Väliaikainen versio
UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kahdeksas jaosto)
14 päivänä tammikuuta 2026
(*)
EU-tavaramerkki – Mitättömyysmenettely – EU-tavaramerkiksi rekisteröity sanamerkki Leone – Suhteellinen mitättömyysperuste – Itävallan oikeuden mukainen aikaisempi nimeä koskeva oikeus – Asetuksen (EU) 2017/1001 60 artiklan 2 kohdan a alakohta
Asiassa T‑64/25,
Lisa Leone, kotipaikka Wien (Itävalta),
Giorgio Leone, kotipaikka Wien ja
Leone & Leone OG, kotipaikka Wien,
edustajanaan asianajaja F.-M. Orou,
kantajina,
vastaan
Euroopan unionin teollisoikeuksien virasto (EUIPO), asiamiehenään D. Stoyanova-Valchanova,
vastaajana,
jossa muuna osapuolena EUIPO:n valituslautakunnassa käydyssä menettelyssä oli
Incom, kotipaikka Ajdovščina (Slovenia),
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kahdeksas jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja I. Gâlea sekä tuomarit T. Tóth (esittelevä tuomari) ja L. Spangsberg Grønfeldt,
kirjaaja: V. Di Bucci,
ottaen huomioon asian käsittelyn kirjallisessa vaiheessa esitetyn
ottaen huomioon, etteivät asianosaiset ole esittäneet istunnon järjestämistä koskevaa pyyntöä kolmen viikon kuluessa siitä, kun asian käsittelyn kirjallisen vaiheen päättymisestä ilmoitettiin, ja päätettyään unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 106 artiklan 3 kohdan mukaisesti ratkaista kanteen ilman asian käsittelyn suullista vaihetta,
on antanut seuraavan
tuomion
1        Kantajat eli Lisa Leone, Giorgio Leone ja Leone & Leone OG vaativat SEUT 263 artiklaan perustuvalla kanteellaan Euroopan unionin teollisoikeuksien viraston (EUIPO) toisen valituslautakunnan 27.11.2024 antaman päätöksen (asia R 971/2023-2) (jäljempänä riidanalainen päätös) kumoamista.
Asian tausta
2        Kantajat tekivät 19.1.2022 EUIPO:lle hakemuksen, jotta EU-tavaramerkiksi 26.2.2020 jätetyn hakemuksen perusteella rekisteröity sanamerkki Leone julistettaisiin mitättömäksi.
3        Riidanalaisen tavaramerkin, jonka mitättömäksi julistamista vaadittiin, kattamat tavarat ja palvelut kuuluvat tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevaan, 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, pohjautuvan luokituksen luokaan 30 ja ne koskevat lähinnä jäätelöitä ja erilaisia jäädytettyjä tuotteita.
4        Mitättömyysvaatimuksen tueksi vedottiin Euroopan unionin tavaramerkistä 14.6.2017 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2017/1001 (EUVL 2017, L 154, s. 1) 60 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädettyyn perusteeseen yhdessä Itävallan lainsäädännön säännösten eli Itävallan siviililain (Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch) 43 §:n, vilpillisen kilpailun estämisestä 22.11.1984 annetun lain (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb) (BGB1, 448/1984) (jäljempänä vilpillisen kilpailun estämisestä annettu Itävallan liittovaltion laki) 9 §:n ja tavaramerkkien suojasta 30.11.1970 annetun lain (Markenschutzgesetz) (BGB1, 260/1970) (jäljempänä tavaramerkkien suojasta annettu Itävallan laki) 12 §:n kanssa.
5        Mitättömyysvaatimus perustui Itävallan oikeuden nojalla suojattuihin seuraaviin aikaisempiin oikeuksiin:
–        nimeä Leone, joka on Lisa ja Giorgio Leonen sukunimi, jota nämä käyttävät liiketoiminnassaan, koskeva oikeus
–        toiminimeä Leone & Leone OG, joka on Itävallan oikeuden mukaan perustettu yhtiö, joka on merkitty rekisteriin 27.9.2012, jonka yhtiömiehiä Lisa ja Giorgio Leone ovat ja jonka toimialana on jäätelöiden valmistus ja myynti, koskeva oikeus
–        nimeä Leones, jota on käytetty liiketoiminnassa 28.10.2013 lähtien ja joka esiintyy kantajien jäätelöitä myyvissä myymälöissä sekä näiden kaupan pitämissä tuotteissa, koskeva oikeus.
6        Mitättömyysosasto hylkäsi 9.3.2023 mitättömyysvaatimuksen kokonaisuudessaan. Se katsoi lähinnä, että kantajien esittämät todisteet eivät osoittaneet, että heidän jäätelöiden alan liiketoimintansa yhteydessä vaatimien ja edellä 5 kohdassa mainittujen nimien käytön merkitys tai laajuus olisi riittänyt osoittamaan, että heillä oli ”suojattava intressi”, jota voitiin loukata, kuten sovellettavassa Itävallan oikeudessa sen mukaan edellytetään. Mitättömyysosasto katsoi näin ollen, ettei voinut olla vaaraa siitä, että kohdeyleisö yhdistäisi riidanalaisen tavaramerkin kantajiin taloudellisesti tai muulla tavoin.
7        Kantajat tekivät mitättömyysosaston päätöksestä valituksen EUIPO:ssa
8.5.2023.
8        Valituslautakunta hylkäsi valituksen riidanalaisella päätöksellä sillä perusteella, että aikaisemmat oikeudet, joihin kantaja vetosivat ja jotka mainitaan edellä 5 kohdassa, kuuluivat asetuksen 2017/1001 60 artiklan 1 kohdan c alakohdan soveltamisalaan eivätkä siis kyseisen asetuksen 60 artiklan 2 kohdan a alakohdan soveltamisalaan, joten viimeksi mainittuun säännökseen perustuva mitättömyysvaatimus oli perusteeton.
Asianosaisten vaatimukset
9        Kantajat vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen
–        velvoittaa EUIPO:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
10      EUIPO vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos asiassa järjestetään istunto.
Oikeudellinen arviointi
11      Kantajat vetoavat kanteensa tueksi kahteen kanneperusteeseen, joista ensimmäinen perustuu asetuksen 2017/1001 94 artiklan 1 kohdan ja toinen kyseisen asetuksen 60 artiklan 2 kohdan a alakohdan rikkomiseen.
12      Ensiksi on syytä tutkia toinen kanneperuste.
13      Toisella kanneperusteella kantajat väittävät, että valituslautakunta rikkoi asetuksen 2017/1001 60 artiklan 2 kohdan a alakohtaa sillä perusteella, että yhtäältä se katsoi virheellisesti, että kyseinen säännös koskee nimen suojaamista henkilön tunnusmerkkinä mutta se ei suojaa sitä sen kaupallisessa käytössä, ja poikkesi siten 5.7.2011 annetusta tuomiosta Edwin v. SMHV (C‑263/09 P, EU:C:2011:452), ja toisaalta se ei ottanut huomioon kantajien kansallisesta oikeudesta esittämiä selityksiä, jätti ottamatta huomioon todisteita, jotka koskivat vaadittujen nimien merkittävää kaupallista käyttöä, ja katsoi virheellisesti, että kantajien esittämät todisteet eivät osoittaneet, että ”[heidän] suojattavia intressejään [oli] loukattu”.
14      EUIPO katsoo, että valituslautakunta katsoi perustellusti, että aikaisemmat oikeudet, joihin kantajat vetosivat, eivät kuulu asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohdan a alakohdan soveltamisalaan. Kyseisiin oikeuksiin olisi pitänyt vedota asetuksen 60 artiklan 1 kohdan c alakohdan nojalla, luettuna yhdessä asetuksen 8 artiklan 4 kohdan kanssa. Kyseisten säännösten soveltamisalaan kuuluvat rekisteröimättömät tavaramerkit ja muut elinkeinotoiminnassa käytetyt merkit, kuten lähinnä liikenimet, toiminimet, verkkotunnukset ja muut merkit, joita voidaan käyttää kaupallisina tunnuksina tai yksilöimään niiden haltijan harjoittamaa taloudellista toimintaa. Kantajien omaksuma lähestymistapa johtaa sen mukaan sitä vastoin unionin oikeuden kiertämiseen. Tämä lähestymistapa nimittäin mahdollistaisi EUIPO:n mukaan sen, että kantajat voisivat vedota kaupallisia tunnuksia koskevaan oikeuteen ilman, että heihin sovellettaisiin asetuksen 8 artiklan 4 kohdassa säädettyjä edellytyksiä ja erityisesti edellytystä, joka koskee sellaisen käytön osoittamista, jonka vaikutusalue on laajempi kuin paikallinen.
15      EUIPO väittää erityisesti yhtäältä toiminimestä Leone & Leone OG ja nimestä Leones, joista edellisellä yksilöidään yhtiö ja jälkimmäisellä yritys, että ne ovat asetuksen 2017/1001
60 artiklan 1 kohdan c alakohdan, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 8 artiklan 4 kohdan kanssa, soveltamisalaan kuuluvia ”tyypillisiä” oikeuksia. Tätä päätelmää tukevat sen mukaan muun muassa vilpillisen kilpailun estämisestä annetun Itävallan liittovaltion lain 9 § sekä tavaramerkkien suojasta annetun Itävallan lain 12 ja 32 § siltä osin kuin kyseissä säännöksissä viitataan nimenomaisesti ”kaupallisten tunnusten” suojaan. Lisäksi se, että kantajat itse vetoavat suojaan ”kohdentamista koskeva sekaannusta” eli sellaista tilannetta vastaan, jossa kohdeyleisöä johdetaan harhaan kyseessä olevien tavaroiden kaupallisesta alkuperästä, merkitsee EUIPO:n mukaan sitä, että aikaisemmat oikeudet, joihin on vedottu, toimivat todellisuudessa ”merkkeinä, joihin on vedottu kaupallisina tunnuksina”. Toisaalta kantajat eivät ole vedonneet sukunimeen Leone sen tietyn henkilön yksilöimistehtävän perusteella, vaan ne ovat todellisuudessa vedonneet sellaisen merkin suojaan, joka muodostuu kyseisestä nimestä, jota käytetään elinkeinotoiminnassa.
Alustavia huomautuksia:
16      Asetuksen 2017/1001 60 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”EU-tavaramerkki julistetaan mitättömäksi [EUIPO:lle] tehdyllä vaatimuksella tai loukkauskanteeseen kohdistuvalla vastakanteella – –, jos sen käyttö voidaan kieltää muun aikaisemman oikeuden perusteella unionin lainsäädännön tai suojaa sääntelevän kansallisen oikeuden mukaisesti ja erityisesti seuraavien oikeuksien perusteella:
a)      nimeä koskeva oikeus;
b)      kuvaa koskeva oikeus;
c)      tekijänoikeus;
d)      teollisoikeus.”
17      [Asetuksen 2017/1001] täydentämisestä ja delegoidun asetuksen (EU) 2017/1430 kumoamisesta 5.3.2018 annetun komission delegoidun asetuksen (EU) 2018/625 (EUVL 2018, L 104, s. 1) 16 artiklan 1 kohdan c alakohdasta ilmenee, että jos on kyse asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohtaan perustuvasta mitättömyysvaatimuksesta, vaatimuksen esittäjän on esitettävä muun muassa seuraavat tiedot: todisteet aikaisemman oikeuden hankkimisesta, olemassaolon jatkumisesta ja suojan laajuudesta sekä todisteet siitä, että vaatimuksen esittäjä on oikeutettu esittämään vaatimuksen, mukaan lukien, jos aikaisempaan oikeuteen vedotaan jäsenvaltion lain nojalla, kyseisen kansallisen lain selkeästi määritetty sisältö esittämällä asianomaisten säännösten tai oikeuskäytännön julkaisuja.
18      Vaatimuksen esittäjällä on velvollisuus esittää EUIPO:lle paitsi todisteet, jotka osoittavat, että vaatimuksen esittäjän sovellettaviksi vaatimien kansallisten säännösten mukaan edellytykset sille, että tämä voi kieltää EU-tavaramerkin käytön aikaisemman kansallisen oikeuden perusteella, täyttyvät, myös todisteet kyseisten säännösten sisällöstä (tuomio 5.7.2011, Edwin v. SMHV, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, 50 kohta ja tuomio 30.6.2015, Gambling Commission v. SMHV, T‑404/10 RENV, ei julkaistu, EU:T:2015:445, 29 kohta).
19      Jos EU-tavaramerkin mitättömäksi julistamista koskeva vaatimus perustuu kansallisen oikeuden säännöllä suojattuun aikaisempaan oikeuteen, on EUIPO:n toimivaltaisten elinten tehtävänä arvioida, millainen painoarvo ja vaikutus niillä seikoilla on, jotka vaatimuksen esittäjä on esittänyt asianomaisen säännön sisällön osoittamiseksi. Unionin yleinen tuomioistuin valvoo tätä arviointia kokonaisvaltaisesti (tuomio 30.6.2015, Gambling Commission v. SMHV, T‑404/10 RENV, ei julkaistu, EU:T:2015:445, 30 kohta; ks. vastaavasti myös tuomio 5.7.2011, Edwin v. SMHV (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, 51 ja 52 kohta).
20      Lisäksi silloin, kun EUIPO:a voidaan pyytää ottamaan huomioon muun muassa sen jäsenvaltion kansallinen oikeus, jossa mitättömyysvaatimuksen perusteena olevaa aikaisempaa oikeutta suojataan, sen on selvitettävä viran puolesta tässä tarkoituksessa hyödyllisiksi katsominsa keinoin kyseisen jäsenvaltion kansallinen oikeus, jos tällaiset tiedot ovat tarpeen asianomaisen mitättömyysperusteen soveltamisedellytysten ja erityisesti esitettyjen tosiseikkojen oikeellisuuden tai esitettyjen asiakirjojen todistusvoiman arvioimiseksi (tuomio 20.1.2021, Jareš Procházková ja Jareš v. EUIPO – Elton Hodinářská (MANUFACTURE PRIM 1949), T‑656/18, ei julkaistu, EU:T:2021:17, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). EUIPO:lla on tarvittaessa tämä velvollisuus selvittää viran puolesta kansallinen oikeus siinä tapauksessa, että sillä on jo tietoja kansallisesta oikeudesta joko sen sisällöstä esitettyjen väitteiden tai sellaisen asian käsittelyn aikana toimitetun näytön muodossa, jonka todistusvoimaan on vedottu (tuomio 20.3.2013, El Corte Inglés v. SMHV) – Chez Gerard (CLUB GOURMET), T‑571/11, EU:T:2013:145, 41 kohta; ks. myös tuomio 2.12.2020, Monster Energy v. EUIPO – Nanjing aisiyou Clothing (Raapaisujälki), T‑35/20, ei julkaistu, EU:T:2020:579, 83 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
21      Käsiteltävässä asiassa on aluksi täsmennettävä, että valituslautakunta päätti riidanalaisen päätöksen 20 kohdassa prosessiekonomisista syistä olla ottamatta kantaa siihen, oliko kullakin kantajalla erikseen oikeus vedota kuhunkin kyseessä olevaan aikaisempaan oikeuteen. Se katsoi riidanalaisen päätöksen 47–50 kohdassa, että koska kaikki aikaisemmat oikeudet, joihin kantajat olivat vedonneet, kuuluivat asetuksen 2017/1001
60 artiklan 1 kohdan c alakohdan soveltamisalaan eivätkä näin ollen saman asetuksen 60 artiklan 2 kohdan a alakohdan soveltamisalaan, viimeksi mainittuun säännökseen perustuva mitättömyysvaatimus oli hylättävä kokonaisuudessaan. Näin ollen kantajien oikeus esittää mitättömyysvaatimus ei ole tämän oikeudenkäynnin kohteena. Kantajien väitteet, joilla pyritään osoittamaan tällainen oikeus, ovat siis tehottomia.
22      Lisäksi on todettava, että edellä 5 kohdassa mainitut aikaisemmat oikeudet ovat ensinnäkin sukunimi Leone, joka on sama kuin Lisa ja Giorgio Leonen luonnollisina henkilöinä, jotka ovat Itävallan kansalaisia, omistaman jäätelöiden valmistuksen ja myynnin alalla oleva yrityksen nimi, toiseksi Leone ja Leone OG eli sen itävaltalaisen yhtiön toiminimi, jonka omistajia Lisa ja Giorgio Leone ovat ja jonka toimialana on jäätelöiden valmistaminen ja myynti, ja kolmanneksi Leones, joka on muun muassa Wienissä (Itävalta) sijaitsevissa jäätelönmyyntiä harjoittavissa kantajien liikkeissä käytetty yrityksen tunnus.
23      Tämän täsmennyksen jälkeen on tutkittava kantajien väitteet, joilla ne riitauttavat lähinnä ensinnäkin valituslautakunnan asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohdan a alakohdasta tekemän tulkinnan ja toiseksi valituslautakunnan kansallista oikeutta koskevat arvioinnit.
Asetuksen N:o 2017/1001 60 artiklan 2 kohdan a alakohdan tulkinta
24      Riidanalaisen päätöksen 30 kohdassa valituslautakunta totesi, että kantajat olivat perustaneet mitättömyysvaatimuksensa kolmeen aikaisempaan edellä 5 kohdassa mainittuun Itävallan oikeuteen perustuvaan oikeuteen ja vedonneet asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohdan a alakohdassa, luettuna yhdessä edellä 4 kohdassa mainitun Itävallan lainsäädännön kanssa, tarkoitettuun mitättömyysperusteeseen.
25      Viitattuaan jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 16.12.2015 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2015/2436 (EUVL 2015, L 336, s. 1) 5 artiklan 4 kohtaan valituslautakunta totesi riidanalaisen päätöksen 31, 32 ja 47–49 kohdassa, että mainitun direktiivin 5 artiklan 4 kohdan a alakohta sisältää elinkeinotoiminnassa käytetyt oikeudet, kun taas saman direktiivin 5 artiklan 4 kohdan b alakohta sisältää muut kuin elinkeinotoiminnassa käytetyt aikaisemmat oikeudet, joihin kuuluu nimeä koskeva oikeus. Se lisäsi, että tämä erottelu toteutetaan myös yhtäältä asetuksen 2017/1001
60 artiklan 1 kohdan c alakohdalla, jossa viitataan kyseisen asetuksen 8 artiklan 4 kohtaan, ja toisaalta saman asetuksen 60 artiklan 2 kohdan a alakohdalla. Se katsoi, että koska tämä erottelu sisältyy asetukseen 2017/1001, ratkaisevaa ei ole se, miten oikeus, johon vedotaan, luokitellaan kansallisessa oikeudessa. Koska asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohdan a alakohta koskee nimiä ”henkilöoikeutena”, kantajien tähän säännökseen perustuva mitättömyysvaatimus on sen mukaan perusteeton.
26      Kantajat kiistävät tämän lähtökohdan, johon riidanalainen päätös ensisijaisesti perustuu ja jonka mukaan on lähtökohtaisesti niin, että mitättömyysvaatimus, jossa vedotaan elinkeinotoiminnassa käytettyyn nimeä koskevaan oikeuteen, ei voi perustua asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohdan a alakohtaan.
27      Oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä lainsäädännöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on (ks. tuomio 10.7.2014, D. ja G., C‑358/13 ja C‑181/14, EU:C:2014:2060, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
28      Ensinnäkin edellä 16 kohdassa mieleen palautetusta asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohdan a alakohdan sanamuodosta on todettava, että unionin tuomioistuin on jo katsonut, että ilmaisu ”nimeä koskeva oikeus” ei tue millään tavoin suppeaa tulkintaa, jonka mukaan kyseinen artikla koskee ainoastaan kyseistä oikeutta henkilön tunnusmerkkinä eikä kata nimen taloudellista hyödyntämistä (ks. vastaavasti tuomio 5.7.2011, Edwin v. SMHV, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, 33 kohta).
29      Asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tai missään muussakaan unionin oikeuden säännöksessä ei myöskään määritellä nimeä koskevan oikeuden sisältöä tai edellytyksiä, joiden on täytyttävä, jotta EU-tavaramerkin käyttö voidaan tällä perusteella kieltää. Kyseisessä säännöksessä viitataan sitä vastoin tässä tarkoituksessa kansalliseen oikeuteen, mikä ilmenee selvästi ilmaisusta ”muun aikaisemman oikeuden – – suojaa sääntelevän kansallisen oikeuden mukaisesti”.
30      EUIPO voi näin ollen julistaa EU-tavaramerkin mitättömäksi asianomaisen vaatimuksesta, jos sen käyttö voidaan kieltää muun muassa kansallisessa oikeudessa suojellun nimeä koskevan oikeuden perusteella (tuomio 14.5.2009, Fiorucci v. SMHV – Edwin (ELIO FIORUCCI), T‑165/06, EU:T:2009:157, 41 kohta ja tuomio 29.6.2017, Cipriani v. EUIPO – Hotel Cipriani (CIPRIANI), T‑343/14, EU:T:2017:458, 73 kohta.
31      Lisäksi asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohdan a alakohdassa käytetty muotoilu ”nimeä koskeva oikeus” ei sulje lähtökohtaisesti pois sitä, että kyseinen oikeus voi kansallisen oikeuden mukaan viitata paitsi sukunimeen myös liikenimiin, kuten yhtiön tai oikeushenkilön toiminimeen tai yrityksen käyttämään nimeen kyseisen yksikön oikeudellisesta asemasta riippumatta, tai yrityksen
tunnukseen. Tämä toteamus pitää sitäkin suuremmalla syyllä paikkansa, koska unionin tasolla toteutetun yhdenmukaistamisen puuttuessa liikenimen suoja kuuluu kansallisen oikeuden soveltamisalaan (tuomio 10.7.2025, Purefun Group, C‑365/24, EU:C:2025:558, 31 kohta).
32      Toiseksi asiayhteyteen perustuvasta tulkinnasta on todettava, että asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohdan rakenne on ristiriidassa valituslautakunnan riidanalaisessa päätöksessä hyväksymän tulkinnan kanssa.
33      Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on nimittäin niin, että asetuksen N:o 2017/1001 60 artiklan 2 kohdan nojalla EU-tavaramerkki voidaan julistaa mitättömäksi sellaisen asianomaisen vaatimuksesta, joka vetoaa ”muuhun aikaisempaan oikeuteen”. Tällaisen aikaisemman oikeuden luonteen täsmentämiseksi säännöksessä mainitaan neljä oikeutta ja samalla adverbia ”erityisesti” käyttämällä osoitetaan, ettei luettelo ole tyhjentävä. Esimerkkeinä mainitaan nimeä koskeva oikeus, kuvaa koskeva oikeus, tekijänoikeus ja teollisoikeus (tuomio 5.7.2011, Edwin v. SMHV, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, 34 kohta).
34      Tästä ei-tyhjentävästä luettelosta ilmenee, että esimerkkeinä mainituilla oikeuksilla suojataan erityyppisiä etuja. Tiettyjen tällaisten oikeuksien, kuten tekijänoikeuden ja teollisoikeuden, osalta taloudellisia etuja suojataan sekä kansallisissa oikeusjärjestyksissä että unionin oikeudessa kaupallisia loukkauksia vastaan (tuomio 5.7.2011, Edwin v. SMHV, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, 35 kohta).
35      Tästä seuraa, että asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohdan a alakohdan sanamuoto ja rakenne eivät mahdollista sitä, että tilanteessa, jossa vedotaan nimeä koskevaan oikeuteen, kyseisen säännöksen soveltamisala rajattaisiin ainoastaan niihin tapauksiin, joissa EU-tavaramerkiksi rekisteröinti on ristiriidassa sellaisen oikeuden kanssa, jolla suojataan nimeä yksinomaan asianomaisen henkilön tunnusmerkkinä (tuomio 5.7.2011, Edwin v. SMHV, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, 36 kohta).
36      Lisäksi asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohdassa olevalla ilmaisulla ”muun aikaisemman oikeuden” erotetaan toisistaan kyseisessä artiklassa luetellut oikeudet, joihin kuuluu nimeä koskeva oikeus, ja ne oikeudet, joita tarkoitetaan mainitun asetuksen 60 artiklan 1 kohdassa,
mukaan lukien 60 artiklan 1 kohdan c alakohdassa, jossa viitataan kyseisen asetuksen 8 artiklan 4 kohtaan, eli oikeus rekisteröimättömään tavaramerkkiin taikka muuhun elinkeinotoiminnassa käytettyyn merkkiin.
37      Yhtäältä asetuksen 2017/1001
8 artiklan 4 kohdassa viitataan rekisteröimättömään tavaramerkkiin. Tämä ilmaisu, luettuna huomioiden kyseisen asetuksen 4 artikla, jossa kuvaillaan merkkejä, joista EU-tavaramerkki voi muodostua, ja erityisesti saman asetuksen 4 artiklan a alakohta, on ymmärrettävä siten, että sillä tarkoitetaan merkkiä, jonka tehtävänä on erottaa yrityksen tavarat tai palvelut muiden yritysten tavaroista tai palveluista ja taata näin tavaroiden tai palvelujen kaupallinen alkuperä.
38      Vaikka asetuksen 2017/1001
4 artiklassa säädetään, että ”henkilönnimet” voivat olla tavaramerkkejä, on kuitenkin niin, että henkilönnimestä muodostuvalla tavaramerkillä on sen kattamien tavaroiden tai palvelujen kaupallisen alkuperän osoittajana eri tehtävä kuin varsinaisella henkilönnimellä, jonka tarkoituksena on yksilöidä tietty henkilö (ks. vastaavasti tuomio 14.5.2009, ELIO FIORUCCI, T‑165/06, EU:T:2009:157, 47 ja 48 kohta; ks. vastaavasti ja analogisesti myös tuomio 30.3.2006, Emanuel, C‑259/04, EU:C:2006:215, 48 kohta).
39      Toisaalta asetuksen 2017/1001
8 artiklan 4 kohdassa tarkoitetaan myös muita elinkeinotoiminnassa käytettyjä merkkejä. Tämän osalta on niin, että toiminimi, liikenimi tai yrityksen tunnus voivat myös tietyin edellytyksin olla merkkejä, joiden tehtävänä on erottaa yrityksen tavarat tai palvelut muiden yritysten tavaroista tai palveluista. Oikeuskäytännön mukaan toiminimellä, liikenimellä tai yrityksen tunnuksella ei kuitenkaan sellaisinaan ole tarkoitus erottaa tavaroita tai palveluja. Toiminimen tarkoituksena on näet yksilöidä yhtiö, kun taas liikenimen tai yrityksen tunnuksen tarkoituksena on toimia liiketoiminnan tunnuksena. Näin ollen jos toiminimen, liikenimen tai yrityksen tunnuksen käytöllä ainoastaan yksilöidään yhtiö tai se toimii liiketoiminnan tunnuksena, käytön ei voida katsoa tapahtuvan asetuksen 2017/1001 4 artiklassa tarkoitetulla tavalla tavaroita tai palveluja varten (tuomio 18.7.2017, Savant Systems v. EUIPO) – Savant Group (SAVANT), T‑110/16, ei julkaistu, EU:T:2017:521, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Toiminimen muodostavaa merkkiä voitaisiin kuitenkin käyttää siten, että sillä muodostetaan yhteys kyseisen merkin ja kaupan pidettyjen tavaroiden tai tarjottujen palvelujen välille. Siltä osin kuin tämä edellytys täyttyy, se, että sanaosaa käytetään yrityksen liikenimenä, ei nimittäin sulje pois sitä, että sitä voidaan käyttää tavaramerkkinä ja se täyttää keskeisen tehtävänsä tavaroiden tai palvelujen tunnuksena tai merkkinä, joka antaa haltijalleen oikeuden kieltää tavaramerkin käyttö asetuksen 2017/1001
8 artiklan 4 kohdassa tarkoitetulla tavalla (tuomio 26.7.2023, Guma Holdings v. EUIPO
– XTB (XTRADE), T‑67/22, ei julkaistu, EU:T:2023:436, 54 kohta).
40      Tästä seuraa, että nimet – liikenimet mukaan lukien – voivat kuulua asetuksen 2017/1001
60 artiklan 1 kohdan c alakohdassa, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 8 artiklan 4 kohdan kanssa, tarkoitetun ilmaisun ”rekisteröimättömän tavaramerkin tai muun [elinkeinotoiminnassa] käytetyn merkin” soveltamisalaan, kun niitä käytetään elinkeinotoiminnassa merkkeinä, jotka on tarkoitettu tavaroiden tai palvelujen tunnuksiksi ja täten
takaamaan kyseisten tavaroiden tai palvelujen kaupallinen alkuperä.
41      Sitä vastoin tällaiset nimet, joita käytetään muun muassa elinkeinotoiminnassa henkilön tai yrityksen yksilöimiseksi sellaisinaan, jäävät tämän määritelmän ulkopuolelle ja ne voivat kuulua asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetun nimeä koskevan oikeuden soveltamisalaan, ja kyseisen oikeuden täsmällinen sisältö sekä edellytykset sen noudattamisen varmistamiseksi määritellään yksinomaan sovellettavassa kansallisessa oikeudessa.
42      Toisin kuin valituslautakunta katsoi, ero yhtäältä asetuksen 2017/1001
60 artiklan 1 kohdan c alakohdassa, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 8 artiklan 4 kohdan kanssa, ja toisaalta saman asetuksen 60 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettujen aikaisempien oikeuksien välillä ei näin ollen perustu aikaisempien oikeuksien käyttöön tai käyttämättä jättämiseen elinkeinotoiminnassa tai liiketoiminnassa vaan näissä artikloissa tarkoitetuille mitättömyysperusteille ominaiseen eroon.
43      Lisäksi siltä osin kuin valituslautakunta perusti päätelmänsä, jonka mukaan asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohta ei kata aikaisempia oikeuksia, kun niitä käytetään elinkeinotoiminnassa, direktiivin 2015/2436
5 artiklan 4 kohdan a ja b alakohtaan, on palautettava mieleen, että kyseisen direktiivin 5 artiklan 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltio voi säätää, että tavaramerkkiä ei saa rekisteröidä tai, jos se on rekisteröity, että se on julistettava mitättömäksi, jos ja siltä osin kuin:
a)      oikeudet rekisteröimättömään tavaramerkkiin taikka muuhun elinkeinotoiminnassa käytettyyn merkkiin on saatu ennen päivää, jona hakemus myöhemmän tavaramerkin rekisteröimiseksi on tehty tai josta myöhemmän tavaramerkin rekisteröintihakemukselle on vaadittu etuoikeutta, ja rekisteröimättömän tavaramerkin tai muun merkin haltijalla on oikeus kieltää myöhemmän tavaramerkin käyttäminen;
b)      tavaramerkin käyttö voidaan kieltää muun kuin 2 kohdassa tai tämän kohdan a alakohdassa tarkoitetun aikaisemman oikeuden nojalla ja erityisesti, jos kyseessä on
i) oikeus nimeen;
ii) oikeus omaan kuvaan;
iii) tekijänoikeus;
iv) teollisoikeus.”
44      Näin ollen sen lisäksi, että nämä mitättömyysperusteet ovat vapaavalintaisia – mikä perustuu sanan ”voi” käyttöön direktiivin 2015/2436
5 artiklan 4 kohdassa – jäsenvaltioille, joiden on siis voitava pitää ne voimassa tai ottaa ne osaksi kansallista lainsäädäntöään, kyseisessä artiklassa tehdään edellä 36 kohdassa tarkoitetun kaltainen erottelu.
45      Sitä vastoin edellä 25 kohdassa esitetty valituslautakunnan tulkinta, jonka mukaan direktiivin 2015/2436
5 artiklan 4 kohdan b alakohdassa tarkoitetaan muita oikeuksia kuin elinkeinotoiminnassa käytettyjä aikaisempia oikeuksia, ei vastaa kyseisen säännöksen sanamuotoa, jossa asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohdan a alakohdan tavoin ainoastaan suljetaan konkreettisesti pois rekisteröimättömät tavaramerkit tai muut elinkeinotoiminnassa käytetyt merkit, jotka mainitaan direktiivin 2015/2436 5 artiklan 4 kohdan a alakohdassa.
46      Kolmanneksi säännöstön tavoitteisiin perustuvasta tulkinnasta on huomautettava, että asetuksen 2017/1001 tavoite ja rakenne tukevat edellä 42 ja 44 kohdassa esitettyä päätelmää. EU-tavaramerkkiä koskevissa säännöissä pyritään erityisesti edistämään unionin vääristymättömän kilpailun järjestelmää, jossa yritysten on, kyetäkseen hankkimaan itselleen asiakkaita tavaroidensa tai palvelujensa laadun perusteella, voitava rekisteröidä tavaramerkeiksi sellaisia merkkejä, joiden perusteella kuluttaja voi erottaa ilman sekaannusvaaraa kyseisen tavaran tai palvelun muista tavaroista ja palveluista, joilla on toinen alkuperä (ks. tuomio 12.9.2019, Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret v. EUIPO, C‑104/18 P, EU:C:2019:724, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
47      Asetuksen 2017/1001
60 artiklan 1 kohdan c alakohta, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 8 artiklan 4 kohdan kanssa, koskee siten tilannetta, jossa rekisteröimättömän tavaramerkin tai muun elinkeinotoiminnassa käytetyn merkin ja EU-tavaramerkin välillä on ristiriita. Tämä ristiriita koskee siis merkkejä, joilla on sama luonne ja keskeinen tehtävä eli yrityksen tavaroiden ja palvelujen erottaminen muiden yritysten tavaroista ja palveluista. Tällaisen ristiriidan ei katsota voivan vääristää kilpailua sisämarkkinoilla muun muassa silloin, kun rekisteröimätöntä tavaramerkkiä tai muuta merkkiä ei käytetä elinkeinotoiminnassa tai kun niiden vaikutusalue on ainoastaan paikallinen, ja tämän edellytyksen noudattamista tutkitaan asetuksessa 2017/1001 vahvistettujen yhtenäisten ja kyseisellä asetuksella käyttöön otetun järjestelmän taustalla olevien periaatteiden kanssa yhdenmukaisten standardien mukaisesti.
48      Vertailun vuoksi – kuten edellä 32–34 kohdassa todettiin – asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohta koskee mahdollista ristiriitaa EU-tavaramerkin ja muiden sellaisten eriluonteisten oikeuksien välillä, joilla on muu tehtävä kuin erottaa yrityksen tavarat ja palvelut muiden yritysten tavaroista ja palveluista. Kyseisen asetuksen 60 artiklan 2 kohdan a alakohta koskee siten erityisesti tilannetta, jossa sellaista nimeä koskeva oikeus, jota mahdollisesti käytetään elinkeinotoiminnassa henkilön tai yrityksen yksilöimiseksi sellaisinaan, suojataan EU-tavaramerkin olemassaolosta aiheutuvilta mahdollisilta kaupallisilta loukkauksilta. Tällaisessa tapauksessa tällaisen oikeuden sisältö ja edellytykset, jotka koskevat siihen vetoamista myöhempää EU-tavaramerkkiä vastaan, perustuvat kyseisessä säännöksessä tehdyn viittauksen nojalla sen suojaa sääntelevään kansalliseen lainsäädäntöön.
49      Tältä osin EUIPO:n argumentit, jotka perustuvat asetuksen 2017/1001
14 artiklan 1 kohdan a alakohtaan ja joilla pyritään rajoittamaan nimeä koskevan oikeuden soveltamisalaa, on hylättävä. Kyseisen asetuksen 14 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tosin säädetään, että EU-tavaramerkki ”ei oikeuta haltijaa kieltämään kolmatta osapuolta käyttämästä elinkeinotoiminnassa – – kolmannen osapuolen nimeä tai osoitetta, jos kolmas osapuoli on luonnollinen henkilö”. Kyseisen asetuksen 14 artiklan 2 kohdassa säädetään, että tällaisen käytön on tapahduttava ”hyvää liiketapaa noudattaen”. Kyseisellä säännöksellä pyritään nimenomaan varmistamaan, ettei tavaramerkkiä voida käyttää perusteena sille, että luonnollista henkilöä kielletään käyttämästä nimeään (tuomio 26.7.2023, Rada Perfumery v. EUIPO – Prada (RADA PERFUMES), T‑439/22, ei julkaistu, EU:T:2023:441, 68 kohta). Kuten edellä 31 kohdassa todettiin, asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohdan a alakohdassa ei kuitenkaan viitata ainoastaan luonnollisten henkilöiden nimeä koskevaan oikeuteen, vaan sen sanamuoto on neutraali nimeä koskevan oikeuden sisällön osalta ja siinä viitataan tältä osin kansalliseen oikeuteen.
50      Lisäksi asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohdan a alakohta koskee tilannetta, jossa aikaisemman nimeä koskevan oikeuden ja myöhemmän EU-tavaramerkin välillä on ristiriita, kun taas mainitun asetuksen 14 artiklan 1 kohdan a alakohdassa täsmennetään EU-tavaramerkillä saatujen yksinoikeuksien laajuutta rajoittamalla kyseisen tavaramerkin haltijan mahdollisuutta kieltää luonnollista henkilöä käyttämästä nimeään elinkeinotoiminnassa. Näiden kahden säännöksen soveltamisala on siis erilainen.
51      Lopuksi on huomautettava, että toisin kuin EUIPO väittää, valituslautakunta ei tukeutunut kantajien esittämien niiden todisteiden konkreettiseen arviointiin, jotka koskivat mitättömyysvaatimuksen perusteena olevien nimien käyttöä koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä, kun se katsoi, että kun näitä nimiä käytetään, ne ovat luonteeltaan yksinomaan merkkejä, joiden tehtävänä on erottaa toisistaan tavarat, joita niitä käyttäen pidetään kaupan, eikä yksilöidä luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä taikka yritystä sellaisinaan. Näin ollen perustelujen täydentämistä tai perustelujen korvaamista ei voida toteuttaa tehokkaasti unionin yleisessä tuomioistuimessa riidanalaiseen päätökseen sisältyvien mahdollisesti riittämättömien perustelujen täydentämiseksi. Jos valituslautakunnan tarkoituksena olisi ollut perustaa riidanalainen päätös tällaisiin seikkoihin, sen olisi pitänyt tehdä näin nimenomaisesti (ks. vastaavasti tuomio 5.10.2022, Puma v. EUIPO – CMS (CMS Italy), T‑711/20, ei julkaistu, EU:T:2022:604, 134 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
52      Edellä esitetystä seuraa, että valituslautakunta teki oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukainen suoja ei voinut ulottua nimeä koskevaan oikeuteen, tukeutuen pelkästään siihen, että vaadittuja nimiä oli käytetty muun muassa elinkeinotoiminnassa, tutkimatta edellä 17–20 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti muun muassa esitettyjen tosiseikkojen aineellista paikkansapitävyyttä niiden aikaisempien oikeuksien luonteen vahvistamiseksi konkreettisesti, joihin mitättömyysvaatimuksen perusteeksi vedottiin, sekä kyseisten oikeuksien sisältöä ja edellytyksiä, jotka perustuvat kansalliseen lainsäädäntöön, jonka soveltamista vaadittiin, EU-tavaramerkin käytön kieltämiseksi.
Kansallista oikeutta koskeva valituslautakunnan arviointi
53      On lisäksi tutkittava kantajien moitteet, jotka kohdistuvat riidanalaisen päätöksen perusteluihin, joiden mukaan kantajien esittämiä tietoja kansallisesta oikeudesta ei missään tapauksessa voida tulkita siten, että aikaisempia oikeuksia, joihin on vedottu, voitaisiin suojata nimeä koskevana oikeutena asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohdan a alakohdan nojalla, luettuna yhdessä sen Itävallan kansallisen oikeuden kanssa, johon on vedottu.
54      Valituslautakunta katsoi riidanalaisen päätöksen 37–42 kohdassa lähinnä, että Itävallan siviililain 43 § koskee tapauksia, joissa nimen henkilökohtainen käyttö estetään. Kun yksityishenkilöt aloittavat liiketoiminnan omissa nimissään, tällainen nimi saa kuitenkin toissijaisen merkityksen eikä sitä enää pidetä pelkkänä sukunimenä. Valituslautakunnan mukaan elinkeinotoiminnassa käytettyjen nimien ja muiden merkkien suojasta säädetään näin ollen tavaramerkkien suojasta annetun Itävallan lain 12 ja 32 §:ssä ja vilpillisen kilpailun estämisestä annetun Itävallan liittovaltion lain 9 §:n 1 momentissa, ja nämä kansalliset säännökset ovat merkityksellisiä asetuksen 2017/1001
8 artiklan 4 kohdan soveltamisen kannalta. Valituslautakunnan mukaan on näin ollen niin, että yhtäältä Itävallan siviililain 43 §:ään voidaan tukeutua ”nimeä koskevaan oikeuteen” vetoamiseksi vain – ja siltä osin kuin tavaramerkkioikeuden nojalla ei ole olemassa erityistä nimeä koskevaa suojaa – jos nimen haltija ei käytä nimeään elinkeinotoiminnassa. Toisaalta muihin edellä mainittuihin Itävallan oikeuden säännöksiin ei sen mukaan voida vedota asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetun nimeä koskevan oikeuden suojaamiseksi, koska niissä viitataan nimenomaisesti muun muassa kaupallisten tunnusten suojaan elinkeinotoiminnassa, mikä vastaa kyseisen asetuksen 8 artiklan 4 kohdan soveltamisalaan kuuluvia oikeuksia.
55      On kuitenkin todettava, että nämä valituslautakunnan näkemykset perustuvat samaan virheelliseen lähtökohtaan kuin se, joka on todettu edellä 52 kohdassa ja jonka mukaan nimen käyttö elinkeinotoiminnassa riittää siihen, ettei sitä suojata asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohdan a alakohdan nojalla.
56      Näin ollen valituslautakunnan riidanalaisessa päätöksessä suorittamalla kansallisen oikeuden säännösten arvioinnilla ei voida tukea päätelmää, jonka mukaan Itävallan oikeuden mukainen oikeus nimeen ei kuulu asetuksen 2017/1001
60 artiklan 2 kohdan a alakohdan soveltamisalaan.
57      Kaiken edellä esitetyn perusteella toinen kanneperuste on näin ollen hyväksyttävä ja riidanalainen päätös on kumottava tarvitsematta lausua ensimmäisestä kanneperusteesta.
Oikeudenkäyntikulut
58      Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska EUIPO on hävinnyt asian ja koska kantajat ovat vaatineet oikeudenkäyntikulujen korvaamista, EUIPO on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kahdeksas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)      Euroopan unionin teollisoikeuksien viraston (EUIPO) toisen valituslautakunnan 27.11.2024 antama päätös (asia R 971/2023-2) kumotaan.
2)      EUIPO velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Gâlea
Tóth
Spangsberg Grønfeldt
Julistettiin Luxemburgissa 14 päivänä tammikuuta 2026.
Allekirjoitukset
*      Oikeudenkäyntikieli: englanti.