62000CJ0153_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-153/00,
angående en anmodning, som Onderzoeksrechter in de Rechtbank van eerste aanleg te Turnhout (Belgien) i medfør af artikel 234 EF har indgivet til Domstolen for i den for nævnte ret verserende straffesag mod
Paul der Weduwe
at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af artikel 49 EF,
har
DOMSTOLEN
sammensat af formanden for Tredje og Sjette Afdeling, J.-P. Puissochet, som fungerende præsident, afdelingsformændene M. Wathelet, R. Schintgen og C.W.A. Timmermans samt dommerne C. Gulmann, D.A.O. Edward, A. La Pergola (refererende dommer), P. Jann, V. Skouris, F. Macken, N. Colneric, S. von Bahr og J.N. Cunha Rodrigues,
generaladvokat: P. Léger
justitssekretær: ekspeditionssekretær H.A. Rühl,
efter at der er indgivet skriftlige indlæg af:
- Paul der Weduwe ved advocaat J. Mertens
- den belgiske regering ved A. Snoecx, som befuldmægtiget, bistået af advocaten M. van der Woude, P. Callens og T. Chellingsworth
- Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved C. Tufvesson og T. van Rijn, som befuldmægtigede,
på grundlag af retsmøderapporten,
efter at der i retsmødet den 29. januar 2002 er afgivet mundtlige indlæg af Paul der Weduwe ved advocaat B. Poelemans, af den belgiske regering ved M. van der Woude og T. Chellingsworth, af den luxembourgske regering ved N. Mackel, som befuldmægtiget, bistået af avocat P. Kinsch, og af Kommissionen ved C. Tufvesson og T. van Rijn,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 23. april 2002,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 13. april 2000, indgået til Domstolen den 25. april 2000, har Onderzoeksrechter in de Rechtbank van eerste aanleg te Turnhout (undersøgelsesdommeren ved byretten i Turnhout) i medfør af artikel 234 EF forelagt fire præjudicielle spørgsmål vedrørende af fortolkningen af artikel 49 EF.
2 Spørgsmålene er rejst under en forundersøgelse med henblik på at fastslå et eventuelt ansvar for Paul der Weduwe, som er nederlandsk statsborger, bosat i Luxembourg og ansat ved en bank, der ligeledes er beliggende i Luxembourg, og som er sigtet for at have begået flere overtrædelser på grund af virksomhed med henblik på hvervning af kunder i Belgien mellem oktober 1993 og maj 1999.
Retsforskrifter
Belgisk ret
3 Artikel 458 i den belgiske straffelov bestemmer:
»Læger, kirurger, militærlæger, apotekere, jordemødre og alle andre personer, som i kraft af deres stilling eller erhverv får kendskab til hemmeligheder, som betros dem, og som videregiver disse, bortset fra det tilfælde, at de indkaldes til at afgive forklaring for domstolene eller for et parlamentarisk undersøgelsesudvalg, og bortset fra det tilfælde, hvor loven forpligter dem til at videregive disse hemmeligheder, straffes med fængsel fra otte dage til seks måneder og med bøde fra hundrede francs til femhundrede francs.«
4 Ifølge belgisk retspraksis finder bestemmelsen om tavshedspligt i artikel 458 ikke anvendelse på ansatte i kreditinstitutter (Cass. 25.10.1978, Pas., 1979, I, 237).
5 Vidneafhøring foretaget af undersøgelsesdommere er reguleret af bestemmelserne i artikel 71-86 i den belgiske straffeproceslov. Ifølge lovens artikel 75 aflægger et vidne ed på, at han vil sige hele sandheden og intet andet end sandheden. Et vidnes nægtelse af at besvare bestemte spørgsmål, også selv om vidnet derved risikerer at pådrage sig selv eller tredjemand strafansvar, ligestilles med udeblivelse ved indkaldelse som vidne, hvilket er strafbart ifølge lovens artikel 80 (Cass. 10.7.1916, Pas., 1917, I, 195).
Luxembourgsk ret
6 I luxembourgsk ret findes bestemmelsen om tavshedspligt i straffelovens artikel 458, hvis ordlyd svarer til den belgiske straffelovs artikel 458, bortset fra bødens størrelse, som er mellem 10 000 og 50 000 LUF.
7 Artikel 41 i lov af 5. april 1993 om finanssektoren (Mémorial A 1993, s. 462), med senere ændringer, bestemmer:
»1. Bestyrelsesmedlemmer, medlemmer af direktions- og tilsynsorganer, ledere, ansatte og andre personer, som er ansat i kreditinstitutter og andre erhvervsgrene i finanssektoren, som nævnt i denne lovs del I, skal hemmeligholde oplysninger, der betros dem som led i deres erhvervsvirksomhed. Videregivelse af sådanne oplysninger straffes efter straffelovens artikel 458.
2. Forpligtelsen til hemmeligholdelse ophører, når videregivelse af en oplysning er tilladt eller påbudt ved eller i henhold til en lovbestemmelse, også hvis den er ældre end denne lov.
[...]«
Retsforhandlingerne i hovedsagen
8 Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at Paul der Weduwe, som er nederlandsk statsborger og bosat i Luxembourg, og som har været ansat i to banker i denne medlemsstat, nemlig Banque UCL og Rabobank, har været beskæftiget med hvervning af kunder i Belgien med henblik på pengeanbringelser i form af indskud eller værdipapirer hos de banker, han var ansat i. Som led i denne virksomhed afhentede Paul der Weduwe penge hos belgiske kunder i perioden mellem oktober 1993 og maj 1999, som han bragte til Luxembourg. Han medbragte endvidere værdipapirkuponer til Luxembourg for belgiske kunder for at anbringe indtægterne fra kuponerne i banken.
9 Den forelæggende ret foretager en forundersøgelse vedrørende en række lovovertrædelser med hensyn til falsk og dokumentfalsk, falsk og dokumentfalsk i skatteforhold, hvidvaskning af penge og tilsidesættelse af angivelsesforpligtelsen i henhold til artikel 305-310 i den belgiske lov om indkomstbeskatning. Under denne forundersøgelse blev Paul der Weduwe afhørt som sigtet af den forelæggende ret vedrørende de nærmere omstændigheder i forbindelse med hvervningen af kunder i Belgien og transporten af værdipapirer fra Belgien til Luxembourg. Også Marc Troch, som er belgisk statsborger bosat i Luxembourg, hvor han var ansvarlig for arbitrage, investeringsfonde og internationale kreditter i Banque UCL, er blevet afhørt af det belgiske politi som vidne.
10 Såvel Paul de Weduwe som Marc Troch har nægtet at besvare de stillede spørgsmål under henvisning til den tavshedspligt, der efter luxembourgsk ret påhviler ansatte inden for finanssektoren.
11 Efter den forelæggende rets opfattelse udgør de luxembourgske retsforskrifter om bankhemmeligheden en alvorlig hindring for fremskaffelse af beviser under en forundersøgelse om virksomhed, der er udført i Belgien som led i den frie udveksling af tjenesteydelser. De luxembourgske bankansatte, som udøver retten til fri udveksling af tjenesteydelser på en anden medlemsstats område, efter hvis straffelovgivning det er strafbart at nægte at afgive forklaring - således som det er tilfældet efter belgisk ret - er i et dilemma, da de nødsages til enten at overtræde lovgivningen i værtsmedlemsstaten eller at overtræde de luxembourgske retsforskrifter om bankhemmeligheden. Denne lovkonflikt medfører endvidere en ulige behandling af banker og kunder, afhængig af deres nationalitet og etableringssted.
12 Den forelæggende ret har fremhævet, at Domstolen i dommen af 10. maj 1995 i sagen Alpine Investments (sag C-384/93, Sml. I, s. 1141) har fortolket EF-traktatens artikel 59 (efter ændring nu artikel 49 EF) således, at en medlemsstat i princippet ikke må opretholde en national ordning, som hindrer fri udveksling af tjenesteydelser mellem medlemsstaterne, medmindre ordningen opfylder alle betingelser for at være af almen interesse. I så henseende finder den forelæggende ret, at den ekstraterritoriale anvendelse af de luxembourgske bestemmelser om bankhemmeligheden udgør en uberettiget hindring for grænseoverskridende bankforretninger.
Præjudicielle spørgsmål
13 Af disse grunde har Onderzoeksrechter in de Rechtbank van eerste aanleg te Turnhout ud fra den opfattelse, at løsningen af den for ham verserende tvist nødvendiggør en fortolkning af artikel 49 EF, besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 49 EF fortolkes således, at:
såfremt et kreditinstitut, der har tilladelse til at drive virksomhed i en medlemsstat, hvor tilsidesættelser af bankhemmeligheden er strafbare, som led i den frie udveksling af tjenesteydelser driver virksomhed på en anden medlemsstats område, hvor der ikke findes en tilsvarende bankhemmelighed,
1) er denne traktatbestemmelse ikke til hinder for en bestemmelse i værtsmedlemsstatens lovgivning, hvorefter det pågældende kreditinstituts arbejdstagere er forpligtet til at vidne i straffesager om tjenesteydelser, som de har udført som led i den frie udveksling af tjenesteydelser på værtsmedlemsstatens område under omstændigheder, hvor arbejdstagere i kreditinstitutter i værtsmedlemsstaten ville have samme vidnepligt
2) er denne traktatbestemmelse ikke til hinder for en lovgivning i værtsmedlemsstaten, hvorefter det pågældende kreditinstituts arbejdstagere, som under en afhøring som sigtede vælger ikke at påberåbe sig deres ret til ikke at udtale sig som sigtede, kan afgive forklaring i straffesager om tjenesteydelser, de som led i den frie udveksling af tjenesteydelser har udført på værtsmedlemsstatens område under omstændigheder, hvor arbejdstagere i kreditinstitutter i værtsmedlemsstaten har samme ret til at afgive forklaring som sigtede, for så vidt de ikke påberåber sig eller ønsker at påberåbe sig deres ret til ikke at udtale sig
3) er denne traktatbestemmelse til hinder for en bestemmelse i oprindelsesmedlemsstatens lovgivning, hvorefter det pågældende kreditinstituts arbejdstagere kan gøres strafferetligt og civilretligt ansvarlige, såfremt de som led i en strafferetlig undersøgelse, der foretages i en værtsmedlemsstat (jf. spørgsmål 1 og 2) (i dette tilfælde Kongeriget Belgien), afgiver vidneforklaring om tjenesteydelser, som de har udført som led i den frie udveksling af tjenesteydelser på værtsmedlemsstatens område
4) er denne traktatbestemmelse til hinder for en bestemmelse i oprindelsesmedlemsstatens lovgivning, hvorefter det pågældende kreditinstituts arbejdstagere kan gøres strafferetligt og civilretligt ansvarlige, såfremt de som led i en strafferetlig undersøgelse, der foretages i en værtsmedlemsstat (jf. spørgsmål 1 og 2) (i dette tilfælde Kongeriget Belgien), afgiver forklaring som sigtede om tjenesteydelser, de som led i den frie udveksling af tjenesteydelser har udført på værtsmedlemsstatens område (i dette tilfælde Kongeriget Belgien), når de ikke påberåber sig eller ønsker at påberåbe sig deres ret til ikke at udtale sig?«
Indledende bemærkninger
14 Med det første og andet spørgsmål, som skal undersøges under ét, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 49 EF, når banker etableret i én medlemsstat har udført grænseoverskridende bankydelser på en anden medlemsstats område, er til hinder for, at straffe- og straffeprocesretlige bestemmelser i denne anden medlemsstat dels pålægger disse bankers ansatte at afgive forklaring under strafansvar i tilfælde, hvor de afhøres som vidner under en straffesag i denne medlemsstat vedrørende handlinger, der er foretaget på dens område i forbindelse med de nævnte grænseoverskridende ydelser, dels giver dem ret til at udtale sig, hvis de er sigtet under en sådan straffesag.
15 Med det tredje og fjerde spørgsmål, som skal undersøges under ét, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 49 EF, når banker etableret i én medlemsstat har udført grænseoverskridende bankydelser på en anden medlemsstats område, er til hinder for, at strafferetlige bestemmelser i den første medlemsstat under strafansvar pålægger disse bankers ansatte at iagttage bankhemmeligheden i tilfælde, hvor de afhøres som vidner eller er sigtet under en straffesag i den anden medlemsstat vedrørende handlinger, der er foretaget på dens område i forbindelse med de nævnte grænseoverskridende ydelser.
16 Indledningsvis bemærkes, at det fremgår af den retlige baggrund, som denne er beskrevet i forelæggelseskendelsen, at hvad angår belgisk ret finder den belgiske straffelovs artikel 458, som fastsætter strafansvar for tilsidesættelse af erhvervshemmeligheden, ikke anvendelse inden for banksektoren. Hvad derimod angår luxembourgsk ret gælder det strafansvar, som ifaldes ved tilsidesættelse af erhvervshemmeligheden ifølge den luxembourgske straffelovs artikel 458, også inden for banksektoren i medfør af artikel 41 i den luxembourgske lov af 5. april 1993. Efter luxembourgsk ret pålægges der altså strafansvar for tilsidesættelse af bankhemmeligheden i modsætning til, hvad der gælder efter belgisk ret.
17 I denne retlige sammenhæng, som er kendetegnet ved en forskel mellem disse to medlemsstaters lovgivning vedrørende bankhemmeligheden, beror den hindring, som efter den forelæggende ret findes i hovedsagen, på, at såvel den sigtede - der ikke har påberåbt sig sin ret til ikke at udtale sig - som vidnet har nægtet at besvare de spørgsmål, som de er blevet stillet under forundersøgelsen, idet de udtrykkeligt har påberåbt sig deres forpligtelse til at overholde bestemmelserne om erhvervshemmeligheden, der finder anvendelse i Luxembourg inden for banksektoren. I så henseende anfører den forelæggende ret, at det kun er den ekstraterritoriale rækkevidde af de luxembourgske bestemmelser om bankhemmeligheden, der udgør en hindring for fremskaffelse af beviser i hovedsagen.
18 Endvidere anfører den forelæggende ret, at også den hævdede ulige behandling af banker og kunder, afhængig af disses nationalitet og etableringssted, som efter rettens opfattelse strider mod artikel 49 EF, alene beror på de luxembourgske bestemmelsers ekstraterritoriale rækkevidde. Den henviser navnlig til, at disse bestemmelser forbyder ansatte ved banker, som er etableret i Luxembourg, at videregive oplysninger, der er omfattet af bankhemmeligheden, til retter i en anden medlemsstat, da de vil kunne forfølges strafferetligt herfor i Luxembourg. Disse bestemmelser udgør dermed en uberettiget hindring for grænseoverskridende udøvelse af bankvirksomhed.
19 Efter den forelæggende rets opfattelse er det således konflikten mellem den ekstraterritoriale rækkevidde af de luxembourgske bestemmelser om bankhemmeligheden, således som de fortolkes af retten, og de straffe- og straffeprocesretlige bestemmelser i Belgien, som alene finder anvendelse i hovedsagen, der dels udgør en hindring for fremskaffelse af beviser under forundersøgelsen, dels indebærer en ulige behandling af banker og kunder, afhængig af deres nationalitet og etableringssted.
20 Hvad særlig angår det første og andet spørgsmål søger den forelæggende ret derfor kun oplyst, om artikel 49 EF er til hinder for den pligt for et vidne til at afgive forklaring, som gælder efter belgisk straffe- og straffeprocesret, og den ret for en sigtet til at udtale sig, som gælder ifølge samme, såfremt vidnet og den sigtede på grund af deres afhøring i Belgien faktisk risikerer at blive strafferetligt forfulgt i Luxembourg på grund af den luxembourgske bankhemmeligheds ekstraterritoriale rækkevidde. Særlig hvad angår det tredje og fjerde spørgsmål søger den forelæggende ret på tilsvarende måde kun oplyst, om artikel 49 EF er til hinder for forbuddet mod at tilsidesætte bankhemmeligheden efter luxembourgsk ret, såfremt dette forbud som følge af den ekstraterritoriale rækkevidde af de luxembourgske bestemmelser herom også finder anvendelse på et vidne eller en sigtet, som afhøres i en anden medlemsstat.
21 Spørgsmålet om, hvorvidt de luxembourgske bestemmelser om bankhemmeligheden har ekstraterritorial rækkevidde, afhænger af den fortolkning, som anlægges af dem.
Formaliteten
Indlæg til Domstolen
22 Efter Paul der Weduwes opfattelse må den forelæggende rets spørgsmål afvises fra realitetsbehandling. Han anfører navnlig, at den forelæggende ret ikke i sin kendelse har angivet tilstrækkelige faktiske og retlige forhold til, at Domstolen kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål.
23 Efter den belgiske regerings opfattelse har det tredje og fjerde spørgsmål kun forbindelse med fællesskabsretten, såfremt den forelæggende rets fortolkning af de luxembourgske bestemmelser om bankhemmeligheden skal lægges til grund.
24 Den belgiske regering har anført, at luxembourgske domstole ifølge den juridiske litteratur endnu ikke har udtalt sig om den ekstraterritoriale rækkevidde af de luxembourgske bestemmelser om bankhemmeligheden. Efter regeringens opfattelse er det muligt at anlægge to fortolkninger af disse bestemmelser.
25 Ifølge den første fortolkning har disse bestemmelser ikke ekstraterritorial rækkevidde. Det er altså ikke strafbart efter luxembourgsk ret at videregive oplysninger uden for luxembourgsk område.
26 Ifølge den anden fortolkning har bestemmelserne ekstraterritorial rækkevidde. I så fald omfatter den ekstraterritoriale rækkevidde dog i sagens natur såvel princippet om bankhemmeligheden som den undtagelse vedrørende indenretslig afhøring, som er fastsat i den luxembourgske lovgivning. Følgelig er bankansatte, som er bundet af den luxembourgske bankhemmelighed, berettiget til at videregive oplysninger, som er omfattet af bankhemmeligheden, til retter i en anden medlemsstat.
27 Den belgiske regering er derfor af den opfattelse, at den forelæggende rets fortolkning, hvorefter den luxembourgske bankhemmelighed, men ikke undtagelserne i den luxembourgske lovgivning, har ekstraterritorial rækkevidde, ikke er plausibel. Den hindring, som den forelæggende ret i hovedsagen finder, der består, og de vanskeligheder, som denne kan medføre efter artikel 49 EF, findes nemlig kun, såfremt denne fortolkning godtages.
28 Under retsmødet ved Domstolen har den luxembourgske regering angivet, at den deler Paul der Weduwes tvivl om, hvorvidt de præjudicielle spørgsmål kan realitetsbehandles. Den finder, at den forelæggende rets betragtninger er baseret på en hypotetisk fortolkning af luxembourgsk ret. Da det ikke nødvendigvis er denne fortolkning, der bør anlægges, har også de præjudicielle spørgsmål en hypotetisk karakter.
29 I så henseende har den luxembourgske regering forklaret, at den faktiske situation, som kan give anledning til den foreliggende type af tvister, er for sjælden og atypisk til, at den har været forelagt luxembourgske domstole til afgørelse, hvilket er grunden til, at spørgsmålet om den ekstraterritoriale rækkevidde af de luxembourgske bestemmelser vedrørende bankhemmeligheden endnu ikke er blevet afgjort af de luxembourgske domstole.
30 Efter den luxembourgske regerings opfattelse har de omhandlede luxembourgske bestemmelser ekstraterritorial rækkevidde. Også bestemmelserne i luxembourgsk ret om straffritagelse ved afgivelse af vidneforklaring for en ret har imidlertid ekstraterritorial rækkevidde. Efter regeringens opfattelse omfatter begrebet judicielle myndigheder i den luxembourgske straffelovs artikel 458 ikke blot luxembourgske retter, men også retterne i de øvrige medlemsstater. Også en sigtet kan røbe oplysninger, som er omfattet af bankhemmeligheden, hvis det sker under en indenretslig afhøring.
Domstolens bemærkninger
31 Indledningsvis bemærkes, at det i overensstemmelse med fast retspraksis - inden for rammerne af det samarbejde, der i henhold til artikel 234 EF er indført mellem Domstolen og de nationale retter - udelukkende tilkommer den nationale ret, for hvem en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de stillede spørgsmål vedrører fortolkningen af fællesskabsretten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse herom (jf. bl.a. dom af 15.12.1995, sag C-415/93, Bosman, Sml. I, s. 4921, præmis 59, af 13.3.2001, sag C-379/98, PreussenElektra, Sml. I, s. 2099, præmis 38, og af 22.1.2002, sag C-390/99, Canal Satélite Digital, Sml. I, s. 607, præmis 18).
32 Domstolen har dog også fastslået, at den i særlige tilfælde af hensyn til efterprøvelsen af sin egen kompetence er beføjet til at undersøge de omstændigheder, hvorunder den nationale domstol har forelagt sagen (jf. PreussenElektra-dommen, præmis 39, og Canal Satélite Digital-dommen, præmis 19). Den samarbejdsånd, der må beherske udførelsen af opgaverne i forbindelse med den præjudicielle forelæggelsesprocedure, indebærer således, at den nationale ret tager hensyn til Domstolens opgave, som er at bidrage til retsplejen i medlemsstaterne og ikke at udøve responderende virksomhed vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål (jf. Bosman-dommen, præmis 60, og dom af 21.3.2002, sag C-451/99, Cura Anlagen, Sml. I, s. 3193, præmis 26).
33 Således kan Domstolen bl.a. afslå at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national ret, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæsig besvarelse af de stillede spørgsmål (jf. i denne retning PreussenElektra-dommen, præmis 39, og Canal Satélite Digital-dommen, præmis 19).
34 Det bemærkes endvidere, at for at Domstolen kan foretage en fortolkning af fællesskabsretten, som kan benyttes af den nationale ret, er det ubetinget nødvendigt, at denne angiver grundene til, at den finder, at en besvarelse af dens spørgsmål er nødvendig for tvistens løsning (jf. dom af 12.6.1986, forenede sager 98/85, 162/85 og 258/85, Bertini m.fl., Sml. s. 1885, præmis 6, og af 16.7.1992, sag C-343/90, Lourenço Dias, Sml. I, s. 4673, præmis 19).
35 Hvad angår det tredje og fjerde spørgsmål må det for det første fastslås, at den forelæggende ret skal anvende belgiske retsforskrifter i hovedsagen, navnlig bestemmelser i belgisk straffe- og straffeprocesret, og at dens henvisning til de luxembourgske bestemmelser om bankhemmeligheden alene beror på, at den finder, at disse udgør en hindring for dens forundersøgelse.
36 For det andet må det fastslås, som den belgiske regering med rette har anført, at den hindring, som den forelæggende ret mener at kunne konstatere, og som efter dens opfattelse kan have en forbindelse med artikel 49 EF og derved nødvendiggøre, at Domstolen fortolker denne traktatbestemmelse, udelukkende skyldes den asymmetriske fortolkning, som den har anlagt af de luxembourgske bestemmelser om bankhemmeligheden. På den ene side forudsætter den forelæggende ret nemlig, at bestemmelserne i den luxembourgske straffelovs artikel 458 og artikel 41, stk. 1, i den luxembourgske lov af 5. april 1993, som fastsætter en sanktion i tilfælde af en tilsidesættelse af bankhemmeligheden, har ekstraterritorial rækkevidde. På den anden side antager den forelæggende ret derimod stiltiende, at straffritagelsen ved afgivelse af vidneforklaring efter straffelovens artikel 458 og nævnte lovs artikel 41, stk. 2, i det mere generelle tilfælde, hvor loven giver tilladelse eller pålægger forpligtelse til at videregive oplysninger, som er omfattet af bankhemmeligheden, er begrænset til luxembourgsk område.
37 Som generaladvokaten imidlertid med rette har fremhævet i punkt 49 i sit forslag til afgørelse, har den fortolkning, som den forelæggende ret har anlagt, en hypotetisk karakter, så længe de luxembourgske domstole ikke har taget stilling dertil. Denne fortolkning af de nævnte bestemmelser er nemlig ikke den eneste mulige. I øvrigt fremgår det af den belgiske regerings indlæg til Domstolen, at den forelæggende rets fortolkning ikke efter regeringens opfattelse er plausibel. Den bestrides i øvrigt af den luxembourgske regering selv, efter hvis opfattelse bankhemmeligheden ifølge luxembourgsk ret ikke kan påberåbes over for retter i de øvrige medlemsstater under undersøgelser som den, der er foretaget i hovedsagen.
38 Den forelæggende ret har ikke forklaret sine grunde til at antage, at den af den anlagte fortolkning er den eneste mulige. Den omstændighed, at relevansen af de forelagte spørgsmål forudsætter en bestemt fortolkning af national ret, som ikke er den, den forelæggende ret har anlagt, gjorde det imidlertid særligt nødvendigt, at den begrundede forelæggelseskendelsen på dette punkt.
39 Da den forelæggende ret således ikke har forsynet Domstolen med alle de elementer, som er nødvendige for at efterprøve, om en fortolkning af artikel 49 EF er hensigtsmæssig i hovedsagen, må det konstateres, at det tredje og fjerde spørgsmål ikke kan realitetsbehandles.
40 Hvad angår det første og andet spørgsmål må det i lyset af den ovenfor i dommens præmis 20 foretagne konstatering og under hensyn til, at forelæggelseskendelsen ikke indeholder en særskilt begrundelse for den forelæggende rets spørgsmål om, hvorvidt artikel 49 EF skal fortolkes således, at den er til hinder for at anvende de belgiske straffe- og straffeprocesretlige bestemmelser, må det fastslås, at også disse spørgsmål må afvises fra realitetsbehandling.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
41 De udgifter, der er afholdt af den belgiske og luxembourgske regering samt af Kommissionen, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN
vedrørende de spørgsmål, der er forelagt af Onderzoeksrechter in de Rechtbank van eerste aanleg te Turnhout ved kendelse af 13. april 2000, for ret:
Den anmodning om præjudiciel afgørelse, som er indgivet af Onderzoeksrechter in de Rechtbank van eerste aanleg te Turnhout (Belgien) ved kendelse af 13. april 2000, afvises fra realitetsbehandling.