62023CC0088
ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2024. gada 6. jūnijā (
1
)
Lieta C‑88/23
Parfümerie Akzente GmbH
pret
KTF Organisation AB
(Svea Hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (Svea apelācijas tiesa kā Patentu un komerclietu apelācijas tiesa, Zviedrija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Elektroniskā tirdzniecība – Aizliegums ierobežot brīvību sniegt informācijas sabiedrības pakalpojumus no citas dalībvalsts – Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēta valsts tiesību normu nepiemērojamība pakalpojumu sniedzējam, kas reģistrēts citā dalībvalstī un sniedz informācijas sabiedrības pakalpojumus
I. Ievads
1.
Tiesai jau vairākkārt ir bijusi iespēja pievērsties tā sauktajam “izcelsmes valsts” principam, kas noteikts Direktīvas 2000/31/EK (
2
) 3. pantā. Saskaņā ar šo principu uz informācijas sabiedrības pakalpojumiem principā un uz prasībām, kas ietilpst koordinētajā jomā šīs direktīvas 2. panta h) punkta izpratnē, attiecas tās dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā šo pakalpojumu sniedzējs ir reģistrēts (izcelsmes dalībvalsts). Atbilstīgi minētās direktīvas 3. panta 2. punktam, ievērojot tās 3. panta 4. punktā paredzētās atkāpes, cita dalībvalsts, kuras teritorijā atrodas klienti, kuriem paredzēti informācijas sabiedrības pakalpojumi (galamērķa dalībvalsts), nedrīkst ierobežot šo pakalpojumu sniegšanas brīvību.
2.
Tādējādi jēdziens, kas ir Direktīvas 2000/31 3. pantā noteiktā mehānisma pamatā, ir koordinētās jomas jēdziens. Šī lieta sniedz Tiesai iespēju iezīmēt šī jēdziena aprises kontekstā, kurā preces, kas neatbilst galamērķa dalībvalsts noteiktajām prasībām, tiek tirgotas tiešsaistē no citas dalībvalsts, izmantojot informācijas sabiedrības pakalpojumu. Šajā ziņā šīs lietas īpatnība ir tajā, ka ar šīm prasībām tiek īstenota iespēja, kas ar Savienības tiesībām piešķirta dalībvalstīm, lai to teritorijā laistu tirgū attiecīgās preces.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
1. Direktīva 2000/31
3.
Direktīvas 2000/31 1. pantā “Mērķis un piemērošanas joma” ir noteikts:
“1.   Šī direktīva cenšas veicināt pienācīgu iekšējā tirgus darbību, nodrošinot brīvu informācijas sabiedrības pakalpojumu apriti starp dalībvalstīm.
2.   Šī direktīva līdz līmenim, kas nepieciešams, lai sasniegtu 1. punktā minēto mērķi, saskaņo konkrētus valsts noteikumus par informācijas sabiedrības pakalpojumiem attiecībā uz iekšējo tirgu, pakalpojumu sniedzēju reģistrācijas vietu, komercziņojumiem, elektroniskajiem kontraktiem, starpnieku saistībām, rīcības kodeksiem, strīdu noregulējumu bez tiesas, sūdzību ierosināšanu tiesā un sadarbību starp dalībvalstīm.
3.   Šī direktīva papildina Kopienas tiesības, kas piemērojamas informācijas sabiedrības pakalpojumiem, neierobežojot aizsardzības līmeni, jo īpaši sabiedrības veselībai un patērētāju interesēm, kā noteikts Kopienas aktos un valsts tiesību aktos, kas tos ievieš, ciktāl tas neierobežo brīvību sniegt informācijas sabiedrības pakalpojumus.
4.   Šī direktīva nenosaka papildu noteikumus par starptautiskajiem privāttiesību noteikumiem, kā arī nerisina jautājumu par tiesu jurisdikciju.
[..]”
4.
Šīs direktīvas 2. pantā “Definīcijas” ir paredzēts:
“Šajā direktīvā terminiem ir šādas nozīmes:
[..]
h)
“koordinēta joma”: prasības, kas noteiktas dalībvalstu juridiskajās sistēmās un kas piemērojamas informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem vai informācijas sabiedrības pakalpojumiem, neatkarīgi no tā, vai tās ir vispārējas, vai arī tās ir īpaši izveidotas šiem pakalpojumiem vai pakalpojumu sniedzējiem.
i)
Koordinētā joma attiecas uz prasībām, kuras pakalpojuma sniedzējam jāievēro attiecībā uz:
–
informācijas sabiedrības pakalpojuma darbības sākšanu, prasībām, kas saistītas ar kvalifikāciju, atļauju saņemšanu vai paziņošanu,
–
informācijas sabiedrības pakalpojuma darbības veikšanu, piemēram, prasībām, kas saistītas ar pakalpojuma sniedzēja uzvedību, prasībām attiecībā uz pakalpojumu kvalitāti vai saturu, tostarp tās, kas piemērojamas reklamēšanai un kontraktiem, vai prasībām, kas saistītas ar pakalpojuma sniedzēja saistībām;
ii)
Koordinētā joma neattiecas uz tādām prasībām kā:
–
prasībām, kas piemērojamas pašām precēm,
–
prasībām, kas piemērojamas preču piegādei,
–
prasībām, kas piemērojamas pakalpojumiem, kurus nepiedāvā ar elektroniskiem līdzekļiem.”
5.
Minētās direktīvas 3. pants “Iekšējais tirgus” ir formulēts šādi:
“1.   Katra dalībvalsts nodrošina, ka informācijas sabiedrības pakalpojumi, ko piedāvā pakalpojumu sniedzējs, kurš reģistrēts tās teritorijā, atbilst valsts noteikumiem, kas piemērojami attiecīgajā dalībvalstī un ko ietver koordinētā joma.
2.   Dalībvalstis koordinētajā jomā noteiktu iemeslu dēļ nedrīkst ierobežot brīvību piedāvāt informācijas sabiedrības pakalpojumus no citas dalībvalsts.
[..]”
6.
Saskaņā ar tās pašas direktīvas 6. pantu “Sniedzamā informācija”, kas atrodams iedaļā par komercziņojumiem:
“Papildus citām informācijas prasībām, ko nosaka Kopienas tiesības, dalībvalstis nodrošina, ka komercziņojumi, kas ir informācijas sabiedrības pakalpojuma daļa vai veido to, atbilst vismaz šādiem noteikumiem:
a)
komercziņojums ir skaidri atpazīstams;
[..]”
2. Direktīva 2005/29
7.
Direktīvas 2005/29/EK (
3
) 3. panta “Piemērošanas joma” 4. punktā ir paredzēts:
“Ja šī direktīva un citi Kopienas noteikumi, kas reglamentē konkrētus negodīgas komercprakses aspektus, nonāk pretrunā, priekšroku dod minētajiem citiem Kopienas noteikumiem, un tos piemēro attiecībā uz šiem konkrētiem aspektiem.”
8.
Šīs direktīvas 11. panta “Izpilde” 1. punkta pirmajā daļā ir noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina piemērotus un efektīvus līdzekļus, lai apkarotu negodīgu komercpraksi nolūkā nodrošināt šīs direktīvas prasību ievērošanu patērētāju interesēs.”
3. Direktīva 75/324/EEK
9.
Direktīvas 75/324/EEK (
4
) 8. panta 1. punktā ir noteikts, ka “uz katra aerosola izsmidzinātāja ir jābūt viegli saskatāmai, salasāmai un neizdzēšamai informācijai. Gadījumos, kad aerosola izsmidzinātāja mazo izmēru dēļ (maksimālā ietilpība 150 ml vai mazāk) informāciju uz tā norādīt nav iespējams, izsmidzinātājam jāpiestiprina etiķete ar [šajā direktīvā noteikto] informāciju”.
10.
Saskaņā ar šīs direktīvas 8. panta 2. punktu “dalībvalsts var atļaut aerosola izsmidzinātāju tirdzniecību savā teritorijā ar nosacījumu, ka uzraksti uz etiķetes izdarīti valsts valodā vai valodās”.
4. Regula Nr. 1223/2009
11.
Regulas (EK) Nr. 1223/2009 (
5
) 19. panta “Marķēšana” 1. punktā ir noteikts, ka “kosmētikas līdzekli tirgū laiž tikai tad, ja uz kosmētikas līdzekļa trauka un iepakojuma neizdzēšamiem, viegli salasāmiem un skaidri saredzamiem burtiem ir norādīta [šajā regulā noteiktā] informācija”. It īpaši šajā informācijā ir jānorāda “īpaši piesardzības noteikumi, kas jāievēro lietošanā, un vismaz tie piesardzības noteikumi, kas uzskaitīti III līdz VI pielikumā, un jebkura īpaša piesardzības informācija par kosmētikas līdzekļiem, kas paredzēti profesionālai lietošanai”.
12.
Šīs regulas 19. panta 5. punktā ir precizēts, ka “valodu, kurā sniedzama [šajā regulā prasītā] informācija, nosaka tās dalībvalsts tiesību aktos, kurā kosmētikas līdzekli dara pieejamu gala patērētājam”.
B.
Zviedrijas tiesības
1. Elektroniskās tirdzniecības likums
13.
Lagen (2002:562) om elektronisk handel och andra informationssamhällets tjänster (Likums (2002:562) par elektronisko tirdzniecību un citiem informācijas sabiedrības pakalpojumiem; turpmāk tekstā – “Elektroniskās tirdzniecības likums”), ar kuru transponēta Direktīva 2000/31, 3. pantā ir paredzēts:
“Pakalpojumu sniedzējam, kurš ir reģistrēts Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) valstī, kas nav Zviedrija, ir tiesības sniegt informācijas sabiedrības pakalpojumus galalietotājiem Zviedrijā, neraugoties uz Zviedrijas noteikumiem, kuri ietilpst koordinētajā jomā.
Taču tiesa vai cita iestāde saskaņā ar likumu, [ievērojot noteikumus, kuri atbilst Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkta noteikumiem], var pieņemt pasākumu, kas ierobežo šāda pakalpojuma brīvu apriti [..]”.
14.
Saskaņā ar šī likuma 5. pantu koordinētās jomas ietvaros Zviedrijas tiesības tiek piemērotas informācijas sabiedrības pakalpojumiem, ko sniedz pakalpojumu sniedzēji, kuru reģistrācijas valsts ir Zviedrija, pat ja šie pakalpojumi pilnībā vai daļēji ir paredzēti galalietotājiem, kuri reģistrēti citā EEZ valstī.
2. Komercprakses likums
15.
Marknadsföringslagen (2008:486) (Likums (2008:486) par komercpraksi, turpmāk tekstā – “Komercprakses likums”), ar kuru transponēta Direktīva 2005/29, atbilstoši tā 2. pantam it īpaši ir piemērojams, ja tirgotājs veicina preču pārdošanu savas saimnieciskās darbības ietvaros.
16.
Šī likuma 3. pantā ir paredzēts, ka jēdziens “komercprakse” aptver reklāmu un jebkuru citu pasākumu, kura mērķis tirgotāja saimnieciskās darbības ietvaros ir veicināt preču pārdošanu un piekļuvi tām, citstarp jebkuru darbību vai atturēšanos no darbības, vai jebkuru citu uzņēmēja pasākumu vai rīcību pirms vai pēc pārdošanas, vai tās laikā, vai pirms vai pēc preču piegādes patērētājiem vai uzņēmējiem, vai tās laikā.
17.
Saskaņā ar minētā likuma 5. pantu “jebkurai komercpraksei ir jāatbilst labai komercpraksei”.
18.
Šī paša likuma 6. pants ir formulēts šādi:
“Jebkura komercprakse, kas ir pretrunā labai komercpraksei 5. panta izpratnē, tiek uzskatīts par negodīgu, ja tas ietekmē vai var ietekmēt galalietotāja spēju pieņemt uz informāciju balstītu lēmumu veikt darījumu.”
19.
Komercprakses likuma 8. pantā ir paredzēts:
“Jebkura maldinoša komercprakse 9., 10. un 12.–17. panta izpratnē tiek uzskatīta par negodīgu, ja tā ietekmē vai var ietekmēt galalietotāja spēju pieņemt uz informāciju balstītu lēmumu veikt darījumu. Maldinoša komercprakse, kas minēta [Direktīvas 2005/29] I pielikuma 1.–23. pantā, vienmēr ir uzskatāma par negodīgu.”
20.
Šī likuma 10. pantā ir noteikts:
“Tirgotāja komercprakse nedrīkst ietvert nepatiesu apgalvojumu izmantošanu vai maldinošus viņa paša vai cita tirgotāja komercdarbības attēlojumus.
Pirmā daļa it īpaši attiecas uz attēlojumiem attiecībā uz:
[..]
2.   preces izcelsmi, izmantošanu un tādiem riskiem kā ietekme uz veselību un uz apkārtējo vidi,
[..]
4.   preces cenu, cenas aprēķināšanas elementiem, īpašas cenu priekšrocības esamību un apmaksas kārtību,
5.   kvalifikāciju, stāvokli tirgū, saistībām, zīmoliem, tirdzniecības nosaukumiem, atšķirības zīmēm un citām tirgotāja vai citu tirgotāju tiesībām,
6.   tirgotājam piešķirtajiem apbalvojumiem un atzinībām,
[..]
Tirgotājs arī nedrīkst noklusēt būtisku informāciju savas vai citas personas komercdarbības veicināšanas ietvaros. Maldinoša noklusēšana ir arī būtiskas informācijas paziņošana neskaidrā, nesaprotamā, divdomīgā veidā vai nepiemērotā laikā.”
21.
Minētā likuma 23. pantā ir paredzēts, ka tirgotājam, kura komercprakse ir negodīga, var aizliegt šīs veicināšanas turpināšanu vai jebkāda cita līdzīga pasākuma veikšanu.
3. Rīkojums par kosmētikas līdzekļiem
22.
Förordning (2013:413) om kosmetiska produkter (Noteikumi (2013:413) par kosmētikas līdzekļiem, turpmāk tekstā – “Noteikumi par kosmētikas līdzekļiem”) 4. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka, ja kosmētikas līdzeklis ir darīts pieejams galalietotājam Zviedrijas tirgū, informācija, kuras norādīšana ir prasīta it īpaši Regulas Nr. 1223/2009 19. panta 1. punkta d) apakšpunktā, ir jānorāda zviedru valodā.
4. Civilās aizsardzības iestādes noteikumi par aerosola izsmidzinātājiem
23.
Saskaņā ar myndigheten för samhällsskydd och beredskaps föreskrifter om aerosolbehållare (MSBFS 2018:1) (Civilās aizsardzības iestādes noteikumi par aerosola izsmidzinātājiem (MSBFS 2018:1)) 3. pantu tirgū laistajiem aerosola izsmidzinātājiem ir jāatbilst prasībām, kuras izriet no šiem noteikumiem un to pielikuma.
24.
Šo noteikumu 4. pantā ir paredzēts, ka, neskarot Regulas (EK) Nr. 1272/2008 (
6
) piemērošanu, uz katra aerosola izsmidzinātāja salasāmā un neizdzēšamā veidā zviedru valodā ir jābūt norādītam tās personas, kas laiž aerosola izsmidzinātāju tirgū, nosaukumam un adresei vai reģistrētajai preču zīmei, simbolam “3” (apgriezts epsilons), norādēm, kas ļauj identificēt ražojuma partiju, pielikuma 2.2. punktā uzskaitītajām norādēm, kā arī satura nominālajam tilpumam.
III. Pamatlietas fakti, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
25.
Parfümerie Akzente ir Vācijas uzņēmums, kas savā tīmekļvietnē parfumdreams.se reklamē un pārdod matu kopšanas līdzekļus un citus kosmētikas produktus, kuri paredzēti Zviedrijas tirgum un Zviedrijas klientiem.
26.
KTF ir pakalpojumus sniedzošs uzņēmums, kas apkalpo tādu nozaru uzņēmumu apvienību, kuri importē, ražo un tirgo kosmētikas un higiēnas līdzekļus.
27.
2020. gada februārī KFT cēla prasību Patent- och marknadsdomstolen (Patentu un komerclietu tiesa, Zviedrija) pret Parfümerie Akzente, lūdzot aizliegt tai, pretējā gadījumā paredzot kavējuma naudu, īstenot negodīgu praksi, kas izpaužas, pirmkārt, kā konkrētu reklāmas norāžu izmantošana kosmētikas un matu kopšanas līdzekļu tirdzniecībā, otrkārt, atsevišķu kosmētikas līdzekļu aerosola izsmidzinātājos tirdzniecība bez marķējuma zviedru valodā, pārkāpjot Zviedrijas tiesisko regulējumu, ar kuru transponēta Direktīva 75/324, un, treškārt, atsevišķu kosmētikas līdzekļu tirdzniecība bez marķējuma zviedru valodā, it īpaši pārkāpjot Regulas Nr. 1223/2009 19. panta 1. punkta d) apakšpunktu un III pielikumu.
28.
Šajā tiesā KTF apgalvoja, ka apstrīdētā reklāma ir negodīga prakse un ka tādēļ tā ir jāaizliedz.
29.
KTF norādīja, ka attiecīgo preču reklāma un pārdošana attiecas uz Zviedrijas tirgu un reklāmai bija iedarbība Zviedrijā. KTF ieskatā Zviedrijas tiesību normas, ar ko transponēta Direktīva 2000/31, kura balstīta uz izcelsmes valsts principu, ir pakārtotas Zviedrijas tiesību normām, ar kurām transponēta Direktīva 2005/29, un tādējādi “iedarbības valsts princips”, kurš vispārīgi ir piemērojams komercprakses tiesībās, prevalē pār izcelsmes valsts principu.
30.
Katrā ziņā Direktīva 2005/29 esot pilnīgas saskaņošanas direktīva un tādēļ Zviedrijas noteikumus, kuri reglamentē komercpraksi, nevar uzskatīt par stingrākiem par Vācijas noteikumiem tajā pašā jomā.
31.
Parfümerie Akzente, kas neatzīst Zviedrijas tiesību normu par komercpraksi pārkāpumu, ir apstiprinājusi, ka attiecīgo preču reklāmas un tirdzniecības mērķvalsts ir Zviedrija, un ka tā uz savām precēm nav norādījusi marķējumu zviedru valodā, lai gan šīs preces esot bijis jāmarķē tā, kā to apgalvo KTF. Tomēr Parfümerie Akzente uzskata, ka ar Direktīvu 2000/31 netiek pieļauts, ka informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējam ir jāievēro stingrāki noteikumi, nekā tie, kas ir spēkā tā reģistrācijas dalībvalstī. Izcelsmes valsts princips šajā gadījumā nozīmējot Vācijas tiesību komercprakses jomā piemērošanu, pat ja šīs tiesības nav tik stingras kā Zviedrijas tiesības.
32.
Ar 2021. gada 24. septembra spriedumu pirmās instances tiesa apmierināja KTF prasījumus. Tā atzina, ka attiecīgā reklāma ir negodīga prakse, un tālab, pamatojoties uz Zviedrijas noteikumiem, ar kuriem reglamentē komercpraksi, aizliedza Parfümerie Akzente izmantot šo reklāmu.
33.
Pirmkārt, pirmās instances tiesa izvērtēja Zviedrijas tiesību komercprakses jomā piemērojamību attiecīgajām reklāmas norādēm, kas publicētas Parfümerie Akzente tīmekļvietnē. Tā norādīja, ka Parfümerie Akzente ir Vācijā reģistrēts pakalpojumu sniedzējs un attiecīgo preču pārdošana tiešsaistē ir informācijas sabiedrības pakalpojums. Šī tiesa arī secināja, ka attiecīgās reklāmas norādes ir daļa no šī pakalpojuma un ka prasības, kurām tās ir pakļautas, ietilpst koordinētajā jomā Direktīvas 2000/31 izpratnē. Tādēļ minētā tiesa atzina, ka Parfümerie Akzente ir tiesības sniegt informācijas sabiedrības pakalpojumu galalietotājiem Zviedrijā bez koordinētajā jomā ietilpstošo Zviedrijas noteikumu radītiem šķēršļiem.
34.
Otrkārt, pirmās instances tiesa pievērsās Direktīvai 2005/29. Tā norādīja, ka tā ir pilnīgas saskaņošanas direktīva un tādējādi tās tiesību normām ir jābūt vienādai nozīmei un vienādai piemērojamībai visā Savienībā. Turklāt, tā kā Parfümerie Akzente nav apgalvojusi, ka Zviedrijas tiesības komercprakses jomā ir ierobežojošākas par Vācijas tiesībām, un, tā kā apstrīdētajām reklāmas norādēm ir bijusi iedarbība Zviedrijā, nekas neliedz piemērot Zviedrijas tiesības, ar kurām reglamentē komercpraksi.
35.
Turpretī attiecībā uz nepareizi marķētu preču tirdzniecību pirmās instances tiesa neveica līdzīgu Zviedrijas tiesību piemērojamības pārbaudi.
36.
Parfümerie Akzente pārsūdzēja šo spriedumu Svea Hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (Svea apelācijas tiesa kā Patentu un komerclietu apelācijas tiesa, Zviedrija), kas ir iesniedzējtiesa.
37.
Šajā tiesā KTF precizēja, ka Parfümerie Akzente bija veikusi vairākus nepareizi marķētu preču tirdzniecības pasākumus, proti, to reklamēšanu savā tīmekļvietnē, kā arī to pārdošanu un piegādi. Šajā lietā KTF prasības priekšmets ir iespēja iebilst pret apstrīdētajām komercdarbības metodēm, atsaucoties uz komercprakses tiesībām.
38.
Tiesvedībā iesniedzējtiesā ir radušies jautājumi, pirmkārt, par Direktīvas 2000/31 īstenošanu Zviedrijā un par tās saderību ar Savienības tiesībām, kā arī, otrkārt, par koordinētās jomas apjomu.
39.
Šādos apstākļos Svea Hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (Svea apelācijas tiesa kā Patentu un komerclietu apelācijas tiesa) ar 2023. gada 13. februāra lēmumu, kas Tiesā saņemts 2023. gada 15. februārī, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punkts, ņemot vērā citas Savienības tiesību normas un Savienības tiesību lietderīgo iedarbību, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, atbilstoši kuram valsts tiesību normas, kas ietilpst koordinētajā jomā, citstarp valsts tiesību normas, ar ko īsteno [Direktīvu 2005/29], nav piemērojamas, ja pakalpojumu sniedzējs ir iedibināts citā dalībvalstī un sniedz informācijas sabiedrības pakalpojumus no šīs citas dalībvalsts un nav pamata piemērot atkāpi, kas izriet no valsts tiesību normām, ar ko transponēts Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punkts?
2)
Vai koordinētā joma Direktīvas 2000/31 izpratnē attiecas arī uz tādas preces reklamēšanu pārdevēja tīmekļvietnē un pārdošanu tiešsaistē, kuras marķējums, kā apgalvots, neatbilst prasībām, kas ir piemērojamas pašai precei tajā dalībvalstī, kuras teritorijā atrodas patērētājs, kas to iegādājas?
3)
Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša, vai saskaņā ar Direktīvas 2000/31 2. panta h) punkta ii) apakšpunktu no koordinētās jomas tomēr ir izslēgtas prasības, kas attiecas uz piegādi vai pašu preci, ja pašas preces piegāde ir būtiska daļa no reklamēšanas un pārdošanas tiešsaistē, vai tomēr arī pašas preces piegāde ir uzskatāma par papildinošu un nenodalāmu reklamēšanas un pārdošanas tiešsaistē daļu?
4)
Kāda nozīme 2. un 3. jautājuma vērtējumā attiecīgā gadījumā ir tam, ka prasības attiecībā uz pašu preci izriet no valsts tiesību normām, ar kurām ir īstenoti un papildināti Savienības nozaru tiesību akti, citstarp [Direktīvas 75/324] 8. panta 2. punkts un [Regulas Nr. 1223/2009] 19. panta 5. punkts, un kuras paredz, ka precei noteiktajām prasībām ir jābūt izpildītām, lai preci varētu laist tirgū vai piegādāt galalietotājiem dalībvalstī?”
40.
Rakstveida apsvērumus iesniedza pamatlietas puses, Itālijas un Zviedrijas valdības, kā arī Eiropas Komisija. KTF, Zviedrijas un Francijas valdības, kā arī Komisija bija pārstāvētas tiesas sēdē, kas notika 2024. gada 13. martā.
IV. Juridiskā analīze
A.
Par prejudiciālo jautājumu tvērumu
41.
Uzreiz ir jānorāda, ka prejudiciālie jautājumi paredz, ka attiecīgo preču tirdzniecība, ko Parfümerie Akzente veic savā tīmekļvietnē, ir “informācijas sabiedrības pakalpojums” Direktīvas 2000/31 izpratnē un ka šī sabiedrība ir uzskatāma par šādu pakalpojumu sniedzēju. Tā kā šī kvalifikācija, šķiet, ir pamatota, ņemot vērā šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, un tā kā ieinteresētās personas to neapstrīd, balstos uz premisu, ka pakalpojums, ko sniedz Parfümerie Akzente, vispārīgi ietilpst jēdzienā “informācijas sabiedrības pakalpojumi”.
42.
Iesākumā jākonstatē, ka iesniedzējtiesa ir uzdevusi Tiesai četrus prejudiciālus jautājumus, kuri attiecas uz diviem aspektiem, kas ir cieši saistīti ar tiesisko regulējumu par preču reklamēšanu un pārdošanu tiešsaistē Savienībā.
43.
Proti, pirmais prejudiciālais jautājums ir par galamērķa dalībvalsts rīcības brīvību piemērot citā dalībvalstī reģistrētam pakalpojumu sniedzējam savas valsts tiesību normas, kas ietilpst koordinētajā jomā Direktīvas 2000/31 2. panta h) apakšpunkta izpratnē, bet otrais līdz ceturtais jautājums ir par šīs jomas tvērumu. Šādos apstākļos uzskatu par lietderīgu sākt prejudiciālo jautājumu analīzi ar to jautājumu pārbaudi, kuri vērsti uz koordinētās jomas jēdzienu, proti, ar otrā, trešā un ceturtā jautājuma pārbaudi.
B.
Par otro, trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu
1. Otrā, trešā un ceturtā prejudiciālā jautājuma tvērums
44.
Pamatlietā KTF pārmet Parfümerie Akzente, pirmkārt, ka tā ir izmantojusi atsevišķas reklāmas norādes attiecīgo preču tirdzniecībā un, otrkārt, ka tā ir tirgojusi atsevišķas preces, kuras nebija marķētas atbilstoši Zviedrijas noteikumiem. Lai arī lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav sniegti precizējumi par šīm reklāmas norādēm, šķiet, ka runa ir par vispārīga rakstura apgalvojumiem (
7
). Otrais līdz ceturtais prejudiciālais jautājums nav uzdoti saistībā ar attiecīgo reklāmas norāžu aspektu. Taču tie ir saistīti ar šaubām, kas radušās iesniedzējtiesai, attiecībā uz tādu preču tirdzniecību, kuras, kā apgalvots, ir nepareizi marķētas.
45.
Precīzāk – ar otro līdz ceturto jautājumu, kurus es ierosinu izskatīt kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2000/31 2. panta h) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka koordinētajā jomā šīs tiesību normas izpratnē ietilpst aizliegums reklamēt un pārdot tiešsaistē preci, kas, kā apgalvots, ir marķēta, neievērojot prasības, kas piemērojamas pašai precei tajā dalībvalstī, kuras teritorijā atrodas patērētāji, kuriem paredzēti šie tirdzniecības tiešsaistē pasākumi, un ko noteikusi šī dalībvalsts saskaņā ar Direktīvas 75/324 8. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1223/2009 19. panta 5. punktu.
46.
Protams, otrā prejudiciālā jautājuma formulējums var likt domāt, ka iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai reklamēšana un pārdošana tiešsaistē ietilpst koordinētajā jomā arī tad, ja tās attiecas uz preci, kuras marķējums, kā apgalvots, neatbilst prasībām, kas piemērojamas pašai precei.
47.
Šajā ziņā jānorāda, ka formāli koordinētā joma aptver nevis tiešsaistē veiktās darbības, bet gan šādām darbībām piemērojamās prasības. Proti, kā izriet no Direktīvas 2000/31 2. panta h) punkta, šajā jomā ietilpst prasības, kas piemērojamas informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem vai šādiem pakalpojumiem.
48.
Šādos apstākļos un, atgādinot acīmredzamo, “koordinētajā jomā” Direktīvas 2000/31 2. panta h) punkta izpratnē it īpaši ietilpst prasības attiecībā uz “informācijas sabiedrības pakalpojuma darbības veikšanu, piemēram, prasībām, kas saistītas ar pakalpojuma sniedzēja uzvedību, prasībām attiecībā uz pakalpojumu kvalitāti vai saturu, tostarp tām, kas piemērojamas reklamēšanai un kontraktiem, vai prasībām, kas saistītas ar pakalpojuma sniedzēja saistībām”. Savukārt atbilstoši šai tiesību normai no šīs koordinētās jomas citstarp ir izslēgtas “prasības, kas piemērojamas pašām precēm, prasības, kas piemērojamas preču piegādei, kā arī prasības, kas piemērojamas pakalpojumiem, kurus nepiedāvā ar elektroniskiem līdzekļiem”.
49.
Tādējādi virspusīga prejudiciālo jautājumu pārbaude liktu atbildēt, ka prasības, kas attiecas uz konkrēto preču reklamēšanu un pārdošanu tiešsaistē, ietilpst koordinētajā jomā, bet prasības, kas attiecas uz pašām šīm precēm un uz to piegādi, no tās ir izslēgtas. Ņemot vērā, ka šis ir intuitīvs secinājums, iesniedzējtiesa tomēr lūdz Tiesu pārbaudīt minēto secinājumu, ievērojot šīs lietas specifiku.
50.
Proti, lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka otrais jautājums ir vērsts uz to, lai noskaidrotu, “vai koordinētajā jomā Direktīvas 2000/31 izpratnē ietilpst prasības, kas attiecas uz tādas preces reklamēšanu un pārdošanu tiešsaistē, kuras, kā apgalvots, neatbilst prasībām, kas piemērojamas pašai precei”. Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, trešais prejudiciālais jautājums ir uzdots gadījumā, ja atbilstoši atbildei uz otro jautājumu “koordinētajā jomā [ietilpst] prasības, kas piemērojamas reklamēšanai un pārdošanai tiešsaistē” tādējādi, ka “preces reklamēšana un pārdošana tiešsaistē patērētājam ir likumīga”.
51.
Tomēr “prasības, kas attiecas uz reklamēšanu un pārdošanu tiešsaistē”, kuru piemērojamība informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējam ir aplūkota šajā lietā, lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nav skaidri definētas. Tādēļ ir jānoskaidro, kā iesniedzējtiesa izprot šīs prasības.
52.
Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nekas nenorāda uz to, ka sabiedrībai Parfümerie Akzente adresētais pārmetums ietver tikai to, ka šī sabiedrība nav savā tīmekļvietnē iekļāvusi visu informāciju un norādes, kas atbilstoši Direktīvai 75/324 un Regulai Nr. 1223/2009 parasti esot jānorāda preces marķējumā.
53.
Paturot to prātā, lai sniegtu jebkādu interpretācijai lietderīgu informāciju, ir jāpārbauda, vai Direktīvā 75/324 un Regulā Nr. 1223/2009 ir prasīts, lai tajās paredzētā informācija un norādes tiktu izmantotas, arī reklamējot un pārdodot tiešsaistē attiecīgās preces. Proti, lai arī šis jautājums nav aktuāls parastas pārdošanas gadījumā, jo patērētājam parasti ir piekļuve precei, kuru tas pērk, tiešsaistes darbības ietvaros tas tā nav.
2. Savienības tiesībās paredzētās marķēšanas prasības
54.
Pirmkārt, Direktīvas 75/324 8. panta 2. punktā dalībvalstīm ir paredzēta iespēja atļaut aerosola izsmidzinātāju “tirdzniecību savā teritorijā” ar nosacījumu, ka uzraksti uz etiķetes izdarīti valsts valodā.
55.
Šajā ziņā no Direktīvas 75/324 8. panta 1. punkta izriet, ka šī tiesību norma attiecas uz informāciju un norādēm, kas jānorāda uz preces vai, attiecīgā gadījumā, uz etiķetes, kas tai piestiprināta. Turklāt šīs direktīvas mērķis ir saskaņot noteikumus par aerosola izsmidzinātāju tehniskajiem rādītājiem, lai atvieglotu tirdzniecību Savienībā (
8
) un, kā var secināt no minētās direktīvas 8. pantā prasīto norāžu satura, ņemot vērā šīs direktīvas pielikuma 2.2. punktu (
9
), nodrošināt attiecīgo preču lietotāju drošību. Turpretī nekas neliek domāt, ka šī informācija un norādes tiek prasītas, lai ļautu patērētājam veikt uz informāciju balstītu izvēli, jo aerosola izsmidzinātāju tirdzniecības reklamēšanas aspekts šajā direktīvā nav reglamentēts.
56.
Tādējādi, manuprāt, Direktīvā 75/324 nav paredzēts, ka prasītās norādes būtu jāizmanto arī komercpraksē, kas attiecas uz aerosola izsmidzinātāju reklamēšanu un pārdošanu tiešsaistē.
57.
Otrkārt, saskaņā ar Regulas Nr. 1223/2009 19. panta 1. un 5. punktu “valodu, kurā sniedzama [atsevišķa] informācija, [kas prasīta šajā regulā, lai kosmētikas līdzekli varētu darīt pieejamu tirgū], nosaka tās dalībvalsts tiesību aktos, kurā kosmētikas līdzekli dara pieejamu gala patērētājam”.
58.
Šajā ziņā jēdziens “darīt pieejamu tirgū” Regulas Nr. 1223/2009 2. panta 1. punkta g) apakšpunktā ir definēts šādi: “veicot komercdarbību, par samaksu vai par brīvu piegādāt kādu kosmētikas līdzekli izplatīšanai, patēriņam vai izmantošanai Kopienas tirgū” (
10
).
59.
Protams, šis jēdziens ir pietiekami plašs, lai aptvertu arī komercpraksi, kas saistīta ar šādu preču pārdošanu (
11
). Tomēr Savienības likumdevējs nav vēlējies Regulā Nr. 1223/2009 detalizēti un pilnīgi regulēt, kā formulējama informācija, kas prasīta saistībā ar kosmētikas līdzekļu tirdzniecību tiešsaistē.
60.
Proti, Regulas Nr. 1223/2009 mērķis ir pilnīgi saskaņot Eiropas Savienībā spēkā esošās tiesību normas, lai izveidotu kosmētikas līdzekļu iekšējo tirgu, vienlaikus nodrošinot augstu cilvēku veselības aizsardzības līmeni (
12
). Šajā ziņā šīs regulas 19. panta 5. punktā prasītajai informācijai ir jābūt valodā, ko nosaka tā dalībvalsts, kurā prece ir piegādāta gala patērētājam, t.i., patērētājam vai profesionālim, kas izmanto kosmētikas līdzekli (
13
). Tādējādi informācijas un norāžu mērķis ir vienīgi nodrošināt kosmētikas līdzekļu drošību to lietošanas laikā. Turpretī informācija un norādes netiek prasītas, lai ļautu patērētājam izvēlēties preci, balstoties uz informāciju. Proti, gala patērētājs ne obligāti ir tas, kurš ir iegādājies kosmētikas līdzekļus (
14
).
61.
Balstoties uz šo loģiku, Regulas Nr. 1223/2009 19. pantā paredzētās marķēšanas prasības nedrīkst sajaukt ar šīs regulas 20. pantā minētajām prasībām, kas attiecas uz apgalvojumiem par kosmētikas līdzekļiem (
15
), jo šīs pēdējās minētās ir piemērojamas jebkuriem tekstuāliem paziņojumiem saistībā ar šīm precēm (
16
), citstarp tādiem, kas ļauj patērētājam izdarīt uz informāciju balstītu preces izvēli (
17
).
62.
Tādējādi Direktīvā 75/324 un Regulā Nr. 1223/2009 paredzēto marķēšanas prasību mērķis ir aizsargāt attiecīgo preču patērētājus, un kā tādas tās pilda savu funkciju šādu preču izmantošanas kontekstā. Tātad šīs prasības vislielākajā mērā attiecas uz attiecīgo preču drošību. Turpretī šajos abos Savienības tiesību aktos prasītā informācija un norādes neattiecas uz šo preču reklamēšanu, un to mērķis nav ļaut patērētājam pieņemt uz informāciju balstītu lēmumu par konkrētas preces pirkumu. Tādēļ tās nav obligāti jāizmanto saistībā ar attiecīgo preču reklamēšanu un pārdošanu tiešsaistē.
3. Drošības prasībām neatbilstošu preču tirdzniecības aizliegums
63.
Tā kā esmu noraidījis interpretāciju, atbilstoši kurai Direktīvā 75/324 un Regulā Nr. 1223/2009 prasītā informācija un norādes ir jāizmanto arī reklamēšanā un pārdošanā tiešsaistē, iesniedzējtiesas atsauce uz “prasībām, kas attiecas uz tādas preces reklamēšanu un pārdošanu tiešsaistē, kura, kā apgalvots, neatbilst prasībām, kas piemērojamas pašai precei” ir jāsaprot tādējādi, ka šī tiesa šaubās par iespēju aizliegt sabiedrībai Parfümerie Akzente reklamēt un pārdot tiešsaistē preces, kurām nav marķējuma zviedru valodā.
64.
Pirmkārt, pirmās instances tiesa apmierināja KTF prasījumus, kuru mērķis bija aizliegt tādu preču tirdzniecību, kuras, kā apgalvots, ir nepareizi marķētas, un kuras šīs sabiedrības ieskatā nevar likumīgi reklamēt vai pārdot galalietotājiem Zviedrijā. Otrkārt, Parfümerie Akzente atzina, ka tā ir reklamējusi un pārdevusi attiecīgās preces, ka šīm precēm bija jābūt marķētām tā, kā norādījusi KTF, un ka to marķējums nebija sagatavots zviedru valodā. Ar iesniedzējtiesā iesniegto apelācijas sūdzību Parfümerie Akzente, šķiet, apstrīd Zviedrijas noteikumu piemērojamību it īpaši minēto preču reklamēšanai un pārdošanai tiešsaistē šajā dalībvalstī.
65.
Tādējādi reklamēšanai un pārdošanai tiešsaistē piemērojamās prasības, ko minējusi iesniedzējtiesa, ietver aizliegumu reklamēt un pārdot preces, kuru marķējumā nav ievērotas drošības prasības, kas piemērojamas precēm, kuras laistas tirgū Zviedrijas teritorijā vai kuras piegādātas galapatērētājiem Zviedrijā.
4. Attiecīgais aizliegums un koordinētā joma
66.
Atbilstoši Direktīvas 75/324 8. panta 2. punktam dalībvalstij, kurā prece tiek pārdota, ir atļauts pieprasīt, lai aerosola izsmidzinātāja marķējuma uzraksti pilnībā būtu šīs dalībvalsts valsts valodā. Tāpat Regulas Nr. 1223/2009 19. panta 5. punktā minētajai informācijai ir jābūt pieejamai valodā, ko nosaka dalībvalsts, kurā kosmētikas līdzeklis tiek darīts pieejams galalietotājam.
67.
Direktīvas 75/324 4. pantā un Regulas Nr. 1223/2009 9. pantā, kuri ir formulēti gandrīz identiski, ir paredzēts, ka sakarā ar šajos Savienības tiesību aktos noteiktajām prasībām dalībvalstis nedrīkst atteikt, aizliegt vai ierobežot to preču tirdzniecību, kas atbilst šo tiesību aktu prasībām. Turpretī šajā lietā runa ir par precēm, attiecībā uz kurām nav ievērots Zviedrijas Karalistes noteiktais valodas lietojums atbilstoši minētās direktīvas 8. panta 2. punktam un minētās regulas 19. panta 5. punktam. Jautājums, kas rodas, ir par to, vai šī dalībvalsts var aizliegt šādu preču reklamēšanu un pārdošanu tiešsaistē patērētājiem minētajā dalībvalstī.
68.
A priori šāds galamērķa dalībvalsts īstenots reklamēšanas un pārdošanas tiešsaistē aizliegums būtu pretrunā mehānismam, kas noteikts Direktīvas 2000/31 3. pantā. Saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta 3. punktu tā ir piemērojama informācijas sabiedrības pakalpojumiem, neierobežojot aizsardzības līmeni, jo īpaši sabiedrības veselībai un patērētāju interesēm, kā noteikts Savienības tiesību aktos un valsts tiesību aktos, kas tos ievieš, ciktāl tas neierobežo brīvību sniegt informācijas sabiedrības pakalpojumus. Tādējādi minētās direktīvas 3. pantā noteiktais mehānisms prevalē pār aizsargājošām normām, kuras ierobežo tiešsaistes pakalpojumu sniegšanas brīvību.
69.
Paturot to prātā, informācijas sabiedrības pakalpojumu sniegšanas brīvību reglamentē Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punkts. Saskaņā ar šo tiesību normu dalībvalstis koordinētajā jomā noteiktu iemeslu dēļ nedrīkst ierobežot brīvību piedāvāt šādus pakalpojumus no citas dalībvalsts. Attiecīgais aizliegums skar tādu preču reklamēšanu un pārdošanu tiešsaistē, kuras neatbilst prasībām, kas attiecas uz pašām precēm. Šis aizliegums vislielākajā mērā ir saistīts ar iemesliem, kas nav koordinētās jomas daļa un kuru mērķis ir nodrošināt šo prasību efektivitāti.
70.
Turpinot šo argumentāciju – kā izriet no Direktīvas 2000/31 2. panta h) punkta i) apakšpunkta – koordinētajā jomā ietilpst prasības, kuras informācijas sabiedrības pakalpojuma sniedzējiem ir jāievēro, lai no attiecīgās dalībvalsts viedokļa raugoties, šī pakalpojuma sniegšanas darbības veikšana būtu likumīga. Attiecīgās tirdzniecības nelikumība nav saistīta ar tirdzniecības nosacījumu vai īpašu šīs tirdzniecības aspektu, bet izriet tieši un tikai no tā, ka tirgotās preces neatbilst drošības noteikumiem, kas piemērojami precēm atbilstoši galamērķa dalībvalsts tiesību aktiem.
71.
Turklāt interpretāciju, atbilstoši kurai aizliegums tirgot tiešsaistē preces, kuras neatbilst preču drošības noteikumiem, neietilpst šajā jomā, apstiprina arī atziņas, kas gūtas no sprieduma Ker-Optika (
18
), kurā Tiesa pārbaudīja kontaktlēcu tirdzniecību internetā, ņemot vērā Direktīvu 2000/31.
72.
Šajā spriedumā Tiesa norādīja, ka saistībā ar šādu tirdzniecību var nošķirt vairākus elementus, proti, tostarp, pirmkārt, pašu pārdošanas aktu, ko veido piedāvājums noslēgt līgumu tiešsaistē un līguma noslēgšana ar elektroniskajiem līdzekļiem, otrkārt, pārdotās preces piegādi un, treškārt un fakultatīvi, elementu pirms pārdošanas vai piegādes, piemēram, klienta konsultāciju pie ārsta (
19
).
73.
Pēc šīs nošķiršanas Tiesa atzina, pirmkārt, ka koordinētajā jomā ietilpst valsts tiesību normas, ar kurām ir aizliegta tostarp piedāvāšana tiešsaistē un līguma noslēgšana ar elektroniskajiem līdzekļiem (
20
). Otrkārt, Tiesa bez jebkādām iebildēm nosprieda, ka “saskaņā ar pašu Direktīvas 2000/31 2. panta h) punkta ii) apakšpunkta tekstu koordinētā joma neattiecas uz prasībām, kas piemērojamas tādu preču piegādei, attiecībā uz kurām līgums ir noslēgts ar elektroniskajiem līdzekļiem” un ka tātad valsts tiesību normas, kas attiecas uz nosacījumiem, ar kādiem internetā pārdotās preces var tikt piegādātas dalībvalsts teritorijā, neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā (
21
). Turpinājumā Tiesa atzina, ka, tā kā valsts tiesiskais regulējums, ar kuru aizliegta “kontaktlēcu tirdzniecība internetā, attiecas uz pārdošanas veidu, kuram ir raksturīga šādu kontaktlēcu piegāde patērētāja dzīvesvietā”, šis tiesiskais regulējums ir jāizvērtē nevis saistībā ar minēto direktīvu, bet gan saistībā ar Līgumu (
22
).
74.
Tādējādi, pirmkārt, aizliegumu tirgot tiešsaistē preces, kuras neatbilst prasībām, kas piemērojamas pašām precēm, nevar uzskatīt par tādu, kas ietilpst koordinētajā jomā. Otrkārt, Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punkts neliedz galamērķa dalībvalstij aizliegt šādu preču reklamēšanu un pārdošanu tiešsaistē.
75.
Šādos apstākļos vēl ir jāpārbauda, vai, kā to paredz trešais prejudiciālais jautājums iesniedzējtiesas formulējumā, šo secinājumu neatspēko atziņas, kas izriet no sprieduma A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē) (
23
), ciktāl no šī sprieduma izriet, ka atsevišķi darbību tiešsaistē papildinoši un nenodalāmi elementi ietilpst koordinētajā jomā.
5. Marķējums kā reklamēšanas un pārdošanas tiešsaistē papildinošs un nenodalāms elements
76.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka tādas pārdošanas tiešsaistē gadījumā, kad pakalpojumu sniedzēja veiktā pārdošana ir pilnībā paredzēta patērētājiem citā dalībvalstī, kurā šis pakalpojumu sniedzējs nav reģistrēts, preces piegāde noteikti ir daļa no pakalpojuma un tā var būt šī pakalpojuma nenodalāms un papildinošs elements. Tādā gadījumā preces piegāde pati par sevi esot pārdošanas tiešsaistē būtisks nosacījums. Šāds domu gājiens, kas iedvesmu radis spriedumā A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē), nozīmētu uzskatīt, ka prasības attiecībā uz piegādi vai pašu preci tāpat kā prasības attiecībā uz darbību tiešsaistē ietilpst koordinētajā jomā. Praksē Parfümerie Akzente būtu atļauts piegādāt patērētājiem Zviedrijā kosmētikas līdzekļus, kas marķēti atbilstoši šīs sabiedrības reģistrācijas dalībvalsts tiesību aktiem.
77.
Mani šī argumentācija nepārliecina. Ja piekristu loģikai, kas ir trešā prejudiciālā jautājuma pamatā, tas nozīmētu uzskatīt, ka no Direktīvas 2000/31 viedokļa jebkādas tiešsaistē pārdotas preces piegāde arī ir informācijas sabiedrības pakalpojuma nepieciešams un nenodalāms elements.
78.
No sprieduma A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē) gūtās atziņas arī neapstiprina minēto vērtējumu. Proti, šajā spriedumā Tiesai bija jānosaka, vai daudzpusīga reklāmas kampaņa, kas veikta ar elektronisku un fizisku plašsaziņas līdzekļu starpniecību, ietilpst koordinētajā jomā.
79.
Šajā ziņā Tiesa vispirms atzina, ka “šādas reklāmas mērķis kopumā un neatkarīgi no tā, kādā veidā tā faktiski tiek veikta, ir piesaistīt potenciālos patērētājus [attiecīgā informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzēja] tīmekļvietnei un veicināt tā produktu pārdošanu tiešsaistē” (
24
), kas šai reklāmai piešķir ekonomisku nozīmi (
25
). Turpinājumā Tiesa norādīja, ka būtu mākslīgi uzskatīt, ka tiešsaistes reklāmas daļa ietilpst koordinētajā jomā, un izslēgt no šīs jomas to reklāmas daļu, kas tiek veikta ar fizisko datu nesēju starpniecību (
26
). Visbeidzot tā atsaucās uz Direktīvas 2000/31 2. panta h) punkta i) apakšpunkta formulējumu, kas citstarp paredz, ka prasības, kas piemērojamas reklamēšanai, ietilpst koordinētajā jomā (
27
).
80.
Ņemot vērā šos apsvērumus, Tiesa secināja, ka aplūkotā reklāma ir tirdzniecības tiešsaistē pakalpojuma papildinošs un neatņemams elements un kā tāds tas pilnībā ietilpst “koordinētajā jomā” Direktīvas 2000/31 izpratnē (
28
).
81.
Taču šī judikatūra nav piemērojama šajā lietā.
82.
Proti, pirmkārt, preču marķēšana sprieduma A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē) izpratnē nav preču reklamēšanu un pārdošanu tiešsaistē papildinoša, jo tā kalpo nevis šo preču reklamēšanai patērētājiem, bet gan ļauj tiem saņemt informāciju par preces izmantošanu un izmantošanas veidu, lai sasniegtu mērķi nodrošināt augstu cilvēku veselības aizsardzības līmeni (
29
).
83.
Otrkārt, lai arī Direktīvas 2000/31 2. panta h) punkta i) apakšpunktā ir paredzēta zināma rīcības brīvība, lai varētu uzskatīt, ka prasības attiecībā uz reklamēšanas darbību ietilpst koordinētajā jomā, ar šīs direktīvas 2. panta h) punkta ii) apakšpunktu no šīs jomas galīgi ir izslēgtas prasības, kas piemērojamas pašām precēm. Šo interpretāciju apstiprina minētās direktīvas 21. apsvērums, kurā minēts, ka koordinētā joma neattiecas uz tādām dalībvalstu juridiskajām prasībām attiecībā uz precēm kā drošības standarti un marķēšanas pienākumi.
84.
Treškārt, kā jau norādīju (
30
), interpretāciju, atbilstoši kurai marķēšanas pienākumi ir izslēgti no koordinētās jomas, neraugoties uz to saikni ar darbību tiešsaistē, apstiprina no sprieduma Ker-Optika (
31
) gūtās atziņas. Ir taisnība, ka Tiesa šajā spriedumā koncentrējās uz prasībām, kas piemērojamas tiešsaistē pārdotu preču piegādei, taču šeit aplūkotā lieta attiecas uz prasībām, kas piemērojamas pašām precēm. Tomēr Direktīvā 2000/31 abi šie prasību veidi ir aplūkoti vienādi.
85.
Šajā ziņā tomēr ir iespējams identificēt pašām precēm piemērojamo prasību iezīmi, kas no to saiknes ar reklamēšanu un pārdošanu tiešsaistē viedokļa nošķir tās no piegādei piemērojamajām prasībām. Proti, neviens piegādes elements nav konstatējams tieši reklamēšanā un pārdošanā tiešsaistē, savukārt dažus marķējuma elementus var reproducēt attiecīgo preču tirdzniecībā tiešsaistē. Itālijas un Francijas valdību argumentācijā ir atspoguļota šāda marķēšanas prasību iezīme.
86.
Tomēr, kā jau norādīju, nekas neliecina, ka sabiedrībai Parfümerie Akzente adresētais pārmetums skar tikai to, ka šī sabiedrība savā tīmekļvietnē nav iekļāvusi visu informāciju un norādes, kam saskaņā ar Direktīvu 75/324 un Regulu Nr. 1223/2009 būtu jābūt norādītām preces marķējumā (
32
). Katrā ziņā abos šajos Savienības tiesību aktos prasītā informācija ne vienmēr ir jāizmanto attiecīgo preču reklamēšanā un pārdošanā tiešsaistē (
33
).
87.
Visbeidzot, ceturtkārt, interpretāciju, atbilstoši kurai prasības attiecībā uz pašu preci ir izslēgtas no koordinētās jomas, neraugoties uz to saikni ar darbību tiešsaistē (kas nozīmē, ka informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējs nevar atsaukties uz izcelsmes valsts principu, lai šīs prasības tam nebūtu saistošas), nevar atspēkot apstāklis, ka zviedru patērētājs, nezinādams, ka viņa dalībvalstī ir spēkā šādas prasības, var doties uz citu dalībvalsti un tajā pirkt preces, kuru marķējums ir viņam nesaprotamā valodā. Šāds konkrēts gadījums neatbilst situācijai, kad preces Zviedrijā pārdod citā dalībvalstī reģistrēts pakalpojumu sniedzējs (
34
). Tādēļ apstāklis, ka Savienībā patērētājs var pārvietoties, lai iegādātos preci, kas atbilst vietējām prasībām, neatspēko attiecīgo dalībvalstu paredzēto pašām precēm piemērojamo prasību nodalītu piemērošanu Savienībā, tādējādi radot sava veida reglamentējošo mozaīku. Proti, saskaņā ar Direktīvas 2000/31 3. pantā noteiktā mehānisma loģiku katra dalībvalsts var noteikt šādas prasības savā teritorijā.
88.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uz otro, trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2000/31 2. panta h) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka koordinētajā jomā šīs tiesību normas izpratnē neietilpst aizliegums reklamēt un pārdot tiešsaistē preci, kuras marķējums neatbilst prasībām, kas piemērojamas pašai precei dalībvalstī, kuras teritorijā atrodas lietotāji, kam paredzēti šie tirdzniecības pasākumi tiešsaistē, un ko noteikusi šī dalībvalsts saskaņā ar Direktīvas 75/324 8. panta 2. punktu un Regulas Nr. 1223/2009 19. panta 5. punktu.
89.
Pilnības labad jānorāda, ka, lai arī šis aizliegums neietilpst koordinētajā jomā Direktīvas 2000/31 izpratnē, tam tomēr ir jāatbilst citām nozīmīgajām Savienības tiesību normām. Tomēr iesniedzējtiesas jautājumi aprobežojas ar to, vai minētais aizliegums ietilpst koordinētajā jomā. Tādēļ nav jāpievēršas jautājumam par tā atbilstību Savienības tiesībām.
C.
Par pirmo prejudiciālo jautājumu
90.
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai ar Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punktu netiek pieļauts tas, ka transponējot šo tiesību normu valsts tiesībās, dalībvalsts ievieš principu, atbilstoši kuram, ievērojot šīs direktīvas 3. panta 4. punktā paredzētās atkāpes, valsts tiesību normas, kas ietilpst koordinētajā jomā minētās direktīvas 2. panta h) punkta izpratnē, nav piemērojamas nedz informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējam, kas reģistrēts citā dalībvalstī, nedz tā sniegtajam pakalpojumam.
91.
Šķiet, šis jautājums ir uzdots gadījumam, ja Tiesa uz otro, trešo un ceturto prejudiciālo jautājumu atbildētu tādējādi, ka preču, kas, kā apgalvots, ir nepareizi marķētas, reklamēšanas un pārdošanas tiešsaistē aizliegums ietilpst koordinētajā jomā.
92.
Šajā ziņā, kā izriet no manis veiktā šo trīs jautājumu vērtējuma, nedz pamatlietā aplūkoto preču marķēšanas prasības, nedz aizliegums reklamēt un pārdot tiešsaistē preci, kuras marķējums neatbilst šīm prasībām, neietilpst koordinētajā jomā Direktīvas 2000/31 izpratnē. Tādējādi manai atbildei uz minētajiem jautājumiem būtu jābūt pietiekamai, lai novērstu iesniedzējtiesas šaubas. Tādēļ uz pirmo prejudiciālo jautājumu nav jāatbild.
93.
Pilnības labad jānorāda, ka šo jautājumu var saprast tādējādi, ka tā pamatā ir nevis KTF prasījumi par tādu preču tirdzniecību, kuras, kā apgalvots, ir nepareizi marķētas, bet gan prasījumi, atbilstoši kuriem Parfümerie Akzente savā tīmekļvietnē ir izmantojusi atsevišķas vispārīgas reklāmas norādes (
35
).
94.
Šajā ziņā jānorāda, ka pirmās instances tiesa detalizēti neizvērtēja, vai Zviedrijas noteikumi negodīgas komercprakses jomā ir piemērojami tādu preču tirdzniecībai, kuras, kā apgalvots, ir nepareizi marķētas. Šī tiesa tomēr apsvēra jautājumu, vai šie noteikumi ir piemērojami vispārīgām reklāmas norādēm, un būtībā atzina, ka tā ir (
36
).
95.
Šādos apstākļos nevar izslēgt, ka iesniedzējtiesa uzskata, ka atbilstoši Zviedrijas tiesību normai, ar kuru ir transponēts Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punkts, netiek pieļauts, ka šīm reklāmas norādēm tiek piemēroti Zviedrijas noteikumi negodīgas komercprakses jomā, un ka šī iemesla dēļ tai ir jautājums par šīs tiesību normas, ar ko veikta transponēšana, saderību ar Savienības tiesībām.
96.
Tomēr pat pieļaujot, ka pirmā jautājuma interpretācija, ko tikko izklāstīju, atbilst iesniedzējtiesas šaubām, šāds jautājums skaidri neizriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu un katrā ziņā tas lielā mērā ir hipotētisks un abstrakts.
97.
Lai arī prejudiciālais jautājums attiecas uz Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punktu, iesniedzējtiesa nav identificējusi nevienu iespējamu ierobežojumu informācijas sabiedrības pakalpojumu sniegšanas brīvībai, ko paredzēts nodrošināt ar šo Savienības tiesību normu.
98.
Joprojām šajā kontekstā – atbilstoši šādai pirmā jautājuma interpretācijai pamatlieta attiecas uz jautājumu par to, vai, lai informācijas sabiedrības pakalpojuma sniedzējam no citas dalībvalsts varētu piemērot sodu, šim pakalpojumam ir jābūt piemērojamiem galamērķa dalībvalsts paredzētajiem noteikumiem negodīgas komercprakses jomā. Taču Direktīvas 2000/31 3. panta 2. punktā drīzāk ir paredzēts gadījums, kad šīs pirmās minētās dalībvalsts noteikumus nevar piemērot šādam pakalpojumam.
99.
Visbeidzot, iesniedzējtiesa vedina domāt, ka gadījumā, ja Zviedrijas noteikumi nav piemērojami, par tādu rīcību, kas ir negodīga komercprakse, nevar sodīt tiesvedībā Zviedrijas tiesās. Proti, šīs tiesas arī nevarot piemērot izcelsmes valsts noteikumus, kuri attiecas uz negodīgu komercpraksi (
37
). Tomēr iesniedzējtiesa neuzdod jautājumu par Direktīvas 2005/29 un to tiesību normu, ar kurām šī direktīva transponēta, teritoriālo piemērošanas jomu un tālab nesniedz Tiesai iespēju pievērsties premisai, kas varētu būt to šaubu pamatā, kas ir jānovērš, lai iesniedzējtiesa varētu spriest par tajā izskatāmo strīdu.
V. Secinājumi
100.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Svea Hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (Svea apelācijas tiesa kā Patentu un komerclietu apelācijas tiesa, Zviedrija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/31/EK (2000. gada 8. jūnijs) par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (Direktīva par elektronisko tirdzniecību) 2. panta h) punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka
koordinētajā jomā minētās tiesību normas izpratnē neietilpst aizliegums reklamēt un pārdot tiešsaistē preci, kuras marķējums neatbilst prasībām, kas piemērojamas pašai precei dalībvalstī, kuras teritorijā atrodas patērētāji, kuriem paredzēti šie tirdzniecības tiešsaistē pasākumi, un ko šī dalībvalsts noteikusi saskaņā ar Padomes Direktīvas 75/324/EEK (1975. gada 20. maijs) par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz aerosola izsmidzinātājiem 8. panta 2. punktu un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1223/2009 (2009. gada 30. novembris) par kosmētikas līdzekļiem 19. panta 5. punktu.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2000. gada 8. jūnijs) par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (Direktīva par elektronisko tirdzniecību) (OV 2000, L 178, 1. lpp.).
(
3
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2005. gada 11. maijs), kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (Negodīgas komercprakses direktīva) (OV 2005, L 149, 22. lpp.).
(
4
)	Padomes Direktīva (1975. gada 20. maijs) par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz aerosola izsmidzinātājiem (OV 1975, L 147, 40. lpp.).
(
5
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2009. gada 30. novembris) par kosmētikas līdzekļiem (OV 2009, L 342, 59. lpp.).
(
6
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2008. gada 16. decembris) par vielu un maisījumu klasificēšanu, marķēšanu un iepakošanu un ar ko groza un atceļ Direktīvas 67/548/EEK un 1999/45/EK un groza Regulu (EK) Nr. 1907/2006 (OV 2008, L 353, 1. lpp.).
(
7
)	Reklāmas norādes, uz kurām attiecas KTF prasība, ir minētas Parfümerie
Akzente un Komisijas apsvērumos. No tiem izriet, ka tās attiecas nevis uz konkrētām precēm, bet gan, piemēram, uz to, ka Parfümerie Akzente ir “atzīts tiešsaistes tirgotājs”, kurš pārdod “oriģinālas un drošas preces bez defektiem” vai “preces, ko ražojuši Vācijas kosmētisko līdzekļu izplatītāju profesionālas apvienības biedri”.
(
8
)	Skat. Direktīvas 75/324 pirmo apsvērumu.
(
9
)	Saskaņā ar šī pielikuma 2.2. punktu uz katra aerosola izsmidzinātāja un tā iepakojuma ir jābūt skaidrām un salasāmām norādēm par tādām aerosola izsmidzinātāja īpašībām, kas saistītas ar tā uzliesmojamību.
(
10
)	Mans izcēlums.
(
11
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 19. janvāris, CIHEF u.c. (C‑147/21, EU:C:2023:31), kas attiecas uz citu Savienības tiesību regulējumu, kurā ar formulējumu, kas gandrīz identisks Regulas Nr. 1223/2009 formulējumam, piedāvāšana tirgū definēta kā biocīda vai apstrādāta izstrādājuma piegāde izplatīšanai vai lietošanai, veicot komerciālu darbību, par maksu vai bez maksas. Šis spriedums attiecās uz valsts tiesību normām, ar kurām aizliegta noteikta komercprakse, piemēram, atlaides, cenu samazinājumi, rabati, vispārējo un īpašo tirdzniecības nosacījumu diferencēšana, kā arī bezmaksas vienību izsniegšana vai jebkāda līdzvērtīga prakse.
(
12
)	Skat. spriedumu, 2022. gada 15. septembris, Fédération des entreprises de la beauté (C‑4/21, EU:C:2022:681, 33. punkts).
(
13
)	Skat. Regulas Nr. 1223/2009 2. panta 1. punkta f) apakšpunktu.
(
14
)	Šajā nozīmē pārtikas produktu kontekstā skat. spriedumu, 1995. gada 12. oktobris, Piageme u.c. (C‑85/94, EU:C:1995:312, 23.–25. punkts).
(
15
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 17. decembris, A.M. (Kosmētikas līdzekļu marķējums) (C‑667/19, EU:C:2020:1039, 33. punkts).
(
16
)	Regulas Nr. 1223/2009 20. panta 1. punkts ir formulēts šādi: “To kosmētikas līdzekļu, kurus dara pieejamus tirgū, marķējumā un reklāmas pasākumos neizmanto tādu tekstu, nosaukumus, preču zīmes, attēlus un figurālas vai citas zīmes, kas kosmētikas līdzekļiem piedēvē īpašības vai funkcijas, kādas tiem nepiemīt. ”
(
17
)	Skat. Komisijas Regulas (ES) Nr. 655/2013 (2013. gada 10. jūlijs), ar ko nosaka kopējus kritērijus tādu apgalvojumu pamatojumam, kas attiecas uz kosmētikas līdzekļiem (OV 2013, L 190, 31. lpp.), pielikuma 6. punktu. Ir taisnība, ka 2020. gada 17. decembra spriedumā A.M. (Kosmētikas līdzekļu marķējums) (C‑667/19, EU:C:2020:1039, 32. punkts) Tiesa nosprieda, ka Regulas Nr. 1223/2009 19. panta 1. punkta f) apakšpunktā minētajām norādēm ir jāļauj patērētājam saņemt pilnīgāku informāciju par preces izmantošanu un lietošanas veidu, un tādējādi “izvēlēties izstrādājumu, pilnībā pārzinot faktus”. Tomēr Tiesa pēc tam sasaistīja šo informāciju par preces izmantošanu ar izvairīšanos no tā, ka patērētājs tiek maldināts, un ar preces lietošanu piemērotā veidā, lai tiktu sasniegts mērķis nodrošināt augstu cilvēku veselības aizsardzības līmeni.
(
18
)	Spriedums, 2010. gada 2. decembris, Ker-Optika (C‑108/09, EU:C:2010:725).
(
19
)	Spriedums, 2010. gada 2. decembris, Ker-Optika (C‑108/09, EU:C:2010:725, 22. punkts).
(
20
)	Spriedums, 2010. gada 2. decembris, Ker-Optika (C‑108/09, EU:C:2010:725, 28. punkts).
(
21
)	Spriedums, 2010. gada 2. decembris, Ker-Optika (C‑108/09, EU:C:2010:725, 29.–31. punkts).
(
22
)	Spriedums, 2010. gada 2. decembris, Ker-Optika (C‑108/09, EU:C:2010:725, 45. un 46. punkts).
(
23
)	Spriedums, 2020. gada 1. oktobris (C‑649/18, turpmāk tekstā – “spriedums A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē), EU:C:2020:764).
(
24
)	Spriedums A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē) (55. punkts).
(
25
)	Spriedums A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē) (56. punkts).
(
26
)	Spriedums A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē) (57. punkts).
(
27
)	Spriedums A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē) (58. punkts).
(
28
)	Spriedums A (Zāļu reklāma un tirdzniecība tiešsaistē) (59. punkts).
(
29
)	Skat. šo secinājumu 62. punktu.
(
30
)	Skat. šo secinājumu 71.–73. punktu.
(
31
)	Spriedums, 2010. gada 2. decembris, Ker-Optika (C‑108/09, EU:C:2010:725).
(
32
)	Skat. šo secinājumu 52. punktu.
(
33
)	Skat. šo secinājumu 62. punktu.
(
34
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 8. jūlijs, Pharma Expressz (C‑178/20, EU:C:2021:551, 49. punkts).
(
35
)	Attiecībā uz šīm divām norāžu grupām, kas aplūkotas pamatlietā, skat. šo secinājumu 44. punktu.
(
36
)	Skat. šo secinājumu 33.–35. punktu.
(
37
)	Iesniedzējtiesa norāda, ka pamatlietā aplūkotā tiesību norma, ar ko veikta transponēšana, paredz, ka personām, kas uzskata, ka tām ir nodarīts kaitējums ar noteiktu komercpraksi tiešsaistē, ir pienākums vērsties tiesā un citās izcelsmes dalībvalsts iestādēs.