62019TJ0334_RES
Sag T-334/19
Google LLCogAlphabet Inc.
mod
Europa-Kommissionen
Rettens dom af 18. september 2024
»Konkurrence – misbrug af dominerende stilling – markedet for formidling af onlinesøgeannoncering i EØS – afgørelse, hvorved der fastslås en overtrædelse af artikel 102 TEUF og af EØS-aftalens artikel 54 – eksklusiv købsforpligtelse – kontraktlige restriktioner«
Dominerende stilling – misbrug – begreb – objektivt begreb, som omfatter den adfærd, der kan påvirke markedsstrukturen, og som hindrer opretholdelsen eller udviklingen af konkurrencen – forpligtelser, der påhviler den dominerende virksomhed – udøvelse af konkurrence alene baseret på opnåede resultater – bedømmelseskriterier
(Art. 102 TEUF)
(jf. præmis 102-110 og 673)
Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsafgørelse, hvorved der fastslås en overtrædelse – bevisbyrden for en overtrædelse og dennes varighed påhviler Kommissionen – en virksomheds udtømmende besvarelse af et direkte spørgsmål i forbindelse med Kommissionens anmodning om oplysninger – høj bevisværdi
(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 18 og art. 23, stk. 1)
(jf. præmis 111 og 796)
Konkurrence – administrativ procedure – kommissionsafgørelse, hvorved der fastslås en overtrædelse – domstolsprøvelse – legalitetskontrol – grundig kontrol af alle relevante oplysninger – formål og rækkevidde
(Art. 102 TEUF og 263 TEUF)
(jf. præmis 112 og 113)
Dominerende stilling – relevant marked – afgrænsning – kriterier – markedet for onlinesøgeannoncering – varers eller tjenesteydelsers substituerbarhed på udbudssiden og på efterspørgselssiden – samlet vurdering – hensyntagen til samtlige relevante faktorer – hensyntagen til virksomhedernes besvarelser af anmodningerne om oplysninger
(Art. 102 TEUF; Kommissionens meddelelse 97/C 372/03, punkt 15, 17, 25 og 36)
(jf. præmis 124-127, 131-136, 139-144, 155-166, 202-208, 214-216, 220-222, 226-228, 232-240, 244-247, 251-253, 257, 258, 264-273, 278-285, 317-324, 328-331, 334, 335, 338-341 og 347-350)
Dominerende stilling – relevant marked – afgrænsning – betydningen af Kommissionens tidligere afgørelsespraksis – foreligger ikke
(Art. 102 TEUF)
(jf. præmis 238, 300, 304, 361, 568-570 og 851)
Dominerende stilling – misbrug – eksklusivitetsklausuler i aftaler om annonceformidlingstjenester i forbindelse med onlinesøgninger – karakter af misbrug – mulighed for at begrænse konkurrencen og have markedsafskærmende virkning – den berørte virksomheds anfægtelse – pligt for konkurrencemyndigheden til at godtgøre den påtalte adfærds evne til at begrænse konkurrencen – hensyntagen til alle sagens omstændigheder
(Art. 102 TEUF)
(jf. præmis 379-390, 399, 400, 406, 411-415, 464-466, 501, 502, 548-557, 558-562, 581-583, 595, 607-617, 622, 694-715, 776-779, 787-789, 831, 832, 835-840, 843-848, 890-901, 927, 938-944, 948-953, 980, 987-991 og 998)
Konkurrence – EU-regler – virksomhed – begreb – udøvelse af økonomisk virksomhed – afgørende kriterium – enhedens retlige status og finansieringsmåde – ikke relevant
(jf. præmis 487)
Konkurrence – administrativ procedure – Kommissionens forpligtelser – omhyggelig og upartisk undersøgelse – forpligtelsens rækkevidde – hensyntagen til oplysninger indsamlet af adressaten for klagepunktsmeddelelsen – bevisværdi
[Art. 102 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 18 og art. 23, stk. 1, litra a)]
(jf. præmis 512-514)
Dominerende stilling – misbrug – begreb – en dominerende virksomheds binding af en væsentlig del af markedet – graden af dominans på det pågældende marked – ingen betydning – nødvendigheden af at fastsætte en præcis tærskel for bindingen af markedet – foreligger ikke
(Art. 102 TEUF)
(jf. præmis 596 og 621)
Dominerende stilling – misbrug – eksklusivitetsklausuler i aftaler om formidling af onlinesøgeannoncering – karakter af misbrug – pligt for konkurrencemyndigheden til at anvende testen med hensyn til den lige så effektive konkurrent – foreligger ikke – den berørte virksomheds fremlæggelse af en analyse, der er støttet på den pågældende test – forpligtelse for konkurrencemyndigheden til at undersøge bevisværdien
(Art. 102 TEUF)
(jf. præmis 660-667, 880-883 og 979)
Dominerende stilling – misbrug – begreb – objektivt begreb, som omfatter den adfærd, der kan påvirke markedsstrukturen, og som hindrer opretholdelsen eller udviklingen af konkurrencen – nødvendigheden af at godtgøre, at der foreligger en konkurrencebegrænsende hensigt – foreligger ikke
(Art. 102 TEUF)
(jf. præmis 678, 679 og 981)
Dominerende stilling – misbrug – objektiv begrundelse – betingelser – omfanget af bevisbyrden
(Art. 102 TEUF)
(jf. præmis 947)
Resumé
Ved sin dom annullerede Retten Europa-Kommissionens afgørelse, hvorved Google (
1
) var blevet pålagt at betale en bøde for tre tilfælde af misbrug af dominerende stilling på markedet for formidling af onlinesøgeannoncering. I denne forbindelse præciserede Retten de omstændigheder, der skal tages i betragtning med henblik på vurderingen af kontraktvilkårs afskærmningsvirkning, navnlig kontraktvilkår, hvorved der pålægges en eksklusiv leveringspligt.
Google, som er en virksomhed i IT- og kommunikationssektoren, der har specialiseret sig i internetbaserede produkter og tjenester, er navnlig kendt for sin generelle søgemaskine, som gør det muligt at opnå søgeresultater på de sider, der kommer frem på internetbrugernes skærme. Visse af disse resultater er knyttet til annoncørernes betalingstilsagn afgivet over Googles budgivningsplatform og er markeret med ord som »annonce« eller »sponsoreret«. Siden 2003 har Google ligeledes drevet en annonceformidlingsplatform ved navn AdSense, for hvilken dette selskab har udviklet en tjeneste ved navn AdSense for Search (herefter »AFS«).
AFS giver i lighed med andre tjenester til formidling af onlinesøgeannoncering udgivere af tredjepartswebsteder mulighed for at levere onlinesøgeannoncer, i det foreliggende tilfælde fra Google, når brugerne foretager søgninger på deres et websted, der indeholder en integreret søgemaskine. Herved deler leverandørerne af sådanne formidlingstjenester (herefter »formidlerne«) og udgiverne de indtægter, som disse annoncer skaber. Med hensyn til AFS skulle annoncørerne forbinde deres annoncer med nogle søgeord, som brugerne af de pågældende websteder kunne tænkes at anvende i forbindelse med en onlinesøgning, og betalte således principielt kun prisen for visningen af deres annonce, når brugeren faktisk klikkede på denne.
Med henblik på at anvende AFS kunne udgiverne bl.a. blive enten »onlinepartnere« med Google ved at indgå en standardkontrakt, der ikke var til forhandling, kaldet en »onlinekontrakt«, eller »direkte partnere« ved at indgå en »aftale om Google-tjenester« (herefter »GSA«), der blev forhandlet individuelt. For at indgå en GSA skulle de direkte partnere ligeledes udfylde en bestillingsseddel, hvorpå de angav, om de ønskede at anvende AFS eller en anden AdSense-tjeneste
Selv om GSA’erne blev forhandlet individuelt, var de udarbejdet på grundlag af skabeloner med bl.a. følgende kontraktvilkår:
–
indtil marts 2009 en »eksklusivitetsklausul«, der forbød anvendelsen af tjenester, der var identiske med eller i det væsentlige svarede til eller konkurrerede direkte med de tjenester, som Google leverede i henhold til GSA’en på de i bestillingssedlen omtalte websteder
–
fra marts 2009 dels en »placeringsklausul«, der forpligtede de direkte partnere til på websteder, der brugte AFS, at vise et mindsteantal af onlinesøgeannoncer fra Google og forbød dem at vise konkurrerende annoncer over eller direkte ved siden af søgeannoncer fra Google, dels en »klausul om forudgående godkendelse«, der pålagde de direkte partnere at indhente Googles samtykke, inden de ændrede visningen af onlinesøgeannoncer, herunder konkurrerende annoncer.
Ved afgørelse af 20. marts 2019 (
2
) fandt Kommissionen, at Google havde gjort sig skyldig i tre tilfælde af misbrug af dominerende stilling som følge af henholdsvis eksklusivitetsklausulen i GSA’erne indgået med de direkte partnere, som generelt havde inkluderet alle deres websteder i mindst en af deres GSA’er (herefter »direkte partnere, hvis samlede annoncering var omfattet«), placeringsklausulen og klausulen om forudgående godkendelse (herefter samlet »de omtvistede klausuler«).
Ifølge Kommissionen forfulgte disse tre klausuler samme mål, nemlig at udelukke formidlere, der konkurrerede med Google, med henblik på at fastholde og styrke selskabets stilling på markedet for formidling af onlinesøgeannoncering og markederne for onlinesøgeannoncering og derigennem dets stilling på markedet for generel søgning. Dette fælles mål og disse klausulers supplerende karakter foranledige Kommissionen til at finde, at de tre tilfælde af misbrug af en dominerende samlet udgjorde en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 102 TEUF, som havde varet fra den 1. januar 2006 til den 6. september 2016.
Følgelig pålagde Kommissionen Google en bøde på næsten 1,5 mia. EUR.
Med søgsmålet ved Retten nedlagde Google påstand om annullation af den anfægtede afgørelse og, subsidiært, ophævelse eller nedsættelse af bøden.
Rettens bemærkninger
1. Afgrænsningen af de relevante markeder
I første række forkastede Retten Googles anbringende om, at Kommissionen havde afgrænset de pågældende relevante markeder, dvs. markederne for onlinesøgeannoncering og formidling af denne søgning, fejlagtigt.
Med hensyn til afgrænsningen af markedet for onlinesøgeannoncering gjorde Google bl.a. gældende, at Kommissionen undlod at tage hensyn til alle de relevante faktorer for at sondre mellem søgeannoncer og ikke-søgeannoncer (herefter »de to omhandlede annoncetyper«).
Retten bemærkede i denne henseende, at som det fremgår af retspraksis og Kommissionens meddelelse om afgrænsning af markedet (
3
), skal analysen af substituerbarheden ikke kun tage hensyn til de pågældende produkters og tjenesteydelsers objektive kendetegn, men ligeledes til konkurrencevilkårene og efterspørgsels- og udbudsstrukturen på markedet. Derimod er Kommissionen, når den skal afgrænse et produktmarked, hverken forpligtet til at undersøge alle de vurderingselementer, der er anført i nævnte meddelelse, eller rette sig efter en usmidig rangorden af indicier.
Ud over de to omhandlede annoncetypers kendetegn og brug havde Kommissionen i det foreliggende tilfælde som led i en samlet vurdering taget hensyn til en række andre faktorer, herunder bl.a. prisen på de omhandlede annoncer, de investeringer, der var nødvendige for at levere onlinesøgeannoncetjenester, og adfærden blandt de udgivere, som havde reduceret deres brug af søgeannoncer. Kommissionen havde endvidere indhentet informerede bemærkninger fra markedsaktørerne og støttet sig på disse bemærkninger for at afgrænse det pågældende marked.
Google havde følgelig ikke godtgjort, at Kommissionen så bort fra visse relevante faktorer i sin samlede vurdering af de to omhandlede annoncetypers substituerbarhed, og heller ikke, at Kommissionen begik en retlig fejl, idet den i en stor del af sin analyse beskæftigede sig med forskellene i kendetegn og brug af disse annoncer.
Retten forkastede desuden Googles argumenter om, at Kommissionen med henblik på afgrænsningen af markedet for onlinesøgeannoncering ikke havde foretaget en fyldestgørende prisanalyse, navnlig ved hjælp af en test, der analyserede virkningen af en betydelig og varig stigning på 5-10% i prisen på søgeannoncer (herefter »SSNIP-testen«).
I det foreliggende tilfælde tilstillede Kommissionen som led i prisanalysen annoncørerne, udgiverne og mediebureauerne anmodninger om oplysninger og stillede dem bl.a. et spørgsmål om deres reaktion i tilfælde af en prisstigning på søgeannoncer eller, for udgivernes vedkommende, et fald i indtægterne fra disse annoncer.
Henset til ordlyden af nævnte spørgsmål fastslog Retten, at Kommissionen ikke havde foretaget en SSNIP-test som fastlagt i Kommissionens meddelelse om afgrænsningen af markedet. Retten bemærkede imidlertid, at selv om denne test er et anerkendt værktøj, og resultaterne heraf, sammen med andre elementer, kan tages i betragtning som led i en samlet vurdering af afgrænsningen af markedet, er en systematisk anvendelse af en sådan test ikke obligatorisk i forbindelse med afgrænsningen af markedet.
Retten bekræftede endvidere, at Kommissionens prisanalyse var tilstrækkelig. Markedsaktørernes svar på Kommissionens anmodninger om oplysninger, ledsaget af begrundelser til støtte for deres svar, er nemlig en del af de elementer, der i Kommissionens meddelelse om afgrænsningen af markedet udtrykkeligt anses for at være relevante, eftersom de gør det muligt at foretage en vurdering af kundernes og konkurrenternes synspunkter og dermed udgør et værktøj, der kan tages i betragtning med henblik på at afgrænse det relevante marked.
Som konklusion bekræftede Retten den i den anfægtede afgørelse foretagne afgrænsning af det pågældende marked, efter at den havde bemærket, at Google hverken havde rejst tvivl om nøjagtigheden og pålideligheden af samt den indbyrdes sammenhæng mellem de beviselementer, hvorpå Kommissionen havde baseret sin samlede vurdering af substituerbarheden, eller godtgjort, at denne institution havde undladt at tage relevante elementer i betragtning med henblik herpå. Retten erklærede ligeledes, at konstateringen om Googles dominerende stilling på markedet for formidling af onlinesøgeannoncering var gyldig, for så vidt som Google havde anfægtet denne dominerende stilling, alene med den begrundelse at afgrænsningen af det pågældende marked var urigtig.
2. De omtvistede klausulers evne til at begrænse konkurrencen
I anden række undersøgte Retten Googles anbringender til anfægtelse af, at de omtvistede klausuler udgjorde misbrug af dominerende stilling.
Hvad indledningsvis angår eksklusivitetsklausulen i de GSA’er, der var indgået med direkte partnere, hvis samlede annoncering var omfattet, foreholdt Google Kommissionen, at den havde lagt til grund, at den ikke behøvede at undersøge, om nævnte klausul kunne begrænse konkurrencen.
Herom bemærkede Retten, at Google under den administrative procedure og med beviser til støtte herfor havde bestridt, at ovennævnte eksklusivitetsklausul kunne begrænse konkurrencen. Google havde ligeledes gjort gældende, at denne klausul var objektivt begrundet.
På denne baggrund kunne Kommissionen i henhold til retspraksis, som den principalt havde gjort gældende, med henblik på at påvise, at der forelå en overtrædelse af artikel 102 TEUF, ikke nøjes med at konstatere, at eksklusivitetsklausulen i de GSA’er, der var indgået med direkte partnere, hvis samlede annoncering var omfattet, forpligtede disse partnere til udelukkende hos Google at dække hele eller en betydelig del af deres behov for tjenester til formidling af onlinesøgeannoncering som omhandlet i dom i sagen Hoffmann-La Roche mod Kommissionen (
4
). Kommissionen skulle desuden godtgøre, at nævnte klausul kunne begrænse konkurrencen, hvorved den skulle tage hensyn til samtlige relevante omstændigheder i sagen.
Retten undersøgte herefter, om Kommissionen, som Google havde gjort gældende, med urette subsidiært havde fundet, at eksklusivitetsklausulen i de GSA’er, der var indgået med direkte partnere, hvis samlede annoncering var omfattet, kunne begrænse konkurrencen
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt nævnte klausul havde afskrækket de direkte partnere, hvis samlede annoncering var omfattet, fra at foretage indkøb hos andre formidlere med henblik på at vise konkurrerende annoncer på deres websteder eller på visse af deres sider, foreholdt Google bl.a. Kommissionen, at den i den anfægtede afgørelse kun havde henvist til svarene fra visse af disse direkte partnere på de anmodninger om oplysninger, der var blevet sendt under den administrative procedure.
I denne forbindelse bemærkede Retten, at Kommissionen i den anfægtede afgørelse med rette kunne tage hensyn til eksemplerne på svar fra de direkte partnere, hvis samlede annoncering var omfattet, og til elementer, der var egnede til at underbygge Kommissionens vurdering, hvorefter eksklusivitetsklausulen i de GSA’er, der var indgået med sådanne direkte partnere, havde kunnet afholde disse fra at foretage indkøb hos formidlere, der konkurrerede med Google, til dækning af i det mindste en del af deres behov.
For at anfægte den omstændighed, at eksklusivitetsklausulen havde haft en sådan afskrækkende virkning, påberåbte Google sig ligeledes en erklæring fra en direkte partner, som dette selskab selv havde indhentet under den administrative procedure. Kommissionen fandt, at denne erklæring havde en begrænset bevisværdi, bl.a. med den begrundelse at den ikke vidste, hvordan Google var kommet i besiddelse af den. Selv om Google ikke har Kommissionens undersøgelses- og sanktionsbeføjelser og dermed nødvendigvis måtte støtte sig på direkte partneres frivillige samarbejde, fastslog Retten, at det imidlertid ikke kunne udledes heraf, at de af Google indsamlede oplysninger nødvendigvis var irrelevante, fordi deres bevisværdi var mere begrænset.
Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt eksklusivitetsklausulen i de GSA’er, der var indgået med direkte partnere, hvis samlede annoncering var omfattet, havde hindret Googles konkurrenter i at få adgang til en væsentlig del af markedet for formidling af onlinesøgeannoncering i EØS, gjorde Google bl.a. gældende, at Kommissionens analyse af markedsdækningen for nævnte klausul var usammenhængende, for så vidt som den med henblik på kvalificeringen af udelukkelsesvirkningen af eksklusivitetsklausulen i de GSA’er, som var indgået med direkte partnere, hvis samlede annoncering var omfattet, havde taget hensyn til de indtægter, som var skabt af samtlige de GSA’er, der indeholdt klausulerne om placering og forudgående godkendelse, herunder dem, hvori de direkte partnere ikke havde ladet alle deres websteder indgå.
I denne henseende bemærkede Retten bl.a., at Kommissionen for at vurdere eksklusivitetsklausulens virkninger skulle tage hensyn til samtlige omstændigheder i sagen for at afgøre, om nævnte eksklusivitetsklausuls dækningsgrad var tilstrækkelig til, at den kunne have en udelukkelsesvirkning. I den anfægtede afgørelse havde Kommissionen for det første fundet, at eksklusivitets- og placeringsklausulerne supplerede hinanden, bl.a. for så vidt som disse klausuler tilsigtede at afholde de direkte partnere fra at foretage indkøb af konkurrerende annoncer, og for det andet at placeringsklausulen gradvist havde erstattet eksklusivitetsklausulen i GSA’erne, hvorfor disse to klausuler sideløbende havde dækket forskellige dele af markedet i den relevante periode. I modsætning til, hvad Google gjorde gældende, kunne Kommissionen således ikke undersøge dækningen for eksklusivitetsklausulen og for placeringsklausulen isoleret fra hinanden, idet den herved ville se bort fra den faktiske og retlige sammenhæng og opdele undersøgelsen af dækningen af markedet kunstigt.
Efter have undersøgt dækningsgraden for disse klausuler bemærkede Retten således, at Kommissionen med rette kunne finde, at henset til placeringsklausulens dækning kunne dækningen for eksklusivitetsklausulen i de GSA’er, hvori de direkte partnere typisk havde inddraget alle deres websteder, være tilstrækkelig til, at denne klausul kunne skabe en udelukkelsesvirkning i perioden fra den 1. januar 2006 til den 31. december 2015.
Herefter undersøgte Retten Googles hypotese om, at Kommissionen ved hjælp af kriteriet om den lige så effektive konkurrent (
5
) ikke havde godtgjort, at eksklusivitetsklausulen i de GSA’er, der var indgået med direkte partnere, hvis samlede annoncering var omfattet, havde hindret en konkurrent, der var lige så effektiv som Google, i at træde ind på det relevante marked eller udelukket denne. Herom bemærkede Retten, at Kommissionen ikke havde pligt til at støtte sig på et sådant kriterium, som blot er en metode blandt flere, der gør det muligt at vurdere, om en praksis kan skabe udelukkelsesvirkninger. Hvis Google derimod havde fremlagt en analyse støttet på kriteriet om den lige så effektive konkurrent, hvilket ikke var tilfældet, skulle Kommissionen have undersøgt denne analyse.
Efter at bekræftet de fleste af Kommissionens vurderinger fastslog Retten imidlertid, at Kommissionens analyse af udelukkelsesvirkningen var behæftet med fejl hvad angår hensyntagen til dækningsgraden for eksklusivitetsklausulen i 2016 samt GSA’ernes varighed.
For det første bemærkede Retten nemlig, at den anfægtede afgørelse ikke identificerede den del af markedet for formidling af onlinesøgeannoncering, der var dækket af eksklusivitetsklausulen i de GSA’er, der var indgået med direkte partnere, hvis samlede annoncering var omfattet, for 2016. Kommissionen havde følgelig ikke godtgjort, at nævnte klausul som følge af sin dækning kunne have en udelukkelsesvirkning fra den 1. januar 2016 til den 31. marts 2016.
For det andet havde Kommissionen i denne analyse hverken taget behørigt hensyn til varigheden af hver enkelt GSA, der var indgået med de direkte partnere, eller til deres ret til ensidig opsigelse.
Retten bemærkede, at Kommissionen skal tage hensyn til samtlige relevante omstændigheder med henblik på at afgøre, om en adfærd konkret kunne skabe en udelukkelsesvirkning i forhold til en konkurrent, der var mindst lige så effektiv som Google. Hvad nærmere bestemt angår en eksklusiv købsforpligtelse skulle Kommissionen tage hensyn til varigheden af denne forpligtelse samt den økonomiske og retlige sammenhæng, hvori den indgik.
En stor del af de GSA’er, som nævnte direkte partnere var underlagt, havde individuelt set nemlig blot en varighed på nogle år, selv om de efterfølgende var blevet fornyet eller forlænget, af og til flere gange. I den anfægtede afgørelse tog Kommissionen kun hensyn til den akkumulerede varighed af de GSA’er, hvori de direkte partnere, hvis samlede annoncering var omfattet, typisk havde ladet alle deres websteder indgå, og ikke til varigheden af hver af de nævnte GSA’er individuelt set og ej heller til hver enkelt af de eventuelle forlængelser af disse. Kommissionen tog heller ikke hensyn til de faktiske omstændigheder og de vilkår, hvorunder disse forlængelser fandt sted, og ej heller til indholdet af de klausuler om ret til ensidig opsigelse, som visse af de direkte partnere, hvis samlede annoncering var omfattet, havde, eller til de omstændigheder, hvorunder en sådan ret kunne udøves.
På denne baggrund kunne Kommissionen ganske vist tage hensyn til den akkumulerede varighed af de GSA’er, hvori de direkte partnere typisk havde ladet alle deres websteder indgå, som en relevant omstændighed. Den kunne derimod ikke udelukke, at disse direkte partnere havde mulighed for at foretage indkøb hos formidlere, der konkurrerede med Google, ved udløbet af hver enkelt af deres GSA’er, og kunne dermed heller ikke fastslå, at nævnte direkte partnere havde haft pligt til at foretage indkøb hos Google for hele eller en væsentlig del af deres behov i hele perioden for den akkumulerede varighed af deres GSA’er.
Retten fastslog, at Kommissionen ikke i tilstrækkelig grad havde godtgjort, at nævnte klausul havde kunnet afholde de direkte partnere, hvis samlede annoncering var omfattet, fra at foretage indkøb hos formidlere, der konkurrerede med Google, eller at den havde kunnet forhindre disse formidlere i at få adgang til en væsentlig del af markedet for formidling af onlinesøgeannoncering i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, og dermed at denne klausul kunne have haft den udelukkelsesvirkning, der blev konstateret i nævnte afgørelse.
Ifølge Retten havde Kommissionen begået tilsvarende fejl i analysen af udelukkelsesvirkningerne for placeringsklausulen og klausulen om forudgående godkendelse. I denne henseende havde Kommissionen med rette fundet, at placeringsklausulen kunne sidestilles med en lempet eksklusivitetsklausul for så vidt angik de websteder, der var omfattet af de GSA’er, der indeholdt denne klausul, eftersom den reserverede de mest synlige pladser på de direkte partneres resultatsider til Googles annoncer. Hvad angår klausulen om forudgående godkendelse havde Kommissionen i den anfægtede afgørelse fundet, at den havde en udelukkelsesvirkning svarende til virkningen dels af eksklusivitetsklausulen i de GSA’er, der var indgået med direkte partnere, hvis samlede annoncering var omfattet, dels af placeringsklausulen.
I lighed med eksklusivitetsklausulen henhørte varigheden af de direkte partneres forpligtelse til i medfør af placeringsklausulen at afsætte de mest synlige pladser dermed under de relevante omstændigheder med henblik på at vurdere denne klausuls udelukkelsesvirkning. Det forholdt sig på samme måde med hensyn til de direkte partneres pligt til i medfør af klausulen om forudgående godkendelse at anmode Google om godkendelse, inden de ændrede visningen af konkurrerende annoncer. Kommissionen havde ikke taget behørigt hensyn til disse forpligtelsers varighed.
Retten fastslog, at ovennævnte fejl berørte samtlige de begrænsninger, som Kommissionen havde identificeret, hvorfor denne institution ikke i tilstrækkelig grad havde godtgjort, at de omtvistede klausuler havde kunnet skabe den i den anfægtede afgørelse konstaterede udelukkelsesvirkning, og ej heller at de hver især udgjorde overtrædelser af artikel 102 TEUF.
Eftersom Kommissionen i den anfægtede afgørelse havde fundet, at den samlede og vedvarende overtrædelse var kvalificeret, for så vidt som den bestod af de forskellige ovennævnte overtrædelser, annullerede Retten nævnte afgørelse i det hele.
(
1
) – I det foreliggende tilfælde er »Google« en samlet betegnelse for selskabet Google LLC, tidligere Google Inc., samt dets moderselskab Alphabet, Inc.
(
2
) – Kommissionens afgørelse C(2019) 2173 final af 20.3.2019 om en procedure i henhold til artikel 102 TEUF og EØS-aftalens artikel 54 (sag AT.40411 – Google Search (AdSense)) (herefter »den anfægtede afgørelse«).
(
3
) – Kommissionens meddelelse om afgrænsning af det relevante marked i forbindelse med Fællesskabets konkurrenceret (EFT 1997, C 372, s. 5).
(
4
) – Dom af 13.2.1979, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen (85/76, EU:C:1979:36). Det fremgår af nævnte doms præmis 89, at »en virksomhed, som indtager en dominerende stilling på et marked, og som – også efter anmodning fra købere – binder disse købere til sig ved hjælp af en forpligtelse til eller et løfte om at dække hele eller en betydelig del af deres behov udelukkende hos nævnte virksomhed, herved misbruger sin dominerende stilling som nævnt i artikel [102 TEUF]«.
(
5
) – Ifølge retspraksis består dette kriterium i at undersøge, om en virksomhed med dominerende stillings praksis kan udelukke en konkurrent, der er lige så effektiv som denne virksomhed, fra markedet.