Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. RICHARD DE LA TOUR
fremsat den 12. marts 2026 (1)
Sag C-559/23 P
International Management Group (IMG)
mod
Europa-Kommissionen
» Appel – formalitetsindsigelse vedrørende appellen, på grund af at søgsmålet om ansvar uden for kontraktforhold
er forældet – Rettens undladelse af at tage stilling til formalitetsindsigelsen, inden den frifandt Kommissionen, da søgsmålet var ugrundet – ekstern undersøgelse foretaget af Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) – fremsendelse af OLAF’s undersøgelsesrapport til de nationale judicielle myndigheder – uautoriseret udbredelse af undersøgelsesrapporten i pressen – ikke-økonomisk og økonomisk skade, som appellanten
angiveligt har lidt – årsagsforbindelse – skadevoldende begivenhed, der kan tilregnes enten Den Europæiske Union eller de berørte nationale myndigheder – usikkerhed – bevisbyrde «
I.      Indledning
1.        Denne appel er iværksat til prøvelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 28. juni 2023, IMG mod Kommissionen (2), hvorved Retten frifandt Kommissionen, da det søgsmål om Unionens ansvar uden for kontraktforhold, som International Management Group (IMG) havde anlagt som følge af uautoriseret udbredelse i pressen af en undersøgelsesrapport, der vedrørte IMG, og som var udarbejdet af Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF), var ugrundet.
2.        Ved behandlingen af appellen vil Domstolen bl.a. skulle godkende eller forkaste den holdning, som Retten indtog, da den i den appellerede dom fastslog, at Unionens ansvar uden for kontraktforhold skulle udelukkes på grund af en usikkerhed med hensyn til, hvem der – »i mangel af indicier i denne retning« (3) – var ophavsmand til den skadevoldende begivenhed, idet skaden kunne være forvoldt såvel af en kilde inden for Unionen, dvs. OLAF eller Europa-Kommissionen, som af en kilde uden for Unionen, dvs. de berørte nationale judicielle myndigheder.
3.        I dette forslag til afgørelse vil jeg foreslå Domstolen at ophæve den appellerede dom med den begrundelse, at Retten tilsidesatte reglerne om bevisbyrde og bevisførelse i forbindelse med sin vurdering af Kommissionens og OLAF’s angivelige tilsidesættelse af deres tavshedspligt. Jeg vil redegøre for grundene til, at en sådan retlig fejl ligeledes ugyldiggør Rettens konklusion vedrørende Kommissionens og OLAF’s angivelige tilsidesættelse af pligten til at udvise omhu.
II.    Baggrund for tvisten
4.        Baggrunden for tvisten er sammenfattet i den appellerede doms præmis 2-12.
5.        IMG blev ifølge sine vedtægter stiftet som international organisation. Inden for rammerne af sine aktiviteter indgik IMG flere aftaler med Kommissionen, bl.a. i henhold til metoden til gennemførelse af Unionens budget, den såkaldte »indirekte eller fælles forvaltning«, som er fastsat i Unionens finansielle bestemmelser.
6.        Generaldirektøren for OLAF indledte en ekstern undersøgelse af appellantens retsstilling (4). Efter afslutningen af denne undersøgelse fandt nævnte generaldirektør i sin endelige undersøgelsesrapport (herefter »OLAF’s rapport«), som blev udarbejdet den 9. december 2014, i det væsentlige, at IMG ikke udgjorde en »international organisation« som omhandlet i Unionens finansielle bestemmelser, og anbefalede Kommissionen at pålægge IMG administrative og økonomiske sanktioner samt at tilbagesøge de beløb, som IMG havde modtaget i egenskab af en international organisation.
7.        OLAF’s rapport blev officielt fremsendt til Kommissionen og de franske og de belgiske judicielle myndigheder den 12. december 2014. Den 13. februar 2015 blev oplysninger om indholdet af denne rapport offentliggjort i tidsskriftet Der Spiegel. Den 18. februar 2015 tilstillede appellanten OLAF en skrivelse, hvori der blev gjort opmærksom på en mulig læk af oplysninger til pressen om indholdet af nævnte rapport.
8.        Den 13. marts 2015 fremsendte generaldirektøren for OLAF en skrivelse til formanden for Europa-Parlamentet, hvoraf det fremgik, at han var blevet underrettet om, at OLAF’s rapport var blevet udbredt inden for Parlamentets Budgetkontroludvalg. I denne skrivelse påpegede generaldirektøren for OLAF, at rapporten ikke officielt var blevet videregivet til Parlamentet, og anmodede formanden for denne institution om at træffe de nødvendige forholdsregler for at bringe udbredelsen af det pågældende dokument til ophør.
9.        Ved skrivelse af 20. marts 2015 gav OLAF appellanten det svar, at kontorets rapport udelukkende var blevet fremsendt til de kompetente nationale myndigheder og Kommissionens Generalsekretariat.
10.      Den 11. december 2015 blev OLAF’s rapport offentliggjort på avisen New Europes websted uden bilagene hertil. Appellanten blev underrettet om, at Kommissionens generalsekretær og OLAF på daværende tidspunkt havde indledt to undersøgelser for at identificere kilden til den pågældende læk.
11.      Den 30. januar 2017 fremsendte Kommissionens generalsekretær en skrivelse til appellanten, hvorved denne blev underrettet om, at undersøgelserne var blevet afsluttet, og at de ikke havde gjort det muligt at identificere kilden til lækken.
12.      Den 5. juni 2018 fik appellanten tilsendt OLAF’s rapport sammen med bilagene hertil.
III. Retsforhandlingerne for Unionens retsinstanser
A.      Retsforhandlingerne for Retten og den appellerede dom
13.      Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 21. december 2020 anlagde appellanten søgsmål i henhold til artikel 268 TEUF med påstand om erstatning for den økonomiske og ikke-økonomiske skade, som denne gjorde gældende at have lidt som følge af Kommissionens og OLAF’s ulovlige adfærd som følge af sidstnævntes rapport. Retten frifandt ved den appellerede dom Kommissionen i det hele.
B.      Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande
14.      Den 7. september 2023 har appellanten iværksat appel til prøvelse af den appellerede dom. Appellanten har nedlagt påstand om, at den appellerede dom ophæves, om, at appellanten gives medhold i påstandene for Retten, om, at det fastslås, at Kommissionen er ansvarlig uden for kontrakt, om, at Kommissionen tilpligtes at betale erstatning for det tab, som appellanten har lidt, der med forbehold for forhøjelse vurderes at beløbe sig til 10 000 EUR pr. måned for en periode, som begynder medio december 2015 og løber frem til afsigelse af dommen om erstatning for det ikke-økonomiske tab, og til 2,1 mio. EUR for det økonomiske tab med tillæg af morarenter, samt om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne afholdt i begge instanser.
15.      Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellen afvises, subsidiært, at den forkastes som ugrundet, og om, at appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
IV.    Bedømmelse
16.      Til støtte for appellen har appellanten fremsat fem anbringender, hvoraf det første vedrører et urigtigt skøn med hensyn til den årsagsforbindelse, som Unionens ansvar uden for kontraktforhold beror på, det andet vedrører et urigtigt skøn med hensyn til betingelsen for, at den skadevoldende begivenhed kan tilregnes OLAF eller Kommissionen, det tredje vedrører et urigtigt skøn med hensyn til, hvorvidt der foreligger en ulovlighed, der er støttet på en tilsidesættelse af omsorgspligten, det fjerde vedrører et urigtigt skøn med hensyn til, hvorvidt der foreligger en ulovlighed, der er støttet på en tilsidesættelse af pligten til at udvise omhu, og endelig det femte vedrører retlige fejl, der påvirkede Rettens skøn med hensyn til at fjerne udtalelsen fra Kommissionens Juridiske Tjeneste fra sagens akter.
17.      Kommissionen har for sit vedkommende principalt gjort gældende, at appellantens erstatningssøgsmål allerede var forældet, da det blev anlagt, og at appellen derfor ikke kan antages til realitetsbehandling. Subsidiært har Kommissionen gjort gældende, at appellen forkastes som ugrundet.
A.      Formaliteten med hensyn til appellen
18.      Denne appel rejser to vanskeligheder med hensyn til, hvorvidt den kan antages til realitetsbehandling.
1.      IMG’s kompetence til at anlægge sag vedrørende Unionens ansvar uden for kontraktforhold
19.      I sagen IMG mod Kommissionen (sag C-790/24 P), i hvilken jeg ligeledes fremsætter forslag til afgørelse dags dato, skal Domstolen træffe afgørelse om den appel, der er iværksat til prøvelse af dom af 4. september 2024, IMG mod Kommissionen (5), hvori Retten bekræftede lovligheden af Kommissionens afgørelse af 8. juni 2021, hvorved nævnte institution med tilbagevirkende kraft fra den 16. december 2014 havde nægtet at anerkende appellantens status som international organisation.
20.      Forudsat at Unionens retsinstanser ved afslutningen af deres behandling måtte skulle bekræfte lovligheden af nævnte afgørelse, vil denne omstændighed efter min opfattelse ikke have betydning for, om det foreliggende erstatningssøgsmål, som blev anlagt den 21. december 2020, vil kunne antages til realitetsbehandling, med den begrundelse, at IMG på det tidspunkt, hvor Unionens retsinstanser vil skulle træffe afgørelse, vil have fortabt sin kompetence til at optræde som part i en retssag.
21.      Det følger nemlig af Domstolens praksis, at begrebet »juridisk person« som udgangspunkt indebærer tilstedeværelsen af en juridisk person, der er stiftet i henhold til en medlemsstats eller et tredjelands ret, og af en af denne ret anerkendt partsevne (6).
22.      Selv hvis IMG ikke blev stiftet i egenskab af en international organisation eller måtte have fortabt denne egenskab, fratager den omstændighed, at organisationen ikke eller ikke længere er et folkeretssubjekt, den imidlertid ikke af den grund sin egenskab af juridisk person i en eller flere staters retsordener eller sin kompetence til at optræde som part i en retssag. Kommissionen har i øvrigt på foranledning af et spørgsmål fra Domstolen i retsmødet ikke anfægtet IMG’s partsevne. IMG råder over en intern struktur (budget, personale, infrastruktur), som sikrer organisationen den nødvendige autonomi til at handle som en ansvarlig enhed i retsforhold, og dens vedtægtsbestemmelser såvel som bestemmelserne i de hjemstedsaftaler, som den har indgået med flere stater, tillægger den partsevne i den nationale retsorden.
23.      I det foreliggende tilfælde har appellantens situation store ligheder med den, der er omhandlet i den sag, som gav anledning til dom af 28. oktober 1982, Groupement des Agences de voyages mod Kommissionen (7), eftersom appellanten i en årrække har fået overdraget budgetgennemførelsesopgaver af Kommissionen efter metoden med indirekte forvaltning med en »international organisation«, således at appellanten i denne periode er blevet anset for at have egenskab af en international organisation. Det skal tilføjes, at Kommissionen ved Unionens retsinstanser har behandlet IMG som en juridisk person med kompetence til at optræde som part i en retssag, eftersom den ikke har rejst nogen formalitetsindsigelse i så henseende, alt imens der er blevet indledt 13 sager ved Unionens retsinstanser. Disse instanser har heller ikke fastslået, at appellanten savner søgsmålskompetence, selv om der er tale om et anbringende vedrørende ufravigelige procesforudsætninger.
24.      Jeg vil videre anføre, at Domstolen i præmis 112 i dom af 18. januar 2007, PKK og KNK mod Rådet (8), som navnlig vedrørte Kurdistan Workers’ Party (PKK), fastslog, at da EU-lovgiver er af den opfattelse, at en organisation, hvis eksistens der er rejst tvivl om, fortsat eksisterer i den forstand, at den kan gøres til genstand for restriktive foranstaltninger, kræver hensynet til sammenhæng og retfærdighed, at det anerkendes, at denne enhed fortsat eksisterer i en sådan forstand, at den kan anfægte denne foranstaltning. Enhver anden vurdering ville nemlig indebære, at en organisation ville kunne optages på den omtvistede liste uden at kunne anlægge sag til prøvelse heraf.
25.      Hvis det på samme måde lægges til grund, at OLAF og Kommissionen var forpligtede til at sikre tavshedspligten i forbindelse med konklusionerne i OLAF’s rapport, kræver hensynet til sammenhæng og den nødvendige overholdelse af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse, at det anerkendes, at appellanten eksisterer i en sådan forstand, at den pågældende organisation kan nedlægge påstand om erstatning for den skade, som den gør gældende at have lidt som følge af den uautoriserede udbredelse i pressen af disse konklusioner (9).
26.      Jeg er af samtlige disse grunde af den opfattelse, at IMG har kompetence til at anlægge sag vedrørende Unionens ansvar uden for kontraktforhold, uafhængigt af de konklusioner, som Unionens retsinstanser vil skulle drage med hensyn til IMG’s status som international organisation.
2.      Rettens beslutning om at træffe afgørelse med hensyn til sagens realitet uden at tage stilling til erstatningssøgsmålets forældelse
27.      Kommissionen har i sit svarskrift rejst formalitetsindsigelse vedrørende appellen med den begrundelse, at det af IMG anlagte erstatningssøgsmål er forældet af de grunde, som Kommissionen redegjorde for i den formalitetsindsigelse, som den rejste for Retten.
28.      I første række har Kommissionen gjort gældende, at forældelsesfristen udløb den 11. december 2020, dvs. fem år efter, at OLAF’s rapport var blevet offentliggjort på avisen New Europes websted, mens appellantens søgsmål blev anlagt den 21. december 2020, dvs. ti dage senere. I denne henseende har Kommissionen mindet om, at i henhold til retspraksis finder afstandsfristen ikke anvendelse på forældelsesfristen, som er en materielretlig frist.
29.      I anden række har Kommissionen gjort gældende, at forældelsesfristens begyndelsestidspunkt ligger forud for nævnte offentliggørelse. Den skade, som appellanten hævder at have lidt, blev nemlig virkeliggjort senest i forbindelse med, at OLAF’s rapport blev lækket. De ulovligheder, som IMG har påberåbt sig, vedrører imidlertid spørgsmålet om organisationens retsstilling, og IMG blev i god tid før den 11. december 2015 underrettet om OLAF’s og Kommissionens tvivl i så henseende.
30.      Appellanten har bestridt denne vurdering. For det første har appellanten påpeget, at Kommissionen hverken iværksatte kontraappel eller rejste formalitetsindsigelse. For det andet har appellanten gjort gældende, at den skade, som organisationen har nedlagt påstand om erstatning for, er en vedvarende skade, som opstod tidligst i forbindelse med den uautoriserede udbredelse af OLAF’s rapport. Appellanten har i denne forbindelse anført, at organisationen ikke fik mulighed for at skaffe sig kendskab til den pågældende rapport, inden den blev offentliggjort, idet rapporten blev meddelt den i juni 2018 inden det retsmøde, der blev afholdt den 27. september 2018 i de forenede sager, som gav anledning til dom af 31. januar 2019, International Management Group mod Kommissionen (10).
31.      Det fremgår af Domstolens praksis, at forældelse udgør en afvisningsgrund, der, til forskel fra procesfristerne, ikke er en ufravigelig procesforudsætning, men udelukkende bevirker fortabelse af adgangen til erstatningssøgsmål, hvis sagsøgte begærer det, og at Unionens retsinstanser ikke ex officio kan efterprøve, om en forældelsesfrist er overholdt, hvilket skal gøres gældende af den af forældelsesfristen berørte part (11).
32.      I den foreliggende sag fremgår det af den appellerede doms præmis 22, at Kommissionen havde nedlagt påstand om, at Retten afviste appellantens søgsmål med den begrundelse, at det var forældet. Efter i dommens præmis 23 at have mindet om den retspraksis, hvorefter Unionens retsinstanser har adgang til på baggrund af hver enkelt sags konkrete omstændigheder at vurdere, om det af retsplejehensyn er berettiget at frifinde sagsøgte hvad angår realiteten uden først at tage stilling til formaliteten, besluttede Retten imidlertid i dommens præmis 24 at undersøge, om appellantens erstatningspåstand kunne tages til følge uden først at træffe afgørelse om den afvisningsgrund, der vedrørte forældelsen af appellantens søgsmål (12). Kommissionen har derfor opfordret Domstolen til at undersøge, om appellantens erstatningssøgsmål er forældet.
33.      I lighed med den løsning, der blev lagt til grund i en lignende situation i dom af 25. marts 2010, Sviluppo Italia Basilicata mod Kommissionen (13), og af 24. marts 2022, GVN mod Kommissionen (14), skal denne argumentation fra Kommissionens side anses for ikke at have til formål at rejse tvivl om formaliteten med hensyn til den foreliggende appel. En sådan løsning ville desuden ikke kunne påtænkes, eftersom Retten frifandt Kommissionen, da søgsmålet var ugrundet, og eftersom appellanten, som tabte sagen, har iværksat appel til prøvelse af den appellerede dom, således som denne har ret til i medfør af artikel 56, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol.
34.      Nævnte argumentation fra Kommissionens side skal anses for at have til formål at bestride Rettens afgørelse om at frifinde Kommissionen uden at tage stilling til den afvisningsgrund, som nævnte institution havde gjort gældende.
35.      Domstolen har imidlertid fastslået, at Retten er kompetent til at vurdere, om det hvad angår realiteten er berettiget af hensyn til god retspleje at frifinde – i det foreliggende tilfælde – Kommissionen uden at tage stilling til dens afvisningsgrunde, og har desuden fundet, at en sådan vurdering ikke kan betragtes som en afgørelse, der er gået Kommissionen imod. Følgelig kunne Kommissionen, i modsætning til, hvad appellanten har gjort gældende, ikke iværksætte kontraappel (15).
36.      Retten fandt således i den appellerede doms præmis 24 af procesøkonomiske grunde, at det var ufornødent først at træffe afgørelse om den afvisningsgrund, der vedrørte søgsmålets forældelse, inden den undersøgte, om appellantens erstatningspåstand kunne tages til følge.
37.      For så vidt som Kommissionens argumentation vedrørende forældelsen af appellantens erstatningspåstand ikke har til formål at rejse tvivl om den appellerede doms dispositive del, skal den under de forhåndenværende omstændigheder anses for uvirksom og kan følgelig forkastes som sådan (16).
B.      Realiteten
38.      Det fremgår af Domstolens faste praksis, at Unionens ansvar uden for kontraktforhold som omhandlet i artikel 340, stk. 2, TEUF forudsætter, at følgende omstændigheder fastslås:
–        at der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en retsregel, som har til formål at tillægge borgerne rettigheder
–        at der foreligger en virkelig skade, og
–        at der er en direkte årsagsforbindelse mellem tilsidesættelsen af den forpligtelse, der påhviler den, som har udstedt retsakten, og den skadelidtes skade (17).
39.      Det fremgår ligeledes af denne retspraksis, at så snart en af disse betingelser ikke er opfyldt, må sagsøgte frifindes i det hele, uden at det er nødvendigt at undersøge de øvrige betingelser for Unionens ansvar uden for kontraktforhold. I overensstemmelse med denne retspraksis er Unionens retsinstanser ikke forpligtet til at undersøge nævnte betingelser i en bestemt rækkefølge (18).
40.      I den appellerede dom fastslog Retten for det første, at der kunne foreligge en årsagsforbindelse mellem på den ene side en tilsidesættelse af tavshedspligten, af pligten til at udvise omhu og af omsorgspligten og på den anden side den skade, som appellanten angiveligt havde lidt, idet den udelukkede, at der kunne foreligge en årsagsforbindelse med de angivelige ulovligheder, der vedrørte indledning og gennemførelse af undersøgelsen samt de dermed forbundne konklusioner, og som appellanten ligeledes havde påberåbt sig (den appellerede doms præmis 42).
41.      For det andet fastslog Retten, at Unionen hverken kunne ifalde ansvar som følge af den angivelige tilsidesættelse af tavshedspligten, da der forelå en usikkerhed med hensyn til årsagen til lækken (den appellerede doms præmis 67), eller som følge af tilsidesættelsen af omsorgspligten, med den begrundelse, at denne pligt ikke fandt anvendelse i den foreliggende sag (den appellerede doms præmis 73), eller som følge af pligten til at udvise omhu, da denne pligt ikke pålagde Kommissionen at fordømme lækken til pressen af oplysninger vedrørende OLAF’s undersøgelse og at tage afstand fra de offentliggjorte oplysninger, da ansvaret for lækken ikke kunne tilskrives Kommissionen (den appellerede doms præmis 92).
42.      Retten frifandt følgelig Kommissionen.
1.      Det første anbringende om et urigtigt skøn med hensyn til den årsagsforbindelse, som Unionens ansvar uden for kontraktforhold beror på
43.      Med det første anbringende har appellanten bestridt den appellerede doms præmis 37-42, hvori Retten undersøgte, om der forelå en tilstrækkeligt direkte årsagsforbindelse mellem OLAF’s ulovlige adfærd, som appellanten havde påberåbt sig, og den skade, som appellanten angiveligt havde lidt.
a)      Den appellerede dom
44.      Af de grunde, der er anført i den appellerede doms præmis 37-39, bemærkede Retten, at de tre første ulovligheder, som appellanten havde påberåbt sig, og som vedrørte OLAF’s kompetence, indholdet af OLAF’s rapport og forskriftsmæssigheden af OLAF’s undersøgelse, ikke frembød en tilstrækkeligt direkte forbindelse med den skade, som appellanten angiveligt havde lidt.
45.      Hvad derimod angår den fjerde ulovlighed bemærkede Retten i den appellerede doms præmis 40, at denne ulovlighed vedrørte OLAF’s og Kommissionens tilsidesættelse af deres tavshedspligt såvel som Kommissionens tilsidesættelse af sin pligt til at udvise omhu og af sin omsorgspligt, som følge af at OLAF’s rapport var blevet lækket til pressen. Retten fandt i den appellerede doms præmis 41, at den omstændighed, at appellantens partnere og faste gavegivere som følge af lækken fik kendskab til de fortrolige oplysninger, der fremgik af rapporten, kunne have skabt tvivl hos de pågældende med hensyn til appellantens redelighed og retsevne samt status som juridisk person og dermed have påført organisationen den skade, som den havde nedlagt påstand om erstatning for.
46.      I overensstemmelse hermed fandt Retten, at det var godtgjort, at der forelå en tilstrækkeligt direkte årsagsforbindelse mellem den fjerde ulovlighed, som appellanten havde påberåbt sig, og den pågældende skade. Som det fremgår af den appellerede doms præmis 42, besluttede Retten følgelig at undersøge lovligheden af den adfærd, der var blevet foreholdt Kommissionen og OLAF, udelukkende for så vidt angår tavshedspligten, pligten til at udvise omhu og omsorgspligten.
b)      Parternes argumenter
47.      Det første anbringende er opdelt i to led.
48.      Med det første anbringendes første led har appellanten gjort gældende, at Retten, idet den udelukkede, at der forelå en direkte årsagsforbindelse mellem på den ene side de tre første ulovligheder, som appellanten havde påberåbt sig vedrørende indholdet af OLAF’s rapport, dvs. ulovlighederne i forbindelse med indledningen af undersøgelsen, gennemførelsen af undersøgelsen og udarbejdelsen af rapporten, og på den anden side den skade, som appellanten havde påberåbt sig at have lidt, traf afgørelse infra petita.
49.      Med det første anbringendes andet led har appellanten bestridt Rettens skøn i den appellerede doms præmis 42, hvorefter betingelsen vedrørende den årsagsforbindelse, som Unionens ansvar uden for kontraktforhold beror på, alene er opfyldt hvad angår den formodede tilsidesættelse af tavshedspligten, af pligten til at udvise omhu og af omsorgspligten som følge af lækken af OLAF’s rapport til pressen. Appellanten har nemlig gjort gældende, at den skade, som denne har lidt, ikke kun skyldtes udbredelsen af rapporten i pressen, men også en række uadskillelige omstændigheder i forbindelse med indledningen af undersøgelsen, gennemførelsen af undersøgelsen og udarbejdelsen af de dertil knyttede konklusioner, uden hvis sammenkædning den påberåbte skade ikke ville være opstået.
50.      Kommissionen har gjort gældende, at det første anbringende er ugrundet. Den har navnlig anført, at appellantens kritik hvad angår hensynet til de tre første ulovligheder i OLAF’s rapport henhører under genstanden for et annullationssøgsmål, som er undergivet sine egne forældelsesfrister.
c)      Bedømmelse
1)      Det første anbringendes første led om, at Retten traf afgørelse infra petita
51.      Jeg foreslår Domstolen, at dette led uden videre forkastes som ugrundet.
52.      I den appellerede doms præmis 37-39 redegjorde Retten nemlig på begrundet vis for grundene til, at der ikke kunne fastslås en tilstrækkeligt direkte årsagsforbindelse mellem på den ene side den adfærd, der var blevet foreholdt OLAF med hensyn til betingelserne for at indlede undersøgelsen, gennemførelsen af undersøgelsen og udarbejdelsen af rapporten, og på den anden side den af IMG påberåbte skade.
53.      Hvad for det første angår OLAF’s manglende kompetence til at indlede undersøgelsen (første ulovlighed), bemærkede Retten i den appellerede doms præmis 37, at beslutningen om at indlede en undersøgelse ikke er offentligt, og fastslog, at denne mangel ikke frembød en tilstrækkeligt direkte forbindelse med den skade, som appellanten havde påberåbt sig.
54.      Hvad for det andet angår den urigtige fortolkning af begrebet »international organisation« (anden ulovlighed) og OLAF’s tilsidesættelse af de regler og principper, der regulerer gennemførelsen af kontorets undersøgelse (tredje ulovlighed), fandt Retten i den appellerede doms præmis 39, at disse ulovligheder vedrørte gennemførelsen af undersøgelsen og udarbejdelsen af rapporten. Retten påpegede, at da OLAF’s rapporter principielt er fortrolige, kan de kun forvolde skade indirekte, som følge af at Kommissionen eller en national myndighed vedtager en afgørelse, og efter fremsendelsen heraf, idet afgørelsen vil være baseret på indholdet af rapporten, og fastslog, at nævnte ulovligheder ikke havde nogen forbindelse med lækken af OLAF’s rapport til pressen.
55.      Følgelig gjorde Retten sig efter min opfattelse ikke skyldig i den ulovlighed, der gøres gældende til støtte for det første anbringendes første led, idet den fastslog, at de tre første ulovligheder, som IMG havde påberåbt sig, ikke frembød en tilstrækkeligt direkte forbindelse med den skade, som appellanten angiveligt havde lidt.
2)      Det første anbringendes andet led om et urigtigt skøn med hensyn til, hvorvidt der foreligger en årsagsforbindelse
56.      Retten begik efter min opfattelse ingen retlig fejl, idet den i den appellerede doms præmis 42 konkluderede, at den påberåbte skade alene var forårsaget af udbredelsen af OLAF’s rapport i pressen, med undtagelse af de ulovligheder, der påvirkede indholdet af rapporten.
57.      Retlig årsagsforbindelse betegner stricto sensu forholdet mellem to omstændigheder, der udgøres af den skadevoldende begivenhed og skaden (19). Som det er blevet påpeget i retslitteraturen, går der sædvanligvis en række omstændigheder og begivenheder forud for en skades opståen. Unionens retsinstanser skal derefter afgøre, hvilke af disse omstændigheder eller begivenheder der skal anses for i retlig henseende at være årsag til skaden (20). Til dette formål findes der to teorier, nærmere bestemt teorien om adækvat årsagsforbindelse og teorien om ækvivalente betingelser.
58.      Ifølge teorien om ækvivalente betingelser skal enhver begivenhed, der har været strengt nødvendig for skadens opståen, anses for at være en retlig årsag til skaden. Derimod er det ifølge teorien om adækvat årsagsforbindelse ikke alle begivenheder, som har bidraget til skadens opståen, der nødvendigvis er den retlige årsag hertil. Alene begivenheder, der normalt burde fremkalde det skadevoldende resultat
under tingenes sædvanlige gang og i overensstemmelse med livets udtryk, kan lægges til grund som årsager (21).
59.      I henhold til fast retspraksis vedrørende godtgørelse af den årsagsforbindelse, der er opstillet i artikel 340, stk. 2, TEUF, og som Domstolen mindede om i præmis 148-152 i dom af 18. december 2025, WS m.fl. mod Frontex (Fælles tilbagesendelsesoperation) (22), kan Unionen ikke være forpligtet til at erstatte enhver, endog fjern, skadelig følge af en uretmæssig handling (23). Domstolen kræver således, at det godtgøres, at der foreligger en tilstrækkeligt direkte forbindelse mellem årsag og virkning mellem EU-institutionernes adfærd og skaden, hvilket Retten med føje mindede om i den appellerede doms præmis 33 (24). Det er desuden ikke tilstrækkeligt, at den adfærd, der foreholdes, er én af årsagerne til den angivelige skade, eller at den har været den nødvendige betingelse for skadens opståen. Det er endvidere nødvendigt at godtgøre, at den adfærd, der foreholdes, er den afgørende årsag til den angivelige skade (25). Ifølge retslitteraturen skal skaden stå i et »umiddelbart og forudsigeligt« årsagsforhold til den omtvistede adfærd (26). Domstolens praksis synes således i højere grad at være inspireret af teorien om adækvat årsagsforbindelse.
60.      Det er i det foreliggende tilfælde ubestridt, at den skade, som IMG angiveligt har lidt, havde flere årsager, der var forbundet med de oplysninger, konklusioner og henstillinger, som blev fremsat i OLAF’s rapport, og med den uautoriserede udbredelse af denne rapport i pressen. Det var imidlertid ikke alle årsager, der bidrog tilstrækkeligt direkte til den pågældende skades opståen. Selv om de fejl, som OLAF angiveligt begik i forbindelse med gennemførelsen af undersøgelsen, muligvis bidrog til, at den skade, som IMG hævder at have lidt, opstod, udgør de således ikke af den grund den »afgørende årsag« til skaden. I henhold til begivenhedernes normale og forudsigelige forløb var det alene udbredelsen af den pågældende rapport i pressen, der med størst mulig sikkerhed kunne have ført til, at den skade, som IMG angiveligt har lidt, opstod (27), og det er i denne retning, at Retten traf afgørelse i dom af 12. september 2007, Nikolaou mod Kommissionen (28). Hvis ikke indholdet af OLAF’s rapport var blevet udbredt i pressen, ville den af appellanten påberåbe skade ikke være opstået. I overensstemmelse med den forudsætning, der ligger til grund for Rettens analyse, er de rapporter, som OLAF udarbejder, nemlig fortrolige. Jeg er således enig i Rettens betragtning i den appellerede doms præmis 38, hvoraf det følger, at selv om den anden og den tredje ulovlighed, som appellanten har påberåbt sig, med hensyn til en urigtig fortolkning af begrebet »international organisation« og tilsidesættelse af flere procedureregler, påvirker henholdsvis indholdet af OLAF’s rapport og lovligheden af OLAF’s undersøgelse, har disse ulovligheder ingen forbindelse med lækken af OLAF’s rapport til pressen.
61.      Henset til samtlige disse omstændigheder foreslår jeg Domstolen at forkaste det første anbringende som ugrundet.
2.      Det andet anbringende om et urigtigt skøn med hensyn til betingelsen for, at den skadevoldende begivenhed kan tilregnes OLAF eller Kommissionen
62.      Med det andet anbringende har appellanten bestridt det ræsonnement i den appellerede doms præmis 47-69, på grundlag af hvilket Retten konkluderede, at den første betingelse for, at Unionen ifalder ansvar uden for kontraktforhold, ikke var opfyldt med den begrundelse, at den ulovlige adfærd, der bestod i Unionens tilsidesættelse af sin tavshedspligt, ikke kunne tilregnes Unionen på grund af usikkerheden med hensyn til årsagen til lækken.
a)      Den appellerede dom
63.      Retten henviste i den appellerede doms præmis 48 til princippet om, at det påhviler sagsøgeren at godtgøre, at betingelserne for, at Unionen ifalder ansvar uden for kontraktforhold, er opfyldt, men præciserede dernæst imidlertid i den appellerede doms præmis 49, at dette princip kan modificeres. Med henvisning til
dom af 8. juli 2008, Franchet og Byk mod Kommissionen (29), og af 11. juli 2019, BP mod FRA (30), mindede Retten således om, at når skadetilføjelsen har kunnet have flere årsager, og EU-institutionen ikke har fremlagt bevis, der kan godtgøre, hvilken af disse årsager der er den relevante, skønt den er den bedst egnede til at fremføre beviser i denne forbindelse, må den tilbageværende usikkerhed tillægges denne.
64.      Det var under hensyntagen til disse betragtninger, at Retten i den appellerede doms præmis 50-68 undersøgte, i hvilket omfang den tilsidesættelse af tavshedspligten, der fulgte af, at OLAF’s rapport var blevet lækket til pressen den 13. februar 2015 i tidsskriftet Der Spiegel og derefter den 11. december 2015 på avisen New Europes websted, kunne tilregnes Kommissionen eller OLAF.
65.      I den appellerede doms præmis 62 fastslog Retten, at en sådan modificering af bevisbyrdereglen ikke fandt anvendelse i den foreliggende sag, i betragtning af at Kommissionen og OLAF på tidspunktet for den første læk til pressen, dvs. den 13. februar 2015, ikke længere var de eneste institutioner, der var i besiddelse af OLAF’s rapport, eftersom denne den 12. december 2014 i henhold til artikel 11, stk. 3, i forordning (EU, Euratom) nr. 883/2013 (31) var blevet lovligt fremsendt til de belgiske og de franske judicielle myndigheder. Retten udledte heraf, at Kommissionen ikke kunne anses for at være den bedst egnede til at fremføre beviser, der kunne godtgøre, hvilken årsag til lækken og til den skade, som denne angiveligt forårsagede, der var den relevante.
66.      I den appellerede doms præmis 64 og 65 sondrede Retten ligeledes mellem de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag og de faktiske omstændigheder i den sag, der gav anledning til dom af 8. juli 2008, Franchet og Byk mod Kommissionen (32). Retten fremhævede nemlig, at det skulle erindres, at selv om der i sidstnævnte sag kunne have været flere årsager til de påklagede læk (da såvel Kommissionen som de franske judicielle myndigheder var i besiddelse af de omhandlede fortrolige oplysninger), havde Kommissionen ikke påberåbt sig for Retten, at den pågældende kilde kunne have været ekstern i forhold til EU-institutionerne. Retten bemærkede imidlertid i den appellerede doms præmis 56 og 65, at Kommissionen i det foreliggende tilfælde havde påberåbt sig en sådan mulighed.
67.      I den appellerede doms præmis 66 bemærkede Retten ligeledes, at hverken Den Europæiske Ombudsmands konklusioner i afgørelse 220/2015/ANA af 14. december 2017 eller Kommissionens interne undersøgelse havde gjort det muligt at fastslå årsagen til lækken.
68.      Det var i forhold til disse omstændigheder, at Retten i den appellerede doms præmis 67 konkluderede, at »usikkerheden med hensyn til årsagen til lækken – i mangel af indicier i denne retning – [ikke må] føre til, at ansvaret herfor tilregnes Kommissionen og OLAF« (33). Retten fastslog følgelig i den appellerede doms præmis 68, at den angivelige tilsidesættelse af tavshedspligten ikke kunne tillægges Unionen, og at det var ufornødent at undersøge, om tilsidesættelsen udgjorde en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en retsregel, som havde til formål at tillægge borgerne rettigheder.
b)      Parternes argumenter
69.      Det andet anbringende består af tre led.
70.      I første række har appellanten gjort gældende, at den modificering af reglen om, at bevisbyrden påhviler sagsøgeren, hvortil Retten henviste i den appellerede doms præmis 49, kræver, at den sagsøgte institution fremkommer med en forklaring eller en troværdig hypotese med hensyn til de omstændigheder, hvorunder en læk har kunnet opstå. Det er ikke tilstrækkeligt, at den pågældende institution blot antyder, at den ulovlighed, der ligger til grund for en læk, kan være begået af en person uden for Unionen. Følgelig begik Retten en retlig fejl og tog ikke hensyn til læren fra dom af 8. oktober 1986, Leussink mod Kommissionen (34), idet den alene på grundlag af en sådan antydning fra Kommissionens side fandt, at nævnte institution ikke var den bedst egnede til at fremføre bevis for lækken, og at den sag, der var indbragt for den, derfor adskilte sig fra den, der gav anledning til dom af 8. juli 2008, Franchet og Byk mod Kommissionen (35).
71.      I anden række har appellanten i det væsentlige gjort gældende, at Retten undlod at tage hensyn til visse indicier, hvormed det tilsigtedes at godtgøre, at lækken fandt sted inden for EU-institutionerne.
72.      I tredje række har appellanten gjort gældende, at det var som følge af en urigtig gengivelse af Kommissionens skrivelse af 30. januar 2017 og af Den Europæiske Ombudsmands afgørelse 220/2015/ANA af 14. december 2017, som er nævnt i den appellerede doms præmis 66, at Retten fandt, at der ikke var noget bevis for, at OLAF var årsagen til lækken. Appellanten har i denne henseende tilføjet, at der ikke er noget i sagsakterne, der tyder på, at de nationale myndigheder, som OLAF’s rapport var blevet fremsendt til, blev hørt om årsagen til lækken i forbindelse med OLAF’s og Kommissionens undersøgelser. Endvidere undlod Retten at efterprøve, om disse undersøgelser var blevet foretaget med omhu, og undlod at besvare et argument, hvorved appellanten havde hævdet, at dette ikke var tilfældet.
73.      Kommissionen har bestridt disse argumenter og har gjort gældende, at dette anbringende er ugrundet.
c)      Bedømmelse
74.      Jeg vil undersøge det andet anbringendes tre led samlet, for så vidt som det dermed tilsigtes at rejse tvivl om den måde, hvorpå Retten anvendte reglerne om bevisbyrde og bevisførelse i forbindelse med et erstatningssøgsmål med henblik på at udelukke OLAF’s og Kommissionens ansvar som følge af den angivelige tilsidesættelse af tavshedspligten.
75.      Jeg minder i lighed med Retten i den appellerede doms præmis 48 om, at i overensstemmelse med Domstolens praksis vedrørende reglerne for bevisbyrde og bevisførelse med hensyn til Unionens ansvar uden for kontraktforhold i henhold til artikel 340, stk. 2, TEUF, påhviler det principielt den part, som gør gældende, at Unionen har pådraget sig ansvar, ved afgørende beviser at godtgøre, at betingelserne for, at Unionen ifalder ansvar, er opfyldt (36).
76.      Unionens retsinstanser har imidlertid modificeret disse regler ved at lægge konsekvenserne af en usikkerhed med hensyn til de nøjagtige årsager til en skade over på ophavsmanden til den skadevoldende begivenhed af hensyn til erstatning til skadelidte og af rimelighedshensyn (37).
77.      Denne regel blev klarlagt af Domstolen i dom af 8. oktober 1986, Leussink mod Kommissionen (38), i den særlige sammenhæng, der vedrørte en trafikulykke, som en tjenestemand ved Kommissionen havde været udsat for, da han under en tjenesterejse var passager i en bil tilhørende Kommissionen, som blev ført af en anden tjenestemand ved Kommissionen. For så vidt som det blev fastslået, at ulykken enten kunne skyldes utilstrækkelig vedligeholdelse eller eftersyn med bilen eller skødesløshed i forbindelse med brugen (39), og at Kommissionen ikke havde fremført nogen beviser, som gjorde det muligt at afgøre, hvilket af disse forhold, der kunne have forårsaget ulykken, selv om det var Kommissionen, der bedst var i stand til at fremføre beviser herom, fastslog Domstolen, at usikkerheden derfor måtte komme den til skade, og konkluderede, at ulykken skyldtes ansvarspådragende uagtsomhed
fra Kommissionens side (40). Som generaladvokat Slynn anførte i sit forslag til afgørelse i den sag, der gav anledning til den pågældende dom, havde Kommissionen ikke fremlagt noget bevis, der kunne godtgøre, at den fuldt ud havde overholdt de forpligtelser, der påhvilede den, såsom bevis for eftersyn af bilen hos et værksted eller resultater fra teknisk syn af bilen, og havde ikke held til at afkræfte formodningen om, at den havde tilsidesat sin forpligtelse til at udvise omhu.
78.      Unionens retsinstanser har gjort brug af denne mekanisme for tilregnelse i forbindelse med erstatningssøgsmål, der var anlagt som følge af udbredelse af fortrolige oplysninger i OLAF’s besiddelse. I dom af 12. september 2007, Nikolaou mod Kommissionen (41), anerkendte Retten nemlig, at det kan være vanskeligt, endog umuligt, for ofrene for en uberettiget udbredelse at identificere den ansvarlige og fastlægge årsagen til udbredelsen og således fremføre bevis for, at betingelserne for, at Kommissionen
kan ifalde ansvar, er til stede (42). I den sag, der gav anledning til nævnte dom, blev det fastslået, at de oplysninger, der var blevet lækket, kom fra en kilde inden for OLAF. Dette kontor syntes derfor bedst at være i stand til at fremføre beviser for de nøjagtige årsager til lækken. Retten konstaterede, at Kommissionen havde begrænset sig til at udelukke OLAF’s ansvar, at den ikke havde fremført noget argument eller konkret bevis for at godtgøre, at der fandtes en kontrolordning inden for OLAF, som kunne forhindre læk, eller for at godtgøre, at oplysningerne vedrørende den omhandlede undersøgelse var blevet behandlet på en måde, der sikrede fortroligheden heraf, og at den ikke var fremkommet med nogen forklaring og end ikke havde fremsat nogen troværdig hypotese med hensyn til de omstændigheder, hvorunder lækken havde kunnet finde sted (43), og den fastslog derfor, at en eventuel usikkerhed med hensyn til de omstændigheder, hvorunder tilsidesættelsen af reglerne om fortrolighed var sket, måtte komme Kommissionen til skade (44).
79.      På samme måde formodede Retten i dom af 8. juli 2008, Franchet og Byk mod Kommissionen (45), at kilden til lækken af fortrolige oplysninger var OLAF, selv om både dette kontor og de franske myndigheder var i besiddelse af de oplysninger, der var blevet ulovligt udbredt. I første omgang undersøgte Retten nøje de forskellige typer faktiske indicier, som fremgik af sagsakten og af den sammenhæng, hvori skaden indgik, inden den i anden omgang tog hensyn til den omstændighed, at Kommissionen ikke havde påberåbt sig et ansvar hos myndigheder uden for Unionen, dvs. de franske myndigheder (46).
80.      Personaleretten traf afgørelse i samme retning i dom af 11. maj 2010, Nanopoulos mod Kommissionen (47).
81.      Henset til denne retspraksis forudsætter formodningen om, at visse regler, herunder tavshedspligten, er blevet tilsidesat, og den modificering af bevisbyrden, som den indebærer, at to betingelser er opfyldt. For det første skal sagsøgeren ved hjælp af en række indicier sandsynliggøre, at den skadevoldende begivenhed kan tilskrives en identificeret ophavsmand. For det andet skal den sagsøgte institution, når der er fastslået en vis grad af sandsynlighed, ved hjælp af argumenter eller konkrete beviser samt troværdige forklaringer eller hypoteser godtgøre, at skaden ikke kan tilskrives den. I en situation, hvor de indicier, som sagsøgeren har fremlagt, gør det muligt for Unionens retsinstanser at udlede, at der foreligger en sandsynlig eller plausibel årsagsforbindelse, gør denne regel det således muligt at lette den bevisbyrde, der påhviler sagsøgeren, og kræve, at den sagsøgte institution, som i henseende til skadens karakter synes at være bedst i stand til at fremføre beviser med henblik på at godtgøre, at den ikke har tilsidesat de forpligtelser, der påhvilede den.
82.      Dette indebærer imidlertid også, at Retten skal udøve de beføjelser, som den er tillagt, fuldt ud. Det egentlige formål med et søgsmål om ansvar uden for kontraktforhold er nemlig forbundet med beskyttelsen af borgerens rettigheder (48). Når en borger ikke kan opnå annullation af en retsakt eller af en adfærd, som er årsag til borgerens skade, ved hjælp af et af retsmidlerne til prøvelse af lovligheden, skal den pågældende altid have mulighed for at gøre krav på erstatning, hvis vedkommendes rettigheder er blevet tilsidesat (49). Formålet med forholdet mellem retsmidlerne er netop at undgå, at den pågældende person får enten for lidt eller for meget i erstatning (50). I dommen i sagen Hamoudi mod Frontex (51) mindede Domstolen klart om de krav, der påhviler Retten i forbindelse med søgsmål om erstatning uden for kontraktforhold med henblik på at sikre den nødvendige effektive retsbeskyttelse af private. Retten skal således:
–        tage hensyn til de særlige omstændigheder i den sag, der er indbragt for den, for at afgøre, om reglerne om bevisbyrde og bevisførelse pålægger sagsøgeren en bevisbyrde, der er uforholdsmæssigt tung, endog umulig at løfte, i hvilket tilfælde en tilpasning af disse regler er påkrævet
–        foretage en indgående undersøgelse af de faktiske omstændigheder og
–        vedtage nødvendige foranstaltninger med henblik på bevisoptagelse.
83.      Som Domstolen påpegede i den pågældende doms præmis 81, »[kan] Retten […] således ikke blot forkaste sagsøgernes påstande med den begrundelse, at der ikke er ført tilstrækkeligt bevis herfor, da det beror på Retten […] at fjerne den usikkerhed, der kan bestå med hensyn til rigtigheden af de pågældende påstande, eller at angive grundene til, at et sådant dokument under alle omstændigheder og uanset dets indhold ikke kan være relevant for sagens afgørelse« (52).
84.      I den foreliggende sag er jeg af den opfattelse, at Retten tilsidesatte de regler, der er klarlagt i retspraksis vedrørende bevisbyrden.
85.      I første række lagde Retten – efter min opfattelse med urette – i den appellerede doms præmis 62 til grund, at Kommissionen ikke i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i retspraksis vedrørende modificering af bevisbyrden, var den bedst egnede til at fremføre beviser, der kunne godtgøre årsagen til lækken.
86.      For det første tog Retten ikke hensyn til den særlige sammenhæng, hvori søgsmålet indgik, selv om Unionens retsinstanser tidligere i lignende sager har fastslået, at det kan være vanskeligt, endog umuligt, for ofrene for en uberettiget udbredelse at identificere såvel den ansvarlige som årsagen til udbredelsen og således fremføre bevis for, at betingelserne for en sådan ansvarspådragelse er til stede. Som Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har fastslået, »[hænger] fordeling af bevisbyrden og den grad af overbevisning, der kræves for at nå frem til en konklusion, [...] uløseligt sammen med de faktiske omstændigheders særlige karakter, karakteren af den fremsatte påstand og den pågældende rettighed« (53).
87.      Dernæst er det efter min opfattelse ubestrideligt, at OLAF og/eller Kommissionen under omstændigheder som de omhandlede, i modsætning til, hvad Retten anførte i den appellerede doms præmis 62, i forhold til appellanten bedst var i stand til at afgøre, om den skade, der angiveligt var lidt, var en følge af deres egen handling eller undladelse eller snarere en følge af en handling eller undladelse begået af de franske og de belgiske judicielle myndigheder, som OLAF’s rapport lovligt var blevet fremsendt til. I denne forbindelse viser OLAF’s og Kommissionens gennemførelse af de to interne undersøgelser, som Retten kort henviste til i den appellerede doms præmis 66, at nævnte institution og nævnte kontor på forhånd rådede over midler, som appellanten ikke rådede over, i betragtning af genstanden for og karakteren af den skadevoldende begivenhed.
88.      Endelig indeholder Rettens begrundelse efter min opfattelse en selvmodsigelse. Selv om Retten i den appellerede doms præmis 62 anførte, at Kommissionen ikke bedst var i stand til at fremføre beviser, der kunne godtgøre, hvilken årsag til lækken der var den relevante, lagde den ikke desto mindre i den appellerede doms præmis 65 afgørende vægt på Kommissionens henvisning til, at årsagen til lækken kunne befinde sig uden for EU-institutionerne.
89.      I anden række krævede Retten i en situation som den omhandlede, hvor der var flere mulige ophavsmænd, ikke, at Kommissionen ved hjælp af konkrete beviser nærmere angav, hvilke foranstaltninger der var blevet vedtaget for at sikre troværdigheden af de oplysninger, som var indeholdt i OLAF’s rapport, og af de oplysninger, som var blevet fremsendt til de berørte nationale myndigheder. Disse foranstaltninger er imidlertid væsentlige i flere henseender. For det første vedrører de oplysninger om faktiske omstændigheder, der kan give anledning til strafforfølgning, idet OLAF ikke handler som »whistleblower«, men som et kontor med undersøgelsesbeføjelser, således som Domstolen fremhævede i dom af 11. januar 2024, Planistat Europe og Charlot mod Kommissionen (54). Dernæst vil udbredelsen af disse oplysninger i pressen i sig selv utvivlsomt kunne påføre de berørte personer økonomisk og ikke-økonomisk skade. Endelig er de berørte personer ikke adressater for den undersøgelsesrapport, som de er genstand for, og kan i henhold til fast retspraksis ikke anlægge søgsmål med påstand om annullation af rapporten, for så vidt som denne ikke har bindende retsvirkninger (55).
90.      I tredje række undlod Retten at undersøge de beviser, som såvel IMG som Kommissionen havde fremlagt for den. Den tog nemlig hverken stilling til relevansen eller beviskraften af de beviser, som appellanten havde lagt til grund for OLAF’s og Kommissionens ansvar, eller til de argumenter, som Kommissionen havde fremført med henblik på at afkræfte denne ansvarsformodning.
91.      Det påhvilede ikke desto mindre Retten som ret i første instans så retfærdigt og præcist som muligt at fastslå eller at afgøre, hvorvidt den skadevoldende begivenhed kunne tilregnes en aktør inden for Unionen, dvs. OLAF eller Kommissionen, i hvilket tilfælde Unionens retsinstanser var kompetente, eller en aktør uden for Unionen, dvs. de franske eller de belgiske judicielle myndigheder, i hvilket tilfælde alene de nationale retter var kompetente (56). I denne forbindelse tilkom det Retten at afgøre, om de forskellige faktiske indicier, som appellanten havde påberåbt sig for at godtgøre, at lækken kunne tilregnes OLAF eller Kommissionen, og om den sammenhæng, hvori udbredelsen af disse oplysninger i pressen havde fundet sted, gav anledning til en tilstrækkelig grad af sandsynlighed eller sikkerhed til, at det kunne formodes, at ansvaret lå hos nævnte kontor eller nævnte institution. Det må ikke desto mindre konstateres, at Retten i den appellerede doms præmis 54 begrænsede sig til at henvise til den skrivelse, som var blevet tilstillet formanden for Europa-Parlamentet, og hvori generaldirektøren for OLAF havde anmodet denne om at træffe de nødvendige foranstaltninger for at bringe udbredelsen af OLAF’s rapport til ophør. Selv om dette forhold kunne lade formode, at der var en læk internt i institutionen, vurderede Retten imidlertid hverken dets relevans eller dets beviskraft og drog ingen konsekvenser af det.
92.      Heraf følger, at Rettens begrundelse ikke gør det muligt at kende grundene til, at årsagen til lækken ikke kan tilregnes Kommissionen, og at Unionens ansvar i overensstemmelse hermed snarere skal udelukkes, end det skal fastslås.
93.      Det skal tilføjes, at den retlige usikkerhed med hensyn til ansvar uden for kontraktforhold skal påvises, idet det i modsat fald er ensbetydende med en retsnægtelse i strid med artikel 41 og 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (57). Jeg er i almindelighed af den opfattelse, at da Kommissionen er ansvarlig for fortroligheden i forbindelse med OLAF’s rapporter, kan den i tilfælde af en læk af fortrolige oplysninger, som har forvoldt skade, ikke nøjes med at anføre, at den ikke kan ifalde ansvar, da ophavsmanden til lækken ikke er identificeret. Jeg finder derimod, at da Kommissionen skal stå inde for tavshedspligten, bør tilsidesættelsen af denne tilregnes nævnte institution, medmindre den fører bevis for det modsatte. Jeg mener, at Domstolen på dette område bør gå ud over en lettelse af bevisbyrden og så vidt som til at vende bevisbyrden om med hensyn til ansvaret for den pågældende tilsidesættelse.
94.      Jeg kan ligeledes tilslutte mig det synspunkt, hvorefter Unionen ikke kan pålægges at betale erstatning for skader, som den ikke har forvoldt. Erstatningsbyrden bør påhvile den myndighed, som har udbredt eller ladet udbrede de omhandlede fortrolige
oplysninger (58). At gøre Kommissionen og OLAF ansvarlige for en skade, som de muligvis ikke har forvoldt, er en uretfærdig løsning. At udelukke OLAF’s og Kommissionens ansvar på et hypotetisk grundlag, når den enhed, der er årsagen til den pågældende udbredelse, ikke er identificeret, forekommer mig imidlertid at være lige så uretfærdigt, for så vidt som en sådan løsning risikerer at føre til manglende overholdelse af den effektive domstolsbeskyttelse af appellanten, idet den pågældende organisation risikerer ikke at få erstatning eller at få for lidt i erstatning, selv om dens skade synes at være faktisk og reel.
95.      Henset til samtlige disse betragtninger er jeg af den opfattelse, at Retten begik en retlig fejl i den appellerede doms præmis 67 ved at konkludere, at der – »i mangel af indicier i denne retning« – forelå en usikkerhed med hensyn til årsagen til lækken, og ved at konkludere, at det var udelukket, at lækken kunne tilregnes Kommissionen og OLAF, alt imens Retten ikke i tilstrækkelig grad undersøgte de beviser, som såvel appellanten som Kommissionen havde fremlagt med henblik på at identificere ophavsmanden til den skadevoldende begivenhed.
96.      Denne retlige fejl bevirkede nødvendigvis, at Rettens skøn i den appellerede doms præmis 92 med hensyn til, hvorvidt Kommissionen havde en forpligtelse til at handle, således som appellanten har påberåbt sig i den foreliggende sag til støtte for det fjerde anbringende, var ugyldig.
97.      Jeg foreslår derfor Domstolen at tage det andet anbringende til følge.
3.      Det tredje anbringende om et urigtigt skøn med hensyn til, hvorvidt der foreligger en ulovlighed, der er støttet på en tilsidesættelse af omsorgspligten
98.      Med det tredje anbringende har appellanten bestridt det ræsonnement i den appellerede doms præmis 71-74, på grundlag af hvilket Retten afviste, at der forelå en ulovlighed, for så vidt som den måtte være støttet på en tilsidesættelse af omsorgspligten.
a)      Den appellerede dom
99.      Retten mindede i den appellerede doms præmis 71 om rækkevidden af omsorgspligten, som klarlagt af Domstolen i dom af 12. november 2020, Fleig mod EU-Udenrigstjenesten (59). I dommens præmis 72 fremhævede Retten, at omsorgspligten specifikt vedrører EU-institutionernes forpligtelser over for deres tjenestemænd og øvrige ansatte, og drog på baggrund heraf i den appellerede doms præmis 73 den konklusion, at nævnte pligt ikke finder anvendelse i den foreliggende sag.
b)      Parternes argumenter
100. Appellanten har i det væsentlige gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at begrænse rækkevidden af omsorgspligten til EU-institutionernes forpligtelser over for deres tjenestemænd og øvrige ansatte. Appellanten har i denne forbindelse henvist til flere domme, hvori Domstolen ifølge appellanten har bekræftet, at der findes en omsorgspligt på andre områder inden for EU-retten, hvor EU-institutionerne har et administrativt og forvaltningsmæssigt skøn, som f.eks. forvaltningen af Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), eksportlicensordningen, den fælles handelspolitik og beskyttelse mod dumping.
101. Kommissionen har gjort gældende, at dette anbringende er uvirksomt.
c)      Bedømmelse
102. Dette anbringende skal efter min opfattelse afvises.
103. Det fremgår af artikel 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF, artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol samt artikel 168, stk. 1, litra d), i procesreglementet, at appelskriftet præcist skal angive bl.a. de retlige argumenter, der særligt støtter annullationspåstanden, idet appellen eller det pågældende anbringende i modsat fald afvises. Ifølge fast retspraksis skal et anbringende afvises, såfremt den argumentation, der er anført til støtte herfor, ikke er tilstrækkelig klar og præcis til, at Domstolen kan udøve sin legalitetskontrol, navnlig fordi de væsentlige elementer, som denne argumentation er støttet på, ikke fremgår på en tilstrækkelig sammenhængende og forståelig måde af appelskriftets ordlyd, der i denne henseende er formuleret på en uklar og tvetydig måde (60).
104. Selv om appellanten i det foreliggende tilfælde har angivet, hvilke dele der kritiseres i den appellerede dom, må det konstateres, at appellantens argumentation savner præcision, sammenhæng og klarhed. I appelskriftets punkt 55 har appellanten således blot kopieret fodnote 42 i generaladvokat Van Gervens forslag til afgørelse i Nölle-sagen (61) og gengivet den af generaladvokaten nævnte retspraksis, selv om de pågældende henvisninger til retspraksis ikke vedrører omsorgspligten, men princippet om god forvaltningsskik, således som Kommissionen med føje har påpeget. Desuden må det, selv om appellanten til støtte for det tredje anbringende har henvist til punkt 28 i nævnte forslag til afgørelse, hvori generaladvokat Van Gerven faktisk nævnte »princippet om at udvise forsigtighed«, konstateres, at Domstolen i dom af 22. oktober 1991, Nölle (62), foretrak at henvise til pligten til at udvise omhu.
105. For så vidt som appellanten ikke har redegjort for grundene til, at sådanne henvisninger er relevante i forbindelse med dennes situation, foreslår jeg Domstolen at afvise det tredje anbringende.
4.      Det fjerde anbringende om et urigtigt skøn med hensyn til, hvorvidt der foreligger en ulovlighed, der er støttet på en tilsidesættelse af pligten til at udvise omhu
106. Med det fjerde anbringende, som er rettet mod den appellerede doms præmis 78-101, har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, idet den i det væsentlige lagde til grund, at Kommissionen ikke var forpligtet til offentligt at fordømme lækken af OLAF’s rapport til pressen eller til at bringe den deraf følgende udbredelse af urigtige oplysninger til ophør ved offentliggørelsen af en pressemeddelelse, vel at mærke i medfør af den pligt til at udvise omhu, som påhvilede den.
a)      Den appellerede dom
107. I den appellerede doms præmis 80 fastslog Retten, at for at afgøre, om Kommissionen havde begået en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en retsregel, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder, på grund af en undladelse af at handle, var det nødvendigt under hensyntagen til den retspraksis, der er nævnt i den appellerede doms præmis 76-79, at afgøre for det første, om der foreligger en retlig forpligtelse til at handle, for det andet, om den berørte institution har en skønsbeføjelse, og for det tredje, om institutionen åbenbart og kvalificeret har overskredet grænserne for denne beføjelse.
108. Efter i den appellerede doms præmis 82-84 at have mindet om rækkevidden af pligten til at udvise omhu undersøgte Retten i dommens præmis 86-93, om nævnte pligt indebar en retlig forpligtelse til at handle som den, appellanten havde påberåbt sig. Efter i dommens præmis 87-90 at have henvist til de relevante bestemmelser i forordning nr. 883/2013 fastslog Retten, at pligten til at udvise omhu, på trods af den tavshedspligt i forbindelse med OLAF’s undersøgelser, der følger heraf, og som påhviler Kommissionen, ikke kunne pålægge denne en sådan forpligtelse til at handle, idet den ikke havde tilsidesat denne tavshedspligt, og eftersom ansvaret for lækken af OLAF’s rapport ikke kunne tilskrives den.
109. I den appellerede doms præmis 94 fastslog Retten derfor, at appellanten ikke havde godtgjort, at Kommissionen var forpligtet til at handle i den foreliggende sag, og konkluderede således i dommens præmis 95, at den hævdede undladelse ikke medførte, at Unionen ifaldt ansvar.
110. I den appellerede doms præmis 96-101 undersøgte Retten »under alle omstændigheder«, under antagelse af, at der forelå en sådan retlig forpligtelse til at handle, om Kommissionen åbenbart og groft havde overskredet grænserne for sin skønsbeføjelse i dette tilfælde. Idet Retten fandt, at det ikke forholdt sig således, fastslog den, i dommens præmis 102 og 103, at den fjerde ulovlighed ikke var kvalificeret, og at den første betingelse for, at Unionen ifalder ansvar, ikke var opfyldt.
b)      Parternes argumenter
111. Det fjerde anbringende er opdelt i fire led.
112. Med det fjerde anbringendes første led har appellanten gjort gældende, at Rettens skøn i den appellerede doms præmis 93 og 94 er urigtige, for så vidt som Kommissionen, i modsætning til den forudsætning, der lå til grund for dommen, var ansvarlig for udbredelsen af OLAF’s rapport.
113. Med det fjerde anbringendes andet led har IMG gjort gældende, at Retten ikke tog stilling til organisationens klagepunkt, hvorefter Kommissionen, fra det øjeblik den pågældende rapport blev udbredt til offentligheden, tilsidesatte sin tavshedspligt i henhold til artikel 10, stk. 3, i forordning nr. 883/2013, uanset hvorvidt den var ansvarlig for udbredelsen. Appellanten har foreholdt Retten at have undersøgt, i hvilket omfang Kommissionen var forpligtet til at handle, med hensyn til dens ansvar i forbindelse med foretagelsen af den skadevoldende begivenhed. Ifølge appellanten burde tavshedspligten i forbindelse med de pågældende oplysninger imidlertid være sikret så meget desto bedre, som der var tale om foreløbige konklusioner, der var fremkommet efter en procedure, som ikke var fuldt ud kontradiktorisk, og hvis offentliggørelse kunne påføre de berørte personer skade.
114. Med det fjerde anbringendes tredje led har appellanten bestridt den begrundelse, der er anført i den appellerede doms præmis 98-100, og som førte til, at Retten i dommens præmis 101 konkluderede, at »[s]elv hvis det antages, at der påhvilede Kommissionen en retlig forpligtelse til at handle i den foreliggende sag, kan den af sagsøgeren påståede tilsidesættelse af pligten til at udvise omhu [...] ikke anses for at udgøre en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en retsregel, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder«.
115. Ifølge appellanten behøvede rækkevidden af den forpligtelse, der påhvilede Kommissionen til at sikre tavshedspligten i forbindelse med OLAF’s rapport, i modsætning til, hvad Retten fandt i den appellerede doms præmis 98, ikke at være præciseret i en bestemmelse for at kunne føre til en åbenbar og grov overskridelse af grænserne for nævnte institutions skønsbeføjelse. Appellanten er af den opfattelse, at der, hvis dette var tilfældet, reelt ikke ville være nogen mulighed for at påberåbe sig en sådan tilsidesættelse og opnå, at Unionen ifalder ansvar, eftersom de EU-retlige bestemmelser ikke nødvendigvis indeholder en definition af deres rækkevidde, og det tilkommer Unionens retsinstanser at fastlægge denne.
116. Endvidere tilsidesatte Retten ifølge appellanten den retspraksis, der fulgte af Rettens dom af 15. marts 1995, Cobrecaf m.fl. mod Kommissionen (63), og af 9. juli 1999, New Europe Consulting og Brown mod Kommissionen (64), hvoraf det kan udledes, at pligten til at udvise omhu påhviler Kommissionen, selv hvis denne ikke er ansvarlig for lækken af et fortroligt dokument. I disse domme undersøgte Unionens retsinstanser nemlig, om Kommissionen havde handlet med omhu med henblik på at berigtige en fejl, som den havde begået, idet den i modsat fald ville ifalde ansvar. Appellanten har anerkendt, at for så vidt som tavshedspligten i forbindelse med OLAF’s rapport i den foreliggende sag var blevet tilsidesat, havde forpligtelsen til at sikre overholdelsen heraf mistet sin genstand, således som Retten bemærkede i den appellerede doms præmis 100. Ikke desto mindre var det i en sådan situation nødvendigt ikke at forværre den skade, der kunne følge af tilsidesættelsen af tavshedspligten i forbindelse med OLAF’s rapport, ved offentligt at fordømme lækken heraf og oplyse om de konsekvenser, der var forbeholdt rapporten.
117. Med det fjerde anbringendes fjerde led har appellanten foreholdt Retten ikke at have taget stilling til Kommissionens og OLAF’s erstatningsansvar, om fornødent in solidum, som følge af at de hverken traf de foranstaltninger, der var nødvendige for at sikre tavshedspligten i forbindelse med OLAF’s rapport, eller de korrigerende foranstaltninger, der var påkrævet i forhold til pressen og offentligheden og som følge heraf appellantens partnere og kapitalindskydere.
118. Kommissionen har bestridt disse argumenter og har gjort gældende, at det fjerde anbringende er ugrundet.
119. Ifølge Kommissionen er det fjerde anbringende uklart og vanskeligt forståeligt. Dette anbringendes første led vedrører angiveligt en tilsidesættelse af begrundelsespligten, selv om dette ikke fremgår af overskriften til nævnte anbringende, og samme anbringendes tredje led er angiveligt rettet mod præmisser, som er anført for fuldstændighedens skyld. Kommissionen har fremhævet, at selv om denne og OLAF ikke udviste den adfærd, som appellanten forventede, reagerede de ikke desto mindre som følge af lækken af OLAF’s rapport ved at foretage interne undersøgelser og, for OLAF’s vedkommende, ved at skrive til formanden for Europa-Parlamentet med henblik på, at denne traf visse foranstaltninger. Kommissionen har desuden præciseret, at den ikke fulgte OLAF’s henstillinger i den pågældende rapport.
c)      Bedømmelse
120. Jeg finder det ufornødent at undersøge det fjerde anbringendes første led, hvorved IMG har bestridt rigtigheden af Rettens skøn i den appellerede doms præmis 93 og 94, og dette anbringendes fjerde led, hvorved IMG har foreholdt Retten ikke at have taget stilling til Kommissionens og OLAF’s erstatningsansvar, om fornødent in solidum, for så vidt som disse led er nært forbundet med det andet anbringende, som jeg foreslår Domstolen at tage til følge.
121. Den analyse, som Retten foretog i den appellerede doms præmis 92-94, hviler nemlig på en forudsætning – at den skadevoldende begivenhed ikke kan tilregnes OLAF og Kommissionen – som efter min opfattelse er urigtig af de grunde, som jeg har redegjort for i forbindelse med undersøgelsen af det andet anbringende i punkt 74-97 i dette forslag til afgørelse.
122. Hvad angår det fjerde anbringendes andet led er dette efter min opfattelse ugrundet.
123. I modsætning til, hvad appellanten har gjort gældende, og således som første punktum i den appellerede doms præmis 93 vidner om, tog Retten faktisk stilling til appellantens argument vedrørende rækkevidden af tavshedspligten og vedrørende pligten til at udvise omhu. Ifølge appellanten udgør tavshedspligten i forbindelse med de undersøgelser, som OLAF foretager, som fastsat i artikel 10, stk. 3, i forordning nr. 883/2013, en forpligtelse til at opnå et bestemt resultat, som kræver, at Kommissionen handler med omhu ved offentligt at fordømme uautoriseret udbredelse og ved at bringe udbredelse af urigtige oplysninger til ophør, vel at mærke uanset hvorvidt Kommissionen er ophavsmand til den pågældende skadevoldende begivenhed. I den appellerede doms præmis 92 fastslog Retten imidlertid, at den pligt til at udvise omhu, som Kommissionen er underlagt, ikke kunne pålægge den – idet den ikke havde tilsidesat denne tavshedspligt, og eftersom ansvaret for lækken af OLAF’s rapport til pressen ikke kunne tilskrives Kommissionen – en forpligtelse til at handle som den, sagsøgeren havde påberåbt sig. Dernæst præciserede Retten i dommens præmis 93, at »[p]ligten til at udvise omhu [ikke] har [...]
den udstrækning, som sagsøgeren tillægger den«, og tilføjede, at det er lækken af OLAF’s rapport til pressen, der udgør en tilsidesættelse af tavshedspligten, og ikke de undladelser, som sagsøgeren har foreholdt Kommissionen. Retten besvarede følgelig på begrundet vis det argument, som appellanten havde fremført i første instans.
124. Hvad angår det fjerde anbringendes tredje led er dette efter min opfattelse uvirksomt.
125. Dette led er nemlig rettet mod Rettens skøn i den appellerede doms præmis 96-101. Jeg konstaterer, at Retten anvendte udtrykket »under alle omstændigheder« i [...] dommens præmis 96, hvilket indikerer, at denne begrundelse udgør overflødige præmisser i den appellerede dom. Ifølge fast retspraksis kan argumenter, der er rettet mod præmisser, som er anført for fuldstændighedens skyld, i en dom afsagt af Retten, ikke føre til dens ophævelse og er derfor uvirksomme (65).
126. Jeg er følgelig af den opfattelse, at det fjerde anbringende skal forkastes, da det delvist er uvirksomt og delvist er ugrundet.
5.      Det femte anbringende om retlige fejl, der påvirkede Rettens skøn med hensyn til at fjerne udtalelsen fra Kommissionens Juridiske Tjeneste fra sagens akter
127. Appellanten har bestridt den begrundelse, der er anført i den appellerede doms præmis 116-123, og som førte til, at Retten tog Kommissionens påstand om, at udtalelsen fra Kommissionens Juridiske Tjeneste fjernes fra sagens akter, til følge.
a)      Den appellerede dom
128. I den appellerede doms præmis 116-121 anførte Retten alle de principper, der skal afvejes i forbindelse med, at en juridisk udtalelse hidrørende fra en institution, hvis udbredelse institutionen ikke har givet tilladelse til, fremlægges for Unionens retsinstanser, idet den henviste til de betragtninger, som Domstolen fremsatte i præmis 53-56 i dom af 16. februar 2022, Ungarn mod Parlamentet og Rådet (66), i præmis 131 i dom af 28. juni 2012, Kommissionen mod Éditions Odile Jacob (67), og i præmis 70 i dom af 31. januar 2020, Slovenien mod Kroatien (68).
129. Det var under hensyntagen til disse principper, at Retten i den appellerede doms præmis 122 undersøgte den sammenhæng, hvori udtalelsen fra Kommissionens Juridiske Tjeneste var blevet afgivet, og i hvilket omfang fremlæggelsen heraf for Unionens retsinstanser kunne begrundes med henvisning til en mere tungtvejende offentlig interesse, hvorefter den i dommens præmis 123 tog Kommissionens påstand om, at den pågældende udtalelse fjernes fra sagens akter, til følge.
b)      Parternes argumenter
130. Det [femte] anbringende er opdelt i fire led.
131. Med det femte anbringendes første led har appellanten bestridt relevansen af dom af 16. februar 2022, Ungarn mod Parlamentet og Rådet (69), og af 28. juni 2012, Kommissionen mod Éditions Odile Jacob (70), som Retten henviste til i henholdsvis den appellerede doms præmis 116, 117 og 118. Førstnævnte dom vedrørte ifølge appellanten en udtalelse af en helt anden karakter, eftersom udtalelsen fra Rådets Juridiske Tjeneste var blevet afgivet i forbindelse med en lovgivningsmæssig procedure, der vedrørte et politisk følsomt emne i en sag af særlig vigtighed. I det foreliggende tilfælde er den juridiske tjenestes udtalelse et afgørende dokument, der alene vedrører den omhandlede sag. Som følge af lækken til pressen er dokumentet allerede offentligt tilgængeligt, således at det ikke kan foreholdes appellanten at have omgået bestemmelserne om aktindsigt. Ifølge appellanten gør udtalelsen på grund af sin karakter og betingelserne for dens udbredelse hverken indgreb i tavshedspligten eller i en mere tungtvejende offentlig interesse, og dens udbredelse kan ikke påvirke den juridiske tjenestes ytringsfrihed eller dens mulighed for effektivt at forsvare Kommissionens endelige holdning for Unionens retsinstanser.
132. Hvad angår dom af 28. juni 2012, Kommissionen mod Éditions Odile Jacob (71), vedrørte udtalelsen fra Kommissionens Juridiske Tjeneste ifølge appellanten beslutningsprocessen vedrørende fusionskontrolproceduren og de dermed forbundne EU-retlige forskrifter.
133. Med det femte anbringendes andet led har appellanten foreholdt Retten, at den i den appellerede doms præmis 119 støttede sig på en retspraksis, der var uden relevans, og at den ikke tog hensyn til appellantens ret til at kunne forhandle om et dokument, som denne ikke selv havde udbredt.
134. Med det femte anbringendes tredje led har appellanten anført, at Retten ikke kan gøre gældende, at gennemsigtighedsprincippet kun undtagelsesvis kan begrunde, at en institutions dokument, som ikke er blevet offentliggjort, og som indeholder en juridisk udtalelse, udbredes under en retssag, idet Retten i den appellerede doms præmis 120 og 121 så bort fra den sammenhæng, hvori den sag, som den sammenholdt med, indgik, og henviste til retspraksis på en ufuldstændig og mangelfuld måde.
135. Med det femte anbringendes fjerde led har appellanten foreholdt Retten at have tilsidesat princippet om ligestilling af parterne i forbindelse med en retfærdig rettergang, som appellanten har mindet om betydningen af, idet Retten forbød appellanten at påberåbe sig et offentligt tilgængeligt og afgørende dokument, alt imens alle andre parter havde kendskab til dets indhold (72). Desuden tilsidesatte Retten kontradiktionsprincippet, som appellanten ligeledes har mindet om betydningen af (73), idet den ikke tillod appellanten at forhandle om alle de beviser, som alle havde kendskab til, under påskud af, at udbredelsen af den pågældende udtalelse havde undsluppet Kommissionens agtpågivenhed. Appellanten har påpeget, at der foreligger en tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang, som er sikret i artikel 6, stk. 1, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (74), når en stat eller en administrativ myndighed, i det foreliggende tilfælde Kommissionen, uden gyldig grund har forhindret en sagsøger i at gøre brug af dokumenter, som denne var i besiddelse af, og som ville have hjulpet vedkommende til at forsvare sin sag (75).
136. Kommissionen har gjort gældende, at det femte anbringende skal forkastes som ugrundet, for så vidt som den begrundelse, der er anført i den appellerede doms præmis 122 og 123, ikke er behæftet med nogen retlig fejl.
137. Den har i første række anført, at det fremgår af kendelse af 14. maj 2019, Ungarn mod Parlamentet (76), at så længe den berørte institution ikke har givet tilladelse til aktindsigt i en udtalelse fra dens juridiske tjeneste, er lækken af en sådan udtalelse til offentligheden uden betydning for, hvorvidt udtalelsen kan indgå i akterne i en sag for Unionens retsinstanser. Kommissionen har desuden mindet om, at Retten havde ladet de tre første ulovligheder, som appellanten havde påberåbt sig til støtte for sit søgsmål, ude af betragtning, således at den juridiske udtalelse ifølge Kommissionen ikke kunne betegnes som »afgørende«.
138. Appellanten synes ifølge Kommissionen at lægge til grund, at det fremgår af dom af 3. juni 2021, Ungarn mod Parlamentet(77), at gennemsigtigheden i juridiske udtalelser fra EU-institutionerne udgør reglen, selv om det ret beset er det modsatte, der fremgår af navnlig nævnte doms præmis 56.
c)      Bedømmelse
139. Jeg er af den opfattelse, at den analyse, på grundlag af hvilken Retten tog Kommissionens påstand om, at udtalelsen fra Kommissionens Juridiske Tjeneste fjernes fra sagens akter, til følge, ikke er behæftet med nogen retlig fejl.
140. For det første er der ingen af de argumenter, som appellanten har fremført, der gør det muligt at rejse tvivl om relevansen af de generelle principper, som Domstolen klarlagde i dom af 28. juni 2012, Kommissionen mod Éditions Odile Jacob (78), af 31. januar 2020, Slovenien mod Kroatien (79), og af 16. februar 2022, Ungarn mod Parlamentet og Rådet (80), og som Retten loyalt gengav i den appellerede doms præmis 116-121. Den omstændighed, at udtalelsen fra Kommissionens Juridiske Tjeneste er blevet udbredt og er blevet offentligt tilgængelig, er naturligvis ikke et relevant forhold med henblik på at vurdere, i hvilket omfang den kan indgå i akterne i en sag for Unionens retsinstanser. Det afgørende er, om den pågældende institution har givet tilladelse til udbredelsen af det pågældende dokument.
141. For det andet kan de argumenter, som appellanten har fremført vedrørende anvendelsen af kontradiktionsprincippet og af princippet om ligestilling af parterne, heller ikke tages til følge.
142. Jeg minder om, at kontradiktionsprincippet og princippet om processuel ligestilling, for så vidt som de følger af begrebet »retfærdig rettergang«, i henhold til fast retspraksis udgør en integrerende del af det i artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder fastsatte princip om en effektiv domstolsbeskyttelse af de rettigheder, som borgerne er tillagt ved EU-retten (81).
143. Kontradiktionsprincippet giver i almindelighed begge parter i sagen ret til at få kendskab til de beviser og indlæg, der indgives til retten, og at kommentere disse, og er til hinder for, at Unionens retsinstanser baserer deres afgørelse på faktiske omstændigheder og dokumenter, som parterne eller en af disse ikke har kunnet skaffe sig kendskab til, og som de således ikke har kunnet tage stilling til (82).
144. Hvad angår princippet om ligestilling af parterne indebærer dette en forpligtelse til at give begge parter rimelig mulighed for at fremlægge sin sag under betingelser, der ikke stiller den pågældende i en situation, der er til dennes ugunst i forhold til modparten (83).
145. Det nævnte princip har til formål at sikre den processuelle ligevægt mellem parterne i en retssag og således sikre ligheden mellem disse parters rettigheder og forpligtelser, bl.a. med hensyn til de bestemmelser, der regulerer bevisoptagelsen og den kontradiktoriske forhandling for retsinstansen samt disse parters adgang til retsmidler. For at opfylde de krav, der er forbundet med retten til en retfærdig rettergang, er det væsentligt, at parterne har kendskab til og kontradiktorisk kan diskutere såvel de faktiske som de retlige forhold, der er afgørende for udfaldet af proceduren (84).
146. Appellanten kan imidlertid kun påberåbe sig disse principper, for så vidt som de beviser, der er fremlagt for Unionens retsinstanser, er modtaget retmæssigt (85). Domstolen har nemlig i dom af 12. juli 2022, Nord Stream 2 mod Parlamentet og Rådet (86), som Retten henviste til i den appellerede doms præmis 117, fastslået, at når en part uretmæssigt har fremlagt beviser, såsom de interne dokumenter, der er omhandlet i forordning (EF) nr. 1049/2001 (87), hvis fremlæggelse hverken er blevet tilladt af den pågældende institution eller er blevet anordnet af Unionens retsinstanser, skal der foretages en afvejning af de interesser, der udspringer af den ret til en retfærdig rettergang, som tilkommer de respektive parter i sagen, idet der skal tages hensyn til de interesser, der er beskyttet ved de bestemmelser, som er blevet tilsidesat eller omgået i forbindelse med fremskaffelsen af sådanne beviser (88). Domstolen har endvidere lagt til grund, at når Unionens retsinstanser skal tage stilling til en anmodning om udtagelse af de tilsvarende beviser, skal den foretage en afvejning mellem på den ene side interesserne hos sagsøgeren, der har fremlagt disse beviser, navnlig under hensyn til, om disse beviser er relevante for vurderingen af, om det ved Unionens retsinstanser anlagte søgsmål er begrundet, og på den anden side modpartens interesser, der konkret og faktisk kan lide skade, såfremt disse beviser fortsat opretholdes i sagsakterne (89).
147. Jeg konstaterer imidlertid, at Retten i den appellerede doms præmis 116-122 foretog en afvejning af de foreliggende interesser med henblik på at træffe afgørelse om Kommissionens påstand, idet den bl.a. bemærkede, at fremlæggelsen af den pågældende juridiske udtalelse syntes at være styret af appellantens egne interesser i at underbygge sin argumentation, idet appellanten ikke i øvrigt påberåbte sig en mere tungtvejende offentlig interesse, der ville kunne have begrundet en anden konklusion.
148. Endelig kan den praksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, som appellanten har påberåbt sig, heller ikke begrunde en anden konklusion, da den vedrører retten til for sagens parter at få kendskab til de beviser og omstændigheder, som retsinstansen har taget hensyn til, og at kommentere disse, og ikke spørgsmålet om, hvorvidt og i givet fald under hvilke betingelser en part i sagen kan fremlægge en juridisk udtalelse, hvis udbredelse dens ophavsmand eller dens afsender ikke har givet tilladelse til, for retsinstansen.
149. Jeg foreslår følgelig Domstolen at forkaste det femte appelanbringende som ugrundet.
150. Henset til samtlige disse betragtninger og under hensyntagen til, at det andet anbringende om et urigtigt skøn med hensyn til betingelsen for, at den skadevoldende begivenhed kan tilregnes OLAF eller Kommissionen, kan tages til følge, foreslår jeg Domstolen at ophæve den appellerede dom, for så vidt som Retten tilsidesatte reglerne om bevisbyrde og bevisoptagelse, idet den så bort fra behovet for at tilpasse bevisbyrden under henvisning til sagens omstændigheder, og idet den undlod at tage stilling til relevansen og beviskraften af de beviser, som såvel appellanten som Kommissionen havde fremlagt.
151. Da Retten ikke foretog behørig bevisoptagelse i sagen med henblik på at fastslå, om betingelserne for OLAF’s og Kommissionens ansvar uden for kontraktforhold var opfyldt, er sagen efter min opfattelse ikke moden til påkendelse. Jeg foreslår følgelig Domstolen at hjemvise sagen til Retten med henblik på, at denne træffer afgørelse om appellantens søgsmål, og at udsætte afgørelsen om sagsomkostningerne.
V.      Forslag til afgørelse
152. Henset til samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:
»1)      Den Europæiske Unions Rets dom af 28. juni 2023, IMG mod Kommissionen (T-752/20, EU:T:2023:366), ophæves.
2)      Sagen hjemvises til Retten.
3)      Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.«
1 –      Originalsprog: fransk.
2 –      T-752/20, herefter »den appellerede dom«, EU:T:2023:366.
3 –      Jf. den appellerede doms præmis 67.
4 –      Eksterne undersøgelser er direkte efterforskninger vedrørende tredjeparter, hvis virksomhed er knyttet til aktiviteter, der finansieres over Unionens budget (jf. særberetning nr. 1/2005 om forvaltningen af Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) med Kommissionens svar (EUT 2005, C 202, s. 1), punkt 12).
5 –      T-509/21, EU:T:2024:590.
6 –      Jf. dom af 28.10.1982, Groupement des Agences de voyages mod Kommissionen (135/81, EU:C:1982:371, præmis 10), og af 18.1.2007, PKK og KNK mod Rådet (C-229/05 P, EU:C:2007:32, præmis 114), samt kendelse af 24.11.2009, Landtag Schleswig-Holstein mod Kommissionen (C-281/08 P, EU:C:2009:728, præmis 22).
7 –      135/81, EU:C:1982:371. Den pågældende sag vedrørte et luxembourgsk selskab med begrænset ansvar under stiftelse, hvis kompetence til at optræde som part i en retssag var blevet bestridt af Kommissionen. Domstolen fastslog i dommens præmis 9, at »Kommissionen [...] ikke [kunne] [...] bestride, at en person, som Kommissionen [havde givet] adgang til at deltage i en indkaldelse af tilbud, og som Kommissionen [havde givet] meddelelse om afslag efter en sammenlignende undersøgelse af samtlige tilbudsgivere, [kunne] optræde som part i en retssag«.
8 –      C-229/05 P, EU:C:2007:32.
9 –      Jf. i denne henseende Menneskerettighedsdomstolens dom af 19.11.2020, Efstratiou m.fl. mod Grækenland (CE:ECHR:2020:1119JUD005322114, § 43 og den deri nævnte retspraksis).
10 –      C-183/17 P og C-184/17 P, EU:C:2019:78.
11 –      Jf. dom af 5.9.2019, Den Europæiske Union mod Guardian Europe og Guardian Europe mod Den Europæiske Union (C-447/17 P og C-479/17 P, EU:C:2019:672, præmis 99 og den deri nævnte retspraksis).
12 –      Jf. ligeledes Rettens kendelse af 2.7.2021 om, at formalitetsindsigelsen skulle behandles sammen med realiteten.
13 –      C-414/08 P, EU:C:2010:165, præmis 52.
14 –      C-666/20 P, EU:C:2022:225, præmis 26.
15 –      Jf. dom af 24.3.2022, GVN mod Kommissionen (C-666/20 P, EU:C:2022:225, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis).
16 –      Jf. dom af 24.3.2022, GVN mod Kommissionen (C-666/20 P, EU:C:2022:225, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis).
17 –      Jf. dom af 18.12.2025, Hamoudi mod Frontex (C-136/24 P, herefter »dom Hamoudi mod Frontex«, EU:C:2025:977, præmis 68 og den deri nævnte retspraksis).
18 –      Jf. dommen i sagen Hamoudi mod Frontex (præmis 69 og den deri nævnte retspraksis). Jf. ligeledes kendelse af d.d., CW mod Eurojust og Europol (C-565/25 P, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis).
19 –      N. Forster, La responsabilité sans faute de l’Union européenne, doktorafhandling forsvaret den 8.11.2019, Bruylant, Bruxelles, 2021, punkt 218 (s. 297) og 219 (s. 299).
20 –      N. Forster, op.cit., punkt 219 (s. 299).
21 –      N. Forster, op.cit., punkt 219 (s. 299).
22 –      C-679/23 P, EU:C:2025:976.
23 –      Jf. dom af 18.12.2025, WS m.fl. mod Frontex (Fælles tilbagesendelsesoperation) (C-679/23 P, EU:C:2025:976, præmis 149 og den deri nævnte retspraksis).
24 –      Jf. dom af 18.12.2025, WS m.fl. mod Frontex (Fælles tilbagesendelsesoperation) (C-679/23 P, EU:C:2025:976, præmis 150 og den deri nævnte retspraksis).
25 –      Jf. dom af 18.12.2025, WS m.fl. mod Frontex (Fælles tilbagesendelsesoperation) (C-679/23 P, EU:C:2025:976, præmis 150 og den deri nævnte retspraksis). Jf. ligeledes generaladvokat Wahls forslag til afgørelse Den Europæiske Union mod Kendrion NV (C-150/17 P, EU:C:2018:612, punkt 50) og, i retslitteraturen, J. Wildermeersch, Contentieux de la légalité des actes de l’Union européenne: le mythe du droit à un recours effectif, Bruylant, Bruxelles, 2019, særligt punkt 625 (s. 484).
26 –      J. Wildermeersch, op.cit., punkt 625 (s. 484), og N. Forster, op.cit., punkt 228 (s. 306 og 307).
27 –      Jf. N. Forster, op.cit., punkt 223 (s. 301 og 302).
28 –      T-259/03, EU:T:2007:254. Retten fastslog i den pågældende dom, at »[i] tilfælde, hvor [oplysninger om OLAF’s henstilling om at indlede en procedure over for appellanten] direkte eller indirekte er blevet meddelt en journalist, skal denne lækage ikke alene anses for en ufravigelig årsag til skaden, der følger af offentliggørelsen af denne oplysning, men ligeledes for
en tilstrækkeligt direkte årsag hertil« (præmis 320).
29 –      T-48/05, EU:T:2008:257, præmis 183.
30 –      T-838/16, EU:T:2019:494, præmis 321.
31 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 11.9.2013 om undersøgelser, der foretages af Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) og om ophævelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1073/1999 og Rådets forordning (Euratom) nr. 1074/1999 (EUT 2013, L 248, s. 1).
32 –      T-48/05, EU:T:2008:257.
33 –      Det skal præciseres, at Rettens konklusion ikke står alene i retspraksis, eftersom Personalerettens plenarforsamling drog en tilsvarende konklusion i en sag, der havde umådeligt store ligheder med den foreliggende, og som gav anledning til dom af 13.1.2010, A og G mod Kommissionen (F-124/05 og F-96/06, EU:F:2010:2). I den pågældende sag »[var] [Kommissionen] og OLAF ikke […] de eneste organer, der rådede over referatet fra OLAF’s afhøring af sagsøgeren, da referatet var blevet sendt til belgiske myndigheder med henblik på eventuel retsforfølgning« (præmis 215). Unionens retsinstanser fandt, at det ikke kunne antages, at »Kommissionen var bedst egnet til at fremføre beviser, der kunne fastslå årsagen til den opståede lækage«, og drog en konklusion, der svarede til Rettens konklusion i den appellerede dom, nemlig at »[u]sikkerheden omkring årsagen til lækagen […] ikke [kunne] tillægges Kommissionen« (præmis 214).
34 –      169/83 og 136/84, EU:C:1986:371.
35 –      T-48/05, EU:T:2008:257.
36 –      Jf. dommen i sagen Hamoudi mod Frontex (præmis 71).
37 –      C. Quézel-Ambrunaz, Essai sur la causalité en droit de la responsabilité civile, Dalloz, Paris, 2010, særligt s. 255.
38 –      169/83 og 136/84, EU:C:1986:371.
39 –      Jf. dom af 8.10.1986, Leussink mod Kommissionen (169/83 og 136/84, EU:C:1986:371, præmis 15 og 16). Jf. ligeledes generaladvokat Slynns forslag til afgørelse Leussink mod Kommissionen (169/83 og 136/84, EU:C:1986:265).
40 –      Jf. dom af 8.10.1986, Leussink mod Kommissionen (169/83 og 136/84, EU:C:1986:371, præmis 17).
41 –      T-259/03, EU:T:2007:254.
42 –      Jf. dom af 12.9.2007, Nikolaou mod Kommissionen (T-259/03, EU:T:2007:254, præmis 196).
43 –      Jf. dom af 12.9.2007, Nikolaou mod Kommissionen (T-259/03, EU:T:2007:254, præmis 196 og 198). I nævnte dom fandt Retten, at »[det] tilkom Kommissionen på vegne af OLAF at forklare, hvorledes denne læk havde kunnet finde sted, med henblik på i givet fald at godtgøre, at ovennævnte forpligtelse, som påhviler OLAF’s direktør, ikke var blevet tilsidesat. Såfremt Kommissionen ikke forklarer dette, må det formodes, at lækken skyldes en tilsidesættelse af artikel 8, stk. 3, i [Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF)] nr. 1073/1999 [af 25.5.1999 om undersøgelser, der foretages af Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) (EFT 1999, L 136, s. 1)], som OLAF’s direktør har gjort sig skyldig i under udøvelsen af sit hverv, som omhandlet i artikel 288 EF [(nu artikel 340 TEUF)]« (præmis 197).
44 –      Jf. dom af 12.9.2007, Nikolaou mod Kommissionen (T-259/03, EU:T:2007:254, præmis 196).
45 –      T-48/05, EU:T:2008:257. I den sag, der gav anledning til den pågældende dom, skyldtes skaden udbredelse i pressen af fortrolige oplysninger, som OLAF, Kommissionen og de franske judicielle myndigheder var i besiddelse af.
46 –      Jf. dom af 8.7.2008, Franchet og Byk mod Kommissionen (T-48/05, EU:T:2008:257, præmis 203).
47 –      F-30/08, EU:F:2010:43, præmis 169.
48 –      Jf. i denne henseende præmis 103 i dommen i sagen Hamoudi mod Frontex, hvori Domstolen fandt, at et søgsmål om ansvar uden for kontraktforhold i henhold til artikel 268 TEUF kan udgøre det eneste retsmiddel, der i tilstrækkelig grad kan sikre retsbeskyttelse mod et EU-agentur eller en EU-institution ved Unionens retsinstanser.
49 –      Jf. N. Forster, op.cit., punkt 290 (s. 386).
50 –      Jf. dom af 18.9.2014, Holcim (Romania) mod Kommissionen (T-317/12, EU:T:2014:782, præmis 79 og den deri nævnte retspraksis).
51 –      Jf. dommen i sagen Hamoudi mod Frontex (præmis 72-80).
52 –      Jf. dommen i sagen Hamoudi mod Frontex (præmis 81 og den deri nævnte retspraksis).
53 –      Jf. i denne retning generaladvokat Norkus’ forslag til afgørelse Hamoudi mod Frontex (C-136/24 P, EU:C:2025:257, punkt 18) og den i fodnote 30 i samme forslag til afgørelse nævnte praksis fra Menneskerettighedsdomstolen: dom af 13.2.2020, N.D. og N.T. mod Spanien (CE:ECHR:2020:0213JUD000867515, § 85), og af 18.11.2021, M.H. m.fl. mod Kroatien (CE:ECHR:2021:1118JUD001567018, § 268).
54 –      C-363/22 P, EU:C:2024:20, præmis 75.
55 –      Jf. dom af 30.11.2023, Sistem ecologica mod Kommissionen (C-787/22 P, EU:C:2023:940, præmis 66 og 154).
56 –      Selv om OLAF og de berørte nationale myndigheder gennem deres udveksling af oplysninger bidrager til gennemførelsen af ét og samme mål, nemlig bekæmpelse af svig og af indgreb i Unionens finansielle interesser, er der inden for rammerne af det styrkede administrative samarbejde mellem disse aktører ingen almindelige eller særlige bestemmelser, der regulerer betingelserne for, at OLAF eller de berørte nationale myndigheder kan ifalde ansvar uden for kontraktforhold som følge af en tilsidesættelse af tavshedspligten i forbindelse med de undersøgelsesrapporter, som OLAF udarbejder, således at disse betingelser i sager vedrørende ansvar henhører under to forskellige retsordener. Da der ikke foreligger en ordning med solidarisk ansvar (Europol) eller fælles ansvar (Frontex), og da der ikke er blevet indført et erstatningsansvar in solidum, er OLAF ansvarligt for enhver skade, som kontoret forvolder en person som følge af uautoriseret udbredelse af dets undersøgelsesrapport, og hver enkelt medlemsstat er i overensstemmelse med sin nationale ret ansvarlig for enhver skade, der forvoldes en person som følge af behandlingen af navnlig uautoriseret udbredelse af den undersøgelsesrapport, som den har modtaget fra OLAF.
57 –      N. Forster har påpeget, at usikkerheden indgår i en blind vinkel, som er skadelig for retsbeskyttelsen af private (op.cit., punkt 256, s. 338). I forordet til C. Joistens værk, L’incertitude causale en droit de la responsabilité civile (Larcier, Bruxelles, 2024), rejser professor Bernard Dubuisson et spørgsmål, der forekommer mig særlig relevant: »Hvordan og hvorfor [er det] tilladt at gøre noget retligt sikkert, som ikke nødvendigvis er faktisk sikkert[?]« (s. 9).
58 –      N. Forster, op.cit., punkt 323.
59 –      C-446/19 P, EU:C:2020:918.
60 –      Jf. dom af 11.12.2025, ABLV Bank mod Afviklingsinstansen (C-602/22 P, EU:C:2025:953, præmis 45 og 46 og den deri nævnte retspraksis).
61 –      C-16/90, EU:C:1991:233.
62 –      C-16/90, EU:C:1991:402.
63 –      T-514/93, EU:T:1995:49.
64 –      T-231/97, EU:T:1999:146.
65 –      Jf. dom af 26.9.2024, WEPA Hygieneprodukte m.fl. mod Kommissionen (C-795/21 P og C-796/21 P, EU:C:2024:807, præmis 82 og den deri nævnte retspraksis).
66 –      C-156/21, EU:C:2022:97.
67 –      C-404/10 P, EU:C:2012:393.
68 –      C-457/18, EU:C:2020:65.
69 –      C-156/21, EU:C:2022:97.
70 –      C-404/10 P, EU:C:2012:393.
71 –      C-404/10 P, EU:C:2012:393.
72 –      Appellanten har i denne forbindelse påberåbt sig Menneskerettighedsdomstolens dom af 27.10.1993, Dombo Beheer B.V. mod Nederlandene (CE:ECHR:1993:1027JUD001444888, § 33), af 7.6.2001, Kress mod Frankrig (CE:ECHR:2001:0607JUD003959498, § 72), og af 19.9.2017, Regner mod Den Tjekkiske Republik (CE:ECHR:2017:0919JUD003528911, § 146).
73 –      Appellanten har i denne forbindelse påberåbt sig Menneskerettighedsdomstolens dom af 28.8.1991, Brandstetter mod Østrig (CE:ECHR:1991:0828JUD001117084, § 67).
74 –      Undertegnet i Rom den 4.11.1950.
75 –      Appellanten har i denne henseende henvist til Menneskerettighedsdomstolens dom af 9.6.1998, McGinley og Egan mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:1998:0609:JUD002182593, §§ 86 og 90).
76 –      C-650/18, EU:C:2021:426, præmis 17.
77 –      C-650/18, EU:C:2021:426.
78 –      C-404/10 P, EU:C:2012:393.
79 –      C-457/18, EU:C:2020:65.
80 –      C-156/21, EU:C:2022:97.
81 –      Jf. kendelse af 12.11.2025, Fashion TV RO og Maestro (C-475/24, EU:C:2025:898, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis).
82 –      Jf. dom af 4.12.2019, H mod Rådet (C-413/18 P, EU:C:2019:1044, præmis 103 og den deri nævnte retspraksis).
83 –      Jf. dommen i sagen Hamoudi mod Frontex (præmis 77 og den deri nævnte retspraksis).
84 –      Jf.
kendelse af 12.11.2025, Fashion TV RO og Maestro (C-475/24, EU:C:2025:898, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).
85 –      Jf. dom af 12.7.2022, Nord Stream 2 mod Parlamentet og Rådet (C-348/20 P, EU:C:2022:548, præmis 129 og den deri nævnte retspraksis).
86 –      C-348/20 P, EU:C:2022:548.
87 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 30.5.2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter (EFT 2001, L 145, s. 43).
88 –      Jf. dom af 12.7.2022, Nord Stream 2 mod Parlamentet og Rådet (C-348/20 P, EU:C:2022:548, præmis 130).
89 –      Jf. dom af 12.7.2022, Nord Stream 2 mod Parlamentet og Rådet (C-348/20 P, EU:C:2022:548, præmis 131).