Laikina versija
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. kovo 17 d.(*)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Socialinė politika – Direktyva 2000/78/EB – Vienodas požiūris užimtumo ir profesinėje srityje – Bažnyčių ir kitų organizacijų, kurių veiklą reguliuojančios normos grindžiamos religija ar įsitikinimais, profesinė veikla – Asociacija, konsultuojanti nėščiąsias nėštumo klausimais – Profesiniai reikalavimai – Sąžiningas ir ištikimas bažnyčios ar organizacijos veiklą reguliuojančių normų laikymasis – Skirtingas požiūris dėl religijos ar įsitikinimų – Darbuotojos atleidimas iš darbo dėl jos atsiskyrimo nuo Katalikų Bažnyčios “
Byloje C-258/24
dėl Bundesarbeitsgericht (Federalinis darbo teismas, Vokietija) 2024 m. vasario 1 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2024 m. balandžio 12 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Katholische Schwangerschaftsberatung
prieš
JB
TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
kurį sudaro pirmininkas K. Lenaerts, pirmininko pavaduotojas T. von Danwitz, kolegijų pirmininkai F. Biltgen (pranešėjas), K. Jürimäe, C. Lycourgos ir F. Schalin, teisėjai S. Rodin, E. Regan, D. Gratsias, M. Gavalec, S. Gervasoni, N. Fenger ir R. Frendo,
generalinė advokatė L. Medina,
posėdžio sekretorius D. Dittert, skyriaus vadovas,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2025 m. kovo 17 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        Katholische Schwangerschaftsberatung, atstovaujamos Rechtsanwalt K. Schmitt ir teisės profesorius G. Thüsing,
–        JB, atstovaujamos Rechtsanwältin K. Windisch,
–        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos V. Baroutas ir M. Tassopoulou,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos B.-R. Killmann ir E. Schmidt,
susipažinęs su 2025 m. liepos 10 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
priima šį
Sprendimą
1        Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 2000/78/EB, nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus (OL L 303, 2000, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 79), siejamos su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 10 straipsnio 1 dalimi ir 21 straipsnio 1 dalimi, išaiškinimo.
2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Katholische Schwangerschaftsberatung (Katalikiškoji nėščiųjų konsultavimo asociacija, Vokietija) (toliau – asociacija) ir JB ginčą dėl jos atleidimo iš darbo, grindžiamo pareigos sąžiningai ir ištikimai laikytis asociacijos veiklą reguliuojančių normų pažeidimu, teisėtumo.
Teisinis pagrindas
Direktyva 2000/78
3        Direktyvos 2000/78 4, 11, 12, 23, 24 ir 29 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(4)      lygybės prieš įstatymą teisė ir teisė į apsaugą nuo diskriminacijos visiems asmenims yra visuotinė teisė, pripažįstama pagal Visuotinę žmogaus teisių deklaraciją, Jungtinių Tautų konvenciją dėl visų formų diskriminacijos panaikinimo moterims, Jungtinių Tautų pilietinių ir politinių teisių paktą, Jungtinių Tautų ekonominių, socialinių ir kultūrinių teisių paktą bei Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvenciją, kurių šalimis signatarėmis yra visos valstybės narės. Tarptautinės darbo organizacijos (TDO) Konvencija Nr. 111 draudžia diskriminaciją užimtumo ir profesinėje srityse.
<...>
(11)      diskriminavimas dėl religijos ar įsitikinimų <...> gali pakenkti EB sutarties tikslų įgyvendinimui, ypač siekti pakankamai didelio užimtumo ir socialinės apsaugos lygio, gerinti gyvenimo lygį ir gyvenimo kokybę, siekti ekonominės ir socialinės sanglaudos bei vienybės, ir laisvo asmenų judėjimo.
(12)      dėl to visoje Bendrijoje šioje direktyvoje aptariamose srityse turėtų būti draudžiama bet kokia tiesioginė ar netiesioginė diskriminacija dėl religijos ar įsitikinimų <...>. <...>
<...>
(23)      tik kai kuriomis aplinkybėmis galima pateisinti skirtingą požiūrį, jei su religija ar įsitikinimais, negalia, amžiumi ar seksualine orientacija susijusi savybė yra įprastas ir lemiantis profesinis reikalavimas, šis tikslas yra teisėtas, o reikalavimas tinkamas. Tokios aplinkybės turėtų būti nurodytos valstybių narių [Europos] Komisijai pateikiamoje informacijoje.
(24)      prie Amsterdamo sutarties Baigiamojo akto pridėtoje Deklaracijoje Nr. 11 dėl bažnytinių ir nereliginių organizacijų statuso Europos Sąjunga atvirai pripažino gerbianti ir nepažeidžianti pagal nacionalinę teisę valstybių narių bažnytinėms ir religinėms asociacijoms ar bendruomenėms suteikto statuso ir kad ji vienodai gerbia filosofinių bei nereliginių organizacijų statusą. Todėl valstybės narės gali toliau taikyti arba nustatyti specialias nuostatas dėl įprastų [esminių], teisėtų ir pateisinamų profesinių reikalavimų, kurių gali prireikti profesinei veiklai vykdyti.
<...>
(29)      asmenims, kurie patyrė diskriminaciją dėl religijos ar įsitikinimų, negalios, amžiaus ar seksualinės orientacijos, turėtų būti suteiktos tinkamos teisinės apsaugos priemonės. <...>“
4        Šios direktyvos 1 straipsnyje numatyta:
„Šios direktyvos tikslas – nustatyti kovos su diskriminacija dėl religijos ar įsitikinimų, negalios, amžiaus ar seksualinės orientacijos užimtumo ir profesinėje srityje bendrus pagrindus siekiant valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio principą.“
5        Šios direktyvos 2 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.      Šioje direktyvoje „vienodo požiūrio principas“ reiškia, kad dėl kurios nors iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių nėra jokios tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos.
2.      Šio straipsnio 1 dalyje:
a)      tiesioginė diskriminacija yra akivaizdi tada, kai dėl bet kurios iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių su vienu asmeniu elgiamasi mažiau palankiai nei panašioje situacijoje yra, buvo ar galėjo būti elgiamasi su kitu asmeniu;
<...>“
6        Tos pačios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies c punkte numatyta:
„Neviršijant Bendrijai suteiktų įgaliojimų, ši direktyva taikoma visiems asmenims tiek valstybiniame, tiek privačiame sektoriuje, įskaitant valstybines įstaigas:
<...>
c)      įdarbinimui ir darbo sąlygoms, įskaitant atleidimą iš darbo ir atlyginimą“.
7        Direktyvos 2000/78 4 straipsnis suformuluotas taip:
„1.      Nepaisant 2 straipsnio 1 ir 2 dalies [dalių], valstybės narės gali numatyti, kad skirtingas požiūris remiantis savybe, susijusia su kuria nors iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių, nebūtų laikomas diskriminacija, jei dėl konkrečių profesinės veiklos rūšių pobūdžio arba dėl jų vykdymo sąlygų tokia savybė yra įprastas [esminis] ir lemiantis [lemiamas] profesinis reikalavimas, šis tikslas yra teisėtas, o reikalavimas proporcingas.
2.      Valstybės narės gali toliau taikyti šios direktyvos priėmimo dieną galiojančius nacionalinius teisės aktus arba numatyti ateityje priimti teisės aktus, kuriuose būtų taikoma šios direktyvos priėmimo dieną galiojusi nacionalinė praktika, pagal kuriuos bažnytinių ir kitų valstybinių arba privačių organizacijų, kurių veiklą reguliuojančios normos grindžiamos religija ar įsitikinimais, skirtingas požiūris profesinėje veikloje dėl asmens religijos ar įsitikinimų nėra diskriminacija, jei dėl tokios veiklos pobūdžio arba dėl aplinkybių, kuriomis ji vykdoma, asmens išpažįstama religija ar įsitikinimai atsižvelgiant į organizacijos veiklos normas yra įprastas [esminis], teisėtas ir pateisinamas profesinis reikalavimas. Taikant skirtingą požiūrį atsižvelgiama į valstybių narių konstitucines nuostatas ir principus bei į bendruosius Bendrijos teisės principus ir diskriminavimas dėl kitos priežasties yra nepateisinamas.
Jei šios direktyvos nuostatų laikomasi kitu būdu, ji nepažeidžia bažnytinių [bažnyčių] ir kitų valstybinių arba privačių organizacijų, kurių veiklą reguliuojančios normos remiasi religija ar įsitikinimais, teisės pagal nacionalines konstitucijas ir įstatymus reikalauti, kad jiems [joms] dirbantys asmenys sąžiningai ir ištikimai laikytųsi minėtų organizacijų veiklos normų.“
Vokietijos teisė
GG
8        1949 m. gegužės 23 d. Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (Vokietijos Federacinės Respublikos Pagrindinis Įstatymas; BGBl. 1949 I, p. 1; toliau – GG) 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.      Tikėjimo, sąžinės, religijos išpažinimo ir pasaulėžiūros laisvė neliečiama.
2.      Laisvė išpažinti religiją garantuojama.“
9        Remiantis GG 140 straipsniu, 1919 m. rugpjūčio 11 d. Weimarer Reichsverfasssung (Veimaro Konstitucija) 136–139 ir 141 straipsnių nuostatos yra sudedamoji GG dalis.
10      Veimaro Konstitucijos 137 straipsnio 3 ir 7 dalyse numatyta:
„3.      Religinės bendruomenės reguliuoja ir tvarko savo reikalus savarankiškai, laikydamosi visiems galiojančių įstatymų. Jos paskirsto savo darbo vietas nesikišant centrinei vyriausybei ar vietos valdžios institucijoms.
<...>
7.      Asociacijos, kurios siekia skatinti tam tikrą visuomenės ideologinį įsitikinimą, turi tokį patį statusą kaip religinės bendruomenės.“
AGG
11      Direktyva 2000/78 į Vokietijos teisę perkelta pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos 2006 m. rugpjūčio 14 d. Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz (Bendrasis vienodo požiūrio įstatymas; BGBl. 2006 I, p. 1897; toliau – AGG).
12      AGG 1 straipsnyje nustatyta:
„Šiuo įstatymu siekiama užkirsti kelią bet kokiai diskriminacijai dėl rasės ar etninės kilmės, lyties, religijos ar tikėjimo, negalios, amžiaus ar seksualinės orientacijos arba ją pašalinti.“
13      AGG 2 straipsnyje nurodyta:
„1.      Pagal šį įstatymą draudžiama
diskriminacija dėl vienos iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių, kiek tai susiję su:
<...>
2)      įdarbinimo ir darbo sąlygomis, įskaitant atlyginimą ir atleidimo iš darbo sąlygas, visų pirma tomis, kurios nustatytos individualiose ir kolektyvinėse darbo sutartyse, ir priemonėmis, kurių imamasi įgyvendinant ir nutraukiant darbo santykius, taip pat darant profesinę karjerą;
<...>“
14      AGG 3 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Tiesioginė diskriminacija yra tuomet, kai dėl bet kurios iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių su vienu asmeniu elgiamasi mažiau palankiai, nei esant panašiai situacijai yra, buvo ar galėjo būti elgiamasi su kitu asmeniu. <...>“
15      AGG 7 straipsnyje nustatyta:
„1.      Darbuotojai negali būti diskriminuojami dėl 1 straipsnyje išvardytų priežasčių; šis draudimas taikomas ir tais atvejais, kai diskriminuojantis asmuo tik daro prielaidą dėl vienos iš 1 straipsnyje išvardytų priežasčių buvimo.
2.      Sutarčių nuostatos, pažeidžiančios 1 dalyje įtvirtintą diskriminacijos draudimą, yra negaliojančios.
3.      Jei darbdavys ar darbuotojai diskriminuoja pagal 1 dalį, jie pažeidžia savo sutartines pareigas.“
16      AGG 8 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Skirtingas požiūris dėl 1 straipsnyje nurodytų priežasčių leidžiamas, jei dėl vykdytinos veiklos pobūdžio arba dėl jos vykdymo sąlygų ta priežastis yra esminis ir lemiamas profesinis reikalavimas, jeigu tikslas yra teisėtas, o reikalavimas proporcingas.“
17      AGG 9 straipsnyje nustatyta:
„1.      Nepažeidžiant [šio įstatymo] 8 straipsnio, skirtingas požiūris dėl religijos ar įsitikinimų taip pat priimtinas įsidarbinant religinėse bendruomenėse ar joms pavaldžiose įstaigose, neatsižvelgiant į jų teisinį statusą, arba asociacijose, kurios siekia visuomenėje skatinti religiją ar tikėjimą, kai tam tikros religijos ar tikėjimo išpažinimas sudaro pagrįstą profesinį reikalavimą, atsižvelgiant į [religinės bendruomenės ar asociacijos] teisę į apsisprendimą arba veiklos pobūdį.
2.      Skirtingo požiūrio dėl religijos ar įsitikinimų draudimas nedaro poveikio 1 dalyje nurodytų religinių bendruomenių, joms pavaldžių įstaigų, neatsižvelgiant į jų teisinį statusą, arba asociacijų, kurios siekia visuomenėje skatinti religiją ar tikėjimą, teisei iš savo darbuotojų reikalauti elgtis sąžiningai ir ištikimai pagal jų atitinkamą identitetą.“
Kanonų teisė
18      Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos 1993 m. rugsėjo 22 d. Grundordnung des kirchlichen Dienstes im Rahmen kirchlicher Arbeitsverhältnisse (Pagrindinė bažnytinės tarnystės pagal bažnytinius darbo santykius tvarka; Amtsblatt des Erzbistums Köln, 1993, p. 222; toliau – GrO) 1 straipsnyje „Pagrindiniai bažnytinės tarnystės principai“ nustatyta:
„Visi bet kurioje Katalikų Bažnyčios organizacijoje dirbantys asmenys savo darbu, neatsižvelgiant į pareigas, kartu prisideda prie to, kad organizacija galėtų įvykdyti jai tenkančią Bažnyčios misijos dalį (tarnystės bendruomenė). <...>“
19      GrO 3 straipsnio 4 dalyje nustatyta:
„Bažnyčioje negali būti įdarbintas asmuo, kurio veikla yra priešiška Bažnyčiai arba kuris yra išstojęs iš Katalikų Bažnyčios.“
20      GrO 4 straipsnyje „Lojalumo įsipareigojimai“ nustatyta:
„1.      Iš darbuotojų katalikų tikimasi, kad jie pripažins ir laikysis katalikų doktrinos ir etikos principų. <...>
2.      Iš darbuotojų krikščionių nekatalikų tikimasi, kad jie pripažins Evangelijos tiesas ir vertybes ir padės jas įgyvendinti organizacijoje.
3.      Darbuotojai, kurie nėra krikščionys, turi būti pasirengę atlikti jiems pavestas užduotis religinėje organizacijoje pagal Bažnyčioje galiojančius principus.
4.      Visi darbuotojai privalo susilaikyti nuo Bažnyčiai priešiško elgesio. <...>“
21      GrO 5 straipsnyje „Lojalumo įsipareigojimų pažeidimas“ numatyta:
„1.      Jei darbuotojas nebeatitinka darbo reikalavimų, darbdavys tardamasis turi bandyti įtikinti darbuotoją šį trūkumą visam laikui pašalinti. Konkrečiu atveju reikia apsvarstyti, ar jau vien toks aiškinamasis pokalbis, įspėjimas, papeikimas arba kita priemonė (pvz., perkėlimas į kitas pareigas, pasiūlymas tęsti darbo santykius kitomis sąlygomis) gali paskatinti darbuotoją toliau laikytis įsipareigojimų. Kaip paskutinė priemonė galimas darbo santykių nutraukimas.
2.      Atleidžiant iš darbo dėl bažnytinių priežasčių, ypač rimtais pažeidimais Bažnyčia laiko šiuos 4 straipsnyje nustatytų lojalumo įsipareigojimų nesilaikymo atvejus:
1)      visų darbuotojų atveju:
a)      viešą prieštaravimą pagrindiniams Katalikų Bažnyčios principams (pavyzdžiui, abortų propagavimą ar ksenofobiją),
<...>
2)      darbuotojų katalikų atveju:
a)      atsiskyrimą nuo Katalikų Bažnyčios,
<...>
3.      Jei padarytas didelis lojalumo pažeidimas pagal 2 dalį, tolesnio darbo galimybė priklauso nuo konkretaus atvejo aplinkybių įvertinimo. Šiuo požiūriu Bažnyčios identitetas yra ypač svarbus, bet Bažnyčios interesai negali iš principo nusverti darbuotojo interesų. Tinkamai atsižvelgti reikia, be kita ko, į darbuotojo supratimą apie jo padarytą lojalumo pažeidimą, interesą išsaugoti darbo vietą, amžių, darbo trukmę ir galimybes susirasti kitą darbą. Darbuotojai, kurie, įdarbinti pagal missio canonica arba kitokiu rašytiniu vyskupo pavedimu, dirba pastoracinį arba katechetinį darbą, padarę didelį lojalumo pažeidimą pagal 2 dalį, toliau dirbti iš esmės negali. Tokiais atvejais išimties tvarka galima neatleisti darbuotojo, kai atsižvelgiant į svarias konkretaus atvejo priežastis atleidimas atrodo neproporcinga priemonė. Tai taip pat pasakytina apie darbuotojos ar darbuotojo atsiskyrimą nuo Katalikų Bažnyčios.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
22      Asociacija yra Vokietijos Katalikų Bažnyčios asociacija, teikianti pagalbą vaikams, jaunimui, moterims ir jų šeimoms ypatingomis aplinkybėmis. Viena iš jos užduočių yra konsultuoti nėščias moteris. Teikdama konsultacijas nėštumo klausimais pagal valstybės nuostatas, asociacija taiko Katalikų Bažnyčios gaires; visi katalikiškose konsultavimo įstaigose dirbantys darbuotojai raštu įsipareigoja laikytis šių gairių, o jų nesilaikymas sukelia darbo teisės pasekmių. Šiose gairėse iš esmės numatyta, kad bet kokių konsultacijų nėštumo klausimais tikslas yra apsaugoti negimusio vaiko gyvybę, todėl jos turi būti grindžiamos siekiu skatinti nėščią moterį tęsti nėštumą ir priimti vaiką.
23      Šiuo klausimu iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Vokietijoje nėštumo nutraukimas yra nebaudžiamas Strafgesetzbuch (Baudžiamasis kodeksas) 218 ir 219 straipsniuose nustatytomis sąlygomis, jei konsultavimo įstaiga suteikė konsultaciją krizinėje ir konfliktinėje padėtyje esančiai nėščiajai. Vis dėlto, remdamasi 2002 m. Limburgo (Vokietija) vyskupijai adresuotu popiežiaus raštu, asociacija nebeišduoda konsultavimo pažymų, kurios yra pagal baudžiamąją teisę nebaudžiamo nėštumo nutraukimo sąlyga.
24      JB, penkių vaikų motina, 2006 m. įsidarbino asociacijoje. Iki vaiko priežiūros atostogų, kurios prasidėjo 2013 m. birželio 11 d. ir baigėsi 2019 m. gegužės 31 d., ji buvo atsakinga už konsultacijas nėštumo klausimais. 2013 m. spalio mėn. JB pagal nacionalinės teisės nuostatose numatytą tvarką pareiškė kompetentingai savivaldybės institucijai atsiskirianti nuo Katalikų Bažnyčios. Šį atsiskyrimą ji motyvavo tuo, kad Limburgo vyskupija, be valstybinio bažnyčios mokesčio, renka papildomą bažnytinį mokestį iš katalikų, kurie, kaip JB, yra sudarę tarpkonfesinę santuoką su dideles pajamas gaunančiu sutuoktiniu.
25      Kai nepavyko įtikinti JB vėl prisijungti prie Katalikų Bažnyčios, 2019 m. birželio 1 d. asociacija ją atleido iš darbo dėl atsiskyrimo nuo Bažnyčios, vadovaudamasi GrO 5 straipsnio 2 dalies 2 punkto a papunkčiu ir 3 straipsnio 4 dalimi. Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šio atleidimo iš darbo dieną asociacijos konsultacijų nėštumo klausimais skyriuje kartu su JB dirbo keturi Katalikų Bažnyčiai priklausantys darbuotojai ir du šiai bažnyčiai nepriklausantys darbuotojai.
26      Arbeitsgericht (darbo teismas, Vokietija) tenkino JB ieškinį dėl jos atleidimo iš darbo pripažinimo neteisėtu. Asociacija dėl šio teismo sprendimo pateikė apeliacinį skundą Landesarbeitsgericht (apygardos darbo teismas, Vokietija), šis paliko galioti tą teismo sprendimą. Tuomet asociacija dėl pastarojo teismo sprendimo pateikė kasacinį skundą Bundesarbeitsgericht (Federalinis darbo teismas, Vokietija), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
27      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad JB atleidimas iš darbo yra tiesioginė diskriminacija dėl religijos, kaip tai suprantama pagal AGG 1 straipsnį ir 3 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį bei Direktyvos 2000/78 1 straipsnį ir 2 straipsnio 2 dalies a punktą. Diskriminacija yra tiesiogiai susijusi su JB negatyviosios religijos laisvės įgyvendinimu, pasireiškusiu jos atsiskyrimu nuo Katalikų Bažnyčios. Šis teismas nurodė, kad, skirtingai nei JB, darbuotojas, kuris niekada nebuvo Katalikų Bažnyčios narys, negali būti atleistas iš darbo dėl GrO 5 straipsnio 2 dalies 2 punkto a papunktyje ir 3 straipsnio 4 dalyje nurodytų priežasčių. Taigi JB taikomas skirtingas požiūris, tiesiogiai grindžiamas religija, palyginti su asmenimis, kurie pasitraukė iš kitų religinių bendruomenių arba niekada nepriklausė tokioms bendruomenėms.
28      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad šiomis aplinkybėmis norint išspręsti ginčą pagrindinėje byloje reikia nustatyti, ar šis skirtingas požiūris gali būti pateisinamas pagal AGG 8 ir 9 straipsnius. Šiuo klausimu jis nurodo, kad pagal Bundesverfassungsgericht (Federalinis Konstitucinis Teismas, Vokietija) jurisprudenciją atsiskyrimas nuo Katalikų Bažnyčios, šios bažnyčios požiūriu, kenkia jos patikimumui ir yra nesuderinamas su sąžiningumu ir lojalumu, kurių reikalaujama iš darbo sutarties šalių. Vis dėlto, kadangi AGG 9 straipsniu į nacionalinę teisę perkelta Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalis, o AGG 8 straipsniu perkelta, be kita ko, šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalis, šias dvi nacionalinės teisės nuostatas, kiek įmanoma, reikėtų aiškinti taip, kad jos atitiktų šias direktyvos nuostatas.
29      Pirmiausia dėl Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagal šią nuostatą, siejamą su Chartijos 10 ir 21 straipsniais, draudžiama AGG 9 straipsnį aiškinti taip, kad katalikiškos asociacijos darbuotojas, kol tęsiasi jo darbo santykiai, privalo elgtis sąžiningai, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą, t. y. neatsiskirti nuo Katalikų Bažnyčios arba vėl prie jos prisijungti po to, kai buvo atsiskyręs, skirtingai nei šios asociacijos darbuotojai, kurie nėra Katalikų Bažnyčios nariai.
30      Šiuo klausimu jis pažymi, kad, viena vertus, pagal Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą negalima pateisinti skirtingo požiūrio dėl religijos, kai darbuotojas atleidžiamas iš darbo vien dėl to, kad atsiskyrė nuo Katalikų Bažnyčios. Toks atsiskyrimas nėra pakankamas vertinimo pagrindas siekiant padaryti išvadą, kad šis darbuotojas nebeatitiks jam taikomų profesinių reikalavimų. Siekiant užtikrinti veiksmingą teisminę kontrolę, darbdavys, remdamasis konkrečiais ir patikrinamais įrodymais, turėtų parodyti, kad kyla abejonių, ar darbuotojas dėl pasikeitusio tikėjimo ar etinių pažiūrų nebenori arba nebegali atitikti šių reikalavimų. Juo labiau taip yra esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kai visi asociacijos konsultacijų centre dirbantys darbuotojai savo darbo sutartyje turi įsipareigoti laikytis Katalikų Bažnyčios principų.
31      Kita vertus, Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies antra pastraipa taip pat neleidžia pateisinti tokio skirtingo požiūrio nesant ypatingų aplinkybių, papildančių tai, kad darbuotojas atsiskyrė nuo Katalikų Bažnyčios. Iš tiesų toks atsiskyrimas savaime nėra nesąžiningas darbuotojo elgesys darbdavio atžvilgiu. Kitaip galėtų būti tik tais atvejais, kai pareiga likti šios bažnyčios nariu yra pateisinama konkrečiais profesiniais reikalavimais. Tačiau taip nėra būtent tuo atveju, kai darbdavys įdarbina ir šiai bažnyčiai nepriklausančius asmenis. Be to, pareiškimas dėl atsiskyrimo nuo Katalikų Bažnyčios pateikiamas valdžios institucijai, kuri apie tai informuoja tik šią bažnyčią ir darbdavį, kad jis galėtų į tai atsižvelgti apskaičiuodamas darbuotojo darbo užmokestį. Tokiomis aplinkybėmis tik tuo atveju, jei darbuotojas viešai ir netinkamai išplatintų informaciją apie atsiskyrimą nuo Katalikų Bažnyčios, atsiskyrimas galėtų būti laikomas priešišku šiai bažnyčiai, taigi ir nesąžiningu elgesiu.
32      Be to, pagal Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies antros pastraipos formuluotę, kiek ji susijusi su reikalavimu sąžiningai ir ištikimai laikytis „organizacijos veiklos normų“, būtų galima atskirti darbuotojo elgesį bažnyčioje nuo jo elgesio su šia organizacija kaip darbdave. Taigi, net darant prielaidą, kad darbuotojo atsiskyrimas nuo Katalikų Bažnyčios gali būti laikomas nesąžiningumu šios bažnyčios atžvilgiu, tai savaime nereiškia nesąžiningo elgesio darbdavio atžvilgiu, jeigu darbuotojas toliau laikosi darbdavio veiklos normų.
33      Kiek tai susiję su Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 1 dalimi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar ši nuostata, siejama su Chartijos 10 ir 21 straipsniais, leidžia AGG 8 straipsnį aiškinti taip, kad toks skirtingas požiūris, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, yra
leidžiamas. Šiomis aplinkybėmis jis, be kita ko, pažymi, kad reikalavimas neatsiskirti nuo Katalikų Bažnyčios nėra objektyviai būtinas konsultavimo nėštumo klausimais veiklai vykdyti.
34      Galiausiai, jei Teisingumo Teismas vis dėlto nuspręstų, kad Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 1 arba 2 dalis leidžia pateisinti tokį skirtingą požiūrį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, kokie reikalavimai tokiu atveju būtų taikomi tokiam pateisinimui.
35      Šiomis aplinkybėmis Bundesarbeitsgericht (Federalinis darbo teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar su Sąjungos teise, visų pirma [Direktyva 2000/78], atsižvelgiant į [Chartijos] 10 straipsnio 1 dalį ir 21 straipsnio 1 dalį, suderinama tai, kad nacionalinės teisės normoje numatyta, jog privati organizacija, kurios veiklą reguliuojančios normos grindžiamos religija, gali iš savo darbuotojų reikalauti per darbo santykių trukmės laikotarpį neišstoti iš konkrečios bažnyčios arba turi teisę susieti darbo santykių tęsimą su sąlyga, kad jos darbuotojas, per darbo santykių trukmės laikotarpį išstojęs iš konkrečios bažnyčios, vėl prie jos prisijungtų, kai iš kitų savo darbuotojų priklausyti tai bažnyčiai organizacija nereikalauja, o atitinkamo jos darbuotojo elgesys nėra akivaizdžiai priešiškas bažnyčiai?
2.      Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, kokie kiti reikalavimai pagal Direktyvą 2000/78, atsižvelgiant į Chartijos 10 straipsnio 1 dalį ir 21 straipsnio 1 dalį, prireikus taikomi siekiant pateisinti tokį skirtingą požiūrį dėl religijos?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
36      Vykstant SESV 267 straipsnyje numatytai bendradarbiavimo procedūrai Teisingumo Teismas gali pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui visus Sąjungos teisės aiškinimo aspektus, kurie galėtų būti naudingi sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant į tai, ar nacionalinis teismas apie tai užsiminė savo pateiktuose klausimuose. Tokiu atveju Teisingumo Teismas turi iš visos nacionalinio teismo pateiktos informacijos, ypač iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies, atrinkti šios teisės klausimus, aiškintinus atsižvelgiant į ginčo pagrindinėje byloje dalyką (1986 m. kovo 20 d. Sprendimo Tissier, 35/85, EU:C:1986:143, 9 punktas ir 2022 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimo TL (Vertimo žodžiu ir raštu nebuvimas), C-242/22 PPU, EU:C:2022:611, 37 punktas).
37      Nors nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmajame klausime bendrai nurodo Direktyvą 2000/78, vis dėlto iš jo prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad jis konkrečiai susijęs su šios direktyvos 4 straipsnio 1 ir 2 dalimis.
38      Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 1 ir 2 dalys, siejamos su Chartijos 10 straipsnio 1 dalimi ir 21 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias privati organizacija, kurios veiklą reguliuojančios normos grindžiamos religija, gali reikalauti, kad darbuotojas, kuris yra tam tikros šią religiją praktikuojančios bažnyčios narys, per darbo santykių laikotarpį neatsiskirtų nuo šios bažnyčios, priešingu atveju bus atleistas iš darbo, arba, norėdamas tęsti darbo santykius, vėl prisijungtų prie šios bažnyčios po to, kai nuo jos atsiskyrė, nors
–        ši organizacija įdarbina kitus asmenis toms pačioms kaip ir aptariamo darbuotojo
funkcijoms
vykdyti, nereikalaudama iš jų būti šios bažnyčios nariais, ir
–        šis darbuotojas nevykdo viešai pastebimos priešiškos bažnyčiai veiklos.
39      Pirmiausia pažymėtina, kad šis klausimas grindžiamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyta ir šio sprendimo 27 punkte priminta prielaida, kad skirtingas požiūris, kurį patyrė JB, yra tiesiogiai grindžiamas jos religija.
40      Primintina, kad Direktyvos 2000/78 2 straipsnio 2 dalies a punkte numatyta, kad,
taikant šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalį, tiesioginė diskriminacija yra tada, kai dėl bet kurios iš tos pačios direktyvos 1 straipsnyje nurodytų priežasčių, tarp kurių yra religija ar įsitikinimai, su vienu asmeniu elgiamasi mažiau palankiai, nei, esant panašiai situacijai, yra elgiamasi su kitu asmeniu.
41      Nagrinėjamu atveju neginčijama, kad JB buvo atleista iš darbo remiantis taisykle, kuri taikoma tik darbuotojams katalikams, todėl manytina, kad, kaip mano ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ši taisyklė reiškia skirtingą požiūrį, tiesiogiai grindžiamą religija. Be to, neginčijama, kad asociacija priklauso religinių organizacijų kategorijai, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalį.
42      Dėl klausimo, ar toks skirtingas požiūris gali būti pateisinamas esant Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytoms sąlygoms, primintina, kad, remiantis šios direktyvos 1 straipsniu, ja siekiama nustatyti kovos su diskriminacija dėl, be kita ko, religijos ar įsitikinimų užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus siekiant valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio principą. Taigi šia direktyva jos taikymo srityje sukonkretinamas Chartijos 21 straipsnyje įtvirtintas bendrasis nediskriminavimo principas (2018 m. balandžio 17 d. Sprendimo Egenberger, C-414/16, EU:C:2018:257, 47 punktas).
43      Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, nors Direktyva 2000/78 siekiama apsaugoti pagrindinę darbuotojų teisę nebūti diskriminuojamiems dėl religijos ar įsitikinimų, vis dėlto šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalimi taip pat siekiama atsižvelgti į bažnyčių ir kitų valstybinių arba privačių organizacijų, kurių veiklą reguliuojančios normos grindžiamos religija ar įsitikinimais, teisę į autonomiją, pripažintą SESV 17 straipsnyje ir Chartijos 10 straipsnyje, atitinkančiame 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 9 straipsnį (2018 m. balandžio 17 d. Sprendimo Egenberger, C-414/16, EU:C:2018:257, 50 punktas).
44      Šiuo klausimu iš Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencijos matyti, kad EŽTK 9 straipsnyje įtvirtinta minties, sąžinės ir religijos laisvė taip pat saugo negatyviąsias teises, be kita ko, laisvę neišpažinti religijos ir laisvę jos nepraktikuoti (2020 m. birželio 25 d. EŽTT sprendimo Stavropoulos ir kiti prieš Graikiją, CE:ECHR:2020:0625JUD005248418, 43 ir 44 punktai).
45      Jei vienas iš religinės bendruomenės narių nepritaria bendruomenei doktrinos ar organizaciniais klausimais, asmuo gali įgyvendinti religijos laisvę nevaržomai pasitraukdamas iš bendruomenės. Pagarba valstybės pripažintų religinių bendruomenių autonomijai pirmiausia reiškia, kad valstybė turėtų pripažinti tokių bendruomenių teisę laikantis savo taisyklių ir interesų reaguoti į organizacijos viduje vykdomus disidentų veiksmus, kurie gali kelti grėsmę jų sanglaudai, įvaizdžiui ar vieningumui. Taigi nacionalinės valdžios institucijos neturi tapti arbitrais tarp religinių organizacijų ir įvairių nepaklūstančių grupių, kurių yra arba gali atsirasti jų veiklos srityje (2014 m. birželio 12 d. EŽTT sprendimo Fernández Martínez prieš Ispaniją, CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, 128 punktas).
46      Iš Chartijos 10 straipsnyje garantuojamos teisės į minties, sąžinės ir religijos laisvę kyla bet kokios diskriminacijos dėl religijos draudimas, įtvirtintas Chartijos 21 straipsnyje (šiuo klausimu žr. 2023 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Commune d’Ans, C-148/22, EU:C:2023:924, 40 punktą). Taigi,
norint pateisinti bet kokį skirtingą požiūrį dėl religijos ar įsitikinimų, nepakanka vien religinės bendruomenės teiginio, kad kyla reali ar galima grėsmė jos autonomijai. Ši bendruomenė, atsižvelgdama į konkretaus atvejo aplinkybes, taip pat turi įrodyti, kad grėsmė, jog bus pakenkta jos autonomijai, yra tikėtina ir didelė, kad skirtingas požiūris nepažeidžia teisės į lygybę esmės, neviršija to, kas būtina šiai
grėsmei pašalinti, ir kad nėra siekiama jokių kitų tikslų, nesusijusių su atitinkamos religinės bendruomenės autonomijos užtikrinimu. Nacionaliniai teismai privalo įsitikinti, kad šios sąlygos įvykdytos, atlikdami išsamų bylos aplinkybių nagrinėjimą ir kruopščiai derindami konkuruojančius interesus (pagal analogiją žr. 2014 m. birželio 12 d. EŽTT sprendimo Fernández Martínez prieš Ispaniją, CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, 132 punktą).
47      Konkrečiau dėl Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies primintina, kad šios nuostatos tikslas – užtikrinti teisingą pusiausvyrą tarp, viena vertus, bažnyčių ir kitų valstybinių arba privačių organizacijų, kurių veiklą reguliuojančios normos grindžiamos religija ar įsitikinimais, teisės į autonomiją ir, kita vertus, darbuotojų teisės nebūti diskriminuojamiems dėl religijos ar įsitikinimų, visų pirma užimtumo ir profesinėje srityje, įskaitant atleidimo iš darbo ir darbo užmokesčio sąlygas, tais atvejais, kai šios teisės gali konkuruoti tarpusavyje (šiuo klausimu žr. 2018 m. balandžio 17 d. Sprendimo Egenberger, C-414/16, EU:C:2018:257, 51 punktą).
48      Šiuo tikslu nurodytoje nuostatoje įtvirtinti kriterijai, į kuriuos reikia atsižvelgti atliekant palyginimą, būtiną norint užtikrinti teisingą šių galbūt konkuruojančių teisių pusiausvyrą (2018 m. balandžio 17 d. Sprendimo Egenberger, C-414/16, EU:C:2018:257, 52 punktas), tačiau atitinkami interesai tiksliai ir galutinai nepalyginami.
49      Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje nurodyta, kad valstybės narės gali toliau taikyti šios direktyvos priėmimo dieną galiojusius nacionalinės teisės aktus arba numatyti ateityje priimti teisės aktus, kuriuose būtų taikoma šios direktyvos priėmimo dieną galiojusi nacionalinė praktika, pagal kuriuos bažnyčių ir kitų valstybinių arba privačių organizacijų, kurių veiklą reguliuojančios normos grindžiamos religija ar įsitikinimais, skirtingas požiūris profesinėje veikloje dėl asmens religijos ar įsitikinimų nėra diskriminacija, jei dėl tokios veiklos pobūdžio arba dėl aplinkybių, kuriomis ji vykdoma, asmens išpažįstama religija ar įsitikinimai atsižvelgiant į organizacijos veiklos normas yra esminis, teisėtas ir pateisinamas profesinis reikalavimas. Taikant tokį skirtingą požiūrį turi būti atsižvelgiama į valstybių narių konstitucines nuostatas ir principus, taip pat į bendruosius Sąjungos teisės principus, o skirtingas požiūris dėl kitos priežasties yra nepateisinamas.
50      Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje nustatyta, kad, jei šios direktyvos nuostatų laikomasi kitu būdu, ji nepažeidžia bažnyčių ir kitų valstybinių arba privačių organizacijų, kurių veiklą reguliuojančios normos remiasi religija ar įsitikinimais, teisės pagal nacionalines konstitucijas ir įstatymus reikalauti, kad joms dirbantys asmenys sąžiningai ir ištikimai laikytųsi organizacijos veiklos normų.
51      Dėl Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje nurodytų kriterijų Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad iš šios nuostatos aiškiai išplaukia, jog religija ar įsitikinimai prireikus gali būti esminis, teisėtas ir pateisinamas profesinis reikalavimas atsižvelgiant į aptariamos bažnyčios ar organizacijos veiklos normas, kaip jos suprantamos pagal šią nuostatą, dėl atitinkamos veiklos „pobūdžio“ ar „aplinkybių“, kuriomis ji vykdoma. Taigi skirtingo požiūrio dėl religijos ar įsitikinimų teisėtumas pagal šią nuostatą priklauso nuo galimo objektyviai patikrinti tiesioginio ryšio tarp darbdavio pagal jo veiklos normas taikomo profesinio reikalavimo ir atitinkamos veiklos. Toks ryšys gali kilti arba iš šios veiklos pobūdžio, pavyzdžiui, kai ją vykdant dalyvaujama nustatant atitinkamos bažnyčios ar organizacijos veiklos normas arba prisidedama prie jos tikėjimo sklaidos misijos, arba iš sąlygų, kuriomis ši veikla turi būti vykdoma, pavyzdžiui, iš būtinumo užtikrinti patikimą bažnyčios ar organizacijos atstovavimą palaikant išorės santykius (2018 m. balandžio 17 d. Sprendimo Egenberger, C-414/17, EU:C:2018:257, 62 ir 63 punktai ir 2018 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo IR, C-68/17, EU:C:2018:696, 50 punktas).
52      Kaip reikalaujama pagal šio 4 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą, šis profesinis reikalavimas turi būti „esminis, teisėtas ir pateisinamas“, atsižvelgiant į bažnyčios ar organizacijos veiklą reguliuojančias normas; generalinė advokatė savo išvados 29 punkte nurodė, kad šie trys kriterijai yra kumuliaciniai. Nors nacionaliniai teismai iš esmės negali nagrinėti pačių veiklą reguliuojančių normų, kuriomis grindžiamas atitinkamas profesinis reikalavimas, vis dėlto kiekvienu konkrečiu atveju jie turi nustatyti, ar atsižvelgiant į šias normas šie trys kriterijai tenkinami (2018 m. balandžio 17 d. Sprendimo Egenberger, C-414/17, EU:C:2018:257, 64 punktas).
53      Pirma, kiek tai susiję su profesinio reikalavimo „esminiu“ pobūdžiu, Teisingumo Teismas yra nurodęs, kad šio būdvardžio vartojimas reiškia, jog religijos ar įsitikinimų, kuriais grindžiamos atitinkamos bažnyčios ar organizacijos veiklą reguliuojančios normos, išpažinimas turi būti būtinas dėl konkrečios profesinės veiklos svarbos šių normų įtvirtinimui arba šios bažnyčios ar organizacijos naudojimuisi teise į autonomiją, pripažintą SESV 17 straipsnyje ir Chartijos 10 straipsnyje (2018 m. balandžio 17 d. Sprendimo Egenberger, C-414/17, EU:C:2018:257, 65 punktas ir 2018 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo IR, C-68/17, EU:C:2018:696, 51 punktas).
54      Antra, dėl tokio profesinio reikalavimo „teisėtumo“ Teisingumo Teismas yra nurodęs, kad šis Sąjungos teisės aktų leidėjo vartojamas žodis rodo, jog jis ketino užtikrinti, kad reikalavimu išpažinti religiją ar įsitikinimus, kuriais grindžiamos atitinkamos bažnyčios ar organizacijos veiklą reguliuojančios normos, nesiekiama tikslo, nesuderinamo su šiomis normomis arba su šios bažnyčios ar organizacijos naudojimusi teise į autonomiją (2018 m. balandžio 17 d. Sprendimo Egenberger, C-414/16, EU:C:2018:257, 66 punktas ir 2018 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo IR, C-68/17, EU:C:2018:696, 52 punktas).
55      Trečia, dėl žodžio „pateisinamas“ Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad jo vartojimas reiškia ne tik tai, kad Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje įtvirtintų kriterijų laikymosi kontrolę gali atlikti nacionalinis teismas, bet ir tai, kad šį profesinį reikalavimą nustačiusi bažnyčia ar organizacija privalo įrodyti, kad nagrinėjamo atvejo faktinėmis aplinkybėmis grėsmė pažeisti jos veiklą reguliuojančias normas arba teisę į autonomiją yra tikėtina ir didelė, todėl nustatyti tokį reikalavimą būtina (2018 m. balandžio 17 d. Sprendimo Egenberger, C-414/16, EU:C:2018:257, 67 punktas ir 2018 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo IR, C-68/17, EU:C:2018:696, 53 punktas).
56      Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje nurodytas reikalavimas turi atitikti proporcingumo principą, o tai reiškia, kad nacionaliniai teismai turi patikrinti, ar tas reikalavimas yra tinkamas ir neviršija to, kas būtina užsibrėžtam tikslui pasiekti (2018 m. balandžio 17 d. Sprendimo Egenberger, C-414/16, EU:C:2018:257, 68 punktas ir 2018 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo IR, C-68/17, EU:C:2018:696, 54 punktas).
57      Dėl Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies antros pastraipos primintina, kad šioje nuostatoje numatyta, jog, be kitų profesinių reikalavimų, kuriuos bažnytinė ar kita valstybinė arba privati organizacija, kurios veiklą reguliuojančios normos grindžiamos religija ar įsitikinimais, gali kelti joje dirbantiems asmenims, nurodytas ir reikalavimas, kad šie asmenys „sąžiningai ir ištikimai“ laikytųsi šios bažnyčios ar organizacijos veiklos normų. Vis dėlto, kaip matyti būtent iš šioje nuostatoje įterptos konstrukcijos „jei [Direktyvos 2000/78] nuostatų laikomasi kitu būdu“, galimybe nustatyti darbuotojams tokį sąžiningumo ir ištikimybės reikalavimą turi būti naudojamasi laikantis kitų šios direktyvos nuostatų, visų pirma jos 4 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje nustatytų kriterijų, dėl kurių laikymosi prireikus turi būti galimybė taikyti veiksmingą teisminę kontrolę (2018 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo IR, C 68/17, EU:C:2018:696, 46 punktas).
58      Vadinasi, esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, privati organizacija, kurios veiklos normos grindžiamos Katalikų Bažnyčios principais, gali taikyti skirtingą požiūrį į savo darbuotojus, konsultuojančius nėštumo klausimais, atsižvelgdama į reikalavimą sąžiningai ir ištikimai laikytis šių normų, pagal tai, ar jie priklauso šiai bažnyčiai, ar ne, tik tuo atveju, jeigu, pirma, dėl atitinkamos profesinės veiklos pobūdžio arba aplinkybių, kuriomis ji vykdoma, esama tiesioginio ir objektyviai patikrinamo ryšio tarp šios veiklos ir reikalavimo neatsiskirti nuo šios bažnyčios per darbo santykių laikotarpį, priešingu atveju darbuotojas būtų atleistas iš darbo, arba nuo šios bažnyčios atsiskyrus vėl prie jos prisijungti ir, antra, šis profesinis reikalavimas yra esminis, teisėtas ir pateisinamas atsižvelgiant į minėtas veiklos normas.
59      Pažymėtina, kad nors nacionalinis teismas, kuris vienintelis yra kompetentingas vertinti faktines aplinkybes, galiausiai turi nustatyti, ar taip yra, vis dėlto Teisingumo Teismas gali jam pateikti pagrindinės bylos medžiaga ir gautomis rašytinėmis ir žodinėmis pastabomis
grindžiamas gaires, kurios padėtų nacionaliniam teismui priimti sprendimą jo nagrinėjamoje konkrečioje byloje.
60      Šiomis aplinkybėmis primintina, kad, išskyrus labai išimtinius atvejus, nacionaliniai teismai turi susilaikyti nuo pačių atitinkamos bažnyčios ar organizacijos veiklą reguliuojančių normų teisėtumo vertinimo (2018 m. balandžio 17 d. Sprendimo Egenberger, C-414/16, EU:C:2018:257, 61 punktas). Taigi bažnyčios ir kitos viešosios ar privačios organizacijos, kurių veiklą reguliuojančios normos grindžiamos religija ar įsitikinimais, iš principo turi nustatyti, ką jos laiko profesiniu reikalavimu, atsižvelgiant į šios bažnyčios ar organizacijos veiklos normas.
61      Kaip pažymėta šio sprendimo 48 punkte, Direktyvoje 2000/78 valstybėms narėms paliekama diskrecija atsižvelgti į joms būdingas aplinkybes ir kiekvienai valstybei narei suteikiama diskrecija prireikus suderinti įvairias atitinkamas teises ir interesus, kad būtų užtikrinta teisinga šių teisių ir interesų pusiausvyra (pagal analogiją žr. 2021 m. liepos 15 d. Sprendimo WABE ir MH Müller Handel, C-804/18 ir C-341/19, EU:C:2021:594, 87 ir 88 punktus ir 2023 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Commune d’Ans, C-148/22, EU:C:2023:924, 34 ir 35 punktus).
62      Vis dėlto nacionaliniai teismai turi užtikrinti, kad nebūtų pažeista darbuotojų teisė nebūti diskriminuojamiems, be kita ko, dėl religijos ar įsitikinimų. Taigi pagal Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalį nepriklausoma institucija ir galiausiai nacionalinis teismas, o ne atitinkama bažnyčia ar organizacija prireikus turi įvertinti, ar atitinkamos bažnyčios ar organizacijos nustatytas profesinis reikalavimas dėl atitinkamos veiklos pobūdžio arba aplinkybių, kuriomis ji vykdoma, yra esminis, teisėtas ir pateisinamas atsižvelgiant į šias normas (2018 m. balandžio 17 d. Sprendimo Egenberger, C-414/16, EU:C:2018:257, 46, 53 ir 61 punktai).
63      Be to, iš Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencijos matyti, kad nors darbdavys, kurio veiklos normos grindžiamos religija ar ideologiniais įsitikinimais, gali nustatyti savo darbuotojams tam tikras lojalumo pareigas, vis dėlto sprendimui atleisti darbuotoją dėl tokios pareigos nesilaikymo, ypač jeigu jis priimtas remiantis aplinkybėmis, susijusiomis su EŽTK saugomų teisių įgyvendinimu, turi būti taikoma teisminė kontrolė, kurią atliekant turi būti veiksmingai derinama religinės bendruomenės teisė į autonomiją ir suinteresuotojo asmens pagrindinės teisės, atsižvelgiant į proporcingumo principą (šiuo klausimu žr. 2010 m. rugsėjo 23 d. EŽTT sprendimo Schüth prieš Vokietiją, CE:ECHR:2010:0923JUD000162003, 57 ir 69 punktus; 2010 m. rugsėjo 23 d. EŽTT sprendimo Obst prieš Vokietiją, CE:ECHR:2010:0923JUD000042503, 43 punktą ir 2011 m. vasario 3 d. EŽTT sprendimo Siebenhaar prieš Vokietiją, CE:ECHR:2011:0203JUD001813602, 40 punktą).
64      Konkrečiai kalbant apie tokią privačią organizaciją, kaip asociacija, kurios veiklos normos grindžiamos Katalikų Bažnyčios principais ir kurios gairėse ir veiklos normose, kaip matyti iš šio sprendimo 22 punkto, skatinama saugoti negimusio vaiko gyvybę, taigi padrąsinti nėščiąsias tęsti nėštumą ir priimti savo vaiką, pažymėtina, kad a priori esama tiesioginio objektyviai patikrinamo ryšio tarp profesinės veiklos, t. y. konsultavimo nėštumo klausimais, ir reikalavimo parodyti, kad šių gairių ir veiklos normų
laikomasi sąžiningai ir ištikimai. Taip pat pažymėtina, kad toks profesinis reikalavimas yra esminis, teisėtas ir pateisinamas atsižvelgiant į šias veiklos normas.
65      Nagrinėjamu atveju neginčijama, kad JB savo darbo sutartyje įsipareigojo laikytis minėtų gairių ir veiklos normų, o iš bylos medžiagos nematyti, kad ji nebenorėtų ar nebegalėtų laikytis šio įsipareigojimo. Taigi ji buvo atleista iš darbo vien dėl to, kad atsiskyrė nuo Katalikų Bažnyčios ir atsisakė vėl prie jos prisijungti.
66      Pirma, iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos nematyti, kad asociacija būtų objektyviai įrodžiusi, jog, atsižvelgiant į JB vykdomos profesinės veiklos pobūdį ir sąlygas, kuriomis ši veikla vykdoma, esama tiesioginio ryšio tarp tokios veiklos ir JB, kaip Katalikų Bažnyčios narei, nustatyto reikalavimo neatsiskirti nuo šios bažnyčios per darbo santykių laikotarpį, antraip ji būtų atleista iš darbo, arba, norint tęsti šiuos darbo santykius, vėl prisijungti prie šios bažnyčios nuo jos atsiskyrus; tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
67      Iš principo negalima atmesti galimybės, kad bažnyčia ar organizacija, kurios veiklą reguliuojančios normos grindžiamos religija ar įsitikinimais, gali pagrįsti, kad esama tiesioginio ryšio tarp profesinio reikalavimo elgtis sąžiningai ir ištikimai, pagal kurį šios bažnyčios ar organizacijos darbuotojas negali atsiskirti nuo šios bažnyčios, antraip būtų atleistas iš darbo, arba privalo vėl prie jos prisijungti, kad galėtų tęsti darbo santykius, ir atitinkamos profesinės veiklos. Siekiant nustatyti, ar atitinkamam darbuotojui gali būti taikoma didesnė lojalumo pareiga, reikia atsižvelgti į konkrečią užduotį, kuri jam patikėta bažnyčioje ar kitoje religinėje organizacijoje (šiuo klausimu žr. 2014 m. birželio 12 d. EŽTT sprendimo Fernández Martínez prieš Ispaniją, CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, 131 punktą).
68      Vis dėlto toks tiesioginis ryšys turi būti objektyviai nustatytas atsižvelgiant būtent į konkrečią profesinę veiklą. Taigi bendros nuorodos į GrO 1 straipsnyje nurodytą „tarnystės bendruomenės“ sąvoką, kuri reiškia prisijungimą prie Bažnyčios ir neatsiskyrimą nuo jos, kiek tai susiję su visomis veiklomis Katalikų Bažnyčioje ir su ja susijusiose institucijose ar organizacijose, nepakanka siekiant objektyviai įrodyti tokį tiesioginį ryšį.
69      Antra, profesinis reikalavimas, pagal kurį asociacijos darbuotojai, kurie yra Katalikų Bažnyčios nariai, negali atsiskirti nuo šios bažnyčios darbo santykių laikotarpiu, antraip bus atleisti iš darbo, arba turi vėl prie jos prisijungti, kad galėtų tęsti darbo santykius, atsižvelgiant į Teisingumo Teismui pateiktą bylos medžiagą, neatrodo „esminis“ pagrindinėje byloje nagrinėjamai profesinei veiklai vykdyti, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 53 punkte nurodytą jurisprudenciją.
70      Kaip pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir išvados 37 punkte priminė generalinė advokatė, asociacijos darbuotojams, kurie nėra Katalikų Bažnyčios nariai, buvo patikėtos konsultanto nėštumo klausimais pareigos, analogiškos JB einamoms pareigoms, o tai įrodo, kad pati asociacija mano, jog priklausymas šiai bažnyčiai nėra būtinas dėl šios profesinės veiklos svarbos jos organizacijos veiklos normoms įtvirtinti ar šios bažnyčios tikėjimo sklaidos misijai vykdyti; pakanka, kad jos konsultantai nėštumo klausimais įsipareigotų laikytis šios bažnyčios gairių, nurodytų šio sprendimo 22 ir 64 punktuose. Šiomis aplinkybėmis pirmesniame šio sprendimo punkte nurodytas profesinis reikalavimas nėra esminis, kaip tai suprantama pagal minėtą jurisprudenciją.
71      Trečia, nors, kaip išvados 41 punkte pažymėjo generalinė advokatė, negalima atmesti galimybės, kad organizacijos, kurios veiklos normos grindžiamos Katalikų Bažnyčios principais, darbuotojo atsiskyrimas nuo Katalikų Bažnyčios reiškia, kad darbuotojas nebesilaiko pagrindinių šios bažnyčios principų ir vertybių ar jiems nepritaria, o tai gali lemti, kad darbuotojas tampa netinkamas tam tikrai profesinei veiklai šioje organizacijoje
vykdyti, vis dėlto pažymėtina, kad vien atsiskyrimo nuo šios bažnyčios nepakanka, kad būtų galima daryti prielaidą, jog taip ir yra, nes atsiskyrimas gali būti grindžiamas priežastimis, kurios jokiu būdu nereiškia, jog atitinkamas darbuotojas nesivadovauja šiais principais ar pagrindinėmis vertybėmis.
72      Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 24 punkte, JB atsiskyrimą nuo Katalikų Bažnyčios motyvavo tuo, kad Limburgo vyskupija, be valstybinio bažnyčios mokesčio, renka papildomą bažnytinį mokestį iš katalikų, kurie, kaip JB, yra sudarę tarpkonfesinę santuoką su dideles pajamas gaunančiu sutuoktiniu. Konkrečiai kalbant, šis atsiskyrimas nereiškė, kad JB atsiribojo nuo šios bažnyčios pagrindinių principų ir vertybių ar jų nepaisė.
73      Be to, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad JB buvo atleista iš darbo tiesiogiai ir išimtinai dėl to, kad atsiskyrė nuo Katalikų Bažnyčios pagal nacionalinės teisės normas ir vėliau atsisakė vėl prie jos prisijungti. Neatrodo, kad būtų buvę nagrinėta, ar po šio atsiskyrimo JB pagal GrO 4 straipsnio 2 dalį ketino ir toliau „gerbti Evangelijos tiesas ir vertybes ir padėti jas įgyvendinti“ asociacijoje ir ar pagal GrO 4 straipsnio 3 dalį ji buvo pasirengusi atlikti jai pavestas užduotis laikydamasi Katalikų Bažnyčioje galiojančių principų, kaip ir šiai bažnyčiai nepriklausantys darbuotojai.
74      Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės patikrinti, ar, atsižvelgiant į tai, kad asociacija faktiškai taiko pagrindinėje byloje nagrinėjamą reikalavimą, juo siekiama užtikrinti darbuotojų sąžiningą ir lojalų požiūrį į Katalikų Bažnyčios veiklos normas ir nesiekiama tikslo, nesusijusio su šiomis normomis arba asociacijos teisės į autonomiją įgyvendinimu, nes dėl to kiltų abejonių, ar toks reikalavimas yra teisėtas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą.
75      Galiausiai, ketvirta, esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, asociacija turi įrodyti, kad jos veiklos normų ar teisės į autonomiją pažeidimo grėsmė yra tikėtina ir didelė, todėl nustatyti tokį reikalavimą iš tikrųjų būtina ir jis yra proporcingas (2018 m. balandžio 17 d. Sprendimo Egenberger, C-414/16, EU:C:2018:257, 67 ir 68 punktai ir 2018 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo IR, C-68/17, EU:C:2018:696, 53 ir 54 punktai).
76      Kaip išvados 45 punkte pažymėjo generalinė advokatė, esant tokiai situacijai, kaip nurodyta pirmajame prejudiciniame klausime, vien JB atsiskyrimo nuo Katalikų Bažnyčios arba atsisakymo vėl prie jos prisijungti pakanka siekiant įrodyti, kad asociacijos nurodyta grėsmė, jog bus pažeistos jos veiklos normos ar teisė į autonomiją, yra tokia tikėtina ir didelė, kad pateisintų JB atleidimą iš darbo. Iš tiesų atsiskyrimo nuo šios bažnyčios pagal nacionalinėse nuostatose numatytą procedūrą, siekiant išvengti papildomo bažnytinio mokesčio, ir atsisakymo vėl prie jos prisijungti dėl tos pačios priežasties nepakanka norint įrodyti, kad JB viešai atsiribojo nuo šios bažnyčios ir kad tai turi būti laikoma veiksmu, įrodančiu jos priešišką elgesį Bažnyčios atžvilgiu.
77      Šiuo klausimu pirmiausia konstatuotina, kad, kaip matyti iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos, tam, kad pareiškimas apie atsiskyrimą nuo Katalikų Bažnyčios pagal Vokietijos teisę
būtų galiojantis, jis turi būti pateiktas kompetentingai valstybės institucijai, t. y. savivaldybės pareigūnui, kuris apie tai informuoja tik šią bažnyčią ir darbdavį, kad šis galėtų į tai atsižvelgti apskaičiuodamas darbuotojo darbo užmokestį. Kaip pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, toks pareiškimas, kurio viešas pobūdis išplaukia iš nacionalinės teisės aktuose nustatytos pareigos, negali būti laikomas priešišku elgesiu Bažnyčios atžvilgiu, jei JB nesiėmė jokių kitų veiksmų siekdama viešai ir netinkamai skleisti informaciją apie savo atsiskyrimą nuo šios bažnyčios.
78      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pažymėjo, kad iš Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalies antros pastraipos formuluotės matyti, jog pagal šią nuostatą, kai šios direktyvos nuostatų laikomasi kitu būdu, viešajai ar privačiai organizacijai, kurios veiklą reguliuojančios normos grindžiamos religija ar įsitikinimais, leidžiama reikalauti, kad jos darbuotojai sąžiningai ir ištikimai laikytųsi tik „organizacijos veiklos normų“. Taigi, darant prielaidą, kad JB atsiskyrimas nuo Katalikų Bažnyčios gali būti laikomas nelojaliu elgesiu šios bažnyčios atžvilgiu, tai nebūtinai reiškia, kad šis atsiskyrimas taip pat yra nelojalus elgesys ją įdarbinusios organizacijos atžvilgiu, jeigu JB savo darbe ir toliau laikosi šios organizacijos veiklos normų.
79      Viena vertus, kaip pažymėta šio sprendimo 22, 64 ir 65 punktuose, JB savo darbo sutartyje įsipareigojo laikytis su jos profesinės veiklos vykdymu susijusių Katalikų Bažnyčios gairių ir veiklos normų, pagal kurias, kaip pažymėta šio sprendimo 70 punkte, nereikalaujama, kad asmenys, einantys panašias pareigas kaip JB, būtinai priklausytų šiai bažnyčiai, jeigu jie skatina negimusio vaiko gyvybės apsaugą, taigi drąsina nėščiąsias tęsti nėštumą ir priimti savo vaiką. Kita vertus, iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos nematyti, kad JB nebenorėtų ar negalėtų įvykdyti šio įsipareigojimo.
80      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, konstatuotina, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios nurodytos pirmajame prejudiciniame klausime, reikalavimas, kad toks darbuotojas kaip JB neatsiskirtų nuo Katalikų Bažnyčios per darbo santykių laikotarpį, antraip bus atleistas iš darbo, arba atsiskyręs vėl prie jos prisijungtų, norėdamas tęsti darbo santykius, nėra profesinis reikalavimas, atitinkantis Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 2 dalyje numatytas sąlygas, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
81      Kadangi, kaip matyti iš šio sprendimo 33 punkto, prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas ir dėl Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 1 dalies, primintina, kad pagal šią nuostatą valstybės narės gali numatyti, kad skirtingas požiūris remiantis savybe, susijusia su kuria nors iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių, nelaikomas diskriminacija, jei dėl konkrečių profesinės veiklos rūšių pobūdžio arba dėl jų vykdymo sąlygų tokia savybė yra esminis ir lemiamas profesinis reikalavimas, šis tikslas yra teisėtas, o reikalavimas proporcingas.
82      Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją sąvoka „esminis ir lemiamas profesinis reikalavimas“, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą, reiškia reikalavimą, objektyviai nulemtą atitinkamos profesinės veiklos pobūdžio ar vykdymo sąlygų, ir negali apimti subjektyvių argumentų (2017 m. kovo 14 d. Sprendimo Bougnaoui ir ADDH, C-188/15, EU:C:2017:204, 40 punktas).
83      Be to, Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs: kadangi Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 1 dalyje leidžiama nukrypti nuo diskriminacijos draudimo principo, ši nuostata turi būti aiškinama griežtai (2011 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Prigge ir kt., C-447/09, EU:C:2011:573, 72 punktas ir 2019 m. lapkričio 7 d. Sprendimo Cafaro, C-396/18, EU:C:2019:929, 67 punktas).
84      Nagrinėjamu atveju, kaip pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir kaip išvados 50 punkte nurodė generalinė advokatė, reikalavimas, pagal kurį organizacijos, kurios veiklos normos grindžiamos Katalikų Bažnyčios principais, darbuotojams, kurie yra šios bažnyčios nariai, draudžiama per darbo santykių laikotarpį atsiskirti nuo šios bažnyčios, antraip jie bus atleisti iš darbo, arba atsiskyrę nuo šios bažnyčios darbuotojai įpareigojami vėl prie jos prisijungti, tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, nėra objektyviai nulemtas konsultanto nėštumo klausimais veiklos pobūdžio ar sąlygų.
85      Darytina išvada, kad Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad toks skirtingas požiūris, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, negali būti pateisinamas remiantis šia nuostata.
86      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 1 ir 2 dalys, siejamos su Chartijos 10 straipsnio 1 dalimi ir 21 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias privati organizacija, kurios veiklą reguliuojančios normos grindžiamos religija, gali reikalauti, kad darbuotojas, kuris yra tam tikros šią religiją praktikuojančios bažnyčios narys, per darbo santykių laikotarpį neatsiskirtų nuo šios bažnyčios, priešingu atveju bus atleistas iš darbo, arba, norėdamas tęsti darbo santykius, atsiskyręs nuo šios bažnyčios vėl prie jos prisijungtų, nors
–        ši organizacija įdarbina kitus asmenis toms pačioms kaip ir aptariamo darbuotojo funkcijoms
vykdyti, nereikalaudama iš jų būti šios bažnyčios nariais, ir
–        šis darbuotojas nevykdo viešai pastebimos priešiškos bažnyčiai veiklos,
kai, atsižvelgiant į šio darbuotojo profesinės veiklos pobūdį arba aplinkybes, kuriomis ji vykdoma, šie profesiniai reikalavimai nėra esminiai, teisėti ir pateisinami atsižvelgiant į šios organizacijos veiklos normas.
Dėl antrojo klausimo
87      Atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį klausimą, nereikia atsakyti į antrąjį prejudicinį klausimą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
88      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 2000/78/EB, nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus, 4 straipsnio 1 ir 2 dalys, siejamos su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 10 straipsnio 1 dalimi ir 21 straipsnio 1 dalimi,
turi būti aiškinamos taip:
pagal jas draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias privati organizacija, kurios veiklą reguliuojančios normos grindžiamos religija, gali reikalauti, kad darbuotojas, kuris yra tam tikros šią religiją praktikuojančios bažnyčios narys, per darbo santykių laikotarpį neatsiskirtų nuo šios bažnyčios, priešingu atveju bus atleistas iš darbo, arba, norėdamas tęsti darbo santykius, atsiskyręs nuo šios bažnyčios vėl prie jos prisijungtų, nors
–        ši organizacija įdarbina kitus asmenis toms pačioms kaip ir aptariamo darbuotojo funkcijoms vykdyti, nereikalaudama iš jų būti šios bažnyčios nariais, ir
–        šis darbuotojas nevykdo viešai pastebimos priešiškos bažnyčiai veiklos,
kai, atsižvelgiant į šio darbuotojo profesinės veiklos pobūdį arba aplinkybes, kuriomis ji vykdoma, šie profesiniai reikalavimai nėra esminiai, teisėti ir pateisinami atsižvelgiant į šios organizacijos veiklos normas.
Parašai.
*      Proceso kalba: vokiečių.