62023CJ0525
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2025. gada 13. novembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Imigrācijas politika – Direktīva (ES) 2016/801 – Nosacījumi attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanu un uzturēšanos brīvprātīga darba nolūkā – Uzturēšanās atļaujas pagarināšanas atteikums – 7. panta 1. punkta e) apakšpunkts – Pietiekami līdzekļi – Papildu nosacījumi, kas izriet no valsts augstākās tiesas judikatūras – Pierādījumi – Savienības tiesību pārākuma princips
Lietā C‑525/23 [Oti] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Fővárosi Törvényszék (Galvaspilsētas Budapeštas tiesa, Ungārija) iesniegusi ar 2023. gada 26. jūnija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 14. augustā, tiesvedībā
OS
pret
Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja L. Arasteja Saūna [L. Arastey Sahún], tiesneši J. Pasers [J. Passer], J. Regans [E. Regan] (referents), D. Gracijs [D. Gratsias] un B. Smulderss [B. Smulders],
ģenerāladvokāts: N. Emiliu [N. Emiliou],
sekretārs: I. Illēši [I. Illéssy], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2024. gada 20. novembra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Ungārijas valdības vārdā – Zs. Biró‑Tóth un M. Z. Fehér, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – J. Hottiaux un C. Kovács, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 3. aprīļa tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/801 (2016. gada 11. maijs) par nosacījumiem attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanu un uzturēšanos pētniecības, studiju, stažēšanās, brīvprātīga darba, skolēnu apmaiņas programmu vai izglītības projektu un viesaukles darba nolūkā (OV 2016, L 132, 21. lpp.) 7. panta 1. punkta e) apakšpunktu, Savienības tiesību pārākuma principu, LESD 79. pantu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 45. un 47. pantu.
2
Šis lūgums iesniegts tiesvedībā starp OS un Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság (Ārvalstnieku policijas Galvenā valsts pārvalde, Ungārija; turpmāk tekstā – “valsts pārvalde”) par to, ka ir noraidīts viņa pieteikums par uzturēšanās atļaujas pagarināšanu Ungārijā, lai tur veiktu brīvprātīgu darbu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2003/109/EK
3
Padomes Direktīvas 2003/109/EK (2003. gada 25. novembris) par to trešo valstu pilsoņu statusu, kuri ir kādas dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji (OV 2004, L 16, 44. lpp.), 5. panta “Nosacījumi pastāvīgā iedzīvotāja statusa iegūšanai” 1. punktā noteikts:
“Dalībvalstis pieprasa, lai trešo valstu pilsoņi sniedz pierādījumus par to, ka viņu rīcībā gan pašiem, gan atkarīgajiem ģimenes locekļiem ir:
a)
stabili un pastāvīgi ienākumi, kas ir pietiekami, lai uzturētu sevi un savas ģimenes locekļus, neizmantojot attiecīgās dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmu. Dalībvalstis novērtē minētos ienākumus atkarībā no to veida un pastāvīguma un var ņemt vērā minimālo darba algu un pensiju līmeni pirms pieteikuma iesniegšanas par pastāvīgā iedzīvotāja statusa iegūšanu;
[..].”
Direktīva 2004/38/EK
4
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp.) 7. panta “Tiesības uzturēties ilgāk nekā trīs mēnešus” 1. punktā paredzēts:
“Visiem Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā ilgāk nekā trīs mēnešus, ja:
[..]
b)
viņu līdzekļi ir pietiekami viņiem pašiem un viņu ģimenes locekļiem, lai nekļūtu par uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmas slogu uzturēšanās laikā, un viņiem ir visaptverošs veselības apdrošināšanas segums [..]
[..]”
Direktīva 2016/801
5
Saskaņā ar Direktīvas 2016/801 2., 3., 20., 21., 41., 42., 54. un 61. apsvērumu:
“(2)
Šai direktīvai būtu jāatbilst prasībai, kas izteikta [Padomes Direktīvas 2004/114/EK (2004. gada 13. decembris) par nosacījumiem attiecībā uz trešo valstu pilsoņu uzņemšanu studiju, skolēnu apmaiņas, prakses vai stažēšanās, nesaņemot atalgojumu, vai brīvprātīga darba nolūkā (OV 2004, L 375, 12. lpp.)] un [Padomes Direktīvas 2005/71/EK (2005. gada 12. oktobris) par īpašu procedūru trešo valstu pilsoņu uzņemšanai zinātniskās pētniecības nolūkos (OV 2005, L 289, 15. lpp.)] īstenošanas ziņojumos, proti, labot konstatētos trūkumus, nodrošināt lielāku pārredzamību un juridisko noteiktību un sniegt saskanīgu tiesisko regulējumu dažādām trešo valstu valstspiederīgo kategorijām, kas ieceļo [Eiropas] Savienībā. Tādējādi tai būtu jāvienkāršo un jāsaskaņo esošie minētajām kategorijām piemērojamie noteikumi vienā tiesību aktā. Neskatoties uz atšķirībām starp minētajām kategorijām, tām ir vairākas kopīgas iezīmes, kas ļauj tām piemērot vienotu Savienības līmeņa tiesisko regulējumu.
(3)
Šai direktīvai būtu jāpapildina Stokholmas programmas mērķis tuvināt valstu tiesību aktus par nosacījumiem attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanu un uzturēšanos. Imigrācija no valstīm ārpus Savienības ir viens no augsti kvalificētu cilvēku avotiem, un jo īpaši studenti un pētnieki ir tie, kurus meklē aizvien vairāk. Viņiem ir nozīmīga loma Savienības galvenās vērtības – cilvēkkapitāla – veidošanā un gudras, ilgtspējīgas un iekļaujošas izaugsmes nodrošināšanā un tādējādi viņi palīdz sasniegt stratēģijas “Eiropa 2020” mērķus.
[..]
(20)
Ar šo direktīvu būtu jāatbalsta Eiropas Brīvprātīgo dienesta mērķis attīstīt solidaritāti, savstarpēju izpratni un iecietību jauniešu vidū un sabiedrībā, kurā tie dzīvo, vienlaikus palīdzot stiprināt sociālo kohēziju un veicinot jauniešu aktīvu pilsoniskumu. Lai visā Savienībā konsekventi nodrošinātu piekļuvi Eiropas Brīvprātīgo dienestam, dalībvalstīm šīs direktīvas noteikumi būtu jāpiemēro trešo valstu valstspiederīgajiem, kas iesniedz pieteikumu saistībā ar Eiropas Brīvprātīgo dienestu.
(21)
Dalībvalstīm vajadzētu būt iespējai šīs direktīvas noteikumus piemērot skolēniem, brīvprātīgajiem, kas nav brīvprātīgie Eiropas Brīvprātīgo dienesta kontekstā, un viesauklēm, lai atvieglotu viņu ieceļošanu un uzturēšanos un nodrošinātu viņu tiesības.
[..]
(41)
Ja rodas šaubas par uzņemšanas pieteikuma iesniegšanas iemesliem, dalībvalstīm būtu jāspēj veikt pienācīgas pārbaudes vai pieprasīt pierādījumus, lai katrā atsevišķā gadījumā varētu novērtēt pieteikuma iesniedzēja plānoto pētniecību, studijas, stažēšanos, brīvprātīgo darbu, skolēnu apmaiņas programmu vai izglītības projektu vai viesaukles darbu un lai apkarotu šajā direktīvā paredzētās procedūras ļaunprātīgu un nepareizu izmantošanu.
(42)
Ja iesniegtā informācija ir nepilnīga, dalībvalstīm būtu saprātīgā laikposmā jāinformē pieteikuma iesniedzējs par to, kāda papildu informācija ir nepieciešama, un jānosaka saprātīgs termiņš tās sniegšanai. Ja papildu informācija minētajā termiņā nav iesniegta, pieteikums var tikt noraidīts.
[..]
(54)
Pret trešo valstu valstspiederīgajiem, uz kuriem attiecas šī direktīva, būtu jānodrošina taisnīga attieksme saskaņā ar LESD 79. pantu. Pētniekiem būtu jāsaņem vienlīdzīga attieksme ar attiecīgās dalībvalsts valstspiederīgajiem attiecībā uz Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/98/ES [(2011. gada 13. decembris) par vienotu pieteikšanās procedūru, lai trešo valstu valstspiederīgajiem izsniegtu vienotu uzturēšanās un darba atļauju dalībvalsts teritorijā, un par vienotu tiesību kopumu trešo valstu darba ņēmējiem, kuri kādā dalībvalstī uzturas likumīgi (OV 2011, L 343, 1. lpp.),] 12. panta 1. un 4. punktu, paredzot minētajai dalībvalstij iespēju ierobežot vienlīdzīgu attieksmi konkrētos gadījumos, kas noteikti šajā direktīvā. [..]
[..]
(61)
Šajā direktīvā tiek ievērotas pamattiesības un principi, kas atzīti [Hartā] saskaņā ar [LES] 6. pantu.”
6
Šīs direktīvas 1. pants “Priekšmets” formulēts šādi:
“Šajā direktīvā nosaka:
a)
nosacījumus, ar kādiem trešo valstu valstspiederīgie un attiecīgā gadījumā viņu ģimenes locekļi var ieceļot un uzturēties ilgāk par 90 dienām dalībvalstu teritorijā pētniecības, studiju, stažēšanās vai brīvprātīga darba Eiropas Brīvprātīgo dienestā nolūkā un, ja dalībvalstis tā nolemj, skolēnu apmaiņas programmu vai izglītības projektu, kāda cita brīvprātīga darba – ne Eiropas Brīvprātīgo dienesta – nolūkā vai viesaukles darba nolūkā, kā arī viņu tiesības;
[..].”
7
Minētās direktīvas 2. panta “Darbības joma” 1. punktā paredzēts:
“Šo direktīvu piemēro trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri iesniedz uzņemšanas pieteikumu vai kuri ir uzņemti kādas dalībvalsts teritorijā pētniecības, studiju, stažēšanās vai brīvprātīga darba Eiropas Brīvprātīgo dienestā nolūkā. Dalībvalstis var arī pieņemt lēmumu šīs direktīvas noteikumus piemērot trešo valstu valstspiederīgajiem, kas iesniedz pieteikumu, lai viņus uzņemtu kādas skolēnu apmaiņas programmas vai izglītības projekta, cita brīvprātīga darba – ne Eiropas Brīvprātīgo dienesta – nolūkā vai viesaukles darba nolūkā.”
8
Šīs pašas direktīvas 4. panta “Labvēlīgāki noteikumi” 1. punktā noteikts:
“Šī direktīva neskar labvēlīgākus noteikumus:
a)
divpusējos vai daudzpusējos nolīgumos, ko Savienība vai Savienība un tās dalībvalstis ir noslēgušas ar vienu vai vairākām trešām valstīm; vai
b)
divpusējos vai daudzpusējos nolīgumos, ko viena vai vairākas dalībvalstis ir noslēgušas ar vienu vai vairākām trešām valstīm.”
9
Direktīvas 2016/801 5. panta 1. un 3. punktā noteikts:
“1.   Trešās valsts valstspiederīgo saskaņā ar šo direktīvu uzņem ar nosacījumu, ka ir pārbaudīti dokumentāri pierādījumi, kas apliecina, ka trešās valsts valstspiederīgais atbilst:
a)
7. pantā paredzētajiem vispārīgajiem nosacījumiem; un
b)
attiecīgajiem īpašajiem nosacījumiem, kas izklāstīti 8., 11., 12., 13., 14. vai 16. pantā.
[..]
3.   Ja ir izpildīti visi vispārīgie nosacījumi un attiecīgie īpašie nosacījumi, trešās valsts valstspiederīgajam ir tiesības saņemt atļauju.
Ja dalībvalsts izsniedz uzturēšanās atļaujas tikai savā teritorijā un visi uzņemšanas nosacījumi, kas noteikti šajā direktīvā, ir izpildīti, attiecīgā dalībvalsts izsniedz trešās valsts valstspiederīgajam vajadzīgo vīzu.”
10
Šīs direktīvas 7. panta “Vispārīgi nosacījumi” 1. punktā paredzēts:
“Attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgā uzņemšanu saskaņā ar šo direktīvu pieteikuma iesniedzējs:
[..]
c)
uzrāda pierādījumu, ka trešās valsts valstspiederīgais ir apdrošināts slimības gadījumiem vai ka, ja tā paredzēts valsts tiesību aktos, ir iesniedzis pieteikumu apdrošināšanai slimību gadījumiem attiecībā uz visiem riskiem, ko parasti sedz attiecīgās dalībvalsts valstspiederīgajiem; minētā apdrošināšana ir derīga visu plānoto uzturēšanās laiku;
[..]
e)
sniedz attiecīgās dalībvalsts pieprasītos pierādījumus par to, ka trešās valsts valstspiederīgajam plānotās uzturēšanās laikā ir pietiekami līdzekļi, lai segtu uzturēšanās izmaksas, nevēršoties pie dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmas, un ceļojuma izmaksas arī atpakaļceļam. Pietiekamu līdzekļu izvērtējumu balsta uz individuālu katras lietas izskatīšanu, un tajā ņem vērā līdzekļus, kas izriet cita starpā no dotācijas, mācību stipendijas vai zinātniskās stipendijas, derīga darba līguma vai saistoša darba piedāvājuma, vai no finansiālu saistību apliecinājuma, ko devusi skolēnu apmaiņas programmas organizācija, vienība, kura uzņem stažierus, vai brīvprātīgā darba programmas organizācija, viesģimene vai organizācija, kura saistībā ar viesauklēm darbojas kā starpnieks.”
11
Minētās direktīvas 14. panta “Īpaši nosacījumi brīvprātīgajiem” 1. punkta a) apakšpunktā noteikts:
“Papildus 7. pantā izklāstītajiem vispārīgajiem nosacījumiem attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgā uzņemšanu brīvprātīga darba programmā pieteikuma iesniedzējs:
a)
iesniedz līgumu ar uzņemošo vienību vai, ciktāl paredzēts valsts tiesību aktos, citu struktūru, kas attiecīgajā dalībvalstī ir atbildīga par to brīvprātīgā darba programmu, kurā trešās valsts valstspiederīgais piedalās. Līgumā ir iekļauts:
[..]
v)
līdzekļi, kas pieejami, lai segtu trešās valsts valstspiederīgā uzturēšanās un izmitināšanas izmaksas, un minimālā kabatas naudas summa visu uzturēšanās laiku; un
[..].”
12
Šīs pašas direktīvas 34. panta “Procesuālas garantijas un pārredzamība” 3. punktā noteikts:
“Ja informācija vai dokumentācija, kas iesniegta, lai pamatotu pieteikumu, ir nepilnīga, kompetentās iestādes saprātīgā termiņā paziņo pieteikuma iesniedzējam, kāda papildu informācija ir nepieciešama, un nosaka pieņemamu termiņu tās sniegšanai. Termiņu, kas minēts 1. vai 2. punktā, aptur līdz brīdim, kad kompetentās iestādes ir saņēmušas vajadzīgo papildu informāciju. Ja papildu informācija vai dokumenti noteiktajā termiņā nav iesniegti, pieteikumu var noraidīt.”
Ungārijas tiesības
13
Saskaņā ar harmadik országbeli állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. évi II. törvény (2007. gada Likums Nr. II par trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanu un uzturēšanos; Magyar Közlöny 2007/1), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “2007. gada Likums Nr. II”), 2. panta d) punktu:
“Par ģimenes locekļiem tiek uzskatīti:
da)
trešās valsts valstspiederīgā vai Ungārijas valstspiederīgā laulātais;
db)
nepilngadīgs trešās valsts valstspiederīgā un viņa laulātā bērns (tostarp adoptēts vai aprūpē esošs bērns);
dc)
nepilngadīgs trešās valsts valstspiederīgā bērns (tostarp adoptēts vai aprūpē esošs bērns), kurš ir viņa aizgādībā un pār kuru viņam ir vecāku vara;
dd)
nepilngadīgs trešās valsts valstspiederīgā vai Ungārijas pilsoņa bērns (tostarp adoptēts vai aprūpē esošs bērns), kurš ir minētā laulātā aizgādībā un pār kuru viņam ir vecāku vara;
de)
ikviena persona, kurai ir vecāku vara pār nepilngadīgu Ungārijas pilsoni, kura ir šī Ungārijas pilsoņa aizgādnis un kura ar viņu dzīvo vienā mājsaimniecībā.”
14
2007. gada Likuma Nr. II 13. panta 1. punkta f) apakšpunktā noteikts:
“Trešās valsts valstspiederīgais var ieceļot Ungārijas teritorijā uz laiku, kas pārsniedz 90 dienas vienā 180 dienu laikposmā [..], ja viņa rīcībā visā uzturēšanās laikā ir pietiekami līdzekļi, lai segtu uzturēšanās un izmitināšanas izmaksas, kā arī atgriešanās izmaksas.”
15
Šā likuma 87. panta 1. punkts formulēts šādi:
“Ja tas vajadzīgs faktu precizēšanai, ārvalstnieku policijas iestāde var lūgt attiecīgo personu sniegt deklarāciju. Deklarāciju var sniegt gan mutiski, gan rakstiski. Ja deklarācija tiek sniegta mutvārdos, ārvalstnieku policijas iestāde, kas izskata lietu, sastāda protokolu. [..]”
16
Harmadik országbeli állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. évi II. törvény végrehajtásáról szóló 114/2007. (V. 24.) Korm. rendelet (Valdības dekrēts Nr. 114/2007, ar ko īsteno 2007. gada Likumu Nr. II par trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanu un uzturēšanos; Magyar Közlöny 2007/65; turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 114/2007”) 29. panta 5. un 6. punktā paredzēts:
“5.   Trešās valsts valstspiederīgajam ir pietiekami līdzekļi, lai uzturētos ilgāk par 90 dienām, ja uzturēšanos, izmitināšanu, atgriešanos un, ja nepieciešams, medicīniskās aprūpes izmaksas viņš var segt pats vai ja tās nodrošina ģimenes loceklis, vai tas notiek ar viņa likumīgi iegūtiem ienākumiem vai īpašumu, kas ir viņa rīcībā.
6.   Vīzas uzturēšanās laikam ilgāk par 90 dienām un uzturēšanās atļaujas izsniegšanas procedūrā iztikas līdzekļu esību it īpaši var pierādīt ar šādiem līdzekļiem:
a)
ar Ungārijas vai ārvalstu maksāšanas līdzekļiem, ko var konvertēt kredītiestādē Ungārijā;
b)
ar [finanšu] instrumentu (līgums par maksājumu kontu, noguldījumu grāmatiņa utt.), kas trešās valsts valstspiederīgajam piešķir tiesības izņemt skaidru naudu no maksājumu pakalpojumu sniedzēja Ungārijā un kam pievienots kredītiestādes apliecinājums par pieejamo segumu skaidrā naudā;
c)
ar maksāšanas līdzekļiem, kas ir alternatīvi skaidrai naudai (čeks, kredītkarte u.c.) un kas tiek pieņemti tirdzniecībā Ungārijā, un kam pievienots kredītiestādes apliecinājums par pieejamo segumu skaidrā naudā;
d)
ar derīgu uzaicinājuma vēstuli, ko pienācīgi apstiprinājusi administrācija;
e)
ar dokumentu, kas pierāda, ka izmitināšana un pārtika ir rezervēta un par to ir samaksāts;
f)
ar publisku vai privāttiesisku aktu, kurš apliecina, ka Ungārijā ir kapitāls, īpašumtiesības vai mantiskas vērtības, kas nodrošina iztikas līdzekļus;
g)
ar pierādījumiem par ienākumiem, kas gūti no tādas likumīgas darbības par atlīdzību, kuru pieteikuma iesniedzējs ir paredzējis veikt vai veic Ungārijas teritorijā;
h)
ar pierādījumiem par ienākumiem, kas regulāri ienāk no ārvalstīm;
i)
ar tāda ģimenes locekļa deklarāciju, kuram Ungārijas teritorijā ir vīza vai uzturēšanās atļauja, imigranta vai pastāvīgās personas statuss vai īpašā likumā paredzēta uzturēšanās atļauja vai pastāvīgās uzturēšanās atļauja vai kurš ir atzīts par bēgli, un šī deklarācija ir sniegta pie notāra un apliecina apņemšanos uzturēt pieteikuma iesniedzēju kā apgādājamo un nodrošināt viņam uzturlīdzekļus, un deklarācijai jāpievieno instruments, kas apliecina personas, kura uzņemas saistības, spējas tās izpildīt; vai
j)
ar jebkādiem citiem ticamiem pierādīšanas līdzekļiem.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
17
Trešās valsts pilsonim OS bija uzturēšanās atļauja Ungārijā studiju nolūkā, kas bija derīga līdz 2020. gada 30. jūnijam. 2020. gada 5. jūnijā viņš Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Budapesti és Pest megyei Regionális Igazgatósága (Ārvalstnieku policijas Galvenās valsts pārvaldes Budapeštas un Peštas apgabala reģionālā pārvalde, Ungārija; turpmāk tekstā – “reģionālā pārvalde”) iesniedza pieteikumu par uzturēšanās atļaujas pagarināšanu (turpmāk tekstā – “pagarināšanas pieteikums”), kurā viņš kā uzturēšanās mērķi, kas formāli bija norādīts “citā nolūkā”, norādīja brīvprātīga darba veikšanu. Turklāt viņš norādīja, ka viņa tēvocis, Lielbritānijas pilsonis, viņam garantēs nepieciešamos līdzekļus uzturēšanās laikā Ungārijā.
18
Lai pierādītu uzturēšanās mērķi, OS pagarinājuma pieteikumam pievienoja līgumu, kuru 2020. gada 1. jūnijā bija izsniegusi Ungārijā reģistrēta apvienība Mahatma Gandhi Emberi Jogi Egyesület un saskaņā ar kuru viņš šajā apvienībā no 2020. gada 15. jūnija veic brīvprātīgu darbu uz nenoteiktu laiku. Pagarināšanas pieteikumam bija pievienoti arī detalizēti bankas kontu izraksti par pēdējiem sešiem mēnešiem, kuros bija norādīts OS vārds, tēvoča deklarācija, kas apliecina, ka pieteicējs ir viņa aprūpē, kā arī dokumenti, kas pierāda tēvoča ienākumus.
19
Reģionālā pārvalde noraidīja atjaunošanas pieteikumu un izdeva rīkojumu par OS izraidīšanu uz trešo valsti, kuras valstspiederīgais viņš ir, neņemot vērā dokumentus, ko viņš bija iesniedzis kopā ar pagarināšanas pieteikumu, pamatojoties uz to, ka tēvoci, kuram būtu jānodrošina OS iztikas līdzekļi Ungārijā, nevar uzskatīt par “ģimenes locekli” 2007. gada Likuma Nr. II 2. panta d) punkta un Dekrēta Nr. 114/2007 29. panta 5. punkta izpratnē.
20
OS par šo noraidošo lēmumu valsts pārvaldē iesniedza administratīvu sūdzību. Viņš apgalvoja – pat ja tēvocis nav “ģimenes loceklis” 2007. gada Likuma Nr. II 2. panta d) punkta izpratnē, tas viņam var sniegt nepieciešamo finansiālo atbalstu iztikai Ungārijas teritorijā, pamatojoties uz viņu savstarpēji noslēgto aizdevuma līgumu. Šajā ziņā OS savai prasībai pievienoja deklarāciju, ka tēvocis viņam ir garantējis ikmēneša maksājumu 200000 Ungārijas forintu (HUF) (aptuveni 520 EUR) viena gada laikposmā, kad viņš veiks brīvprātīgu darbu.
21
Tā kā valsts pārvalde apstiprināja reģionālās pārvaldes lēmumu, OS cēla prasību Fővárosi Törvényszék (Galvaspilsētas Budapeštas tiesa, Ungārija). Šīs prasības pamatojumā OS norādīja, ka valsts pārvalde nevar atteikties ņemt vērā viņa iesniegtos pierādījumus, pamatojoties tikai uz to, ka tēvocis nav “ģimenes loceklis” 2007. gada Likuma Nr. II 2. panta d) punkta izpratnē, lai secinātu, ka nav nodrošināti viņa iztikas un atgriešanās izdevumi. Šajā tiesā OS paziņoja, ka tēvocis viņam sniegs finansiālu atbalstu nevis kā uzturēšanas saistības, bet dāvinājuma veidā, tādējādi pašam OS būs līdzekļi, kas vajadzīgi iztikai. Proti, pretēji valsts pārvaldes interpretācijai jebkuri likumīgi gūti ienākumi varot būt līdzeklis, lai segtu uzturēšanās izmaksas Ungārijā.
22
Šī tiesa OS prasību apmierināja. Tā tostarp uzskatīja, ka Dekrēta Nr. 114/2007 29. panta 5. un 6. punkts jāinterpretē tādējādi, ka iztikas līdzekļi, kuriem jābūt attiecīgā uzturēšanās atļaujas pieteikuma iesniedzēja rīcībā, var būt iegūti no likumīgi iegūtiem ienākumiem vai kapitāla neatkarīgi no tā, vai runa ir par pieteikuma iesniedzēja paša ienākumiem vai ienākumiem, kurus viņa rīcībā ir nodevis ģimenes loceklis.
23
Šajā ziņā šī tiesa arī ir nospriedusi, ka, tā kā 2007. gada Likumā Nr. II jēdziens “ienākumi” nav definēts, jāņem vērā tvērums, kāds tam ir valsts nodokļu tiesībās. Proti, šajā jomā neesot nekādas atšķirības atkarībā no ienākumu avota, tāpēc tos varot gūt ne tikai no darba devēja, bet arī no citas fiziskas personas jebkādā veidā, kā tas šajā gadījumā ir ar finansiālo atbalstu, ko OS saņem no tēvoča. Minētā tiesa no tā secināja, ka valsts direkcija ir rīkojusies prettiesiski, neņemot vērā OS deklarētos ienākumus tikai tādēļ, ka tie nenāk no viņas ģimenes locekļa. Tāpēc šī tiesa atcēla valsts pārvaldes lēmumu un reģionālajai pārvaldei uzdeva izskatīt pagarināšanas pieteikumu no jauna.
24
Kúria (Augstākā tiesa, Ungārija) atcēla šo lēmumu, nolemjot, ka, lai gan attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam iztikas līdzekļus uzturēšanās laikā tiešām var nodrošināt persona, kas nav “ģimenes loceklis” 2007. gada Likuma Nr. II 2. panta d) punkta izpratnē, tomēr ir nepieciešams, lai šis valstspiederīgais pierādītu, ka viņam šie līdzekļi varēs būt neierobežoti tā, it kā tie būtu paša ienākumi vai kapitāls. Šajā gadījumā OS deklarācijas šajā ziņā esot mainījušās, proti, viņš tēvoča sniegto finansiālo atbalstu esot kvalificējis gan kā aizdevumu, gan kā dāvinājumu.
25
Kúria (Augstākā tiesa) uzskata, ka šādā gadījumā, lai noteiktu, vai minētā 29. panta 5. punkta kritēriji ir izpildīti, ir nepieciešams, lai trešās valsts valstspiederīgais, kurš iesniedzis uzturēšanās atļaujas pieteikumu, precizētu, vai viņš šo summu uzskata par ienākumiem vai kapitālu, un lai viņš pierādītu, pirmkārt, uz kāda pamata ir galīgi saņēmis šo summu vai kapitālu un, otrkārt, ka viņam šie līdzekļi ir neierobežoti tā, it kā tie piederētu viņam pašam.
26
Tādējādi, pat ja dažos gadījumos trešās personas sniegto finansiālo atbalstu varētu uzskatīt par pieteikuma iesniedzēja ienākumiem vai kapitālu, tas tomēr prasītu sistemātiski konsekventus pierādījumus un deklarācijas gan no trešās personas, kas sniedz ienākumus, gan no pieteikuma iesniedzēja puses, tostarp attiecībā uz to, kādas tiesības pamato šos ienākumus. Deklarācijas par tiesībām, atbilstoši kurām tiek sniegti līdzekļi, vai par to raksturu tātad nevar tikt pastāvīgi mainītas procedūras laikā, jo pretējā gadījumā tiktu apdraudēta gan šo deklarāciju, gan paša pieteikuma iesniedzēja ticamība.
27
Kúria (Augstākā tiesa) lietu nodeva atpakaļ Fővárosi Törvényszék (Galvaspilsētas Budapeštas tiesa), kas ir iesniedzējtiesa, un uzdeva tai pārbaudīt, vai OS deklarācijas par piešķirtajiem ienākumiem vai aktīviem ir saskanīgas un pietiekami pamatotas, pretējā gadījumā sniegto summu nevarētu uzskatīt par tam piederošu.
28
Iesniedzējtiesai ir šaubas par šo Kúria (Augstākā tiesa) prasīto pārbaužu atbilstību Savienības tiesībām. Šie kritēriji tiktu pievienoti Direktīvā 2016/801 – it īpaši tās 7. panta 1. punkta e) apakšpunktā – paredzētajiem kritērijiem, un pieteikuma iesniedzējs attiecīgā gadījumā nevarētu labot savas deklarācijas un iesniegt atbilstošus pierādījumus saistībā ar šiem kritērijiem.
29
Šī tiesa uzskata – lai gan uzturēšanās atļaujas pieteikuma iesniedzējam saskaņā ar minētā 7. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzēto nosacījumu attiecīgās dalībvalsts pieprasītajā veidā ir jāpierāda, ka paredzētās uzturēšanās laikā viņam būs pietiekami līdzekļi, lai segtu savas uzturēšanās izmaksas, neizmantojot attiecīgās dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmu (turpmāk tekstā – “nosacījums par pietiekamiem līdzekļiem”), dalībvalstu rīcības brīvība šīs tiesību normas īstenošanā vispirms attiecas uz pierādījumu pārbaudes kārtību un tikai izņēmuma gadījumos nozīmē kritēriju pievienošanu papildus minētajā tiesību normā paredzētajiem kritērijiem. Citiem vārdiem, minētā tiesa šaubās par to, kāds ir dalībvalstu rīcības brīvības apjoms attiecībā uz nosacījumu par pietiekamiem līdzekļiem, un precīzāk – vai, pārbaudot šo nosacījumu, tām jāņem vērā tikai šīs direktīvas 7. panta 1. punkta noteikumi un vienīgi atbilstošie faktiskie apstākļi, lai pārbaudītu, vai ir izpildīti no šīm tiesību normām izrietošie nosacījumi, vai arī valsts likumdevējam ir iespējams noteikt papildu prasības, piemēram, saskanīgas deklarācijas par tiesībām, uz kurām pamatojoties tiek piešķirts finansiālais atbalsts, vai arī pierādījumi par iespēju nākotnē galīgi un neierobežoti izmantot summu, ko pieteikuma iesniedzēja rīcībā ir nodevusi trešā persona.
30
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa arī šaubās, pirmkārt, par to, vai Kúria (Augstākā tiesa) izvirzītie nosacījumi nav pretrunā Direktīvas 2016/801 7. panta 1. punkta e) apakšpunktam, un it īpaši – vai, lai pārbaudītu, vai ir izpildīti šajā tiesību normā paredzētie nosacījumi, izšķiroša nozīme ir tam, vai prasītājs ir ieguvis naudas summu galīgi, proti, vai pēdējais minētais to ir saņēmis kā dāvinājumu vai aizdevumu, vai arī, lai izpildītu nosacījumu par pietiekamiem līdzekļiem, pietiek ar to, ka persona, kas nodrošina šo finansiālo atbalstu, iesniedz deklarāciju, kurā tā precizē, ka naudas summu tā izsniedz minētā pieteikuma iesniedzēja uzturēšanās izdevumu segšanai. Otrkārt, šī tiesa šaubās par Savienības tiesību pārākuma principa ietekmi uz tajā izskatāmo lietu, ņemot vērā, ka visas šīs papildu prasības nav noteicis valsts likumdevējs, bet tās izriet no augstākās tiesas, kuras nolēmumi ir saistoši un nav pārsūdzami, judikatūras.
31
Šajā ziņā iesniedzējtiesa, atsaucoties uz Tiesas judikatūru, vēlas noskaidrot, vai tas, ka tiek noteikti papildu uzņemšanas nosacījumi salīdzinājumā ar tiem, kas paredzēti Direktīvā 2016/801, nevar būt pretrunā šīs direktīvas mērķiem, proti, veicināt trešo valstu valstspiederīgo mobilitāti, lai veiktu brīvprātīgu darbu Savienībā, kā arī minētās direktīvas 2. apsvērumā uzsvērtajai tiesiskajai drošībai, 54. apsvērumā norādītajai vienlīdzīgai attieksmei un turklāt pārvietošanās un uzturēšanās brīvībai, kā arī tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu, kas nostiprinātas attiecīgi Hartas 45. un 47. pantā, kuri minēti šīs direktīvas 61. apsvērumā.
32
Visbeidzot iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un prasība par taisnīgu lietas izskatīšanu, ņemot vērā Direktīvas 2016/801 42. apsvērumu, nepieļauj uzturēšanās atļaujas pieteikuma izskatīšanas procedūru, kurā kompetentajām iestādēm ir noteikts pienākums pārbaudīt attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā deklarāciju, uz kuru pamatojoties viņam piešķirts finansiālais atbalsts, un šai deklarācijai pievienotos apliecinošos dokumentus, administratīvajā procesā šim trešās valsts valstspiederīgajam nepaziņojot, ka, lai uzskatītu, ka nosacījums par pietiekamiem līdzekļiem ir izpildīts, ir nepieciešams, lai viņa, kā arī personas, kas tādējādi viņam sniedz finansiālu atbalstu, deklarācijas būtu saskanīgas, vai ka šī nosacījuma noteikšanas nolūkā viņš varētu tikt aicināts iesniegt papildu deklarācijas un apliecinošus dokumentus šajā ziņā.
33
Šādos apstākļos Fővárosi Törvényszék (Galvaspilsētas Budapeštas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Direktīvas 2016/801] 7. panta 1. punkta e) apakšpunktā dalībvalstīm piešķirtajai rīcības brīvībai, ņemot vērā šīs direktīvas 2. un 41. apsvērumā, kā arī 1. panta a) punktā un 4. panta 1. punktā izvirzītos mērķus, ir atbilstoša dalībvalsts prakse, saskaņā ar kuru, lai varētu atzīt, ka uzturēšanās atļaujas pieteikuma iesniedzējam, kas ir trešās valsts valstspiederīgais un vēlas veikt brīvprātīgu darbu, ir iztikas līdzekļi – pēc tam, kad viņš ir iesniedzis pierādījumus, ka viņa radinieks, kurš nav uzskatāms par ģimenes locekli, no saviem likumīgi gūtajiem ienākumiem un regulāri pārskaitot iztikas līdzekļiem nepieciešamo summu, var nodrošināt un nodrošina pietiekamus ienākumus uzturēšanās atļaujas pieteikuma iesniedzēja iztikai un viņa ceļojuma izmaksām atpakaļceļam –, ir paredzēta papildu prasība, ka uzturēšanās atļaujas pieteikuma iesniedzējam precīzi jānorāda, vai saņemtā summa ir ienākumi vai kapitāls, un papildus jāiesniedz dokumentāri pierādījumi, kas apliecina šo ienākumu vai kapitāla juridisko pamatu, kā arī to, ka viņš ar šo naudas summu vai kapitālu var galīgi un neierobežoti rīkoties kā ar savu mantu?
2)
Vai, ņemot vērā Savienības tiesību pārākuma principu, vienlīdzīgu attieksmi saskaņā ar LESD 79. pantu, [Hartas] 45. pantā garantēto uzturēšanās brīvību un Hartas 47. pantā garantētās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un taisnīgu tiesu, kā arī [Direktīvas 2016/801] 54. un 61. apsvērumu un it īpaši tiesiskās drošības principu, atbildi uz pirmo prejudiciālo jautājumu ietekmē apstāklis, ka pirmajā prejudiciālajā jautājumā minētās prasības kopumā nav ietvertas valsts tiesiskajā regulējumā uzturēšanās atļauju jomā un ka tādējādi šīs prasības ir noteicis nevis likumdevējs, bet gan dalībvalsts augstākā tiesa, veidojot judikatūru, kam ir precedenta spēks?
3)
Ja, piemērojot valsts tiesības, lai pārliecinātos, ka uzturēšanās atļaujas pieteikuma iesniedzējam ir pietiekami iztikas līdzekļi, jāiesniedz arī apliecinājums un dokumentāri pierādījumi saistībā ar iepriekš minētajām prasībām, vai šajā lietā [Direktīvas 2016/801] 7. panta 1. punkta e) apakšpunkts, ņemot vērā LESD 79. pantā paredzēto vienlīdzīgas attieksmes prasību, Hartas 47. pantā paredzētās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un taisnīgu tiesu, šīs direktīvas 2. apsvērumā minēto tiesiskās drošības prasību, kā arī tās 41. un 42. apsvērumu saistībā ar procesuālajām garantijām, jāinterpretē tādējādi, ka šim tiesiskajam regulējumam ir atbilstoša vienīgi tāda dalībvalsts prakse, saskaņā ar kuru uzturēšanās atļaujas pieteikuma iesniedzējam, brīdinot viņu par attiecīgām juridiskajām sekām, tiek prasīts saskanīgi un konsekventi norādīt un pierādīt to papildu prasību izpildi, kuras tiek uzskatītas par nepieciešamām, un saskaņā ar kuru judikatūrā prasīto pierādījumu neiesniegšanas gadījumā uzturēšanās atļaujas pieteikums tiek noraidīts tikai tad, ja pienācīgi ir ievērotas ieinteresētās personas tiesības un nodrošinātas procesuālās garantijas?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pieņemamību
34
Ungārijas valdība uzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir nepieņemams, jo pamatlieta neietilpst Direktīvas 2016/801 piemērošanas jomā.
35
Pirmkārt, formāli OS neesot precizējis, ka pagarināšanas pieteikuma mērķis ir “veikt brīvprātīgu darbu”. Šis pieteikums esot formāli iesniegts attiecībā uz uzturēšanos “citā nolūkā”.
36
Otrkārt, kā paredzēts šīs direktīvas 2. panta 1. punktā kopsakarā ar 21. apsvērumu, Ungārijas likumdevējs esot nolēmis piemērot minēto direktīvu trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri iesniedz pieteikumu uzņemšanai šīs dalībvalsts teritorijā brīvprātīga darba nolūkā, kas nav saistīts ar Eiropas Brīvprātīgo dienestu.
37
Tomēr šajā gadījumā Ungārijas valdība apgalvo, ka saskaņā ar rīcības brīvību, kas dalībvalstīm ir piešķirta ar šīs direktīvas 14. panta 1. punkta a) apakšpunktu, valsts tiesiskajā regulējumā ir prasīts, lai uzņemošā vienība, kurā paredzēts veikt brīvprātīgo darbu, izpildītu pienākumu sniegt deklarāciju. Taču šajā gadījumā apvienība, kurā OS veic šādu darbu, to neesot sniegusi.
38
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uz jautājumiem par Savienības tiesību normu interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi pašas noteiktajā tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu kontekstā, par kuru tā ir atbildīga un kura precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas nozīmīguma prezumpcija. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas iesniegtu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2024. gada 12. septembris, Sagrario, C‑63/23, EU:C:2024:739, 66. punkts un tajā minētā judikatūra).
39
Šajā gadījumā, kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu un kā Ungārijas valdība atzinusi tiesas sēdē Tiesā, pamatlieta attiecas uz lēmumu, ar kuru kompetentās iestādes ir noraidījušas OS iesniegto pagarināšanas pieteikumu, pamatojoties uz to, ka Direktīvā 2016/801, kas transponēta Ungārijas tiesību sistēmā, paredzētais nosacījums par pietiekamiem līdzekļiem nav izpildīts, un šis nosacījums ir iesniedzējtiesas Tiesai uzdoto jautājumu priekšmets.
40
Šādos apstākļos nav acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas apstākļiem vai tās priekšmetu.
41
Tātad lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
Par lietas būtību
42
Ar jautājumiem, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2016/801 7. panta 1. punkta e) apakšpunkts un Savienības tiesību pārākuma princips jāinterpretē tādējādi, ka:
–
pirmkārt, šīs direktīvas 7. panta 1. punkta e) apakšpunktam ir pretrunā tāda valsts prakse, saskaņā ar kuru attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, kas ir uzturēšanās atļaujas brīvprātīga darba nolūkā pieteikuma iesniedzējs, lai varētu uzskatīt, ka šajā tiesību normā paredzētais nosacījums par pietiekamiem līdzekļiem ir izpildīts, ja ar to saistītās deklarācijas ir saskanīgas, tiek prasīts, lai šis valstspiederīgais pierādītu, ka ir izpildīti noteikti īpaši kritēriji, proti, tiek konstatēts, ka šie līdzekļi ir ienākumi vai kapitāls un tiesības uz tiem pamato minēto līdzekļu iegūšanu, kā arī to, ka tie viņa rīcībā būs galīgi un neierobežoti tā, it kā tie piederētu viņam pašam, un
–
otrkārt, ņemot vērā Savienības tiesību pārākuma principu, tas tā ir arī tad, ja šīs prasības izriet no tādas valsts augstākās tiesas judikatūras, kuras nolēmumi ir obligāts precedents.
43
Pirmām kārtām, attiecībā uz nosacījumiem, kas saistīti ar uzturēšanās atļaujas izsniegšanu, pamatojoties uz Direktīvu 2016/801, jāatgādina, ka saskaņā ar tās 5. panta 3. punktu trešās valsts valstspiederīgajam, kurš iesniedzis pieteikumu uzņemšanai dalībvalsts teritorijā, ir tiesības tajā uzturēties, ja viņš izpilda, pirmkārt, šīs direktīvas 7. pantā paredzētos vispārīgos nosacījumus un, otrkārt, īpašos nosacījumus, kas piemērojami atkarībā no iesniegtā pieteikuma veida, šajā gadījumā tos, kas paredzēti minētās direktīvas 14. pantā attiecībā uz pieteikumiem uzņemšanai brīvprātīga darba nolūkā.
44
No tā izriet, ka, piemērojot minēto 5. panta 3. punktu, dalībvalstīm jāizsniedz uzturēšanās atļauja pieteikuma brīvprātīga darba nolūkā iesniedzējam, kurš ir izpildījis Direktīvas 2016/801 7. un 14. panta prasības (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, Perle, C‑14/23, EU:C:2024:647, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
45
Tātad dalībvalstīm nav atļauts attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgo uzņemšanu brīvprātīga darba nolūkā ieviest citus nosacījumus papildus tiem, kas paredzēti 7. un 14. pantā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2014. gada 10. septembris, Ben Alaya, C‑491/13, EU:C:2014:2187, 30. punkts).
46
No tā izriet – lai atbildētu uz iesniedzējtiesas jautājumiem, jāprecizē, kas ietilpst jēdzienā “līdzekļi” 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta izpratnē, un it īpaši jānosaka, vai tas ir atkarīgs no īpašiem kritērijiem saistībā ar attiecīgo līdzekļu raksturu, to izcelsmi, uz kuriem pamatojoties trešās valsts valstspiederīgais uz tiem atsaucas, vai nosacījumiem, ar kādiem tie ir viņa rīcībā.
47
Šajā gadījumā minētajā 7. panta 1. punkta e)apakšpunktā ir paredzēts, ka trešās valsts valstspiederīgais sniedz attiecīgās dalībvalsts pieprasītos un tā rīcībā esošos pierādījumus par to, ka viņam plānotās uzturēšanās laikā ir pietiekami līdzekļi, lai segtu uzturēšanās izmaksas, nevēršoties pie dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmas, kā arī ceļojuma izmaksas atpakaļceļam. Šajā tiesību normā ir arī precizēts, ka līdzekļu pietiekamības vērtējumu balsta uz konkrētu katras lietas izskatīšanu un tajā ņem vērā līdzekļus, kas izriet citastarp no dotācijas, mācību stipendijas vai zinātniskās stipendijas, derīga darba līguma vai saistoša darba piedāvājuma, vai no finansiālu saistību apliecinājuma, ko devusi skolēnu apmaiņas programmas organizācija, vienība, kura uzņem stažierus, vai brīvprātīgā darba programmas organizācija, viesģimene vai organizācija, kura saistībā ar viesauklēm darbojas kā starpnieks.
48
Tā kā 7. panta 1. punkta e) apakšpunktā nav nevienas atsauces uz dalībvalstu tiesībām, šajā tiesību normā minētais jēdziens “līdzekļi” tādējādi jāuzskata par autonomu Savienības tiesību jēdzienu un jāinterpretē vienveidīgi tās teritorijā neatkarīgi no dalībvalstīs izmantotās kvalifikācijas, ņemot vērā minētās tiesību normas formulējumu, kā arī kontekstu, kādā tā iekļaujas, un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķus (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 3. oktobris, X (Pastāvīgie iedzīvotāji – Stabili, regulāri un pietiekami ienākumi), C‑302/18, EU:C:2019:830, 26. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
49
Pirmkārt, runājot par Direktīvas 2016/801 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta formulējumu, šajā tiesību normā, kā izriet no šī sprieduma 47. punkta, ir minēti noteikti līdzekļi, ko var ņemt vērā, piemēram, kompensācija, stipendija vai paziņojums par aprūpi, kuru veic organizācija, kas piedalās brīvprātīgā darba programmā. Šī saraksta neizsmeļošais raksturs, kas izteikts frāzē “cita starpā”, norāda, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies jēdzienam “līdzekļi” piešķirt plašu tvērumu un tāpēc nav uzskatījis, ka, lai novērtētu, vai ir izpildīts nosacījums par pietiekamiem līdzekļiem, jāizslēdz noteikti līdzekļi.
50
Šādu konstatējumu apstiprina prasība, saskaņā ar kuru atbilstoši šai tiesību normai līdzekļu pietiekamības novērtējums ir balstīts uz konkrētā gadījuma atsevišķu pārbaudi. No tā izriet, ka šāda novērtējuma priekšmetam jāaprobežojas ar pārbaudi, vai attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam plānotās uzturēšanās laikā var būt pietiekami līdzekļi, lai segtu savas uzturēšanās izmaksas, neizmantojot attiecīgās dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmu, kā arī atgriešanās izmaksas, turklāt nav jāpārliecinās, vai attiecīgie līdzekļi atbilst īpašiem kritērijiem, it īpaši attiecībā uz to raksturu, izcelsmi vai kārtību, kādā tie ir attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā rīcībā.
51
Turklāt, veicot šo individuālo pārbaudi, Direktīvas 2016/801 7. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzēts ņemt vērā līdzekļus, kuru esība ir pierādīta ar deklarāciju par izdevumu segšanu, ko izdevusi tostarp organizācija, kura piedalās brīvprātīgā darba programmā. No tā izriet, ka šajā tiesību normā attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam nav noteikts pienākums pierādīt, ka šādi līdzekļi viņa rīcībā ir galīgi un neierobežoti tā, it kā runa būtu par viņa paša ienākumiem vai kapitālu.
52
Tādējādi šīs tiesību normas formulējums norāda, ka nosacījuma par pietiekamiem līdzekļiem izpilde nav atkarīga no tā, vai līdzekļi, kas būs attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā rīcībā plānotās uzturēšanās laikā, būs ienākumi vai kapitāls, no tā, uz kādām tiesībām pamatojoties viņš ir ieguvis šos līdzekļus, vai arī no tā, ka tie būs viņa rīcībā galīgi un neierobežoti tā, it kā tie piederētu viņam pašam. Šādi kritēriji ir papildu nosacījumi, kurus, kā atgādināts šī sprieduma 45. punktā, dalībvalstīm nav atļauts noteikt.
53
Otrkārt, šādu interpretāciju apstiprina Direktīvas 2016/801 konteksts, kura neatņemama sastāvdaļa ir Savienības tiesību instrumenti, ar kuriem tiesības uzturēties dalībvalsts teritorijā ir pakļautas nosacījumam par “līdzekļiem”, un šis nosacījums ir līdzvērtīgs šīs direktīvas 7. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzētajam nosacījumam.
54
Šajā ziņā jānorāda – Direktīvas 2004/38 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka ikvienam Savienības pilsonim ir uzturēšanās tiesības citas dalībvalsts teritorijā ilgāk nekā trīs mēnešus, ja it īpaši viņa līdzekļi ir pietiekami viņam pašam un ģimenes locekļiem, lai uzturēšanās laikā nekļūtu par uzņemošās dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmas slogu.
55
Šajā ziņā, kā izriet no Tiesas judikatūras, vārdkopa “līdzekļi ir pietiekami”, kas ietverta šajā normā, jāinterpretē tādējādi, ka pietiek ar to, ka Savienības pilsoņiem ir šādi līdzekļi, un šajā normā nav nekādas prasības par šo līdzekļu izcelsmi, proti, tos var nodrošināt tostarp trešās valsts valstspiederīgais (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, Singh u.c., C‑218/14, EU:C:2015:476, 74. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
56
It īpaši Direktīvas 2004/38 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais nosacījums par pietiekamiem līdzekļiem neprasa, lai attiecīgajai personai pašai būtu šādi līdzekļi, un Tiesa tostarp ir nospriedusi, ka šī persona var atsaukties uz to pavadošā ģimenes locekļa līdzekļiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, Singh u.c., C‑218/14, EU:C:2015:476, 75. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
57
Tāpat Direktīvas 2003/109 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā, kas attiecas uz nosacījumiem pastāvīgā iedzīvotāja statusa iegūšanai dalībvalsts teritorijā, tostarp ir paredzēts, ka pēdējai minētajai jāpieprasa, lai trešās valsts pilsonis sniegtu pierādījumus par to, ka gan sevis, gan atkarīgo ģimenes locekļu labā viņa rīcībā ir stabili un regulāri ienākumi, kas ir pietiekami, lai uzturētu sevi un ģimenes locekļus, neizmantojot attiecīgās dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmu.
58
No Tiesas judikatūras izriet, ka attiecīgajai dalībvalstij šajā tiesību normā minēto līdzekļu izcelsme nav noteicošais kritērijs, lai pārbaudītu, vai tie atbilst šajā tiesību normā paredzētajiem nosacījumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 3. oktobris, X (Pastāvīgie iedzīvotāji – Stabili, regulāri un pietiekami ienākumi), C‑302/18, EU:C:2019:830, 41. punkts).
59
It īpaši Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 2003/109 5. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētais jēdziens “ienākumi” attiecas ne tikai uz pastāvīgā iedzīvotāja statusa pieteikuma iesniedzēja “paša ienākumiem”, bet tas var attiekties arī uz ienākumiem, kurus pieteikuma iesniedzēja rīcībā ir nodevusi trešā persona, ciktāl, ņemot vērā pieteikuma iesniedzēja individuālo situāciju, tie tiek uzskatīti par atbilstošiem šajā tiesību normā paredzētajiem nosacījumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 3. oktobris, X (Pastāvīgie iedzīvotāji – Stabili, regulāri un pietiekami ienākumi), C‑302/18, EU:C:2019:830, 44. punkts).
60
Tāpēc Direktīvas 2004/38 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts un Direktīvas 2003/109 5. panta 1. punkta a) apakšpunkts, kā tos interpretējusi Tiesa, apstiprina – lai pēc analoģijas novērtētu, vai Direktīvas 2016/801 7. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzētais nosacījums par pietiekamiem līdzekļiem ir izpildīts, attiecīgie ienākumi šajā ziņā nav atkarīgi no tā, vai ir izpildīti noteikti īpaši kritēriji, kas saistīti ar to, ka šie līdzekļi tiek uzskatīti par ienākumiem vai kapitālu un tiesības uz tiem pamato to, ka attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais šos līdzekļus ir ieguvis, kā arī no tā, vai tie viņa rīcībā ir galīgi un neierobežoti tā, it kā tie piederētu viņam pašam.
61
Treškārt, Direktīvas 2016/801 mērķi apstiprina arī šo minētās direktīvas 7. panta 1. punkta e) apakšpunkta interpretāciju.
62
Proti, šīs direktīvas 3. apsvērumā tostarp noteikts, ka imigrācija no valstīm ārpus Savienības ir augsti kvalificētu personu inkubators un ka šīm personām ir svarīga loma, jo tās veido nozīmīgu Savienības spēku, proti, cilvēkkapitālu, un ka tā nodrošina gudru, ilgtspējīgu un integrējošu izaugsmi.
63
Turklāt atbilstoši Direktīvas 2016/801 20. apsvērumam ar to būtu jāatbalsta Eiropas Brīvprātīgo dienesta mērķis attīstīt solidaritāti, savstarpēju izpratni un iecietību jauniešu vidū un sabiedrībā, kurā tie dzīvo, vienlaikus palīdzot stiprināt sociālo kohēziju un veicinot jauniešu aktīvu pilsoniskumu. Bez tam šīs direktīvas 21. apsvērumā norādīts, ka dalībvalstīm vajadzētu būt iespējai šīs direktīvas noteikumus piemērot skolēniem, brīvprātīgajiem, kas nav saistīti ar Eiropas Brīvprātīgo dienestu, un gados jaunām viesauklēm, lai atvieglotu viņu ieceļošanu un uzturēšanos un nodrošinātu viņu tiesības.
64
No tā izriet, kā ģenerāladvokāts būtībā uzsvēris secinājumu 48. punktā, ka Direktīvas 2016/801 mērķis ir atvieglot – šajā gadījumā brīvprātīgo – ieceļošanu un uzturēšanos, ja vien šīm personām ir nepieciešamie līdzekļi, lai nekļūtu par slogu attiecīgajai dalībvalstij un it īpaši tās sociālās palīdzības sistēmai.
65
Lai sasniegtu pēdējo minēto mērķi, pietiek ar to, ka trešās valsts valstspiederīgais, kurš iesniedzis uzturēšanās atļaujas pieteikumu, it īpaši brīvprātīga darba nolūkā, sniedz pierādījumus, ka plānotās uzturēšanās laikā viņam būs pietiekami līdzekļi. Šajā ziņā īpašiem kritērijiem, kas attiecas uz jautājumu, vai šie līdzekļi ir ienākumi vai kapitāls, kuru šis valstspiederīgais var izmantot, vai tam, ka tie minētā valstspiederīgā rīcībā ir galīgi un neierobežoti tā, it kā tie viņam piederētu, pašam par sevi nav nozīmes. Ja minētajiem līdzekļiem tiktu piemēroti šādi kritēriji, lai novērtētu, vai ir izpildīts nosacījums par pietiekamiem līdzekļiem, papildus šīs direktīvas 7. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzētajiem nosacījumiem tiktu ieviesti citi nosacījumi, un tādējādi tas varētu kavēt minētās direktīvas mērķu sasniegšanu.
66
Šajā gadījumā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka OS deklarācijas par pamatlietā aplūkotajiem līdzekļiem ir mainījušās, jo ieinteresētā persona šos līdzekļus ir kvalificējusi gan kā aizdevumu, gan kā dāvinājumu. Tomēr jānorāda, ka, neskarot pārbaudi, kas jāveic iesniedzējtiesai, tas, ka OS, iespējams, summas, ko viņa tēvocis devis, būs jāatmaksā pēc brīvprātīgā darba pabeigšanas, neietekmē to, vai viņam būs pietiekami līdzekļi šajā nolūkā plānotās uzturēšanās laikā attiecīgās dalībvalsts teritorijā.
67
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka jautājums, vai nosacījums par pietiekamiem līdzekļiem ir izpildīts, nevar būt atkarīgs no tā, vai attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais pierāda, ka ir izpildīti noteikti īpaši kritēriji saistībā ar to, ka tiek konstatēts, ka šie līdzekļi ir ienākumi vai kapitāls un tiesības uz tiem pamato šo līdzekļu iegūšanu, kā arī no tā, ka tie viņa rīcībā ir galīgi un neierobežoti tā, it kā tie piederētu viņam pašam, jo tas nozīmētu, ka nosacījumam par pietiekamiem līdzekļiem tiktu izvirzītas prasības, kas pārsniedz Direktīvas 2016/801 7. panta 1. punkta e) apakšpunktā paredzētās prasības.
68
Otrām kārtām, iesniedzējtiesas jautājumi attiecas arī uz pierādījumu spēku, lai pamatotu, ka nosacījums par pietiekamiem līdzekļiem ir izpildīts, un it īpaši uz nozīmi, kāda, izvērtējot šo nosacījumu, jāpiešķir deklarāciju saskanībai šajā ziņā, ja attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais nav ticis informēts par to, ka viņa pieteikums uzturēšanās atļaujas brīvprātīgam darbam saņemšanai varētu tikt noraidīts tikai šo deklarāciju nesaskanības dēļ.
69
Šajā ziņā, kā secinājumu 54. punktā norādījis arī ģenerāladvokāts, nosacījuma par pietiekamiem līdzekļiem izpilde var būt atkarīga no tā, vai attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais iesniedz noteiktus pierādījumus, tikai tad, ja šie pierādījumi attiecas uz prasībām saistībā ar šo nosacījumu, nevis uz papildu prasībām, kas pārsniegtu Direktīvas 2016/801 7. panta 1. punkta e) apakšpunktā noteiktās prasības.
70
Šajā gadījumā jānorāda – lai gan attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā rīcībā esošo līdzekļu raksturs, pamats tam, ka viņš uz tiem atsaucas, un šādas tiesību normas nosacījumi paši par sevi nevar būt papildu prasības, kurām būtu pakļauta nosacījuma par pietiekamiem līdzekļiem izpilde, tomēr šādi apsvērumi var būt atbilstoši pierādījumi vērtējumā, lai noteiktu, vai šis nosacījums ir izpildīts.
71
Šajā saistībā arī jāuzsver, ka Tiesa ir nospriedusi – gadījumā, kad persona lūdz piešķirt uzturēšanās atļauju studiju nolūkā atbilstoši Direktīvai 2016/801, nekonsekvence paziņojumos par studiju projektu var būt viens no objektīvajiem apstākļiem, kas palīdz konstatēt ļaunprātīgu rīcību, ja vien tā ir pietiekami acīmredzama un tiek izvērtēta, ņemot vērā visus konkrētās lietas īpašos apstākļus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, Perle, C‑14/23, EU:C:2024:647, 53. punkts).
72
No šiem apsvērumiem izriet, ka saistībā ar uzņemšanas pieteikumu saskaņā ar Direktīvu 2016/801 nesaskaņotība paziņojumos par ienākumiem, kas būs attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā rīcībā, var būt norāde, kas ļauj konstatēt situāciju, kad nav izpildīti šajā direktīvā paredzētie nosacījumi, it īpaši attiecībā uz uzturēšanās atļaujas brīvprātīga darba nolūkā izsniegšanu.
73
Turklāt attiecībā uz šādu nesaskaņotību dalībvalstīm nevar likt iepriekš brīdināt trešo valstu valstspiederīgos, kuri iesniedz pieteikumu par ieceļošanu to teritorijā, ka deklarāciju, kas sniegti viņu pieteikuma pamatošanai, nesaskaņotība var izraisīt atteikumu piešķirt lūgto uzturēšanās atļauju.
74
Šādos apstākļos jāatgādina, ka Direktīvas 2016/801 34. panta 3. punktā it īpaši paredzēts, ka tad, ja informācija vai dokumentācija, kas iesniegta, lai pamatotu pieteikumu, ir nepilnīga, kompetentās iestādes saprātīgā termiņā paziņo pieteikuma iesniedzējam, kāda papildu informācija ir nepieciešama, un nosaka pieņemamu termiņu tās sniegšanai. Tāpēc, kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 63. punktā, ja pārbaudes procedūras laikā sniegto apgalvojumu iespējamās nesaskaņotības dēļ izrādās, ka trūkst informācijas, kas nepieciešama, lai novērtētu, vai ir izpildīts nosacījums par pietiekamiem resursiem, pieteikuma iesniedzējam jādod saprātīga iespēja sniegt šādu informāciju.
75
Šajā ziņā jāprecizē, ka šāda nesaskaņotība nevar būt šķērslis uzturēšanās atļaujas piešķiršanai, ja no konkrētā gadījuma konkrēta izvērtējuma, kā prasīts Direktīvas 2016/801 7. panta 1. punkta e) apakšpunktā, izriet, ka, neraugoties uz šīm nesaskaņotībām, attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam plānotās uzturēšanās laikā būs pietiekami līdzekļi, tāpēc viņš atbildīs nosacījumam par pietiekamiem līdzekļiem.
76
Tātad ar konstatējumu par nesaskaņotām pieteikuma iesniedzēja deklarācijām par līdzekļiem, kas viņam būs plānotās uzturēšanās laikā, principā nepietiek, lai pamatotu atteikumu piešķirt lūgto uzturēšanās atļauju, ja vien no šādas nesaskaņotības acīmredzami neizriet, ka nosacījums par pietiekamiem līdzekļiem nav izpildīts.
77
Proti, atteikums piešķirt pieprasīto uzturēšanās atļauju, pamatojoties tikai uz to, ka deklarācijas par līdzekļiem, kas pieteikuma iesniedzējam būs pieejami plānotās uzturēšanās laikā, administratīvajā procesā ir mainījušās, pretēji tam, kas prasīts Direktīvas 2016/801 5. panta 3. punktā, nozīmētu, ka šādai piešķiršanai tiktu piemēroti papildu nosacījumi, kas papildinātu šajā direktīvā paredzētos, un tas dalībvalstīm nav atļauts, kā atgādināts šī sprieduma 45. punktā.
78
Trešām kārtām, iesniedzējtiesai ir šaubas par Savienības tiesību pārākuma principa ietekmi pamatlietā, ciktāl prasības, kas attiecas, pirmkārt, uz to, ka tiek konstatēts, ka attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā deklarētie līdzekļi ir ienākumi vai kapitāls un tiesības uz tiem pamato šo līdzekļu iegūšanu, kā arī uz to, ka tie viņa rīcībā ir galīgi un neierobežoti tā, it kā tie piederētu viņam pašam, un, otrkārt, uz viņa deklarāciju saskaņotību šajos dažādajos aspektos, izriet no valsts augstākās tiesas, kuras lēmumiem ir saistošs precedenta spēks, judikatūras.
79
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ar Savienības tiesību pārākuma principu tiek nostiprināta Savienības tiesību prioritāte pār dalībvalstu tiesībām. Tātad šis princips uzliek par pienākumu visām dalībvalstu iestādēm nodrošināt dažādo Savienības tiesību normu pilnīgu iedarbību, jo dalībvalstu tiesības nevar ietekmēt iedarbību, kura šīm dažādajām normām ir atzīta šo valstu teritorijā. No minētā izriet, ka atbilstoši Savienības tiesību pārākuma principam tas, ka dalībvalsts atsaucas uz valsts tiesību normām, pat ja tām ir konstitucionāls rangs, nedrīkst apdraudēt Savienības tiesību vienotību un efektivitāti (spriedums, 2024. gada 11. janvāris, Global Ink Trade, C‑537/22, EU:C:2024:6, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
80
Šādos apstākļos jānorāda, ka valsts tiesai, kura izmantojusi tai ar LESD 267. pantu piešķirtās pilnvaras, strīda, ko tā izskata, atrisināšanai ir saistoša Tiesas sniegtā Savienības tiesību normu interpretācija un tātad vajadzības gadījumā tai jānoraida augstākas instances valsts tiesas vērtējumi, ja tā, ņemot vērā Tiesas sniegto interpretāciju, uzskata, ka šī interpretācija neatbilst Savienības tiesībām, vajadzības gadījumā nepiemērojot valsts tiesību normu, kurā tai ir noteikts pienākums izpildīt šīs augstākās instances tiesas nolēmumus (spriedums, 2024. gada 11. janvāris, Global Ink Trade, C‑537/22, EU:C:2024:6, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
81
Šādos apstākļos prasība nodrošināt Savienības tiesību pilnīgu iedarbību ietver šo valsts tiesu pienākumu vajadzības gadījumā grozīt savu pastāvīgo judikatūru, ja tā ir balstīta uz Savienības tiesībām neatbilstošu valsts tiesību interpretāciju (spriedums, 2024. gada 11. janvāris, Global Ink Trade, C‑537/22, EU:C:2024:6, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
82
Tātad šajā gadījumā iesniedzējtiesai pamatlietas atrisināšanai ir saistoša Tiesas sniegtā Savienības tiesību interpretācija, un tai vajadzības gadījumā būs jānoraida vērtējums, kas izriet no Kúria (Augstākā tiesa) judikatūras, kaut arī tai saskaņā ar valsts tiesībām principā būtu pienākums to ievērot, ja šī tiesa, ņemot vērā šo interpretāciju, uzskatītu, ka šis vērtējums neatbilst Savienības tiesībām.
83
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz prejudiciālajiem jautājumiem jāatbild, ka Direktīvas 2016/801 7. panta 1. punkta e) apakšpunkts un Savienības tiesību pārākuma princips jāinterpretē tādējādi, ka:
–
pirmkārt, šīs direktīvas 7. panta 1. punkta e) apakšpunktam ir pretrunā tāda valsts prakse, saskaņā ar kuru attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, kas ir uzturēšanās atļaujas brīvprātīga darba nolūkā pieteikuma iesniedzējs, lai varētu uzskatīt, ka šajā tiesību normā paredzētais nosacījums par pietiekamiem līdzekļiem ir izpildīts, ja ar to saistītās deklarācijas ir saskanīgas, tiek prasīts, lai šis valstspiederīgais pierādītu, ka ir izpildīti noteikti īpaši kritēriji, proti, tiek konstatēts, ka šie līdzekļi veido ienākumus vai kapitālu un tiesības uz tiem pamato minēto līdzekļu iegūšanu, kā arī to, ka tie viņa rīcībā būs galīgi un neierobežoti tā, it kā tie piederētu viņam pašam, un
–
otrkārt, ņemot vērā Savienības tiesību pārākuma principu, tas tā ir arī tad, ja šīs prasības izriet no tādas valsts augstākās tiesas judikatūras, kuras nolēmumi ir obligāts precedents.
Tiesāšanās izdevumi
84
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/801 (2016. gada 11. maijs) par nosacījumiem attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgo ieceļošanu un uzturēšanos pētniecības, studiju, stažēšanās, brīvprātīga darba, skolēnu apmaiņas programmu vai izglītības projektu un viesaukles darba nolūkā 7. panta 1. punkta e) apakšpunkts un Savienības tiesību pārākuma princips
jāinterpretē tādējādi, ka:
–
pirmkārt, šīs direktīvas 7. panta 1. punkta e) apakšpunktam ir pretrunā tāda valsts prakse, saskaņā ar kuru attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, kas ir uzturēšanās atļaujas brīvprātīga darba nolūkā pieteikuma iesniedzējs, lai varētu uzskatīt, ka šajā tiesību normā paredzētais nosacījums par pietiekamiem līdzekļiem ir izpildīts, ja ar to saistītās deklarācijas ir saskanīgas, tiek prasīts, lai šis valstspiederīgais pierādītu, ka ir izpildīti noteikti īpaši kritēriji, proti, tiek konstatēts, ka šie līdzekļi veido ienākumus vai kapitālu un tiesības uz tiem pamato minēto līdzekļu iegūšanu, kā arī to, ka tie viņa rīcībā būs galīgi un neierobežoti tā, it kā tie piederētu viņam pašam, un
–
otrkārt, ņemot vērā Savienības tiesību pārākuma principu, tas tā ir arī tad, ja šīs prasības izriet no tādas valsts augstākās tiesas judikatūras, kuras nolēmumi ir obligāts precedents.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – ungāru.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.