61977C0142
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
F. CAPOTORTI
FREMSAT DEN 6. JUNI 1978 (
1
)
Høje Ret.
1.
Denne sag om en præjudiciel fortolkning vedrører EØF-traktatens artikler 16 og 95, som forbyder henholdsvis udførselstold og diskriminerende indenlandske afgifter. Det drejer sig i det væsentlige om at finde ud af, om en national afgiftsordning for genstande af ædle metaller, der også — men ikke udelukkende — rammer genstande bestemt til eksport, er forenelig med de nævnte to bestemmelser.
Problemet er opstået på grund af det danske system med kontrol med arbejder af ædle metaller (guld, sølv og platin). Loven herom (lov nr. 499 af 29. 11. 1972) finder — ligesom loven af 1961, som den nye lov erstattede — anvendelse på alle arbejder af ædle metaller, der er fremstillet i Danmark eller importeret fra andre stater og skal sælges på det nationale marked eller i udlandet. Kontrollen er henlagt til en offentlig myndighed (Statens Kontrol med ædle Metaller), hvis væsentlige indkomst hidrører fra provenuet af en afgift, der er pålagt den pågældende sektors producerende eller forhandlende virksomheder, og som beregnes på grundlag af dels værdien af det metal, som den enkelte producent har anvendt, dels værdien af importen af genstande af ædelt metal.
Ifølge den nævnte lovs § 6, stk. 1 skal fabrikanter og importører af arbejder af ædle metaller have et registreret navnestempel; dette gælder også, hvis fabrikanten kun producerer med henblik på eksport og uafhængigt af, om han påfører sit navnestempel på de af ham eksporterede genstande eller ej. Intetguldsmederarbejde, der er fremstillet af ædelt metal, kan sælges i Danmark, uden at fabrikantens, forhandlerens eller importørens navnestempel forudgående er påført som garanti for metallets holdighed. Desuden kan den guldsmedevirksomhed, der arbejder for en tredjemand — som er dansk og indehaver af et registreret navnestempel i Danmark — overgive bestilleren produktet uden herpå at påføre sit eget navnestempel; i dette tilfælde skal produktet for at kunne udbydes til salg i Danmark bære bestillerens navnestempel. Den virksomhed, der arbejder for tredjemand og leverer produktet uden at påføre det et navnestempel, er fritaget for at indregne de således anvendte ædle metaller i den mængde metal, der er beregningsgrundlag for den ham påhvilende afgift, blot bestilleren er dansk og også selv har et registreret navnestempel. I så fald påhviler det bestilleren at foretage anmeldelse og betale afgiften.
Hvad angår arbejder, som er fremstillet i Danmark for udenlandske bestillere og derfor skal gå til eksport, kan fabrikanten ligeledes undgå at påføre navnestemplet. Når produktet eksporteres, skal han dog med henblik på afgiftsfastsættelsen angive den anvendte mængde af ædle metaller, selv om varen ikke har fået påført navnestempel: det bliver således ham selv, der skal betale afgiften. Dette siges ikke udtrykkeligt i den nævnte lov, men fremgår af den fortolkning heraf, som er foretaget af den for Danmarks østlige del kompetente appelinstans (Østre Landsret) ved dom af 21. oktober 1976.
2
. I nærværende sag anmodede to danske virksomheder, som fremstiller guldsmedearbejder på bestilling for virksomheder i andre medlemsstater, og som eksporterer deres produktion uden forudgående påførelse af et navnestempel, forgæves »Statens Kontrol« om at fritage producenterne for pligten til at betale den pågældende afgift, for så vindt angår den del af deres produktion, som skal eksporteres uden påførsel af navnestempel. Da anmodningen var forgæves, anlagde de sag mod »Statens Kontrol«, idet de gjorde gældende, at den anførte lovgivning mod den fortolkning, som var givet heraf ved nævnte dom fra Østre Landsret, var uforenelig med EØE-traktaten; det er nemlig deres opfattelse, at afgiften for varer eksporteret uden navnestempel udgør en større byrde end for varer, som under tilsvarende betingelser og på samme afsætningsstadium sælges på det indenlandske marked.
Inden for rammerne af den herom verserende tvist mellem de to danske virksomheder og den kompetente nationale myndighed for kontrol og garanti af ædle metaller har Københavns Byret ved kendelse af 2. november 1977 i medfør af EØF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1.
Har en afgift, der er pålagt virksomheder, der fremstiller, importerer eller forhandler arbejder af ædle metaller, og som er pålagt for at få dækning for myndighedernes tilsyn med denne virksomhed, og som beregnes på grundlag af virksomhedens forbrug af ædelmetal, tilsvarende virkning som udførselstold i EØF-traktatens artikel 16's forstand, når den pålægges alle virksomheder, der er omfattet af tilsynet efter sådanne regler, at den samme vare kun bliver afgiftsbelagt én gang i Danmark, men uden hensyn til om den tillige afgiftsbelægges i udlandet?
2.
I de tilfælde, hvor fremstillingen sker for andre uden påførsel af eget navnestempel, gør det da nogen forskel for besvarelsen af det første spørgsmål, at dette forbrug af ædelmetal ikke medregnes ved opførelsen af den afgiftspligtige værdi, når fremstillingen sker til brug for en indenlandsk indehaver af et navnestempel, idet denne medregner dette ædelmetal ved opgørelse af sit afgiftspligtige forbrug, men at det derimod skal medregnes, når fremstillingen sker for en udenlandsk virksomhed, der ikke er afgiftspligtig her i landet, idet dette forbrug ellers ikke vil indgå i det danske afgiftsgrundlag, men stadig uden hensyn til, om det tillige afgiftsbelægges i udlandet?
3.
Er det i den forbindelse af betydning, om det ædelmetal, der forarbejdes i Danmark, er tilsendt den danske fabrikant fra vedkommende udenlandske kunde, til hvem færdigvaren på ny eksporteres?
4.
Såfremt en sådan afgift ikke betragtes som en afgift med tilsvarende virkning som en udførselstold, må en sådan afgift da betragtes som en intern afgift (på den indførte guldmængde) i strid med EØF-traktatens artikel 96, stk. 1?«
3.
Som tidligere statueret af Domstolen kan, inden for EØF-traktatens system, den samme afgift ikke samtidig tilhøre gruppen told og afgifter med tilsvarende virkning, der er forbudt ved artiklerne 12 ff, og gruppen interne afgifter, som er genstand for artikel 95 (dom af 18. 7. 1975 i sag 94/74, IGAV, Sml. 1975, s. 700; dom af 22. 3. 1977 i sag 78/76, Steinicke, Sml. 1977, s. 597). Efter Domstolens faste praksis udgør en afgift, der ensidigt pålægges indenlandske eller fremmede varer, når de føres over grænsen — hvor lav den end måtte være, og hvordan den end betegnes og opkræves — hvis den ikke er told i egentlig forstand, en afgift med tilsvarende virkning (dom af 1. 7. 1969 i de forenede sager 2-3/69, Sociaal Fonds Diamantarbeiders, Sml. 1969, s. 49). De økonomiske byrder, som er led i et almindeligt internt afgiftssystem, der hviler på både indenlandske og importerede produkter efter identiske kriterier, udgør derimod ikke afgifter med tilsvarende virkning som told.
Det er på grundlag af disse præcise angivelser muligt at afgrænse selve anvendelsesområdet for artikel 95 om interne afgifter i forhold til den sektor, der er reguleret af bestemmelserne i de nævnte § § 12 ff. I Domstolens praksis er der desuden også taget hensyn til den mulighed, at afgifter, som på formel, ikke-diskriminerende måde er pålagt visse produkter, udelukkende er bestemt til at finansiere sådanne aktiviteter, som særlig er til fordel for de afgiftsbelagte indenlandske produkter, således at den fiskale byrde, der påhviler disse sidste, helt eller delvist bliver udlignet. I et sådant tilfælde har Domstolen antaget, at den statslige foranstaltning kun tilsyneladende er en intern afgift, mens den i virkeligheden, på grund af sin protektionistiske karakter, skal betragtes som en afgift med tilsvarende virkning som told, der er forbudt ved artikel 12, stk. 2 (den nævnte IGAV-dom, Sml. 1975, s. 710; dom af 25. 5. 1977 i sag 77/76, F.lli Cucchi, Sml. 1977, s. 988).
De samme kriterier, som tjener til at afgrænse begrebet afgift med tilsvarende virkning som indførselstold og i forhold til de interne afgifter, som omhandles i artikel 95, skal herefter også gælde med hensyn til afgifterne med tilsvarende virkning som udførselstold. Rent begrebsmæssigt er der ingen grund til at anlægge forskellige kriterier med henblik på sondringen i forhold til de interne afgifter under hensyn til, om afgiften med tilsvarende virkning rammer indførselen eller udførselen. Dette er fastslået i Domstolens praksis, der også i relation til statslige byrder på udførselen har anvendt de samme kriterier som er nævnt ovenfor (dom af 22. 10. 1975 i sag 27/74, Demag, Sml. 1974, s. 1038).
Når dette er sagt, skal jeg bemærke, at en afgift som den, der omtales af den forelæggende ret, er indført, ikke på grund af importen eller eksporten af det afgiftsbelagte produkt, men udelukkende på grund af anvendelsen af ædle metaller i guldsmedearbejder og hensigtsmæssigheden af at sikre, at produktet indeholder et af disse metaller i den rette mængde, uden at de påvirker den — nationale eller udenlandske — oprindelse eller bestemmelse for råstoffet eller den færdige, henholdsvis forarbejdede vare. Som anført skal afgiftsprovenuet dække omkostningerne ved driften af den offentlige myndighed, hvis opgave det er at kontrollere de virksomheder, som fremstiller, importerer eller forhandler produkter tilvirket af ædle metaller, og som er indehavere af et registreret garantistempel. Afgiftsprovenuet anvendes altså til at finansiere en aktivitet, der, selv om den kan bidrage til dansk guldsmedehåndværks gode ry, ikke særligt og udelukkende begunstiger de afgiftsbelagte indenlandske produkter, men mere i almindelighed har til formål at beskytte forbrugeren i relation til guldsmedearbejder af en hvilken som helst oprindelse.
Disse konstateringer forekommer mig tilstrækkelige til, i lyset af de ovenfor angivne kriterier, at fastslå, at en afgift som den foreliggende er en intern afgift, der falder ind under bestemmelserne i traktatens artikler 95 ff. Det er dog ikke udelukket, at den samme afgift kan gribes af traktatens artikel 16 om forbud mod udførselstold og afgifter med tilsvarende virkning.
I så henseende kan der ikke gives et bekræftende svar på de første tre spørgsmål fra den forelæggende ret, for så vidt som de henviser til traktatens artikel 16; de knytter sig til en kvalifikation af den pågældende afgift, som efter min mening bør afvises. Jeg mener dog, at visse præciseringer i de nævnte spørgsmål fortjener at erindres ved undersøgelsen af det fjerde spørgsmål, som er formuleret temmelig meget kortere.
4.
For afgørelsen af, om den nævnte afgift skal antages at stride mod EØF-traktatens artikel 95, stk. 1, er det hensigtsmæssigt at minde om bestemmelsens ordlyd. Den lyder: »Ingen Medlemsstat må direkte eller indirekte pålægge varer fra andre Medlemsstater interne afgifter af nogen art, som er højere end de afgifter, der direkte eller indirekte pålægges lignende indenlandske varer«.
Jeg skal først og fremmest bemærke, at det i det mindste er tvivlsomt, om en afgift, hvis beregningsgrundlag er det metal, som en dansk fabrikant anvender i sine guldsmedearbejder — også, men ikke udelukkende, når den pågældende anvender metal leveret af en udenlandsk kunde, der har bestilt de produkter, der fremstilles på hans værksted — kan anses for en afgift, der pålægges produkter fra andre medlemsstater. Afgiften hviler nemlig på en indenlandsk virksomhed som følge af en aktivitet (anvendelse af ædle metaller i guldsmedearbejder), som virksomheden udøver på statens område. Hvorom alting er, endog selv om det i den omtalte situation antoges, at byrden kan henføres til råvaren (i det mindste hvad de økonomiske virkninger angår), ville den formodede forskelsbehandling foreligge ikke allerede i forbindelse med importen af basisproduktet, men i forbindelse med eksporten af færdigvaren. Forskelsbehandlingen ville nemlig bestå i, at den danske fabrikant blev stillet forskelligt under hensyn til, om hans produkt uden navnestempel skal leveres til en udenlandsk bestiller eller til en indenlandsk bestiller, der er i besiddelse af et i Danmark registreret navnestempel; som vi har set, påhviler afgiften i det første tilfælde fabrikanten, i det andet bestilleren.
Når det forholder sig sådan, er det nødvendigt, før behandlingen af de problemer, som den nationale ret har taget under overvejelse — selv om dette måtte være sket under en forkert synsvinkel — at løse spørgsmålet, omnævnte artikel 95, stk. 1 kan anvendes på afgifter på produkter, der er bestemt til eksport.
Ifølge sin ordlyd knytter denne bestemmelse nemlig en forbindelse mellem de afgifter, der pålægges indenlandske varer, og dem, som pålægges lignende varer importeret fra andre medlemsstater. Dens anvendelsesområde synes derfor ikke at omfatte en situation som den, der er omtalt af den forelæggende ret, og hvori der er spørgsmål om en afgiftsmæssig behandling af den eksporterede indenlandske vare, som påstås at være diskriminerende i forhold til behandlingen af den samme vare, når den sælges i produktionsstaten. Under den mundtlige forhandling i denne sag har den danske regerings repræsentant udtalt sig i denne retning.
Nu er der dog ikke tvivl om, at traktaten har villet sikre afgiftsmæssig ligebehandling i enhver medlemsstats retsorden af indenlandske produkter og produkter fra andre medlemsstater. Men hvis ligestillingen ikke tillige blev sikret for de nævnte indenlandske produkter, således forstået, at den samme afgiftsmæssige byrde skal hvile på de varer, der sælges i produktionsstaten, og på dem, der eksporteres til andre medlemsstater, ville man være tvunget til at antage tilstedeværelsen i traktatens system, og navnlig i ordningen for frie varebevægelser mellem medlemsstaterne, af et alvorligt hul eller i det mindste en overraskende disharmoni.
Et sådant hul ville bestå, såfremt enhver medlemsstat på grundlag af en helt bogstavelig og indskrænkende fortolkning af artikel 95, ansås for berettiget til i afgiftsmæssig henseende at behandle produkter bestemt til eksport mere byrdefuldt end produkter, som sælges på det indenlandske marked. En sådan behandling kan forekomme ret hypote tisk i tider, der er karakteriseret af et rigeligt vareudbud eller endog blot af, at den indenlandske økonomiske politik sigter på at stimulere eksporten. Den kan imidlertid blive til virkelighed og true grundsætningen om frie varebevægelser inden for Fællesskabet i perioder med knaphed på produkter (eventuelt i visse sektorer) og indenrigspolitisk bekymring over et eksportoverskud. Ved en diskriminatorisk anvendelse af midlet afgiftspålæggelse ville enhver medlemsstat nemlig kunne modvirke eksporten af knappe produkter, hvis en sådan adfærd ikke kunne sanktioneres i Fællesskabets retsorden; man kan blot tænke sig, at den ikke kunne rammes af forbudet i artikel 95, samtidig med at den, da der er tale om en virkelig og egentlig intern afgift, automatisk faldt uden for anvendelsesområdet for EØF-traktatens artikel 16.
5.
For at undgå den omtalte alvorlige lakune i ordningen med frie varebevægelser inden for Fællesskabet anser jeg det altså for nødvendigt at betragte afgifterne på de udførte produkter som henhørende under anvendelsesområdet for artikel 95, stk. 1.
I betragtning af traktatens system ville det være ulogisk at antage, at der er givet medlemsstaterne frie hænder med hensyn til en diskriminerende anvendelse af midlet afgiftspålæggelse på eksportområdet. Når henses til den almindelige økonomiske situation, da traktaten blev udarbejdet og vedtaget, bestod den virkelige fare, hvad angår staternes udøvelse af deres afgiftsbeføjelser, i en diskriminerende adfærd til skade for det produkt, der hidrørte fra andre af Fællesskabets stater. I henseende til det indenlandske produkt, der skulle eksporteres, var ulemperne af en ganske anden beskaffenhed: de bestod i et stort antal lettelser, begunstigelser og støtteordninger, hvormed den enkelte stat forsøgte at fremme sin egen eksport. Det synes dog rimeligt at antage, at der ved udarbejdelsen af artikel 95 blev taget hensyn til de mest åbenbare krav på dette tidspunkt, og at man snarere overså den mulighed — som havde kunnet foreligge i en anden økonomisk sammenhæng — at der ville forekomme diskriminerende brug af midlet afgiftspålæggelse til skade for eksporten.
Den grundlæggende karakter af princippet om frie varebevægelser mellem medlemsstaterne og kravet om fuld sikring af nyttevirkningen af traktatens regler bør altså føre til en analog udvidelse af bestemmelsen i artikel 95 til også at omfatte afgifter på udførte varer. Analogien retfærdiggøres af, at bestemmelsen skal tjene samme formål i dette tilfælde som i tilfældet med afgifter på indførte varer: at undgå enhver afgiftspålæggeise, som skaber hindringer for en virkelig fri samhandel ved forskelsbehandling på grundlag af varernes oprindelse eller bestemmelsessted. Hvis man tager hensyn til det udfyldende formål, som bestemmelsen i artikel 95 har i forhold til forbudet mod told og afgifter med tilsvarende virkning, forkommer det i øvrigt rimeligt at antage, at den skal forfølge dette formål fuldt ud og derfor komme til anvendelse på hindringer, som kan ramme ikke blot indførselen, men også udførselen, som det er tilfældet med alle bestemmelserne vedrørende Toldunionen.
Desuden indsholder Domstolens praksis allerede en stillingtagen i retning af at anerkende anvendeligheden af artikel 95 på udførsler. I dommen af 23. januar 1975 i sagen 51/74, Van der Hulst (Sml. 1975, s. 80) betragtes nogle interne afgifter i lyset dels af artikel 95, dels af artikel 43, stk. 3, 2. afsnit (bestemmelse om ikke-forskelsbehandling af producenter eller forbrugere på landbrugsområdet), idet det fastslås, at den nationale ordning »strider mod de forbud, som kan udledes af de nævnte bestemmelser — om det så kun er ved analogi — når de eksporterede varer beskattes højere end de varer, der afsættes på det indenlandske marked« (præmis 35). Dommen af 25. januar 1977 i sagen 46/76, Bauhuis (Sml. 1977, s. 6), der vedrører finansielle byrder på udførselen, som opkræves i forbindelse med sunhedskontrol gennemført i henhold til et fællesskabsdirektiv, fastslår, at de afgifter, »der pålægges ved denne kontrol, ganske vist [opkræves] såvel ved det interne salg som ved eksport, men er led i et generelt, internt afgiftssystem, og kan ikke anses for afgifter med tilsvarende virkning som udførselstold, hvorimod de henhører under forbudet mod forskelsbehandling i traktatens artikel 95« (præmis 25).
6.
Man kunne tænke sig en anden mulighed: nemlig at interne afgifter med diskriminerende karakter til skade for udførslerne henføres til anvendelsesområdet for artikel 34, der forbyder kvantitative udførselsrestriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning. Man kunne hævde, under henvisning til den brede og opsamlende karakter af kategorien af foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative udførselsrestriktioner, at en diskriminatorisk afgift af den ovennævnte art nemt kan henregnes hertil. Tilbage ville der dog blive en disharmoni i udformningen af den foreliggende ordning: mens told og afgifter med tilsvarende virkning samt kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning alle er forbudt, både Ved udførsel og ved indførsel, ville den fiskale forskelsbehandling som sådan nemlig kun være forbudt med hensyn til import, og en intern afgift, der er udformet på diskriminerende måde til skade for udførselen, ophøre med at have denne karakter, hvis den indsættes i en bestemmelse, som ikke specielt vedrører afgiftsområdet.
Ud over den begrebsmæssige disharmoni findes der også forskelle på lovgivningsplanet. Mens nemlig, som Domstolen har erklæret i IGAV-dommen, afgifterne med tilsvarende virkning som told ganske enkelt falder bort (hvilket også gælder for foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner), bliver de interne afgifter derimod blot anvendt på en måde, der udelukker enhver form for direkte eller indirekte forskelsbehandling af varerne. Hvis det antages, at en afgift er uforenelig med artikel 95, for så vidt den indebærer forskelsbehandling, kan den nationale ret altid begrænse sig til at erklære den ugyldig i det omfang, hvori den, på grund af sin anvendelse, udgør en overtrædelse af nævnte bestemmelse; i den forbindelse vil jeg minde om Domstolens afgørelser af 4. april 1968 i sag 34/67, Gebrüder Lück (Sml. 1965-68, s. 915; org.ref. Recueil 1968, s. 325) og af 22. marts 1977 i sag 74/76, Jannelli (Sml. 1977, s. 577). Denne form for nøjagtig tilpasning til traktatens krav, der foretages af de nationale doms- og forvaltningsmyndigheder, er derimod udelukket, når afgiften må klassificeres som en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion; i dette tilfælde rammer forbudet afgiften som helhed, og den opkrævende stat risikerer at måtte tilbagebetale det eventuelt opkrævede afgiftsbeløb til alle, der ulovligt har været underkastet den.
Det er følgelig i disse medlemsstaters interesse, at de omtalte afgifter henføres til den del af traktaten, der særlig vedrører afgiftsområdet. Denne løsning frembyder den fordel, at den sikrer afgiftsordningen den særlige karakter, hvoraf Domstolen har udledt denne ordnings selvstændighed i forhold til bestemmelserne om Toldunionen. Den kan i øvrigt hindre den forvridning, der ligger i, at interne afgifter, for så vidt de har diskriminerende karakter eller virkninger for udførselen, behandles hårdere end i de (i praksis alvorligere) tilfælde, hvor afgifterne diskriminerer indførte varer. Ved en endelig betragtning fortjener den alternativt fremsatte opfattelse derfor ikke at blive anerkendt.
7.
Det vil nu være hensigtsmæssigt at se på den danske rets første spørgsmål. Efter at være omformuleret på den foran angivne måde — hvorved henvisningen til artikel 16 og til begrebet foranstaltning med tilsvarende virkning som en udførselstold erstattes med en henvisning til artikel 95 og til begrebet diskriminerende afgift — fører det mig til at undersøge, om den omhandlede afgift strider mod artikel 95, stk. 1, for så vidt den opkræves på en sådan måde, at den samme vare ganske vist kun beskattes én gang i Danmark, men uden hensyntagen til eventuel yderligere beskatning i andre medlemsstater.
Svaret bør efter min mening være benægtende. En afgifts forenelighed med artikel 95 kan ikke afhænge af andre medlemsstaters adfærd eller af den situation, hvori den udførte vare befinder sig i forhold til andre afgiftsordninger, som er ukendte i udførselsstatens retsorden. Forbudet mod afgiftsmæssig forskelsbehandling betyder — med hensyn både til varer, der indføres i en medlemsstat, og til varer, der udføres af den samme stat — at disse varer i den pågældende stat skal behandles på samme måde som indenlandske varer, der afsættes på hjemmemarkedet. De ulemper, der kan følge af den dobbelte beskatning af varer, der bevæger sig i flere af Fællesskabets medlemsstater, skyldes forekomsten af uafhængige og ikke samordnede afgiftssystemer, og kan altså ikke lægges nogen enkelt stat til last. Der er tale om forvridninger, som kun kan fjernes via en harmonisering af de nationale afgiftslove.
8.
Det andet af spørgsmålene fra Københavns Byret sigter mere på den nærmere udformning af den foran beskrevne afgift. Det vedrører den forskel i behandling, der findes mellem de danske guldsmede, der producerer for tredjemands regning, under hensyn til om bestilleren, der er adressat for varen, har hjemme i Danmark eller i en anden stat i Fællesskabet. Det viser sig nemlig, at når fabrikanten afleverer varen til bestilleren uden først at påføre sit navnestempel, skal det anvendte ædelmetal ikke medregnes ved fastsættelsen af afgiftsgrundlaget, hvis bestilleren har hjemsted i Danmark, mens det samme metal skal medregnes med henblik på anvendelsen af den omhandlede afgift, når tilvirkningen sker for en udenlandsk virksomhed, der ikke er skattepligtig i Danmark, uafhængigt af arten af retsforholdet mellem' den danske fabrikant og den udenlandske bestiller.
Det skal straks bemærkes, at der ikke er tale om forskel i behandling af varen, eftersom afgiften i begge tilfælde skal fastsættes og erlægges efter ens kriterier, dvs. afhængigt af værdien af det ved fremstillingen anvendte ædelmetal. Der er derimod forskel med hensyn til, hvem der er forpligtet til at betale den. Hvis varen er bestemt til en handlende med hjemsted i staten selv, som anvender sit eget navnestempel, er det denne handlende, der er pligtsubjekt for afgiften. Når derimod varen udføres umiddelbart af fabrikanten, er der for anvendelsen af afgiften ikke anden mulighed end at opkræve den hos nævnte fabrikant og således se bort fra, om han leverer varen med eller uden navnestempel.
Afgørende for, om der forekommer en afgiftsmæssig forskelsbehandling i en stat, er de omstændigheder, hvori den udførte vare befinder sig med hensyn til den afgiftsbyrde, den er underkastet i nævnte stat, i forhold til den vare, der er bestemt til afsætning inden for landets grænser.
Det er fremført fra de berørte virksomheders side, at den vare, der afsættes uden navnestempel, har en lavere handelsværdi end den stemplede vare, og at den samme afgift derfor i virkeligheden belaster den førstnævnte væsentligt mere end den med stempel forsynede vare. Det skal imidlertid, bemærkes, at den omhandlede afgift er fastsat ikke under hensyn til navnestempel, men under hensyn til den kontrol, som alle varer af den omhandlede art er underlagt, uafhængigt af deres oprindelse og bestemmelsested. Denne kontrol, der har til formål at sikre, at holdigheden af ædelmetal opfylder lovens krav, gennemføres i almindelighed hos producenten på grundlag af kriterier, der er ens for alle de kontrollen underlagte artikler, uafhængigt af deres bestemmelsessted (som i øvrigt er meget vanskeligt at fastslå på kontrollens tidspunkt). Man forstår derfor den danske regerings anbringende om, at afgiftsordningen ikke i praksis kan fungere effektivt, hvis der fra dens område skal udelukkes ustemplede varer bestemt til udførsel.
Hvis i øvrigt producenten foretrækker at give afkald på at sætte sit eget stempel på den til udførsel bestemte artikel, skyldes dette, at den udenlandske kunde foretrækker varer uden oprindelig stempling. Når tingene forholder sig således, er det svært at godtage opfattelserne vedrørende den lavere værdi af den ustemplede vare. Dette kunne muligvis være tilfældet, hvis varen umiddelbart var bestemt til offentligt salg. Helt anderledes forholder det sig i det af den forelæggende ret nævnte tilfælde med salg til en udenlandsk grossist, som foretrækker at forsyne varen med sit eget stempel, idet han vurderer sit eget mærke højere end den danske leverandørs. Derfor ville en afgiftsfritagelse for den ustemplede vare bestemt til handlende i andre stater være ensbetydende med en fortrinsbehandling af udførte varer i forhold til indenlandsk afsatte varer, dvs. en afgiftsmæssig forskelsbehandling af to ens former for anvendelse af ædelmetal i én og samme stat.
9.
Vedrørende det tredje spørgsmål fra den danske ret vil jeg bemærke, at den omstændighed, at det til forarbejdning i Danmark bestemte ædelmetal er tilsendt den danske fabrikant fra den udenlandske bestiller, til hvem den færdige vare derefter sendes, ikke ændrer det mindste ved problemets løsning. Der har allerede været lejlighed til at bemærke, at det drejer sig om en afgift, der opkræves på ædelmetal, som anvendes ved fremstillingen af guldsmedeartikler, og i anledning af kontrollen (selv om denne ikke gennemføres systematisk) med disse varers overensstemmelse med kvalitetskravene efter den nationale lovgivning. Det er derfor i overensstemmelse med dette formål også at udstrække den omhandlede afgiftsordning til artikler fremstillet for udenlandske kunders regning ved hjælp af ædelmetal, som disse sidste selv leverer til formålet.
10.
Af disse grunde foreslår jeg Domstolen at besvare de præjudicielle spørgsmål, som Københavns Byret har forelagt ved kendelse af 2. november 1977, således:
1.
En afgift, som for at få dækning for omkostningerne ved en statslig kontrol, pålægges virksomheder, der, i hjemstaten eller med henblik på udførsel, fremstiller, importerer eller forhandler guldsmedearbejder af ædle metaller, og beregnes på grundlag af den enkelte virksomheds forbrug af ædelmetal, udgør ikke en efter traktatens artikel 16 forbudt afgift med tilsvarende virkning som en udførselstold, forudsat opkrævningen sker efter ens kriterier, uafhængigt af varens eller råstoffets oprindelse eller bestemmelsessted, og dens provenu ikke er bestemt til at finansiere aktiviteter, som særlig eller udelukkende kommer de afgiftsbelagte indenlandske varer til gode.
2.
Forbudet mod diskriminerende afgifter i EØF-traktatens artikel 95, stk. 1 gælder også for forholdet mellem afgifter på indenlandske varer bestemt til udførsel og afgifter på indenlandske varer bestemt til afsætning på hjemmemarkedet.
3.
Artikel 95, stk. 1 medfører ikke en pligt for den udførende stat til, ved anvendelsen af en intern afgift på en vare, at tage hensyn til mulige andre afgifter, som kan belaste den samme vare i indførselslandet.
4.
Med henblik på bestemmelsen i artikel 95, stk. 1 skal der lægges vægt på hele den afgiftsbyrde, der, direkte eller indirekte, påhviler den til udførsel bestemte vare i forhold til den, der rammer en vare, som afsættes inden for den afgiftsopkrævende stats grænser, mens det principielt er uden betydning, at det metal, der anvendes ved fremstillingen af artikler bestemt til en handlende med hjemsted i den producerende stat, afgiftsbelægges hos bestilleren, mens det, som anvendes til artikler fremstillet for en udenlandsk kundes regning, afgiftsbelægges hos producenten. Ligeledes uden betydning er det, at det i den afgiftsopkrævende stat forarbejdede ædelmetal eventuelt overlades den indenlandske fabrikant af den udenlandske bestiller, til hvem færdigvaren er bestemt.
(
1
) – Oversat fra italiensk.