Pagaidu versija
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
2026. gada 19. maijā (*)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LES 50. pants – LESD 288. pants – Līgums par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas – Dalībvalsts tiesa, kurā tiesvedība sākta pirms šajā līgumā paredzētā pārejas perioda beigām – Lietas izskatīšanas vietas tiesu veikta citas valsts tiesību aktu piemērošana – Apvienotās Karalistes tiesību akti, ar kuriem transponēta direktīva – Direktīva 2006/54/EK – Savienības tiesību piemērojamība – Savstarpējas uzticēšanās princips – Princips, ka valsts tiesības jāinterpretē atbilstīgi Savienības tiesībām
Lietā C‑350/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) iesniegusi ar 2024. gada 3. maija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 14. maijā, tiesvedībā
HJ
pret
Crédit agricole Corporate &  Investment Bank SA,
TIESA (virspalāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], priekšsēdētāja vietnieks T. fon
Danvics [T. von Danwitz], palātu priekšsēdētāji F. Biltšens [F. Biltgen] (referents), K. Likurgs [C. Lycourgos], I. Jarukaitis [I. Jarukaitis], I. Ziemele, J. Pasers [J. Passer] un O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei], tiesneši N. Pisarra [N. Piçarra], A. Kumins [A. Kumin], N. Jēskinens [N. Jääskinen],
D. Gracijs [D. Gratsias], B. Smulders [B. Smulders], S. Žervazonī [S. Gervasoni] un N. Fengers [N. Fenger],
ģenerāladvokāte: J. Kokote [J. Kokott],
sekretārs:
Č. Di Bella [C. Di Bella], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 24. jūnija tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–        HJ vārdā – A. Lyon‑Caen, avocat,
–        Crédit agricole Corporate &
Investment Bank SA
vārdā – D. Célice, avocat,
–        Francijas valdības vārdā – F. du Couëdic,
O. Duprat‑Mazaré,
B. Fodda,
T. Lechevallier,
H. Nunes da Silva un
B. Travard, pārstāvji,
–        Polijas valdības vārdā – B. Majczyna un
D. Lutostańska, pārstāvji,
–        Apvienotās Karalistes valdības vārdā – S. Fuller, pārstāvis, kuram palīdz
A. Mayer un
J. Pobjoy, barristers,
–        Eiropas Komisijas vārdā – S. Delaude,
H. Krämer un E. E. Schmidt, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2025. gada 25. septembra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Līgumu par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas (OV 2020, L 29, 7. lpp.), kas apstiprināts ar Padomes 2020. gada 30. janvāra Lēmumu (ES) 2020/135 (OV 2020, L 29, 1. lpp.) (turpmāk – Izstāšanās līgums), un LESD 288. pantu.
2        Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp HJ un viņas darba devēju Crédit agricole Corporate &
Investment Bank SA
(turpmāk – CACIB) par diskrimināciju dzimuma dēļ un par psiholoģisko vardarbību, no kuras viņa esot cietusi.
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
3        1969. gada 23. maija Vīnes Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām (United Nations Treaty Series, 1155. sēj., 331. lpp.; turpmāk – Vīnes konvencija) 70. panta “Līguma darbības pārtraukšanas sekas” 1. punktā noteikts:
“Ja līgumā neparedz citādi vai līguma dalībnieki nav citādi vienojušies, līguma darbības pārtraukšana saskaņā ar tā noteikumiem vai saskaņā ar doto Konvenciju:
a)      atbrīvo līguma dalībniekus no jebkādām tālākām saistībām pildīt līgumu;
b)      neietekmē tiesības, saistības vai dalībnieku tiesisko situāciju, kas radīta līguma izpildes rezultātā līdz tā pārtraukšanai.”
Savienības tiesības
LES un LESD
4        LES 50. panta 2. un
3. punktā paredzēts:
“2.      Dalībvalsts, kura nolemj izstāties, par savu nodomu paziņo Eiropadomei. Ievērojot Eiropadomes paustās nostādnes, [Eiropas] Savienība risina sarunas un noslēdz līgumu ar šo valsti, nosakot tās izstāšanās kārtību un ņemot vērā tās turpmākās attiecības ar Savienību. [..]
3.      Līgumi [..] valstij[, kas izstājas no Savienības,] vairs nav saistoši no dienas, kad stājas spēkā izstāšanās līgums, vai, ja tāds nav noslēgts, divus gadus pēc 2. punktā minētā paziņojuma, ja vien Eiropadome, vienojoties ar attiecīgo dalībvalsti, vienprātīgi nenolemj šo laikposmu pagarināt.”
5        LESD 288. pantā paredzēts:
“Īstenojot Savienības pilnvaras, iestādes pieņem regulas, direktīvas un lēmumus, kā arī sniedz ieteikumus vai atzinumus.
Regulas ir vispārpiemērojamas. Tās uzliek saistības kopumā un ir tieši piemērojamas visās dalībvalstīs.
Direktīvas tām dalībvalstīm, kurām tās adresētas, uzliek saistības attiecībā uz sasniedzamo rezultātu, bet ļauj šo valstu iestādēm noteikt to īstenošanas formas un metodes.
Lēmumi uzliek saistības kopumā. Lēmumi, kuros ir norādīti konkrēti adresāti, ir saistoši tikai šiem adresātiem.
Ieteikumi un atzinumi neuzliek saistības.”
Izstāšanās līgums
6        Izstāšanās līguma preambulas otrajā, septītajā, astotajā un vienpadsmitajā daļā ir noteikts:
“VĒLĒDAMĀS noteikt kārtību, kādā Apvienotā Karaliste izstājas no Savienības un Euratom, ņemot vērā to turpmāko attiecību satvaru,
[..]
APŅĒMUŠĀS panākt sakārtotu izstāšanos, izmantojot dažādus atdalīšanās noteikumus ar mērķi novērst traucējumus un nodrošināt juridisko noteiktību Savienības un Apvienotās Karalistes pilsoņiem un ekonomikas dalībniekiem, kā arī tiesu un administratīvajām iestādēm, vienlaikus neizslēdzot iespēju, ka noteiktus atdalīšanās noteikumus vēlāk aizstāj līgums(‑i) par turpmākajām attiecībām.
ŅEMOT VĒRĀ, ka gan Savienības, gan Apvienotās Karalistes interesēs ir noteikt pārejas jeb īstenošanas periodu, kurā – neatkarīgi no visām sekām, ko Apvienotās Karalistes izstāšanās no Savienības radīs attiecībā uz Apvienotās Karalistes dalību Savienības iestādēs, struktūrās, birojos un aģentūrās, jo īpaši no tā, ka šā līguma spēkā stāšanās dienā izbeidzas pilnvaras visiem Savienības iestāžu, struktūru un aģentūru locekļiem, kuri izvirzīti, iecelti vai ievēlēti saistībā ar Apvienotās Karalistes dalību Savienībā, – Apvienotajai Karalistei un tās teritorijā (un parasti ar tādām pašām sekām kā dalībvalstīs) būtu jāpiemēro Savienības tiesības, ieskaitot starptautiskos nolīgumus, lai novērstu traucējumus periodā, kad tiek risinātas sarunas par līgumu(‑iem) par turpmākajām attiecībām,
[..]
ŅEMOT VĒRĀ, ka, lai nodrošinātu šā līguma pareizu interpretāciju un piemērošanu un šajā līgumā paredzēto pienākumu ievērošanu, ir būtiski izstrādāt noteikumus, kas nodrošina vispārējo pārvaldību, jo īpaši saistošus strīdu izšķiršanas un īstenošanas noteikumus, kuros pilnībā ievērota attiecīgo Savienības un Apvienotās Karalistes tiesību sistēmu autonomija, kā arī Apvienotās Karalistes kā trešās valsts statuss.”
7        Šā līguma 1. pantā “Mērķis” noteikts:
“Šajā līgumā ir noteikta kārtība, kādā Lielbritānija [..] izstājas no [..] Savienības [..] un Eiropas Atomenerģijas kopienas [..].”
8        Minētā līguma 4. panta “Metodes un principi attiecībā uz šā līguma sekām, īstenošanu un piemērošanu” 4. un
5. punktā paredzēts:
“4.      Šā līguma noteikumus, kas attiecas uz Savienības tiesībām vai to jēdzieniem vai noteikumiem, to īstenošanā un piemērošanā interpretē saskaņā ar attiecīgo Eiropas Savienības Tiesas judikatūru, kas pieņemta pirms [tā 126. pantā minētā] pārejas perioda beigām [(turpmāk – pārejas periods)].
5.      Šā līguma interpretācijā un piemērošanā Apvienotās Karalistes tiesu un administratīvās iestādes pienācīgi ņem vērā attiecīgo Eiropas Savienības Tiesas judikatūru, kas pieņemta pēc pārejas perioda beigām.”
9        Šā līguma 66. pants “Līgumiskajos un ārpuslīgumiskajos jautājumos piemērojamie tiesību akti”, kas ietverts tā trešās daļas VI sadaļā “Notiekošā tiesu iestāžu sadarbība civillietās un komerclietās”, ir formulēts šādi:
“Apvienotajā Karalistē turpmāk minētos aktus piemēro šādi:
a)      Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 593/2008 [(2008. gada 17. jūnijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I) (OV 2008, L 177, 6. lpp.; turpmāk tekstā – “Romas
I regula”),] piemēro līgumiem, kas noslēgti līdz pārejas perioda beigām;
b)      Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 864/2007 [(2007. gada 11. jūlijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (“Roma II”) (OV 2007, L 199, 40. lpp.),] piemēro notikumiem, kas rada kaitējumu un kas notikuši līdz pārejas perioda beigām.”
10      Izstāšanās līguma 67. pantā “Jurisdikcija, tiesas nolēmumu atzīšana un izpilde un saistītā centrālo iestāžu sadarbība” noteikts:
“1.      Apvienotajā Karalistē, kā arī dalībvalstīs situācijās, kurās ir iesaistīta Apvienotā Karaliste, attiecībā uz tiesvedību, kas sākta līdz pārejas perioda beigām, un attiecībā uz tiesvedību vai prasībām, kas ir saistītas ar šādu tiesvedību [..], piemēro šādus tiesību aktus vai noteikumus:
a)      [Eiropas Parlamenta un Padomes] Regulas (ES) Nr. 1215/2012 [(2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.)] noteikumus par jurisdikciju;
b)      [Eiropas Parlamenta un Padomes] Regulas (ES) 2017/1001 [(2017. gada 14. jūnijs) par Eiropas Savienības preču zīmi (OV 2017, L 154, 1. lpp.)],
[Padomes] Regulas (EK) Nr. 6/2002
[(2001. gada 12. decembris) par Kopienas dizainparaugiem (OV 2002, L 3, 1. lpp.)], [Padomes] Regulas (EK) Nr. 2100/94 [(1994. gada 27. jūlijs) par Kopienas augu šķirņu aizsardzību (OV 1994, L 227, 1. lpp.)], Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 [(2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (OV 2016, L 119, 1. lpp.)] un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 96/71/EK [(1996. gada 16. decembris) par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā (OV 1997, L 18, 1. lpp.)] noteikumus par jurisdikciju;
c)      [Padomes] Regulas (EK) Nr. 2201/2003 [(2003. gada 27. novembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi laulības lietās un lietās par vecāku atbildību un par Regulas (EK) Nr. 1347/2000 atcelšanu (OV 2003, L 338, 1. lpp.)] noteikumus par jurisdikciju;
d)      [Padomes] Regulas (EK) Nr. 4/2009 [(2008. gada 18. decembris) par jurisdikciju, piemērojamiem tiesību aktiem, nolēmumu atzīšanu un izpildi un sadarbību uzturēšanas saistību lietās (OV 2009, L 7, 1. lpp.)] noteikumus par jurisdikciju.
[..]”
11      Izstāšanās līguma 86. pantā “Eiropas Savienības Tiesā izskatīšanā esošās lietas” paredzēts:
“1.      Eiropas Savienības Tiesas jurisdikcijā joprojām ir tiesvedības, ko pirms pārejas perioda beigām ierosinājusi Apvienotā Karaliste vai kas vērstas pret to. Šādu jurisdikciju piemēro visiem tiesvedības posmiem, tostarp apelācijas tiesvedībai Tiesā un tiesvedībai Vispārējā tiesā, ja lietu nodod atpakaļ Vispārējai tiesai.
2.      Eiropas Savienības Tiesai joprojām ir jurisdikcija sniegt prejudiciālus nolēmumus par Apvienotās Karalistes tiesu un tribunālu pieprasījumiem, kas iesniegti pirms pārejas perioda beigām.
3.      Šajā nodaļā tiesvedību uzskata par iesniegtu Eiropas Savienības Tiesā, un lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu uzskata par iesniegtu brīdī, kad dokuments, ar ko tiek ierosināta tiesvedība, ir reģistrēts attiecīgi Tiesas vai Vispārējās tiesas reģistrā.”
12      Šī līguma 87. pants “Jaunas lietas Tiesā” ir formulēts šādi:
“1.      Ja Eiropas Komisija uzskata, ka Apvienotā Karaliste pirms pārejas perioda beigām nav izpildījusi Līgumos vai šā līguma Ceturtajā Daļā noteikto pienākumu, Eiropas Komisija četru gadu laikā pēc pārejas perioda beigām var iesniegt lietu Eiropas Savienības Tiesā saskaņā ar LESD 258. panta vai LESD 108. panta 2. punkta otrās daļas prasībām. Eiropas Savienības Tiesai ir jurisdikcija šādās lietās.
2.      Ja Apvienotā Karaliste neizpilda lēmumu, kas minēts šā līguma 95. panta 1. punktā, vai Apvienotās Karalistes tiesību sistēmā nepiešķir juridisku spēku lēmumam, kā norādīts minētajā normā, kurš adresēts fiziskai vai juridiskai personai, kas dzīvo vai ir izveidota Apvienotajā Karalistē, Eiropas Komisija četru gadu laikā no attiecīgā lēmuma pieņemšanas dienas var iesniegt lietu Eiropas Savienības Tiesā attiecīgi saskaņā ar LESD 258. pantā vai LESD 108. panta 2. punkta otrajā daļā noteiktajām prasībām. Eiropas Savienības Tiesai ir jurisdikcija šādās lietās.
3.      Lemjot par to, vai iesniegt lietu saskaņā ar šo pantu, Eiropas Komisija attiecībā uz Apvienoto Karalisti piemēro tos pašus principus kā attiecībā uz jebkuru dalībvalsti.”
13      Saskaņā ar Izstāšanās līguma 126. pantu “Pārejas periods” šis periods
sākās Izstāšanās līguma spēkā stāšanās dienā un beidzās 2020. gada 31. decembrī.
14      Šī līguma 127. pants “Pārejas noteikumu darbības joma” formulēts šādi:
“1.      Ja vien šajā līgumā nav noteikts citādi, pārejas periodā Apvienotajai Karalistei un tās teritorijā ir piemērojamas Savienības tiesības.
[..]
3.      Pārejas periodā saskaņā ar 1. punktu piemērojamās Savienības tiesības Apvienotajai Karalistei un tās teritorijā rada tādas pašas tiesiskās sekas kā tās, kuras rodas Savienībā un tās dalībvalstīs, un tās interpretē un piemēro saskaņā ar tām pašām metodēm un vispārīgajiem principiem, kādus piemēro Savienībā.
[..]
6.      Ja vien šajā līgumā nav noteikts citādi, pārejas periodā ikvienu atsauci uz dalībvalstīm Savienības tiesībās, kas ir piemērojamas saskaņā ar 1. punktu, arī tajās, kas noteiktas, īstenojot un piemērojot minētās Savienības tiesības dalībvalstīs, saprot kā atsauci, kas ietver arī Apvienoto Karalisti.
[..]”
15      Izstāšanās līguma 185. panta ceturtās daļas redakcija ir šāda:
“Šā līguma Otro un Trešo Daļu, izņemot 19. pantu, 34. panta 1. punktu, 44. pantu un 96. panta 1. punktu, kā arī Sestās Daļas I sadaļu un 169. līdz 181. pantu piemēro no pārejas perioda beigām.”
Romas konvencija
16      Konvencijas par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, kura atvērta parakstīšanai Romā 1980. gada 19. jūnijā (OV 1980, L 266, 1. lpp.; turpmāk – Romas konvencija), 3. panta 1. punktā noteikts:
“Līgumu reglamentē tiesību akti, kurus izvēlas puses. Izvēlei ir jābūt skaidri izteiktai vai pietiekami skaidri paustai līguma noteikumos vai pēc lietas apstākļiem. Puses pēc savas izvēles var izvēlēties tiesību aktus, kas piemērojami visam līgumam vai tikai tā daļai.”
17      Romas konvencijas 14. panta 1. punktā paredzēts:
“Saskaņā ar šo konvenciju līgumu reglamentējošos tiesību aktus piemēro, ciktāl tie līgumtiesību aktos ietver normas
[līgumsaistību jautājumos ietver normas], kuras rada tiesību prezumpciju vai nosaka pierādīšanas pienākumu.”
Romas I regula
18      Romas I regulas 24. pantā “Attiecības ar Romas Konvenciju” paredzēts:
“1.      Šī regula dalībvalstīs aizstāj Romas Konvenciju, izņemot attiecībā uz dalībvalstu teritorijām, kuras ir minētās konvencijas teritoriālajā darbības jomā un attiecībā uz kurām šo regulu nepiemēro saskaņā ar [EKL] 299. pantu.
2.      Ciktāl šī regula aizstāj Romas Konvencijas noteikumus, visas atsauces uz minēto konvenciju uzskata par atsaucēm uz šo regulu.”
19      Saskaņā ar Romas I regulas 29. panta otro daļu tā ir piemērojama no 2009. gada 17. decembra, izņemot tās 26. pantu, kas ir piemērojams no 2009. gada 17. jūnija.
Direktīva 2006/54/EK
20      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/54/EK (2006. gada 5. jūlijs) par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos (OV 2006, L 204, 23. lpp.), 30. apsvērumā teikts:
“Noteikumu pieņemšanai attiecībā uz pierādīšanas pienākumu ir liela nozīme, lai nodrošinātu vienlīdzības principa efektīvu piemērošanu. Kā Tiesa ir paziņojusi, tādēļ būtu jāizstrādā noteikums, lai nodrošinātu, ka pierādīšanas pienākums pāriet pie atbildētāja, ja tas ir prima facie diskriminācijas gadījums, izņemot attiecībā uz procesiem, kuros apstākļu izmeklēšana ir tiesas vai citas kompetentas valsts iestādes kompetencē. Tomēr jāprecizē, ka to faktu izvērtēšana, pēc kuriem var uzskatīt, ka ir notikusi tieša vai netieša diskriminācija, joprojām ir attiecīgās valsts iestādes kompetencē saskaņā ar valsts tiesību aktiem vai praksi. Turklāt dalībvalstu uzdevums ir jebkurā piemērotā procesa posmā ieviest noteikumus par pierādījumiem, kas ir labvēlīgāki prasītājiem.”
21      Šīs direktīvas 17. panta “Tiesību aizsardzība” 1. punktā paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina to, lai [–] pēc iespējamās citu kompetentu iestāžu palīdzības [tostarp, kad dalībvalstis to uzskata par lietderīgu, samierināšanas procedūru] izmantošanas [–] visām personām, kas uzskata sevi par cietušām tāpēc, ka viņām nav piemērots vienlīdzīgas attieksmes princips, arī pēc to attiecību izbeigšanās, kurās iespējams ir notikusi diskriminācija, lai panāktu šajā direktīvā paredzēto pienākumu izpildi, ir pieejamas [..] tiesas procedūras [..].”
22      Minētās direktīvas 19. panta “Pierādīšanas pienākums”
1. un
2. punktā noteikts:
“1.      Dalībvalstis veic pasākumus, kas saskaņā ar attiecīgo valstu tiesu sistēmu ir vajadzīgi, lai nodrošinātu to, ka gadījumā, ja persona, kas uzskata sevi par cietušu tāpēc, ka viņai nav piemērots vienlīdzīgas attieksmes princips, tiesā vai kādā citā kompetentā iestādē uzrāda faktus, pēc kuriem var secināt, ka ir notikusi tieša vai netieša diskriminācija, tad pienākums pierādīt, ka nav noticis vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, ir atbildētājam.
2.      1. punkts nekavē dalībvalstis ieviest noteikumus par pierādījumiem, kur[i] prasītājiem ir vēl labvēlīgāk[i].”
Apvienotās Karalistes tiesības
23      Equality Act 2010 (2010. gada Likums par vienlīdzību) 136. pantā “Pierādīšanas pienākums” paredzēts:
“(1)      Šis pants attiecas uz jebkuru tiesvedību saistībā ar šā likuma pārkāpumu.
(2)      Ja pastāv fakti, no kuriem tiesa, ja nav citu skaidrojumu, varējusi secināt, ka persona (A) ir pārkāpusi attiecīgo noteikumu, tiesai jākonstatē attiecīgais pārkāpums.
(3)      Tomēr 2. punktu nepiemēro, ja A pierāda, ka A nav pārkāpusi attiecīgo noteikumu.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
24      CACIB prasītāju pamatlietā pieņēma darbā, pamatojoties uz darba līgumu, kas noslēgts 2007. gada 17. janvārī un kam piemērojamas Apvienotās Karalistes tiesības; pēdējie pienākumi, kurus viņa pildīja atbilstoši šim līgumam, bija “klientu informācijas sistēmu speciāliste Apvienotajā Karalistē”. Kopš 2013. gada 28. augusta viņa ir slimības atvaļinājumā.
25      2013. gada 23. septembrī prasītāja pamatlietā, uzskatot, ka ir cietusi no diskriminācijas dzimuma dēļ un no psiholoģiskās vardarbības, vērsās conseil de prud’hommes (Darba strīdu padome, Francija), lai viņai saistībā ar šā darba līguma izpildi un kā atlīdzība tiktu samaksātas dažādas summas.
26      Ar 2019. gada 26. jūnija spriedumu šī conseil de prud’hommes (Darba strīdu padome) prasītājas pamatlietā izvirzītos prasījumus
noraidīja. Prasītāja pamatlietā par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību cour d’appel de Versailles (Versaļas apelācijas tiesa, Francija).
27      2021. gada 27. maija spriedumā
cour d’appel de Versailles (Versaļas apelācijas tiesa) atzina, ka prasītāja pamatlietā nav pierādījusi diskrimināciju vai diskriminējošu psiholoģisku vardarbību un represijas 2010. gada Likuma par vienlīdzību – ar kuru Apvienotās Karalistes tiesībās transponē Direktīvu 2006/54 – izpratnē.
28      Prasītāja pamatlietā par šo spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību Cour de cassation (Kasācija tiesa, Francija), kas ir iesniedzējtiesa. Tā citastarp apgalvo, ka – pēc secīgas katras no apgalvoto diskriminējošo situāciju izvērtēšanas nospriežot, ka prasītāja pamatlietā nav izklāstījusi primāros faktus, kuri varētu pierādīt diskrimināciju 2010. gada Likuma par vienlīdzību
izpratnē, – cour d’appel de Versailles (Versaļas apelācijas tiesa) ir taisījusi spriedumu, pamatojoties uz tādu šā tiesību akta interpretāciju, kas nav atbilstīga Direktīvas 2006/54 19. pantam, kurā tiesai esot uzlikts pienākums veikt faktu visaptverošu vērtējumu, lai noteiktu, vai šie fakti ļauj prezumēt diskriminācijas pastāvēšanu. Turklāt – nospriežot, ka prasītājas pamatlietā norādītais apstāklis, ka no viņas iesniegtajiem dokumentiem izrietot, ka CACIB ietvaros uz ārvalstīm nosūtītie darbinieki galvenokārt bija vīrieši, nav pietiekams, lai prezumētu, ka pastāv sieviešu diskriminācija, jo nav nekādu pierādījumu par sieviešu kandidatūrām uz šādu nosūtīšanu –, apelācijas tiesa esot balstījusies arī uz 2010. gada Likuma par vienlīdzību
interpretāciju, kas neatbilst Direktīvas 2006/54 19. pantam, jo tā ir uzlikusi prasītājai pamatlietā pienākumu pierādīt apgalvoto diskrimināciju.
29      Pirmām kārtām, iesniedzējtiesa norāda, ka pamatlietā rodas jautājums par Apvienotās Karalistes izstāšanās no Savienības ietekmi uz tās dalībvalsts tiesas pilnvarām un pienākumiem, kurai ir jāpiemēro Apvienotās Karalistes tiesības, ar kurām transponēta direktīva, tiesvedībā, kas uzsākta pirms pārejas perioda beigām, ja tiesai, kura izskata lietu, ir jālemj pēc šā perioda beigām. Proti, lai gan pamatlietas faktu rašanās dienā vai dienā, kad prasītāja pamatlietā cēla attiecīgo prasību, un dienā, kad minētā conseil des prud’hommes (Darba strīdu padome) pieņēma nolēmumu, Apvienotā Karaliste vēl bija Savienības dalībvalsts, Apvienotajai Karalistei vairs šāda statusa nebija dienā, kad cour d’appel de Versailles (Versaļas apelācijas tiesa) pieņēma savu nolēmumu.
30      Šādos apstākļos iesniedzējtiesa šaubās, vai Savienības tiesības bija piemērojamas dienā, kad cour d’appel de Versailles (Versaļas apelācijas tiesa) pieņēma nolēmumu, jo šajā datumā – proti, pēc Apvienotās Karalistes izstāšanās no Savienības – Savienības tiesības vairs neradīja sekas Apvienotās Karalistes tiesību sistēmā. Turklāt iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai Izstāšanās līgumā ar atpakaļejošu spēku tiek apšaubīta
Savienības tiesību piemērošana strīdiem, kas radušies pirms pārejas perioda beigām, un tādējādi dalībvalsts tiesas pienākumu šiem strīdiem piemērojamās Apvienotās Karalistes tiesības interpretēt atbilstīgi Savienības tiesībām. Šajā ziņā iesniedzējtiesa izvirza divas hipotēzes: viena iespēja būtu uzskatīt, ka pēc pārejas perioda beigām daļa no Savienības tiesībām ir saglabāta Apvienotās Karalistes tiesību sistēmā, bet vairs nepastāv pienākums pēdējās minētās tiesības interpretēt atbilstīgi Savienības tiesībām; otra iespēja būtu uzskatīt, ka, tā kā pamatlietas fakti ir norisinājušies pirms pārejas perioda beigām un ka attiecīgā tiesvedība ir uzsākta pirms tā beigām, Apvienotās Karalistes tiesību akti, ar kuriem transponēta Direktīva 2006/54, proti, 2010. gada Likums par vienlīdzību, lietas izskatīšanas vietas tiesai ir jāinterpretē atbilstīgi Savienības tiesībām pat tad, kad tā lemj pēc pārejas perioda beigām.
31      Otrām kārtām, iesniedzējtiesa norāda, ka pamatlietā rodas jautājums, vai dalībvalsts tiesai saistošais princips, ka valsts tiesības jāinterpretē atbilstīgi Savienības tiesībām, ir piemērojams arī tad, ja šai tiesai ir jāpiemēro citas dalībvalsts tiesības. Tā atgādina, ka atbilstoši Tiesas judikatūrai ar savstarpējas uzticēšanās principu katrai dalībvalstij ir noteikts pienākums uzskatīt, izņemot ārkārtas apstākļus, ka visas pārējās dalībvalstis ievēro Savienības tiesības, it īpaši šajās tiesībās atzītās pamattiesības (Atzinums 2/13 (Savienības pievienošanās ECPAK), 2014. gada 18. decembris, EU:C:2014:2454, 191. punkts). Tomēr no šīs judikatūras arī izrietot, ka, piemērojot valsts tiesību aktus – neatkarīgi no tā, vai tiesību normas ir pieņemtas pirms vai pēc attiecīgas direktīvas_– valsts tiesai, kurai ir lūgts tos interpretēt, tas jādara, pēc iespējas ņemot vērā direktīvas tekstu un mērķi, lai sasniegtu tajā paredzēto rezultātu un tādējādi ievērotu LESD 288. pantu (spriedums, 1990. gada 13. novembris, Marleasing, C‑106/89, EU:C:1990:395, 8. punkts).
32      Iesniedzējtiesas ieskatā – nevar izslēgt, ka tas pats attiecas uz gadījumu, kad tai būtu jāpiemēro citas dalībvalsts tiesības. Šādu pieeju apstiprinot Tiesas judikatūra, kurā teikts, ka lietu izskatošajai tiesai ir jāpiemēro tās valsts tiesību akti, kuras tiesas ir izvēlētas jurisdikcijas noteikšanas klauzulā, interpretējot šos tiesību aktus atbilstīgi Savienības tiesībām, it īpaši atbilstīgi direktīvai
(spriedumi, 2020. gada 18. novembris, DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, 51. punkts, kā arī
2022. gada 8. decembris, Luxury Trust Automobil, C‑247/21, EU:C:2022:966, 67. punkts). Tomēr Tiesa vēl neesot nepārprotami lēmusi par šādu jautājumu.
33      Trešām kārtām, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai dalībvalsts tiesas pilnvaras un pienākumi, kad tā piemēro citas dalībvalsts tiesību aktus un konstatē, ka tai nav iespējams šos tiesību aktu interpretēt atbilstīgi Savienības tiesībām, ir identiski pilnvarām un pienākumiem, kas tai ir, piemērojot savus valsts tiesību aktus, un vai
attiecīgā gadījumā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 21. pantā nostiprinātais diskriminācijas aizlieguma princips, kas konkretizēts Direktīvā 2006/54, var likt tai nepiemērot šīs tiesības pat strīdā starp indivīdiem.
34      Šajos apstākļos Cour de cassation (Kasācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [Izstāšanās līgums] jāinterpretē tādējādi, ka Apvienotās Karalistes tiesiskais regulējums, ar ko transponēts [Direktīvas 2006/54] 19. pants, tiesai, kas lemj pēc pārejas perioda beigām, jāuzskata par dalībvalsts tiesisko regulējumu, ar ko tiek transponēta direktīva, ciktāl fakti notikuši pirms šā datuma un/vai tiesvedība uzsākta pirms šā datuma?
2)      Vai LESD 288. pants jāinterpretē tādējādi, ka [dalībvalsts] tiesai, kura izskata strīdu starp privātpersonām un kurai ir pienākums piemērot citas dalībvalsts tiesības, jāinterpretē šo tiesību normas atbilstoši direktīvai, un savstarpējas uzticēšanās princips to neliedz?
3)      Ja valsts tiesa uzskata, ka šādu direktīvai atbilstošu interpretāciju nav iespējams veikt, vai tai, tāpat kā tā to darītu attiecībā uz savas valsts tiesībām, ir pienākums nepiemērot šīs [citas dalībvalsts] tiesības, ja runa ir par Savienības tiesību vispārēju principu vai ar direktīvu konkretizētu primāro tiesību normu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pieņemamību
35      CACIB un Komisija apgalvo, ka iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi nav pieņemami.
36      Tās apgalvo – no 2010. gada Likuma par vienlīdzību 136. panta formulējuma izriet, ka šajā pantā ir ietverts noteikums par pierādīšanas pienākuma pielāgošanu, kas ir identisks Direktīvas 2006/54 19. pantā paredzētajam. Tādējādi šā likuma 136. pants atbilstot Savienības tiesībām. Turklāt to
ieskatā jautājums, par kuru jālemj iesniedzējtiesai, attiecas nevis uz minētā likuma 136. panta interpretāciju no Savienības tiesību viedokļa, bet tikai uz veidu, kādā
lietu pēc būtības izskatošās tiesas ir izvērtējušas faktiskos apstākļus, uz kuriem atsaucās prasītāja pamatlietā, lai prezumētu diskriminācijas esību.
37      CACIB apgalvo, ka – katrā ziņā –, pirmkārt, iesniedzējtiesa nav norādījusi nedz cour d’appel de Versailles (Versaļas apelācijas tiesa) konstatētos vai noraidītos faktiskos apstākļus, nedz arī kādu informāciju saistībā ar tās motīviem vai analīzi un nav pietiekami izskaidrojusi uzdoto jautājumu lietderību pamatlietas izspriešanai. Līdz ar to šie jautājumi esot jānoraida kā nepieņemami, jo tie esot vispārīgi un hipotētiski. Otrkārt, atbilstoši iesniedzējtiesas judikatūrai tās kompetencē neesot pārbaudīt, vai apelācijas tiesas ievēro ārvalsts tiesību aktu interpretāciju un piemērošanu, jo šāds jautājums ir faktu jautājums, kas ir ārpus iesniedzējtiesas kā pārsūdzības instances kontroles. Treškārt, iesniedzējtiesai neesot kompetences vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu pēc pārejas perioda.
38      Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai saistībā ar LESD 267. pantu iedibinātajā procedūrā tikai valsts tiesai, kura izskata pamatlietu un kurai jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā katras lietas īpatnības, ir jānovērtē gan prejudiciālā nolēmuma nepieciešamība, lai tā varētu taisīt spriedumu, gan Tiesai uzdoto jautājumu nozīmīgums. Tātad, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums lemt (spriedumi, 1988. gada 21. aprīlis, Pardini, 338/85, EU:C:1988:194, 8. punkts, un 2023. gada 24. jūlijs, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 61. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
39      Tomēr no paša LESD 267. panta formulējuma izriet, ka prasītajam prejudiciālajam nolēmumam ir jābūt vajadzīgam, lai iesniedzējtiesa varētu taisīt spriedumu lietā, kuru tā izskata. Tādējādi Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību normas interpretācijai nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2024. gada 16. maijs, INSS (Mātes no viena vecāka ģimenes atvaļinājums), C‑673/22, EU:C:2024:407, 22., 23. un 25. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
40      Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sadarbībā starp Tiesu un valstu tiesām nepieciešamība sniegt valsts tiesai noderīgu Savienības tiesību interpretāciju prasa, lai valsts tiesa stingri ievērotu prasības attiecībā uz lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu saturu, kuras skaidri noteiktas Tiesas Reglamenta 94. pantā. Konkrēti, kā noradīts Reglamenta 94. panta c) punktā, iesniedzējtiesas nolēmumā jābūt ietvertam to iemeslu izklāstam, kas iesniedzējtiesai likuši šaubīties par noteiktu Savienības tiesību normu interpretāciju, un arī ietvertai saiknei, ko tā konstatējusi starp šīm tiesību normām un pamatlietai piemērojamiem valsts tiesību aktiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 28. novembris, Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, 44. un 46. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
41      Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālo nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesai pamatlietā ir šaubas par Apvienotās Karalistes izstāšanās no Eiropas Savienības ietekmi uz tās dalībvalsts tiesas
pilnvarām un pienākumiem, kurai ir jāpiemēro Apvienotās Karalistes tiesību akti, ar kuriem ir transponēta Savienības direktīva, saistībā ar tiesvedību, kas uzsākta pirms pārejas perioda beigām, kad lietu izskatošā tiesa lemj pēc šā perioda beigām. Turklāt
iesniedzējtiesa norāda, ka pamatlietā rodas jautājums, vai dalībvalsts tiesai saistošais princips, ka valsts tiesības jāinterpretē atbilstīgi Savienības tiesībām, ir piemērojams tad, ja šai tiesai ir jāpiemēro citas dalībvalsts tiesības.
42      Pirmām kārtām, attiecībā uz CACIB argumentu, ka iesniedzējtiesai nav kompetences pēc pārejas perioda beigām vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par Apvienotās Karalistes tiesību aktu, ar kuru valsts tiesību sistēmā ir transponēta direktīva, [Savienības tiesībām] atbilstīgu interpretāciju, pietiek ar norādi, ka iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi attiecas uz to, kā ir interpretējamas Savienības tiesības, tostarp Izstāšanās līgums, kas ir šo tiesību sastāvdaļa. Tāpēc saskaņā ar LESD 267. pantu iesniedzējtiesa – kas ir dalībvalsts tiesa, kura lemj pēdējā instancē_– bija tiesīga un principā tai bija pienākums vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Izstāšanās līguma 86. panta 2. punktā Tiesai ir piešķirta nepieciešamā kompetence sniegt prejudiciālus nolēmumus par Apvienotās Karalistes tiesu lūgumiem, kas iesniegti pirms pārejas perioda beigām, jo pēc šīs valsts izstāšanās no Savienības tās tiesām LESD 267. pants vairs nav piemērojams. Izstāšanās līguma 86. panta 2. punkts nevar tikt interpretēts tādējādi, ka tas būtu šķērslis tam, lai dalībvalstu tiesām būtu iespēja vai – attiecīgā gadījumā – pienākums vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, lai interpretētu Savienības tiesības lietās, kurām ir saikne ar Apvienoto Karalisti.
43      Otrām kārtām, jākonstatē, ka iesniedzējtiesa nav izklāstījusi – kā tas ir prasīts Reglamenta 94. panta c) punktā – iemeslus, kuru dēļ, tās ieskatā, 2010. gada Likumu par vienlīdzību nav iespējams interpretēt atbilstīgi Savienības tiesībām, un līdz ar to – kāpēc tai ir nepieciešama atbilde uz šo jautājumu, lai tā varētu taisīt spriedumu tajā izskatīšanā esošajā lietā.
44      Šādos apstākļos attiecībā uz trešo jautājumu, kas attiecas uz šo hipotēzi, Tiesas rīcībā nav nepieciešamās informācijas, lai iesniedzējtiesai sniegtu noderīgu atbildi. Tāpēc šis jautājums jāatzīst par nepieņemamu.
45      Trešām kārtām, ar pirmo un otro jautājumu
iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai ar Izstāšanās līgumu
tiek apšaubīta
Savienības tiesību piemērojamība tādā strīdā kā pamatlietā izskatītais un – ja tas tā nav – vai dalībvalsts tiesai citas dalībvalsts vai tai pielīdzinātas valsts tiesības, kas ir piemērojamas tajā izskatāmajam strīdam, ir jāinterpretē atbilstīgi Savienības tiesībām.
46      Pirmkārt, atbilde uz pirmo jautājumu par Savienības tiesību piemērojamību šķiet nepieciešama, lai iesniedzējtiesa varētu taisīt spriedumu tajā izskatīšanā esošajā lietā. Šādos apstākļos iebildums par šo tiesību nepiemērojamību attiecas nevis uz lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, bet gan uz uzdotā jautājuma būtību.
47      Otrkārt, CACIB arguments, ka atbilstoši iesniedzējtiesas judikatūrai tās kompetencē neesot pārbaudīt, vai apelācijas instances tiesas ievēro ārvalstu tiesību interpretāciju un piemērošanu, nevar ietekmēt otrā jautājuma pieņemamību, jo šis arguments attiecas uz valsts tiesību interpretāciju, kas ir vienīgi iesniedzējtiesas kompetencē.
48      Tāpēc pirmais un otrais jautājums ir pieņemami.
Par lietas būtību
Par pirmo jautājumu
49      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai LES 50. panta 3. punkts, lasot to kopsakarā ar Izstāšanās līguma 126. un 127. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka ar šo līgumu ir apšaubīta Direktīvas 2006/54 19. panta piemērojamība strīdam, kas pārejas perioda beigās norisinās saistībā ar apgalvotiem diskriminācijas faktiem, kuri radušies pirms šā datuma, izpildot darba līgumu, kam piemērojamas Apvienotās Karalistes tiesības.
50      Jāatgādina, ka atbilstoši LES 50. panta 3. punktam valstij, kura izstājas no Savienības, Līgumi vairs nav saistoši no dienas, kad stājas spēkā izstāšanās līgums, vai, ja tāds nav noslēgts, divus gadus pēc paziņošanas par nodomu izstāties, ja vien Eiropadome, vienojoties ar attiecīgo dalībvalsti, vienprātīgi nenolemj šo laikposmu pagarināt.
51      Tātad saskaņā ar LES 50. panta 3. punktu Apvienotajai Karalistei no Izstāšanās līguma spēkā stāšanās dienas, proti, 2020. gada 1. februāra, Līgumi vairs nav piemērojami – līdz ar to šī valsts no šā datuma vairs nav dalībvalsts (spriedums, 2022. gada 9. jūnijs, Préfet du Gers un Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, 55. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
52      Tomēr saskaņā ar Izstāšanās līguma preambulas septīto daļu tā mērķis ir panākt sakārtotu izstāšanos, izmantojot dažādus atdalīšanās noteikumus ar mērķi novērst traucējumus un nodrošināt juridisko noteiktību Savienības un Apvienotās Karalistes
pilsoņiem un ekonomikas dalībniekiem, kā arī tiesu un administratīvajām iestādēm.
53      Šajā ziņā izstāšanās līgumā ir tiešā tekstā paredzēts, ka Savienības tiesību piemērošana – ar dažiem izņēmumiem – Apvienotajai Karalistei tiek pagarināta līdz 2020. gada 31. decembrim, proti, pārejas perioda beigu datumam.
Izstāšanās līguma preambulas astotajā daļā teikts, ka gan Savienības, gan Apvienotās Karalistes interesēs ir noteikt pārejas periodu, kurā Apvienotajai Karalistei un tās teritorijā –
un parasti ar tādām pašām sekām kā dalībvalstīs – būtu jāpiemēro Savienības tiesības, ieskaitot starptautiskos nolīgumus, lai novērstu traucējumus periodā, kad tiek risinātas sarunas par līgumu vai līgumiem par turpmākajām attiecībām.
54      Saskaņā ar Izstāšanās līguma 126. pantu šā līguma ceturtajā daļā reglamentētais pārejas periods ir no minētā līguma spēkā stāšanās dienas, proti, 2020. gada 1. februāra, līdz 2020. gada 31. decembrim. Šā paša līguma 127. panta 1. punktā ir precizēts – ja vien nav noteikts citādi, šajā periodā Apvienotajai Karalistei un tās teritorijā ir piemērojamas Savienības tiesības. Izstāšanās līguma 127. panta 3. punktā citastarp noteikts, ka minētajā periodā saskaņā ar 1. punktu piemērojamās Savienības tiesības Apvienotajai Karalistei un tās teritorijā rada tādas pašas tiesiskās sekas kā tās, kuras rodas Savienībā un tās dalībvalstīs, un tās interpretē un piemēro saskaņā ar tām pašām metodēm un vispārīgajiem principiem, kādus piemēro Savienībā. Turklāt Izstāšanās līguma 127. panta 6. punktā ir paredzēts – ja vien šajā līgumā nav noteikts citādi, pārejas periodā ikvienu atsauci uz dalībvalstīm Savienības tiesībās, kas ir piemērojamas saskaņā ar 1. punktu, arī tajās, kas noteiktas, īstenojot un piemērojot minētās Savienības tiesības dalībvalstīs, saprot kā atsauci, kas ietver arī Apvienoto Karalisti.
55      Pirmām kārtām, jānorāda, ka Izstāšanās līgumā nav ietverta vispārēja norma, kas reglamentētu jautājumu par Savienības tiesību piemērojamību pārejas perioda beigās vēl notiekošajiem strīdiem saistībā ar līgumattiecībām, kas nodibinātas pirms šā datuma.
56      Tomēr Izstāšanās līgumā ir tiešā tekstā atzīts, ka Savienības tiesības noteiktām līgumattiecībām un noteiktiem strīdiem var tikt piemērotas pat pēc pārejas perioda beigām. Proti, Izstāšanās līguma 185. panta ceturtajā daļā ir paredzēts, ka no pārejas perioda beigām ir piemērojama, pirmkārt, šā līguma otrā un trešā daļa – kuras ietver tā 9.–125. pantu –, izņemot šā līguma 19. pantu, 34. panta 1. punktu, 44. pantu un 96. panta 1. punktu, un, otrkārt, ne vien minētā līguma sestās daļas I sadaļu, kurā ir ietverts tā 158.–163. pants, bet arī šīs daļas III sadaļā iekļauto 169.–181. pantu.
57      Izstāšanās līguma trešajā daļā “Atdalīšanās noteikumi”, it īpaši tās VI sadaļā “Notiekošā tiesu iestāžu sadarbība civillietās un komerclietās”, ir paredzēts, ka pēc pārejas perioda beigām dažas Savienības tiesību normas turpina piemērot strīdiem, kas radušies pirms šā perioda beigām un joprojām ir izskatīšanā pēc minētā perioda beigām.
58      Tas it īpaši attiecas – kā noteikts Izstāšanās līguma 66. pantā – uz Romas I regulu, kas Apvienotajā Karalistē turpina būt piemērojama līgumiem, kuri noslēgti līdz pārejas perioda beigām, un uz Regulu Nr. 864/2007 attiecībā uz notikumiem, kas rada kaitējumu un kas notikuši pirms šā datuma.
59      Tāpat Izstāšanās līguma 67. pantā paredzēts, ka noteiktas Savienības tiesību normas par jurisdikciju un spriedumu izpildi arī turpmāk ir piemērojamas tiesvedībām, kuras
ir sāktas līdz pārejas perioda beigām. Tādējādi noteiktos apstākļos dalībvalstu tiesām jāatzīst Apvienotās Karalistes tiesu jurisdikcija un dalībvalstīm principā jāizpilda konkrēti iepriekš minēto tiesu spriedumi.
60      Līdz ar to no Izstāšanās līguma vispārējās sistēmas izriet, ka tā puses atbilstoši tiesiskās drošības principam ir vēlējušās saglabāt pirms pārejas perioda beigām pastāvošo tiesisko situāciju stabilitāti.
61      Šajā ziņā ir taisnība – kā tas izriet no Izstāšanās līguma preambulas otrās un vienpadsmitās daļas –, ka šis līgums tika noslēgts, lai noteiktu kārtību, kādā Apvienotā Karaliste izstājas tostarp no Savienības, “ņemot vērā to turpmāko attiecību satvaru” un “pilnībā ievēro[jot] attiecīgo Savienības un Apvienotās Karalistes tiesību sistēmu autonomij[u], kā arī Apvienotās Karalistes kā trešās valsts status[u]”, un Savienības tiesības, tostarp to vispārējie principi –
it īpaši tiesiskās drošības princips – pēc pārejas perioda principā šai valstij vairs nav piemērojami. Tomēr jāatgādina, ka minētā līguma juridiskais pamats ir LES 50. pants, kura 2. punktā Savienībai ir piešķirta kompetence risināt sarunas un noslēgt līgumu, ar kuru nosaka izstāšanās kārtību un kura mērķis ir visās jomās, uz kurām attiecas Līgumi, reglamentēt visus jautājumus, kas attiecas uz Savienības un tās valsts nodalīšanu, kura izstājas no Savienības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 16. novembris, Governor of Cloverhill Prison u.c., C‑479/21 PPU, EU:C:2021:929, 48. un 50. punkts). Šādos apstākļos jāsecina, ka ar šo pašu līgumu šīs puses šajā ziņā ir vēlējušās īstenot tostarp tiesiskās drošības principu, kas ir daļa no Savienības tiesībām.
62      Tādējādi Izstāšanās līgums jāinterpretē, ņemot vērā tiesiskās drošības principu, kura ievērošanu tas tiecas nodrošināt.
63      Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai tiesiskās drošības princips, no kura izriet tiesiskās paļāvības aizsardzības princips, prasa, pirmkārt, lai tiesību normas būtu skaidras un precīzas un, otrkārt, lai attiecīgās personas
spētu paredzēt to piemērošanu, it īpaši tad, ja šīs normas var radīt nelabvēlīgas sekas personām vai uzņēmumiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2009. gada 2. decembris, Aventis Pasteur, C‑358/08, EU:C:2009:744, 47. punkts, un 2024. gada 5. septembris, Novo Banco u.c., no C‑498/22 līdz C‑500/22, EU:C:2024:686, 95. punkts).
64      Tiesiskās drošības princips nepieļauj, ka jauna materiālo tiesību norma tiek piemērota ar atpakaļejošu spēku, proti, situācijai, kas radusies pirms tās stāšanās spēkā, un prasa, lai ikviena faktiskā situācija, ja nav tiešā tekstā noteikts pretējais, tiktu vērtēta, ņemot vērā attiecīgajā brīdī spēkā esošās tiesību normas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, Twenty First Capital, C‑174/23, EU:C:2024:654, 59. punkts un tajā minētā judikatūra).
65      No tā izriet, ka atbilstoši tiesiskās drošības principam, kura ievērošanu Izstāšanās līgums tiecas nodrošināt, šis līgums – bez tiešā tekstā formulētas tiesību normas – nevar tikt interpretēts tādējādi, ka Savienība un Apvienotā Karaliste ir vienojušās ar atpakaļejošu spēku izbeigt gandrīz visu Savienības tiesību piemērošanu tiesiskajām attiecībām, kuras izriet
no līguma, kam piemērojamas Apvienotās Karalistes tiesības un kas noslēgts pirms pārejas perioda beigām.
66      Turklāt jākonstatē, ka LES 50. panta 3. punktā nav tiešā tekstā norādīts, ka Savienības tiesības vairs nav piemērojamas agrākām situācijām attiecīgajā valstī pēc tās izstāšanās no Savienības.
67      Šādu interpretāciju apstiprina Vīnes konvencijas 70. panta 1. punkts, kurā reglamentēta starptautisku līgumu izbeigšana un kurā – kā secinājumu 58. punktā
uzsvērusi ģenerāladvokāte – ir kodificētas starptautiskās paražu tiesības.
68      Lai gan Vīnes konvencija nav saistoša nedz Savienībai, nedz visām dalībvalstīm, dažas tās normas atspoguļo starptautisko paražu tiesību normas, kuras pašas par sevi ir saistošas Savienības iestādēm un ir daļa no tās tiesību sistēmas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1998. gada 16. jūnijs, Racke, C‑162/96, EU:C:1998:293, 24., 45. un 46. punkts, 2010. gada 25. februāris, Brita, C‑386/08, EU:C:2010:91, 42. punkts, un 2018. gada 27. februāris, Western Sahara Campaign UK, C‑266/16, EU:C:2018:118, 58. punkts).
69      Lai gan Vīnes konvencijas 70. panta 1. punkta a) apakšpunktā – tāpat kā LES 50. panta 3. punktā – ir paredzēts, ka starptautiska līguma izbeigšana atbrīvo puses no pienākuma turpināt tā izpildi, šīs tiesību normas b) apakšpunktā ir precizēts, ka šāda izbeigšana neietekmē pušu tiesības un saistības, kas pirms šā līguma izbeigšanas izriet no tā izpildes, un tiesisko stāvokli, kas tādējādi ir radīts. Vīnes konvencijas 70. panta 1. punktā turklāt precizēts, ka šos principus piemēro, ja vien minētajā līgumā nav noteikts citādi vai ja vien puses nav citādi vienojušās.
70      Šādos apstākļos, ņemot vērā tiesiskās drošības principa fundamentālo nozīmi un tā kā
Līgumos un Izstāšanās līgumā nav
tiešā tekstā formulētas tiesību normas, nav secināms, ka Savienība un Apvienotā Karaliste būtu vienojušās ar atpakaļejošu spēku izbeigt Savienības tiesību piemērošanu strīdam, kas pārejas perioda beigās norisinās saistībā ar apgalvotajiem diskriminācijas faktiem, kuri radušies pirms šā datuma, izpildot tādu darba līgumu, kam piemērojamas Apvienotās Karalistes tiesības.
71      Otrām kārtām, runājot konkrētāk par Direktīvas 2006/54 19. pantā paredzēto noteikumu, šīs direktīvas 30. apsvērumā teikts, ka noteikumu pieņemšanai attiecībā uz pierādīšanas pienākumu ir liela nozīme, lai nodrošinātu vienlīdzības principa efektīvu piemērošanu. Tāpēc nevar uzskatīt, ka 19. panta 1. punktā ir paredzēts vienkāršs procesuāls noteikums, kas pārejas perioda beigās Apvienotajai Karalistei vairs nebūtu piemērojams. Šīs direktīvas 19. panta 1. punktā ietvertais noteikums drīzāk ir materiālo tiesību norma, kas regulē darba tiesiskās attiecības, kuras nodibinātas ar līgumu, kas noslēgts pirms pārejas perioda beigām – tādējādi šis noteikums pat pēc šā perioda beigām turpina būts piemērojams strīdiem, kas saistīti
ar šīm attiecībām.
72      Jebkāda pretēja interpretācija būtiski ierobežotu tiesiskās drošības principa tvērumu, kā arī vienlīdzīgas attieksmes principa efektīvu īstenošanu, kas ir Direktīvas 2006/54 priekšmets. Proti, ar šo direktīvu piešķirtās aizsardzības apjoms šādā gadījumā būtu atkarīgs no nejauša apstākļa, proti, vai procesi
saistībā ar strīdiem par minētajā direktīvā noteiktajām tiesībām un pienākumiem
ir vai nav pabeigti
līdz pārejas perioda beigām. Tādējādi privātpersona, kura – tāpat kā prasītāja pamatlietā – ir cēlusi savu prasību dalībvalsts kompetentajās tiesās pirms pārejas perioda beigām, proti, kad nebija nekādu šaubu par to, ka Apvienotās Karalistes tiesības ir jāinterpretē atbilstīgi Savienības tiesībām, nevarētu šajā tiesā atsaukties uz tai Savienības tiesībās noteiktajām tiesībām
tikai tāpēc vien, ka attiecīgā valsts tiesa lemj pēc pārejas perioda beigām.
73      Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka LES 50. panta 3. punkts, lasot to kopsakarā ar Izstāšanās līguma 126. un 127. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka ar šo līgumu nav apšaubīta Direktīvas 2006/54 19. panta piemērojamība strīdam, kas pārejas perioda beigās norisinās saistībā ar apgalvotiem diskriminācijas faktiem, kuri radušies pirms šā datuma, izpildot darba līgumu, kam piemērojamas Apvienotās Karalistes tiesības.
Par otro jautājumu
74      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai LESD 288. pants jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad dalībvalsts tiesa interpretē un piemēro citas dalībvalsts tiesības, ar kurām tiek īstenota direktīva, tai – tāpat kā tad, ja tā interpretē un piemēro savas tiesības_– ir jāievēro princips, ka valsts tiesības jāinterpretē atbilstīgi Savienības tiesībām.
–       Par dalībvalsts tiesu pienākumu, piemērojot citas dalībvalsts tiesības, ievērot principu, ka valsts tiesības jāinterpretē atbilstīgi Savienības tiesībām
75      Jāatgādina, ka Savienības tiesības raksturo apstāklis, ka tās izriet no autonoma avota, kura pamatā ir Līgumi, to pārākums attiecībā pret dalībvalstu tiesībām, kā arī veselas virknes to pilsoņiem un pašām dalībvalstīm piemērojamu
tiesību normu tiešā iedarbība. No šīm galvenajām iezīmēm ir izveidojies principu, noteikumu un savstarpēji atkarīgu tiesisko attiecību strukturēts tīkls, kas abpusēji saista pašu Savienību un tās dalībvalstis, kā arī dalībvalstis savā starpā (spriedumi, 2018. gada 6. marts, Achmea, C‑284/16, EU:C:2018:158, 33. punkts, un 2019. gada 24. jūnijs, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
76      Ar Savienības tiesību pārākuma principu tiek nostiprināta Savienības tiesību prioritāte pār dalībvalstu tiesībām. Tādējādi šis princips uzliek par pienākumu visām dalībvalstu institūcijām nodrošināt dažādo Savienības normu pilnīgu iedarbību, un dalībvalstu tiesības nevar ietekmēt iedarbību, kura šīm dažādajām normām ir atzīta minēto valstu teritorijā (spriedums, 2019. gada 24. jūnijs, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, 53. un 54. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
77      Lai garantētu visu Savienības tiesību normu efektivitāti, pārākuma princips it īpaši dalībvalstu tiesām liek savas valsts tiesības interpretēt cik vien iespējams atbilstīgi Savienības tiesībām (spriedums, 2019. gada 24. jūnijs, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, 57. punkts).
78      Šis atbilstīgas interpretācijas princips ir neatņemama Līgumu sistēmas sastāvdaļa, jo tas ļauj dalībvalsts tiesām, īstenojot savu kompetenci, nodrošināt Savienības tiesību pilnīgu efektivitāti, iztiesājot tajās iesniegtās lietas (spriedums, 2019. gada 24. jūnijs, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
79      Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai direktīva pati par sevi nevar radīt pienākumus privātpersonai un tāpēc uz direktīvu pašu par sevi nevar atsaukties attiecībā pret privātpersonām (spriedumi, 2004. gada 5. oktobris, Pfeiffer u.c., no C‑397/01 līdz C‑403/01, EU:C:2004:584, 108. punkts, kā arī 2010. gada 19. janvāris, Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, 46. punkts). Tomēr no kādas direktīvas izrietošs dalībvalstu pienākums sasniegt tajā paredzēto rezultātu, kā arī dalībvalstu pienākums veikt visus vispārīgos vai īpašos pasākumus, kas ir piemēroti šā pienākuma izpildes nodrošināšanai, attiecas uz visām dalībvalstu iestādēm, tostarp tiesu iestādēm atbilstoši to kompetencei (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1984. gada 10. aprīlis, von Colson un
Kamann, 14/83, EU:C:1984:153, 26. punkts; 2004. gada 5. oktobris, Pfeiffer u.c., no C‑397/01 līdz C‑403/01, EU:C:2004:584, 110. punkts, un 2010. gada 19. janvāris, Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, 47. punkts).
80      No tā izriet, ka, piemērojot valsts tiesības, un it īpaši tāda tiesiskā regulējuma normas, kas ir īpaši pieņemts, lai īstenotu direktīvas prasības, valsts tiesām tās jāinterpretē pēc iespējas atbilstīgi attiecīgās direktīvas tekstam un mērķim, lai sasniegtu tajā paredzēto rezultātu un tātad ievērotu LESD 288. panta trešo daļu (spriedums, 2004. gada 5. oktobris, Pfeiffer u.c., no C‑397/01 līdz C‑403/01, EU:C:2004:584, 113. punkts, kā arī 2024. gada 12. decembris, Getin Holding u.c., C‑118/23, EU:C:2024:1013, 75. punkts).
81      Tiesa gan
ir nospriedusi, ka principam, ka valsts tiesības ir jāinterpretē atbilstīgi Savienības tiesībām, ir zināmas robežas. Tādējādi
robežas valsts tiesas pienākumam
ņemt vērā direktīvas saturu, interpretējot un piemērojot atbilstošās valsts tiesību normas, nosaka vispārējie tiesību principi, tostarp tiesiskās drošības un atpakaļejoša spēka aizlieguma princips, un šis pienākums nevar būt pamats valsts tiesību contra legem interpretācijai
(spriedums, 2006. gada 4. jūlijs, Adeneler u.c., C‑212/04, EU:C:2006:443, 110. punkts, kā arī 2025. gada 5. jūnijs, Nuratau, C‑349/24, EU:C:2025:397, 45. punkts).
82      Tomēr valsts tiesību interpretācijas atbilstīgi Savienības tiesībām pienākums nozīmē, ka dalībvalsts tiesas, ņemot vērā dalībvalsts tiesības kopumā un piemērojot tajā atzītās interpretācijas metodes, veiktu visas to kompetencē ietilpstošās darbības, lai nodrošinātu attiecīgās direktīvas pilnīgu iedarbību
un nonāktu pie risinājuma, kas atbilstu direktīvas mērķim (spriedums, 2006. gada 4. jūlijs, Adeneler u.c., C‑212/04, EU:C:2006:443, 111. punkts, kā arī 2025. gada 5. jūnijs, Nuratau, C‑349/24, EU:C:2025:397, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
83      Ja šāda atbilstīga interpretācija nav iespējama, dalībvalstu tiesām savas kompetences ietvaros ir jānodrošina tiesiskā aizsardzība, kas attiecīgajām personām izriet no Savienības tiesībām, un jānodrošina šo tiesību pilnīga iedarbība, vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes nepiemērojot jebkuru valsts tiesību normu, kas ir pretrunā Savienības tiesību normai, kurai ir tieša iedarbība, tajās izskatāmajās lietās (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 24. jūnijs, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, 61. punkts, kā arī 2024. gada 12. decembris, Getin Holding u.c., C‑118/23, EU:C:2024:1013, 76. punkts).
84      Ja dalībvalsts tiesai, kas izskata strīdu starp privātpersonām, ir jāpiemēro citas dalībvalsts tiesību akti, ar kuriem tiek īstenota direktīva, tai, ievērojot vispārējos tiesību principus, ir jāinterpretē šo tiesību aktu normas atbilstīgi Savienības tiesībām.
85      Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka dalībvalsts tiesai, kas izskata strīdu, kurā tiek apšaubīta jurisdikcijas noteikšanas klauzulas spēkā esība, kura saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punktu ir vērtējama
no tās valsts tiesību aktu viedokļa, kuras tiesas šajā klauzulā ir izvēlētas, ir jāpiemēro šie tiesību akti, tos interpretējot atbilstīgi Savienības tiesībām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 18. novembris, DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, 51. punkts).
86      Turklāt Tiesa ir atzinusi, ka Austrijas tiesai, kas izskata strīdu pievienotās vērtības nodokļa (PVN) jomā,
šim strīdam piemērojamās tiesības – neatkarīgi no tā, vai runa ir par starpnieka pircēja vai galīgā pircēja dalībvalsts tiesībām, – ir pienākums interpretēt atbilstoši Savienības tiesībām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 8. decembris, Luxury Trust Automobil, C‑247/21, EU:C:2022:966, 67. punkts).
87      No tā izriet, ka tādā strīdā kā pamatlietā, ja, piemērojot Romas konvencijas normas – kuras ir aizstātas ar Romas I regulu –, vienas dalībvalsts tiesām, kuras izskata attiecīgo lietu, ir jāpiemēro citas dalībvalsts tiesības, tām attiecībā uz šīs citas dalībvalsts tiesībām ir jāievēro princips, ka valsts tiesības ir jāinterpretē atbilstīgi Savienības tiesībām.
88      Jāpiebilst, ka principa, ka valsts tiesības ir jāinterpretē atbilstīgi Savienības tiesībām, piemērošana –
ciktāl tā mērķis ir nodrošināt dalībvalstu iestāžu un tiesu pieņemto nolēmumu saderīgumu ar Savienības tiesībām – veicina dalībvalstu savstarpējas uzticēšanās principa ievērošanu, un šim pēdējam minētajam principam Savienības tiesībās ir fundamentāla nozīme
(Atzinums 2/13 (Savienības pievienošanās ECPAK), 2014. gada 18. decembris, EU:C:2014:2454, 191. punkts).
89      Šis savstarpējās uzticēšanās princips uzliek katrai dalībvalstij pienākumu uzskatīt – izņemot ārkārtas apstākļos –, ka visas pārējās dalībvalstis ievēro Savienības tiesības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 19. decembris, Tudmur, C‑185/24 un
C‑189/24, EU:C:2024:1036, 31. punkts un tajā minētā judikatūra). No tā izriet, ka dalībvalsts tiesa, kas interpretē citas dalībvalsts tiesību normu atbilstoši Savienības tiesībām, dara tikai to, ko tai saskaņā ar savstarpējas uzticēšanās principu ir tiesības prezumēt, ka šīs citas dalībvalsts tiesas darītu, ja tām būtu jāinterpretē šī pati tiesību norma.
90      Līdz ar to savstarpējas uzticēšanās princips uzliek dalībvalstu tiesām pienākumu uzticēties, ka citās dalībvalstīs Savienības tiesības tiek piemērotas pareizi. Konkrēti, kad šīs tiesas piemēro citas dalībvalsts tiesības strīdā civillietās un komerclietās saskaņā ar Romas konvencijas normām, kuras ir aizstātas ar Romas I regulu, tās atbilstoši principiem, kas piemērojami lietas
izskatīšanas vietas tiesas pilnvarām un pienākumiem, cenšas noskaidrot šīs citas dalībvalsts tiesību saturu un tās tiesu sniegto interpretāciju, un tām ir jāpieņem, ka šīs tiesības un šī interpretācija atbilst Savienības tiesībām.
91      Tādējādi gadījumā, ja kādas dalībvalsts tiesām ir nopietnas šaubas par citas dalībvalsts tiesiskā regulējuma atbilstību direktīvai, kura tajā transponēta, šīm tiesām ir jāpārliecinās par šā tiesiskā regulējuma interpretāciju, vajadzības gadījumā izmantojot tiesu iestāžu sadarbības mehānismus, it īpaši mehānismus, kas ļauj iegūt informāciju par ārvalstu tiesībām, piemēram, Eiropas Tiesiskās sadarbības tīklu, kas izveidots ar Padomes 1998. gada 29. jūnija Vienoto rīcību 98/428/TI (OV 1998, L 191, 4. lpp.), vai 1968. gada 7. jūnija Eiropas konvencija par informāciju par ārvalstu likumiem
(United Nations Treaty Series, 720.‑II sēj., Nr. 10346, 147. lpp.).
92      Ja pastāv šaubas, minētajām tiesām ir arī iespēja vai – atkarībā no konkrētās situācijas – pat pienākums vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Proti, Tiesa ir secinājusi, ka gadījumā, ja radušies jautājumi, kuru mērķis ir ļaut vienas dalībvalsts tiesai izvērtēt citas dalībvalsts tiesību normu saderību ar Savienības tiesībām, tā var sniegt Savienības tiesību interpretācijas elementus, kas šai tiesai ļaus atrisināt tajā izskatāmo juridisko problēmu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1989. gada 23. novembris, Eau de Cologne &
Parfümerie‑Fabrik 4711, C‑150/88, EU:C:1989:594, 12. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
93      No šiem apsvērumiem izriet, ka, piemērojot savstarpējas uzticēšanās principu, dalībvalsts tiesību atbilstības Savienības tiesībām pārbaude galvenokārt ir jāveic šīs dalībvalsts tiesai un, pakārtoti, citu dalībvalstu tiesām, kurām attiecīgā gadījumā ir jāpiemēro attiecīgās valsts tiesības tajās izskatāmajā lietā.
94      Ja saskaņā ar Romas I regulas normām vai – kā tas ir pamatlietā – Romas konvencijas normām dalībvalsts tiesai tajā izskatāmajā lietā ir jāpiemēro citas dalībvalsts tiesības, tai jāpārliecinās par Savienības tiesību ievērošanu un līdz ar to tai – tāpat kā šīs citas dalībvalsts tiesai – ir jāpiemēro attiecīgās valsts tiesības atbilstīgi Savienības tiesībām un attiecīgā gadījumā tai ir pienākums nepiemērot visas attiecīgās valsts tiesību normas, attiecībā uz kurām tā uzskata, ka šāda atbilstīga piemērošana nav iespējama.
95      Iepriekš minētie apsvērumi attiecas arī uz tādu situāciju, kāda tā ir pamatlietā, kad dalībvalsts tiesai
Apvienotās Karalistes tiesību akti, ar kuriem tiek īstenots Direktīvas 2006/54 19. pants, būtu jāpiemēro strīdam, kas Izstāšanās līguma 126. pantā minētā pārejas perioda beigu datumā vēl tiek izskatīts saistībā ar apgalvotajiem diskriminācijas faktiem, kuri radušies pirms šā datuma, izpildot darba līgumu, kam piemērojamas Apvienotās Karalistes tiesības un kas tika noslēgts pirms Izstāšanās līguma 126. pantā minētā pārejas perioda beigām. Proti, kā izriet no atbildes uz pirmo jautājumu, šīs direktīvas 19. pants joprojām ir piemērojams šim strīdam pat pēc šā
perioda beigām.
–       Par pārbaudi, vai dalībvalsts tiesas, piemērojot citas dalībvalsts tiesības, ievēro principu, ka valsts tiesības ir jāinterpretē atbilstīgi Savienības tiesībām
96      No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu un Tiesai iesniegtajiem rakstveida apsvērumiem izriet, ka kasācijas sūdzībā, ar kuru prasītāja pamatlietā vērsusies
iesniedzējtiesā, tā pārmet, ka
cour d’appel de Versailles (Versaļas apelācijas tiesa) spriedumā
ir ietverta pamatlietā piemērojamo Apvienotās Karalistes tiesību interpretācija, kas neatbilst Savienības tiesībām, it īpaši Direktīvai 2006/54.
97      Saskaņā ar iesniedzējtiesas pastāvīgo judikatūru, kas minēta lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, “tiesa, kas izskata lietu pēc būtības, ir suverēna, piemērojot un interpretējot ārvalsts tiesību aktus”. Turklāt no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka kasācijas tiesas pilnvarās un pienākumos ir vienīgi pārbaudīt trūkumus, kas saistīti ar pamatojumu un ārvalstu tiesību sagrozīšanu – tāpēc šī kontrole aprobežojas ar pārbaudi, vai tiesas, kas izskata lietu pēc būtības, ir noskaidrojušas šo tiesību saturu, bet tajā nav ļauts kritizēt kļūdas minēto tiesību interpretācijā vai piemērošanā.
98      Tiesas sēdē Tiesā Francijas valdība norādīja – lai gan saskaņā ar iesniedzējtiesas pastāvīgo judikatūru tā citas valsts tiesības kvalificē kā “tiesību normu”, tā šīs tiesības pielīdzina faktiskam apstāklim tādējādi, ka, izskatot kasācijas sūdzību par strīdu, uz kuru attiecas šīs ārvalsts tiesības, tās pārbaude par minēto ārvalsts tiesību piemērošanas, ko veikušas tiesas, kas izskata lietu pēc būtības, atbilstību Savienības tiesībām ir ierobežota.
99      Tātad ir redzams, ka situācijā, kad
iesniedzējtiesa izskata strīdu
starp privātpersonām, uz kuru attiecas citas dalībvalsts vai tai pielīdzinātas valsts tiesības, iespēja kasācijas sūdzības ietvaros pārbaudīt, vai šo tiesību piemērošana, ko veic tiesas, kas izskata lietu pēc būtības, atbilst Savienības tiesībām, arī ir ierobežota.
100    Kā izriet no iepriekš minētajiem apsvērumiem, LESD 288. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja dalībvalsts tiesa interpretē un piemēro citas dalībvalsts tiesības, ar kurām tiek īstenota direktīva, tai tāpat kā tad, kad tā interpretē un piemēro savas valsts tiesības, ir jāievēro princips, ka valsts tiesības jāinterpretē atbilstīgi Savienības tiesībām.
101    Taču – lai netiktu pārkāpts no LESD 288. panta trešās daļas izrietošais pienākums, ka visām dalībvalstu iestādēm, tostarp tiesām, ir jāsasniedz direktīvā paredzētais rezultāts, – pārbaudi, ko kasācijas tiesa veic, reaģējot uz pamatu, kurā apgalvots, ka zemākas instances tiesa ir interpretējusi citas dalībvalsts tiesības pretēji direktīvai, nevar ierobežot tikai tādēļ, ka šī tiesa ārvalstu tiesības parasti pielīdzina faktiskam apstāklim. Šai pārbaudei ir jāattiecas uz to, vai zemākas instances tiesa ir ievērojusi direktīvā paredzētajam rezultātam atbilstīgas interpretācijas pienākumu, kurš – kā
norādīts šā sprieduma 84. un 94. punktā – pastāv neatkarīgi no tā, vai interpretējamās tiesības ir lietu izskatošās
tiesas valsts vai citas dalībvalsts tiesības.
102    Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka LESD 288. pants jāinterpretē tādējādi, ka situācijā, kad dalībvalsts tiesa interpretē un piemēro citas dalībvalsts tiesības, ar kurām tiek īstenota direktīva, tai tāpat kā tad, kad tā interpretē un piemēro savas valsts tiesības, ir jāievēro princips, ka valsts tiesības jāinterpretē atbilstīgi Savienības tiesībām.
Par tiesāšanās izdevumiem
103    Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)      LES 50. panta 3. punkts, lasot to kopsakarā ar Līguma par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas, kas apstiprināts ar Padomes 2020. gada 30. janvāra Lēmumu (ES) 2020/135, 126. un 127. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka
ar šo līgumu nav apšaubīta Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/54 (2006. gada 5. jūlijs) par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos, 19. panta piemērojamība strīdam, kas 126. pantā minētā pārejas perioda beigās norisinās saistībā ar apgalvotajiem diskriminācijas faktiem, kuri radušies pirms šā datuma, izpildot darba līgumu, kam piemērojamas Apvienotās Karalistes tiesības.
2)      LESD 288. pants jāinterpretē tādējādi, ka
situācijā, kad dalībvalsts tiesa interpretē un piemēro citas dalībvalsts tiesības, ar kurām tiek īstenota direktīva, tai tāpat kā tad, kad tā interpretē un piemēro savas valsts tiesības, ir jāievēro princips, ka valsts tiesības jāinterpretē atbilstīgi Savienības tiesībām.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – franču.