62000CJ0274_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-274/00 P,
Odette Simon, Luxembourg, først ved avocat J.-N. Louis, derefter ved avocat L. Misson, og med valgt adresse i Luxembourg,
appellant,
angående appel af dom afsagt den 10. maj 2000 af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (en enkelt dommer) i sag T-177/97, Simon mod Kommissionen (Sml.Pers. I-A, s. 75, og II, s. 319), hvori der er nedlagt påstand om ophævelse af denne dom,
den anden part i appelsagen:
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved J. Currall, som befuldmægtiget, bistået af avocat D. Waelbroeck, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, F. Macken, og dommerne N. Colneric (refererende dommer), C. Gulmann, J.-P. Puissochet og J.N. Cunha Rodrigues,
generaladvokat: F.G. Jacobs
justitssekretær: fuldmægtig L. Hewlett,
på grundlag af retsmøderapporten,
efter at parterne har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 27. juni 2001, hvorunder Odette Simon var repræsenteret ved avocat P. Mbaya og Kommissionen ved J. Currall, bistået af D. Waelbroeck,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 25. september 2001,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 10. maj 2000 har Odette Simon i henhold til artikel 49 i EF-statutten og de tilsvarende bestemmelser i EKSF- og Euratom-statutterne for Domstolen iværksat appel til prøvelse af dom afsagt den 10. maj 2000 af Retten i Første Instans i sag T-177/97, Simon mod Kommissionen (Sml.Pers. I-A, s. 75, og II, s. 319, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten frifandt Kommissionen for appellantens påstand dels om annullation af Kommissionens afgørelse om afvisning af appellantens anmodning om berigtigelse af hendes administrative situation med henblik på, at det arbejde, hun siden 1966 havde udført for forskellige organer, der havde indgået kontrakt med Kommissionen, blev betragtet som værende udført som midlertidigt ansat i Fællesskaberne (herefter den »omtvistede afgørelse«), dels om at Kommissionen blev tilpligtet at betale 1 EUR i symbolsk erstatning for den påståede ikke-økonomiske skade, som appellanten har lidt.
Faktiske omstændigheder
2 De faktiske omstændigheder, der danner grundlag for sagen, er i den appellerede dom fremstillet som følger:
»1 I forbindelse med de femårige ergonomiske forskningsprogrammer for kul- og stålindustrien, gennemført i henhold til EKSF-traktatens artikel 55, anvendte Kommissionen indtil 1995 eksterne selskaber eller organisationer, som ved kontrakt fik til opgave at koordinere og udbrede resultaterne af de studier, der udførtes af forskellige forskere inden for disse programmer, til de relevante nationale industrier. Under programmets forløb blev det pågældende selskab eller den pågældende organisation i medfør af nævnte kontrakter tilsynsorgan for Informations- og koordinationskontoret for handlingsprogrammer inden for ergonomi i henhold til EKSF (Bureau d'information et de coordination des programmes de l'action communautaire ergonomique de la CECA) [...], etableret i Luxembourg.
2 Sagsøgeren, der var tjenestemand i kategori C fra 1957 og indtil hendes opsigelse i 1960, var i perioden fra 1966 og indtil 1993 ansat i Informations- og koordinationskontoret ved forskellige på hinanden følgende tilsynsorganer, nemlig Société des sciences médicales, Ligue luxembourgeoise contre la tuberculose, Société d'ergonomie de langue française, Gesellschaft für Arbeitswissenschaft, og fra 1980 Gesellschaft für Sicherheitswissenschaft (herefter »GFS«).
3 Fra den 1. marts 1993 til den 14. januar 1994 og fra den 1. juli 1994 til den 30. november 1994 var sagsøgeren ansat direkte af Kommissionen i henhold til tidsbegrænsede ansættelseskontrakter undergivet luxembourgsk lov, idet hun skulle bistå Kommissionen i forberedelsen af rapporter vedrørende fællesskabsprogrammerne inden for ergonomi.
4 Efter indgåelsen af en ny aftale mellem Kommissionen og GFS for perioden fra den 1. december 1994 til den 31. august 1995 fik GSF til opgave at koordinere og udbrede resultaterne af studier udført i forbindelse med det sjette program inden for ergonomi. Sagsøgeren blev på ny ansat af GSF som chef for Informations- og koordinationskontoret for en periode svarende til aftalens varighed. Aftalen blev i lighed med sagsøgerens kontrakt forlænget indtil den 25. oktober 1995. Da Kommissionen ikke forlængede aftalen, udløb sagsøgerens kontrakt på det aftalte tidspunkt.
5 Den 16. januar 1996 anlagde sagsøgeren sag mod GSF og selskabets direktør ved arbejdsretten i Luxembourg med påstand om erstatning for usaglig afskedigelse.
6 Parallelt med sagsanlægget indgav sagsøgeren ved skrivelse af 28. juni 1996 en ansøgning i henhold til artikel 90, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »vedtægten«) om, at det arbejde, hun siden 1966 havde udført for forskellige organer, der havde indgået kontrakt med Kommissionen, skulle betragtes som værende udført som midlertidigt ansat i Fællesskaberne. Til støtte for sin ansøgning gjorde hun gældende, at de ansættelseskontrakter, hun indgik med disse organer, udelukkende havde til formål at undgå anvendelsen af bestemmelserne i vedtægten og af ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne. Hun nedlagde endvidere påstand om en symbolsk erstatning på 1 EUR med henvisning til, at Kommissionen havde tilsidesat sin omsorgspligt.
7 Da Kommissionen ikke svarede, indbragte sagsøgeren den 2. december 1996 en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, over den stiltiende afgørelse om at afvise hendes ansøgning.
8 Ved afgørelse af 2. april 1997, som blev meddelt sagsøgeren den 8. april 1997, afviste det medlem af Kommissionen, der var ansvarligt for personalespørgsmål, klagen i sin egenskab af myndighed med bemyndigelse til at indgå ansættelseskontrakter.
9 Den 12. marts 1997 fastslog arbejdsretten i Luxembourg, at sagsøgerens sag ikke kunne antages til realitetsbehandling, idet hun ikke havde godtgjort, at hun var ansat af GSF eller af selskabets direktør.«
3 Den 11. juni 1997 anlagde Odette Simon sag ved Retten med påstand om dels, at den omtvistede afgørelse blev annulleret, dels at Kommissionen blev pålagt at betale 1 EUR i symbolsk erstatning for den ikke-økonomiske skade, som hun havde lidt på grund af Kommissionens tilsidesættelse af omsorgspligten.
4 Odette Simon anførte til støtte for sit eneste anbringende om magtfordrejning, at de ansættelseskontrakter, hun siden den 15. maj 1966 havde indgået med diverse selskaber og organisationer i deres egenskab af tilsynsorganer, skulle betragtes som kontrakter som midlertidigt ansat i henhold til artikel 1 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne, og at hendes administrative situation følgelig skulle berigtiges fra denne dato. Hun støttede bl.a. sin argumentation på dom af 6. december 1989, sag C-249/87, Mulfinger m.fl. mod Kommissionen (Sml. s. 4127), og af 1. februar 1979, sag 17/78, Deshormes mod Kommissionen (Sml. s. 189), hvorefter indgåelsen af ansættelseskontrakter eller kontrakter om tjenesteydelser efter en medlemsstats lovgivning betragtes som retsstridig, hvis Fællesskabet ikke har valgt denne kontraktform ud fra tjenestens behov, men med det formål at unddrage sig anvendelsen af vedtægtens bestemmelser eller af ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne.
5 For at bevise, at de opgaver, hun udførte, var varige offentlige opgaver inden for Fællesskabet, gjorde Odette Simon følgende argumenter gældende: For det første udførte hun hele tiden sine arbejdsopgaver under direkte ledelse af Kommissionens tjenestemænd ved Generaldirektoratet for Sociale Anliggender med ansvar for ergonomi-programmerne. For det andet bidrog hendes arbejde til virkeliggørelsen af et af de mål, som Kommissionen er pålagt i henhold til EKSF-traktaten, nemlig arbejdssikkerhed inden for kul- og stålindustrien og etablering af et formålstjenligt samarbejde mellem de eksisterende forskningssteder i dette øjemed. For det tredje burde de omkostninger, der i forbindelse med informations- og koordinationsvirksomhed afholdtes af kontoret, indgå i EKSF's budget, og for det fjerde var hendes løn udtryk for, at hendes arbejde svarede til det, en tjenestemand i lønklasse A5 udfører.
Den appellerede dom
6 Ved den appellerede dom frifandt Retten Kommissionen.
7 Retten udtalte i den appellerede doms præmis 37 og 38, at det fremgår af artikel 1 og 6 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte, at en person ikke kan tillægges status som ansat i Fællesskaberne, hvis dennes arbejdsgiver ikke er Kommissionen eller en anden fællesskabsinstitution, men en juridisk person, der er undergivet lovgivningen i en medlemsstat og ikke kan sidestilles med en institutions administrative enhed.
8 Retten anførte i præmis 40, at grundlaget for det arbejde, som Odette Simon udførte ved Informations- og koordinationskontoret, var ansættelseskontrakter eller kontrakter om tjenesteydelser, som hun selv havde indgået med organisationer og selskaber, der afløste hinanden for så vidt angår administrationen af kontoret, og at disse kontrakter var reguleret ved luxembourgsk lov og ved bestemmelserne i kontrakterne.
9 I præmis 42 nåede Retten til den konklusion, at de arbejdsgivere, som efter hinanden ansatte Odette Simon i perioden fra 1966 til 1993 og fra den 1. december 1994 til den 25. oktober 1995, var de i foregående præmis omhandlede organisationer og selskaber og ikke Kommissionen.
10 Efter i præmis 43 at have forkastet Odette Simons argumentation, hvorefter hendes ansættelse var sket på foranledning af Kommissionen, udtalte Retten endvidere i præmis 44, at de forskellige argumenter vedrørende de faktiske omstændigheder, som appellanten havde påberåbt sig, støttet på et påstået afhængighedsforhold til Kommissionen og på ligheden mellem hendes situation og den, der gælder for en midlertidigt ansat, ikke var relevante.
11 I præmis 46-49 fastslog Retten, at dommen i sagen Mulfinger m.fl. mod Kommissionen og i sagen Deshormes mod Kommissionen var uden relevans for den foreliggende sag. Disse domme vedrører nemlig sager, hvori der var tvivl om kvalificeringen af de kontrakter, som sagsøgerne havde indgået med Kommissionen selv og ikke med udenforstående juridiske personer.
12 Da Kommissionen ikke var part i de kontrakter, som Odette Simon indgik, kunne der ikke i den forbindelse være begået magtfordrejning.
13 Retten bemærkede derfor i præmis 50, at det fulgte af de samlede omstændigheder, at Odette Simon ikke med tilbagevirkende kraft kunne anerkendes som midlertidigt ansat i Fællesskaberne, hvorfor Retten forkastede påstanden om annullation af den omtvistede afgørelse.
14 Retten forkastede endvidere i præmis 56 til 60 erstatningspåstanden.
Appellen
15 Den 10. juli 2000 indleverede Odette Simon et appelskrift til prøvelse af den appellerede dom, der var blevet forkyndt for hende den 12. maj 2000. En berigtiget version af appelskriftet blev indleveret, da det første dokument indeholdt visse faktuelle og formelle fejl. Det andet dokument, som appellantens advokat indleverede til Domstolens Justitskontor den 12. juli 2000, blev på opfordring af Justitskontoret efterfulgt af en forklarende skrivelse modtaget pr. telefax den 13. juli 2000.
16 Det første dokument, der blev indført i Domstolens register den 11. juli 2000, blev forkyndt for Kommissionen samme dag. En kopi af den berigtigede udgave af appelskriftet blev sammen med den forklarende skrivelse fremsendt til Kommissionen den 17. juli 2000.
17 Datoen for indlevering af det berigtigede appelskrift blev ikke påført dokumentet. Den forklarende skrivelse angav kun den 17. juli 2000 som registreringsdato suppleret af anmærkningen »(fax 13.7)«.
18 Odette Simon har i appelskriftet nedlagt følgende påstande:
- Den appellerede dom ophæves, og den omtvistede afgørelse annulleres.
- Det fastslås, at det arbejde, hun udførte i perioden fra den 15. maj 1966 til den 25. oktober 1995, skal betragtes som værende udført i henhold til en aftale indgået af Kommissionen med en midlertidigt ansat.
19 Til støtte for sin appel har Odette Simon anført, at Retten har begået en retlig fejl, idet den har forkastet anbringendet om magtfordrejning.
20 Med sit første anbringende har Odette Simon gjort gældende, at Retten har begået en retlig fejl, idet den ikke har prøvet lovligheden af de kontrakter, Kommissionen har indgået med de forskellige organer for tilsyn med infrastruktur, som først kaldtes »Sekretariatet for fællesskabsforskning inden for sikkerhed«, dernæst »Sekretariatet for fællesskabsforskning inden for ergonomi« og endelig efter 1980 »Informations- og koordinationskontoret for handlingsprogrammer inden for ergonomi i henhold til EKSF« (herefter »kontoret«). Hun har anført, at Retten burde have undersøgt Kommissionens reelle formål med kontrakterne, dvs. det reelle formål med at delegere henholdsvis tilsynsopgaven og den officielle administration af kontoret til de nævnte organer. Hun har i den forbindelse gjort gældende, at det eneste reelle formål var at sikre finansieringen af disse og således give Kommissionen mulighed for at opfylde sine forpligtelser for så vidt angår information og koordination af det forskningsarbejde, der iværksættes i henhold til EKSF-traktatens artikel 55.
21 Ifølge Odette Simon burde Retten have kontrolleret sandsynligheden af de forklaringer, som Kommissionen angav som begrundelse for dens ret til at gribe ind i opfyldelsen af kontrakterne indgået med tilsynsorganerne, herunder Kommissionens adgang til at pålægge kontoret at beholde det ansatte personale og til at fastsætte deres lønvilkår under hensyn til deres anciennitet i tjenesten samt deres arbejdsvilkår.
22 Retten burde endvidere have gennemgået de opgaver, som tilsynsorganerne faktisk udførte for Kommissionen, dvs. hovedsageligt det finansielle ansvar for administrationen af kontoret inden for grænserne af de midler, som Kommissionen stillede til dets rådighed, og forpligtelsen til at udnævne en direktør assisteret af højst to personer.
23 Med sit andet anbringende har Odette Simon gjort gældende, at det var forkert, at Retten undlod at tage stilling til den faktiske karakter af underordnelsesforholdet mellem hende og de forskellige tilsynsorganer på den ene side og Kommissionen og de tjenestemænd i Fællesskabet, der har ansvar for gennemførelsen af programmer vedtaget i henhold til EKSF-traktatens artikel 55 på den anden side. Hun har tilføjet, at Retten burde have taget stilling til, hvorvidt de opgaver, hun udførte for kontoret, henhørte under de varige offentlige opgaver inden for Fællesskabet, som det tilkommer institutionerne at udføre i henhold til traktaterne.
24 Odette Simon har endelig anført, at Kommissionens befuldmægtigede i sin afsluttende replik under den mundtlige forhandling ved Retten tilkendegav, at Kommissionen måske burde have ansat hende direkte uden mellemled i form af tilsynsorganer.
25 I sit svarskrift har Kommissionen for så vidt angår det berigtigede appelskrift nedlagt påstand om afvisning, da det er indleveret for sent. Med hensyn til den version af appelskriftet, der blev indgivet den 10. juli 2000, har Kommissionen gjort gældende, at det ikke kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som det bestrider Rettens endelige vurderinger, og for så vidt som det indeholder en påstand om, at det arbejde, som Odette Simon har udført i perioden fra den 15. maj 1966 til den 25. oktober 1995, skal betragtes som udført i henhold til en aftale indgået af Kommissionen med en midlertidigt ansat. Subsidiært har Kommissionen nedlagt påstand om, at appellen forkastes.
26 Kommissionen, som ved skrivelse af 12. januar 2001 fra Justitskontoret, blev oplyst om datoen for indlevering af det berigtigede appelskrift, har rejst tvivl om den fremgangsmåde, som består i først at indgive et appelskrift og dernæst, nogle dage senere, at indgive en berigtiget version af appelskriftet uden at give nogen forklaring på rækkevidden af de ændringer, der er foretaget.
27 I øvrigt har Kommissionen efter en grundig gennemgang af det berigtigede appelskrift fundet, at det ikke ændrer grundlæggende ved det første appelskrift, hvorfor den i det hele fastholder sin oprindelige position.
Domstolens bemærkninger
Hvorvidt appellen kan antages til realitetsbehandling
Hvorvidt det berigtigede appelskrift kan antages til realitetsbehandling
28 Kommissionen har ikke nedlagt påstand om afvisning for så vidt angår selve appellen, som den anser for at være indleveret rettidigt, men har bestridt, at det berigtigede appelskrift kan antages til realitetsbehandling. Kommissionen synes at fastholde denne position, selv efter at den ved skrivelse af 12. januar 2001 er blevet informeret om datoen for indlevering af det berigtigede appelskrift. Kommissionen har bl.a. anført, at det indlæg, der indeholdt det berigtigede appelskrift, ikke angiver, hvilke ændringer der er foretaget i appelskriftet indleveret den 10. juli 2000 for så vidt angår faktuelle og formelle fejl. I sit svar på den nævnte skrivelse har Kommissionen bl.a. henvist til, at i henhold til artikel 111 i Domstolens procesreglement iværksættes appel ved indlevering »af et appelskrift« til Domstolens Justitskontor.
29 Indledningsvis bemærkes, at i overensstemmelse med artikel 49, stk. 1, i EKSF-statutten for Domstolen og artikel 80, stk. 1, i Domstolens procesreglement blev det berigtigede appelskrift indleveret inden for fristen på to måneder efter forkyndelsen af den appellerede dom, der fandt sted den 12. maj 2000.
30 Odette Simons adgang til at indlevere et appelskrift indtil sidste arbejdsdag inden for den frist, der er fastsat i EKSF-statutten for Domstolen, indebærer, at hun har mulighed for at trække et første appelskrift tilbage indtil udløbet af denne frist og at erstatte det med en ny version af appelskriftet inden for samme frist.
31 Ved at indlevere en berigtiget version af det oprindelige appelskrift efterfulgt af en forklarende skrivelse på opfordring af Justitskontoret har Odette Simon klart vist, at hun stiltiende ønskede at trække det oprindelige appelskrift tilbage for at erstatte det med en ny version af appelskriftet, som selv blev indleveret inden for den frist, der er fastsat for appel i artikel 49, stk. 1, i EKSF-statutten for Domstolen.
32 Det berigtigede appelskrift kan derfor antages til realitetsbehandling, og appellen skal betragtes som iværksat med denne version af appelskriftet. Derfor forkastes Kommissionens afvisningspåstand.
Delvis afvisning af påstandene i appellen
33 For så vidt angår Odette Simons påstand om, at det fastslås, at det arbejde, hun har udført, skal betragtes som værende »udført i henhold til en aftale indgået af Kommissionen med en midlertidigt ansat«, bemærkes, at i henhold til artikel 113, stk. 1, i Domstolens procesreglement skal påstandene i appelskriftet gå ud på, at der helt eller delvis gives medhold i de i første instans nedlagte påstande, idet nye påstande ikke kan nedlægges.
34 Det må konstateres, at Odette Simon ikke på noget tidspunkt har nedlagt sådanne påstande under sagen i første instans.
35 At give Odette Simon adgang til at nedlægge påstande, der går ud på at foretage en ny klassificering af hendes arbejde, ville være ensbetydende med at give hende adgang til at nedlægge nye påstande i strid med procesreglementets artikel 113, stk. 1, andet led.
36 Det er således åbenbart, at den nævnte påstand skal afvises.
Realiteten
37 Med sit første anbringende har Odette Simon rejst tvivl om lovligheden af de kontrakter, som Kommissionen har indgået med de forskellige tilsynsorganer. Det er i den forbindelse, at hun i første led af anbringendet har gjort gældende, at Retten ikke har undersøgt Kommissionens reelle formål.
38 I den forbindelse bemærkes, at nye anbringender ifølge artikel 42, stk. 2, første afsnit, i Domstolens procesreglement ikke må fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.
39 En parts adgang til først for Domstolen at fremføre et anbringende, der ikke er blevet fremført for Retten, er ensbetydende med en adgang til at forelægge Domstolen - der har en begrænset kompetence i appelsager - en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten. Under en appel har Domstolen kun kompetence til at tage stilling til den retlige afgørelse, der er blevet truffet vedrørende de anbringender, der er blevet behandlet i første instans (jf. dom af 1.6.1994, sag C-136/92 P, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl., Sml. I, s. 1981, præmis 59, og kendelse af 17.7.1998, sag C-422/97 P, Sateba mod Kommissionen, Sml. I, s. 4913, præmis 30).
40 Selv om Odette Simon gjorde gældende, at Kommissionens adfærd i forhold til hende var udtryk for magtfordrejning, hvilket forpligtede Kommissionen til at indrømme hende en status som midlertidigt ansat med tilbagevirkende kraft, rejste hun ikke for Retten tvivl om lovligheden af de kontrakter, som Kommissionen indgik med tilsynsorganerne, med henvisning til, at Kommissionen med disse kontrakter ønskede at sikre finansieringen af kontoret og at opfylde sine forpligtelser inden for information og koordination vedrørende forskningsarbejde.
41 For Retten gjorde hun blot gældende, at omkostningerne i forbindelse med kontorets informations- og koordinationsopgaver blev afholdt over EKSF's budget, som bevis for, at hun har udført varige offentlige opgaver inden for Fællesskabet.
42 Henset til ovenstående skal første led af det første anbringende afvises.
43 Med andet led af det første anbringende har Odette Simon gjort gældende, at Retten har undladt at prøve troværdigheden af Kommissionens argumenter til støtte for dens ret til at gribe ind i opfyldelsen af kontrakterne indgået med tilsynsorganerne.
44 I den forbindelse bemærkes, at i henhold til artikel 225 EF og artikel 51 i EF-statutten for Domstolen er appel begrænset til retsspørgsmål. Ifølge sidstnævnte bestemmelse skal den støttes på, at Retten savner kompetence, at der er begået rettergangsfejl, som krænker appellantens interesser, eller at Retten har tilsidesat fællesskabsretten.
45 Domstolen har således ikke kompetence til at fastlægge de faktiske omstændigheder og i princippet heller ikke til at bedømme de beviser, som Retten har lagt til grund ved fastlæggelsen af de faktiske omstændigheder.
46 Retten er omvendt alene kompetent til dels at fastlægge de faktiske omstændigheder i sagen, når bortses fra tilfælde, hvor den indholdsmæssige urigtighed af dens konstateringer følger af akterne i den sag, den behandler, dels at tage stilling til disse faktiske omstændigheder. Rettens vurdering af de faktiske omstændigheder er følgelig ikke - medmindre de er gengivet forkert - et retsspørgsmål og dermed ikke undergivet Domstolens prøvelsesret i forbindelse med appel (jf. bl.a. dom af 11.2.1999, sag C-390/95 P, Antillean Rice Mills m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 769, præmis 29, og kendelse af 21.2.2002, forenede sager C-486/01 P(R) og C-488/01 P(R), Front national og Martinez mod Parlamentet, Sml. I, s. 1843, præmis 83-85).
47 En prøvelse af troværdigheden af Kommissionens argumenter udgør en del af vurderingen af de faktiske omstændigheder og falder således uden for Domstolens prøvelsesret i forbindelse med appel.
48 Andet led af det første anbringende må således også afvises.
49 Med sit andet anbringende har Odette Simon kritiseret Retten for ikke at have taget stilling til den faktiske karakter af forholdet mellem hende og de forskellige tilsynsorganer på den ene side og Kommissionen og tjenestemændene i Fællesskabet på den anden side eller til de opgaver, hun udførte.
50 Dette klagepunkt har samlet set til formål at rejse tvivl om Rettens retlige kvalifikation af de nævnte relationers faktiske karakter.
51 Retten har imidlertid gennemgået disse elementer i præmis 43 og 44 i den appellerede dom og har med rette udtalt, at Domstolens praksis (dom af 11.7.1985, forenede sager 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 og 10/84, Salerno m.fl. mod Kommissionen og Rådet, Sml. s. 2523) er til hinder for appellantens argumenter.
52 Endelig bemærkes for så vidt angår den i denne doms præmis 24 nævnte bemærkning, som Kommissionens befuldmægtigede fremsatte under den mundtlige forhandling, ifølge hvilken Kommissionen måske burde have ansat Odette Simon direkte uden tilsynsorganer som mellemled, at den kun kan fortolkes som udtryk for en tvivl om det hensigtsmæssige i at ansætte Odette Simon med sådanne organer som mellemled.
53 Derfor må dette argument forkastes.
54 Heraf følger, at appellen skal forkastes, idet den delvis ikke kan antages til realitetsbehandling og delvis er ugrundet.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
55 Ifølge procesreglementets artikel 69, stk. 2, som i medfør af artikel 118 finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Odette Simon tilpligtes at betale sagens omkostninger, og Odette Simon har tabt sagen, bør det pålægges hende at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Odette Simon betaler sagens omkostninger.