61992CJ0421_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 24. november 1992, indgaaet til Domstolens Justitskontor den 18. december 1992, har Arbeitsgericht Regensburg, Landshut, i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (EFT L 39, s. 40, herefter benaevnt "direktivet").
2 Spoergsmaalene er stillet under en sag mellem G. Habermann-Beltermann og Arbeiterwohlfahrt, Bezirksverband Ndb./Obf. eV (herefter benaevnt "Arbeiterwohlfahrt").
3 G. Habermann-Beltermann, der er eksamineret sygehjaelper inden for aeldreforsorgen, ansoegte om en stilling som nattevagt paa et plejehjem. Af familiemaessige grunde kunne hun kun arbejde om natten. Den 23. marts 1992 blev der underskrevet en ansaettelseskontrakt, som fik virkning fra den 1. april 1992, mellem G. Habermann-Beltermann og Arbeiterwohlfahrt. Efter kontrakten skulle hun kun arbejde om natten. Fra den 29. april til den 12. juni 1992 var hun fravaerende paa grund af sygdom. Ved laegeattest af 29. maj attesteredes det, at hun var gravid. Graviditeten maatte antages at vaere indtraadt den 11. marts 1992.
4 Ved skrivelse af 4. juni 1992 opsagde Arbeiterwohlfahrt ansaettelseskontrakten under henvisning til § 8, stk. 1, i Mutterschutzgesetz (lov om beskyttelse af moedre). Bestemmelsen har foelgende ordlyd:
"Artikel 8 ° Overarbejde, natarbejde og arbejde om soendagen
1) Gravide kvinder og kvinder, som ammer, maa ikke udfoere overarbejde og maa ikke arbejde om natten mellem kl. 20 og kl. 6 og heller ikke paa soen- og helligdage. Forbuddet mod arbejde paa soen- og helligdage gaelder ikke for gravide kvinder og kvinder, der ammer, naar de er beskaeftiget med husligt arbejde i en familie.
..."
5 I forelaeggelseskendelsen har den nationale retsinstans forklaret, at den herskende opfattelse i tysk retspraksis og litteratur har vaeret, at en overtraedelse af et forbud mod beskaeftigelse i henhold til § 134 i Buergerliches Gesetzbuch (den tyske civillovbog) principielt medfoerer, at kontrakten er ugyldig. I denne bestemmelse hedder det:
"En retshandel, der er i strid med et lovfaestet forbud, er ugyldig, medmindre andet foelger af loven."
6 Det er ogsaa den herskende opfattelse, at en arbejdsgiver kan anfaegte en kontrakt, der er indgaaet under omstaendigheder som de naevnte, paa grund af sin vildfarelse med hensyn til vaesentlige forudsaetninger vedroerende medkontrahenten. Hjemmelen hertil er § 119, stk. 2, i den tyske civillovbog, der bestemmer:
"1) Den, som ved afgivelsen af en viljeserklaering befandt sig i en vildfarelse med hensyn til dennes indhold ..., kan anfaegte erklaeringen, saafremt det maa antages, at han ikke ville have afgivet erklaeringen, hvis han havde vaeret vidende om de faktiske omstaendigheder og havde udvist almindelig agtpaagivenhed.
2) Som vildfarelse med hensyn til viljeserklaeringens indhold anses ogsaa en vildfarelse med hensyn til saadanne forudsaetninger ved personen ..., som i omsaetningen anses for vaesentlige."
7 Den nationale retsinstans har imidlertid rejst det spoergsmaal, om princippet om ligebehandling i direktivets artikel 2, stk. 1, artikel 3, stk. 1, og artikel 5, stk. 1, ikke er til hinder for en saadan anvendelse af de nationale regler. Retsinstansen har derfor udsat sagen paa Domstolens besvarelse af foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"1) Skal principperne i Domstolens dom af 8. november 1990 i sag C-177/88 vedroerende fortolkningen af Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 (EFT L 39, s. 40) og ligebehandlingsprincippet i artikel 2, stk. 1, i direktiv 76/207 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar fortolkes saaledes, at en ansaettelseskontrakt, der er indgaaet mellem en arbejdsgiver og en gravid arbejdstager under omstaendigheder, hvor begge kontraherende parter har vaeret uvidende om svangerskabet, ikke er ugyldig paa grund af det som foelge af svangerskabet gaeldende forbud mod beskaeftigelse (natarbejde)?
2) Er det navnlig i strid med ligebehandlingsprincippet i artikel 3, stk. 1, og artikel 5, stk. 1, i direktiv 76/207
a) saafremt den med den gravide arbejdstager indgaaede ansaettelseskontrakt antages at vaere ugyldig som foelge af tilsidesaettelse af det forbud mod beskaeftigelse (natarbejde), der med henblik paa beskyttelse af gravide arbejdstagere er gaeldende under graviditeten, eller
b) saafremt arbejdsgiveren paa grund af sin vildfarelse med hensyn til, at arbejdstageren var gravid ved indgaaelsen af ansaettelseskontrakten, kan anfaegte kontrakten og dermed bringe ansaettelsesforholdet til ophoer?"
8 Arbeiterwohlfahrt har indledningsvis anfoert, at direktivet ikke har direkte virkning, idet der er tale om en tvist mellem privatretlige personer, og Domstolen endnu ikke har fastslaaet, at direktiver har direkte virkning i retsforhold mellem private parter.
9 Dette argument kan ikke tiltraedes. Det fremgaar af sagen, at den forelaeggende retsinstans med henblik paa fortolkningen og anvendelsen af to bestemmelser i den tyske civillovbog har forelagt Domstolen spoergsmaal vedroerende fortolkningen af et direktiv, der allerede er gennemfoert i national ret. De paagaeldende tyske bestemmelser vedroerer dels en kontraherende parts ret til at paaberaabe sig, at kontrakten er ugyldig, saafremt den er i strid med et lovfaestet forbud, dels retten til at anfaegte kontrakten paa grund af en vildfarelse med hensyn til forudsaetninger vedroerende medkontrahenten, der anses for vaesentlige.
10 Ved anvendelsen af nationale retsforskrifter, hvad enten de er aeldre eller yngre end direktivet, er den nationale domstol forpligtet til, i videst muligt omfang, at fortolke dem i lyset af direktivets ordlyd og formaal og at fremkalde det med direktivet tilsigtede resultat, og saaledes handle i overensstemmelse med traktatens artikel 189, stk. 3 (jf. dom af 13.11.1990, sag C-106/89, Marleasing, Sml. I, s. 4135, praemis 8).
11 De praejudicielle spoergsmaal drejer sig om en ansaettelseskontrakt, der er indgaaet paa ubestemt tid, og som vedroerer en arbejdsydelse, der skal praesteres om natten. Kontrakten er indgaaet mellem en arbejdsgiver og en gravid arbejdstager, men under omstaendigheder, hvor begge parter har vaeret uvidende om graviditeten. Med spoergsmaalene oensker den forelaeggende retsinstans i det vaesentlige oplyst, om bestemmelsen i direktivets artikel 2, stk. 1, sammenholdt med direktivets artikel 3, stk. 1, og artikel 5, stk. 1, skal fortolkes saaledes, at den er til hinder for, dels at en saadan kontrakt erklaeres ugyldig som foelge af et forbud mod natarbejde, der efter national ret gaelder under svangerskabet og i amningsperioden, dels at arbejdsgiveren anfaegter kontrakten paa grund af en vildfarelse med hensyn til vaesentlige forudsaetninger vedroerende medkontrahenten ved kontraktens indgaaelse.
12 I direktivets artikel 1, stk. 1, hedder det, at direktivet tilsigter gennemfoerelse i medlemsstaterne af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til adgang til beskaeftigelse, til forfremmelse, til erhvervsuddannelse samt arbejdsvilkaar.
13 Princippet praeciseres naermere i direktivets artikel 2, 3 og 5. Artikel 2, stk. 1, bestemmer, at "princippet om ligebehandling ... indebaerer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted paa grundlag af koen, hverken direkte eller indirekte under henvisning saerlig til aegteskabelig eller familiemaessig stilling". I artikel 3, stk. 1, hedder det, at "anvendelsen af princippet om ligebehandling indebaerer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted paa grundlag af koen, for saa vidt angaar adgangsvilkaar, herunder udvaelgelseskriterier, til stillinger og funktioner ...". Endelig bestemmer artikel 5, stk. 1, at "anvendelsen af princippet om ligebehandling for saa vidt angaar arbejdsvilkaar herunder afskedigelsesvilkaar, indebaerer, at maend og kvinder sikres samme vilkaar uden forskelsbehandling paa grundlag af koen".
14 Der maa foerst tages stilling til, om den omstaendighed, at en ansaettelseskontrakt erklaeres ugyldig eller anfaegtes i et tilfaelde som det i hovedsagen foreliggende, er direkte forskelsbehandling paa grundlag af koen i direktivets forstand. Det maa i den forbindelse naermere fastlaegges, om den primaere begrundelse for, at kontrakten erklaeres ugyldig eller anfaegtes, er en begrundelse, som uden forskel anvendes over for arbejdstagere af begge koen, eller om den tvaertimod alene anvendes over for det ene koen.
15 Det er aabenbart, at den omstaendighed, at en ansaettelseskontrakt bringes til ophoer paa grund af arbejdstagerens graviditet, uanset om den erklaeres ugyldig, eller om den anfaegtes, kun vedroerer kvinder og foelgelig er direkte forskelsbehandling paa grundlag af koen, saaledes som Domstolen har fastslaaet med hensyn til tilfaelde, hvor en gravid kvinde er blevet naegtet ansaettelse eller er blevet afskediget (jf. domme af 8.11.1990, sag C-177/88, Dekker, Sml. I, s. 3941, og sag C-179/88, Handels- og Kontorfunktionaerernes Forbund i Danmark, Sml. I, s. 3979).
16 Det maa imidlertid understreges, at til forskel fra Dekker-sagen, som den forelaeggende retsinstans har henvist til, beror den ulige behandling i et tilfaelde som det foreliggende ikke direkte paa arbejdstagerens graviditet, men er en foelge af det hermed forbundne lovfaestede forbud mod natarbejde.
17 Forbudsbestemmelsen, som findes i Mutterschutzgesetz' § 8, stk. 1, stoettes paa direktivets artikel 2, stk. 3, hvori det hedder, at direktivet ikke er til hinder for bestemmelser vedroerende beskyttelse af kvinder, saerlig i forbindelse med graviditet og moderskab.
18 Det maa herefter undersoeges, om direktivet er til hinder for, at overholdelsen af forbuddet mod natarbejde for gravide kvinder, hvis forenelighed med artikel 2, stk. 3, er utvivlsom, kan medfoere, at ansaettelseskontrakten er ugyldig, eller at den kan anfaegtes, paa grund af at forbudsbestemmelsen afskaerer den ansatte fra at udfoere det natarbejde, hun er ansat til at udfoere.
19 Arbeiterwohlfahrt har anfoert, at medlemsstaterne har et vidt og selvstaendigt skoen ved vurderingen af de involverede interesser, baade arbejdstagernes, mandlige saavel som kvindelige, arbejdsgivernes og samfundets. En for vidtgaaende beskyttelse af moedre kan eventuelt foere til misbrug fra kvindernes side samt til forskelsbehandling til skade for maend, som ikke har samme mulighed for at oppebaere et vederlag uden til gengaeld at skulle praestere en arbejdsydelse.
20 Dette argument maa forkastes.
21 Det bemaerkes indledningsvis ° med hensyn til formaalet med bestemmelsen i direktivets artikel 2, stk. 3 ° at den giver medlemsstaterne ret til at opretholde eller indfoere bestemmelser til beskyttelse af kvinder i forbindelse med "graviditet og moderskab", og at det herved anerkendes, at det i forhold til lighedsgrundsaetningen er berettiget at beskytte kvinder i to forbindelser, nemlig for det foerste kvindens fysiske tilstand under graviditeten og efter foedslen, og for det andet det saerlige forhold mellem moderen og barnet i perioden efter graviditeten og foedslen (jf. dom af 12.7.1984, sag 184/83, Hofmann, Sml. s. 3047, praemis 25).
22 Som Domstolen har fastslaaet (jf. dommen i Hofmann-sagen, praemis 27), indroemmer direktivet medlemsstaterne et skoen, for saa vidt angaar de sociale foranstaltninger, de inden for direktivets rammer traeffer for at beskytte kvinder i forbindelse med graviditet og moderskab og for at udligne de faktisk eksisterende vanskeligheder, som kvinder, modsat maend, har med at bevare beskaeftigelsen.
23 Med hensyn til den konkrete sag maa det fremhaeves, at de praejudicielle spoergsmaal omhandler en kontrakt, der er indgaaet paa ubestemt tid, og at forbuddet mod, at gravide kvinder arbejder om natten, derfor kun har betydning for en begraenset periode, set i forhold til kontraktens samlede varighed.
24 Det ville herefter vaere i strid med de beskyttelseshensyn, der forfoelges med bestemmelsen i direktivets artikel 2, stk. 3, og medfoere, at den mistede sin gennemslagskraft, saafremt det antoges, at kontrakten kunne erklaeres ugyldig eller kunne anfaegtes som foelge af, at den gravide arbejdstager midlertidigt var afskaaret fra at udfoere det natarbejde, hun var ansat til.
25 Den omstaendighed, at en ansaettelseskontrakt, der er indgaaet paa ubestemt tid, bringes til ophoer paa grund af arbejdstagerens graviditet, uanset om det sker som foelge af, at kontrakten erklaeres ugyldig eller anfaegtes, kan saaledes ikke begrundes med, at et lovfaestet forbud, der gaelder paa grund af graviditeten, midlertidigt afskaerer den ansatte fra at udfoere natarbejde.
26 De spoergsmaal, den forelaeggende retsinstans har stillet, maa herefter besvares med, at artikel 2, stk. 1, sammenholdt med artikel 3, stk. 1, og artikel 5, stk. 1, i direktiv 76/207 er til hinder for, at en ansaettelseskontrakt ° som er indgaaet paa ubestemt tid, som vedroerer arbejde, der skal udfoeres om natten, og som er indgaaet mellem en arbejdsgiver og en gravid arbejdstager, der begge har vaeret uvidende om graviditeten ° erklaeres ugyldig som foelge af et lovfaestet forbud mod natarbejde, der efter national ret gaelder under svangerskabet og i amningsperioden, og for, at arbejdsgiveren anfaegter kontrakten paa grund af en vildfarelse med hensyn til vaesentlige forudsaetninger vedroerende arbejdstageren ved kontraktens indgaaelse.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
27 De udgifter, der er afholdt af den tyske regering, den italienske regering og Det Forenede Kongerige samt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Arbeitsgericht Regensburg, Landshut, ved kendelse af 24. november 1992, for ret:
Artikel 2, stk. 1, sammenholdt med artikel 3, stk. 1, i Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar er til hinder for, at en ansaettelseskontrakt ° som er indgaaet paa ubestemt tid, som vedroerer arbejde, der skal udfoeres om natten, og som er indgaaet mellem en arbejdsgiver og en gravid arbejdstager, der begge har vaeret uvidende om graviditeten ° erklaeres ugyldig som foelge af et lovfaestet forbud mod natarbejde, der efter national ret gaelder under svangerskabet og i amningsperioden, og for, at arbejdsgiveren anfaegter kontrakten paa grund af en vildfarelse med hensyn til vaesentlige forudsaetninger vedroerende arbejdstageren ved kontraktens indgaaelse.