62023CJ0654_RES
Sag C-654/23
Inteligo Media SA
mod
Autoritatea Naţională de Supraveghere a Prelucrării Datelor cu Caracter Personal (ANSPDCP)
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Curtea de Apel București)
Domstolens dom (Første Afdeling) af 13. november 2025
»Præjudiciel forelæggelse – behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred i den elektroniske kommunikationssektor – direktiv 2002/58/EF – artikel 13, stk. 1 og 2 – uanmodet kommunikation – begrebet kommunikation »med henblik på direkte markedsføring« – indhentning af elektroniske adresseoplysninger »i forbindelse med salg af et produkt eller en tjenesteydelse« – registrering på en onlineplatform, der giver adgang til yderligere indhold – fremsendelse af et dagligt nyhedsbrev pr. e-mail – forordning (EU) 2016/679 – artikel 6 – lovlig behandling – artikel 95 – forholdet til direktiv 2002/58«
Tilnærmelse af lovgivningerne – telekommunikationssektoren – behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred i den elektroniske kommunikationssektor – direktiv 2002/58 – uanmodet kommunikation – begrebet kommunikation med henblik på direkte markedsføring – indhentning af elektroniske adresseoplysninger i forbindelse med salg af et produkt eller en tjenesteydelse – registrering på en onlineplatform, der giver gratis adgang til visse former for indhold og til et nyhedsbrev – gratis nyhedsbrev, der fremsendes pr. e-mail med links til artikler, som der gives adgang til mod betaling – omfattet
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/58, som ændret ved direktiv 2009/136, art. 13, stk. 1 og 2)
(jf. præmis 40-63 og domskonkl. 1)
Tilnærmelse af lovgivningerne – telekommunikationssektoren – behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred i den elektroniske kommunikationssektor – direktiv 2002/58 – uanmodet kommunikation – anvendelse af en e-mail med henblik på direkte markedsføring – uanvendeligheden af de i forordning 2016/679 omhandlede betingelser for lovlig behandling
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2016/679, 173. betragtning og art. 6, stk. 1, samt art. 95; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/58, som ændret ved direktiv 2009/136, art. 13, stk. 2)
(jf. præmis 65-69 og domskonkl. 2)
Resumé
I forbindelse med en præjudiciel forelæggelse fra Curtea de Apel București (appeldomstolen i Bukarest, Rumænien) præciserede Domstolen begreberne kommunikation »med henblik på direkte markedsføring« og elektroniske kontaktoplysninger indhentet »i forbindelse med salg af et produkt eller en tjeneste« som omhandlet i artikel 13, stk. 1 og 2, i direktivet om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation (
1
) foretaget inden for rammerne af en registrering på en onlineplatform, der giver adgang til yderligere indhold. Domstolen præciserede ligeledes forholdet mellem dette direktiv og databeskyttelsesforordningen (
2
) med hensyn til de betingelser for lovlighed, der finder anvendelse på en behandling af personoplysninger, som foretages i forbindelse med en uanmodet kommunikation som omhandlet i det nævnte direktivs artikel 13.
Inteligo Media er udgiver af onlinepressepublikationen avocatnet.ro, der informerede den brede offentlighed, som ikke var specialiseret inden for det retlige område, om de i Rumænien dagligt forekommende lovændringer. I juli 2018 indførte selskabet et betalt abonnementssystem for en del af det indhold, der blev stillet til rådighed for dets læsere. På tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen gav Inteligo Media gratis adgang til et maksimalt antal artikler om måneden, hvorefter brugeren skulle oprette en gratis konto på den onlineplatform, der blev drevet af Inteligo Media. Tilmelding til denne tjeneste gav brugeren ret til at få adgang til et antal yderligere artikler om måneden, til vedlagsfrit pr. e-mail at modtage et dagligt nyhedsbrev, der indeholdt en oversigt over ny lovgivning, der blev behandlet i artiklerne i publikationen, herunder hyperlinks til disse artikler. Brugeren havde også mulighed for mod betaling at få adgang til samtlige artikler i publikationen. Brugerne kunne vælge ikke at modtage dette nyhedsbrev eller helt framelde det på et hvilket som helst tidspunkt.
I september 2019 udstedte den rumænske databeskyttelsesmyndighed (herefter »databeskyttelsesmyndigheden«) en rapport om administrativ overtrædelse, hvorved den pålagde Inteligo Media en bøde. Databeskyttelsesmyndigheden var af den opfattelse, at dette selskab ikke havde været i stand til at bevise, at det havde indhentet et udtrykkeligt samtykke fra et vist antal brugere til behandlingen af deres personoplysninger (e-mail, adgangskode, brugernavn), og at disse oplysninger, der oprindeligt var indsamlet med henblik på opfyldelse af den omhandlede kontrakt, var blevet behandlet på en måde, der var uforenelig med dette formål, nemlig med henblik på fremsendelse af nyhedsbrevet.
Ved dom afsagt i december 2021 gav Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest, Rumænien) Inteligo Media delvist medhold i påstanden om annullation af databeskyttelsesmyndighedens rapport om overtrædelse. Den nedsatte bl.a. den bøde, som dette selskab var blevet pålagt, idet den fastholdt konklusionen i rapporten om overtrædelse.
Den forelæggende ret, for hvilken der var iværksat appeller til prøvelse af denne dom, var i tvivl om retsgrundlaget for den i hovedsagen omhandlede behandling af personoplysninger og om de betingelser, der skulle være opfyldt, for at en sådan behandling kunne anses for at være lovlig i henhold til direktivet om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation og databeskyttelsesforordningen. Ifølge den forelæggende ret var det bl.a. nødvendigt at præcisere de betingelser, hvorunder en brugers e-mailadresse kan anses for at være erhvervet »i forbindelse med salg af et produkt eller en tjeneste« som omhandlet i artikel 13, stk. 2, i direktivet om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation, samt rækkevidden af begrebet »direkte markedsføring« i denne artikel 13.
Domstolens bemærkninger
For det første bemærkede Domstolen, at bestemmelserne i artikel 13, stk. 1 og 2, i direktivet om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation kun finder anvendelse på kommunikation, der foretages »med henblik på direkte markedsføring«.
Domstolen undersøgte således først spørgsmålet om, hvorvidt formålet med fremsendelsen af et nyhedsbrev som det i hovedsagen omhandlede udgjorde »direkte markedsføring« som omhandlet i nævnte direktivs artikel 13, stk. 1 og 2. Domstolen bemærkede således, at begrebet kommunikation »med henblik på direkte markedsføring« som omhandlet i denne bestemmelse, omfatter kommunikation, der forfølger et kommercielt formål og henvender sig direkte og individuelt til en forbruger (
3
).
Domstolen konstaterede, at den i hovedsagen omhandlede kommunikation bestod af et dagligt nyhedsbrev, der blev udsendt i form af en e-mail, og som indeholdt en oversigt over ny lovgivning, der var behandlet i en onlinepressepublikations artikler, og hyperlinks til disse artikler. Ifølge Domstolen kunne den omstændighed, at denne kommunikation ligeledes havde et informativt indhold, ikke indebære, at den skulle udelukkes fra begrebet kommunikation »med henblik på direkte markedsføring« som omhandlet i artikel 13, stk. 1 og 2, i direktivet om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation og dermed fra denne bestemmelses anvendelsesområde.
Ifølge Domstolen har en sådan kommunikation tværtimod til formål at tilskynde de berørte brugere til at få adgang til det betalte indhold, der udbydes af et presseforlag, ved at tilskynde dem til at udtømme det antal artikler, der kan læses gratis på den pågældende onlineplatform, og til at tegne et fuldt abonnement. Den havde således til formål at fremme salget af dette indhold og forfulgte således et kommercielt formål. For så vidt som denne kommunikation, der blev sendt i form af en e-mail, blev vist direkte i indbakken i den berørte brugers private e-mail, fastslog Domstolen desuden, at den skulle anses for foretaget »med henblik på direkte markedsføring« (
4
), og dette uanset om det nævnte formål alene kunne udledes af indholdet af selve kommunikationen eller af strukturen i tilbuddet fra dens afsender.
Domstolen påpegede, at denne fortolkning af begrebet overføring »med henblik på direkte markedsføring« understøttes af den sammenhæng, hvori det indgår, og af de mål, der forfølges med direktivet om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation.
I denne henseende bemærkede Domstolen, at artikel 13, stk. 1, i direktivet om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation fastsætter en hovedregel, som gør videresendelsen af uanmodet kommunikation, der er omfattet af direktivets anvendelsesområde, betinget af, at der indhentes et forudgående samtykke fra adressaten. Hvis der ikke foreligger et sådant samtykke, er en sådan kommunikation kun tilladt, hvis betingelserne i nævnte direktivs artikel 13, stk. 2, er opfyldt. Ifølge denne bestemmelse er det først og fremmest nødvendigt, at afsenderen af den omhandlede kommunikationen i overensstemmelse med EU’s databeskyttelsesregler fra kommunikationens adressater har modtaget de pågældendes elektroniske adresseoplysninger vedrørende elektronisk post i forbindelse med salg af et produkt eller en tjenesteydelse (
5
). Disse elektroniske kontaktoplysninger kan dernæst anvendes til direkte markedsføring, forudsat at denne markedsføring vedrører tilsvarende produkter eller tjenester, der leveres af afsenderen selv. Endelig er denne anvendelse betinget af, at de berørte adressater klart og utvetydigt har mulighed for let og gebyrfrit at afvise en sådan anvendelse af de elektroniske adresseoplysninger, på det tidspunkt, hvor de indsamles, og ved hver meddelelse, såfremt kunden ikke fra begyndelsen afviste denne anvendelse.
I øvrigt forbyder artikel 13, stk. 4, i direktivet om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation udsendelse af elektronisk post som led i direkte markedsføring, hvorved identiteten af den afsender, på hvis vegne meddelelsen sendes, tilsløres eller holdes skjult, eller i strid med direktiv 2000/31 (
6
), eller uden en adresse, som modtageren kan henvende sig til for at få standset sådanne henvendelser, eller hvorved modtageren opfordres til at besøge websteder, der er i strid artikel 6 i direktivet om elektronisk handel.
Domstolen præciserede, at samtlige disse garantier har til formål at opfylde formålene med direktivet om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation, der tilsigter at beskytte abonnenterne mod enhver krænkelse af deres privatliv som følge af uanmodet kommunikation med henblik på direkte markedsføring, især ved hjælp af automatiserede opkaldsmaskiner, telefaxer og elektronisk post, herunder SMS-meddelelser. Enhver anden fortolkning ville kunne risikere at svække den effektive virkning af dette direktivs artikel 13 og således bringe det niveau for beskyttelse af privatlivet, der er omhandlet i dette direktiv, i fare. Domstolen konkluderede derfor, at en kommunikation som den i hovedsagen omhandlede skal anses for at være foretaget »med henblik på direkte markedsføring« som omhandlet i artikel 13, stk. 1 og 2, i direktivet om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation.
Dernæst behandlede Domstolen spørgsmålet om, hvorvidt de elektroniske kontaktoplysninger for de brugere, der var berørt af fremsendelsen af nyhedsbrevet, var blevet indhentet »i forbindelse med salg af en vare eller tjenesteydelse« som omhandlet i dette direktivs artikel 13, stk. 2.
For det første fremhævede Domstolen, at ifølge en almindeligt anerkendt definition kan udtrykket »salg« kun omfatte transaktioner, der indebærer betaling af en modydelse. For det andet sondrer dette direktivs artikel 13, stk. 2, ikke mellem, hvilken type ydelse der er tale om. Hvad angår de ydelser, der er omfattet af anvendelsesområdet for direktivet om elektronisk handel, bemærkede Domstolen således, at vederlag for en tjenesteydelse, der er leveret af en tjenesteyder i forbindelse med dennes erhvervsmæssige virksomhed, ikke nødvendigvis skal erlægges af modtageren af tjenesteydelsen. Dette gælder bl.a. også, når en ydelse, der er udført gratis, leveres af en tjenesteyder for at reklamere for varer, som denne tjenesteyder sælger, eller tjenesteydelser, som denne leverer, da prisen for denne aktivitet således er integreret i salgsprisen for de berørte varer eller tjenesteydelse (
7
). Disse betragtninger kan overføres til fortolkningen af artikel 13, stk. 2, i direktivet om elektronisk handel.
Domstolen fastslog i denne forbindelse, at dette var tilfældet i den foreliggende sag, for så vidt som Inteligo Media havde indhentet de berørte brugeres elektroniske kontaktoplysninger, da de pågældende oprettede en gratis konto på den onlineplatform, der drives af dette selskab. Ved at abonnere på denne tjeneste fik brugerne ret til gratis adgang til et vist antal artikler, der var offentliggjort i den pågældende publikation, og til at modtage det berørte nyhedsbrev. Leveringen af en sådan tjeneste havde først og fremmest et reklameformål, der bestod i at fremme det betalingsindhold, der blev leveret af Inteligo Media, idet omkostningerne ved denne tjeneste indgik i prisen for dette indhold.
Under disse omstændigheder opfylder et indirekte vederlag, der indgår i salgsprisen for det af den berørte tjenesteyder udbudte fulde abonnement, såsom det i hovedsagen omhandlede vederlag, det krav, der er uløseligt forbundet med begrebet »salg«, og som indebærer en betaling som modydelse for en tjenesteydelse. Følgelig kan en transaktion som den, i forbindelse med hvilken Inteligo Media indhentede brugernes elektroniske kontaktoplysninger, være omfattet af begrebet »salg af [...] en tjenesteydelse« i henhold til direktivet om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation.
Domstolen tilføjede, at denne fortolkning er i overensstemmelse med den sammenhæng, hvori dette begreb anvendes, og med de mål, som forfølges med den lovgivning, som det udgør en del af. I denne henseende præciserede Domstolen for det første, at selv om den undtagelse, der er fastsat i dette direktivs artikel 13, stk. 2, skal fortolkes strengt, udelukker den ikke muligheden for, at det vederlag, der kræves i forbindelse med et »salg« som omhandlet i denne bestemmelse, kan betales af en anden person end modtageren af den vare eller tjenesteydelse, der er genstand for den pågældende transaktion. Det følger tværtimod af ordlyden af denne bestemmelse, at EU-lovgiver har begrænset sig til at kræve, at de pågældende brugeres elektroniske kontaktoplysninger indhentes »i forbindelse med salg af et produkt eller en tjenesteydelse«.
For det andet skal fortolkningen af ordlyden af artikel 13, stk. 2, i direktivet om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation under alle omstændigheder være i overensstemmelse med det formål, der forfølges med denne bestemmelse. Behovet for en sådan streng fortolkning skal dermed ikke forstås således, at denne ordlyd kan fortolkes således, at den fratages sin effektive virkning. Hvad angår det formål, der forfølges med denne bestemmelse, har EU-lovgiver har haft til hensigt at fastsætte en undtagelse fra princippet i artikel 13, stk. 1, når de pågældende brugeres elektroniske kontaktoplysninger indhentes »inden for rammerne af et eksisterende kundeforhold«, uden yderligere at beskrive dette forhold (
8
).
Følgelig og med forbehold af den efterprøvelse, som det tilkommer den forelæggende ret at foretage, fremgår det, at såvel betingelsen om, at de pågældende brugeres elektroniske kontaktoplysninger skal være indsamlet »i forbindelse med salg af et produkt eller en tjenesteydelse«, som betingelsen, hvorefter den tjenesteydelse, der er genstand for den omhandlede markedsføring, skal være en tilsvarende tjenesteydelse, var opfyldt i det foreliggende tilfælde. Henset til det ovenstående konkluderede Domstolen, at artikel 13, stk. 1 og 2, i direktivet om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation skal fortolkes således, at en brugers e-mailadresse anses for modtaget af udgiveren af en onlinepublikation »i forbindelse med salg af et produkt eller en tjenesteydelse« som omhandlet i denne artikel 13, stk. 2, når denne bruger opretter en gratis konto på udgiverens onlineplatform, som giver brugeren ret til gratis at få adgang til et antal artikler i den omhandlede publikation, gratis at modtage et dagligt nyhedsbrev pr. e-mail med en oversigt over ny lovgivning, der er behandlet i publikationens artikler, herunder hyperlinks til disse artikler, og mod betaling at få adgang til flere artikler og analyser i publikationen. Udsendelsen af et sådant dagligt nyhedsbrev udgør anvendelse af elektronisk post »til direkte markedsføring« af »tilsvarende produkter eller tjenesteydelser« som omhandlet i denne sidstnævnte bestemmelse.
Domstolen præciserede dernæst forholdet mellem direktivet om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation og databeskyttelsesforordningen i forbindelse med de betingelser for lovlighed, der finder anvendelse på en behandling af personoplysninger, der foretages i forbindelse med en uanmodet videregivelse.
Domstolen bemærkede, at det af den udtrykkelige ordlyd af databeskyttelsesforordningens artikel 95 fremgår, at denne forordning ikke indfører yderligere forpligtelser for fysiske eller juridiske personer for så vidt angår behandling i forbindelse med levering af offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjenester i offentlige kommunikationsnet i Unionen for så vidt angår spørgsmål, hvor de er underlagt specifikke forpligtelser med samme formål som det, der er fastsat i dette direktiv. Desuden fremgår det også af databeskyttelsesforordningen, at den bør gælde for alle forhold vedrørende beskyttelse af grundlæggende rettigheder og frihedsrettigheder i forbindelse med behandling af personoplysninger, som ikke er underlagt specifikke forpligtelser med samme formål som fastsat i direktivet om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation, herunder den dataansvarliges forpligtelser og fysiske personers rettigheder. Dette direktivs artikel 13, stk. 2, regulerer imidlertid udtømmende betingelserne for og formålet med behandlingen samt den registreredes rettigheder. Det pålægger ligeledes den dataansvarlige »specifikke forpligtelser« som omhandlet i databeskyttelsesforordningens artikel 95.
Spørgsmålet om, hvorvidt en behandling af personoplysninger, der foretages inden for rammerne af en kommunikation, der er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 13, stk. 2, i direktivet om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation, er lovlig, kan dermed fastslås på grundlag af denne bestemmelse, uden at det er nødvendigt at vurdere den i lyset af de betingelser for lovlig behandling, der er fastsat i databeskyttelsesforordningen (
9
). I lyset af det ovenstående fastslog Domstolen, at når den dataansvarlige anvender en brugers e-mailadresse til at sende en uanmodet kommunikation, i overensstemmelse med dette direktivs artikel 13, stk. 2, finder de betingelser for lovlig behandling, der er fastsat i databeskyttelsesforordningens artikel 6, stk. 1, ikke anvendelse.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/58/EF af 12.7.2002 om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred i den elektroniske kommunikationssektor (direktiv om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation) (EFT 2002, L 201, s. 37).
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/679 af 27.4.2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF (generel forordning om databeskyttelse) (EUT 2016, L 119, s. 1, herefter »databeskyttelsesforordningen«).
(
3
) – Dom af 25.11.2021, StWL Städtische Werke Lauf a.d. Pegnitz (C-102/20, EU:C:2021:954, præmis 47).
(
4
) – I henhold til artikel 13, stk. 1 og 2, i direktivet om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation.
(
5
) – Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 95/46/EF af 24.10.1995 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger (EFT 1995, L 281, s. 31), eller ifølge databeskyttelsesforordningen.
(
6
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/31/EF af 8.6.2000 om visse retlige aspekter af informationssamfundstjenester, navnlig elektronisk handel, i det indre marked (»direktivet om elektronisk handel«) (EFT 2000, L 178, s. 1, artikel 6).
(
7
) – Dom af 15.9.2016, Mc Fadden (C-484/14, EU:C:2016:689, præmis 41 og 42).
(
8
) – 41. betragtning til direktivet om databeskyttelse inden for elektronisk kommunikation.
(
9
) – Databeskyttelsesforordningens artikel 6, stk. 1, litra a)-f).