Laikina versija
TEISINGUMO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. kovo 26 d.(*)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Bendri neteisėtai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartai ir tvarka valstybėse narėse – Direktyva 2008/115/EB – Papildomos apsaugos statuso panaikinimas – Viešoji tvarka – Negrąžinimo principas – Galimybė priimti sprendimą grąžinti “
Byloje C‑202/25 (Tadmur)(i)
dėl rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Rurmonde posėdžiaujantis Hagos apylinkės teismas, Nyderlandai) 2025 m. kovo 12 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo tą pačią dieną, pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
HG
prieš
Minister van Asiel en Migratie
TEISINGUMO TEISMAS (aštuntoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkė O. Spineanu-Matei, aštuntosios kolegijos teisėjo pareigas einantis trečiosios kolegijos pirmininkas C. Lycourgos (pranešėjas) ir teisėjas N. Piçarra,
generalinis advokatas A. Rantos,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        HG, atstovaujamo advocaat J. P. van Mulken,
–        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos E. M. M. Besselink ir J. Langer,
–        Danijos vyriausybės, atstovaujamos M. P. Brøchner Jespersen ir C. A.‑S. Maertens ir J. Sandvik Loft,
–        Šveicarijos vyriausybės, atstovaujamos R. Adam ir L. Lanzrein,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos F. Blanc, M. Debieuvre, A. Katsimerou ir F. van Schaik,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/115/EB dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse (OL L 348, 2008, p. 98) 3, 5, 6, 8 ir 9 straipsnių ir 2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų (OL L 337, 2011, p. 9) 17 ir 19 straipsnių išaiškinimo.
2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant trečiosios šalies piliečio HG ir minister van Asiel en Migratie (prieglobsčio ir migracijos ministras, Nyderlandai; toliau – ministras) ginčą dėl sprendimo atšaukti HG suteiktą papildomos apsaugos statusą ir nurodyti jam išvykti iš Nyderlandų teritorijos teisėtumo.
Teisinis pagrindas
Direktyva 2008/115
3        Direktyvos 2008/115 2 straipsnyje nustatyta:
„1.      Ši direktyva taikoma trečiųjų šalių piliečiams, neteisėtai esantiems valstybės narės teritorijoje.
2.      Valstybės narės gali nuspręsti netaikyti šios direktyvos trečiųjų šalių piliečiams:
a)      kuriems atsisakyta leisti atvykti <...> arba kuriuos kompetentingos institucijos sulaikė ar suėmė dėl neteisėto valstybės narės išorės sienos kirtimo sausuma, jūra ar oru, ir kurie po to nėra gavę leidimo ar teisės būti toje valstybėje narėje;
b)      kurie grąžinami pagal nacionalinę teisę vykdant baudžiamosios teisės sankciją arba tai yra baudžiamosios teisės sankcijos taikymo pasekmė, arba kuriems taikomos ekstradicijos procedūros.
3.      Ši direktyva netaikoma asmenims, kurie naudojasi Bendrijos laisvo judėjimo teise <...>“
4        Šios direktyvos 3 straipsnyje numatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamos šios sąvokų apibrėžtys:
<...>
3)      „grąžinimas“ – trečiosios šalies piliečio grįžimo procesas – savanoriškai vykdant prievolę grįžti arba priverstinai – į:
–        asmens kilmės šalį, arba
–        tranzito šalį pagal Bendrijos ar dvišalius readmisijos susitarimus ar kitas nuostatas, arba
–        kitą trečiąją šalį, į kurią atitinkamas trečiosios šalies pilietis savanoriškai nusprendžia grįžti ir į kurią jis būtų priimtas;
4) „sprendimas grąžinti“ – administracinis ar teismo sprendimas ar aktas, kuriuo konstatuojama arba paskelbiama, kad trečiosios šalies piliečio buvimas yra neteisėtas, ir nustatoma ar nurodoma prievolė grįžti;
<...>“
5        Šios direktyvos 4 straipsnio 3 dalyje nurodyta:
„Ši direktyva nepažeidžia valstybių narių teisės priimti ar taikyti palankesnes nuostatas asmenims, kuriems ji yra taikoma, jei tokios nuostatos neprieštarauja šiai direktyvai.“
6        Tos pačios direktyvos 5 straipsnis suformuluotas taip:
„Valstybės narės, įgyvendindamos šią direktyvą, tinkamai atsižvelgia į:
a)      vaiko interesus,
b)      šeimos gyvenimą,
c)      atitinkamo trečiosios šalies piliečio sveikatos būklę,
ir laikosi negrąžinimo principo.“
7        Direktyvos 2008/115 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės priima sprendimą grąžinti kiekvieno trečiosios šalies piliečio, neteisėtai esančio jų teritorijoje, atžvilgiu, nepažeisdamos 2–5 dalyse nurodytų išimčių.“
8        Šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės imasi visų būtinų priemonių, kad įvykdytų sprendimą grąžinti, jei nebuvo suteiktas laikotarpis savanoriškai išvykti <...> arba jei nebuvo laikomasi įpareigojimo grįžti per savanoriško išvykimo laikotarpį <...>“
9        Šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta:
„Valstybės narės atideda išsiuntimą:
a)      tuo atveju, jei jis pažeistų negrąžinimo principą <...>“
10      Tos pačios direktyvos 11 straipsnyje apibrėžta tvarka, taikoma draudimui atvykti.
11      Direktyvos 2008/115 14 straipsnio 1 dalyje nustatytos garantijos laukiant grąžinimo.
Direktyva 2011/95
12      Direktyvos 2011/95 17 straipsnio 1 dalies b ir d punktuose nustatyta:
„Trečiosios šalies piliečiui arba asmeniui be pilietybės nesuteikiamas papildomą apsaugą galinčio gauti asmens statusas, jei yra rimtų priežasčių manyti, kad:
<...>
b)      jis padarė sunkų nusikaltimą;
<...>
d)      jis kelia pavojų valstybės narės, kurioje yra, visuomenei ar saugumui.“
13      Šios direktyvos 19 straipsnio 3 dalies a punkte numatyta:
„Valstybės narės panaikina trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės papildomos apsaugos statusą arba nutraukia ar atsisako pratęsti jo galiojimą, jei:
a)      jam, suteikus papildomos apsaugos statusą, neturėjo būti suteikiamas arba nesuteikiamas papildomą apsaugą galinčio gauti asmens statusas pagal 17 straipsnio 1 ir 2 dalis [suteikus papildomos apsaugos statusą, paaiškėja, kad papildomos apsaugos statusas jam neturėjo arba nebeturi būti suteiktas pagal 17 straipsnio 1 ir 2 dalis]“.
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
14      HG atvyko į Nyderlandus 2016 m. sausio 7 d., o 2017 m. kovo 23 d. Nyderlandų valdžios institucijos jam suteikė papildomos apsaugos statusą ir leidimą laikinai gyventi šalyje, galiojantį iki 2021 m. sausio 7 d. 2021 m. sausio 5 d. sprendimu šio leidimo laikinai gyventi galiojimo terminas buvo pratęstas iki 2026 m. sausio 7 d.
15      2022 m. vasario 1 d.
rechtbank Limburg (Limburgo apylinkės teismas, Nyderlandai) nuteisė HG ketverių metų laisvės atėmimo bausme, įskaitant vienus metus laisvės atėmimo lygtinai, už 2021 m. birželio 21 ir 27 d. padarytas veikas, kvalifikuotas kaip bandymas nužudyti, akivaizdus smurtas prieš asmenis susirinkime ir grasinimas nužudyti.
16      2024 m. gegužės 23 d. sprendimu ministras nusprendė, kad HG kelia grėsmę viešajai tvarkai, ir todėl nuo 2021 m. birželio 27 d. atšaukė HG suteiktą papildomos apsaugos statusą. Tame sprendime ministras taip pat nusprendė, kad HG negali būti pripažinta teisė gyventi Nyderlanduose kitu pagrindu, ir patikslino, kad, siekiant užtikrinti negrąžinimo principo laikymąsi, dėl jo nebus priimtas joks sprendimas grąžinti ar draudimas atvykti remiantis Direktyva 2008/115. Be to, 2024 m. gegužės 23 d. sprendimu ministras pagal Nyderlandų teisę įpareigojo HG išvykti iš Nyderlandų teritorijos.
17      HG
pareigos išvykti vykdymas nebuvo atidėtas, o Nyderlandų teisėsaugos institucijų informacinėse sistemose, vėliau – Šengeno informacinėje sistemoje (SIS) dėl jo 10 metų buvo įtrauktas perspėjimas.
18      2024 m. birželio 18 d. HG apskundė 2024 m. gegužės 23 d. sprendimą rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (Rurmonde posėdžiaujantis Hagos apylinkės teismas, Nyderlandai), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
19      Šis teismas, atlikdamas preliminarų vertinimą, mano, kad negalima pritarti HG argumentams, pateiktiems dėl sprendimo atšaukti papildomos apsaugos statusą. Tačiau jam kyla abejonių dėl šio atšaukimo pasekmių, nes tai reiškia, kad HG yra Nyderlanduose neteisėtai, nors jis negali būti išsiųstas į savo kilmės šalį nepažeidžiant negrąžinimo principo.
20      Minėtas teismas pažymi, kad 2023 m. liepos 6 d. Sprendime Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Pabėgėlis, padaręs sunkų nusikaltimą) (C‑663/21, EU:C:2023:540) Teisingumo Teismas nusprendė, kad sprendimas grąžinti negali būti priimtas, jeigu nustatoma, kad pagal negrąžinimo principą atitinkamas trečiosios šalies pilietis neribotą laiką negali būti išsiųstas į numatytą paskirties šalį.
21      Vis dėlto jis mano, kad toks trečiosios šalies pilietis gali būti priverstas išvykti iš Sąjungos teritorijos, savarankiškai įvertindamas, ar gali būti priimtas į trečiąją šalį, kuri nėra jo kilmės šalis, nes jo palikimas šioje teritorijoje kelia pakankamą grėsmę viešajai tvarkai, pateisinančią jam suteiktos tarptautinės apsaugos atšaukimą. Jeigu pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju nebūtų priimtas sprendimas grąžinti, HG atsidurtų tarpinėje padėtyje, nes jis neteisėtai yra valstybės narės teritorijoje, tačiau neprivalo išvykti iš šios teritorijos.
22      Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad Teisingumo Teismo pateiktas Direktyvos 2008/115 5 straipsnio aiškinimas galėtų būti kitoks šį straipsnį siejant su jos 3, 6, 8 ir 9 straipsniais ir labiau atsižvelgiant į šios direktyvos struktūrą, Direktyvoje 2011/95 numatytų tarptautinės apsaugos panaikinimo pagrindų ratio legis ir SIS reglamentuojančių aktų tikslą.
23      Šiuo klausimu šis teismas visų pirma pabrėžia, kad Direktyvos 2008/115 6 straipsnyje numatyta pareiga priimti sprendimą grąžinti neteisėtai šalyje esančius trečiųjų šalių piliečius, nenustatant išimties tiems trečiųjų šalių piliečiams, kurie negali būti išsiųsti pagal negrąžinimo principą.
24      Minėtas teismas taip pat nurodo, kad tokiu atveju iš šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalies a punkto kylančios pareigos sustabdyti išsiuntimą pakanka, kad būtų užtikrintas šio principo laikymasis, be kita ko, jei kompetentinga institucija raštu patvirtina, kad išsiuntimas atidedamas. Kitaip būtų tik konkrečiais atvejais, kai minėtos direktyvos 5 straipsnyje aiškiai nurodyti interesai kliudytų įpareigojimo grįžti vykdymui.
25      Be to, tam pačiam teismui kyla abejonių, ar būtina nustatyti paskirties šalį savanoriškam įpareigojimo grįžti vykdymui tuo atveju, kai išsiuntimas negalimas.
26      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad aiškinimas, priešingas jo siūlomam aiškinimui, turėtų svarbių pasekmių. Konkrečiai kalbant, toks aiškinimas leistų atitinkamiems asmenims toliau remtis Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje (toliau – Chartija) ir Direktyvos 2008/115 14 straipsnio 1 dalyje numatytomis teisėmis, susilpnintų Direktyvoje 2011/95 nurodytus tarptautinės apsaugos atšaukimo pagrindus, be kita ko, dėl to, kad asmenys, keliantys grėsmę viešajai tvarkai, neišvyktų iš Sąjungos teritorijos, ir būtų trukdoma įvesti perspėjimą dėl šių asmenų į SIS.
27      Be to, jeigu Teisingumo Teismas patvirtintų savo priimtą Direktyvos 2008/115 5 straipsnio aiškinimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar dėl valstybių narių procedūrinės autonomijos leidžiama trečiųjų šalių piliečiams, esantiems tokioje padėtyje, kaip nagrinėjamoje byloje, nustatyti pareigą išvykti iš jų teritorijos remiantis nacionalinės teisės aktais.
28      Šiomis aplinkybėmis rechtbank Den Haag, zittingsplaats ’s-Hertogenbosch (Rurmonde posėdžiaujantis Hagos apylinkės teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Direktyvos 2008/115 6 straipsnis, siejamas su Direktyvos 2008/115 3, 5, 8 straipsniais ir 9 straipsnio 1 dalies a punktu, taip pat su Direktyvos 2011/95 17 straipsniu, 19 straipsnio 2 dalimi ir 3 dalies a punktu, turi būti aiškinamas taip, kad, išskyrus Direktyvos 2008/115 6 straipsnio 2–5 dalyse numatytas išimtis, valstybės narės privalo priimti sprendimą grąžinti neteisėtai jų teritorijoje esantį trečiosios šalies pilietį, kuriam netaikoma papildoma apsauga, o jei išsiuntimas į paskirties šalį yra nesuderinamas su negrąžinimo principu, priimant sprendimą grąžinti kartu raštu patvirtinti, kad šio trečiosios šalies piliečio išsiuntimas atidedamas?“
Dėl prejudicinio klausimo
29      Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2008/115 6 straipsnis, siejamas su jos 3, 5, 8 ir 9 straipsniais ir Direktyvos 2011/95 17 straipsnio 1 dalimi ir 19 straipsnio 3 dalies a punktu, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama priimti sprendimą grąžinti trečiosios šalies pilietį, kurio papildomos apsaugos statusas buvo atšauktas, kai nustatyta, kad šio trečiosios šalies piliečio išsiuntimas į numatytą paskirties šalį negalimas pagal negrąžinimo principą. Be to, jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad tokiu atveju sprendimas grąžinti gali būti priimtas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar šios nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas atitinkama valstybė narė, priimdama šį sprendimą, privalo raštu patvirtinti atidėtą trečiosios šalies piliečio išsiuntimą.
30      Išskyrus Direktyvos 2008/115 2 straipsnio 2 dalyje numatytas išimtis, ši direktyva taikoma visiems trečiųjų šalių piliečiams, neteisėtai esantiems valstybės narės teritorijoje. Be to, jeigu trečiosios šalies pilietis patenka į šios direktyvos taikymo sritį, joje numatyti bendri grąžinimo standartai ir tvarka iš esmės jam turi būti taikomi tol, kol jo buvimas šalyje tam tikrais atvejais tampa teisėtas (2022 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Išsiuntimas – Medicininės kanapės), C‑69/21, EU:C:2022:913, 52 punktas ir 2023 m. liepos 6 d. Sprendimo Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Pabėgėlis, padaręs sunkų nusikaltimą), C‑663/21, EU:C:2023:540, 45 punktas).
31      Šiomis aplinkybėmis iš Direktyvos 2008/115 6 straipsnio 1 dalies matyti, pirma, kad, nustačius neteisėtą buvimą šalyje, dėl kiekvieno trečiosios šalies piliečio, nepažeidžiant šio straipsnio 2–5 dalyse numatytų išimčių ir griežtai laikantis šios direktyvos 5 straipsnyje nustatytų reikalavimų, turi būti priimtas sprendimas grąžinti, kuriame iš Direktyvos 2008/115 3 straipsnio 3 dalyje minimų trečiųjų šalių turi būti nurodyta ta, į kurią jis turi būti išsiųstas (2022 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Išsiuntimas – Medicininės kanapės), C‑69/21, EU:C:2022:913, 53 punktas ir 2023 m. liepos 6 d. Sprendimo Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Pabėgėlis, padaręs sunkų nusikaltimą), C‑663/21, EU:C:2023:540, 46 punktas).
32      Šiuo aspektu Teisingumo Teismas pažymėjo, kad trečiosios šalies pilietis, kuriam buvo atšauktas pabėgėlio statusas, turi būti laikomas neteisėtai esančiu šalyje, nebent valstybė narė, kurioje jis yra, jam yra suteikusi leidimą gyventi šalyje kitu pagrindu (2023 m. liepos 6 d. Sprendimo Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Pabėgėlis, padaręs sunkų nusikaltimą), C‑663/21, EU:C:2023:540, 47 punktas).
33      Tas pats taikoma trečiosios šalies piliečiui, kaip antai asmeniui pagrindinėje byloje, kurio papildomos apsaugos statusas buvo atšauktas pagal Direktyvos 2011/95 19 straipsnio 3 dalies a punktą, siejamą su jos 17 straipsnio 1 dalimi, ir šiam trečiosios šalies piliečiui valstybė narė, kurios teritorijoje jis yra, nesuteikė leidimo gyventi šalyje kitu pagrindu.
34      Vis dėlto, kaip priminta šio sprendimo 31 punkte, tokio trečiosios šalies piliečio grąžinimo procedūra turi būti vykdoma griežtai laikantis Direktyvos 2008/115 5 straipsnyje nustatytų reikalavimų.
35      Šiame 5 straipsnyje įtvirtinta bendroji taisyklė, privaloma valstybėms narėms, kai tik jos įgyvendina šią direktyvą, pagal kurią kompetentinga nacionalinė institucija įpareigojama visuose grąžinimo procedūros etapuose laikytis negrąžinimo principo, kuris kaip pagrindinė teisė garantuojamas Chartijos 18 straipsnyje, siejamame su 1951 m. liepos 28 d. Ženevoje pasirašytos Konvencijos dėl pabėgėlių statuso (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 189 t., p. 150, 1954 m., Nr. 2545) 33 straipsniu, ir Chartijos 19 straipsnio 2 dalyje. Taip, be kita ko, yra, kai ši institucija, išklausiusi atitinkamą asmenį, ketina priimti sprendimą jį grąžinti (šiuo klausimu žr. 2022 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Išsiuntimas – Medicininės kanapės), C‑69/21, EU:C:2022:913, 55 punktą ir 2023 m. liepos 6 d.
Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Pabėgėlis, padaręs sunkų nusikaltimą), C‑663/21, EU:C:2023:540, 49 punktą).
36      Taigi pagal Direktyvos 2008/115 5 straipsnį draudžiama priimti sprendimą grąžinti trečiosios šalies pilietį, jei tame sprendime kaip paskirties šalis nurodoma šalis, kurioje – yra rimtas pagrindas manyti –įvykdžius šį sprendimą piliečiui grėstų realus pavojus, kad su juo bus elgiamasi priešingai Chartijos 18 straipsniui arba 19 straipsnio 2 daliai (2022 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Išsiuntimas – Medicininės kanapės), C‑69/21, EU:C:2022:913, 56 punktas ir 2023 m. liepos 6 d.
Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Pabėgėlis, padaręs sunkų nusikaltimą), C‑663/21, EU:C:2023:540, 50 punktas).
37      Taip yra būtent tokiu atveju, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kai vienintelė kompetentingos institucijos nustatyta potenciali paskirties šalis yra atitinkamo trečiosios šalies piliečio kilmės šalis, tačiau ši institucija jau yra konstatavusi, kad dėl negrąžinimo principo draudžiama grąžinti šį trečiosios šalies pilietį į jo kilmės šalį.
38      Šiuo klausimu svarbu pabrėžti, kad taip Teisingumo Teismas, be kita ko, nusprendė 2023 m. liepos 6 d. Sprendime Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Pabėgėlis, padaręs sunkų nusikaltimą) (C‑663/21, EU:C:2023:540) nagrinėdamas aplinkybes, kai kompetentinga institucija jau aiškiai buvo atmetusi atitinkamo trečiosios šalies piliečio išsiuntimo į jo kilmės šalį galimybę.
39      Taigi pareiga atsižvelgti į negrąžinimo principą tuo etapu, kai kompetentinga institucija priima sprendimą dėl sprendimo grąžinti priėmimo, skiriasi nuo Direktyvos 2008/115 9 straipsnio 1 dalies a punkte įtvirtintos pareigos atidėti išsiuntimą, jeigu jis pažeistų negrąžinimo principą.
40      Todėl šios direktyvos 8 straipsnis, kuriame nustatytos išsiuntimo taisyklės, neturi reikšmės atsakant į pateiktą klausimą.
41      Be to, atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo motyvuojamojoje dalyje išreikštus klausimus, dar reikia pažymėti, pirma, kad esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kompetentinga institucija negali priimti sprendimo grąžinti nenurodydama paskirties šalies, neatsižvelgdama į aplinkybę, jog atitinkamas trečiosios šalies pilietis negali grįžti į savo kilmės šalį.
42      Iš tiesų, iš paties Direktyvos 2008/115 3 straipsnio 4 punkto formuluotės teksto matyti, kad prievolės grįžti nustatymas ar nurodymas yra viena iš dviejų sprendimo grąžinti sudedamųjų dalių, nes tokia prievolė grįžti, atsižvelgiant į šio straipsnio 3 punktą, negali įsigalioti nenustačius paskirties šalies, kuri turi būti viena iš šiame 3 punkte nurodytų šalių (2020 m. gegužės 14 d. Sprendimo Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU ir C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 115 punktas).
43      Iš to, be kita ko, matyti, kad kompetentinga institucija negali priimti teisėto sprendimo grąžinti, nenustačiusi paskirties valstybės, į kurią grąžinimas galėtų būti įvykdytas laikantis negrąžinimo principo (šiuo klausimu žr. 2021 m. vasario 24 d. Sprendimo M ir kt. (Perdavimas valstybei narei), C‑673/19, EU:C:2021:127, 38–42 punktus).
44      Antra, reikia pažymėti, kad tuo atveju, kai dėl pareigos laikytis negrąžinimo principo, įtvirtintos Direktyvos 2008/115 5 straipsnyje, draudžiama priimti sprendimą grąžinti, kompetentinga institucija taip pat negali priimti sprendimo, kaip antai nagrinėjamo pagrindinėje byloje, kuris grindžiamas nacionaline teise ir kuriuo atitinkamas trečiosios šalies pilietis įpareigojamas išvykti iš atitinkamos valstybės narės teritorijos, neleidžiant jo išsiųsti ir nenurodant paskirties šalies.
45      Iš tiesų, kaip priminta šio sprendimo 30 punkte, išskyrus Direktyvos 2008/115 2 straipsnio 2 dalyje numatytas išimtis, kiekvienas trečiosios šalies pilietis, neteisėtai esantis valstybės narės teritorijoje, patenka į šios direktyvos taikymo sritį ir iš esmės jam turi būti taikomi joje numatyti bendri standartai ir tvarka.
46      Šiomis aplinkybėmis šia direktyva suderinami sprendimų grąžinti dėl tokių trečiųjų šalių piliečių priėmimo ir vykdymo standartai ir tvarka (šiuo klausimu žr. 2021 m. vasario 24 d. Sprendimo M ir kt. (Perdavimas valstybei narei), C‑673/19, EU:C:2021:127, 43 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją), nuo kurių valstybės narės gali nukrypti tik priimdamos palankesnes nuostatas minėtos direktyvos 4 straipsnio 3 dalyje nustatytomis sąlygomis.
47      Darytina išvada, kad aplinkybė, jog sprendimu, kaip antai nagrinėjamu pagrindinėje byloje, atitinkamas trečiosios šalies pilietis įpareigojamas vykti į trečiosios šalies teritoriją arba į kitos valstybės narės teritoriją, nereiškia, kad jis nepatenka į tos pačios direktyvos taikymo sritį.
48      Kadangi, pirma, šiame sprendime nustatyta prievolė gali būti įvykdyta, be kita ko, vykstant į trečiosios šalies teritoriją, ir, antra, iš Direktyvos 2008/115 3 straipsnio 3 punkto matyti, kad sąvoka „grąžinimas“, kaip ji suprantama pagal šią direktyvą, apima ne tik priverstinį vykimą į trečiąją šalį, bet ir vykimą į trečiąją šalį savanoriškai vykdant prievolę, toks sprendimas turi būti laikomas nustatančiu prievolę grįžti, kaip tai suprantama pagal minėtą direktyvą. Taigi tokia prievolė grįžti negali būti nustatyta nenurodant paskirties šalies, nes priešingu atveju būtų pažeisti šio sprendimo 41–43 punktuose priminti reikalavimai.
49      Be to, kaip matyti iš šio sprendimo 34–39 punktų, kai svarstant galimybę priimti sprendimą grąžinti konstatuojama, kad dėl negrąžinimo principo draudžiama atitinkamą trečiosios šalies pilietį išsiųsti į konkrečią paskirties šalį, pagal Direktyvos 2008/115 5 straipsnį draudžiama ne tik išsiųsti šį trečiosios šalies pilietį, bet ir nustatyti šiam trečiosios šalies piliečiui prievolę grįžti į šią paskirties šalį. Taigi vien aplinkybės, kad sprendime, kuriuo nustatoma tokia prievolė, neleidžiama išsiųsti atitinkamo asmens, nepakanka, kad šis sprendimas galėtų būti laikomas suderinamu su šiuo 5 straipsniu.
50      Be to, nors Direktyvos 2008/115 4 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad ši direktyva taikoma nepažeidžiant valstybių narių teisės priimti ar palikti galioti palankesnes nuostatas asmenims, kuriems taikoma ši direktyva, su sąlyga, kad šios nuostatos suderinamos su minėta direktyva, pakanka konstatuoti, kad nacionalinės teisės aktai, leidžiantys priimti tokį sprendimą, koks nurodytas šio sprendimo 44 punkte, nėra šiems asmenims palankesnė nuostata.
51      Trečia, reikia pažymėti, kad tokiu atveju, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kai priimamas sprendimas grąžinti atitinkamą asmenį į jo kilmės šalį kaip paskirties šalį arba nenurodant paskirties šalies, papildomos apsaugos statuso atšaukimas pagal Direktyvos 2011/95 19 straipsnį netampa neveiksmingas.
52      Pagal Sąjungos teisę kompetentinga institucija gali turėti teisę pagal Direktyvos 2011/95 19 straipsnį atšaukti trečiosios šalies piliečiui suteiktą papildomos apsaugos statusą, tačiau tai nebūtinai reiškia, kad ji turi teisę išsiųsti šį asmenį į jo kilmės valstybę (šiuo klausimu žr. 2023 m. liepos 6 d. Sprendimo
Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Pabėgėlis, padaręs sunkų nusikaltimą), C‑663/21, EU:C:2023:540, 39 punktą).
53      Iš tiesų, pagal Chartijos 4 straipsnį ir 19 straipsnio 2 dalį absoliučiai draudžiamas kankinimas, nežmoniškas ar žeminamas elgesys ir toks baudimas, neatsižvelgiant į atitinkamo asmens elgesį, taip pat išsiuntimas į valstybę, kurioje jam rimtai gresia patirti tokį elgesį. Todėl valstybės narės negali išsiųsti, grąžinti ar išduoti užsieniečio, jei yra svarių ir neginčijamų motyvų manyti, kad paskirties valstybėje jam kils realus pavojus, kad su juo bus elgiamasi Chartijos 4 straipsnyje ir 19 straipsnio 2 dalyje draudžiamu būdu (šiuo klausimu žr. 2019 m. gegužės 14 d. Sprendimo M ir kt. (Pabėgėlio statuso panaikinimas), C‑391/16, C‑77/17 ir C‑78/17, EU:C:2019:403, 94 punktą ir 2023 m. liepos 6 d. Sprendimo Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Pabėgėlis, padaręs sunkų nusikaltimą), C‑663/21, EU:C:2023:540, 36 punktą).
54      Vis dėlto tuo remiantis negalima daryti išvados, kad tais atvejais, kai trečiosios šalies piliečio, kurio papildomos apsaugos statusas buvo atšauktas, grąžinimas į jo kilmės šalį yra neįmanomas, Direktyvos 2011/95 19 straipsnio taikymas praktiškai neturi poveikio.
55      Konkrečiai kalbant, net ir tokiais atvejais papildomos apsaugos statuso atšaukimo tiesioginė pasekmė yra ta, kad atitinkamas trečiosios šalies pilietis nebeturi visų Direktyvos 2011/95 VII skyriuje numatytų teisių ir lengvatų, nes jos susijusios su šioje direktyvoje numatyta tarptautine apsauga.
56      Be to, reikia priminti, kad pagal Direktyvą 2008/115, remiantis jos 3 straipsnio 3 punktu, leidžiama nustatyti prievolę grįžti ne tik į atitinkamo trečiosios šalies piliečio kilmės šalį, bet ir pagal šio 3 punkto antrą ir trečią įtraukas į tranzito šalį pagal susitarimus ar kitas readmisijos priemones arba į kitą trečiąją šalį, į kurią šis trečiosios šalies pilietis savanoriškai nusprendžia grįžti ir į kurios teritoriją jis bus priimtas.
57      Vadinasi, tai, kad tokioje situacijoje, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, negalima priimti sprendimo grąžinti, kuriame atitinkamo asmens kilmės šalis nurodoma kaip paskirties šalis arba paskirties šalis nenurodoma, visiškai nekliudo kompetentingai institucijai priimti sprendimą grąžinti, kuriame nurodoma paskirties šalis, kuriai taikoma Direktyvos 2008/115 3 straipsnio 3 punkto antra arba trečia įtrauka, ir prireikus vykdyti atitinkamo trečiosios šalies piliečio išsiuntimą iš šalies teritorijos, taip užtikrinant atitinkamo trečiosios šalies piliečio išvykimą iš atitinkamos valstybės narės teritorijos, visapusiškai laikantis iš šios direktyvos 5 straipsnio ir Chartijos kylančių reikalavimų.
58      Be to, toks sprendimas grąžinti prireikus gali būti priimtas kartu su draudimu atvykti, kaip nustatyta minėtos direktyvos 11 straipsnyje.
59      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2008/115 5 straipsnis, siejamas su jos 3 ir 6 straipsniais ir Direktyvos 2011/95 17 straipsnio 1 dalimi ir 19 straipsnio 3 dalies a punktu, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama priimti sprendimą grąžinti trečiosios šalies pilietį, kurio papildomos apsaugos statusas buvo atšauktas, kai nustatyta, kad šio trečiosios šalies piliečio išsiuntimas į numatytą paskirties šalį negalimas pagal negrąžinimo principą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
60      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:
2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/115/EB dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse 5 straipsnis, siejamas su jos 3 ir 6 straipsniais ir 2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų 17 straipsnio 1 dalimi ir 19 straipsnio 3 dalies a punktu,
turi būti aiškinamas taip:
pagal jį draudžiama priimti sprendimą grąžinti trečiosios šalies pilietį, kurio papildomos apsaugos statusas buvo atšauktas, kai nustatyta, kad šio trečiosios šalies piliečio išsiuntimas į numatytą paskirties šalį negalimas pagal negrąžinimo principą.
Parašai.
*      Proceso kalba: nyderlandų.
i      Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.