61978C0179
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J.-P. WARNER
FREMSAT DEN 15. MARTS 1979 (
1
)
Høje Ret.
Denne sag er indbragt for Domstolen ved en anmodning om en præjudiciel afgørelse fra tribunal de grande instance de Montpellier. Det er en udløber af sag 52/77 Cayrol mod Rivoira (Sml. 1977, s. 2261). Omstændighederne i sidstnævnte sag er retten bekendt, og jeg mener ikke det er nødvendigt at gentage dem, men alene at nævne, at de gav anledning til to sager.
For det første gav de anledning til en straffesag for tribunal de grande instance de Montpellier, i hvilken Cayrol, de tre indehavere i selskabet Rivoira Giovanni & Figli s.n.c. og selskabet selv var tiltalt for at have importeret forbudte varer til Frankrig ved hjælp af urigtige oprindelseserklæringer. Da sag 52/77 blev indbragt for Domstolen var alle de tiltalte i sagerne blevet dømt for lovovertrædelsen og in solidum pålagt bøder på: 1) 1000 FF, 2) 532435 FF svarende til varernes værdi og 3) yderligere 1064870 FF svarende til den dobbelte værdi. Da de tiltalte (som jeg herefter benævner Rivoira'erne) imidlertid, borset fra Cayrol, var blevet dømt som udeblevne, begærede de over for retten de dem pålagte straffedomme ophævet med den begrundelse, at de ikke havde fået sagen behørigt forkyndt. For så vidt angår Cayrol, havde denne indgået på forlig med de franske toldmyndigheder og indvilliget i at betale en nedsat bøde på 175000 FF.
For det andet havde Cayrol anlagt sag imod Rivoira'erne ved tribunale di Saluzzo og påstået sig tilkendt erstatning med den begrundelse, at det var Rivoira'ernes brug af ICE-mærket og certifikatet, som havde ført til hans domfældelse i Frankrig. Sag 52/77 angik en anmodning om en præjudiciel afgørelse fra tribunale di Saluzzo i denne sag. Domstolen afsagde dom angående denne anmodning den 30. november 1977.
De efterfølgende for denne sag relevante omstændigheder kan gengives kort.
Den 20. december 1977 afviste præsidenten for tribunale di Saluzzo Cayrol's søgsmål, på baggrund af Domstolens dom af 30. november 1977.
Den 5. juni 1978 afsagde tribunal de grande instance de Montpellier, efter at have hørt Rivoira'ernes anbringender for deres begæring om ophævelse af straffedommene dom om, at sagen skulle forelægges Domstolen.
Ved den nævnte dom anmoder tribunal de Montpellier Domstolen om at afgøre to spørgsmål:
Det første er:
»Var Frankrig efter de i 1970 og 1971 gældende fællesskabsbestemmelser, fordi det lovligt havde fastsat en tosidig kvotaordning for spanske druer importeret til Frankrig mellem den 1. juli og 31. december i hvert af disse år, berettiget til i samme perioder at forbyde import af de nævnte spanske druer fra Italien, hvor de var i fri omsætning, uden forinden at have ansøgt om og opnået den bemyndigelse, som EØF-Kommissionen i Bruxelles kan meddele i medfør af traktatens artikel 115?«
Dette spørgsmål må utvetydigt besvares benægtende. Jeg skal undlade at gentage, hvad jeg udtalte herom i sag 53/77 (Sml. 1977, s. 2288-89).
Det er imidlertid forståeligt nok, at tribunal de Montpellier har ønsket at få en klar afgørelse herom fra denne Domstol, først på grund af formuleringen af Domstolens dom i sag 52/77 og dernæst på grund af et særligt anbringende, som det franske toldvæsen fremførte under sagens behandling for vedkommende ret. Omend Domstolens dom i sag 52/77 er formuleret således, at man nødvendigvis må nå til det resultat, at Frankrig ikke lovligt kunne begrænse importen af spanske druer, der var i fri omsætning i Italien, uden at have opnået den fornødne bemyndigelse i medfør af artikel 115, siges dette faktisk intetsteds udtrykkeligt. Det af det franske toldvæsen anførte for tribunal de Montpellier var usædvanligt derved, at mens det fremhævedes, at Domstolen i sag 52/77 havde anerkendt Frankrigs ret til (i medfør af Rådets forordning (EØF) nr. 2513/69 og trods handelsaftalen af 29. juni 1970 mellem Fællesskabet og Spanien) at begrænse importen af spisedruer fra Spanien i de pågældende perioder, anførtes overhovedet ikke den lige så vigtige omstændighed, at Frankrig (hvilket var ubestridt i sag 52/77 og er udtrykkeligt anerkendt i den franske regerings indlæg i nærværende sag) for de pågældende perioder aldrig ansøgte om eller opnåede en henstilling eller bemyndigelse fra Kommissionen efter artikel 115 i EØF-traktaten om, at det kunne træffe foranstaltninger over for import af spanske druer i fri omsætning i andre medlemsstater.
Det andet spørgsmål, som tribunal de Montpellier anmoder Domstolen om at besvare, er følgende:
»Såfremt spørgsmål 1 besvares benægtende: Var Frankrig, fordi de spanske druer, der blev indført til Frankrig fra Italien i de nævnte perioder, blev angivet som italienske, berettiget til at betragte angivelsen som en overtrædelse af den franske toldlov og til at idømme straf efter bestemmelserne i Code des douanes om urigtige erklæringer afgivet med henblik på ulovlig import?«
Det er åbenbart, at Domstolen ikke kan besvare dette spørgsmål direkte, idet det ikke tilkommer Domstolen i forbindelse med en anmodning efter traktatens artikel 177 at fortolke fransk toldlovgivning, det være sig Code des douanes eller andre bestemmelser, og end mindre at fortælle en fransk domstol, hvornår denne skal anvende den nævnte lovgivning. Domstolen kan alene ved en sådan anmodning træffe afgørelse vedrørende den anvendelige fællesskabsret. Det påhviler derefter den nationale domstol at anvende sine egne lovbestemmelser i overensstemmelse med afgørelsen.
Også her forstås imidlertid tribunal de Montpellier's spørgsmål til Domstolen bedre, hvis man ser det på baggrund af det for retten her af Rivoira'erne anførte. Under henvisning til, at tiltalen bygger på visse bestemmelser i den franske Code des douanes, anførtes det, at der af vedkommende afgørelse fra Domstolen, især i sag 52/77, måtte udledes en sondring mellem en overtrædelse af toldlovgivning (»infraction douanière«) og en overtrædelse af handelslovgivning (»infraction à la loi commerciale«) samt af forbrugerbeskyttelseslovgivning (infraction »en matière de protection des consommateurs«). Konklusionen var, at i en sag som den foreliggende var en national domstol ifølge fællesskabsretten kun beføjet til at pålægge sanktioner af administrativ karakter (»de nature administrative«) og ikke til at pålægge sanktioner i henhold til toldlovgivning (»sanction d'ordre douanier«).
Efter min mening kan der ikke gives Rivoira'erne medhold i dette anbringende, selv om det kan være fremkaldt af henvisningerne i præmis 36 i Domstolens dom i sag 41/77 Donckerwolcke mod anklagemyndigheden (Sml. 1976, s. 1921) og i præmis 37 i dommen i sag 52/77, til »overtrædelsens rent administrative karakter«.
Det er ikke Domstolens opgave at inddele lovovertrædelser eller sanktioner i medlemsstaternes nationale lovgivning i sådanne kategorier. Det kan næppe antages, at de samme kategorier findes i alle medlemsstaters retssystemer, eller at de — ifald de findes — alle har samme indhold i ethvert af retssystemerne. Domstolen skal alene afgøre, inden for hvilke begrænsninger de nationale retter i overensstemmelse med fællesskabsretten kan pådømme lovovertrædelser af den art, der her er rejst tiltale for, og pålægge folk straf derfor. Det påhviler de nationale retter i hver medlemsstat at bestemme efter hvilke bestemmelser i medlemsstatens lovgivning — inden for disse begrænsninger — en sådan lovovertrædelse kan medføre tiltale og straf.
Hvilke begrænsninger, der gælder under de i denne sag foreliggende omstændigheder, fremgår klart af dommen i sag 52/77, hvis ordlyd jeg ikke behøver gentage.
Den franske regering tiltrådte i sit skriftlige indlæg, at denne dom gengiver retstilstanden korrekt. Dens hovedsynspunkt var, at en urigtig oprindelseserklæring afgivet med svigagtigt formål burde medføre hårdere straf, end hvis den var afgivet i god tro. Herimod anførtes fra Rivoira'ernes side under retsmødet, at således som sagen forelå oplyst, ville en korrekt oprindelseserklæring i denne sag have medført det franske toldvæsens forbud imod den pågældende import, hvilket ville have været en ulovlig handling fra toldvæsenets side. Ifølge den af Domstolen fastlagte retstilstand ville en sandfærdig oprindelseserklæring kun have været af interesse for det franske toldvæsen, såfremt det havde til opgave at kontrollere importen af spanske druer til Frankrig via andre medlemsstater med henblik på en eventuel ansøgning til Kommissionen i henhold til artikel 115, eller såfremt det skulle håndhæve Fællesskabets bestemmelser om kvalitetsnormer. Det er imidlertid åbenbart, anførtes det videre, at toldvæsenet ikke havde nogen af disse formål i tankerne.
Efter min mening har ovenstående anbringender ingen betydning for de spørgsmål, som Domstolen skal tage stilling til ved den foreliggende anmodning, hvorimod parterne måske bør fremføre dem over for tribunal de grande instance de Montpellier, når denne ret skal træffe endelig afgørelse i sagen (jf. 1) Domstolens dom i sag 53/76 anklagemyndigheden mod Bouhelier (Sml. 1977, s. 197) og 2) den deraf følgende dom afsagt af tribunal de grande instance de Besançon den 29. september 1978, der tillige indeholder anmodningen om en præjudiciel afgørelse i sag 225/78).
Efter min opfattelse bør Domstolen besvare spørgsmålene således:
1)
Efter de i årene 1970 og 1971 gældende fællesskabsbestemmelser var Frankrig ikke, blot fordi det lovligt havde fastsat en kvota for spanske druer importeret til Frankrig mellem den 1. juli og 31. december i hvert af disse år, berettiget til i samme perioder at forbyde import af spanske druer fra andre EØF-medlemsstater, hvor de var i fri omsætning, uden at Frankrig forinden havde ansøgt om og opnået bemyndigelse hertil fra Kommissionen i medfør af EØF-traktatens artikel 115.
2)
Den omstændighed, at spanske druer, der blev indført til Frankrig fra en anden medlemsstat i de nævnte perioder, blev angivet som havende oprindelse i denne medlemsstat, berettiger kun en fransk domstol til at anse en sådan erklæring for en lovovertrædelse eller pålægge straf herfor inden for følgende begrænsninger:
a)
Frankrig kunne i de nævnte perioder kontrollere importen til sit område af spanske druer med henblik på en eventuel ansøgning til Kommissionen i henhold til traktatens artikel 115. Frankrig kunne med henblik på dette formål afkræve de i en import af druer implicerede parter en angivelse af druernes oprindelse, i det omfang parterne kendte denne eller med rimelighed kunne forventes at kende den. Parternes undladelse af at opfylde en forpligtelse til at angive druernes sande oprindelse kunne imidlertid ikke danne grundlag for pålæg af uforholdsmæssigt strenge straffe, så som konfiskation af druerne eller en bødestraf efter deres værdi.
b)
I medfør af artikel 8 i Rådets forordning nr. 158/66 (EØF) var Frankrig berettiget og forpligtet til at træffe alle rimelige forholdsregler for at straffe overtrædelser af forordningen. Forholdsregler truffet i medfør af nævnte bestemmelse må imidlertid ikke indebære diskrimination imellem overtrædelser vedrørende indenlandsk fremstillede produkter og overtrædelser vedrørende produkter andetsteds fra.
(
1
) – Oversat fra engelsk.