62003CC0254_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Det spanske selskab Eduardo Vieira SA (herefter »SAEV« eller »appellanten«) har i den foreliggende sag nedlagt påstand om, at Domstolen ophæver den dom, som blev afsagt af Retten i Første Instans den 3. april 2003, Vieira m.fl. mod Kommissionen (forenede sager T-44/01, T-119/01 og T-126/01) (2) (herefter »den appellerede dom«), og hvori Retten forkastede påstanden om annullation af Kommissionens beslutning af 19. marts 2001 om at nedsætte støtten tildelt projekt ARG/ESP/SM/26-94 med henblik på stiftelse af et blandet selskab inden for rammerne af forbindelserne mellem Fællesskabet og Den Argentinske Republik på havfiskeriområdet (3) (herefter »den anfægtede beslutning«) (4) .
I – Retsforskrifter
Fiskeriaftalen mellem Fællesskabet og Argentina
2. Det retlige instrument, der først og fremmest har betydning for sagen, er den fiskeriaftale, der blev godkendt på Fællesskabets vegne ved Rådets forordning (EØF) nr. 3447/93 af 28. september 1993 (5) .
3. Målsætningerne for denne aftale er anført i artikel 5, stk. 1, der bestemmer følgende:
»Parterne skaber gunstige betingelser for oprettelse i Argentina af virksomheder med kapital med oprindelse i en eller flere af Fællesskabets medlemsstater samt stiftelse af blandede selskaber og fællesforetagender med henblik på i fællesskab at udnytte og i givet fald forarbejde de argentinske fiskeressourcer på de betingelser, der er fastlagt i protokol nr. 1 og bilag I og II.«
4. Begrebet blandet selskab (herefter også »joint venture«) er beskrevet i artikel 2, litra e), hvori det defineres som »et privatretligt selskab stiftet af én eller flere EF-redere og én eller flere argentinske fysiske eller juridiske personer på grundlag af en aftale om blandet selskab med henblik på at udnytte og i givet fald forarbejde argentinske fiskeressourcer med sigte på i første række at forsyne Fællesskabets marked«.
5. Som det fremgår af artikel 5, stk. 3, medfører oprettelsen af et »joint venture« i princippet, at et EF-fiskerfartøj overføres til argentinske virksomheder og derfor slettes af Fællesskabets register.
6. I henhold til fiskeriaftalens artikel 6 og 7 skal der etableres en mekanisme for udvælgelse af de projekter om oprettelse af blandede selskaber, som Fællesskabet kan yde finansiel støtte til. Den Blandede Komité, der nedsættes i aftalens artikel 10 (herefter »Den Blandede Komité«), spiller en vigtig rolle i denne forbindelse. Denne komité har bl.a. til opgave at vurdere projekter vedrørende blandede selskaber (femte led), anbefale de projekter, der kan ydes finansiel støtte til (sjette led), og »kontrollere forvaltningen af projekterne og føre tilsyn med anvendelsen af den i artikel 7 omhandlede finansielle støtte til fremme af projekterne« (ottende led).
7. Mekanismen for udvælgelse af de projekter, der ydes støtte til, er fastlagt i en række bilag og protokoller, der er knyttet til aftalen, og som aftalens artikel 6 og 7 henviser til. Det præciseres i aftalens bilag III (med titlen »Nærmere bestemmelser og kriterier for udvælgelse af projekter«), at projekterne forelægges for Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber via de pågældende medlemsstater »i overensstemmelse med Fællesskabets forskrifter« (bilag III, punkt 2). Fællesskabet forelægger herefter listen over projekter, der eventuelt er berettiget til finansiel støtte, for Den Blandede Komité, som vurderer dem og anbefaler de kompetente argentinske myndigheder og fællesskabsmyndigheder at godkende de udvalgte projekter (bilag III, punkt 3, 4 og 5).
8. De nærmere bestemmelser for tildelingen af finansiel støtte til de godkendte projekter er imidlertid fastsat i protokol nr. 1 til aftalen, der har titlen »Fiskerimuligheder og finansiel støtte i aftalen mellem Argentina og Fællesskabet om forbindelserne på havfiskeriområdet«. Ifølge denne protokol ydes der to former for støtte til henholdsvis EF-rederen og det blandede selskab.
9. Protokollens artikel 3 bestemmer bl.a. følgende:
»1. […] Fællesskabet [yder] finansiel støtte til oprettelse af blandede selskaber […]. Denne finansielle støtte […] er bestemt til EF-rederen og skal dække en del af dennes finansielle bidrag til oprettelse af et blandet selskab […] og/eller til at slette de pågældende fartøjer af EF’s register.
2. For at tilskynde til oprettelse og udvikling af blandede selskaber yder Fællesskabet et blandet selskab, der er oprettet i Argentina, en finansiel støtte, som svarer til femten (15) procent af det beløb, der er ydet EF-rederen. Den finansielle støtte ydes i form af driftskapital og udbetales af Fællesskabet til den argentinske myndighed, som fastsætter betingelser for støttens anvendelse og forvaltning.
Argentina underretter Den Blandede Komité om anvendelsen af nævnte midler.
[…]
4. Bestemmelserne vedrørende ansøgning om og de nærmere bestemmelser for udbetaling af fællesskabsstøtten til EF-rederen, der er fastsat i stk. 1, skal svare til Fællesskabets forskrifter på området […]«
Fællesskabsbestemmelser vedrørende blandede selskaber i fiskerisektoren
10. Ud over bestemmelserne i fiskeriaftalen og bilagene hertil har Fællesskabet udstedt en række forordninger med generelle regler for Fællesskabets intervention i fiskerisektoren, som er relevante for sagen.
11. Rådets forordning (EØF) nr. 4253/88 af 19. december 1988 om gennemførelsesbestemmelser til forordning (EØF) nr. 2052/88 for så vidt angår samordningen af de forskellige strukturfondes interventioner indbyrdes såvel som med interventionerne fra Den Europæiske Investeringsbank og de øvrige eksisterende finansielle instrumenter (6) har særlig betydning for sagen.
12. Artikel 24 i denne forordning foreskriver, at »[h]vis gennemførelsen af en aktion eller foranstaltning kun synes at berettige, at der ydes en del af den bevilligede finansielle støtte, foretager Kommissionen en passende undersøgelse af sagen« (stk. 1), hvorefter Kommissionen kan »nedsætte eller suspendere støtten for den pågældende aktion eller foranstaltning, hvis undersøgelsen bekræfter en uregelmæssighed, især en betydelig ændring, der berører aktionens eller foranstaltningens art eller gennemførelsesvilkår, og som ikke har været forelagt Kommissionen til godkendelse« (stk. 2).
13. Jeg skal endvidere nævne Rådets forordning (EF) nr. 3699/93 af 21. december 1993 om kriterier og betingelser for EF-strukturinterventioner inden for fiskeri, akvakultur og forarbejdning og afsætning af fiskerivarer og akvakulturprodukter (7) .
14. Jeg vil nøjes med at henvise til de bestemmelser, der er relevante her, dvs. artikel 8 i denne forordning, som beskriver de foranstaltninger, medlemsstaterne skal træffe til fremme af fartøjers ophugning, endelige overførsel til et tredjeland og endelige overgang til anden anvendelse end fiskeri, og artikel 9, som beskriver de foranstaltninger, der skal træffes for at tilskynde til oprettelse af blandede selskaber.
15. De maksimale præmiebeløb, der kan udbetales i henhold til forordningens artikel 8 og 9, fremgår af bilag IV. Det bestemmes bl.a. i punkt 1.1, litra a), at ophugningspræmien og præmien for blandede selskaber ikke kan overstige et beløb, der beregnes efter det ophuggede eller overdragede fartøjs art ved hjælp af skalaen i tabellen. Punkt 1.1, litra b), bestemmer, at præmien for endelig overførsel ikke kan overstige 50% af den præmie, der ville blive tildelt for ophugning af samme fartøj ifølge bestemmelserne i litra a).
16. Jeg vil afslutningsvis henvise til Rådets forordning (EØF) nr. 4028/86 af 18. december 1986 om fællesskabsforanstaltninger til forbedring og tilpasning af fiskeri- og akvakulturstrukturerne (8) . Selv om denne forordning blev ophævet med virkning fra den 1. januar 1994 (9) og derfor ikke finder anvendelse på sagens faktiske omstændigheder, vil jeg gerne fremhæve en af bestemmelserne heri, som et af anbringenderne i appelsagen støttes på.
17. Det drejer sig om artikel 44, stk. 1, som bestemmer, at Kommissionen kan suspendere, nedsætte eller ophæve støtte, der er tildelt projekter vedrørende blandede selskaber i medfør af nævnte forordning, hvis det pågældende projekt ikke gennemføres som planlagt. Kommissionen har i denne forbindelse pligt til at rådføre sig med Den Stående Fiskeristrukturkomité.
II – De faktiske omstændigheder, den administrative procedure og retsforhandlingerne
De faktiske omstændigheder i sagen, den administrative procedure og den anfægtede beslutning
18. De faktiske omstændigheder er beskrevet som følger i den appellerede dom:
»18 Inden for rammerne af fiskeriaftalen præsenterede [SAEV] et projekt om oprettelse af et blandet selskab Vieira Argentina SA (herefter »VASA«) bestående af SAEV og en argentinsk skibsreder. Projektet angik fiskeri af fiskearten légine australe. EF-fartøjet Ibsa Cuarto, efterfølgende omdøbt til Vieirasa XII, skulle være tilknyttet projektet.
[…]
25 Ved beslutning af 25. juli 1995 (herefter »beslutningen om tildeling af finansiel støtte af 25. juli 1995«) [eller blot »beslutningen om tildeling af finansiel støtte«] godkendte Kommissionen tildelingen af finansiel støtte til det af SAEV fremlagte projekt (projekt ARG/ESP/SM/26-94) »under de betingelser, der er fastsat i bestemmelserne i fiskeriaftalen [...], i den relevante fællesskabslovgivning og i bestemmelserne i bilagene« (artikel 1).
26 Bilag I til beslutningen om tildeling af finansiel støtte af 25. juli 1995 fastlægger den tildelte støtte til SAEV til 1 881 936 ECU. […]
27 Det [blev] endvidere [bestemt] i bilag I til beslutningen om tildeling af finansiel støtte af 25. juli 1995:
»Ingen ændring af indholdet af dette bilag kan ske uden forudgående godkendelse fra de argentinske myndigheder og uden Kommissionens samtykke.«
[…]
29 Den 27. juni 1996 udbetalte Kommissionen den første del (80%) af støtten.
30 Fartøjet Vieirasa XII forlod endeligt de argentinske farvande den 5. juli 1996 med henblik på fiskeri i internationalt farvand.
31 SAEV fremsatte den 25. februar 1997 en anmodning om betaling af den resterende støtte.«
19. Ved skrivelse af 21. april 1998 meddelte Kommissionen appellanten, at fartøjet ved at have forladt argentinske farvande havde overtrådt artikel 5, stk. 1, i fiskeriaftalen samt artikel 3, stk. 1, i protokol nr. 1 hertil. Herefter var der nemlig ikke tale om udnyttelse af argentinske fiskeressourcer som angivet i de nævnte bestemmelser. Kommissionen underrettede derfor SAEV om, at støtten kunne blive nedsat, hvis selskabet ikke fremlagde en tilfredsstillende forklaring, der kunne begrunde overtrædelsen.
20. Kommissionen mente ikke, at SAEV’s forklaringer var tilfredsstillende, og vedtog derfor den anfægtede beslutning, hvori den pålagde SAEV at tilbagebetale 419 446 EUR (artikel 2). Beslutningen omhandlede derimod ikke den støtte, som var blevet tildelt det blandede selskab VASA.
21. Kommissionen anførte i begrundelsen for sin beslutning, at »[i] medfør af artikel 1 i beslutningen [om tildeling af finansiel støtte] blev støtten tildelt under de betingelser, der er fastsat i bestemmelserne i [fiskeriaftalen] [...], i den relevante fællesskabslovgivning og i bestemmelserne i bilagene«. Kommissionen gjorde bl.a. opmærksom på, at »oprettelsen af et blandet selskab i Argentina [havde] til formål at udnytte de argentinske fiskeressourcer«, og at det »[i] punkt 3.2.1 i del B i den af [SAEV] udfyldte og signerede fællesskabsansøgningsformular […] udtrykkeligt [blev fastslået], at Kommissionen kun [tildelte] finansiel støtte til projekter, som [vedrørte] udnyttelse af fiskeressourcerne i farvande, der befinder sig under det omhandlede tredjelands suverænitet eller jurisdiktion«. Kommissionen fastslog desuden, at »[e]fter den 5. juli 1996 afbrød fartøjet Ibsa Cuarto sine fiskeriaktiviteter i den argentinske eksklusive økonomiske zone, og fartøjet begyndte igen at operere i internationalt farvand med fiskeri af légine australe uden forudgående at have kontaktet Kommissionen og uden dennes tilladelse« (10) .
22. Dette resulterede, som beskrevet i den appellerede dom, i, at »Kommissionen […] i punkt 9 i [den anfægtede] beslutning [fastslog], at SAEV ikke [havde] overholdt betingelserne for tildeling af finansiel støtte. Kommissionen [foretog] herefter i punkt 10-13 i beslutningen udregningen af nedsættelsen af støtten. Den [fastslog] indledningsvis, at SAEV i medfør af skalaen fastlagt i forordning nr. 3699/93 [havde] ret til en støtte på 688 187 EUR på grund af den endelige overførsel af fartøjet Vieirasa XII til det blandede selskab. Den resterende støtte, som selskabet var blevet tildelt ved beslutningen om tildeling af finansiel støtte af 25. juli 1995, udgjorde således 1 193 749 EUR (1 881 936 – 688 187). Da fartøjet Vieirasa XII ikke havde fisket i argentinske farvande i mere end 12 måneder (ud af de 36 planlagte måneder), konstaterede Kommissionen, at SAEV kun havde ret til en tredjedel af de 1 193 749 EUR, dvs. 397 916 EUR. Den samlede støtte reduceredes således ifølge Kommissionen til 1 086 103 EUR (397 916 + 688 187). SAEV, som allerede havde modtaget 80% af støtten (1 505 549 EUR), skulle derfor tilbagebetale 419 446 EUR til Kommissionen« (11) .
Retsforhandlingerne for Retten og den appellerede dom
23. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 8. juni 2001 anlagde SAEV sag med påstand om annullation af beslutning K(2001) 680 endelig udg. af 19. marts 2001. Det fremgår af den appellerede dom, at de anbringender, der blev fremført til støtte for søgsmålet, drejede sig om: i) at den anfægtede beslutning var vedtaget uden hjemmel eller i medfør af en forkert hjemmel (præmis 79 -112), ii) at der ikke var sket væsentlige ændringer af projektet, som kunne retfærdiggøre nedsættelsen af støtten (præmis 113-135), iii) at proportionalitetsprincippet var blevet tilsidesat (præmis 136-154), iv) at fællesskabslovgivningen vedrørende nedsættelse af finansiel støtte var blevet anvendt fejlagtigt (præmis 155-164), v) at princippet om sagsbehandling inden for en rimelig frist og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning samt retssikkerhedsprincippet var blevet tilsidesat (præmis 165-180), og vi) at retten til kontradiktion var blevet tilsidesat (præmis 181-185).
24. Ved den appellerede dom frifandt Retten Kommissionen og pålagde appellanten at betale sagens omkostninger.
Retsforhandlingerne for Domstolen
25. SAEV har ved appelskrift indgivet den 16. juni 2003 nedlagt påstand om, at Rettens dom ophæves, og Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger ved begge instanser.
26. Den 15. september 2004 indgav Kommissionen svarskrift i overensstemmelse med procesreglementets artikel 115. Kommissionen har nedlagt påstand om, at det fastslås, at en række anbringender åbenbart må afvises, og at de øvrige anbringender forkastes, og om at det subsidiært fastslås, at appellen forkastes i det hele. Kommissionen har desuden nedlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger.
27. Da ingen af parterne har ønsket at afgive mundtlige indlæg, har Domstolen i henhold til procesreglementets artikel 44a besluttet at træffe afgørelse uden mundtlig forhandling.
III – Retlig bedømmelse
28. SAEV har fremført seks anbringender til støtte for sin appel. Selskabet har nærmere bestemt gjort gældende, at Retten begik en række retlige fejl i forbindelse med sine udtalelser om: i) hjemmelen for den anfægtede beslutning, ii) Den Blandede Komités og de argentinske myndigheders rolle, iii) anvendelsen af artikel 44 i forordning nr. 4028/86 under proceduren til nedsættelse af den finansielle støtte, iv) anvendelsen af forordning nr. 3699/93 ved beregningen af størrelsen af nedsættelsen af den finansielle støtte, v) force majeure og vi) nødvendigheden af at opnå tilladelse fra Kommissionen for at kunne forlade den argentinske fiskerizone.
Det første anbringende
29. Appellanten har med sit første anbringende anfægtet Rettens vurdering, hvori det udtales, at »[d]a tildelingen af støtte således med rette var hjemlet i bl.a. forordning nr. 4253/88, havde Kommissionen materiel kompetence til at vedtage [den] anfægtede [beslutning] i henhold til denne forordning, særligt artikel 24 heri« (12) .
30. Kommissionen har indledningsvis rejst formalitetsindsigelse over for dette anbringende, fordi den mener, at det gengiver et af de anbringender, som appellanten allerede fremførte i første instans.
31. Jeg vil i denne forbindelse påpege, at det ifølge Domstolens faste praksis fremgår af artikel 225 EF, artikel 58, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen, og artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement, at det ikke er tilstrækkeligt, at et appelskrift vedrørende en dom afsagt af Retten »blot gentager eller nøjagtigt gengiver de anbringender og argumenter, der er blevet fremført for Retten, herunder de anbringender og argumenter, der var støttet på faktiske omstændigheder, som Retten udtrykkeligt har afvist at lægge til grund« (13), medmindre »appellanten bestrider Rettens fortolkning eller anvendelse af fællesskabsretten« (14) .
32. Det fremgår imidlertid efter min opfattelse, at appellanten i den foreliggende sag netop anfægter både den fortolkning af bestemmelserne i fiskeriaftalen og beslutningen om tildeling af finansiel støtte, som Kommissionen foretog i den anfægtede beslutning, og den fortolkning, som Retten foretog i den appellerede dom.
33. Jeg mener derfor, at dette anbringende kan antages til realitetsbehandling.
34. Før jeg tager stilling til realiteten, vil jeg kort skitsere, hvorfor Retten i det væsentlige fastslog, at forordning nr. 4253/88 fandt anvendelse i den omhandlede sag (jf. ovenfor, punkt 29).
35. Retten bemærkede i den forbindelse indledningsvis, at Fællesskabet i henhold til fiskeriaftalen har kompetence til at tildele finansiel støtte til oprettelsen af »joint ventures«, og at det derfor »ligeledes [må] have kompetence til at foretage en nedsættelse af denne støtte, hvis betingelserne, som tildelingen af støtten var blevet underlagt, ikke er blevet overholdt« (15) . Dette fremgår efter Rettens opfattelse af de »generelle retsprincipper, der er fælles for retsordenen i medlemsstaterne, nemlig princippet om uberettiget berigelse og retten til ensidigt at opsige en gensidigt bebyrdende aftale, når medkontrahenten ikke overholder sine forpligtelser« (16) .
36. Retten undersøgte herefter spørgsmålet om, hvorvidt artikel 24 i forordning nr. 4253/88, der overfører disse principper på det her omhandlede område, specifikt tildelte Kommissionen en kompetence til at vedtage den anfægtede beslutning (17) .
37. Retten konstaterede i den sammenhæng, at beslutningen om tildeling af finansiel støtte udtrykkeligt var vedtaget udelukkende i medfør af forordning nr. 3447/93, som godkender fiskeriaftalen, og bemærkede herefter følgende: »[a]f artikel 1, stk. 1, i [denne beslutning] fremgår det imidlertid, at støtten er tildelt »under de betingelser, der er fastsat i bestemmelserne i fiskeriaftalen […], i den relevante fællesskabslovgivning og i bestemmelserne i bilagene«« (18) .
38. Retten gjorde opmærksom på, at »[h]envisningen til »den relevante fællesskabslovgivning« […] særligt [skal] forstås som en henvisning til forordning nr. 4253/88«, eftersom denne forordning har et »meget [vidt] anvendelsesområde« og ligeledes finder anvendelse på »aktioner med strukturelt sigte«, der vedrører andre finansielle instrumenter end strukturfondene. I den forbindelse anførte Retten videre: »[d]en finansielle støtte, der ydes til oprettelsen af blandede selskaber inden for rammerne af fiskeriaftalen, har et strukturelt sigte. Det anføres endda i anden betragtning til [støttebeslutningen] […] at oprettelsen af blandede selskaber, som medfører overførslen af EF-fartøjer, og som åbner nye fiskerizoner for EF-redere, »svarer til formålene i Fællesskabets strukturpolitik« på fiskeriområdet« (19) . Kommissionen begik derfor ikke en retlig fejl ved at anvende forordning nr. 4253/88 i den omhandlede sag.
39. Appellanten mener til gengæld, at Retten gjorde sig skyldig i en urigtig retsanvendelse, da den fastslog, at den nævnte henvisning til den »relevante fællesskabslovgivning« også kunne omfatte forordning nr. 4253/88.
40. Appellanten indrømmer, at Kommissionen ud fra en almindelig retsgrundsætning kan nedsætte en finansiel støtte, hvis de oprindelige betingelser ikke er blevet overholdt, men understreger, at fiskeriaftalen ikke indeholder nogen bestemmelse herom, og at der heller ikke henvises udtrykkeligt til andre forordninger end forordning nr. 3447/93 i beslutningen om tildeling af finansiel støtte. Fiskeriaftalen udgør imidlertid en lex specialis på dette område og kan derfor kun fraviges, såfremt der træffes udtrykkelig bestemmelse herom. I mangel af en sådan bestemmelse og navnlig af en udtrykkelig henvisning til forordning nr. 4253/88 finder denne forordning ikke anvendelse, selv om den udgør en lex generalis for blandede selskaber på fiskeriområdet.
41. Lad mig straks bemærke, at jeg ikke finder appellantens indsigelse særlig overbevisende.
42. Selv om det antages, at fiskeriaftalen må anses for lex specialis i forhold til bestemmelserne om finansiering af aktioner med strukturelt sigte i forordning nr. 4253/88, ændrer det nemlig intet ved den omstændighed, at særregler som bekendt skal fortolkes indskrænkende og kun kan dispensere fra almindelige regler, såfremt og i den udstrækning, de faktisk og udtrykkeligt regulerer det område, der er tale om. I alle andre tilfælde gælder lex generalis.
43. I den foreliggende sag regulerer fiskeriaftalen ikke alene ikke det spørgsmål, der er tale om, tværtimod henviser den hvad angår »[b]estemmelserne vedrørende ansøgning om og de nærmere bestemmelser for udbetaling af fællesskabsstøtten til EF-rederen« til »Fællesskabets forskrifter på området« (protokol nr. 1, artikel 3, stk. 4). I artikel 1 i beslutningen om tildeling af finansiel støtte henvises der desuden til den »relevante fællesskabslovgivning«.
44. Som appellanten også selv har erkendt, er muligheden for at nedsætte den finansielle støtte, hvis den ikke er anvendt korrekt, udtryk for et almindeligt princip, og aftalen åbner end ikke indirekte mulighed for at fravige dette princip. Jeg er derfor enig med Retten i, at Kommissionen havde ret til at vedtage den anfægtede beslutning i henhold til artikel 24 i forordning nr. 4253/88.
45. Det kan heller ikke, som appellanten gør, indvendes, at den vide fortolkning af udtrykket »den relevante fællesskabslovgivning«, som Retten har anlagt, vil give anledning til betydelig retsusikkerhed for modtagerne af den finansielle støtte. Den pågældende henvisning er ikke, som appellanten påstår, møntet på »en hvilken som helst lovgivning«, men som vanligt under sådanne omstændigheder på den relevante fællesskabslovgivning og principperne herfor, dvs. bestemmelser, som er velkendte eller lette at sætte sig ind i for en påpasselig erhvervsdrivende.
46. Jeg foreslår på baggrund heraf, at det første anbringende forkastes af Domstolen.
Det andet anbringende
47. SAEV har med sit andet anbringende, der består af to led, gjort gældende, at Retten foretog en urigtig retsanvendelse ved at fastslå, at Kommissionen ikke var forpligtet til at høre Den Blandede Komité (anbringendets første led) og de argentinske myndigheder generelt (anbringendets andet led), før den nedsatte støtten.
48. Det er for bedre at kunne forstå de argumenter, appellanten har fremført, værd at huske, at Retten i den appellerede doms præmis 105 og 106 fastslog, at »[u]dvælgelsen og evalueringen af projekter til oprettelse af blandede selskaber vedrører den internationale del af fiskeriaftalen. Oprettelsen af et sådant selskab er et element i samarbejdet mellem Fællesskabet og Den Argentinske Republik inden for fiskerisektoren. […] [U]dvælgelsen af projekterne [forudsætter] en vurdering i Den Blandede Komité og en godkendelse fra både Fællesskabet og fra de argentinske myndigheder.
Derimod er tildelingen af finansiel støtte til EF-redere med henblik på de udvalgte projekter en ensidig handling fra Fællesskabets side, som derfor vedrører fællesskabsdelen i fiskeriaftalen«.
49. Appellanten har heroverfor gjort gældende, at de to dele indgår i den samme aftale, som både Fællesskabets myndigheder og de argentinske myndigheder har godkendt i sin helhed, og at Rettens sondring mellem disse dele derfor var fejlagtig. Modsat hvad Retten har anført, kan beslutningen om tildeling af finansiel støtte ikke anses for en ensidig fællesskabshandling, der alene henhører under Kommissionens kompetence.
50. Hvad dette angår bør det først og fremmest afklares, om den sondring, Retten har foretaget, er begrundet i selve aftalen. Hertil vil jeg for det første bemærke, at det er rigtigt – for ikke at sige indlysende – at alle parter skal give deres samtykke, for at der faktisk kan siges at være indgået en international aftale, men dette er uden betydning for kompetencefordelingen i forbindelse med aftalens gennemførelse. Om det i denne henseende kræves, at de kontraherende parter handler i fællesskab, eller at den ene eller den anden af parterne i stedet foretager en handling, beror nemlig på, hvordan de relevante bestemmelser i aftalen fortolkes.
51. Det er derfor i den foreliggende sag nødvendigt at undersøge, om det i forhold til bestemmelserne om støtte til EF-redere med henblik på udvalgte fiskeriprojekter fremgik – om så blot indirekte – af parternes fælles vilje, der var grundlaget for den pågældende aftale, at kun den ene af parterne skulle have en eksklusiv kompetence.
52. Jeg mener imidlertid, at en nærmere gennemgang af aftalens bestemmelser om de projekter, der kan finansieres, bekræfter den vurdering, Retten har foretaget. Det fremgår nemlig af disse bestemmelser, at visse aktiviteter i forbindelse med aftalens gennemførelse skulle varetages af Fællesskabet og andre af Argentina. Andre opgaver skulle til gengæld udføres af »parterne«, dvs. både Fællesskabet og Argentina, inden for rammerne af Den Blandede Komité (jf. ovenfor, punkt 6).
53. Aftalens artikel 5, stk. 3, foreskriver bl.a., at » Fællesskabet […] [letter] optagelsen af EF-fartøjer«. Artikel 6 bestemmer til gengæld, at » [p]arterne
udvælger projekterne«. I artikel 7, stk. 1, tales der om »de projekter, parterne udvælger«. Artikel 3 i protokol nr. 1 bestemmer som bekendt, at » Fællesskabet [yder] finansiel støtte til oprettelse af blandede selskaber« (stk. 1), og skelner mellem den støtte, der udbetales til EF-rederen, og den, der gives til det blandede selskab. I det første tilfælde er støtten »bestemt til EF-rederen« (stk. 1) og ydes i overensstemmelse med betingelser og nærmere bestemmelser for udbetalingen, der skal »svare til Fællesskabets forskrifter på området« (stk. 4), hvorimod den i det andet tilfælde » udbetales af Fællesskabet til den argentinske myndighed, som fastsætter betingelser for støttens anvendelse og forvaltning . Argentina underretter Den Blandede Komité om anvendelsen af nævnte midler « (stk. 2) (20) .
54. For så vidt det er relevant, følger det således heraf, at tildelingen af støtte til EF-redere med henblik på udvalgte projekter faktisk er en opgave, som aftalen overlader til fællesskabsmyndighederne alene.
55. Appellantens indsigelse om, at det bestemmes i fiskeriaftalens artikel 10, ottende led, at Den Blandede Komité bl.a. har til opgave »at kontrollere forvaltningen af projekterne og føre tilsyn med anvendelsen af den […] finansielle støtte til fremme af projekterne«, kan ikke gøres gældende over for denne konklusion. Denne artikel foreskriver nemlig blot, at støtten ydes i overensstemmelse med bestemmelserne i protokol nr. 1, som beskriver den procedure, der skal følges ved støttetildelingen, og præciserer de forskellige involverede myndigheders kompetencer. Protokollen bestemmer imidlertid kun, hvilken funktion Den Blandede Komité som ovenfor nævnt skal varetage i forbindelse med støtten til blandede selskaber og i forbindelse med det videnskabelige og tekniske samarbejde (21), og nævner ikke den støtte, der ydes til EF-rederne.
56. Jeg mener derfor, at Retten med føje har konkluderet, at støttetildelingen er en ensidig handling i forbindelse med fiskeriaftalens gennemførelse, som alene henhører under fællesskabsmyndighedernes kompetence.
57. Det bringer mig videre til anbringendets andet led, der vedrører fortolkningen af bilag I til beslutningen om tildeling af finansiel støtte og navnlig af fodnoten, hvorefter »[i]ngen ændring af indholdet af dette bilag kan foretages uden forhåndstilsagn fra de argentinske myndigheder og uden accept fra Kommissionen«.
58. Appellanten har i det væsentlige gjort gældende, at Retten, eftersom det beløb, der skal udbetales til EF-rederen, er fastsat i bilaget, fejlagtigt fastslog, at den anfægtede beslutning: i) »ikke [kan] anses for en beslutning, der ændrer indholdet af den oprindelige beslutning om tildeling af støtte i denne fodnotes forstand« og ii) må betragtes som en »selvstændig beslutning, der sanktionerer den manglende overholdelse af betingelserne, som tildeling af støtte var underlagt« (22), og at det ikke var nødvendigt at høre de argentinske myndigheder, før denne beslutning blev vedtaget.
59. Kommissionen mener af de grunde, den i det store og hele anførte i forbindelse med det første anbringende (jf. ovenfor, punkt 30), at dette led i det andet anbringende må afvises.
60. Som jeg også gjorde opmærksom på ved den anledning (jf. ovenfor, punkt 31 ff.), mener jeg imidlertid, at denne indsigelse bør forkastes, eftersom appellantens klagepunkt vedrører Rettens fortolkning af den omtvistede bestemmelse.
61. Hvad realiteten angår indrømmer jeg gerne, at Rettens argumentation på dette punkt ganske rigtigt har et vist præg af noget på forhånd givet. Jeg mener dog, at Rettens konklusioner i det væsentlige er korrekte.
62. Jeg mener nemlig ikke, at man ved fortolkningen af beslutningen om tildeling af finansiel støtte og dermed også af fodnoten i det omhandlede bilag kan se bort fra den retlige ramme, som beslutningen indgår i, dvs. fiskeriaftalen, og navnlig ikke fra bestemmelserne om Kommissionens og de argentinske myndigheders respektive kompetencer i forbindelse med forvaltningen af den støtte, der er omhandlet af aftalen. Som allerede nævnt er begge parter ganske vist ansvarlige for udvælgelsen og evalueringen af projekterne, men tildelingen af støtte til EF-rederne henhører alene under Kommissionens kompetence (jf. ovenfor, punkt 54-56).
63. Efter min opfattelse har Retten derfor ikke begået en retlig fejl ved at fastslå, at det uanset bestemmelserne i den nævnte fodnote kun var Kommissionen, der kunne vedtage den anfægtede beslutning.
64. Jeg foreslår på baggrund heraf, at det andet anbringende forkastes i sin helhed.
Det tredje anbringende
65. Appellanten har med sit tredje anbringende anført, at Retten begik en retlig fejl ved at afvise klagepunktet om, at Kommissionen havde anvendt artikel 44 i forordning nr. 4028/86, idet den rådførte sig med Den Stående Fiskeristrukturkomité, inden den nedsatte støtten. Anvendelsen af denne bestemmelse strider mod fiskeriaftalen, hvori denne komité ikke tillægges nogen rolle, og er desuden uberettiget rent tidsmæssigt, eftersom SAEV fremlagde sit projekt vedrørende et blandet selskab efter den 1. januar 1994, hvor denne forordning blev ophævet (jf. ovenfor, punkt 16).
66. Appellanten har navnlig henvist til en dagsorden for den nævnte komité, som angiveligt beviser, at Kommissionen ikke rådførte sig med denne for fuldstændighedens skyld, men snarere for at følge den obligatoriske procedure, der er fastsat i forordning nr. 4028/86.
67. Det skal i den sammenhæng påpeges, at dette bevis allerede var blevet fremlagt for Retten, der vurderede, at »[d]et forhold, at Kommissionen [havde hørt] en komité, som skal høres i medfør af forordning nr. 4028/86, […] ikke [beviste], at den anfægtede beslutning […] blev udstedt i henhold til denne forordning« (23) .
68. Det er imidlertid fast retspraksis, at Domstolen i forbindelse med en appel »ikke har kompetence til at fastlægge de faktiske omstændigheder og i princippet heller ikke til at bedømme de beviser, Retten har lagt til grund ved fastlæggelsen af de faktiske omstændigheder. Når disse beviser er blevet forskriftsmæssigt tilvejebragt, og de almindelige retsgrundsætninger og de processuelle regler om bevisbyrde og bevisførelse er blevet overholdt, er det alene Retten, der har kompetence til at afgøre, hvilken bevisværdi der skal tillægges de oplysninger, den har fået forelagt […]. Rettens vurdering af de beviser, der er fremført for den, udgør ikke – medmindre de er urigtigt gengivet – et retsspørgsmål og er dermed ikke undergivet Domstolens prøvelsesret« (24) .
69. Da appellanten hverken har påberåbt sig en tilsidesættelse af almindelige grundsætninger eller processuelle regler om beviser eller en forkert gengivelse af de faktiske omstændigheder, men blot har fremført de samme beviser for Domstolen, som den fremførte for Retten, med henblik på at opnå en fornyet prøvelse, må det efter min opfattelse fastslås, at anbringendet ikke kan antages til realitetsbehandling.
70. Jeg foreslår derfor Domstolen at fastslå, at det tredje anbringende må afvises.
Det fjerde anbringende
71. SAEV har med sit fjerde anbringende gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at Kommissionen kunne beregne, hvor meget støtten skulle nedsættes med, ved hjælp af forordning nr. 3699/93. Retten havde navnlig ikke ret i, at Kommissionen blot havde anvendt den nævnte forordning analogt. Der er efter appellantens opfattelse tale om en direkte anvendelse af denne retsakt og dermed en tilsidesættelse af fiskeriaftalen, som ikke henviser til denne forordning.
72. For at klarlægge appellantens argumenter vil jeg starte med igen at gennemgå de relevante bestemmelser i forordning nr. 3699/93 og Kommissionens anvendelse heraf.
73. De nærmere bestemmelser om beregningen af den støtte, der kan tildeles, er anført i punkt 1.1 i bilag IV til denne forordning. Punkt 1.1, litra a), fastsætter bl.a. de maksimumsbeløb, der kan udbetales til ophugning af et fiskerfartøj og til oprettelse af et blandet selskab, og punkt 1.1, litra b), bestemmer, at de præmier, der udbetales til støttemodtagerne for endelig overførsel af et fiskerfartøj til et tredjeland, ikke kan overstige de maksimumsbeløb for ophugning af det samme fartøj, der udbetales i medfør af bestemmelserne i litra a), nedsat med 50%.
74. I den foreliggende sag mente Kommissionen ikke, at appellantens manglende overholdelse af betingelserne for tildelingen af den finansielle støtte ændrede noget ved den kendsgerning, at appellanten faktisk havde overdraget fiskerfartøjet Ibsa Cuarto til det blandede selskab. Den besluttede derfor at beregne det endelige støttebeløb, som appellanten havde krav på, således, at den del af støtten, der var knyttet til overdragelsen, ikke indgik i nedsættelsen. Kommissionen støttede sig i denne forbindelse på de bestemmelser, der med henblik på en lignende situation er fastsat i forordning nr. 3699/93. Den beregnede som følge heraf det beløb, appellanten havde krav på, på grundlag af punkt 1.1, litra a), i forordningens bilag IV, hvorefter den nedsatte dette beløb med 50%, og betragtede resultatet af denne beregning som den del af støtten, der ikke skulle justeres, selv om fiskerfartøjet havde forladt argentinsk farvand.
75. Appellanten har gjort gældende, at denne beregning i modsætning til, hvad Retten fastslog, bygger på en direkte anvendelse af forordning nr. 3699/93. Kommissionen anvendte nemlig ikke skalaerne i fiskeriaftalen ved beregningen af det samlede støttebeløb, der derefter skulle nedsættes med 50%, i overensstemmelse med kriteriet i forordning nr. 3699/93. Den lagde derimod den sidstnævnte forordning til grund ved beregningen af det hypotetiske oprindelige støttebeløb, hvorefter den nedsatte dette beløb. Dette betød, at Kommissionen uretmæssigt fastsatte den del af støtten, der ikke skulle ændres, på et lavere niveau, end den burde have gjort.
76. Jeg vil hertil bemærke, at Retten i den appellerede dom gjorde opmærksom på, at der hverken i de to retsakter, der lå til grund for den anfægtede beslutning (forordning nr. 4253/88 og forordning nr. 3447/93), eller i fiskeriaftalen findes særlige bestemmelser om den del af støtten, der ydes som følge af overdragelsen af et EF-fiskerfartøj. Den udledte heraf, at »Kommissionen, der kun var bundet af proportionalitetsprincippet ved udregningen af det endelige støttebeløb til sagsøgeren, […] med god ret [kunne] lade sig inspirere af bestemmelserne i forordning nr. 3699/93 analogt ved fastlæggelsen af beløbet til sagsøgeren i forbindelse med overførslen af båden. Ved at gøre dette tog Kommissionen således hensyn til behovet for en ensartet behandling af blandede selskaber oprettet inden for rammerne af fiskeriaftalen i forhold til blandede selskaber inden for anvendelsesområdet af forordning nr. 3699/93« (25) .
77. I lyset heraf mener jeg, at det ved vurderingen af det her omhandlede anbringende bør klarlægges, om det var rimeligt at anvende ordningen i den nævnte forordning analogt i den omhandlede sag for at beskytte Fællesskabets økonomiske interesser, eller om det tværtimod resulterede i, at den endelige støtte blev beregnet på en sådan måde, at det var til betydelig skade for SAEV’s interesser.
78. Jeg vil i denne forbindelse påpege, at den støtte, der ydes til oprettelse af et blandet selskab, inden for rammerne af såvel forordning nr. 3699/93 som fiskeriaftalen i hvert fald i teorien består af to dele, hvor den ene del er knyttet til sletningen af et fiskerfartøj i Fællesskabets register, og den anden er knyttet til det finansielle tilskud til et blandet selskab.
79. Det er ganske vist ikke muligt at afgøre alene ud fra punkt 1.1, litra a), i forordningens bilag IV, hvordan de enkelte dele vægtes, men det fremgår til gengæld indirekte af punkt 1.1, litra b), hvor stort maksimumsbeløbet er for den del af støtten, der er knyttet til fartøjets sletning i registret. Eftersom det nemlig bestemmes i punkt 1.1, litra b), at der med henblik på en endelig overførsel af et fiskerfartøj, der sker uden tilknytning til oprettelsen af et blandet selskab, kan bevilges en støtte på op til 50% af den støtte, der ydes til oprettelsen af et blandet selskab i henhold til bestemmelserne i litra a), følger det heraf, at den del af støtten, der vedrører fartøjets overførsel, selv inden for rammerne af den »komplekse« støtte i litra a) ikke kan overstige 50% af det samlede beløb.
80. Fiskeriaftalen indeholder til gengæld ingen oplysninger, der indirekte gør det muligt at fastslå størrelsen af de to dele af støtten. Jeg kan imidlertid ikke se, hvorfor der, når der er tale om et fiskerfartøj med de samme egenskaber, skulle gælde en højere maksimumsgrænse end den, der er fastsat i forordning nr. 3699/93, for den del af støtten, der vedrører sletning fra registret, eftersom Fællesskabet opnår den samme strukturelle fordel ved at slette fartøjet uanset dets endelige destination. Når der er forskel på den samlede støtte, som en reder modtager i den ene eller anden sammenhæng, må det efter min opfattelse tilskrives den del af støtten, der vedrører det finansielle tilskud til det pågældende »joint venture«.
81. Jeg mener derfor, at Retten med rette betegnede den fremgangsmåde, Kommissionen fulgte, som en analog anvendelse af forordning nr. 3699/93, der ikke var i strid med proportionalitetsprincippet.
82. Det skal tilføjes, at appellanten i hvert fald ikke kan påstå, at selskabet har lidt et tab, eftersom Kommissionen ikke var forpligtet til at fastsætte den del af støtten, der blev tildelt som følge af fartøjets sletning i registret, på det højeste niveau. Det bestemmes nemlig i punkt 1.1, litra b), i bilag IV til forordning nr. 3699/93, at præmierne for et fiskerfartøjs endelige overførsel til et tredjeland ikke kan overstige de i litra a) nævnte maksimumsbeløb for ophugning, nedsat med 50%. Selv om Kommissionen havde valgt at beregne udgangsbeløbet ud fra skalaerne i fiskeriaftalen i stedet for de mindre generøse skalaer i forordningen, mener jeg derfor ikke, at proportionalitetsprincippet i mangel af nærmere præciseringer i lovgivningen ville have forhindret Kommissionen i at fastsætte den støtte, der tilfaldt appellanten for fartøjets sletning i registret, på det niveau, som den faktisk gjorde (eller et lavere niveau). Den kunne nemlig helt lovligt have benyttet sig af sin skønsbeføjelse i medfør af ovennævnte bestemmelse til at nedsætte støtten med mere end 50%.
83. Jeg foreslår på baggrund heraf, at Domstolen forkaster det fjerde anbringende.
Det femte anbringende
84. Kommissionen havde efter appellantens opfattelse pligt til at tage hensyn til den omstændighed, at fiskerfartøjet Vieirasa XII havde forladt argentinsk farvand på grund af et tilfælde af force majeure, nemlig at de argentinske fiskeressourcer var udtømt, og de argentinske myndigheder som følge heraf havde indført en række begrænsninger af og forbud mod fiskeriet. Retten var af den modsatte opfattelse og gjorde sig derfor skyldig i en urigtig retsanvendelse.
85. Kommissionen har indledningsvis anført, at dette klagepunkt må afvises, fordi appellanten på intet tidspunkt gjorde gældende for første instans, at der forelå force majeure.
86. Hertil vil jeg med det samme sige, at det faktisk fremgår af de sagsakter, Retten har fremsendt, at appellanten ikke for første instans har fremført et anbringende om Kommissionens forpligtelse til at betegne de omhandlede omstændigheder som force majeure. Appellanten har i forbindelse med et anbringende under overskriften »Problemer opstået ved den subsidiære anvendelse af den generelle lovgivning på blandede selskaber« udelukkende påberåbt sig en formodet modsætning mellem den metode, der anvendes ved beregningen af nedsættelsen af støtten, og den omstændighed, at Kommissionen under sagens behandling havde erkendt, at det udgjorde et tilfælde af force majeure, at fartøjet forlod argentinsk farvand på tidspunktet for de af de argentinske myndigheder ensidigt udstedte fiskeriforbud (26) .
87. Retten erkendte imidlertid selv, at appellanten havde gjort gældende i første instans, at » det var nødvendigt
at forlade argentinsk farvand på grund af udtømningen af fiskebestandene i den argentinske eksklusive økonomiske zone, hvortil kom de argentinske myndigheders forbud mod eller begrænsning af fiskeriet« (27) .
88. Det kan derfor ikke fuldstændigt udelukkes, at det omhandlede anbringende kan betragtes som en uddybelse af det, der blev anført i første instans. Jeg mener imidlertid ikke, at det er fornødent at gå nærmere ind på dette spørgsmål, eftersom klagepunktet under alle omstændigheder er klart ubegrundet (28) .
89. Det er nemlig tilstrækkeligt at anføre, at i henhold til fast retspraksis er »begrebet »force majeure« […] ikke begrænset til absolut umulighed, men skal forstås som helt usædvanlige, uforudsigelige og uden for den pågældende erhvervsdrivendes vilje liggende omstændigheder, hvis følger trods enhver udvist agtpågivenhed kun ville have kunnet undgås ved helt uforholdsmæssige opofrelser« (29) . Men som Kommissionen ganske rigtigt har anført, er det muligt, at udtømningen af de argentinske fiskeressourcer og de restriktive foranstaltninger, der blev truffet som følge heraf, var usædvanlige omstændigheder, men de kunne i hvert fald ikke anses for uforudseelige. Jeg mener derfor, at det må fastslås, uden at det er nødvendigt at undersøge de øvrige forhold, som appellanten har påberåbt sig i forbindelse med dette anbringende, at de nævnte omstændigheder ikke kan betegnes som force majeure.
90. Jeg foreslår på baggrund heraf, at det femte anbringende forkastes.
Det sjette anbringende
91. SAEV har med sit sidste anbringende gjort gældende, at Retten har tilsidesat fiskeriaftalen, da den fastslog, at »modtagerne af finansiel fællesskabsstøtte er underlagt en informations- og loyalitetsforpligtelse […] [som] er indbygget i selve støttesystemet og er nødvendig for, at det kan fungere […]. I overensstemmelse med denne forpligtelse skulle sagsøgerne […] have informeret Kommissionen om de problemer, der var opstået ved udførelsen af projektet« (30) .
92. Retten begik endvidere en retlig fejl ved i denne henseende at fastslå, at »fartøjerne, som de blandede selskaber anvendte, ikke [måtte] forlade den argentinske eksklusive økonomiske zone uden forudgående tilladelse fra Kommissionen, eftersom udnyttelsen eller forarbejdningen af de argentinske fiskeressourcer udgjorde en af hovedbetingelserne for tildelingen af finansiel fællesskabsstøtte« (31) .
93. Ifølge appellanten var den udtrykkelige tilladelse, som de argentinske myndigheder havde givet denne, i sig selv tilstrækkelig til, at fartøjet kunne forlade argentinsk farvand, i betragtning af at det alene tilkom disse myndigheder at regulere fiskerfartøjernes aktiviteter, og at Kommissionen desuden under alle omstændigheder var blevet orienteret om, hvad der var sket, gennem Den Blandede Komité.
94. Appellanten har endelig gjort gældende, at Kommissionen af foreningen af blandede selskaber var blevet informeret om, at fiskeressourcerne var udtømt, og om de foranstaltninger, de argentinske myndigheder havde truffet, og at Retten derfor begik en retlig fejl ved at bemærke, at »[k]orrekt information ville have gjort det muligt for Kommissionen i medfør af artikel 9, stk. 1, i fiskeriaftalen at træffe eventuelle foranstaltninger for at tilpasse fiskeriaftalen til de nye omstændigheder« (32) .
95. I min gennemgang af det andet anbringende konkluderede jeg allerede, at Retten med føje fastslog, at beslutningen om tildeling af finansiel støtte var en ensidig handling fra Fællesskabets side (jf. ovenfor, punkt 56). Jeg vil derfor blot tilføje, at Kommissionen med rette har påpeget, at enhver betydelig ændring af projektet i henhold til artikel 24 i forordning nr. 4253/88 skal godkendes af denne. Da den anfægtede beslutning vedrører fællesskabsdelen i fiskeriaftalen, var de argentinske myndigheders tilladelse ikke tilstrækkelig til at kompensere for, at Kommissionen ikke var blevet orienteret.
96. Domstolen har desuden bemærket, at »det er uomgængeligt nødvendigt for at sikre den effektive funktion af en ordning til kontrol med, at fællesskabsmidler anvendes hensigtsmæssigt, at støtteansøgerne afgiver pålidelige oplysninger over for Kommissionen, som ikke vildleder denne« (33) .
97. Tilsidesættelsen af denne informations- og loyalitetsforpligtelse bevirker derfor i sig selv, at Kommissionen kan nedsætte den tildelte støtte, uanset om Kommissionen har været i stand til at skaffe sig oplysninger ad anden vej, og uanset hvilke konsekvenser videregivelsen af disse oplysninger måtte have.
98. Jeg foreslår som følge heraf Domstolen, at det sidste anbringende ligeledes forkastes.
Afsluttende bemærkninger
99. Da alle de appelanbringender, SAEV har fremført, efter min opfattelse bør afvises, fordi de enten ikke kan antages til realitetsbehandling eller ikke er begrundede, foreslår jeg, at appellen forkastes i det hele.
Sagens omkostninger
100. I medfør af procesreglementets artikel 69, stk. 2, og henset til mit forslag om, at appelsagen forkastes, mener jeg, at appellanten bør tilpligtes at betale sagens omkostninger.
IV – Forslag til afgørelse
I betragtning af det ovenfor anførte foreslår jeg, at Domstolen forkaster appellen vedrørende den af Retten i Første Instans afsagte dom af 3. april 2003, forenede sager T-44/01, T-119/01 og T-126/01, Vieira m.fl. mod Kommissionen, og tilpligter appellanten at betale sagens omkostninger ved begge instanser.
(1) .
(2)  –	Sml. II, s. 1209.
(3)  –	Aftalen om forbindelserne mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Den Argentinske Republik på havfiskeriområdet (EFT 1993 L 318, s. 2, herefter »fiskeriaftalen« eller blot »aftalen«).
(4)  –	Beslutning K(2001) 680 endelig udg., ikke offentliggjort.
(5)  –	EFT L 318, s. 1.
(6)  –	EFT L 374, s. 1. Denne forordning blev ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 2082/93 af 20.7.1993 (EFT L 193, s. 20).
(7)  –	EFT L 346, s. 1.
(8)  –	EFT L 376, s. 7. Denne forordning er senere blevet ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 3944/90 af 20.12.1990 (EFT L 380, s. 1), Rådets forordning (EØF) nr. 2794/92 af 21.9.1992 (EFT L 282, s. 3) og Rådets forordning (EØF) nr. 3946/92 af 19.12.1992 (EFT L 401, s. 1).
(9)  –	Jf. artikel 9 i Rådets forordning (EØF) nr. 2080/93 af 20.7.1993 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 2052/88 for så vidt angår det finansielle instrument til udvikling af fiskeriet (EFT L 193, s. 1).
(10)  –	Uofficiel oversættelse af beslutningen, der foreligger på spansk.
(11)  –	Præmis 41.
(12)  –	Præmis 94.
(13)  –	Dom af 29.4.2004, forenede sager C-199/01 P og C-200/01 P, IPK-München mod Kommissionen, Sml. I, s. 4627, præmis 48 og 49. Jf. også kendelse af 25.3.1998, sag C-174/97 P, FFSA m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1303, præmis 24, og dom af 6.3.2003, sag C-41/00 P, Interporc mod Kommissionen, Sml. I, s. 2125, præmis 16.
(14)  –	Dommen i sagen IPK-München mod Kommissionen, præmis 50. Jf. også dom af 13.7.2000, sag C-210/98 P, Salzgitter mod Kommissionen, Sml. I, s. 5843, præmis 43, og kendelse af 11.11.2003, sag C-488/01 P, Martinez mod Parlamentet, Sml. I, s. 13355, præmis 39.
(15)  –	Præmis 85.
(16)  –	Præmis 86.
(17)  –	Præmis 87-89.
(18)  –	Præmis 90 og 91. Citatet stammer fra præmis 91.
(19)  –	Præmis 92.
(20)  –	Min fremhævelse.
(21)  –	Jf. artikel 4, stk. 2, i protokol nr. 1.
(22)  –	Jf. præmis 110.
(23)  –	Præmis 158.
(24)  –	Dom af 12.2.2004, sag C-330/01 P, Hortiplant mod Kommissionen, Sml. I, s. 1763, præmis 36. Jf. også dom af 17.12.1998, sag C-185/95 P, Baustahlgewebe mod Kommissionen, Sml. I, s. 8417, præmis 24, og af 7.11.2002, forenede sager C-24/01 P og C-25/01 P, Glencore og Compagnie Continentale mod Kommissionen, Sml. I, s. 10119, præmis 65.
(25)  –	Præmis 163.
(26)  –	Punkt 105 i stævningen i første instans.
(27)  –	Præmis 123. Min fremhævelse.
(28)  –	Jf. dom af 26.2.2002, sag C-23/00 P, Rådet mod Boehringer, Sml. I, s. 1873, præmis 51 og 52, hvoraf det fremgår, at Fællesskabets retsinstanser af procesøkonomiske hensyn kan frifinde sagsøgte hvad angår realiteten uden at tage stilling til sagsøgtes afvisningspåstande.
(29)  –	Dom af 17.10.2002, sag C-208/01, Parras Medina, Sml. I, s. 8955, præmis 19 og den deri nævnte retspraksis.
(30)  –	Præmis 124.
(31)  –	Præmis 125.
(32)  –	Præmis 124.
(33)  –	Dom af 24.1.2002, sag C-500/99 P, Conserve Italia mod Kommissionen, Sml. I, s. 867, præmis 100, der stadfæstede Rettens dom af 12.10.1999, sag T-216/96, Conserve Italia mod Kommissionen, Sml. II, s. 3139, præmis 71. Jf. også Rettens dom af 17.10.2002, sag T-180/00, Astipesca mod Kommissionen, Sml. II, s. 3985, præmis 93, og af 28.1.2004, sag T-180/01, Euroagri mod Kommissionen, Sml. II, s. 369, præmis 83.