TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS1964 m. liepos 15 d.(*)Byloje 6/64dėl Milano Giudice Conciliatore
pagal EEB sutarties 177 straipsnį Teisingumo Teismui pateikto
prašymo priimti prejudicinį sprendimą dėl Sutarties 102, 93, 53 ir
37 straipsnių išaiškinimo šio teismo nagrinėjamoje byloje Flaminio CostapriešE.N.E.L. (Ente nazionale energia elettrica, impresa già della Edisonvolta)TEISINGUMO TEISMAS_kurį
sudaro pirmininkas A. M. Donner ir kolegijos pirmininkai
Ch. L. Hammes ir A. Trabucchi, teisėjai L. Delvaux,
R. Rossi, R. Lecourt (pranešėjas) ir J. Strauss generalinis advokatas M. Lagrange_kancleris A.. Van Houtte_priima šįSprendimą1964 m. sausio 16 d. nutartimi, perduota Teisingumo Teismui, Milano Giudice Conciliatore,
„atsižvelgdamas į 1957 m. kovo 25 d. EEB steigimo sutarties
177 straipsnį, perkeltą į Italijos teisę 1957 m. spalio
14 d. įstatymu Nr. 1203, ir atsižvelgdamas į tvirtinimą, kad
1962 m. gruodžio 6 d. įstatymas Nr. 1643 bei Prezidento
dekretai, priimti vykdant šį įstatymą <…> pažeidžia Sutarties 102,
93, 53 ir 37 straipsnius“, sustabdė bylos nagrinėjimą ir nutarė
perduoti ją Teisingumo Teismui. Dėl 177 straipsnio taikymo Argumentas dėl klausimo formulavimoBuvo priekaištauta dėl klausimo, kuriuo pasinaudojant 177 straipsniu siekiama išsiaiškinti, ar įstatymas atitinka Sutartį.Pagal
šį straipsnį nacionaliniai teismai, kurių sprendimai yra neskundžiami,
kaip ir šiuo atveju, iškilus tokiam klausimui, turi kreiptis į
Teisingumo Teismą, kad šis priimtų
prejudicinį sprendimą „dėl Sutarties
išaiškinimo“.Remdamasis šia nuostata,
Teisingumo Teismas negali nei taikyti Sutarties konkrečiam atvejui, nei
priimti sprendimo dėl vidaus teisės akto teisėtumo Sutarties atžvilgiu, o
tai jis galėtų daryti remdamasis 169 straipsniu.Vis
dėlto iš teksto, kurį nacionalinis teismas surašė netobulai, Teisingumo
Teismas gali suformuluoti tik tuos klausimus, kurie susiję su Sutarties
išaiškinimu.Taigi jis turi priimti sprendimą ne dėl Italijos įstatymo teisėtumo Sutarties atžvilgiu, o atsižvelgdamas į Giudice Conciliatore pateiktus teisinius duomenis tik išaiškinti nurodytus straipsnius. Argumentas dėl poreikio išaiškinti nebuvimoMilano teismui priekaištauta dėl to, jog jis paprašė išaiškinti Sutartį, nors tai nėra būtina jo nagrinėjamai bylai išspręsti.177 straipsnis,
paremtas aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo funkcijų
atskyrimu, neleidžia Teisingumo Teismui spręsti nei dėl bylos faktų, nei
kritikuoti prašymo išaiškinti Sutartį motyvų bei tikslų. Argumentas dėl teismo pareigos taikyti vidaus teisęItalijos vyriausybė teigia, jog Giudice Conciliatore
prašymas yra visiškai nepriimtinas, nes nacionalinis teismas privalo
taikyti vidaus teisę ir negali naudotis 177 straipsniu.Kitaip
negu paprastos tarptautinės sutartys, EEB sutartis nustatė savą teisinę
sistemą, kuri, Sutarčiai įsigaliojus, buvo integruota į valstybių narių
teisinę sistemą ir kurią privalo taikyti jų teismai.Iš
tiesų įkurdamos neribotam laikui Bendriją, turinčią savas institucijas,
juridinio asmens teises, veiksnumą, tarptautinio atstovavimo teises, ir
ypač dėl valstybių kompetencijos apribojimo arba dalies jų funkcijų
perdavimo Bendrijai, – realią valdžią, valstybės, nors ir nedaugelyje
sričių, apribojo savo suverenias teises ir taip sukūrė teisę, taikomą jų
nacionaliniams subjektams ir joms pačioms.Turint
omenyje tai, kad Bendrijos nuostatos buvo perkeltos į kiekvienos šalies
narės teisę ir apskritai atsižvelgiant į Sutarties nuostatas bei
dvasią, valstybės negali teikti pirmenybės vėliau priimtai vienašalei
priemonei prieš abipusiškumo pagrindu jų priimtą teisinę sistemą; tokia
priemonė neturi jai prieštarauti.Iš tiesų
Bendrijos teisės vykdomoji galia negali skirtis įvairiose valstybėse,
atsižvelgiant į vėliau priimtus vidaus teisės aktus, nekeldama pavojaus
Sutarties 5 straipsnio 2 dalyje nurodytų tikslų įgyvendinimui,
ar nesukeldama diskriminacijos, kurią draudžia 7 straipsnis.Bendrijos
steigimo sutartimi prisiimti įsipareigojimai būtų ne besąlyginiai, o
tik priklausantys nuo aplinkybių, jeigu signatarės galėtų juos
peržiūrėti būsimais teisės aktais.Valstybių
teisė veikti vienašališkai pripažįstama tiktai aiškiose konkrečiose
nuostatose (pavyzdžiui, 15 straipsnyje, 93 straipsnio
3 dalyje, 223–225 straipsniuose).Kita
vertus, valstybių prašymams dėl leidžiančių nukrypti nuostatų taikomos
leidimo procedūros (pavyzdžiui, 8 straipsnio 4 dalis,
17 straipsnio 4 dalis, 25, 26, 73 straipsniai,
93 straipsnio 2 dalies 3 pastraipa ir
226 straipsnis) ir jos netektų prasmės, jeigu valstybės turėtų
galimybę išvengti įsipareigojimų vykdymo priimdamos paprastą įstatymą.Bendrijos
teisės viršenybę patvirtina 189 straipsnis, pagal kurį reglamentai
yra „privalomi“ ir „tiesiogiai taikomi visose valstybėse narėse“.Ši
besąlygiška nuostata taptų bereikšme, jeigu kuri nors valstybė galėtų
vienašališkai panaikinti jos veikimą aukštesnės už Bendrijos teisę
galios teisės aktu.Iš visų šių argumentų
darytina išvada, jog iš Sutarties, kaip autonomiško šaltinio, kilusi
teisė dėl savo ypatingos bei originalios prigimties neturėtų būti
teisiškai kvestionuojama vidaus teisės aktu, kad ir koks jis būtų, nes
tuomet prarastų savo, kaip Bendrijos teisės, pobūdį, ir dėl to kiltų
grėsmė pačios Bendrijos teisiniam pagrindui.Valstybėms
perkėlus iš jų vidaus teisinės sistemos į Bendrijos teisinę sistemą
teises ir pareigas, atitinkančias Sutarties nuostatas, buvo galutinai
apribotos valstybių suverenios teisės, ir to apribojimo negali
panaikinti vėliau priimtas su Bendrijos idėja nesuderinamas
vienašališkas aktas.Iškilus Sutarties aiškinimo klausimui, reikia taikyti 177 straipsnį, nepaisant jokių nacionalinių įstatymų.Giudice Conciliatore
pateiktais klausimais dėl 102, 93, 53 ir 37 straipsnių pirmiausia
norima sužinoti, ar šios nuostatos veikia tiesiogiai ir suteikia
asmenims teises, kurias turi ginti nacionaliniai teismai, ir jei taip, –
kokia yra jų prasmė. Dėl 102 straipsnio išaiškinimoPagal
102 straipsnio nuostatas, „jei būtų priežasčių manyti“, kad kokia
nors įstatymo nuostata gali sukelti „iškraipymą“, valstybė narė,
norėdama imtis tokių veiksmų, „konsultuojasi su Komisija“, kuri gali
valstybėms rekomenduoti priemones, padedančias išvengti šio iškraipymo.Šiuo
straipsniu, esančiu skyriuje „Teisės aktų suderinimas“, siekiama
išvengti nacionalinių teisės aktų tarpusavio skirtumų didėjimo Sutarties
tikslų atžvilgiu.Šia nuostata valstybės narės apribojo savo iniciatyvos laisvę, sutikdamos atlikti atitinkamą konsultavimosi procedūrą.Pačios
valstybės narės, nedviprasmiškai įsipareigodamos iš anksto konsultuotis
su Komisija visais atvejais, kai tik kyla net ir nedidelė abejonė, kad
jų įstatymų projektai gali sukelti iškraipymą, Bendrijos atžvilgiu
prisiėmė įsipareigojimą, kuris, joms, kaip valstybėms, yra privalomas,
bet nesuteikia asmenims teisių, kurias turi ginti nacionaliniai teismai.Komisija
savo ruožtu privalo laikytis šio straipsnio nurodymų, tačiau ši pareiga
nesuteikia asmenims galimybės remiantis Bendrijos teise ir
177 straipsniu tvirtinti, kad atitinkama valstybė nesilaiko
įsipareigojimų ar kad Komisija nevykdo savo pareigų. Dėl 93 straipsnio išaiškinimoPagal
93 straipsnio 1 ir 2 dalis Komisija kartu su valstybėmis
narėmis „nuolat kontroliuoja visas tose valstybėse esamas pagalbos
sistemas“, kad būtų įgyvendintos tinkamos priemonės, reikalingos
bendrajai rinkai veikti.Pagal
93 straipsnio 3 dalį apie visus ketinimus suteikti ar pakeisti
pagalbą Komisija turi būti laiku informuojama, o atitinkama valstybė
narė negali įgyvendinti savo pasiūlytų priemonių tol, kol nesibaigia
Bendrijos procedūra ar tam tikrais atvejais – procesas Teisme.Šiomis
nuostatomis, kurios įeina į Sutarties skirsnį „Valstybių teikiama
pagalba“, siekiama, viena vertus, laipsniškai panaikinti esamą pagalbą
ir, kita vertus, išvengti to, kad valstybės, tvarkydamos savo vidaus
reikalus, „jokia forma“ neteiktų naujos pagalbos, galinčios
apčiuopiamai, tiesiogiai ar netiesiogiai remti įmones arba gaminius, ir
kuri – net ir potencialiai – galėtų iškreipti konkurenciją.92 straipsniu
valstybės pripažino, kad tokia pagalba yra nesuderinama su bendrąja
rinka ir taip netiesiogiai įsipareigojo jos neteikti, jeigu kitaip
nenustatyta Sutarties leidžiančiose nukrypti nuostatose, o
93 straipsniu jos tiktai sutiko laikytis atitinkamų procedūrų,
numatytų ir esamos pagalbos nutraukimui, ir naujos pagalbos teikimui.Sutikdamos
laikytis 93 straipsnyje numatytų procedūrų, valstybės narės,
pačios formaliai įsipareigodamos „laiku“ informuoti Komisiją apie visus
ketinimus suteikti ar pakeisti pagalbą, prisiėmė Bendrijos atžvilgiu
įsipareigojimą, kuris joms, kaip valstybėms, yra privalomas, bet
nesuteikia teisių asmenims, išskyrus nurodytąsias to straipsnio
3 dalies paskutinėje nuostatoje, kuri šiuo atveju yra nesvarbi.Komisija
savo ruožtu privalo laikytis šio straipsnio nurodymų, kuris ją netgi
įpareigoja kartu su valstybėmis nuolat kontroliuoti esamas pagalbos
sistemas, tačiau ši pareiga nesuteikia asmenims galimybės, remiantis
Bendrijos teise ir 177 straipsniu, tvirtinti, kad atitinkama
valstybė nesilaiko įsipareigojimų ar kad Komisija nevykdo savo pareigų. Dėl 53 straipsnio išaiškinimoPagal
53 straipsnį, jeigu Sutartyje nenumatyta kitaip, valstybės narės
nenustato jokių naujų kitų valstybių narių subjektų įsisteigimo jų
teritorijoje teisės apribojimų.Toks įsipareigojimas, kurį prisiėmė valstybės, teisėje reiškia paprastą įsipareigojimą nesiimti veiksmų.Jis
nesiejamas su jokiomis sąlygomis, o jo vykdymas ar veikimas nepriklauso
nuo to, ar valstybės arba Komisija priims kokį nors teisės aktą.Jis yra absoliutus, teisiškai užbaigtas, todėl gali tiesiogiai veikti valstybių narių ir jų subjektų santykius.Taip
formaliai išreikštas draudimas, įsigaliojęs su Sutartimi visoje
Bendrijoje ir dėl to integruotas į valstybių narių teisinę sistemą,
tampa jų pačių įstatymu ir yra tiesiogiai skirtas jų nacionaliniams
subjektams, sukuriantis individualias teises, kurias turi ginti
nacionaliniai teismai.Prašymas išaiškinti
53 straipsnį reikalauja nagrinėti šį straipsnį atsižvelgiant į
skyriaus „Įsisteigimo teisė“, kuriame jis yra, kontekstą.52 straipsnyje
nustačius, kad laipsniškai panaikinami „vienos valstybės narės
nacionalinių subjektų įsisteigimo laisvės kitos valstybės narės
teritorijoje apribojimai“, to paties skyriaus 53 straipsnyje
numatyta, kad valstybės nenustato „jokių naujų kitų valstybių narių
subjektų įsisteigimo jų teritorijoje teisės apribojimų“.Todėl reikia išsiaiškinti, kokiomis sąlygomis kitų valstybių narių nacionaliniai subjektai naudojasi įsisteigimo laisve.Ši
nuostata patikslinama 52 straipsnio 2 dalyje, kur nustatyta,
kad ši laisvė apima ir teisę imtis savarankiškai dirbančių asmenų
veiklos, steigti ir valdyti įmones „tomis pačiomis sąlygomis, kurios
įsisteigimo šalies teisės aktuose yra nustatytos jos pačios
nacionaliniams subjektams“.Tam, jog būtų
laikomasi 53 straipsnio, pakanka, kad jokia nauja priemonė
nenustatytų kitų valstybių narių nacionaliniams subjektams,
neatsižvelgiant į įmonės teisinę formą, griežtesnių įsisteigimo sąlygų
negu savo nacionaliniams subjektams. Dėl 37 straipsnio išaiškinimoPagal
37 straipsnio 1 dalies nuostatas valstybės narės laipsniškai
pertvarko visas „valstybines komercinio pobūdžio monopolijas“ taip, kad
būtų užtikrinta, jog nė vienas valstybių narių nacionalinis subjektas
nebūtų diskriminuojamas prekių pirkimo ir pardavimo sąlygų atžvilgiu.Be to, jo 2 dalis įpareigoja valstybes nares nesiimti jokių naujų priemonių, prieštaraujančių šiai nuostatai.Valstybės
narės taip ėmėsi dvigubo įsipareigojimo: vieno – aktyvaus – pertvarkyti
savo valstybines monopolijas, kito – pasyvaus – nesiimti jokių naujų
priemonių.Prašoma išaiškinti būtent pastarąjį įsipareigojimą bei pirmojo įsipareigojimo elementus, būtinus šiam išaiškinimui.37 straipsnio
2 dalis numato besąlyginį draudimą – ne įsipareigojimą ką nors
daryti, bet įsipareigojimą nieko nedaryti.Šis įsipareigojimas neturi išlygos, kad jo įgyvendinimas priklauso nuo kokio nors pozityvaus nacionalinės teisės akto.Šis draudimas iš esmės gali tiesiogiai veikti valstybių narių ir jų subjektų teisinius santykius.Taip
formaliai išreikštas draudimas, įsigaliojęs su Sutartimi visoje
Bendrijoje ir dėl to integruotas į valstybių narių teisinę sistemą,
tampa jų pačių įstatymu ir yra tiesiogiai skirtas nacionaliniams
subjektams, kurių naudai jis sukūrė individualias teises, kurias turi
ginti nacionaliniai teismai.37 straipsnio
1 ir 2 dalys dėl teksto sudėtingumo bei tų dalių interferencijos
nagrinėjamos atsižvelgiant į skyrių, kuriame jos yra.Šis skyrius skirtas kiekybiniams apribojimams tarp valstybių narių panaikinti.37 straipsnio
2 dalies nuoroda į „1 dalyje nustatytus principus“ siekiama
užkirsti kelią, kad nebūtų nustatyta jokia nauja „valstybių narių
nacionalinių subjektų diskriminacija prekių pirkimo ir pardavimo sąlygų
atžvilgiu“.Taip apibrėžus tikslą, 37 straipsnio 1 dalyje nurodomos draustinos priemonės, kurios gali jam prieštarauti.Todėl
37 straipsnio 2 dalies nuoroda yra uždraustos bet kokios
naujos 37 straipsnio 1 dalyje nurodytos monopolijos arba
dariniai, jeigu jais siekiama nustatyti naują diskriminaciją prekių
pirkimo ir pardavimo sąlygų atžvilgiu.Bylą
iš esmės nagrinėjantis teismas iš pradžių turi ištirti, ar šiam tikslui
iš tiesų trukdoma, tai yra ar nauja valstybių narių nacionalinių
subjektų diskriminacija prekių pirkimo ir pardavimo sąlygų atžvilgiu
kyla iš pačios ginčijamos priemonės, ar yra jos pasekmė.Be to, reikia išnagrinėti 37 straipsnio 1 dalyje nurodytas priemones.Šis
straipsnis draudžia kurti ne bet kokias, o tik „komercinio pobūdžio“
valstybines monopolijas, jeigu jomis siekiama nustatyti pirmiau nurodytą
diskriminaciją.Šioje nuostatoje
suformuluoti draudimai yra taikomi nagrinėjamoms valstybinėms
monopolijoms ir dariniams, jeigu jie siekia sudaryti sandorius dėl
komercinio produkto, galinčio būti valstybių narių konkurencijos ir
prekybos objektu, ir jei tokioje prekyboje jie vaidina svarbų vaidmenį.Bylą
iš esmės nagrinėjantis teismas kiekvienu konkrečiu atveju turi
įvertinti, ar atitinkama ekonominė veikla yra susijusi su tokiu
produktu, kuris dėl savo prigimties ir jam taikomų techninių ar
tarptautinių reikalavimų gali būti svarbus valstybių narių nacionalinių
subjektų importui ir eksportui. Dėl bylinėjimosi išlaidųEuropos
ekonominės bendrijos Komisijos ir Italijos vyriausybės, kurios pateikė
Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos.Šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų Milano Giudice Conciliatore nagrinėjamoje byloje.Remdamasis šiais motyvais_susipažinęs su procesiniais dokumentais_susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu_išklausęs pagrindinės bylos šalių, Europos ekonominės bendrijos Komisijos ir Italijos vyriausybės pastabas_susipažinęs su generalinio advokato išvada_remdamasis Europos ekonominės bendrijos steigimo sutarties 37, 53, 93, 102, 177 straipsniais_remdamasis protokolu dėl Europos ekonominės bendrijos Teisingumo Teismo statuto_remdamasis Europos ekonominės bendrijos Teisingumo Teismo procedūros reglamentu_TEISINGUMO TEISMASdėl 177 straipsniu pagrįsto argumento, susijusio su nepriimtinumu, nutaria:Kadangi joks vėliau priimtas vienašališkas aktas negali būti aukštesnės galios už Bendrijos normas, Milano Giudice Conciliatore
klausimai, pateikti remiantis 177 straipsniu, yra priimtini tiek,
kiek šioje byloje jie iškelti dėl EEB sutarties nuostatų
išaiškinimo;konstatuoja:1)     102 straipsnyje
nėra nuostatų, galinčių suteikti asmenims teises, kurias turi ginti
nacionaliniai teismai;2)     93 straipsnio normose, susijusiuose su pateiktu klausimu, taip pat nėra tokių nuostatų;3)     53 straipsnis
yra Bendrijos norma, galinti suteikti asmenims teises, kurias turi
ginti nacionaliniai teismai;Šios
nuostatos draudžia bet kokias naujas priemones, kurios nustatytų kitų
valstybių narių nacionaliniams subjektams griežtesnes įsisteigimo
sąlygas negu nacionaliniams subjektams, kad ir kokia būtų įmonės teisinė
forma;4)     visos
37 straipsnio 2 dalies nuostatos sudaro Bendrijos normą,
galinčią suteikti asmenims teises, kurias turi ginti nacionaliniai
teismai.Kiek tai susiję su
pateiktu klausimu, šiomis nuostatomis siekiama uždrausti bet kokias
naujas priemones, prieštaraujančias 37 straipsnio 1 dalies
principams, tai yra bet kokias priemones, kurių tikslas arba pasekmė –
nauja valstybių narių nacionalinių subjektų diskriminacija prekių
pirkimo ir pardavimo sąlygų atžvilgiu, pasinaudojant monopolijomis ar
dariniais, siekiančiais sudaryti sandorius dėl komercinio produkto,
kuris gali būti valstybių narių konkurencijos ir prekybos objektu, ir
prekyboje vaidinančiais svarbų vaidmenį;ir nusprendžia:išlaidų šioje instancijoje klausimą turi spręsti Milano Giudice Conciliatore.Priimta 1964 m. liepos 15 d. Liuksemburge.DonnerHammesTrabucchiDelvauxRossi      LecourtStraussPaskelbta 1964 m. liepos 15 d. viešame posėdyje Liuksemburge.Kancleris       PirmininkasA. Van Houtte       A. M. Donner* Proceso kalba: italų.