62017CJ0103
TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta)
2018. gada 25. jūlijā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Nodokļu tiesību aktu saskaņošana – Direktīva 92/12/EEK – 3. panta 2. punkts – Direktīva 2003/96/EK – 3. un 18. pants – Nodokļu uzlikšana energoproduktiem un elektroenerģijai – Akcīzes nodoklis – Cita netiešā nodokļa pastāvēšana – Nosacījumi – Valsts tiesiskais regulējums, ar ko paredzēts maksājums par elektroenerģijas sabiedrisko pakalpojumu – “Īpašu nolūku” jēdziens – Minimālā nodokļa līmeņa ievērošana
Lieta C‑103/17
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, kuru Conseil d’État (Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2017. gada 22. februārī un kas Tiesā reģistrēts 2017. gada 27. februārī, tiesvedībā
Messer France SAS
, iepriekš Praxair,
pret
Premier ministre,
Commission de régulation de l’énergie,
Ministre de l’Économie et des Finances,
Ministre de l’Environnement, de l’Énergie et de la Mer.
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja R. Silva de Lapuerta [R. Silva de Lapuerta], tiesneši K. G. Fernlunds [C. G. Fernlund], A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], S. Rodins [S. Rodin] un J. Regans [E. Regan] (referents),
ģenerāladvokāts: M. Kamposs Sančess‑Bordona [M. Campos Sánchez‑Bordona],
sekretārs: R. Skjāno [R. Schiano], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2017. gada 13. decembra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
–
Messer France SAS vārdā – S. Espasa‑Mattei, C. Smits un B. Boutemy, avocats,
–
Francijas valdības vārdā – D. Colas, kā arī E. de Moustier, A. Alidière un S. Ghiandoni, pārstāvji,
–
Beļģijas valdības vārdā – M. Jacobs un P. Cottin, pārstāvji, kuriem palīdz J. Bourtembourg, V. Feyens un L. Ernoux‑Neufcoeur, avocats,
–
Spānijas valdības vārdā – V. Ester Casas, pārstāve,
–
Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz P. Gentili, avvocato dello Stato,
–
Eiropas Komisijas vārdā – C. Perrin, D. Recchia un F. Tomat, pārstāves,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2018. gada 7. marta tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 92/12/EEK (1992. gada 25. februāris) par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību (OV 1992, L 76, 1. lpp.) 3. panta 2. punktu un Padomes Direktīvas 2003/96/EK (2003. gada 27. oktobris), kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (OV 2003, L 283, 51. lpp.), 3. un 18. pantu.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Messer France SAS, iepriekš – Praxair, no vienas puses, un Premier ministre [premjerministru], Commission de régulation de l’énergie [Enerģētikas regulēšanas komisiju], ministre de l’Économie et des Finances [ekonomikas un finanšu ministru] un ministre de l’Environnement, de l’Énergie et de la Mer [vides, enerģētikas un jūras lietu ministru] (Francija), no otras puses, saistībā ar maksājuma par elektroenerģijas sabiedrisko pakalpojumu (turpmāk tekstā – “CSPE”), kuru šī sabiedrība samaksājusi 2005.–2009. gadā, atmaksu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 92/12
3
Direktīvas 92/12 trešajā apsvērumā bija paredzēts:
“Tā kā būtu jādefinē jēdziens “akcīzes preces”; tā kā Kopienas noteikumus var piemērot vienīgi tām precēm, kas par apliekamām ar akcīzes nodokli tiek uzskatītas visās dalībvalstīs; tā kā šādām precēm īpašos nolūkos var uzlikt arī citus netiešos nodokļus; tā kā citu netiešo nodokļu saglabāšana vai ieviešana nedrīkst radīt robežšķērsošanas formalitātes.”
4
Šīs direktīvas 3. pantā bija paredzēts:
“1.   Šo direktīvu Kopienas līmenī piemēro šādām precēm, kā tās definētas attiecīgās direktīvās:
–
minerāleļļām,
–
alkoholam un alkoholiskajiem dzērieniem,
–
tabakas izstrādājumiem.
2.   Pirmajā punktā uzskaitītajām precēm īpašos nolūkos var uzlikt citus netiešos nodokļus, ja vien šie nodokļi atbilst nodokļu noteikumiem, ko piemēro akcīzes nodoklim un PVN saistībā ar nodokļu bāzes noteikšanu, nodokļa aprēķināšanu, iekasējamību un pārraudzību.
[..]”
5
Saskaņā ar minētās direktīvas 6. pantu:
“1.   Akcīzes nodoklis kļūst iekasējams brīdī, kad preces laiž apgrozībā vai kad konstatē iztrūkumus, kam saskaņā ar 14. panta 3. punktu ir uzliekams akcīzes nodoklis.
[..]”
6
No 2010. gada 1. aprīļa Direktīva 92/12 ir atcelta un aizstāta ar Padomes Direktīvu 2008/118/EK (2008. gada 16. decembris) par akcīzes nodokļa piemērošanas vispārēju režīmu, ar ko atceļ Direktīvu 92/12 (OV 2009, L 9, 12. lpp.).
Direktīva 2003/96
7
Direktīvas 2003/96 1. pantā ir noteikts:
“Dalībvalstis uzliek nodokļus energoproduktiem un elektroenerģijai saskaņā ar šo direktīvu.”
8
Šīs direktīvas 3. pantā ir noteikts:
“Atsauces Direktīvā [92/12] uz “minerāleļļu” un “akcīzes nodokli”, ciktāl tas attiecas uz minerāleļļām, attiecas uz visiem energoproduktiem, elektroenerģiju un attiecīgi šās direktīvas 2. pantā un 4. panta 2. [punktā] minētajiem valsts netiešajiem nodokļiem.”
9
Minētās direktīvas 4. pantā ir noteikts:
“1.   Nodokļu līmeņi, kurus dalībvalstis piemēro 2. pantā minētajiem energoproduktiem un elektroenerģijai, nedrīkst būt zemāki par šajā direktīvā aprakstītajiem nodokļu līmeņiem.
2.   Šajā direktīvā “nodokļu līmenis” ir kopējā maksa, ko uzliek attiecībā uz visiem netiešajiem nodokļiem [ko veido visi netiešie nodokļi] (izņemot PVN), kurus tieši vai netieši aprēķina atbilstoši energoproduktu un elektroenerģijas daudzumam, laižot apgrozībā [nododot patēriņam].”
10
Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 18. panta 10. punktu:
“Francijas Republika var piemērot pilnīgus un daļējus atbrīvojumus vai samazinātu nodokļa līmeni energoproduktiem un elektroenerģijai, ko izmanto valsts, reģionālās un pašvaldības iestādes vai citas valsts struktūras attiecībā uz darbību vai darījumiem, kuros tās iesaistās kā valsts iestādes līdz 2009. gada 1. janvārim.
Francijas Republika var piemērot pārejas laiku līdz 2009. gada 1. janvārim, lai pielāgotu savu esošo elektroenerģijas nodokļu sistēmu šajā direktīvā izklāstītajiem noteikumiem. Šajā laikā jāņem vērā esošais vietējais elektroenerģijas nodokļu vispārējais vidējais līmenis, lai novērtētu, vai tiek ievērotas šajā direktīvā noteiktās minimālās likmes.”
11
Direktīvas 2003/96 28. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis pieņem un publicē normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai vēlākais līdz 2003. gada 31. decembrim izpildītu šās direktīvas prasības. Par to tās tūlīt informē Komisiju.
2.   Tās piemēro šos noteikumus no 2004. gada 1. janvāra, izņemot noteikumus, kas noteikti 16. pantā un 18. panta 1. punktā, kurus dalībvalstis var piemērot no 2003. gada 1. janvāra.”
Valsts tiesības
12
Loi no 2000-108 du 10 février 2000 relative à la modernisation et au développement du service public de l’électricité [2000. gada 10. februāra Likuma Nr. 2000‑108 par elektroenerģijas sabiedriskā pakalpojuma modernizāciju un attīstību] (JORF, 2000. gada 11. februāris, 2143. lpp.) 1. pantā bija noteikts:
“Elektroenerģijas sabiedriskā pakalpojuma mērķis ir garantēt elektroapgādi visā valsts teritorijā, ievērojot sabiedrības vispārējās intereses.
Enerģētikas politikas ietvaros tas sekmē apgādes neatkarību un drošību, gaisa kvalitāti un siltumnīcas efekta novēršanu, valsts resursu optimālu pārvaldīšanu un attīstību, enerģijas pieprasījuma kontroli, saimnieciskās darbības konkurētspēju un nākotnes tehnoloģisko izvēļu pārvaldību, kā arī enerģijas racionālu izmantošanu.
Tas veicina sociālo kohēziju, nodrošinot tiesības uz elektroenerģiju visiem, cīņu pret atstumtību, teritorijas līdzsvarotu attīstību, ievērojot vides prasības, pētniecību un tehnikas progresu, kā arī aizsardzību un sabiedrības drošību.
[..]”
13
Loi no 2003-8, du 3 janvier 2003, relative aux marchés du gaz et de l’électricité et au service public de l’énergie [2003. gada 3. janvāra Likuma Nr. 2003‑8 par gāzes un elektroenerģijas tirgu un elektroenerģijas sabiedrisko pakalpojumu] (JORF, 2003. gada 4. janvāris, 265. lpp.), ar kuru grozīts Likums Nr. 2000‑108, 37. pantā bija noteikts:
“I. – Likuma Nr. 2000‑108 5. panta I punkts ir formulēts šādi:
“I. – Izdevumi, kas attiecināmi uz elektroenerģijas operatoriem uzticētajiem sabiedriskā pakalpojuma pienākumiem, tiek pilnībā kompensēti. Minētie izdevumi ietver:
a)
elektroenerģijas ražošanas jomā:
1°
papildu izmaksas, kas attiecīgā gadījumā rodas 8. un 10. panta piemērošanas rezultātā, salīdzinājumā ar Électricité de France ietaupītajām ieguldījumu un ekspluatācijas izmaksām vai, attiecīgā gadījumā, salīdzinājumā ar 1946. gada 8. aprīļa Likuma Nr. 46‑628 [par elektroenerģijas un gāzes nacionalizāciju] 23. pantā minēto nenacionalizēto piegādātāju, uz kuriem tas attiecas, ietaupītajām izmaksām. Tāda pati ietaupīto izmaksu vērtība tiek izmantota kā references vērtība, lai noteiktu kompensējamās papildu izmaksas gadījumā, ja attiecīgās iekārtas izmanto Électricité de France vai kāds nenacionalizēts piegādātājs. Ja līguma priekšmets ir tādas elektroenerģijas pirkšana, kura saražota iekārtā tādā zonā, kas nav pieslēgta kontinentālajam metropoles tīklam, papildu izmaksas tiek aprēķinātas atbilstoši proporcionālai daļai, kas attiecas uz ražošanu, tarifos, kuri attiecas uz pārdošanu lietotājiem, kas nav tiesīgi lietotāji;
2°
ar ražošanu zonās, kuras nav pieslēgtas kontinentālajam metropoles tīklam, saistītās papildu izmaksas, kas, ņemot vērā šo zonu dabai raksturīgās ražošanas parka īpatnības, nav segtas ar proporcionālo daļu, kas attiecas uz ražošanu, tarifos, kuri attiecas uz pārdošanu lietotājiem, kas nav tiesīgi lietotāji, vai ar iespējamajiem šā likuma 4. panta I punktā paredzētajiem cenu griestiem;
b)
elektroenerģijas piegādes jomā:
1°
ieņēmumu zaudējumus un izmaksas, kas radušies elektroenerģijas piegādātājiem, piemērojot īpašus tarifus “pirmās nepieciešamības precei”, kuri paredzēti 4. panta I punkta pēdējā daļā;
2°
izmaksas, kuras radušās elektroenerģijas piegādātājiem saistībā ar to dalību mehānismā, kas izveidots par labu nabadzības skartām personām un kas minēts 2. panta III punkta 1. apakšpunktā. Šīs izmaksas tiek ņemtas vērā, nepārsniedzot noteiktu procentuālo daļu no izdevumiem, kas rodas piegādātājam saistībā ar iepriekšējā daļā minētajiem īpašajiem tarifiem “pirmās nepieciešamības precei”. Šo procentuālo daļu nosaka enerģētikas ministrs.
Šos izdevumus aprēķina, pamatojoties uz operatoru, kuriem tie radušies, atbilstošu grāmatvedības uzskaiti. Šīs grāmatvedības uzskaites, kas tiek veikta saskaņā ar Enerģētikas regulēšanas komisijas definētajiem noteikumiem, pārbaudi uz to operatoru rēķina, kuriem radušies šie izdevumi, veic viņu revidents vai – vietējo publisko pakalpojumu sniedzēju gadījumā – viņu publiskais revidents. Enerģētikas regulēšanas komisija var uz operatoru rēķina uzdot veikt šīs grāmatvedības uzskaites pārbaudi kādai neatkarīgai struktūrai pēc savas izvēles. Enerģētikas ministrs, pamatojoties uz ikgadēju Enerģētikas regulēšanas komisijas priekšlikumu, ar rīkojumu nosaka šo izdevumu apmēru.
Šo izdevumu kompensēšana operatoriem, kuriem tie radušies, tiek nodrošināta ar maksājumiem, kas jāveic valsts teritorijā esošajiem elektroenerģijas galapatērētājiem.
Iepriekš minēto maksājumu apmēru aprēķina proporcionāli patērētās elektroenerģijas daudzumam. Tomēr elektroenerģija, ko ražotājs ražo savām vajadzībām vai ko galapatērētājs savām vajadzībām pērk no trešās personas, kura ekspluatē ražošanas iekārtu patēriņa vietā, tiek ņemta vērā maksājuma aprēķinā tikai tad, ja tās apjoms pārsniedz 240 miljonus kilovatstundas gadā vienā ražotnē.
22. panta I punkta pirmajā daļā minēto galapatērētāju veicamā maksājuma apmērs par vienu patēriņa vietu nevar pārsniegt 500000 [EUR].
Katrai kilovatstundai piemērojamā maksājuma apmēru aprēķina tādējādi, ka maksājumi sedz visus a) un b) apakšpunktā minētos izdevumus, kā arī turpmāk minētās pārvaldības izmaksas, kas radušās Caisse de dépôts et consignations [Noguldījumu un depozītu kasei]. Enerģētikas ministrs, pamatojoties uz ikgadēju Enerģētikas regulēšanas komisijas priekšlikumu, ar rīkojumu nosaka šo apmēru.
Katrai kilovatstundai piemērojamais maksājums nevar pārsniegt 7 % no vienas kilovatstundas pārdošanas tarifa (neieskaitot abonēšanas maksu un nodokļus), kas atbilst pieslēgumam ar jaudu 6 kVA apmērā, bez jaudas samazināšanas un bez pielāgojuma stundas/sezonas svārstībām.
[..]”
14
Pēc tam, kad 2010. gada 18. martā Eiropas Komisija bija adresējusi Francijas Republikai brīdinājumu, pieprasot tai savu elektroenerģijas aplikšanas ar nodokli sistēmu pielāgot Direktīvas 2003/96 prasībām, minētā dalībvalsts pieņēma loi no 2010‑1488, du 7 décembre 2010, portant nouvelle organisation du marché de l’électricité [2010. gada 7. decembra Likumu Nr. 2010‑1448 par elektroenerģijas tirgus jaunu organizāciju] (JORF, 2010. gada 8. decembris, 21467. lpp.), kas saukts arī par “NOME likumu”. Ar šo likumu bija paredzēts minētās direktīvas normas transponēt valsts tiesībās. CSPE tādējādi tika aizstāts ar pašvaldību nodokli elektroenerģijas galapatēriņam un departamentu nodokli elektroenerģijas galapatēriņam. Viss šis mehānisms stājās spēkā 2011. gada 1. janvārī.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
15
Praxair, kuras tiesību pārņēmējs ir Messer France, iesniedza lūgumu atmaksāt CSPE, ko tā bija samaksājusi laikposmā no 2005. līdz 2009. gadam.
16
Šī sabiedrība tostarp uzskata, ka šis netiešais nodoklis ir pretrunā Direktīvas 92/12 3. panta 2. punktam, jo tas nav domāts īpašam nolūkam minētās tiesību normas izpratnē.
17
Tā kā 2011. gada 5. janvārī kompetentā ministrija netieši noraidīja šo lūgumu, minētā sabiedrība ir vērsusies tribunal administratif de Paris [Parīzes Administratīvajā tiesā] (Francija) ar prasību atmaksāt šādā veidā samaksāto CSPE un nokavējuma procentus. Ar 2012. gada 6. jūlija spriedumu tribunal administratif de Paris noraidīja šo prasību. 2016. gada 23. februārī cour administrative d’appel de Paris [Parīzes apelācijas tiesa] (Francija) noraidīja Praxair apelācijas sūdzību par minēto spriedumu.
18
2016. gada 25. aprīlīPraxair iesniedza kasācijas sūdzību Conseil d’État [Valsts padomē] (Francija). Tā izvirzīja vairākus pamatus saistībā ar CSPE atbilstību Savienības tiesībām, it īpaši Direktīvai 92/12.
19
Šajā situācijā Conseil d’État nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Ja dalībvalsts pēc Direktīvas [2003/96] stāšanās spēkā sākotnēji nepieņēma nevienu tiesību normu, lai noteiktu akcīzes nodokli elektroenerģijas patēriņam, bet saglabāja iepriekš noteikto šim patēriņam uzlikto netiešo nodokli, kā arī vietējos nodokļus:
–
vai attiecīgā nodokļa uzlikšanas saderība ar Direktīvu [92/12] un Direktīvu [2003/96] ir jāvērtē, ņemot vērā Direktīvas [92/12] 3. panta 2. punktā “cita netieša nodokļa” esamībai izvirzītos nosacījumus, proti, viena vai vairāku īpašu nolūku sasniegšanu un konkrētu akcīzes vai [PVN] piemērojamu noteikumu par aplikšanu ar nodokli ievērošanu;
–
vai “cita netieša nodokļa” saglabāšana ir iespējama tikai tad, ja pastāv saskaņots akcīzes nodoklis, un, visbeidzot, vai šajā gadījumā var uzskatīt, ka attiecīgais maksājums ir šāds akcīzes nodoklis, kura saderība ar abām šīm direktīvām tātad ir jāvērtē, ņemot vērā visus tajās paredzētos saskaņošanas noteikumus?
2)
Vai tāds maksājums, kurš ir uzlikts elektroenerģijas patēriņam un no kura gūtie ieņēmumi tiek vienlaikus piešķirti, lai finansētu izdevumus, kas saistīti ar elektroenerģijas ražošanu, izmantojot atjaunojamus energoresursus un koģenerāciju, un ar to, ka ir ieviesta tarifu ģeogrāfiskā izlīdzināšana un samazināta elektroenerģijas cena nabadzības skartām mājsaimniecībām, ir jāuzlūko kā tāds, ar ko tiek sasniegti īpaši nolūki Direktīvas [92/12] 3. panta 2. punkta noteikumu, kuri pārņemti Direktīvas [2008/118] 1. panta 2. punktā, izpratnē?
3)
Gadījumā, ja tikai daži no izvirzītajiem nolūkiem varētu tikt kvalificēti kā īpaši nolūki šo tiesību normu izpratnē, vai nodokļu maksātāji tomēr var pretendēt uz pilnīgu strīdīgā maksājuma atlīdzināšanu vai tikai uz daļēju atlīdzināšanu atkarībā no tā, kāda daļa no kopējām ar maksājumu finansētajām izmaksām neatbilstu īpašam nolūkam?
4)
Gadījumā, ja atbilstoši uz iepriekšējiem jautājumiem sniegtajai atbildei [CSPE] shēma būtu pilnīgi vai daļēji nesaderīga ar Savienības tiesībās paredzētajiem noteikumiem par nodokļu uzlikšanu elektroenerģijai, vai Direktīvas [2003/96] 18. panta 10. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka minētajā direktīvā paredzēto minimālo nodokļa līmeņu ievērošana ir vienīgais pienākums, kas līdz 2009. gada 1. janvārim attiecībā uz [Francijas Republiku] izriet no Savienības tiesībās paredzētajiem noteikumiem par nodokļu uzlikšanu elektroenerģijai?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par ceturto jautājumu
20
Ar ceturto jautājumu, kas būtu jāizskata pirmām kārtām, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2003/96 18. panta 10. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka līdz 2009. gada 1. janvārim to noteikumu starpā, kas Savienības tiesībās paredzēti attiecībā uz nodokļu uzlikšanu elektroenerģijai, minētajā direktīvā paredzēto minimālo nodokļa līmeņu ievērošana bija vienīgais Francijas Republikas pienākums.
21
Ir jāatgādina, ka ar Direktīvas 2003/96 3. pantu Direktīvas 92/12 piemērošanas joma tika paplašināta, to attiecinot arī uz elektroenerģiju. Saskaņā ar Direktīvas 2003/96 28. panta 1. un 2. punktu šīs direktīvas transponēšanas periods ir beidzies 2003. gada 31. decembrī, savukārt minētā direktīva stājās spēkā 2004. gada 1. janvārī.
22
Tomēr Direktīvas 2003/96 18. panta 10. punkta otrajā daļā bija paredzēts pārejas periods līdz 2009. gada 1. janvārim, lai ļautu Francijas Republikai savu elektroenerģijas aplikšanas ar nodokli sistēmu pielāgot šai direktīvai. Šajā tiesību normā bija paredzēts, ka līdz minētajam datumam šai dalībvalstij bija jāņem vērā “esošo vietējo elektroenerģijas nodokļu vispārējai vidējais līmenis”, lai novērtētu, vai tiek ievērotas šajā direktīvā noteiktās minimālās likmes. Tātad 2009. gada 1. janvārī Francijas Republikai bija jānodrošina tās elektroenerģijas aplikšanas ar nodokli sistēmas atbilstība Direktīvas 2003/96 normām.
23
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz ceturto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2003/96 18. panta 10. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka līdz 2009. gada 1. janvārim to noteikumu starpā, kas Savienības tiesībās paredzēti attiecībā uz nodokļu uzlikšanu elektroenerģijai, minētajā direktīvā paredzēto minimālo nodokļa līmeņu ievērošana bija vienīgais Francijas Republikas pienākums.
Par pirmo jautājumu
24
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, pirmkārt, vai Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka cita netiešā nodokļa saglabāšanas priekšnoteikums ir tas, ka ir ieviests saskaņotais akcīzes nodoklis, un, otrkārt, vai tāds nodoklis kā pamatlietā aplūkotais var tikt uzskatīts par šādu akcīzes nodokli, vai arī tā saderība ar Direktīvām 92/12 un 2003/96 attiecīgā gadījumā ir jāizvērtē atbilstoši kritērijiem, kas Direktīvas 92/12 3. panta 2. punktā ir noteikti attiecībā uz citu netiešo nodokļu, kuri domāti īpašiem nolūkiem, pastāvēšanu.
25
Saistībā ar pirmā jautājuma pirmo daļu ir jāatgādina, ka Direktīvas 92/12 3. panta 2. punktā ir paredzēts, ka elektroenerģijai var tikt uzlikti citi netiešie nodokļi īpašos nolūkos, ja vien šie nodokļi atbilst aplikšanas noteikumiem, ko piemēro akcīzes nodoklim vai PVN.
26
Taču nekas Direktīvā 92/12 neļauj secināt, ka Eiropas Savienībā noteiktajā elektroenerģijas patēriņa aplikšanas ar nodokli sistēmā dalībvalstīm paredzētā iespēja ieviest citus netiešos nodokļu būtu pakļauta nosacījumam par saskaņotā akcīzes nodokļa ieviešanu.
27
Turklāt ar Direktīvas 92/12 3. panta 2. punktu, ko iekļāvusi Eiropas Savienības Padome, ir domāts ņemt vērā dalībvalstu nodokļu tradīciju dažādību šajā jomā, tostarp apstākli, ka netiešie nodokļi bieži tiek izmantoti, lai īstenotu ar budžetu nesaistītu politiku (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2000. gada 24. februāris, Komisija/Francija, C‑434/97, EU:C:2000:98, 18. punkts).
28
Tātad Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkts nevar tikt interpretēts tādējādi, ka ar to būtu paredzēts nosacījums to citu netiešo nodokļu spēkā esamībai, ar kuriem tiek aplikta elektroenerģija un kurus eventuāli ir saglabājušas spēkā vai ieviesušas dalībvalstis.
29
Attiecībā uz pirmā jautājuma otro daļu ir jāatgādina, ka 2012. gada 25. oktobra spriedumā Komisija/Francija (C‑164/11, nav publicēts, EU:C:2012:665) Tiesa atzina, ka Francijas Republika nav izpildījusi savus pienākumus saistībā ar Direktīvas 2003/96 transponēšanu, beidzoties termiņam, kas bija noteikts Komisijas šai dalībvalstij adresētajā argumentētajā atzinumā, proti, līdz 2010. gada 22. maijam.
30
Francijas Republika turklāt bija atzinusi, ka līdz minētajam datumam tā nav veikusi pasākumus, kas vajadzīgi Direktīvas 2003/96 normu transponēšanai, un tā tika transponēta vēlāk – ar Likumu Nr. 2010‑1488 (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 25. oktobris, Komisija/Francija, C‑164/11, nav publicēts, EU:C:2012:665, 22. punkts).
31
Likuma Nr. 2003‑8, ar ko ieviests CSPE, 37. pants taču jau bija stājies spēkā datumā, kurā celta prasība sakarā ar pienākumu neizpildi, kas bija minētā sprieduma pamatā. Tā kā Tiesa ir konstatējusi un Francijas Republika ir atzinusi, ka minētajā datumā šī dalībvalsts nebija grozījusi savu elektroenerģijas aplikšanas ar nodokli sistēmu tā, lai tiktu izveidots saskaņotais akcīzes nodoklis elektroenerģijai, CSPE nevar tikt uzskatīts par šādu akcīzes nodokli.
32
Tātad CSPE atbilstība Direktīvām 92/12 un 2003/96 būs jāizvērtē saskaņā ar kritērijiem, kas Direktīvas 92/12 3. panta 2. punktā ir paredzēti attiecībā uz citu netiešo nodokļu, kuri domāti īpašiem nolūkiem, pastāvēšanu.
33
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka cita netiešā nodokļa ieviešana elektroenerģijai nav pakļauta nosacījumam par saskaņota akcīzes nodokļa ieviešanu un, tā kā tāds nodoklis kā pamatlietā aplūkotais nav uzskatāms par šādu akcīzes nodokli, tā atbilstība Direktīvām 92/12 un 2003/96 ir jāizvērtē atbilstoši kritērijiem, kas Direktīvas 92/12 3. panta 2. punktā ir noteikti attiecībā uz citu netiešo nodokļu, kuri domāti īpašiem nolūkiem, pastāvēšanu.
Par otro jautājumu
34
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds nodoklis kā pamatlietā aplūkotais var tikt kvalificēts par “citu netiešo nodokli”.
35
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkts ļauj dalībvalstīm ieviest vai atstāt spēkā netiešos nodokļus, kas nav ar šo direktīvu izveidotais akcīzes nodoklis, ja, pirmkārt, šis nodoklis ir domāts kādam īpašam nolūkam un, otrkārt, tas atbilst aplikšanas noteikumiem, ko piemēro akcīzes nodoklim un PVN saistībā ar nodokļu bāzes noteikšanu, nodokļa aprēķināšanu, iekasējamību un pārraudzību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 27. februāris, Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, 21. punkts).
36
Šiem diviem nosacījumiem, ar kuriem paredzēts novērst papildu netiešo nodokļu piemērošanu, kas nepamatoti kavētu tirdzniecību, kā tas izriet arī no šīs pašas tiesību normas teksta, ir kumulatīvs raksturs (spriedums, 2014. gada 27. februāris, Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, 22. punkts).
37
Runājot par pirmo no šiem nosacījumiem, no Tiesas judikatūras izriet, ka īpašs nolūks Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkta izpratnē ir nolūks, kas nav tāds, kurš būtu attiecināms tikai uz budžetu (spriedumi, 2000. gada 24. februāris, Komisija/Francija, C‑434/97, EU:C:2000:98, 19. punkts; 2000. gada 9. marts, EKW un Wein & Co, C‑437/97, EU:C:2000:110, 31. punkts, kā arī 2014. gada 27. februāris, Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, 23. punkts).
38
Proti, lai varētu uzskatīt, ka nodoklim ir īpašs nolūks minētās tiesību normas izpratnē, šim nodoklim pašam par sevi jābūt paredzētam, lai nodrošinātu konkrētu izvirzītu mērķi. Tā tas ir it īpaši gadījumā, ja no šī nodokļa gūtie ieņēmumi obligāti ir izmantojami, lai samazinātu vides izmaksas, kas konkrētā veidā ir saistītas ar elektroenerģijas, kura ir aplikta ar šo nodokli, patēriņu un veicinātu teritoriālo un sociālo kohēziju tādējādi, ka pastāv tieša saikne starp šo ieņēmumu izmantošanu un aplūkotā nodokļa nolūku (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 27. februāris, Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, 30. punkts, un 2015. gada 5. marts, Statoil Fuel & Retail, C‑553/13, EU:C:2015:149, 41. punkts).
39
Tomēr, tā kā apstāklis, ka no kāda nodokļa gūtie ieņēmumi tiek novirzīti kādam iepriekš noteiktam izmantojumam, izriet vienkārši no dalībvalsts budžeta iekšējās organizācijas kārtības, tas pats par sevi nevar būt šajā ziņā pietiekams nosacījums, jo katra dalībvalsts varētu nolemt – neatkarīgi no sasniedzamā mērķa – no kāda nodokļa gūtos ieņēmumus izmantot konkrētu izdevumu finansēšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 27. februāris, Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, 29. punkts).
40
Šajā ziņā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, pirmkārt, ka CSPE mērķis bija finansēt vides mērķus, sedzot papildu izmaksas, ko rada piegādātāju pienākums pirkt elektroenerģiju, kura ražota, izmantojot atjaunojamus energoresursus un koģenerāciju. Otrkārt, CSPE mērķis bija finansēt teritoriālās un sociālās kohēzijas mērķus, atlīdzinot papildu izmaksas saistībā ar [elektroenerģijas] ražošanu zonās, kas nav pieslēgtas kontinentālajam metropoles tīklam, ieņēmumu zaudējumus un pārvaldības papildu izmaksas, kas radušās elektroenerģijas piegādātājiem saistībā ar, pirmām kārtām, īpašo tarifu piemērošanu par elektroenerģiju kā “pirmās nepieciešamības preci” un, otrām kārtām, to dalību mehānismā, kas izveidots par labu enerģētiskās nabadzības skartām personām. Treškārt, CSPE mērķis bija finansēt médiateur national de l’énergie [Valsts enerģētikas tiesībsarga] un Caisse des dépôts et consignations [Noguldījumu un depozītu kases] (turpmāk tekstā – “Caisse des dépôts”) administratīvās darbības izdevumus saistībā ar CSPE pārvaldību.
41
Tāpat no Tiesas rīcībā esošās informācijas izriet, ka CSPE summa bija nosakāma iepriekš, pamatojoties uz operatoru aplēsēm par šī maksājuma mērķu īstenošanas izmaksām. Operatori šīs aplēses paziņoja Enerģētikas regulēšanas komisijai, kas uz to pamata aprēķināja sabiedriskā pakalpojuma izdevumu summu, kura minētajam maksājumam bija jāsedz, un nosūtīja savu priekšlikumu valdībai vēlākais līdz 15. oktobrim gadā pirms taksācijas gada. Pēc tam enerģētikas ministram katru gadu līdz 31. decembrim bija jānosaka katrai patērētajai kilovatstundai piemērojamā maksājuma summa, lai no šī maksājuma gūtie ieņēmumi segtu visus kompensējamos izdevumus. Turklāt no CSPE gūtie līdzekļi nenonāca valsts budžetā, bet tika ieskaitīti īpašajā Caisse des dépôts atvērtajā kontā, lai vienīgi kompensētu izdevumus, kas attiecināmi uz elektroenerģijas operatoriem uzticētajiem sabiedriskā pakalpojuma pienākumiem un kas minēti Likuma 2000‑108 5. pantā, redakcijā ar grozījumiem, kuri izdarīti ar Likumu Nr. 2003‑8.
42
Tādējādi, runājot, pirmkārt, par Valsts enerģētikas tiesībsarga un Caisse des dépôts administratīvās darbības izdevumiem saistībā ar CSPE pārvaldību, ir jānorāda, ka tie nekalpo nekādam īpašam nolūkam, kas nebūtu saistīts ar budžetu, un ir piesaistīti nevis konkrēti elektroenerģijas patēriņam, bet gan ar valsts tiesību aktiem izveidotās sistēmas vispārīgai darbībai. Šos vispārīgos izdevumus taču var finansēt ar jebkāda veida nodokļu ieņēmumiem.
43
Otrkārt, saistībā ar CSPE teritoriālās un sociālās kohēzijas mērķiem, proti, ar to, ka tiek ieviesta tarifu ģeogrāfiskā izlīdzināšana un samazināta elektroenerģijas cena nabadzības skartām mājsaimniecībām, ir jānorāda, ka tie ir mērķi, kas parasti tiek finansēti no valsts budžeta, un tas neļauj secināt, ka minētajam nodoklim būtu īpašs nolūks.
44
Tātad, pat ja attiecīgajos valsts tiesību aktos bija paredzēts mehānisms, lai no CSPE gūtos ieņēmumus novirzītu iepriekš noteiktajam izmantojumam, kā tas atgādināts šā sprieduma 41. punktā, tostarp, lai finansētu šos administratīvos uzdevumus un šos teritoriālās un sociālās kohēzijas mērķus, tomēr tiem nebija nekāda īpaša nolūka Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkta izpratnē.
45
Treškārt, runājot par CSPE vides mērķi, kā ģenerāladvokāts ir norādījis savu secinājumu 71. punktā, ar CSPE tiek sekmēta elektroenerģijas ražošana no atjaunojamajiem energoresursiem un koģenerācijā, sniedzot ieguldījumu šīs ražošanas finansējumā, un līdz ar to tas pats par sevi nodrošina minētā īpašā mērķa sasniegšanu. Tātad pastāv tieša saikne starp vides mērķi, ko paredzēts sasniegt ar šo maksājumu, un nelabvēlīgo seku, kuras videi rada elektroenerģijas patēriņš, samazināšanu.
46
Tādējādi, ciktāl runa ir par tā vides mērķi, CSPE patiešām ir domāts īpašam nolūkam.
47
Runājot par otro no šā sprieduma 35. punktā atgādinātajiem nosacījumiem, saskaņā ar Direktīvas 92/12 3. panta 2. punktu ir jāpārbauda, vai CSPE atbilst aplikšanas noteikumiem, ko piemēro akcīzes nodoklim vai PVN saistībā ar nodokļu bāzes noteikšanu, nodokļa aprēķināšanu, iekasējamību un pārraudzību.
48
Šajā ziņā ir jānorāda, ka ar minēto tiesību normu dalībvalstīm nav prasīts, lai tiktu ievēroti visi noteikumi, kas attiecas uz akcīzes nodokli vai PVN, saistībā ar nodokļu bāzes noteikšanu, nodokļa aprēķināšanu, iekasējamību un pārraudzību. Proti, ir pietiekami, ka īpašiem nolūkiem paredzētie netiešie nodokļi šajos aspektos ir saderīgi ar vienas vai otras iepriekš minētās aplikšanas metodes vispārīgo sistēmu, kā tās ir organizētas Savienības tiesiskajā regulējumā (spriedums, 2000. gada 24. februāris, Komisija/Francija, C‑434/97, EU:C:2000:98, 27. punkts).
49
Kā ģenerāladvokāts ir atgādinājis secinājumu 82. punktā, CSPE struktūra neatbilst PVN struktūrai, jo, pirmkārt, CSPE apmērs nav proporcionāls ar to apliekamās preces cenai, bet to aprēķina, pamatojoties uz patērētās elektroenerģijas daudzumu, un, otrkārt, CSPE tiek iekasēts brīdī, kad elektroenerģija tiek nodota patēriņam, nevis katrā ražošanas vai izplatīšanas posmā, kā tas ir PVN gadījumā. Līdz ar to ir jāizvērtē līdzības starp aplikšanas noteikumiem, kas attiecas uz CSPE, un tiem, kas skar akcīzes nodokļus.
50
Pirmkārt, saistībā ar nodokļa bāzes noteikšanu un nodokļa aprēķināšanu no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka CSPE apmērs – līdzīgi kā akcīzes nodokļa apmērs – bija aprēķināms proporcionāli patērēto kilovatu daudzumam.
51
Otrkārt, CSPE iekasējamība, tāpat kā tas paredzēts Direktīvas 92/12 6. panta 1. punktā attiecībā uz akcīzes nodokļiem, iestājas brīdī, kad elektroenerģija tiek nodota patēriņam.
52
Treškārt, runājot par nodokļa pārraudzību, saskaņā ar attiecīgajiem Francijas tiesību aktiem elektroenerģijas piegādātāji iekasēja CSPE, kas pēc tam tika pārskaitīts Caisse des dépôts un tālāk pārdalīts starp dažādiem piegādātājiem. Tomēr uzraudzība pār šī maksājuma iekasēšanu bija valsts iestāžu ziņā – ar Enerģētikas regulēšanas komisijas starpniecību – un strīdi saistībā ar šo iekasēšanu ietilpa administratīvo tiesu kompetencē, līdzīgi kā tas ir paredzēts attiecībā uz netiešajiem nodokļiem.
53
Līdz ar to, ņemot vērā Tiesas rīcībā esošo informāciju, šķiet, ka CSPE atbilda aplikšanas noteikumiem, kas piemērojami akcīzes nodokļiem, un tātad atbilda otrajam Direktīvas 92/12 3. panta 2. punktā paredzētajam nosacījumam, bet tas tomēr ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
54
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds nodoklis kā pamatlietā aplūkotais var tikt kvalificēts kā “cits netiešais nodoklis”, ņemot vērā tā ar vidi saistīto mērķi finansēt papildu izmaksas saistībā ar zaļās enerģijas iegādes pienākumu, bet izslēdzot tā teritoriālās un sociālās kohēzijas mērķus, tādus kā tarifu ģeogrāfiskā izlīdzināšana un elektroenerģijas cenas samazināšana nabadzības skartām mājsaimniecībām, un izslēdzot tā tīri administratīva rakstura mērķus, tostarp tādu publisku iestāžu vai struktūru kā Valsts enerģētikas tiesībsargs un Caisse des dépôts administratīvās darbības izdevumu finansēšanu, ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesai ir jāpārbauda atbilstība akcīzes nodokļiem piemērojamajiem aplikšanas noteikumiem.
Par trešo jautājumu
55
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai gadījumā, ja tikai daži no sasniedzamajiem mērķiem var tikt kvalificēti kā īpaši nolūki Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkta izpratnē, Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka nodokļu maksātāji tomēr var pretendēt uz attiecīgā maksājuma pilnīgu atmaksu, vai arī tikai uz tā daļēju atmaksu – proporcionāli daļai, kas kopējā CSPE finansēto izdevumu summā ir maksājumiem, kuri neatbilst īpašam nolūkam.
56
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka tiesības uz nodokļu, kas dalībvalstī iekasēti pretēji Savienības tiesībām, atmaksāšanu ir Savienības tiesību normās, kā tās ir interpretējusi Tiesa, personām paredzēto tiesību sekas un papildinājums. Tādējādi dalībvalstīm principā ir jāatmaksā nodokļi, kas iekasēti, pārkāpjot Savienības tiesības (spriedums, 2012. gada 19. jūlijs, Littlewoods Retail u.c., C‑591/10, EU:C:2012:478, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
57
Tāpat Tiesa ir nospriedusi, ka vienīgais izņēmums no tiesībām uz tādu nodokļu, kas ir iekasēti, pārkāpjot Savienības tiesības, atmaksāšanu attiecas uz gadījumu, kad nepamatoti samaksāto nodokli nodokļa maksātājs ir tieši pārnesis uz pircēju (spriedums, 2011. gada 15. septembris, Accor, C‑310/09, EU:C:2011:581, 74. punkts).
58
Ņemot vērā uz otro jautājumu sniegto atbildi un ar nosacījumu, ka prasītājs pamatlietā kā elektroenerģijas galapatērētājs CSPE veidā nepamatoti samaksātās summas nav pārnesis tieši uz saviem klientiem – bet tas jāpārbauda iesniedzējtiesai –, tas var pretendēt uz šo summu atmaksu proporcijā, kas atbilst no CSPE gūtajiem ieņēmumiem, kuri tikuši izmantoti, lai finansētu teritoriālās un sociālās kohēzijas mērķus un tīri administratīva rakstura mērķus, tostarp Valsts enerģētikas tiesībsarga un Caisse des dépôts administratīvās darbības izdevumus saistībā ar CSPE pārvaldību.
59
Turklāt atbilstoši uz ceturto jautājumu sniegtajai atbildei prasītājs pamatlietā varēs pretendēt uz šo summu atmaksu tikai par laikposmu no 2009. gada 1. janvāra, proti, datuma, no kura Direktīvas 2003/96 iedarbība kļuva par obligātu attiecībā uz Francijas Republiku.
60
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecīgie nodokļa maksātāji var pretendēt uz tāda nodokļa kā pamatlietā aplūkotais daļēju atmaksu – proporcionāli no šī nodokļa gūto ieņēmumu daļai, kas izmantota nolūkiem, kuri nav uzskatāmi par īpašiem, ar nosacījumu, ka šie nodokļa maksātāji šo nodokli nav pārnesuši uz saviem klientiem, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Par tiesāšanās izdevumiem
61
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
Padomes Direktīvas 2003/96/EK (2003. gada 27. oktobris), kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai, 18. panta 10. punkta otrā daļa ir jāinterpretē tādējādi, ka līdz 2009. gada 1. janvārim to noteikumu starpā, kas Savienības tiesībās paredzēti attiecībā uz nodokļu uzlikšanu elektroenerģijai, minētajā direktīvā paredzēto minimālo nodokļa līmeņu ievērošana bija vienīgais Francijas Republikas pienākums.
2)
Padomes Direktīvas 92/12/EEK (1992. gada 25. februāris) par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka cita netiešā nodokļa ieviešana elektroenerģijai nav pakļauta nosacījumam par saskaņota akcīzes nodokļa ieviešanu un, tā kā tāds nodoklis kā pamatlietā aplūkotais nav uzskatāms par šādu akcīzes nodokli, tā atbilstība Direktīvām 92/12 un 2003/96 ir jāizvērtē atbilstoši kritērijiem, kas Direktīvas 92/12 3. panta 2. punktā ir noteikti attiecībā uz citu netiešo nodokļu, kuri domāti īpašiem nolūkiem, pastāvēšanu.
3)
Direktīvas 92/12 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tāds nodoklis kā pamatlietā aplūkotais var tikt kvalificēts kā “cits netiešais nodoklis”, ņemot vērā tā ar vidi saistīto mērķi finansēt papildu izmaksas saistībā ar zaļās enerģijas iegādes pienākumu, bet izslēdzot tā teritoriālās un sociālās kohēzijas mērķus, tādus kā tarifu ģeogrāfiskā izlīdzināšana un elektroenerģijas cenas samazināšana nabadzības skartām mājsaimniecībām, un izslēdzot tā tīri administratīva rakstura mērķus, tostarp tādu publisku iestāžu vai struktūru kā Valsts enerģētikas tiesībsargs un Caisse des dépôts et consignations administratīvās darbības izdevumu finansēšanu, ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesai ir jāpārbauda atbilstība akcīzes nodokļiem piemērojamajiem aplikšanas noteikumiem.
4)
Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecīgie nodokļa maksātāji var pretendēt uz tāda nodokļa kā pamatlietā aplūkotais daļēju atmaksu – proporcionāli no šī nodokļa gūto ieņēmumu daļai, kas izmantota nolūkiem, kuri nav uzskatāmi par īpašiem, ar nosacījumu, ka šie nodokļa maksātāji šo nodokli nav pārnesuši uz saviem klientiem, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.