62024CJ0665
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hetedik tanács)
2025. december 11. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – 2014/40/EU irányelv – A 2. cikk 40. pontja – A »forgalomba hozatal« fogalma – A 23. cikk (2) és (3) bekezdése – A 2014/40 irányelv végrehajtásának ellenőrzése – Az egészségvédelem magas szintjének biztosítására irányuló célkitűzés – Jogszabályok közelítése – Dohánytermékek gyártása, kiszerelése és árusítása – Elektronikus cigarettákhoz való olyan utántöltő flakonoknak a dohánytermékek és kapcsolódó termékek forgalmazója által egy kiskereskedő részére történő értékesítése, amelyek csomagolásán helytelenül tüntetik fel a nikotintartalmat – A forgalmazóval szemben kiszabott bírság – A nulla poena sine culpa elve – A bírság arányossága”
A C‑665/24. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a College van Beroep voor het bedrijfsleven (gazdasági tárgyú közigazgatási jogviták fellebbviteli bírósága, Hollandia) a Bírósághoz 2024. október 11‑én érkezett, 2024. október 8‑i határozatával terjesztett elő
a Staatssecretaris Jeugd, Preventie en Sport
és
a Diamond Flavours BV,
az UEG Holland BV
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (hetedik tanács),
tagjai: K. Jürimäe, a második tanács elnöke, a hetedik tanács elnökeként eljárva (előadó), M. Gavalec és Csehi Z. bírák,
főtanácsnok: M. Szpunar,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
az UEG Holland BV és a Diamond Flavours BV képviseletében J. A. Jacobs advocaat,
–
a holland kormány képviseletében M. K. Bulterman és P. P. Huurnink, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében E. E. Schmidt és F. van Schaik, meghatalmazotti minőségben
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a tagállamoknak a dohánytermékek és kapcsolódó termékek gyártására, kiszerelésére és értékesítésére vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezései közelítéséről és a 2001/37/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2014. április 3‑i 2014/40/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2014. L 127., 1. o.; helyesbítés: HL 2015. L 150., 24. o.) 23. cikke (2) bekezdésének a 2014/40 irányelv 2. cikkének 40. pontjával, valamint 20. cikkének (2) bekezdésével és 20. cikke (4) bekezdése b) pontjának i. alpontjával összefüggésben történő értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet a Diamond Flavours BV és a UEG Holland BV, többek között elektronikus cigaretták utántöltő flakonjainak forgalmazói, valamint a Staatssecretaris Jeugd, Preventie en Sport (ifjúsági, prevenció és sportügyi államtitkár, Hollandia; a továbbiakban: államtitkár) között az utóbbi által a Diamond Flavoursszal és a UEG Hollandszal szemben azon okból kiszabott bírság tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, hogy olyan elektronikus cigaretták utántöltő flakonjait hoztak forgalomba, amelyek csomagolási egységei pontatlan nikotintartalmat tüntettek fel.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2014/40 irányelv
3
A 2014/40 irányelv (8), (13) és (59) preambulumbekezdésének szövege a következő:
„(8)
Az [EUMSZ 114. cikk] (3) bekezdése szerint a jogalkotási javaslatokban az egészség védelmének magas szintjét kell alapul venni, különös figyelemmel a tudományos tényeken alapuló új fejleményekre. A dohánytermékek nem közönséges árucikkek, és figyelembe véve a dohánynak az emberi egészségre gyakorolt különösen káros hatásait, az egészségvédelem kérdését kiemelt jelentőségű kérdésként kell kezelni, mindenekelőtt a fiatalok körében előforduló dohányzás arányának visszaszorítása érdekében.
[…]
(13)
A tagállamoknak és a Bizottságnak – annak érdekében, hogy szabályozási feladatukat ellássák– az összetevőkkel és a dohánytermékekből származó kibocsátásokkal kapcsolatos átfogó információkra van szükségük, hogy felmérhessék a dohánytermékek vonzerejét, függőséget okozó tulajdonságait, toxicitását, valamint az ilyen termékek fogyasztásával összefüggő egészségi kockázatokat. Ebből a célból az összetevőkre és a kibocsátásokra vonatkozó meglévő jelentéstételi kötelezettségeket meg kell erősíteni. További, fokozott jelentéstételi kötelezettségeket kell előirányozni a prioritási listán szereplő adalékanyagok tekintetében, többek között toxicitásuk, függőséget okozó tulajdonságaik, valamint rákkeltő, mutagén vagy reprodukciót károsító tulajdonságaik […] felmérése érdekében, elégetett formában is. A fokozott jelentéstételi kötelezettség miatt a kkv‑kre háruló terheket a lehető legkisebbre kell korlátozni. A szigorított jelentéstételi kötelezettség összhangban van az emberi egészség nagy fokú védelmének biztosítására vonatkozó uniós kötelezettséggel.
[…]
(59)
Az Európai Unió Alapjogi Chartájában foglalt alapvető jogok és jogi elvek tiszteletben tartásának kötelezettségén ez az irányelv nem változtat. Ez az irányelv több alapvető jogot érint. Ennélfogva szükséges biztosítani, hogy a dohánytermékek és kapcsolódó termékek gyártóira, importőreire és terjesztőire vonatkozó kötelezettségek az egészség‑ és fogyasztóvédelem magas szintjének garantálása mellett védjenek minden egyéb alapvető jogot is, továbbá arányosak legyenek a belső piac zavartalan működésének tekintetében. Az irányelv alkalmazása során tiszteletben kell tartani az uniós jogot és a releváns nemzetközi kötelezettségeket.”
4
Ezen irányelv „Tárgy” című 1. cikke így rendelkezik:
„Ezen irányelv célja a tagállamok azon törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek közelítése, amelyek a következőkre vonatkoznak:
[…]
f)
a dohánytermékekhez kapcsolódó egyes termékek – nevezetesen az elektronikus cigaretták és az utántöltő flakonok, valamint a dohányzási célú növényi termékek – forgalomba hozatala és címkézése;
a dohány‑ és a kapcsolódó termékek belső piaca zavartalan működésének elősegítése érdekében, kiindulásként az emberi egészség védelmének magas szintjét alapul véve, különös tekintettel a fiatalkorúak egészségének védelmére, valamint az Uniónak az Egészségügyi Világszervezet Dohányzás‑ellenőrzési Keretegyezménye szerinti kötelezettségeinek való megfelelés céljából.”
5
Az említett irányelv „Fogalommeghatározások” című 2. cikke értelmében ezen irányelv alkalmazásában:
„[…]
16.
»elektronikus cigaretta«: olyan termék, amely szopókán keresztül nikotintartalmú pára fogyasztását teszi lehetővé, vagy annak bármely alkatrésze, beleértve a patronokat, a tartályokat és a patron vagy tartály nélküli készüléket is. Az elektronikus cigaretta lehet eldobható, utántölthető (tartály révén, vagy egyszer használatos patronokkal újratölthető;
17.
»utántöltő flakon«: az elektronikus cigaretta utántöltésére szolgáló, nikotintartalmú folyadékot tartalmazó tartály;
[…]
30.
»csomagolási egység«: a forgalomba hozott dohánytermék vagy kapcsolódó termék legkisebb egyedi csomagolása;
[…]
37.
»gyártó«: az a természetes vagy jogi személy, amely terméket gyárt, illetve amely az adott terméket tervezteti vagy legyártatja, és a saját neve vagy védjegye alatt forgalomba hozza;
[…]
39.
»dohány‑ vagy kapcsolódó termékek importőre«: az Unió területére behozott dohány‑ vagy kapcsolódó termékek tulajdonosa vagy az azok felett rendelkezési jogokkal bíró személy;
40.
»forgalomba hozatal«” a termék – fizetés melletti vagy fizetés nélküli – hozzáférhetővé tétele az unióbeli fogyasztók számára, többek között távértékesítéssel is, tekintet nélkül a termék gyártásának helyére; határokon átnyúló távértékesítés esetében a terméket abban a tagállamban forgalomba hozott terméknek tekintik, ahol a fogyasztó tartózkodik;
41.
»kiskereskedelmi egység«: olyan kereskedelmi egység, amelyben a dohánytermékeket – akár természetes személy által – forgalomba hozzák.”
6
Ugyanezen irányelv „Elektronikus cigaretta” című 20. cikke a következőket írja elő:
„(1)   A tagállamok biztosítják, hogy elektronikus cigaretták és utántöltő flakonok csak abban az esetben kerülhessenek forgalomba, ha megfelelnek ezen irányelvnek és minden egyéb vonatkozó uniós jogszabálynak.
Ez az irányelv nem alkalmazandó az olyan elektronikus cigarettákra és utántöltő flakonokra, amelyek [az emberi felhasználásra szánt gyógyszerek közösségi kódexéről szóló, 2001. november 6‑i] 2001/83/EK [európai parlamenti és tanácsi] irányelv [(HL 2001. L 311., 67. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 27. kötet, 69. o.)] szerinti engedélyezési kötelezettség vagy [az orvostechnikai eszközökről szóló, 1993. június 14‑i 93/42/EGK tanácsi irányelv (HL 1993. L 169., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 12. kötet, 82. o.)] szerinti követelmények hatálya alá tartoznak.
(2)   Az elektronikus cigaretták és utántöltő flakonok gyártói és importőrei kötelesek értesítést benyújtani a tagállamok illetékes hatóságainak minden olyan termékről, amelyet forgalomba kívánnak hozni. Az értesítést elektronikus formában, hat hónappal a tervezett forgalomba hozatalt megelőzően kell benyújtani. […] Minden olyan alkalommal, amikor a terméken jelentős változtatást hajtanak végre, új értesítést kell benyújtani.
Az értesítésnek – attól függően, hogy a termék elektronikus cigaretta vagy utántöltő flakon‑e – tartalmaznia kell a következő információkat:
[…]
b)
a termék valamennyi összetevőjének, valamint a termék használata során keletkező kibocsátásoknak – és ezek mennyiségének – a felsorolása márkanevenként és típusonként;
[…]
(4)   A tagállamoknak gondoskodniuk kell arról, hogy:
[…]
b)
az elektronikus cigaretták és az utántöltő flakonok csomagolási egységei és gyűjtőcsomagjai:
i.
i. tartalmazzanak jegyzéket a termékben található valamennyi összetevőről tömeg szerint csökkenő sorrendben, adják meg a termék dózisonkénti nikotintartalmát és a nikotinkibocsátást, a gyártási tétel számát, valamint szerepeljen rajtuk ajánlás, miszerint a termék gyermekektől elzárva tartandó;
[…]”
7
A 2014/40 irányelv „Együttműködés és végrehajtás” című 23. cikkének (2) és (3) bekezdése előírja:
„(2)   A tagállamok biztosítják, hogy azok a dohánytermékek és kapcsolódó termékek, amelyek nem felelnek meg ennek az irányelvnek, ideértve az az alapján hozott végrehajtási aktusokat és a felhatalmazáson alapuló jogi aktusokat is, ne kerülhessenek piaci forgalomba. A tagállamok biztosítják, hogy dohánytermék, illetve kapcsolódó termékek ne kerülhessenek piaci forgalomba, ha az ebben az irányelvben előírt bejelentési kötelezettségeket nem teljesítették.
(3)   A tagállamok megállapítják az ennek az irányelvnek megfelelően elfogadott nemzeti rendelkezések megsértése esetén alkalmazandó szankciók szabályait, és meghoznak minden szükséges intézkedést, hogy biztosítsák e szankciók végrehajtását. Az előírt szankcióknak hatékonyaknak, arányosaknak és visszatartó erejűeknek kell lenniük. A szándékos jogsértés esetén alkalmazhatók olyan közigazgatási szankciók, amelyek ellensúlyozzák a jogsértéssel elérni kívánt gazdasági előnyt.”
Az (EU) 2019/1020 rendelet
8
A piacfelügyeletről és a termékek megfelelőségéről, valamint a 2004/42/EK irányelv, továbbá a 765/2008/EK és a 305/2011/EU rendelet módosításáról szóló, 2019. június 20‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2019. L 169., 1. o.) (2), (14) és (43) „Hatály” című 2. cikkének (1) bekezdése ekképp rendelkezik:
„E rendelet azokra a termékre vonatkozik, amelyek az I. mellékletben felsorolt uniós harmonizációs jogszabályok (a továbbiakban: az uniós harmonizációs jogszabályok) hatálya alá tartoznak annyiban, amennyiben nincsenek az uniós harmonizációs jogszabályokban ugyanilyen célkitűzéssel bíró, különös rendelkezések, amelyek a piacfelügyelet és a végrehajtás egyes szempontjait konkrétabban szabályozzák.”
9
A 2019/1020 rendeletnek „Az uniós harmonizációs jogszabályok listája” című I. melléklete felsorolja azokat az uniós jogi aktusokat, amelyek az e rendelet 2. cikkében említett uniós harmonizációs jogszabályok hatálya alá tartoznak. E jogszabályok között, e melléklet 55. pontjában szerepel a 2014/40 irányelv.
A holland jog
10
A 2014/40 irányelvet az 1988. március 10‑i Tabaks‑ en rookwarenwet (a dohányról és dohánytermékekről szóló törvény (Stb. 1988. 342. sz.; a továbbiakban: dohánytermékekről szóló törvény), a 2015. október 14‑i Tabaks‑ en rookwarenbesluit (a dohányról és dohánytermékekről szóló rendelet; Stb. 2015, 398. sz.) és a 2016. május 10‑i Tabaks‑ en rookwarenregeling (a dohányról és dohánytermékekről szóló miniszteri rendelet; Stcrt. 2016, 25446. sz.) ültette át a holland jogrendbe.
11
A dohánytermékekről szóló törvény 1. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik, hogy a „forgalomba hozatal” a termékeknek a fogyasztók számára történő rendelkezésre bocsátása. A „dohány‑ és kapcsolódó termékek importőre” fogalmát a holland jog úgy határozza meg, hogy az a Hollandiába behozott dohánytermékek vagy kapcsolódó termékek tulajdonosát vagy azok felett rendelkezési joggal bíró személyt jelöli.
12
A dohánytermékekről szóló törvény 2. cikke (2) bekezdésének a) pontjával, a dohányról és dohánytermékekről szóló rendelet 3.3. cikkével és a dohányról és dohánytermékekről szóló miniszteri rendelet 3.10. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 3. cikkének (1) bekezdése értelmében tilos olyan csomagolási egységeket forgalomba hozni, amelyek nem tüntetik fel az utántöltő flakonok nikotintartalmát. E tilalom megsértése esetén a miniszter az említett törvény 11b. cikkének (1) bekezdése értelmében közigazgatási bírságot szabhat ki.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
13
A Nederlandse Voedsel – en Warenautoriteit (élelmiszer- és termékfelügyeleti hatóság, Hollandia) ellenőre öt utántöltő flakonból vett mintát a különböző kiskereskedők internetes oldalain vásárolt elektronikus cigarettákból. E mintavételt követően ezen ellenőr megállapította, hogy ezen utántöltő flakonok nikotintartalma alacsonyabb, mint az említett üvegek csomagolási egységén feltüntetett nikotintartalom.
14
A kiskereskedők az ellenőrzött utántöltő flakonokat két különböző forgalmazótól szerezték be. E forgalmazók maguk vásárolták meg ezeket az utántöltő flakonokat, mielőtt azokat Hollandiában hozták be egy franciaországi székhelyű gyártótól, egy írországi székhelyű importőrtől és egy magyarországi importőrtől.
15
2019. október 18‑i és 25‑i határozatával az államtitkár öt, egyenként 450 euró összegű közigazgatási bírságot szabott ki az említett forgalmazókkal szemben azon okból, hogy azok olyan elektronikus cigaretták utántöltő flakonjait hoztak forgalomba, amelyek csomagolási egysége pontatlan nikotintartalmat tüntet fel.
16
Ugyanezen forgalmazók keresetet indítottak e bírságokkal szemben a rechtbank Rotterdam (rotterdami bíróság, Hollandia) előtt. 2021. április 7‑i ítéletével e bíróság megalapozottnak nyilvánította a kereseteiket, és azzal az indokkal semmisítette meg az említett bírságokat, hogy a szóban forgó forgalmazók nem bocsátották a fogyasztók rendelkezésére az érintett utántöltő flakonokat, így e forgalmazók nem „hozták azokat forgalomba” az alkalmazandó szabályozás értelmében véve.
17
Az államtitkár fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a College van Beroep voor het bedrijfslevenhez (gazdasági tárgyú közigazgatási jogviták fellebbviteli bírósága, Hollandia), a kérdést előterjesztő bírósághoz.
18
Először is e bíróság rámutat, hogy korábban, egy 2022. szeptember 9‑i ítéletében (ECLI:NL:CBB:2022:510) kimondta, hogy a 2014/40 irányelv nem engedélyezi olyan dohánytermék forgalomba hozatalát, amelynek nikotintartalma nincs feltüntetve a csomagoláson. Az említett bíróság hozzáteszi, hogy a közigazgatási szerv e tekintetben semmilyen mérlegelési mozgástérrel nem rendelkezik, és nem veheti figyelembe a közegészségügyi kockázatokat az utántöltő flakonban található nikotintartalom és az e flakon csomagolási egységén való feltüntetése közötti eltérés esetén.
19
Hangsúlyozza azonban, hogy ez az előzmény egy kiskereskedőre vonatkozott, aki az elektronikus cigaretták utántöltő flakonjait saját honlapján értékesítette a fogyasztók számára. Az alkalmazandó nemzeti szabályozás értelmében tehát „forgalomba hozatal” történt, és a kiskereskedő szabálysértőnek tekinthető.
20
Ezzel szemben az alapügy az utántöltő flakonoknak az e szabályozás értelmében vett „importőr”, vagyis a Hollandiába behozott dohánytermékek vagy kapcsolódó termékek feletti rendelkezési joggal rendelkező személy által nem a fogyasztóknak, hanem a kiskereskedőnek történő értékesítését érinti. Ebben az esetben tehát bizonytalanság áll fenn a „forgalomba hozatal” fogalmának értelmezését illetően, amely fogalomtól függ a tagállamoknak a 2014/40 irányelv 23. cikke (2) bekezdése szerinti azon kötelezettsége, hogy biztosítsák, hogy az ezen irányelvnek nem megfelelő dohány‑ és kapcsolódó termékeket ne hozzák forgalomba.
21
Másodsorban a kérdést előterjesztő bíróság kiemeli, hogy az államtitkár büntető jellegű közigazgatási szankciókat szabott ki az érintett forgalmazókkal szemben. Ebből az következik, hogy az Alapjogi Charta 48. cikkének (1) bekezdése, és ennélfogva a „nulla poena sine culpa” (nincs büntetés bűn nélkül) elvét kell alkalmazni. Márpedig ez az elv bűnösséget, és így a szóban forgó bűncselekmény elkövetéséért fennálló felelősséget követel meg. Felmerül tehát a kérdés, hogy e forgalmazók felelősek‑e azért, hogy olyan elektronikus cigaretták utántöltő flakonjait hoztak forgalomba, amelyek csomagolási egysége nem megfelelően tünteti fel azok nikotintartalmát, különösen azon teher esetlegesen túlzott jellege miatt, amelyet az érintett termékek mintavétele jelenthet az említett forgalmazókra.
22
E körülmények között a College van Beroep voor het bedrijfsleven (gazdasági ügyekben eljáró közigazgatási fellebbviteli bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a [2014/40 irányelv] 23. cikkének (2) bekezdését ezen irányelv 2. cikkének 40. pontjával és 20. cikke (4) bekezdése b) pontjának i. alpontjával összefüggésben, hogy a tagállamok annak biztosítására vonatkozó kötelezettsége, hogy azok az utántöltő flakonok, amelyek csomagolásán téves nikotintartalom van feltüntetve, ne kerülhessenek piaci forgalomba, nemcsak ezen utántöltő flakonok valamely kiskereskedelmi egységben vagy valamely kiskereskedelmi egység által történő értékesítésére terjed ki, hanem az utántöltő flakonok valamely kiskereskedelmi egység részére történő értékesítésére is?
2)
Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén: A jelen ügyben szereplőhöz hasonló olyan helyzetben, amelyben közigazgatási bírság kiszabására került sor, felelősségre vonható‑e a 2014/40 irányelv értelmében vett gyártótól vagy importőrtől utántöltő flakonokat beszerző gazdasági szereplő azért, és ezért felróható‑e neki az, hogy olyan utántöltő flakonokat hozott forgalomba, amelyek csomagolásán téves nikotintartalom van feltüntetve, jóllehet a csomagoláson feltüntetett nikotintartalom megegyezik az [ezen] irányelv 20. cikkének (2) bekezdése értelmében vett értesítésben az utántöltő flakon tekintetében megadott nikotintartalommal?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
23
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy úgy kell‑e értelmezni a 2014/40 irányelv 2. cikkének 40. pontjával és 20. cikke (4) bekezdése b) pontjának i. alpontjával összefüggésben értelmezett 23. cikkének (2) bekezdését, hogy a tagállamok számára előírt azon kötelezettség, hogy biztosítsák, hogy az olyan elektronikus cigaretták utántöltő flakonjait, amelyek csomagolási egységei pontatlanul tüntetik fel nikotintartalmukat, ne hozzák forgalomba, ezen utántöltő flakonoknak a kiskereskedő által a fogyasztó részére történő értékesítésének szakaszára korlátozódik.
Az elfogadhatóságról
24
Írásbeli észrevételeiben az alapügyben szereplő két forgalmazó úgy véli, hogy az első kérdés elfogadhatatlan, mivel nem felel meg annak, amiről a kérdést előterjesztő bíróságnak az alapügyben határoznia kellene. A holland hatóságok ugyanis nem írták elő annak lehetőségét, hogy a forgalmazóval szemben közigazgatási szankciót szabjanak ki arra az esetre, ha az elektronikus cigaretták utántöltő flakonjában található folyadék a csomagoláson feltüntetettnél alacsonyabb nikotintartalommal rendelkezik, és ezt az utántöltő flakont egy kiskereskedőnél találják meg.
25
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróság és a nemzeti bíróságok között az EUMSZ 267. cikk alapján létrehozott együttműködés keretében kizárólag az alapügyben eljáró és a meghozandó bírósági határozatért felelős nemzeti bíróság feladata, hogy az ügy sajátosságaira tekintettel megítélje mind az előzetes döntéshozatalra utalásnak az ítélete meghozatala tekintetében fennálló szükségességét, mind pedig a Bíróság elé terjesztendő kérdéseinek relevanciáját. Következésképpen, amennyiben a feltett kérdések a közösségi jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság – főszabály szerint – köteles határozatot hozni. (lásd ebben az értelemben: 1981. december 16‑iFoglia ítélet, 244/80, EU:C:1981:302, 15. pont; 1990. november 8‑iGmurzynska‑Bscher ítélet, C‑231/89, EU:C:1990:386, 19. és 20. pont; 2021. július 15‑iThe Department for Communities in Northern Ireland ítélet, C‑709/20, EU:C:2021:602, 54. pont).
26
A Bíróság csak akkor tagadhatja meg a nemzeti bíróságok által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem elbírálását, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan nincs összefüggésben az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli és jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (1995. december 15‑iBosman ítélet, C‑415/93, EU:C:1995:463, 61. pont; 2021. július 15‑iThe Department for Communities in Northern Ireland ítélet, C‑709/20, EU:C:2021:602, 55. pont).
27
Márpedig első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság éppen a 2014/40 irányelv 23. cikkének (2) bekezdésében szereplő „forgalomba hozatal” fogalmának értelmezését kéri annak meghatározása érdekében, hogy szankcionálható‑e az elektronikus cigaretták utántöltő flakonjainak forgalmazója azon az alapon, hogy egy kiskereskedőnek, nem pedig egy fogyasztónak értékesített olyan terméket, amely nem felel meg ezen irányelv valamely kötelezettségének.
28
Következésképpen meg kell állapítani, hogy az első kérdés elfogadható.
Az ügy érdeméről
29
A Verwaltungsgerichtshof (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Ausztria) által a „forgalomba hozatal” 2014/40 irányelv 23. cikke (2) bekezdésében szereplő fogalmának értelmezésére vonatkozóan nemrégiben előterjesztett kérdésre válaszolva a Bíróság kimondta, hogy a 2014/40 irányelv 2. cikkének 40. pontjával összefüggésben értelmezett 23. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a tagállamok számára előírt, annak biztosítására vonatkozó kötelezettség, hogy ne kerülhessenek forgalomba olyan dohánytermékek, amelyek csomagolási egységeinek címkézése sérti az e termékek kiszerelésére vonatkozó előírásokat, nem korlátozódik e termékek kiskereskedő által a fogyasztónak történő értékesítésének szakaszára (2025. május 15‑iBundesminister für Gesundheit ítélet, C‑717/23, EU:C:2025:351, 52. pont).
30
Márpedig a 2014/40 irányelv 23. cikke (2) bekezdésének horizontális hatálya van, amennyiben arra irányul, hogy ne hozzák forgalomba azokat a dohánytermékeket és kapcsolódó termékeket, amelyek nem felelnek meg ezen irányelv valamely rendelkezésének. (lásd ebben az értelemben: 2025. május 15‑iBundesminister für Gesundheit ítélet, C‑717/23, EU:C:2025:351, 39. pont).
31
E rendelkezés hatékonyságának biztosítása érdekében ugyanis ezen irányelv 23. cikkének (3) bekezdése előírja, hogy a tagállamok megállapítják az ezen irányelvnek megfelelően elfogadott nemzeti rendelkezések megsértése esetén alkalmazandó szankciók szabályait, és meghoznak minden szükséges intézkedést, hogy biztosítsák e szankciók végrehajtását. E szankciórendszer bevezetése a 2014/40 irányelv valamennyi rendelkezésére vonatkozik, függetlenül attól, hogy az ellátási lánc mely szakaszában alkalmazandók, így nem korlátozódik a nem megfelelő dohánytermékek kiskereskedő által a fogyasztók részére történő értékesítésének szakaszára (2025. május 15‑iBundesminister für Gesundheit ítélet, C‑717/23, EU:C:2025:351, 40. pont).
32
Ezt az értelmezést, amely szerint a tagállamokra háruló kötelezettség az ellátási lánc bármely szakaszára vonatkozik, és nem korlátozódik a dohánytermékek kiskereskedő által a fogyasztók részére történő értékesítésének szakaszára, az a tágabb szabályozási környezet is megerősíti, amelybe a 2014/40 irányelv illeszkedik, és különösen a 2019/1020 rendelet, amely e rendelet 2. cikkének és I. melléklete 55. pontjának megfelelően a 2014/40 irányelv hatálya alá tartozó termékekre alkalmazandó (lásd ebben az értelemben: 2025. május 15‑iBundesminister für Gesundheit ítélet, C‑717/23, EU:C:2025:351, 42–46. pont).
33
Ezenfelül, az ezen irányelv (8) és (59) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 1. cikkében foglalt, az egészség és a fogyasztók magas szintű védelmének biztosítására irányuló cél elérése érdekében ez az ellenőrzési kötelezettség az ellátási lánc különböző szakaszaiban történő nyomon követést feltételez, biztosítva, hogy a tagállamok minden olyan művelet esetében, amely ahhoz vezet, hogy a terméket végül a fogyasztók számára hozzáférhetővé teszik, biztosítsák a 2014/40 irányelv előírásainak betartását (2025. május 15‑iBundesminister für Gesundheit ítélet, C‑717/23, EU:C:2025:351, 51. pont).
34
Az a tény, hogy az alapeljárás elektronikus cigaretták utántöltő flakonjainak értékesítésére vonatkozik, nem befolyásolja a 2014/40 irányelv 23. cikke (2) bekezdésének a jelen ítélet 29. pontjában kifejtett értelmezését. Éppen ellenkezőleg, ezen irányelv 20. cikke, amely kizárólag az elektronikus cigarettákra vonatkozik, az (1) bekezdésében kifejezetten hangsúlyozza a tagállamok azon kötelezettségét, hogy biztosítsák, „hogy elektronikus cigaretták és utántöltő flakonok csak abban az esetben kerülhessenek forgalomba, ha megfelelnek [az említett] irányelvnek és minden egyéb vonatkozó uniós jogszabálynak”.
35
A fenti indokokra tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2014/40 irányelv 2. cikkének 40. pontjával és 20. cikke (4) bekezdése b) pontjának i. alpontjával összefüggésben értelmezett 23. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a tagállamok számára előírt azon kötelezettség, hogy biztosítsák, hogy az olyan elektronikus cigaretták utántöltő flakonjait, amelyek csomagolási egységei pontatlanul tüntetik fel nikotintartalmukat, ne hozzák forgalomba, nem korlátozódik ezen utántöltő flakonoknak a kiskereskedő által a fogyasztó részére történő értékesítése szakaszára.
A második kérdésről
36
Előzetesen meg kell jegyezni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság megfogalmazása szerint a második kérdés nem vonatkozik az uniós jog egyetlen rendelkezésére sem.
37
Erre figyelemmel, a nemzeti bíróságok és a Bíróság között az EUMSZ 267. cikkel bevezetett együttműködési eljárás keretében a Bíróság feladata, hogy a nemzeti bíróságnak az előtte folyamatban lévő ügy eldöntéséhez hasznos választ adjon. E tekintetben a Bíróság továbbá figyelembe vehet olyan uniós jogi normákat, amelyekre a nemzeti bíróság kérdésében nem hivatkozott. (lásd ebben az értelemben: 1986. március 20‑iTissier ítélet, 35/85, EU:C:1986:143, 9. pont; 2024. október 4‑iConfédération paysanne [Nyugat‑szaharai dinnye és paradicsom] ítélet, C‑399/22, EU:C:2024:839, 40. pont).
38
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy az alapeljárás tárgyát képező szankciók azon szankciórendszer hatálya alá tartoznak, amelyet a tagállamoknak a 2014/40 irányelv 23. cikkének (3) bekezdése alapján el kell fogadniuk.
39
E körülmények között meg kell állapítani, hogy második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy úgy kell‑e értelmezni a 2014/40 irányelv 23. cikkének (3) bekezdését, hogy azzal ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás, amely büntető jellegű közigazgatási bírságot ír elő azon gazdasági szereplő szankcionálása érdekében, aki olyan elektronikus cigaretták utántöltő flakonjait hozta forgalomba, amelyek csomagolási egységei a nikotintartalomra vonatkozóan pontatlan adatokat tartalmaznak, jóllehet ezek az információk megfelelnek az azon „gyártó” vagy „importőr” által az ezen irányelv 20. cikkének (2) bekezdése alapján megfogalmazott értesítésben foglaltaknak, akitől e gazdasági szereplő ezeket a flakonokat beszerezte.
40
A 2014/40 irányelv 23. cikke (3) bekezdésének szövegéből először is az következik, hogy a tagállamok megállapítják az ezen irányelv alapján elfogadott nemzeti rendelkezések megsértése esetén alkalmazandó szankciókra vonatkozó szabályokat, másodszor, hogy e szankcióknak hatékonyaknak, arányosaknak és visszatartó erejűeknek kell lenniük, harmadszor pedig, hogy a szándékos jogsértés miatt kiszabható bármely közigazgatási pénzügyi szankció semlegesítheti az e jogsértésből származó pénzügyi előnyt.
41
Ez utóbbi pontosításon kívül, amely a jogsértéssel szerzett pénzügyi előny semlegesítésének lehetőségét a jogsértés szándékos jellegétől teszi függővé, a 2014/40 irányelv tehát nem tartalmaz az alkalmazandó szankciórendszer létrehozására vonatkozó, az e szankciók hatékony, arányos és visszatartó jellegét megkövetelő szabálytól eltérő szabályokat. Ezen irányelv 23. cikke (3) bekezdésének szövegéből tehát arra lehet következtetni, hogy e követelmény tiszteletben tartása mellett a tagállamok e rendszer meghatározása során megőrzik autonómiájukat.
42
Az e szabályozással bevezetett rendszerben előírt feltételek teljesítésének elmulasztása esetén alkalmazandó szankciókra vonatkozó uniós jogszabályok összehangolásának hiányában ugyanis a tagállamok hatáskörébe tartozik a számukra megfelelőnek tűnő szankciók megválasztása. Hatáskörüket azonban az uniós jog és e jog általános elveinek tiszteletben tartásával, következésképpen az arányosság elvére figyelemmel kell gyakorolniuk (2012. február 9‑iUrbán ítélet, C‑210/10, EU:C:2012:64, 23. pont; 2017. március 22‑iEuro‑Team és Spirál‑Gép ítélet, C‑497/15 és C‑498/15, EU:C:2017:229, 39. pont; 2024. november 21‑iPerk‑Fau ítélet, C‑61/23, EU:C:2024:974, 41. pont).
43
Amint az az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, a második kérdés mögött meghúzódó kétség az objektív felelősségi rendszernek a 2014/40 irányelv 23. cikke (3) bekezdésében előírt követelménnyel és különösen az arányosság elvének tiszteletben tartásával való összeegyeztethetőségére vonatkozik.
44
Márpedig ezen elvet illetően a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az tűnik ki, hogy egy ilyen rendszer önmagában nem összeegyeztethetetlen az uniós joggal (lásd ebben az értelemben: 1990. július 10‑iHansen ítélet, C‑326/88, EU:C:1990:291, 19. pont; 1997. február 27‑iEbony Maritime és Loten Navigation ítélet, C‑177/95, EU:C:1997:89, 36. pont; 2002. július 11‑iKäserei Champignon Hofmeister ítélet, C‑210/00, EU:C:2002:440, 47. pont; 2012. február 9‑iUrbán ítélet, C‑210/10, EU:C:2012:64, 47. pont).
45
Az objektív felelősségi rendszer ugyanis nem aránytalan, ha alkalmas arra, hogy az érintett személyeket valamely uniós jogi aktus rendelkezéseinek tiszteletben tartására ösztönözze, és amennyiben az elérni kívánt célok olyan közérdeket képeznek, amely igazolhatja az ilyen rendszer bevezetését (lásd ebben az értelemben: 1990. július 10‑iHansen ítélet, C‑326/88, EU:C:1990:291, 19. pont; 2012. február 9‑iUrbán ítélet (C‑210/10, EU:C:2012:64, 48. pont).
46
A jelen ügyben egyrészt, amint arra a jelen ítélet 33. pontja emlékeztet, a 2014/40 irányelvnek 1. cikke értelmében az a célkitűzése, hogy különösen a fiatalok egészségének magas szintű védelmét biztosítsa.
47
Márpedig egy ilyen cél a jelen ítélet 45. pontjában említett ítélkezési gyakorlat értelmében vett közérdeknek minősül (lásd ebben az értelemben: 2012. szeptember 6‑iDeutsches Weintor ítélet, C‑544/10, EU:C:2012:526, 49. pont; 2015. április 29‑iLéger ítélet, C‑528/13, EU:C:2015:288, 57. pont), ami igazolhatja az objektív felelősségi rendszer tagállamok általi bevezetését. Az ilyen rendszer végeredményben alkalmas arra, hogy az érintett személyeket a 2014/40 irányelvből eredő kötelezettségek tiszteletben tartására ösztönözze.
48
Egyébiránt az arra vonatkozó sajátos körülményt illetően, hogy az alapügyben szóban forgó szankciók alapjául szolgáló nikotintartalom megfelel a jogvita tárgyát képező termékek gyártója és importőrei által az ezen irányelv 20. cikkének (2) bekezdése alapján bejelentett nikotintartalomnak, meg kell állapítani, hogy ez a közlés az említett irányelv (13) preambulumbekezdésének megfelelően arra irányul, hogy megkönnyítse a tagállamok és a Bizottság szabályozási feladatát, nem pedig arra, hogy lehetővé tegye a downstream gazdasági szereplők számára, hogy mentesüljenek felelősségük alól.
49
Másrészt úgy tűnik, hogy e szankciók nem semlegesítik a jogsértéssel szerzett pénzügyi előnyt, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata. Ilyen esetben az említett szankciók nem teszik szükségessé a szándékosságnak a 2014/40 irányelv 23. cikke (3) bekezdése alapján történő bizonyítását.
50
Ilyen körülmények között tehát a tagállamok elfogadhatnak olyan nemzeti szabályozást, amely büntető jellegű közigazgatási bírságot ír elő azon gazdasági szereplő szankcionálása érdekében, aki olyan elektronikus cigarettákhoz való utántöltő flakonokat hozott forgalomba, amelyek csomagolási egységei pontatlan információkat tartalmaznak a nikotintartalomra vonatkozóan, még akkor is, ha ezek az információk megfelelnek az azon „gyártó” vagy „importőr” által a 2014/40 irányelv 20. cikkének (2) bekezdése alapján megfogalmazott értesítésben foglaltaknak, akitől e gazdasági szereplő ezeket a flakonokat beszerezte.
51
Mindemellett, bár az arányosság elve köti a tagállamokat a jogsértés tényállási elemeinek meghatározása során, ugyanez a helyzet akkor is, ha a bírság összegének meghatározása szempontjából releváns tényezők értékeléséről van szó (lásd ebben az értelemben: 2012. február 9‑iUrbán ítélet, C‑210/10, EU:C:2012:64, 54. pont; 2017. március 22‑iEuro‑Team és Spirál‑Gép ítélet, C‑497/15 és C‑498/15, EU:C:2017:229, 43. pont; 2024. november 21‑iPerk‑Fau ítélet, C‑61/23, EU:C:2024:974, 46. pont).
52
Ez azt jelenti, hogy a bírság összegének meghatározásakor figyelembe kell venni az adott ügy egyedi körülményeit (lásd ebben az értelemben: 2018. október 4‑iLink Logistik N &N ítélet, C‑384/17, EU:C:2018:810, 45. pont; 2024. november 21‑iEkostroy ítélet, C‑61/23, EU:C:2024:974, 47. pont). Ezért az uniós szabályozás által kitűzött célokhoz képest aránytalannak tűnhet átalányösszegű bírság alkalmazása a nemzeti szabályozás által előírt bizonyos kötelezettségek megsértése esetén e bírság összegének a jogsértés súlyától függő módosítása nélkül (lásd ebben az értelemben: 2012. február 9‑iUrbán ítélet, C‑210/10, EU:C:2012:64, 41. pont; 2017. március 22‑iEuro‑Team és Spirál‑Gép ítélet, C‑497/15 és C‑498/15, EU:C:2017:229, 50. pont).
53
A jelen ügyben – a kérdést előterjesztő bíróság hatáskörébe tartozó értékelésekre is figyelemmel – úgy tűnik, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás nem teszi lehetővé az említett szankciók egyéniesítését. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből és a Bíróság elé terjesztett észrevételekből ugyanis az tűnik ki, hogy a szóban forgó két forgalmazóval szemben kiszabott bírságok összege független a jelen ügy egyedi körülményeitől, és különösen attól a ténytől, hogy a velük szemben felrótt, feltüntetett nikotintartalom magasabb, mint amelyet a forgalomba hozott utántöltő flakonokon tényleges feltüntettek.
54
Ebből következik, hogy a 2014/40 irányelv alapján a nemzeti jog által előírt bizonyos kötelezettségek megsértése esetén egy átalányösszegű pénzügyi szankció anélkül történő alkalmazása, hogy e pénzügyi szankció összegét a jogsértés súlya alapján módosíthatnák, amint azt az alapügyben szóban forgó szankciórendszer láthatóan előírja, aránytalan a 2014/40 irányelv által követett célhoz, nevezetesen különösen a fiatalok egészsége magas szintű védelmének biztosításához viszonyítva (lásd analógia útján: 2017. március 22‑iEuro‑Team és Spirál‑Gép ítélet, C‑497/15 és C‑498/15, EU:C:2017:229, 62–64. és 66. pont; 2024. november 21‑iEuro‑Team és Spirál‑Gép ítélet, C‑61/23, EU:C:2024:974, 53. pont).
55
A fenti indokokra tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2014/40 irányelv 23. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás, amely büntető jellegű közigazgatási bírságot ír elő azon gazdasági szereplő szankcionálása céljából, aki elektronikus cigarettákhoz való olyan utántöltő flakonokat hozott forgalomba, amelyek csomagolási egységei a nikotintartalomra vonatkozóan pontatlan adatokat tartalmaznak, jóllehet ezek az információk megfelelnek az azon „gyártó” vagy „importőr” által az ezen irányelv 20. cikkének (2) bekezdése alapján megfogalmazott értesítésben foglaltaknak, akitől e gazdasági szereplő ezeket a flakonokat beszerezte, amennyiben e bírság összege az adott ügy egyedi körülményeinek figyelembevételével nem módosítható a jogsértés súlya alapján.
A költségekről
56
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (hetedik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A tagállamoknak a dohánytermékek és kapcsolódó termékek gyártására, kiszerelésére és értékesítésére vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezései közelítéséről és a 2001/37/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2014. április 3‑i 2014/40/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 23. cikkének (2) bekezdését ezen irányelv 2. cikkének 40. pontjával és 20. cikke (4) bekezdése b) pontjának i. alpontjával összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
a tagállamok számára előírt azon kötelezettség, hogy biztosítsák, hogy az olyan elektronikus cigaretták utántöltő flakonjait, amelyek csomagolási egységei pontatlanul tüntetik fel nikotintartalmukat, ne hozzák forgalomba, nem korlátozódik ezen utántöltő flakonoknak a kiskereskedő által a fogyasztó részére történő értékesítése szakaszára.
2)
A 2014/40 irányelv 23. cikkének (3) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
azzal ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás, amely büntető jellegű közigazgatási bírságot ír elő azon gazdasági szereplő szankcionálása céljából, aki elektronikus cigarettákhoz való olyan utántöltő flakonokat hozott forgalomba, amelyek csomagolási egységei a nikotintartalomra vonatkozóan pontatlan adatokat tartalmaznak, jóllehet ezek az információk megfelelnek az azon „gyártó” vagy „importőr” által az ezen irányelv 20. cikkének (2) bekezdése alapján megfogalmazott értesítésben foglaltaknak, akitől e gazdasági szereplő ezeket a flakonokat beszerezte, amennyiben e bírság összege az adott ügy egyedi körülményeinek figyelembevételével nem módosítható a jogsértés súlya alapján.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: holland.