62009CC0205_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Predložený návrh na začatie prejudiciálneho konania poskytuje Súdnemu dvoru príležitosť, aby spresnil svoju doterajšiu judikatúru k pojmu obeť, ako ho používa rámcové rozhodnutie 2001/220/SVV o postavení obetí v trestnom konaní(2) .
2. V právnom spore, v ktorom orgán činný v trestnom konaní nedovolil obžalovanému vykonať mediáciu v trestnom konaní, vnútroštátny súd znova kladie otázku, či môže byť aj právnická osoba obeťou v zmysle rámcového rozhodnutia. Okrem toho sa pýta, aké podmienky stanovuje rámcové rozhodnutie pre konkrétnu podobu mediačného konania.
II – Právny rámec
A – Právo Európskej únie
3. Podľa článku 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2001/220 označuje výraz obeť „fyzickú osobu, ktorá utrpela ujmu, vrátane fyzického a psychického poškodenia, emocionálneho utrpenia, ekonomickej straty, priamo spôsobenú konaním alebo nekonaním, ktoré je porušením trestného práva členských štátov“.
4. Článok 1 písm. e) rámcového rozhodnutia 2001/220 definuje pojem „sprostredkovanie v trestnoprávnych prípadoch [mediácia v trestných veciach – neoficiálny preklad ]“ ako „hľadanie dohodnutého riešenia medzi obeťou a pôvodcom trestného činu, sprostredkovaného príslušnou osobou pred alebo počas trestného konania.“
5. Článok 10 rámcového rozhodnutia 2001/220 stanovuje:
„Sprostredkovanie v trestnom prípade v priebehu trestného konania [Mediácia v rámci trestného konania – neoficiálny preklad ]
1. Každý členský štát vynaloží úsilie na podporu sprostredkovania v trestných prípadoch [mediácie v trestných veciach – neoficiálny preklad ] pri trestných činoch, ktoré považuje za potrebné [vhodné – neoficiálny preklad ] pre takýto druh opatrenia.
2. Každý členský štát zabezpečí, aby sa mohla zohľadniť každá dohoda medzi obeťou a páchateľom, ktorá sa dosiahla v priebehu takéhoto sprostredkovania v trestných prípadoch [takejto mediácie v trestných veciach – neoficiálny preklad ].“
B – Vnútroštátne právo
6. Ustanovenie § 221/A maďarského trestného poriadku (a büntetőeljárási törvény) uvádza:
„1. Mediačné konanie je konanie, ktoré možno použiť na návrh podozrivého alebo obete alebo s ich súhlasom v trestných konaniach začatých pre trestné činy proti osobám (oddiel XII hlavy I a III trestného zákona), bezpečnosti v doprave (oddiel XIII trestného zákona) alebo majetku (oddiel XVIII trestného zákona), za ktoré možno uložiť trest odňatia slobody, ktorého hranica neprevyšuje päť rokov.
2. Cieľom mediačného konania je podporiť nápravu následkov trestného činu a usilovať sa o to, aby sa podozrivý v budúcnosti správal v súlade s právnymi predpismi. V mediačnom konaní sa treba usilovať o to, aby medzi podozrivým a obeťou došlo k dohode na základe účinnej ľútosti podozrivého. V priebehu trestného konania sa môže mediačné konanie uskutočniť iba raz.
3. Prokuratúra rozhodne z úradnej povinnosti alebo na návrh podozrivého, obhajcu alebo obete o prerušení konania na dobu najviac šiestich mesiacov a vykonaní mediačného konania vo veci,
a) ak je možné zastaviť trestné stíhanie na základe § 36 trestného zákona alebo je prípustné neobmedzené zníženie trestu;
b) ak sa podozrivý v priebehu vyšetrovania prizná ku skutku, súhlasí a je schopný nahradiť škodu spôsobenú obeti alebo inak napraviť škodlivé následky trestného činu spôsobené obeti;
c) ak podozrivý aj obeť súhlasili s vykonaním mediačného konania, a
d) ak vzhľadom na povahu trestného činu, okolnosti jeho spáchania a osobu podozrivého možno upustiť od súdneho konania alebo ak možno dôvodne predpokladať, že súd bude môcť zohľadniť účinnú ľútosť pri určovaní trestu. …
5. Vyhlásenia podozrivého a obete v priebehu mediačného konania, ktoré sa vzťahujú na okolnosti, ktoré sú základom konania, nemožno použiť ako dôkaz. Výsledok mediačného konania nemôže byť použitý v neprospech podozrivého. …
7. Ak je mediačné konanie úspešné a treba uplatniť § 36 ods. 1 trestného zákona, prokuratúra konanie zastaví; ak je potrebné uplatniť § 36 ods. 2 trestného zákona, podá obžalobu. Ak podozrivý začal vykonávať dohodu dosiahnutú v mediačnom konaní, bez toho, aby to malo vplyv na možnosť uložiť trestnú sankciu, prokuratúra môže odložiť podanie obžaloby na obdobie jedného až dvoch rokov pre trestné činy, za ktoré zákon ustanovuje trest odňatia slobody, ktorého hranica neprevyšuje tri roky.“
7. Ustanovenie § 266 ods. 3 písm. c) trestného poriadku uvádza, že súd môže prerušiť súdne konanie na účely vykonania mediačného konania najviac na šesť mesiacov. Ustanovenie § 307 trestného poriadku ďalej uvádza, že k prerušeniu konania môže dôjsť aj po uskutočnení pojednávania.
8. Ustanovenie § 314 trestného zákona (Büntető törvénykönyv) uvádza:
„1. Kto spôsobí škodu rozpočtu Európskych spoločenstiev tým, že urobí nepravdivé vyhlásenie alebo predloží nepravdivý, nesprávny alebo falšovaný doklad alebo kto nesplní alebo nedostatočne splní tak, že uvedie niekoho do omylu, informačné povinnosti uložené vo vzťahu
a) k pomoci z prostriedkov spravovaných Európskymi spoločenstvami alebo v ich mene,
b) k platbám určeným do rozpočtu spravovaného Európskymi spoločenstvami alebo v ich mene,
dopustí sa trestného činu, ktorý sa potrestá trestom odňatia slobody až na päť rokov.
2. Rovnako sa potrestá ten, kto využije na iný ako schválený účel
a) pomoc uvedenú v odseku 1 písm. a), alebo
b) výhodu súvisiacu s platbou uvedenou v odseku 1 písm. b).“
9. Ustanovenie § 318 trestného zákona uvádza:
„1. Kto s cieľom získať protiprávny prospech uvedie iného do omylu alebo využije niečí omyl a spôsobí tak škodu, dopustí sa podvodu. ...
4. Tento trestný čin sa potrestá trestom odňatia slobody v trvaní až troch rokov, ak
a) bola podvodom spôsobená značná škoda,
…“
10. Ustanovenie § 138/A trestného zákona uvádza:
„Na účely tohto zákona… je škoda
...
b) značná, ak prevyšuje sumu 200 000 HUF a neprevyšuje sumu 2 000 000 HUF.“
11. Ustanovenie § 36 trestného zákona uvádza:
„1. Trest nemožno uložiť tomu, kto v rámci mediačného konania nahradí obeti škodu spôsobenú trestným činom proti osobám (oddiel XII hlavy I a III trestného zákona), bezpečnosti v doprave (oddiel XIII trestného zákona) alebo majetku (oddiel XVIII trestného zákona), za ktorý možno uložiť trest odňatia slobody vo výške najviac troch rokov, alebo akýmkoľvek iným spôsobom napraví škodlivé následky trestného činu.
2. V prípade trestných činov uvedených v odseku 1, za ktoré možno uložiť trest odňatia slobody vo výške najviac piatich rokov, možno trest neobmedzene znížiť, ak páchateľ trestného činu nahradí v rámci mediačného konania obeti škodu spôsobenú trestným činom alebo akýmkoľvek iným spôsobom napraví škodlivé následky trestného činu.“
12. Porušenie finančných záujmov Európskych spoločenstiev upravené v § 314 ods. 1 trestného zákona sa nachádza v kapitole XVII trestného zákona (hospodárske trestné činy).
III – Skutkový stav a konanie vo veci samej
13. E. Eredics, hlavný obžalovaný v konaní vo veci samej, bol orgánmi činnými v trestnom konaní obvinený z toho, že podvodne použil sumu vo výške 1 200 000 HUF pochádzajúcu z prostriedkov programu Európskej únie, a to pomocou sfalšovaných dokladov a v rozpore so stanoveným účelom, a spôsobil tým škodu maďarskej spoločnosti VÁTI, ktorá dohliadala nad vykonávaním podporovaného projektu a bola zodpovedná za celkové vyúčtovanie, ako aj rozpočtu Európskej únie.
14. Príslušná prokuratúra kvalifikuje toto konanie ako trestný čin porušenia finančných záujmov Európskej únie podľa § 314 ods. 1 písm. a) maďarského trestného zákona.
15. Prokuratúra v rámci vyšetrovania niekoľkokrát vypočula E. Eredicsa, ten sa však nepriznal.
16. Na základe výsledkov vyšetrovania podala prokuratúra na mestský súd v Szombathely (Szombathelyi Városi Bíróság) 2. septembra 2008 obžalobu proti E. Eredicsovi, ako aj proti ďalšej spoluobžalovanej osobe.
17. Po prijatí obžaloby vnútroštátny súd o tom informoval hlavného obžalovaného 7. novembra 2008. Pred vnútroštátnym súdom sa E. Eredics priznal k činom, z ktorých bol obžalovaný, a podal návrh na vykonanie mediácie, aby dosiahol buď zastavenie trestného stíhania, alebo neobmedzené zníženie trestu podľa § 221/A trestného poriadku.
18. Zástupca spoločnosti VÁTI Kht. vyjadril súhlas s vykonaním mediačného konania.
19. Prokuratúra zastáva názor, že trestný čin, ktorého sa mal obžalovaný dopustiť, už nepatrí do skupiny trestných činov, pri ktorých je možné vykonať mediačné konanie. Mediačné konanie navyše nemožno vykonať ani preto, že E. Eredics sa nepriznal už počas vyšetrovania, takže by to bolo v rozpore s predpismi maďarského práva. Okrem toho je nezmyselné, aby sa VÁTI Kht. zúčastnila mediácie ako obeť a aby jej obžalovaný platil náhradu. Skutočnou obeťou je totiž Európske spoločenstvo, lebo použitie finančných zdrojov Spoločenstva na iné než určené účely bolo v rozpore s finančnými záujmami Spoločenstva a spôsobilo ujmu rozpočtu Spoločenstva, takže vzhľadom na osobitné osobitosti prejednávanej veci nie je mediácia odôvodnená.
IV – Návrh na začatie prejudiciálneho konania a konanie pred Súdnym dvorom
20. Na základe týchto okolností rozhodol Szombathelyi Városi Bíróság uznesením z 22. apríla 2009, ktoré bolo doručené do kancelárie Súdneho dvora 8. júna 2009, prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1. Patrí z hľadiska povinnosti podpory mediácie medzi obeťou a páchateľom trestného činu v trestných veciach zakotvenej v článku 10 rámcového rozhodnutia ‚iná ako fyzická osoba‘ pod pojem ‚obeť‘ v zmysle článku 1 písm. a) rámcového rozhodnutia Rady č. 2001/220/SVV? Vnútroštátny súd výslovne žiada o spresnenie a doplnenie rozsudku vyhláseného Súdnym dvorom 28. júna 2007 vo veci Dell’Orto, C‑467/05.
2. Môže sa pojem ‚trestné činy‘ v článku 10 rámcového rozhodnutia 2001/220/SVV vykladať v tom zmysle, že sa týka všetkých trestných činov, ktorých skutková podstata vymedzená zákonom je v zásade obdobná?
3. Možno vykladať článok 10 ods. 1 rámcového rozhodnutia č. 2001/220/SVV v tom zmysle, že vytvorenie podmienok mediácie medzi páchateľom a obeťou je možné prinajmenšom až do prijatia prvostupňového súdneho rozhodnutia, teda, že požiadavka uznania skutkových zistení v priebehu súdneho konania po skončení vyšetrovania je pod podmienkou splnenia ďalších požiadaviek v súlade s povinnosťou podpory mediácie?
4. Obsahuje článok 10 ods. 1 rámcového rozhodnutia č. 2001/220/SVV zaručenie všeobecného prístupu k možnosti mediácie v trestných veciach, s výhradou predchádzajúceho splnenia podmienok stanovených zákonom, bez možnosti výkladu? Sú nezlučiteľné ustanovenia (požiadavky) článku 10 s inými slovami ustanovenia, na základe ktorých ‚berúc do úvahy povahu trestného činu, spôsob jeho spáchania a osobu obvineného, možno upustiť od súdneho konania, alebo sa javí dôvodným predpoklad, že súd bude môcť vziať do úvahy účinnú ľútosť pri určovaní trestu‘?“
21. V konaní pred Súdnym dvorom predložili pripomienky francúzska, talianska a maďarská vláda, ako aj Komisia.
V – Právne posúdenie
A – Prvá prejudiciálna otázka
22. Svojou prvou prejudiciálnou otázkou chce vnútroštátny súd vedieť, či aspoň vo vecnej súvislosti s mediáciou podľa článku 10 rámcového rozhodnutia môže byť právnická osoba považovaná za obeť v zmysle v rámcového rozhodnutia.
23. Táto otázka, ktorá sa týka osobnej pôsobnosti rámcového rozhodnutia, bola už predmetom rozsudku Súdneho dvora vo veci Dell’Orto, o ktorého vyjasnenie a doplnenie vnútroštátny súd výslovne žiada. V tomto rozsudku Súdny dvor rozhodol, že rámcové rozhodnutie sa má vykladať v tom zmysle, že v rámci vykonávacieho konania nasledujúceho po právoplatnom odsudzujúcom rozs udku pojem „obeť“ v zmysle rámcového rozhodnutia nezahŕňa právnické osoby.(3)
24. V prejednávanom prípade sa preto vynára otázka, či v rámci mediácie upravenej v článku 10 rámcového rozhodnutia platí širšie chápaný pojem obete. To je samozrejme potrebné vylúčiť.
25. Proti uvedenému treba namietnuť už to, že článok 1 písm. a) rámcového rozhodnutia obsahuje právnu definíciu pojmu obeť. V tomto ustanovení sa na úvod definuje, kto môže byť „obeťou“ v zmysle rámcového rozhodnutia, teda, že obeťou môžu byť len fyzické osoby. Znenie rámcového rozhodnutia neponecháva žiadny priestor pre širšiu interpretáciu pojmu „obeť“ v jednotlivých oblastiach úpravy rámcového rozhodnutia.
26. Ako som uviedla vo svojich návrhoch vo veci Dell’Orto, ani systematický a teleologický výklad rámcového rozhodnutia nehovorí v prospech rozšírenia pojmu obete nad rámec jeho doslovného znenia. Dôvodom je, že množstvo ustanovení rámcového rozhodnutia sa môže na základe ich obsahu uplatniť iba na fyzické osoby.(4) Ako príklad uvediem článok 1 písm. a), ktorý ako možnú ujmu obete uvádza najmä fyzické a psychické poškodenie alebo emocionálne utrpenie. Tak môžu byť dotknuté iba fyzické osoby. Treba uviesť aj článok 2 ods. 1, podľa ktorého sa má s obeťami zaobchádzať s náležitou úctou voči dôstojnosti jednotlivca.
27. Dôvod zahrnúť právnické osoby do pojmu obete nevyplýva ani zo základných práv, ktoré musí zákonodarca Únie dodržiavať. Zákonodarca sa totiž smel aj pri zohľadnení zásady rovnakého zaobchádzania obmedziť iba na úpravu zaobchádzania s fyzickými osobami. Právnické osoby síce môžu byť tiež poškodené trestnými činmi, ale už definícia obete podľa článku 1 písm. a) rámcového rozhodnutia 2001/220 naznačuje, že ujma fyzickej osoby často nekončí materiálnou škodou, ale môže vo forme fyzického a psychického poškodenia a emocionálneho utrpenia nadobudnúť celkom iné dimenzie než v prípade právnických osôb. Okrem toho sú fyzické osoby v trestnom konaní odkázané oveľa viac na ochranu než právnické osoby, ktoré obvykle majú profesionálnu podporu. To sú objektívne dôvody pre privilegované zaobchádzanie s fyzickými osobami, ktoré sa stali obeťami trestných činov.
28. Treba preto konštatovať, že rámcové rozhodnutie 2001/220 neobsahuje nijaký podklad pre rozšírenie definície obete aj na právnické osoby nad rámec jej doslovného znenia. To platí aj v súvislosti s mediáciou upravenou v článku 10 rámcového rozhodnutia.
29. Na záver sa ešte treba vyrovnať s námietkou vnútroštátneho súdu, že v prípade nezahrnutia právnických osôb do pojmu „obeť“ v zmysle rámcového rozhodnutia môže dôjsť k nerovnosti zaobchádzania s obeťami trestných činov zo strany členských štátov. Niektoré členské štáty by totiž mohli pri preberaní rámcového rozhodnutia do vnútroštátneho práva vychádzať zo širšieho pojmu obete a zahrnúť doň aj právnické osoby. V porovnaní s týmito členskými štátmi by sa obete v členských štátoch, ktoré za obete považujú iba fyzické osoby, nachádzali v menej výhodnom postavení.
30. Táto nerovnosť zaobchádzania však vyplýva zo skutočnosti, že rámcovým dohovorom sa mala dosiahnuť iba harmonizácia opatrení týkajúcich sa postavenia fyzických osôb. Skutočnosť, že v neharmonizovanej oblasti môže medzi jednotlivými členskými štátmi dôjsť k nerovnosti zaobchádzania, vyplýva z povahy tejto čiastočnej harmonizácie a nemožno ju odstrániť rozširujúcim výkladom rámcového rozhodnutia nad rámec jeho jasného doslovného znenia.
B – Druhá prejudiciálna otázka
31. Svojou druhou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa má pojem „trestný čin“ v zmysle článku 10 rámcového rozhodnutia vykladať v tom zmysle, že zahŕňa všetky trestné činy, ktorých materiálne znaky vymedzené zákonom sú v podstate obdobné.
32. V pozadí tejto otázky sa nachádza skutočnosť, že v maďarskom práve môže byť v prípade trestného činu podvodu uskutočnená mediácia aj vtedy, keď je obeťou trestného činu právnická osoba. Pokiaľ však ide o porušenie finančných záujmov Európskych spoločenstiev podľa § 314 trestného zákona, maďarské právo mediáciu neupravuje. Kapitola XVII trestného zákona (hospodárske trestné činy), v ktorej sa táto norma nachádza, totiž nepatrí ku kapitolám, pri ktorých § 221/A trestného poriadku povoľuje mediačné konanie.(5)
33. Podľa názoru vnútroštátneho súdu sú skutkové podstaty trestného činu podvodu a trestného činu porušenia finančných záujmov Európskej únie v podstate totožné. Preto sa pýta, či zákonodarca členského štátu disponuje v prípade trestných činov rovnakého druhu voľnou úvahou, pokiaľ ide o to, či pre tieto trestné činy stanoví alebo nestanoví mediačné konanie, alebo či právo Únie požaduje jednotný postup.
34. Na tomto mieste je najprv potrebné uviesť, že maďarská vláda v rámci svojich pripomienok presvedčivými argumentmi vysvetlila, že obe maďarské skutkové podstaty sa od seba zreteľne líšia. Je však úlohou vnútroštátneho súdu, aby s konečnou platnosťou objasnil otázku porovnateľnosti oboch skutkových podstát.
35. Maďarská a talianska vláda sa domnievajú, že druhá prejudiciálna otázka je s ohľadom na odpoveď na prvú prejudiciálnu otázku zjavne hypotetická, a preto na ňu netreba odpovedať, keďže sa týka trestného činu proti právnickej osobe, na ktorú sa rámcové rozhodnutie nevzťahuje.
36. Maďarský zákonodarca však pripúšťa vykonanie mediácie pri tých skutkových podstatách trestných činov, pri ktorých mediáciu upravuje(6), tak v prípadoch, keď sú obeťou fyzické osoby, ako aj v prípadoch, keď sú obeťou právnické osoby. Mohol sa teda rozhodnúť pre takzvané „extenzívne prebratie“ rámcového rozhodnutia, a je preto možné, že pokiaľ ide o mediáciu v prípade právnických osôb, chcel sa riadiť rámcovým rozhodnutím.
37. Podľa ustálenej judikatúry je v takomto prípade extenzívneho prebratia otázka týkajúca sa výkladu práva Únie prípustná. Je totiž zjavne v záujme právneho poriadku Únie, aby sa s cieľom vyhnúť sa budúcim rozdielom vo výklade každé ustanovenie práva Únie vykladalo jednotne bez ohľadu na okolnosti, za ktorých sa má uplatniť.(7)
38. Ak by Súdny dvor vychádzal z extenzívneho prebratia, musel by objasniť, či je v rozsahu pôsobnosti rámcového rozhodnutia, to znamená v súvislosti s fyzickými osobami, členský štát povinný upraviť mediáciu jednotne pre všetky obdobné trestné činy.
39. Rámcové rozhodnutie síce poskytuje už na základe svojho znenia členským štátom v súvislosti s mediáciou v trestných veciach značnú voľnú úvahu. Veľmi mäkkou formuláciou tak jednak hovorí o tom, že členské štáty vynaložia úsilie na podporu mediácie. Túto mediáciu majú podporovať iba pri tých trestných činoch, pri ktorých to považujú za „potrebné [vhodné – neoficiálny preklad ]“. Toto kritérium vhodnosti ponecháva členským štátom značnú voľnú úvahu pri určovaní trestných činov, pri ktorých je mediácia povolená. Bolo by však možné zvážiť, či zásada rovnosti zaobchádzania vyplývajúca z práva Únie, ktorú musia členské štáty pri preberaní rámcového rozhodnutia dodržať, tieto členské štáty zaväzuje, aby v prípade, že pre určité trestné činy mediáciu povolia, zaviedli túto mediáciu jednotne pre všetky obdobné trestné činy. Inak by mohlo dôjsť k nerovnosti zaobchádzania s obeťami v podstate obdobných trestných činov. Obete určitého trestného činu by mohli mediáciu uskutočniť, zatiaľ čo pre obete iného trestného činu v podstate obdobnej povahy by mediácia nebola povolená. V tomto ohľade ešte treba vyjasniť otázku, či by nemohlo byť takéto nerovnaké zaobchádzanie odôvodnené preventívnym účelom trestu.
40. K tejto otázke sa však nechcem vyjadriť s konečnou platnosťou, lebo si myslím, že v tomto prípade sa nedá hovoriť o extenzívnom prebratí. Maďarský zákonodarca sa totiž vedome rozhodol v prípade trestného činu porušenia finančných záujmov Európskeho spoločenstva, o ktorý konkrétne ide v prejednávanej veci a pri ktorom nemôžu byť obeťami fyzické osoby, mediáciu nepovoliť. Tento trestný čin totiž nepatrí medzi trestné činy, pri ktorých § 221/A ods. 1 maďarského trestného poriadku mediáciu umožňuje. Preto je zrejmé, že úmyslom zákonodarcu nebolo extenzívne prebrať rámcové rozhodnutie. Maďarská vláda dokonca poukazuje na to, že mediácia by v tomto prípade bola contra legem . Tým, že maďarský zákonodarca v súvislosti s inými trestnými činmi umožňuje mediáciu aj v prípade, že obeťami sú právnické osoby, sa teda rozhodol nanajvýš pre čiastočné extenzívne prebratie. Pri trestnom čine, o ktorý ide v prejednávanej veci, a pri kategórii trestných činov, kam tento trestný čin patrí, k extenzívnemu prebratiu nedošlo.
41. Ani vyjadrenia vnútroštátneho súdu k druhej prejudiciálnej otázke neobsahujú žiadne argumenty v prospech názoru, že tento súd vychádzal z extenzívneho prebratia. Druhú prejudiciálnu otázku vnútroštátneho súdu chápem skôr v tom zmysle, či právo Únie zaväzuje členský štát upraviť mediáciu pre právnické osoby, pokiaľ vnútroštátne právo pri obdobnom trestnom čine takú mediáciu v prípade právnickej osoby ako obete upravuje.
42. V tejto súvislosti je potrebné objasniť, že neexistuje nijaká povinnosť členského štátu upraviť mediáciu, pokiaľ je obeťou trestného činu právnická osoba. Zásada rovnosti práva Únie platí totiž iba v rozsahu pôsobnosti práva Únie a tento je v prejednávanej veci stanovený rámcovým rozhodnutím. Rámcové rozhodnutie sa týka iba úpravy pre fyzické osoby, ktoré sú obeťami trestných činov, právnické osoby ako obete sú vylúčené z rozsahu pôsobnosti rámcového rozhodnutia, a tým aj z rozsahu pôsobnosti práva Únie. Zo zásady rovnosti práva Únie teda nevyplýva žiadna povinnosť upraviť mediáciu v trestných veciach pre prípady, v ktorých sa právnická osoba stala obeťou trestného činu, ak vnútroštátne právo pre v podstate obdobný trestný čin upravuje mediáciu aj vtedy, keď je obeťou právnická osoba.
C – Úvodné poznámky k tretej a štvrtej prejudiciálnej otázke
43. Svojou treťou a štvrtou prejudiciálnou otázkou chce vnútroštátny súd zistiť podrobnosti o konkrétnej forme mediačného konania, ktoré je upravené v článku 10 rámcového rozhodnutia. Niektorí účastníci konania sa domnievajú, že tieto otázky sú zjavne hypotetické, a Súdny dvor preto na ne nemá odpovedať. Keďže už odpovede na prvé dve otázky jasne ukázali, že v konaní vo veci samej nie je dotknutá nijaká obeť v zmysle rámcového rozhodnutia a ani zo zásady rovnosti zaobchádzania nevyplýva povinnosť upraviť mediáciu v prípade, o ktorý ide veci samej, hoci je obeťou právnická osoba, domnievam sa, že nie je potrebné na tieto otázky odpovedať.
44. Pokiaľ by však Súdny dvor chcel na základe myšlienky o „extenzívnom prebratí“ rámcového rozhodnutia vyjadrenej v bode 36 týchto návrhov odpovedať aj na tieto dve otázky, treba sa k nim subsidiárne v nasledujúcej časti vyjadriť.
D – Tretia prejudiciálna otázka
45. Pokiaľ ide o podobu mediačného konania, vnútroštátny súd sa najskôr pýta, či sa má článok 10 rámcového rozhodnutia vykladať v tom zmysle, že mediácia medzi páchateľom a obeťou musí byť možná prinajmenšom do prijatia prvostupňového súdneho rozhodnutia.
46. Vo svojich argumentoch k tejto otázke poukazuje vnútroštátny súd na to, že podľa jeho názoru je porušené právo podozrivého na obhajobu, pokiaľ sa výkon mediácie podmieňuje predchádzajúcim priznaním v priebehu vyšetrovania. Podľa maďarského trestného poriadku je pre uskutočnenie mediačného konania okrem iného potrebné, aby „sa podozrivý v priebehu vyšetrovania priznal ku skutku, súhlasil a bol schopný nahradiť škodu spôsobenú obeti alebo inak napravil škodlivé následky trestného činu spôsobené obeti“(8) .
47. Tretia prejudiciálna otázka má teda dve časti. Jednak je potrebné objasniť, do akého časového momentu musí byť mediácia prípustná. Ďalej je potrebné objasniť, či možno požadovať priznanie už počas vyšetrovania ako podmienku výkonu mediácie.
1. O okamihu mediačného konania
48. Článok 10 ods. 1 rámcového rozhodnutia stanovuje, že členské štáty vynaložia úsilie na podporu mediácie v trestných veciach.
49. Bolo by teda možné sa domnievať, že s tým nie je zlučiteľné, ak členský štát upravuje mediáciu iba počas vyšetrovania, a podporuje tak mediáciu výlučne v začiatočnej fáze konania.
50. „Sprostredkovanie v trestných prípadoch [Mediácia v trestných veciach – neoficiálny preklad ]“ je v článku 1 písm. e) rámcového rozhodnutia výslovne definovaná ako hľadanie dohodnutého riešenia medzi obeťou a pôvodcom trestného činu sprostredkovaného príslušnou osobou pred alebo počas trestného konania. Nepochybne, mediácia je osobitne podporovaná, pokiaľ k nej môže dôjsť čo i len tesne pred skončením trestného konania. K takejto rozsiahlej podpore mediácie však rámcové rozhodnutie nezaväzuje. Rámcové rozhodnutie totiž definuje mediáciu výslovne ako hľadanie riešenia pred trestným konaním alebo počas neho a ponecháva ako dostatočné, že je vôbec možné uskutočniť mediáciu v niektorej časti konania. Touto alternatívnou formuláciou rámcové rozhodnutie jasne stanovuje, že k mediácii môže dôjsť tak počas vyšetrovania, ako aj v priebehu súdneho konania, ale nemusí byť možná súčasne v oboch častiach konania. Na základe značne voľnej úvahy členské štáty podľa rámcového rozhodnutia môžu upraviť, že možnosť mediácie sa obmedzí iba na určitú časť konania.
51. Okrem toho, ako už uviedla maďarská vláda, v maďarskom práve je mediácia možná aj po ukončení vyšetrovania, počas súdneho konania, v prospech čoho hovorí doslovné znenie § 266 ods. 3 trestného poriadku. Vnútroštátny súd sa v tretej otázke pravdepodobne pýta na časový moment, ktorý je prípustný pre priznanie ako podmienku mediácie. K tomu smeruje druhá časť tretej prejudiciálnej otázky.
2. O priznaní podozrivého
52. Maďarské právo podľa § 221/A ods. 3 písm. b) trestného poriadku podmieňuje mediáciu uznaním skutkových zistení počas vyšetrovania. V ďalšej časti je potrebné vyjasniť, či sa tým dostatočne vyhovelo požiadavke podpory mediácie upravenej v článku 10.
53. Rámcové rozhodnutie bližšie nestanovuje, ako majú členské štáty mediačné konanie konkrétne upraviť. Článok 10 ods. 1 zaväzuje členské štáty iba k tomu, aby vynaložili úsilie na podporu mediácie v trestných veciach. Podľa odseku 2 členský štát zabezpečí, aby sa mohla zohľadniť každá dohoda medzi obeťou a páchateľom, ktorá sa dosiahla v priebehu takejto mediácie v trestných veciach.
54. Rámcovým rozhodnutím sa teda ponecháva vnútroštátnemu zákonodarcovi značná miera voľnej úvahy, pokiaľ ide o konkrétne podmienky mediácie.(9) Konkrétne prebratie rámcového rozhodnutia však nie je možné uskutočniť tak, aby bolo z veľkej časti zbavené potrebného účinku a aby tým bol porušený článok 2 ods. 1 rozhodnutia, ktorý stanovuje, že členské štáty musia obetiam zabezpečiť reálne a primerané postavenie v trestnoprávnom systéme.(10)
55. Aj na tomto mieste je potrebné uviesť, že z pohľadu podozrivého sa javí výhodnejšou taká mediácia, pre ktorú sa nemusel rozhodnúť už v priebehu vyšetrovania, ale ktorú si mohol zvoliť ešte aj po podaní obžaloby. V tom prípade má totiž podozrivý možnosť najprv vyčkať, k akému výsledku dospeje vyšetrovanie. Čím výhodnejšie je upravená mediácia pre podozrivého, tým skôr môže aj obeť profitovať z mediácie, ak si to želá.
56. V tomto prípade však nedošlo k prekročeniu široko poňatých hraníc členských štátov pri preberaní rámcového rozhodnutia, pretože právna úprava, akou je maďarská právna úprava, nevzala rámcovému rozhodnutiu podstatnú časť jeho potrebného účinku. Jednak ostáva aj naďalej značný priestor na použitie mediačného konania, jednak možno uviesť aj dôvody v prospech vytvorenia motivácie pre čo najskoršiu mediáciu už počas vyšetrovania. Obeť tak možno napríklad vopred ušetriť možného zaťažujúceho súdneho konania a aj z pohľadu politiky v oblasti kriminality sa dajú odôvodniť účinky mediácie na zníženie výmery trestu upravené v maďarskom práve tým lepšie, čím skôr sa podozrivý prizná k činu, z ktorého je obvinený, a snaží sa o vyrovnanie s obeťou. Maďarská vláda v tomto zmysle uviedla, že požiadavka skorého priznania bola zavedená preto, aby sa zabránilo taktizovaniu a zneužívaniu zo strany podozrivého.
57. V skutočnosti, že uskutočnenie mediácie je podmienené priznaním sa počas vyšetrovania, vnútroštátny súd okrem toho vidí porušenie práva podozrivého nevypovedať ( nemo tenetur se ipsum accusare ). Vnútroštátny súd sa obáva, že by mohlo dôjsť k neprípustnému núteniu podozrivého k priznaniu, a tým aj k obvineniu seba samého.
58. Francúzska vláda popiera porušenie tohto práva nevypovedať vo svoj neprospech už s odkazom na § 221/A ods. 5 maďarského trestného poriadku. Ten stanovuje, že vyhláseni a podozrivého a obete v priebehu mediačného konania vzťahujúce sa na okolnosti, ktoré sú základom konania, nemožno použiť ako dôkaz. V prejednávanej veci ale ide o priznanie sa podozrivého, ktoré poskytne počas vyšetrovania pred vykonaním mediácie. Z časového dôvodu teda nespadá do rozsahu pôsobnosti uvedenej normy. Prejudiciálna otázka preto už len z tohto dôvodu nie je hypotetická.
59. Rámcové rozhodnutie treba vykladať tak, aby boli rešpektované základné práva.(11) Treba zdôrazniť najmä právo na spravodlivé súdne konanie, ktoré je zakotvené v článku 6 EDĽP a v článku 47 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie(12) .
60. Podľa judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva je právo nevypovedať podstatou práva na spravodlivé súdne konanie podľa článku 6 Európskeho dohovoru o ľudských právach a základných slobodách.(13) Jeho zmyslom a účelom je podľa tejto judikatúry najmä ochrana obžalovaného pred protiprávnym donútením zo strany orgánov. Podľa ustálenej judikatúry tohto súdu sa právo nevypovedať týka v prvom rade rešpektovania vôle obžalovaného mlčať. Obsahom práva nevypovedať vo svoj neprospech je aj to, že obžaloba má viesť svoje dokazovanie v trestnej veci tak, že nepoužije dôkazy, ktoré boli získané od obžalovaného proti jeho vôli donútením alebo pod nátlakom.(14)
61. Na obvineného sa nepochybne vytvára určitý tlak, aby sa včas priznal, pokiaľ vie, že bez priznania alebo s neskôr uskutočneným priznaním už nemôže využívať výhody vyplývajúce z mediácie. Nejde však o zakázané donútenie alebo nátlak, ak zákonodarca najmä v oblasti vymerania trestu vytvára pozitívne podnety, ktoré majú obvineného motivovať k čo najskoršiemu priznaniu. V rámci vymeriavania trestu aj v iných prípadoch priznanie obvykle zmierňuje výšku trestu. Ako sa účastníci konania správne domnievajú, spôsob úpravy mediácie podľa maďarského práva nepredstavuje porušenie práva na spravodlivé súdne konanie.
E – Štvrtá prejudiciálna otázka
62. Svojou štvrtou prejudiciálnou otázkou chce vnútroštátny súd vedieť, či článok 10 ods. 1 rámcového rozhodnutia požaduje, že v prípade splnenia zákonných podmienok musí bez výnimky existovať všeobecný prístup k mediačnému konaniu a nesmie závisieť od voľnej úvahy príslušných orgánov. Vnútroštátny sudca poukazuje v tomto smere na § 221/A ods. 3 písm. d) maďarského trestného poriadku. Podľa neho o výkone mediačného konania rozhodne prokuratúra, ak vzhľadom na povahu trestného činu, okolnosti jeho spáchania a osobu podozrivého možno upustiť od súdneho konania, alebo ak možno dôvodne predpokladať, že súd bude môcť zohľadniť účinnú ľútosť pri určovaní trestu.
63. Vnútroštátny súd sa domnieva, že maďarská právna úprava ponecháva priestor pre subjektívne posúdenie orgánu činného v trestnom konaní pri rozhodovaní, či sú splnené podmienky na uskutočnenie mediácie, čo by mohlo brániť jej výkonu. Na úkor obete by táto skutočnosť neprispela k podpore mediácie.
64. Pri odpovedi na túto prejudiciálnu otázku je potrebné opätovne poukázať na skutočnosť, že článok 10 ods. 1 rámcového rozhodnutia neobsahuje žiadne konkrétne údaje o výkone mediácie. Preto sa z neho nedá priamo odvodiť, či prístup k mediácii môže byť ponechaný na voľnú úvahu príslušného orgánu. Rámcové rozhodnutie zaväzuje členské štáty iba ku všeobecnej podpore mediácie. Členským štátom preto patrí značná miera voľnej úvahy, pokiaľ ide o mediačné konanie a jeho podmienky.(15)
65. Konkrétne prebratie rámcového rozhodnutia však nie je možné uskutočniť tak, aby bolo z veľkej časti zbavené potrebného účinku.(16) V článku 10 ods. 1 rámcového rozhodnutia obsiahnutá povinnosť vynaložiť úsilie na podporu mediácie v trestných veciach sa preto musí vykladať tak, že požaduje prebratie, pri ktorom sa v praxi zachová podstatný rozsah pôsobnosti.
66. Z tohto dôvodu, ako už zdôraznila talianska a francúzska vláda, nie je v zásade zlučiteľné s rámcovým rozhodnutím, aby sa príslušným orgánom poskytla voľná úvaha pri rozhodovaní o začatí mediačného konania. Článok 10 ods. 1 nemožno chápať tak, že obetiam je potrebné poskytnúť všeobecný a bezpodmienečný nárok na mediáciu. Individuálne rozhodnutie orgánu činného v trestnom konaní sa javí vecne vhodné v súvislosti s osobitne poskytnutým zohľadnením všetkých okolností jednotlivého prípadu, ktoré môžu obsahovať aj ďalšie dôležité dôvody a prognózy idúce nad záujmy obete, a nezbavuje sprostredkovanie vopred praktického účinku.
67. Orgánom priznaná voľná úvaha sa však musí opierať o objektívne kritériá, musí rešpektovať základné práva a nesmie fakticky zabrániť možnosti vykonania mediácie. V prípade súhlasu obete s mediáciou ju teda bude potrebné často pripustiť.
68. Vzhľadom na to, že s nárokom štátu na potrestanie sa nespájajú len úvahy o ochrane obete, a vzhľadom na to, že trestom sa sleduje najmä resocializácia páchateľa a preventívne účely, môže byť celkom prípustné odmietnuť mediáciu aj v prípade súhlasu obete s mediáciou.
VI – Návrh
69. Na základe vyššie uvedených úvah navrhujem, aby sa na prejudiciálne otázky Szombathelyi Városi Bíróság odpovedalo takto:
1. Obeťami v zmysle rámcového rozhodnutia Rady 2001/220/SVV z 15. marca 2001 o postavení obetí v trestnom konaní sú aj v súvislosti s mediáciou v trestnom konaní, ktorá je upravená v článku 10 rámcového rozhodnutia, výlučne fyzické osoby.
2. Z práva Únie nevyplýva povinnosť upraviť mediáciu v trestných veciach pre prípady, keď je obeťou trestného činu právnická osoba, a to ani vtedy, ak vnútroštátne právo upravuje pre trestný čin, pri ktorom ide v podstate o obdobný trestný čin, mediáciu aj v prípade, keď je obeťou právnická osoba.
(1) .
(2)  –	Rámcové rozhodnutie Rady z 15. marca 2001 o postavení obetí v trestnom konaní (Ú. v. ES L 82, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 72, ďalej len „rámcové rozhodnutie 2001/220“).
(3)  –	Rozsudok z 28. júna 2007, Dell'Orto, C‑467/05, Zb. s. I‑5557, bod 60.
(4)  –	Pozri návrhy, ktoré som predniesla 8. marca 2007 vo veci Dell’Orto, C‑467/05 (rozsudok z 28. júna 2007, Zb. s. I‑5557), bod 52 a nasl.
(5)  – Skutková podstata trestného činu podvodu naproti tomu patrí do kapitoly XVIII (trestné činy proti majetku), pre ktorú § 221/A maďarského trestného poriadku stanovuje možnosť vykonať mediáciu.
(6)  –	Tieto sú vymenované v § 221/A ods. 1 maďarského trestného poriadku.
(7)  –	Ustálená judikatúra od rozsudku z 18. októbra 1990, Dzodzi, C‑297/88 a C‑197/89, Zb. s. I‑3763, body 36 a 37; osobitne k smernici 90/434 pozri rozsudky zo 17. júla 1997, Leur‑Bloem, C‑28/95, Zb. s. I‑4161, body 32 a 34, a z 15. januára 2002, Andersen og Jensen, C‑43/00, Zb. s. I‑379, body 18 a 19; pozri ďalej rozsudok z 11. decembra 2007, ETI a i., C‑280/06, Zb. s. I‑10893, body 21 a 22.
(8)  –	Ustanovenie § 221/A ods. 3 písm. b) maďarského trestného poriadku.
(9)  –	Rozsudok z 9. októbra 2008, Katz, C‑404/07, Zb. s. I‑7607, bod 46.
(10)  –	Rozsudok Katz, už citovaný v poznámke pod čiarou 8, bod 47.
(11)  –	Rozsudky Katz, už citovaný v poznámke pod čiarou 8, bod 48, a zo 16. júna 2005, Pupino, C‑105/03, Zb. s. I‑5285, bod 59.
(12)  –	Dňa 7. decembra 2000 bola v Nice slávnostne vyhlásená Charta základných práv Európskej únie (Ú. v. ES C 364, s. 1) v znení zmien a doplnení vyhlásenom 12. decembra 2007 v Štrasburgu (Ú. v. EÚ C 303, s. 1).
(13)  –	ESĽP, rozsudok z 11. júla 2006, Jalloh/Nemecko, Zbierka rozsudkov a rozhodnutí 1996‑IV, s. 1141, bod 97 a nasl. Pre nemecký preklad z francúzštiny, ktorý nie je úradným prekladom, pozri preklad Spolkového ministerstva spravodlivosti, Berlín, na: http://www.coe.int/t/d/menschenrechtsgerichtshof/dokumente_auf_deutsch/volltext/urteile/20060711-Jalloh.asp
(14)  –	Rozsudok ESĽP Jalloh/Nemecko, už citovaný v poznámke pod čiarou 13, bod 100.
(15)  –	Pozri v tomto zmysle rozsudok Katz, už citovaný v poznámke pod čiarou 9, bod 46.
(16)  –	Pozri v tomto zmysle rozsudok Katz, už citovaný v poznámke pod čiarou 9, bod 47.