62019CC0420
ĢENERĀLADVOKĀTA DŽOVANNI PITRUCELLAS[GIOVANNI PITRUZZELLA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2020. gada 17. septembrī (
1
),
Lieta C‑420/19
Maksu- ja Tolliamet
pret
Heavyinstall OÜ
(Riigikohus (Augstākā tiesa, Igaunija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Savstarpēja palīdzība prasījumu piedziņā saistībā ar noteiktiem maksājumiem, nodokļiem, un citiem pasākumiem – Pieprasījums veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus – Pieprasītājas dalībvalsts tiesas lēmums par izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanu – Pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts tiesas kompetence novērtēt, vai pastāv apstākļi, kas attaisno izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanu saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem un administratīvo praksi
I. Ievads
1.
Vai atbilstoši Direktīvā 2010/24/ES (
2
) paredzētajai dalībvalstu savstarpējai palīdzībai prasījumu piedziņā saistībā ar noteiktiem maksājumiem, nodokļiem un citiem pasākumiem tās dalībvalsts tiesai, kura ir saņēmusi pieprasījumu par izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanu, ir saistošs pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesas viedoklis par šādu pasākumu veikšanas nepieciešamību un iespēju, ja dokuments, kurā ir izklāstīts šis viedoklis, tiek nosūtīts kopā ar pieprasījumu?
2.
Tāds īsumā ir Riigikohus (Augstākā tiesa, Igaunija) iesniegtajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu uzdotais jautājums.
3.
Šis prejudiciālais jautājums tika uzdots tiesvedībā par Maksu- ja Tolliamet (Nodokļu un muitas pārvalde, Igaunija; turpmāk tekstā – “Igaunijas nodokļu iestāde”) celto prasību par Tallinna Ringkonnakohus (Tallinas apelācijas tiesa, Igaunija) lēmumu, ar kuru tā noraidīja Igaunijas nodokļu iestādes pieprasījumu atļaut veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus pret uzņēmumu Heavyinstall OÜ (turpmāk tekstā – “Heavyinstall”). Šis pieprasījums tika iesniegts pēc tam, kad Somijas iestādes bija iesniegušas Igaunijas iestādēm lūgumu par izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanu saskaņā ar Direktīvā 2010/24 paredzētajiem noteikumiem par savstarpējo palīdzību.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības
4.
Direktīvas 2010/24 14. pantā “Domstarpības” ir noteikts:
“1.   Domstarpības par prasījumu, sākotnējo instrumentu, kas atļauj izpildi pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī, vai vienoto instrumentu, kas atļauj izpildi pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī, un domstarpības par pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts kompetentās iestādes veiktās paziņošanas likumību risina pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts kompetentās struktūras. Ja prasījuma piedziņas procedūras laikā prasījumu, sākotnējo instrumentu, kas atļauj izpildi pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī, vai vienoto instrumentu, kas atļauj izpildi pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī, apstrīd kāda ieinteresētā persona, pieprasījuma saņēmēja iestāde šo personu informē, ka tai jāvēršas ar prasību pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts kompetentajā struktūrā saskaņā ar šajā dalībvalstī spēkā esošajiem tiesību aktiem.
2.   Domstarpības par pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī veiktajiem izpildes pasākumiem vai par pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts kompetentās iestādes veiktās paziņošanas likumību risina šīs dalībvalsts kompetentā struktūra saskaņā ar tās spēkā esošajiem normatīvajiem aktiem.
[..]”
5.
Direktīvas 2010/24 16. pantā “Pieprasījums veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus” ir noteikts:
“1.   Pēc pieprasījuma iesniedzējas iestādes lūguma pieprasījuma saņēmēja iestāde veic izpildes nodrošināšanas pasākumus, ja to atļauj tās tiesību akti, un ievērojot savu administratīvo praksi, lai nodrošinātu piedziņu gadījumā, ja prasījums vai instruments, kas ļauj izpildi pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī, pieprasījuma iesniegšanas laikā tiek apstrīdēts vai ja uz prasījumu vēl neattiecas instruments, kas atļauj izpildi pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī, ja vien izpildes nodrošināšanas pasākumi līdzīgā situācijā ir iespējami arī saskaņā ar pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktiem un administratīvo praksi.
Pieprasījumam veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī pievieno dokumentu, ja tāds ir, kas sagatavots, lai atļautu veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī un kas saistīts ar prasījumu, par kuru tiek pieprasīta savstarpēja palīdzība. Šim dokumentam nav nepieciešama atzīšana, papildināšana vai aizstāšana pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī.
[..]”
6.
Direktīvas 2010/24 17. pantā “Noteikumi, kas reglamentē pieprasījumu veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus” ir noteikts:
“Lai īstenotu 16. pantu, 10. panta 2. punktu, 13. panta 1. un 2. punktu, 14. un 15. pantu piemēro mutatis mutandis.”
7.
Direktīvas 2010/24 18. pantā “Pieprasījuma saņēmējas iestādes pienākumu ierobežojumi” ir noteikts:
“1.   Pieprasījuma saņēmējai iestādei nav pienākuma sniegt 10. līdz 16. pantā minēto palīdzību, ja parādnieka situācijas dēļ prasījuma piedziņa izraisītu nopietnas ekonomiskās vai sociālās grūtības pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī, ciktāl šādus izņēmumus attiecībā uz vietējiem prasījumiem atļauj šajā dalībvalstī spēkā esošie normatīvie akti un administratīvā prakse.
2.   Pieprasījuma saņēmējai iestādei nav pienākuma sniegt 5. un 7. līdz 16. pantā minēto palīdzību, ja sākotnējais palīdzības pieprasījums saskaņā ar 5., 7., 8., 10. vai 16. pantu veikts attiecībā uz prasījumiem, kas vecāki par pieciem gadiem, rēķinot no prasījuma apmaksas termiņa pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī līdz sākotnējā palīdzības pieprasījuma dienai.
[..]
3.   Dalībvalstij nav pienākums sniegt palīdzību, ja kopējā to prasījumu summa, uz kuriem attiecas šī direktīva un par kuriem ir lūgta palīdzība, ir mazāka par 1500 EUR.
4.   Pieprasījuma saņēmēja iestāde informē pieprasījuma iesniedzēju iestādi par palīdzības pieprasījuma noraidījuma iemesliem.”
B.
Igaunijas tiesības
8.
Maksukorralduse seadus (Nodokļu kodekss, turpmāk tekstā – “Igaunijas nodokļu kodekss”) 130. pantā “Izpildes nodrošināšanas pasākumi, ko veic nodokļu iestāde” ir noteikts:
“(1)   Ja nodokļu maksātājs nav izpildījis finansiālās saistības termiņā, kāds noteikts nodokļu iestādes administratīvajā aktā vai saskaņā ar 128. panta 4. punkta 2) un 3) apakšpunktu pieņemtā nolēmumā, nodokļu iestāde sāk parāda piedziņu piespiedu izpildes veidā. Nodokļu iestādei ir tiesības:
1.
pieprasīt reģistrēt atzīmi par rīcības aizliegumu zemesgrāmatā vai citā īpašumu reģistrā bez attiecīgās personas piekrišanas;
2.
pieprasīt nodibināt hipotēku uz nekustamo īpašumu, kuģu reģistrā reģistrētu kuģi vai civilās aviācijas reģistrā reģistrētu gaisa kuģi saskaņā ar Īpašumtiesību likumu noteikumiem par piespiedu hipotēku;
3.
īstenot parādsaistību piedziņu saskaņā ar šā likuma noteikumiem un izpildes kārtību regulējošiem tiesību aktiem;
4.
apķīlāt citas īpašuma tiesības, attiecībā uz kurām nav iespējama izpilde šā punkta 3) apakšpunkta izpratnē, un pieprasīt reģistrēt atzīmi par aizliegumu rīkoties ar šīm tiesībām attiecīgajā šo tiesību reģistrā;
5.
izdot rīkojumu bloķēt vērtspapīrus vai vērtspapīru kontu atbilstoši Vērtspapīru reģistra likuma noteikumiem. [..]”
9.
Igaunijas Nodokļu kodeksa 1361. pantā “Izpildes nodrošināšanas pasākumi pirms finanšu prasības vai maksājuma pienākuma uzlikšanas” ir noteikts:
“(1)   Ja, pārbaudot nodokļu samaksas pareizību, rodas pamatotas aizdomas, ka pēc no nodokļu kodeksa izrietošas finanšu prasības vai maksājuma pienākuma uzlikšanas piespiedu izpilde var izrādīties daudz sarežģītāka vai neiespējama nodokļu maksātāja rīcības dēļ, nodokļu iestādes vadītājs vai viņa pilnvarots ierēdnis var vērsties ar lūgumu administratīvajā tiesā, lai saņemtu atļauju šā likuma 130. panta 1. punktā paredzēto izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanai.
[..]”
III. Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
10.
2018. gada 13. martā Somijas nodokļu iestāde iesniedza lūgumu Igaunijas nodokļu iestādei par izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanu pret Heavyinstall, pamatojoties uz Direktīvas 2010/24 16. pantu (turpmāk tekstā – “lūgums sniegt palīdzību”), lai nodrošinātu šī uzņēmuma sagaidāmo nodokļu saistību izpildi. Lūgumam tika pievienots Keski‑Pohjanmaan käräjäoikeus (Viduspohjanmā pirmās instances tiesa, Somija) 2018. gada 8. februāra lēmums, ar kuru pēc Somijas nodokļu iestādes pieprasījuma tika atļauts apķīlāt iepriekš minētajam uzņēmumam piederošo īpašumu kā nodrošinājumu prasījumam 320022 EUR apmērā.
11.
Minētā tiesa uzskata, ka, tā kā Heavyinstall pastāvīgais uzņēmums un interešu centrs atrodas Somijā, uzņēmumam ir pienākums pildīt nodokļu saistības šajā dalībvalstī. Taču, pirmkārt, Heavyinstall, lai gan tam ir pastāvīgs uzņēmums Somijā, tajā neesot nedz deklarējis, nedz maksājis nodokļus; otrkārt, tā vienīgais dalībnieks esot sniedzis nepatiesu informāciju gan par uzņēmuma saimniecisko darbību, gan par tā domicilu. Līdz ar to pastāvot risks, ka uzņēmums šādi rīkosies arī attiecībā uz nodokļu saistībām, kas tiks noteiktas notiekošās nodokļu procedūras beigās, tostarp slēps, novirzīs vai katrā ziņā nodos vai pārvedīs trešajām personām savu mantu vai veiks cita veida darbības, kas varētu apdraudēt Somijas nodokļu iestādes parāda atgūšanu.
12.
Atbildot uz lūgumu sniegt palīdzību, Igaunijas nodokļu iestāde 2018. gada 29. martā iesniedza pieprasījumu Tallinna Halduskohus (Tallinas Administratīvā tiesa, Igaunija) par izpildes nodrošināšanas pasākumu atļaušanu, un it īpaši reģistrēt Igaunijā aizliegumus rīkoties ar Heavyinstall piederošajiem transportlīdzekļiem (divas piekabes, katra aptuveni 7500 EUR vērtībā, un viena kravas automašīna aptuveni 9500 EUR vērtībā), kā arī apķīlāt uzņēmuma bankas kontus visās Igaunijas kredītiestādēs 297304 EUR apmērā (turpmāk tekstā – “pieprasījums atļaut veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus”).
13.
Ar 2018. gada 3. aprīļa rīkojumu minētā tiesa noraidīja pieprasījumu atļaut veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus.
14.
Pēc šī rīkojuma Igaunijas nodokļu iestāde iesniedza apelācijas sūdzību Tallinna Ringkonnakohus (Tallinas apgabaltiesa, Igaunija), kura noraidīja nodokļu iestādes sūdzību, neuzskatot, ka Heavyinstall nodokļu saistību izpilde varētu izrādīties grūtāka vai neiespējama šī uzņēmuma rīcības dēļ un ka tādējādi būtu izpildīts Igaunijas nodokļu kodeksa 1361. panta 1. punktā paredzētais nosacījums.
15.
Igaunijas nodokļu iestāde apelācijas tiesas rīkojumu pārsūdzēja Riigikohus (Augstākā tiesa, Igaunija; turpmāk tekstā – “iesniedzējtiesa”), lūdzot atcelt šo rīkojumu un izdot jaunu rīkojumu, apmierinot pieprasījumu veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus pret Heavyinstall. Saistībā ar šo prasību iesniedzējtiesai rodas jautājums par Direktīvas 2010/24, it īpaši tās 16. panta, kas attiecas uz pieprasījumu veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus, interpretāciju.
16.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka, lai atrisinātu pamatlietu, izšķiroša nozīme ir tam, vai dalībvalsts tiesa, lemjot par pieprasījumu veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus, ko ir iesniegusi citas dalībvalsts nodokļu iestāde, pamatojoties uz Direktīvas 2010/24 16. pantu, var pati izvērtēt šī pieteikuma pamatojumam izvirzītos pierādījumus un, pamatojoties uz savu pārliecību, noteikt, vai ir izpildīti nosacījumi izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanai, vai arī šai tiesai ir pienākums balstīties uz pieprasījuma iesniedzējas valsts tiesas vērtējumu.
17.
Tādēļ iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un ar 2019. gada 29. maijā iesniegto rīkojumu uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Padomes Direktīvas 2010/24/ES (2010. gada 16. marts) par savstarpēju palīdzību prasījumu piedziņā saistībā ar noteiktiem maksājumiem, nodokļiem un citiem pasākumiem 16. pants ir interpretējams tādējādi, ka tās dalībvalsts tiesai, kas ir saņēmusi pieprasījumu veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus, lemjot par šo pieprasījumu saskaņā ar savas valsts tiesību aktiem (kas pieprasījuma saņēmējai tiesai ir atļauts atbilstoši 16. panta 1. punktam), ir saistošs pieprasījuma iesniedzēja rezidences valsts tiesas viedoklis par izpildes nodrošināšanas pasākumu nepieciešamību un iespēju, ja šai tiesai ir iesniegts dokuments ar tās viedokļa izklāstu (16. panta 1. punkta otrās daļas pēdējais teikums, saskaņā ar kuru šim dokumentam nav nepieciešama atzīšana, papildināšana vai aizstāšana pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī)?”
IV. Tiesiskais vērtējums
18.
Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai Direktīvas 2010/24 16. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts tiesai, kura ir saņēmusi pieprasījumu veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus, lemjot par šādu prasījumu saskaņā ar savas valsts tiesību aktiem, ir saistošs pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesas viedoklis par nepieciešamību un iespēju veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus, ja tai ir iesniegts dokuments ar šādu viedokli.
19.
Šajā prejudiciālajā jautājumā ir jānosaka dalībvalsts tiesas, kas ir saņēmusi pieprasījumu veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus atbilstoši ar Direktīvu 2010/24 izveidotajai dalībvalstu savstarpējās palīdzības sistēmai, pilnvaru apjoms, it īpaši ņemot vērā divus atšķirīgus elementus: nepieciešamību veikt pieprasītos izpildes nodrošināšanas pasākumus un iespēju tos veikt.
20.
Vispirms es norādu, ka no Direktīvas 2010/24 16. panta 1. punkta otrās daļas izriet, ka lūgumam sniegt palīdzību saistībā ar izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanu var pievienot vai nepievienot dokumentu, kas sagatavots, lai veiktu izpildes nodrošināšanas pasākumus pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī, un kas saistīts ar prasījumu, par kuru tiek pieprasīta savstarpēja palīdzība (
3
). Šo dokumentu var veidot pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesā pieņemts administratīvs lēmums vai tiesas nolēmums (
4
).
21.
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pamatlietā, ko izskata iesniedzējtiesa, Somijas iestāžu Igaunijas iestādēm adresētajam lūgumam sniegt palīdzību par izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanu bija pievienots tiesas nolēmums, kurā bija ietverta analīze par Somijas tiesību aktos paredzēto nosacījumu izpildi, lai veiktu izpildes nodrošināšanas pasākumus pret Heavyinstall. Gan pirmās instances tiesa, gan apelācijas tiesa ir pārskatījusi šo nosacījumu izpildi, pamatojoties uz Igaunijas tiesību aktiem atbilstošiem kritērijiem.
22.
Tāpēc iesniedzējtiesa lūdz Tiesu interpretēt Direktīvas 2010/24 16. pantu šādā kontekstā, lai noskaidrotu, vai un kādā mērā atbilstoši ar šo direktīvu izveidotajai dalībvalstu savstarpējai palīdzības sistēmai minētā tiesību norma ļauj pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts tiesai izvērtēt pievienoto dokumentu, ko veido pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesas nolēmums, un, pamatojoties uz tās pārliecību, novērtēt, vai ir izpildīti nosacījumi par nepieciešamību un iespēju veikt pieprasījuma iesniedzēja iestādes pieprasītos izpildes nodrošināšanas pasākumus.
23.
Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu šī tiesa norāda, ka tā sliecas piekrist tādai Direktīvas 2010/24 16. panta interpretācijai, ka pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts lūgumam sniegt palīdzību pievienotais tiesas nolēmums attiecībā uz izpildes nodrošināšanas pasākumu apstiprināšanas procedūru pieprasījuma saņēmēja dalībvalsts tiesā ir tikai pierādījums, kas jāizvērtē pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts tiesai, lai pārbaudītu, vai ir izpildīti šīs valsts tiesību aktos noteiktie nosacījumi izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanai.
24.
Lietas dalībnieki, kas ir iesnieguši apsvērumus Tiesā, nav vienisprātis par šīs tiesību normas interpretāciju. Zviedrijas valdība piekrīt iesniedzējtiesas viedoklim un arī uzskata, ka pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesas spriedums, ar kuru tiek atļauts veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus, ir vienīgi pierādījums pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts tiesā. Savukārt Igaunijas un Ungārijas valdības uzskata, ka pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts tiesai ir saistošs pieprasījuma iesniedzējas valsts tiesas atzinums par nepieciešamību un iespēju veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus, ja minētajai tiesai ir iesniegts dokuments ar šādu atzinumu.
25.
Eiropas Komisija uzskata, ka izpildes nodrošināšanas pasākumu nepieciešamība, izņemot ārkārtas gadījumus, ir jāpārbauda pieprasījuma iesniedzējai iestādei. Turpretim – attiecībā uz iespēju apstiprināt šādus pasākumus – lūgumam sniegt palīdzību pievienotais dokuments esot tikai norāde par iespēju tos veikt pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī.
26.
Tādējādi, lai atbildētu uz iesniedzējtiesas uzdoto prejudiciālo jautājumu, ir jāinterpretē Direktīvas 2010/24 16. pants.
27.
Šajā ziņā saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa prasībām izriet, ka Savienības tiesību normas formulējums, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās saturu un piemērošanas jomu, visā Savienībā parasti ir interpretējams autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā ne vien šīs tiesību normas formulējumu, bet arī tiesību normas kontekstu un attiecīgā tiesiskā regulējuma mērķi (
5
).
28.
Vispirms, runājot par Direktīvas 2010/24 16. panta formulējumu, šīs tiesību normas 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka pēc pieprasījuma iesniedzējas iestādes lūguma pieprasījuma saņēmējas valsts iestāde veic izpildes nodrošināšanas pasākumus prasījuma piedziņai divos gadījumos: pirmkārt, ja prasījums vai instruments, kas ļauj izpildi pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī, pieprasījuma iesniegšanas laikā tiek apstrīdēts; otrkārt, ja uz prasījumu vēl neattiecas instruments, kas atļauj izpildi pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī.
29.
Pieprasījuma saņēmēja iestāde var veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus, ievērojot divus nosacījumus: viens attiecas uz lūguma saņēmēju dalībvalsti un otrs – uz pieprasījuma iesniedzēju dalībvalsti.
30.
Tādējādi izpildes nodrošināšanas pasākumus var veikt, pirmkārt, “ja to atļauj saņēmējas valsts tiesību akti, un ievērojot savu administratīvo praksi,” un, otrkārt, “ja vien izpildes nodrošināšanas pasākumi līdzīgā situācijā ir iespējami arī saskaņā ar pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktiem un administratīvo praksi”.
31.
Turklāt no šī panta 1. punkta otrās daļas izriet, ka dokumentam, kas sagatavots, lai atļautu veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī un kas saistīts ar prasījumu, par kuru tiek pieprasīta savstarpēja palīdzība, ja šis dokuments pastāv, ir jābūt pievienotam lūgumam par izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanu pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī (
6
).
32.
Otrās daļas pēdējā teikumā turklāt ir paredzēts, ka attiecībā uz šo dokumentu nav nepieciešana atzīšana, papildināšana vai aizstāšana pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī.
33.
Visbeidzot, saskaņā ar minētās direktīvas 16. panta 2. punktu pieprasījumam veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus var pievienot citus dokumentus, kas izdoti pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī un kas nav 1. punkta otrajā daļā minētais dokuments.
34.
No Direktīvas 2010/24 16. panta formulējuma analīzes izriet, ka, lai gan šajā tiesību normā nav skaidri norādīts tās dalībvalsts tiesas pilnvaru apjoms, kurā ir iesniegts izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanas pieprasījums atbilstoši savstarpējās palīdzības sistēmai, minētā tiesību norma tomēr sniedz dažas norādes šajā ziņā.
35.
Pirmkārt, attiecībā uz analīzi, kas šāda pieprasījuma iesniegšanas gadījumā ir jāveic pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts tiesai, pamatojoties uz savas valsts tiesību aktiem, minētajā tiesību normā ir paredzēts, ka tā aprobežojas ar pārbaudi, vai arī pieprasīto izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšana ir “atļauta” saskaņā ar valsts tiesību aktiem un tās administratīvo praksi. Tādējādi analīze, kas šai tiesai ir jāveic, pamatojoties uz savas valsts tiesību aktiem, šķiet ierobežota ar iespēju veikt savā tiesību sistēmā tādus izpildes nodrošināšanas pasākumus, kādi tiek prasīti savstarpējās palīdzības lūgumā (
7
).
36.
Otrkārt, no šīs tiesību normas izriet, ka pieprasījuma iesniedzējas iestādes dokumentam, kurš (iespējams) ir pievienots pieprasījumam un atļauj veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī, nav nepieciešama nekāda atzīšana pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī un tas tajā nevar tikt papildināts vai aizstāts. No minētā izriet, ka šādā pavaddokumentā ietvertā analīze, kas parasti attiecas uz izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanai nepieciešamo nosacījumu izpildi saskaņā ar pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību normām, nav nedz jāpapildina, nedz jāaizstāj pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī, nedz tā to drīkst darīt, kas, šķietami norāda, kā to apgalvo Igaunijas un Ungārijas valdības, ka dokumentā ietvertie apsvērumi attiecībā uz nepieciešamību veikt pieprasītos izpildes nodrošināšanas pasākumus un iespēju veikt šādus pasākumus pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī ir saistoša pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts tiesai (
8
).
37.
Direktīvas 2010/24 16. panta interpretāciju, kas izriet no šīs tiesību normas gramatiskās analīzes, turklāt apstiprina gan sistēmiskā analīze, gan šīs direktīvas mērķu analīze.
38.
Otrkārt, attiecībā uz konteksta analīzi, kurā iekļaujas Direktīvas 2010/24 16. pants, ir jānorāda, ka šī tiesību norma ir ietverta direktīvas IV nodaļā, kurā ir reglamentēti “piedziņas vai izpildes nodrošināšanas pasākumi”.
39.
IV nodaļas 10.–15. pantā ir reglamentēti dažādi to piedziņas pieprasījumu aspekti, kas ir iesniegti saskaņā ar Direktīvu 2010/24, 16. un 17. pants attiecas uz lūgumiem par savstarpēju palīdzību izpildes nodrošināšanas pasākumu jomā un 18.–20. pants attiecas uz jautājumiem, kas ir kopīgi abiem pieprasījumu veidiem. Saskaņā ar minētās direktīvas 17. pantu daži noteikumi par piedziņas pieprasījumiem, tostarp 14. pants “Domstarpības”, ir piemērojami mutatis mutandis direktīvas 16. panta īstenošanai.
40.
Attiecībā konkrēti uz minēto Direktīvas 2010/24 14. pantu Tiesai jau ir bijusi iespēja precizēt kompetenču sadalījuma apjomu un pamatojumu attiecīgi starp prasītājas un saņēmējas dalībvalsts tiesām.
41.
Proti, no šīs judikatūras izriet, ka Direktīvas 2010/24 14. pantā ir paredzēts pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts un pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts iestāžu kompetenču sadalījums, izskatot domstarpības saistībā ar, pirmkārt, prasījumu, sākotnējo instrumentu, kas dod tiesības veikt izpildi pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī, vienoto instrumentu, kas dod tiesības veikt izpildi pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī, vai pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts kompetentās iestādes veiktās paziņošanas spēkā esamību, kā arī, otrkārt, saistībā ar pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī veiktajiem izpildes pasākumiem vai par šīs dalībvalsts kompetentās iestādes veiktās paziņošanas likumību (
9
).
42.
Tiesa paskaidroja, ka šis kompetenču sadalījums izriet no tā, ka prasījumi un instrumenti, kas dod tiesības veikt piedziņu, tiek izdoti, pamatojoties uz pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī spēkā esošajiem tiesību aktiem, savukārt izpildes pasākumi tiek pieņemti pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī saskaņā ar tajā piemērojamajām tiesību normām (
10
).
43.
Judikatūrā izklāstītais pamatojums attiecībā uz Direktīvas 2010/24 14. pantu par savstarpējo palīdzību prasījumu piedziņā, kas mutatis mutandis ir piemērojams saistībā ar lūgumu sniegt savstarpēju palīdzību par izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanu, kurš iesniegts saskaņā ar šīs direktīvas 16. pantu, šķiet, pēc analoģijas ir transponējams, lai noteiktu kompetenču sadalījumu starp pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesu un pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts tiesu, ja lūgumam par savstarpēju palīdzību attiecībā uz izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanu ir pievienots, kā tas ir iesniedzējtiesas izskatāmajā lietā, iesniedzējas valsts tiesas nolēmums, ar kuru ir noteikts, ka saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir izpildīti nosacījumi izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanai.
44.
Piemērojot šo pamatojumu, var secināt kompetenču sadalījumu starp pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesu un pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts tiesu, saskaņā ar kuru pirmās kompetencē ir izskatīt domstarpības par prasījumiem un nosacījumiem, kas ļauj veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus, pamatojoties uz pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī spēkā esošajiem tiesību aktiem, bet otrās kompetencē ir veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī saskaņā ar šīs dalībvalsts tiesību aktiem un administratīvo praksi.
45.
No šiem apsvērumiem izriet – Direktīvas 2010/24 16. panta tiesību normas kontekstuāla analīze ļauj secināt, ka pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts tiesas, kā Igaunijas tiesa pamatlietā, kompetencē ir pārbaudīt izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanas procedūras šīs dalībvalsts teritorijā atbilstību šīs valsts tiesību aktiem un administratīvajai praksei, nevis izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanas pamatnosacījumu izpildi, ja šajā ziņā pastāv pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesas nolēmums.
46.
Turklāt no judikatūras izriet, ka Direktīva 2010/24, kas ir balstīta uz dalībvalstu savstarpējas uzticēšanās principu, nepiešķir pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts kompetentajām iestādēm pilnvaras pārbaudīt pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts darbības (
11
). Tāpat pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts vai pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts kompetentās iestādes ir vispiemērotākās, lai interpretētu savas valsts likumus un attiecīgi lemtu par darbības tiesiskumu (
12
).
47.
Turklāt tikai šauri interpretētos izņēmuma gadījumos (
13
) Direktīva 2010/24 atļauj pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts iestādēm atteikt savstarpēju palīdzību.
48.
Tādējādi Direktīvas 2010/24 18. pantā “Pieprasījuma saņēmējas iestādes pienākumu ierobežojumi” ir paredzēti trīs īpaši gadījumi, kuros pieprasījuma saņēmēja dalībvalsts var atteikt savstarpēju palīdzību gan attiecībā uz piedziņas pieprasījumiem, gan uz pieprasījumiem veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus, proti, pirmkārt, ja parādnieka situācijas dēļ prasījuma piedziņas izpilde vai izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšana izraisītu nopietnas ekonomiskās vai sociālās grūtības pieprasījuma saņēmējā dalībvalstī, otrkārt, ja ir pagājuši vairāk nekā pieci gadi kopš prasījuma piedziņas vai izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanas akta pieņemšanas, un, treškārt, ja kopējā prasījumu summa, uz kuriem attiecas piedziņa vai izpildes nodrošināšanas pasākumi, ir mazāka par 1500 EUR.
49.
Tiesa arī norādīja, ka savstarpējas palīdzības lūgumu izņēmuma kārtā var noraidīt, arī tad, ja izrādās, ka tā izpilde varētu apdraudēt tās dalībvalsts sabiedrisko kārtību, kurā atrodas pieprasījuma saņēmēja iestāde (
14
).
50.
Treškārt, es uzskatu, ka Direktīvas 2010/24 mērķu analīze apstiprina iepriekš minētos apsvērumus.
51.
Vispirms, kā jau tika atzīmēts, Direktīvas 2010/24 pamatā ir savstarpējas uzticēšanās princips. Ar šo direktīvu ieviestās savstarpējās palīdzības sistēmas īstenošana ir atkarīga no tā, vai starp attiecīgajām valstu iestādēm pastāv šāda uzticēšanās (
15
).
52.
Turklāt, kā izriet no minētās direktīvas 4. apsvēruma, tās pieņemšanas mērķis bija, pirmkārt, paplašināt savstarpējas palīdzības piemērošanas jomu prasījumu piedziņā saistībā ar noteiktiem maksājumiem un nodokļiem un, otrkārt, ņemot vērā pieaugošo palīdzības pieprasījumu skaitu, padarīt palīdzību efektīvāku. Direktīvā 2010/24 paredzētā nepieciešamība nodrošināt pienācīgu savstarpējās palīdzības sistēmas darbību ir minēta arī tās 6. apsvērumā.
53.
It īpaši attiecībā uz izpildes nodrošināšanas pasākumiem 10. apsvērumā ir uzsvērts, ka, ņemot vērā arvien lielāku mobilitāti iekšējā tirgū un Līguma vai citu tiesību aktu noteiktos ierobežojumus attiecībā uz garantijām, ko var prasīt no nodokļu maksātājiem, kuri neveic uzņēmējdarbību attiecīgās valsts teritorijā, būtu jāpaplašina iespējas pieprasīt piedziņas vai izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanu citā dalībvalstī.
54.
Pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts tiesas atkārtota pārbaude par to, vai ir izpildīti izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanas nosacījumi, ņemot vērā lietas apstākļus, kad tos jau ir konstatējusi pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesa un tās nolēmums ir pievienots lūgumam, būtu pretrunā iepriekš minētajiem mērķiem, it īpaši savstarpējas uzticēšanās principam, uz kuru ir balstīta Direktīva 2010/24. Atkārtota pārbaude būtu pretrunā arī tajā paredzētās savstarpējās palīdzības sistēmas pienācīgai darbībai un efektivitātei, riskējot padarīt neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt lūguma sniegt palīdzību izpildi.
55.
Šāda atkārtota pārbaude turklāt būtu pretrunā gan īpašajām steidzamības prasībām, kas raksturīgas izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanas procedūrai, gan nepieciešamībai vienā un tajā pašā palīdzības procedūrā izvairīties no pretrunīgiem abu dalībvalstu tiesu vērtējumiem, pastāvot vieniem un tiem pašiem faktiskajiem apstākļiem.
56.
Tādējādi Direktīvas 2010/24 mērķi nepieļauj tādu tās 16. panta interpretāciju, saskaņā ar kuru pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts tiesa, izņemot šo secinājumu 47.–49. punktā minētajos ārkārtas apstākļos, var noraidīt pieprasījumu veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus, pamatojoties uz to noteikšanas nosacījumu atkārtotu pārbaudi, ja šos nosacījumus, kā tas ir pamatlietā, ir konstatējusi tiesa, un tās lēmums ir pievienots pieprasījumam veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus.
57.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvas 2010/24 16. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja ir iesniegts lūgums par savstarpēju palīdzību saistībā ar izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanu, kam ir pievienots šīs tiesību normas 1. punkta otrajā daļā minētais dokuments, ko veido pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesas nolēmums, pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts tiesai ir saistošs šīs tiesas viedoklis par nepieciešamību, proti, ka ir izpildīti nosacījumi pieprasīto izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanai, kā arī par iespēju tos veikt pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī.
V. Secinājumi
58.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Riigikohus (Augstākā tiesa, Igaunija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Padomes Direktīvas 2010/24/ES (2010. gada 16. marts) par savstarpēju palīdzību prasījumu piedziņā saistībā ar noteiktiem maksājumiem, nodokļiem un citiem pasākumiem 16. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja ir iesniegts lūgums par savstarpēju palīdzību saistībā ar pieprasījumu veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus, kam ir pievienots šīs tiesību normas 1. punkta otrajā daļā minētais dokuments, ko veido pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesas nolēmums, pieprasījuma saņēmējas dalībvalsts tiesai ir saistošs šīs tiesas viedoklis par nepieciešamību, proti, par nosacījumu izpildi pieprasīto izpildes nodrošināšanas pasākumu veikšanai, kā arī par iespēju tos veikt pieprasījuma iesniedzējā dalībvalstī.
(
1
)	Oriģinālvaloda – itāļu.
(
2
)	Padomes Direktīva 2010/24/ES (2010. gada 16. marts) par savstarpēju palīdzību prasījumu piedziņā saistībā ar noteiktiem maksājumiem, nodokļiem un citiem pasākumiem (OV 2010, L 84, 1. lpp.).
(
3
)	Taču šādam lūgumam nevar tikt pievienots Direktīvas 2010/24 12. pantā paredzētais vienotais instruments, jo, lasot šo tiesību normu kopsakarā ar direktīvas 11. pantu, minētais instruments principā ir paredzēts piedziņas pieprasījumiem. Savukārt vienotais instruments var pamatot tādu pieprasījumu veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus, kas iesniegts, pamatojoties uz Direktīvas 14. panta 4. punkta otro daļu, proti, ja šī panta 1. punktā paredzētā domstarpība (skat. šo secinājumu 41. punktu) rodas pēc piedziņas pieprasījuma iesniegšanas un lai nodrošinātu tā izpildi. Šāds gadījums skaidri atšķiras no 16. pantā minētajiem gadījumiem (skat. šo secinājumu 28. punktu).
(
4
)	Tas izriet no deklarācijas parauga, kurā ir norādīti pieprasījuma veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus iemesli un apstākļi, kas ir ietverti Komisijas Īstenošanas regulas (ES) Nr. 1189/2011 (2011. gada 18. novembris), ar ko nosaka sīki izstrādātu kārtību, kā īstenot atsevišķus noteikumus Padomes Direktīvā 2010/24/ES par savstarpēju palīdzību prasījumu piedziņā saistībā ar noteiktiem maksājumiem, nodokļiem un citiem pasākumiem (OV 2011, L 302, 16. lpp.), III pielikumā. Proti, šajā veidlapas paraugā ir paredzēts, ka pieprasījums veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus, kas pamatots ar Direktīvas 2010/24 16. pantu, var būt pamatots vai nu ar administratīvu lēmumu, kas atļauj veikt izpildes nodrošināšanas pasākumus pieprasījuma iesniedzējā valstī, vai arī ar tiesas apstiprinājumu par to, ka izpildes nodrošināšanas pasākumi ir pamatoti, kā arī paredz, ka attiecīgais lēmums jāpievieno deklarācijai (skat. iepriekš minētā veidlapas parauga 2.2. un 2.3. sadaļu).
(
5
)	Skat. inter alia spriedumu, 2019. gada 19. decembris, GRDF (C‑236/18, EU:C:2019:1120, 30. punkts un tajā minētā judikatūra). Skat. arī spriedumu, 2020. gada 23. janvāris, Energiavirasto (C‑578/18, EU:C:2020:3519, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
6
)	Šajā ziņā es atzīmēju, ka attiecīgās tiesību normas angļu un vācu valodas versijas ir vēl skaidrākas nekā itāļu un franču valodas versijas, norādot, ka pastāv pienākums pievienot šo dokumentu, ja tāds pastāv. Šāda pienākuma esamība turklāt ir izsecināma jau no “ir pievienots” tagadnes formas lietošanas šajās versijās.
(
7
)	Mans izcēlums.
(
8
)	Mans izcēlums.
(
9
)	Spriedums, 2019. gada 14. marts, Metirato (C‑695/17, EU:C:2019:209, 33. punkts).
(
10
)	Spriedums, 2019. gada 14. marts, Metirato (C‑695/17, EU:C:2019:209, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
11
)	Šajā ziņā attiecībā uz Direktīvas 2010/24 14. pantu skat. spriedumu, 2018. gada 26. aprīlis, Donnellan (C‑34/17, EU:C:2018:282, 41. un 44. punkts).
(
12
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2019. gada 14. marts, Metirato (C‑695/17, EU:C:2019:209, 36. punkts).
(
13
)	Skat, spriedumu, 2018. gada 26. aprīlis, Donnellan (C‑34/17, EU:C:2018:282, 47. punkts).
(
14
)	Šajā ziņā skat. spriedumu, 2018. gada 26. aprīlis, Donnellan (C‑34/17, EU:C:2018:282, 47. punkts).
(
15
)	Skat. spriedumu, 2018. gada 26. aprīlis, Donnellan (C‑34/17, EU:C:2018:282, 41. punkts).