62020CC0498
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2021. október 28. (
1
)
C‑498/20. sz. ügy
ZK (JM, a BMA Nederland BV felszámolójának jogutódja)
kontra
BMA Braunschweigische Maschinenbauanstalt AG
(a rechtbank Midden‑Nederland [midden‑nederlandi elsőfokú bíróság, Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Joghatóság, valamint a határozatok végrehajtása polgári és kereskedelmi ügyekben – Szerződésen kívüli ügyekben fennálló joghatóság – Felszámoló harmadik féllel szembeni követelése a hitelezők érdekében – A káresemény bekövetkezésének helye – Harmadik fél beavatkozása a kollektív érdekek védelmében”
1.
A kérdést előterjesztő bíróság előzetes döntéshozatal céljából számos olyan kérdést terjesztett a Bíróság elé, amelyek megválaszolását szükségesnek tartja egy olyan összetett jogvita megoldása érdekében, amelyben a kollektív érdekek védelmére irányuló nemzeti eljárások futnak össze. (
2
) E jogvita egy német társaság esetleges szerződésen kívüli felelősségére vonatkozik, amelynek megállapítását az egyik (hollandiai) leányvállalatának felszámolója és egy hollandiai székhelyű alapítvány kezdeményezte.
2.
A Bíróság útmutatásának megfelelően a jelen indítvány kizárólag a szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra alkalmazandó jogról szóló 864/2007/EK rendelet (
3
) 4. cikkével kapcsolatos, előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre vonatkozik. Mivel azonban a felek észrevételei az említett rendelet hatályával kapcsolatos véleménykülönbségeket is tükrözik, amelyek rendezése a Bíróság érdeke, az indítványom ezekre is kiterjed.
3.
Ezzel szemben nem térek ki azokra az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre, amelyek a joghatóságot érintik a jogvita eldöntésére felhívott bíróságnak a káresemény bekövetkezésének helye és harmadik személyek beavatkozása alapján történő azonosítása érdekében. (
4
)
I. Jogi háttér
A.
Az uniós jog
1. Az 1215/2012 rendelet
4.
A 7. cikk 2. pontja szerint:
„Valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személy más tagállamban az alábbiak szerint perelhető:
2.
jogellenes károkozással, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekménnyel vagy ilyen cselekményből fakadó igénnyel kapcsolatos ügyekben annak a helynek a bírósága előtt, ahol a káresemény bekövetkezett vagy bekövetkezhet.”
5.
A 8. cikk eleje és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személy perelhető továbbá:
(2)
harmadik félként szavatossággal vagy jótállással kapcsolatos vagy bármely más, harmadik fél perbevonásával folyó perben az eredeti eljárás bírósága előtt, kivéve, ha ezeket az eljárásokat kizárólag azzal a céllal indították, hogy a harmadik felet kivonják az ügyében egyébként joghatósággal rendelkező bíróság eljárása alól”.
2. A „Róma I” rendelet
6.
A (7) preambulumbekezdés a következőket írja elő:
„E rendelet tárgyi hatályának és rendelkezéseinek összhangban kell lenniük a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelettel (Brüsszel I.) és a szerződéses kötelmi viszonyokra alkalmazandó joggal foglalkozó jogi eszközökkel.”
7.
A (16) preambulumbekezdés szerint:
„Az egységes szabályoknak a bírósági határozatok kiszámíthatóságát kell erősíteniük, valamint biztosítaniuk kell a felelősnek tekintett és a kárt elszenvedő személy érdekei közötti észszerű egyensúlyt. Az azon országgal való kapcsolat, amelyben a tényleges káresemény bekövetkezik (lex loci damni), méltányos egyensúlyt teremt a felelősnek tekintett személy és a kárt elszenvedő személy érdekei között, továbbá a polgári jogi felelősség modern megközelítését és az objektív felelősség rendszereinek fejlődését is tükrözi.”
8.
A (17) preambulumbekezdés értelmében:
„Az alkalmazandó jogot a kár bekövetkezésének helye szerint kell meghatározni, függetlenül attól, hogy annak közvetett következményei mely országban vagy országokban jelenhetnek meg. Ennek megfelelően személyi sérülés vagy anyagi kár esetén a kár bekövetkezésének helye szerinti ország az, ahol a sérülést elszenvedték, vagy ahol az anyagi kár ténylegesen bekövetkezett.”
9.
Az 1. cikk (2) bekezdésének d) pontja a következőket írja elő:
„E rendelet hatálya nem terjed ki a következőkre:
d)
a társasági jogból, valamint más jogi személyekre vagy jogi személyiség nélküli szervezetekre vonatkozó jogból eredő szerződésen kívüli kötelmi viszonyok – például a társaságok és más jogi személyek vagy jogi személyiség nélküli szervezetek bejegyzés útján vagy más módon történő létrehozásával, jogképességével, belső szervezetével vagy feloszlásával kapcsolatos kérdésekben –, a tisztviselőknek és tagoknak a társaság vagy szervezet kötelezettségeiért való személyes felelősségéből, továbbá a számviteli iratok jog szerinti könyvvizsgálata során a könyvvizsgálóknak a társasággal vagy annak tagjaival szembeni személyes felelősségéből származó szerződésen kívüli kötelmi viszonyok”.
10.
A 4. cikk a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Ha e rendelet másképp nem rendelkezik, a jogellenes károkozásból eredő szerződésen kívüli kötelmi viszonyra azon ország jogát kell alkalmazni, amelyben a kár bekövetkezik, függetlenül attól, hogy mely országban következett be a kárt okozó esemény, valamint függetlenül attól, hogy ezen esemény közvetett következményei mely országban vagy országokban következnek be.
(2)   Ha azonban a károkozásért felelősnek tekintett személy és a kárt elszenvedő személy szokásos tartózkodási helye a kár bekövetkezésének időpontjában ugyanabban az országban található, a jogellenes károkozásra ezen ország jogát kell alkalmazni.
(3)   Amennyiben az eset valamennyi körülménye alapján egyértelmű, hogy a jogellenes károkozás nyilvánvalóan szorosabban kapcsolódik egy, az (1) vagy (2) bekezdésben említettektől eltérő országhoz, akkor e másik ország jogát kell alkalmazni. Egy másik országgal fennálló nyilvánvalóan szorosabb kapcsolat alapulhat különösen a felek között már fennálló olyan jogviszonyon, így például szerződésen, amely szorosan kapcsolódik a szóban forgó jogellenes károkozáshoz.”
B.
A nemzeti jog
11.
A Burgerlijk Wetboek (polgári törvénykönyv) (
5
) 3:305a. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A teljes jogképességgel rendelkező alapítvány vagy egyesület más személyek azonos érdekeinek védelmét szolgáló keresetet indíthat, amennyiben ezen érdekeket az alapszabálya szerint képviseli.”
12.
Ha a felszámoló „Peeters/Gatzen”‑keresetet indít, (
6
) akkor valamennyi hitelező érdekét képviseli. Az ebből származó bevétel a fizetésképtelenségre vonatkozó szabályok alapján felosztás céljából a fizetésképtelenségi eljárás körébe tartozó vagyon részévé válik.
II. A tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
13.
A BMA Nederland BV (a továbbiakban: BMA NL) – egy élelmiszeripari gépek gyártására és értékesítésére szakosodott holland társaság – egyetlen tulajdonosa a BMA Groep BV (a továbbiakban: BMA Groep).
14.
A BMA Groep 100%‑ban a német BMA Braunschweigische Maschinenbauanstalt AG (a továbbiakban: BMA AG) társaság tulajdonában áll.
15.
A BMA Groep jogosult volt a BMA NL ügyvezetőinek kijelölésére és visszahívására. Bizonyos időszakokra a BMA AG munkavállalói voltak kijelölve a BMA NL alapító okirat szerinti ügyvezetőinek.
16.
A BMA NL ügyvezetésének fontos döntéseit és intézkedéseit a BMA Groep elé kellett terjeszteni, amely ezt követően kérelmezte a BMA AG által történő jóváhagyását.
17.
2004‑től 2011‑ig a BMA AG összesen 38 millió euró összegű kölcsönt nyújtott a BMA NL részére. A finanszírozás egy bankszámlán keresztül történt, amelyet a BMA NL a Deutsche Bank Nederland BV‑nél vezetett.
18.
Emellett a BMA AG kezességet vállalt a BMA NL tartozásaiért is, és tőke‑hozzájárulást nyújtott a BMA NL javára.
19.
A BMA AG 2012 elején megszüntette a pénzügyi támogatást. A BMA NL‑nek így kezdeményeznie kellett a fizetésképtelenség megállapítását, amelyre 2012. április 3‑án került sor. Az előzetesen jóváhagyott, nem biztosított követelések nagy része német hitelezőkhöz, elsősorban magához a BMA AG‑hoz és Németországban székhellyel rendelkező, a BMA AG csoporthoz tartozó más társaságokhoz tartozik.
20.
A többi ki nem elégített hitelező különböző országokban rendelkezik székhellyel, ideértve néhány Európai Unión kívüli országot is. A fizetésképtelenségi eljárás körébe tartozó vagyonban található eszközök nem elegendőek valamennyi hitelező teljes kielégítésére.
21.
A BMA NL felszámolója – valamennyi hitelező érdekében – „Peeters/Gatzen”‑keresetet indított a rechtbank Midden‑Nederland (midden‑nederlandi elsőfokú bíróság, Hollandia) előtt.
22.
A 2018. május 23‑i ítéletével e bíróság az (EU) 2015/848 rendelet (
7
) 3. cikke szerint megállapította a joghatóságát a kereset elbírálására.
23.
2016. június 21‑én megalapították a Stichting Belangbehartiging Crediteuren BMA Nederland‑ot (a BMA Nederland hitelezőinek érdekeit képviselő alapítvány; a továbbiakban: alapítvány), amelynek célja a BMA NL azon hitelezői érdekeinek képviselete, amelyek a BMA AG magatartása következtében kárt szenvedtek el.
24.
2018. augusztus 15‑én az alapítvány a felszámoló és a BMA AG közötti eljárásba való beavatkozás engedélyezését kérte ugyanezen elsőfokú bíróságtól. A bíróság a 2019. január 30‑i ítéletével helyt adott e kérelemnek, és az 1215/2012 rendelet 8. cikkének eleje és (2) bekezdése alapján megállapította a joghatóságát.
25.
2019. februárban a Bíróság meghozta az NK‑ítéletet. (
8
) Ebben az ítéletben a Bíróság kifejtette, hogy a felszámoló által indított „Peeters/Gatzen”‑kereset nem a fizetésképtelenségi rendelet, hanem a 44/2001/EK rendelet (
9
) hatálya alá tartozik.
26.
Ennek alapján a BMA AG a 2018. május 23‑i és a 2019. január 30‑i ítéletek felülvizsgálatát kérte a kérdést előterjesztő bíróságtól.
27.
Az elsőfokú bíróság úgy véli, hogy a 2018. május 23‑i ítélete nem tartható fenn, azonban kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy meg kell‑e állapítania a joghatóságát egy, az 1215/2012 rendelet alapján fennálló joghatóságra tekintettel.
28.
Ilyen körülmények között a rechtbank Midden‑Nederland (midden‑nederlandi elsőfokú bíróság) előzetes döntéshozatal céljából kérdéseket terjesztett a Bíróság elé, amelyekből kizárólag a négy pontból álló negyedik kérdést idézem.
„a)
Úgy kell‑e értelmezni a [864/2007 rendelet] 4. cikkének (1) bekezdését, hogy »azon ország […], amelyben a kár bekövetkezik«, az az ország, amelyben azon társaság székhelye található, amely nem tudja megtéríteni azt a kárt, amelyet a hitelezők a gondossági kötelezettség fent említett megszegése miatt szenvedtek el?
b)
Jelentőséggel bír‑e ezen ország meghatározása szempontjából az a körülmény, hogy a kereseteket – a fizetésképtelenségi eljárás körébe tartozó vagyon értékesítésével kapcsolatos törvényes feladatkörében – egy felszámoló és – valamennyi hitelező javára (azonban nem valamennyi hitelező nevében) – egy kollektív érdekeket képviselő szervezet indította?
c)
Jelentőséggel bír‑e ezen ország meghatározása szempontjából az a körülmény, hogy a hitelezők egy részének székhelye nem az Európai Unió területén található?
d)
Azon körülmény, hogy a fizetésképtelen holland társaság és az anyavállalata között finanszírozásról szóló megállapodások voltak érvényben, amelyekben joghatósági kikötéssel a német bíróságok joghatóságáról rendelkeztek, és a német jogot nyilvánították alkalmazandónak, azt eredményezi‑e, hogy a BMA AG állítólagos jogellenes károkozása a »Róma II« rendelet 4. cikkének (3) bekezdése értelmében nyilvánvalóan szorosabban kapcsolódik egy Hollandiától eltérő országhoz?”
III. A Bíróság előtti eljárás
29.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Bíróság 2020. szeptember 29‑én vette nyilvántartásba.
30.
A felszámoló, a BMA AG, az alapítvány és az Európai Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztett elő.
31.
A Bíróság tárgyalás tartását nem tartotta szükségesnek.
IV. Elemzés
32.
Mivel a jelen indítvány a „Róma II” rendelet 4. cikkének értelmezésére korlátozódik, először meg kell vizsgálnom az alapítványnak az említett rendelet hatályával kapcsolatos kifogását. Az alapítvány szerint az alapügy tárgyát képező felelősség a társasági jog hatálya alá tartozik, ennélfogva a „Róma II” rendelet 1. cikke (2) bekezdésének d) pontja értelmében ki van zárva e rendelet hatálya alól.
33.
Az e kifogásra adandó válaszhoz a „Róma II” rendelet fogalmait a szokásos hermeneutikai kritériumok szerint kell értelmezni. Ezen túlmenően – a jogalkotó jelzése alapján – biztosítani kell az összhangot ezen jogszabály, az 1215/2012 rendelet, valamint a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogra vonatkozó jogszabályok között. (
10
)
34.
Az elengedhetetlen koherencia létjogosultsága az 1215/2012 rendelet tekintetében a kollíziós szabályok kodifikációjának a joghatósági szabályokhoz viszonyított kiegészítő jellegében rejlik. Ami a szerződésekre vonatkozó vonatkozó kollíziós szabályokat illeti, elegendő emlékeztetni arra, hogy a „Róma II” rendelet „a nemzetközi magánjog polgári és kereskedelmi jellegű – szerződéses és szerződésen kívüli – kötelezettségekre vonatkozó szabályainak közösségi szintű egységesítésére irányuló munka természetes folytatásaként” született. (
11
)
35.
Ezen eszközök értelmezésének egységessége azonban nem mindenáron érvényesítendő követelmény. Az egyes eszközök belső konzisztenciájának, saját célkitűzéseinek, valamint a szóban forgó szabály célkitűzéseinek megőrzése is fontos. (
12
)
36.
A „Róma II” rendelet az alkalmazandó jog, nem pedig a joghatóság meghatározására szolgál. Ha a káresemény bekövetkezésének helye és (értelmezés útján történő) megkettőződése a joghatóság tekintetében a könnyebb bizonyítással és az igazságszolgáltatás megfelelő szervezésével kapcsolatos okokkal magyarázható, akkor a „Róma II” rendeletben a kapcsoló elv egyedi, (
13
) és azt maguk a (16) preambulumbekezdésben ismertetett okok igazolják. (
14
)
A.
A „Róma II” rendelet hatálya. A társasági jogból eredő, szerződésen kívüli kötelmi viszonyok kizárása
1. A probléma leírása. A felek álláspontja
37.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint a BMA AG (állítólagos) szerződésen kívüli felelőssége a gondossági kötelezettségének harmadik felekkel szembeni megsértéséből ered. A kérdést előterjesztő bíróság, amelynek nincsenek kétségei a „Róma I”. rendelet alkalmazhatóságát illetően, csupán a jogvitában részt vevő felek e kérdéssel kapcsolatos érvelései között fennálló eltérések bemutatására szorítkozik. (
15
)
38.
Nincs utalás arra, hogy az alapítvány a nemzeti bíróság előtt az alkalmazandó joggal kapcsolatban bármilyen kifogást emelt volna. A Bíróság előtt azonban megtette ezt.
39.
Az alapítvány szerint a vitatott kereset nem tartozik a „Róma II” rendelet hatálya alá, mivel e kereset a BMA AG‑nak mint a fizetésképtelen holland társaság ügyvezető szervének vagy részvényesének felelősségén alapul. A BMA AG által megsértett gondossági kötelezettség a társasági jog alapján lenne érvényesíthető, így a felelősség a „Róma II” rendelet hatályán kívül helyezhető el. (
16
)
40.
A felszámoló a kár okát is a német társaságnak mint a holland társaság (közvetett) részvényesének tulajdonítja. Ebből azonban nem következik, hogy a „Róma II” rendelet nem alkalmazható. (
17
)
41.
A BMA AG ezzel szemben azt állítja, hogy az esetleges felelőssége a fizetésképtelen társaság hitelezőjeként elkövetett jogellenes cselekményből ered. (
18
)
42.
A vita végeredményben az anyavállalat (BMA AG) gondossági kötelezettségének jellege tekintetében áll fenn, amely anyavállalat évekig pénzügyi támogatást nyújtott a leányvállalatnak, hogy utóbbit mesterségesen „életben tartsa”, majd visszavonta ezt a támogatást, ami a fizetésképtelenséghez vezetett.
2. A társasági jogból, az egyesületek és más jogi személyek jogából eredő, szerződésen kívüli kötelmi viszonyok kizárása
43.
A feladatomat csak a „Róma II” rendelet alkalmazási köréről az 1. cikk (2) bekezdésének d) pontjában előírt kizárással összefüggésben történő véleménynyilvánítás képezi, a holland jog értelmezéséről vagy hatályáról való véleménynyilvánítás nem.
44.
A rendelet nem ad általános meghatározást a „társasági jogi” kérdésekre, és nem hivatkozik ebben a tekintetben a tagállamok jogrendjére sem. E fogalom értelmezésének tehát önállónak kell lennie. (
19
)
45.
A kizárás a Római Egyezmény (
20
) 1. cikke (2) bekezdése e) pontjának mintáját követi, és a „Róma I” rendelet 1. cikke (2) bekezdésének f) pontjába azzal a kiegészítéssel került át, amely a számviteli iratok jog szerinti könyvvizsgálata során a könyvvizsgálóknak a társasággal vagy annak tagjaival szembeni felelősségére vonatkozik.
46.
A Római Egyezménynek a társasági jogot érintő kérdésekre való kiterjesztése mellőzésének történeti indoklása mindenekelőtt esetleges volt: akkoriban a társasági anyagi jog közösségi szintű harmonizációján dolgoztak. (
21
) Ezt a célt nem sikerült teljes mértékben elérni, következésképpen nem lehetséges a „Róma I” rendelet (vagy a „Róma II” rendelet) hatályát olyan lex societatisra való hivatkozással körülhatárolni, amelynek tárgyi hatályát az európai jogalkotó valamennyi tagállam számára meghatározta.
47.
A „Róma II” rendelet támpontot nyújt azáltal, hogy felsorolja azon szerződésen kívüli kötelmi viszonyok körét, amelyek ki vannak zárva a hatálya alól, mivel azok a társasági jog hatálya alá tartoznak. Márpedig, és nem csupán azért, mert a felsorolás nem kimerítő jellegű, ez a felsorolás nem oldja meg az összes problémát. (
22
)
48.
A szerződésen kívüli kötelmi viszonyoknak a lex societatis vagy a lex loci delicti (
23
) hatálya alá tartozónak történő minősítése továbbra is nehéz, abban az esetben is, ha az ilyen kötelezettségek olyan szempontokra vonatkoznak, mint amilyenek az említett felsorolásban szerepelnek. Ezt bizonyítja a tagállamok gyakorlatában elfogadott megoldások sokfélesége. (
24
)
49.
A Bíróság a szerződéses kötelezettségek területére vonatkozó kizárásról szóló ítéletében átveszi a Római Egyezményről szóló jelentés magyarázatát, és hangsúlyozza a társaság belső kapcsolatai vagy „működése” (a kizárás tárgya) és a külső kapcsolatok (amelyekre a rendeletek vonatkoznak) közötti különbséget. (
25
)
50.
E különbségtételnek a Bíróság által történő hangsúlyozása alkalmazható a „Róma II” rendelet 1. cikke (2) bekezdésének d) pontjában említett kizárt ügyek három kategóriája közül az elsőre: a társaságok alapítására, jogképességére, belső működésére és megszűnésére. Ezek mind a társaság belső működésének olyan elemei, amelyeket kizárólag a társasági jog szabályoz.
51.
Kétségeim vannak azonban afelől, hogy a „belső működés” kritériuma elegendő a kizárt ügyek másik két kategóriájának értelmezéséhez és elhatárolásához: a) a tagok és az ügyvezetők személyes felelőssége a társaság vagy más jogi személyek kötelezettségeiért; és b) a számviteli iratok jog szerinti könyvvizsgálata során a könyvvizsgálóknak a társasággal vagy annak tagjaival szembeni személyes felelőssége.
52.
Véleményem szerint az a jogalkotói szándék a releváns elem, hogy egyetlen jogszabály, a lex societatis legyen továbbra is irányadó azokra a szerződéses vagy szerződésen kívüli jellegű szempontokra, amelyekre sajátos megoldás létezik, amely az ilyen szempontok és a jogi személy működése és működtetése – akár belső (a „belső működés”), akár külső (a „külső működés”) vonatkozásban – közötti kapcsolatból ered.
53.
Konkrétan, ami a tagok és az ügyvezető szervek személyes felelősségét illeti a társaság kötelezettségeivel kapcsolatban, a „Róma II” rendelet kizárása érthető, mivel a vállalatiság minden más megfontolást elnyel. Ha a szerződésen kívüli felelősségre vonatkozó szabályt annyira áthatják a vállalati kontextusra jellemző megfontolások, hogy az azon kívül értelmezhetetlen, akkor a minősítés szempontjából ez az irányadó.
54.
Ezt a Bizottság a 2003‑ban benyújtott rendeletjavaslatában fogalmazta meg: „ez a kérdés [a társaság tagjainak és szerveinek személyes felelőssége a társaság kötelezettségeiért] nem választható el a társasági jogtól […], amely arra a társaságra […] alkalmazandó, amelynek működésével összefüggésben a felelősségre hivatkoznak”. (
26
)
55.
Elismerem, hogy e kritérium alkalmazása nem egyszerű, és nemcsak a „Róma II” rendelet szövege miatt, hanem a társasági jog területén fennálló bizonytalanság miatt sem.
3. A „tagoknak és az ügyvezető szerveknek a társaság vagy más jogi személyek kötelezettségeiért való személyes felelősségéből” eredő, szerződésen kívüli kötelmi viszonyok
56.
Annak meghatározása céljából, hogy egy szerződésen kívüli kötelmi viszony a „Róma II” rendelet 1. cikke (2) bekezdésének d) pontja alá tartozik‑e (vagy sem), a tagok és az ügyvezető szervek felelősségre vonásának alapját (ratio legis) kell megvizsgálni annak megállapítása érdekében, hogy a társasági jogban hol található annak gyökere vagy alapja.
–
A kizárás akkor alkalmazandó, ha a törvény a társaság felelősségét társasági jogi indokok alapján kiterjeszti az ügyvezető szervre, vagy közvetlenül ez utóbbinak tudja be.
–
Ezzel szemben a „Róma II” rendelet hatálya alá tartoznak a neminem laedere általános kötelezettség megsértéséből eredő – vagy valamely más sajátos jogcímen fennálló, de a társaság tevékenységi körén kívül eső – felelősségi esetek.
57.
Az a hitelező, aki a törvény alapján jogosult arra, hogy a társaság tartozásainak megfizetését harmadik személyekkel szemben követelje, és aki e törvény hatálya alatt követelést támaszt az ügyvezető szervvel szemben a társasággal szemben fennálló lojalitási és gondossági kötelezettségeinek megsértése miatt, véleményem szerint a társasági jog keretein belül jár el. A felszámoló felelősségére alkalmazandó jogot nem a „Róma II” rendelet alapján kell meghatározni.
58.
Ugyanezen hitelezőnek az általános, erga omnes gondossági kötelezettségen alapuló követelése, amely különbözik az ügyvezető szerv és a társaság közötti kapcsolatból eredő konkrét gondossági kötelezettségtől, a rendelet tárgyi hatálya alá tartozik. (
27
)
59.
Annak, hogy a megállapítható felelősség a társasági jogi keretbe tartozik, az lesz a formális jele, hogy a kötelezettséget és a vonatkozó keresetet a társasági jogra vonatkozó joganyagban, nem pedig a szerződésen kívüli felelősségre vonatkozó általános joganyagban szabályozzák. Ez azonban pusztán egy jel, amely nem használható mechanikusan vagy automatikusan.
60.
Az olyan jogrendekben, amelyekben az alkalmazandó jogi szabályozás formailag ugyanaz – egy, a szerződésen kívüli felelősségre vonatkozó általános szabály minden esetben –, a megkülönböztetés nehezebben alkalmazható, mint ott, ahol külön rendelkezések vannak. A nehézség nem fordul át lehetetlenségbe, mivel az ítélkezési gyakorlat minden bizonnyal tisztázta az eltéréseket.
61.
Fordítva, az ügyvezető szervvel szembeni egyéni (és nem „társasági”) keresetre vonatkozó szabálynak a társasági jogba történő beillesztése nem feltétlenül szünteti meg azt, hogy e szabály az általános szerződésen kívüli felelősségre vonatkozó rendelkezés jellegével rendelkezik: a ratio legisét kell megvizsgálni. (
28
)
62.
Egy másik megkülönböztető elem az egyes keresetek tekintetében előírt szabályozás lesz. Mind a hitelező által indított társasági kereset, mind az egyéni kereset végső célja a társaság ügyvezető (vagy döntéshozó) szervének a társaság tartozásaiért való felelősségének a megállapítása: a bíróságon bizonyítandó tények, (
29
) valamint az ügyvezető szerv által a védekezés keretében felhozható tények (
30
) általában eltérőek.
63.
A fentiek fényében például kijelenthető, hogy a „Róma II” rendelet hatálya alól ki vannak zárva az alábbi tárgykörök:
–
Azon ügyvezető szerv felelőssége, amely megszegi azon kötelezettségét, hogy kezdeményezze a társaság megszüntetését (vagy fizetésképtelenség megállapítását), amennyiben ez jogilag megengedett. (
31
)
–
A korlátolt felelősségű társaság létrehozásához szükséges lépések elmulasztása miatt a tagok ellen indított kereset. (
32
)
–
Azon igazgatósági tagok ellen indított kereset, amelyek a társaság kötelezettségeiért felelnek, amennyiben az elegendő pénzeszközzel már nem rendelkező társaság pénzügyi helyzetének ellenőrzése során bizonyos hivatalos intézkedések megtételét elmulasztották. E felelősségre az Aktiebolagslag (svéd társasági törvény) 18. §‑a utal a 25. fejezeten belül, amelyet az ÖFAB‑ítélet vizsgált.
64.
A „Róma II” rendelet hatálya alá tartoznak viszont azok a kártérítési keresetek, amelyeket a tagok és harmadik felek indíthatnak az ügyvezető szerveknek az érdekeiket közvetlenül sértő cselekményei miatt, amennyiben a rájuk vonatkozó szabályozás összhangban van a felelősségre vonatkozó általános szabályokkal.
65.
Mindennek ellenére ismételten elismerem, hogy a felelősség két kategóriájának elhatárolására szolgáló ezen kritérium nem biztosítja a kívánt egyértelműséget, azonban nem találok más olyan kritériumot, amely pontosabb megoldásokat kínálna.
66.
A jogvita körülményeire és az általam az imént kifejtettekre tekintettel a kérdést előterjesztő bíróságnak kell eldöntenie, hogy a „Róma II” rendelet alkalmazható‑e a jelen ügyre. Amennyiben a kérdést előterjesztő bíróságnak az előzetes döntéshozatalra utaló határozatából következő igenlő válasz megerősítést nyer, rátérek a Bíróság elé terjesztett negyedik kérdésre, amely négy alkérdést tartalmaz.
B.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdés
1. A) pont: a BMA AG kötelezettségére alkalmazandó jog
67.
A „Róma II” rendelet 4. cikke szerint az alkalmazandó jog főszabály szerint a kár bekövetkezésének helye szerinti jog, kivéve, ha i. a felek a 14. cikk értelmében más jogot választottak; (
33
) vagy ii. az 5. és azt követő cikkekben foglalt különös kollíziós szabályokban foglalt esetek egyike áll fenn.
68.
Annak pontosítása érdekében, hogy a jelen ügyben hol következett be a kár:
–
A 4. cikk (1) bekezdésének vége jelzi, hogy nincs relevanciája sem annak, hogy a kár melyik országban következett be, sem pedig annak, hogy ennek közvetett következményei hol merülhetnek fel.
–
A Bíróság már tisztázta (a Brüsszeli Egyezmény 5. cikkének (3) bekezdésével kapcsolatban), (
34
) hogy mit lehet érteni a kár bekövetkezésének helye alatt a jelenlegihez hasonló tényállás esetén. (
35
)
69.
A Bíróság ugyanis a Dumez France és Tracoba ítéletben megállapította, hogy:
–
„[B]ár kétségtelen, […], hogy „káresemény bekövetkezése helyének” az egyezmény 5. cikkének 3. pontjában szereplő fogalma azon helyre vonatkozhat, ahol a kár bekövetkezett, ez kizárólag úgy értelmezhető, hogy azon helyre utal, ahol a jogellenes károkozásért vagy azzal egy tekintet alá eső cselekményért való felelősséget keletkeztető károkozó esemény közvetlenül kárt okozott a közvetlen károsultnak”. (
36
)
–
„Az anyavállalatok által említett kár […] csupán a leányvállalataiknál a hitelszerződések felmondását, majd ebből fakadóan a vállalkozási szerződések felmondását követően bekövetkezett elsődleges pénzügyi veszteség közvetett következménye volt.” (
37
)
–
„[A]z állítólagos kár nem más, mint annak az eredetileg elszenvedett kárnak a közvetett következménye, amely a bekövetkezett kár közvetlen károsultjait képező más jogi személyeket egy attól eltérő helyen érte, mint ahol a közvetett károsult a későbbiekben kárt szenvedett.” (
38
)
70.
A Bíróság összefoglalva úgy vélte, hogy a joghatóság megállapítása szempontjából a kár helye az a hely, ahol a közvetlenül érintettek (első) kára bekövetkezett.
71.
Ugyanezen logika alapján megállapítható, hogy a jelen ügyben a kár elsősorban a csődbe ment társaság vagyonában keletkezik, és az a hitelezői számára közvetett: (
39
) egy első alany (a társaság) által a vagyonában elszenvedett kárról van szó, amely az adós vagyonának az összes tartozás fedezésére való elégtelensége miatt más vagy mások vagyonára is kihat.
72.
Nem hagyom figyelmen kívül a kár „azonnaliként” vagy „közvetettként” való minősítésének, illetve a károsulti minőség „közvetlenként” vagy „közvetettként” történő értékelésével kapcsolatos nehézséget. Márpedig ezeket a műveleteket nem elvontan, hanem a „Róma II” rendelet által előírt és a Bíróság által felvázolt összefüggésben és céllal kell végezni.
73.
A Lazar ítéletben (
40
) a Bíróságnak a felperesek lakóhelyétől eltérő tagállamban közúti balesetben elhunyt személy hozzátartozóinak követelésére alkalmazandó jogot kellett meghatároznia. E tekintetben:
–
Emlékeztetett arra, hogy a „Róma II” rendelet 2. cikke értelmében „a kár magában foglalja a jogellenes károkozásból […] származó valamennyi következményt”; valamint hogy a 4. cikk értelémben „közvetett következményeknek” tekintendők a valamely tagállamban bekövetkezett balesetben elhunyt személy másik tagállamban lakóhellyel rendelkező közeli hozzátartozóit ért, az elhunyt halálához kapcsolódó károk. (
41
)
–
A Bíróság rámutatott, hogy a kár bekövetkezési helyének meghatározásához a közvetlen kárt kell figyelembe venni.
–
A rendszertani érvelésre támaszkodva, (
42
) és az alkalmazandó jog előreláthatóságának biztosítása érdekében (
43
) megállapította, hogy „[…] amennyiben azonosítható a közvetlen kár […], [az ilyen] baleset közvetett következményeitől függetlenül e közvetlen kár bekövetkezésének helye képezi az alkalmazandó jog meghatározása szempontjából releváns kapcsoló tényezőt”. (
44
)
74.
A fentieket a jelen ügyre alkalmazva a kérdést előterjesztő bíróságnak – amelynek értelemszerűen e tekintetben pontosításokat kell tennie – a holland jogot kell alkalmaznia, ha úgy ítéli meg, hogy a fizetésképtelennek nyilvánított társaság vagyona Hollandiában található. (
45
)
2. B) pont: a felszámoló vagy az alapítvány keresete; a kár bekövetkezése helyének meghatározása szempontjából fennálló relevancia
75.
A kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy az alkalmazandó jog meghatározása függhet‑e attól, hogy a kereseteket i. a fizetésképtelenségi eljárás körébe tartozó vagyon értékesítésével kapcsolatos törvényes feladatkörében egy felszámoló; vagy ii. valamennyi hitelező javára (azonban nem valamennyi hitelező nevében) egy kollektív érdekeket képviselő szervezet indította.
76.
Az előző pontban kifejtett érvelés szükségtelenné teszi e kérdés megválaszolását. A kár helye ugyanaz marad, függetlenül attól, hogy a keresetet a fizetésképtelen társaság egyéni hitelezője, a fizetésképtelenségi eljárás körébe tartozó vagyon érdekeinek védelmében a felszámoló vagy egyes hitelezők érdekeinek védelme érdekében az alapítvány indítja. (
46
)
77.
Ezenkívül a felszámoló (a Peeters/Gatzen kereset révén) és az alapítvány (a Burgerlijk Wetboek 3:305a. cikkének (1) bekezdése alapján) ius agendivel, és nem olyan saját anyagi joggal rendelkezik, amely megalapozza követelésüket. (
47
)
78.
Amit a holland jogrendszer a Peeters/Gatzen kereset vagy egy a jelen ügyben eljáróhoz hasonló alapítvány keresete formájában ír elő, az az érintettek rendelkezésére álló eljárási eszköz vagy módszer. Ennek alkalmazása nem változtathatja meg az alkalmazandó jogot meghatározó szabályok konkrét megvalósulását, amelyeknek előreláthatónak kell lenniük a károkozó és a károsult számára amellett, hogy a kettejük közötti egyensúly megteremtése érdekében mindkettőjük érdekeit figyelembe kell venni.
3. C) pont: harmadik államokban székhellyel rendelkező hitelezők
79.
Úgy tűnik, hogy a BMA NL társaság egyes hitelezői az Unión kívül rendelkeznek lakóhellyel. A kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy e tényező a „Róma II” rendelet 4. cikkének (1) bekezdése értelmében hatással lehet‑e a kár bekövetkezése helyének meghatározására.
80.
Amint az az előző kérdéssel kapcsolatban is, az eset körülményeire tekintettel a válasznak nemlegesnek kell lennie: a hitelezők lakóhelye nem releváns, tekintettel arra, hogy a hitelezőknek okozott kár közvetett.
81.
Mindenesetre emlékeztetek arra, hogy a felek (azaz a károkozó és a közvetlen károsult) közös lakóhelye – valójában szokásos tartózkodási helye – a 4. cikk (2) bekezdésének alkalmazásában igenis jelentőséggel bír, amely utóbbi rendelkezés elsőbbséget élvez az (1) bekezdésben foglalt szabállyal szemben.
82.
Az, hogy e közös szokásos tartózkodási hely harmadik állambeli elhelyezkedése miatt egy uniós bíróságnak valamely harmadik állam jogát alkalmaznia, nem minősül a „Róma II” rendelet szokatlan vagy nem kívánt következményének, amely rendelet egyetemes jellegű. (
48
)
4. D) pont: az úgynevezett menekülési záradék
a) A károkozó és a károsult közötti, már fennálló kapcsolathoz való járulékos kapcsolódás
83.
A kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy az, hogy a BMA AG és a BMA NL között már fennáll egy finanszírozási megállapodás, befolyásolja‑e az előbbi társaságnak a második társaság hitelezőivel szemben fennálló, szerződésen kívüli felelősségére alkalmazandó jog meghatározását.
84.
A kérdés a „Róma II” rendelet 4. cikkének (3) bekezdését idézi. E rendelkezés értelmében, ha a körülményekre figyelemmel a jogellenes károkozás „nyilvánvalóan szorosabban kapcsolódik egy, az (1) vagy (2) bekezdésben említettektől eltérő országhoz, akkor e másik ország jogát kell alkalmazni”.
85.
Egy másik országgal fennálló nyilvánvalóan szorosabb kapcsolat – amint azt ugyanezen cikk hozzáteszi – alapulhat „különösen a felek között már fennálló olyan jogviszonyon, így például szerződésen, amely szorosan kapcsolódik a szóban forgó jogellenes károkozáshoz”.
86.
Az erre a „menekülési záradéknak” is nevezett szabályra, (
49
) valamint a „járulékos kapcsolódásra”, vagyis a korábbi szerződéshez vagy jogviszonyhoz való kapcsolódásra mint annak szerves részére való hivatkozás több megfontolást is sugall.
87.
A menekülési záradék életbelépése és a közvetlen kár bekövetkezésének helye szerinti ország jogának mellőzése érdekében, az eset összes körülményét figyelembe véve nyilvánvalóan szorosabb kapcsolatnak kell fennállnia a káresemény (
50
) és egy másik ország között. (
51
)
88.
Az előkészítő munkálatok azt mutatják, hogy nincs egyetértés abban, hogy melyek ezek a körülmények. (
52
) A korlátozások hiánya arra enged következtetni, hogy mind a felekre, mind pedig a kárt okozó eseményre vagy a kárra vonatkozó feltételeket mérlegelni kell. (
53
)
89.
A felek között már fennálló kapcsolat (például szerződés) csak egy az ilyen körülmények vagy feltételek közül. (
54
) Bár lehet azzal érvelni, hogy a rendeletben való kifejezett említése miatt ez egy különleges jelentőségű elem, kétségtelen, hogy az csupán példaként jelenik meg. A súlya nem abszolút jellegű, és önmagában nem elegendő ahhoz, hogy kizárja a kár bekövetkezésének helye (vagy adott esetben a felperes és a sértett közös szokásos tartózkodási helye) szerinti jog alkalmazását.
90.
A 4. cikk (3) bekezdése szerint lényeges kapcsolatnak kell fennállnia a szóban forgó, már fennálló kapcsolat és a káresemény között. Az ilyen kapcsolat alapján indokolt, hogy a jogsértésre alkalmazandó jog ne egyszerűen más jog legyen, mint amely a 4. cikk (1) és (2) bekezdéséből következne, hanem ugyanaz, mint ami a korábbi szerződésre irányadó.
91.
Ez megkönnyíti az egyidejűleg a szerződéses és a szerződésen kívüli kötelezettségek megszegésén alapuló kereset (és az azt követő peres eljárás) olyan esetben történő kezelését, amelyben a két okból eredő felelősség együttesen is megállapítható. Ezzel elkerülhető az is, hogy bizonyos szempontokat az egyik vagy a másik kategóriába kelljen sorolni.
92.
Ezen előnyök azonban nem indokolják a szerződésre alkalmazandó jognak a szerződésen kívüli felelősségre való automatikus alkalmazását. A „Róma II” rendelet 4. cikke (3) bekezdésének keretében (
55
) – ahogyan azt kifejtettem – a bíróság mérlegelési mozgástérrel rendelkezik annak vizsgálata tekintetében, hogy van‑e jelentős kapcsolat a szerződésen kívüli kötelmi viszony és azon ország között, amelynek joga a már fennálló jogviszonyra irányadó. (
56
)
93.
Véleményem szerint e mérlegelési jogkörnek különösen annak fényében van értelme, hogy a szerződésre vagy a már fennálló jogviszonyra alkalmazandó jogot nem feltétlenül objektív módon határozták meg, hanem az a felek választásának eredménye lehet. Az első esetben az alkalmazandó jogrendhez vezető kapcsoló elv tényleges területi vagy földrajzi kapcsolatot jelez, a második esetben pedig tisztán jogi kapcsolatot, amely a szerződő felek akaratából ered.
94.
Úgy vélem tehát, hogy az, hogy a BMA AG és a BMA NL társaságok között már fennáll egy finanszírozási megállapodás, csak egy további körülménynek minősül, amelyet figyelembe lehet venni annak eldöntése során, hogy a BMA AG‑nak (állítólagosan) felróható káresemény a „Róma II” rendelet 4. cikkének (3) bekezdése értelmében nyilvánvalóan szorosabban kapcsolódik‑e egy Hollandiától eltérő országhoz.
b) Járulékos kapcsolódás és közvetett károsultak
95.
Bár a kérdést előterjesztő bíróság nem így fogalmazza meg a kérdést, úgy vélem, hasznos lehet megvizsgálni, hogy a szerződés vagy a felek között már fennálló kapcsolat értéke (mint az esetnek a „Róma II” rendelet 4. cikkének (3) bekezdése értelmében vett valamennyi körülményének egy további körülménye) ugyanaz‑e, ha az elszenvedett károk megtérítését nem a szerződő fél, hanem egy harmadik fél kéri. (
57
)
96.
Ez a helyzet áll fenn a jelen ügyben, amelyben a (feltételezett) kárt okozó anyavállalat és a közvetlen károsult leányvállalata közötti finanszírozási megállapodásra vonatkozó jogválasztás is fennáll.
97.
Véleményem szerint vannak amellett szóló érvek, hogy a szerződő felek között már fennálló kapcsolatra a jelen ügyben releváns célokból azok is hivatkozhatnak, akik nem rendelkeznek ezzel a jogállással:
–
Először is, emlékeztetek arra, hogy a „közvetett” kár nem releváns a „Róma II” rendelet 4. cikkének (1) bekezdése szerinti alkalmazandó jog rendszerinti meghatározása szempontjából. Ezzel összhangban az, hogy a közvetetten érintett panaszosok a (károkozó és a közvetlen károsult közötti) szerződéses jogviszonyon kívül állnak, nem befolyásolhatja a menekülési záradékot sem, amely csak egy kivételt jelent a szabály alól.
–
Másodszor, e következtetés magyarázható lenne azzal is, hogy a közvetett kár a személyes vagy vagyoni kártól függ, amely először egy másik károsultnál jelentkezik. Bár az utóbbi által elszenvedett kár egy korábbi kapcsolathoz kapcsolódik, és ebből eredően szorosabb kapcsolat áll fenn egy bizonyos jogrendszer és a káresemény között, nem tartom következetlennek, hogy ugyanaz a jogi rendszer kerüljön alkalmazásra a harmadik személy által elszenvedett, ugyanabból az eseményből eredő kárra.
98.
Tudomásul veszem, hogy egy ilyen megoldás aggályokra adhat okot, ha a szerződésre alkalmazandó jogot a felek (
58
) választották, és nem objektíven határozták meg. Márpedig emlékeztetek arra, hogy az ilyen jognak a jogsértésre történő kiterjesztése nem a szerződő felek akaratából, hanem az ügyben eljáró bíróságnak a 4. cikk (3) bekezdésében foglalt feltételek ellenőrzését követően hozott határozatából következik. Ily módon a kapcsolat közelít az objektív kapcsolathoz.
V. Végkövetkeztetés
99.
A fent kifejtettek alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a következő választ adja a rechtbank Midden‑Nederland (midden‑nederlandi elsőfokú bíróság, Hollandia) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdésre:
„1.
A szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra alkalmazandó jogról szóló, 2007. július 11‑i 864/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (»Róma II«) 1. cikke (2) bekezdésének d) pontját úgy kell értelmezni, hogy e rendelet kizárja a hatálya alól a tagok vagy ügyvezető szervek gondossági kötelezettségeinek megsértéséből eredő, szerződésen kívüli kötelmi viszonyokat, amennyiben a jog az ilyen kötelezettségszegésből eredő, harmadik személyekkel szemben fennálló felelősséget társasági jogi okokból a tagokra vagy az ügyvezető szervekre telepíti. Az általános gondossági kötelezettség megsértéséből eredő felelősség nem zárható ki a rendelet hatálya alól.
2.
A »Róma II« rendelet 4. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy „a káresemény bekövetkezésének helye” az a hely, ahol a társaság székhelye található, amennyiben a hitelezői által elszenvedett kár az eredetileg magát a társaságot ért gazdasági veszteségek közvetett következménye. Az a körülmény, hogy a kereseteket – a fizetésképtelenségi eljárás körébe tartozó vagyon értékesítésével kapcsolatos törvényes feladatkörében – egy felszámoló és – valamennyi hitelező javára (azonban nem valamennyi hitelező nevében) – egy kollektív érdekeket képviselő szervezet indította, nem befolyásolja az ilyen hely meghatározását. Szintén nem bír jelentőséggel az, hogy egyes hitelezők székhelye nem az Európai Unió területén található.
3.
A »Róma II« rendelet 4. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a károkozó és a közvetlen károsult között már fennálló kapcsolat (mint például egy finanszírozási megállapodás, amelyre a felek választották az alkalmazandó jogot) olyan elem, amelyet az egyéb körülményekkel együtt kell mérlegelni annak megállapítása érdekében, hogy a káresemény és egy adott ország között nyilvánvalóan szorosabb kapcsolat áll‑e fenn, mint ugyanezen esemény és azon ország között, amelynek joga a 4. cikk (1) vagy (2) bekezdése alapján alkalmazandó lenne.”
(
1
)	Eredeti nyelv: spanyol.
(
2
)	Az eredeti eljárásban a felszámoló az úgynevezett „Peeters/Gatzen keresetet” nyújtotta be, egy Stichting vagy alapítvány pedig közérdekű keresetet indított. A Hoge Raad (legfelsőbb bíróság, Hollandia) az 1983. január 14‑i Peeters kontra Gratzen ítéletében első alkalommal állapította meg, hogy a felszámoló jogellenes károkozásért vagy jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekményért való felelősség miatti kártérítési keresetet indíthat a fizetésképtelen adós hitelezőinek megkárosításában részt vevő harmadik személyekkel szemben még akkor is, ha magát a fizetésképtelen adóst nem illette meg ilyen jog.
(
3
)	A szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra alkalmazandó jogról szóló, 2007. július 11‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet („Róma II”) (HL 2007. L 199., 40. o.; helyesbítés: HL 2016. L 39., 63. o.; a továbbiakban: „Róma II” rendelet).
(
4
)	A kérdést előterjesztő bíróság a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 351., 1. o.) 7. cikke elejének és (2) bekezdésének, valamint a 8. cikke elejének és (2) bekezdésének értelmezését kéri.
(
5
)	A tényállás megvalósulásának időpontjában hatályos változatában, a 2019. március 20‑i wet tot wijziging van het Burgerlijk Wetboek en het Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering teneinde de afwikkeling van massaschade in een collectieve actie mogelijk te maken (Wet afwikkeling massaschade in collectieve actie) (Stb. 2019, 130. szám) általi módosítás előtt.
(
6
)	Lásd a jelen indítvány 2. lábjegyzetét.
(
7
)	A fizetésképtelenségi eljárásról szóló, 2015. május 20‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2015. L 141., 19. o.; helyesbítés: HL 2016. L 349., 40. o.; a továbbiakban: fizetésképtelenségi rendelet).
(
8
)	2019. február 6‑i ítélet (C‑535/17, EU:C:2019:96).
(
9
)	A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i tanácsi rendelet (HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.; helyesbítés: HL 2011. L 124., 47. o.).
(
10
)	A „Róma II” rendelet (6) preambulumbekezdése. Lásd továbbá a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 2008. június 17‑i 593/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet („Róma I”) (HL 2008. L 177., 6. o.; helyesbítés: HL 2009. L 309., 87. o.; a továbbiakban: „Róma I” rendelet) (7) preambulumbekezdését; valamint a Bíróság ítélkezési gyakorlatában többek között: 2019. január 31‑iDa Silva Martins ítélet (C‑149/18, EU:C:2019:84, 28. pont).
(
11
)	A szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra alkalmazandó jogról szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletre („Róma II”) irányuló, 2003. július 22‑i (bizottsági) javaslat, COM(2003) 427 végleges, 3. o.
(
12
)	2014. január 16‑iKainz ítélet (C‑45/13, EU:C:2014:7, 20. pont), 2019. október 3‑iPetruchová ítélet (C‑208/18, EU:C:2019:825, 63. o.).
(
13
)	A „Róma II” rendelet csak a kár bekövetkezésének helyét tartotta meg fennmaradó kritériumként egy olyan rendszerben, amely elméleti szempontból a felek által elfogadott választást részesíti előnyben (lásd: 14. cikk), és differenciált megoldásokat tartalmaz bizonyos jogsértések esetében (5. és azt követő cikkek).
(
14
)	A jogtudományban lásd többek között: von Hein, J., „Article 4 Rome II”, in: Callies, G. P., Rome Regulations, 2. kiadás., Wolters Kluwer, 5. pont, további hivatkozásokkal, hangsúlyozva az alkalmazandó jog előreláthatósága és a jövőben felmerülő károkért való esetleges felelősség biztosítása közötti kapcsolatot. A „Róma II” rendelet 4. cikkének összefüggésében az előreláthatóság (a cselekvő részéről a cselekménye következményeit illetően, illetve a sértett részéről, aki a vagyontárgyait vagy a testi épségét kockázatnak teszi ki egy adott helyen) absztrakt formában értendő, azaz nem valamely konkrét jogvitában szembenálló felekre vonatkozik: vesd össze a rendelkezést az 5. cikk (1) bekezdésének végével.
(
15
)	A 4.2, 4.3 és 5.2 pont a felszámolóval és az alapítvánnyal; a 7.3 pont az alperesnek a „Handlungsortra” vonatkozó álláspontjának kifejtésével kapcsolatos.
(
16
)	Az írásbeli észrevételeinek 16. és azt követő pontjai. Az alapítvány párhuzamot von a 2013. július 18‑iÖFAB‑ítélettel (C‑147/12, EU:C:2013:490; a továbbiakban ÖFAB‑ítélet). Emlékeztetek arra, hogy az utóbbi esetben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés nem az alkalmazandó jogra, hanem a 44/2001 rendelet alapján joghatósággal rendelkező bíróságra vonatkozott. E rendelet (és a jelenleg hatályos rendelet) nem tartalmaz a „Róma II” rendelet 1. cikke (2) bekezdésének d) pontjához hasonló rendelkezést. Ebben az ügyben az alperesek felelősségének szerződéses (ebben az esetben az 5. cikk (1) bekezdése alkalmazandó) vagy szerződésen kívüli (az 5. cikk (3) bekezdése alkalmazandó) minősítése volt vitatott.
(
17
)	Írásbeli észrevételek, 1.1, 3.3 és azt követő pontok; valamint a 4. kérdés a) pontjára adott válasz, 12. o.
(
18
)	Az írásbeli észrevételeinek 49. és azt követő pontjai. Az 57. és 58. pontban tagadja a vállalati minősítést, és nem tér ki közvetlenül a „Róma II” rendelet alkalmazhatóságára. A jelen ügy és az ÖFAB‑ítélet közötti különbségeket hangsúlyozza annak kizárása érdekében, hogy az (állítólagos) felelőssége a társasági jog keretébe tartozónak minősüljön.
(
19
)	201. december 10‑i Lazar ítélet (C‑350/14, EU:C:2015:802, 21. pont).
(
20
)	A szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 1980. június 19‑én Rómában aláírásra megnyitott egyezmény (HL 1980. L 266., 1. o.; kihirdette: a 2006. évi XXVIII. tv.; a továbbiakban: Római Egyezmény).
(
21
)	A szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló egyezményre vonatkozó, Mario Giuliano és Paul Lagarde által készített jelentés (HL 1980. C 282., 1. o.; a továbbiakban: jelentés), különösen a 12. o. Lásd még: 2016. április 7‑iKA Finanz ítélet (C‑483/14, EU:C:2017:205, 52. pont).
(
22
)	Saugmandsgaard Øe főtanácsnok a Verein für Konsumenteninformation ügyre vonatkozó indítványának (C‑272/18, EU:C:2019:679) 47. pontjában azt állította, hogy „[…] nehéz, sőt lehetetlen kimerítő definíciót adni arról, hogy mitől minősül valamely kérdés a társasági jogot és a lex societatist érintő kérdésnek. […] Egyébiránt megjegyzem, hogy egyes jogrendekben a kollíziós szabályok felsorolják az lex societatis területére tartozó kérdéseket. Mindazonáltal e felsorolások csupán példálózó jellegűek, és eltérések vannak a tagállamok között az említett törvény területére tartozó kérdéseket illetően. Ezen eltérésekkel szembesülve kétségtelen, hogy az ezen államokban általánosan elfogadott kérdések »kemény magjára« kell összpontosítani […].”
(
23
)	Vagy adott esetben a lex concursus: lásd még a társasági ügyvezetők személyes felelősségéről: 2015. december 10‑iKornhaas ítélet (C‑594/14, EU:C:2015:806).
(
24
)	Lásd: Gerner‑Beuerle, C., Mucciarelli, F., Schuster, E. és Siems, M. tanulmánya, The Private International Law of Companies in Europe, Hart, Beck, Nomos, 2019. 4.5 táblázat, 2018. szeptemberi adatok alapján.
(
25
)	2019. május 8‑iKerr ítélet (C‑25/18, EU:C:2019:376, 33. és 34. pont); 2019. október 3‑iVerein für Konsumenteninformation ítélet (C‑272/18, EU:C:2019:827), 35. és azt követő pontok.
(
26
)	A jelen indítvány 11. lábjegyzete. A 2006. február 21‑i módosított javaslat (COM (2006) 83 végleges) megfogalmazása még egyértelműbb volt, 1. cikk, (2) bekezdés, d) pont. A végleges szöveg a Római Egyezmény 1. cikke (2) bekezdése e) pontjának felel meg.
(
27
)	Lásd: Alfaro Águila‑Real, J., „Administradores frente a accionistas y acreedores: deberes de lealtad para los accionistas y obligaciones pactadas o legales para los acreedores”, in: Bermejo Gutiérrez, N., Martínez Flórez, A., és Recalde Castells, A. (szerk.), Las reestructuraciones de las sociedades de capital en crisis, Civitas‑Thomson Reuters, 60. és azt követő pontok. E szerző számára a jelen indítvány 57. pontjában leírt esetben a hitelező „társasági keresetet” („derivative action”) indít, amely a társaság vagyonának helyreállítására irányul, az 58. pontban leírt esetben pedig a „egyéni keresetet” („direct action”), amely a saját vagyoni kárára vonatkozik. Hozzáteszi (73. és 74. oldal), hogy sem az ügyvezetők, sem a címzettjeik kötelezettségei nem változnak a társaságnak a fizetőképességgel összefüggő válsághelyzetében; lehetséges azonban, hogy a hitelezőkkel szemben elvárt gondossági szint eltérő. Elismeri, hogy vannak más nézetek is, amelyeket vitat.
(
28
)	A rendszertani elhelyezkedése ellenére a szabály egyszerű hivatkozás is lehet más szerződéses vagy szerződésen kívüli felelősségi rendszerekre.
(
29
)	Mivel a magatartásnak az ügyvezető szervnek való (objektív vagy szubjektív) betudhatóságára vonatkozó kritérium változó.
(
30
)	Azok, amelyeket akkor lehetne ellenérvként hivatkozni, ha a keresetet a társaság vagy a tagok indítanák, a társasági keresetben; és azok, amelyeket az egyes hitelezők ellen lehetne előterjeszteni, az egyéni keresetben.
(
31
)	E különleges kötelezettség létjogosultsága annak elkerülésében rejlik, hogy olyan társaság működjön tovább a kereskedelemben, amelyet meg kellett volna szüntetni vagy fel kellett volna számolni.
(
32
)	E felelősség bevezetésével a cél az, hogy megvédjék a be nem jegyzett jogalanyokkal üzletelő harmadik feleket, és ösztönözzék a társaságok bejegyzését. Így Spanyolországban általános jelleggel a kereskedelmi törvénykönyv 119. és 120. cikke (1885. augusztus 22‑i Real Decreto por el que se publica el Código de comercio) vagy Németországban a korlátolt felelősségű társaságokról szóló törvény, GmbHG, 11. § II. (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung in der im Bundesgesetzblatt Teil III, Gliederungsnummer 4123‑1, veröffentlichten bereinigten Fassung, zuletzt geändert durch Artikel 18 des Gesetzes vom 3. Juni 2021).
(
33
)	Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint a BMA AG és a BMA NL közötti szerződések jogválasztási kikötést tartalmaznak a német jog javára. E kikötésnek a BMA NL hitelezőinek a BMA AG‑val szembeni követelésére alkalmazandó jog meghatározására gyakorolt lehetséges hatásával az alábbiakban foglalkozom.
(
34
)	A polgári és kereskedelmi ügyekben irányadó bírósági joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló 1968. évi Brüsszeli Egyezmény (HL 1972. L 299., 32. o.; egységes szerkezetbe foglalt szöveg: HL 1998. C 27., 1. o.).
(
35
)	1990. január 11‑iDumez France és Tracoba ítélet (C‑220/88, EU:C:1990:8; a továbbiakban: Dumez France és Tracoba ítélet). A Dumez és társai társaságok kártérítést kértek a más szerződő államban székhellyel rendelkező leányvállalatok fizetésképtelensége miatt állítólagosan elszenvedett károkért. A fizetésképtelenséget állítólag az váltotta ki, hogy egy németországi ingatlanépítési programról a fejlesztő kezdeményezésére leállítottak, amit viszont a német bankok azon döntése követett, hogy visszavonja az ez utóbbi részére nyújtott kölcsönöket.
(
36
)	Uo., 20. pont. Az eredeti változatban kiemelés nélkül.
(
37
)	Uo., 13. pont.
(
38
)	Uo., 14. pont.
(
39
)	Ez tehát nem a hitelezők által eredetileg elszenvedett kár, ahogyan azt a felszámoló az észrevételeiben állítja (3.18 pont).
(
40
)	2015. december 10‑i ítélet (C‑350/14, EU:C:2015:802).
(
41
)	Uo., 22., 23. és 25. pont.
(
42
)	Uo., 26. és 27. pont. A „Róma II” rendelet 15. cikkének f) pontja a kijelölt jog hatálya alá vonja a kártérítésre jogosult személyek – esetleg harmadik személyek vagy „közvetett” károsultak – azonosításának feladatát.
(
43
)	Uo., 29. pont.
(
44
)	Uo., 25. pont.
(
45
)	E tekintetben semmilyen kérdést nem fogalmaztak meg. Úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem tulajdonít jelentőséget a társaság „telephelye”, „címe” vagy „székhelye” közötti különbségnek a káresemény (vagy adott esetben a kár) helyének meghatározása, valamint a joghatóság és az alkalmazandó jog meghatározása során. A Bizottság a 2015. május 21‑iCDC Hydrogen Peroxide ítélet (C‑352/13, EU:C:2015:335) 52. pontjára hivatkozva e helyet a társaság székhelyével azonosítja: lásd írásbeli észrevételeinek 34. pontját. Az indítványban az eljáró bíróság által használt terminológiát (az előzetes döntéshozatal iránti kérelem magyar fordítása szerint: „székhely”) veszem át.
(
46
)	Bár a fentieket nem érinti, meg kell jegyezni, hogy a felszámoló és az alapítvány által képviselt (vagy védett) érdekek csak részben esnek egybe. Az első esetben a fizetésképtelenségi eljárás körébe tartozó vagyonról van szó: miután azt helyreállították, a hitelezők a fizetésképtelenségi szabályok szerint behajtják az őket megillető összeget. Ezzel szemben az alapítvány bizonyos hitelezők érdekében jár el abból a célból, hogy bizonyos megállapításokon túlmenően a bíróság elrendelje az egyes hitelezőknek közvetlenül kifizetendő, az egyes követelések összegével megegyező összeg kifizetését.
(
47
)	E jogalanyok beavatkozásának nincs jelentősége a kollíziós felelősségi rendszerre nézve, azonban a konkrét kontextusnak (fizetésképtelenség), amelyben azt kérik, lehet. Ez minden bizonnyal igaz a Peter/Gaatzen keresetre: a kár bekövetkezésének helye szerinti jog hatályát vagy legalábbis alkalmazásának eredményét valószínűleg megváltoztatják a lex concursus olyan megoldásai, mint például a vagyontárgyak értékesítéséből származó bevétel felosztására vagy a követelések rangsorára vonatkozó megoldások, a fizetésképtelenségi szabályozás céljainak megőrzése érdekében.
(
48
)	3. cikk. Más kérdés, hogy ilyen körülmények között van‑e joghatóság az Unióban, különösen az 1215/2012 rendelet alapján, amelynek alkalmazásához az alperesnek valamely tagállamban kell lakóhellyel rendelkeznie. A szövegben azonban vannak olyan joghatósági okok, amelyekre e feltétel nem vonatkozik; ezenkívül a tagállamok kiegészítő joghatósági okokat tarthatnak fenn.
(
49
)	A „Róma II” rendelet (14) és (18) preambulumbekezdése.
(
50
)	A 4. cikk a kárt okozó eseményt [hecho dañoso] említi, míg a spanyol változat (18) preambulumbekezdése (a francia, az olasz és az angol változatoktól eltérően) a daño [kár] kifejezést használja. Véleményem szerint a záradék jellegéből és céljából adódóan úgy kell értelmezni, hogy az akkor léphet életbe, ha szoros kapcsolat áll fenn az összességében érintett kárt okozó eseménnyel, azaz annak minden elemével és következményével. A kapcsolatnak nem feltétlenül a szigorú értelemben vett kár tekintetében kell fennállnia.
(
51
)	A (18) preambulumbekezdés – például a spanyol és az olasz változatban – előírja, hogy minden körülményt figyelembe kell venni. Nem hiszem, hogy a melléknév a többi változattól eltérő értelmezést tesz lehetővé, amelyek a körülmények összességére utalnak (ahogyan egyébként a 4. cikk (3) bekezdése is, azokon a nyelveken, amelyeket referenciaként használni tudtam). A bírónak mindig figyelembe kell vennie a kárt okozó esemény és az állam közötti kapcsolatra utaló valamennyi elemet, hogy azokat együttesen mérlegelje és levonja belőlük a megfelelő következtetést.
(
52
)	Lásd különösen az Európai Parlamentnek a szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra alkalmazandó jogról szóló európai parlamenti és tanácsi rendelettervezetről szóló 2005. július 6‑i állásfoglalását, A6‑211/2005.sz. dokumentum, 26. módosítás, amely javaslatot tett a (jelenlegi) 4. cikk (3) bekezdésének szövegére, amelyet végül nem fogadtak el. A Bizottság 2006. február 21‑i módosított rendeletjavaslatát, COM(2006) 83 végleges, 4. cikk (3) bekezdés, amely a felek elvárásait – mint a jogrendszerhez való kapcsolódás különösen jellemző elemét – beépítette a szövegbe, ugyancsak elutasították.
(
53
)	Lásd a jelen indítvány 51. lábjegyzetét. Úgy vélem például, hogy a közvetett kár helye figyelembe vehető az egyéb tényezők között, tiszteletben tartva azonban a 4. cikk (1) bekezdése szerinti kapcsoló tényezőként való kizárását. Másként fogalmazva egy ilyen hely önmagában nem határozhatja meg az alkalmazandó jogot: ez a jogalkotó szándékának megkerülését jelentené, aki csak a közvetlen kárt tekinti kapcsoló tényezőnek.
(
54
)	Ez kitűnik a szövegből. Lásd még a Bizottság 2003. július 22‑i javaslatát, amelyre a jelen indítvány 11. lábjegyzete hivatkozik. Továbbá sem a rendelet, sem a korábbi munkálatok nem adnak magyarázatot arra, hogy a szerződés vagy a már fennálló kapcsolat hogyan hoz létre szoros kapcsolatot egy adott országgal.
(
55
)	Lásd az e szabály és a rendelet 10. cikkének (1) bekezdése, 11. és 12. cikke közötti különbséget.
(
56
)	Amennyiben a bíróság úgy ítéli meg, hogy ilyen kapcsolat áll fenn, akkor az érintett ország jogát kell alkalmaznia.
(
57
)	Lásd Saugmandsgaard Øe főtanácsnoknak a Verein für Konsumenteninformation ügyre vonatkozó indítványának (C‑191/15, EU:C:2016:388) a 78. pontját, bár más összefüggésben nem zárja ki a jogellenes károkozásra alkalmazandó jognak a tényleges alperestől és felperestől eltérő felek között már fennálló jogviszonyra választott jog figyelembevételével történő meghatározását. Mindenesetre hozzáteszi, hogy „az, hogy az általános szerződési feltételek a luxemburgi jog alkalmazását írják elő, a jogvita felei, illetve a vállalkozó és egyes konkrét fogyasztók közötti bármilyen, már fennálló kapcsolat hiányában nem keletkeztet nyilvánvalóan szorosabb kapcsolatos Luxemburggal egy ilyen eljárás vonatkozásában”.
(
58
)	Következésképpen úgy tűnhet, hogy azt olyan felek tekintetében írják elő, akik ahhoz nem járultak hozzá. Így értelmezi ZK: lásd az észrevételeinek a 3.24 pontját.