61993TJ0481_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
Sagens baggrund
1 Denne sag skal ses paa baggrund af bestemmelserne for at forhindre spredning af smitsom blaereudslaet hos svin i medlemsstaterne. Skoent denne sygdom ikke er farlig for dyrene, bekaempes den intensivt i Faellesskabet, fordi den ud fra et klinisk synspunkt har lighedspunkter med mund- og klovesyge, som er en uhyre smitsom sygdom, der som oftest medfoerer de smittede dyrs doed.
De relevante retsregler
2 Ved Raadets direktiv 90/425/EOEF af 26. juni 1990 er der indfoert en ordning for veterinaerkontrol og zooteknisk kontrol i samhandelen med visse levende dyr og produkter inden for Faellesskabet med henblik paa gennemfoerelsen af det indre marked (EFT L 224, s. 29, herefter "direktiv 90/425"). Levende svin er blandt de dyr, der er omfattet af direktiv 90/425.
3 Direktiv 90/425 tilsigter at fjerne veterinaerkontrollen ved Faellesskabets indre graenser ved at erstatte den dels med kontrol i afsendelsesmedlemsstaten, dels med en stikproevekontrol, som paa ikke-diskriminerende vis skal gennemfoeres i bestemmelsesmedlemsstaten.
4 Artikel 8 og 9 i direktiv 90/425 omhandler de forholdsregler, som bestemmelses- og afsendelsesmedlemsstaterne er forpligtet til at traeffe, naar en medlemsstats kompetente myndigheder ved en kontrol paa forsendelsens bestemmelsessted eller under transporten konstaterer, at der forekommer stoffer, som kan foraarsage en sygdom som f.eks. smitsom blaereudslaet hos svin.
5 Artikel 10 i direktiv 90/425 omhandler de forebyggende foranstaltninger og beskyttelsesforanstaltninger, som kan traeffes i et saadant tilfaelde. Artikel 10, stk. 3 og 4, er af saerlig betydning for denne sag. Artikel 10, stk. 3, lyder:
"Hvis Kommissionen ikke er blevet informeret om disse foranstaltninger, eller hvis den finder de trufne foranstaltninger utilstraekkelige, kan den i samarbejde med den beroerte medlemsstat traeffe beskyttelsesforanstaltninger med hensyn til dyrene ... fra det epizooti-ramte omraade eller fra en bestemt bedrift, et bestemt center eller organ, indtil Den Staaende Veterinaerkomité traeder sammen. Disse foranstaltninger skal saa hurtigt som muligt forelaegges Den Staaende Veterinaerkomité for at blive stadfaestet, aendret eller ophaevet efter fremgangsmaaden i artikel 17."
6 Artikel 10, stk. 4, i direktiv 90/425 lyder:
"Under alle omstaendigheder lader Kommissionen snarest muligt Den Staaende Veterinaerkomité undersoege situationen. Den traeffer efter fremgangsmaaden i artikel 17 de noedvendige foranstaltninger for de i artikel 1 omhandlede dyr ... Den foelger udviklingen i situationen og aendrer eller ophaever de trufne afgoerelser efter samme fremgangsmaade paa baggrund af denne udvikling."
7 I artikel 2 i direktiv 90/425 defineres en "bedrift" som en landbrugsejendom, hvor dyrene holdes eller opdraettes paa saedvanlig maade, og et "center eller organ" som enhver virksomhed, der producerer, oplagrer, behandler eller haandterer animalske produkter, som er omfattet af direktivet.
Faktiske omstaendigheder
8 Den 19. februar 1993 fremsendte de italienske myndigheder ved telefax en skrivelse til Kommissionen og til Den Nederlandske Ambassade i Rom, hvori de oplyste, at Istituto Zooprofilattico i Brescia (Italien) havde isoleret virus fra smitsom blaereudslaet hos svin paa ti proever fra milt og nyrer fra levende svin, som den 22. januar 1993 var blevet afsendt fra Oirschot (Nederlandene) til Italien. De italienske myndigheder praeciserede i skrivelsen, at denne oplysning blev givet "med henblik paa at lette en epidemiologisk efterforskning i den bedrift, hvorfra den omhandlede sending stammede".
9 Efter at have modtaget denne skrivelse indkaldte Kommissionens tjenestegrene de italienske og nederlandske veterinaermyndigheder til et moede, som skulle finde sted den 26. februar 1993 i Bruxelles. Da de italienske myndigheder ikke efterkom denne indkaldelse, fik kun de nederlandske myndigheder ved denne lejlighed oplysning om, at Kommissionen havde til hensigt samme dag at traeffe beslutning om at forbyde eksport af levende svin fra Nederlandene og Italien. De nederlandske myndigheder tilkendegav, at de ikke var enige i en saadan beslutning.
10 Allerede om aftenen den 26. februar 1993 vedtog Kommissionen beslutning 93/128/EOEF om visse beskyttelsesforanstaltninger mod smitsom blaereudslaet hos svin i Nederlandene og Italien (EFT L 50, s. 29, herefter "beslutning 93/128").
11 Det fremgaar af anden henvisning i beslutning 93/128, at beslutningen er vedtaget med hjemmel i artikel 10, stk. 3, i direktiv 90/425. I betragtningerne til beslutningen anfoeres det bl.a., at der i 1992 blev anmeldt visse udbrud af smitsom blaereudslaet hos svin i Nederlandene og Italien, at virusset var blevet isoleret, og at der var fundet antistoffer mod det i svin, der var blevet sendt fra Nederlandene til Italien. Desuden anfoeres det, at sygdommen siden 1991 havde vaere endemisk i Italien, at Kommissionen havde sendt eksperter til Nederlandene og til Italien for at undersoege situationen, og at svin med oprindelse i Nederlandene og Italien kan udgoere en fare for bestandene i andre medlemsstater paa grund af samhandelen med levende svin.
12 I den dispositive del af beslutning 93/128 bestemmes det i artikel 1, at hverken Nederlandene eller Italien "maa ... sende levende svin fra [deres] omraade til andre medlemsstater". I artikel 2 bestemmes, at "medlemsstaterne aendrer de foranstaltninger, de anvender paa samhandelen, for at bringe dem i overensstemmelse med denne beslutning". I artikel 3 bestemmes, at "denne beslutning gaelder indtil den 1. april 1993". Det fremgaar endelig af artikel 4, at "denne beslutning er rettet til medlemsstaterne".
13 I en skrivelse af 3. marts 1993 til Kommissionen meddelte Vereniging van Exporteurs in Levende Varkens (sammenslutningen af eksportoerer af levende svin, herefter "VELV") ved sin advokat, at man bestred, at beslutning 93/128 var lovlig, og at man ville rejse erstatningskrav mod Kommissionen for de tab, som maatte foelge heraf.
14 Den Staaende Veterinaerkomité holdt moede den 4. marts 1993. Efter det af Kommissionen oplyste tilsluttede repraesentanterne for otte medlemsstater sig under moedet den af Kommissionen trufne foranstaltning.
15 Den 9. marts 1993 fremsendte VELV' s advokat endnu en skrivelse til Kommissionen, hvori han bl.a. gjorde gaeldende, at beslutning 93/128 ikke stod i rimeligt forhold til det tilstraebte maal, fordi det efter hans opfattelse var muligt at opnaa samme resultat ved mindre restriktive foranstaltninger, som f.eks. eksportkontrol.
16 Den Staaende Veterinaerkomité holdt paa ny moeder den 10. og 11. marts 1993, den 16. og 17. marts 1993 samt den 22. marts 1993 for at droefte de af Kommissionen forelagte forslag til foranstaltninger til afloesning af eksportforbuddene. Under moedet den 22. marts 1993 afgav komitéen en positiv udtalelse om tre udkast til beslutning.
17 Kommissionen vedtog de tre beslutninger den 26. marts 1993. Det drejer sig om beslutning 93/177/EOEF om visse beskyttelsesforanstaltninger mod smitsom blaereudslaet hos svin i Nederlandene og Italien (EFT L 74, s. 88, herefter "beslutning 93/177"), beslutning 93/178/EOEF om visse beskyttelsesforanstaltninger mod smitsom blaereudslaet hos svin (EFT L 74, s. 91) og beslutning 93/179/EOEF om tilbagekaldelse af beslutning 93/128 (EFT L 74, s. 93, herefter "beslutning 93/179").
18 Beslutning 93/177, som er rettet til medlemsstaterne, opstiller en raekke betingelser, der skal vaere opfyldt ved transport af levende svin fra Italien og fra Nederlandene til andre medlemsstater, samt kriterier, som skal overholdes paa opsamlingsstederne. I beslutningens anden henvisning hedder det i den nederlandske version, at beslutningen er vedtaget med hjemmel i artikel 10, stk. 3, i direktiv 90/425, mens det i de andre sproglige versioner af samme henvisning anfoeres, at beslutningen er vedtaget med hjemmel i direktivets artikel 10, stk. 4.
19 Ved beslutning 93/243/EOEF af 30. april 1993 om aendring af beslutning 93/177 (EFT L 110, s. 41, herefter "beslutning 93/243") bestemte Kommissionen, at visse af foranstaltningerne i beslutning 93/177 med oejeblikkelig virkning ikke laengere var gaeldende, mens andre foranstaltninger i beslutning 93/177 ikke laengere skulle gaelde fra den 6. maj 1993.
Retsforhandlingerne
20 Ved staevning indgivet til Domstolens Justitskontor den 10. maj 1993 har sagsoegerne ° dvs. VELV og Nederlandse Bond van Waaghouders van Levend Vee (den nederlandske sammenslutning af indehavere af samlestalde (o.a.: egentlig vejere, men i denne sammenhaeng personer og selskaber, der driver samlestalde eller markeder for levende dyr til videresalg eller eksport), herefter "NBWLV") samt de personer og selskaber, som er medlemmer af disse foreninger, og hvis navne er anfoert paa den fortegnelse, der er vedlagt dommen ° i medfoer af traktatens artikel 173 anlagt sag med paastand om annullation af beslutning 93/128 samt i medfoer af traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2, med paastand om erstatning for de tab, de haevder at have lidt som foelge af beslutningen.
21 Ved staevning indgivet til Domstolens Justitskontor den 1. juni 1993 har sagsoegerne i medfoer af traktatens artikel 173 anlagt sag med paastand om annullation af beslutning 93/177 samt i medfoer af traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2, med paastand om erstatning for de tab, de haevder at have lidt som foelge af beslutningen.
22 Ved kendelse af 27. september 1993 har Domstolen i medfoer af artikel 4 i Raadets afgoerelse 93/350/Euratom, EKSF, EOEF af 8. juni 1993 om aendring af afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 144, s. 21) henvist sagerne til Retten. Rettens Justitskontor har givet de to sager sagsnumrene T-481/93 og T-484/93.
23 Ved kendelse af 29. maj 1995 har Retten (Tredje Afdeling) i medfoer af procesreglementets artikel 50 truffet bestemmelse om at forene de to sager med henblik paa den mundtlige forhandling og dommen.
24 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Retsmoedet, hvorunder parterne afgav mundtlige indlaeg og besvarede mundtlige spoergsmaal fra Retten, fandt sted den 11. juli 1995.
Parternes paastande
25 I sag T-481/93 har sagsoegerne nedlagt foelgende paastande:
° Sagen antages til realitetsbehandling.
° I det omfang, sagen antages til realitetsbehandling, annulleres beslutning 93/128 helt eller delvis.
° Kommissionen tilpligtes at yde sagsoegerne fuld erstatning for de tab, som sagsoegerne har lidt eller vil lide som foelge af de foranstaltninger, som er truffet ved beslutning 93/128 ° saaledes at tabene senere opgoeres eller praeciseres af sagsoegerne ° subsidiaert en erstatning, som Retten finder passende, med tillaeg af de i Nederlandene gaeldende procesrenter beregnet som foelger:
° vedroerende VELV og medlemmer heraf: fra den 3. marts 1993, dvs. den dag, hvor der ved skrivelse af samme dag blev rettet paakrav til Kommissionen, og indtil fuld betaling sker
° vedroerende NBWLV og medlemmer heraf: fra sagens anlaeg til fuld betaling sker.
° Retten traeffer bestemmelse om de supplerende foranstaltninger, som den finder hensigtsmaessige.
° Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
26 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
° Annullationspaastanden afvises, eller Kommissionen frifindes herfor.
° Kommissionen frifindes for erstatningspaastanden.
° Sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
27 I sag T-484/93 har sagsoegerne nedlagt foelgende paastande:
° Sagen antages til realitetsbehandling.
° I det omfang, sagen antages til realitetsbehandling, annulleres beslutning 93/177 helt eller delvis.
° Kommissionen tilpligtes at yde sagsoegerne fuld erstatning for de tab, som sagsoegerne har lidt eller vil lide som foelge af de foranstaltninger, som er truffet ved beslutning 93/177 ° saaledes at tabene senere opgoeres eller praeciseres af sagsoegerne ° subsidiaert en erstatning, som Retten finder passende, med tillaeg af de i Nederlandene gaeldende procesrenter, beregnet fra sagens anlaeg og indtil fuld betaling sker.
° Retten traeffer bestemmelse om de supplerende foranstaltninger, som den finder hensigtsmaessige.
° Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
28 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
° Annullationspaastanden afvises, eller Kommissionen frifindes herfor.
° Kommissionen frifindes for erstatningspaastanden.
° Sagsoegerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Formaliteten
A ° Spoergsmaalet om, hvorvidt annullationspaastandene skal antages til realitetsbehandling
Parternes argumenter
29 Sagsoegerne har anfoert, at de ganske vist ikke er de omtvistede beslutningers adressater, men at de er umiddelbart og individuelt beroert af beslutningerne i den betydning, hvori udtrykkene er anvendt i den dagaeldende EOEF-traktats artikel 173, stk. 2, saaledes at deres annullationspaastande maa antages til realitetsbehandling.
30 Sagsoegerne har gjort gaeldende, at beslutningerne beroerer dem umiddelbart, fordi eksportforbuddet i beslutning 93/128 og de i beslutning 93/177 foreskrevne forholdsregler skulle gennemfoeres "straks" i den i Domstolens dom af 1. juli 1965 anfoerte betydning (forenede sager 106/63 og 107/63, Toepfer mod Kommissionen, Sml. 1965-1968, s. 67, org. ref.: Rec. s. 525, paa s. 533).
31 Sagsoegerne har anfoert tre grunde til, at de omtvistede beslutninger beroerer dem individuelt.
32 For det foerste laa deres antal og identitet allerede fast, foer beslutningerne blev vedtaget, og dette forhold lagde Domstolen i den naevnte dom i sagen Toepfer mod Kommissionen til grund, da den fastslog, at den omhandlede sagsoeger var individuelt beroert.
33 For det andet har sagsoegerne henvist til, at de deltog i den proces, som foerte til, at de omtvistede beslutninger blev vedtaget. De har praeciseret hvilken rolle, de ° efter deres opfattelse ° har spillet eller burde have spillet under tilblivelsesproceduren.
34 Hvad angaar beslutning 93/128, har sagsoegerne henvist til Domstolens dom af 21. november 1991 (sag C-269/90, Technische Universitaet Muenchen, Sml. I, s. 5469, praemis 14) til stoette for det synspunkt, at Kommissionen med urette har naegtet sagsoegerne adgang til at fremfoere deres synspunkter, foer beslutningen blev vedtaget. De boer saaledes have mulighed for gennem et direkte soegsmaal at faa proevet denne beslutnings gyldighed for Retten.
35 Hvad angaar beslutning 93/177, har sagsoegerne med henvisning til Domstolens dom af 28. januar 1986 (sag 169/84, Cofaz m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 391, praemis 24) erindret om, at de umiddelbart efter, at Kommissionen havde vedtaget beslutning 93/128, fremsatte indsigelser mod beslutningen og gentagne gange anmodede Kommissionen om at overveje at traeffe konkret definerede aendringsforanstaltninger. De har saaledes spillet en aktiv rolle ved tilblivelsen af beslutning 93/177.
36 For det tredje har sagsoegerne endelig i replikken gjort gaeldende, at de omtvistede beslutninger ° som i Domstolen dom af 17. januar 1985 (sag 11/82, Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 207, praemis 19 og 31) ° helt eller delvis har forhindret dem i at opfylde de koebekontrakter og leveringskontrakter, som de havde indgaaet, foer beslutningerne blev vedtaget. Sagsoegerne har tilbudt at fremkomme med oplysninger om disse kontrakter.
37 Sagsoegerne har anfoert, at de to sagsoegende foreninger er umiddelbart og individuelt beroert af de omtvistede beslutninger, fordi de repraesenterer medlemmerne, saaledes som det var tilfaeldet for Landbouwschap i Domstolens dom af 2. februar 1988 (forenede sager 67/85, 68/85 og 70/85, Van der Kooy m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 219, praemis 17-25, navnlig praemis 21). Desuden har sagsoegerne henvist til, at det fremgaar af den naevnte dom i sagen Technische Universitaet Muenchen, at det forhold, at Kommissionen ikke har villet give foreningerne adgang til at fremsaette deres synspunkter, ikke er til hinder for, at det i dommen i sagen Van der Kooy mod Kommissionen fastslaaede princip finder anvendelse.
38 Kommissionen har anfoert, at de beslutninger, som bestrides, er almengyldige og saaledes rammer sagsoegerne i deres objektive egenskab af eksportoerer og indehavere af samlestalde, paa samme maade som enhver anden erhvervsdrivende, som ° aktuelt eller potentielt ° befinder sig i en tilsvarende situation (Domstolens dom af 14.7.1983, sag 231/82, Spijker mod Kommissionen, Sml. s. 2559, praemis 9, og kendelse af 21.6.1993, sag C-257/93, Van Parijs m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. I, s. 3335, praemis 12). Kommissionen er derfor af den opfattelse, at beslutningerne ikke beroerer sagsoegerne individuelt, og at annullationspaastandene derfor maa afvises.
39 Kommissionen har fremhaevet, at det forhold, at de omtvistede retsakter er beslutninger og ikke forordninger, ikke fratager dem deres almengyldige karakter, eftersom en retsakts form ° i overensstemmelse med Domstolens dom af 11. juli 1968 (sag 6/68, Zuckerfabrik Watenstedt mod Raadet, Sml. 1965-1968, s. 531, org. ref.: Rec. s. 595, paa s. 604) ° er uden betydning for bestemmelsernes retlige karakter. Kommissionen har i oevrigt fremfoert, at de anfaegtede beslutningers almengyldige karakter ligeledes fremgaar af det forhold, at de er rettet til alle medlemsstaterne og ikke blot til Nederlandene og til Italien.
40 Kommissionen har desuden fremfoert, at det fremgaar af Domstolens dom af 18. januar 1979 (forenede sager 103/78-109/78, Usines de Beauport mod Raadet, Sml. s. 17, praemis 15 og 16), at territoriale begraensninger i anvendelsesomraadet for en faellesskabsretsakt ikke paavirker dennes normative karakter. Kommissionen har desuden med henvisning til den naevnte dom i sagen Zuckerfabrik Watenstedt mod Raadet (s. 535, org. ref.: Rec. s. 605) gjort gaeldende, at en tidsmaessig begraensning af en retsakt heller ikke fratager den sin almengyldige karakter.
41 Kommissionen har over for det af sagsoegerne anfoerte argument om, at deres antal og identitet allerede laa fast, foer beslutningerne blev vedtaget, anfoert, at det fremgaar af Domstolens dom af 26. april 1988 (forenede sager 97/86, 193/86, 99/86 og 215/86, Asteris m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2181, praemis 13), at en retsakt ikke mister sin almengyldighed og dermed sin karakter af forordning, fordi det er muligt at fastlaegge antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som den paa et givet tidspunkt finder anvendelse paa, naar det er ubestridt, at den anvendes paa grundlag af objektive faktiske eller retlige omstaendigheder, som er fastlagt i retsakten, og som er relevante i forhold til dens formaal.
42 Kommissionen har fremfoert, at sagsoegerne med urette har paaberaabt sig den naevnte dom i sagen Cofaz m.fl. mod Kommissionen, fordi denne sag vedroerte statsstoetteomraadet, hvor borgerne udtrykkeligt er sikret visse rettigheder, hvilket ikke er tilfaeldet i den foreliggende sag.
43 Vedroerende den naevnte dom i sagen Piraiki-Pitraiki m.fl. mod Kommissionen har Kommissionen gjort gaeldende, at det forhold, at sagsoegerne haevder at have indgaaet leveringskontrakter, foer de omtvistede beslutninger blev vedtaget, ikke kan have indflydelse paa beslutningernes retlige kvalifikation, fordi hensynet til beskyttelsen mod svinesygdomme noedvendiggoer oejeblikkeligt gaeldende foranstaltninger.
44 Kommissionen har anfoert, at de sagsoegende foreninger under alle omstaendigheder ikke er umiddelbart og individuelt beroert. Ifoelge Kommissionen befinder disse foreninger sig i en anden situation end Landbouwschap i den naevnte sag Van der Kooy m.fl. mod Kommissionen, saaledes at Domstolens praksis for, at et soegsmaal anlagt af foreninger, som befinder sig i en situation som den foreliggende, maa afvises, finder anvendelse (Domstolens kendelse af 11.7.1979, sag 60/79, Fédération nationale des producteurs de vins de table et vins de pays mod Kommissionen, Sml. s. 2429, paa s. 2432).
45 Endelig har Kommissionen gjort gaeldende, at annullationspaastandene maa afvises, allerede fordi sagsoegerne ikke laengere har retlig interesse i, at de omtvistede beslutninger annulleres. Ifoelge Kommissionen var beslutning 93/128 nemlig ° foer sag T-481/93 blev anlagt ° blevet tilbagekaldt ved beslutning 93/179, mens beslutning 93/177 ° foer sag T-484/93 blev anlagt ° for en stor dels vedkommende var blevet tilbagekaldt ved beslutning 93/243, navnlig paa de punkter, sagsoegerne har rejst indsigelse mod.
Rettens bemaerkninger
Den retlige interesse i soegsmaalet
46 Indledningsvis bemaerker Retten, at Kommissionens tilbagekaldelse af de omtvistede beslutninger ikke svarer til, at Retten eventuelt annullerer dem, da en saadan tilbagekaldelse ikke udgoer en anerkendelse af, at beslutningerne har vaeret ulovlige. Desuden har tilbagekaldelse af de omtvistede beslutninger virkning ex nunc, mens en eventuel annullation vil have virkning ex tunc: Det er kun i dette sidste tilfaelde, at beslutningerne vil kunne betragtes som ugyldige i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i traktatens artikel 174.
47 Retten bemaerker dernaest, at naar en retsakt annulleres, er den institution, fra hvilken retsakten hidroerer, i medfoer af traktatens artikel 176 forpligtet til at gennemfoere de noedvendige foranstaltninger til dommens opfyldelse. Disse foranstaltninger skal navnlig ophaeve virkningerne af de ulovlige forhold, som er fastslaaet i annullationsdommen. Den paagaeldende institution vil derfor eventuelt skulle genoprette sagsoegerens situation eller undgaa, at en tilsvarende retsakt vedtages (jf. Rettens dom af 14.9.1995, forenede sager T-480/93 og T-483/93, Antillean Rice Mills m.fl. mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 59 og 60, og den dér naevnte retspraksis).
48 Det fremgaar af det anfoerte, at en annullation af de omtvistede beslutninger i sig selv kan have retsvirkninger, saaledes at sagsoegerne stadig har retlig interesse i, at beslutningerne annulleres. Det foelger heraf, at Kommissions anbringende om, at annullationspaastandene maa afvises, fordi sagsoegerne ikke har retlig interesse i at opnaa, at de omtvistede beslutninger annulleres, ikke kan tages til foelge.
Spoergsmaalet om, hvorvidt de annullationspaastande, som er fremsat af de sagsoegende foreningers medlemmer, skal antages til realitetsbehandling
49 EOEF-traktatens artikel 173, stk. 2 (nu EF-traktatens artikel 173, stk. 4) bestemmer, at "enhver fysisk eller juridisk person kan ... indbringe klage ... over beslutninger, som skoent de er udfaerdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, dog beroerer ham umiddelbart og individuelt".
50 Det fremgaar af Domstolens og Rettens praksis, at selv en generel retsakt, som er almengyldig for de paagaeldende virksomheder, under visse omstaendigheder kan beroere nogle af dem individuelt (Domstolens dom af 16.5.1991, sag C-358/89, Extramet Industrie mod Raadet, Sml. I, s. 2501, praemis 13 og 14, og af 18.5.1994, sag C-309/89, Codorniú mod Raadet, Sml. I, s. 1853, praemis 19; Rettens kendelse af 11.1.1995, sag T-116/94, Cassa nazionale di previdenza ed assistenza a favore degli avvocati e procuratori mod Raadet, Sml. II, s. 1, praemis 26). Under saadanne omstaendigheder vil en faellesskabsakt paa en gang kunne have karakter af en generel retsakt og i forhold til visse erhvervsdrivende have karakter af en beslutning.
51 En fysisk eller juridisk person vil imidlertid kun kunne paastaa at vaere individuelt beroert, saafremt den omtvistede bestemmelse rammer ham paa grund af visse egenskaber, som er saerlige for ham, eller paa grund af en faktisk situation, der adskiller ham fra alle andre (Domstolens dom af 15.7.1963, sag 25/62, Plaumann mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 411, org. ref.: Rec. s. 197, paa s. 223, og den naevnte dom i sagen Codorniú mod Raadet, praemis 20; Rettens dom af 27.4.1994, sag T-12/93, CCE de Vittel m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1247, praemis 36).
52 Det maa derfor i dette tilfaelde undersoeges, hvorvidt de sagsoegende foreningers medlemmer beroeres af de omtvistede beslutninger paa grund af visse egenskaber, som er saerlige for dem, eller paa grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre erhvervsdrivende i henseende til disse beslutninger.
53 I denne sammenhaeng har sagsoegerne for det foerste gjort gaeldende, at deres antal og identitet allerede var kendt, foer de omtvistede beslutninger blev vedtaget. Selv hvis dette maatte vaere tilfaeldet, bemaerker Retten i denne henseende, at muligheden for med stoerre eller mindre praecision at fastlaegge antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som er omfattet af en foranstaltning, ikke i sig selv er tilstraekkelig til at godtgoere, at disse retssubjekter er individuelt beroert af foranstaltningen (jf. senest Rettens kendelse af 29.6.1995, sag T-6/95, Cantina cooperativa fra produttori vitivinicoli di Torre di Mosto m.fl. mod Kommissionen, (Sml. II, s. 1941, praemis 48, og den dér naevnt retspraksis).
54 For det andet har sagsoegerne fremfoert argumenter, som stoettes paa, at de ° som haevdet ° har deltaget i den proces, som foerte til vedtagelsen af de omtvistede beslutninger.
55 Retten bemaerker indledningsvis hertil, at de omhandlede retsakter, og naermere bestemt direktiv 90/425, ikke indeholder en bestemmelse, hvorefter Kommissionen ° foer den vedtager en beslutning med hjemmel i direktivets artikel 10, stk. 3 eller 4 ° skulle vaere forpligtet til at foelge en fremgangsmaade, hvorunder personer i den kategori, som sagsoegerne hoerer til, skulle have ret til at blive hoert.
56 Desuden fremgaar det ikke af retspraksis, og navnlig ikke af den naevnte dom i sagen Technische Universitaet Muenchen, at Kommissionen ogsaa i mangel af en udtrykkelig bestemmelse herom skulle vaere forpligtet til at hoere sagsoegerne. Retten skal henlede opmaerksomheden paa, at Domstolen i den naevnte praejudicielle sag skulle udtale sig om gyldigheden af en kommissionsbeslutning, hvorefter en bestemt model mikroskop, som Technische Universitaet Muenchen havde indkoebt, ikke kunne importeres til Faellesskabet med toldfritagelse, fordi apparater af tilsvarende videnskabelig vaerdi som det af universitetet indkoebte og beregnet til samme anvendelse blev fremstillet i Faellesskabet. Domstolen bemaerkede i dommen, at universitetet bedst vidste, hvilke egenskaber det paagaeldende apparat skulle have med henblik paa de paataenkte opgaver. Domstolen sluttede heraf, at universitetet ° ogsaa uden udtrykkelig bestemmelse herom ° havde ret til at blive hoert under den administrative procedure for Kommissionen.
57 Retten konstaterer, at de saerlige omstaendigheder, som laa til grund for sagen Technische Universitaet Muenchen, ikke foreligger i denne sag, saaledes at den loesning, som Domstolen naaede frem til, og som Retten i oevrigt har tilsluttet sig i dom af 9. november 1995 (sag C-346/94, France-aviation mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 36), ikke kan finde anvendelse i denne sag. I modsaetning til, hvad der var tilfaeldet i sagen Technische Universitaet Muenchen, har Kommissionen i denne sag nemlig ikke truffet de omtvistede beslutninger for at loese et spoergsmaal, som de facto saerligt vedroerte én bestemt udpeget erhvervsdrivende. I oevrigt foreligger der ikke her en situation, hvor sagsoegerne pr. definition har stoerst kendskab til det beroerte omraade.
58 Retten bemaerker i oevrigt, at en forpligtelse for Kommissionen til at hoere de paagaeldende erhvervsdrivende, som f.eks. sagsoegerne, foer den vedtager en beslutning som de i sagen anfaegtede, vanskeligt vil kunne forenes med paa den ene side formaalet med direktiv 90/425, som er at beskytte menneskers og dyrs sundhed, og paa den anden side beskyttelsesforanstaltningers saerlige karakter, da disse skal traeffes under tvingende omstaendigheder og derfor boer kunne vedtages hurtigt.
59 Endelig bemaerker Retten, at det forhold, at en person paa den ene eller anden maade har medvirket i den proces, der har foert til vedtagelse af en faellesskabsretsakt, bl.a. ved til den kompetente faellesskabsinstitution at fremsende skrivelser, hvori en allerede vedtaget retsakt kritiseres med henblik paa at paavirke institutionens senere handlemaade, ikke i sig selv kan foere til, at denne person kan betragtes som individuelt beroert (jf. tillige Rettens kendelse af 9.8.1995, sag T-585/93, Greenpeace mod Kommissionen, Sml. II, s. 2205, praemis 56).
60 Under disse omstaendigheder kan heller ikke de af sagsoegerne fremfoerte argumenter, som stoettes paa, at sagsoegerne ° som haevdet ° har deltaget i den proces, der foerte til vedtagelsen af de omtvistede beslutninger, tages til foelge.
61 Sagsoegerne har endelig for det tredje henvist til den naevnte dom i sagen Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen. Retten bemaerker hertil, at det nu er fast retspraksis, at det forhold, at Kommissionen i medfoer af saerlige bestemmelser er forpligtet til at tage hensyn til en paataenkt retsakts retsvirkninger for visse borgere, kan individualisere disse borgere (se bl.a. den naevnte dom i sagen Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, Domstolens dom af 26.6.1990, sag C-152/88, Sofrimport mod Kommissionen, Sml. I, s. 2477, praemis 11, og den naevnte dom i sagen Antillean Rice Mills m.fl. mod Kommissionen, praemis 67).
62 Faellesskabsbestemmelserne og navnlig direktiv 90/425 indeholder imidlertid ikke i dette tilfaelde nogen bestemmelse, hvorefter Kommissionen er forpligtet til, naar den vedtager en beslutning som de omtvistede, at tage hensyn til dens retsvirkninger for borgerne som f.eks. for sagsoegerne. Heller ikke dette anbringende kan saaledes tages til foelge.
63 Det fremgaar heraf, at de sagsoegende medlemmer af foreningerne ikke har bevist, at de bliver beroert af de omtvistede beslutninger paa grund af visse egenskaber, som er saerlige for dem, eller at der foreligger en faktisk situation, som i henseende til disse beslutninger adskiller dem fra enhver anden erhvervsdrivende. Foelgelig er de ikke individuelt beroert af de omtvistede beslutninger. De af disse sagsoegere fremsatte annullationspaastande maa derfor afvises, uden at det er noedvendigt at tage stilling til spoergsmaalet om, hvorvidt de er umiddelbart beroert af de naevnte beslutninger.
Spoergsmaalet om, hvorvidt de annullationspaastande, som er fremsat af de sagsoegende foreninger, skal antages til realitetsbehandling
64 Det fremgaar af retspraksis, at et annullationssoegsmaal anlagt af en forening, som ikke er retsaktens adressat, skal antages til realitetsbehandling i to situationer. Den foerste foreligger, naar foreningen har en selvstaendig retlig interesse, bl.a. fordi foreningens stilling som forhandlingsorgan beroeres af den retsakt, som paastaas annulleret (jf. f.eks. den naevnte dom i sagen Van der Kooy m.fl. mod Kommissionen, praemis 17-25). Den anden situation foreligger, naar foreningen handler paa vegne af et eller flere af de medlemmer, som den repraesenterer, under den forudsaetning, at disse medlemmer selv kunne have anlagt sag (jf. Rettens dom af 6.7.1995, forenede sager T-447/93, T-448/93 og T-449/93, AITEC m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1971, praemis 60).
65 I dette tilfaelde har de sagsoegende selskaber ikke godtgjort, at de har en selvstaendig retlig interesse i at opnaa, at de anfaegtede beslutninger annulleres. Naermere bestemt har de ikke godtgjort at vaere blevet beroert som forhandlingsorganer. Desuden har Retten allerede fastslaaet, at de sagsoegende medlemmer ikke kan anlaegge annullationssoegsmaal (jf. praemis 49-63). Foelgelig kan de annullationspaastande, som er fremsat af de sagsoegende foreninger, ikke antages til realitetsbehandling med den begrundelse, at disse foreninger handler paa vegne af visse af deres medlemmer. Deres paastande maa saaledes afvises.
66 Det fremgaar heraf, at alle annullationspaastandene maa afvises.
B ° Spoergsmaalet om, hvorvidt erstatningspaastandene kan antages til realitetsbehandling
Parternes argumenter
67 Sagsoegerne har i overensstemmelse med Domstolens dom af 26. februar 1986 (sag 175/84, Krohn mod Kommissionen, Sml. s. 753, praemis 26) gjort gaeldende, at deres erstatningspaastande i henhold til traktatens artikel 178 og 215 maa antages til realitetsbehandling, uafhaengigt af spoergsmaalet om, hvorvidt annullationssoegsmaalene skal afvises. Sagsoegerne har medgivet, at spoergsmaalet om, hvorvidt en erstatningspaastand skal afvises, i visse tilfaelde kan afhaenge af, at interne retsmidler er udtoemt, men har gjort gaeldende, at denne undtagelse ikke spiller nogen rolle i dette tilfaelde, fordi der i de omtvistede beslutninger ikke overlades noget valg til medlemsstaterne, i saerdeleshed ikke til Nederlandene.
68 Kommissionen har anfoert, at beslutning 93/128 og 93/177 er blevet gennemfoert i Nederlandene ved nationale foranstaltninger, og at det fremgaar af sagsoegernes skriftlige indlaeg, at de ligeledes har anlagt sag mod de nederlandske myndigheder for de nationale domstole. Kommissionen har fremfoert, at interne retsmidler maa udtoemmes, foer der kan nedlaegges paastand om erstatning for Faellesskabets retsinstanser. Den sagsoegte institution har gjort gaeldende, at de sagsoegende foreninger under alle omstaendigheder ikke kan bevise, at de selv har interesse i disse sager, og har fastholdt, at erstatningspaastandene maa afvises for saa vidt angaar disse sagsoegere.
Rettens bemaerkninger
Spoergsmaalet om, hvorvidt de erstatningspaastande, som er fremsat af de sagsoegende foreningers medlemmer, skal antages til realitetsbehandling
69 Indledningsvis bemaerker Retten, at efter fast praksis er erstatningssoegsmaalet et selvstaendigt retsmiddel med en saerlig funktion i forhold til andre retsmidler i henhold til traktaten (jf. f.eks. den naevnte dom i sagen Krohn mod Kommissionen, praemis 26, og Rettens dom af 15.12.1994, sag T-489/93, Unifruit Hellas mod Kommissionen, Sml. II, s. 1201, praemis 31). Retten bemaerker dernaest, at de sagsoegende medlemmer i staevningerne tilstraekkeligt klart har angivet, hvorfor de finder, at de betingelser, som kraeves opfyldt for at yde erstatning for det tab, som de paastaar at have lidt, er opfyldt, saaledes at staevningerne ° for deres vedkommende ° opfylder de i procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c), opstillede krav.
70 Hvad angaar Kommissionens anbringende om, at sagsoegerne ikke har udtoemt de nationale retsmidler, bemaerker Retten, at et erstatningssoegsmaal kun maa afvises af denne grund, saafremt de personer, som haevder at vaere paafoert et tab paa grund af retsakter fra Faellesskabets institutioner, er sikret en effektiv retsbeskyttelse ved de nationale retsmidler (jf. f.eks. Domstolens dom af 30.5.1989, sag 20/88, Roquette frères mod Kommissionen, Sml. s. 1553, praemis 15).
71 Dette er ikke tilfaeldet i denne sag, eftersom den ulovlighed, der haevdes at vaere erstatningsbegrundende, ikke hidroerer fra et nationalt organ, men fra en faellesskabsinstitution. De tab, som eventuelt maatte vaere en foelge af, at de nederlandske myndigheder havde gennemfoert faellesskabsbestemmelserne, maa derfor tilskrives Faellesskabet (jf. f.eks. den naevnte dom i sagen Krohn mod Kommissionen, praemis 18 og 19, og Domstolens dom af 19.5.1992, forenede sager C-104/89 og C-37/90, Mulder m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. I, s. 3061, praemis 9).
72 Da Faellesskabets retsinstanser i medfoer af traktatens artikel 215 har enekompetence til at tilkende erstatning for tab, der forvoldes af faellesskabsinstitutionerne (Domstolens dom af 27.9.1988, forenede sager 106/87-120/87, Asteris m.fl. mod Graekenland m.fl., Sml. s. 5515, praemis 14, og af 13.3.1992, sag C-282/90, Vreugdenhil mod Kommissionen, Sml. I, s. 1937, praemis 14), kan nationale retsmidler ipso facto ikke sikre sagsoegerne en effektiv beskyttelse af deres rettigheder. Foelgelig kan Kommissionens anbringende om, at de nationale retsmidler ikke er udtoemt, ikke tages til foelge.
73 Desuden har sagsoegerne under retsmoedet redegjort for, at den ° i oevrigt allerede afsluttede ° sag, som de havde anlagt mod de nederlandske myndigheder, ikke vedroerte beslutning 93/128 og 93/177, men den maade, hvorpaa myndighederne havde gennemfoert beslutning 93/243. Der bestaar saaledes ikke i dette tilfaelde under nogen omstaendigheder risiko for, at sagsoegerne opnaar erstatning to gange for det samme.
74 Af de anfoerte grunde kan de erstatningspaastande, som er fremsat af de sagsoegende foreningers medlemmer, antages til realitetsbehandling.
Spoergsmaalet om, hvorvidt de erstatningspaastande, som er fremsat af de sagsoegende foreninger, skal antages til realitetsbehandling
75 Retten bemaerker, at staevningen i henhold til procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c), skal indeholde en angivelse af soegsmaalets genstand og en kort fremstilling af soegsmaalsgrundene. For at opfylde disse krav maa en staevning med paastand om erstatning af tab, der er foraarsaget af en faellesskabsinstitution, indeholde de elementer, som bl.a. goer det muligt at klarlaegge det tab, som sagsoegeren paastaar at have lidt, samt tabets karakter og stoerrelse. I oevrigt er overholdelsen af naevnte artikel 44, stk. 1, litra c), en ufravigelig procesforudsaetning, som Retten ex officio til enhver tid kan efterproeve i medfoer af procesreglementets artikel 113 (jf. Rettens dom af 10.7.1990, sag T-64/89, Automec mod Kommissionen, Sml. II, s. 367, praemis 73 og 74).
76 Retten konstaterer, at de sagsoegende foreninger i de to staevninger ikke er fremkommet med noget, som vedroerer det tab, som de haevder at have lidt paa grund af de omtvistede beslutninger; alle oplysninger og angivelser om tabet vedroerer de oevrige sagsoegere.
77 Desuden konstaterer Retten, at de sagsoegende foreninger hverken har godtgjort eller soegt at paaberaabe sig, at de goer et erstatningskrav gaeldende, som de har faaet overdraget af andre (jf. Domstolens dom af 4.10.1979, sag 238/78, Ireks-Arkady mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 2955, praemis 5).
78 Under disse omstaendigheder maa de af de sagsoegende foreninger fremsatte erstatningspaastande afvises.
Spoergsmaalet om, hvorvidt de erstatningspaastande, der er fremsat af de sagsoegende foreningers medlemmer, skal tages til foelge
A ° Indledende bemaerkninger
79 Retten bemaerker, at traktatens artikel 215, stk. 2, bestemmer, at Faellesskabet for saa vidt angaar ansvar uden for kontraktforhold skal erstatte skader forvoldt af dets institutioner under udoevelsen af deres hverv i overensstemmelse med de almindelige retsgrundsaetninger, der er faelles for medlemsstaternes retssystemer.
80 Ifoelge Domstolens og Rettens faste praksis kan Faellesskabet kun ifalde ansvar uden for kontrakt, dersom en raekke betingelser er opfyldt, nemlig, at den adfaerd, som faellesskabsinstitutionen haevdes at have udvist, er retsstridig, at der reelt foreligger et tab, og at der er aarsagsforbindelse mellem denne adfaerd og det tab, der haevdes at vaere lidt (jf. f.eks. Domstolens dom af 17.12.1981, forenede sager 197/80-200/80, 243/80, 245/80 og 247/80, Ludwigshafener Walzmuehle m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 3211, praemis 18; Rettens dom af 18.9.1995, sag T-168/94, Blackspur m.fl. mod Raadet og Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 38).
81 Hvad angaar den foerste betingelse, hvorefter der skal foreligge en retsstridig adfaerd, har Domstolen fastslaaet, at Faellesskabet, naar der er tale om generelle retsakter, bl.a. af oekonomisk-politisk karakter, kun kan ifalde ansvar, saafremt der foreligger en kraenkelse af en trinhoejere retsregel til beskyttelsen af private. Hvis institutionen har udstedt retsakten under udoevelsen af en vid skoensbefoejelse, kraeves det desuden ° for at Faellesskabet kan ifalde erstatningsansvar ° at overtraedelsen er tilstraekkeligt kvalificeret, dvs. at den er aabenbar og grov (jf. f.eks. Domstolens dom af 2.12.1971, sag 5/71, Schoeppenstedt mod Raadet, Sml. s. 275, org. ref.: Rec. s. 975, praemis 11, og af 25.5.1978, forenede sager 83/76 og 94/76, 4/77, 15/77 og 40/77, HNL m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 1209, praemis 6).
82 Det maa derfor foerst undersoeges, om de omtvistede beslutninger er generelle retsakter, og dernaest ° i bekraeftende fald ° om Kommissionen har vedtaget beslutningerne under udoevelse af en vid skoensbefoejelse.
B ° Spoergsmaalet om, hvorvidt de omtvistede beslutninger er generelle retsakter
Parternes argumenter
83 Kommissionen har anfoert, at de omtvistede beslutninger er generelle retsakter. Den har bl.a. fremhaevet, at beslutningerne har generel raekkevidde, og at de finder anvendelse paa objektivt beskrevne situationer og har retsvirkninger for abstrakt afgraensede, generelle personkategorier.
84 Indledningsvis har sagsoegerne hertil anfoert, at det ikke i denne sag drejer sig om forordninger eller direktiver, der har karakter af generelle retsakter i traktatens artikel 189' s forstand, men om individuelle beslutninger. Efter sagsoegernes opfattelse foelger heraf, at beslutningerne ikke er almengyldige, men udelukkende er rettet til de to individualiserede adressater, nemlig Nederlandene og Italien. Desuden har sagsoegerne bestridt, at beslutningerne finder anvendelse paa objektivt beskrevne situationer, fordi de ikke paa nogen maade beskriver en situation, men blot paalaegger de to adressater konkrete forpligtelser.
85 Sagsoegerne har ligeledes anfoert, at de omtvistede beslutningers bindende retsvirkninger over for sagsoegerne ikke hidroerer fra selve beslutningerne, men fra de foranstaltninger, som de nederlandske myndigheder har truffet for at gennemfoere beslutningerne, saaledes bl.a. det forhold, at myndighederne har naegtet at udstede de noedvendige eksportcertifikater. I oevrigt har sagsoegerne fremhaevet, at disse gennemfoerelsesforanstaltninger paa ingen maade har betydning for, om erstatningssoegsmaalene boer admitteres, eftersom beslutningerne ikke har overladt nogen skoen til de nederlandske myndigheder.
Rettens bemaerkninger
86 Retten bemaerker indledningsvis, at efter fast retspraksis bestemmes en retsakts karakter ikke af dens ydre form, men af, om den omhandlede retsakt er almengyldig eller ej (jf. f.eks. den naevnte dom i sagen Zuckerfabrik Watenstedt mod Raadet, s. 532, org. ref.: Rec. s. 604, og Domstolens dom af 5.5.1977, sag 101/76, Koninklijke Scholten Honig mod Raadet og Kommissionen, Sml. 797, praemis 7 og 9).
87 Retten konstaterer i den forbindelse, at Nederlandene og Italien i medfoer af artikel 1 i beslutning 93/128 er forpligtet til i den periode, hvor beslutningen gaelder, ikke at sende levende svin til andre medlemsstater. Det er rigtigt, at beslutningen i forhold til disse to medlemsstater har retsvirkninger som individuel retsakt. Imidlertid har beslutningen i forhold til sagsoegerne samme virkning som en almengyldig retsakt paa samme maade som f.eks. en forordning, som forbyder eksportoerer i Nederlandene og i Italien at eksportere levende svin til andre medlemsstater. Beslutning 93/128 er saaledes en retsakt, der i forhold til den abstrakte kategori, som sagsoegerne tilhoerer, er almengyldig og derfor i forhold til dem af generel karakter.
88 Hvad dernaest angaar beslutning 93/177 bemaerker Retten, at denne beslutning bl.a. opregner en raekke betingelser, som eksportoerer af levende svin fra Italien og Nederlandene til de andre medlemsstater skal opfylde (jf. beslutningens artikel 1). Disse betingelser er anfoert i generelle og abstrakte vendinger og har retsvirkninger for personkategorier, som defineres generelt og abstrakt. Foelgelig finder Retten, at beslutning 93/177 er almengyldig og derfor har karakter af en generel retsakt.
C ° Spoergsmaalet om, hvorvidt Kommissionen har vedtaget de omtvistede beslutninger under udoevelsen af en vid skoensbefoejelse
Parternes argumenter
89 Sagsoegerne har anfoert, at de befoejelser, som tillaegges Kommissionen i direktiv 90/425, saerlig i artikel 10, stk. 3, ikke giver institutionen et vidt skoen. De har derfor gjort gaeldende, at Kommissionen ikke har vedtaget de omtvistede beslutninger under udoevelsen af en vid skoensbefoejelse.
90 Kommissionen har gjort gaeldende, at den har vedtaget de omtvistede beslutninger under udoevelsen af en vid skoensbefoejelse. Institutionen har i denne henseende anfoert, at den regulering, direktiv 90/425 indgaar i, tillaegger Kommissionen en saadan befoejelse, som ogsaa maa omfatte de beslutninger, som traeffes til gennemfoerelse af direktivets bestemmelser.
Rettens bemaerkninger
91 Retten konstaterer indledningsvis, at de omtvistede beslutninger, naar henses dels til, at direktiv 90/425, med hjemmel i hvilket de omtvistede beslutninger er blevet vedtaget, henviser til traktatens artikel 43, dels til selve deres indhold, indgaar i den faelles landbrugspolitik, hvor faellesskabsinstitutionerne saedvanligvis maa tilkendes en vidtgaaende skoensfrihed under hensyn til de opgaver, der er overladt institutionerne ved traktaten (jf. f.eks. Domstolens dom af 11.3.1987, sag 27/85, Vandemoortele mod Kommissionen, Sml. s. 1129, praemis 31).
92 Retten bemaerker dernaest hvad naermere angaar beslutning 93/128, at den er vedtaget med hjemmel i artikel 10, stk. 3, i direktiv 90/425. Denne artikel bestemmer, at "hvis Kommissionen ikke er blevet informeret om disse foranstaltninger, eller hvis den finder de trufne foranstaltninger utilstraekkelige, kan den ... traeffe beskyttelsesforanstaltninger ...". Retten finder, at det af udtrykkene "finder" og navnlig "kan" klart fremgaar, at Kommissionen har et vidt skoen, naar den vedtager en beslutning med hjemmel i denne artikel.
93 Hvad naermere angaar beslutning 93/177, bemaerker Retten indledningsvis, at denne beslutning er vedtaget med hjemmel i artikel 10, stk. 4, i direktiv 90/425. Skoent det fremgaar af beslutningens anden henvisning i den nederlandske version, at beslutningen er vedtaget med hjemmel i direktivets artikel 10, stk. 3, fremgaar det nemlig klart af alle de andre sproglige versioner, samt af henvisningen i beslutningen til hoeringen af Den Staaende Veterinaerkomité, at der i den nederlandske version er tale om en skrivefejl, og at beslutningen i virkeligheden er vedtaget med hjemmel i artikel 10, stk. 4, i direktiv 90/425.
94 Retten konstaterer dernaest, at artikel 10, stk. 4, i direktiv 90/425 bestemmer, at "Kommissionen ... efter fremgangsmaaden i artikel 17 [traeffer] de noedvendige foranstaltninger ...". Den omhandlede procedure kraever, at Den Staaende Veterinaerkomité udtaler sig om de foranstaltninger, som Kommissionen foreslaar. Kommissionen kan kun traeffe foranstaltningerne, saafremt komitéens udtalelse er positiv. Saafremt udtalelsen er negativ, skal Kommissionen forelaegge Raadet foranstaltningerne.
95 Retten bemaerker, at den i artikel 17 i direktiv 90/425 beskrevne procedure ganske vist indebaerer en vis indskraenkning af Kommissionens skoensbefoejelse, naar institutionen vil traeffe foranstaltninger med hjemmel i artikel 10, stk. 4. Naar imidlertid navnlig henses til, at Kommissionen har initiativretten, at den som foerste instans kan fastlaegge foranstaltningernes indhold og karakter, og at der ikke i artikel 10, stk. 4, fastsaettes nogen anden betingelse for Kommissionens udoevelse af sin befoejelse, finder Retten, at Kommissionen ligeledes har et vidt skoen, naar den skal vedtage en beslutning med hjemmel i artiklen.
96 Det foelger af det anfoerte, at de omtvistede beslutninger i forhold til sagsoegerne er generelle retsakter, som Kommissionen har udstedt under udoevelsen af et vidt skoen. Foelgelig kan Faellesskabet kun ifalde ansvar for det tab, som sagsoegerne paastaar at have lidt paa grund af de omtvistede beslutninger, saafremt Kommissionen aabenbart og groft har tilsidesat en trinhoejere retsregel til beskyttelse af borgerne.
97 Det maa herefter foerst undersoeges, om der blandt de regler, som sagsoegerne paastaar, at Kommissionen har tilsidesat, findes trinhoejere retsregler til beskyttelse af private. Det er dernaest noedvendigt at undersoege, om Kommissionen aabenbart og groft har tilsidesat en eller flere af disse regler, da den vedtog de omtvistede beslutninger.
D ° Spoergsmaalet om, hvorvidt der foreligger trinhoejere retsregler til beskyttelse af private
Indledende bemaerkninger
98 Sagsoegerne har paaberaabt sig seks identiske anbringender i de to sager til stoette for, at de omtvistede beslutninger er ulovlige. Det foerste anbringende vedroerer en overtraedelse af artikel 10, stk. 3, i direktiv 90/425, det andet en tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet, det tredje magtfordrejning, det fjerde en tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet, det femte en tilsidesaettelse af princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning og endelig det sjette en tilsidesaettelse af retten til kontradiktion. Desuden har sagsoegerne i sag T-484/93 fremfoert et syvende anbringende om overtraedelse af traktatens artikel 190.
Parternes argumenter
99 Parterne har i deres skriftlige indlaeg bl.a. diskuteret spoergsmaalet om, hvorvidt artikel 10, stk. 3, i direktiv 90/425 er en trinhoejere retsregel til beskyttelse af private.
100 Sagsoegerne har givet udtryk for den opfattelse, at bestemmelsen tillige yder private visse garantier. Til stoette herfor har de henvist til den naevnte dom i sagen Sofrimport mod Kommissionen (praemis 26).
101 Kommissionen har fremfoert, at artikel 10, stk. 3, i direktiv 90/425 ikke indeholder garantier til beskyttelse af private, men udelukkende fordeler befoejelserne mellem medlemsstaterne og Faellesskabet. Institutionen har bemaerket, at det fremgaar af den naevnte dom i sagen Vreugdenhil mod Kommissionen (praemis 20 og 21), at en saadan kompetencebestemmelse ikke er en trinhoejere retsregel, og at en tilsidesaettelse af denne bestemmelse derfor ikke kan medfoere, at Faellesskabet ifalder ansvar i dette tilfaelde.
Rettens bemaerkninger
102 Retten konstaterer, at foelgende anbringender alle vedroerer overtraedelse af en trinhoejere retsregel til beskyttelse af private:
° anbringendet om tilsidesaettelse proportionalitetsprincippet (jf. f.eks. Domstolens dom af 13.11.1973, forenede sager 63/72-69/72, Werhahn m.fl. mod Raadet, Sml. s. 1229, praemis 14-28, navnlig praemis 18, og den naevnte dom i sagen Unifruit Hellas mod Kommissionen, praemis 42)
° anbringendet om magtfordrejning (jf. f.eks. Domstolens dom af 6.6.1990, sag C-119/88, AERPO m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 2189, praemis 19, og den naevnte dom i sagen Unifruit Hellas mod Kommissionen, praemis 40)
° anbringendet om tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet (jf. f.eks. Domstolens dom af 4.10.1979, forenede sager 64/76 og 113/76, 167/78 og 239/78, 27/79, 28/79 og 45/79, Dumortier frères m.fl. mod Raadet, Sml. s. 3091, praemis 11; Rettens dom af 27.6.1991, sag T-120/89, Stahlwerke Peine-Salzgitter mod Kommissionen, Sml. II, s. 279, praemis 92)
° anbringendet om tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning (se f.eks. de naevnte domme i sagen Mulder m.fl. mod Raadet og Kommissionen, praemis 15, og i sagen Unifruit Hellas mod Kommissionen, praemis 42)
° anbringendet om tilsidesaettelse af retten til kontradiktion (se hertil Domstolens dom af 29.6.1994, sag C-135/92, Fiskano mod Kommissionen, Sml. I, s. 2885, praemis 39 og 40).
103 Hvad dernaest angaar artikel 10, stk. 3, i direktiv 90/425 finder Retten, at denne artikel kun kan betragtes som en trinhoejere retsregel til beskyttelse af private, for saa vidt som det bestemmes, at beskyttelsesforanstaltninger kan traeffes "med hensyn til dyrene ... fra det epizootiramte omraade eller fra en bestemt bedrift, et bestemt center eller organ". Retten bemaerker, at dette er et udtryk for proportionalitetsprincippet, som allerede udgoer et saerskilt anbringende (jf. praemis 102).
104 Hvad endelig angaar anbringendet om de omtvistede beslutningers begrundelse bemaerker Retten, at begrundelsespligten i henhold til traktatens artikel 190 ifoelge Domstolens og Rettens faste praksis ikke er en trinhoejere retsregel til beskyttelse af private (jf. Domstolens dom af 15.9.1982, sag 106/81, Kind mod EOEF, Sml. s. 2885, praemis 14, den naevnte dom i sagen AERPO m.fl. mod Kommissionen, praemis 20, og den naevnte dom i sagen Unifruit Hellas mod Kommissionen, praemis 41). Retten vil foelgelig ikke tage stilling til, hvorvidt dette anbringende skal tages til foelge, da det ikke kan foere til, at Faellesskabet ifalder ansvar uden for kontraktforhold.
E ° Spoergsmaalet om, hvorvidt Kommissionen aabenbart og groft har tilsidesat en trinhoejere retsregel til beskyttelse af private, da den vedtog de omtvistede beslutninger
Anbringendet om tilsidesaettelse af proportionalitetsprincippet
Parternes argumenter
105 Sagsoegerne har anfoert, at beslutning 93/128 og 93/177 er blevet vedtaget i strid med proportionalitetsprincippet, saadan som dette fremgaar af traktatens artikel 30-36 og er blevet fastlagt i retspraksis (Domstolens dom af 18.9.1986, sag 116/82, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 2519, praemis 21). Til stoette herfor har sagsoegerne principalt gjort gaeldende, at beslutningerne ikke opfylder betingelsen om at vaere noedvendige, og subsidiaert, at de deri trufne foranstaltninger gaar videre end noedvendigt med henblik paa at naa det tilsigtede maal.
106 Sagsoegerne har for det foerste om noedvendighedsbetingelsen anfoert, at Kommissionen ikke har godtgjort eller dog sandsynliggjort, at det var noedvendigt at traeffe foranstaltninger, som skulle finde anvendelse overalt i Nederlandene. Sagsoegerne har henvist til artikel 10, stk. 3, i direktiv 90/425, hvorefter beskyttelsesforanstaltninger kun kan traeffes bl.a. for et omraade, som er ramt af en epizooti. Sagsoegerne har understreget, at de levende svin, hvori der var blevet fundet virus, kom fra opsamlingscentret i Oirschot, og har gjort gaeldende, at der ikke var nogen grund til at antage, at hele det nederlandske omraade var ramt af en epizooti.
107 Dernaest har sagsoegerne gjort gaeldende, at noedvendighedsbetingelsen ikke er opfyldt, eftersom der i Nederlandene ikke var blevet fastslaaet noget som helst udbrud af sygdommen. Sagsoegerne har i denne forbindelse anfoert, at sygdommens inkubationstid er paa faa dage, og at det foelgelig er muligt, at svinene er blevet smittet i Italien, dvs. i loebet af den periode paa 2-3 dage, hvor de afventede slagtningen i Nola (Italien). Sagsoegerne har desuden fremhaevet, at Kommissionen, foer den vedtog de omtvistede beslutninger, ikke gennemfoerte nogen undersoegelse med henblik paa at finde smittekilden.
108 Sagsoegerne har ligeledes anfoert, at det ikke var noedvendigt at vedtage de omtvistede beslutninger, fordi man ikke havde udtoemt muligheden for at traeffe nationale foranstaltninger. Endelig er det sagsoegernes opfattelse, at det fremgaar af de omtvistede beslutningers tilblivelseshistorie, at de ikke var noedvendige. Selve det forhold, at Kommissionen erstattede beslutning 93/128 med beslutning 93/177, som derpaa i det mindste for en stor dels vedkommende blev tilbagekaldt ved beslutning 93/243, viser ifoelge sagsoegerne, at det ikke var noedvendigt at vedtage disse beslutninger.
109 Subsidiaert har sagsoegerne gjort gaeldende, at det fremgaar af retspraksis (jf. bl.a. den naevnte dom i sagen Kommissionen mod Tyskland, praemis 21), at de foranstaltninger, der traeffes i henhold til retsakter fra Faellesskabets institutioner, ikke maa gaa videre end noedvendigt for at gennemfoere det tilsigtede maal. De har anfoert, at selv om de omtvistede beslutninger maatte opfylde noedvendighedsbetingelsen, hvilket bestrides, opfylder de under alle omstaendigheder ikke denne anden betingelse. Heraf foelger efter sagsoegernes opfattelse, at Kommissionen ved at vedtage beslutningerne har tilsidesat proportionalitetsprincippet.
110 Kommissionen har anerkendt, at et indgreb med hjemmel i artikel 10, stk. 3 og 4, i direktiv 90/425 skal vaere i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet og derfor skal vaere noedvendigt og staa i rimeligt forhold til det tilsigtede maal. Institutionen har imidlertid anfoert, at de i denne sag bestridte beslutninger opfylder disse to betingelser.
111 Kommissionen har hertil indledningsvis bemaerket, at Faellesskabet inden for den faelles landbrugspolitik har en vidt skoen, som i oevrigt ikke blot omfatter indholdet og raekkevidden af de bestemmelser, der skal vedtages, men ogsaa i et vist omfang konstateringen af de tilgrundliggende faktiske forhold (Domstolens dom af 29.10.1980, sag 138/79, Roquette frères mod Raadet, Sml. s. 3333, praemis 25).
112 Kommissionen har gjort gaeldende, at det var noedvendigt at traeffe beslutning 93/128 som foelge af den skrivelse, de italienske myndigheder fremsendte til Kommissionen den 19. februar 1993. Efter Kommissionens opfattelse gav denne skrivelse grundlag for at slutte, at smittestedet befandt sig i Nederlandene (paa en eller flere bedrifter eller i opsamlingscentret i Oirschot), i transportmidlet eller i Italien (i slagteriet i Nola).
113 Kommissionen har dernaest understreget, at den, da beslutningerne blev vedtaget, havde al mulig grund til at vaere overordentlig paapasselig, eftersom man saavel i Nederlandene som i Italien havde daarlige erfaringer med bekaempelsen af sygdommen. Efter hvad Kommissionen har oplyst, var sygdommen saaledes i udbrud i Nederlandene i fem maaneder i 1992, mens den var endemisk i Italien.
114 Kommissionen har desuden anfoert, at der paa grund af det store antal levende svin, der eksporteres fra Nederlandene til andre medlemsstater, bestod en betragtelig risiko for, at sygdommen, hvis den virkelig fandtes i Nederlandene, ville sprede sig til andre medlemsstater, hvilket ifoelge Kommissionen kraevede, at institutionen reagerede hurtigt. I oevrigt har Kommissionen anfoert, at man paa grund af sagens hastende karakter ikke kunne afvente mere udfoerlige undersoegelsesresultater, og at Kommissionen derfor maatte traeffe foranstaltningerne paa baggrund af formodninger.
115 Kommissionen har anfoert, at beslutning 93/128 under disse omstaendigheder opfylder noedvendighedsbetingelsen.
116 Kommissionen har med hensyn til det noedvendige i at traeffe beslutning 93/177, som bygger paa beslutning 93/128, forklaret, at Kommissionen endnu ikke noejagtigt vidste, hvor oprindelsen til smitten befandt sig, da denne beslutning blev vedtaget. Kommissionen har i oevrigt bestridt sagsoegernes argumentation om, at vedtagelsen af beslutning 93/177 var udtryk for, at beslutning 93/128 ikke var noedvendig. Den sagsoegte institution kunne nemlig kun traeffe de mindre indgribende foranstaltninger i beslutning 93/177, fordi den havde haft tilstraekkelig tid til at vedtage denne beslutning, hvilket ikke var tilfaeldet, da den vedtog beslutning 93/128.
117 Over for paastanden om, at beslutning 93/128 ikke staar i rimeligt forhold til det tilsigtede maal, har Kommissionen gjort gaeldende, at der maatte udstedes et forbud gaeldende overalt i Nederlandene, dels fordi det paa det tidspunkt var vanskeligt at fastlaegge sygdommens oprindelsessted noejagtigt, og dels fordi det var muligt, at sygdommen allerede havde spredt sig inden for Nederlandene. Kommissionen har desuden anfoert, at der ikke var effektive alternativer paa grund af sagens hastende karakter, og naar hensaas til den tid, som de nationale myndigheder skulle bruge til at forberede de noedvendige gennemfoerselsforanstaltninger.
118 Kommissionen har bestridt sagsoegernes argument om, at beslutning 93/177 ikke staar i rimeligt forhold til det tilsigtede maal. Institutionen har desuden anfoert, at sagsoegerne ° ved at tage afstand fra beslutning 93/177 ° netop modsaetter sig et kontrolsystem, som de selv har foreslaaet i deres skrivelse af 9. marts 1993 i stedet for de foranstaltninger, der blev truffet ved beslutning 93/128.
Rettens bemaerkninger
° Indledende bemaerkninger
119 Retten bemaerker, at proportionalitetsprincippet i Domstolens og Rettens faste praksis anerkendes som en af faellesskabsrettens almindelige grundsaetninger. I medfoer af dette princip skal de foranstaltninger, som traeffes i henhold til retsakter fra Faellesskabets institutioner, vaere egnede til at gennemfoere det tilsigtede maal og ikke gaa videre end noedvendigt i dette oejemed (jf. f.eks. Domstolens dom af 14.1.1987, sag 281/84, Zuckerfabrik Bedburg m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 49, praemis 36, og den naevnte dom i sagen Kommissionen mod Tyskland, praemis 21). Desuden kraeves i medfoer af proportionalitetsprincippet, at saafremt der er mulighed for at vaelge mellem flere egnede foranstaltninger, skal den mindst bebyrdende foranstaltning vaelges, og byrderne maa ikke vaere uforholdsmaessige i forhold til de tilsigtede maal (jf. f.eks. Domstolens dom af 16.10.1991, sag C-24/90, Werner Faust, Sml. I, s. 4905, praemis 12; Rettens dom af 26.10.1993, forenede sager T-6/92 og T-52/92, Reinarz mod Kommissionen, Sml. II, s. 1047, praemis 111).
120 Hvad angaar den retlige proevelse af de anfoerte betingelser, maa det imidlertid praeciseres, at faellesskabslovgiver som ovenfor anfoert (praemis 91) paa landbrugspolitikkens omraade har en skoensfrihed, der modsvarer det politiske ansvar, som er tillagt ved traktatens artikel 40-43. Det foelger heraf, at kun saafremt en foranstaltning paa dette omraade er aabenbart uhensigtsmaessig i forhold til det maal, som vedkommende institution forfoelger, vil en saadan foranstaltning kunne kendes ulovlig (jf. Domstolens dom af 11.7.1989, sag 265/87, Schraeder, Sml. s. 2237, praemis 22, og af 13.11.1990, sag C-331/88, Fedesa m.fl., Sml. I, s. 4023, praemis 14). Der skal desuden foreligge en fejl af saa alvorlig karakter, at institutionens adfaerd kan betegnes som graensende til vilkaarlighed, for at proportionalitetsprincippet anses for aabenbart og groft tilsidesat, saaledes at Faellesskabet i et saadant tilfaelde kan ifalde ansvar uden for kontraktforhold (jf. Domstolens dom af 5.12.1979, forenede sager 116/77 og 124/77, Amylum og Tunnel Refineries mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 3497, praemis 19).
121 Der maa i lyset af disse grundsaetninger tages stilling til om Kommissionen aabenbart og groft har tilsidesat proportionalitetsprincippet, da den vedtog de omtvistede beslutninger.
° Beslutning 93/128
122 Retten bemaerker for det foerste, at Kommissionen har handlet, efter at det var blevet konstateret, at en farlig sygdom var brudt ud, nemlig smitsom blaereudslaet hos svin, og at Kommissionen vedtog beslutning 93/128 med henblik paa at beskytte menneskers og dyrs sundhed. Retten finder, at Kommissionen herved har taget hensyn til en afgoerende offentlig interesse (jf. ligeledes den naevnte dom i sagen Mulder m.fl. mod Raadet og Kommissionen, praemis 21).
123 For det andet bemaerker Retten, at beslutning 93/128 forbyder eksport af levende svin saavel fra Nederlandene som fra Italien til andre medlemsstater, og at oprindelsen til smitsom blaereudslaet hos svin faktisk i henhold til den videnskabelige rapport, som sagsoegerne har fremlagt som bilag 11 til staevningerne, kunne befinde sig enten i Nederlandene (i opsamlingscentret i Oirschot) eller i Italien (i slagteriet i Nola). Retten bemaerker desuden, at sagsoegerne under retsmoedet har bekraeftet, at det ikke paa det relevante tidspunkt var udelukket, at levende svin, som oprindelig befandt sig i et opsamlingscenter, dernaest blev overfoert til et andet center, saaledes at sygdommen ville kunne spredes inden for landets graenser, hvis smittekilden befandt sig i Oirschot.
124 For det tredje bemaerker Retten, at Nederlandene, saaledes som det ogsaa bekraeftes af sagsoegerne, er en betydelig eksportoer af levende svin. Ifoelge de af sagsoegerne fremlagte statistikker har antallet af slagtesvin ("vleesvarkens") og antallet af pattegrise ("biggen"), der er eksporteres fra Nederlandene til andre medlemsstater, saavel i 1992 som i 1993 vaeret paa over 2 mio. enheder, saaledes at Nederlandene er blandt de mest betydningsfulde eksportoerer af levende svin i Faellesskabet. Kommissionen har derfor med rette taget hensyn til, at sygdommen ° hvis smittekilden virkelig befandt sig i Nederlandene ° let ville kunne spredes til andre medlemsstater, saafremt ingen foranstaltninger blev truffet.
125 For det fjerde finder Retten, at Kommissionen med rette under retsmoedet har fremhaevet, at der bestod en risiko for, at andre medlemsstater handlede paa egen haand og vedtog egne foranstaltninger, hvorved der ville opstaa en situation, hvor samhandelen mellem medlemsstater ville kunne lide langt stoerre skade, saafremt Kommissionen ikke vedtog strenge forholdsregler med henblik paa at bekaempe sygdomsspredningen.
126 For det femte fastslaar Retten, at der forelaa tvingende omstaendigheder, som bevirkede, at Kommissionen maatte reagere hurtigt. Dette medfoerte, at Kommissionen maatte vedtage foranstaltninger, som let kunne gennemfoeres, uden at det var noedvendigt med en alt for lang forberedelsestid.
127 For det sjette bemaerker Retten endelig, at beslutning 93/128 har haft en relativt begraenset gyldighedsperiode, nemlig fire uger, saaledes at de ulemper, som beslutningen foraarsagede, ogsaa var relativt begraensede.
128 Paa denne baggrund finder Retten, at Kommissionen ikke, da den vedtog beslutning 93/128, har overskredet graenserne for det, hvad der var noedvendigt for at opnaa det med beslutningen tilsigtede maal, i det mindste ikke paa en maade, som graensede til det vilkaarlige. Heraf foelger, at beslutning 93/128 ikke er i strid med proportionalitetsprincippet og under alle omstaendigheder ikke aabenbart og groft.
° Beslutning 93/177
129 Retten bemaerker for det foerste, at beslutning 93/177 ikke kategorisk forbyder eksport fra Nederlandene (og fra Italien) til andre medlemsstater, saaledes som beslutning 93/128, men opstiller visse betingelser for denne eksport. Som det fremgaar af de af sagsoegerne fremlagte statistikker (replikkens bilag 3, 4 og 5), har eksporten af levende svin fra Nederlandene til andre medlemsstater rent faktisk i denne beslutnings gyldighedsperiode vaeret stigende og er paa nogle uger naaet op paa det tidligere niveau.
130 Retten bemaerker dernaest, at de foranstaltninger, som er gennemfoert ved beslutning 93/177, er blevet godkendt af Den Staaende Veterinaerkomité, og at beslutningens mest betydningsfulde bestemmelser, nemlig de i artikel 1 anfoerte, har haft en relativt begraenset gyldighedsperiode, nemlig fra fem til seks uger.
131 Under disse omstaendigheder finder Retten, at Kommissionen ved at vedtage beslutning 93/177 ikke har tilsidesat proportionalitetsprincippet, og saa meget desto mindre aabenbart og groft.
Anbringendet om magtfordrejning
Parternes argumenter
132 Sagsoegerne ° som har anfoert, at saavel eksportforbuddet i beslutning 93/128 som eksportrestriktionerne i beslutning 93/177 er overordentlig velegnede midler til paa én gang at goere en ende paa Nederlandenes foerende stilling inden for eksport af levende svin til andre medlemsstater og at beskytte andre medlemsstaters indenlandske produktion ° har i det vaesentlige gjort gaeldende, at Kommissionen ved at vedtage disse beslutninger har gjort sig skyldig i magtfordrejning.
133 Kommissionen har henvist til praemis 24 i den naevnte dom i Fedesa-sagen og har gjort gaeldende, at sagsoegernes antagelse savner ethvert grundlag.
Rettens bemaerkninger
134 Det fremgaar af fast retspraksis, at en faellesskabsretsakt kun er behaeftet med magtfordrejning, hvis det paa grundlag af objektive, relevante og samstemmende indicier maa antages, at den er truffet udelukkende eller dog i det mindste overvejende for at forfoelge andre maal end dem, der er angivet, eller for at omgaa en fremgangsmaade, der saerligt er fastsat ved traktaten for at imoedegaa konkret foreliggende vanskeligheder (jf. f.eks. Domstolens dom af 21.2.1984, forenede sager 140/82, 146/82, 221/82 og 226/82, Walzstahl-Vereinigung og Thyssen mod Kommissionen, Sml. s. 951, praemis 27, og den naevnte dom i Fedesa-sagen, praemis 24).
135 Retten bemaerker, at sagsoegerne i deres skriftlige indlaeg ikke har fremfoert noget objektivt, relevant og samstemmende forhold, som kan godtgoere, at Kommissionen har vedtaget de omtvistede beslutninger for at forfoelge andre maal end dem, der er angivet, eller for at omgaa en fremgangsmaade, der er saerlig fastsat ved traktaten. Heraf foelger, at anbringendet om magtfordrejning ikke kan tages til foelge.
Anbringendet om tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet
Parternes argumenter
136 Sagsoegerne har anfoert, at Kommissionen ved at vedtage de omtvistede beslutninger har tilsidesat lighedsprincippet i traktatens artikel 40, stk. 3, saadan som dette bl.a. er blevet fortolket i Domstolens dom af 12. april 1984, sag 281/82, Unifrex mod Kommissionen og Raadet (Sml. s. 1969, praemis 30).
137 Til stoette for dette anbringende har sagsoegerne for det foerste anfoert, at det fremgaar af tredje betragtning til beslutning 93/128, at beslutningen bl.a. blev vedtaget, fordi "virus [fra smitsom blaereudslaet hos svin] er blevet isoleret, og der er fundet antistoffer mod naevnte virus i svin, der er blevet sendt fra Nederlandene til Italien". De har dernaest anfoert, at det forhold, at der er fundet antistoffer, og at virusset er isoleret, ikke goer det muligt at stedfaeste smittekilden.
138 Sagsoegerne har i denne forbindelse gjort gaeldende, at det fremgaar af de proever, som er udtaget i Brescia, at der fra den 2. september 1992 til den 15. februar 1993 atter blev fundet antistoffer mod sygdommen navnlig i svin fra Belgien (242), og dernaest ° med de stoerste tal foerst ° i svin fra Nederlandene (90), fra Tyskland (34) og fra Frankrig (32). Sagsoegerne har fremhaevet, at selv om der er fundet antistoffer i svin fra Nederlandene, bl.a. i september og i oktober 1992, var antallet af de i januar 1993 konstaterede tilfaelde ringe, mens intet tilfaelde blev konstateret i februar 1993.
139 Under disse omstaendigheder har Kommissionen, efter sagsoegernes opfattelse, ved kun at traeffe forholdsregler i forhold til Nederlandene behandlet denne medlemsstat anderledes end de oevrige og dermed tilsidesat ligebehandlingsprincippet.
140 Kommissionen har anfoert, at der i Italien kun var blevet fundet virus paa svin fra Nederlandene, og at denne omstaendighed allerede i sig selv udgoer en objektiv forskel, der kan begrunde, at Nederlandene og Italien behandles anderledes end de oevrige medlemsstater.
Rettens bemaerkninger
141 Det fremgaar af retspraksis, at ligebehandlingsprincippet kraever, at ensartede forhold ikke behandles forskelligt, medmindre en forskellig behandling er objektivt begrundet (jf. f.eks. den naevnte dom i sagen Unifrex mod Kommissionen og Raadet, praemis 30).
142 Retten konstater, at Kommissionen i det konkrete tilfaelde har truffet forholdsregler over for Nederlandene og Italien, fordi der i Italien var fundet virus fra smitsom blaereudslaet hos svin paa levende svin, der var afsendt fra Nederlandene, mens der kun var konstateret antistoffer mod denne virus i levende svin fra andre medlemsstater. Der er enighed mellem parterne om, at fund af antistoffer ikke er tilstraekkeligt til at godtgoere, om dyrene er smittede med sygdommen eller ej, fordi der kan foreligge "falsk seropositivitet". Derimod er fund af virus bevis paa, at dyrene er smittede med sygdommen. Retten finder derfor, saaledes som Kommissionen ogsaa med rette har gjort gaeldende, at en forskellig behandling af paa den ene side Nederlandene og Italien og paa den anden side de andre medlemsstater er objektivt begrundet. Foelgelig kan anbringendet om tilsidesaettelse af ligebehandlingsprincippet ikke tages til foelge.
Anbringendet om tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning
Parternes argumenter
143 Sagsoegerne har anfoert, at det fremgaar af den naevnte dom i sagen Zuckerfabrik Bedburg m.fl. mod Kommissionen, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er tilsidesat, og at Faellesskabet ifalder ansvar, hvis en faellesskabsforanstaltning traeffes 1) uden at der foreligger modstaaende og tvingende almene hensyn, 2) med oejeblikkelig virkning og uden varsel, 3) saaledes, at foranstaltningen ikke kunne forudses af en omhyggelig erhvervsdrivende og 4) uden rimelige overgangsforanstaltninger.
144 Sagsoegerne har anfoert, at disse fire betingelser er opfyldt i dette tilfaelde, saaledes at Kommissionen ved at vedtage de omtvistede beslutninger har tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Hvad naermere angaar de modstaaende og tvingende almene hensyn har sagsoegerne anfoert, at et saadant hensyn paa baggrund af den naevnte dom i sagen Sofrimport mod Kommissionen (praemis 26-29) ikke foreligger i dette tilfaelde.
145 Kommissionen har heroverfor anfoert, at den naevnte dom i sagen Zuckerfabrik Bedburg m.fl. mod Kommissionen ikke kan paaberaabes i denne sag, eftersom Zuckerfabrik Bedburg-sagen vedroerte en aendring i de monetaere udligningsbeloeb, og det saaledes drejede sig om en faktisk situation, der er forskellig fra den her foreliggende.
146 Kommissionen finder desuden, at kampen mod spredning af smitsom blaerepest hos svin i hoej grad er et tvingende alment hensyn, og at enhver, som driver handel med dyr, maa regne med, at de offentlige myndigheder kan traeffe foranstaltninger med henblik paa at bekaempe sygdomme hos dyrene, og at disse foranstaltninger kan medfoere tab for ham.
147 Kommissionen har desuden anfoert, at den naevnte dom i Sofrimport-sagen ikke er relevant for denne sag, fordi den vedroerte en lovgivning, der udtrykkelig fastslog, at der skulle tages hensyn til en bestemt kategori af beroerte, mens direktiv 90/425 og navnlig artikel 10, stk. 3, ikke indeholder tilsvarende bestemmelser.
Rettens bemaerkninger
148 Det fremgaar af retspraksis, at muligheden for at paaberaabe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning staar aaben for enhver erhvervsdrivende, hos hvem en institution har givet anledning til begrundede forhaabninger. Imidlertid kan de erhvervsdrivende ikke have nogen berettiget forventning om opretholdelse af en bestaaende situation, som Faellesskabets institutioner kan aendre ved beslutninger truffet inden for rammerne af deres skoen (jf. f.eks. Domstolens dom af 14.2.1990, sag C-350/88, Delacre m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 395, praemis 33). Saafremt en forudseende og paapasselig erhvervsdrivende kan paaregne, at der gennemfoeres en faellesskabsforanstaltning, der kan paavirke hans interesser, kan han ikke paaberaabe sig dette princip, naar foranstaltningen gennemfoeres (jf. f.eks. Domstolens dom af 11.3.1987, sag 265/85, Van den Bergh en Jurgens mod Kommissionen, Sml. s. 1155, praemis 44, og den naevnte dom i sagen Unifruit Hellas mod Kommissionen, praemis 51).
149 Retten bemaerker, at sagsoegerne i dette tilfaelde ikke har godtgjort, at Kommissionen havde givet anledning til begrundede forhaabninger om, at institutionen ikke ville traeffe beskyttelsesforanstaltninger som de i denne sag omtvistede. Retten finder desuden, at Kommissionens vide skoensfrihed paa omraadet satte denne i stand til at foretage aendringer i den eksisterende situation, hvis det var noedvendigt, saaledes at de erhvervsdrivende ikke kunne naere en berettiget forventning om, at denne situation blev opretholdt. Retten finder desuden, at en forudseende og paapasselig erhvervsdrivende boer kunne forudse, at Kommissionen, naar der som i det foreliggende tilfaelde konstateres virus fra en sygdom, som er omfattet af direktiv 90/425, paa dyr, der afsendes fra én medlemsstat til en anden medlemsstat, i medfoer af artikel 10, stk. 3 og 4, i direktiv 90/425 kan finde anledning til at traeffe beskyttelsesforanstaltninger som de i sagen foreliggende.
150 Det foelger heraf, at anbringendet om tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ikke kan tages til foelge.
Anbringendet om tilsidesaettelse af retten til kontradiktion
Parternes argumenter
151 Sagsoegerne har gjort gaeldende, at Kommissionen ved at vedtage de omtvistede beslutninger har tilsidesat princippet om, at faellesskabsinstitutionerne ° foer de udsteder en bebyrdende retsakt ° skal give de beroerte mulighed for at fremkomme med deres synspunkter og paa passende vis begrunde retsakten paa dette punkt (den naevnte dom i sagen Technische Universitaet Muenchen, praemis 13 og 14; Domstolens dom af 10.7.1986, sag 234/84, Belgien mod Kommissionen, Sml. s. 2263, praemis 27, og af 12.2.1992, forenede sager C-48/90 og C-66/90, Nederlandene m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 565, praemis 45).
152 Kommissionen har for det foerste anfoert, at Italien og Nederlandene var blevet opfordret til at udveksle synspunkter med Kommissionen, og at den sidstnaevnte medlemsstat rent faktisk kom til orde under moedet den 26. februar 1993. Den sagsoegte institution har dernaest anfoert, at der ikke efter Kommissionens opfattelse i faellesskabsretten gaelder en almindelig grundsaetning, hvorefter de beroerte skal hoeres, foer en faellesskabsforanstaltning traeffes. Ifoelge Kommissionen fremgaar det af den naevnte dom i sagen Belgien mod Kommissionen (praemis 27), at den paagaeldende kun skal hoeres, naar der indledes en administrativ procedure mod ham. Da dette ikke har vaeret tilfaeldet, er det den sagsoegte institutions opfattelse, at den ikke var forpligtet til at hoere sagsoegerne.
153 Kommissionen har desuden anfoert, at sagsoegerne kraever, at faellesskabsinstitutionerne, foer de traeffer politiske beslutninger som de omhandlede foranstaltninger, hoerer de beroerte erhvervsgrene. Saafremt der bestod en saadan forpligtelse, ville ° ifoelge Kommissionen ° udoevelsen af de befoejelser, som er tillagt faellesskabsinstitutionerne, blive fuldstaendigt lammede, hvilket ikke vil kunne accepteres.
Rettens bemaerkninger
154 Med hensyn til dette anbringende er det tilstraekkeligt at fastslaa, at Kommissionen ikke var forpligtet til at hoere sagsoegerne, foer den vedtog de omtvistede beslutninger, saaledes som det ogsaa er blevet fastslaaet i forbindelse med undersoegelsen af sagens formalitet (jf. praemis 55, 56 og 57). Allerede af den grund kan anbringendet om tilsidesaettelse af retten til kontradiktion ikke tages til foelge.
F ° Afsluttende bemaerkninger
155 Det foelger af det ovenfor anfoerte, at sagsoegerne ikke har kunnet godtgoere, at Kommissionen ved at vedtage de omtvistede beslutninger aabenbart og groft har tilsidesat en trinhoejere retsregel til beskyttelse af private. Da den foerste betingelse for, at Faellesskabet kan ifalde ansvar, nemlig at der foreligger en retsstridig adfaerd fra en institution, saaledes ikke er opfyldt, maa de naevnte erstatningspaastande forkastes, uden at der er grund til at undersoege, om de oevrige betingelser for, at Faellesskabet kan ifalde ansvar, er opfyldt.
156 Heraf foelger, at sagsoegte i det hele maa frifindes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
157 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Sagsoegerne har tabt sagerne og boer derfor ifoelge Kommissionens paastand doemmes til at betale sagsomkostningerne.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling)
1) Kommissionen frifindes.
2) Sagsoegerne betaler sagsomkostningerne.