62019CC0084
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
GERARDA HOGANA
od 2. travnja 2020. (
1
)
Spojeni predmeti C‑84/19, C‑222/19 i C‑252/19
Profi Credit Polska S. A. z siedzibą w Bielsku- Białej
protiv
QJ (C-84/19)
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Općinski sud u Szczecinu – Prawobrzeże i Zachód, Szczecin, Poljska)
i
BW
protiv
D. R.-a (C‑222/19)
i
QL
protiv
C. G.-a (C‑252/19)
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sąd Rejonowy w Opatowie (Općinski sud u Opatówu, Poljska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Ugovori o potrošačkim kreditima – Direktiva 93/13/EEZ – Nepošteni uvjeti u potrošačkim ugovorima – Članak 1. stavak 2. – Isključenje predviđeno za ugovorne odredbe koje odražavaju obavezne zakonske ili regulatorne odredbe – Nacionalni propis koji predviđa najviši iznos nekamatnih troškova kredita za potrošača – Članak 4. stavak 2. – Područje primjene – Primjena na ugovorne odredbe koje osim kamata predviđaju i plaćanje naknada – Obveza da se ugovor jasno i razumljivo sastavi – Članak 3. stavak 1. – Sukladnost nacionalnog propisa koji predviđa najviši iznos nekamatnih troškova kredita – Direktiva 2008/48 – Članak 3. točka (g) – Sukladnost nacionalnog propisa prema kojem se najviši iznos nekamatnih troškova kredita izračunava uzimajući u obzir opće izdatke kreditne institucije”
1.
Predmetni zahtjevi za prethodnu odluku još su jedni u nizu onih koji se odnose na tumačenje članka 1. stavka 2. i članka 4. stavka 2. Direktive Vijeća 93/13/EEZ (
2
) kao i članka 3. točke (g) i članka 22. Direktive 2008/48/EZ (
3
).
2.
Direktiva 93/13 već je proizvela mnogo sudske prakse, kako Suda tako i nacionalnih sudova. Iako je njome očito pojačan sustav zaštite potrošača u smislu da je sudovima omogućeno da ugovorne odredbe koje su pružatelj usluga ili proizvođač sastavili za opću upotrebu proglase nepoštenima (te stoga neizvršivima), njezin članak 4. stavak 2. predviđa dvije važne iznimke od tog sustava, to jest za slučajeve kada se navodno nepoštena ugovorna odredba odnosi na definiciju glavnog predmeta ugovora ili na primjerenost cijene ili naknade u odnosu na isporučenu robu i usluge. Područje primjene tih iznimaka bit je predmetnih zahtjeva za prethodnu odluku, pri čemu je jedno od glavnih pitanja (u predmetu C‑84/19) to jesu li nekamatni troškovi koje klijent banke plaća u okviru ugovora o zajmu obuhvaćeni područjem primjene ijedne od tih iznimaka.
3.
Predmetna se pitanja javljaju u kontekstu triju različitih ugovora o potrošačkom kreditu. U svakom od predmeta dotični potrošači u biti ističu nepoštenost u vezi s određenim ugovornim odredbama kao odgovor na zahtjeve kreditnih institucija za plaćanje duga i izvršenje ugovora o zajmu. Svaki od tih predmeta otvara različita pitanja – koja se doduše ponekad preklapaju – u pogledu primjene načelâ Direktive 93/13 u kontekstu ugovora o kreditu. Međutim, prije analize tih pitanja potrebno je izložiti relevantne pravne odredbe.
I. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
1. Direktiva 93/13
4.
Članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 glasi:
„Ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba i odredaba ili načela međunarodnih konvencija u kojima su države članice ili Zajednica stranke, posebno u području prijevoza, ne podliježu odredbama ove Direktive.”
5.
Članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 glasi:
„Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.”
6.
Članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 predviđa sljedeće:
„Procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene ne odnosi se na definiciju glavnog predmeta ugovora ni na primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i robu, na drugoj, sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene.”
7.
Članak 5. Direktive 93/13 predviđa:
„U slučaju ugovora u kojima se potrošaču sve ili određene odredbe nude u pisanom obliku, te odredbe uvijek moraju biti sročene jasno i razumljivo. Ako postoji sumnja oko značenja neke odredbe, prednost ima tumačenje koje je najpovoljnije za potrošača. […]”
8.
Članak 8. Direktive 93/13 glasi:
„Kako bi osigurale najviši stupanj zaštite potrošača, države članice mogu u području na koje se odnosi ova Direktiva usvojiti ili zadržati najstrože odredbe spojive s Ugovorom.”
9.
U skladu s člankom 8.a stavkom 1. te direktive:
„Kad država članica donosi odredbe u skladu s člankom 8. ona o tome kao i o naknadnim promjenama obavješćuje Komisiju […]”
2. Direktiva 2008/48
10.
Članak 3. Direktive 2008/48, naslovljen „Definicije”, predviđa:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(g)
‚ukupni troškovi kredita za potrošača’ znači svi troškovi, uključujući i kamate, provizije, pristojbe ili bilo koju drugu vrstu naknade koju potrošač mora platiti u vezi s ugovorom o kreditu i koji su poznati vjerovniku, osim troškova javnog bilježnika; troškovi u pogledu dodatnih usluga koje se odnose na ugovor o kreditu, a posebno premije osiguranja, također su uključeni ako je, povrh toga, sklapanje ugovora o pružanju drugih usluga obvezno s ciljem dobivanja kredita ili dobivanja kredita prema uvjetima koj[i] vrijede na tržištu.”
11.
Članak 22. stavak 1. Direktive 2008/48, naslovljen „Usklađivanje i imperativna narav ove Direktive”, propisuje:
„Ako ova Direktiva sadržava usklađene odredbe, države članice ne smiju zadržati niti uvoditi nove odredbe u svoje nacionalno pravo osim onih utvrđenih ovom Direktivom.”
B.
Nacionalno pravo
12.
Za prikaz nacionalnog prava upućujem na svoje mišljenje u predmetu Mikrokasa i Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie (
4
). U bitnome, poljsko pravo predviđa maksimalan iznos kamata koji se može potraživati na temelju pravnog posla, odnosno on na godišnjoj razini ne smije prelaziti dvostruki iznos zakonskih kamata. Međutim, određeni su vjerovnici zaobišli to ograničenje umjetno povećavši iznos provizija i naknada koje naplaćuju. Poljski zakonodavac je kao odgovor na to uveo, člankom 5. stavkom 6.a i člankom 36.a ustawe z dnia 12 maja 2011 r. o kredycie konsumenckim (Zakon o potrošačkim kreditima od 12. svibnja 2011.) (Dz. U. 2011., br. 126, pozicija 715.) (u daljnjem tekstu: Zakon o potrošačkim kreditima), mehanizam namijenjen ograničavanju iznosa nekamatnih troškova kredita koji se može potraživati.
II. Činjenično stanje i zahtjevi za prethodnu odluku
A.
Predmet C‑84/19
13.
Društvo Profi Credit Polska i potrošačica 19. rujna 2016. preko posrednika su sklopili ugovor o potrošačkom kreditu. U zamjenu za iznos od 9000 poljskih zlota (PLN) (približno 2090 eura), koji je dužnica trebala vraćati u obrocima tijekom 36 mjeseci, ugovorom je bilo određeno da potrošač treba platiti kao prvo, kamatu po godišnjoj stopi od 9,83 % pozajmljenog iznosa; kao drugo, „početnu naknadu” od 129 poljskih zlota (približno 30 eura); kao treće, takozvanu „proviziju” u iznosu od 7771 poljskih zlota (približno 1804 eura) i, kao četvrto, naknadu za dodatni paket (naziva „Twój Pakiet – Pakiet Extra” („Tvoj paket – Paket Ekstra”)) u iznosu od 1100 poljskih zlota (približno 255 eura).
14.
Sud koji je uputio zahtjev navodi da je iznos nekamatnih troškova kredita ugovorom bio predviđen na gornjoj granici utvrđenoj nacionalnim zakonodavstvom u članku 36.a Zakona o potrošačkim kreditima. Međutim, u ugovoru nije bilo navedeno u kojem je svojstvu djelovala osoba s kojom je tuženica sklopila taj ugovor, nisu definirani pojmovi „početna naknada” i „provizija” niti je bilo predviđeno na koje su se konkretne tužiteljeve protuusluge te naknade odnosile. Utvrditi se mogla samo protučinidba za naknadu za „Tvoj paket – Paket ekstra”, koja je odgovarala pravu potrošača da jednokratno odgodi plaćanje dvaju obroka ili da smanji iznos četiriju obroka te da istodobno produlji trajanje ugovora (u slučaju odgode) ili da obroke plati kasnije (u slučaju smanjenja).
15.
Društvo Profi Credit Polska je prije dospijeća posljednjeg obroka zatražilo izdavanje platnog naloga. Sud koji je uputio zahtjev donio je presudu u odsutnosti u korist tog društva, protiv koje je tuženica podnijela prigovor navodeći nepoštenost određenih ugovornih odredbi. Kreditna institucija je tijekom tog postupka objasnila da je „početna naknada” odgovarala stvarnim troškovima sklapanja ugovora te da su naknade pod nazivom „provizija” bile protučinidba za odobravanje kredita, a kamate naknada za stavljanje sredstava na raspolaganje potrošaču.
16.
U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev dvoji treba li za ugovorne odredbe kojima su te naknade predviđene smatrati da su isključene iz ocjene nepoštenosti u smislu Direktive 93/13. Njegove dvojbe posljedica su sljedećih razloga: kao prvo, s obzirom na to da ti troškovi ne prekoračuju granicu predviđenu nacionalnim zakonodavstvom, moglo bi se tvrditi da te odredbe jednostavno odražavaju to zakonodavstvo te da stoga, u skladu s člankom 1. stavkom 2. Direktive 93/13, ne podliježu odredbama te direktive. Kao drugo, te ugovorne odredbe o cijeni mogu činiti, u odnosu na društvo Profi Credit Polska, glavni predmet ugovora te kao takve izlaziti izvan područja primjene direktive sukladno njezinu članku 4. stavku 2. te direktive. Kao treće, budući da bi ocjenjivanje opravdanosti tih naknada bilo ekvivalentno ocjenjivanju njihove primjerenosti u odnosu na isporučenu protuuslugu, takvo bi ocjenjivanje također moglo biti isključeno na temelju članka 4. stavka 2. Direktive 93/13. Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev dvoji može li se ugovorna odredba smatrati jasno i razumljivo sastavljenom u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 ako kamate, naknade i proviziju nameće ne objašnjavajući razliku između tih troškova niti određujući njihovu narav te ako ne navodi u kojem je svojstvu djelovala osoba s kojom je potrošač sklopio ugovor.
17.
U tim okolnostima, Sąd Rejonowy Szczecin - Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie – III Wydział Cywilny (Općinski sud u Szczecinu – Prawobrzeże i Zachód, III. građanski odjel, Poljska) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 1. stavak 2. [Direktive 93/13] tumačiti na način da se njime isključuje primjena odredbi te direktive u području ispitivanja poštenosti pojedinih ugovornih odredbi o nekamatnim troškovima kredita ako se zakonskim odredbama koje su na snazi u državi članici utvrđuje gornja granica tih troškova i određuje da se nekamatni troškovi kredita koji proizlaze iz ugovora o potrošačkom kreditu ne obračunavaju u dijelu koji premašuje najviše nekamatne troškove kredita izračunane kako je navedeno u zakonu ili ukupan iznos kredita?
2.
Treba li članak 4. stavak 2. [Direktive 93/13] tumačiti na način da nekamatni troškovi povezani sa samim sklapanjem ugovora i odobrenjem samog zajma (u obliku naknade, provizije ili u drugom obliku) koje zajmoprimac snosi i otplaćuje zajedno sa zajmom – uz kamate – kao odredba tog ugovora, ne podliježu procjeni svoje nepoštenosti u smislu te odredbe ako su jasno i razumljivo sastavljeni?
3.
Treba li članak 4. stavak 2. [Direktive 93/13] tumačiti na način da ugovorne odredbe kojima se uspostavljaju različite vrste troškova povezane s odobravanjem zajma nisu ‚jasno i razumljivo sastavljene’ ako se njima ne pojašnjava za koje se konkretne protuusluge naplaćuju i ako potrošač na temelju njih ne može odrediti razliku između tih troškova?”
B.
Predmet C‑222/19
18.
Društvo BW i potrošač 8. ožujka 2018. sklopili su ugovor o potrošačkom kreditu na razdoblje od dvije godine. Ugovor, o kojem se nije pojedinačno pregovaralo, predviđao je pozajmicu od 4500 poljskih zlota (približno 1048 eura), koju se trebalo otplatiti u 24 mjesečna obroka te čija je otplata bila osigurana bjanko mjenicom. U zamjenu za stavljanje tih sredstava na raspolaganje potrošaču, ugovor je predviđao plaćanje kamata po godišnjoj stopi od 10 %, što je činilo iznos od ukupno 900 poljskih zlota (približno 210 eura), naknadu od 1125 (približno 262 eura) za odobrenje zajma i naknadu od 2700 poljskih zlota (približno 628 eura) za upravljanje zajmom. Nacionalni sud navodi da je efektivna godišnja kamatna stopa određena na 119,42 %. Međutim, nekamatni troškovi kredita, u smislu članka 36.a Zakona o potrošačkim kreditima, nisu premašivali gornju granicu predviđenu tom odredbom.
19.
Potrošač je dobio dogovoreni iznos te ga počeo otplaćivati. Nakon kašnjenja s plaćanjem, vjerovnik je sudu koji je uputio zahtjev podnio tužbu protiv tuženika zahtijevajući neotplaćeni dio duga i zakonske zatezne kamate. Istodobno je zatražio, na temelju bjanko mjenice, izdavanje platnog naloga.
20.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev dvoji je li poljsko zakonodavstvo u skladu s Direktivom 93/13 u dijelu u kojem predviđa gornju granicu nekamatnih troškova koje kreditne institucije mogu naplatiti, jer se ta granica izračunava uzimanjem u obzir ne samo troškova povezanih sa sklapanjem ili vođenjem ugovora o kreditu, nego i općih izdataka vjerovnika. To vjerovniku ne zabranjuje da na potrošača prebaci troškove poput onih povezanih s vođenjem baza podataka, naknadama osoblja ili upravljanjem poslovnim rizicima. Međutim, presudu Constructora Principado (
5
) može se tumačiti na način da je njome utvrđeno da se za situaciju u kojoj profesionalni prodavatelj robe ili pružatelj usluga na potrošača prebacuje, putem standardne odredbe, trošak koji je on trebao snositi može smatrati da uzrokuje „znatniju neravnotežu” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive 93/13.
21.
U tim okolnostima, Sąd Rejonowy w Opatowie – I Wydział Cywilny (Općinski sud u Opatówu, I. građanski odjel, Poljska) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li odredbe [Direktive 93/13], osobito njezin članak 3. stavak 1., i načela prava Unije o zaštiti potrošača i ravnoteži između ugovornih stranaka tumačiti na način da im se protivi uvođenje u nacionalno pravo instituta ‚najvišeg iznosa nekamatnih troškova kredita’ i matematičke formule za izračunavanje iznosa tih troškova predviđene člankom 5. točkom 6.a u vezi s člankom 36.a [Zakona o potrošačkim kreditima], kojima se dopušta da se u troškove ugovora o kreditu koje snosi potrošač (ukupni troškovi kredita) uključe i troškovi poslovne djelatnosti koju obavlja prodavatelj robe ili pružatelj usluge?”
C.
Predmet C‑252/19
22.
Društvo QL i potrošačica 31. kolovoza 2016. sklopili su ugovor o kojemu nisu pojedinačno pregovarali, a kojim je potonjoj odobren zajam u iznosu od 5000 poljskih zlota (približno 1149 eura), otplativ u 36 mjesečnih obroka. Ugovor je kao naknadu za kreditnu instituciju predviđao plaćanje, kao prvo, kamata po godišnjoj stopi od 9,81 %, to jest ukupno 796 poljskih zlota (približno 182 eura); kao drugo, početne naknade od 129 poljskih zlota (približno 29 eura); kao treće, naknade od 900 poljskih zlota (približno 206 eura) za uslugu naziva „Twój Pakiet (Tvoj paket)” i, kao četvrto, provizije od 3939 poljskih zlota (približno 905 eura). Posljedično, efektivna godišnja kamatna stopa stoga je iznosila 77,77 %. Nekamatni troškovi tog kredita, u smislu članka 36.a Zakona o potrošačkim kreditima, bili su unutar granica predviđenih tom odredbom.
23.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev dvoji u pogledu sukladnosti nacionalnog zakonodavstva koje ograničava iznos naknada koje kreditne institucije mogu naplaćivati u skladu s Direktivom 2008/48. Naime, pri određivanju tog ograničenja uzeti su u obzir ne samo troškovi povezani sa sklapanjem ili provedbom konkretnog ugovora, nego i opći izdaci vjerovnika. Međutim, iz članka 3. točke (g) Direktive 2008/48 proizlazi da se potrošaču mogu naplatiti troškovi, ali samo oni marginalni, to jest oni povezani s ugovorom o kreditu.
24.
U tim okolnostima, Sąd Rejonowy w Opatowie I Wydział Cywilny (Općinski sud u Opatówu, I. građanski odjel, Poljska) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li odredbe [Direktive 2008/48], osobito njezin članak 3. točku (g) i članak 22. stavak 1., tumačiti na način da im se protivi uvođenje u nacionalno pravo instituta ‚najvišeg iznosa nekamatnih troškova kredita’ i matematičke formule za izračunavanje iznosa tih troškova predviđene člankom 5. točkom 6.a u vezi s člankom 36.a [Zakona o potrošačkim kreditima], kojima se dopušta da se u troškove ugovora o kreditu koje snosi potrošač (ukupni troškovi kredita) uključe i troškovi poslovne djelatnosti koju obavlja prodavatelj robe ili pružatelj usluge?”
III. Analiza
A.
O prvom pitanju u predmetu C‑84/19
25.
Sud koji je uputio zahtjev prvim pitanjem u predmetu C‑84/19 u biti pita treba li članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 tumačiti na način da su odredbe ugovora o kreditu o kojima se nije pojedinačno pregovaralo isključene iz područja primjene te direktive, ako ti troškovi u cjelini ne premašuju određenu gornju granicu utvrđenu nacionalnim zakonodavstvom.
26.
U tom pogledu treba imati na umu da se Direktiva 93/13, prema njezinu članku 1. stavku 1. u vezi s člankom 2. i člankom 3. stavkom 1., primjenjuje na odredbe svih ugovora sklopljenih između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača o kojima se nije pojedinačno pregovaralo. Međutim, članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 iznimno predviđa da odredbama te direktive ne podliježu ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba.
27.
Iako je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi je li konkretna ugovorna odredba, poput one koja se razmatra u glavnom postupku, obuhvaćena tom iznimkom, Sud mu svejedno može pružiti smjernice koje ovaj mora uzeti u obzir kako bi utvrdio je li odnosna ugovorna odredba nepoštena (
6
). Sud koji je uputio zahtjev stoga će možda morati ocijeniti je li iznimka predviđena tom odredbom primjenjiva na predmet o kojem je riječ u glavnom postupku.
28.
Sud koji je uputio zahtjev u ovom predmetu pita mogu li se iznimke iz članka 1. stavka 2. Direktive 93/13 primjenjivati na ugovorne odredbe koje nameću plaćanje troškova koji ne premašuju određenu gornju granicu utvrđenu nacionalnim zakonodavstvom.
29.
U tom pogledu treba istaknuti da puka činjenica da su ugovorne odredbe sukladne zakonodavnom propisu ne znači nužno da su one „odraz” teksta tog propisa.
30.
U ovom se predmetu čini da dvojbe koje je sud koji je uputio zahtjev izrazio proizlaze iz navoda u sudskoj praksi Suda prema kojima se smisao iznimke iz članka 1. stavka 2. Direktive 93/13 temelji na činjenici da je opravdano pretpostaviti da je nacionalni zakonodavac postigao ravnotežu između svih prava i obveza stranaka određenih ugovora koju je zakonodavac Unije izričito htio očuvati (
7
).
31.
Međutim, smatram da te navode Suda ne treba tumačiti na način da određivanje gornje granice u nacionalnom zakonodavstvu ujedno nužno upućuje na to da je nacionalni zakonodavac postigao ravnotežu između svih prava i obveza stranaka. To stajalište zauzimam zbog sljedećih razloga.
32.
Kao prvo, kako je Sud utvrdio, budući da je člankom 1. stavkom 2. Direktive 93/13 uvedena iznimka namijenjena zaštiti potrošača, tu odredbu treba strogo tumačiti (
8
).
33.
Kao drugo, činjenica da je zakonodavac odredio gornju financijsku granicu ne znači nužno da svaku odredbu koja predviđa plaćanje naknade niže od te granice treba u svim okolnostima smatrati uravnoteženom. Država članica bi u suprotnom zaštitu predviđenu Direktivom 93/13 mogla ukloniti postavljanjem veoma visoke gornje granice.
34.
Kao treće, kako poljska vlada ističe, Direktivi 93/13 oduzeo bi se svaki koristan učinak ako bi se za ugovorne odredbe koje su sukladne nacionalnom pravu kojim se uređuju ugovori smatralo da su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba u smislu članka 1. stavka 2. te direktive jer se u svakom slučaju treba pretpostaviti da će ugovorne odredbe biti u skladu s nacionalnim pravom.
35.
Prema mojem mišljenju, navođenjem svrhe izuzeća predviđenog člankom 1. stavkom 2. Direktive 93/13 u predmetima kao što su RWE Vertrieb i Banco Santander and Escobedo Cortés ono što je Sud htio naglasiti jest samo to da je Direktiva 93/13 namijenjena uspostavi nadzora, ne nacionalnog zakonodavstva, nego neprilika koje potrošaču mogu nastati zbog neravnoteže u informiranosti, stručnom znanju i pregovaračkoj moći koja postoji između njega i profesionalnog prodavatelja robe ili pružatelja usluga (
9
).
36.
S obzirom na to, ne vidim razloga za odstupanje od zaključka da se članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 ne primjenjuje na ugovorne odredbe koje su jedva u skladu s novčanom granicom predviđenom nacionalnim zakonodavstvom. Shodno tomu, smatram da članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da odredbe ugovora o kojem se nije pojedinačno pregovaralo, a kojima se određuju troškovi koje plaća potrošač nisu isključeni iz područja primjene te direktive samo zato što ti troškovi u cjelini ne premašuju određenu gornju granicu utvrđenu nacionalnim zakonodavstvom (
10
).
B.
O drugom pitanju u predmetu C‑84/19
37.
Sud koji je uputio zahtjev drugim pitanjem u predmetu C‑84/19 u biti pita treba li članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 tumačiti na način da su jasno i razumljivo sastavljene odredbe ugovora o kreditu o kojem se nije pojedinačno pregovaralo izuzete od procjene njihove potencijalne nepoštenosti zato što predviđaju plaćanje nekamatnih troškova.
38.
U tom pogledu treba podsjetiti na to da članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 predviđa dvije iznimke u pogledu bilo koje procjene nepoštenosti ugovornih odredbi. Međutim, primjena tih iznimki uvjetovana je time da su odnosne ugovorne odredbe jasno i razumljivo sastavljene.
39.
Iako je načelno na nacionalnim sudovima da precizno odrede ugovorne odredbe za koje, zbog toga što predviđaju bitne ugovorne obveze, treba smatrati da se odnose na glavni predmet ugovora (
11
) ili procjena kojih je u vezi s pitanjem primjerenosti cijene u odnosu na usluge ili robu isporučenu u obliku protučinidbe, tu se iznimku svejedno mora autonomno i ujednačeno tumačiti u čitavoj Europskoj uniji. Iz toga proizlazi da Sud može utvrditi može li se članak 4. stavak 2. primjenjivati na određenu kategoriju ugovornih odredbi (
12
).
40.
Prema prvoj iznimci, isključena je svaka procjena potencijalne nepoštenosti ugovornih odredbi koje se odnose na „definiciju glavnog predmeta ugovora”. U skladu sa sudskom praksom Suda, takve su odredbe one koje utvrđuju bitne obveze tog ugovora te ga kao takvog određuju. Da bi se odredilo je li to slučaj, u obzir se moraju uzeti narav, opća struktura i ključne obveze ugovora o kreditu, kao i njegov pravni i činjenični kontekst (
13
).
41.
U tom smislu, glavni predmet svakog ugovora jest ono što određuje njegovu pravnu narav, to jest one odredbe koje su bitne za njegovo postojanje. Kad je riječ o ugovorima o kreditu, te obveze su one na temelju kojih vjerovnik pristaje dužniku pozajmiti novčani iznos podložno dužnikovoj obvezi da taj iznos vrati u određenom trenutku ili putem obroka.
42.
U standardnom ugovoru o zajmu, kredit se naravno odobrava pod tržišnim uvjetima. Dužnikove bitne obveze nisu samo one koje se odnose na otplatu pozajmljenog novca, nego i one koje se odnose na naknadu za samu uslugu. Naime i poprilično očito, dio glavnog predmeta prodaje robe ili pružanja usluga nužno je obveza kupca da plati dogovorenu cijenu ili naknadu (
14
).
43.
Prema drugoj iznimci iz članka 4. stavka 2., procjena nepoštenosti ugovornih odredbi ne može se odnositi na primjerenost cijene i naknade u odnosu na isporučenu robu ili usluge, pod uvjetom, naravno, da su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene (
15
).
44.
Budući da ugovorna odredba može biti sastavljena od nekoliko klauzula, članaka ili stavaka i obratno, i ugovor može sadržavati nekoliko klauzula koje propisuju plaćanje troškova u zamjenu za jednu uslugu (
16
). Shodno tomu, predmetne dvije iznimke preklapaju se kada ugovorna odredba predviđa troškove koji su dio ukupne cijene robe ili usluga koje čine glavni predmet odnosnog ugovora.
45.
U ovom se predmetu čini da dvojbe suda koji je uputio zahtjev proizlaze iz pojma cijene ili naknade. Naime, taj sud navodi da se, u skladu s poljskim pravom, ugovorna odredba o cijeni ne može odnositi na glavni predmet ugovora o kreditu ako je ta cijena izražena u obliku različitom od kamata.
46.
Međutim, kada je riječ o pravu Unije, pojam cijene ili naknade nije toliko restriktivan, čak ni u slučaju ugovora o kreditu. Naime, čini se da u pravu Unije ne postoji nijedna odredba koja predviđa da plaćanja u okviru ugovora o kreditu mogu imati samo oblik kamata (
17
). Kreditne institucije stoga mogu tražiti da im se plati u obliku kamata i/ili fiksne naknade (
18
).
47.
Dodatna potpora tom zaključku može se pronaći u tekstu Direktive 2008/48, koji u pogledu ugovora o kreditu na koje se ta direktiva primjenjuje predviđa obvezu kreditnih institucija da potrošače obavijeste o ukupnim troškovima takvih kredita koji se moraju izračunati uzimajući u obzir sve vrste troškova koje je potrošač dužan platiti u odnosu na ugovor o kreditu. Da pravo Unije djeluje na način da vjerovnicima dopušta da naknadu traže samo u obliku kamata, to spominjanje svih vrsta troškova ne bi bilo potrebno.
48.
Što se konkretnije tiče Direktive 93/13, pojmove „cijena” ili „naknada”, s obzirom na to da oni u njoj nisu definirani, treba tumačiti prema njihovu uobičajenom značenju u svakodnevnom jeziku, pritom uzimajući u obzir i kontekst u kojem se koriste i svrhu propisa čiji su dio (
19
).
49.
Riječ „cijena” u svakodnevnom govoru označava ukupan iznos novca koji se mora platiti za određenu ugovornu transakciju, dok riječ „naknada” općenitije označava novac koji se plaća za određeni posao ili pružanje određene usluge. Dakle, ta su dva pojma manje više istoznačni, jedino što se pojam cijene možda češće koristi u pogledu plaćanja za robu, a riječ „naknada” se više upotrebljava u pogledu usluge, osobito u kontekstu zaposlenja (
20
).
50.
Shodno tomu, sve one jasno i razumljivo sastavljene ugovorne odredbe kojima je utvrđena ukupna cijena predmetne usluge ili robe koja čini glavni predmet ugovora, neovisno o tome predviđaju li plaćanje kamata ili pristojbi, mogu biti obuhvaćene iznimkom iz članka 4. stavka 2., podložno određenim uvjetima i bez obzira na radnje koje kreditna institucija mora poduzeti da bi odobrila kredit.
51.
U predmetu o kojem je riječ u glavnom postupku, uz izuzetak odredbe koja se odnosi na cijenu za „Tvoj paket – Paket Ekstra”, sve ugovorne odredbe o cijeni kredita – neovisno o tome je li ta cijena izražena u naknadamaa ili kamatama – jednostavno treba smatrati dijelom protučinidbe za odobravanje kredita te stoga obuhvaćenima prvom iznimkom iz članka 4. stavka 2.
52.
Naravno, ugovorne odredbe o cijeni kredita obuhvaćene su i drugom iznimkom iz članka 4. stavka 2. Direktive 93/13, ali samo kada je riječ o traženoj cijeni (
21
). Budući da se ugovorne odredbe koje se razmatraju u predmetu C‑84/19 ne odnose samo na glavni predmet ugovora jer zapravo predviđaju konkretne naknade koje se moraju platiti te stoga djelomično određuju cijenu odobravanja kredita, one su obuhvaćene i drugom iznimkom.
53.
Taj zaključak ne dovode u pitanje ni ciljevi članka 4. stavka 2. ni kontekstualno tumačenje te odredbe.
54.
Što se tiče njihovih ciljeva, čini se da iznimke iz članka 4. stavka 2. odražavaju zakonodavni politički odabir na temelju kojeg se smatra da stranke mogu slobodno oblikovati glavne ugovorne obveze (
22
). U tržišnom se gospodarstvu načelno pretpostavlja da su pojedinci razboriti i sposobni štititi vlastite interese. Iz toga proizlazi da se od potrošača očekuje da se informiraju o onome što kupuju, kao i o cijeni koju će morati zauzvrat platiti (
23
). Stoga se čini da zakonodavstvo u tom smislu polazi od toga da je malo vjerojatno da potrošači neće biti upoznati s ugovornim odredbama koje se odnose na glavni predmet ugovora ili cijenu ili naknadu, za razliku od ostalih odredbi standardnih ugovora koje ne čitaju nužno (
24
). Ipak, sve se to temelji na pretpostavci da su glavni predmet ugovora i cijena ili naknada jasno i razumljivo određeni.
55.
Što se tiče konteksta, budući da članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 predviđa iznimke od procjene nepoštenosti ugovornih odredbi, poput one koja je propisana u sustavu zaštite potrošača uspostavljenog tom direktivom, tu odredbu ipak treba strogo tumačiti (
25
). Budući da se u članku 4. stavku 2. ne provodi nikakva razlika ovisno o tome je li cijena ili naknada za uslugu izražena kao fiksna pristojba ili kao kamata, takvo tumačenje ne bi opravdalo isključenje ugovornih odredbi koje predviđaju plaćanje nekamatnih troškova iz područja primjene te odredbe.
56.
Čak i ako bi se članak 4. stavak 2. uže tumačio (
26
), to ne bi rezultiralo drukčijim zaključkom jer cijena, gotovo po definiciji, čini bitan element svakog ugovora. Naravno, prodavatelji robe ili pružatelji usluga mogu zahtijevati plaćanje bilo u obliku pristojbi ili u obliku kamata. Međutim, čim su ti troškovi dio protučinidbe za odobravanje kredita – a ne za sporednu uslugu – ugovorne odredbe koje ih predviđaju moraju se smatrati obuhvaćenima područjem primjene prve i druge iznimke iz članka 4. stavka 2.
57.
Za predmetne potrebe stoga je nevažno je ili cijena ili naknada za uslugu izražena u obliku kamata ili pristojbe te jesu li u ugovoru predviđene radnje koje prodavatelj robe ili pružatelj usluge mora poduzeti da bi pružio tu uslugu. Ono što je važno, kako ću u nastavku objasniti, jest to da potrošač može znati koliku će ukupnu cijenu morati platiti i što kupuje. Potrošač na taj način može odrediti zadovoljava li ugovor njegove potrebe te ga usporediti s drugim ponudama koje ima na raspolaganju.
58.
Za potrebe predmeta C‑84/19, sve to znači da ugovorna odredba koja predviđa plaćanje troškova u okviru ugovora o kreditu, da bi bila obuhvaćena jednom od iznimaka iz članka 4. stavka 2., samo mora jasno i razumljivo predviđati iznos tih troškova. Njihov oblik nije relevantan.
59.
Nadalje, ne smatram da primjenu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 treba isključiti kada se spor odnosi na postojanje protučinidbe vjerovnika za određenu ugovornu odredbu o cijeni. Naime, propitkivanje postojanja konkretne vjerovnikove protučinidbe za neki trošak ili procjenjivanje primjerenosti između dijela cijene usluge i radnji potrebnih za pružanje te usluge bilo bi ekvivalentno propitkivanju primjerenosti između kvalitete ponuđene usluge i tražene cijene, to jest upravo onoga što se članku 4. stavku 2. načelno protivi.
60.
Iako prihvaćam da bi se za određena utvrđenja koja je Sud donio u presudama Matei i Kiss CIB Bank moglo smatrati da upućuju na drukčiji zaključak (
27
), smatram da Direktiva 93/13, s obzirom na njezin članak 4. stavak 2., poštenost pojedinih ugovornih odredbi o cijeni ne uvjetuje posebnom vjerovnikovom protučinidbom za svaku od tih ugovornih odredaba. Naime, to bi bilo ekvivalentno zaobilaženju jasnog teksta članka 4. stavka 2. te stoga odabiru zakonodavca Unije: Direktiva 93/13 ne pokriva pitanje je li tražena cijena pretjerana ili ne. Shodno tomu, budući da je opravdanje cijene načelno nevažno za procjenu nepoštenosti ugovornih odredbi u skladu s Direktivom 93/13, zahtjev transparentnosti predviđen tom direktivom ne bi trebalo tumačiti na način da nalaže kreditnim institucijama da obavijeste potrošače o radnjama povezanima s odobravanjem kredita.
61.
Naravno, države članice u svojem nacionalnom pravu načelno mogu usvojiti protivnu odredbu. Članak 8. Direktive 93/13 predviđa da države članice mogu u području na koje se ta direktiva odnosi usvojiti ili zadržati strože odredbe kako bi osigurale viši stupanj zaštite, pod uvjetom da su te odredbe spojive sa svim pravilima primjenjivog prava Unije te da je predmetna država članica ispunila zahtjev obavještavanja iz članka 8.a Direktive 93/13.
62.
Posljedično, činjenica da je primjerenost između cijene i isporučene usluge ili robe u nacionalnom zakonodavstvu, kako je naveo sud koji je uputio zahtjev, isključena iz procjene nepoštenosti ugovorne odredbe samo ako se ta cijena odnosi na glavnu uslugu predviđenu ugovorom sama po sebi nije protivna Direktivi 93/13. Slično tomu, to se zakonodavstvo ne može smatrati protivnim Direktivi 93/13 samo na temelju toga da propisuje da se ugovorna odredba o cijeni ne može odnositi na glavnu uslugu ako tražena cijena nema oblik kamata.
63.
Međutim, istaknuo bih da iako sud koji je uputio zahtjev očito smatra da mehanizmi kontrole cijena uvedeni tim nacionalnim zakonodavstvom nisu dovoljno strogi, to pitanje nije obuhvaćeno područjem primjene prava Unije te ga stoga treba razmotriti poljski zakonodavac, a ne Sud.
64.
Stoga smatram da na drugo pitanje u predmetu C‑84/19 treba odgovoriti u smislu da članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da se odredbe ugovora o kreditu o kojem se nije pojedinačno pregovaralo koje predviđaju cijenu ili naknadu za taj kredit isključuje iz procjenjivanja nepoštenosti predviđenog tom direktivom ako su jasno i razumljivo sastavljene, čak i kada predviđaju plaćanje nekamatnih troškova. Međutim, države članice u svojem nacionalnom pravu mogu propisati takav mehanizam procjenjivanja poštenosti cijene, pod uvjetom da su njegova pravila spojiva s primjenjivim pravom Unije te da države članice ispune zahtjeve iz članka 8.a Direktive 93/13.
C.
O trećem pitanju u predmetu C‑84/19
65.
Sud koji je uputio zahtjev trećim pitanjem u predmetu C‑84/19 u biti pita treba li članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 tumačiti na način da za odredbu ugovora o kreditu o kojem se nije pojedinačno pregovaralo koja nalaže potrošaču plaćanje određenih troškova treba smatrati da nije jasno i razumljivo sastavljena ako ne predviđa usluge koje se isporučuju u zamjenu za plaćanje tih troškova te ako potrošač to ne može odrediti na temelju informacija sadržanih u ugovoru.
66.
Kako sam već naveo, članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 predviđa dvije iznimke od svake procjene poštenosti odredbi ugovora o kreditu o kojem se nije pojedinačno pregovaralo. Obje te iznimke podliježu uvjetu da su relevantne ugovorne odredbe jasno i razumljivo sastavljene.
67.
U skladu sa sudskom praksom Suda, taj zahtjev transparentnosti znači da ugovor također treba jasno objašnjavati konkretno djelovanje mehanizma na koji se relevantna ugovorna odredba odnosi i odnos između tog mehanizma i ostalih relevantnih ugovornih odredbi, tako da potrošač može na temelju jasnih i razumljivih kriterija ocijeniti financijske posljedice koje iz tog ugovora nastaju za njega (
28
).
68.
Pri ocjenjivanju toga je li ugovorna odredba jasno i razumljivo sastavljena logično je da se u obzir mora uzeti narav, opću strukturu i odredbe ugovorne cjeline kojoj pripada i njezin pravni i činjenični kontekst (
29
). Osim tih elemenata, relevantni su i ostali čimbenici, poput smislenosti pojedinačnih ugovornih odredbi, jasnoće njihova teksta, preciznosti upotrijebljene terminologije ili eventualne upotrebe tehnika vizualizacije (
30
). Relevantni čimbenici mogu biti i mjesto na kojem se odredba nalazi u ugovoru ili činjenica da su relevantne odredbe sadržane u više različitih klauzula, članaka ili stavaka.
69.
Kako sam objasnio u svojem mišljenju u predmetu Kiss i CIB Bank, zahtjevi razumljivosti iz članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 podrazumijevaju, primjerice, da ako je ugovor relativno dugačak, a cijena koju treba platiti u zamjenu za različite pružene usluge podijeljena u nekoliko odredaba, tada se te različite odredbe moraju grupirati ili sažeti na istom mjestu u ugovoru te se potrošača treba upoznati s njihovim objedinjenim učinkom (
31
).
70.
Sud je u presudi Kásler i Káslerné Rábai na temelju članka 4. stavka 2. i članka 5. te direktive utvrdio postojanje općenitijeg zahtjeva transparentnosti (
32
). Shodno tomu, od prodavatelja robe i pružatelja usluga očekuje se da potrošačima pruže dovoljno informacija kako bi potonji mogli donijeti razborite i informirane odluke (
33
).
71.
Iz toga proizlazi da se, ako ugovorna odredba nalaže potrošaču plaćanje određenih troškova u okviru ugovora o kreditu o kojem se nije pojedinačno pregovaralo, poštenost iznosa tih troškova ne može se sudski procijeniti prema kriterijima iz članka 4. stavka 2. ako te odredbe nisu razumljive. To u biti znači da bi, uzimajući u obzir sve elemente ugovora i informacije koje je pružila kreditna institucija, prosječan, primjereno obaviješten i pažljiv potrošač trebao moći prije sklapanja ugovora znati da će morati platiti te troškove te stoga pravilno procijeniti financijske posljedice potpisivanja ugovora.
72.
U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev u predmetu C‑84/19 u biti pita nalaže li taj zahtjev transparentnosti prodavatelju robe ili pružatelju usluga da odredi usluge za koje se plaćaju troškovi predviđeni ugovorom ili barem da potrošač može te informacije izvesti iz ugovora.
73.
Za početak se može istaknuti da se čini da sud koji je uputio zahtjev pojam „usluga” koristi u posebnom smislu radnji koje prodavatelj robe ili pružatelj usluge treba obaviti kako bi izvršio svoje obveze pružanja usluge koja je predmet ugovora.
74.
U tom pogledu smatram da zahtjev iz Direktive 93/13 da ugovorna odredba mora biti jasno i razumljivo sastavljena nije moguće tumačiti na način da zahtijeva da potrošač bude informiran o radnjama koje prodavatelj robe ili pružatelj usluge mora obaviti na temelju ugovora. U tu svrhu nije važno to da potrošač ne može taj konkretan zaključak donijeti na temelju informacija koje su mu pružene, pod uvjetom, naravno, da mu je također jasno naznačena opća narav ugovora. To stajalište zauzimam zbog sljedećih razloga.
75.
Kao prvo, u skladu sa sudskom praksom Suda, uvjet iz članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 samo zahtijeva da potrošači budu informirani o posljedicama ugovornih odredbi, a ne o njihovu smislu (
34
). Drugim riječima, važno je da prije sklapanja ugovora potrošaču nisu zatajeni nikakvi troškovi. Pitanje je li potrošač dao pravno valjanu suglasnost nije obuhvaćeno Direktivom 93/13 jer je ono u nadležnosti država članica (
35
). To isto vrijedi i za nepoštene poslovne prakse, koje su uređene Direktivom 2005/29 (
36
). Ta se direktiva pak odnosi na učinke ili posljedice ugovornih odredbi – uglavnom na takozvana „sitna slova” – različite od onih na koje potrošači obično obraćaju pažnju.
76.
Kao drugo, kako je nezavisni odvjetnik H. Saugmandsgaard Øe istaknuo u predmetu Ibercaja Banco (
37
), u sudskoj praksi Suda opći je trend da se u okviru zahtjeva transparentnosti propisanog Direktivom 93/13 vodi računa o tome da taj zahtjev ne prekoračuje ono što se razumno može očekivati od poduzetnika. Teško je izbjeći dojam da bi obveza navođenja konkretnih, pojedinačnih radnji koje se moraju obaviti u zamjenu za određene pristojbe bila pretjerano i neopravdano opterećenje prodavatelja robe ili pružatelja usluge.
77.
Kao treće, obveza prodavatelja robe ili pružatelja usluge da to učini od njega bi u biti zahtijevala da opravda svaku ugovornu odredbu o cijeni. To bi se protivilo čitavom smislu druge iznimke iz članka 4. stavka 2., a to je upravo izbjegavanje nužnosti da prodavatelji robe ili pružatelji usluga opravdavaju svoje pristojbe te da se na taj način sudovi spriječe u zadiranju u njihove cjenovne strategije.
78.
Kao četvrto, kako sam već naveo, cijena robe ili usluge u tržišnom gospodarstvu nije kao takva izravno povezana s radnjama koje se moraju obaviti ili troškovima proizvodnje, nego s ponudom i potražnjom. Stoga, kada ugovor predviđa ukupnu cijenu za istu uslugu, bilo bi pomalo umjetno očekivati da svaka od tih ugovornih odredbi odražava pojedinu radnju.
79.
Još bi manje realistično bilo očekivati da prodavatelji robe ili pružatelji usluga potrošačima pruže pouzdane informacije o konkretnim troškovima za pojedine elemente robe ili usluga koje se isporučuju. Naime, kada poduzetnik obavlja više od jedne djelatnosti, raspodjela općih izdataka na pojedine njegove djelatnosti često bi zahtijevala složene (i skupe) računovodstvene operacije (
38
). To bi zahtijevalo barem to da poduzetnici vode troškovno računovodstvo, čija je svrha utvrditi i ocijeniti elemente koji čine njihov neto prihod od poslovanja, iako u pravu Unije ne postoji nijedno pravilo koje nameće takvu opću računovodstvenu obvezu (
39
).
80.
U svakom slučaju, čini se jasnim da je predmetni ugovor o kreditu obuhvaćen područjem primjene Direktive 2008/48. U obzir je potrebno uzeti i relevantne odredbe te direktive jer su njome, u skladu sa sudskom praksom Suda, potpuno usklađene obveze informiranja koje se mogu nametnuti kreditnim institucijama (
40
).
81.
Kao prvo, budući da su države članice već morale prenijeti Direktivu 2008/48 u svoje nacionalno zakonodavstvo, ugovorne odredbe koje odražavaju pravila te direktive, u smislu da sadržavaju informacije koje se moraju navesti u skladu s tom direktivom, moguće je smatrati isključenima iz područja primjene Direktive 93/13, u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 2. (
41
).
82.
Kao drugo, postoji jasno pravilo tumačenja prema kojem kada se na istu situaciju primjenjuje nekoliko odredbi akata Unije, te odredbe treba što je više moguće usklađeno tumačiti (
42
).
83.
Zahtjevi iz Direktive 93/13 koji se odnose na transparentnost i razumljivost jednostavno su općenitije naravi od konkretnijih zahtjeva iz Direktive 2008/48. Iz toga proizlazi da taj općeniti tekst Direktive 93/13 ne treba tumačiti iz perspektive pružanja preciznih informacija potrošačima jer bi to odstupalo od konkretnih zahtjeva iz Direktive 2008/48 (
43
).
84.
Prema mojem mišljenju, treba smatrati da Direktiva 2008/48 određuje točan opseg zahtjeva transparentnosti u odnosu na ugovore o kreditu obuhvaćene tom direktivom. Ako nije drukčije propisano, to je način na koji treba tumačiti odnos između Direktive 93/13 i svih drugih akata Unije koji predviđaju obvezu pružanja detaljnijih informacija kako bi se spriječilo da neujednačena primjena nacionalnih sudova Direktive 93/13 razdijeli unutarnje tržište te stoga ugrozi usklađenje koje ti ostali akti nastoje postići, uzimajući pritom u obzir zaštitu potrošača.
85.
Budući da članak 10. Direktive 2008/48, koji propisuje informacije koje ugovori o kreditu moraju sadržavati, ne zahtijeva od kreditnih institucija da pruže detaljne informacije o svojim troškovima, odredbe ugovora o kreditu ne smije se smatrati nerazumljivo sastavljenima u smislu članka 4. stavka 2. i članka 5. Direktive 93/13 samo zbog toga što ne navode konkretne usluge za koje se takvi troškovi plaćaju.
86.
Ako postavljeno pitanje treba shvatiti na način da se odnosi na potrebu za navođenjem usluga – u uobičajenom smislu te riječi – koje se pružaju u zamjenu za svaku ugovornu odredbu o cijeni te na radnje koje pružatelj usluge mora obaviti da bi pružio uslugu u pitanju, tada se, uz opasnost ponavljanja, može reći da se zahtjev transparentnosti iz članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 odnosi, u skladu sa sudskom praksom Suda, na financijske posljedice ugovora i njegov glavni predmet, a ne na novčanu vrijednost svake ugovorne odredbe. U tom smislu, kada potrošač kupi skup međusobno usko povezanih proizvoda i usluga, ono što je važno jest ukupna cijena koju će morati platiti (
44
), kao i opseg usluga koje se zauzvrat pružaju, kako bi po potrebi mogao usporediti različite ponude koje su mu dostupne za isti skup proizvoda ili usluga. Međutim, nije potrebno da se ukupna cijena tog skupa dijeli na pojedinačne troškove.
87.
Naime, budući da je pojam usluge poprilično neodređen (
45
) te da usluga stoga može biti podijeljena na mnoštvo zasebnih, obveza kreditnih institucija da za svaku „uslugu” navedu cijenu može se pokazati neizvršivom u praksi.
88.
Stoga smatram da načelo transparentnosti iz članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 treba tumačiti u smislu da načelno ne zahtijeva da se konkretni troškovi povezani s konkretnim uslugama prikažu na način na koji upućuje pitanje suda koji je uputio zahtjev. Takve informacije samo u određenim specifičnim okolnostima mogu biti potrebne da bi se ispunio zahtjev transparentnosti.
89.
Prema mojem mišljenju, to je očito slučaj kada se ugovor odnosi na više usluga koje je moguće jednostavno razdvojiti (
46
), u smislu da se svaka od predviđenih usluga potrošačima može pružiti neovisno o drugima.
90.
To je slučaj i kada potrošač može okončati jednu od tih usluga prije drugih, u kojem slučaju on mora imati mogućnost procijeniti financijski utjecaj korištenja te mogućnosti. Isto vrijedi i kada se u ugovoru spominju izborne usluge u pogledu kojih je unaprijed predviđena cijena. U potonjoj situaciji, da bi potrošač mogao ocijeniti gospodarske posljedice ugovora, bitno je da se cijena tih usluga može precizno odrediti, što pretpostavlja da potrošač može odrediti naknadu koju će morati platiti ako odluči upotrijebiti svaku pojedinu uslugu.
91.
Takve informacije mogu biti potrebne i kada se u samom ugovoru navodi postojanje nekoliko usluga – od kojih su neke glavne, a neke sporedne – te kada ugovorna odredba ili ugovorne odredbe u pitanju ne predviđaju cijenu jedne od tih usluga kao takvu, ali mogu utjecati na tu cijenu. Budući da druga iznimka iz članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 ne bi bila primjenjiva, moglo bi biti potrebno odrediti na koju se uslugu odredba odnosi kako bi se utvrdilo je li ipak obuhvaćena glavnim predmetom ugovora te je li stoga na nju primjenjiva prva iznimka iz članka 4. stavka 2. (
47
).
92.
Točno je da se u ugovoru o kreditu koji se razmatra u predmetu C‑84/19 spominje usluga koja je opisana kao sporedna, to jest „Tvoj paket ‐ Paket ekstra”. Iako smatram da je društvo Profi Credit Polska nije moralo tretirati kao zasebnu uslugu, u tom pogledu nije potrebno izraziti nikakvo konačno stajalište, jer se iz opisa činjeničnog stanja koji je pružio sud koji je uputio zahtjev ionako čini da je predmetni ugovor o kreditu sadržavao zasebnu cijenu za tu uslugu (
48
).
93.
Ostalo je samo pitanje je li se ugovorom trebalo jasnije odrediti je li ukupna tražena cijena obuhvaćala naknadu posrednika. Na sudu koji je uputio zahtjev je da utvrdi je li ugovor u tom pogledu bio dvosmislen ili je, zbog činjenice da posrednik nije naveden u toj odredbi, bilo nejasno da je ta provizija bila dio cijene kredita. Međutim, čak i ako bi se utvrdilo da je ugovor bio dvosmislen u pogledu posrednika, nisam siguran hoće li ta okolnost nužno učiniti ugovor između kreditne institucije i potrošača nerazumljivim u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13. Naime, ta odredba određuje područje primjene članka 3. stavka 1. te direktive, koji pak predviđa da ni jedna nepoštena odredba ugovora o kojem se nije pojedinačno pregovaralo ne obvezuje potrošača. Shodno tomu, razumljivost u smislu članka 4. stavka 2. mora se odnositi na konkretnu odredbu ugovora. U predmetnom slučaju mi nije jasno koje bi se odredbe moglo smatrati nepoštenima. Provizija posrednika je ili uključena u ukupnu cijenu ili nije. Ako nije, onda se eventualno nepoštenom ne može smatrati cijena navedena u ugovoru, nego eventualne dodatne provizije čije bi se plaćanje od potrošača moglo tražiti uz cijenu navedenu u ugovoru.
94.
Prema mojem mišljenju, taj bi se problem jednostavno mogao riješiti primjenom općih načela poljskog ugovornog prava. Naime, ako naknada posrednika nije uključena u ukupnu cijenu, taj će posrednik moći zahtijevati plaćanje naknade samo ako je s potrošačem sklopljen ugovor koji je predviđa (stvarajući na taj način vinculum juris). Međutim, ako jest, potrošač nužno zna da će morati platiti dodatnu naknadu.
95.
U svakom slučaju, ističem da članak 21. Direktive 2008/48 predviđa posebne obveze informiranja kada se ugovor o kreditu sklapa preko posrednika. Shodno tomu, s obzirom na potpuno usklađenje ostvareno tom direktivom, nikakva se netransparentnost u odnosu između kreditne institucije i potrošača ne može utvrditi ako su te obveze ispunjene.
96.
S obzirom na navedeno, predlažem da se na treće pitanje u predmetu C‑84/19 odgovori u smislu da članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da odredbe ugovora o kreditu o kojem se nije pojedinačno pregovaralo koje predviđaju plaćanje troškova načelno ne treba smatrati nejasno i nerazumljivo sastavljenima samo zbog toga što predviđaju radnje koje poduzetnik mora obaviti ili troškove koje mora snositi da bi pružio dogovorenu uslugu. Može se smatrati da te odredbe ne ispunjavaju taj uvjet samo ako se financijske posljedice ugovora, promatrane kao cjelina ili u odnosu na predmet ugovora, ne mogu jasno procijeniti na temelju tog ugovora, osobito zbog postojanja prekomjernog broja odredaba o cijeni.
D.
O pitanju postavljenom u predmetu C‑222/19
97.
Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u predmetu C‑222/19 u biti pita treba li odredbe Direktive 93/13, a osobito njezin članak 3. stavak 1., tumačiti na način da se toj direktivi protivi uvođenje u nacionalno pravo mehanizma kontrole cijena koji se temelji na institutu „najvišeg iznosa nekamatnih troškova kredita” u smislu da se pri izračunavanju tih troškova u obzir moraju uzeti u obzir opći izdaci vjerovnika.
98.
Iz članka 3. stavka 1. Direktive 93/13 jasno proizlazi da pravila te direktive nisu namijenjena regulaciji nacionalnih pravila, nego se odnose na moguću neravnotežu i nepoštenost u odredbama ugovora sklopljenih između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača o kojima se nije pojedinačno pregovaralo.
99.
S obzirom na to, da bi sud koji je uputio zahtjev dobio koristan odgovor, smatram da predmetno pitanje treba preoblikovati tako da se njime želi utvrditi treba li članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da odredba ugovora o kojem se nije pojedinačno pregovaralo stvara „znatniju neravnotežu” zato što osim kamata predviđa i plaćanje pristojbi te zato što te pristojbe mogu prodavatelju robe ili pružatelju usluga služiti kao način da svoje opće izdatke prebaci na potrošača.
100.
U tom pogledu treba podsjetiti na to da, u skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 93/13, nepoštenom treba smatrati svaku odredbu ugovora o kojem se nije pojedinačno pregovaralo koja, u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača stvara znatniju neravnotežu u pravima i obvezama koje stranke imaju na temelju ugovora (
49
).
101.
Iako smatram da izraz „u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri” jednostavno opisuje situaciju koja bi nastala da nije bilo znatnije neravnoteže te da stoga kao takav ne čini zaseban uvjet, mora se navesti da je Sud utvrdio da članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 predviđa dva kriterija za definiranje pojma nepoštenih ugovornih odredbi, to jest da su one, s jedne strane, „u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri” i da, s druge strane, prouzroče „znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora” (
50
).
102.
Čak i ako to razlikovanje nekomu nije nužno uvjerljivo (
51
), ono u praksi vjerojatno ni nije naročito važno. S obzirom na način na koji je Sud protumačio ta dva kriterija, ako je drugi kriterij ispunjen, u praksi je nužno ispunjen i prvi (
52
).
103.
Naime, u skladu sa sudskom praksom Suda, prvi kriterij podrazumijeva provjeru toga je li prodavatelj robe ili pružatelj usluga koji je pošteno i pravedno poslovao s potrošačem mogao razumno očekivati da će potonji prihvatiti takvu ugovornu odredbu. Prema drugom kriteriju, razmotriti treba jesu li obveze predviđene ugovornom odredbom stavile potrošača u znatno lošiji položaj od onog u kojem bi u skladu s nacionalnim pravom bio da te odredbe nema, a da posljedice tog lošijeg položaja nisu ni na koji način nadoknađene (
53
).
104.
Logično, prodavatelj robe ili pružatelj usluga mora očekivati da će potrošači, ako s njima posluje pošteno i pravično, odbiti prihvatiti svaku ugovornu odredbu koja ih stavlja u položaj znatno drukčiji od onog u kojem bi, u skladu s nacionalnim pravom, bili da te odredbe nema, osim ako se ta razlika uglavnom nadoknadi odgovarajućim smanjenjem cijene (
54
). U tom smislu, ako ugovorna odredba predviđa dužnosti ili obveze koje primjetno odstupaju od legitimnih očekivanja koja prosječni općeinformirani i razumno pažljivi potrošač ima u pogledu sadržaja ugovora, tu je odredbu moguće proglasiti nepoštenom (
55
).
105.
Međutim, smatram da odredbu ugovora o kreditu nije moguće proglasiti nepoštenom samo zato što osim kamata predviđa i plaćanje naknade ili zato što te naknade mogu prodavatelju robe ili pružatelju usluge služiti kao način da svoje opće izdatke prebaci na potrošača.
106.
Budući da je takva odredba ipak povezana s cijenom kredita, najprije bih istaknuo da, u skladu s člankom 4. stavkom 2., iznos pristojbi koje potrošač mora platiti može podlijegati procjenjivanju koje je predviđeno Direktivom 93/13 samo ako ta odredba nije jasno i razumljivo sastavljena ili ako ne ukazuje dovoljno izričito na svoje financijske posljedice.
107.
Podložno toj iznimci, teško mi je smatrati da ugovorna odredba stvara „znatniju neravnotežu”samo zato što osim kamata predviđa i plaćanje pristojbi. Naime, kako sam ranije objasnio, kreditne institucije mogu slobodno odrediti načine na koje će se naknaditi, pod uvjetom da je ukupna cijena jasna potrošaču. Kada je riječ o ugovoru o kreditu koji je obuhvaćen područjem primjene Direktive 2008/48, to je nužno slučaj ako su obveze iz te direktive, kako su prenesene u nacionalno pravo, ispunjene.
108.
Slično tomu, smatram da znatniju ravnotežu ne može uzrokovati samo činjenica da cijena naplaćena za uslugu poduzetniku služi kao praktična metoda prebacivanja općih izdataka. Naime, kako sam objasnio u svojem mišljenju u predmetu Kiss i CIB Bank (
56
), činjenica da poduzetnici sve svoje troškove, uključujući svoje opće izdatke, prebacuju na potrošače jednostavno čini gospodarsku stvarnost. Cijena svake usluge ili robe stoga nužno služi, djelomično, namirivanju troškova povezanih s općim poslovanjem vjerovnika.
109.
Istina, Sud u presudi Constructora Principado (
57
) nije isključio mogućnost da se nepoštenom proglasi ugovornu odredbu koja djeluje na način da na kupca prebacuje gradski porez na nekretnine i neke troškove pojedinačnih pretplata za razne komunalije kao što su to voda, plin, struja i odvodnja.
110.
Međutim, smatram da to načelo nije primjenjivo na ugovor o kreditu o kojem je riječ u predmetu C‑222/19, jer se pitanje koje se razmatralo u predmetu Constructora Principado nije odnosilo na prebacivanje određenih troškova na klijente, nego na transparentnost sporne ugovorne odredbe. Naime, iznos pristojbi na koje se ta odredba odnosila nije bio kvantificiran te ga, kada je riječ o gradskom porezu na nekretnine, uopće nije bilo moguće odrediti u vrijeme sklapanja ugovora. Umjesto toga, taj su iznos trebala kasnije izračunati porezna tijela. Stoga, tom se odredbom na potrošača nisu samo prebacivali određeni troškovi prodavatelja, nego se ujedno prenosila nesigurnost u pogledu ukupnog iznosa tih troškova, koja je činila rizik koji je prodavatelj načelno trebao snositi kao poduzetnik (
58
).
111.
Ja pak smatram, uzimajući u obzir članak 4. stavak 2. i članak 3. stavak 1. Direktive 93/13, da je ugovorne odredbe koje predviđaju plaćanje pristojbe, neovisno o tome kojeg su oblika, moguće proglasiti nepoštenima samo ako ispunjavaju dva uvjeta, to jest, kao prvo, da je ta pristojba doista zatajena potrošaču, što otvara mogućnost ocjenjivanja njezine primjerenosti, te, kao drugo, da je ukupna cijena usluge ili robe u pitanju očito pretjerana.
112.
Naime, Direktiva 93/13 predviđa samo jedan kriterij nepoštenosti ugovornih odredbi, to jest onaj iz članka 3. stavka 1., koji zahtijeva postojanje znatnije neravnoteže između prava i obveza stranaka (
59
). Shodno tomu, ako zahtjeve razumljivosti i transparentnosti koji proizlaze iz članka 4. stavka 2. i članka 5. Direktive 93/13 treba uzeti u obzir kako bi se ocijenilo je li određena ugovorna odredba nepoštena (
60
), nejasnoća i netransparentnost nisu same po sebi dovoljne da bi se ugovornu odredbu proglasilo nepoštenom (
61
). Ta odredba mora, unatoč uvjetu o dobroj vjeri, stvarati znatniju neravnotežu između prava i obveza stranaka (
62
). Drukčije tumačenje oduzelo bi kriteriju iz članka 3. stavka 1. njegov koristan učinak.
113.
Međutim, u slučaju nerazumljive ugovorne odredbe o cijeni lako je moguće utvrditi je li taj uvjet ispunjen, jer se postojanje takve znatnije neravnoteže može zaključiti na temelju pretjeranosti troškova koje treba platiti (
63
). Naime, logično je da prodavatelj robe ili pružatelj usluga očekuje da bi potrošač mogao odbiti plaćanje takve cijene ako s njime posluje pošteno i pravedno.
114.
Shodno tomu, predlažem da Sud na pitanje upućeno u predmetu C‑222/19 odgovori na sljedeći način: članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da odredba ugovora o kojem se nije pojedinačno pregovaralo ne stvara „znatniju neravnotežu” kada je riječ o pravima potrošača samo zato što osim kamata predviđa i plaćanje naknada te zato što te naknade mogu prodavatelju robe ili pružatelju usluge služiti kao način da svoje opće izdatke prebaci na potrošača. Umjesto toga, takva nepoštenost u smislu Direktive 93/13 postoji samo ako, kao prvo, ukupna cijena koju treba platiti nije transparentna, osobito zbog postojanja prekomjernog broja ugovornih odredbi o cijeni, što otvara mogućnost ocjenjivanja njezine poštenosti na način koji, iznimno, članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 doista dopušta, te, kao drugo, ako je ukupna cijena očito pretjerana.
E.
O pitanju u predmetu C‑252/19
115.
Sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjem u predmetu C‑252/19 u biti pita treba li odredbe Direktive 2008/48, a osobito njezin članak 3. točku (g) i članak 22. stavak 1., tumačiti na način da im se protivi uvođenje u nacionalno pravo instituta „najvišeg iznosa nekamatnih troškova kredita”, poput onog predviđenog u članku 36.a Zakona o potrošačkim kreditima, u dijelu u kojem taj institut dopušta da se za potrebe izračunavanja tih troškova uzmu u obzir troškovi povezani s cjelokupnom gospodarskom djelatnosti vjerovnika.
116.
U tom pogledu treba istaknuti da članak 10. Direktive 2008/48 usklađuje nacionalne odredbe o informacijama koje se moraju navesti u ugovorima o kreditu. Budući da države članice, u skladu s člankom 22. Direktive 2008/48, ne smiju zadržati niti uvoditi nove odredbe u svoje nacionalno pravo osim onih utvrđenih tom direktivom, to usklađenje treba smatrati cjelovitim i obveznim (
64
).
117.
Međutim, kako sam objasnio u svojem mišljenju u predmetu Mikrokasa i Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie (
65
) i kao što je to Sud u bitnome smatrao u tom slučaju (
66
) to ne znači da države članice u pogledu kredita obuhvaćenih Direktivom 2008/48 ne mogu primjenjivati institute različite od onih koji su predviđeni tom direktivom, kao što je to institut „najvišeg iznosa nekamatnih troškova kredita” predviđen člankom 36.a Zakona o potrošačkim kreditima. Naime, iako je Direktivom 2008/48 ostvareno potpuno usklađenje, ono je svejedno ograničeno na aspekte ugovora o kreditu o kojima se govori u toj direktivi, to jest na obveze informiranja, procjenjivanje kreditne sposobnosti, pristup bazama podataka, pravo na povlačenje iz ugovora i pravo na prijevremenu otplatu kredita.
118.
Budući da usklađenje ostvareno Direktivom 2008/48 stoga ne obuhvaća nacionalne odredbe o kontroli cijene ili naknade za odobravanje kredita, taj je aspekt u nadležnosti država članica. Stoga, države članice u kontekstu takve regulatorne kontrole mogu koristiti institute različite od onih koji su navedeni u članku 3. Direktive 2008/48, pod uvjetom da primjena tih instituta nije protivna pravu Unije.
119.
Na sudu koji je uputio zahtjev je da u glavnom postupku u predmetu C‑252/19 utvrdi dovodi li institut „najvišeg iznosa nekamatnih troškova kredita” predviđen člankom 36.a Zakona o potrošačkim kreditima do nametanja ikakvih obveza prodavatelju robe ili pružatelju usluga u području obuhvaćenom Direktivom 2008/48.
120.
S obzirom na navedeno, smatram da na pitanje u predmetu C‑252/19 treba odgovoriti na sljedeći način: odredbe Direktive 2008/48, a osobito njezin članak 3. točku (g) i članak 22. stavak 1., treba tumačiti na način da im se ne protivi uvođenje u nacionalno pravo instituta „najvišeg iznosa nekamatnih troškova kredita”, čak i ako ti troškovi uključuju opće izdatke vjerovnika, pod uvjetom da se taj institut ne koristi u svrhu primjene nacionalne odredbe koja bi bila obuhvaćena područjem primjene Direktive 2008/48.
IV. Zaključak
121.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da Sud na sljedeći način odgovori na pitanja koja su postavili Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Općinski sud u Szczecinu – Prawobrzeże i Zachód, Szczecin, Poljska) i Sąd Rejonowy w Opatowie (Općinski sud u Opatówu, I. građanski odjel, Poljska):
1.
Članak 1. stavak 2. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima treba tumačiti na način da odredbe ugovora o kojem se nije pojedinačno pregovaralo i koje potrošaču nameću plaćanje troškova, nisu isključene iz područja primjene navedene direktive samo zbog toga što ti troškovi u cjelini ne premašuju određenu gornju granicu utvrđenu nacionalnim zakonodavstvom.
2.
Članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da se odredbe ugovora o kreditu o kojem se nije pojedinačno pregovaralo koje predviđaju cijenu ili naknadu za taj kredit isključuje iz procjenjivanja nepoštenosti predviđenog tom direktivom ako su jasno i razumljivo sastavljene, čak i kada predviđaju plaćanje nekamatnih troškova. Međutim, države članice imaju slobodu vlastitim nacionalnim zakonodavstvom predvidjeti takav mehanizam procjene poštenosti cijene, pod uvjetom da su njegove odredbe u skladu s primjenjivim pravom Unije i da su države članice također postupile u skladu sa zahtjevima iz članka 8.a Direktive 93/13.
3.
Članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da odredbe ugovora o kreditu o kojem se nije pojedinačno pregovaralo koje predviđaju plaćanje troškova načelno ne treba smatrati nejasno i nerazumljivo sastavljenima samo zbog toga što ne predviđaju radnje koje poduzetnik mora obaviti ili troškove koje mora snositi da bi pružio dogovorenu uslugu. Može se smatrati da te odredbe ne ispunjavaju taj uvjet samo ako se financijske posljedice ugovora, promatrane kao cjelina ili u odnosu na predmet ugovora, ne mogu jasno procijeniti na temelju tog ugovora, osobito zbog postojanja prekomjernog broja odredaba o cijeni.
4.
Članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da odredba ugovora o kreditu o kojem se nije pojedinačno pregovaralo ne stvara „znatniju neravnotežu” samo zato što osim kamata predviđa i plaćanje naknada te zato što te naknade mogu prodavatelju robe ili pružatelju usluga služiti kao način da svoje opće izdatke prebaci na potrošača. Umjesto toga, takva nepoštenost u smislu Direktive 93/13 postoji samo ako, kao prvo, ukupna cijena koju treba platiti nije transparentna, osobito zbog postojanja prekomjernog broja ugovornih odredbi o cijeni, što otvara mogućnost ocjenjivanja njezine poštenosti na način koji, iznimno, članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 doista dopušta, te, kao drugo, ako je u tom slučaju ukupna cijena očito pretjerana.
5.
Direktivu 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ, a osobito njezin članak 3. točku (g) i članak 22. stavak 1., treba tumačiti na način da im se ne protivi uvođenje u nacionalno zakonodavstvo instituta „najviši iznos nekamatnih troškova kredita”, čak i ako ti troškovi uključuju opće troškove vjerovnika, pod uvjetom da se taj institut ne koristi u svrhu primjene nacionalne odredbe koja bi bila obuhvaćena područjem primjene Direktive 2008/48.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Direktiva Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.) kako je izmijenjena Direktivom 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. (SL 2011., L 304, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 260.)
(
3
)	Direktiva 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (SL 2008., L 133, str. 66.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58. i ispravak SL 2014., L 283, str. 66.)
(
4
)	C‑779/18, EU:C:2019:1146, t. 10. do 17.
(
5
)	Presuda od 16. siječnja 2014., Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10)
(
6
)	U tom pogledu, vidjeti presudu od 16. siječnja 2014., Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, t. 20.).
(
7
)	Vidjeti presude od 21. ožujka 2013., RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, t. 28.) i od 7. kolovoza 2018., Banco Santander i Escobedo Cortés (C‑96/16 i C‑94/17, EU:C:2018:643, t. 43.).
(
8
)	U tom pogledu, vidjeti presudu od 20. rujna 2017., Andriciuc i dr. (C‑186/16, EU:C:2017:703, t. 31.).
(
9
)	Vidjeti presude od 3. rujna 2015., Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, t. 27.) i od 17. svibnja 2018., Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, t. 59.). Općenitije, smatram da članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti s obzirom na njezin članak 3. stavak 1. Shodno tomu, članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 shvaćam na način da se njime iz područja primjene Direktive 93/13 žele isključiti ugovorne odredbe koje, s obzirom na to da samo ponavljaju obavezne zakonske ili regulatorne odredbe, u praksi ne mijenjaju pravni položaj stranaka, koji je u potpunosti određen nacionalnim zakonodavstvom. Nasuprot tomu, činjenica da dana ugovorna odredba ne prekoračuje određenu granicu, odnosno da je, općenitije, sukladna određenom zakonodavnom standardu, ne znači da ta odredba ne može izmijeniti pravni položaj stranaka i stoga ulaziti u područje primjene Direktive 93/13.
(
10
)	U tom pogledu, također vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u predmetu Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2019:695, t. 83.), u kojem je zaključeno da se iznimka iz članka 1. stavka 2. Direktive 93/13 ne primjenjuje na ugovornu odredbu prema kojoj dobavljač bira koji će se od referentnih indeksa priznatih u zakonodavstvu primjenjivati na odnosni ugovor.
(
11
)	Presuda od 20. rujna 2017., Andriciuc i dr. (C‑186/16, EU:C:2017:703, t. 33.)
(
12
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 26. veljače 2015., Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, t. 50.).
(
13
)	Vidjeti presudu od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 49. i 51.).
(
14
)	U tom pogledu, vidjeti presude od 5. lipnja 2019., GT (C‑38/17, EU:C:2019:461, t. 30.).
(
15
)	Kako je navedeno u uvodnoj izjavi 19. Direktive 93/13, to isključuje ugovorne odredbe koje opisuju omjer cijene i kvalitete.
(
16
)	Vidjeti moje mišljenje u predmetu Kiss i CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:411, bilješku 17.) i Obavijest Komisije o smjernicama za tumačenje i primjenu Direktive Vijeća 93/13/EEZ o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 2019., C 323, str. 4.), točku 4.3.1.
(
17
)	Istina, pojam „cijena” u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 ne može biti određen pojmom „ukupni troškovi kredita za potrošača” u smislu članka 3. točke (g) Direktive 2008/48, jer taj ukupni trošak obuhvaća i plaćanja trećim stranama. Vidjeti presudu od 26. veljače 2015., Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, t. 47.). Međutim, zakonodavac Unije ne bi morao propisati da pojam „ukupni troškovi kredita za potrošača”, u smislu Direktive 2008/48, obuhvaća sve troškove čije se plaćanje od potrošača može zahtijevati za odobrenje kredita da je prodavateljima robe ili pružateljima usluge zabranjeno namirivanje u obliku različitom od naplate kamata.
(
18
)	Vidjeti moje mišljenje u predmetu Kiss i CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:411, t. 37.).
(
19
)	Vidjeti, po analogiji, presudu od 29. srpnja 2019., Pelham i dr. (C‑476/17, EU:C:2019:624, t. 28.).
(
20
)	Iako ugovori o radu nisu obuhvaćeni područjem primjene Direktive 93/13. Što se tiče pojmova usluge i robe, oni se odnose na ono što čini predmet ugovora, to jest na ono što potrošač kupuje, a ne, kako ću objasniti u nastavku, na radnje koje profesionalni prodavatelj robe ili pružatelj usluga mora obaviti kako bi prodao robu ili pružio uslugu u pitanju.
(
21
)	U skladu sa sudskom praksom, ugovorne odredbe koje ne utvrđuju cijenu usluge ili robe u pitanju, nego se općenito odnose na „protučinidb[u] koju potrošač duguje davatelju kredita ili koje utječu na stvarnu cijenu koju potrošač mora potonjem platiti” načelno nisu obuhvaćene drugom iznimkom, nego prvom, osim što se tiče pitanja je li iznos ugovorom propisane naknade ili cijene primjeren usluzi koju je davatelj kredita zauzvrat pružio. U tom pogledu, vidjeti presude od 26. veljače 2015., Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, t. 56.) i od 3. listopada 2019., Kiss i CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, t. 35.).
(
22
)	Sud nikada nije jasno objasnio cilj prve iznimke iz članka 4. stavka 2. („[…] definicija glavnog predmeta ugovora […]”). U pogledu druge iznimke iz članka 4. stavka 2. („[…] primjerenost cijene ili naknade […]”) je pak utvrdio, u bitnome, da tu iznimku objašnjava nepostojanje odredivih ili objektivnih pravnih standarda prema kojima bi se primjerenost cijene ili naknade mogla propisno sudski procijeniti. U tom pogledu, vidjeti presudu od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 55.).
(
23
)	Prema Michaelu Schilligu, članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 odražava kompromis između dvaju (ponekad suprotstavljenih) pristupa, to jest pristupa koji stavlja naglasak na zaštitu prava potrošača i pristupa koji stavlja naglasak na slobodno tržište. Schillig M. (2011) „Directive 93/13 and the ‚price term exemption’: A comparative analysis in the light of the ‚market for lemons’ rationale”, International and Comparative Law Quarterly, sv. 60., Cambridge University Press, 2011., str. 933.‑963.
(
24
)	Kako sam naglasio u svojem mišljenju u predmetu Mikrokasa i Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie (C‑779/18, EU:C:2019:1146, t. 69.), studije ponašanja pokazuju da ljudi ne čitaju ugovore u cijelosti te se umjesto toga usredotočuju na naslovne elemente kao što je to cijena ili na dio koji smatraju najvažnijim. Kako M. Schillig, op. cit., ističe (na str. 936.), „potrošači često bez čitanja prihvaćaju standardne ugovorne odredbe jer čitanje, traženje i pregovaranje o boljim uvjetima jednostavno nisu vrijedni truda”.
(
25
)	Vidjeti presude od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 42.) i od 20. rujna 2017., Andriciuc i dr. (C‑186/16, EU:C:2017:703, t. 34.).
(
26
)	Strogo tumačenje ne treba zamijeniti s uskim tumačenjem, koje se sastoji od određivanja, uz pomoć elemenata izvan teksta, kao što su to cilj i kontekst, značenja odnosne odredbe koje je uže nego što bi jednostavno strogo tumačenje, to jest ono koje se temelji samo na tekstu, dopustilo.
(
27
)	Presude od 26. veljače 2015., Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, t. 70.) i od 3. listopada 2019., Kiss i CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, t. 40.)
(
28
)	Vidjeti, primjerice, presude od 20. rujna 2017., Andriciuc i dr. (C‑186/16, EU:C:2017:703, t. 45.) i od 19. rujna 2019., Lovasné Tóth (C‑34/18, EU:C:2019:764, t. 62.).
(
29
)	Presuda od 23. travnja 2015., Van Hove (C‑96/14, EU:C:2015:262, t. 50.)
(
30
)	Vidjeti Barton T., Berger‑Walliser G., i Haapio H., „Visualization: Seeing Contracts for What They Are, and What They Could Become”, Journal of Law, Business & Ethics, sv. 19., 2013., str. 47.‑64.
(
31
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika G. Hogana u predmetu Kiss i CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:411, t. 41.)
(
32
)	Presuda od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 40.). Prva presuda u kojoj se govorilo o tom zahtjevu bila je presuda od 21. ožujka 2013., RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, t. 45.). Međutim, Sud je u toj presudi razmatrao tumačenje Direktive 93/13 u vezi s Direktivom 2003/55, a članak 3. stavak 3. potonje izričito predviđa zahtjev transparentnosti. Sud je samo u presudi Kásler i Káslerné Rábai o tom zahtjevu govorio isključivo u kontekstu Direktive 93/13.
(
33
)	Vidjeti u tom smislu presude od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 73. i 74.) i od 20. rujna 2017., Andriciuc i dr. (C‑186/16, EU:C:2017:703, t. 51.). Zbog tog razloga, da bi se ocijenilo ispunjava li ugovorna odredba zahtjev transparentnosti, u obzir treba uzeti samo informacije pružene prije potpisivanja ugovora.
(
34
)	Presuda od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 75.); presuda od 23. travnja 2015., Van Hove (C‑96/14, EU:C:2015:262, t. 50.) i od 20. rujna 2017., Andriciuc i dr. (C‑186/16, EU:C:2017:703, t. 45.). Prema tome, zahtjev iz članka 4. stavka 2. podrazumijeva obavještavanje potrošača o učincima ugovora, a ne o tome mora li prodavatelj robe ili pružatelj usluge, da bi izvršio svoje obveze, napraviti 5, 10 ili 15 preslika. Gospodarski rezultati prodavatelja robe ili pružatelja usluge, to jest njegova sposobnost da minimizira troškove, nije glavna briga potrošača. Potrošače potiče to da za određenu robu ili uslugu dobiju najbolju cijenu. To zahtijeva da potrošači budu informirani o ukupnoj cijeni koju će morati platiti za robu ili usluge koju namjeravaju kupiti – ili barem o načinu njezina izračunavanja da bi im bila okvirno poznata – te o tome od čega se roba ili usluga sastoji.
(
35
)	U tom pogledu, vidjeti članak 3. stavak 1. i uvodnu izjavu 13. Direktive 2011/83.
(
36
)	Direktiva 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) (SL 2005., L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101. i ispravak SL 2016., L 332, str. 25.)
(
37
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika H. Saugmandsgaarda Øea u predmetu Ibercaja Banco (C‑452/18, EU:C:2020:61, bilješka 77.).
(
38
)	Primjerice, u području PDV‑a, vidjeti presudu od 9. lipnja 2016., Wolfgang und Dr. Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft GbR (C‑332/14, EU:C:2016:417, t. 32. do 34.).
(
39
)	Vidjeti moje mišljenje u predmetu Lexitor (C‑383/18, EU:C:2019:451, t. 55.).
(
40
)	Vidjeti presude od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, t. 61.) i od 9. studenoga 2016., Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842, t. 41.).
(
41
)	Budući da su Direktivom 2008/48 potpuno usklađene obveze informiranja koje kreditne institucije moraju ispuniti, rješenje koje je Sud primijenio u presudi od 6. srpnja 2017., Air Berlin (C‑290/16, EU:C:2017:523, t. 44. do 46.) ne čini mi se primjenjivim na predmetni slučaj jer je propisom o kojem se radilo u tom predmetu, to jest Uredbom (EZ) br. 1008/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 24. rujna 2008. o zajedničkim pravilima za obavljanje zračnog prijevoza u Zajednici (preinaka) (SL 2008., L 293, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 8., str. 164.), provedeno tek minimalno usklađenje.
(
42
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 19. studenoga 2009., Sturgeon i dr. (C‑402/07 i C‑432/07, EU:C:2009:716, t. 47.).
(
43
)	U tom pogledu, vidjeti presudu od 7. studenoga 2019., Profi Credit Polska (C‑419/18 i C‑483/18, EU:C:2019:930, t. 58. do 60.).
(
44
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 20. rujna 2017., Andriciuc i dr. (C‑186/16, EU:C:2017:703, t. 47.) i članak 10. točku (g) Direktive 2008/48. Vidjeti također u tom smislu članak 4. stavak 1. Direktive 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uslugama na unutarnjem tržištu (SL 2006., L 376, str. 36.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 47., str. 160.)
(
45
)	To dobro pokazuje činjenica da je pojam „ugovor o usluzi” u članku 2. točki 6. Direktive 2011/83 definiran kao „svaki ugovor osim kupoprodajnog ugovora, prema kojem trgovac isporučuje ili se obvezuje isporučiti uslugu potrošaču, a potrošač plaća ili se obvezuje platiti njezinu cijenu”. Stoga se može zaključiti da je usluga jednostavno ono što čini predmet ugovora o usluzi.
(
46
)	Vidjeti, po analogiji, presudu od 19. prosinca 2019., Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112, t. 53.).
(
47
)	Vidjeti presudu od 20. rujna 2017., Andriciuc i dr. (C‑186/16, EU:C:2017:703, t. 37. i 38.).
(
48
)	Naime, takozvana usluga „Tvoj paket ‐ Paket ekstra” ne čini „uslugu” jer je nije moguće odvojiti od odobravanja kredita, nego prilagodbu uvjeta izvršenja ugovora o kreditu koja je u poslovne svrhe prikazana kao usluga.
(
49
)	U članku 3. stavku 3. upućuje se na Prilog Direktivi 93/13, koji sadržava indikativan i netaksativan popis ugovornih odredbi koje se mogu smatrati nepoštenima.
(
50
)	U tom smislu vidjeti presude od 26. siječnja 2017., Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, t. 59. i 60.) i od 3. listopada 2019., Kiss i CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, t. 50. i 51.)
(
51
)	Za kritiku razdvajanja dvaju kriterija, vidjeti moje mišljenje u predmetu Lovasné Tóth (C‑34/18, EU:C:2019:245, t. 56. do 67.). Također ističem da Sud u određenim presudama te elemente nije zasebno ocjenjivao. Vidjeti, primjerice, presudu od 16. siječnja 2014., Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, t. 23.).
(
52
)	Vidjeti u tom smislu stajalište koje je Komisija izrazila u svojoj Obavijesti o smjernicama za tumačenje i primjenu Direktive Vijeća 93/13/EEZ o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima u točki 3.4.1.
(
53
)	Vidjeti presude od 14. ožujka 2013., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 68. i 69.); od 3. listopada 2019., Kiss i CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, t. 50. i 51.); i od 7. studenoga 2019., Profi Credit Polska (C‑419/18 i C‑483/18, EU:C:2019:930, t. 55.).
(
54
)	Ali ne samo. Primjerice, kada ugovorna odredba omogućuje poduzetniku promjenu cijene, potrošaču se zauzvrat mora omogućiti raskid ugovora. Vidjeti, primjerice, presudu od 26. travnja 2012., Invitel (C‑472/10, EU:C:2012:242, t. 24.).
(
55
)	U skladu s prethodno razmatranim uvjetom transparentnosti, ako je ugovorna odredba obuhvaćena glavnim predmetom ugovora u smislu da je bitna za prodavatelja robe ili pružatelja usluge, tu odredbu nije potrebno ocjenjivati samo ako je potrošač s njome izričito upoznat, u skladu s člankom 4. stavkom 2. Direktive 93/13. Prema mojemu mišljenju, taj uvjet upravo u tom smislu igra ulogu u primjeni članka 3. stavka 1. te direktive. U tom pogledu, vidjeti presudu od 5. lipnja 2019., GT (C‑38/17, EU:C:2019:461, t. 37.).
(
56
)	C‑621/17, EU:C:2019:411, t. 36.
(
57
)	Presuda od 16. siječnja 2014., Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10).
(
58
)	U svojoj presudi od 16. siječnja 2014., Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, t. 27. i 28.) Sud nije zaključio da je takva ugovorna odredba nepoštena, nego je ostavio nacionalnom sudu da ocijeni je li činila „dovoljno ozbiljnu štetu pravnom položaju koji nacionalno pravo propisuje za spomenutog potrošača kao stranku ugovora” te može li je se stoga proglasiti nepoštenom.
(
59
)	To objašnjava zašto se uvjet transparentnosti odnosi samo na posljedicu ili učinak ugovornih odredbi.
(
60
)	Ako je transparentnost ugovora od ključne važnosti, to samo po sebi neće riješiti problem neravnoteže u pregovaračkoj moći jer potrošači rijetko čitaju ugovore, osobito na internetu. Primjerice, društvo PC Pitstop je u svojem ugovoru o licenciji za krajnjeg korisnika („End User License Agreement”) uključilo odredbu koja je predviđala „posebnu naknadu, koja može biti i novčana, za ograničeni broj licenciranih korisnika koji pročitaju ovaj dio ugovora o licenciji i kontaktiraju društvo PC Pitstop”. Četiri su mjeseca prošla prije nego što je jedan korisnik primijetio tu odredbu i dobio nagradu od 1000 američkih dolara. Vidjeti Ayres I. i Schwartz A., „The No Reading Problem in Consumer Contract Law”, Stanford Law Review, sv. 66., 2014., str. 545.‑610. U tom kontekstu, smatram da je jedan od važnijih napredaka ostvarenih Direktivom 93/13, koji prema mojem mišljenju nije adekvatno uvažen djelomično zbog prevelikog naglaska koji je do sada stavljen na transparentnost, činjenica da je njome potrošačima pružena minimalna zaštita od neočekivanih učinaka ugovornih odredbi koje ne određuju cijenu ili predmet ugovora, a za koje potrošači legitimno mogu očekivati da su standardne.
(
61
)	Primjerice, prema mojemu mišljenju, ugovornu se odredbu ne može proglasiti nepoštenom samo zato što podrazumijeva slanje dopisa poštom te stoga kupnju poštanske markice, čak i ako je to prikrivena pristojba.
(
62
)	Vidjeti Obavijest Komisije o smjernicama za tumačenje i primjenu Direktive Vijeća 93/13/EEZ o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, točku 3.4.6., i, u tom pogledu, presude od 26. siječnja 2017., Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, t. 62.), ili od 14. ožujka 2019., Dunai (C‑118/17, EU:C:2019:207, t. 49.). Jedina iznimka koja mi je poznata jest presuda od 28. srpnja 2016., Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612, t. 69.), u kojoj je Sud, kako se čini, prihvatio da se ugovornu odredbu može proglasiti nepoštenom zbog netransparentnosti. Kako sam objasnio u svojem mišljenju u predmetu Lovasné Tóth (C‑34/18, EU:C:2019:245, t. 87. do 89.), ako je ugovorna transparentnost doista od temeljne važnosti, smatram da je Sud u predmetu Verein für Konsumenteninformation donekle preuveličao doseg uvjeta transparentnosti predviđenog Direktivom 93/13. Osim toga, ostali akti Unije koji se odnose na to pitanje koriste nešto razrađenije pristupe. Vidjeti, primjerice, članak 7. Direktive 2005/29.
(
63
)	U tom pogledu, vidjeti presudu od 3. listopada 2019., Kiss i CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, t. 51.).
(
64
)	Vidjeti presude od 21. travnja 2016., Radlinger i Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, t. 61.) i od 9. studenoga 2016., Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842, t. 41.).
(
65
)	C‑779/18, EU:C:2019:1146
(
66
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 26. ožujka 2020.Mikrokasa and Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie (C‑779/18, EU:C:2020:236, t. 45. do 48.).