62022TJ0625_RES
Sag T-625/22
Republikken Østrig
mod
Europa-Kommissionen
Rettens dom (Store Afdeling) af 10. september 2025
»Miljø – delegeret forordning (EU) 2022/1214 – klassificering – økonomiske aktiviteter i tilknytning til fossilgas og atomenergi – omfattet af bæredygtige økonomiske aktiviteter – investeringer – bidrag til omstillingen til en kulstofneutral økonomi i overensstemmelse med 1,5°C-målet i Parisaftalen – mål om nettonulemission senest i 2050 – væsentligt bidrag til modvirkning af klimaændringer og tilpasning hertil – artikel 10 og 11 i forordning (EU) 2020/852 – begrebet »lavemissionsaktivitet« – væsentlig skade på miljømål – risici forbundet med alvorlige reaktorulykker – risici forbundet med højradioaktivt affald – risici forbundet med tørke og klimarelaterede farer – forsigtighedsprincip – tekniske screeningskriterier – reduktion af drivhusgasemissioner – artikel 290 TEUF – begrebet »væsentlige bestemmelser« i en lovgivningsmæssig retsakt – videnskabelig dokumentation – Kommissionens skønsmargen – åbenbart urigtigt skøn«
EU-institutioner – udøvelse af beføjelser – Kommissionens beføjelse til at vedtage delegerede retsakter – rækkevidde – komplekse vurderinger og evalueringer – bred skønsmargen – forordning om fastlæggelse af en ramme til fremme af bæredygtige investeringer – bestemmelse af, om økonomiske aktiviteter er miljømæssigt bæredygtige – Kommissionens vedtagelse af en delegeret forordning om fastsættelse af tekniske screeningskriterier – domstolsprøvelse – grænser – åbenbart urigtigt skøn – bevisbyrde
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2020/852; Kommissionens forordning 2022/1214)
(jf. præmis 32-37, 179, 204, 214, 225, 230, 276, 338, 383, 440, 469, 516, 536, 538, 567, 578, 590 og 604)
Tilnærmelse af lovgivningerne – ramme til fremme af bæredygtige investeringer – bestemmelse af, om økonomiske aktiviteter er miljømæssigt bæredygtige – Kommissionens vedtagelse af en delegeret forordning om fastsættelse af tekniske screeningskriterier for fossilgasaktiviteter og atomenergirelaterede aktiviteter og om ændring af en eksisterende delegeret forordning – konsekvensanalyse og offentlig høring vedrørende de nævnte aktiviteter, der udføres inden for rammerne af vedtagelsen af en eksisterende delegeret forordning – ingen forpligtelse for Kommissionen til at foretage en supplerende konsekvensanalyse og offentlig høring
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2020/852; Kommissionens forordning 2021/2139 og 2022/1214)
(jf. præmis 72-74, 79-83 og 92)
EU-institutioner – udøvelse af beføjelser – Kommissionens beføjelse til at vedtage delegerede retsakter – forpligtelse til ikke at ændre væsentlige elementer i den grundlæggende retsakt – grundforordning, der fastsætter kriterier for miljømæssig bæredygtighed – delegeret forordning om fastsættelse af tekniske screeningskriterier for alle former for aktiviteter, der opfylder de nævnte bæredygtighedskriterier – lovlighed
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2020/852, art. 3; Kommissionens forordning 2022/1214)
(jf. præmis 100-126)
Tilnærmelse af lovgivningerne – ramme til fremme af bæredygtige investeringer – bestemmelse af, om økonomiske aktiviteter er miljømæssigt bæredygtige – Kommissionens vedtagelse af en delegeret forordning om fastsættelse af tekniske screeningskriterier for fossilgasaktiviteter og atomenergirelaterede aktiviteter – klassificering af de nævnte aktiviteter som omstillingsaktiviteter for at garantere forsyningssikkerheden – lovlighed
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2020/852, art. 10, stk. 2)
(jf. præmis 160, 164-170 og 594-596)
EU-ret – fortolkning – metoder – fortolkning på grundlag af de folkeretlige aftaler, der er indgået af Unionen – fortolkning af forordning 2020/852 på grundlag af Parisaftalen
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2020/852, art. 10, stk. 2)
(jf. præmis 188-195)
Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – bedømmelse af begrundelsespligten på grundlag af sagens omstændigheder – nødvendigheden af at angive alle de relevante faktiske og retlige omstændigheder – foreligger ikke
(Art. 296 TEUF)
(jf. præmis 216-218, 241, 325 og 365)
Tilnærmelse af lovgivningerne – ramme til fremme af bæredygtige investeringer – bestemmelse af, om økonomiske aktiviteter er miljømæssigt bæredygtige – Kommissionens vedtagelse af en delegeret forordning om fastsættelse af tekniske screeningskriterier for atomenergirelaterede aktiviteter – forudgående vurdering af risiciene for menneskers sundhed og for miljøet – anvendelse af forsigtighedsprincippet – rækkevidde – begreberne risiko og fare – fastsættelse af det risikoniveau, der anses for at være uacceptabelt for samfundet – kompetencen hos den EU-institution, der er udpeget i henhold til den gældende ordning – forpligtelse til at sikre et højt niveau i beskyttelsen af folkesundheden, sikkerheden og miljøet – domstolsprøvelse – grænser – åbenbart urigtigt skøn
[Art. 11 TEUF, art. 168, stk. 1, TEUF, art. 169, stk. 1 og 2, TEUF og art. 191, stk. 1 og 2, TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2020/852, art. 3, litra b), samt art. 9 og 17]
(jf. præmis 247-257, 262, 274, 297, 298, 307-309, 315-324, 326, 334, 345, 357, 360 og 373)
Tilnærmelse af lovgivningerne – ramme til fremme af bæredygtige investeringer – bestemmelse af, om økonomiske aktiviteter er miljømæssigt bæredygtige – Kommissionens vedtagelse af en delegeret forordning om fastsættelse af tekniske screeningskriterier for fossilgasaktiviteter og atomenergirelaterede aktiviteter – forpligtelse til at tage hensyn til produkternes eller tjenesternes livscyklus – rækkevidde – hensyntagen til livscyklussen for forudgående eller efterfølgende økonomiske aktiviteter – udelukket
[Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2020/852, art. 17, stk. 2, og art. 19, stk. 1, litra g)]
(jf. præmis 429-438 og 574-576)
Tilnærmelse af lovgivningerne – ramme til fremme af bæredygtige investeringer – bestemmelse af, om økonomiske aktiviteter er miljømæssigt bæredygtige – Kommissionens vedtagelse af en delegeret forordning om fastsættelse af tekniske screeningskriterier for fossilgasaktiviteter og atomenergirelaterede aktiviteter – ingen præcisering med hensyn til visse juridiske begreber og betingelser, der skal opfyldes – lovlighed – tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet – betingelser – tekniske screeningskriterier, der er så tvetydige, at de efterlader tvivl med hensyn til deres rækkevidde eller betydning
[Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2020/852, art. 19, stk. 1, litra k)]
(jf. præmis 484-486 og 676)
Tilnærmelse af lovgivningerne – ramme til fremme af bæredygtige investeringer – bestemmelse af, om økonomiske aktiviteter er miljømæssigt bæredygtige – Kommissionens vedtagelse af en delegeret forordning om fastsættelse af tekniske screeningskriterier for fossilgasaktiviteter – lovlighed – betingelse – ingen lavemissionsalternativer, der gør det muligt at garantere forsyningssikkerheden
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2020/852, art. 10, stk. 2)
(jf. præmis 507-517)
Tilnærmelse af lovgivningerne – ramme til fremme af bæredygtige investeringer – bestemmelse af, om økonomiske aktiviteter er miljømæssigt bæredygtige – Kommissionens vedtagelse af en delegeret forordning om fastsættelse af tekniske screeningskriterier for fossilgasaktiviteter – anvendelse af en trinvis fremgangsmåde – lovlighed
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2020/852, art. 10, stk. 2)
(jf. præmis 535 og 538-540)
Retslig procedure – påstande i stævningen – tilpasning under sagen – retsakt, som under retssagen ændrer den anfægtede afgørelse – tilpasning af de oprindelige påstande og anbringender – lovlighed – betingelser
(Rettens procesreglement, art. 86)
(jf. præmis 689-694)
Resumé
Retten forkastede det annullationssøgsmål, som Republikken Østrig havde anlagt til prøvelse af Europa-Kommissionens delegerede forordning 2022/1214 (
1
) om supplerende regler til forordning 2020/852 om fastlæggelse af en ramme til fremme af bæredygtige investeringer (
2
) (herefter »klassificeringsforordningen«). Det var første gang, at Retten skulle tage stilling til anvendelsen af kriterierne i klassificeringsforordningen på økonomiske aktiviteter i tilknytning til fossilgas og atomenergi.
Klassificeringsforordningen harmoniserer på EU-plan kriterierne for at afgøre, om en økonomisk aktivitet skal kvalificeres som miljømæssigt bæredygtig i lyset af forskellige miljømål, såsom modvirkning af klimaændringer og tilpasning hertil (
3
).
I denne forbindelse vedtog Kommissionen delegeret forordning 2021/2139 (
4
) med henblik på at supplere klassificeringsforordningen ved at fastsætte tekniske screeningskriterier til bestemmelse af de betingelser, hvorunder en økonomisk aktivitet kvalificeres som bidragende væsentligt til de nævnte miljømål, og til vurdering af, om den pågældende økonomiske aktivitet i væsentlig grad skader nogle af de andre miljømål.
I marts 2022 vedtog Kommissionen den anfægtede forordning, som ændrede delegeret forordning 2021/2139 ved at fastsætte tekniske screeningskriterier for at henføre visse aktiviteter inden for sektorerne for atomenergi og fossilgas til kategorien af aktiviteter, der kvalificeres som bidragende væsentligt til modvirkning af klimaændringer og tilpasninger hertil.
Republikken Østrig anlagde sag ved Retten med påstand om annullation af den anfægtede forordning, som efter dens opfattelse tilsidesatte flere bestemmelser i klassificeringsforordningen.
Rettens bemærkninger
Retten fremhævede indledningsvis, at Kommissionen under udøvelsen af de beføjelser, der er knyttet til en delegeret beføjelse som omhandlet i artikel 290 TEUF, har et vidt skøn, når den bl.a. skal foretage komplekse vurderinger og evalueringer. Unionens retsinstansers prøvelse af, hvorvidt en retsakt, der er vedtaget under udøvelse af en sådan beføjelse, er begrundet, må ikke føre til, at de sætter deres eget skøn i stedet for Kommissionens, men har til formål at kontrollere, at sådan afgørelse ikke hviler på materielt urigtige omstændigheder, og at den hverken er behæftet med et åbenbart urigtigt skøn eller magtfordrejning
I denne henseende påhviler det Unionens retsinstanser ikke blot at tage stilling til den materielle nøjagtighed af de beviser, der henvises til, samt oplysningernes troværdighed og sammenhæng, men ligeledes at kontrollere, om disse oplysninger udgjorde alle de relevante oplysninger, som skulle tages i betragtning i forbindelse med en vurdering af en kompleks situation, og om disse oplysninger talte til støtte for de heraf dragne konklusioner. Når en institution råder over et vidt skøn, er kontrollen med, at de processuelle garantier overholdes, herunder kravet om, at institutionen omhyggeligt og upartisk skal undersøge alle relevante forhold i den omhandlede situation, af afgørende betydning.
I forbindelse med retsspørgsmål foretager Retten til gengæld en fuldstændig prøvelse. Retten har kompetence til at fortolke retsforskrifter på grundlag af objektive elementer, og til at kontrollere, om betingelserne for at anvende en sådan bestemmelse er opfyldt.
For at godtgøre, at en institution har begået en åbenbar fejl ved vurderingen af komplicerede omstændigheder, skal sagsøgerens beviser i øvrigt være tilstrækkelig stærke til at bevirke, at de vurderinger, der ligger til grund for denne retsakt, bliver usandsynlige.
Det er i lyset af disse betragtninger, at Retten i første række forkastede de anbringender, der navnlig vedrørte tilsidesættelse af de proceduremæssige bestemmelser, som er fastsat i klassificeringsforordningen, for vedtagelsen af den anfægtede forordning.
I den forbindelse bemærkede Retten, at den anfægtede forordning ligger i forlængelse af delegeret forordning 2021/2139. Som en del af den procedure, der førte til vedtagelsen af sidstnævnte forordning, havde den tekniske ekspertgruppe om bæredygtig finansiering (herefter »TEG«) taget hensyn til atomenergirelaterede økonomiske aktiviteter og havde anbefalet yderligere undersøgelser, som var blevet gennemført.
Kommissionen kunne som følge heraf med rette støtte sig på de ekspertvurderinger, der var blevet foretaget forud for vedtagelsen af delegeret forordning 2021/2139, med henblik på vedtagelsen af den anfægtede forordning. De to delegerede forordninger supplerer klassificeringsforordningen, og de procedurer, der førte til vedtagelsen af disse forordninger, supplerer også hinanden for så vidt angår screeningen af atomenergirelaterede økonomiske aktiviteter. Kommissionen var derfor ikke forpligtet til at gennemføre en yderligere og specifik konsekvensanalyse og offentlig høring.
Det samme var tilfældet for emissionstærsklerne for fossilgasaktiviteter, idet ekspertvurderingerne og de offentlige høringer vedrørende denne sektor allerede var blevet gennemført med henblik på vedtagelsen af delegeret forordning 2021/2139.
I anden række forkastede Retten anbringendet om tilsidesættelse af artikel 290 TEUF, idet kvalificeringen af atomenergirelaterede økonomiske aktiviteter som bæredygtige aktiviteter udgør et væsentligt element i klassificeringsforordningen, som ikke kunne være omfattet af en delegeret retsakt på grund af den politiske og kontroversielle karakter af atomenergiens optagelse i den nævnte forordning.
På dette punkt fastslog Retten, at henset til klassificeringsforordningens formål og indhold vedrører de væsentlige bestemmelser heri navnlig fastlæggelse af miljømålene, kriterierne for miljømæssig bæredygtighed og de krav, der gælder for de tekniske screeningskriterier. Det følger heraf, at fastlæggelsen af de økonomiske aktiviteter som sådan og fastsættelsen af de tekniske screeningskriterier for hver enkelt økonomisk aktivitet ved brug af bæredygtighedskriterierne, bortset fra fossile brændstoffer, der udtrykkeligt er udelukket, ikke henhører under de væsentlige elementer i denne forordning.
Ved at vælge at give Kommissionen adgang til at fastlægge de tekniske screeningskriterier for alle former for aktiviteter, der opfylder bæredygtighedskriterierne, har EU-lovgiver i øvrigt ligeledes gjort det muligt at tilpasse de tekniske screeningskriterier til den teknologiske udvikling. EU-Lovgiver er endvidere ikke forpligtet til at opregne alle eksisterende eller planlagte teknologier, hvilket ville gøre det umuligt for lovgivningen at være tidssvarende og gøre den teknologisk forældet, fordi den ikke kunne tage højde for den uundgåelige og ønskværdige teknologiske innovation.
Hvad angår den omstændighed, at inddragelsen af atomenergirelaterede økonomiske aktiviteter skal betragtes som et politisk aspekt, som medlemsstaterne er uenige om, kan denne omstændighed ikke rejse tvivl om denne konklusion, eftersom EU-lovgiver – til forskel fra elproduktion, der anvender faste fossile brændstoffer – ikke valgte at udelukke denne aktivitet. Under alle omstændigheder er dette ikke relevant i forhold til artikel 290 TEUF, hvorefter de væsentlige bestemmelser på et område, men ikke de politiske og kontroversielle bestemmelser på dette område, er forbeholdt lovgivningsmæssige retsakter.
I tredje række forkastede Retten anbringendet om tilsidesættelse af klassificeringsforordningens artikel 10, stk. 2, idet denne bestemmelse ikke finder anvendelse på kulstoffattige økonomiske aktiviteter såsom atomenergirelaterede aktiviteter, og idet betingelserne for anvendelse af den nævnte bestemmelse ikke var opfyldt.
Den samme bestemmelse definerer betingelserne for, at økonomiske aktiviteter, for hvilke der ikke findes noget teknologisk og økonomisk gennemførligt lavemissionsalternativ, kan anses for »omstillingsaktiviteter«, dvs. som bidragende væsentligt til modvirkning af klimaændringer, for så vidt som den støtter omstillingen til en klimaneutral økonomi i overensstemmelse med en kurs hen imod en begrænsning af temperaturstigningen til 1,5°C over det førindustrielle niveau.
I denne henseende bemærkede Retten, at der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af.
Det fremgår således af en fortolkning ud fra ordlyden af og formålet med klassificeringsforordningens artikel 10, stk. 2, samt den sammenhæng, som denne bestemmelse indgår i, at omstillingsaktiviteter således kan omfatte aktiviteter, der ikke har lave emissioner, og for hvilke der ikke findes teknologisk og økonomisk gennemførlige lavemissionsalternativer, men også – og så meget desto mere – lavemissionsaktiviteter, der ikke opfylder betingelserne for anvendelsen af denne artikels stk. 1 (
5
), forudsat at de specifikke betingelser i den nævnte artikels stk. 2, er opfyldt.
Ved i den anfægtede forordning at lægge til grund, at der ikke fandtes lavemissionsalternativer til atomenergi »i tilstrækkeligt omfang til at dække energiefterspørgslen på en kontinuerlig og pålidelig måde«, udvidede Kommissionen i øvrigt ikke anvendelsesområdet for klassificeringsforordningens artikel 10, stk. 2.
Retten fremhævede således for det første, at foranstaltninger vedtaget af Kommissionen i forbindelse med det indre markeds oprettelse eller funktion, såsom den anfægtede forordning, skal tage hensyn til det princip om energimæssig solidaritet, der er omhandlet i artikel 194, stk. 1, TEUF, og navnlig sikre energiforsyningssikkerheden i Unionen.
For det andet har klassificeringsforordningen til formål at støtte omstillingen til en sikker, klimaneutral, klimarobust, mere ressourceeffektiv og cirkulær økonomi. Dette formål ville imidlertid blive bragt i fare, hvis anvendelsen af energikilder, der kvalificeres som bidragende væsentligt til modvirkning af klimaændringer, ikke kunne sikre en energiforsyning, der er tilstrækkelig til at dække efterspørgslen.
For det tredje henvises der i klassificeringsforordningens artikel 10, stk. 2, til, at der ikke findes noget »teknologisk og økonomisk gennemførligt« lavemissionsalternativ. EU-lovgiver har således lagt vægt på disse løsningers brugbarhed og tilgængelighed, hvilket danner grundlag for kravet om forsyningssikkerhed og opfyldelsen af Unionens energibehov. Denne bestemmelse skal derfor fortolkes således, at den vedrører omstillingsaktiviteter, for hvilke der ikke findes realistiske og brugbare alternativer, som gør det muligt for Unionen fortsat at dække sit energibehov.
Hvad angår argumenterne om, at økonomiske aktiviteter i forbindelse med kerneenergi ikke opfylder betingelserne i klassificeringsforordningens artikel 10, stk. 2, bemærkede Retten, at der ved fortolkningen af en traktat bl.a. skal tages hensyn til en eventuel efterfølgende aftale mellem deltagerne vedrørende traktatens fortolkning eller anvendelsen af dens bestemmelser og til enhver efterfølgende praksis vedrørende traktatens anvendelse, som fastslår den nævnte enighed mellem deltagerne (
6
).
I det foreliggende tilfælde fremgik det af Parisaftalen, at for at reducere udledningen af drivhusgasemissioner har parterne i denne aftale forpligtet sig til at bidrage til den globale indsats, især ved at fremskynde indførelsen af nul- eller lavemissionsteknologier, som f.eks. atomteknologi.
En fortolkning af klassificeringsforordningens artikel 10, stk. 2, i overensstemmelse med denne aftale synes således at bekræfte, at økonomiske aktiviteter i forbindelse med atomenergi kan udgøre overgangsaktiviteter i henhold til denne bestemmelse.
Det følger endvidere af den nævnte bestemmelse, hvis lovlighed ikke er bestridt, at disse klimamål er opfyldt, når den pågældende økonomiske aktivitet støtter omstillingen til en klimaneutral økonomi, navnlig ved at fjerne drivhusgasemissioner. I det foreliggende tilfælde havde Kommissionen på grundlag af den rådgivning, der blev indhentet under proceduren for vedtagelse af den anfægtede forordning, netop anført, at atomenergirelaterede økonomiske aktiviteter er lavemissionsaktiviteter, at produktion af atomenergi udleder tæt på ingen drivhusgasemissioner, og at dokumentationen for atomenergiens potentielle bidrag til målene om modvirkning af klimaændringer var omfattende og klar.
I fjerde række havde Kommissionen ikke tilsidesat hverken forsigtighedsprincippet, klassificeringsforordningens artikel 19, stk. 1, litra f) og g), eller DNHS-kriteriet, dvs. kriteriet om, at den pågældende økonomiske aktivitet ikke må være til væsentlig skade for et af de miljømål, der forfølges med denne forordning, og som er fastsat i forordningens artikel 17, ved at henregne atomenergirelaterede økonomiske aktiviteter til omstillingsaktiviteter og ved at fastsætte de tekniske screeningskriterier for disse aktiviteter.
Retten bemærkede indledningsvis, at anvendelsen af forsigtighedsprincippet forudsætter, at der foretages en videnskabelig risikovurdering, fastlægges et acceptabelt risikoniveau og i givet fald træffes passende beskyttelsesforanstaltninger.
I det foreliggende tilfælde afviste Retten Republikken Østrigs argument om, at kriteriet om manglende videnskabeligt bevis for væsentlig skade ikke udgør et relevant kriterium i forbindelse med kontrollen med overholdelsen af forsigtighedsprincippet, da det alene er afgørende, om det er muligt at udelukke enhver rimelig tvivl om en sådan skade. Forsigtighedsprincippet kræver nemlig ikke, at enhver rimelig videnskabelig tvivl om, hvorvidt der foreligger en skade på miljøet, udelukkes, eftersom dette ville svare til at pålægge Kommissionen et nul-risikoniveau i strid med retspraksis. Kriteriet om manglende videnskabeligt bevis for væsentlig skade er således i overensstemmelse med klassificeringsforordningens artikel 19, stk. 1, litra f), der alene pålægger Kommissionen at basere sig på definitiv videnskabelig dokumentation.
Hvad dernæst angår argumentet om, at Kommissionen ikke tog hensyn til de konsekvenser, som alvorlige reaktorulykker kan have for de miljømål, der er fastsat i klassificeringsforordningen, præciserede Retten, at overholdelsen af DNSH-kriteriet skal verificeres på grundlag af de tekniske screeningskriterier, der er fastsat i den anfægtede forordning, hvilket ikke må ske abstrakt.
Atomenergirelaterede økonomiske aktiviteter er underlagt strenge EU-retlige rammer, som har til formål at mindske sandsynligheden for alvorlige reaktorulykker og sådanne ulykkers alvor for menneskers sundhed og miljøet. I denne henseende henvises der i de tekniske screeningskriterier udtrykkeligt til samtlige EU-regler om nuklear sikkerhed og til de seneste internationale retningslinjer fra Den Internationale Atomenergiorganisation og Western European Nuclear Regulators Association.
Republikken Østrig havde desuden ikke godtgjort, at Kommissionen havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn, da den fastslog, at DNSH-kriteriet var opfyldt i henhold til de EU-regler om nuklear sikkerhed, der er nævnt i den anfægtede forordning, og navnlig at det ikke var påvist, at atomenergirelaterede økonomiske aktiviteter var skadelige for vand- eller havområders gode miljøtilstand, eller førte til en betydelig stigning i udledningen af forurenende stoffer til vand, luft eller jord.
Det samme gjorde sig gældende for risiciene ved højradioaktivt affald, idet Republikken Østrig ikke havde godtgjort, at Kommissionens vurdering af, at håndteringen af affald fra produktion af atomenergi ikke var til væsentlig skade for miljøet, var behæftet med en åbenbar fejl.
I den forbindelse bemærkede Retten, at direktiv 2011/70 Euratom (
7
) fastsætter en ramme, der på EU-plan skal sikre en ansvarlig og sikker håndtering af brugt nukleart brændsel og radioaktivt affald. Det sikrer, at medlemsstaterne indfører passende nationale ordninger for et højt sikkerhedsniveau i forbindelse med håndtering af brugt nukleart brændsel og radioaktivt affald. I den anfægtede forordning henvises til dette direktiv.
Endvidere kan det ikke kræves, at Kommissionen støtter sig på videnskabelig dokumentation, hvorom der ikke hersker nogen tvivl, og som godtgør, at slutdeponering af højradioaktivt affald ikke vil gøre væsentlig skade på de miljømål, der er omhandlet i klassificeringsforordningens artikel 17, stk.1, litra c)-f), eftersom dette ville svare til at pålægge den et nul-risikoniveau i strid med retspraksis.
Endelig bemærkede Retten med hensyn til argumentet om, at Kommissionen ikke havde taget hensyn til den samlede nukleare livscyklus, dvs. udvinding og forarbejdning af uranmalm, raffinering, omdannelse, berigning af uran, samling af brændselselementer, transport og potentielle væbnede konflikter, at disse aktiviteter ligger før eller efter de atomenergiaktiviteter, der er omhandlet i den anfægtede forordning. Det fremgår imidlertid af ordlyden af både klassificeringsforordningens artikel 17, stk. 2, og artikel 19, stk. 1, litra g), at kravet om, at der skal tages hensyn til en aktivitets livscyklus, ikke nødvendigvis omfatter aktiviteter, der ligger før eller efter den pågældende økonomiske aktivitet.
I femte række havde Republikken Østrig med hensyn til fossilgasaktiviteter anført, at betingelsen i klassificeringsforordningens artikel 10, stk. 2, hvorefter der ikke må findes noget lavemissionsalternativ, ikke var opfyldt, eftersom vedvarende energikilder, intelligente net og energilagrings- og forbrugsreduktionsteknikker er nogle af de lavemissionsalternativer, der kan erstatte fossilgasrelaterede økonomiske aktiviteter.
I denne forbindelse fremhævede Retten, at denne betingelse indebærer, at der tages hensyn til aspekter vedrørende forsyningssikkerheden. Det fremgår imidlertid af den anfægtede forordning, at der i visse sektorer endnu ikke findes tilstrækkelige lavemissionsalternativer til at sikre den nødvendige energiforsyning.
Kommissionen var således af den opfattelse, at der var behov for en anden tilgang end den direkte begrænsning af drivhusgasemissioner, som skulle give lignende resultater over en periode på 20 år. Under denne alternative tilgang kunne anlæggene enten begrænse antallet af driftstimer eller skifte hurtigt til fuld udnyttelse af vedvarende energikilder eller kulstoffattige gasser. Derudover burde de tekniske screeningskriterier for anvendelsen af fossilgas sikre, at der foreligger solid dokumentation, som viser, at den samme energikapacitet ikke kan produceres med vedvarende energikilder, og at der indføres effektive planer for hvert anlæg i overensstemmelse med de bedste præstationer i sektoren for at skifte fuldt ud til vedvarende energikilder eller kulstoffattige gasser inden en bestemt dato.
Det følger heraf, at klassificeringsforordningens artikel 10, stk. 2, skal fortolkes således, at det for at udelukke kvalificering som miljømæssigt bæredygtig ikke er tilstrækkeligt, at der findes alternative kilder; disse skal også opnå samme kapacitet som de eksisterende kilder.
Retten afviste derefter argumentet om, at emissionstærsklerne for fossilgasaktiviteter i den anfægtede forordning ikke er forenelige med bl.a. 1,5 °C-målet i klassificeringsforordningens artikel 10, stk. 2, og at de øvrige tekniske screeningskriterier ikke gjorde det muligt at bidrage til modvirkning af klimaændringer.
På dette punkt bemærkede Retten, at Kommissionen anvendte en tærskel på mere end 100 gram (g) CO2 (CO2eq) pr. kilowatt-time (kWh) (
8
), fordi det ikke var muligt at anvende tærsklen på 100 g for gaskraftværker, der ikke har et CO2-opsamlingssystem. Ved at anvende en højere tærskel for denne type anlæg havde Kommissionen således sikret, at de faldt ind under den anfægtede forordnings anvendelsesområde og var omfattet af de øvrige tekniske screeningskriterier. En sådan tilgang er i overensstemmelse med klassificeringsforordningens formål om at undgå manglende eller for sen handling.
Dette gælder så meget desto mere, som de pågældende aktiviteter ligeledes skal erstatte en eksisterende elproduktionsaktivitet med høje emissioner, som anvender faste eller flydende fossile brændstoffer, og føre til en reduktion af emissionerne på mindst 55% af drivhusgasemissionerne i løbet af den nyinstallerede produktionskapacitets levetid, og medlemsstaten skal have givet tilsagn om at udfase brugen af energiproduktion fra kul.
Endelig begik Kommissionen heller ikke en fejl ved at tage hensyn til direkte drivhusgasemissioner fra aktiviteten og ikke til vugge-til-grav-drivhusgasemissionerne. Som det fremgår af klassificeringsforordningen (
9
), omfatter kravet om, at der tages hensyn til en aktivitets livscyklus, nemlig ikke nødvendigvis aktiviteter, der ligger før eller efter den pågældende økonomiske aktivitet. Forpligtelsen til at tage hensyn til produktionen, anvendelsen og bortskaffelsen af de produkter og tjenester, der hidrører fra fossilgasrelaterede økonomiske aktiviteter, indebærer således ikke, at der skal tages hensyn til udvinding og distribution af fossile gasser, før de forbrændes, eftersom disse aktiviteter ikke som sådan er omfattet af elproduktion.
Klassificeringsforordningen har i øvrigt til formål at indføre et fælles klassificeringssystem for miljømæssigt bæredygtige økonomiske aktiviteter. Denne klassificering vedrører således bestemte økonomiske aktiviteter. Kommissionens fastsættelse af tekniske screeningskriterier til bestemmelse af, om en aktivitet kan kvalificeres som bidragende væsentligt til modvirkning af klimaændringer og ikke gør væsentlig skade på miljømålene, er således rettet mod en konkret økonomisk aktivitet i hvert enkelt tilfælde.
Da de øvrige anbringender ligeledes viste sig at være ugrundede, frifandt Retten Kommissionen i det hele.
(
1
) – Kommissionens delegerede forordning (EU) 2022/1214 af 9.3.2022 om ændring af delegeret forordning (EU) 2021/2139 for så vidt angår økonomiske aktiviteter i visse energisektorer og delegeret forordning (EU) 2021/2178 for så vidt angår offentliggørelse af specifikke oplysninger vedrørende disse økonomiske aktiviteter (EUT 2022, L 188, s. 1, herefter »den anfægtede forordning«).
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2020/852 af 18.6.2020 om fastlæggelse af en ramme til fremme af bæredygtige investeringer og om ændring af forordning (EU) 2019/2088 (EUT 2020, L 198, s. 13).
(
3
) – Klassificeringsforordningens artikel 3 og 9.
(
4
) – Kommissionens delegerede forordning (EU) 2021/2139 af 4.6.2021 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2020/852 for så vidt angår fastsættelse af de tekniske screeningskriterier til bestemmelse af de betingelser, hvorunder en økonomisk aktivitet kvalificeres som bidragende væsentligt til modvirkning af klimaændringer eller tilpasning til klimaændringer, og til fastlæggelse af, hvorvidt den pågældende økonomiske aktivitet i væsentlig grad skader nogle af de andre miljømål (EUT 2021, L 442, s. 1).
(
5
) – Denne bestemmelse definerer de økonomiske aktiviteter, der anses for at yde et væsentligt bidrag til modvirkning af klimaændringer.
(
6
) – Artikel 31, stk. 3, litra a), og b), i Wienerkonventionen om traktatretten af 23.5.1969 (De Forenede Nationers traktatsamling, bind 1155, s. 331).
(
7
) – Rådets direktiv 2011/70/Euratom af 19.7.2011 om fastsættelse af en fællesskabsramme for ansvarlig og sikker håndtering af brugt nukleart brændsel og radioaktivt affald (EUT 2011, L 199, s. 48).
(
8
) – Efter TEG’s opfattelse danner tærsklen på 100 g CO2eq/kWh en videnskabelig ramme for opfyldelsen af betingelsen om, at aktiviteter skal støtte omstillingen til en klimaneutral økonomi, og at denne værdi bør sænkes hvert femte år.
(
9
) – Klassificeringsforordningens artikel 17, stk. 2, og artikel 19, stk. 1, litra g).