62024CJ0398
TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
2025. gada 30. oktobrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās un komerclietās – Jurisdikcija un nolēmumu atzīšana un izpilde civillietās un komerclietās – Regula (ES) Nr. 1215/2012 – 25. panta 1. punkts – Vienošanās par jurisdikcijas noteikšanu – Spēkā neesība pēc būtības saskaņā ar tās dalībvalsts tiesībām, kuras tiesā ir celta prasība – Jēdziens
Lietā C‑398/24 [Pome] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Riigikohus (Augstākā tiesa, Igaunija) iesniegusi ar 2024. gada 5. jūnija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 6. jūnijā, tiesvedībā
A
pret
B,
TIESA (sestā palāta)
šādā sastāvā: pirmās palātas priekšsēdētājs F. Biltšens [F. Biltgen] (referents), kas pilda sestās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši A. Kumins [A. Kumin] un S. Žervazonī [S. Gervasoni],
ģenerāladvokāts: M. Kamposs Sančess‑Bordona [M. Campos Sánchez‑Bordona],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
A vārdā – K. Tamm, vandeadvokaat,
–
B vārdā – J. Tehver, vandeadvokaat,
–
Igaunijas valdības vārdā – M. Kriisa, pārstāve,
–
Eiropas Komisijas vārdā – S. Noë un E. Randvere, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.) 25. panta 1. punktu.
2
Šis lūgums iesniegts tiesvedībā starp divām fiziskām personām A un B par Igaunijas tiesu jurisdikciju izskatīt prasījumu par parāda samaksu.
Atbilstošās tiesību normas
Regula Nr. 1215/2012
3
Regulas Nr. 1215/2012 4., 6., 15., 16., 19., 20. un 22. apsvērums formulēts šādi:
“(4)
[..] Būtiski ir noteikumi, lai vienādotu jurisdikcijas kolīziju normas civillietās un komerclietās un lai nodrošinātu ātru un vienkāršu dalībvalstī pieņemto spriedumu atzīšanu un izpildi.
[..]
(6)
Lai sasniegtu mērķi panākt spriedumu brīvu apriti civillietās un komerclietās, ir vajadzīgi un lietderīgi, ka normas, kas nosaka jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildīšanu, reglamentē kāds Savienības juridiskais akts, kas ir saistošs un tieši piemērojams.
[..]
(15)
Jurisdikcijas noteikumiem vajadzētu būt ļoti paredzamiem, un tiem būtu jābalstās uz principu, ka jurisdikcijas pamatā ir atbildētāja domicils. Jurisdikcijai vienmēr vajadzētu būt pieejamai ar šādu pamatojumu, izņemot dažās skaidri noteiktās situācijās, kurās strīda priekšmets vai pušu autonomija garantē citu sasaistes faktoru. Juridiskas personas domicils jānosaka autonomi, lai kopējos noteikumus padarītu pārskatāmākus un novērstu jurisdikcijas kolīzijas.
(16)
Papildus atbildētāja domicilam vajadzētu būt alternatīviem jurisdikcijas pamatojumiem, kuru pamatā ir cieša saistība starp tiesu un lietu vai kuru nolūks ir veicināt pareizu tiesvedības norisi. Ciešas saistības pastāvēšanai būtu jānodrošina juridiskā noteiktība [tiesiskā drošība] un jānovērš iespējamība, ka prasību pret atbildētāju ceļ viņam saprātīgi neparedzamā dalībvalsts tiesā. [..]
[..]
(19)
Izņemot šajā regulā noteikto izņēmuma jurisdikcijas pamatojumu gadījumus, būtu jāievēro līgumslēdzēju pušu autonomija līgumos, kas nav apdrošināšanas, patērētāju vai darba līgumi, attiecībā uz kuriem ir atļauta vienīgi ierobežota autonomija noteikt tiesu, kurai ir jurisdikcija.
(20)
Jautājums par to, vai vienošanās par tiesas izvēli par labu kādai tiesai vai tiesām kādā dalībvalstī ir spēkā attiecībā uz tās spēkā esamību pēc būtības, būtu jāizlemj saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kurā atrodas izvēlētā tiesa vai tiesas, tostarp saskaņā ar minētās dalībvalsts kolīziju normām.
[..]
(22)
Tomēr, lai uzlabotu vienošanos par izņēmuma tiesas izvēli efektivitāti un lai izvairītos no ļaunprātīgas tiesāšanās taktikas, jāparedz vispārīgā lis pendens noteikuma izņēmums nolūkā pieņemami risināt konkrētu situāciju, kurā pastāv paralēlas tiesvedības iespēja. [..]”
4
Šīs regulas 15. pantā paredzēts:
“No šīs iedaļas noteikumiem var atkāpties vienīgi ar vienošanos:
[..]
2)
kas ļauj apdrošinājuma ņēmējam, apdrošinātajam vai apdrošināšanas atlīdzības saņēmējam celt prasību tiesās, kas nav šajā iedaļā norādītās tiesas;
[..].”
5
Minētās regulas 19. pantā noteikts:
“No šīs iedaļas noteikumiem var atkāpties vienīgi ar vienošanos:
[..]
2)
kas ļauj patērētājam celt prasību tiesās, kas nav šajā iedaļā norādītās tiesas; [..]
[..].”
6
Šīs pašas regulas 23. pants formulēts šādi:
“No šīs iedaļas noteikumiem var atkāpties vienīgi ar vienošanos:
[..]
2)
kas ļauj darbiniekam celt prasību citās tiesās, kas nav šajā iedaļā norādītās tiesas.”
7
Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. un 4. punkts nosaka:
“1.   Ja puses neatkarīgi no to domicila ir vienojušās par to, ka kādas dalībvalsts tiesai vai tiesām ir jurisdikcija izskatīt jebkādus strīdus, kas radušies vai varētu rasties saistībā ar konkrētām tiesiskām attiecībām, tad jurisdikcija ir minētajai tiesai vai tiesām, ja vien šī vienošanās saskaņā ar minētās dalībvalsts tiesību aktiem nav spēkā neesoša attiecībā uz tās spēkā esamību pēc būtības. Tā ir izņēmuma jurisdikcija, ja vien puses nav vienojušās citādi. Vienošanās, kas piešķir jurisdikciju, ir:
a)
rakstiska vai rakstiski apstiprināta;
b)
tādā formā, kas atbilst pušu starpā pastāvošajai praksei; vai
c)
starptautiskajā tirdzniecībā vai komercdarbībā – tādā formā, kas atbilst praksei, par ko puses zina vai par ko pusēm būtu vajadzējis zināt un ko šādā tirdzniecībā vai komercdarbībā iesaistītās attiecīgā līguma veida līgumslēdzējas puses plaši pazīst un regulāri ievēro.
[..]
4.   Vienošanās [..] noteikumi, ar ko piešķir jurisdikciju, nav spēkā, ja tie ir pretrunā 15., 19. vai 23. pantam vai ja tiesām, kuru jurisdikciju tie izslēdz, ir izņēmuma jurisdikcija saskaņā ar 24. pantu.”
Igaunijas tiesības
8
2005. gada 20. aprīļatsiviilkohtumenetluse seadustik (Civilprocesa kodekss; RT I 2005, 26, 197; 22/03/2024, 8; turpmāk tekstā – “TsMS”) 104. pants formulēts šādi:
“(1)   Tiesa var īstenot savu jurisdikciju arī tad, ja to paredz vienošanās starp pusēm un ja strīds ir saistīts ar abu pušu saimniecisko vai profesionālo darbību, vai ja līgums ir saistīts ar vienas puses saimniecisko vai profesionālo darbību un otra puse ir valsts, vietējā pašvaldība vai cita publisko tiesību juridiska persona, vai ja abas puses ir publisko tiesību juridiskas personas.
[..]
(3)   Neatkarīgi no šī panta 1. punkta noteikumiem vienošanās par jurisdikcijas noteikšanu ir spēkā arī tad, ja:
1)
par to ir panākta vienošanās pēc strīda rašanās;
2)
par jurisdikciju ir panākta vienošanās gadījumam, ja atbildētājs pēc šīs vienošanās noslēgšanas pārceļ savu domicilu uz ārvalsti vai pārceļ uz to savu uzņēmumu vai juridisko adresi vai arī ja tā uzņēmums, domicils vai juridiskā adrese prasības celšanas brīdī nav zināma.”
9
TsMS 106. panta 1. punkta 1. apakšpunktā paredzēts:
“Vienošanās par jurisdikcijas noteikšanu nav spēkā, ja [..] tā ir pretrunā šī kodeksa 104. panta 1. punktam [..].”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
10
No 2020. gada A un B Portugālē bija nodibinājuši kopdzīvi, un 2022. gada 3. maijā viņi tur iegādājās dzīvokļa kopīpašumu vienādās daļās.
11
2022. gada 27. augustā A un B noslēdza līgumu, saskaņā ar kuru A nodeva B savu 50 % šī dzīvokļa kopīpašuma daļu. Kā pretizpildījumu B atzina parādu pret A, un tā summa tostarp atspoguļoja to, ka A ir piedalījies minētā dzīvokļa iegādē un remontā 150000 EUR apmērā un ka B ir iedzīvojies par šo summu, iegūstot vienpersoniskas īpašumtiesības uz šo dzīvokli.
12
Puses vienojās, ka uz šo līgumu attiecas Igaunijas materiālās tiesības un ka ar līgumu saistītie strīdi jārisina sarunu ceļā un labā ticībā, precizējot – ja pusēm neizdotos panākt vienošanos, visi strīdi, kas tieši vai netieši saistīti ar līgumu, ir izšķirami Harju Maakohus (Harju pirmās instances tiesa, Igaunija).
13
Pamatojoties uz šo tiesas izvēles klauzulu, A 2023. gada 23. oktobrīHarju Maakohus (Harju pirmās instances tiesa) cēla prasību pret B par parāda samaksu.
14
Ar 2023. gada 15. novembra nolēmumu Harju Maakohus (Harju pirmās instances tiesa) noraidīja šo prasību teritoriālās jurisdikcijas neesības dēļ. Šī tiesa balstījās uz Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punkta pirmo teikumu, lai pārbaudītu, vai vienošanās par jurisdikcijas noteikšanu ir spēkā neesoša pēc būtības saskaņā ar tās dalībvalsts tiesībām, kuras tiesa bija izraudzīta, proti, saskaņā ar Igaunijas tiesībām. Tā kā TsMS 106. panta 1. punktā, lasot to kopsakarā ar 104. panta 1. punktu, vienošanās par jurisdikcijas noteikšanu atļautas tikai tad, ja tās attiecas uz abu attiecīgā līguma pušu saimniecisko vai profesionālo darbību, un tas šajā gadījumā tā neesot, minētā tiesa uzskatīja, ka šī vienošanās par jurisdikcijas noteikšanu nav spēkā.
15
A šo lēmumu pārsūdzēja Tallinna Ringkonnakohus (Tallinas apgabaltiesa, Igaunija). Šajā tiesā viņš apgalvoja, ka Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punktā ietvertā atsauce uz attiecīgās dalībvalsts tiesībās paredzēto vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu spēkā neesības pamatu “pēc būtības” norāda uz valsts materiālajām tiesībām, nevis procesuālajām tiesībām, pie kurām tomēr pieskaitāms TsMS 104. un 106. pants.
16
Ar 2023. gada 6. decembra rīkojumu Tallinna Ringkonnakohus (Tallinas apgabaltiesa) šo apelācijas sūdzību noraidīja un minēto nolēmumu atstāja negrozītu. Lai noteiktu, vai tiesas izvēles klauzula ir spēkā pēc būtības saskaņā ar Igaunijas tiesībām, esot jāatsaucas ne tikai uz to materiālo tiesību normām, bet arī uz TsMS 104. panta 1. punktu un 106. panta 1. punktu, kuros ir atsauce uz aplūkojamā strīda veidu, un tas attiecoties uz lietas būtību un neesot formas jautājums.
17
A iesniedza kasācijas sūdzību Riigikohus (Augstākā tiesa, Igaunija), kas ir iesniedzējtiesa. A uzskatīja, ka attiecīgā jurisdikcijas noteikšanas klauzula ir spēkā, jo TsMS 104. panta 1. punktu nevar piemērot līdztekus Regulai Nr. 1215/2012, jo tās 25. pantā ir atsauce tikai uz valsts materiālajām tiesībām. B uzskatīja, ka šī klauzula nav spēkā saskaņā ar TsMS 104. panta 1. punktu un 106. panta 1. punktu.
18
Šī tiesa uzskata, kā izriet no Regulas Nr. 1215/2012 20. apsvēruma, ka šīs regulas 25. panta 1. punktā ir atsauce uz dalībvalsts tiesībām kopumā, tostarp uz kolīziju normām. Igaunijas tiesību kolīziju normas neļaujot pusēm izslēgt to normu piemērošanu, kas ir piemērojamas attiecībā uz vienošanos par jurisdikcijas piešķiršanu.
19
Iesniedzējtiesa uzskata – lai varētu lemt par pamatlietu, ir jāatbild uz jautājumu, vai tas, ka Igaunijas tiesībās vienošanās par jurisdikcijas noteikšanu spēkā esība ir pakārtota apstāklim, ka fiziskās personas, kas ir šīs vienošanās puses, rīkojas saimnieciskās un profesionālās darbības ietvaros, kā tas prasīts TsMS 104. panta 1. punktā un 106. panta 1. punktā, ir jautājums par minētās vienošanās spēkā esību pēc būtības Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punkta izpratnē. Šī tiesa uzskata, ka ne šīs tiesību normas formulējums, ne Tiesas judikatūra neļauj skaidri noteikt, vai jēdziens “spēkā neesība pēc būtības” attiecas arī uz šajā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētajiem nosacījumiem.
20
Šādos apstākļos Riigikohus (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai apstāklis, ka vienošanās par jurisdikcijas noteikšanu spēkā esība ir pakārtota nosacījumam, ka fiziskās personas, kas to ir noslēgušas, rīkojas saistībā ar saimniecisko un profesionālo darbību, kā paredzēts [TsMS] 106. panta 1. punkta 1. apakšpunktā, kurā noteikts, ka starp fiziskām personām noslēgta vienošanās par jurisdikcijas noteikšanu ir spēkā neesoša, ja ar to tiek pārkāpta [TsMS] 104. panta 1. punktā ietvertā tiesību norma, saskaņā ar kuru strīdam starp fiziskām personām, ko izskata tiesa, pamatojoties uz vienošanos par jurisdikcijas noteikšanu, jābūt saistītam ar abu pušu saimniecisko vai profesionālo darbību, attiecas uz vienošanās par jurisdikciju spēkā esību pēc būtības [Regulas Nr. 1215/2012] 25. panta 1. punkta pirmā teikuma beigu daļas izpratnē (“ja vien šī vienošanās saskaņā ar minētās dalībvalsts tiesību aktiem nav spēkā neesoša attiecībā uz tās spēkā esamību pēc būtības”?”
Par prejudiciālo jautājumu
21
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka nosacījums, kas paredzēts tās tiesas, par kuras jurisdikciju ir vienojušās līgumslēdzējas puses, dalībvalstī piemērojamajās valsts tiesībās un saskaņā ar ko starp fiziskām personām noslēgta vienošanās par jurisdikcijas noteikšanu ir spēkā tikai tad, ja attiecīgais strīds ir saistīts ar šo pušu saimniecisko vai profesionālo darbību, ir pamats “spēkā neesībai pēc būtības” šīs tiesību normas izpratnē.
22
Vispirms jāatgādina, ka, tā kā Regula Nr. 1215/2012 atcēla un aizstāja Padomes Regulu (EK) Nr. 44/2001 (2000. gada 22. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.), ar ko savukārt bija aizstāta 1968. gada 27. septembra Konvencija par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar turpmākām konvencijām par jaunu dalībvalstu pievienošanos šai konvencijai (turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”), Tiesas sniegtā divu pēdējo minēto juridisko instrumentu normu interpretācija ir piemērojama arī Regulas Nr. 1215/2012 normām, kad šīs normas var uzskatīt par “līdzvērtīgām” pēdējās minētās regulas normām (spriedums, 2024. gada 16. maijs, Toplofikatsia Sofia (Atbildētāja domicila jēdziens), C‑222/23, EU:C:2024:405, 49. punkts un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to Tiesas sniegtā Briseles konvencijas 17. panta pirmās daļas un Regulas Nr. 44/2001 23. panta 1. punkta interpretācija attiecas arī uz Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punktu, ciktāl pēdējā minētajā tiesību normā pirmo minēto tiesību normu saturs ir pārņemts līdzīgā vai pat identiskā formulējumā.
23
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās formulējums, bet arī konteksts, kādā tā iekļaujas, kā arī šo normu ietverošā tiesību akta mērķi un nolūks (spriedumi, 1983. gada 17. novembris, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, 12. punkts, un 2025. gada 9. oktobris, Cabris Investments, C‑540/24, EU:C:2025:766, 33. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
24
Saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punkta pirmo teikumu, ja puses neatkarīgi no to domicila ir vienojušās par to, ka kādas dalībvalsts tiesai vai tiesām ir jurisdikcija izskatīt jebkādus strīdus, kas radušies vai varētu rasties saistībā ar konkrētām tiesiskām attiecībām, tad jurisdikcija ir minētajai tiesai vai tiesām, ja vien šī vienošanās saskaņā ar minētās dalībvalsts tiesību aktiem nav spēkā neesoša attiecībā uz tās spēkā esību pēc būtības.
25
Lai gan no Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punkta pirmā teikuma formulējuma izriet, ka vienošanos par jurisdikcijas noteikšanu var atzīt par spēkā neesošu saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kuras tiesa ir noteikta ar šo vienošanos, ne šajā pantā, ne kādā citā šīs regulas tiesību normā tomēr nav definēts jēdziens “spēkā neesība pēc būtības”.
26
Atbilstoši ierastajai nozīmei ikdienas valodā jēdziens “pēc būtības” tiek izmantots spriedumos un procesuālajos dokumentos pretstatā jēdzieniem “forma” un “pieņemamība”, kuri tiek izvērtēti, pirms tiesa izskata jautājumus par pašu tiesvedības priekšmetu, proti, faktiskajiem vai tiesiskajiem jautājumiem, kas tiesai jāizlemj pēc lietas dalībnieku lūguma (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 27. februāris, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, 31. punkts).
27
Turklāt jānorāda, ka ar Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punkta pirmo teikumu ir vienīgi ieviesta tiesību kolīziju norma, precizējot, kuras valsts tiesības ir piemērojamas attiecībā uz jautājumu, vai, lai gan ir izpildīti visi šajā pantā paredzētie spēkā esības nosacījumi, šāda vienošanās var tikt atcelta tādu iemeslu dēļ, kas ir saistīti ar lietas būtību un ietilpst šajās valsts tiesībās (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 27. februāris, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, 32. punkts).
28
Tomēr papildus atsaucei uz jēdzienu “spēka neesība pēc būtības” Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punktā ir paredzēti vienošanos par jurisdikcijas noteikšanu raksturojošie spēkā esības nosacījumi gan attiecībā uz materiāltiesiskajiem nosacījumiem, gan attiecībā uz formas nosacījumiem, kas ar šādu vienošanos jāievēro (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 7. jūlijs, Hőszig, C‑222/15, EU:C:2016:525, 33. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2025. gada 27. februāris, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, 35. punkts).
29
Tādējādi, lai vienošanās par jurisdikcijas noteikšanu būtu spēkā, saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punktu tā vai nu jānoslēdz rakstiski, vai rakstiski jāapstiprina, vai arī jānoslēdz tādā formā, kas atbilst starp pusēm pastāvošajai praksei, vai – starptautiskajā tirdzniecībā vai komercdarbībā – tādā formā, kas atbilst praksei, par ko puses zina vai par ko pusēm būtu vajadzējis zināt.
30
Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punkts, pieprasot, lai vienošanās par jurisdikcijas noteikšanu atbilstu tajā izvirzītajiem materiāltiesiskajiem un formālajiem nosacījumiem, ļauj garantēt ieinteresēto personu patiesu piekrišanu, lai, rūpējoties par vājākās līgumslēdzējas puses aizsardzību, novērstu, ka jurisdikcijas noteikšanas klauzulas, kuras līgumā iekļāvusi tikai viena puse, paliek nepamanītas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 7. jūlijs, Hőszig, C‑222/15, EU:C:2016:525, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
31
Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka jurisdikcijas noteikšanas klauzulas spēkā esību īpaša formas nosacījuma ievērošanai var pakārtot tikai tad, ja šis nosacījums ir saistīts ar Regulas Nr. 1215/2012 25. panta prasībām, un ka līgumslēdzējas valstis nevar brīvi izvirzīt citas formas prasības, kas nav paredzētas šajā regulā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1999. gada 16. marts, Castelletti, C‑159/97, EU:C:1999:142, 35. un 37. punkts). Tiesa ir arī precizējusi, ka apsvērumiem par saikni starp izraudzīto tiesu un strīdīgajām attiecībām vai par vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu būtisku spēkā esību nav nekādas saistības ar šīm prasībām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 8. februāris, Inkreal, C‑566/22, EU:C:2024:123, 34. punkts).
32
No tā izriet, ka Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punkta pirmā teikuma pēdējā daļā izmantotais jēdziens “spēkā neesība pēc būtības”, ciktāl tas katrā ziņā attiecas uz spēkā esības nosacījumiem, kas atšķiras no tiem, kuri raksturo šajā regulā paredzētās vienošanās par jurisdikcijas noteikšanu, attiecas uz vispārējiem spēkā neesības pamatiem, kas var ietekmēt līgumattiecības, proti, it īpaši tādiem gribas trūkumiem kā maldība, viltus vai spaidi un tiesībspējas slēgt līgumus neesība; tie ir iemesli, kas paredzēti tās dalībvalsts tiesībās, kuras tiesas ir izraudzītas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 27. februāris, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, 36. punkts).
33
Šo secinājumu apstiprina Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punkta pirmā teikuma pēdējās daļas rašanās vēsture; šis pants nebija ietverts ne Regulas Nr. 44/2001 23. pantā, ne Briseles konvencijas 17. panta pirmajā daļā, un tā mērķis bija ieviest saskaņotu kolīziju normu jautājumā par vienošanos par tiesas izvēli spēkā esību pēc būtības, tādējādi garantējot līdzīgu nolēmumu par šo jautājumu – neatkarīgi no tā, kurā tiesā ir celta prasība –, kas atbilstu 2005. gada 30. jūnijā noslēgtajā Hāgas Konvencijā par tiesas izvēles līgumiem noteiktajiem risinājumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 27. februāris, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, 40. punkts). Profesoru Hartley un Dogauchi izstrādātā paskaidrojuma ziņojuma 125. un 126. punktā ir minēti tādi “būtiski spēkā neesības pamati” kā kļūda, maldināšana, spaidi, viltus, nekompetence vai rīcībnespēja.
34
Šajā gadījumā jākonstatē, ka Igaunijas tiesībās paredzēto nosacījumu, saskaņā ar kuru starp fiziskām personām piemērojama vienošanās par jurisdikcijas noteikšanu ir spēkā tikai tad, ja attiecīgais strīds saistīts ar šo personu saimniecisko un profesionālo darbību, protams, varētu pielīdzināt nosacījumam par attiecīgo personu spēju stāties līgumattiecībās. Tomēr tas nav klasisks nepilngadīgas personas vai aizsargātas pilngadīgas personas rīcībnespējas gadījums, bet patiesībā – atsauce uz līgumslēdzēju pušu veiktās darbības – kas nav privāta –veidu.
35
Turklāt jāuzsver – un tas jāpārbauda iesniedzējtiesai –, ka šī valsts tiesību norma nav vispārīgi piemērojama līgumattiecībām, jo tajā paredzētais spēkā esības nosacījums ir specifisks attiecībā uz vienošanos par jurisdikcijas noteikšanu. Tādējādi šis nosacījums neietilpst tādos vispārējos spēkā neesības pamatos kā šī sprieduma 32. punktā in fine minētie, un tas labākajā gadījumā varētu būt viens no šo vienošanos spēkā esības nosacījumiem, kuri, kā izriet no šī sprieduma 28.–31. punkta, tomēr ir izsmeļoši reglamentēti Regulas Nr. 1215/2012 25. pantā.
36
Līdz ar to šāds nosacījums, kas nav viens no vispārējiem spēkā neesības pamatiem, kuri ietekmē līgumattiecības starp pusēm, nevar būt viens no “spēkā neesības pēc būtības” pamatiem Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punkta pirmā teikuma izpratnē.
37
Interpretāciju, kas izriet no šī sprieduma 30.–36. punkta, apstiprina Regulas Nr. 1215/2012 25. panta mērķi, kas minēti šīs regulas 15., 19. un 22. apsvērumā, proti, ievērot pušu autonomiju un stiprināt izņēmuma vienošanos par tiesas izvēli efektivitāti (spriedums, 2025. gada 9. oktobris, Cabris Investments, C‑540/24, EU:C:2025:766, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
38
Proti, Regulas Nr. 1215/2012 25. panta pamatā ir pušu gribas autonomijas princips (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 18. novembris, DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, 38. punkts), un tieši šī principa vārdā pušu saskaņotā griba attaisno prioritāti, kura piešķirta tādas tiesas izvēlei, kas nav tā, kurai, iespējams, būtu jurisdikcija saskaņā ar Regulu Nr. 1215/2012 (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 7. februāris, Refcomp, C‑543/10, EU:C:2013:62, 26. punkts).
39
Tas, ka valsts tiesībās tiek izvirzīts nosacījums, saskaņā ar kuru vienošanās par jurisdikcijas noteikšanu nav spēkā, ja strīds nav saistīts ar līgumslēdzēju pušu saimniecisko un profesionālo darbību, būtu pretrunā šai pušu gribas autonomijai.
40
Turklāt šī interpretācija atbilst Regulas Nr. 1215/2012 mērķim, kurš, kā izriet it īpaši no šīs regulas 4., 6., 15. un 16. apsvēruma, ir vienādot jurisdikcijas kolīziju normas civillietās un komerclietās Savienības tiesību aktā, kas ir saistošs un tieši piemērojams un ar ko Savienības likumdevējs ir vēlējies pieņemt jurisdikcijas noteikumus ar augstu paredzamības un pārskatāmības pakāpi, lai stiprinātu tiesisko drošību un veicinātu pareizu tiesvedību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 27. februāris, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, 38. punkts).
41
Šajā ziņā Tiesa vairākkārt ir nospriedusi – lai veicinātu šos mērķus, it īpaši mērķi, kas attiecas uz tiesisko drošību, jāpastiprina Savienībā reģistrēto personu tiesiskā aizsardzība, vienlaikus ļaujot prasītājam viegli noteikt tiesu, kurā tas var vērsties, un atbildētājam – saprātīgi paredzēt tiesu, kurā tas var tikt iesūdzēts (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 27. februāris, Società Italiana Lastre, C‑537/23, EU:C:2025:120, 39. punkts).
42
Ar Regulu Nr. 1215/2012 garantētā tiesiskā drošība tiktu apdraudēta, ja valsts likumdevējam būtu iespējams attiecībā uz vienošanos par jurisdikcijas noteikšanu spēkā esību ieviest papildu nosacījumus, kas būtu it īpaši saistīti ar pastāvošo saikni ar attiecīgo pušu darbības veidu.
43
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto prejudiciālo jautājumu jāatbild, ka Regulas Nr. 1215/2012 25. panta 1. punkts jāinterpretē tādējādi, ka nosacījums, kas paredzēts tās tiesas, par kuras jurisdikciju ir vienojušās līgumslēdzējas puses, dalībvalstī piemērojamajās valsts tiesībās un saskaņā ar ko starp fiziskām personām noslēgta vienošanās par jurisdikcijas noteikšanu ir spēkā tikai tad, ja attiecīgais strīds ir saistīts ar šo pušu saimniecisko vai profesionālo darbību, nav pamats “spēkā neesībai pēc būtības” šīs tiesību normas izpratnē.
Par tiesāšanās izdevumiem
44
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 25. panta 1. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
nosacījums, kas paredzēts tās tiesas, par kuras jurisdikciju ir vienojušās līgumslēdzējas puses, dalībvalstī piemērojamajās valsts tiesībās un saskaņā ar ko starp fiziskām personām noslēgta vienošanās par jurisdikcijas piešķiršanu ir spēkā tikai tad, ja attiecīgais strīds ir saistīts ar šo pušu saimniecisko vai profesionālo darbību, nav pamats “spēkā neesībai pēc būtības” šīs tiesību normas izpratnē.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – igauņu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.