61991CC0123_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Denne sag vedroerer spoergsmaalet om, i hvilket omfang konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgoerelser i borgerlige sager, herunder handelssager ° som aendret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongeriges tiltraedelse (EFT L 304, s. 1) ° er til hinder for, at en ret i en kontraherende stat anerkender en retsafgoerelse, der er truffet i en udeblivelsessag af en ret i en anden kontraherende stat. Jeg skal i det foelgende omtale 1968-konventionen, med den naevnte aendring, som "Bruxelles-konventionen".
2. Sagen er indbragt for Domstolen ved en anmodning om praejudiciel afgoerelse fra Bundesgerichtshof i medfoer af protokollen af 3. juni 1971 vedroerende Domstolens fortolkning af Bruxelles-konventionen. Det forelagte spoergsmaal er formuleret saaledes:
"Kan en retsafgoerelse ikke anerkendes, jf. Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2, saafremt sagsoegte er udeblevet, og det indledende processkrift i sagen ikke kan godtgoeres at vaere forkyndt for denne eller i hvert fald ikke er forskriftsmaessigt forkyndt for denne, men sagsoegte dog har faaet kendskab til den trufne retsafgoerelse, uden at han har gjort brug af nogen af de retsmidler mod afgoerelsen, som i sig selv er hjemlet i domsstatens procesret?"
Sagens baggrund
3. Spoergsmaalet er blevet rejst under en sag, som et selskab, der er stiftet efter engelsk ret og har sit hjemsted i London, foerer mod et tysk selskab, Minalmet GmbH, som har forretningssted i Duesseldorf. Brandeis soeger en udeblivelsesdom, som High Court of Justice, Queen' s Bench Division, har afsagt, og hvorved Minalmet er blevet tilpligtet at betale Brandeis et beloeb paa 36 533,50 USD med tillaeg af rente og omkostninger, fuldbyrdet i Tyskland. Minalmet goer gaeldende, at den staevning, hvorved sagen blev anlagt mod selskabet ved High Court, ikke blev forskriftsmaessigt forkyndt for det, og at Bruxelles-konventionens artikel 27, stk. 2, derfor er til hinder for, at High Court' s dom anerkendes i Tyskland.
4. Bruxelles-konventionens artikel 27 findes i konventionens afsnit III under overskriften "Anerkendelse og fuldbyrdelse". Hovedreglen om anerkendelse findes i artikel 26, stk. 1, der har foelgende ordlyd: "Retsafgoerelser, der er truffet i en kontraherende stat, skal anerkendes i de oevrige kontraherende stater, uden at der stilles krav om anvendelse af en saerlig fremgangsmaade." I artikel 27 goeres der undtagelse fra hovedreglen, idet der opregnes en raekke situationer, hvori en ret i en kontraherende stat skal naegte at anerkende en retsafgoerelse, der er truffet af en ret i en anden kontraherende stat. I henhold til artikel 27, nr. 2, kan en retsafgoerelse saaledes ikke anerkendes
"saafremt det indledende processkrift i sagen eller en tilsvarende retsakt ikke forskriftsmaessigt er blevet forkyndt eller meddelt den udeblevne sagsoegte i saa god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen".
I henhold til Bruxelles-konventionens artikel 34 finder artikel 27 ogsaa anvendelse paa en begaering, som i en kontraherende stat fremsaettes om fuldbyrdelse af en retsafgoerelse, der er truffet i en anden kontraherende stat.
5. I den foreliggende sag har Bundesgerichtshof indtaget det standpunkt, at det indledende processkrift i sagen ° dvs. staevningen ° ikke er blevet forskriftsmaessigt forkyndt for Minalmet, og at denne forkyndelsesmangel ikke kan "helbredes". Heroverfor goer Brandeis gaeldende, at High Court' s dom stadig boer anerkendes, idet en sagsoegt ikke kan stoette ret paa artikel 27, nr. 2, hvis han har faaet kendskab til den afsagte dom, men har undladt at benytte de retsmidler mod afgoerelsen, der er hjemlet i domsstaten. Det er oplyst i den konkrete sag, at High Court' s dom blev forkyndt for Minalmet den 12. januar 1990. Efter procedurereglerne for High Court (Rules of the Supreme Court, Order 13, rule 9) kunne Minalmet derefter have taget skridt til at faa dommen ophaevet eller aendret, men selskabet undlod at tage skridt hertil.
Retsvirkningerne af artikel 27, nr. 2
6. Som Bundesgerichtshof har gjort opmaerksom paa, stoettes Brandeis' argumentation af nogle juridiske forfattere. Den tankegang, der ligger til grund herfor, kan sammenfattes saaledes. Bruxelles-konventionens formaal er at gennemfoere bestemmelsen i EOEF-traktatens artikel 220, hvori medlemsstaterne paatog sig at sikre "forenkling af formaliteter vedroerende gensidig anerkendes og fuldbyrdelse af retsafgoerelser ...". Konventionens artikel 26, stk. 1, skal bidrage til at realisere dette formaal. Artikel 27 er en undtagelse fra hovedreglen i artikel 26, stk. 1, og skal som saadan fortolkes strengt. Formaalet med artikel 27, nr. 2, er at sikre sagsoegtes rettigheder, men bestemmelsen boer ikke bringes i anvendelse efter sin ordlyd, hvis formaalet kan naas paa anden maade, og naar der er hjemmel til, at en udeblivelsesdom kan ophaeves, er det ikke noedvendigt at insistere paa, at ordlyden af artikel 27, nr. 2, overholdes strengt for at beskytte sagsoegtes rettigheder.
7. Brandeis har henledt opmaerksomheden paa bestemmelsen i artikel 2, litra c), andet afsnit, i konventionen mellem Nederlandene og Tyskland om gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgoerelser og andre eksigible instrumenter i civile og kommercielle sager. I denne konvention, som blev undertegnet i Haag den 30. august 1962, stilles der udtrykkeligt krav om anerkendelse af domme i udeblivelsessager under omstaendigheder som dem, der foreligger her.
8. Det bemaerkes imidlertid, at ordlyden af artikel 27, nr. 2, ikke giver stoette for at antage, at de krav, bestemmelsen stiller, ikke behoever at vaere opfyldt, naar sagsoegte har undladt at goere brug af et retsmiddel mod afgoerelsen, som er hjemlet i den stat, hvor udeblivelsesdommen er afsagt. Jenard-rapporten giver heller ingen holdepunkter for at antage, at det har vaeret hensigten, at artikel 27, nr. 2, skal fortolkes som Brandeis har gjort gaeldende (jf. EFT 1979 C 59, s. 44 og 45).
9. Naar det indledende processkrift i sagen ikke er blevet forskriftsmaessigt forkyndt for sagsoegte, maa det vaere klart, at forkyndelsen af selve dommen ikke kan aendre retsstillingen. Som saavel Bundesgerichtshof som Det Forenede Kongerige med rette har anfoert, kan dommen ikke antages at vaere det indledende processkrift i sagen eller en tilsvarende retsakt i artikel 27, stk. 2' s forstand. Dette fremgaar klart af praemis 9 i Domstolens dom i Klomps-sagen (sag 166/80, Sml. 1981, s. 1593), hvori det hedder:
"... artikel 27, nr. 2, [har] til formaal at sikre, at en retsafgoerelse ikke anerkendes eller fuldbyrdes paa grundlag af konventionen, hvis sagsoegte ikke har haft mulighed for at varetage sine interesser under sagen for retten i domsstaten. Heraf foelger, at et dokument som betalingspaalaegget (Zahlungsbefehl) i tysk ret, hvis forkyndelse til sagsoegte giver sagsoegeren mulighed for, dersom indsigelse ikke rejses, at opnaa en retsafgoerelse, der kan fuldbyrdes paa grundlag af konventionen, skal forkyndes forskriftsmaessigt og i saa god tid, at sagsoegte kan varetage sine interesser under sagen, og at et saadant dokument maa antages at vaere omfattet af begrebet 'det indledende processkrift i sagen' i artikel 27, nr. 2. Derimod omfatter begrebet ikke en retsafgoerelse som et efter tysk ret afsagt fuldbyrdelsesdekret (Vollstreckungsbefehl), der afsiges efter forkyndelsen af et betalingspaalaeg, og som i sig selv kan fuldbyrdes paa grundlag af konventionen. Dette gaelder, selv om begaering af genoptagelse over for en saadan retsafgoerelse ° paa samme maade som en indsigelse, der rejses mod betalingspaalaegget ° aendrer sagen til en almindelig domssag".
10. En variant af den argumentation, Brandeis har fremfoert i den foreliggende sag, blev paaberaabt i Lancray-sagen (sag C-305/88, Sml. 1990 I, s. 2725), hvor sagsoegeren gjorde gaeldende, at sagsoegtes rettigheder var blevet beskyttet i tilstraekkeligt omfang, idet sagsoegte havde modtaget det indledende processkrift i sagen i tilstraekkelig god tid til at kunne varetage sine interesser, og at det under disse omstaendigheder ikke var noedvendigt yderligere at stille krav om forskriftsmaessig forkyndelse. Domstolen afviste imidlertid argumentationen ved at udtale, at begge betingelser i artikel 27, nr. 2, skal vaere opfyldt, for at en udeblivelsesdom kan anerkendes. I praemis 20 udtalte Domstolen, at den modsatte fortolkning ville foere til,
"at kravet om forskriftsmaessig forkyndelse fuldstaendigt mister sit indhold. Hvis det eneste, der var afgoerende, var, at de sagsoegte fik kendskab til staevningen i rette tid, ville sagsoegerne vaere fristet til ikke at benytte de fremgangsmaader, som skal foelges, for at forkyndelsen er forskriftsmaessig, og som der i oevrigt stilles vaesentligt faerre krav til i henhold til de internationale konventioner. Dette ville give anledning til betydelig usikkerhed med hensyn til, om processkrifterne overhovedet er blevet forkyndt, og dermed umuliggoere en ensartet anvendelse af konventionens bestemmelser. Endelig ville sagsoegte ikke med sikkerhed kunne vide, om en sag, der kunne foere til domfaeldelse, var anlagt forskriftsmaessigt, og om det var noedvendigt, at han forberedte varetagelsen af sine interesser under sagen, og dette ville ligeledes vaere i strid med konventionens formaal".
11. Det er ganske vist korrekt, at et af formaalene med Bruxelles-konventionen er at lette anerkendelse af retsafgoerelser, men Domstolen har gjort det klart, at dette ikke kan opnaas paa bekostning af sagsoegtes ret til at tage til genmaele, jf. dommen i Debaecker-sagen (sag 49/84, Sml. 1985, s. 1779) og den allerede omtalte dom i Lancray-sagen. Hvis man fortolkede artikel 27, nr. 2, som haevdet af Brandeis, ville dette blive resultatet, da det ° som anfoert af Bundesgerichtshof ° ikke kan betragtes som et tilfredsstillende alternativ til en adgang til kontradiktion, inden retsafgoerelsen traeffes, at der er mulighed for at goere brug af et retsmiddel mod en afgoerelse, som er truffet i en udeblivelsessag, og som allerede er blevet eksigibel. Saadanne retsmidler, der kan ivaerksaettes efterfoelgende, kan nemlig vaere af mere begraenset raekkevidde eller vanskeligere at benytte. Artikel 27, nr. 2, synes forudsaetningsvis at indeholde en anerkendelse heraf, idet bestemmelsen gaar ud paa at beskytte sagsoegtes ret til at tage til genmaele, inden retsafgoerelsen traeffes.
12. Jeg vil derfor mene, at det forelagte spoergsmaal kun kan besvares bekraeftende, idet dette stoettes af ordlyden af artikel 27, nr. 2, af de formaal, der blev forfulgt med udstedelsen af bestemmelsen, samt af Domstolens praksis. Sagt med andre ord maa en udeblivelsesdom ikke anerkendes, hvis det indledende processkrift i sagen ikke er blevet forskriftsmaessigt forkyndt for sagsoegte. Det er uden betydning, at sagsoegte har faaet kendskab til dommen, men har undladt at goere brug af de retsmidler mod afgoerelsen, der er hjemlet efter domsstatens ret.
13. Konventionen af 30. august 1962 mellem Nederlandene og Tyskland kan ikke indvirke paa det resultat, jeg er naaet frem til med hensyn til den korrekte fortolkning af artikel 27, nr. 2. Som Kommissionen har anfoert, er Bruxelles-konventionen nu traadt i stedet for den nederlandsk-tyske konvention, jf. Bruxelles-konventionens artikel 55. Hvis den bilaterale konvention overhovedet skulle tillaegges nogen betydning, kunne den under alle omstaendigheder tages til indtaegt for, at hvis Bruxelles-konventionens forfattere havde villet give artikel 27, nr. 2, det indhold, Brandeis har gjort sig til talsmand for, ville de have gjort det udtrykkeligt.
Forslag til afgoerelse
14. Sammenfattende skal jeg foreslaa, at det spoergsmaal, der er forelagt Domstolen i denne sag, besvares saaledes:
"I henhold til Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2, skal en udeblivelsesdom, der er afsagt i en kontraherende stat, ikke anerkendes i en anden kontraherende stat, saafremt det indledende processkrift i sagen ikke forskriftsmaessigt er blevet forkyndt for sagsoegte, og dette gaelder ogsaa, selv om sagsoegte har faaet kendskab til dommen, men ikke har gjort brug af nogen af de retsmidler mod afgoerelsen, som er hjemlet efter den foerstnaevnte stats ret, og som kunne have foert til, at dommen blev ophaevet eller aendret."
(*) Originalsprog: engelsk.