori de lovligt fremstilles og bringes i omsaetning, er uforenelig med grundsaetningen om de frie varebevaegelser (38).
30 I de begrundelser for begraensninger som foelge af forskelle mellem de nationale regler, der gaelder vedroerende brugen af artsbetegnelser, er der oftest blevet henvist til hensynet til beskyttelsen af forbrugerne og god handelsskik samt i mindre omfang til beskyttelsen af den offentlige sundhed som omhandlet i traktatens artikel 36. En gennemgang af retspraksis paa dette omraade goer det muligt at finde frem til de to loesninger, som Domstolen har anvendt i disse sager.
31 Som hovedregel har Domstolen anvendt princippet om gensidig anerkendelse og ikke fundet, at de grunde, der blev paaberaabt som tvingende, retfaerdiggjorde hindringer af salget under importmedlemsstatens artsbetegnelse af varer, der var delvis forskellige, og som var fremstillet og bragt i omsaetning i oprindelsesmedlemsstaten. Domstolen har fastslaaet, at importmedlemsstaten kan beskytte sine forbrugere og sikre god handelsskik ved at kraeve, at samtlige varens egenskaber skal vaere paafoert den importerede vares etikette eller emballage. Denne maerkningsforpligtelse er altid en mindre indgribende foranstaltning og er derfor i hoejere grad i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet end et forbud mod import eller en forpligtelse til at markedsfoere produktet under en fantasibetegnelse.
I tilfaelde saa beroemte som det tyske oel og den italienske pasta har Domstolen forudsaetningsvis fastslaaet, at oel og pasta fremstillet i andre medlemsstater trods forskelle i sammensaetningen tilstraekkeligt lignede de originale produkter til, at man ved en passende maerkning kunne undgaa enhver form for vildledning af de tyske og italienske forbrugere, saaledes at produkterne kunne saelges under artsbetegnelserne »oel« og »pasta«.
32 Ikke desto mindre har Domstolen i dommen i Deserbais-sagen og i mindre omfang i Smanor-sagen under fravigelse af den almindelige regel om gensidig anerkendelse af artsbetegnelser i forbindelse med pligten til tilstraekkelig maerkning af varerne fundet, at importmedlemsstaten paa sit omraade kunne forbyde salg under en artsbetegnelse for en vare, der er importeret fra en anden medlemsstat, naar dens karakteristiske egenskaber er vaesentligt forskellige fra de nationale varer, der forhandles under samme betegnelse.
I Smanor-sagen fandt Domstolen principielt, at den importerede vare kunne forhandles i Frankrig under artsbetegnelsen »yoghurt« dersom etiketten paafoertes betegnelsen »dybfrosset« for at underrette forbrugeren om den behandling, varen havde vaeret underkastet. Domstolen tilfoejede dog, at det karakteristiske traek ved det produkt, som forhandles under betegnelsen »yoghurt«, er, at det indeholder levende maelkebakterier i rigelige maengder, og Domstolen fastslog, at maerkningen kunne vaere utilstraekkelig, dersom den indfoerte dybfrosne yoghurt havde egenskaber, der vaesentligt afveg fra dem, som den franske forbruger forventer at finde, naar han koeber et produkt under artsbetegnelsen »yoghurt«. Ved dommen i Smanor-sagen overlades det saaledes til den nationale ret, for hvilken sagen er indbragt, paa grundlag af de i sagen foreliggende oplysninger at afgoere, om forskellene mellem dybfrosset yoghurt og de krav, der er fastsat i de nationale regler om frisk yoghurt, er saa vaesentlige, at de kan begrunde en anden artsbetegnelse (39).
I den kort efter afsagte dom i Deserbais-sagen naevner Domstolen denne hypotese i et obiter dictum (40), men forkaster den i forhold til den italienske regel, der forboed forhandling under betegnelsen »Edam« af en ost med et fedtindhold paa under 40%.
33 Denne undtagelse fra princippet om gensidig anerkendelse af artsbetegnelser er ikke skarpt afgraenset i dommene i Smanor- og Deserbais-sagerne. Domstolen har nemlig fastslaaet, at en medlemsstat kan forbyde salg af et importeret produkt, der forhandles under samme artsbetegnelse i oprindelsesmedlemsstaten, naar produktet i forhold til nationale produkter frembyder vaesentlige forskelle, der er egnet til at vildlede forbrugeren, selv efter tilfoejelse af en tilstraekkelig maerkning. Men Domstolen har ikke i tilstraekkelig grad angivet de kriterier, der skal laegges til grund ved bedoemmelsen af, hvad der skal forstaas ved vaesentlige forskelle (41). I dommen i Smanor-sagen omtales forbrugerens forventninger i importmedlemsstaten, bestemmelserne i FAO's/WHO's Codex Alimentarius samt de interne bestemmelser i importmedlemsstaten, mens der i dommen i Deserbais-sagen alene henvises til sammensaetningen og fremstillingen af produkterne. Domstolen opstiller heller ikke nogen rangorden for disse kriterier, og det er taenkeligt, at de ved anvendelsen paa et konkret produkt kan foere til forskellige resultater. Domstolen har heller ikke angivet, i hvilket omfang der skal tages hensyn til forskellen mellem det indfoerte produkt og nationale produkter, der saelges under den paagaeldende artsbetegnelse, med henblik paa at fastslaa, at der er tale om en vaesentlig forskel, som ikke kan erkendes af forbrugeren ved brug af en tilstraekkelig maerkning.
34 Kommissionen har i en meddelelse af 1991 (42) gennemgaaet Domstolens praksis efter dommene i Smanor- og Deserbais-sagerne og foreslaaet kriterier til paavisning af »de vaesentlige egenskaber ved en vare«, som kan goere den uegnet til salg under en artsbetegnelse i importmedlemsstaten. Kommissionen foreslaar, at man betragter de grundlaeggende saerlige egenskaber ved produkter, der lovligt og loyalt fremstilles og forhandles i Faellesskabet under den naevnte artsbetegnelse, og ser bort fra de egenskaber, som alene forbrugeren i importmedlemsstaten kender til. Denne undersoegelse skal ske konkret og bygge ikke blot paa forbrugerens forventninger, men tillige paa objektive forhold, som f.eks. definitionerne i FAO's/WHO's Codex Alimentarius, reglerne i medlemsstaterne, sammensaetningen og fremstillingen af produkterne samt henvisningerne i Faellesskabets retsakter, saerlig toldnomenklaturen. Efter Kommissionens opfattelse tillader kun en vaesentlig forskel i henseende til de vaesentlige egenskaber importmedlemsstaten at forbyde forhandling af den indfoerte vare under artsbetegnelsen. Men heller ikke Kommissionen fastlaegger, i hvilket omfang varerne skal vaere indbyrdes forskellige, for at denne forskel kan bedoemmes som vaesentlig, og den fastlaegger heller ikke nogen rangorden for de kriterier, der kan benyttes ved foretagelsen af denne sammenligning. Den anfoerer alene tre eksempler, nemlig artsbetegnelserne »eddike«, »yoghurt« og »kaviar«.
For saa vidt angaar forordning nr. 2081/92 forstaas ifoelge artikel 3, stk. 1, andet afsnit, »... ved 'en betegnelse, der er blevet en artsbetegnelse', navnet paa et landbrugsprodukt eller et levnedsmiddel, der, selv om det henviser til det sted eller omraade, hvor landbrugsproduktet eller levnedsmidlet foerst blev fremstillet eller bragt i omsaetning, er blevet faellesbetegnelsen for et landbrugsprodukt eller et levnedsmiddel«. Ifoelge tredje afsnit i samme bestemmelse skal der for at fastslaa, hvorvidt en betegnelse er blevet en artsbetegnelse, tages hensyn til alle faktorer, isaer de faktiske forhold i den medlemsstat, hvor navnet har sin oprindelse og i det traditionelle forbrugsomraade, de faktiske forhold i andre medlemsstater og de relevante nationale retsforskrifter eller EF-retsforskrifter. Ifoelge artikel 3, stk. 1, foerste afsnit, kan betegnelser, der er blevet artsbetegnelser, ikke registreres og har ikke beskyttelse i medfoer af faellesskabslovgivningen. Endelig hedder det i stk. 3 i samme bestemmelse, at Kommissionen skal opstille og i De Europaeiske Faellesskabers Tidende offentliggoere en ikke udtoemmende vejledende liste over navnene paa landbrugsprodukter og levnedsmidler, som betragtes som artsbetegnelser.
C - Geografiske betegnelser
35 Ved geografiske betegnelser forstaas navne, der benyttes til betegnelse af levnedsmidler, og som angiver, at de stammer fra et bestemt geografisk omraade (43). Produktets geografiske oprindelse kan angives direkte, dvs. naar benaevnelsen direkte indeholder den geografiske betegnelse (»Queso Manchego«, »Parmaskinke«, »Faba Asturiana« eller »Camembert de Normandie«) eller indirekte, dvs. naar betegnelsen ikke indeholder noget stednavn (»Queso Tetilla«, »Reblochon«, »Grappa«, »Ouzo« eller »Cava«). De geografiske betegnelser har foelgende karakteristiske egenskaber (44):
- De garanterer produktets geografiske oprindelse og i et vist omfang dets typiske karakter i den forstand, at de garanterer, at produktet har visse egenskaber og karakteristiske traek i kraft af beliggenheden af det sted, hvor de har deres oprindelse (45).
- De er ligeledes et bevis for produktets kvalitet, idet dette i de fleste tilfaelde fremstilles under strenge og noejagtigt angivne betingelser (46).
- De giver produkterne et godt renommé blandt forbrugerne, og foelgelig garanterer en geografisk betegnelse for produktets oprindelsessted, dets typiske karakter og saerlige kvalitet (47).
- Retsbeskyttelsen af de geografiske betegnelser varetager producenternes interesser mod illoyal konkurrence og hensynet til forbrugerne mod betegnelser, der er egnet til at vildlede dem (48).
Men de geografiske salgsbetegnelser, som indeholder stednavne, kan ikke altid betragtes som direkte eller indirekte geografiske betegnelser. En betegnelse, der er dannet af et stednavn, kan nemlig vaere eller i tidens loeb have aendret sig til en artsbetegnelse og derfor vaere ophoert med at vaere en geografisk betegnelse, der kan nyde retlig beskyttelse. Dette gaelder f.eks. betegnelser som »Koelnervand«, »Parmesanost« (49), »Edam-ost« og »Emmenthaler«, der er gaaet over til at blive artsbetegnelser.
36 Paa grundlag af de eksisterende internationale regler (50) sondres der i medlemsstaternes retssystemer mellem forskellige former for geografiske betegnelser, og disse udviser betydelige forskelle i henseende til den beskyttelse, der tillaegges disse betegnelser.
I alle tilfaelde retsbeskyttes de geografiske betegnelser i de nationale forskrifter vedroerende den industrielle og kommercielle ejendomsret. Retsbeskyttelsen af en geografisk betegnelse skaber en kollektiv eneret til dens kommercielle udnyttelse for en gruppe producenter, der er bestemt efter det sted, hvor de virker, til forskel fra varemaerket, der alene kan benyttes af indehaveren. For saa vidt angaar varebevaegelserne inden for Faellesskabet skaber beskyttelsen af de geografiske betegnelser ifoelge medlemsstaternes nationale retssystemer hindringer for samhandelen mellem medlemsstaterne, der udgoer foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner i medfoer af traktatens artikel 30, idet de hindrer markedsfoering af importerede produkter under den geografiske betegnelse, der er beskyttet i importmedlemsstaten. Denne beskyttelse af de geografiske betegnelser er, som fastslaaet i dommen i Exportur-sagen (51), reguleret ved territorialprincippet, ifoelge hvilke retsreglerne og de faktiske forhold i importlandet samt de af dette anvendte kriterier finder anvendelse paa disse betegnelser (52). Betegnelserne er beskyttet i importlandet uafhaengig af oprindelseslandets ret, hvorfor navnet kan vaere en artsbetegnelse i dette land, men vaere en geografisk betegnelse, der er beskyttet i importlandet.
Restriktioner for indfoersel som foelge af nationale bestemmelser, der beskytter geografiske betegnelser, kan efter Domstolens praksis vaere begrundet, naar de har til formaal at beskytte de rettigheder, der saerlig er genstand for beskyttelsen ved disse betegnelser, nemlig industriel og kommerciel ejendomsret, som kan beskyttes ifoelge traktatens artikel 36, selv om de bevirker restriktioner, der strider mod artikel 30 (53).
37 I denne retspraksis vedroerende de geografiske betegnelser sondrer Domstolen mellem oprindelsesbetegnelser og herkomstbetegnelser.
For saa vidt angaar oprindelsesbetegnelser har Domstolen fastslaaet, at disse »ud over et produkts geografiske herkomst (garanterer) for, at det er fremstillet i henhold til kvalitetsforskrifter eller fremstillingsstandarder, som er fastsat i et af en offentlig myndighed udstedt dokument, og som staar under denne myndigheds kontrol. Oprindelsesbetegnelser sikrer saaledes tilstedevaerelsen af bestemte saerlige kendetegn [...]. Oprindelsesbetegnelser er [...] beskyttet ved saerregler i love eller forvaltningsforskrifter [...]. Disse saerregler udelukker almindeligvis anvendelsen af betegnelser som 'fremstillet som' eller 'af typen' og forhindrer i hele den periode, ordningen gaelder, at oprindelsesbetegnelser bliver artsbetegnelser« (54).
For saa vidt angaar herkomstbetegnelser har Domstolen i dommen i Exportur-sagen fastslaaet, at de er bestemt til »at oplyse forbrugerne om, at det produkt, hvorpaa herkomstbetegnelsen er angivet, stammer fra et bestemt sted, omraade eller land. Til denne geografiske herkomst kan der vaere knyttet et mere eller mindre betydeligt renommé [...]. Herkomstangivelser er beskyttet ved regler, som sigter mod at forbyde vildledende reklame eller uberettiget udnyttelse af andres renommé« (55). I dommen i Exportur-sagen har Domstolen saaledes taget afstand fra sin praksis efter Sekt-sagen og antaget, at herkomstbetegnelser ikke blot er betegnelser for produkter, hvis smag, kvalitet og karakteristiske egenskaber skyldes produktionsstedets geografiske beliggenhed, men tillige betegnelser, der uden at opfylde dette krav kan have et saerdeles godt renommé blandt forbrugerne og for de producenter, der er etableret paa de steder, der er angivet ved disse betegnelser, vaere et vaesentligt middel til at tiltraekke en kundekreds (56). Herkomstbetegnelserne er den type geografiske betegnelser, der kommer artsbetegnelserne naermest, fordi det ikke er noedvendigt, at produktets herkomst giver det visse karakteristiske egenskaber, og fordi kravene til kvalitet og renommé er mindre strikte, eftersom der ikke behoever at findes noget kontrolorgan. Domstolen har i sin praksis behandlet de indirekte herkomstbetegnelser »Sekt«/»Weinbrand« (57) og »Bocksbeutel« (58) og de direkte herkomstbetegnelser »Turrón de Alicante« og »Turrón de Jijona« (59).
38 Paa det faellesskabsretlige omraade har lovgiver for nylig vedtaget visse bestemmelser til beskyttelse af geografiske betegnelser. Der er saaledes udstedt saerlige regler om vine og alkoholholdige drikke, som ikke har betydning for denne sag, og der er blevet indfoert en generel ordning vedroerende anvendelsen af geografiske betegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler, som figurerer i forordning nr. 2081/92, og som er blevet udbygget ved forordning (EOEF) nr. 2037/93 (60). Ved forordning nr. 2081/92 indfoertes en faellesskabsordning for geografiske betegnelser, der muliggoer beskyttelse af disse paa samtlige medlemsstaters omraade, med det formaal at mindske problemerne vedroerende de frie varebevaegelser som foelge af den samtidige eksistens af forskellige nationale beskyttelsessystemer.
39 Ved denne forordning indfoeres en faellesskabsbeskyttelse for landbrugsprodukter og levnedsmidler, for hvilke der findes en forbindelse mellem deres karakteristiske egenskaber og deres geografiske oprindelse, idet der herved benyttes to forskellige niveauer for geografisk reference, nemlig beskyttede geografiske betegnelser (herefter »BGB«) og beskyttede oprindelsesbetegnelser (herefter »BOB«) (61).
40 Ifoelge artikel 2, stk. 2, forstaas i forordningen ved:
»a) oprindelsesbetegnelse: navnet paa et omraade, et bestemt sted eller i undtagelsestilfaelde et land, der betegner et landbrugsprodukt eller et levnedsmiddel,
- som har oprindelse i dette omraade, dette bestemte sted eller dette land, og
- hvis egenskaber eller andre kendetegn hovedsageligt eller fuldstaendigt kan tilskrives det geografiske miljoe med dets naturbetingede og menneskelige faktorer, og som er fremstillet, forarbejdet og tilvirket i det afgraensede geografiske omraade
b) geografisk betegnelse: navnet paa et omraade, et bestemt sted eller i undtagelsestilfaelde et land, der betegner et landbrugsprodukt eller et levnedsmiddel,
- som har oprindelse i dette omraade, dette bestemte sted eller dette land, og
- hvis bestemte egenskaber, omdoemme eller andre kendetegn kan tilskrives den geografiske oprindelse, og som er fremstillet og/eller forarbejdet og/eller tilvirket i det afgraensede geografiske omraade«.
Ifoelge stk. 3 i samme bestemmelse anses desuden for oprindelsesbetegnelser visse traditionelle, eventuelt geografiske, betegnelser, som betegner et landbrugsprodukt eller et levnedsmiddel »med oprindelse i et omraade eller et bestemt sted, og som opfylder betingelserne i stk. 2, litra a), andet led«.
41 Som det vil ses, minder begrebet oprindelsesbetegnelse meget om det, som er fastslaaet i Domstolens praksis, men ved forordning nr. 2081/92 indfoeres dog en ny form for betegnelse, nemlig geografiske betegnelser, som ikke fandtes i Domstolens praksis, hvori der tales om herkomstbetingelser. Forordningen fastlaegger de geografiske betegnelser paa en maade, der ligner oprindelsesbetegnelserne, men stiller mindre strenge krav til disse. Betingelserne vedroerende kvalitet, typiske egenskaber og renommé er alternative for saa vidt angaar de geografiske betegnelser, men kumulative for saa vidt angaar oprindelsesbetegnelserne. For geografiske betegnelser anses f.eks.: »Espárrago de Navarra«, »Sobrasa de Mallorca« eller »Scottish Beef«.
42 Registreringen af landbrugsprodukter eller levnedsmidler ved den her i forordning nr. 2081/92 indfoerte procedure har vigtige foelger. For det foerste fastsaettes i artikel 8, at angivelserne »BOB« og »BGB« eller de tilsvarende traditionelle nationale angivelser kun maa forekomme paa landbrugsprodukter, der er registreret ifoelge forordningen. For det andet beskytter artikel 13, stk. 1, registrerede betegnelser imod enhver direkte eller indirekte kommerciel brug af en registreret betegnelse for produkter, der ikke er omfattet af registreringen, mod enhver uretmaessig brug, efterligning eller antydning, mod enhver anden form for falsk eller vildledende angivelse af produkternes herkomst, oprindelse, art og hovedegenskaber paa pakningen eller emballagen, i reklamerne eller i dokumenterne for de paagaeldende produkter og mod enhver anden form for praksis, som kan vildlede forbrugerne. For det tredje kan beskyttede betegnelser ifoelge forordningens artikel 13, stk. 3, ikke blive til artsbetegnelser. Endelig forbydes ifoelge artikel 14 registrering af maerker for produkter, der er omfattet af de beskyttede betegnelser, og som svarer til en af situationerne i artikel 13.$
43 Reglerne for den procedure, der skal foelges for at opnaa registrering af et BOB eller et BGB indeholdes i artikel 4 til 11 i forordning nr. 2081/92. Sammenslutninger og fysiske eller juridiske personer skal stile deres registreringsansoegning til den medlemsstat, hvor det geografiske omraade er beliggende med vedlaeggelse af en varespecifikation, der giver noejagtige oplysninger om alle produktets karakteristiske egenskaber i overensstemmelse med artikel 4, stk. 2. Dersom ansoegningen er berettiget, fremsender medlemsstaten denne til Kommissionen, som inden for en periode paa seks maaneder ved en formel undersoegelse kontrollerer, om ansoegningen opfylder de betingelser, som kraeves ifoelge forordningen. Dersom resultatet af undersoegelsen er positivt, offentliggoeres enkeltheder i ansoegningen i De Europaeiske Faellesskabers Tidende, og medmindre en medlemsstat eller en beroert fysisk eller juridisk person goer indsigelse, optages BOB'en eller BGB'en i »registret over beskyttede oprindelsesbetegnelser og beskyttede geografiske betegnelser«, hvorefter der sker offentliggoerelse i De Europaeiske Faellesskabers Tidende af disse registreringer eller aendringer heri.
Artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 2081/92 indeholdt en procedure for registrering af eksisterende geografiske betegnelser i medlemsstaterne. Ifoelge denne bestemmelse kunne medlemsstaterne inden seks maaneder efter datoen for forordningens ikrafttraeden underrette Kommissionen om, hvilke ved lov beskyttede eller haevdvundne betegnelser de oenskede at registrere i henhold til forordningen. Ifoelge stk. 2 i bestemmelsen udelukkedes artsbetegnelser dog udtrykkeligt.
44 Kommissionen indledte den i artikel 17 omhandlede procedure for at muliggoere registreringen af de eksisterende betegnelser og antog efter gennemgang af ansoegningerne til registrering de BOB'er og BGB'er, der er samlet i bilagene til forordning (EF) nr. 1107/96 (62), nr. 1263/96 (63) og nr. 123/97 (64).
I afsnittet om ost i bilaget til forordning nr. 1107/96 genfindes betegnelsen »feta« som en BOB, der er registreret for Graekenland. Denne anerkendelse indebaerer, at der i hele Faellesskabet efter udloebet af overgangsperioden ifoelge artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 2081/92 alene i Graekenland kan fremstilles ost med betegnelsen »feta«, og at fremstillingen skal ske efter de graeske regler. Denne overgangsperiode var paa fem aar og udloeb den 25. juli 1997. Dennes gyldighedsperiode blev forlaenget ved forordning (EF) nr. 535/97 (65), der fastsaetter, at femaarsperioden skal begynde fra datoen for registreringen af betegnelserne, med henblik paa at lette tilpasningen af de beroerte produkter.
Tre medlemsstater, hvori der fremstilles fetaost, har anlagt sager med paastand om annullation af forordning nr. 1107/96. Der er her tale om sag C-289/96, Danmark mod Kommissionen, sag C-293/96, Tyskland mod Kommissionen, og sag C-299/96, Frankrig mod Kommissionen, der i oejeblikket verserer for Domstolen. Samtidig har virksomheder, der fremstiller feta i Frankrig, Tyskland og Danmark, ved Retten i Foerste Instans anlagt tre lignende sager hvori de anfaegter forordningen (sag T-139/96, T-140/96 og T-141/96). Retten har ved tre kendelser af 20. februar 1997 erklaeret sig inkompetent og henvist sagerne til Domstolen.
Sagsgenstanden er i disse sager ikke den samme som i de praejudicielle spoergsmaal, der er forelagt under naervaerende sag, idet man kunne forestille sig, at betegnelsen »feta« ikke opfyldte betingelserne ifoelge forordning nr. 2081/92 for at blive anset for en BOB paa faellesskabsniveau, men opfyldte de i Domstolens praksis omhandlede kriterier paa omraadet for geografiske betegnelser, og derfor var berettiget i medfoer af traktatens artikel 36.
V - Gennemgang af de praejudicielle spoergsmaal
45 Graekenlands oeverste forvaltningsdomstol har forelagt tre praejudicielle spoergsmaal, hvori den oensker oplyst, om af de graeske regler om ost er forenelige med traktatens artikel 30 og 36. Det foerste spoergsmaal er af teoretisk karakter og angaar foreneligheden med disse faellesskabsregler af en national lovgivning, der er til hinder for markedsfoering under en bestemt betegnelse af et produkt, der er forskelligt fra de produkter, der normalt saelges i Faellesskabet under denne betegnelse. Det andet spoergsmaal angaar en afklaring af, hvorvidt man for at afgoere, hvilke produkter der kan saelges i Faellesskabet under en given betegnelse, skal tage hensyn til forbrugerne i samtlige medlemsstater, i importmedlemsstaten eller i oprindelsesmedlemsstaten. Det tredje spoergsmaal vedroerer forskellene mellem den danske fetaost og den graeske fetaost og det eventuelle fortrin man skal tillaegge de graeske forbrugeres synspunkt med henblik paa vurderingen af disse forskelle under hensyntagen til de karakteristiske traek ved fremstillingen og forbruget af feta i Faellesskabet.
46 Hvis man skal give en besvarelse, der er hensigtsmaessig med henblik paa afgoerelsen af hovedsagen, maa spoergsmaalene omformuleres. Efter min opfattelse forudsaetter de praejudicielle spoergsmaal, der er stillet af Graekenlands oeverste forvaltningsdomstol, at Domstolen afgoer, om en national regulering, der er til hinder for markedsfoering af en ost i en medlemsstat under salgsbetegnelsen »feta«, der lovligt er fremstillet og bragt i omsaetning under denne betegnelse i en anden medlemsstat, er en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner, der strider mod traktatens artikel 30-36.
For at besvare dette spoergsmaal maa det foerst afgoeres, om en national ordning af denne karakter er en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, som strider mod traktatens artikel 30. I bekraeftende fald skal det undersoeges, om denne foranstaltning kan begrundes med beskyttelse af en offentlig interesse, der er anerkendt i faellesskabsretten og som foelge heraf forenelig hermed, selv om den er til hinder for samhandelen mellem medlemsstater.
A - Anvendelsen af traktatens artikel 30
47 Paa det tidspunkt, hvor denne sag opstod, fandtes der ikke faellesskabs- eller harmoniserede regler vedroerende fremstilling og markedsfoering af fetaost. Direktiv 79/112 angaar alene maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger, og ifoelge forordning nr. 1898/87 er betegnelsen »ost« forbeholdt mejeriprodukter, men forordningen henviser ellers grundlaeggende til de nationale ordninger. Som foelge heraf var hver enkelt medlemsstat kompetent til paa sit omraade at fastsaette kravene til fremstilling og salg af fetaost (66).
Efter at de i hovedsagen omhandlede begivenheder havde fundet sted, aendredes denne situation ved forordning nr. 2081/92 og nr. 1107/96, idet Graekenland fik tilkendt BOB-betegnelsen. Dette indebaerer, at fremstillingen af denne ostetype fra ikrafttraedelsen af de to forordninger inden for Faellesskabets omraade begraenses til bestemte omraader i Den Hellenske Republik og skal foretages i overensstemmelse med dennes nationale bestemmelser.
48 Medlemsstaterne kan regulere fremstillingen og markedsfoeringen af fetaost, men dog kun under overholdelse af de graenser, der er fastlagt i traktatens regler om de frie varebevaegelser, og saerlig artikel 30, der forbyder foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative indfoerselsrestriktioner. Ifoelge Domstolens beroemte formulering i dommen i Dassonville-sagen maa enhver af medlemsstaternes bestemmelser for handelen, som direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan hindre samhandelen i Faellesskabet, betragtes som en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner (67).
For saa vidt angaar foranstaltninger, der uden forskel finder anvendelse paa indenlandske og udenlandske varer, er raekkevidden af begrebet foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner blevet afgraenset i dommen i sagen Keck og Mithouard (68), hvori Domstolen sondrer mellem regler vedroerende de karakteristiske egenskaber for produkterne og regler vedroerende salgsmetoderne, med henblik paa at fastlaegge, hvilke midler der anvendes uden forskel, men har en restriktiv virkning, der er egnet til at goere dem til foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner. For saa vidt angaar foranstaltningerne vedroerende produkternes karakteristiske egenskaber har Domstolen fulgt den praksis, der tog sin begyndelse med dommen i Cassis de Dijon-sagen (69), idet den har fastholdt, at der ved foranstaltninger med tilsvarende virkning forstaas »saadanne hindringer for de frie varebevaegelser, der i mangel af en harmonisering af lovgivningerne foelger af, at der paa varer fra andre medlemsstater, hvor de er lovligt fremstillet og bragt i omsaetning, anvendes regler om, hvilke betingelser saadanne varer skal opfylde (f.eks. med hensyn til benaevnelse, form, dimensioner, vaegt, sammensaetning, praesentation, maerkning og emballage), og det uanset om saadanne regler anvendes uden forskel paa alle varer, naar en saadan anvendelse ikke kan begrundes ud fra et alment hensyn, der gaar forud for hensynene til de frie varebevaegelser« (70).
Endelig har Domstolen fastslaaet, at foranstaltninger, der finder anvendelse uden forskel, og som vedroerer varernes karakteristiske egenskaber, er foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner, der strider mod traktatens artikel 30, medmindre de kan begrundes i hensynet til en almen interesse, der er naevnt i traktatens artikel 36, eller betragtes som et tvingende krav i Faellesskabets retspraksis (71).
Dommen i sagen Keck og Mithouard har ikke paavirket Domstolens praksis vedroerende diskriminerende foranstaltninger eller foranstaltninger, som anvendes forskelligt paa indenlandske varer og indfoerte varer, og som stadig anses for foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner (72).
49 De i hovedsagen anfaegtede forskrifter vedroerer de vaesentlige egenskaber ved fetaost, idet de omhandler dens sammensaetning, fremstillingsmetode og produktionsomraade. Anvendelse af denne regulering har en klar restriktiv indvirkning paa handelen inden for Faellesskabet med dette produkt, idet den er til hinder for markedsfoering i Graekenland under salgsbetegnelsen »feta« af ost, der lovligt er fremstillet og bragt i omsaetning under denne betegnelse i andre medlemsstater.
De graeske forskrifter har fortsat restriktive indvirkninger paa de frie varebevaegelser, selv om det er tilladt i Graekenland under en anden betegnelse at markedsfoere fetaost, der som i andre medlemsstater, f.eks. Danmark, er fremstillet af komaelk og efter ultrafiltreringsmetoden. Betegnelsen »dansk fetaost fremstillet af pasteuriseret komaelk«, der er foreslaaet af de graeske myndigheder for at tillade markedsfoeringen af den i hovedsagen omhandlede ost, der er indfoert fra Danmark, er en salgsbetegnelse, der er ukendt for de graeske forbrugere, og som de derfor ikke kan bedoemme. Dette indebaerer, at mulighederne for markedsfoering af den danske ost naesten fuldstaendig bortfalder paa det graeske marked. I Domstolens praksis fastslaas fuldstaendig klart, at nationale foranstaltninger, der tvinger de erhvervsdrivende til at anvende en anden betegnelse for en indfoert vare ved at give den en ukendt betegnelse eller en betegnelse, der er mindre vaerdsat af forbrugerne (73), goer markedsfoeringen af produktet vanskeligere og som foelge heraf laegger hindringer i vejen for handelen mellem medlemsstater (74). Som foelge heraf finder jeg, at en regulering som den i hovedsagen anfaegtede udgoer en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion i medfoer af traktatens artikel 30.
B - Begrundelsen for foranstaltningen
50 En regulering med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion er kun forenelig med traktaten, og saerlig artikel 30, dersom den har til formaal at opfylde tvingende krav, der bl.a. vedroerer beskyttelsen af forbrugerne, god handelsskik eller dersom den er begrundet i et af de almene hensyn, der er opregnet i traktatens artikel 36, som f.eks. beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret (75). Det kraeves yderligere, at reguleringen staar i rimeligt forhold til det forfulgte maal, saaledes at medlemsstaten er forpligtet til mellem de mulige foranstaltninger at vaelge den, som griber mindst i samhandelen inden for Faellesskabet.
51 I denne sag afhaenger de almene hensyn, der kan begrunde den anfaegtede regulering, af, om man betragter navnet »feta« som en artsbetegnelse eller geografisk betegnelse. I foerstnaevnte tilfaelde drejer det sig om beskyttelsen af forbrugeren og god handelsskik, mens beskyttelsen af industriel og kommerciel ejendomsret i det andet tilfaelde vil vaere det almene hensyn, der kan begrunde beskyttelsen af den geografiske betegnelse »feta«. Samtlige disse grunde er blevet paaberaabt og diskuteret i de skriftlige indlaeg fra sagsoegerne i hovedsagen, Kommissionen og de intervenerende medlemsstater (Graekenland, Danmark, Tyskland, Finland og OEstrig).
1. Beskyttelsen af forbrugerne og god handelsskik
a) Hovedargumentationen
52 Forbrugerbeskyttelse og god handelsskik er adskillige gange i Domstolens praksis blevet anset for absolutte krav, der kunne begrunde en national regulering, der indebar foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner. Disse krav kan dog kun paaberaabes som begrundelse for foranstaltninger, der uden forskel finder anvendelse paa indenlandske varer og varer, der indfoeres fra andre medlemsstater (76).
53 I denne sag tillader de anfaegtede graeske forskrifter alene fremstilling af fetaost af faare- og/eller gedemaelk, der stammer fra bestemte graeske omraader, nemlig: Makedonien, Thrakien, Ipiros, Thessalien, Centralgraekenland, Peloponnes og egnen Lesbos. Det er derfor utvivlsomt, at de bevirker forskelsbehandling, idet de forbeholder brugen af salgsbetegnelsen »feta« for den ost, der er fremstillet paa en del af det indenlandske omraade af nationale raavarer, der stammer fra ovennaevnte egne.
Dette indebaerer, at de anfaegtede forskrifter ligeledes er til hinder for markedsfoeringen i Graekenland under betegnelsen »feta« af ost, der er fremstillet af den samme raavare (faare- og/eller gedemaelk) og efter samme fremgangsmaade (naturlig filtrering) i en hvilken som helst anden medlemsstat og en hvilken som helst anden egn i Graekenland end de i de graeske bestemmelser omhandlede. Saaledes kan den fetaost, der fremstilles af faaremaelk paa Korsika eller i Auvergnes Hoejland, og som er den samme som den traditionelle graeske feta, ikke forhandles under betegnelsen »feta« i Graekenland.
54 Da de anfaegtede forskrifter er diskriminerende, idet de udelukkende forbeholder brugen af betegnelsen »feta« for den ost, der fremstilles i bestemte graeske egne, kan de ikke begrundes med hensynet til beskyttelsen af forbrugerne eller god handelsskik, der efter Domstolens praksis er absolutte krav, som alene kan paaberaabes i forbindelse med foranstaltninger, der uden forskel finder anvendelse paa indenlandske og indfoerte varer.
b) Subsidiaere betragtninger
55 Ovenstaaende argumentation udelukker fuldstaendig muligheden af at paaberaabe sig forbrugerbeskyttelsen og god handelsskik som begrundelse for en regulering som den, der er anfaegtet i denne sag, hvorfor jeg ikke finder det noedvendigt at gaa yderligere ind herpaa. Affattelsen af spoergsmaalene og de skriftlige bemaerkninger, der er fremsat, tilsiger dog, at jeg behandler foelgende spoergsmaal: Dersom de nationale forskrifter ikke forbeholdt fremstillingen af fetaost for visse graeske regioner, men alene kraevede overholdelse af visse betingelser med hensyn til sammensaetningen og fremstillingen for brugen af betegnelsen »feta«, kunne forbrugerbeskyttelsen og god handelsskik da begrunde disse forskrifter? I saa fald ville navnet »feta« naturligvis vaere en artsbetegnelse.
56 Med udgangspunkt i denne hypotese har Kommissionen, den oestrigske og i et vist omfang den graeske regering gjort gaeldende, at der er vaesentlige forskelle mellem den feta, der fremstilles i Graekenland, og den, der fremstilles i andre medlemsstater, som f.eks. Danmark. For saa vidt angaar raavaren benyttes der komaelk til fremstillingen af feta i Danmark og de andre medlemsstater, mens der i Graekenland anvendes faaremaelk eller en blanding af faare- og gedemaelk. For saa vidt angaar fremstillingsmetoden anvendes i Graekenland den traditionelle metode med filtrering uden pres, mens der i Danmark og i de oevrige medlemsstater benyttes den moderne metode med ultrafiltrering.
I betragtning af disse vaesentlige forskelle mellem de to former for ost har naevnte parter anfoert, at myndighederne i importmedlemsstaten, i dette tilfaelde Graekenland, kunne forbyde markedsfoering paa sit omraade under betegnelsen »feta« af ost, der var lovligt fremstillet og bragt i omsaetning i en anden medlemsstat (Danmark) under samme betegnelse, for at beskytte forbrugerne mod risikoen for forveksling og beskytte god handelsskik. Denne mulighed har efter ovennaevnte parters opfattelse stoette i dommene i Deserbais- og Smanor-sagerne.
57 Efter min opfattelse boer disse argumenter forkastes.
58 I en righoldig og fast praksis har Domstolen anvendt kriteriet om gensidig anerkendelse paa varer, der lovligt er fremstillet og bragt i omsaetning i de forskellige medlemsstater under samme artsbetegnelse, dersom de karakteristiske traek ved de nationale varianter fremgaar behoerigt af varens etikette eller emballage. En korrekt maerkning goer det muligt at beskytte forbrugerne og opretholde god handelsskik, uden at det er noedvendigt at anvende mere restriktive midler i handelen mellem medlemsstaterne, som f.eks. importforbud eller forpligtelse til at markedsfoere den indfoerte vare under en ukendt betegnelse (77).
59 Ikke desto mindre har Domstolen i dommen i Smanor-sagen og i et obiter dictum i dommen i Deserbais-sagen antaget, at hvis den indfoerte vare var tilstraekkelig forskellig fra de varer, der forhandledes under samme betegnelse i importmedlemsstaten, kunne denne medlemsstat goere markedsfoeringen betinget af anvendelsen af en saerlig betegnelse (78). Domstolen fastsaetter i ingen af disse to domme klare kriterier, der goer det muligt at fastslaa eksistensen af en vaesentlig forskel mellem to produkter, som markedsfoeres under samme artsbetegnelse i forskellige medlemsstater. I dommen i Smanor-sagen omtales forbrugerens forventninger i importmedlemsstaten, bestemmelserne i FAO's/WHO's Codex Alimentarius og reglerne i importmedlemsstaten, mens der i dommen i Deserbais-sagen henvises til sammensaetningen af og fremstillingsmetoden for produkterne.
Jeg finder for mit vedkommende, at denne retspraksis kun er af ringe betydning, og at den, hvis det findes hensigtsmaessigt at opretholde den, boer anvendes restriktivt. Jeg finder det derfor noedvendigt at praecisere de kriterier, der goer det muligt at fastslaa eksistensen af en vaesentlig forskel mellem produkter, der saelges under den samme artsbetegnelse i forskellige medlemsstater. Med henblik herpaa kan dommene i Smanor- og Deserbais-sagerne suppleres med Kommissionens fortolkende meddelelse og bemaerkningerne i forordning nr. 2081/92 om betegnelser, der er blevet artsbetegnelser.
FORSLAG TIL AFGOERELSE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 695C0317.1
60 Efter foranstaaende betragtninger maa man for at fastslaa, om den graeske og den danske fetaost er produkter, der ligner hinanden, eller om der findes vaesentlige forskelle mellem dem, med henblik paa anvendelsen af retspraksis efter sagerne Smanor og Deserbais laegge foelgende kriterier til grund:
- Sammensaetningen og fremstillingsmetoden
61 Den graeske feta fremstilles af faaremaelk eller en blanding af faare- og gedemaelk, der er de mest almindelige former for maelk i Graekenland. Den raavare, der benyttes i Danmark til fremstilling af fetaost, er ligeledes maelk, men komaelk, der er den hyppigst forekommende i dette land.
Faare- og gedemaelk, der i hoej grad ligner hinanden, har visse kemiske og organoleptiske karakteristiske egenskaber, der er forskellige fra komaelks, saaledes som det er anfoert af den graeske regering og Canadane og Afoi Kouri i deres respektive skriftlige indlaeg. Disse forskelle fremstaar saaledes i fetaosten:
- Farven paa fetaost, der er fremstillet af faaremaelk er helt hvid, mens farven paa ost fremstillet af komaelk er gullig og kun kan goeres helt hvid ved brug af kemikalier.
- Feta fremstillet af faaremaelk har en fed, salt og let syrlig smag og megen aroma, mens feta fremstillet af komaelk har mindre aroma og en soedere smag.
- Feta fremstillet af komaelk har faerre huller end feta fremstillet af faaremaelk, hvorfor saltlagen ikke virker paa samme maade paa begge oste.
62 For saa vidt angaar fremstillingsmetoden fremstilles den danske feta industrielt under brug af ultrafiltrering, mens den graeske feta fremstilles efter den klassiske metode med naturlig filtrering uden pres. Ved ultrafiltreringen modnes fetaen hurtigere, idet vallen udskilles foer dannelsen af loeben. Ikke desto mindre synes ultrafiltreringen ikke at have nogen virkning paa fetaosten, der er saerlig forskellig fra virkningen som foelge af metoden med naturlig filtrering, naar man ser bort fra, at proteinerne fra vallen ved ultrafiltrering forbliver i osten.
- Internationale regler
63 I medfoer af FAO's/WHO's Codex Alimentarius kraevede Den Hellenske Republik i 1988 vedtaget en teknisk forskrift for fremstilling af fetaost, som alene tillod, at den fremstilledes af faare- og gedemaelk. De undersoegelser, der blev udfoert, viste, at feta i de fleste lande fremstilles af komaelk, og at der ligeledes i de lande, hvori faare- og gedemaelk var den hyppigst forekommende, findes feta af komaelk. Dette uensartede billede bevirkede, at den graeske ansoegning blev afvist (79).
- Reguleringen og forventningen hos forbrugerne i importlandet
64 Den graeske regering har med virkning fra 1987 fastsat en restriktiv regulering vedroerende denne ost, som alene tillader markedsfoering af fetaost fremstillet af faaremaelk eller en blanding af faare- og gedemaelk ved benyttelse af metoden med naturlig filtrering uden pres. Formaalet med disse regler er at beskytte den traditionelle graeske metode for fremstilling af fetaost, selv om man i Graekenland foer reglernes vedtagelse ligeledes kunne markedsfoere fetaost fremstillet af komaelk. Foelgelig identificerer den graeske forbruger normalt fetaost som en ost, der traditionelt fremstilles af faare- og/eller gedemaelk ved naturlig filtrering uden pres.
- Reguleringen og forventningen hos forbrugerne i de oevrige medlemsstater
65 Den Hellenske Republik er den eneste medlemsstat i Faellesskabet, der har en national, restriktiv regulering vedroerende fremstillingen og markedsfoeringen af fetaost. Der findes forskrifter vedroerende denne type ost i Danmark, Tyskland og Nederlandene, der tillader fremstilling af feta af komaelk, faare- og/eller gedemaelk eller en blanding heraf ved brug af ultrafiltreringsmetoden eller naturlig filtrering, der ikke har medfoert restriktioner for markedsfoeringen af fetaost fremstillet i andre medlemsstater. Frankrig foreskriver alene, at den maelketype, der er benyttet til fremstillingen af fetaost, skal angives. I de oevrige medlemsstater findes der ingen saerlig lovgivning, og fetaost fremstillet af begge former for maelk forhandles uden begraensninger. Som foelge heraf betragter forbrugerne i alle EF-medlemsstaterne med undtagelse af Graekenland ost, der er fremstillet af komaelk eller faare- og/eller gedemaelk, som fetaost.
- Henvisninger til feta i Faellesskabets retsakter
66 I 1975 begyndte Det Europaeiske Faellesskab at yde restitutioner til eksport af feta til tredjelande uden hensyn til, hvilken type maelk der var benyttet til fremstillingen. Efter Den Hellenske Republiks tiltraedelse skelnes i nomenklaturen for landbrugsvarer med henblik paa eksportrestitutioner mellem forskellige typer feta efter den maelk, der er benyttet til fremstillingen (80). I nomenklaturen for den faelles toldtarif sondres der mellem feta af faare- eller boeffelmaelk og andre tilfaelde (81), selv om der fastsaettes de samme toldsatser for begge typer.
67 Anvendelsen af de fleste af kriterierne foerer til den konklusion, at der ikke bestaar nogen vaesentlig forskel mellem feta af faare- og/eller gedemaelk og feta af komaelk. De gaeldende internationale forskrifter, henvisningerne i retsakter fastsat af Faellesskabet saavel som de nationale forskrifter i samtlige medlemsstater med undtagelse af Graekenland og forventningerne hos forbrugerne i samtlige medlemsstater viser, at fetaost kan fremstilles af faare-, gede- eller komaelk, uden at dette forudsaetter, at der findes forskelle mellem bestemte varianter af feta, der er saa vaesentlige, at forbrugeren ikke kan goeres bekendt med dem ved en passende maerkning.
Kommissionen har fremfoert, at det graeske feta-begreb er det mest kendte i Faellesskabet, og mener derfor, at det er foreneligt med proportionalitetsprincippet, at de graeske myndigheder forbyder markedsfoering paa graesk omraade under betegnelsen »feta« af den ost, der forhandles under denne betegnelse i andre medlemsstater, men som er vaesentlig forskellig fra den graeske feta, idet den er fremstillet af komaelk, og ved benyttelse af ultrafiltreringsmetoden. Denne opfattelse strider imod Domstolens faste praksis, hvorefter forbrugernes forestillinger, som kan veksle fra medlemsstat til medlemsstat, i tidens loeb ogsaa gennemgaar en vis udvikling inden for samme medlemsstat, bl.a. paa grund af det faelles markeds eksistens. Som foelge heraf har Domstolen fastslaaet, at »en enkelt medlemsstats lovgivning 'ikke (maa) medvirke til at fastlaase givne forbrugsvaner med henblik paa at fastholde en fordel, som de virksomheder, der tilfredsstiller behovet, har opnaaet'« (82).
68 Ifoelge de i hovedsagen anfaegtede retsforskrifter forbeholdes brugen af betegnelsen »feta« den ost, der er fremstillet ifoelge forskrifterne i importmedlemsstaten. Ifoelge Domstolens praksis kan beskyttelsen af forbrugerne mod risikoen for forveksling og god handelsskik ikke begrunde denne restriktion, fordi brug af en korrekt maerkning goer det muligt at naa disse maal under mindre indgriben i handelen mellem medlemsstaterne.
En maerkning, hvori de karakteristiske egenskaber ved fetaost fremstillet i Danmark klart var angivet, kunne have gjort det muligt for de graeske forbrugere at faa noejagtigt kendskab til den variant af fetaosten, de koebte, og med fuldt kendskab til forholdene afgoere, om de foretrak at koebe den nationale variant af fetaosten. I en nylig afsagt dom vedroerende en tysk regel, der foreskrev pligt til i salgsbetegnelsen at angive ingredienser, der var forskellige fra dem, der bruges i Tyskland, selv om de var angivet i ingredienslisten, har Domstolen fastslaaet foelgende: »[...] det maa antages, at de forbrugere, hvis valg af et produkt afgoeres af dets sammensaetning, foerst laeser ingredienslisten [...]. Selv om forbrugerne i visse tilfaelde kan blive vildledt, er denne risiko minimal, hvorfor den ikke kan begrunde den hindring for de frie varebevaegelser, som beror paa de anfaegtede betingelser« (83). Yderligere har de graeske producenter mulighed for i maerkningen af feta fremstillet af faare- og/eller gedemaelk at indsaette de oplysninger, der er noedvendige for at henlede forbrugernes opmaerksomhed paa kvaliteten af deres produkt, med det formaal at neutralisere den importerede fetas konkurrencefordel som foelge af den lavere pris paa komaelk og brugen af ultrafiltreringsmetoden (84).
2. Beskyttelsen af industriel og kommerciel ejendomsret
69 Foerend jeg undersoeger, om navnet »feta« er en geografisk betegnelse, og om beskyttelsen af denne kan begrundes med reglen om beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret i medfoer af artikel 36, skal jeg afklare to vigtige punkter, nemlig:
- I den foreliggende sag er der alene tale om at afgoere, om salgsbetegnelsen »feta« er en artsbetegnelse eller en geografisk betegnelse ifoelge en medlemsstats, nemlig Den Hellenske Republiks, interne retsorden. Registreringen af salgsbetegnelsen »feta« som BOB for Graekenland ifoelge forordning nr. 1107/96 og den heraf foelgende eneret til denne betegnelse for de graeske producenter paa hele Faellesskabets omraade er omtvistet i forskellige sager, der verserer for Domstolen (85).
- Beskyttelsen af de geografiske betegnelser er, som Domstolen har bemaerket i dommen i Exportur-sagen (86), reguleret af territorialprincippet, hvorefter indfoerselslandets ret og de dér eksisterende faktiske forhold skal laegges til grund. Oprindelseslandets ret er herved uden betydning, og et navn kan derfor vaere en artsbetegnelse i oprindelseslandet og en geografisk betegnelse, der er beskyttet i indfoerselslandet. I denne sag er det de graeske forskrifter og betingelserne for fremstilling og markedsfoering af fetaost i Graekenland, der skal overholdes.
70 Efter at have afklaret disse to spoergsmaal fastslaar jeg, at med undtagelse af Graekenland har de medlemsstater, der har indgivet skriftlige indlaeg, samt Canadane og Afoi Kouri fundet, at navnet »feta« er blevet en artsbetegnelse, der definerer den hvide ost i saltlage, der er fremstillet af faaremaelk, gedemaelk og/eller komaelk. Som foelge heraf finder de, at de graeske forskrifter, der er anfaegtet i hovedsagen, uberettiget forbeholder de nationale producenter brugen af artsbetegnelsen »feta«, og som foelge heraf udgoer en foranstaltning, der strider mod artikel 30, og som ikke kan begrundes i hensynet til beskyttelse af den industrielle og kommercielle ejendomsret.
Kommissionen har forfaegtet den samme opfattelse i den begrundede udtalelse, den tilstillede den graeske regering den 18. maj 1992. Ifoelge Kommissionens opfattelse var »feta« en artsbetegnelse, og den i Graekenland fremstillede ost kunne ikke beskyttes ved en oprindelsesbetegnelse eller en herkomstbetegnelse, fordi den ikke havde nogen saerlig karakteristisk egenskab, der hidroerte fra produktionsstedets geografiske beliggenhed. Kommissionen anlagde ikke traktatbrudssag ved Domstolen, fordi dette spoergsmaal var forbundet med de loebende sager vedroerende Faellesskabets anerkendelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for levnedsmidler, der er omhandlet i forordning nr. 2081/92. Disse sager afsluttedes med udstedelsen af forordning nr. 1107/96, hvori Kommissionen skiftede mening og naaede til den opfattelse, at »feta« er en beskyttet oprindelsesbetegnelse, som tilkommer Graekenland.
Den graeske regering har for sit vedkommende i sit svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Domstolen gjort gaeldende, at de anfaegtede forskrifter begraenser produktionen af fetaost til et bestemt graesk omraade, hvis karakteristika er afgoerende for denne ostetypes egenskaber, hvorfor der ifoelge regeringen er tale om en geografisk betegnelse.
71 Ifoelge Domstolens faste praksis kan hensynet til beskyttelsen af industrielle og kommercielle ejendomsrettigheder ifoelge traktatens artikel 36 begrunde restriktioner for de frie varebevaegelser som foelge af nationale regler, naar disse har til formaal at beskytte rettigheder, der saerlig er genstand for disse betegnelser (87).
Efter min opfattelse finder de i denne sag anfaegtede nationale forskrifter deres begrundelse i artikel 36, fordi de har til formaal at beskytte de rettigheder, der saerlig er knyttet til betegnelsen »feta«, der er en geografisk betegnelse, der kan retsbeskyttes.
72 Efter min mening opfylder betegnelsen »feta«, saaledes som den er beskyttet ved de graeske regler, de betingelser, der er fastlagt ved retspraksis i Faellesskabet, for at en salgsbetegnelse for et levnedsmiddel kan betragtes som en geografisk betegnelse (88). Efter dommen i Exportur-sagen finder jeg, at en betegnelse er af geografisk karakter, dersom den direkte eller indirekte angiver produktets oprindelse, dersom dette produkt har saerlige karakteristiske egenskaber eller en kvalitet eller et renommé, der adskiller det fra andre, dersom brugen af betegnelsen er retsbeskyttet, og betegnelsen ikke er undergaaet en definitiv generaliseringsproces. I denne sag opfylder brugen af betegnelsen »feta« paa graesk omraade disse betingelser.
73 For det foerste angiver navnet »feta« indirekte den geografiske herkomst af den ost, der forhandles i Graekenland under denne betegnelse. Paa samme maade som betegnelserne »Grappa«, »Ouzo« eller »Cava« indirekte angiver den italienske, graeske eller spanske oprindelse af disse produkter, der fremstilles i bestemte regioner, uden at nogen af disse betegnelser er et stednavn, forbindes betegnelsen »feta« med en ost, der er fremstillet i Graekenland, selv om ordet »feta« er af italiensk oprindelse. Der er derfor tale om en indirekte geografisk betegnelse (89).
Det geografiske fremstillingsomraade for fetaost omfatter Makedonien, Thrakien, Ipiros, Thessalien, Centralgraekenland, Peloponnes og egnen Lesbos. Der er tale om stoerstedelen af det graeske omraade, idet alene Kreta, Kykladerne, De Nordlige Hesperider, De Dodekanesiske OEer og de oestlige oeer i AEgaeerhavet, hvor faare- og/eller gedemaelken benyttes til fremstilling af andre former for traditionelle oste, der er forskellige fra feta, er udelukket.
Stoerrelsen af fremstillingsomraadet for feta er ikke til hinder for at anse betegnelsen for geografisk, fordi den restriktive opfattelse af dette begreb, som oprindelig blev haevdet af Domstolen i dommen i Sekt-sagen (90), er blevet aendret ved dommen i Exportur-sagen, som goer det muligt at udvide en geografisk betegnelse til at omfatte hele et lands omraade (91).
74 For det andet har den fetaost, der fremstilles i disse graeske omraader bestemte, saerlige karakteristiske egenskaber og en kvalitet, der giver den et saerligt renommé blandt de graeske forbrugere. Den graeske regering har i sit svar paa et skriftligt spoergsmaal fra Domstolen anfoert, at den traditionelle graeske fetaost opnaar sin saerlige karakter (lugt, smag, aroma og konsistens) ved:
- de klimatiske betingelser, der hersker i hele fremstillingsomraadet, samt den righoldige og forskelligartede karakter af dets vegetation
- den maelk, der benyttes til fremstilling af feta, og som stammer fra faar og geder, der opdraettes og fodres i fremstillingsomraadet efter traditionelle fremgangsmaader
- fremstillingsmetoden for denne ost, som fortsat er den traditionelle med naturlig filtrering uden pres, og som benyttes af erfarne producenter.
75 I deres skriftlige indlaeg har Canadane og Afoi Kouri samt den tyske, oestrigske og danske regering fundet, at de graeske forskrifter vedroerende fetaost strider mod Domstolens praksis efter dommen i Sekt-sagen, idet den graeske fetaost ikke besidder nogen af de karakteristiske egenskaber og kvaliteter, der stammer fra produktionsstedets geografiske beliggenhed (92). Ostens geografiske oprindelse giver den ingen saerlige karakteristiske egenskaber, der goer det muligt at udpege fetaosten som et typisk produkt fra de graeske egne, der er angivet i de anfaegtede forskrifter.
Dette argument maa forkastes, idet Domstolen i dommen i Exportur-sagen har praeciseret raekkevidden af sin praksis efter Sekt-sagen og fastslaaet, at herkomstbetegnelser kan benyttes for produkter, for hvis vedkommende det ikke har kunnet bevises, at de har en smag, kvalitet og karakteristiske egenskaber som foelge af fremstillingsstedets geografiske beliggenhed, men ikke desto mindre kan nyde stor anseelse hos forbrugerne og vaere et vigtigt middel for producenterne i de omraader, de betegner, til at skabe og fastholde en kundekreds (93). Denne praecisering i Faellesskabets retspraksis forekommer mig absolut at vaere af betydning, fordi kravet om en absolut forbindelse mellem et produkt og »terroir« ville vaere til hinder for beskyttelsen af mange geografiske betegnelser, idet de moderne fremstillingsmetoder naesten ubegraenset goer det muligt at fremstille et produkt paa et hvilket som helst sted. »Turrón de Jijona« kan udmaerket fremstilles saavel i Perpignan som i Stockholm, men der er tale om en traditionel betegnelse, der benyttes med succes af producenterne i en bestemt egn, og som derfor udgoer en geografisk betegnelse, der kan beskyttes retligt ifoelge retspraksis efter Exportur-dommen. Ved betegnelsen »feta« gaelder det samme. Selv om det kan diskuteres, om den graeske feta har saerlige karakteristiske egenskaber paa grund af fremstillingsstedet, og om der alene kan fremstilles ost af denne type i bestemte egne i Graekenland, forekommer det mig dog utvivlsomt, at betegnelsen »feta« i Graekenland har et godt renommé blandt forbrugerne og goer det muligt for de osteproducenter, der har benyttet betegnelsen i lang tid, at opretholde en meget betydelig kundekreds.
76 For det tredje var brugen af betegnelsen »feta« beskyttet ifoelge intern graesk ret. De retsforskrifter, der blev vedtaget i 1987, fastlagde nemlig de tekniske betingelser for fremstillingen og markedsfoeringen af fetaost paa graesk omraade, hvis overholdelse blev underlagt administrativ kontrol. Disse regler beskyttede producenternes interesser mod illoyal konkurrence og forbrugerne mod brug af betegnelser, der kunne vildlede dem.
Paa det tidspunkt, hvor de i hovedsagen omhandlede begivenheder fandt sted, betragtedes de graeske regler, der beskyttede betegnelsen »feta« denne som en traditionel betegnelse, og de blev senere ved praesidentdekret nr. 81/1993 udtrykkeligt beskyttet som en oprindelsesbetegnelse. Under hensyn til de store terminologiske forskelle inden for de forskellige former for geografiske betegnelser finder jeg, at de paa davaerende tidspunkt gaeldende forskrifter beskyttede betegnelsen »feta« som en indirekte herkomstbetegnelse efter den terminologi, der benyttedes i Domstolens praksis (94).
77 For det fjerde er betegnelsen »feta« ikke i Graekenland undergaaet nogen form for undergravende proces, der ikke kan aendres, og som har gjort den til en artsbetegnelse.
Canadane og Afoi Kouri saavel som den tyske, danske og oestrigske regering har i deres skriftlige indlaeg anfoert, at »feta« er en betegnelse, der er blevet til en artsbetegnelse, endog i Graekenland. Efter disse parters opfattelse omdannede de anfaegtede retsforskrifter med det formaal at favorisere de nationale producenter kunstigt navnet »feta« til en geografisk betegnelse, som indtil da havde vaeret almindeligt benyttet i Graekenland for de forskellige former for hvide oste i forskellige nuancer i saltlage, der fremstilledes i hele Graekenland af faare-, gede- eller komaelk. Betegnelsen »feta« benyttedes tillige ved salg af de varianter af fetaost, der blev indfoert fra andre medlemsstater. Sagsoegerne i hovedsagen har gjort gaeldende, at den graeske stat havde tilladt en almindeligt udbredt anvendelse af betegnelsen »feta«, og at det allerede var for sent at fastsaette en raekke forskrifter til beskyttelse af denne benaevnelses geografiske karakter, idet den allerede var blevet til en artsbetegnelse.
Disse argumenter forekommer mig ikke overbevisende. Jeg finder ikke, at betegnelsen »feta« er blevet udhulet, saaledes som det er sket med salgsbetegnelserne for andre oste, der fremstilles og forbruges i stor maalestok i naesten alle EF-medlemsstaterne. Saaledes er betegnelserne »parmesan«, »edam«, »gouda« eller »mozzarella« blevet til artsbetegnelser for bestemte ostetyper, og alene visse af de regionale varianter af disse kan retsbeskyttes. Dette gaelder f.eks. »Mozzarella di Bufala Campana«, »Parmigiano Reggiano« eller »Noord-Hollandse Gouda«. De hovedgrunde, som jeg baserer denne opfattelse paa, er foelgende:
- Fra 1987 begyndte Graekenland at vedtage forskrifter for at sikre en beskyttelse af navnet »feta« som en geografisk betegnelse. Yderligere fastsaetter forordning nr. 1107/96 det samme kriterium og knaesaetter betegnelsen »feta« som en BOB paa faellesskabsniveau, som er forbeholdt Graekenland, selv om der i denne anledning verserer forskellige sager for Domstolen vedroerende annullation af denne forordning. Blandt de forhold, Kommissionen tog i betragtning ved udarbejdelsen af forordning nr. 1107/96, var en forbrugerundersoegelse, der blev foretaget i Faellesskabet i 1994. Denne undersoegelse (95) viser, at stoerstedelen af de graeske forbrugere anser navnet »feta« for en geografisk betegnelse, der betegner en ost med oprindelse i Graekenland. Desuden giver de adspurgte i samtlige medlemsstater med undtagelse af Danmark, der kendte eksistensen af fetaost, for stoerstedelens vedkommende udtryk for, at der er tale om en ost af graesk oprindelse.
- Forbruget af fetaost i Faellesskabet ligger i altovervejende grad i Graekenland, hvor det i perioden fra 1988 til 1992 androg mellem 70% og 85% af det samlede forbrug. Yderligere koeber de graeske forbrugere for det meste den feta, der er fremstillet i Graekenland af faare- og/eller gedemaelk. I de andre medlemsstater er fetaost lidet kendt, og forbruget af den er beskedent.
- Graekenland er det stoerste producentland af fetaost i Faellesskabet (naesten 50%), selv om dets produktion hovedsagelig er bestemt til indenlandsk forbrug. I de tre sidste aartier er der udviklet en betydelig produktion af feta fremstillet af komaelk i de oevrige medlemsstater, saerlig Danmark (omkring 40% af produktionen i Faellesskabet), og produktionen har grundlaeggende vaeret bestemt til eksport til tredjelande og ikke bevirket noget naevnevaerdigt indenlandsk forbrug i disse medlemsstater. De danske fabrikanter og deres kolleger i de oevrige medlemsstater kan ikke goere gaeldende, at produktionen af feta er sket i overensstemmelse med en traditionel saedvane, der anvendes loyalt som anfoert i dommen i Prantl-sagen (96), som skal respekteres af Graekenland, fordi betegnelsen feta ikke var nogen indirekte geografisk betegnelse i disse lande (97).
Af disse grunde finder jeg ikke, at betegnelsen »feta« er undergaaet en proces, der har omdannet den til en artsbetegnelse, der svarer til den, de oevrige betegnelser for ost har vaeret genstand for. Fremstillingen af en saerlig variant af feta, der er forskellig fra den, der er fremherskende i Graekenland, i andre EF-medlemsstater har derimod kunnet goere betegnelsen »feta« i disse medlemsstater til en artsbetegnelse, men det kan ikke haevdes, at dette er slaaet igennem paa det indenlandske graeske marked, hvor man foerst og fremmest har forbrugt den traditionelle feta, der fremstilles i forskellige egne i Graekenland.
78 Efter de anfoerte argumenter finder jeg, at en medlemsstats forskrifter med henblik paa beskyttelse af de rettigheder, som saerlig gaelder for en geografisk betegnelse, som f.eks. betegnelsen »feta«, er begrundet med hensynet til beskyttelsen af industriel og kommerciel ejendomsret ifoelge traktatens artikel 36.
VI - Forslag til afgoerelse
79 Paa baggrund af ovenstaaende betragtninger foreslaar jeg Domstolen at besvare de af Graekenlands oeverste forvaltningsdomstol forelagte spoergsmaal som foelger:
»1) Retsforskrifter i en medlemsstat, der forbyder markedsfoering af en ost under salgsbetegnelsen 'feta', der lovligt er fremstillet og bragt i omsaetning under denne betegnelse i en anden medlemsstat, er en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, der strider mod EF-traktatens artikel 30.
2) Retsforskrifter i en medlemsstat, der forbeholder de indenlandske producenter brugen af betegnelsen 'feta', kan ikke begrundes med hensynet til forbrugerne eller beskyttelsen af god handelsskik.
3) Retsforskrifter i en medlemsstat, der har til formaal at beskytte de rettigheder, som saerlig er genstand for en geografisk betegnelse, som f.eks. betegnelsen 'feta', kan begrundes med hensynet til beskyttelsen af industriel og kommerciel ejendomsret i henhold til EF-traktatens artikel 36.«
(1) - Homer: Odysséen, IX. sang, vers 244-247.
(2) - A.st., IX. sang: »et ubaendigt og lovloest folk« (vers 107), »intet de kender til love, ej raad de holder paa tinge« (vers 112 og 113), »og hver mand raader som dommer selv over kvinder og boern og bryder sig ej om de andre« (vers 114 og 115), og »til en mand vi gik, som besad umaadelig styrke, vild og udaedisk, som ej til ret eller billighed kendte« (vers 214 og 215).
(3) - A.st., XX. sang, vers 69.
(4) - Homer: Iliaden, XI. sang, vers 539, fortaeller, hvordan Hekamedes med det smukt kroellede haar med sit bronceraspjern rev gedeost ned i vin og tilberedte en blanding til Patroklos og Nestor.
(5) - De Guevara, A.: Menosprecio de corte y alabanza de aldea, Madrid, 1984, s. 177, priser livet paa landet i de smaa landsbyer, fordi deres indbyggere, som han siger, »har gedekoed at spise, faarekoed at salte, [...] tyre til tyrefaegtning, vaeddere, som de lader blive gamle [...] maelk at drikke og kaeldrene fulde af ost [...]«. Miguel de Cervantes taler i Rinconete y Cortadillo om den flamske ost. Juan de la Cueva har i sin komedie El Infamador et stort gaestebud, som han afslutter med »en bid ost fra Mallorca«. Infanten Don Juan Manuel har i El Conde Lucanor givet sin fortaelling V titlen »Hvad der haendte en raev med en ravn, der holdt en stykke ost i naebbet«. I denne fortaelling viser forfatteren, hvorledes smiger kan vaere effektiv, naar det gaelder om at naa maalet. Fortaellingen slutter med foelgende morale:»Vaer paa vagt over for den, der tillaegger dig egenskaber, du ikke har, og pas hellere paa det, du har.«
(6) - Servantes y Saavedra, M.: Den sindrige herremand Don Quijote de la Mancha's liv og bedrifter, 33. udg. Coleción Austral, Espasa-Calpe, Madrid 1995, fortaeller: »Her er et loeg, et stykke ost, og jeg ved ikke selv, hvor stor en humpel gammelt broed«, sagde Sancho, »men det er ikke noget at saette for en saa tapper ridder som Deres Velbyrdighed.« (Foerste del, kapitel X). Laengere henne siger han: »Da koedet var fortaeret, blev der lagt toerrede agern paa huderne og tillige fremsat en halv ost, haardere, end om den havde vaeret gjort af kalksten.« (Foerste del, kapitel XI). Senere, da Don Quijote spoerger sin vaebner, hvilken ring hans elskede havde givet ham ved afskeden som beloenning for det gode budskab, han havde bragt hende, forklarer han ham, at »det er en god gammel skik mellem rejsende riddere og damer at give vaebnere, froekner og dvaerge, der bringer nyheder ... en fin aedelsten som tak for det gode budskab, de bringer«. Sancho svarer: »Det kan godt vaere, og jeg synes, at det er en god skik, men i dag tror jeg ikke, at den findes mere, for nu tror jeg, at man kun giver en bid broed og ost. Det var det, fru Dulcinea gav mig over muren til en gaard, hvor jeg havde sagt farvel til hende, og saa vil jeg sige, at det var faareost.« Anden del, kapitel XXXI). I en anden passage tales der endnu en gang om ost: »dette stykke ost og broed, jeg giver Dem«, svarede Sancho, »fordi, Gud ved, om jeg tager fejl eller ej, De skal vide, min ven, at vi rejsende vaebnere og riddere ofte bliver sultne og kommer ud for strabadser og ting, der er vaerre, og som bedre foeles, end de kan siges i ord« (Foerste del, kapitel XXXI). Endelig skal omtales Don Quijote's protester, naar de stykker ost, Sancho har kommet i hans salat, frigiver valle, der loeber ham ned over hagen og ned i skaegget. (Anden del, kapitel XVII).
(7) - A.st., Cervantes slutter gedehyrden Eugenio's beretning om den lunefulde Leandra's uheld med ordene: »Det var den historie, jeg lovede at fortaelle Dem, og hvis jeg har vaeret laenge om at goere det, skal jeg til gengaeld skynde mig at servere for Dem. Jeg har min hytte lige i naerheden, og dér har jeg frisk maelk og en meget velsmagende ost sammen med forskellige modne frugter og aarstidens frugter, der smager mindst lige saa godt, som de ser ud.« (Foerste del, kapitel LI). Et andet sted omtales »oste, der var stablet oven paa hinanden som mursten og dannede en lille mur« (Anden del, kapitel XX).
(8) - Rabelais, F.: Gargantua et Pantagruel, Ediciones Zeus, Barcelona 1971, fortaeller, at i kvintessensernes rige, der hed Entelechia, spiste dronningen intet til middag, maaske med undtagelse af nogle kategorier, sandheder, forestillinger, abstraktioner, begreber, droemme, eftertanker, hensigter, mareridt, antiteser, sjaelevandringer og transcendente prolepsier (femte bog, kapitel XX), men lod stille en middag frem, hvoraf hun alene spiste himmelsk ambrosie og drak en guddommelig nektar, men hvor der for selskabet og os i oevrigt til slut serveredes enhver form for sjaeldne, kostbare og appetitvaekkende retter, bestaaende af laekre og kostbare former for koed, diverse supper, salater, ragout'er, gedekoed, gryderetter, store stykker oksekoed, glasserede skinker, kager, alle mulige former for arabisk couscous, tykmaelk, gele, frugt og naturligvis ost (Femte bog, kapitel XXIII).
(9) - Proust, M.: A la recherche du temps perdu, Collection La Pleiade, Paris, 1988, beretter om den middag, Verdurin og La Raspelière giver, med deltagelse af baron de Charlus. Selv om alle priser den fortrinlige dessert, jordbaercrème, og erklaerer, at den fortjener at blive skyllet ned med flaskevis af Château Margaux, Château Lafitte og portvin, foretraekker vaerten sin tallerken Gruyère og holder fast ved at ville nyde den paa trods af sin kones ordre til tjenestefolkene om at tage disse oste med deres »modbydelige lugt« ud af bordet (III Sodoma og Gomorra, s. 330).
(10) - Calvino, I.: Palomar, forlaget Giulio Einaudi, Torino, 1983, s. 75. Frit oversat.
(11) - A.st., s. 75 og 76. Frit oversat.
(12) - Saramago, J.: Viaje a Portugal, Alfaguara, Madrid, 1995, s. 150. I dette vaerk naevner forfatteren et mundheld fra Cidadelhe, der taler om broed, ost og vin: »[...] broed med huller, ost uden huller og vin, der springer i oejnene«.
(13) - Blandt de spansksprogede sydamerikanske forfattere kan naevnes Vargas Llosa, der omtaler en »lille dybfrosset ost« blandt de retter, der figurerer i kapitlet »Den tarvelige menu« i hans vaerk »Los cuadernos de Don Rigoberto, Alfagara, Madrid, 1997, ss. 191 og 192.
(14) - Dette haevdes af A. Hernández Gil i S. Ortega's bog: Quesos españoles (spanske oste), Alianza Editorial, Madrid, 1987, s. 142. Hernández Gil, der var praesident for Tribunal Supremo og Consejo General del Poder Judicial i Spanien, udtaler sammesteds, at »lovgivningen paa omraadet maa vaere umaadelig kedsommelig«.
(15) - Ministeriel bekendtgoerelse (landbrugs- og finansministrene) nr. 15294 af 1987, FEK B 347.
(16) - FEK B 892.
(17) - FEK B 663.
(18) - FEK B 667.
(19) - FEK A 36.
(20) - Raadets forordning (EOEF) nr. 2081/92 af 14.7.1992 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler (EFT L 208, s. 1).
(21) - FEK A 130.
(22) - FEK B 8.
(23) - FEK B 624.
(24) - Dom af 20.2.1979, sag 120/78, Rewe, »Cassis de Dijon«, Sml. s. 649.
(25) - Raadets direktiv 79/112/EOEF af 18.12.1978 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for saadanne levnedsmidler (EFT 1979 L 33, s. 1).
(26) - Raadets direktiv 74/409/EOEF af 22.7.1974 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning vedroerende honning (EFT L 221, s. 10).
(27) - Raadets direktiv 73/241/EOEF af 24.7.1973 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om cacao- og chokoladevarer bestemt til konsum (EFT L 228, s. 23).
(28) - Dom af 9.12.1981, sag 193/80, Kommissionen mod Italien, »eddike«, Sml. s. 3019.
(29) - Dom af 26.11.1985, sag 182/84, Miro, Sml. s. 3731.
(30) - Dom af 12.3.1987, sag 178/84, Kommissionen mod Tyskland, »oel«, Sml. s. 1227.
(31) - Domme af 14.7.1988, sag 407/85, 3 Glocken m.fl., Sml. s. 4233, og sag 90/86, Zoni, Sml. s. 4285.
(32) - Dom af 14.7.1988, sag 298/87, Smanor, Sml. s. 4489.
(33) - Dom af 22.9.1988, sag 286/86, Deserbais, Sml. s. 4907, praemis 12.
(34) - Domme af 11.10.1990, sag C-210/89, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 3697, praemis 12, og sag C-196/89, Nespoli og Crippa, Sml. I, s. 3647.
(35) - Dom af 13.11.1990, sag C-269/89, Bonfait, Sml. I, s. 4169, praemis 13.
(36) - Dom af 19.2.1981, sag 130/80, Kelderman, Sml. s. 527, af 14.7.1994, sag C-17/93, Van der Veldt, Sml. I, s. 3537, og af 13.3.1997, sag C-358/95, Morellato, Sml. I, s. 1431.
(37) - Se dommen i sagen Nespoli og Crippa, fodnote 34, praemis 13.
(38) - Dommene i sagen Kommissionen mod Italien, »eddike«, se fodnote 28, praemis 27, og i Miro-sagen, se fodnote 29, praemis 22.
(39) - Dommen i Smanor-sagen, se fodnote 32, praemis 19-24.
(40) - Praemis 13 i dommen i den i fodnote 33 naevnte dom i Deserbais-sagen lyder ordret saaledes: »Der kan opstaa det problem, om det samme gaelder, naar et produkt, som frembydes under en bestemt varebetegnelse, i henseende til sammensaetningen eller fremstillingsmaaden adskiller sig saa radikalt fra de produkter, der normalt baerer denne betegnelse inden for Faellesskabet, at det ikke kan antages at tilhoere samme produktgruppe. Efter omstaendighederne, saadan som de er beskrevet og fastlagt af den nationale ret, er det imidlertid ikke denne specielle situation, der foreligger i denne sag.«
(41) - Se de herom relevante kommentarer hos Lister, C.: »The naming of foods: the European Community's rules for non-brand food product names« i European Law Review 1993, s. 186 ff.
(42) - Fortolkende meddelelse fra Kommissionen om varebetegnelser for levnedsmidler (EFT 1991 C 270, s. 2).
(43) - Aftalen om handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder, Resultaterne af Uruguay-runden om internationale multilaterale handelsforhandlinger, GATT's Sekretariat, Genève, 1995, s. 381, naevner geografiske benaevnelser, hvilket udtryk er det samme som geografiske betegnelser, og definerer dem i artikel 22 paa foelgende maade: »[...] er betegnelser, der angiver en vare som havende oprindelse paa et medlems omraade eller i en region eller lokalitet paa dette omraade, dersom varens kvalitet, omdoemme eller andre egenskaber i alt vaesentligt tilskrives dens geografiske oprindelse«.
(44) - Se bl.a. Beier, F.-K. og Knaak, R.: »The Protection of Direct and Indirect Indications of Source in Germany and the European Community«, International Review of Industrial Property and Copyright Law, 1994, nr. 1, s. 1, Jiménez Blanco, P.: Las denominaciones de origen en el derecho del comercio internacional, Eurolex, Madrid, 1996 og Salignon, G.: »La jurisprudence et la réglementation communautaires relatives à la protection des appellations d'origine, des dénominations géographiques et des indications de provenance«, Revue du Marché Unique Européen, 1994, nr. 4, s. 107.
(45) - Dom af 20.2.1975, sag 12/74, Kommissionen mod Tyskland, »Sekt«, Sml. s. 181, praemis 7, og af 7.5.1997, forenede sager C-321/94, C-322/94, C-323/94 og C-324/94, Pistre m.fl., Sml. I, s. 2343, praemis 35 og 36. I sidstnaevnte dom har Domstolen fundet, at betegnelsen »montagne«, hvis benyttelse var reguleret ved franske regler, ikke var en geografisk betegnelse, idet den har en almindelig karakter, der overskrider de nationale graenser og ikke angiver et bestemt geografisk oprindelsessted.
(46) - Dommen i Sekt-sagen, praemis 9, se fodnote 45, dom af 12.10.1978, sag 13/78, Eggers, Sml. s. 1935, praemis 16, og af 9.6.1992, sag C-47/90, Delhaize og Le Lion, Sml. I, s. 3669, praemis 22 og 23. I sidstnaevnte dom fandt Domstolen ikke, at forbuddet mod aftapning uden for oprindelsesomraadet beroerte »Rioja«-vinenes kvalitet.
(47) - Dom af 10.11.1992, sag C-3/91, Exportur, Sml. I, s. 5529, praemis 11.
(48) - Dommen i Sekt-sagen, se fodnote 45, praemis 7.
(49) - Betegnelsen »Parmigiano Reggiano« staar i bilaget til forordning (EF) nr. 1107/96 som en beskyttet oprindelsesbetegnelse for Italien. Der findes ingen fodnote, der angiver, at navnet Parmesan ikke er soegt beskyttet. Jeg finder ikke desto mindre, at betegnelsen »Parmesanost« er blevet en artsbetegnelse.
(50) - De vigtigste multilaterale traktater paa dette omraade er foelgende: Lissabon-overenskomsten vedroerende beskyttelse af oprindelsesbetegnelser og international registrering af disse af 31.10.1858, som revideret i Stockholm den 14.7.1967, United Nations Treaty Series, vol. 923, nr. 13172, s. 205, Pariserkonventionen om beskyttelse af industriel ejendomsret af 20.3.1883, som revideret i Stockholm den 14.7.1967, United Nations Treaty Series, vol. 828, nr. 11851, s. 305, Madrid-overenskomsten om undertrykkelse af urigtige oprindelsesangivelser af 14.4.1891, som revideret i Stockholm den 14.7.1967, United Nations Treaty Series, vol. 828, nr. 11848, s. 163, og den i fodnote 43 naevnte aftale om handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder.
(51) - Praemis 12, se fodnote 47.
(52) - Se kommentarerne i Fuentes Núñez, L.A.: »La protección de las denominaciones de origen en el derecho comunitario«, Boletín de la Gaceta Jurídica de la C.E. y de la Competencia, B-101 februar/marts 1995, s. 31.
(53) - Dommen i Exportur-sagen, se fodnote 47, praemis 25.
(54) - Dommen i Exportur-sagen, se fodnote 47, praemis 11, og dommen i sagen Delhaize og Le Lion, se fodnote 46, praemis 17 og 18.
(55) - Dommen i Exportur-sagen, se fodnote 47, praemis 11.
(56) - A.st., praemis 27 og 28.
(57) - Dommen i Sekt-sagen, se fodnote 45, praemis 3 og 4.
(58) - Dom af 13.3.1984, sag 16/83, Prantl, Sml. s. 1299, praemis 35, og dommen i Exportur-sagen, se fodnote 47, praemis 34.
(59) - Dommen i Exportur-sagen, se fodnote 47.
(60) - Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2037/93 af 27.7.1993 om gennemfoerelsesbestemmelser til Raadets forordning (EOEF) nr. 2081/92 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler (EFT L 181, s. 5).
(61) - Se niende og tiende betragtning til forordning nr. 2081/92.
(62) - Kommissionens forordning (EF) nr. 1107/96 af 12.6.1996 om registrering af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser efter proceduren i artikel 17 i Raadets forordning (EOEF) nr. 2081/92 (EFT L 148, s. 1).
(63) - Kommissionens forordning (EF) nr. 1263/96 af 1.7.1996 om aendring af bilaget til forordning (EF) nr. 1107/96 (EFT L 163, s. 19).
(64) - Kommissionens forordning (EF) nr. 123/97 af 23.1.1997 om aendring af bilaget til forordning nr. 1107/96 (EFT L 22, s. 19).
(65) - Raadets forordning (EF) nr. 535/97 af 17.3.1997 om aendring af forordning (EOEF) nr. 2081/92 af 14.7.1992 om beskyttelse af geografiske betegnelser og oprindelsesbetegnelser for landbrugsprodukter og levnedsmidler (EFT L 83, s. 3).
(66) - I dom af 7.2.1984, sag 237/83, Jongeneel Kaas, Sml. s. 483, praemis 13, er det fastslaaet, at medlemsstaterne, naar der ikke er udstedt faellesskabsbestemmelser om osteprodukters kvalitet, efter Domstolens opfattelse har bevaret kompetencen til at paalaegge osteproducenterne inden for deres omraade at overholde regler til beskyttelse af forbrugerne og den offentlige sundhed samt regler med henblik paa at forbedre den indenlandske osteproduktions kvalitet, medmindre de indebaerer en forskelsbehandling paa bekostning af indfoerte varer eller hindrer indfoerslen af varer fra andre medlemsstater.
(67) - Dom af 11.7.1974, sag 8/74, Dassonville, Sml. s. 837, praemis 5.
(68) - Dom af 24.11.1993, forenede sager C-267/91 og C-268/91, Keck og Mithouard, Sml. I, s. 6097.
(69) - Dommen i »Cassis de Dijon«-sagen, se fodnote 24.
(70) - Dommen i sagen Keck og Mithouard, se fodnote 68, praemis 15.
(71) - Denne fortolkning er bekraeftet ved de domme, Domstolen har afsagt efter dommen i sagen Keck og Mithouard, om foranstaltninger vedroerende varernes karakteristiske egenskaber. Se bl.a. dom af 2.2.1994, sag C-315/92, Verband Sozialer Wettbewerb, Sml. I, s. 317, af 1.6.1994, sag C-317/92, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 2039, dommen i Van der Veldt-sagen, se fodnote 36, og dom af 6.7.1995, sag C-470/93, Mars, Sml. I, s. 1923.
(72) - Se bl.a. dom af 12.10.1978, sag 13/78, Eggers, Sml. s. 1935, praemis 25, og dommen i sagen Pistre m.fl., se fodnote 45, praemis 49.
(73) - Se dommen i Smanor-sagen, fodnote 32, praemis 12, 13 og 14, hvori en regulering, i medfoer af hvilken de franske myndigheder alene tillod markedsfoering af et importeret produkt under betegnelsen »syrnet, dybfrosset maelk« i stedet for betegnelsen »dybfrosset yoghurt«, blev anset for en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion.
(74) - Dommen i Sekt-sagen, se fodnote 45, dom af 16.12.1980, sag 27/80, Fietje, Sml. s. 3839, samt dommene i sagerne Miro, se fodnote 29, og Exportur, se fodnote 47.
(75) - Dommen i sagen Nespoli og Crippa, se fodnote 34, praemis 14.
(76) - Ifoelge Domstolens faste praksis kan en national regulering, der bevirker forskelsbehandling, alene begrundes med et af de forhold, der er opregnet i traktatens artikel 36. Jf. bl.a. dom af 17.6.1981, sag 113/80, Kommissionen mod Irland, Sml. s. 1625, praemis 8 og 11, og dommen i sagen Pistre m.fl., se fodnote 45, praemis 52.
(77) - Se punkt 29 til 34 ovenfor.
(78) - Efter afsigelsen af disse domme er dette spoergsmaal alene blevet kort beroert i punkt 3 i generaladvokat Van Gerven's forslag til afgoerelse i sagen Nespoli og Crippa, som jeg allerede har omtalt i fodnote 34. I fodnote 5 til sit forslag sondrer Van Gerven mellem den foranstaltning, der var genstand for denne sag, vedroerende den generiske betegnelse »ost«, og situationer, hvori den benyttede betegnelse noedvendigvis forudsaetter, at produktet indeholder en bestemt, typisk produktionsmetode, men det frembudte produkt ikke opfylder disse krav. Han naevner tillige, at man under retsmoedet har omtalt brug af betegnelsen »feta«.
(79) - Se den beretning, der blev vedtaget paa det XXII. moede i Joint FAO/WHO Committee of Government Experts on the Code of Principles concerning Milk and Milk Products, der blev afholdt i Rom i dagene fra den 5. til den 9.11.1990.
(80) - Se Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3846/87 af 17.12.1987 om fastsaettelsen af nomenklaturen over eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (EFT L 366, s. 1).
(81) - Kommissionens forordning (EF) nr. 3009/95 af 22.12.1995 om aendring af bilag I til Raadets forordning (EOEF) nr. 2658/87 om told- og statistiknomenklaturen og den faelles toldtarif (EFT L 319, s. 1). I nomenklaturen omtales feta i foelgende vendinger:»Feta: 0406 90 31 - Ost af faaremaelk eller boeffelmaelk i beholdere indeholdende saltlage eller i beholdere af faare- eller gedeskind [...] 0406 90 33 - I andre tilfaelde [...]«
(82) - Dom af 27.2.1980, sag 170/78, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml. s. 417, og dommen i sagen Kommissionen mod Tyskland, »oel-sagen«, se fodnote 30, praemis 32.
(83) - Dom af 26.10.1995, sag C-51/94, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 3599, praemis 34.
(84) - Dommen i sagen Kommissionen mod Tyskland, se fodnote 83, praemis 36.
(85) - Resultatet i disse sager behoever ikke noedvendigvis at blive indbyrdes overensstemmende. Det er muligt, at »feta« var en geografisk betegnelse i Graekenland paa det tidspunkt, hvor de i sagen omhandlede begivenheder fandt sted, og at forordning nr. 1107/96 bliver annulleret af Domstolen med den begrundelse, at betegnelsen »feta« ikke opfylder betingelserne ifoelge forordning nr. 2081/92 for at blive anset for en BOB paa faellesskabsniveau.
(86) - Dommen i Exportur-sagen, se fodnote 47, praemis 12.
(87) - Dommen i Exportur-sagen, se fodnote 47, praemis 23, 24 og 25.
(88) - Se punkt 35, 36 og 37 ovenfor.
(89) - Artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2081/92 goer det muligt at beskytte indirekte geografiske betegnelser, idet det i bestemmelsen anfoeres, at man som oprindelsesbetegnelser desuden anser »visse traditionelle, eventuelt geografiske, betegnelser, som betegner et landbrugsprodukt eller et levnedsmiddel med oprindelse i et omraade eller et bestemt sted, og som opfylder betingelserne i stk. 2, litra a), andet led«.
(90) - Se fodnote 45. I praemis 8 i dommen fandt Domstolen, at herkomstomraadet for en geografisk betegnelse skal frembyde naturlige, homogene faktorer, som afgraenser det i forhold til naboomraaderne, hvorfor et omraade, der er defineret paa grundlag af et nationalt territorium eller et sprogligt kriterium, ikke er tilstraekkeligt til at begrunde en geografisk betegnelse. Dette var tilfaeldet med betegnelserne »Sekt« og »Weinbrand«, der ansaas for indirekte geografiske betegnelser ifoelge tysk lovgivning, og betegnede produkter, der stammede fra hele Forbundsrepublikken Tyskland eller lande, hvori tysk var det officielle sprog.
(91) - Dommen i Exportur-sagen, se fodnote 47, praemis 11. Artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 2081/92 tillader tillige undtagelsesvis, at en oprindelsesbetegnelse eller en geografisk betegnelse kan daekke hele en medlemsstats omraade. Vedroerende betydningen af denne aendring i retspraksis henviser jeg til Brouwer, O.W.: »Annotation of case C-3/91, Exportur S.A. v. LOR SA and Confiserie du Tech«, Common Market Law Review, 1993, s. 1209 ff.
(92) - Dommen i Sekt-sagen, se fodnote 45, praemis 7.
(93) - Dommen i Exportur-sagen, se fodnote 47, praemis 27 og 28.
(94) - Se de karakteristiske traek ved herkomstbetegnelserne i praemis 11 og 28 i dommen i Exportur-sagen, fodnote 47.
(95) - I praemis 12 i dommen i Sekt-sagen, se fodnote 45, har Domstolen understreget de vanskeligheder, der er forbundet med denne form for opinionsundersoegelser og begraenset deres betydning for afgoerelsen af, om der foreligger en geografisk betegnelse.
(96) - I praemis 34 i dommen i Exportur-sagen, se fodnote 47, fremhaeves det, at retspraksis efter Prantl-sagen angik situationer, hvor der samtidig findes en indirekte indenlandsk herkomstangivelse og en indirekte udenlandsk herkomstangivelse.
(97) - Praemis 30, se fodnote 58.