62012CC0328
GENERALINĖS ADVOKATĖS
ELEANOR SHARPSTON IŠVADA,
pateikta 2013 m. rugsėjo 10 d. (
1
)
Byla C‑328/12
Ralph Schmid (likvidatorius bankroto byloje, iškeltoje Aletta Zimmermann)
prieš
Lilly Hertel
(Bundesgerichtshof (Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose — Bankroto bylos — Reglamentas (EB) Nr. 1346/2000 — Valstybės narės, kurioje yra skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta, teismo jurisdikcija — Per bankroto procedūrą pareikštas ieškinys dėl sandorio nuginčijimo — Ekstrateritorinis elementas — Trečiojoje valstybėje gyvenantis atsakovas“
1.
Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 (
2
) (toliau – reglamentas) 3 straipsnio 1 dalyje numatyta, kurie teismai turi tarptautinę jurisdikciją iškelti bankroto bylą. Per bankroto procedūrą likvidatoriai gali iškelti „bet kokią bylą dėl sprendimo [sandorio], neatitinkančio kreditorių interesų, panaikinimo [nuginčijimo]“ (
3
). Nagrinėjamoje byloje kyla klausimas, ar 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta jurisdikcijos taisyklė taikoma ir tuomet, kai ieškinio dėl sandorio nuginčijimo atsakovas yra trečiosios valstybės gyventojas.
Reglamentas dėl bankroto bylų
2.
Reglamentas iš esmės reguliuoja jurisdikcijos pasiskirstymą ir taikytiną teisę bankroto bylose bei jose priimtų sprendimų pripažinimą. Nagrinėjama byla susijusi su bendrosios taisyklės dėl tarptautinės jurisdikcijos aiškinimu. Vis dėlto taip pat reikia išnagrinėti bendrą reglamento sistemą ir likvidatoriaus vaidmenį.
3.
Reglamento 2, 3 ir 4 konstatuojamosiose dalyse paaiškinama, jog tam, kad vidaus rinka veiktų tinkamai, reikia užtikrinti veiksmingą ir efektyvų tarpvalstybinių bankroto bylų nagrinėjimą, taip pat vengti skatinti šalis perkelti turtą ar teismo procesą iš vienos valstybės narės į kitą ieškant palankesnės teisinės padėties (anglų k. forum shopping).
4.
8 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad siekiant šių tikslų „reikalinga <...> kad nuostatos dėl jurisdikcijos, pripažinimo ir šioje srityje taikytinos teisės būtų numatytos Bendrijos teisės priemonėje“.
5.
Reglamento 12–14 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(12)
Pagal šį reglamentą pagrindinę bankroto bylą galima iškelti valstybėje narėje, kurioje yra pagrindinių turtinių skolininko interesų centras. Šis nagrinėjimas [šios bylos] yra universalaus pobūdžio ir taikomos visam skolininko turtui. Siekiant apsaugoti įvairius interesus, šiame reglamente leidžiama lygiagrečiai su pagrindinėmis iškelti šalutines bylas ir nagrinėti jas kartu su pagrindinėmis. Šalutines bylas galima kelti valstybėje narėje, kurioje skolininkas turi savo įmonę. Šalutinės bylos gali būti keliamos tik dėl toje valstybėje esančio skolininko turto. Privalomos šalutinių ir pagrindinių bylų derinimo taisyklės užtikrina vienovę Bendrijoje.
(13)
„Pagrindinių turtinių interesų vieta“ turėtų būti vieta, kurioje skolininkas reguliariai administruoja savo turtinius interesus, ir dėl to ją gali nustatyti trečiosios šalys.
(14)
Šis reglamentas taikomas byloms tik tada, kai skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta yra Bendrijoje.“
6.
Reglamento I skyriaus „Bendrosios nuostatos“ 1 straipsnio „Taikymo sritis“ 1 dalyje numatyta:
„Šis reglamentas taikomas kolektyvinio bankroto byloms, susijusioms su skolininko daliniu ar visišku teisės į turtą netekimu bei likvidatoriaus paskyrimu.“
7.
Pagal 2 straipsnio a punktą „bankroto byla“ – tai „kolektyvinė bankroto byla“, įtraukta į reglamento A priedo sąrašą, kuriame išvardytos konkrečios kiekvienos valstybės narės nacionalinėje teisėje numatytos bylų rūšys.
8.
Pagal 2 straipsnio b punktą „likvidatorius“ – tai „bet kuris asmuo ar institucija, kurių funkcija yra administruoti arba likviduoti turtą, į kurį iš skolininko atimtos teisės, arba kontroliuoti skolininko reikalų administravimą“.
9.
Reglamento 3 straipsnyje „Tarptautinė jurisdikcija“ nurodyta:
„1.   Valstybės narės, kurios teritorijoje yra skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta, teismai turi jurisdikciją iškelti bankroto bylą. Jei tai yra bendrovė arba juridinis asmuo, kai nėra priešingų įrodymų, laikoma, kad jos pagrindinių turtinių interesų vieta yra jos registruota buveinė.
2.   Jei skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta yra valstybės narės teritorijoje, kitos valstybės narės teismai turi jurisdikciją iškelti tokiam skolininkui bankroto bylą tik tuo atveju, jei jam tos kitos valstybės narės teritorijoje priklauso įmonė. Tokios bylos poveikis gali apimti tik tą skolininko turtą, kuris yra pastarosios valstybės narės teritorijoje.
3.   Jei bankroto byla buvo iškelta pagal šio straipsnio 1 dalį, bet kuri byla, vėliau iškelta pagal šio straipsnio 2 dalį, laikoma šalutine byla. Ši šalutinė byla turi būti likvidavimo byla.“
10.
II skyriuje „Bankroto bylų pripažinimas“ išdėstyto 16 straipsnio „Principas“ 1 dalyje numatyta:
„Bet kuris sprendimas iškelti bankroto bylą, kurį pagal savo jurisdikciją, kaip numatyta 3 straipsnyje, priima valstybės narės teismas, pripažįstamas visose kitose valstybėse narėse nuo to momento, kai sprendimas įsiteisėja bankroto bylą iškėlusioje valstybėje. <...>“
11.
17 straipsnio „Pripažinimo pasekmės“ 1 dalyje nurodyta:
„Jei šis reglamentas nenumato ko kita, 3 straipsnio 1 dalyje minėtas teismo sprendimas iškelti bylą be tolesnių formalumų bet kurioje kitoje valstybėje narėje turės tokias pat pasekmes kaip ir bylą iškėlusioje šalyje tol, kol toje kitoje valstybėje narėje neiškeliama 3 straipsnio 2 dalyje nurodyta byla.“
12.
18 straipsnyje „Likvidatoriaus įgaliojimai“, be kita ko, numatyta:
„1.   Likvidatorius, kurį pagal savo jurisdikciją, kaip numatyta 3 straipsnio 1 dalyje, paskiria teismas, gali vykdyti visus valstybės, kurioje iškelta byla, įstatymų jam suteiktus įgaliojimus kitoje valstybėje narėje <…>.
2.   Likvidatorius <...> taip pat gali iškelti bet kokią bylą dėl sprendimo, neatitinkančio kreditorių interesų, panaikinimo.
3.   Vykdydamas savo įgaliojimus, likvidatorius laikosi valstybės narės, kurioje jis ketina veikti, įstatymų, ypač susijusių su turto realizavimo procedūromis. Šie įgaliojimai neapima priverstinių priemonių ar teisės priimti sprendimą teisiniame procese ar išspręsti ginčą.“
13.
Reglamento 25 straipsnio „Kitų teismo sprendimų pripažinimas ir vykdymas“ 1 dalyje nurodyta:
„Teismo, kurio sprendimas dėl bylos iškėlimo pripažįstamas pagal 16 straipsnį, priimti sprendimai, susiję su bankroto bylos eiga ir užbaigimu, bei šio teismo patvirtinti kompromisiniai kreditorių ir skolininkų susitarimai taip pat yra pripažįstami be tolesnių formalumų. <...>
Pirmoji dalis [pastraipa] taip pat taikoma teismo sprendimams, kylantiems tiesiogiai iš bankroto bylos ir glaudžiai su ja susijusiems, net jei juos priima kitas teismas.
<...>“
14.
Reglamento 44 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad klausimais, kuriems jis taikomas, reglamentu pakeičiamos ankstesnės dviejų ar daugiau valstybių narių sudarytos konvencijos. Vis dėlto 44 straipsnio 3 dalies a punkte numatyta, kad šis reglamentas netaikomas, „jei ji nesuderinama [jis nesuderinamas] su dėl bankroto atsiradusiomis prievolėmis, susijusiomis su kita konvencija, tos valstybės sudaryta su viena ar keliomis trečiosiomis šalimis prieš įsigaliojant šiam reglamentui“.
Faktinės aplinkybės, procesas ir prejudicinis klausimas
15.
Ralph Schmid yra likvidatorius bankroto byloje, iškeltoje 2007 m. gegužės 4 d. Aletta Zimmermann. Nagrinėjant šią bylą jis pareiškė ieškinį Lilly Hertel dėl jos ir A. Zimmermann sudaryto sandorio nuginčijimo. L. Hertel, kuri yra A. Zimmermann pamotė, gyvena Šveicarijoje. Atrodo, kad šioje byloje nebuvo jokio kito užsienio elemento (visų pirma byloje nebuvo jokio elemento, susijusio su kita ES valstybe nare nei Vokietija). Likvidatorius pareikštu ieškiniu siekia kaip A. Zimmermann priklausantį turtą susigrąžinti 8015,08 EUR sumą ir palūkanas.
16.
Žemesnės instancijos teismai ieškinį atmetė kaip nepriimtiną, nes Vokietijos teismai neturėjo tarptautinės jurisdikcijos. R. Schmid dėl šio sprendimo pateikė kasacinį skundą (vok. k. Revision) Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas; toliau – prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas).
17.
Padariusi išvadą, kad sprendimas jos nagrinėjamoje byloje priklauso nuo reglamento 3 straipsnio 1 dalies išaiškinimo, Bundesgerichtshof IX‑oji civilinių bylų kolegija nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir prašyti priimti prejudicinį sprendimą šiuo klausimu:
„Ar valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta bankroto byla skolininkui, teismai turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl bankrotu pagrįsto ieškinio dėl sandorio nuginčijimo, pareikšto atsakovui, turinčiam gyvenamąją vietą arba registruotą buveinę ne valstybės narės teritorijoje?“
18.
Rašytines pastabas pateikė R. Schmid ir Komisija. 2013 m. balandžio 10 d. surengtame posėdyje Vokietijos vyriausybė ir Komisija pateikė žodines pastabas.
Teisingumo Teismui pateikti argumentai
19.
R. Schmid tvirtina, kad reglamento 3 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal ją jurisdikcija priimti sprendimą dėl ieškinio priskiriama valstybės narės, kurioje iškelta byla, teismams. Nustatant jurisdikciją vienintelis 3 straipsnio 1 dalyje numatytas kriterijus yra skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta. Jei būtų taikoma papildoma sąlyga, t .y. kad turi būti su dviem ar daugiau valstybių narių siejantis elementas, nuo pat proceso pradžios kiltų teisinis netikrumas. Siūlomas 3 straipsnio 1 dalies aiškinimas atitinka vientiso proceso principą. Jis taip pat stiprina tinkamą vidaus rinkos veikimą, nes leidžia išvengti galimo turto perkėlimo už Europos Sąjungos ribų, siekiant palankesnės padėties (forum shopping), ir kartu palengvina likvidatoriaus galimybes ginčyti ir panaikinti sandorius dėl skolininko turto perkėlimo už Europos Sąjungos ribų.
20.
Komisija tam pritaria. Pagal reglamento 3 straipsnio 1 dalį tarptautinė jurisdikcija priskiriama valstybės narės, kurioje yra skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta, teismams. Ieškinių, kurie yra glaudžiai susiję su bankroto byla, teismingumui nėra taikoma jokia papildoma sąlyga, t. y. nėra būtinas su kita valstybe nare siejantis elementas. Galima ir derėtų atskirti tarptautinę jurisdikciją reguliuojančias taisykles ir teismo sprendimams pripažinti bei vykdyti skirtas taisykles. ES teisė negali įpareigoti trečiųjų valstybių pripažinti ir vykdyti ES teismų bankroto bylose priimtus sprendimus.
21.
Vokietijos vyriausybė teigia, kad ES teisė gali turėti poveikį trečiosioms valstybėms tik dvišalių ar daugiašalių sutarčių pagrindu. Europos Sąjunga nėra sudariusi jokios sutarties dėl bankroto bylų su Šveicarija, kurioje gyvena L. Hertel. Be to, reglamento tikslai nepatvirtina, kad tarptautinės jurisdikcijos taisyklė galėtų būti taikoma ir šalutinei bylai dėl anksčiau sudaryto sandorio, kuris susijęs su trečiojoje valstybėje esančiu atsakovu, nuginčijimo. Reglamentu siekiama užtikrinti veiksmingą ir efektyvų bankroto bylų nagrinėjimą vidaus rinkoje, kurioje nedalyvauja trečiosios valstybės. Jis reguliuoja jurisdikciją ne izoliuotai; taisyklės dėl jurisdikcijos yra bendros sistemos, skirtos veiksmingam ir efektyviam bankroto procesui, dalis. Kadangi taisyklės dėl pripažinimo ir vykdymo negali būti taikomos trečiosioms valstybėms, būtų nelogiška 3 straipsnio 1 dalį aiškinti taip, kad ji suteikia teismui tarptautinę jurisdikciją trečiųjų valstybių atžvilgiu. Be to, atsakovams, kurie ir taip yra silpnesnė šalis, taip pat tektų susidurti su jiems nepažįstama bankroto ir procesine teise, taigi, jų padėtis būtų dar mažiau palanki.
Vertinimas
22.
Reglamentu siekiama padidinti tarpvalstybines pasekmes sukeliančių bankroto bylų veiksmingumą (
4
). Šiuo tikslu reglamente nustatytos bendros visoms valstybėms narėms jurisdikcijos taisyklės, teismo sprendimų pripažinimą palengvinančios taisyklės ir taisyklės dėl taikytinos teisės (
5
). Šios taisyklės pagrįstos vieningumo ir universalumo principais (
6
), pakeistais taip, kad būtų leidžiama iškelti kai kurias šalutines bylas. Taigi, reglamente numatyta, kad vienoje valstybėje narėje nagrinėjama viena pagrindinė byla apima visą skolininko turtą, nepaisant jo buvimo vietos, suteikiant ribotą galimybę iškelti šalutinę bylą kitoje valstybėje narėje (
7
).
23.
3 straipsnio 1 dalyje išdėstyta jurisdikcijos taisyklė buvo pavadinta reglamentu įtvirtintos sistemos „pamatiniu elementu“ (
8
). Joje numatyta, kad valstybės narės, kurioje yra skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta, teismai turi jurisdikciją iškelti bankroto bylą. Taigi, pagal reglamentą skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta yra esminis kriterijus nustatant jurisdikciją (
9
).
24.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar valstybės narės, kurios teritorijoje jau iškelta bankroto byla skolininkui, teismai turi jurisdikciją spręsti dėl sandorio nuginčijimo, kai jį sudaręs atsakovas turi gyvenamąją vietą trečiojoje šalyje. Vis dėlto prieš atsakant į šį klausimą reikia nustatyti, ar tokiomis aplinkybėmis, kai vienintelis bankroto užsienio elementas yra susijęs su santykiu tarp valstybės narės ir trečiosios šalies (o ne tarp dviejų ar daugiau valstybių narių), valstybės narės, kurioje yra skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta, teismai turi jurisdikciją nagrinėti bankroto bylą pagal reglamento 3 straipsnio 1 dalį, ar remdamiesi šios valstybės narės nacionaline bankroto teise ir tarptautine privatine teise. (Pastaruoju atveju bet kokia tarptautinė jurisdikcija, kuria šie teismai tokiu atveju naudotųsi, būtų nustatyta bet kuriose galiojančiose tokios valstybės narės ir trečiųjų valstybių dvišalėse sutartyse dėl bankroto bylų.) Kitaip tariant, ar reglamentas apskritai yra taikytinas tokiai bylai?
25.
Mano nuomone, jis taikomas. Reglamento 1 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad jis taikomas „kolektyvinėms bankroto byloms, susijusioms su skolininko daliniu ar visišku teisės į turtą netekimu bei likvidatoriaus paskyrimu“. Neatrodo, kad 1 straipsnio 1 dalis ar A priedas apriboja reglamento taikymą tik toms byloms, kurios susijusios su tarpvalstybiniu elementu.
26.
Reglamentas yra tiesiogiai taikomas teisės aktas. Įsigaliojęs jis pakeitė bet kokius tarptautinę jurisdikciją bankroto bylose reguliavusius nacionalinės teisės aktus ir dvišales sutartis (
10
), kurių šalys buvo valstybės narės, išskyrus tik 44 straipsnio 3 dalyje numatytas išimtis (
11
). Todėl tuo atveju, kai skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta yra Europos Sąjungoje, taikoma 3 straipsnio 1 dalis (o ne nacionalinė teisė) siekiant nustatyti, kurios valstybės narės teismai turi jurisdikciją iškelti bylą.
27.
Kaip teigia Vokietijos vyriausybė, ES teisėkūros veiksmų pagrindas paskelbiant reglamentą yra poreikis užtikrinti tinkamą vidaus rinkos veikimą (žr. 2, 3, 4 ir 8 konstatuojamąsias dalis). Vis dėlto tai nereiškia, kad norint taikyti reglamentą būtina įrodyti, kad konkrečioje bankroto byloje yra tarpvalstybinis elementas. Aiškinant reglamentą taip, kad jis taikomas tik tokiomis aplinkybėmis, kai yra bent su dviem valstybėmis narėmis susijęs tarpvalstybinis elementas, kiltų didelis neapibrėžtumas ir būtų pakenkta teismo proceso veiksmingumui.
28.
Tam, kad būtų taikomas reglamentas, pati bankroto byla, savaime suprantama, turi būti susijusi su skolininku, kurio pagrindinė turtinių interesų vieta yra valstybėje narėje (žr. 14 konstatuojamąją dalį). Jei taip nėra, nekyla klausimas ir dėl reglamento taikymo. Pagal reglamentą „pagrindinę bankroto bylą galima iškelti valstybėje narėje, kurioje yra pagrindinių turtinių skolininko interesų centras“, ir patikslinama, kad „[šios bylos] yra universalaus pobūdžio ir taikomos visam skolininko turtui“ (
12
). Kaip suprantu, šios formuluotės atspindi vieningumo ir universalumo principus. Mano nuomone, pageidautina, kad šie principai būtų taikomi kiekvienoje bankroto byloje.
29.
Taigi, reikia kuo ankstesnėje stadijoje nustatyti, kuris teismas turi jurisdikciją, kad būtų galima pareikšti ieškinį siekiant kreditorių interesais apsaugoti skolininko turtą, taip užtikrinant teismo proceso veiksmingumą ir efektyvumą (
13
). Iš tikrųjų Teisingumo Teismas Sprendime Staubitz‑Schreiber (
14
) nusprendė, kad siekiant nustatyti, kuris teismas turi jurisdikciją iškelti bankroto bylą, atsižvelgiama į skolininko pagrindinių turtinių interesų vietą tuo metu, kai buvo pateiktas prašymas iškelti bankroto bylą, o ne tuomet, kai byla iš tikrųjų buvo pradėta nagrinėti. Šioje ankstyvoje stadijoje gali būti nežinoma apie kurio nors tarpvalstybinio elemento egzistavimą. Tačiau kompetentingo teismo nustatymas negali būti nukeltas iki to momento, kai bus žinoma ne tik skolininko turtinių interesų vieta, bet ir įvairių su byla susijusių aspektų vieta (kaip antai galimų atsakovų šalutinėse bylose gyvenamosios vietos ar visos skolininko turto buvimo vietos). Jei būtų laukiama, kol bus surinkta visa informacija, tai pakenktų tikslui užtikrinti bankroto bylų nagrinėjimo efektyvumą ir veiksmingumą, kurį reglamentu siekiama įgyvendinti, ir sukeltų teisinį neapibrėžtumą.
30.
Pačioje reglamento 3 straipsnio 1 dalyje vienareikšmiškai nurodyta, kad „valstybės narės, kurios teritorijoje yra skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta, teismai turi jurisdikciją iškelti bankroto bylą“ (
15
). Nustatant kompetentingą teismą joks kitas elementas nėra reikšmingas. Taigi, skolininko turto buvimo vieta nėra reikšminga, išskyrus nebent tai, kad ji gali būti laikoma aplinkybe, į kurią atsižvelgiama nustatant, kur yra skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta ir (arba) nusprendžiant, ar reikia iškelti šalutinę bylą pagal 3 straipsnio 2 dalį. Atsakant į klausimą, kuris teismas yra kompetentingas iškelti bankroto bylą, taip pat nėra reikšminga bet kurio potencialaus atsakovo, kuriam likvidatorius nagrinėjant bankroto bylą vėliau gali (prireikus) pareikšti ieškinį dėl sandorio nuginčijimo ir papildomo turto susigrąžinimo kreditorių naudai, gyvenamoji vieta. Jurisdikciją nagrinėti tokį ieškinį turi teismas, kuriame (jau) iškelta ši bankroto byla, nes tai yra tiesiogiai iš šios bylos išplaukiantis ir glaudžiai su ja susijęs ieškinys (
16
). Šioje stadijoje bankroto byla jau nagrinėjama. Chronologiškai ieškinys dėl sandorio nuginčijimo pareiškiamas po to, kai kompetentingame teisme iškeliama bankroto byla. Todėl atsakovo, kuriam pareikštas toks ieškinys, buvimo vieta negali turėti jokios įtakos nustatant, kuris teismas iš pradžių turi jurisdikciją iškelti bankroto bylą.
31.
Todėl manau, jog tam, kad būtų taikomas reglamentas, nėra būtina įrodyti tarpvalstybinio dvi ar daugiau valstybių narių siejančio elemento. Jeigu tik skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta yra Europos Sąjungoje (
17
), kompetentingas teismas nustatomas pagal reglamento 3 straipsnio 1 dalį, kuri tiesiogiai taikoma visose valstybėse narėse.
32.
Ar kompetentingas teismas taip pat turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl likvidatoriaus pareikšto ieškinio dėl sandorio nuginčijimo, kai atsakovas turi nuolatinę gyvenamąją vietą ne kitoje valstybė narėje, o trečiojoje valstybėje?
33.
Vokietijos vyriausybė nurodo, kad reglamentas netaikomas paskirstant jurisdikciją tokių ieškinių atžvilgiu. Potencialaus atsakovo (ir, labai tikėtina, susijusio turto) buvimo vieta yra už Europos Sąjungos ribų. Dėl to atsakovo padėtis yra mažiau palanki, nes jis turi gintis nuo pareikšto ieškinio teisme, kuris jam yra užsienio valstybės teismas. Be to, nors reglamente aiškiai numatytas kompetentingų teismų sprendimų dėl sandorių, susijusių su kita ES valstybe nare, pripažinimas ir vykdymas (
18
), trečiosios valstybės teismai neturi pareigos pripažinti ar vykdyti Europos Sąjungoje priimtą kompetentingo teismo sprendimą.
34.
Šie argumentai manęs neįtikina. Mano nuomone, kompetentingas teismas pagal reglamento 3 straipsnio 1 dalį turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl likvidatoriaus pareikšto ieškinio dėl sandorio, kurio šalis yra nuolatinę gyvenamąją vietą trečiojoje valstybėje turintis atsakovas, nuginčijimo.
35.
Pirma, toks požiūris yra akivaizdžiai pagrįstas atsižvelgiant į vieningumo ir universalumo principus. Bankroto bylos yra kolektyvinės bylos ir tos valstybės, kurioje yra skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta, teismas (logiškai galvojant) turės spręsti daugybę skolininko reikalų (nes priešingu atveju žodžiai „pagrindinių turtinių interesų vieta“ neturėtų prasmės) (
19
). Jeigu šis teismas, kurio kompetenciją nagrinėti bankroto bylą būtų pakankamai lengva numatyti (
20
), turi prižiūrėti, kad būtų tiksliai nustatyta skolininko turto vertė ir tinkamai susitarta su jo kreditoriais, jam turi būti suteikta teisė nagrinėti likvidatoriaus pareikštą ieškinį dėl anksčiau skolininko ir trečiosios šalies sudaryto sandorio nuginčijimo, kuriuo kreditorių naudai siekiama šio sandorio objektą ar pagal sandorį gautas lėšas įtraukti į skolininko turtą.
36.
Antra, nemanau, jog ta aplinkybė, kad reglamento nuostatos dėl teismo sprendimų pripažinimo ir vykdymo negali įpareigoti trečiųjų valstybių, neleidžia taikyti jurisdikcijos taisyklės. Svarbu ir naudinga atskirti, viena vertus, jurisdikciją ir, kita vertus, pripažinimą ir vykdymą.
37.
Dėl jurisdikcijos reglamente numatyta, kad ji nustatoma tik pagal skolininko pagrindinių turtinių interesų vietą. Dėl vien su ES valstybėmis narėmis susijusio bankroto Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad toks teismas turi jurisdikciją spręsti ne tik pagrindinę bankroto bylą, bet ir bet kokią šalutinę bylą (
21
).
38.
Kiek tai susiję su pripažinimu ir vykdymu, pirmiausia pažymėsiu, kad šios nuostatos gali būti aiškinamos atskirai nuo nuostatos dėl jurisdikcijos paskirstymo. Antra, net nesant galimybės remtis pačiu reglamentu siekiant pripažinimo ir vykdymo, kompetentingo teismo sprendimas nebūtinai yra visiškai be poveikio. Tokio sprendimo pripažinimo ir vykdymo gali būti siekiama (nors, atrodo, to nebūtų galima daryti nagrinėjamoje byloje) pagal dvišales sutartis.
39.
Iš tikrųjų, jei teismas priimtų sprendimą, kad konkretus su trečiąja šalimi sudarytas ankstesnis sandoris turi būti panaikintas, likvidatorius turėtų siekti šio teismo sprendimo pripažinimo ir vykdymo valstybėje, kurioje ši trečioji šalis turi nuolatinę gyvenamąją vietą (ir (arba) kurioje yra su šiuo sandoriu susijęs turtas). Jo požiūriu, tai dažniausiai vis tiek bus efektyvesnis ir pigesnis procesas, nei visiškai atskiros bylos iškėlimas šiame teisme (o pigesnis procesas leidžia išsaugoti daugiau skolininko turto kreditorių naudai). Geriausiu atveju dėl likvidatoriaus ieškinio priimtas sprendimas bus pripažintas ir įvykdytas, blogiausiu atveju jis dar kartą turės kreiptis į kompetentingą ES valstybės narės teismą su prašymu sumažinti skolininko turto vertę prieš sudarant galutinį susitarimą su kreditoriais.
40.
Trečiosios šalies požiūriu, nesant automatiško pripažinimo ir vykdymo, ji naudojasi didesne papildoma apsauga. Taip pat gali būti, kad tokia trečioji šalis, gavusi pranešimą apie likvidatoriaus ieškinį, nuspręs atvykti į skolininko pagrindinių turtinių interesų vietoje esančio teismo posėdį ir gintis nuo pareikštų reikalavimų. Jei trečioji šalis dėl bet kokių priežasčių negalėjo ar nenorėjo to daryti, ji turės svaresnius pagrindus prašyti savo vietos teismo, kad jis automatiškai nepripažintų ir nevykdytų jos atžvilgiu priimto sprendimo ir išnagrinėtų ieškinį iš esmės.
41.
Trečia, pažymėtina, kad byloje Owusu (
22
), kuri buvo susijusi su Briuselio konvencijos (
23
) 2 straipsnyje įtvirtintos jurisdikcijos taisyklės (numatančios, kad „Susitariančiojoje valstybėje nuolatinę gyvenamąją vietą turintiems asmenims <…> byla keliama tos valstybės teismuose“) aiškinimu, didžioji kolegija nusprendė, kad ši nuostata taip pat yra taikoma aplinkybėms, susijusioms su vienos Susitariančiosios valstybės ir valstybės, kuri nėra Susitariančioji valstybė, teismų santykiais (
24
). Minėtoje byloje vienas iš atsakovų nuolat gyveno Jungtinėje Karalystėje, bet keli kiti atsakovai nuolat gyveno Jamaikoje, kur įvyko nelaimingas atsitikimas, dėl kurio kilo teisminis ginčas, ir buvo (įtikinamai) tvirtinama, kad forum conveniens yra Jamaika. Šis klausimas (kaip ir nagrinėjamu atveju) buvo susijęs su Susitariančiąja valstybe ir trečiąja valstybe: klausimas dėl jokios kitos Susitariančiosios valstybės teismo jurisdikcijos nekilo, taip pat nebuvo jokių sąsajų su kita Susitariančiąja valstybe (
25
). Nepaisant to, didžioji kolegija nusprendė, kad Briuselio konvencijos 2 straipsnyje įtvirtinta jurisdikcijos taisyklė buvo privaloma, ir pašalino bet kokią galimybę valstybės narės teismui taikyti forum non conveniens doktriną ir atsisakyti jurisdikcijos.
42.
Nagrinėjamoje byloje Vokietijos vyriausybės pateikti argumentai labai panašūs į tuos, kuriais nesėkmingai bandė remtis Jungtinė Karalystė byloje Owusu (
26
).
43.
Taigi akivaizdu, kad priimdama Sprendimą Owusu didžioji kolegija žinojo, jog jei būtų nuspręsta, kad susijusios Susitariančiosios valstybės (Jungtinės Karalystės) teismai negali atsisakyti jurisdikcijos trečiosios valstybės (Jamaikos) teismų naudai, tai galbūt galėtų sukelti sunkumų dėl priimto sprendimo pripažinimo ir vykdymo (
27
). Byloje Owusu Teisingumo Teismas taip pat konkrečiai išnagrinėjo sutarčių santykinio poveikio principą (tuo atžvilgiu, kad Briuselio konvencija negalėjo nustatyti jokių pareigų valstybėms, kurios nesutiko pagal ją prisiimti įsipareigojimų). Jis nusprendė, kad „[šiuo] klausimu pakanka konstatuoti, kad jurisdikcijos priskyrimas Susitariančiosios valstybės teismui dėl to, kad atsakovas nuolat gyvena šios valstybės teritorijoje, net jeigu dėl savo dalyko ar ieškovo nuolatinės gyvenamosios vietos byla bent iš dalies susijusi su trečiąja valstybe, pastarosios valstybės neįpareigoja“ (
28
). Teisingumo Teismas teikė pirmenybę teisinio saugumo (
29
), Bendrijoje įsisteigusių asmenų apsaugos (
30
) ir vienodo jurisdikcijos taisyklių taikymo principams, primindamas, kad „Briuselio konvencijos konkretus tikslas yra numatyti bendras taisykles, pašalinant nepagrįstas [nuo jų nukrypstančias] nacionalines taisykles“ (
31
).
44.
Didžioji kolegija aiškiai pripažino, kad galėjo būti realių sunkumų (pavyzdžiui, paminėdama „logistinius sunkumus, susijusius su geografiniu atstumu, būtinybę įvertinti bylos esmę pagal Jamaikos kriterijus, galimybę Jamaikoje vykdyti už akių priimtą sprendimą, negalimumą numatyti priešieškinio pareiškimą kitiems atsakovams“), tačiau nusprendė, kad, „nepaisant šių sunkumų <…>, tokie argumentai <…> nepaneigia Briuselio konvencijos 2 straipsnyje įtvirtintos pagrindinės jurisdikcijos taisyklės privalomojo pobūdžio“ (
32
).
45.
Man atrodo, kad tokie patys argumentai, kuriais buvo pagrįsta didžiosios kolegijos išvada Sprendime Owusu, taikytini ir šioje byloje; todėl šioje byloje Sprendimą Owusu reikėtų taikyti pagal analogiją.
46.
Ketvirta, pripažinimas, kad pagal reglamento 3 straipsnio 1 dalį kompetentingas teismas taip pat turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl ieškinio, per bankroto procedūrą pareikšto dėl skolininko ir atsakovo, turinčio nuolatinę gyvenamąją vietą trečiojoje valstybėje, anksčiau sudaryto sandorio nuginčijimo, atitinka reglamento tikslą skatinti tinkamą vidaus rinkos veikimą. Reglamente (4 konstatuojamojoje dalyje) aiškiai pripažįstama, kad reikia „vengti skatinti šalis perkėlinėti turto ar teismo procesą iš vienos valstybės narės į kitą ieškant palankesnės teisinės padėties [forum shopping]“. Tačiau tokie pat motyvai gali būti taikomi vertinant situaciją, susijusią su Europos Sąjunga ir trečiąja valstybe. Jei pagal reglamento 3 straipsnio 1 dalį kompetentingas teismas neturi jurisdikcijos priimti sprendimo dėl ieškinio dėl anksčiau sudaryto sandorio nuginčijimo, tai yra akivaizdi paskata asmeniui (ar įmonei), kuris suvokia, kad susiduria su finansiniais sunkumais, perkelti turtą už Europos Sąjungos ribų sudarant įtartinus ar apsimestinius sandorius su trečiosiomis šalimis, kurios turi nuolatinę gyvenamąją vietą trečiosiose valstybėse, taip išvengiant likvidatoriaus veiksmų jo atžvilgiu ir atimant iš kreditorių galimybę kuo daugiau išieškoti iš skolininko turto.
47.
Todėl darau išvadą, kad pirmenybė teiktina ne Vokietijos vyriausybės, o R. Schmid (likvidatoriaus) ir Komisijos išdėstytam požiūriui. Pripažinimas, kad pagal reglamento 3 straipsnio 1 dalį kompetentingas teismas turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl ieškinio, kurį likvidatorius pareiškė dėl skolininko ir atsakovo, turinčio nuolatinę gyvenamąją vietą trečiojoje valstybėje, anksčiau sudaryto sandorio nuginčijimo, atitinka vieningumo ir universalumo principus bei prisideda prie vidaus rinkos tikslų. Likvidatorius galės veiksmingiau ir mažesnėmis sąnaudomis administruoti skolininko turtą, o tai bus naudinga kreditoriams (kurių dauguma veikiausiai turi nuolatinę gyvenamąją vietą Europos Sąjungoje). Šie privalumai atsveria bet kokius trečiosios valstybės atsakovui kylančius nepatogumus dėl to, kad jam tektų gintis nuo pareikštų reikalavimų teisme, kuris jam yra „netinkamas“ teismas; ir būtent dėl to, kad nė vienas sprendimas nebus automatiškai pripažįstamas ir vykdomas pagal reglamentą, jis bet kuriuo atveju toliau naudosis tam tikra apsauga savo vietos teisme.
Išvada
48.
Dėl išdėstytų priežasčių siūlau Teisingumo Teismui į Bundesgerichtshof (Vokietija) pateiktą klausimą atsakyti taip:
2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad valstybės narės, kurios teritorijoje buvo iškelta bankroto byla, teismai turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl bankrotu pagrįsto ieškinio dėl sandorio nuginčijimo, pareikšto atsakovui, turinčiam gyvenamąją vietą arba registruotą buveinę ne valstybės narės teritorijoje.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų (OL L 160, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 19 sk., 1 t., p. 191) su pakeitimais.
(
3
)	Reglamento 18 straipsnio 2 dalies paskutinis sakinys.
(
4
)	Žr. šios išvados 3 ir 4 punktuose cituojamas reglamento 2 ir 8 konstatuojamąsias dalis.
(
5
)	Žr. šios išvados 4 punkte cituojamą 8 konstatuojamąją dalį.
(
6
)	Žr. šios išvados 4 punkte cituojamą 8 konstatuojamąją dalį ir 2006 m. sausio 17 d. Sprendimo Staubitz‑Schreiber (C-1/04, Rink. p. I-701) 28 punktą. „Vieningumo principas“ reiškia, kad yra viena bankroto bylų grupė. „Universalumo principas“ reiškia, kad procesas apima visą skolininko turtą, nepaisant jo buvimo vietos.
(
7
)	Šalutinė byla gali būti tik byla dėl įmonės likvidavimo ir gali būti keliama tik dėl toje valstybėje esančio skolininko turto: žr. šios išvados 5 punkte cituojamą 12 konstatuojamąją dalį. Reglamente numatyta sistema doktrinoje vieno iš autorių buvo tinkamai įvardyta kaip „koordinuotas universalumas“: žr. profesorius Bob Wessels „The Changing Landscape of Cross-border In Europe“, Juridica International Nr. XII/2007, p. 116–124.
(
8
)	Žr. 2005 m. rugsėjo 6 d. generalinio advokato D. Ruiz‑Jarabo Colomer išvados, pateiktos 6 išnašoje minėtoje byloje Staubitz‑Schreiber, 21 punktą.
(
9
)	Kaip ir pagal 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 19 sk., 4 t., p. 42; toliau – Briuselio reglamentas), išskyrus kelias išimtis, atsakovo nuolatinė gyvenamoji vieta yra esminis kriterijus nustatant tarptautinę jurisdikciją.
(
10
)	44 straipsnio 1 dalis.
(
11
)	Cituojama šios išvados 14 punkte. Atrodo, kad tarp Vokietijos ir Šveicarijos nėra sudaryta atitinkamos dvišalės sutarties, dėl kurios ši nuostata būtų taikoma nagrinėjamoje byloje.
(
12
)	12 konstatuojamoji dalis.
(
13
)	Tai, kad siekiant užtikrinti teismo proceso veiksmingumą reikia skubiai taikyti reglamente įtvirtintą jurisdikcijos taisyklę, taip pat buvo pabrėžta pripažinimo sistemos atžvilgiu 2006 m. gegužės 4 d. Sprendime Eurofood IFSC (C-341/04, Rink. p. I-3813, 52 punktas).
(
14
)	Minėtas šios išvados 6 išnašoje.
(
15
)	Dėl to, kaip turėtų būti nustatoma, kur yra skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta, žr. šios išvados 6 išnašoje minėtą Sprendimą Staubitz‑Schreiber; 13 išnašoje minėtą Sprendimą Eurofood IFSC ir 2011 m. spalio 20 d. Sprendimą Interedil (C-396/09, Rink. p. I-9915).
(
16
)	Žr. 2009 m. vasario 12 d. Sprendimo Seagon (C-339/07, Rink. p. I-767) 21 ir 28 punktus; taip pat žr. reglamento 6 konstatuojamąją dalį.
(
17
)	Žr. šios išvados 5 punkte cituojamą 14 konstatuojamąją dalį.
(
18
)	Žr. 16 straipsnį (pripažinimo principas), 17 straipsnį (pripažinimo pasekmės) ir 25 straipsnį (kitų teismo sprendimų pripažinimas ir vykdymas). Be kita ko, 25 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad teismo sprendimai, susiję su „bankroto bylos eiga ir užbaigimu, bei šio teismo patvirtinti kompromisiniai kreditorių ir skolininkų susitarimai“ turi būti pripažįstami „be tolesnių formalumų“; šios dalies antroje pastraipoje aiškiai nurodyta, kad „pirmoji dalis [pastraipa] taip pat taikoma teismo sprendimams, kylantiems tiesiogiai iš bankroto bylos ir glaudžiai su ja susijusiems, net jei juos priima kitas teismas“.
(
19
)	Pagal 13 konstatuojamąją dalį (cituojama šios išvados 5 punkte) pagrindinių turtinių interesų vieta yra vieta, kurioje skolininkas reguliariai administruoja savo turtinius interesus, ir dėl to ją gali nustatyti trečiosios šalys.
(
20
)	Jurisdikcijos taisyklės tikslas yra garantuoti teisinį tikrumą ir numatomumą dėl teismų, kurie turi jurisdikciją iškelti bankroto bylą: žr. šios išvados 6 išnašoje minėto Sprendimo Staubitz‑Schreiber 27 punktą ir 13 išnašoje minėto Sprendimo Eurofood IFSC 33 punktą.
(
21
)	Žr. šios išvados 16 išnašoje minėtą Sprendimą Seagon.
(
22
)	2005 m. kovo 1 d. Sprendimas Owusu (C-281/02, Rink. p. I-1383).
(
23
)	1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencija dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (toliau – Briuselio konvencija). Briuselio konvencija buvo pakeista šios išvados 9 išnašoje minėtu Briuselio reglamentu.
(
24
)	22 išnašoje minėto Sprendimo Owusu 35 punktas.
(
25
)	Tai iš tikrųjų buvo pabrėžta formuluojant pirmąjį prejudicinį klausimą: žr. sprendimo 22 punktą.
(
26
)	Žr. sprendimo 30 ir 32 punktus.
(
27
)	Žr. sprendimo 21 punktą, iš kurio matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė šiuos sunkumus.
(
28
)	Sprendimo 31 punktas.
(
29
)	Žr. sprendimo 38–41 punktus.
(
30
)	Žr. sprendimo 42 punktą.
(
31
)	Žr. sprendimo 43 punktą.
(
32
)	Sprendimo 44 ir 45 punktai. Taip pat dėl numanomų Briuselio konvencijos 2 straipsnio taikymo kliūčių tik su Susitariančiąja valstybe ir trečiąja valstybe susijusiems teisiniams santykiams žr. 2004 m. gruodžio 14 d. šioje byloje pateiktos labai išsamios ir nuodugnios generalinio advokato P. Léger išvados 177–216 punktus.