62024CC0197
DEAN SPIELMANN
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. április 30. (
1
)
C‑197/24. sz. [Šiľarský] (
i
) ügy
AK
kontra
RU
(a Mestský súd Bratislava IV [pozsonyi IV. sz. városi bíróság, Szlovákia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – 2011/7/EU irányelv – A kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépés – A »vállalkozás« fogalma – A »kereskedelmi ügylet« fogalma – 93/13/EGK irányelv – Gazdasági társaság alapítására irányuló jogi szolgáltatásokra vonatkozó szerződés – EUMSZ 267. cikk – A Bíróság hatásköre – Elfogadhatóság – A »fogyasztó« fogalma – Olyan természetes személy, aki ügyvédi szolgáltatásokat vett igénybe gazdasági társaság alapításához”
Bevezetés
1.
Az ügyfél és az ügyvédje által egy olyan gazdasági társaság alapítása céljából kötött, jogi szolgáltatásokra vonatkozó szerződéssel összefüggésben, amelyben az ügyfél lenne a társaság ügyvezetője és két alapítójának, illetve tagjának egyike, e természetes személy ügyfél vajon már vállalkozásnak vagy még fogyasztónak minősül? A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem lényegében ezt a kérdést teszi fel. Az alapügyben az ügyvédi díjak megfizetésére vonatkozó jogvitában a kérdést előterjesztő bíróság ugyanis azt vizsgálja, hogy a polgári vagy a kereskedelmi szabályrendszert kell‑e alkalmazni.
2.
Ez az ügy tehát lehetőséget ad a Bíróságnak arra, hogy ilyen összefüggésben tisztázza a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló 2011/7/EU irányelv (
2
) szerinti „vállalkozás” fogalmát (első előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés), valamint a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló 93/13/EGK irányelv (
3
) szerinti „fogyasztó” fogalmát (második előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés). Ez lehetőséget ad annak vizsgálatára is, hogy a Bíróságnak van‑e hatásköre e második kérdés megválaszolására, ha az alapügyben szereplő jogvita önmagában nem valamely szerződési kikötésre vonatkozik, és hogy e kérdés elfogadható‑e.
Jogi háttér
Az uniós jog
3.
A 2011/7 irányelv (8) preambulumbekezdése többek között előírja, hogy ezen irányelv hatálya kizárólag a kereskedelmi ügyletek ellenértékének kiegyenlítésére terjed ki, és hogy az említett irányelvnek nem kell szabályoznia a fogyasztókkal kötött ügyleteket, illetve a más ügyletekkel kapcsolatos kamatfizetést.
4.
A 2011/7 irányelv „Tárgy és hatály” címet viselő 1. cikke értelmében:
„(1)   Ezen irányelv célja a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépés a belső piac megfelelő működésének biztosítása érdekében, ily módon ösztönözve a vállalkozások, különösen pedig a [kis‑ és középvállalkozások] versenyképességét.
(2)   Ez az irányelv a kereskedelmi ügyletek ellenértékének kiegyenlítéseként teljesített valamennyi fizetésre vonatkozik.
[…]”
5.
Az említett irányelv 2. cikke úgy rendelkezik, hogy „[e]zen irányelv alkalmazásában a következő fogalommeghatározásokat kell alkalmazni:
1.
»kereskedelmi ügyletek«: vállalkozások, illetve vállalkozások és hatóságok között lebonyolított olyan ügyletek, amelyek tárgya fizetés ellenében áruk adásvétele vagy szolgáltatások nyújtása;
[…]
3.
»vállalkozás«: hatóságnak nem minősülő, önálló gazdasági vagy szakmai tevékenységet folytató szervezet, még ha az adott tevékenységet egyetlen személy is végzi;
[…]”
6.
Az említett irányelv 6. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a tagállamok biztosítják, hogy amennyiben kereskedelmi ügyletekben az ugyanezen irányelv 3. vagy a 4. cikkével összhangban késedelmi kamat válik esedékessé, a hitelező jogosult az adóstól legalább 40 euró összegű átalány megfizetését követelni.
7.
A 93/13 irányelv tizenkettedik preambulumbekezdése kimondja, hogy „mivel ugyanakkor a tagállamok nemzeti jogszabályainak jelenlegi állapotában csak egy részleges harmonizáció tervezhető; mivel ez az irányelv csak a kifejezetten nem egyedi szerződési feltételekkel foglalkozik; mivel a tagállamok számára meg kell hagyni azt a lehetőséget, hogy a Szerződés rendelkezéseinek tiszteletben tartásával saját nemzeti jogszabályaikban az ebben az irányelvben előírtaknál szigorúbb rendelkezésekkel biztosítsanak magasabb szintű védelmet a fogyasztóknak”.
8.
Ezen irányelv 1. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„Ennek az irányelvnek az a célja, hogy közelítse a tagállamoknak az eladó vagy szolgáltató és fogyasztó között kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekre vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseit.”
9.
Az említett irányelv 2. cikkének b) pontja előírja az alábbiakat:
„Ennek az irányelvnek az alkalmazásában:
[…]
b)
»fogyasztó«: minden olyan természetes személy, aki az ezen irányelv hatálya alá tartozó szerződések keretében olyan célból jár el, amely kívül esik saját szakmája, üzleti tevékenysége vagy foglalkozása körén
[…]”.
10.
A 93/13 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy egyedileg meg nem tárgyalt szerződési feltétel abban az esetben tekintendő tisztességtelen feltételnek, ha a jóhiszeműség követelményével ellentétben a felek szerződésből eredő jogaiban és kötelezettségeiben jelentős egyenlőtlenséget idéz elő a fogyasztó kárára.
11.
Ezen irányelv 4. cikke kimondja:
„(1)   A 7. cikk sérelme nélkül, egy szerződési feltétel tisztességtelen jellegét azon áruk vagy szolgáltatások természetének a figyelembevételével kell megítélni, amelyekre vonatkozóan a szerződést kötötték, és hivatkozással a szerződés megkötésének időpontjában az akkor fennálló összes körülményre, amely a szerződés megkötését kísérte, valamint a szerződés minden egyéb feltételére vagy egy olyan másik szerződés feltételeire, amelytől e szerződés függ. [Helyesen: A 7. cikk sérelme nélkül valamely szerződési feltétel tisztességtelen voltát a szerződés tárgyát képező áruk vagy szolgáltatások természetének figyelembevételével kell megítélni, tekintettel – a szerződéskötés időpontjára vonatkoztatva – a szerződéskötést kísérő valamennyi körülményre, valamint e szerződés vagy más olyan szerződés összes többi feltételére, amelytől e szerződés függ.]
(2)   A feltételek tisztességtelen jellegének megítélése nem vonatkozik sem a szerződés elsődleges tárgyának a meghatározására, sem pedig az ár vagy díjazás megfelelésére az ellenértékként szállított áruval vagy nyújtott szolgáltatással, amennyiben ezek a feltételek világosak és érthetőek.”
12.
Az irányelv 8. cikke előírja:
„A tagállamok az ezen irányelv által szabályozott területen elfogadhatnak vagy hatályban tarthatnak a Szerződéssel összhangban lévő szigorúbb rendelkezéseket annak érdekében, hogy a fogyasztóknak magasabb szintű védelmet biztosítsanak.”
Szlovák jog
A kereskedelmi törvénykönyv
13.
Az 1991. november 5‑i zákon č. 513/1991 Zb., Obchodný zákonník (a kereskedelmi törvénykönyvről szóló 513/1991 Rec. sz. törvény, a továbbiakban: kereskedelmi törvénykönyv) (98/1991 Zb.) 2. §‑a (2) bekezdésének a) pontja értelmében vállalkozónak kell tekinteni a cégnyilvántartásba bejegyzett személyt.
14.
A kereskedelmi törvénykönyv 57. §‑ának (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy e törvénykönyv eltérő rendelkezéseinek hiányában a társaság az összes alapító tag által aláírt társasági szerződés alapján jön létre. Az alapító tagok aláírását hivatalosan hitelesíteni kell.
15.
A kereskedelmi törvénykönyv 62. §‑ának (1) bekezdése kimondja, hogy a társaság a cégjegyzékbe való bejegyzés napján jön létre.
16.
A törvénykönyv 369c. §‑ának (1) bekezdése, amely a 2011/7 irányelv 6. cikkének (1) bekezdését ülteti át a szlovák jogba, úgy rendelkezik, hogy „[a]z adós késedelme esetén a hitelező a 369., 369a. és 369b. § szerinti követeléseken felül a behajtási költségekért külön figyelmeztetés, vagy felszólítás nélkül átalánykártérítésre is jogosult. […]”.
A polgári törvénykönyv
17.
Az 1964. február 26‑i zákon č. 40/1964 Rec. sz. Občiansky zakonnik (a polgári törvénykönyv létrehozásáról szóló 40/1964 Rec. sz. törvény, a továbbiakban: polgári törvénykönyv) alapügyre alkalmazandó változatának 52. §‑a a következőképpen rendelkezik:
„(1) »Fogyasztói szerződés«: vállalkozó és fogyasztó között megkötött bármely szerződés, annak jogi formájától függetlenül.
(2) A fogyasztói szerződésekre vonatkozó rendelkezéseket, valamint az olyan jogviszonyra irányadó bármely más rendelkezést, amelyben a fogyasztó szerződő fél, mindenkor a fogyasztó számára kedvező módon kell alkalmazni. Semmis az ettől eltérő azon szerződéses rendelkezés vagy megállapodás, amelynek tartalma vagy célja e rendelkezések megkerülésére irányul. Minden olyan jogviszonyra, amelyben a fogyasztó szerződő fél, mindig a polgári törvénykönyv rendelkezései vonatkoznak elsődlegesen, még akkor is, ha egyébként a kereskedelmi jog rendelkezéseit kellene alkalmazni.
(3) Vállalkozó az a személy, aki a fogyasztói szerződés megkötése és teljesítése során kereskedelmi vagy más szakmai tevékenysége körében jár el.
(4) Fogyasztó az a természetes személy, aki a fogyasztói szerződés megkötése és teljesítése során nem kereskedelmi vagy más szakmai tevékenysége körében jár el. […]”
Az ügyvédi hivatásról szóló törvény
18.
A 2003. december 4‑i zákon č. 586/2003 Z. z. o advokácii a o zmene a doplnení zákona č. 455/1991 Zb. o živnostenskom podnikaní (živnostenský zákon) v znení neskorších predpisov (239/2003 Z. z.) (az ügyvédi hivatásról és az egyéni vállalkozói tevékenység gyakorlásáról szóló 455/1991. Zb. sz. törvény [az egyéni vállalkozói tevékenységről szóló törvény] módosításáról szóló 586/2003. Z. z. sz. törvény módosított változata) (a továbbiakban: az ügyvédi hivatásról szóló törvény) 18. §‑nak (4) bekezdése előírja, hogy „[a]z ügyvéd jogi szolgáltatás nyújtása esetén még a jogi szolgáltatás nyújtásának megkezdése előtt köteles tájékoztatni a fogyasztónak minősülő, jogi szolgáltatást igénybe vevő ügyfelet a jogi szolgáltatásért járó díjazás összegéről, ellenkező esetben nem jogosult díjazásra”.
Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
19.
Az alapeljárás tárgyát képező jogvita az AK ügyvédi iroda (
4
) (az alapeljárás felperese) által RU természetes személy (az alapeljárás alperese) ellen benyújtott keresetből ered. A jogvita az ügyvédi iroda jogi szolgáltatásaiért fizetendő 3250 euró összegű díj, valamint 2023. január 18‑tól számított késedelmi kamatok, továbbá a követelése behajtásával kapcsolatos költségek megfizetésére vonatkozik.
20.
Az AK azt állítja, hogy „2022. március végén/április elején” vette fel vele a kapcsolatot RU, aki a szlovák jog szerinti korlátolt felelősségű társaságot akart alapítani. RU lett volna a társaság ügyvezetője és két alapítójának, illetve tagjának egyike. Az AK és RU állítólag szóbeli megbízási szerződést kötöttek, amelyben az AK arra vállalt kötelezettséget, hogy átalánydíj ellenében jogi szolgáltatást nyújt.
21.
Az AK megküldte RU‑nak a társasági szerződés tervezetét és más dokumentumokat, valamint a szolgáltatásairól szóló számlát, amelyet a 2023. január 17‑i esedékességig nem fizettek ki. Az AK álláspontja szerint ez a jogvita a kereskedelmi jog rendelkezéseinek hatálya alá tartozó jogvita, és ezért a kereskedelmi törvénykönyv 369c. §‑ának (1) bekezdésével összhangban – amely a 2011/7 irányelv 6. cikkének (1) bekezdését ülteti át – 40 euró átalányösszeg megfizetését kéri a követelése behajtásával kapcsolatos költségek megtérítésére.
22.
RU a maga részéről vitatja, hogy jogi szolgáltatások nyújtására irányuló szerződést kötött az AK‑val. RU szerint nem született megállapodás a díjazásról, és az AK megbízás nélkül küldte meg neki a társasági szerződést és a többi dokumentumot. RU úgy véli, hogy fogyasztónak minősül, és azt állítja, hogy a jogvita ezért nem tartozik a kereskedelmi jog hatálya alá.
23.
E körülmények között, mivel a Mestský súd Bratislava IV (pozsonyi IV. sz. városi bíróság, Szlovákia) kétségeket táplált azzal kapcsolatban, hogy az alapügy alperesét a 2011/7 irányelv értelmében vett vállalkozásnak vagy a 93/13 irányelv értelmében vett fogyasztónak kell‑e tekinteni, úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a [2011/7] irányelv […] 1. cikkének ezen irányelv 2. cikkének 1. és 3. pontjával, valamint 6. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett (2) bekezdését, hogy i. »vállalkozásnak« minősül az a természetes személy is, aki az alapügyben szereplőhöz hasonló esetben ügyvéd szolgáltatásait veszi igénybe olyan gazdasági társaság alapítása céljából, amelynek ő lenne az ügyvezetője és két alapítójának, illetve tagjának egyike, valamint ii. »kereskedelmi ügyletnek« minősül az az ügylet, amely az alapügyben szereplőhöz hasonló esetben egy ügyvéd által az ilyen személy részére gazdasági társaság alapítása céljából teljesített szolgáltatásnyújtást eredményez?
2)
Az első kérdésre adott nemleges válasz esetén úgy kell‑e értelmezni a [93/13] irányelv […] 2. cikkének b) pontjában használt »fogyasztó« ezen irányelv 8. cikkével összefüggésben értelmezett fogalmát, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló esetben arra a természetes személyre is kiterjed, akivel szemben jogi szolgáltatások nyújtására irányuló szerződésen alapuló követelést érvényesítenek, ha e szerződés tárgyát gazdasági társaság alapítására irányuló szolgáltatások képezték, és [e természetes személy] lenne e létrehozandó társaság ügyvezetője és két alapítójának, illetve tagjának egyike?”
24.
A Bizottság és a szlovák kormány írásbeli észrevételeket terjesztettek elő.
Elemzés
Az első kérdésről
25.
Előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésével az előterjesztő bíróság azt kérdezi a Bíróságtól, hogy a 2011/7 irányelv 1. cikkének ezen irányelv 2. cikkének 1. és 3. pontjával, valamint 6. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett (2) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az a természetes személy, aki a szlovák jog szerint nem „vállalkozó”, mivel még nem alakult meg a társaság, és aki ügyvédi szolgáltatásokat vett igénybe egy olyan gazdasági társaság megalapítása céljából, amelyben ő lenne a társaság ügyvezetője és két alapítójának, illetve tagjának egyike, az említett irányelv értelmében vett „vállalkozásnak” kell tekinteni. A kérdés tehát az, hogy a szóban forgó szolgáltatásnyújtás „kereskedelmi ügyletnek” minősül‑e azon az alapon, hogy e személy jogi szolgáltatást kívánt igénybe venni egy jövőbeli kereskedelmi tevékenység folytatása céljából. A kérdést előterjesztő bíróság szerint e kérdés megválaszolása szükséges annak megállapításához, hogy a felperes jogosult‑e a 2011/7 irányelvnek a szlovák kereskedelmi törvénykönyv 369c. §-ának (1) bekezdésével átültetett 6. cikke értelmében átalánykártérítésre.
26.
E tekintetben elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a 2011/7 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése értelmében ez az irányelv a „kereskedelmi ügyletek” ellenértékének kiegyenlítéseként teljesített valamennyi fizetésre vonatkozik. E fogalmat az irányelv 2. cikkének (1) bekezdése úgy határozza meg, hogy két kumulatív feltételt fogalmaz meg. Az ügyletnek egyrészt vállalkozások vagy vállalkozások és hatóságok között kell megvalósulnia, másrészt a tárgyának fizetés ellenében áruk adásvételének vagy szolgáltatások nyújtásának kell lennie. (
5
)
27.
A jelen ügyben – annak kapcsán, hogy RU‑t „vállalkozásnak” lehet‑e tekinteni – csak az első feltétel képezi a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések tárgyát.
28.
Emlékeztetni kell arra, hogy mind az uniós jog egységes alkalmazásának, mind az egyenlőség elvének követelményéből az következik, hogy mivel a 2000/35 irányelv (
6
) 2. cikkének 1. és 3. pontja nem tartalmaz utalást a nemzeti jogra, ennek hiányában a „kereskedelmi ügylet” és a „vállalkozás” fogalmának önálló és egységes értelmezést kell adni. (
7
) A 2011/7 irányelv 2. cikkének 3. pontja értelmében „vállalkozás” alatt hatóságnak nem minősülő, önálló gazdasági vagy szakmai tevékenységet folytató szervezet értendő, még ha az adott tevékenységet egyetlen személy is végzi.
29.
E tekintetben a 2011/7 irányelvnek – amely a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések ellen kíván fellépni a belső piac megfelelő működésének biztosítása érdekében, és ezáltal a vállalkozások, különösen a kis‑ és középvállalkozások versenyképességét kívánja javítani – nem célja, hogy azt minden, fizetés ellenében áruk szállítását vagy szolgáltatásnyújtást eredményező ügyletre alkalmazzák, különösen nem azon ügyletekre, amelyeket éppen a magánszemélyek kötnek napi szinten. (
8
) Így ahhoz, hogy valamely természetes személy a „vállalkozás” fogalma alá tartozzon, illetve ahhoz, hogy az általa lebonyolított ügylet az említett irányelv 2. cikkének 1. pontja értelmében „kereskedelmi” ügyletnek legyen minősíthető, nem elegendő, hogy e személy gazdasági tevékenységre irányuló olyan ügyletet köt. Ezen felül az is szükséges, hogy e személy az ilyen tevékenység vagy önálló szakmai tevékenység végzése keretében szervezetként járjon el. (
9
)
30.
E követelmény azt jelenti, hogy az említett személy, bármi legyen is a jogi formája és státusza, strukturált és folyamatos formában végzi e tevékenységet, amely tevékenység így nem korlátozódhat mindössze egy adott, különálló szolgáltatásnyújtásra, továbbá az érintett ügyletnek az említett tevékenység körébe kell tartoznia. A szóban forgó tevékenységnek viszont nem kell feltétlenül az érintett személy által végzett gazdasági tevékenységnek vagy fő szakmai tevékenységnek lennie, illetve ez utóbbi tevékenységhez kötődnie. (
10
)
31.
A „szervezet” fogalmát illetően azonban rámutatnék, hogy az a követelmény, miszerint a tevékenységet strukturált és folyamatos formában kell végezni, nem feltétlenül jelenti az erőforrások olyan szervezett struktúráját, mint az e tevékenységhez kapcsolódó saját létesítmények, személyzet, eszközök vagy berendezések. (
11
)
32.
Így az eset összes körülményét figyelembe kell venni annak megállapításához, hogy valamely személy a 2011/7 irányelv 2. cikkének 3. pontja értelmében vett „vállalkozásként” jár‑e el, és hogy következésképpen az általa kötött ügyletek az említett irányelv 2. cikkének 1. pontja értelmében vett kereskedelmi jellegűek‑e.
33.
Az alapügyben felmerült jogvita keretében RU, az alapügy alperese természetes személy, és a kérdést előterjesztő bíróság nem hivatkozik olyan, a jogállására vagy tevékenységére vonatkozó egyéb körülményre, amely alátámasztaná „önálló gazdasági vagy szakmai tevékenységet folytató szervezetként” való minősítését. A kérdést előterjesztő bíróság által benyújtott bizonyítékokból nem derül ki, hogy RU önálló gazdasági vagy szakmai tevékenységet folytatna strukturált és folyamatos formában, és semmi sem utal arra, hogy a szóban forgó ügylet ilyen tevékenység részét képezné. A jelen indítvány 30. pontjában említett, a vállalkozás fennállásának megállapítására vonatkozó két feltétel egyike sem teljesül tehát a jelen ügyben.
34.
A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben utal a szerződés tárgyát képező szakmai tevékenység jövőbeli jellegének figyelembevételére. A szlovák kormány a maga részéről azt állítja, hogy figyelembe kell venni a szóban forgó ügylet jellegét, tárgyát és célját. Véleménye szerint a gazdasági társaság alapításának folyamatában részt vevő és az e társaság által tervezett gazdasági tevékenységgel kapcsolatban eljáró természetes személyek „vállalkozásnak” tekinthetők, és az erre vonatkozó követelményeket – a 2011/7 irányelv késedelmes fizetések elleni fellépésre irányuló céljával összhangban – azon gazdasági társasággal kapcsolatban kell vizsgálni, amelynek alapítását tervezik. Következtetése szerint RU gazdasági vagy szakmai tevékenység rendszeres végzésének szándékával járt el, és kereskedelmi ügyletet kötő vállalkozásnak kell tekinteni.
35.
Ez az érvelés számomra nem meggyőző.
36.
Bár igaz, hogy a szóban forgó ügylet célja adott esetben a 2011/7 irányelv alkalmazhatóságának vizsgálata során figyelembe veendő tényezők egyike lehet, (
12
) de ez – az érintett személy szándékához hasonlóan – önmagában nem lehet elegendő ahhoz, hogy e személy a szóban forgó ügylet megkötésével összefüggésben „vállalkozásnak” minősüljön.
37.
Szeretnék rámutatni, hogy az uniós jogi rendelkezések hatályának meghatározása során figyelembe kell venni mind annak megfogalmazását, mind pedig a kontextusát és a céljait. (
13
)
38.
Először is, a 2011/7 irányelv 2. cikke 3. pontjának szövegéből következik, hogy a „vállalkozás” olyan szervezet, amely „gazdasági tevékenységet folytat”, ami összhangban van e vállalkozásnak a szóban forgó ügylet megkötésekor fennálló létezésével. Ha a jogalkotó a „vállalkozás” fogalmának meghatározásakor a jövőbeni gazdasági tevékenység folytatására irányuló szándékot a vállalkozás fogalmának egyik elemeként vette volna figyelembe, akkor ezt véleményem szerint a szövegben kifejezetten ki kellett volna mondani, (
14
) mivel ez az irányelv hatályának jelentős kiterjesztését jelentené.
39.
Másodszor, úgy tűnik számomra, hogy a kontextusfüggő értelmezés alátámasztja ezt a szó szerinti értelmezést. A 2011/7 irányelv tárgyi hatálya a „kereskedelmi ügyletek” ellenértékének kiegyenlítéseként teljesített valamennyi fizetésre vonatkozik, feltéve, hogy azok tárgya fizetés ellenében áruk adásvétele vagy szolgáltatások nyújtása. A „kereskedelmi ügylet” e fogalmának tág jellegét azonban korlátozza az a tény, hogy a személyi hatály vonatkozásában „vállalkozások” közötti ügyletként van meghatározva, ami azt jelenti, hogy meg kell vizsgálni, hogy az ügyletet „vállalkozásként”kötötték‑e vagy sem. (
15
) Következésképpen azt a megállapítást, hogy az érintett személy az ügylet megkötésekor nem volt a 2011/7 irányelv 2. cikkének 3. pontja szerinti „vállalkozás”, véleményem szerint nem változtatja meg az a lehetőség, hogy később ilyen minőséget szerezhet. A jogállása e tekintetben történő jövőbeli megváltozásának lehetősége ugyanis nem tűnik számomra releváns tényezőnek az érintett ügylet jellegének megítélése szempontjából, még akkor sem, ha ez a változás az ügylet következménye lenne. (
16
) Hozzátenném, hogy ahhoz, hogy a szóban forgó ügylet „kereskedelmi jellegű” legyen, a szóban forgó személy releváns tevékenységének „körébe” kell tartoznia. (
17
) Így a 2011/7 irányelv alkalmazhatóságának a felek minőségére tekintettel történő értékelése során a Bíróság a kérdéses ügylet megkötésének időpontját vizsgálja. (
18
)
40.
Harmadszor, ami a 2011/7 irányelv célját illeti, emlékeztetni kell arra, hogy az 1. cikk (1) bekezdése szerint az irányelv a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések ellen kíván fellépni a belső piac megfelelő működésének biztosítása érdekében, ily módon ösztönözve a vállalkozások, különösen pedig a kis‑ és középvállalkozások versenyképességét. Ugyanakkor úgy vélem, hogy a követelés jogosultjának a késedelmes fizetéssel szembeni hatékony védelmére vonatkozó célkitűzés nem vezethet ezen irányelv személyi hatályának olyan mértékű módosításához, hogy az olyan természetes személyekre is kiterjedjen, akik az ügylet megkötésekor nem minősülnek „vállalkozásnak”.
41.
Márpedig a jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság által benyújtott bizonyítékokból nem derül ki, hogy a szóban forgó ügylet megkötésének időpontjában RU önálló gazdasági vagy szakmai tevékenységet folytatott volna, vagy hogy az AK előtt úgy mutatkozott volna be, mintha ilyen tevékenységet folytatna. Ezen túlmenően az is közismert, hogy RU még nem volt a társaság ügyvezetője vagy a társaság tagja, amelyet a szlovák jog szerint még be sem jegyeztek, és amelyről az ügy irataiból az sem derül ki, hogy egyáltalán megalakult volna. Ezenkívül az alapügyben szereplő felek közötti ügylet jogi szolgáltatások nyújtására irányult, és bár e jogi tanácsadás tartalma egy gazdasági társaság létrehozására vonatkozott (társasági szerződés elkészítése, egyéb dokumentumok elkészítése és a társaság alapításával, illetve és a leendő alapítók személyes részvételével kapcsolatos kérdések vizsgálata), semmi sem utal arra, hogy tényleges szándék állt volna fenn e társaság létrehozására, különösen mivel a kérdést előterjesztő bíróság utalt arra, hogy RU vitatta, hogy az AK‑t bízta meg a jogi tanácsadás nyújtásával.
42.
Továbbá a kérdést előterjesztő bíróság által a Benincasa (
19
) és a Česká spořitelna (
20
) ítéletekre tekintettel felvetett kételyeket véleményem szerint el kell oszlatni. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek célja ezekben az ügyekben többek között az volt, hogy meghatározzák, mely bíróságok rendelkeznek joghatósággal. A Brüsszeli Egyezmény és a 44/2001 rendelet rendszerében a „fogyasztó” fogalma határozza meg a joghatósági szabályokat, és többek között lehetővé teszi a felperes mint „fogyasztó” számára, hogy az alperest az alperes lakóhelye szerinti állam bíróságától eltérő bíróság előtt perelje. Márpedig – amint a Bíróság hangsúlyozta –, mivel az irányelv lehetővé teszi a bíróságok joghatóságára vonatkozó elvi szabályoktól való eltérést, a „fogyasztó” fogalmának értelmezését ebben a konkrét összefüggésben szigorúan kell értelmezni. Így a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a joghatósági szabályokra vonatkozó rendelkezésekkel összefüggésben (
21
) a „fogyasztói” minőséghez kapcsolódó, e rendelkezések által kívánt különleges védelem nem indokolt olyan szerződések esetében, amelyek célja szakmai tevékenység, még akkor sem, ha e tevékenységet a jövőre nézve tervezik. (
22
) Ennek megfelelően ezekben az esetekben azt a tényt, hogy az érintett természetes személy nem jelenlegi, hanem jövőbeli szakmai tevékenységet végez, figyelembe vették annak megállapításához, hogy nem minősül a Brüsszeli Egyezmény és a 44/2001 rendelet vonatkozó rendelkezései értelmében vett „fogyasztónak”. (
23
)
43.
Noha ez az érvelés érthető annak meghatározásával kapcsolatban, hogy melyik bíróság rendelkezik joghatósággal az előterjesztés időpontjában, nem tűnik számomra a jelen jogvitára átültethetőnek.
44.
A „fogyasztó” fogalmának ez a szigorú értelmezése, amelyben a szerződés szakmai célja, a jövőbeni szakmai tevékenység vagy a szerződéses kapcsolat alakulása releváns tényezők a „fogyasztói” minőség megtagadásához, a joghatósági szabályok sajátos összefüggésében indokolt. Megjegyzem továbbá, hogy mind a Brüsszeli Egyezmény 13. cikke, mind a 44/2001 rendelet 15. cikke úgy határozza meg a fogyasztó fogalmát, hogy olyan személyre hivatkozik, aki kereskedelmi vagy szakmai tevékenységén kívül eső „céllal” köt szerződést, a „cél” fogalma pedig hiányzik a 2011/7 irányelv 2. cikkének 3. pontjában szereplő vállalkozás fogalmából.
45.
Másrészt a 2011/7 irányelv szövegére, szövegkörnyezetére és céljára vonatkozó fenti megfontolások fényében (
24
) nem tűnik indokoltnak a „kereskedelmi ügylet” fogalmának különösen tág értelmezése, olyan mértékben, hogy az ügylet tárgyát és célját az irányelv személyi hatálya alkalmazásának döntő kritériumának tekintsük. (
25
) Így a jelen esetben a jogi szolgáltatások nyújtására irányuló ügylet megkötésének időpontjában kell értékelni RU adós „vállalkozási” minőségét, függetlenül attól, hogy a jogi tanácsadás során tervezett társaságot végül létrehozzák‑e vagy sem.
46.
A fentiekre tekintettel javaslom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre azt a választ adja, hogy a 2011/7 irányelv 1. cikkének ezen irányelv 2. cikkének 1. és 3. pontjával, valamint 6. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy – kivéve, ha fennállnak olyan egyéb körülmények, amelyekből arra lehet következtetni, hogy a természetes személy strukturált és folyamatos, önálló gazdasági vagy szakmai tevékenység gyakorlása során járt el, amelynek megállapítása a kérdést előterjesztő bíróság feladata – az a tény, hogy e személy ügyvédi szolgáltatásokat vett igénybe egy olyan gazdasági társaság megalapítása céljából, amelyben ő lenne a társaság ügyvezetője és két alapítójának, illetve tagjának egyike, nem elegendő ahhoz, hogy e személy „vállalkozásnak”, és következésképpen az ügyvéddel kötött ügylet „kereskedelminek” minősüljön.
A második kérdésről
47.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre adandó nemleges válasz esetén az előterjesztő bíróság az előterjesztett második kérdést lényegében annak eldöntése érdekében teszi fel, hogy a 93/13 irányelv 8. cikkével összefüggésben értelmezett 2. cikkének b) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az említett rendelkezés értelmében vett fogyasztónak kell‑e tekinteni azt a természetes személyt, aki ügyvédi szolgáltatásokat vett igénybe egy olyan gazdasági társaság alapítása céljából, amelyben ő lenne a társaság ügyvezetője és két alapítójának, illetve tagjának egyike.
48.
Úgy vélem, hogy először a Bíróságnak e második kérdés megválaszolására való hatáskörét, majd e kérdés elfogadhatóságát kell megvizsgálni, mielőtt végül érdemben válaszolnék rá.
A Bíróság hatásköréről
49.
Emlékeztetni kell arra, hogy a 93/13 irányelv kizárólag egyrészt az egyedileg meg nem tárgyalt szerződési feltételekre (a 93/13 irányelv 3. cikke), másrészt a szerződés elsődleges tárgyának meghatározására, valamint az ár és a szolgáltatás megfelelésére vonatkozó feltételeken kívüli egyéb feltételekre vonatkozik (a 4. cikk (2) bekezdése).
50.
A jelen ügyben azonban, amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutatott, és a szlovák kormány is hangsúlyozta, az alapügy tárgya nem a szóban forgó (jelen esetben szóbeli) szerződésben szereplő valamely – akár tisztességtelen, akár nem tisztességtelen – kikötés, hanem a 93/13 irányelv 2. cikkének b) pontjában szereplő „fogyasztó” fogalmának meghatározása. Ezen túlmenően megjegyzem, hogy – amint az az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik – az alapügy felperese arra vállalt kötelezettséget, hogy „megállapodás szerinti” átalánydíj ellenében jogi szolgáltatásokat nyújt, ami arra utal, hogy a díjakról egyedi tárgyalások folytak.
51.
Ennek megfelelően a 93/13 irányelv, amely a „fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekre” vonatkozik, nem alkalmazható önmagában az alapügy tárgyát képező jogvitára.
52.
Következésképpen felmerül a kérdés, hogy az alapügyben szereplő jogvita kapcsolódik‑e az uniós joghoz, és következésképpen a Bíróságnak van‑e hatásköre az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés megválaszolására: van‑e hatásköre a Bíróságnak a másodlagos jogi aktusban (93/13 irányelv) szereplő fogalom („fogyasztó”) értelmezésére, jóllehet ez az aktus nem alkalmazható az alapügyben szereplő jogvitára?
53.
A Bíróság e területen fennálló hatáskörére vonatkozó ítélkezési gyakorlatot számos főtanácsnok (
26
) és tudományos szerző (
27
) elemezte, rendszerezte és foglalta össze kiválóan és szakszerűen. A Bíróság maga is tisztázta elemzési módszerét, különösen az Ullens de Schooten (
28
) ítéletben. Ebben az ítéletben, miután a Bíróság kijelentette, hogy rendelkezik hatáskörrel az állam szerződésen kívüli felelősségének elvét érintő kérdés megválaszolására, mivel az az Unió jogrendjének szerves részét képezi, érdemben megvizsgálta azt a kérdést, hogy a tagállam szerződésen kívüli felelősségének rendszere alkalmazható‑e egy olyan ügyben, amelynek minden eleme egyetlen tagállamra korlátozódik, jóllehet a Szerződéseknek a szóban forgó alapvető szabadságokra (letelepedés szabadsága, szolgáltatásnyújtás szabadsága és a tőke szabad mozgása) vonatkozó rendelkezései elvileg nem alkalmazhatók egy ilyen „tisztán belső” helyzetben. Az ítélet 50–53. pontjában a Bíróság meghatározta azt a négy hipotézist, amikor ezeket a rendelkezéseket még ebben a helyzetben is értelmezni kell, és így rendszerezte azokat az eseteket, amikor az uniós jog hivatkozhatóvá (vagy értelmezhetővé) válik abban az értelemben, hogy a felperes jogosult a nemzeti bírósága előtt hivatkozni rá, és ez a bíróság megkérdezheti a Bíróságot annak hatályáról, még akkor is, ha a helyzet nem tartozik a hivatkozott szabály hatálya alá.
54.
A jelen ügyben az Ullens de Schooten ítéletben megfogalmazott negyedik hipotézis különösen relevánsnak tűnik, mivel az olyan esetekre vonatkozik, amikor az alapügy tényállása nem tartozik ugyan közvetlenül az uniós jog hatálya alá, ám az uniós jog rendelkezéseit a nemzeti jog alkalmazandóvá teszi, amely jog a minden elemében egyetlen tagállamra korlátozódó helyzetekre adott megoldásaira nézve az uniós jog által nyújtott megoldásokhoz igazodott. (
29
)
55.
Ilyen esetekben a Bíróság ugyanis fenntartja hatáskörét, és elsőbbséget biztosít az uniós jog rendelkezéseinek egységes értelmezéséhez fűződő érdeknek, annak érdekében, hogy ezeket a helyzeteket ugyanúgy kezeljék, mint az uniós jog hatálya alá tartozó helyzeteket. Ily módon azt, hogy a Bíróság tisztán belső helyzetekben értelmezze az uniós jog rendelkezéseit, igazolja, hogy e rendelkezéseket a nemzeti jog közvetlenül és feltétel nélkül alkalmazandóvá tette a belső helyzetek és az uniós jog által szabályozott helyzetek azonos módon történő kezelésének biztosítása érdekében. (
30
)
56.
Ilyen összefüggésben a Bíróság eljárási szabályzatának 94. cikke alapján a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megjelölnie, hogy az előtte folyamatban lévő jogvita mennyiben mutat kapcsolatot a szóban forgó uniós jog rendelkezéseivel, amely kapcsolat e jogvita elbírálásához szükségessé teszi az előzetes döntéshozatal keretében kért értelmezést. (
31
)
57.
A jelen ügyben először is a kérdést előterjesztő bíróság egy „fogalom”, jelen esetben a 93/13 irányelv 2. cikkének b) pontjában meghatározott „fogyasztó” fogalmának értelmezését kéri tőlünk. E tekintetben a Bíróság tágan értelmezte az EUMSZ 267. cikk első bekezdésének a) és b) pontja szerinti előzetes döntéshozatal keretében történő értelmezési hatáskörének tárgyát, amely hatáskör az „uniós jogból vett fogalmakra” is kiterjed. Határozott érdek ugyanis, hogy a jövőbeli eltérő értelmezések megakadályozása érdekében egységesen értelmezzék az uniós jogból vett fogalmakat, függetlenül attól, hogy milyen körülmények között alkalmazzák őket. (
32
)
58.
Másodszor, kíváncsi vagyok arra, hogy a 93/13 irányelvben szereplő „fogyasztó” fogalmát a hivatkozott szlovák rendelkezések milyen mértékben tették „közvetlenül és feltétel nélkül” alkalmazhatóvá a jelen ügyhöz hasonló belső helyzetekre, és hogy a Bíróságnak a hivatkozott – akár tisztességtelen, akár nem tisztességtelen – kikötés hiánya ellenére van‑e hatásköre a „fogyasztó” fogalmának kért értelmezéséről dönteni.
59.
Rámutatnék, hogy lényegében az utalás akkor „közvetlen”, ha konkrét és nem általános, és akkor „feltétlen”, ha az Unió azon rendelkezései, amelyekre hivatkozik, „korlátozás nélkül alkalmazhatók az alapügyben szereplő helyzetre”, (
33
) ami azt jelenti, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem térhet el a Bíróság által adott értelmezéstől, (
34
) különben fennállhat annak kockázata, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelemre adott válasz nem áll kapcsolatban az alapeljárással, és ebből következően tisztán hipotetikus jellegű. (
35
)
60.
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság megállapította, hogy a szlovák polgári törvénykönyv 52. §‑ának (4) bekezdésében szereplő „fogyasztó” fogalma a 93/13 irányelv 2. cikkének b) pontjában meghatározott fogalmat ülteti át, és hogy a Szlovák Köztársaság az ügyvédi hivatásról szóló vonatkozó törvény 18. §‑ának (4) bekezdésével „a »fogyasztó« fogalmának alkalmazását írta elő a jogi szolgáltatások nyújtásáért az ügyvédet megillető díjak esetében”. E bíróság lényegében arra a következtetésre jut, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésére adott igenlő válasz lehetővé tenné számára, hogy az említett rendelkezések együttes alkalmazásával eldöntse az alapügyben felmerült jogvitát.
61.
Igaz, az uniós jogra való hivatkozás nem jelenik meg kifejezetten a nemzeti jog szóban forgó rendelkezésében, és a bíróság nem szolgáltat konkrét bizonyítékot (például előkészítő munkálatokat) e tekintetben. Ugyanakkor a nemzeti jog értelmezésére az EUMSZ 267. cikk által létrehozott igazságügyi együttműködési rendszer keretében kizárólag a kérdést előterjesztő bíróság rendelkezik hatáskörrel. A szlovák kormány egyébként nem vitatja, hogy a „fogyasztó” fogalma, amelynek értelmezését kérték, a jelen ügyben alkalmazandó lesz, bár azt javasolja, hogy a „fogyasztó” fogalmát inkább a tájékoztatási kötelezettség, és így a fogyasztók jogairól szóló 2011/83 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének c) pontja és (4) bekezdése fényében kell értelmezni.
62.
Ezenfelül a polgári törvénykönyv 52. §-ának (2) bekezdése, amelyre a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelmében hivatkozott, a fogyasztóval kötött szerződésekre vonatkozó rendelkezéseket érinti, és különösen azt írja elő, hogy azokat lényegében mindenkor a fogyasztó számára kedvező módon kell alkalmazni, és érvénytelenek az ettől eltérő azon szerződéses rendelkezések és megállapodások, amelyek tartalma vagy célja e rendelkezések megkerülésére irányul, ami a tisztességtelen feltételekről szóló 93/13 irányelvre utal, és alátámasztja a kérdést előterjesztő bíróság azon állítását, hogy a szlovák polgári törvénykönyv 52. §-a átülteti a „fogyasztó” 93/13 irányelvben szereplő fogalmát.
63.
Végül nem látok okot kételkedni abban, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a Bíróság értelmezését magára nézve kötelezőnek tekinti, mivel hangsúlyozza, hogy a Bíróság válasza lehetővé teszi számára az alapügyben felmerült jogvita eldöntését.
64.
Meg kell tehát állapítani, hogy a szlovák jogalkotó a 93/13 irányelv értelmében vett „fogyasztó” fogalmára való közvetlen és feltétlen hivatkozást kívánt tenni, hogy a „fogyasztó” ugyanazon fogalmát alkalmazzák a szlovák polgári törvénykönyv e rendelkezése által szabályozott belső helyzetekben és a 93/13 irányelv által szabályozott helyzetekben.
65.
Ebből következik, hogy az a tény, hogy az alapügy tárgyát képező helyzet nem tartozik a 93/13 irányelv hatálya alá, nem akadályozza a Bíróságot abban, hogy megállapítsa hatáskörét, mivel a szlovák jogalkotó úgy tekinthető, hogy a „fogyasztó” e fogalmának alkalmazása mellett döntött. (
36
)
66.
Harmadszor, úgy vélem, hogy az Uniónak érdeke fűződik a „fogyasztó” fogalmára vonatkozó fogalmi egységesség fenntartásához a „jogilag és funkcionálisan hasonló” (
37
) nemzeti és európai kontextusokban, ami akkor áll fenn, ha azok célja és tárgya is azonos, mint a jelen ügyben.
67.
Igaz, az uniós jogban nincs egységes meghatározás a „fogyasztó” fogalmára vonatkozóan, (
38
) és mindegyik irányelv tartalmazza a „fogyasztó” saját meghatározását, amely az adott jogi aktus szempontjából releváns. (
39
) Ezenkívül a „fogyasztó” fogalmát a szóban forgó másodlagos jogszabálytól függően tágabban vagy kevésbé tágan értelmezik. (
40
)
68.
Következésképpen a „fogyasztó” valamely irányelv szerinti fogalmát csak óvatosan lehet „kivonni” annak az uniós jogi aktusnak a hatálya alól, amelyre vonatkozóan azt meghatározzák.
69.
A 93/13 irányelv ugyanakkor olyan uniós jogszabályokat érintő ügyekre vonatkozik, amelyek a tagállamokban egy meghatározott jogterületet harmonizálnak. Ennek megfelelően az e jogszabályokban foglalt szabályok az alapügyben szóban forgó helyzet tisztán belföldi jellegétől függetlenül alkalmazandók. Ezek a jogszabályok a határokon átnyúló elemet nem tartalmazó helyzetekre is alkalmazandók. (
41
)
70.
A 93/13 irányelv által bevezetett védelmi rendszer továbbá azon alapul, hogy a fogyasztó a kereskedővel szemben alárendelt helyzetben van. Márpedig ez a helyzet a különböző európai fogyasztóvédelmi irányelvekben is. (
42
) Tehát, amennyiben a megfogalmazások nem térnek el lényegesen, a Bíróság a fogalmakat konvergens módon értelmezi, és már volt alkalma hangsúlyozni az uniós jogalkotó azon döntését, hogy a „fogyasztó” fogalmának horizontális hatályt kíván biztosítani. (
43
)
71.
Következésképpen úgy vélem, hogy a jelen ügy sajátos körülményei között – amelyek lehetővé teszik annak megállapítását, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott nemzeti és az európai összefüggések, „jogilag és funkcionálisan hasonlók” – uniós érdek fűződik ahhoz, hogy a Bíróság a 93/13 irányelvben szereplő „fogyasztó” fogalmát egységesen értelmezze, hogy elkerülhető legyen e fogalomnak az alkalmazandó nemzeti rendelkezésekkel összefüggésben történő eltérő értelmezésének kockázata.
72.
Ilyen körülmények között úgy vélem, hogy a Bíróság hatáskörrel rendelkezik a kérdést előterjesztő bíróság által előterjesztett második kérdés eldöntésére.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés elfogadhatóságáról
73.
Mivel a szlovák kormánynak a 2022. április 28‑i Rozhlas a televízia Slovenska végzésre (
44
) való hivatkozásából arra lehet következtetni, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés elfogadhatatlanságára hivatkozik, röviden utalnék arra, hogy az uniós jogra vonatkozó kérdések releváns voltát vélelmezni kell. Ennek megfelelően a Bíróság csak akkor utasíthatja el a nemzeti bíróság által előterjesztett kérelmet, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson. Szintén az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, amelyet már az eljárási szabályzat 94. cikke is tükröz, hogy az uniós jognak a nemzeti bíróság számára hasznos értelmezése megköveteli, hogy a nemzeti bíróság meghatározza az általa feltett kérdések ténybeli és jogszabályi hátterét, vagy legalábbis kifejtse azokat a ténybeli körülményeket, amelyeken e kérdések alapulnak. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésnek másrészről pontosan meg kell jelölnie azon okokat, amelyek a nemzeti bíróságot arra indították, hogy felvesse az uniós jog értelmezésének kérdését, és amelyek alapján szükségesnek tartotta a Bíróság elé terjeszteni a kérdését. (
45
) Az előzetes döntéshozatalra utalás indoka nem az általános vagy hipotetikus kérdésekről való véleménynyilvánítás, hanem az adott jogvita tényleges megoldásának szükségessége. (
46
)
74.
Márpedig a jelen ügyben úgy tűnik számomra, hogy a kérdést előterjesztő bíróság – a benyújtott bizonyítékok fényében, amelyeket különösen a jelen indítvány 60. pontjában foglaltunk össze – kellőképpen eleget tett ezeknek a követelményeknek.
75.
Először is, a kérdést előterjesztő bíróság megjelölte azokat az okokat, amelyek miatt ezt az értelmezést kérte, illetve azt, hogy az értelmezésnek milyen jelentősége lesz az alapeljárás szempontjából. (
47
) Így, még ha a fentiek szerint az alapügyben felmerült jogvita nem is tűnik szerződési feltételhez kapcsolódónak, és ezért érdemben nem tartozik a 93/13 irányelv hatálya alá, az uniós jog kért értelmezése objektív szükségletnek felel meg az alapügyben felmerült jogvita elbírálása érdekében, és ezért nem tűnik úgy, mintha nyilvánvalóan nem állna összefüggésben az alapügy tényállásával vagy tárgyával,
76.
Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság által közölt pontosításokból kitűnik, hogy a kérdés nem hipotetikus jellegű. Megjegyzem, hogy ezek a pontosítások lehetővé tették továbbá, hogy a szlovák kormány és a Bizottság éljenek az Európai Unió Bírósága alapokmányának 23. cikke által rájuk ruházott, észrevételek benyújtására vonatkozó jogukkal.
77.
Harmadszor, úgy tűnik számomra, hogy a Bíróság rendelkezik a szükséges ténybeli és jogi elemekkel is ahhoz, hogy a hozzá intézett kérdésekre hasznos választ adjon.
78.
Ezért úgy vélem, hogy a kérdést előterjesztő bíróság eleget tett az eljárási szabályzat 94. cikkében előírt követelményeknek, így az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadható.
A 93/13 irányelv 8. cikkével összefüggésben értelmezett 2. cikke b) pontjának értelmezése
79.
A kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a 93/13 irányelv 8. cikkével összefüggésben értelmezett 2. cikkének b) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az említett rendelkezés értelmében vett „fogyasztónak” kell tekinteni azt a természetes személyt, aki ügyvédi szolgáltatásokat vett igénybe egy olyan gazdasági társaság alapítása céljából, amelyben ő lenne a társaság ügyvezetője és két alapítójának, illetve tagjának egyike.
80.
Szeretnék rámutatni, hogy az érintett személy „fogyasztói” minőségét egy olyan funkcionális szempont alapján kell meghatározni, amely annak értékelésében áll, hogy a szóban forgó szerződéses kapcsolat valamely szakma gyakorlásán kívül eső tevékenységek keretébe tartozik‑e. (
48
) Ezen túlmenően a Bíróság már elismerte, hogy „fogyasztó” e tágan értelmezett fogalma szükséges mindazon természetes személyek védelmének biztosításához, akik az eladóval vagy szolgáltatóval szemben hátrányos helyzetben vannak. (
49
)
81.
A jelen ügyben úgy vélem, hogy mind a „fogyasztó” e dokumentumban szereplő fogalommeghatározásának szövege, (
50
) mind pedig a 93/13 irányelv által követett fogyasztóvédelmi kontextus és cél amellett szól, hogy az alapügy alperesét, mint olyan természetes személyt, aki még nem kezdte meg azt a tevékenységet, amelynek érdekében az ügyvédnek nyilatkozott arról, hogy jogi szolgáltatásait igénybe kívánja venni, „fogyasztónak” kell tekinteni. Semmi sem utal ugyanis arra, hogy az alapügy alperese már akkor is olyan szakmai tevékenységet folytatott volna, amelynek részét képezte volna az említett jogi szolgáltatási szerződés. Ezenfelül ez az értékelés, amely a kérdést előterjesztő bíróság feladata, a 93/13 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésével összhangban és a fogyasztó védelmére irányuló célkitűzésnek megfelelően a jogi szolgáltatásnyújtásra irányuló szerződés megkötésének időpontjára vonatkoztatva történik, amikor a fogyasztó szerződést köt valamely kereskedővel. (
51
) E tekintetben a nemzeti bíróságnak az értékelés során figyelembe kell vennie az eset összes körülményét annak megállapítása érdekében, hogy az érintett természetes személy saját szakmája, üzleti tevékenysége vagy foglalkozása körében vagy ezen kívül eső célból járt‑e el. (
52
)
82.
Így az érintett személy „fogyasztói” minőségét nem az alapján kell értékelni, hogy célja adott esetben az, hogy gazdasági szereplővé váljon, hanem arra a kérdésre adott válasz alapján, hogy a szóban forgó szerződés megkötésének időpontjában az érintett személy saját szakmája, üzleti tevékenysége vagy foglalkozása körében jár‑e el.
83.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben foglaltak fényében és a kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben végzett ellenőrzésének függvényében a jelen ügyben a „fogyasztói minőséget” véleményem szerint el kell fogadni. Úgy tűnik számomra, hogy ugyanez vonatkozik a 2011/83 irányelv értelmében vett „fogyasztó” fogalmára is.
84.
A kérdést előterjesztő bíróságnak a Gruber ítéletre (
53
) tekintettel megfogalmazott kételyeit véleményem szerint el kell utasítani, értelemszerűen ugyanazokból az okokból, mint amelyeket a jelen indítvány 42–45. pontjában az 1997. július 3‑iBenincasa ítélet (C‑269/95, EU:C:1997:337) és a 2013. március 14‑iČeská spořitelna ítélet (C‑419/11, EU:C:2013:165) vonatkozásában kifejtettem. Amint ugyanis a Bíróság már megállapította, a „fogyasztó” fogalmának az említett a Gruber ítéletben a Brüsszeli Egyezmény 13–15. cikkében a kettős célú szerződések esetére előírt, eltérést engedő joghatósági szabályok terjedelme meghatározása céljából elfogadott szigorú értelmezése analógia útján nem terjeszthető ki a „fogyasztónak” a 93/13 irányelv 2. cikke b) pontja értelmében vett fogalmára. (
54
)
85.
A fentiekre tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésre azt válaszolja, hogy a 93/13 irányelv 2. cikkének b) pontja értelmében vett „fogyasztó” fogalmát ezen irányelv 8. cikkével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy az a természetes személy, aki jogi szolgáltatásokra vonatkozó szerződést kötött egy olyan társaság alapítása céljából, amelyben e természetes személy lenne a társaság ügyvezetője és két alapítójának, illetve tagjának egyike, fogyasztónak minősül, azon vizsgálatok függvényében, amelyeket a kérdést előterjesztő bíróságnak az ügy körülményeire vonatkozóan, különösen annak értékelésével kapcsolatban kell elvégeznie, hogy az érintett természetes személy saját szakmája, üzleti tevékenysége vagy foglalkozása körében járt‑e el.
Végkövetkeztetés
86.
A fentiekre tekintettel javaslom, hogy a Bíróság a következőképpen válaszoljon a Mestský súd Bratislava IV (pozsonyi IV. sz. városi bíróság, Szlovákia) által előterjesztett kérdésekre:
1)
A kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló, 2011. február 16‑i 2011/7/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv helyesbített változata 1. cikkének (2) bekezdését ezen irányelv 2. cikkének 1. és 3. pontjával, valamint 6. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
olyan egyéb körülmények fennállását kivéve, amelyekből arra lehet következtetni, hogy a természetes személy strukturált és folyamatos, önálló gazdasági vagy szakmai tevékenység gyakorlása során járt el, amelynek megállapítása a kérdést előterjesztő bíróság feladata, az a tény, hogy e személy ügyvédi szolgáltatásokat vett igénybe egy olyan gazdasági társaság megalapítása céljából, amelyben ő lenne a társaság ügyvezetője és két alapítójának, illetve tagjának egyike, nem elegendő ahhoz, hogy e személy „vállalkozásnak”, és következésképpen az ügyvéddel kötött ügylet „kereskedelminek” minősüljön.
2)
A 2011. október 25‑i 2011/83/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv 2. cikkének b) pontja szerinti „fogyasztó” fogalmát ezen irányelv 8. cikkével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
az olyan természetes személyre is kiterjed, aki jogi szolgáltatásokra vonatkozó szerződést kötött egy olyan társaság alapítása céljából, amelyben e természetes személy lenne a társaság ügyvezetője és két alapítójának, illetve tagjának egyike, azon vizsgálatok függvényében, amelyeket a kérdést előterjesztő bíróságnak az ügy körülményeire vonatkozóan, különösen annak értékelésével kapcsolatban kell elvégeznie, hogy az érintett természetes személy saját szakmája, üzleti tevékenysége vagy foglalkozása körében járt‑e el.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.
(
2
)	A 2011. február 16‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 48., 1. o.; helyesbítések: HL 2012. L 233., 3. o.; HL 2015. L 218., 82. o.). 2013. március 16‑i hatállyal hatályon kívül helyezte és felváltotta a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló, 2000. június 29‑i 2000/35/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet (HL 2000. L 200., 35. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 226. o.; helyesbítés: HL 2007. L 312., 72. o.).
(
3
)	A fogyasztók jogairól szóló, 2011. október 25‑i 2011/83/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL 2011. L 304., 64. o.) módosított, 1993. április 5‑i tanácsi irányelv (HL 1993. L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 288. o.) (a továbbiakban: 93/13 irányelv).
(
4
)	A követelés eredeti jogosultja egy ügyvéd, aki az alapeljárásban felperes társaság ügyvezetője lett, amelyre követelését átruházta.
(
5
)	Amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutat, a „kereskedelmi ügylet” fogalma tág, és nem feltétlenül esik egybe a „szerződés” fogalmával (lásd az ugyanazon szerződés keretében egymást követő termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás tekintetében: 2022. december 1‑jei X [Gyógyászati termékek értékesítése] ítélet, C‑419/21, EU:C:2022:948, 22. és 25. pont). A 2011/7 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése kimondja, hogy az irányelv „a kereskedelmi ügyletek ellenértékének kiegyenlítéseként teljesített valamennyi fizetésre vonatkozik”, függetlenül attól, hogy ezek az ügyletek konkrét szerződésnek felelnek‑e meg vagy sem. Hasonlóképpen elegendő, ha az ügylet áruszállításhoz vagy szolgáltatásnyújtáshoz „vezet” (lásd analógia útján: 2020. november 18‑iTechbau ítélet, C‑299/19, EU:C:2020:937, 44. pont). Azt, hogy maga az ügylet (jelen esetben az AK és RU közötti szóbeli szerződés) fennállt‑e, a kérdést előterjesztő bíróságnak kell eldöntenie.
(
6
)	A 2011/7 irányelv hatályon kívül helyezte.
(
7
)	Lásd a jelen ügyben szóban forgó 2011/7 irányelvvel felváltott 2000/35 irányelvre vonatkozó analógia alapján: 2016. december 15‑i Nemec ítélet (C‑256/15, a továbbiakban: Nemec ítélet, EU:C:2016:954, 38. pont).
(
8
)	Lásd: Nemec ítélet (32. pont).
(
9
)	Lásd: Nemec ítélet (33. pont).
(
10
)	Lásd: Nemec ítélet (34. és 35. pont). Az említett ítéletben D. Nemec bérleti szerződést kötött a muraszombati (Szlovénia) önkéntes tűzoltók egyesületével, amelynek keretében aszály idején vízszállító tartálykocsit adott neki bérbe. A Bíróság úgy ítélte meg, hogy az alapügy tárgyát képező szerződés gazdasági tevékenységre vonatkozik, amelynek alapján számla kiállítására került sor, és hogy még ha ez nem is tartozik D. Nemec tevékenységi körébe (esztergálással és hegesztéssel foglalkozó önálló kisiparos), akkor is úgy tekinthető, hogy „vállalkozásként” járt el, amely „kereskedelmi ügyletet” kötött, ha ez az ügylet – jóllehet nem tartozik a működési engedélyében meghatározott tevékenyégeknek körébe – strukturált és folyamatos, önálló gazdasági vagy szakmai tevékenység gyakorlása körébe illeszkedik, aminek vizsgálata, az ügy körülményeinek egészére való figyelemmel, a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
(
11
)	Lásd: 2024. november 14‑iAgenciart – Management Artístico ítélet (C‑643/23, EU:C:2024:959, 33. pont).
(
12
)	Lásd ebben az értelemben a 2020. július 9‑iRL (A késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló irányelv) ítélet (C‑199/19, EU:C:2020:548, 26. pont), amelyben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból nem tűnik ki egyértelműen, hogy J. M. egy üzlethelyiség bérleti szerződésének az RL‑lel történő megkötésével szervezetként járt‑e el önálló gazdasági vagy szakmai tevékenység gyakorlása során, ennélfogva „vállalkozásnak” is minősül‑e. A Bíróság megállapította, hogy e tekintetben jelzésül szolgál az a tény, hogy a bérleti szerződés tárgyát képező helyiséget szakmai célra használják, de mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság feladata az e tekintetben szükséges vizsgálatok elvégzése.
(
13
)	Lásd például: 2024. december 12‑iTusnia ítélet (C‑725/23, EU:C:2024:1015, 20. pont).
(
14
)	Megjegyzem például, hogy a 93/13 irányelv a fogyasztó fogalmát úgy határozza meg, mint minden olyan természetes személy, aki az ezen irányelv hatálya alá tartozó szerződések keretében „olyan célból jár el”, amely kívül esik saját szakmája, üzleti tevékenysége vagy foglalkozása körén. Ugyanez vonatkozik a belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól, valamint a 84/450/EGK tanácsi irányelv, a 97/7/EK, a 98/27/EK és a 2002/65/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvek, valamint a 2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról („Irányelv a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról”) szóló, 2005. május 11‑i 2005/29/EK irányelvre (HL 2005. L 149., 22. o.), amely a fogyasztó és a kereskedő fogalmát úgy határozza meg, hogy kifejezetten figyelembe veszi a saját cselekményeik célját. A jelen ügyben szóban forgó 2011/7 irányelvben szereplő „vállalkozás” fogalmával nem ez a helyzet.
(
15
)	Lásd ebben az értelemben a Nemec ítéletet (43. pont): „[…] a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak megállapítása, hogy D. Nemec a jelen esetben a szóban forgó szerződést a 2000/35 irányelv 2. cikkének 1. pontja értelmében vett »vállalkozásként« kötötte‑e meg” (kiemelés tőlem).
(
16
)	Lásd analógiaképpen – a 93/13 irányelv eltérő összefüggésében – a 2025. március 20‑iArce ítéletet (C‑365/23, EU:C:2025:192, 47–51. pont), amelyben a Bíróság Rantos főtanácsnok ugyanezen ügyre vonatkozó indítványát (C‑365/23, EU:C:2024:865, 55–57. pont) követve kimondta, hogy valamely személy „fogyasztói” minőségét a szóban forgó szerződés megkötésének időpontjában kell értékelni. Az a kiskorú személy tehát, aki a sportolói fejlődést és karriert támogató szolgáltatásokra vonatkozó szerződés megkötésének időpontjában nem hivatásos sportolóként végezte az érintett sporttevékenységet, nem veszíti el a 93/13 irányelv 2. cikkének b) pontja értelmében vett „fogyasztói” minőségét azon okból, hogy a szerződés teljesítése során hivatásos sportolóvá vált.
(
17
)	Lásd a jelen indítvány 29. és 30. pontját
(
18
)	Lásd például a 2024. november 14‑iAgenciart – Management Artístico ítéletet (C‑643/23, EU:C:2024:959, 35. pont): „[…] az ügynöki szerződésnek a színésznői hivatást gyakorló személy általi megkötése e személy szakmai tevékenységének részét képezi, és szorosan kapcsolódik e tevékenységhez, hiszen ha az említett személy nem gyakorolná e hivatást, az ilyen ügynöki szerződés megkötése, amelynek lényege épp az említett tevékenység előmozdításából és menedzseléséből áll, szükségszerűen tárgytalan lenne”. (Kiemelés tőlem.)
(
19
)	Az 1997. július 3‑iBenincasa ítélet (C‑269/95, EU:C:1997:337) alapjául szolgáló jogvita egy joghatósági kikötést tartalmazó franchise megállapodásra vonatkozott, amelynek érvényessége attól függött, hogy F. Benincasa felperes – aki a szerződés teljesítési helye szerinti bíróság előtt perelte a vele szerződő társaságot – az új tagállamok csatlakozásáról szóló későbbi egyezményekkel módosított, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i Brüsszeli Egyezmény (HL 1972. L 299., 32. o.) 13. cikkének első bekezdése és 14. cikkének első bekezdése értelmében vett „fogyasztó” volt‑e vagy sem.
(
20
)	A 2013. március 14‑iČeská spořitelna ítélet (C‑419/11, EU:C:2013:165) alapjául szolgáló jogvita egy társaság ügyvezetőjének váltókötelezettségére vonatkozott, aki egy olyan egy üres kötelezvény tekintetében vállalt váltókezességet, amelyet egy bank javára egy hitelszerződés biztosítékaként a társaság írt alá, valamint – a tagállamok közötti kapcsolatokban a Brüsszeli Egyezmény helyébe lépő, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.; helyesbítések: HL 2006. L 242., 6. o.; HL 2011. L 124., 47. o.) 15. cikke alapján – az e jogvita elbírálására vonatkozó joghatóság kérdésére.
(
21
)	Lásd még: 2018. január 25‑iSchrems ítélet (C‑498/16, EU:C:2018:37, 29–32. pont) és a 2020. december 10‑iPersonal Exchange International ítélet (C‑774/19, EU:C:2020:1015, 29. és 31. pont).
(
22
)	A 2020. december 10‑iPersonal Exchange International ítélet (C‑774/19, EU:C:2020:1015) 41. és 42. pontjából az is következik, hogy hosszú távú szolgáltatásnyújtás esetén figyelembe lehet venni a szerződéses jogviszony alakulását a „fogyasztói” vagy „eladói vagy szolgáltatói” minőség meghatározása érdekében. A fenti ítélet 46. pontja a tevékenység rendszeres jellegét is említi, amely egy másik figyelembe veendő tényező.
(
23
)	Tegyük hozzá, hogy – amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutat – a Česká spořitelna ügyben (C‑419/11), amikor a kezességet vállaló személy a szóban forgó váltót aláírta, a már létező társaság kötelezettségeiért vállalt kezességet, amelynek ő volt az ügyvezetője, és amelyben többségi részesedéssel rendelkezett.
(
24
)	Lásd a jelen indítvány 37–40. pontját.
(
25
)	Lásd analógia útján: 2023. június 8‑iYYY. (A fogyasztó fogalma) ítélet (C‑570/21, a továbbiakban: YYY. ítélet, EU:C:2023:456, 49–51. pont).
(
26
)	A főtanácsnokok vezető szerepéről lásd Domenicucci, D. P., „Le renvoi préjudiciel et les contours mouvants des »situations purement internes«”, in Ferraro, F. és Lannone, C. (dir.), Le Renvoi préjudiciel, Bruylant, Brüsszel, 2023, különösen 127. és az azt követő oldalak.
(
27
)	Lásd a többi tudományos szerző közül, Dubout, E., „Voyage en eaux troubles: vers une épuration des situations »purement« internes?”, R.A.E., 2016, 4. sz. 679. o.; Wildemeersch, J., Contentieux de la légalité des actes de l'Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2019, 352–357. o.; Berlin, D., „Incompétence de la Cour de justice et irrecevabilité de la question préjudicielle: comment sortir de l'imbroglio jurisprudentiel?”, R.A.E., 2019, 4. sz., 801. o.; Varga, Z., „Les conditions de recevabilité des renvoi préjudiciels”, in Guide pratique du contentieux européen devant les juridictions nationales, Bruylant, Brüsszel, 2021.
(
28
)	2016. november 15‑i ítélet (C‑268/15, a továbbiakban: Ullens de Schooten ítélet, EU:C:2016:874).
(
29
)	Lásd: Ullens de Schooten ítélet 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat (nevezetesen: 1990. október 18‑iDzodzi ítélet [C‑297/88 és C‑197/89, EU:C:1990:360, 36., 37. és 41. pont]; 1997. július 17‑iLeur‑Bloem ítélet [C‑28/95, EU:C:1997:369, 27. és 32. pont]; 2013. március 14‑iAllianz Hungária Biztosító és társai ítélet [C‑32/11, EU:C:2013:160, 20. pont]).
(
30
)	Lásd többek között: 2017. május 17‑iERGO Poist’ovňa ítélet (C‑48/16, EU:C:2017:377, 29–31. pont); 2023. december 21‑iBMW Bank és társai ítélet (C‑38/21, C‑47/21 és C‑232/21, EU:C:2023:1014, 206. pont); 2024. július 29‑iLivaNova ítélet (C‑713/22, a továbbiakban: LivaNova ítélet, EU:C:2024:642, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
31
)	Lásd: 2023. december 21‑iBMW Bank és társai ítélet (C‑38/21, C‑47/21 és C‑232/21, EU:C:2023:1014, 207. pont); LivaNova ítélet (46. pont).
(
32
)	A 2022. október 13‑iBaltijas Starptautiskā Akadēmija et Stockholm School of Economics in Riga ítéletben (C‑164/21 és C‑318/21, EU:C:2022:2022:785, 36. és 41. pont) a Bíróság elfogadta, hogy a kérdést előterjesztő bíróságoknak válaszoljon a Szerződés 107. és 108. cikke alkalmazásában bizonyos támogatási kategóriáknak a belső piaccal összeegyeztethetővé nyilvánításáról szóló, 2014. június 17‑i 651/2014/EU bizottsági rendelet (HL 2014. L 187., 1. o.) 2. cikkének 83. pontjában meghatározott „kutató‑tudásközvetítő szervezet” – a nemzeti jog szerint alkalmazandó, de az uniós jog szerint nem alkalmazandó – fogalmának értelmezésére vonatkozóan (lásd e tekintetben Ćapeta főtanácsnoknak a Baltijas Starptautiskā Akadēmija és Stockholm School of Economics in Riga ügyre vonatkozó indítványát (C‑164/21 et C‑318/21, EU:C:2022:333, különösen a 66. pont). Lásd még a 2022. október 13‑iRigall Arteria Management ítéletet (C‑64/21, EU:C:2022:783, 25. pont), amely annak ellenére válaszolt az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre, hogy a szóban forgó szerződés nem tartozott a tagállamok önálló vállalkozóként működő kereskedelmi ügynökökre vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló, 1986. december 18‑i 86/653/EGK irányelv (HL 1986. L 382., 17. o.) hatálya alá, amelynek értelmezését kérték. Lásd még a LivaNova ítéletet (43. pont), amelyben az alapügyben szóban forgó szétválás nem tartozott közvetlenül a a Szerződés 54. cikke (3) bekezdésének g) pontja alapján a részvénytársaságok szétválásáról szóló, 1982. december 17‑i 82/891/EGK hatodik irányelv (HL 1982. L 378., 47. o.) hatálya alá, de amelyben a Bíróság mégis úgy ítélte meg, hogy rendelkezik hatáskörrel a 82/891 hatodik irányelv 3. cikke (3) bekezdésének b) pontjában említett „a szétválási terv által meg nem osztott kötelezettség” fogalmának értelmezésére, különösen azért, mert a kérdést előterjesztő bíróság megállapította, hogy az alapügyben szóban forgó polgári törvénykönyv nemzeti rendelkezése az ezen irányelv 3. cikke (3) bekezdésének b) pontját ültette át a nemzeti jogba, és hogy az olasz jogalkotó így úgy döntött, hogy azt a jelen ügyben szóban forgó ügyletekre alkalmazza.
(
33
)	E fogalmak tisztázására lásd különösen: Cruz Villalón főtanácsnok Allianz Hungária Biztosító és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑32/11, EU:C:2012:663, 29. pont); Pikamae főtanácsnok Deutsche Post és társai egyesített ügyekre vonatkozó indítványa (C‑203/18 és C‑374/18, EU:C:2019:502, 46. és 49. pont); Bobek főtanácsnok J & S Service ügyre vonatkozó indítványa (C‑620/19, EU:C:2020:649, 55. és 56. pont).
(
34
)	Lásd e tekintetben: 2014. szeptember 9‑iParva Investitsionna Banka és társai végzés (C‑488/13, EU:C:2014:2191, 29. pont).
(
35
)	Lásd Wahl főtanácsnok Venturini és társai egyesített ügyekre vonatkozó indítványát (C‑159/12–C‑161/12, EU:C:2013:529, 50. pont), amely szerint a Bíróság csak akkor rendelkezik hatáskörrel, „ha egyértelmű, hogy a Bíróság által adott értelmezés kötelező erejű lesz a nemzeti bíróság számára; különben az eset hipotetikus lenne[…], ami az EUMSZ 267. cikkben meghatározott eljárás rendeltetésellenes alkalmazásához vezetne”.
(
36
)	Lásd ebben az értelemben: 2006. március 16‑iPoseidon Chartering ítélet (C‑3/04, EU:C:2006:176, 17. pont). Lásd még a 2017. október 19‑iEuropamur Alimentación ítéletet (C‑295/16, EU:C:2017:782, 31. pont), amelyben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy hatáskörrel rendelkezik, mivel a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló 2005/29 irányelv rendelkezéseit a nemzeti jog az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetekre is alkalmazandóvá tette, még akkor is, ha ezek a helyzetek nem tartoznak az említett irányelv hatálya alá. Lásd még: 2024. július 11‑iSkarb Państwa (Csekély összegű követelést érintő vagy nem jelentős fizetési késedelem) ítélet (C‑279/23, EU:C:2024:605, 19. és 20. pont). Végezetül lásd a jelen indítvány 57. pontjában a 32. lábjegyzetben idézett ítéleteket.
(
37
)	Lásd: Bobek főtanácsnok J & S Service ügyre vonatkozó indítványa (C‑620/19, EU:C:2020:649, 43–45., 54–61. és 71–73. pont).
(
38
)	Lásd különösen Medina főtanácsnok Banco de Santander (Az egyéni fogyasztók képviselete) (C‑346/23, EU:C:2024:690, 63. pont) ügyre vonatkozó indítványát a „fogyasztónak” a pénzügyi eszközök piacairól, a 85/611/EGK és a 93/6/EGK tanácsi irányelv, és a 2000/12/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, valamint a 93/22/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezésérő szóló, 2004. április 21‑i l2004/39/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvben (HL 2004. L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 7. kötet, 263. o.), az úgynevezett „MiFID I” irányelvben szereplő fogalmáról. Lásd még Stuyck, J., „La notion de consommateur en droit de l'Union européenne”, in: Combet, M., Le Droit européen de la consommation au XXI e siècle, État des lieux et perspectives, Bruylant, Brüsszel, 2022, 25. o.
(
39
)	A 93/13 irányelv tehát pontosítja, hogy a „fogyasztó” fogalmát „az ezen irányelv hatálya alá tartozó szerződések keretében” határozza meg.
(
40
)	Ezt a fogalmat a fogyasztóvédelmi jogi aktusok – például a 93/13 irányelv – keretében tágan értelmezik, a joghatóságot érintő jogi aktusok keretében azonban szigorúan (lásd a jelen indítvány 42–45. pontját).
(
41
)	Lásd: 2018. május 31‑iSziber ítélet (C‑483/16, EU:C:2018:367, 58. és 59. pont).
(
42
)	Ugyanezt a meghatározást használja például a 2011/83 irányelv (a fogyasztók jogairól), a 2005/29 irányelv (a belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól), a fogyasztói jogviták alternatív rendezéséről, valamint a 2006/2004/EK rendelet és a 2009/22/EK irányelv módosításáról szóló, 2013. május 21‑i 2013/11/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013, L 165, 63. o.) és az áruk adásvételére irányuló szerződések egyes vonatkozásairól, az (EU) 2017/2394 rendelet és a 2009/22/EK irányelv módosításáról, valamint az 1999/44/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2019. május 20‑i (EU) 2019/771 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2019, L 136, 28. o.)), azaz „fogyasztó” bármely olyan természetes személy, aki „olyan célból jár el, amely kívül esik kereskedelmi, ipari, kézműipari vagy szakmai tevékenysége körén”, ami nem különbözik alapvetően a 93/13 irányelvben szereplő fogyasztó meghatározásától („aki olyan célból jár el, amely kívül esik saját szakmája, üzleti tevékenysége vagy foglalkozása körén”).
(
43
)	Lásd például: YYY. ítélet (40. és 45. pont).
(
44
)	Az említett nyilvánvaló elfogadhatatlanságot megállapító végzés (C‑638/21, EU:C:2022:339) az RTVS szlovák nemzeti közjogi szervezet és a kötelező műsorszolgáltatási díj fizetésére kötelezett személy közötti jogvitára vonatkozott, és ezért nem szerződést, hanem jogszabályi rendelkezések által szabályozott jogviszonyt érintett. A végzés azt is megállapítja, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak nem volt kétsége afelől, hogy az alapügy felei nem kereskedők és nem is fogyasztók (22. pont).
A 2023. június 6‑iRozhlas a televízia Slovenska (C‑669/22, EU:C:2023:473) nyilvánvaló elfogadhatatlanságot megállapító végzés szintén az RTVS és a műsorszolgáltatási díj fizetésére kötelezett személy közötti jogvitára vonatkozott, és a nemzeti rendelkezések és a 93/13 irányelv közötti kapcsolat bemutatását nem kellően világosnak és pontosnak ítélte meg (29. pont).
(
45
)	Lásd többek között: LivaNova ítélet (53. és 54. pont).
(
46
)	2020. március 26‑iMiasto Łowicz és et Prokurator Generalny ítélet (C‑558/18 és C‑563/18, EU:C:2020:234, 44. pont).
(
47
)	E tekintetben a jelen ügy különbözik a 2022. április 28‑iRozhlas a televízia Slovenska végzésben (C‑638/21, EU:C:2022:339, 23‑25. pont) tárgyalt helyzettől.
(
48
)	Lásd többek között: YYY. ítélet (30. pont).
(
49
)	Lásd: YYY. ítélet (35–38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még, konkrétabban a fogyasztók és az ügyvédek közötti szerződésekre vonatkozóan: 2015. január 15‑iŠiba ítélet (C‑537/13, EU:C:2015:14); 2023. január 12‑iD.V.(Ügyvédi munkadíjak – Óradíj elve) ítélet (C‑395/21, EU:C:2023:14).
(
50
)	Fogyasztónak minősül tehát minden olyan természetes személy, aki olyan célból „jár el”, amely kívül esik „saját” szakmáján, üzleti tevékenységén vagy foglalkozásán, ami arra utal, hogy e szakmai tevékenység meglétét vagy hiányát a szerződéskötés időpontjára vonatkoztatva kell értékelni. Ezen a ponton van szüksége védelemre.
(
51
)	A 93/13 irányelv 4. cikk (1) bekezdése alapján „egy szerződési feltétel tisztességtelen jellegét azon áruk vagy szolgáltatások természetének a figyelembevételével kell megítélni, amelyekre vonatkozóan a szerződést kötötték, és hivatkozással a szerződés megkötésének időpontjában az akkor fennálló összes körülményre, amely a szerződés megkötését kísérte, valamint a szerződés minden egyéb feltételére vagy egy olyan másik szerződés feltételeire, amelytől e szerződés függ [helyesen: valamely szerződési feltétel tisztességtelen voltát a szerződés tárgyát képező áruk vagy szolgáltatások természetének figyelembevételével kell megítélni, tekintettel – a szerződéskötés időpontjára vonatkoztatva – a szerződéskötést kísérő valamennyi körülményre, valamint e szerződés vagy más olyan szerződés összes többi feltételére, amelytől e szerződés függ]”.
(
52
)	Lásd: 2024. október 24‑iZabitoń ítélet (C‑347/23, EU:C:2024:919, 31. pont).
(
53
)	2005. január 20‑i ítélet (C‑464/01, EU:C:2005:32).
(
54
)	YYY ítélet (51. pont).