61987CC0388_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Centrale Raad van Beroep, Utrecht, har forelagt Domstolen to praejudicielle spoergsmaal vedroerende en raekke bestemmelser i Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 ( 1 ) som angaar de krav paa ydelser ved arbejdsloeshed, som tilkommer arbejdstagere, der flytter inden for Faellesskabet .
Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger
2 . Fru Warmerdam-Steggerda ( herefter benaevnt "Warmerdam ") oppebar i Nederlandene oprindelig en ydelse som arbejdsloes . Dernaest arbejdede hun fra 17 . marts til 8 . august 1975 som keramiker for en virksomhed i Skotland . I kraft af denne beskaeftigelse var hun fra 17 . marts til 6 . april 1975 lovpligtigt forsikret ( med betaling af bidrag ) mod arbejdsulykker, men paa grund af hendes ringe indtaegter ikke mod andre risici, som er omfattet af den britiske sociale forsikringsordning . Den 6 . april 1975 udloeb National Insurance ( Industrial Injuries ) Act 1965-1974, som denne ulykkesforsikring var baseret paa . Fra denne dato traadte Social Security Act 1975 i kraft, som i henhold til en i De Europaeiske Faellesskabers Tidende offentliggjort erklaering ( 2 ) er en ordning som omhandlet i artikel 4, stk . 1 og 2, i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71, som denne forordning saaledes finder anvendelse paa ( 3 ). Fra dette tidspunkt blev der i Det Forenede Kongerige ikke laengere opkraevet saerskilte bidrag til Warmerdams ulykkesforsikring, da den nye lovgivning bestemte, at hun paa grund af sine ringe indtaegter ikke laengere skulle betale bidrag .
Grunden til Warmerdams ophold i Det Forenede Kongerige var, at hendes aegtefaelle paa dette tidspunkt opholdt sig i landet i forbindelse med en praktikantperiode . Ved udloebet af denne praktikantperiode opsagde Warmerdam sin beskaeftigelse, og aegteparret vendte, efter foerst at have foretaget en ferierejse gennem Skotland, den 30 . august 1975 tilbage til Nederlandene . Warmerdam lod sig den 1 . september 1975 registrere som arbejdssoegende i Nederlandende .
3 . Den 3 . marts 1977 besluttede direktionen for Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging ( herefter benaevnt "BNAB ") ikke at tildele Warmerdam ydelser ved arbejdsloeshed . BNAB var af den opfattelse, at da Warmerdam under sin beskaeftigelse i Det Forenede Kongerige ikke havde vaeret forsikret mod de oekonomiske foelger af arbejdsloeshed, kunne hun ikke anses for arbejdstager i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71' s forstand . Da der ifoelge denne forordning kun skal udbetales ydelser ved arbejdsloeshed til arbejdstagere, havde Warmerdam ifoelge afgoerelsen ingen ret til saadanne ydelser .
Warmerdam indbragte denne afgoerelse for Raad van Beroep, Arnhem, som ved dom af 8 . september 1977 gav hende medhold og hjemviste sagen til BNAB, for at denne kunne traeffe fornyet afgoerelse under hensyntagen til dommen . BNAB ankede denne dom til Centrale Raad van Beroep, Utrecht, med paastand om ophaevelse af den indankede dom og om frifindelse .
Centrale Raad van Beroep fandt det noedvendigt at forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal :
"1 ) Erhverver den, der i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71' s forstand, saaledes som forordningen var affattet paa det paagaeldende tidspukt, udelukkende er forsikret mod en eller flere risici, som kun henhoerer under én gren i en social sikringsordning (( i dette tilfaelde den i artikel 4, stk . 1, litra e ), naevnte gren )), paa grundlag heraf ogsaa den status som arbejdstager, der kraeves for at faa ret til de fordele, som denne forordning giver med hensyn til en anden social sikringsgren (( i dette tilfaelde den i artikel 4, stk . 1, litra g ), naevnte gren ))?
2 ) Kan den kompetente institution i en medlemsstat, som naevnt i artikel 67, stk . 1, i forordning ( EOEF ) nr . 1408/81, saaledes som forordningen var affattet paa det paagaeldende tidspunkt, ved anvendelsen af lovgivningen i denne medlemsstat kun tage hensyn til "beskaeftigelsesperioder" tilbagelagt i henhold til en anden medlemsstats lovgivning - som opfylder betingelsen om, at de ville vaere blevet anset for forsikringsperioder, hvis de havde vaeret tilbagelagt efter den foerstnaevnte lovgivning - saafremt disse beskaeftigelsesperioder ogsaa ifoelge den lovgivning, ifoelge hvilken de er tilbagelagt, defineres eller anses som forsikringsperioder for samme sociale sikringsgren?"
Retsspoergsmaalet i hovedsagen angaar raekkevidden af artikel 71, stk . 1, litra b ), ii )
4 . Ifoelge forelaeggelseskendelsen har Warmerdam stoettet sit krav mod BNAB paa artikel 71, stk . 1, litra b ), ii ), i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 .
Denne bestemmelse hoerer til kapitel 6 i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71, som har overskriften "arbejdsloeshed", og som bestaar af en raekke regler, som vandrende arbejdstagere inden for Faellesskabet kan paaberaabe sig med henblik paa at opnaa ret til ydelser ved arbejdsloeshed . Dette kapitels afdeling 1 og 2 indeholder en raekke almindelige regler om sammenlaegning af beskaeftigelses - eller forsikringsperioder tilbagelagt i forskellige medlemsstater ( artikel 67 ), beregning af ydelserne ( artikel 68 ) og udbetaling af ydelser til arbejdsloese, der rejser til en anden medlemsstat ( artikel 69 og artikel 70 ). Dette kapitels afdeling 3 indeholder en enkelt artikel, artikel 71, og sikrer paa visse betingelser graensearbejdere (( stk . 1, litra a ) )) og andre arbejdstagere (( stk . 1, litra b ) )), som under deres seneste beskaeftigelse var bosat i en anden medlemsstat end den "kompetente" ( 4 ) medlemsstat, ret til ydelser ved arbejdsloeshed efter lovgivningen i enten den medlemsstat, hvor de senest var beskaeftiget (( litra b ), i ) )), eller den medlemsstat, hvor de er bosat (( litra b ), i ) i )). Artikel 71, stk . 1, litra b ), ii ), er affattet saaledes :
"1 ) Arbejdsloese arbejdstagere, som under deres seneste beskaeftigelse var bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat, modtager ydelser efter foelgende regler :
(...)
b ) (...)
ii ) Andre arbejdstagere end graensearbejdere, der er helt arbejdsloese, og som stiller sig til raadighed for arbejdsformidlingen i den medlemsstat, paa hvis omraade de er bosat, eller som vender tilbage til denne stats omraade, modtager ydelser efter denne stats lovgivning, som om de senest havde vaeret beskaeftiget der; ..."
Domstolens praksis vedroerende artikel 71, stk . 1, litra b ), ii )
5 . Domstolens dom skal saette den forelaeggende ret i stand til at anvende artikel 71, stk . 1, litra b ), ii ), korrekt . Derfor er det efter min mening hensigtsmaessigt, foer jeg gaar ind paa de konkret stillede spoergsmaal, at erindre om Domstolens tidligere praksis vedroerende denne bestemmelse . Denne praksis er nemlig efter min opfattelse saerdeles oplysende med hensyn til artikel 71' s formaal og raekkevidde, som efter min mening maa vaere afgoerende for det svar, som Domstolen skal give paa de af den forelaeggende ret stillede spoergsmaal .
Den allerfoerste dom, der maa naevnes, er dommen af 15 . december 1976 ( sag 39/76, Mouthaan, Sml . s . 1901 ), hvori Domstolen praeciserede, at "(( ifoelge niende betragtning til forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 )) har artikel 71, stk . 1, litra b ), ii ), til formaal at sikre arbejdstagere, der befinder sig i en af de der omhandlede situationer, arbejdsloeshedsydelser paa saadanne betingelser, at de bedst muligt saettes i stand til at soege nyt arbejde" ( dommens praemis 13 ). Denne afgoerelse blev for nylig gentaget i dommen af 12 . juni 1986 ( sag 1/85, Miethe, Sml . s . 1837, praemis 16 ), og i dommen af 22 . september 1988 ( sag 236/87, Bergemann, Sml . s . 5125, praemis 18 ).
Den anden dom, som jeg her vil erindre om, er dommen af 27 . maj 1982 ( sag 227/81, Aubin, Sml . s . 1991 ). I denne dom statuerede Domstolen, at artikel 71, stk . 1, litra b ), ii ), i det vaesentlige tilsigter at give de arbejdsloese en valgmulighed, som under deres seneste beskaeftigelse var bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat . De kan vaelge at kraeve ydelser efter lovgivningen i den stat, hvor de senest har arbejdet, eller efter lovgivningen i den stat, hvor de er bosat ( dommens praemisser 13 og 19; se ogsaa Miethe-dommen, praemisserne 9-10 ).
Endelig vil jeg naevne dommen af 17 . februar 1977 ( sag 76/76, Di Paolo, Sml . s . 315 ). Denne sag var blevet forelagt Domstolen af Belgiens Cour de cassation, som skulle traeffe afgoerelse om et krav paa ydelser ved arbejdsloeshed fra en i Belgien bosat person, som senest havde haft beskaeftigelse i Det Forenede Kongerige og derefter var vendt tilbage til sin familie i Belgien, hvor den paagaeldende ansoegte om ydelser ved arbejdsloeshed . En af betingelserne for at faa tildelt ydelser ved arbejdsloeshed i Belgien er bevis for et vist antal arbejdsdage . For at foere dette bevis havde arbejdstageren anmodet om anvendelse af artikel 67 . Denne artikels stk . 3 bestemmer, at "sammenlaegningsreglerne" i artiklens stk . 1 og 2 kun anvendes paa betingelse af, at den paagaeldende senest har tilbagelagt forsikrings - eller beskaeftigelsesperioder efter den lovgivning, i henhold til hvilken ydelserne begaeres . Denne betingelse gaelder ifoelge samme stk . 3 imidlertid ikke for de tilfaelde, der omhandles bl . a . i artikel 71, stk . 1, litra b ), ii ).
I dommen fastslog Domstolen, at artikel 71, stk . 1, til fordel for graensearbejdere og andre arbejdstagere paa visse betingelser tillader en fravigelse af reglen i artikel 67, stk . 3 . Den vaesentligste betingelse er, at den paagaeldende er bosat i en anden medlemsstat end den, hvis lovgivning han var undergivet ved sin seneste beskaeftigelse ( dommens praemisser 10 og 11 ). I dommen bemaerkes det, at denne bestemmelse har til formaal at lade bopaelsstaten baere omkostningerne ved arbejdsloeshedsydelser ( i stedet for den seneste beskaeftigelsesstat ) for visse kategorier af arbejdstagere, der har bevaret en snaever forbindelse til det land, hvor de har etableret sig og har deres saedvanlige opholdssted . Denne regel er imidlertid ikke laengere berettiget, "saafremt undtagelsen i artikel 71 i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 ved en for vid fortolkning af udtrykket bopael kom til at omfatte alle de vandrende arbejdstagere, der er beskaeftiget i én medlemsstat, mens deres familie fortsat har deres saedvanlige opholdssted i en anden medlemsstat"; derfor skal artikel 71, stk . 1, litra b ), ii ), fortolkes strengt ( dommens praemisser 12 og 13 ).
Med hensyn til bopaelskravet gik dommen naermere ind paa betydningen af udtrykket "den medlemsstat, paa hvis omraade de er bosat" i artikel 71, stk . 1, litra b ), ii ). Ved dette udtryk skal forstaas den medlemsstat, hvor arbejdstageren, selv om han er beskaeftiget i en anden medlemsstat, fortsaetter med at have sin saedvanlige bopael, og hvor hans saedvanlige interessecentrum ligeledes befinder sig . Tilfoejelsen "eller som vender tilbage til denne stats omraade" betyder blot, at begrebet bopael ikke noedvendigvis udelukker et ikke-saedvanligt opholdssted i en anden medlemsstat . Der skal saaledes tages hensyn til varigheden og kontinuiteten af den bopael, som den paagaeldende havde, foer han flyttede, til varigheden af og formaalet med hans fravaer, til arten af beskaeftigelsen i den anden medlemsstat samt til den paagaeldendes hensigt, som den fremgaar af samtlige omstaendigheder ( dommens praemisser 17-21 ). Saaledes gjorde dommen det klart, at udtrykket "var bosat" i artikel 71, stk . 1, henviser til et midlertidigt opholdssted i den medlemsstat, hvor arbejdstageren udoevede sin seneste beskaeftigelse; udtrykket "er bosat" i stk . 1, litra b ), ii ), henviser derimod til den saedvanlige bopael, som den paagaeldende arbejdstager har bevaret under sin seneste udenlandske beskaeftigelse, og hvor hans saedvanlige interessecentrum ligeledes befinder sig ( 5 ).
Det fremgaar ikke klart af forelaeggelseskendelsen, om Warmerdam har bevaret sin bopael i Nederlandene, mens hun udoevede beskaeftigelse i Storbritannien . Saafremt man tilslutter sig min opfattelse, vil jeg gaa ud fra, at bopaelskravet i dette tilfaelde ikke staar til diskussion ( hvilket dog skal verificeres af den forelaeggende ret ) - og at Warmerdam saaledes kan anses for under sit ophold i Storbritannien at have bevaret sin bopael i Nederlandene ( 6 ). Derfor vil jeg koncentrere mig om den forelaeggende rets spoergsmaal om betingelserne for anvendelsen af artikel 71, stk . 1, litra b ), ii ), navnlig egenskaben arbejdstager .
Det foerste spoergsmaal : Begrebet "arbejdstager" i artikel 71
6 . Paa denne baggrund kommer jeg nu til Centrale Raad van Beroeps foerste spoergsmaal . Efter min opfattelse skal dette spoergsmaal forstaas saaledes, at det gaar ud paa, om den, der under sin seneste beskaeftigelse udelukkende er forsikret mod risici, der kun hoerer til en social sikringsgren ( i dette tilfaelde arbejdsulykker ), herved erhverver den egenskab af arbejdstager, som kraeves for at nyde de fordele, som tildeles ved artikel 71, stk . 1, litra b ), ii ), ( nemlig ret til ydelser inden for grenen arbejdsloeshed ).
Ved besvarelsen af dette spoergsmaal laegger man i de for Domstolen afgivne indlaeg generelt den definition af begrebet arbejdstager til grund, som gives i artikel 1, litra a ), i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 . I dette litra a ) findes der en raekke alternative definitioner af begreberne "arbejdstager" og "selvstaendig erhvervsdrivende ". Denne artikels laengde og kompleksitet udspringer af, at det er noedvendigt ved anvendelsen af forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 at anvende ét arbejdstagerbegreb for et stort antal sociale sikringsordninger .
Warmerdam, som stoettes heri af den nederlandske regering, er af den opfattelse, at hendes egenskab af arbejdstager klart fremgaar af ordlyden af artikel 1, litra a ). Hun har herved henvist til, at denne bestemmelse forbinder egenskaben arbejdstager med den omstaendighed, at man er forsikret mod en eller flere risici, der svarer til de sikringsgrene, som indgaar i en social sikringsordning, uden at tage stilling til en saadan egenskab for hver enkelt gren i den sociale sikringsordning . I deres argumentation laegges der vaegt paa, at begrebet "arbejdstager" er et faellesskabsbegreb, som ganske vist skal udfyldes nationalt, dog saaledes at forstaa, at den nationale udfyldning skal vaere i overensstemmelse med faellesskabsretten . I Warmerdams indlaeg henvises der paa dette punkt ogsaa til dommen af 19 . marts 1964 ( sag 75/63, Unger, Sml . 1954-1964, s . 471 ), som drejede sig om definitionen af arbejdstager i forgaengeren for forordning ( EOEF ) nr . 1408/71, nemlig forordning ( EOEF ) nr . 3/58 ( 7 ). I denne dom bekraeftede Domstolen, at begrebet arbejdstager har faellesskabsretlig betydning, og udtalte, at begrebet omfatter alle personer, som uanset under hvilken betegnelse i denne egenskab er omfattet af de forskellige nationale sociale sikringsordninger ( 8 ). Warmerdam og den nederlandske regering har da ogsaa konkluderet, at der, for at artikel 71, stk . 1, litra b ), ii ), kan finde anvendelse, kun kraeves egenskab af arbejdstager generelt og ikke egenskab af arbejdstager forsikret mod arbejdsloeshed .
7 . BNAB er af en anden opfattelse og stoettes i sine konklusioner af Kommissionen . Generelt mener BNAB, at begge de af Centrale Raad van Beroep stillede spoergsmaal rejser det samme problem, nemlig om en arbejdstager, som i en medlemsstat kun har vaeret forsikret mod én risiko, paa grundlag af denne begraensede forsikring i en anden medlemsstat kan udlede ret til forsikring mod andre risici . BNAB har anfoert, at dette spoergsmaal maa besvares benaegtende; en anden opfattelse ville nemlig vaere en tilskyndelse til kun at forsikre sig mod én risiko i en medlemsstat og saa paa grundlag af en saadan forsikring at goere krav paa fordelene ved anvendelse af alle andre sociale sikringsgrene ( 9 ).
Mere specifikt med hensyn til Centrale Raad van Beroeps foerste spoergsmaal har BNAB ikke benaegtet, at definitionen af arbejdstagere i artikel 1, litra a ), i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 ogsaa gaelder ved anvendelsen af artikel 71, men har gjort gaeldende, at ordlyden af artikel 1, litra a ), ikke kan betragtes isoleret . Man har henvist til, at formaalet med denne bestemmelse bestaar i at afgraense kategorien af arbejdstagere fra kategorien af selvstaendige erhvervsdrivende, og at den ikke fandtes i den foregaaende forordning ( EOEF ) nr . 3/58 . I sidstnaevnte forordning var der ikke optaget nogen definition af arbejdstager, og man maatte ifoelge BNAB udlede egenskaben arbejdstager af anvendelsen af bestemmelserne vedroerende de saerskilte sociale sikringsgrene . Denne vurdering skal efter BNAB' s opfattelse vaere fulgt i Domstolens domme af 19 . december 1968 ( sag 19/68, De Cicco, Sml . 1965-1968, s . 567 ) og af 27 . oktober 1971 ( sag 23/71, Janssen, Sml . s . 225 ).
BNAB har endelig ogsaa henvist til dommen af 29 . september 1976 ( sag 17/76, Brack, Sml . s . 1429 ), hvoraf man mener at kunne udlede, at egenskaben arbejdstager ogsaa efter den nugaeldende forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 skal vurderes for hver enkelt social sikringsgren . Denne dom drejede sig om spoergsmaalet, om en britisk revisor, som i 17 aar havde vaeret socialforsikret i egenskab af selvstaendig ( ganske vist efter tidligere i 9 aar at vaere forsikret som arbejdstager ), kunne betragtes som arbejdstager i forbindelse med anvendelsen af artikel 22, stk . 1, i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71, som bl.a . indeholder en tilbagebetalingsordning for ydelser ved sygdom, som ydes i en anden medlemsstat . BNAB har henvist til dommens praemis 30, hvori Domstolen fastslog, at personer ( som hr . Brack ), som befinder sig i den af den engelske forelaeggende ret beskrevne situation, med henblik paa anvendelsen af artikel 22, stk . 1, litra a ), ii ), i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71, skulle anses for arbejdstagere i denne forordnings forstand ( 10 ). Ogsaa Kommissionen mener, at det maa udledes af Brack-sagen, at egenskaben arbejdstager ved anvendelsen af forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 maa betragtes for hver enkelt risiko .
Dernaest mener BNAB ogsaa at kunne finde stoette for sin opfattelse i systematikken i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71, naermere bestemt i de saakaldte "sammenlaegningsregler ". Forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 indeholder en raekke regler, som giver mulighed for at sammenlaegge de beskaeftigelses - eller forsikringsperioder, der er tilbagelagt i forskellige medlemsstater, ved fastlaeggelsen af de rettigheder, som forordningen giver . BNAB har henvist til, at disse sammenlaegningsregler i forordningen reguleres saerskilt for hver enkelt forsikringsgren ( og, saaledes forstaar jeg dette argument, paa forskellig maade ) ( 11 ).
Kommissionen har ogsaa henvist til, at definitionen i artikel 1, litra a ), ii ), taget som helhed er uforenelig med den opfattelse, at begrebet arbejdstager i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 er et enhedsbegreb, som ikke skal vurderes saerskilt for hver enkelt social sikringsgren . Jeg henviser for en uddybning af dens argument paa dette punkt til retsmoederapporten ( se punkt 4 ).
8 . Jeg kommer saa til min egen stillingtagen til det foerste spoergsmaal . Det, der foerst og fremmest falder i oejnene i den foregaaende oversigt over de for Domstolen afgivne indlaeg, er, at de ganske vist alle gaar ud fra definitionen af begrebet arbejdstager i artikel 1, litra a ), men ikke synes at sondre mellem de alternative definitioner, fire ialt, som findes paa dette sted . I den nederlandske regerings indlaeg antages det aabenbart, at definitionen i artikel 1, litra a ), i ), ( dette synes at vaere den til den nederlandske opfattelse passende definition ) finder anvendelse . Ogsaa Warmerdam synes at gaa ud fra denne opfattelse . Kommissionen derimod har i sit indlaeg behandlet saavel definitionen i litra a ), i ), som i litra a ), ii ), ( dette synes at vaere den definition, der specielt er rettet mod Storbritannien ). Endelig har BNAB blot generelt henvist til ordlyden af artikel 1, litra a ).
Selv om begge definitioner ganske vist er ligelydende og deres anvendelse ( i hvert fald i dette tilfaelde ) ikke foerer til forskellige resultater, viser den bestaaende spaltning klart, at egenskaben "arbejdstager" i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 foerst og fremmest, omend ikke udelukkende, bestemmes afhaengigt af den nationale ordning, der finder anvendelse, snarere end afhaengigt af forsikringsgrenen .
9 . Uden at benaegte, at begrebet arbejdstager i artikel 71 maa defineres under henvisning til artikel 1, litra a ), er jeg af den opfattelse, at svaret paa Centrale Raad van Beroeps foerste spoergsmaal snarere skal soeges i artikel 71, stk . 1, litra b ), ii ) ( som Warmerdam som allerede naevnt har baseret sit krav paa ydelse paa ). Af den foernaevnte retspraksis ( se dommene Mouthaan, Aubin og Di Paolo ) kan det udledes, at denne regel ( i forhold til den generelle regel i artikel 67 ) er en undtagelsesbestemmelse, som har til formaal paa visse betingelser at give vandrende arbejdstagere et valg mellem to forskellige medlemsstater med hensyn til tildeling af ydelser ved arbejdsloeshed med det formaal at goere det lettere for dem at soege ny beskaeftigelse . Disse domme viser klart, at denne bestemmelse, der skal fortolkes strengt, ikke skaber en ret til ydelser ved arbejdsloeshed . Derimod giver den vandrende arbejdstagere, som bliver arbejdsloese i en anden medlemsstat end den, hvor de er bosat, mulighed for at vaelge at goere deres optjente krav paa ydelser gaeldende i den medlemsstat, hvor de senest har vaeret beskaeftiget, eller i den medlemsstat, hvor de er bosat, ifoelge lovgivningen i den valgte stat ( 12 ).
Af ordlyden af artikel 71 og den naevnte retspraksis kan det endvidere ogsaa udledes, at denne valgfrihed med hensyn til stedet for arbejdsloeshedsydelsen kun staar til raadighed for vandrende arbejdstagere . Der er saa to muligheder : enten drejer det sig om personer, som allerede, da de begav sig til en anden medlemsstat ( hvor de havde deres seneste beskaeftigelse, foer de blev arbejdsloese ), havde egenskab af arbejdstagere i den i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 forudsatte betydning ( 13 ), eller det drejer sig om personer, der erhvervede egenskab af arbejdstager under og i kraft af deres seneste beskaeftigelse ( 14 ). Grundtanken i artikel 71, nemlig at fremme arbejdskraftens mobilitet ved at goere det lettere at soege ny beskaeftigelse, berettiger efter min mening, at der gives valgfrihed i begge situationer .
10 . Jeg antager foelgelig, at saavel personer, der allerede, da de paabegyndte deres seneste virksomhed, havde egenskaben arbejdstager (( som skal defineres ved hjaelp af definitionen i artikel 1, litra a ), der er orienteret mod ordningen i den medlemsstat, hvor de er bosat )), og som bevarede denne egenskab af arbejdstager under deres seneste beskaeftigelse i den anden medlemsstat (( hvorved begrebet arbejdstager saa vurderes i forhold til definitionen i artikel 1, litra a ), som er orienteret mod ordningen i den medlemsstat, hvor de paagaeldende senest var beskaeftiget )), som personer, der erhvervede egenskaben arbejdstager ( som skal defineres efter den definition, der er orienteret mod ordningen i den seneste beskaeftigelsesmedlemsstat ) under udoevelsen af deres seneste beskaeftigelse, kan paaberaabe sig ordningen i artikel 71 .
Konkret skal Centrale Raad van Beroep tage stilling til, om Warmerdam i Nederlandene ( forudsat hun havde beholdt sin bopael der - se ovenfor, punkt 5 ) havde egenskaben arbejdstager i den betydning, der forudsaettes i artikel 1, litra a ), i ), paa det tidspunkt, da hun begav sig fra Nederlandene til Det Forenede Kongerige i marts 1975, eller om hun i kraft af sit beskaeftigelsesforhold i Det Forenede Kongerige kunne anses for der at have erhvervet egenskaben arbejdstager i den i artikel 1, litra a ), ii ), forudsatte betydning . Denne "test" sker for hver enkelt medlemsstat ( hvilket i oevrigt som allerede naevnt ovenfor foelger af opbygningen af forordning ( EOEF ) nr . 1408/71, som henviser til de nationale ordninger med hensyn til udfyldningen af begrebet arbejdstager ). Som led i denne undersoegelse er det dog ikke noedvendigt at tage stilling til, som den nationale ret har foreslaaet, om arbejdstageren i den seneste beskaeftigelsesmedlemsstat har vaeret forsikret mod risikoen for arbejdsloeshed, hvilket skyldes to grunde . For det foerste erhverver en arbejdstager i henhold til artikel 71 kun krav paa ydelser ved arbejdsloeshed i henhold til den lovbestemte ordning i den medlemsstat, som han vaelger, i dette tilfaelde Nederlandene; den lovbestemte ordning i den seneste bopaelsstat, kommer derfor ikke i betragtning . For det andet indfoerer artikel 71 den fiktion, at den seneste "beskaeftigelse" ( 15 ) anses for at vaere tilbagelagt i den medlemsstat, hvor den paagaeldende er bosat ( i dette tilfaelde hypotetisk igen Nederlandene ); ogsaa ifoelge denne bestemmelse er kriterierne i og raekkevidden af forsikringsordningen i den seneste beskaeftigelsesmedlemsstat ( her Det Forenede Kongerige ) ikke relevant, og det spoergsmaal opstaar derfor ikke, om den paagaeldende var forsikret mod arbejdsloeshed der .
Det andet spoergsmaal : Anvendelse af "sammenlaegningsreglerne"
11 . Jeg kommer saa til Centrale Raad van Beroeps andet spoergsmaal .
Dette spoergsmaal, som forudsaetter, at Warmerdam faktisk har egenskab af arbejdstager i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71' s forstand, er stillet i forbindelse med en diskussion, som foerst er opstaaet mellem parterne for Centrale Raad van Beroep . Raad van Beroep, Arnhem, ( underinstansen i hovedsagen ) havde antaget, at Warmerdam opfyldte "kravet om et bestemt antal dage", som den nederlandske lovgivning stiller som betingelse for tildeling af ydelser ved arbejdsloeshed . BNAB anfaegtede denne betragtning for den forelaeggende ret med foelgende argument . Da artikel 71, stk . 1, litra b ), ii ), bestemmer, at lovgivningen i bopaelsmedlemsstaten ( her Nederlandene ) finder anvendelse med hensyn til retten til ydelser, skal Warmerdam bl.a . have tilbagelagt et minimalt antal forsikringsperioder . I hendes tilfaelde vil beviset for det kraevede antal forsikringsperioder kun kunne foeres, hvis der tages hensyn til de i Det Forenede Kongerige tilbagelagte arbejdsdage . Dette kan ifoelge BNAB kun ske ved anvendelse af sammenlaegningsreglerne i artikel 67 i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 . BNAB mener altsaa, at denne bestemmelse kun tillader sammenlaegning af beskaeftigelsesperioder, som er tilbagelagt i en anden medlemsstat, for saa vidt disse perioder i denne anden medlemsstat gaelder som forsikringsperioder, dvs . forsikringsperioder for samme gren af den sociale sikringsordning som den, for hvilken ydelserne begaeres . Da Warmerdam under sit beskaeftigelsesforhold i Det Forenede Kongerige ikke var forsikret mod risikoen for arbejdsloeshed, kan hendes dér praesterede arbejde ikke komme i betragtning ved sammenlaegning som "forsikringsperiode ".
I tilslutning til denne diskussion har den forelaeggende ret saaledes stillet Domstolen endnu et spoergsmaal i forbindelse med fortolkningen af artikel 67, stk . 1, i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 . Spoergsmaalet er, om denne bestemmelse betinger sammenlaegning af beskaeftigelsesperioder tilbagelagt i en anden medlemsstat af, at saadanne perioder ogsaa efter den lovgivning, i henhold til hvilken de er tilbagelagt, anses for forsikringsperioder for samme sociale sikringsgren .
12 . I forbindelse med dette spoergsmaal maa der foerst henvises til en dobbelttydighed i forbindelse med genstanden for den oenskede fortolkning . Mens artikel 67, stk . 1, indeholder sammenlaegningsregler, som skal anvendes af de kompetente institutioner i en medlemsstat, "efter hvis lovgivning erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af ret til ydelser er betinget af, at der er tilbagelagt forsikringsperioder", skal sammenlaegningsreglerne i denne artikels stk . 2 anvendes i medlemsstater, "efter hvis lovgivning erhvervelse, bevarelse eller generhvervelse af ret til ydelser er betinget af, at der er tilbagelagt beskaeftigelsesperioder ". Den nederlandske regering og Warmerdam har henvist til, at der i det foreliggende tilfaelde vil vaere tale om sammenlaegning af beskaeftigelsesperioder, da retten til ydelser ved arbejdsloeshed i Nederlandene paa tidspunktet for sagens faktiske omstaendigheder var betinget af, at der var tilbagelagt et antal beskaeftigelsesperioder . Herefter vil jeg for alle tilfaeldes skyld inddrage begge bestemmelser i min gennemgang .
For det andet maa der ved fortolkningen af artikel 67 tages hensyn til denne artikels stk . 3 . Heri findes der en supplerende betingelse for anvendelse af sammenlaegningsreglerne i stk . 1 og stk . 2; disse kan nemlig kun paaberaabes af arbejdstagere, der "senest" ( dvs . umiddelbart foer de blev arbejdsloese ) har tilbagelagt forsikrings - eller beskaeftigelsesperioder i henhold til den lovgivning, paa grundlag af hvilken ydelserne begaeres . Ifoelge de af Centrale Raad van Beroep fastslaaede faktiske omstaendigheder er dette ikke tilfaeldet, da Warmerdam umiddelbart efter sin tilbagevenden fra Det Forenede Kongerige har ladet sig registrere som arbejdssoegende i Nederlandene .
Artikel 67, stk . 3, bestemmer imidlertid, at denne supplerende betingelse for anvendelse ikke gaelder for "de i artikel 71, stk . 1, litra a ), ii ), og litra b ), ii ), omhandlede tilfaelde ". Heraf foelger, at Centrale Raad van Beroep foerst skal tage stilling til, om Warmerdam kan paaberaabe sig reglen i artikel 71, stk . 1, litra b ), ii ), ( se herom i det foregaaende under behandlingen af det foerste spoergsmaal, punkterne 5, 8 og 9 ), foer der kan traeffes afgoerelse om anvendelse af artikel 67 .
13 . Jeg vil foerst behandle det tilfaelde, at den forelaeggende ret anvender artikel 67, stk . 2 ( og i den foerste fase af raesonnementet uden at hense til artikel 67, stk . 3 ). Som allerede naevnt skal denne bestemmelse anvendes i de medlemsstater, "efter hvis lovgivning ... ret til ydelser er betinget af, at der er tilbagelagt beskaeftigelsesperioder ". I saadanne medlemsstater skal det kompetente organ medregne
"forsikrings - eller beskaeftigelsesperioder, der er tilbagelagt som arbejdstager efter enhver anden medlemsstats lovgivning, som om det drejede sig om beskaeftigelsesperioder, der var tilbagelagt efter den for denne institution gaeldende lovgivning ."
Naar man betragter denne bestemmelse, synes det ( af BNAB rejste ) spoergsmaal, om de i en anden medlemsstat tilbagelagte beskaeftigelsesperioder dér anses for forsikringsperioder for samme sociale sikringsgren, ikke at vaere relevant; i henhold til artikel 67, stk . 2, betragtes saadanne perioder nemlig, "som om det drejede sig om beskaeftigelsesperioder, der var tilbagelagt efter den for (( den kompetente )) institution gaeldende lovgivning", saaledes at spoergsmaalet om subsumptionen af saadanne perioder i den anden medlemsstat klart ikke kommer paa tale .
BNAB har imidlertid i sit indlaeg henvist til ordlyden af artikel 67, stk . 2, hvor denne bestemmer, at den kompetente institution skal medregne "beskaeftigelsesperioder, der er tilbagelagt som arbejdstager efter enhver anden medlemsstats lovgivning ". Deraf udleder BNAB, at spoergsmaalet, om en bestemt periode kan anses for en beskaeftigelsesperiode, ifoelge artikel 67 skal afgoeres paa grundlag af den lovgivning, i henhold til hvilken den er tilbagelagt . Med andre ord, der skal vaere tale om beskaeftigelsesperioder, "der betegnes eller anerkendes som saadanne i en anden medlemsstat end den, hvorunder den kompetente institution hoerer" ( 16 ). Saaledes mener BNAB altsaa, at de i en anden medlemsstat tilbagelagte perioder kun kan tages i betragtning ved anvendelse af sammenlaegningsreglen i artikel 67, naar de i henhold til denne anden medlemsstats lovgivning er relevante for den sociale sikringsgren arbejdsloeshed .
Denne argumentation kan ikke overbevise mig, fordi den, som det med rette anfoeres i Warmerdams indlaeg, vil stille en yderligere betingelse for sammenlaegning af beskaeftigelsesperioder, nemlig at de i en anden medlemsstat tilbagelagte beskaeftigelsesperioder ifoelge denne medlemsstats lovgivning skal gaelde som perioder, i hvilke arbejdstageren er forsikret for samme sociale sikringsgren . En saadan betingelse kan hverken findes i ordlyden af artikel 67, stk . 2, eller i retspraksis .
I hvert fald maa det i forbindelse med den sag, der verserer for den forelaeggende ret, anfoeres ( og nu tager jeg artikel 67, stk . 3, i betragtning ), at den af BNAB haevdede betingelse for anvendelse af artikel 67 ikke gaelder, naar artikel 71, stk . 1, litra b ), ii ), finder anvendelse . Denne artikel fastsaetter nemlig ( som Kommissionen med rette har bemaerket ) en anden og gunstigere sammenlaegningsordning end artikel 67 . Ifoelge artikel 71, stk . 1, litra b ), ii ), har arbejdstagerne ret til ydelse i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor de er bosat, "som om de senest havde vaeret beskaeftiget der ". Denne sammenlaegningsregel goer det til overflod klart, at der kun skal tages hensyn til lovgivningen i den kompetente medlemsstat ( 17 ), og at der ved fastsaettelsen af retten til ydelse skal tages hensyn til beskaeftigelse udoevet i den anden medlemsstat ( med andre ord den "seneste beskaeftigelse "), som om den var udoevet i bopaelsmedlemsstaten ( 18 ).
14 . Jeg kommer saa til det tilfaelde, hvor den forelaeggende ret skal anvende artikel 67, stk . 1 . Denne bestemmelse skal anvendes i medlemsstater, "efter hvis lovgivning ... ret til ydelser er betinget af, at der er tilbagelagt forsikringsperioder ". I saadanne medlemsstater skal den kompetente institution medregne
"forsikrings - eller beskaeftigelsesperioder, der er tilbagelagt som arbejdstager efter enhver anden medlemsstats lovgivning, som om det drejede sig om forsikringsperioder, der var tilbagelagt efter den for denne institution gaeldende lovgivning, dog forudsat at beskaeftigelsesperioderne ville vaere blevet anset for forsikringsperioder, hvis de havde vaeret tilbagelagt efter denne lovgivning ."
Det fremgaar af Centrale Raad van Beroeps andet spoergsmaal, at Centrale Raad van Beroep anser den betingelse, som stilles i slutningen af bestemmelsen (" dog forudsat ...") for opfyldt . Derfor foreligger der tilsyneladende den samme situation som ved anvendelsen af artikel 67, stk . 2 : De i den anden medlemsstat tilbagelagte beskaeftigelsesperioder skal anses for forsikringsperioder, der er tilbagelagt i henhold til den for den kompetente institution gaeldende lovgivning . Heller ikke her giver ordlyden af artikel 67 og reglen i artikel 71 nogen mulighed for at stille krav om, at beskaeftigelsesperioderne i henhold til den anden medlemsstats lovgivning skal anses for forsikringsperioder for den sociale sikringsgren arbejdsloeshed .
Sammenfatning
15 . Paa grundlag af de foregaaende argumenter foreslaar jeg Domstolen at besvare de af Centrale Raad van Beroep, Utrecht, stillede spoergsmaal saaledes :
"1 ) Artikel 71, stk . 1, litra b ), ii ), i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 skal fortolkes saaledes, at den giver et valg mellem ydelsesordninger, saavel for personer, som ved paabegyndelsen af deres seneste beskaeftigelse allerede har egenskaben arbejdstager i henhold til den sociale sikringsordning i den medlemsstat, hvor de er bosat (( hvorved denne egenskab skal bestemmes paa grundlag af den regel i forordningens artikel 1, litra a ), som gaelder for den medlemsstat, hvor de er bosat )), og som under deres seneste beskaeftigelse har bevaret egenskaben arbejdstager (( hvorved denne egenskab skal bestemmes paa grundlag af den regel i forordningens artikel 1, litra a ), der gaelder for den medlemsstat, hvor de senest var beskaeftiget )), som for personer, som erhverver egenskaben arbejdstager i kraft af deres seneste beskaeftigelse (( hvorved denne egenskab skal bestemmes paa grundlag af den regel i forordningens artikel 1, litra a ), som finder anvendelse paa den medlemsstat, hvor de senest var beskaeftiget )); herved kraeves det ikke, at saadanne arbejdstagere, saafremt de vaelger lovgivningen i den medlemsstat, hvor de er bosat, har vaeret forsikret mod risikoen for arbejdsloeshed i den medlemsstat, hvor de senest har vaeret beskaeftiget .
2 ) Artikel 71, stk . 1, litra b ), ii ), i forordning ( EOEF ) nr . 1408/71 skal fortolkes saaledes, at institutionen i den medlemsstat, hvor arbejdstageren er bosat, ved bestemmelsen af dennes ret til ydelser handler, som om arbejdstagerens seneste beskaeftigelse var udoevet paa den medlemsstats omraade, hvor han er bosat; herved kraeves det ikke, at saadan beskaeftigelse i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor den faktisk blev udfoert, anses for forsikringsperioder for samme sociale sikringsgren ."
(*) Oversat fra nederlandsk .
( 1 ) Forordning om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, EFT 1971 II, s . 366; seneste koordinerede version, se bilag til Raadets forordning ( EOEF ) nr . 2001/83, EFT L 230 af 22.8.1983, s . 8 .
( 2 ) EFT 1975 C 245, s . 1 .
( 3 ) Artikel 4 i forordning nr . 1408/71 praeciserer bl.a ., hvilke sociale sikringsgrene denne forordning finder anvendelse paa ( i stk . 1 ), og bestemmer ogsaa, at den finder anvendelse paa almindelige og saerlige sociale sikringsordninger med eller uden bidragspligt samt paa ordninger, der paalaegger arbejdsgiveren forpligtelser med hensyn til disse grene .
( 4 ) I artikel 1, litra q ), i forordning nr . 1408/71 defineres dette udtryk som den medlemsstat, paa hvis omraade den kompetente institution befinder sig . Ifoelge artikel 1, litra o ), betyder "den kompetente institution" bl.a . den institution, som den paagaeldende er tilsluttet paa tidspunktet for indgivelse af begaeringen om ydelser, eller den institution, hvorfra den paagaeldende er berettiget eller ville vaere berettiget til at modtage ydelser, saafremt han eller et eller flere af hans familiemedlemmer var bosat i den medlemsstat, paa hvis omraade denne institution befinder sig .
( 5 ) Terminologien i artikel 71 har aabenbart foert den nederlandske regering paa vildspor . I sit indlaeg naevner den nemlig, at Warmerdam ikke er omfattet af artikel 71, stk . 1, litra b ), ii ), fordi hun under sin seneste beskaeftigelse ikke var bosat paa en anden end den kompetente medlemsstats omraade, hvorved den nederlandske regering aabenbart fortolker udtrykket "var bosat" som "havende bopael ".
( 6 ) Hvis dette ikke er tilfaeldet, vil Warmerdam ikke kunne goere krav paa anvendelse af artikel 71 og saaledes heller ikke paa den deri fastsatte valgmulighed . I saa fald vil hun vaere henvist til de "almindelige" sammenlaegningsregler i artikel 67 . Artikel 67, stk . 3, ( hvorom yderligere nedenfor i punkt 12 ) indeholder imidlertid en restriktion for anvendelsen af disse sammenlaegningsregler : Arbejdstageren skal "senest" have tilbagelagt forsikrings - eller beskaeftigelsesperioder efter den lovgivning, i henhold til hvilken ydelserne begaeres .
( 7 ) Raadets forordning nr 3 om social sikring af vandrende arbejdstagere, JO 30, 1958, s . 561 ff .
( 8 ) Sml . 1954-1964, s . 476 . Det maa bemaerkes, at der i Raadets forordning nr . 3/58 ikke fandtes en saerskilt definition af begrebet arbejdstager .
( 9 ) I sin generelle form er denne opfattelse efter min mening urigtig . Erhvervelse af egenskaben arbejdstager i en bestemt medlemsstat giver nemlig ikke i sig selv ret til fordelene ved alle grene i den sociale sikringsordning i en anden medlemsstat . Forordning nr . 1408/71 har i foerste raekke til formaal at koordinere og ikke at harmonisere medlemsstaternes sociale sikringsordninger . Grundprincippet i forordning nr . 1408/71 er herved, at vandrende arbejdstagere har ret til sociale sikringsydelser, uanset hvor de arbejder eller bor, saaledes at udoevelsen af de af dem erhvervede rettigheder paa hele Faellesskabets omraade lettes saa meget som muligt, uden dog at gribe ind i den maade, hvorpaa rettigheder til social sikring erhverves i medlemsstaterne . Dette princip virkeliggoeres ved indfoerelse af "sammenlaegningsregler" og ved udbetaling af ydelser, uanset hvor de bor ( jfr . praeamblen til forordning nr . 1408/71, EFT 1971 II, s . 366 ), men ifoelge lovgivningen i den medlemsstat, som skal sikre ydelserne . Som jeg vil vise herefter ( i punkt 9 ), er artikel 71 i overensstemmelse med dette princip .
( 10 ) BNAB' s kursivering . Jeg vil gerne allerede her naevne, at denne fortolkning af Domstolens dom forekommer mig urigtig . Ganske vist havde Domstolen ifoelge dommens praemis 17 kun taget den forelaeggende rets spoergsmaal i betragtning, for saa vidt angaar "sygdom ". Imidlertid kan det intetsteds af dommens praemisser udledes, at Domstolen ville betragte egenskaben "arbejdstager" for hver enkelt social sikringsgren . Domstolen har i denne dom kun udledt denne egenskab af den omstaendighed, at den paagaeldende var forsikret mod en bestemt risiko, nemlig den eneste, som hovedsagen drejede sig om .
( 11 ) BNAB har med hensyn til ydelser ved sygdom henvist til artikel 18 og med hensyn til ydelse ved invaliditet til artikel 38 .
( 12 ) Naar den paagaeldende i denne situation vaelger bopaelsmedlemsstaten, skaber forordningen den fiktion, at den seneste beskaeftigelse blev udoevet i denne medlemsstat ( se herom yderligere under dette punkt og i forbindelse med det andet spoergsmaal punkt 13 ). Paa den anden side skal den kompetente institution i bopaelsmedlemsstaten ved fastsaettelsen af den vandrende arbejdstagers ret til ydelser ogsaa tage hensyn til de faktiske omstaendigheder i forbindelse med den seneste beskaeftigelses ophoer . Saaledes fremgaar det af forelaeggelseskendelsen, som det bekraeftes i Warmerdams indlaeg, at Warmerdam selv opsagde sit ansaettelsesforhold i Det Forenede Kongerige . Naar lovgivningen i den medlemsstat, der vaelges, i en saadan situation ikke giver ret til ydelse, kan der heller ikke udledes en saadan ret af artikel 71, stk . 1, litra b ), ii ). BNAB' s repraesentant har under retsmoedet dog praeciseret, at underinstansen ( Raad van Beroep, Arnhem ) havde statueret, at Warmerdams opsigelse maatte anses for ufrivillig, og at afgoerelsen under anken ikke blev bestridt paa dette punkt .
( 13 ) Dette var f.eks . tilfaeldet i hovedsagen i sagerne Mouthaan ( sag 39/76, naevnt ovenfor i punkt 5 ) og Aubin ( sag 227/81, naevnt ovenfor i punkt 5 ).
( 14 ) Denne situation forelaa maaske i hovedsagen i Di Paolo-sagen ( den naevnte sag 76/76 ), hvor der var tale om en person, som ved afslutningen af sine studier i Belgien var indtraadt i et midlertidigt ansaettelsesforhold i Det Forenede Kongerige .
( 15 ) Bemaerk, at de tekniske udtryk "beskaeftigelsesperioder" eller "forsikringsperioder" i artikel 67 ikke anvendes i artikel 71 .
( 16 ) Dette led stammer fra praemis 6 i den af BNAB' s citerede dom af 15 . marts 1978, sag 126/77, Frangiamore, Sml . s . 725 .
( 17 ) Dette indebaerer, som jeg har naevnt ovenfor ( i punkt 10 ), at den seneste beskaeftigelsesmedlemstats forsikringsordnings karakteristika og raekkevidde ikke er af betydning .
( 18 ) Med hensyn til anvendelsen af den regel, se bl.a . den ovennaevnte Mouthaan-dom, praemisserne 12-15 .