62023CJ0665_RES
Lieta C‑665/23
IL
pret
Veracash SAS
(Cour de cassation (Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (ceturtā palāta) 2025. gada 1. augusta spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Maksājumu pakalpojumi iekšējā tirgū – Direktīva 2007/64/EK – 56. panta 1. punkta b) apakšpunkts – Maksājumu pakalpojumu lietotāja pienākums “bez liekas kavēšanās” informēt maksājumu pakalpojumu sniedzēju par viņa maksājumu instrumenta nozaudēšanu, zādzību, nelikumīgu piesavināšanos vai neatļautu izmantošanu – 58. pants – Neautorizētu maksājumu darījumu paziņošana – Maksājumu pakalpojumu sniedzēja veikta šāda darījuma korekcija, kas pakārtota šo pakalpojumu lietotāja pienākumam ziņot par šo darījumu “bez liekas kavēšanās [..] un ne vēlāk par 13 mēnešiem pēc debetēšanas dienas” – 60. un 61. pants – Maksājumu pakalpojumu sniedzēja un maksātāja attiecīgā atbildība par neautorizētiem maksājumu darījumiem – Secīgi neautorizētu maksājumu darījumi pēc maksājumu instrumenta nozaudēšanas, zādzības, nelikumīgas piesavināšanās vai jebkādas neatļautas izmantošanas – Novēlots paziņojums, kas nav tīšs un nav radies rupjas nolaidības dēļ – Tiesību uz atlīdzināšanu apjoms
Tiesību aktu tuvināšana – Maksājumu pakalpojumi iekšējā tirgū – Direktīva 2007/64 – Maksājumu pakalpojumu sniedzēja atbildība par neatļautiem maksājumu darījumiem – Lietotājs, kas pakalpojumu sniedzējam par šiem darījumiem nav paziņojis bez liekas kavēšanas, taču par tiem ir paziņojis 13 mēnešu termiņā pēc debetēšanas dienas – Tiesību uz darījumu koriģēšanu liegšana principā
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2007/64 58. pants)
(skat. 37., 40.–44., 46.–51., 56. punktu un rezolutīvās daļas 1. punktu)
Tiesību aktu tuvināšana – Maksājumu pakalpojumi iekšējā tirgū – Direktīva 2007/64 – Maksājumu pakalpojumu sniedzēja atbildība par neatļautiem maksājumu darījumiem – Neautorizēts darījums pēc nozaudēta, nozagta vai nelikumīgi piesavināta maksājumu instrumenta izmantošanas vai jebkādas neatļautas šā instrumenta izmantošanas – Lietotājs, kas par šo darījumu paziņojis pakalpojumu sniedzējam 13 mēnešu termiņā pēc debetēšanas dienas – Tīši vai rupjas nolaidības dēļ novēlota paziņošana par šo darījumu – Tiesību uz šā darījuma koriģēšanu liegšana – Pieļaujamība
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2007/64 56. panta 1. punkta b) apakšpunkts, 60. panta 1. punkts un 61. panta 2. punkts)
(skat. 62.–65., 67.–71. un 76. punktu un rezolutīvās daļas 2. punktu)
Tiesību aktu tuvināšana – Maksājumu pakalpojumi iekšējā tirgū – Direktīva 2007/64 – Maksājumu pakalpojumu sniedzēja atbildība par neautorizētiem maksājumu darījumiem – Secīgi neautorizēti maksājumu darījumi pēc nozaudēta, nozagta vai nelikumīgi piesavināta maksājumu instrumenta izmantošanas vai jebkādas šāda instrumenta neatļautas izmantošanas – Lietotājs, kas pakalpojumu sniedzējam paziņojis par šiem darījumiem 13 mēnešu termiņā pēc debetēšanas dienas – Atsevišķi darījumi, par kuriem tīši vai rupjas nolaidības dēļ paziņots novēloti – Tiesību uz tikai šādu darījumu koriģēšanu liegšana – Pieļaujamība
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2007/64 56. panta 1. punkta b) apakšpunkts, 58. pants, 60. panta 1. punkts un 61. panta 2. punkts)
(skat. 82.–85., 87.–90. punktu un rezolutīvās daļas 3. punktu)
Rezumējums
Saistībā ar tiesvedību par atteikumu atlīdzināt privātpersonai no tās konta bez šīs personas atļaujas izņemtus naudas līdzekļus, jo par to paziņots novēloti, Tiesa – ņemot vērā likumdevēja noteikto līdzsvaru starp maksātāja interesēm un maksājumu pakalpojumu sniedzēja interesēm – izskaidro noteiktus aspektus saistībā ar Direktīvā 2007/64 (
1
) paredzēto atbildību par neautorizētiem darījumiem, kas veikti ar maksājumu instrumentu.
IL ir fiziskā persona, kurai ir noguldījumu konts Veracash. 2017. gada 24. martāVeracash uz IL adresi nosūtīja jaunu bankas karti naudas izņemšanai un norēķiniem.
2017. gada 23. maijā IL paziņoja Veracash, ka laikposmā no 2017. gada 30. marta līdz 17. maijam no konta ik dienu tika izņemta nauda, lai gan viņš nebija nedz saņēmis jauno karti, nedz autorizējis šo naudas izņemšanu.
IL vērsās tiesā, lai saņemtu atlīdzību par izņemtajām naudas summām.
Pēc tam, kad cour d’appel de Paris (Parīzes apelācijas tiesa, Francija) – kura uzskatīja, ka paziņošana Veracash par strīdīgo naudas izņemšanu ir novēlota, jo notikusi divus mēnešus pēc pirmās strīdīgās izņemšanas, – IL prasību noraidīja, viņš vērsās Cour de cassation (Kasācija tiesa, Francija), proti, iesniedzējtiesā.
Iesniedzējtiesas ieskatā šā strīda risinājums citastarp ir atkarīgs no tā, vai maksājumu pakalpojumu sniedzējs var atteikties atlīdzināt neautorizēta darījuma summu, ja maksātājs – lai gan tas par šo darījumu ir paziņojis pirms beidzies Direktīvas 2007/64 58. pantā un valsts tiesībās (
2
) paredzētais 13 mēnešu termiņš no debetēšanas brīža – ir kavējies ar paziņošanu, taču šī kavēšanās nav notikusi tīši vai rupjas viņa nolaidības dēļ.
Tā kā atbilstošās valsts tiesību normas ir jāinterpretē Direktīvas 2007/64 gaismā, iesniedzējtiesa vērsās Tiesā ar vairākiem prejudiciāliem jautājumiem par minētās direktīvas interpretāciju.
Tiesas vērtējums
Pirmām kārtām, Tiesa norāda, ka maksājumu pakalpojumu lietotājam principā ir liegtas tiesības uz darījuma koriģēšanu, ja viņš maksājumu pakalpojumu sniedzējam nav bez liekas kavēšanās paziņojis par neautorizēta maksājumu darījuma konstatēšanu, bet ir par to maksājumu pakalpojumu sniedzējam paziņojis 13 mēnešu laikā no debetēšanas dienas.
Proti, atbilstoši Direktīvas 2007/64 58. pantam maksājumu pakalpojumu lietojam laika ziņā ir uzlikts divkāršs nosacījums: viņam bez liekas kavēšanās ir jāpaziņo maksājumu pakalpojumu sniedzējam par neautorizēta maksājumu darījuma konstatēšanu – šis pienākums sākas no brīža, kad šis lietotājs ir uzzinājis par šo darījumu, un tā ievērošana ir jānovērtē atkarībā no attiecīgās personas apstākļiem – un šī paziņošana ir jāveic 13 mēnešu laikā pēc debetēšanas dienas.
Pienākums paziņot “bez liekas kavēšanās” tātad ir nošķirams no pienākuma paziņot 13 mēnešu laikā pēc debetēšanas dienas, par ko liecina Direktīvas 2007/64 31. apsvērumā ietvertā norāde uz paziņošanu “pēc iespējas ātrāk”.
Turklāt, ja pienākums informēt par maksājuma instrumenta nozaudēšanu, zādzību, nelikumīgu piesavināšanos vai jebkādu neatļautu izmantošanu atbilstoši Direktīvas 2007/64 (
3
) 56. panta 1. punkta b) apakšpunkta priekšrakstiem rodas vienlaikus ar tās 58. pantā paredzēto paziņošanas pienākumu, būtu nekonsekventi uzskatīt, ka šīs direktīvas 58. pantā paredzēto pienākumu var pienācīgi izpildīt, ievērojot vienīgi 13 mēnešu termiņu no debetēšanas dienas, kaut arī 56. panta normā paredzētais pienākums ir jāizpilda agrāk.
Visbeidzot – Direktīvas 2007/64 58.pantā paredzētajam pienākumam paziņot “bez liekas kavēšanās” ir preventīvs mērķis samazināt riskus un sekas, kas saistītas ar neautorizētiem darījumiem. Taču šis mērķis būtu apdraudēts, ja šis pienākums varētu tikt īstenots vienīgi 13 mēnešu termiņā no debetēšanas dienas. Turklāt pienākuma paziņot 13 mēnešu laikā mērķis, proti, garantēt pušu tiesisko drošību (
4
), arī tiktu apdraudēts, ja maksājuma pakalpojumu lietotājam būtu tiesības panākt tāda neautorizēta maksājumu darījuma koriģēšanu, par kuru viņš zināja, bet par kuru viņš ir novēloti informējis maksājumu pakalpojumu sniedzēju. Divu atšķirīgu mērķu esību apstiprina apstāklis, ka 58. pantā ir noteikti divi atšķirīgi nosacījumi laika ziņā.
Otrām kārtam, Tiesa tomēr precizē, ka tad, ja runa ir par neautorizētu maksājumu darījumu pēc nozaudēta, nozagta vai piesavināta maksājumu instrumenta izmantošanas vai šāda instrumenta jebkādas neatļautas izmantošanas gadījumā un ja par šo darījumu maksātājs maksājumu pakalpojumu sniedzējam ir paziņojis 13 mēnešu laikā pēc debetēšanas dienas, maksātājam principā – ja vien viņš nav rīkojies krāpnieciski – tiesības saņemt faktisku minētā darījuma korekciju tiek liegtas tikai tad, ja viņš paziņot par to maksājumu pakalpojumu sniedzējam ir kavējies tīši vai rupjas nolaidības dēļ, kas izpaužas kā būtisks rūpības pienākuma pārkāpums.
Šajā ziņā no Direktīvas 2007/64 61. panta 2. punkta pirmā teikuma, lasot to kopsakarā ar tās 56. panta 1. punkta b) apakšpunktu un 60. panta 1. punktu, izriet, ka maksātājam zaudējumi, kuri radušies saistībā ar neautorizētiem maksājumu darījumiem pēc viņa maksājuma instrumenta izmantošanas, jāsedz tikai tad, ja viņš rīkojas krāpnieciski vai ja viņš tīši vai rupjas nolaidības dēļ ir kavējies informēt maksājumu pakalpojumu sniedzēju vai tā izraudzīto struktūru par maksājumu instrumenta nozaudēšanu, zādzību, nelikumīgu piesavināšanos vai jebkādu tā neatļautu izmantošanu
Visbeidzot Tiesa precizē, ka secīgu neautorizētu maksājumu darījumu gadījumā pēc nozaudēta, nozagta vai nelikumīgi piesavināta maksājumu instrumenta izmantošanas vai jebkādas šāda instrumenta neatļautas izmantošanas, maksātājam tiesības saņemt korekciju var tikt liegtas tikai par tādiem darījumiem, par kuriem viņš ir kavējies paziņot maksājumu pakalpojumu sniedzējam tīši vai rupjas nolaidības dēļ.
Proti – vispirms – šīs direktīvas 61. panta 2. punkta formulējumā ir iedibināta cēloņsakarība starp maksātāja rīcību, no vienas puses, un ciestajiem zaudējumiem, kuru atlīdzināšanu tas nevarēs saņemt, no otras puses. Turpinot – tā kā Direktīvas 2007/64 58. pantā expressis verbis minēta atsevišķu maksājumu darījumu paziņošana, paziņošanas novēlotība jāvērtē atsevišķi attiecībā uz katru darījumu.
Šādu gramatisko interpretāciju apstiprina attiecīgo Direktīvas 2007/64 normu konteksts, kā arī tās mērķi. Proti, pirmkārt, gan šīs direktīvas 61. panta 4. punkts (
5
), gan tās 61. panta 5. punkts (
6
) apstiprina, ka maksātāju nevar uzskatīt par atbildīgu par zaudējumiem, no kuriem viņš nebūtu varējis izvairīties. Otrkārt, ar šajā direktīvā noteikto cēloņsakarību starp maksātāja rīcību un ciestajiem zaudējumiem tajā ir līdzsvarots maksājumu pakalpojumu lietotāju un sniedzēju intereses. Tādējādi lietotājam ir stimuls ātri paziņot par jebkādu neautorizētu maksājuma darījumu, savukārt pakalpojumu sniedzējam ir jāizpilda savi pienākumi, lai būtu iespējams to konstatēt.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2007/64/EK (2007. gada 13. novembris) par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 97/7/EK, 2002/65/EK, 2005/60/EK un 2006/48/EK un atceļ Direktīvu 97/5/EK (OV 2007, L 319, 1. lpp.).
(
2
)	Code monétaire et financier (Monētārais un finanšu kodekss), redakcijā, kas izriet no 2009. gada 15. jūlijaordonnance no 2009‑866 relative aux conditions régissant la fourniture de services de paiement et portant création des établissements de paiement (Rīkojums Nr. 2009‑866 par nosacījumiem, kas reglamentē maksājumu pakalpojumu sniegšanu un maksājumu iestāžu izveidi; 2009. gada 16. jūlijaJORF, dokuments Nr. 13; labojums – 2009. gada 25. jūlijaJORF, dokuments Nr. 18), L. 133‑24. pants.
(
3
)	Saskaņā ar šo pantu maksājumu pakalpojumu lietotājam, kas ir tiesīgs izmantot maksājumu instrumentu, ir pienākums, uzzinot par sava maksājumu instrumenta nozaudēšanu, zādzību, nelikumīgu piesavināšanos vai jebkādu neatļautu izmantošanu, bez liekas kavēšanās par to informēt savu maksājumu pakalpojumu sniedzēju vai tā norādīto vienību.
(
4
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 2. septembris, CRCAM (C‑337/20, EU:C:2020:671, 48.–52. punkts).
(
5
)	Saskaņā ar šo pantu maksātājs nesedz finansiālās sekas, kas rodas no tā, ka nozaudēts vai zagts, vai nelikumīgas piesavināšanās rezultātā iegūts maksājumu instruments tiek lietots pēc tam, kad ir izdarīts paziņojums saskaņā ar Direktīvas 2007/64 56. panta 1. punkta b) apakšpunktu, izņemot gadījumus, ja viņš rīkojies krāpnieciski.
(
6
)	Atbilstoši šim pantam – ja maksājumu pakalpojumu sniedzējs nenodrošina piemērotus līdzekļus, lai jebkurā brīdī būtu iespējams paziņot par maksājumu instrumenta nozaudēšanu, zādzību vai nelikumīgu piesavināšanos, kā minēts Direktīvas 2007/64 57. panta 1. punkta c) apakšpunktā, maksātājam nav saistošas finansiālās sekas, kas rodas no tā, ka tiek lietots minētais maksājumu instruments, izņemot gadījumus, ja maksātājs rīkojies krāpnieciski.