62005CC0446
YVES BOT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2007. november 22. (
1
)
C-446/05. sz. ügy
Ioannis Doulamis
elleni
büntetőeljárás
„Az EK 10. cikkel összefüggésben értelmezett EK 81. cikk — Nemzeti jogszabály, amely tiltja a fogápolási szolgáltatásokra vonatkozó reklámot”
1.
A jelen előzetes döntéshozatali eljárás célja, hogy a kérdést előterjesztő bíróság számára lehetővé tegye annak mérlegelését, hogy összhangban van-e a közösségi joggal az a nemzeti szabályozás, amely tiltja a fogápolási szolgáltatást nyújtó személyek számára, hogy szolgáltatásaikat a nyilvánosság előtt reklámozzák.
2.
Ezen előzetes döntéshozatali eljárás alapját az a büntetőeljárás képezi, amelyet Belgiumban indítottak I. Doulamis ellen, aki ebben a tagállamban fogorvosi klinikát és laboratóriumot tart fenn, és akit azzal vádolnak, hogy e laboratóriumát és klinikáját a Belgacom telefonkönyvében reklámozta.
3.
A szabálysértési ügyekben eljáró Tribunal de première instance de Bruxelles (Belgium) kételyeket táplál a tekintetben, hogy az adott büntetőeljárást megalapozó nemzeti szabályozás összhangban van-e az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontjával és az EK 10. cikk második bekezdésével összefüggésben értelmezett EK 81. cikkel, és e rendelkezések értelmezése céljából egy kérdést terjeszt előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé.
4.
A jelen indítványban ki fogom fejteni, hogy a kérdéses nemzeti szabályozás – véleményem szerint – nem tartozik a fent említett rendelkezések hatálya alá, ezért ez utóbbiakat úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes a nemzeti szabályozás.
5.
A jelen indítványban azt is be fogom mutatni, hogy e nemzeti szabályozás közösségi joggal való összeegyeztethetőségét a letelepedés szabadságára és a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó EK 43. és EK 49. cikk fényében kell vizsgálni.
6.
Ki fogom fejteni, hogy az a tilalom, amely tilt minden fogápolási szolgáltatással kapcsolatos, nyilvánosság előtti reklámot, e szabadságok korlátozását jelenti. Rámutatok majd, hogy ezt a korlátozást véleményem szerint igazolja a közegészség védelme, amennyiben a kérdéses nemzeti szabályozásnak nem az a hatása, hogy tiltja a fogápolási szolgáltatók számára, hogy egyszerűen, feltűnő vagy ösztönző nélkül telefonkönyvben vagy a közönség számára elérhető egyéb tájékoztatási eszközök útján olyan információkat tüntessenek fel, amelyek lehetővé teszik, hogy mint szakmai szolgáltatók létezésükről hírt adjanak.
I – Jogi háttér
A – A nemzeti jog
7.
A fogápolásra vonatkozó reklámról szóló 1958. április 15-i törvény (
2
) alábbiak szerinti 3. cikke büntetni rendeli az ugyanezen törvény 1. cikkében foglaltakkal ellentétes magatartást:
„Tilos közvetlenül vagy közvetve reklámot közzétenni a szájüreg és a fogak betegségeinek, sérüléseinek vagy rendellenességeinek Belgiumban vagy más országban történő, szakképzett vagy nem szakképzett személy általi kezelése, illetve kezeltetése céljából, különösen a hirdetett tevékenység jogszerűsége tekintetében megtévesztésre alkalmas kirakat, reklámfelirat, hirdetés vagy reklámtábla, továbbá prospektusok, körlevelek, feljegyzések, brosúrák által, sajtó vagy filmvászon útján, bármilyen ígéret vagy előny nyújtása, például kedvezmény vagy a betegek ingyenes szállítása, továbbá üzletszerzők vagy közvetítők útján.
Nem minősül a jelen cikkben meghatározott reklámnak az, ha a szövetkezeti klinikák és rendelőintézetek tagjaik tudomására hozzák a rendelések napját és pontos idejét, a rendelésre jogosult orvosok nevét, valamint az ezekkel kapcsolatban történt módosításokat.”
B – A közösségi jog
1. Az EK-Szerződés
8.
Az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében a közös piaccal összeegyeztethetetlen és tilos minden olyan vállalkozások közötti megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés és összehangolt magatartás, amely hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre, és amelynek célja vagy hatása a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása.
9.
Az EK 10. cikk második bekezdése arra kötelezi a tagállamokat, hogy tartózkodjanak minden olyan intézkedéstől, amely veszélyeztetheti e szerződés célkitűzéseinek megvalósítását.
10.
Az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontja úgy rendelkezik, hogy az Európai Közösség tevékenysége – e szerződés rendelkezései és az abban meghatározott ütemezés szerint – olyan rendszert foglal magában, amely megakadályozza a belső piaci verseny torzulását.
11.
Az EK 43. cikk tiltja a valamely tagállam állampolgárainak egy másik tagállam területén történő szabad letelepedésére vonatkozó korlátozást. Az EK 43. cikk második bekezdése szerint a szabad letelepedés magában foglalja a jogot gazdasági tevékenység önálló vállalkozóként történő megkezdésére és folytatására, valamint társaságok alapítására és irányítására.
12.
Az EK 47. cikk (3) bekezdése értelmében az orvosi és egyéb gyógyító, valamint a gyógyszerészeti szakmák esetében a korlátozások fokozatos eltörlése az e szakmáknak a különböző tagállamokban történő gyakorlására vonatkozó feltételek összehangolásától függ. A fogápolási szolgáltatások a 78/686/EGK (
3
) és a 78/687/EGK (
4
) irányelvekben kerültek szabályozásra.
13.
Az EK 49. cikk tilt a Közösségen belüli szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó minden korlátozást a tagállamok olyan állampolgárai tekintetében, akik a Közösségnek nem abban a tagállamában letelepedettek, mint a szolgáltatást igénybe vevő személy.
14.
Az EK 46. és az EK 55. cikk szerint az EK 43. és az EK 49. cikk nem akadályozza azokat a korlátozásokat, amelyeket közegészségügyi indokok igazolnak.
2. A reklámra vonatkozó másodlagos jog
15.
A reklámra vonatkozó másodlagos közösségi jog egy általános rendszerből és különleges szabályozásokból áll, amelyek egyrészt meghatározott termékekre, másrészt specifikus információs csatornákra vonatkoznak.
16.
Az általános rendszert az alapügy tényállásának megvalósulása idején a 84/450/EGK irányelv (
5
) szabályozta, amelynek tárgya a megtévesztő reklámra vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítése volt. Ezt a jogszabályt módosította a 97/55/EK irányelv (
6
), amely kiterjesztette hatályát az összehasonlító reklámra is, valamint a 2005/29/EK irányelv (
7
). A 84/450 irányelvet hatályon kívül helyezte és felváltotta a 2006/114/EK irányelv (
8
).
17.
A 84/450 irányelv úgy határozza meg a reklámot, mint kereskedelmi, ipari, kézműipari vagy szabadfoglalkozású tevékenység keretében bármilyen formában, az árucikkek vagy szolgáltatások, beleértve az ingatlanokat, a jogokat és kötelezettségeket is, értékesítésének előmozdítása érdekében megfogalmazott közlés. (
9
)
18.
Ugyanezen irányelv szerint megtévesztő minden olyan reklám, amely bármilyen módon – beleértve a megjelenítését is – megtéveszti vagy megtévesztheti azokat a személyeket, akik felé irányul, vagy akiknek a tudomására juthat, és megtévesztő jellege miatt befolyásolhatja e személyek gazdasági magatartását, vagy amely, ugyanilyen okok miatt kárt okoz vagy kárt okozhat valamely versenytársnak. (
10
)
19.
Az összehasonlító reklám pedig minden olyan reklám, amely közvetlenül vagy közvetve felismerhetővé tesz valamely versenytársat, vagy a versenytárs által kínált árukat vagy szolgáltatásokat. (
11
) Az ilyen reklám csak akkor jogszerű, ha több követelménynek is eleget tesz. (
12
)
20.
A tagállamok biztosítják a megtévesztő reklám leküzdésére és az összehasonlító reklámra vonatkozó rendelkezések betartatására alkalmas megfelelő és hatékony eszközöket. Továbbá engedélyezik számukra, hogy a 84/450 irányelvben előírtaknál szélesebb körű védelmi intézkedéseket is biztosítsanak a megtévesztő reklám elleni küzdelemben.
21.
A fent említett meghatározásokat és rendelkezéseket a 2006/114 irányelv átvette.
22.
Ezzel az általános rendszerrel párhuzamosan a közösségi jogalkotó olyan rendelkezéseket is elfogadott, amelyek bizonyos meghatározott termékekre, például a dohányárukra vagy a gyógyszerekre alkalmazandóak. (
13
) A gyógyszerekkel kapcsolatos intézkedések a közegészség védelmén alapulnak. Ezek a rendelkezések egész egyszerűen a nyilvánosság előtti reklám teljes tilalmát írják elő például olyan gyógyszerfajták tekintetében, amelyek kizárólag orvosi rendelvényre kaphatóak, valamint azon feltételeket is előírják, amelyeket be kell tartani a gyógyszerek egyéb kategóriáinak reklámozásakor vagy az egészségügyi szakembereknek szóló reklámokban.
23.
A közösségi jogalkotó a televízió által sugárzott (
14
) és az elektronikus (
15
) reklámmal kapcsolatos nemzeti szabályozásokat is összehangolta. A 89/552 irányelv többek között előírja, hogy a televíziós reklám és a távértékesítés nem ösztönözhet az egészségre vagy a biztonságra káros magatartásra. (
16
) Az irányelv 14. cikkének (1) bekezdése szerint tilos az olyan gyógyászati termékek, illetve gyógykezelés televíziós hirdetése, amelyek csak vényre kaphatóak abban a tagállamban, amelynek joghatósága alá a műsorszóró tartozik. A fent említett irányelv 14. cikkének (2) bekezdése szerint tilos a távértékesítés a forgalmazási engedély tárgyát képező gyógyászati termékek, valamint a gyógykezelések vonatkozásában. A 89/552 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése alapján a tagállamoknak továbbra is jogában áll a joghatóságuk alá tartozó televíziós műsorszolgáltatóktól megkövetelni a részletesebb vagy szigorúbb szabályok kidolgozását az ezen irányelv által érintett területeken.
II – Az alapügy tényállása
24.
I. Doulamis egy fogászati laboratórium és klinika üzemeltetője Saint-Gilles településen, Brüsszel-Főváros Régióban, Belgiumban.
25.
1996 novemberében a Belga Fogászok és Fogszakorvosok Uniója magánfélként lépett fel I. Doulamisszal szemben, akit azzal vádolt, hogy a fogász hivatást jogellenesen gyakorolja, és jogellenesen jelentetett meg reklámhirdetéseket a Belgacom telefonkönyvében.
26.
Ezen, magánfél részéről történő fellépést követően a csendőrség által végzett nyomozás keretében I. Doulamis bemutatta, hogy fogtechnikus, az 1981-es év során sikerrel tette le a fogprotézis-technikusi vizsgát, 1985-ben kapott vállalkozásvezetési oklevelet, és rendelkezik a Brabant Vidék Kézműves- és Kereskedelmi Kamarájának bizonyítványával, amely igazolja, hogy eleget tesz a fogprotézis-technikusi szakma gyakorlásához szükséges feltételeknek.
27.
A fent említett nyomozás bebizonyította, hogy I. Doulamis három reklámhirdetést tett közzé a Belgacom telefonkönyvében, egyet a fogászati laboratóriummal és két másikat a klinikával kapcsolatban. Ezek a hirdetések az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban foglaltak alapján az alábbiak szerint írhatóak le.
28.
A fogászti laboratóriummal kapcsolatos hirdetés egy körülbelül 10 x 7 cm-es keretben egy szimbólum mellett található, vastagon szedett „Jean Doulamis” és „Fogászati laboratórium” cím alatt egy színes sávban az „Azonnali javítás egy órán belül” feliratot tartalmazza, amely után a következő információk kerülnek feltüntetésre: „Mindenféle kivehető és állandó protézisek – Kerámia – Csontbeültetés – Fogkő-eltávolítás – Protézisek felújítása – Ingyenes ellenőrzés és tanácsadás – Személyre szabott szolgáltatás – Otthoni mintavétel”, amelyeket a laboratórium címe, telefonszáma és a nyitvatartási rend követ.
29.
A fogászati klinikával kapcsolatos első hirdetés egy körülbelül 4 x 8 cm-es keretben fentről lefelé a „Jean Doulamis”, „Fogászati klinika” és „Porte de Hal” címeket tartalmazza vastagon szedve, majd a korábbival megegyező szimbólumot, melyet a következő információk követnek: „Felnőtt- és gyermekfogápolás – Állandó és kivehető protézisek – Esztétikai fogászat – Paradontológia”, ezek alatt szerepel a klinika címe, két telefonszám és a „Laboratórium helyben” felirat, valamint a nyitvatartási rend.
30.
A klinikával kapcsolatos második hirdetés egy körülbelül 4 x 2 cm-es keretben tartalmazza vastagon szedve a „Jean Doulamis” és a „Fogászati klinika” címet, ezek után pedig az alábbi feliratokat: „Fogápolás felnőttek és gyermekek számára – Protézisek – Esztétikai fogászat”, ezt a nyitvatartási rend, egy cím és egy telefonszám követi.
31.
I. Doulamis védelmében azt hozta fel, hogy az 1958. évi törvény ellentétes a verseny szabadságával mind nemzeti, mind nemzetközi szinten. Az EK 81. cikkre és a Van Eycke-ügyben 1988. szeptember 21-én hozott ítéletre (
17
) hivatkozott, amelyben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az EK 81. cikk, az EK 10. cikkel összefüggésben értelmezve, kötelezi a tagállamokat arra, hogy ne hozzanak vagy ne tartsanak hatályban olyan – akár törvényi, akár pedig rendeleti – intézkedéseket, amelyek alkalmasak arra, hogy a vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok hatékonyságát gátolják. (
18
) I. Doulamis megemlítette továbbá a szellemi szabadfoglalkozások ágazatának versenyéről az Európai Közösségek Bizottsága által készített jelentést (
19
).
III – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
32.
A kérdést előterjesztő bíróság az alábbi problémaköröket veti fel.
33.
Az EK 81. cikknek, az EK 3. cikk (1) bekezdése g) pontjának az EK 10. cikk második bekezdésével együttes olvasatából kitűnik, hogy a tagállamok nem hozhatnak vagy nem tarthatnak hatályban olyan intézkedéseket, amelyek alkalmasak arra, hogy a vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok hatékony érvényesülését gátolják.
34.
I. Doulamis, aki szabad foglalkozást gyakorol, és egy fogászati klinikát üzemeltet, vállalkozásnak tekinthető.
35.
Nem lehet kizárni, hogy az 1958. évi törvényhez hasonló szabályozás hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelem szabadságára abban az értelemben, hogy ellentétes az egységes piac megvalósításával. E tekintetben Jacobs főtanácsnoknak a Pavlov és társai egyesített ügyekre vonatkozó indítványából (
20
) (2000. szeptember 12-én hozott ítélet) kitűnik, hogy tekintettel a szabadfoglalkozások körének heterogén jellegére és a működésük helyéül szolgáló piacok jellegzetességeire, nem lehet általános formulát alkalmazni. (
21
) Szükségesnek látszik tehát minden egyes esetben annak a mérlegelése, hogy a cselekvési szabadság korlátozása az érintett piacon ténylegesen a verseny korlátozásához vezet-e az EK 81. cikk értelmében, adott esetben a közegészség védelmére, illetve a fogyasztók védelmére vonatkozó rendelkezések tekintetbevételével.
36.
E körülményekre tekintettel a Tribunal de première instance de Bruxelles az eljárást felfüggesztette, és a következő kérdést terjesztette előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:
„Úgy kell-e értelmezni az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontjával és az EK 10. cikk második bekezdésével együttesen értelmezett EK 81. cikket, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti törvény, jelen esetben az 1958. április 15-i törvény, amely (bárkinek és) annak, aki szabad foglalkozás vagy fogorvosi praxis keretén belül fogápolási szolgáltatást nyújt, megtilt minden közvetett vagy közvetlen reklámot a fogápolás területén?”
IV – Elemzés
A – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadhatóságáról
37.
A belga és az olasz kormány azt állítja, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadhatatlan.
38.
A belga kormány arra az érvre alapítja az elfogadhatatlanságot, amely szerint az EK 81. cikk nem alkalmazható az 1958. évi törvényre, mivel a reklámozásnak a fogápolás területére vonatkozó tilalma társadalmi jelleget mutat, és a célja a lakosság jólétének védelme.
39.
A kormány ebből arra a következtetésre jut, hogy az előzetes döntéshozatali kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdés nem releváns az alapügy megoldása szempontjából és tisztán hipotetikus jellegű.
40.
Az olasz kormány kifejti, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés azért hipotetikus, mert azt kívánja pontosítani, hogy egy általános reklámtilalom a fogápolás területén összhangban van-e az EK 81. cikkel, miközben az 1958. évi törvény nem tilt mindenfajta reklámot, csupán az e törvény 1. cikkében meghatározottakat.
41.
Úgy vélem, hogy az e kormányok által kifejtett érvek jellegüknél fogva nem bizonyítják az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadhatatlanságát.
42.
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint kizárólag az alapeljárásban eljáró és a meghozandó bírósági döntésért felelős nemzeti bíróság jogosult mérlegelni – az ügy sajátosságaira figyelemmel – egyrészt az előzetes döntéshozatal szükségességét annak érdekében, hogy döntését meghozhassa, másrészt azt, hogy a Bíróság számára feltett kérdések relevánsak-e. Így tehát, amennyiben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések a közösségi jog értelmezésével kapcsolatosak, a Bíróság főszabály szerint köteles eljárni. (
22
)
43.
A Bíróság mindazonáltal azt is kimondta, hogy a Bíróság kivételes esetekben jogosult saját hatáskörének megállapítása céljából megvizsgálni azokat a körülményeket, amelyek mellett a nemzeti bíróság hozzá fordult. Ahogyan arra rendszeresen emlékeztetnek az előzetes döntéshozatali eljárásokban hozott ítéletek, az együttműködés szelleme, amelyben az előzetes döntéshozatali eljárást le kell folytatni, magában foglalja, hogy a nemzeti bíróság a maga részéről figyelemmel van a Bíróságra ruházott feladatra, amely a tagállamok igazságszolgáltatásához való hozzájárulást jelent, és nem pedig általános vagy hipotetikus kérdésekről való jogi véleménynyilvánítást. (
23
)
44.
Tehát a Bíróság úgy vélte, hogy nem dönthet egy nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett olyan kérdésről, amely esetében nyilvánvaló, hogy a közösségi jogszabály kért értelmezése vagy érvényességének értékelése nyilvánvalóan nem áll kapcsolatban az alapjogvita tényeivel vagy tárgyával, vagy nem állnak a Bíróság rendelkezésére azon ténybeli és jogi körülmények, amelyek ahhoz szükségesek, hogy a feltett kérdésekre hasznos módon válaszolhasson.
45.
Hasonló a helyzet, amennyiben a kérdést előterjesztő bíróság által felvetett probléma hipotetikus jellegű. (
24
) Ez az eset áll fenn például, amennyiben az e bíróság által előzetes döntéshozatal céljából előterjesztett kérdés olyan jogi vagy ténybeli helyzetre vonatkozik, amely nem egyezik az alapeljárás valóságával. (
25
)
46.
Ez az eset fennállhat akkor is, ha a kérdést előterjesztő bíróság olyan kérdést terjeszt elő előzetes döntéshozatal céljából, amelynek tárgya a Bíróság számára lehetővé teszi egy másik tagállami szabályozás közösségi joggal való összhangjának vizsgálatát, amennyiben ez a bíróság a kérdését e szabályozás olyan értelmezésére alapítja, amely egyszerű feltételezéseken alapszik. (
26
)
47.
Nem hiszem, hogy a Tribunal de première instance de Bruxelles által előzetes döntéshozatal céljából előterjesztett kérdés az elfogadhatatlanság e különböző eseteinek valamelyikébe tartozna.
48.
Tehát, ellentétben a belga kormány állításával, a kérdés nyilvánvalóan releváns az alapeljárás megoldása szempontjából, és nem hipotetikus jellegű. Az EK 3. cikk (1) bekezdése g) pontjának és az EK 10. cikk második bekezdésének az EK 81. cikkel összefüggésben történő olyan értelmezése, miszerint azokkal ellentétes az 1958. évi törvényhez hasonló nemzeti szabályozás, arra vezetné ugyanis a kérdést előterjesztő bíróságot, hogy e törvényt ne alkalmazza, és felmentse I. Doulamist. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés tehát teljességgel releváns az alapügy megoldása szempontjából.
49.
Továbbá az a körülmény, hogy az EK 81. cikk az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontjával és az EK 10. cikk második bekezdésével összefüggésben értelmezve adott esetben nem alkalmazható egy ilyen törvényre, nem ad az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésnek hipotetikus jelleget. A kérdést előterjesztő bíróság kifejtette azokat az indokokat, amelyek miatt kétsége támadt e cikknek az alapügyre való alkalmazása tekintetében, és ezek az indokok a fent említett bíróság által leírt jogi és ténybeli háttérbe illeszkedő jogi és tényelemeken nyugszanak.
50.
Az a tény, hogy adott esetben az EK 81. cikk, az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontjával és az EK 10. cikk második bekezdésével összefüggésben értelmezve nem alkalmazható az olyan nemzeti szabályozásra, mint amilyen az 1958. évi törvény, e rendelkezések értelmezésének körébe tartozik, és nem kérdőjelezheti meg az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadhatóságát.
51.
Ezután az olasz kormány azon érvelése kapcsán, amely szerint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés hipotetikus, mert nem felel meg az 1958. évi törvény tartalmának, emlékeztetni kell arra, hogy az EK 234. cikkben előírt bíróságok közötti együttműködési eljárás keretében a Bíróság feladatai és a kérdést előterjesztő bíróság feladatai világosan elválnak egymástól, és ez utóbbi kizárólagos hatásköre a saját nemzeti szabályozásának értelmezése. (
27
)
52.
A Bíróság feladata ugyanis az, hogy figyelembe vegye az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés hátteréül szolgáló szabályozást, amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szerepel, még akkor is, ha a szabályozási hátteret kétségbe vonja a kérdést előterjesztő bíróság joghatósága alá tartozó állam a Bírósághoz benyújtott észrevételeiben. (
28
)
53.
Miután a Tribunal de première instance de Bruxelles előzetes döntéshozatalra utaló határozatában jelezte, hogy az 1958. évi törvényt úgy kell értelmezni, hogy az bizonyos reklámokat tilt a fogápolás területén, sem a Bíróság, sem az olasz kormány nem kérdőjelezheti meg ezt az értelmezést.
54.
Ezért azon a véleményen vagyok, hogy a vizsgálat tárgyát képező előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadható, és választ kell adni rá.
B – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
55.
Kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az EK 81. cikket, az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontjával és az EK 10. cikk második bekezdésével együttesen úgy kell-e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti jogszabály, amely annak, aki szabad foglalkozás vagy fogorvosi praxis keretén belül fogápolási szolgáltatást nyújt, megtilt minden közvetett vagy közvetlen nyilvános reklámot a szolgáltatásaival kapcsolatban.
56.
A közösségi jogalkotó a mai napig nem fogadott el olyan jogi aktust, amely szabályozza vagy harmonizálja a reklámozás lehetőségét az egészségügyi szakmák, különösen a fogápolás területén. A 78/686 irányelv, amelynek célja, hogy elősegítse a fogorvosi tevékenységgel kapcsolatos letelepedés és szolgáltatásnyújtás szabadsága eredményes gyakorlását, (
29
) semmilyen ezzel kapcsolatos rendelkezést nem tartalmaz. (
30
) Tehát a Szerződés rendelkezéseinek fényében kell megvizsgálni, hogy adott esetben az 1958. évi törvényhez hasonló nemzeti szabályozás összhangban van-e a közösségi joggal.
57.
A vizsgálat jelen állásánál jelezni kell a belga kormány által védett álláspontra válaszul, hogy az a tény, hogy az 1958. évi törvénynek – azzal, hogy tiltja a fogápolási szolgáltatást nyújtó személyek számára szolgáltatásuk reklámozását – a célja a közegészség védelme, nem igazolhatja azt, hogy ez a törvény sértheti a Szerződés céljainak megvalósulását. Ugyanis, bár az EK 152. cikkel összhangban az egészségüggyel kapcsolatos intézkedések elsősorban a tagállamok hatáskörébe tartoznak, mivel a Közösségnek csak ezen intézkedések kiegészítésére van hatásköre, a tagállamoknak a közösségi jogot betartva kell hatáskörüket gyakorolniuk. (
31
)
58.
Az olyan orvosi vagy paramedicinális tevékenység, mint a fogorvosi szolgáltatásnyújtás, gazdasági tevékenységnek minősül, amelyre a közös piac szabályai vonatkoznak. Azok a tagállami intézkedések, amelyek a fogápolási szolgáltatást nyújtók által megjelentethető reklámmal kapcsolatosak, nem sérthetik a Szerződésnek a verseny szabadságával kapcsolatos szabályait. Továbbá nem lehetnek ellentétesek a szabad mozgással. (
32
)
59.
Az 1958. évi törvény által elérni kívánt cél mint ilyen tehát nem zárhatja ki a törvényt az EK 81. cikknek az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontjával és az EK 10. cikk második bekezdésével összefüggésben értelmezett hatálya alól. E törvény jellegzetességeire és az alapeljárás körülményeire tekintettel kell mérlegelni azt, hogy a törvény e rendelkezések hatálya alá tartozik-e.
60.
A Bizottsággal együtt azon a véleményen vagyok, hogy az EK 81. cikknek az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontjával és az EK 10. cikk második bekezdésével összefüggésben értelmezett rendelkezései nem alkalmazhatóak az 1958., évi törvényhez hasonló nemzeti szabályozásra.
61.
Ellenben a fogápolási szolgáltatást nyújtó személyeket érintő tilalom, mely szerint szolgáltatásaikat nem reklámozhatják nyilvánosság előtt, véleményem szerint a letelepedés szabadsága, valamint a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának minősül. Ugyanakkor be fogom mutatni, hogy az ilyen tilalmat igazolhatja a közegészség védelme, és hogy mennyiben arányos e tilalom az elérni kívánt céllal.
62.
A következőkben e pontok mindegyikét egyesével fogjuk megvizsgálni.
1. Az 1958. évi törvény összeegyeztethetősége az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontjával és az EK 10. cikk második bekezdésével összefüggésben értelmezett EK 81. cikkel
63.
Emlékeztetni kell arra, hogy az EK 81. cikk tárgya a vállalkozások, nem pedig a tagállamok magatartásának szabályozása. E cikk tiltja a vállalkozások közötti olyan megállapodásokat, a vállalkozások társulásai által hozott olyan döntéseket és e gazdasági szereplők olyan összehangolt magatartását, amelyek hatással lehetnek a tagállamok közötti kereskedelemre, és amelyek ellentétesek a verseny szabadságával.
64.
Tény, hogy a Bíróság elismerte, hogy hivatkozni lehet ezen, az EK 10. cikkel összefüggésben értelmezett cikkre valamely tagállam által elfogadott normatív szabályozással szemben. Így a következetes ítélkezési gyakorlat szerint, noha igaz, hogy az EK 81. cikk önmagában csakis a vállalkozások tevékenységét érinti, és nem vonatkozik a tagállamoktól származó törvényi vagy rendeleti intézkedésekre, e cikk ettől még – az EK 10. cikkel összefüggésben értelmezve – kötelezi a tagállamokat arra, hogy ne hozzanak vagy ne tartsanak hatályban olyan – akár törvényi, akár pedig rendeleti – intézkedéseket, amelyek alkalmasak arra, hogy a vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok hatékony érvényesülését gátolják. (
33
)
65.
Mindazonáltal az EK 81. cikk hatályának a tagállamoktól származó jogszabályokra történő kiszélesítésének nem célja, hogy kibővítse annak hatályát valamennyi olyan állami aktusra, amelynek versenyellenes hatásai lehetnek.
66.
A Bíróság ugyanis kimondta, hogy az EK 10. és az EK 81. cikk két esetben sérül: egyrészt ha valamely tagállam előírja vagy előnyben részesíti az EK 81. cikkel ellentétes megállapodások kötését vagy az ilyen megállapodások hatását erősíti, másrészt pedig ha a saját szabályozásának állami jellegét megszünteti azáltal, hogy a gazdasági jellegű fellépésre vonatkozó döntések meghozatalának felelősségét magán piaci szereplőkre ruházza. (
34
)
67.
Ebben a két esetben az állami aktust ellentétesnek kell tekinteni az EK 81. cikk rendelkezéseivel, az EK 10. cikken keresztül, mert olyan megállapodást vagy olyan vállalati döntést ír elő vagy tesz törvényessé, amely ellentétes az előbbi cikk rendelkezéseivel. Az EK 81. cikk és az EK 10. cikk együttes alkalmazása az olyan állami aktusokra, amelyek megfelelnek ezen esetek valamelyikének, annak elkerülésére irányul, hogy egy állami intézkedés semmissé tegye vagy csökkentse az EK 81. cikkben előírt tilalmak hatályát a vállalkozások tekintetében. Az alkalmazás célja továbbá annak megakadályozása, hogy olyan megállapodás vagy olyan vállalati döntés, amely ellentétes a versennyel, kizárólag jogi formájának köszönhetően mentesüljön az e cikkből származó szankciók alól. (
35
)
68.
Az azonban továbbra is igaz, hogy az EK 81. cikk az EK 10. cikkel együttesen csak akkor alkalmazható valamely tagállam törvényi vagy rendeleti szabályozására, ha ezen intézkedés előnyben részesít, erősít vagy előír egy, a vállalkozásoknak felróható aktust.
69.
Az a körülmény, hogy a két fent említett eset nem kimerítő felsorolás része, mivel azokat a Bíróság több határozatában is a „különösen” szó előzi meg, (
36
) véleményem szerint nem kérdőjelezi meg ezt az elemzést. E két eset Bíróság általi értelmezésének elemzése kellően meggyőző annak megállapításához, hogy a Bíróság a fentiekkel ellentétben az EK 81. cikk és az EK 10. cikk együttes alkalmazásának hatókörét azok közé a szoros korlátok közé akarta szorítani, amelyeket az imént fejtettünk ki.
70.
Így az Arduino-ügyben 2002. február 19-én hozott ítéletben (
37
) a Bíróság olyan tagállami aktussal szembesült, amely az ügyvédi szakmai kamara által készített tervezet alapján az ügyvédi hivatáshoz tartozó személyek részére fizetendő tiszteletdíjak alsó és felső határát rögzítő díjszabást hagy jóvá. A Bíróság, miután megállapította, hogy egy ilyen nemzeti intézkedés hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre az EK 81. cikk értelmében, (
38
) azt az ítéletet hozta, hogy a fent nevezett intézkedés nem tartozik ezen, az EK 10. cikkel együttesen értelmezett rendelkezés hatálya alá. A Bíróság úgy vélte, hogy egyrészt nem tűnik úgy, hogy az érintett tagállam a gazdasági beavatkozásokra vonatkozó döntések meghozatalának felelősségét magán piaci szereplőkre ruházta volna, aminek következtében megszűnt volna az alapeljárás tárgyát képező szabályozás állami jellege, vagy hogy előírta vagy előnyben részesítette volna a vállalkozások közötti megállapodások EK 81. cikkbe ütköző kötését, vagy erősítette volna e megállapodások hatását. (
39
)
71.
Meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben nincs egyetlen olyan tényező sem, amely bizonyíthatná, hogy az 1958., évi törvény erősít vagy előír valamely megállapodást vagy vállalati döntést.
72.
Így – ahogyan azt a Bizottság kiemeli – ez a törvény, amennyiben a fogápolás területén mindenfajta reklámot tilt, nem teszi kötelezővé és nem támogatja az EK 81. cikkel ellentétes megállapodások kötését.
73.
Olyan tényelemeket sem tartalmaznak az iratok, amelyekből arra lehetne következtetni, hogy a fent nevezett törvény erősítene egy már létező megállapodást. Végezetül a kérdést előterjesztő bíróság semmiféle olyan tájékoztatást nem adott az 1958. évi törvény elfogadásának körülményeiről, amely arra engedne következtetni, hogy a Belga Királyság a gazdasági szereplőkre ruházta volna át a fogápolással kapcsolatos reklámra vonatkozó döntések meghozatalának felelősségét, amelynek az 1958. évi törvény csupán kodifikációját alkotná.
74.
E tekintetben meg kell állapítanunk, hogy azok az indokok, amelyek miatt a kérdést előterjesztő bíróság feltette a Bíróságnak a vizsgált előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést, egyáltalán nem az EK 10. cikk és az EK 81. cikk együttes alkalmazása ítélkezési gyakorlat által kialakított eseteinek egyikére vonatkoznak. Emlékeztetni kell arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróság e cikkeknek az alapügyre történő alkalmazására vonatkozólag tett fel kérdést az 1958. évi törvénynek a tagállamok közötti versenyre gyakorolt esetleges hatásai miatt és abból a tényből kifolyólag, hogy I. Doulamis vállalkozásnak tekinthető a „vállalkozás” fogalmának az ítélkezési gyakorlat által adott meghatározása alapján.
75.
Ezért az a véleményem, hogy az 1958. évi törvény nem tartozik az EK 81. cikk EK 10. cikkel összefüggésben értelmezett rendelkezéseinek hatálya alá. Tehát azt fogom javasolni, hogy a Bíróság azt a választ adja a kérdést előterjesztő bíróságnak, hogy az EK 81. cikk (3) bekezdésének g) pontját és az EK 10. cikk második bekezdését együttesen úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan nemzeti törvény, amely annak, aki szabad foglalkozás vagy fogorvosi praxis keretén belül fogápolási szolgáltatást nyújt, megtilt a szolgáltatásaira vonatkozó minden, közvetett vagy közvetlen nyilvános reklámot.
2. Az 1958. évi törvény összeegyeztethetősége a letelepedés szabadságával és a szolgáltatásnyújtás szabadságával
76.
Az orvosi és paramedicinális tevékenységek, közöttük azok, amelyek a fogápolással kapcsolatosak, a Szerződés szabad mozgást biztosító rendelkezéseinek hatálya alá tartoznak. Ezt az elemzést erősítik az EK 47. cikk (3) bekezdésének a letelepedés szabadságával kapcsolatos kifejezései. Ez az elemzés továbbá összhangban van az ezen alapvető jogra (
40
), illetve a szolgáltatásnyújtás szabadságára (
41
) vonatkozó következetes ítélkezési gyakorlattal.
77.
Igaz, hogy a Szerződésnek a szabad mozgással kapcsolatos rendelkezései csak külső elem megléte mellett alkalmazhatóak. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ezek a rendelkezések nem alkalmazhatók olyan helyzetre, amelynek valamennyi eleme egyetlen országra korlátozódik. (
42
) Így valamely tagállam állampolgára nem hivatkozhat a közösségi jogra, ha nem az Európai Unió egy másik államában gyakorolja a hivatását, vagy szerezte meg képesítését. (
43
)
78.
A kérdést előterjesztő bíróság által benyújtott információkra tekintettel nem tűnik úgy, hogy az alapügy bármelyik eleme is kötődne a közösségi joghoz. Ezen információk szerint ugyanis I. Doulamis tevékenységét Belgiumban végzi, ahol letelepedett, és ebben a tagállamban folyik büntetőeljárás ellene azért, mert egy nemzeti telefonkönyvben reklámhirdetéseket jelentetett meg. Továbbá az iratokból kitűnik, hogy protézis-technikusi és vállalkozásvezetői képesítéseit is Belgiumban szerezte. Végezetül a kérdést előterjesztő bíróság nem jelzi, hogy I. Doulamis a foglalkozásának gyakorlása céljából mozgott volna a Közösségen belül.
79.
A Bíróságnak nyújtott tájékoztatás alapján az egyetlen olyan tényelem, amely Belgiumon kívüli, I. Doulamis születési helye, amely Görögországban található. Mindazonáltal, az érdekelt személy állampolgárságára vonatkozó információk hiányában kizárólag születési helye nem elegendő annak megállapításához, hogy olyan közösségi állampolgár helyzetében van, aki önálló tevékenységét a származási államán kívüli másik tagállamban akarja gyakorolni. A kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy ellenőrizze ezt a kérdést, és megvizsgálja, hogy I. Doulamis egy, a Belga Királyságon kívüli másik tagállam állampolgára-e.
80.
Ha nem ez a helyzet áll fenn, az a tény, hogy az alapügyből adott esetben hiányzik bármiféle külső elem, nem menti fel a Bíróságot az alól, hogy a kérdést előterjesztő bírósággal közölje azokat az elemeket, amelyek szükségesek az 1958. évi törvénynek az EK 43. és az EK 49. cikkel való összeegyeztethetőségének mérlegeléséhez.
81.
Az ítélkezési gyakorlatból ugyanis kitűnik, hogy a Bíróság elfogadja a Szerződés által biztosított szabad mozgás hatályának értelmezését akkor is, ha az alapügy semmilyen külső elemet nem tartalmaz, azzal az indokkal, hogy ez az értelmezés hasznos lehet a kérdést előterjesztő bíróság számára az előtte tárgyalt alapügy megoldása szempontjából abban az esetben, ha nemzeti joga az alapügyhöz hasonló eljárásban előírná, hogy valamely saját állampolgárt ugyanazon jogokban kell részesíteni, mint amelyekkel más tagállam állampolgára hasonló helyzetben rendelkezne a közösségi jog alapján. Ezt az ítélkezési gyakorlatot, amelyet az áruk szabad mozgása kapcsán fejtett ki a Bíróság a Guimont-ügyben 2000. december 5-én hozott ítéletében (
44
), a többi mozgási szabadsággal kapcsolatban is alkalmazták. (
45
)
82.
Továbbá a kérdést előterjesztő bíróság előzetes döntéshozatalra utaló határozatának indokolásából arra következtethetünk, hogy a Tribunal de première instance de Bruxelles nemzeti jogszabályának a közösségi joggal való összeegyeztethetőségét nem csupán az EK 81. cikknek az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontjával és az EK 10. cikk második bekezdésével összefüggésben, hanem a közös piac azon szabályaival kapcsolatban is vizsgálja, amelyek célja az egységes piac kialakítása, amelyek szükségképpen magukban foglalják a szabad mozgással kapcsolatos szabályokat is.
83.
Végezetül emlékeztetni kell arra, hogy az EK 234. cikkel bevezetett együttműködési eljárás keretében a Bíróság feladata, hogy a nemzeti bíróságnak az előtte folyamatban levő ügy eldöntéséhez érdemi választ adjon, (
46
) és az állandó ítélkezési gyakorlattal összhangban a Bíróság feladata, hogy értelmezzen valamennyi olyan közösségi jogi rendelkezést, amelyre a kérdést előterjesztő bíróságnak e célból szüksége van, még akkor is, ha ezeket a rendelkezéseket nem említik azok a kérdések, amelyeket ez utóbbi bíróság a számára feltesz, amennyiben a kérdést előterjesztő bíróság szolgáltatott számára olyan ténybeli és jogi elemeket, amelyek lehetővé teszik e jogértelmezést. (
47
)
84.
Az a véleményem tehát, hogy a kérdést előterjesztő bíróság számára meg kell adni valamennyi, az EK 43. cikk és az EK 49. cikk hatályával kapcsolatos, az alapeljárás megoldása szempontjából hasznos információt. Így egymás után be fogom mutatni, hogy az olyan tagállami törvény, mint az 1958. évi törvény, amely tiltja a fogápolási szolgáltatásokat nyújtó személyek számára szolgáltatásaik nyilvános reklámozását, mennyiben valósít meg e cikkek értelmében vett korlátozást. Ezután ki fogom fejteni, hogy az ilyen korlátozás mennyiben igazolható.
a) Az EK 43. cikk és az EK 49. cikk értelmében vett korlátozás fennállása
85.
Az EK 43. cikk által felállított letelepedési szabadság magában foglalja a jogot, hogy egy önálló foglalkozás elérhetővé váljon egy másik tagállamban, és hogy e foglalkozást itt állandó módon gyakorolhassák. A Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően ez a cikk nem csupán a hátrányosan megkülönböztető intézkedések tilalmát írja elő. Célja – a Bíróság által gyakran megismételt rendkívül széles fogalomnak megfelelően –, hogy alkalmazzák „minden olyan intézkedésre, amely e szabadság gyakorlását tiltja, korlátozza, vagy kevésbé vonzóvá teszi” (
48
).
86.
Azok között a korlátozások között, amelyekre így az EK 43. cikk vonatkozik, szerepelnek azok az intézkedések is, amelyek, bár megkülönböztetés nélkül alkalmazandók, hatással vannak az adott tevékenység gyakorlásának módjára, és megfosztanak egy gazdasági szereplőt egy olyan hatékony versenyeszköztől, amely a piachoz való hozzáférését segítené. (
49
)
87.
Úgy vélem, ez az eset áll fenn az olyan tagállami szabályozás kapcsán, amely minden reklámot tilt a fogápolás területén.
88.
A reklámnak a piachoz való hozzáféréssel kapcsolatos jelentőségét a Bíróság több esetben is kiemelte az áruk szabad mozgásával kapcsolatban.
89.
Így a De Agostini és TV-Shop ügyben 1997. július 9-én hozott ítéletében (
50
) a Bíróság úgy vélte, nem zárható ki, hogy a valamely tagállamban jogszerűen forgalmazott termék vonatkozásában a reklámozás egy típusára vonatkozó teljes tilalom a más tagállamokból származó termékekre nagyobb hatással lehet.
90.
A Gourmet International Products ügyben 2001. március 8-án hozott ítéletében (
51
) a Bíróság olyan nemzeti szabályozás tekintetében foglalt állást, amely néhány elhanyagolható kivételtől eltekintve megtiltotta az alkoholtartalmú termékekkel kapcsolatos reklámüzenetek mindenfajta terjesztését a fogyasztók körében. A Bíróság úgy vélte, a reklámozás ilyen tilalmát úgy kell tekinteni, hogy az súlyosabban érinti a más tagállamokból származó termékek forgalmazását, mint a nemzeti termékekét, következésképpen a tagállamok közötti kereskedelemnek az EK 28. cikk hatálya alá tartozó korlátozásának minősül. (
52
)
91.
A Bíróság ezt az elemzését arra a megállapításra alapozta, amely szerint, mivel olyan termékekről van szó, mint az alkoholos italok, amelyek fogyasztása hagyományos társadalmi szokásokhoz, valamint a helyi hagyományokhoz és gyakorlathoz kötődik, egy, a sajtóban, a rádióban és a televízióban közzétett hirdetések, kéretlen anyagok közvetlen küldése vagy nyilvános hirdetmények útján a fogyasztókat célzó valamennyi reklámot kizáró tilalom megnehezítheti a más tagállamokból származó termékek piacra jutását a nemzeti termékekéhez képest, amelyeket a fogyasztó már alapvetően jobban ismer. (
53
)
92.
A Douwe Egberts ügyben 2004. július 15-én hozott ítéletben (
54
) olyan nemzeti szabályozás kapcsán, amely az élelmiszerek reklámozása során feltétlen módon tiltja a „fogyásra” és az „orvosi ajánlásokra, igazolásokra, nyilatkozatokra, véleményekre vagy jóváhagyó nyilatkozatokra” vonatkozó hivatkozásokat, a Bíróság ugyanarra a következtetésre jutott, mint a fent hivatkozott Gourmet International Products ügyben hozott ítéletben.
93.
Azok az indokok, amelyek folytán a Bíróság az EK 28. cikk értelmezésének keretében ilyen következtetésre jutott az árukra vonatkozó reklámtilalom kapcsán, véleményem szerint átültethetők az EK 43. cikknek egy olyan tagállami szabályozással kapcsolatos értelmezésére is, amely tiltja a fogápolási szolgáltatással foglalkozók számára, hogy szolgáltatásaikat bármilyen módon reklámozzák.
94.
Az a kapcsolat ugyanis, amely a beteget egy egészségügyi szolgáltatást nyújtó személyhez köti – véleményünk szerint – intenzitásában meghaladja az egy adott termék iránti, egyszerű fogyasztási szokásokon alapuló kötődést. Ez az egészségügyi szolgáltatások területén fennálló kapcsolat a betegnek a szolgáltatást nyújtó személy vagy intézmény iránti bizalmán alapul, és olyan szolgáltatásokra vonatkozik, amelyek kapcsán a minőség iránti igény értelemszerűen a lehető legmagasabb. Ez a bizalom kezdetben a szakember vagy a szakintézmény jó hírén alapul, és a betegnek nyújtott szolgáltatások előrehaladtával általában egyre erősödik.
95.
Ez az egészségügyi szolgáltatásokkal kapcsolatos követelményszint például azzal jár, hogy az egészségügyi foglalkozások hagyományosan igen szigorú szabályozást kaptak a különböző tagállamokban. Ez a kiterjedt szabályozás egyébként arra kényszerítette a közösségi jogalkotót, hogy e tevékenységi területen fogadja el az első ágazati irányelveket e szakmák gyakorlásához szükséges oklevelek elismerésével és ezen oklevelek megszerzéséhez szükséges képzések harmonizációjával kapcsolatban. (
55
)
96.
Az egészségügy tehát olyan terület, amelyen a szakemberek szabad mozgása jelentős akadályokba ütközött, és ahol a kölcsönös elismerés elve igen széles körű harmonizációt tett szükségessé a közösségi jogalkotó részéről.
97.
Ezért azon a véleményen vagyok, hogy egy más tagállamból származó szakember, legyen bár természetes vagy jogi személy, piacra jutása bizonyosan sokkal nehezebb, mint más olyan tevékenységekhez való hozzáférés, mint a bankpiac vagy a biztosítási piac, amely területen a kockázat sokkal alacsonyabb, és ahol a szolgáltató és a szolgáltatás címzettje közötti bizalmi viszony nem bír olyan jelentőséggel.
98.
Következésképpen úgy tűnik, az egészségügyi szolgáltatások nyújtását népszerűsítő reklámok teljes tilalma jellegénél fogva jobban akadályozza a más tagállamokból származó szakembereket, mint a fogadó tagállambelieket. Az 1958. évi törvényhez hasonló tagállami törvény tehát – véleményem szerint – az EK 43. cikk értelmében vett korlátozást valósít meg.
99.
Az ilyen intézkedés a határon átnyúló szolgáltatásnyújtás korlátozásaként is elemezhető.
100.
Az EK 49. cikk ugyanis, az EK 43. cikkhez hasonlóan, a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó minden olyan korlátozás eltörlését előírja – abban az esetben is, ha a korlátozás megkülönböztetés nélkül alkalmazandó a saját vagy más tagállamok szolgáltatásnyújtóira –, amely megakadályozná vagy egyébként zavarná egy olyan más tagállamban letelepedett szolgáltatásnyújtó tevékenységét, ahol hasonló szolgáltatásokat jogszerűen nyújtanak. Egyébként a szolgáltatásnyújtás szabadsága mind a szolgáltatás nyújtóját, mind annak igénybevevőjét megilleti. (
56
)
101.
A fogápolással kapcsolatos valamennyi reklám tilalma, ahogyan azt az 1958. évi törvény előírja, megfosztja a Belgiumon kívüli más tagállamban letelepedett reklámszolgáltatás-nyújtókat attól a lehetőségtől, hogy szolgáltatásukat az e tagállamban letelepedett szakembereknek kínálják fel. Továbbá a tilalom megakadályozza, hogy az olyan szakemberek, mint I. Doulamis, e szolgáltatók szolgáltatásait igénybe vegyék.
102.
Most azt kell megvizsgálni, hogy ez a korlátozás igazolható-e.
b) A korlátozás igazolása
103.
A belga kormány kifejtette azokat az indokokat, amelyek a fogápolás területén szolgáltatást nyújtók számára mindenfajta reklámot tiltó szabály elfogadásához vezettek. E kormány szerint az a reklámozási gyakorlat, amelynek célja, hogy a propaganda által megnyerje a betegeket, összeegyeztethetetlen a közegészség védelméhez és a hivatás méltóságához kapcsolódó követelményekkel. Ez a gyakorlat ugyanis jellegénél fogva sértené azt a bizalmat, amely a fogápolási szolgáltatás nyújtója és betege között fenn kell, hogy álljon, továbbá a gyakorló orvosok kvalitását és feddhetetlenségét.
104.
Ugyanilyen értelemben hivatkozott az olasz kormány a 2001/83 irányelvnek azokra a rendelkezéseire, amelyek tiltják azoknak a gyógyszereknek a nyilvános reklámozását, amelyek csak orvosi rendelvényre kaphatók, és amelyek felhatalmazzák a tagállamokat arra, hogy megtiltsák saját területükön azon gyógyszerek nyilvános reklámozását, amelyeknek az ára visszatéríthető. Az olasz kormány ezekből a rendelkezésekből arra a következtetésre jutott, hogy a tagállamoknak joga van arra, hogy megtiltsanak minden reklámot az egészségügy azon területein, amelyeken ez a kérdés nem volt harmonizáció tárgya.
105.
E kormány szerint a közönség tájékoztatását az egészségügy területén tárgyilagos forrásokon keresztül kell megvalósítani, és az olyan reklám, amelyet a szolgáltatók maguk végeznek, nem felelne meg a tárgyilagosság feltételének.
106.
A belga és az olasz kormányokhoz hasonlóan magam is azon a véleményen vagyok, hogy a tagállamoknak jogukban áll, hogy megtiltsák a fogápolási szolgáltatást nyújtók számára szolgáltatásaik nyilvános reklámozását, amennyiben ez a tilalom ténylegesen a szolgáltatások promóciójára korlátozódik. Ez az elemzés az alábbi megállapításokon alapul.
107.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a szabad mozgás gyakorlásának megkülönböztetés nélkül alkalmazandó nemzeti intézkedésből eredő korlátozása akkor igazolható, ha nyomós közérdeken alapul, ha alkalmas az általa elérni kívánt cél megvalósítására, és nem lép túl az annak megvalósításához szükséges mértéken. (
57
)
108.
E feltételek közül az első nyilvánvalóan teljesül. A közegészség védelme ugyanis említést nyer a más tagállamok állampolgáraival szemben megkülönböztető intézkedéseket igazoló indokok között. E tekintetben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az emberek egészsége és élete az első helyen áll a Szerződés azon rendelkezései által oltalmazott érdekek között, amelyek a szabad mozgás korlátozásának tilalma alóli lehetséges eltéréseket írják elő. (
58
) A közegészség védelme továbbá szerepel azon, nyomós közérdeken alapuló kényszerítő okok között, amelyek igazolhatják a Szerződés által biztosított szabad mozgás gyakorlásának korlátozását. (
59
)
109.
Az sem vonható kétségbe, hogy az ítélkezési gyakorlat által megkövetelt második feltétel is teljesül. A szolgáltatásnyújtókkal szembeni tilalom, amely tiltja szolgáltatásaik nyilvánosság előtti bármilyen reklámozását, természetesen alkalmas annak megakadályozására, hogy olyan propagandatevékenységet fejtsenek ki, amely folytán sérülne a betegek beléjük vetett bizalma, így befolyásolná szakmájuk méltóságát, és veszélyeztetné a gyógykezelés színvonalát.
110.
A jelen ügy központi kérdése valójában tehát az, hogy az ilyen tilalom nem aránytalan-e e célok tekintetében, vagy más szóval ugyanezeket a célokat nem lehet-e kevésbé korlátozó intézkedésekkel ugyanolyan hatékonyan biztosítani.
111.
Ez a kérdés annál is inkább felmerül, mivel már az alapeljárás tényállásának megvalósulása idején léteztek olyan közösségi aktusok, amelyek célja az volt, hogy védjék a fogyasztókat a túlzó reklámmal szemben, különösen a megtévesztő reklámmal és az olyan televíziós reklámmal szemben, amely alkalmas arra, hogy az egészségre káros magatartásra buzdítson.
112.
E szabályozás léte tehát arra késztet bennünket, hogy megvizsgáljuk, a közegészség és a hivatás méltóságának védelme igazolhatja-e, hogy a fogápolási szolgáltatást nyújtók számára tilos, hogy bármely más szolgáltatásnyújtóhoz hasonlóan és azonos feltételek mellett reklámot jelentessenek meg, azaz szolgáltatásaikat bármilyen kommunikációs eszközön keresztül népszerűsítsék azért, hogy a fogyasztókat azok igénybevételére ösztönözzék. Azt is tudni kell, hogy ezek az indokok igazolhatnak-e a nyilvánosság előtti mindenfajta reklámot.
113.
Úgy vélem, a közegészség védelme igazolhatja a vonzó vagy a szolgáltatás igénybevételére buzdító kommunikáció mindenfajta tilalmát a következő indokok miatt.
114.
Először is az egészségügyi szolgáltatások nyújtása nem tekinthető olyan szolgáltatásnyújtásnak, mint a többi. Ezek a szolgáltatások az igénybevevő testi épségére és lelki egyensúlyára irányulnak. Továbbá a szolgáltatást igénybe vevő beteg valódi szükségletet elégít ki, amely egészsége visszaállítására, adott esetben élete védelmére irányul. Tekintettel e tét súlyára, a beteg, amikor döntenie kell arról, hogy az ápolási szolgáltatásokat igénybe veszi-e, vagy sem, nem rendelkezik ugyanolyan szabad választási lehetőséggel, mint más szolgáltatások igénybevételekor. Amikor a beteg egészségügyi szolgáltatást vesz igénybe, nem kívánságát elégíti ki, hanem kényszerűségből cselekszik.
115.
Másodszor a fogápolási szolgáltatások területe – ahogyan általában az egészségügy területe is – olyan területnek minősül, amelyen – véleményem szerint – a szolgáltatás nyújtója és igénybevevője közötti „információs aszimmetria” szintje – a Bizottság által a szabadfoglalkozások ágazatában folyó versenyről készített, fent hivatkozott jelentésben (
60
) használt kifejezés értelmében – a legmagasabb. Ez azt jelenti, hogy a szolgáltatásnyújtó tevékenységi körén belül sokkal nagyobb szakismerettel rendelkezik, mint a szolgáltatás igénybevevője, így ez utóbbi nem képes arra, hogy ténylegesen értékelje azon szolgáltatás színvonalát, amelyet megvásárol.
116.
Ebből kiindulva pedig, tekintettel a szakismeret szintjében mutatkozó aszimmetriára és a beteg arra vonatkozó döntésének a tétjére, hogy egészségügyi szolgáltatást igénybe vesz-e, vagy sem, úgy vélem, a beteg és az egészségügyi dolgozó között fennálló bizalom alapvető fontosságú. Más szóval a betegnek biztosnak kell lennie afelől, hogy – amikor a kezelőorvos egy egészségügyi szolgáltatás igénybevételét tanácsolja vagy javasolja számára – ezt a tanácsot vagy javaslatot kizárólag egészségének védelme indokolja.
117.
Ezért osztom a belga és az olasz kormány véleményét, amikor azt fejtik ki, hogy ez a bizalmi kapcsolat szükségképpen sérülne, ha a fogápolási szolgáltatás nyújtói számára engedélyeznék a nyilvánosság előtti reklámot szolgáltatásaik népszerűsítése céljából. Ebben az esetben a beteg jogosan félhetne attól, hogy amikor a kezelőorvos azt tanácsolja, vagy azt javasolja a számára, hogy egészségügyi szolgáltatást vegyen igénybe, ezt a tanácsot vagy javaslatot legalábbis részben az orvos gazdasági érdeke indokolja. A beteg számára tehát viszonylagossá válna a tanács vagy javaslat értéke, ami veszélyeztetné egészségi állapotát, amennyiben visszautasítja a javasolt szolgáltatást, vagy eltér attól.
118.
Következésképpen azon a véleményen vagyok, hogy a közegészség védelme érvényesen igazolhatja, hogy a fogápolási szolgáltatások nyújtói számára a szolgáltatásaikat népszerűsítő mindenfajta, nyilvánosság előtti reklámot megtiltsanak. Amennyiben, a fogápolási szolgáltatásokra vonatkozó reklámról szóló közös vagy harmonizált szabályok hiányában, a tagállamok feladata, hogy meghatározzák – természetesen az arányosság elvének tiszteletben tartása mellett – a közegészség védelmének biztosítani kívánt szintjét és e szint elérésének módjait, (
61
) az ilyen tilalom véleményem szerint nem ellentétes az EK 43. és az EK 49. cikkel.
119.
Ez a tilalom mindazonáltal nem korlátlan. A fogápolási szolgáltatást nyújtók tevékenységének gyakorlása, akárcsak más egészségügyi dolgozók tevékenységének gyakorlása, természetesen megköveteli, hogy a nyilvánosság tudomást szerezzen a létezésükről. Ez szükségessé teszi, hogy a közönség megismerje, ki a szolgáltatatást nyújtó – jogi vagy természetes – személy, továbbá azokat a szolgáltatásokat, amelyek nyújtására jogosultak, a helyet, ahol tevékenységüket gyakorolják, rendelési idejüket és további elérhetőségeiket, így telefon- és faxszámukat, internetcímüket.
120.
Az egészségügyi szakemberek szabad mozgásának megvalósulása céljából szükség van tehát arra, hogy a közönség hozzáférjen ezekhez a tényszerű információkhoz. E hozzáférés hozzájárul továbbá a közegészség jobb védelméhez, mivel elősegíti a betegek mozgását az Európai Unión belül. A Bíróság ítélkezési gyakorlatának fejlődése a Decker-ügyben (
62
) és a fent hivatkozott Kohll-ügyben hozott ítéletek óta azt mutatja, hogy a betegek egyre inkább keresik annak lehetőségét, hogy egy másik tagállamban vegyenek igénybe kezeléseket. Ez a fejlődési irány különböző indítékokkal magyarázható. Lehet, hogy kedvezőbb árú egészségügyi szolgáltatást kívánnak igénybe venni, vagy olyan szolgáltatást, amely a lakóhelyük szerinti államban nem létezik, vagy akár gyorsabban szeretnék kezeltetni magukat, mint ahogyan ez a lakóhelyük szerinti államban lehetséges. A betegek mobilitása, mivel ellátások szélesebb köréhez való hozzáférést tesz lehetővé, mint saját tagállamukban, szintén a közegészség védelmét szolgálja.
121.
Az olyan nemzeti törvény, amely tiltja a fogápolási szolgáltatást végzők számára, hogy a nyilvánosság előtt közvetlenül vagy közvetve reklámozzák szolgáltatásaikat, nem mehet el odáig, hogy tiltja a szolgáltatók számára, hogy egyszerűen, feltűnő vagy ösztönző jelleg nélkül telefonkönyvben vagy a közönség számára elérhető egyéb tájékoztatási eszközök útján feltüntessenek olyan információkat, amelyek lehetővé teszik, hogy mint szakmai szolgáltatók létezésükről, azokról a szolgáltatásokról, amelyek nyújtására jogosultak, a helyről, ahol tevékenységüket gyakorolják, rendelési idejükről és elérhetőségeikről hírt adjanak.
122.
A nemzeti bíróság feladata annak mérlegelése, hogy az adott esetben I. Doulamis által a Belgacom telefonkönyvében feladott hirdetések meghaladják-e e korlát keretét, különösen a hirdetések megjelenítésére és az olyan információkra tekintettel, mint az „Azonnali javítás egy órán belül”, „Ingyenes ellenőrzés és tanácsadás”, „Személyre szabott szolgáltatás” és „Otthoni ellátás”.
123.
Ezekre a megállapításokra tekintettel azt javasoljuk a Bíróságnak, hogy azt a választ adja a kérdést előterjesztő bíróság számára, hogy az olyan nemzeti törvény, amely annak, aki szabad foglalkozás vagy fogorvosi praxis keretén belül fogápolási szolgáltatást nyújt, megtilt minden közvetett vagy közvetlen nyilvános reklámot a fogápolás területén, korlátozza a letelepedés szabadságát és a szolgáltatásnyújtás szabadságát az EK 43. és az EK 49. cikk értelmében. Mindazonáltal e korlátozást igazolhatja a közegészség védelme, amennyiben a kérdéses nemzeti szabályozásnak nem célja, hogy megtiltsa a szolgáltatók számára, hogy egyszerűen, feltűnő vagy ösztönző jelleg nélkül telefonkönyvben vagy a közönség számára elérhető egyéb tájékoztatási eszközök útján feltüntessenek olyan információkat, amelyek lehetővé teszik, hogy mint szakmai szolgáltatók létezésükről, azokról a szolgáltatásokról, amelyek nyújtására jogosultak, a helyről, ahol tevékenységüket gyakorolják, rendelési idejükről és elérhetőségeikről hírt adjanak.
V – Végkövetkeztetések
124.
A megelőző megállapításokra tekintettel azt javasoljuk a Bíróságnak, hogy a Tribunal de première instance de Bruxelles által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre az alábbiak szerint válaszoljon:
„Az EK 81. cikk (3) bekezdésének g) pontját, az EK 10. cikk második bekezdésével együttesen, úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti törvény, amely annak, aki szabad foglalkozás vagy fogorvosi praxis keretén belül fogápolási szolgáltatást nyújt, megtilt a szolgáltatásaira vonatkozó minden, közvetett vagy közvetlen nyilvános reklámot.
Az ilyen szabályozás mindazonáltal korlátozza a letelepedés szabadságát és a szolgáltatásnyújtás szabadságát az EK 43. és az EK 49. cikk értelmében.
E korlátozást igazolhatja a közegészség védelme, amennyiben a kérdéses nemzeti szabályozásnak nem célja, hogy megtiltsa a szolgáltatók számára, hogy egyszerűen, feltűnő vagy ösztönző jelleg nélkül telefonkönyvben vagy a közönség számára elérhető egyéb tájékoztatási eszközök útján feltüntessenek olyan információkat, amelyek lehetővé teszik, hogy mint szakmai szolgáltatók létezésükről, azokról a szolgáltatásokról, amelyek nyújtására jogosultak, a helyről, ahol tevékenységüket gyakorolják, rendelési idejükről és elérhetőségeikről hírt adjanak.”
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	A továbbiakban: 1958. évi törvény.
(
3
)	A fogorvosi oklevelek, bizonyítványok és a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványok kölcsönös elismeréséről, illetve a szolgáltatásnyújtás és a letelepedés szabadsága eredményes gyakorlását elősegítő intézkedésekről szóló, 1978. július 25-i tanácsi irányelv (HL L 233., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 67. o.).
(
4
)	A törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított, a fogorvosok tevékenységére vonatkozó rendelkezések összehangolásáról szóló, 1978. július 25-i tanácsi irányelv (HL L 233., 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 76. o.). Ezt az irányelvet – akárcsak a 78/686 irányelvet – hatályon kívül helyezte és felváltotta a szakmai képesítések elismeréséről szóló, 2005. szeptember 7-i 2005/36/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 255., 22. o.).
(
5
)	A megtévesztő reklámra vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló, 1984. szeptember 10-i tanácsi irányelv (HL L 250., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 227. o.).
(
6
)	A megtévesztő reklámra vonatkozó 84/450/EGK tanácsi irányelvnek az összehasonlító reklámra történő kiterjesztése miatt történő módosításáról szóló, 1997. október 6-i 97/55/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 290., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 3. kötet, 365. o.).
(
7
)	A belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól, valamint a 84/450/EGK tanácsi irányelv, a 97/7/EK, a 98/27/EK és a 2002/65/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvek, valamint a 2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2005. május 11-i 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („Irányelv a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról”) (HL L 149., 22. o.; a továbbiakban: 84/450 irányelv).
(
8
)	A megtévesztő és összehasonlító reklámról szóló, 2006. december 12-i 2006/114/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 376., 21. o.).
(
9
)	2. cikk, 1. pont.
(
10
)	2. cikk, 2. pont.
(
11
)	A 84/450 irányelv 2. cikkének 2.a. pontja.
(
12
)	Az összehasonlító reklám lényegében akkor jogszerű, ha nem megtévesztő, ha azonos szükségleteket kielégítő vagy azonos rendeltetésű árukat vagy szolgáltatásokat hasonlít össze, amennyiben tárgyilagosan hasonlítja össze ezen áruk és szolgáltatások egy vagy több jelentős, lényeges, ellenőrizhető és jellemző tulajdonságát, amelybe az ár is beletartozhat, ha nem rontja vagy becsmérli valamely versenytárs hírét, és nem idéz elő vele való összetévesztést, és ha nem használja ki tisztességtelen módon e versenytárs védjegyének vagy kereskedelmi nevének hírnevét.
(
13
)	Lásd az emberi felhasználásra szánt gyógyszerek reklámozásáról szóló, 1992. március 31-i 92/28/EGK tanácsi irányelvet (HL L 113., 13. o.), amelyet hatályon kívül helyezett és helyébe lépett az emberi felhasználásra szánt gyógyszerek közösségi kódexének létrehozásáról szóló, 2001. november 6-i 2001/83/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet (HL L 311., 67. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 27. kötet, 69. o.).
(
14
)	A 97/36/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 202., 60. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 321. o.) módosított, a tagállamok törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított, televíziós műsorszolgáltató tevékenységre vonatkozó egyes rendelkezéseinek összehangolásáról szóló, 1989. október 3-i 89/552/EGK tanácsi irányelvet (HL L 298., 23. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 224. o., a továbbiakban: 89/552 irányelv).
(
15
)	A belső piacon az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások, különösen az elektronikus kereskedelem, egyes jogi vonatkozásairól szóló, 2000. június 8-i 2000/31/EK európai parlament és tanácsi irányelv (HL L 178., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 25. kötet, 399. o.).
(
16
)	A 12. cikk d) pontja.
(
17
)	267/86. sz. ügy (EBHT 1988., 4769. o.).
(
18
)	16. pont.
(
19
)	COM(2004) 83 végleges/2.
(
20
)	C-180/98–C-184/98. sz. egyesített ügyek (EBHT 2000., I-6451. o.).
(
21
)	Az indítvány 89. pontja.
(
22
)	Lásd különösen a C-318/00. sz., Bacardi-Martini és Cellier des Dauphins ügyben 2003. január 21-én hozott ítélet (EBHT 2003., I-905. o.) 41. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
23
)	Ugyanott, 42. pont és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
24
)	Ugyanott, 43. pont és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
25
)	Lásd különösen a C-13/01. sz. Safalero-ügyben 2003. szeptember 11-én hozott ítélet (EBHT 2003., I-8679. o.) 38–40. pontját és a C-165/03. sz. Längst-ügyben 2005. június 30-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-5637. o.) 34. pontját.
(
26
)	A C-153/00. sz. Der Weduwe-ügyben 2002. december 10-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-11319. o.) 33–39. pontja.
(
27
)	Lásd különösen a C-295/97. sz. Piaggio-ügyben 1999. június 17-én hozott ítélet (EBHT 1999., I-3735. o.) 29. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
28
)	A C-153/02. sz. Ner-ügyben 2003. november 13-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-13555. o.) 35. pontja.
(
29
)	Második preambulumbekezdés.
(
30
)	A 78/686 irányelvet hatályon kívül helyező és helyébe lépő 2005/36 irányelv hatodik preambulumbekezdésében kimondja, hogy „[a] szolgáltatásnyújtást a közegészség, a közbiztonság és a fogyasztóvédelem messzemenő tiszteletben tartása mellett kell megkönnyíteni. Ezért különös rendelkezéseket kell előirányozni az olyan közegészségügyi és közbiztonsági vonatkozásokkal rendelkező szabályozott szakmák tekintetében, amelyek keretében határon átnyúló átmeneti vagy alkalmi szolgáltatásnyújtásra kerül sor”.
(
31
)	Lásd ebben az értelemben a C-56/01. sz. Inzan-ügyben 2003. október 23-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-12403. o.) 16. és 17. pontját.
(
32
)	Lásd ebben az értelemben a C-260/89. sz. ERT-ügyben 1991. június 18-án hozott ítélet (EBHT 1991., I-2925. o.) 12. pontját.
(
33
)	A C-198/01. sz. CIF-ügyben 2003. szeptember 9-én hozott ítélet (EBHT 2003., I-8055. o.) 45. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
34
)	Ugyanott, 46. pont.
(
35
)	Lásd Poiares Maduro főtanácsnok C-94/04. és C-202/04. sz., Cipolla és társai egyesített ügyekre vonatkozó indítványának (2006. december 5-én hozott ítélet, EBHT 2006., I-11421. o.) 32. pontját.
(
36
)	Lásd különösen a C-250/03. sz. Mauri-ügyben 2005. február 17-én hozott végzés (EBHT 2005., I-1267. o.) 30. pontját és a fent hivatkozott Cipolla és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 47. pontját.
(
37
)	C-35/99. sz. ügy (EBHT 2002., I-1529. o.).
(
38
)	33. pont.
(
39
)	43. pont.
(
40
)	Lásd különösen a C-108/96. sz., Mac Quen és társai ügyben 2001. február 1-jén hozott ítélet (EBHT 2001., I-837. o.) 24. pontját.
(
41
)	Lásd az orvosi tevékenységekkel kapcsolatban a 286/82. és 26/83. sz., Luisi és Carbone egyesített ügyekben 1984. január 31-én hozott ítéletet (EBHT 1984., 377. o.), továbbá különösen a fogászati kezelés kapcsán a C-158/96. sz. Kohll-ügyben 1998. április 28-án hozott ítéletet (EBHT 1998., I-1931. o.).
(
42
)	Lásd különösen a C-29/94–C-35/94. sz., Aubertin és társai egyesített ügyekben 1995. február 16-án hozott ítélet (EBHT 1995., I-301. o.) 9. pontját; a C-97/98. sz. Jägerskiöld-ügyben 1999. október 21-én hozott ítélet (EBHT 1999., I-7319. o.) 42. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a C-60/00. sz. Carpenter-ügyben 2002. július 11-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-6279. o.) 28. pontját.
(
43
)	Lásd a gyógykezelést nyújtó személy kapcsán a C-54/88., C-91/88. és C-14/89. sz., Nino és társai egyesített ügyekben 1990. október 3-én hozott ítélet (EBHT 1990., I-3537. o.) 11. pontját.
(
44
)	A C-448/98. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 2000., I-10663. o.) 23. pontja.
(
45
)	Lásd a tőke szabad mozgása kapcsán a C-515/99., C-519/99–C-524/99. és C-526/99–C-540/99. sz., Reisch és társai egyesített ügyekben 2002. március 5-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-2157. o.) 26. pontját és a C-300/01. sz. Salzmann-ügyben 2003. május 25-én hozott ítélet (EBHT 2003., I-4899. o.) 33. pontját. Lásd a letelepedés szabadsága és a szolgáltatásnyújtás szabadsága kapcsán a C-451/03. sz. Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti ügyben 2006. március 30-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-2941. o.) 29. pontját és a fent hivatkozott Cipolla és társai ügyben hozott ítélet 30. pontját.
(
46
)	Lásd különösen a C-45/06. sz. Campina-ügyben 2007. március 8-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-2089. o.) 30. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
47
)	Lásd különösen a C-152/03. sz. Ritter-Coulais-ügyben 2006. február 21-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-1711. o.) 29. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
48
)	Lásd különösen a C-442/02. sz. Caixabank France ügyben 2004. október 5-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-8961. o.) 11. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
49
)	Lásd a látra szóló betétszámlák díjazását tiltó francia szabályozás kapcsán a fent hivatkozott CaixaBank France ügyben hozott ítélet 12. pontját.
(
50
)	A C-34/95–C-36/95. sz. egyesített ügyekben hozott ítélet (EBHT 1997., I-3843. o.) 42. pontja.
(
51
)	A C-405/98. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 2001., I-1795. o.).
(
52
)	25. pont.
(
53
)	21. pont.
(
54
)	A C-239/02. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 2004., I-7007. o.) 53. pontja.
(
55
)	Az oklevelek elismerésének első ágazati rendszerét az orvosok vonatkozásában már 1975-ben létrehozták. Ezt öt másik ágazati rendszer felállítása követte 1977 és 1985 között az általános gyógyászatban dolgozó ápolók és a fogászok vonatkozásában a 78/686 és a 78/687 irányelv által, továbbá az állatorvosok, a szülésznők és a gyógyszerészek vonatkozásában. Ezeket az irányelveket helyezte hatályon kívül és váltotta fel a 2005/36 irányelv.
(
56
)	A C-262/02. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2004. július 13-án hozott ítélet (EBHT 2004., I-6569. o.) 22. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
57
)	A fent hivatkozott CaixaBank France ügyben hozott ítélet 17. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
58
)	A C-320/93. sz. Ortscheit-ügyben 1994. november 10-én hozott ítélet (EBHT 1994., I-5243. o.) 16. pontja.
(
59
)	Ugyanaz.
(
60
)	25. pont.
(
61
)	Lásd ebben az értelemben a C-1/90. és C-176/90. sz., Aragonesa de Publicidad Exterior és Publivia egyesített ügyekben 1991. július 25-én hozott ítélet (EBHT 1991., I-4151. o.) 16. pontját.
(
62
)	A C-120/95. sz. ügyben 1998. április 28-án hozott ítélet (EBHT 1998., I-1831. o.). A fent hivatkozott Kohll-ügyben hozott ítélet ténybeli hátterét – ne felejtsük – egy luxemburgi állampolgár engedély iránti kérelmének visszautasítása adta, amely lehetővé tette volna, hogy kiskorú lánya egy Trierben (Németország) letelepedett fogász kezelését vegye igénybe.