62002CC0159_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Indledning
1. Det foreliggende præjudicielle spørgsmål, der er indgivet af House of Lords (Det Forenede Kongerige), har til formål at fjerne tvivlen om gyldigheden af såkaldte » anti-suit injunctions «, i forhold til Bruxelles-konventionen (2) . Der er tale om domstolsbeslutninger, hvorved en part pålægges et forbud mod at anlægge eller gennemføre en sag ved en anden domstol, også i udlandet, og hvor undladelse af at iagttage forbuddet sanktioneres med straf. I den foreliggende sag har forbuddet til formål at hindre, at parten gør sig skyldig i misbrug af processuelle beføjelser ved at handle i skadeshensigt med det formål at lægge hindringer i vejen for sagen.
Faktiske omstændigheder og tvisten i hovedsagen
2. De omstændigheder, der ligger til grund for denne anmodning om præjudiciel afgørelse, kan, således som de beskrives i Lord Hobhouse of Woodboroughts redegørelse, der er gengivet i forelæggelseskendelsen, sammenfattes på følgende måde.
3. Gregory Paul Turner, der er britisk statsborger og bosiddende i Det Forenede Kongerige, blev i 1990 ansat som juridisk rådgiver for en koncern af et af de selskaber, der indgik i koncernen.
Koncernen, ved navn Chequepoint Group, ledes af Felix Fareed Ismail Grovit, og til koncernen hører en række selskaber i forskellige lande, heriblandt China Security Ltd, med hjemsted i Hong Kong, som oprindeligt ansatte Gregory Paul Turner, selskabet Harada Ltd (herefter »Harada«), der har hjemsted i Det Forenede Kongerige, og Changepoint SA (herefter »Changepoint«), der har hjemsted i Spanien.
Til Paul Turners opgaver som rådgiver hørte deltagelse og rådgivning i spørgsmål vedrørende fast ejendom og forretningsspørgsmål, alle retstvister i Det Forenede Kongerige og ansvar for øvrige juridiske spørgsmål inden for koncernen.
4. Gregory Paul Turner udførte sine arbejdsopgaver i London. I maj 1997 indvilgede hans arbejdsgiver imidlertid i, at han efter eget ønske flyttede sit kontor til Madrid. I november 1997 blev den ansættelsesaftale, der var indgået med ham, overført til Harada, uden at ansættelsesvilkårene blev ændret. Således skulle Paul Turner også fremover udføre samme opgaver som tidligere.
5. Efter 35 dages faktisk udført arbejde i Madrid indgav Paul Turner sin opsigelse til Harada. I marts 1998 anlagde han sag mod Harada ved Employment Tribunal i London, som er første instans i sociale sager. Han gjorde gældende, at der var blevet gjort forsøg på at inddrage ham i nogle ulovlige transaktioner, hvilket efter hans opfattelse svarede til en uberettiget afskedigelse.
6. Employment Tribunal tog ikke Haradas indsigelse om manglende kompetence til følge, og rettens afgørelse vedrørende dette punkt blev stadfæstet efter kære.
Employment Tribunal tilkendte Paul Turner erstatning.
7. Samtidig anlagde Changepoint og Harada i juli 1998 sag mod Paul Turner ved retten i første instans i Madrid med påstand om erstatning for den skade, som Paul Turner hævdedes at have påført selskaberne under udførelsen af sine arbejdsopgaver.
Stævningen blev forkyndt for Paul Turner den 15. december, men han nægtede at anerkende den.
I stævningen, som senere blev retmæssigt forkyndt, nedlagde selskaberne påstand om et betydeligt erstatningsbeløb (mere end 85 mio. ESP), fordi Paul Turner ikke havde udført de opgaver, som han i overensstemmelse med ansættelseskontrakten skulle udføre for Changepoint SA. I stævningen nævnes syv eksempler på Paul Turners manglende opfyldelse af sine forpligtelser, og det blev videre gjort gældende, at han på urimelig måde havde forladt kontoret i Madrid uden varsel, og at han herefter havde anlagt et ubegrundet søgsmål i Det Forenede Kongerige, og at han havde tilbageholdt sandheden for den engelske domstol.
8. Paul Turner gav aldrig møde i den spanske sag. Den 18. december 1998 anlagde han sag ved High Court i London (3) med påstand om, at der blev nedlagt forbud under strafansvar over for Felix Fareed Ismail Grovit, Harada og Changepoint mod at gennemføre den retssag, der var blevet anlagt i Spanien. High Court nedlagde et midlertidigt forbud af dette indhold den 22. december 1998.
Efter at High Court i februar 1999 havde nægtet at forlænge forbuddet, kærede Paul Turner denne afgørelse til Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division), som den 28. maj besluttede, at rekvisiti under ét og hver for sig:
»1) skal træffe alle nødvendige foranstaltninger for øjeblikkeligt at hæve eller lade hæve de søgsmål, som en eller flere af dem den 7. oktober 1998 har anlagt mod rekvirenten ved retten i første instans i Madrid, ret nr. 67, under sagsnummer 70/98
2) er afskåret fra, indtil anden afgørelse herom træffes, at foretage eller lade nogen anden foretage noget retsskridt i søgsmålet anlagt den 7. oktober 1998 af en eller flere af dem ved retten i første instans i Madrid, ret nr. 67, under sagsnummer 70/98, med undtagelse af det retsskridt, som er nødvendigt for at efterkomme påbuddet i punkt 3(1) i denne kendelse
(3) er afskåret fra, indtil anden afgørelse herom træffes, at indlede eller at gennemføre, eller at lade nogen anden (herunder ethvert selskab, som direkte eller indirekte kontrolleres af rekvisiti eller en af dem, eller ethvert selskab inden for eller forbundet med Chequepoint-koncernen, og desuden, for så vidt angår rekvisitus 1, ethvert selskab [han] leder) indlede eller gennemføre nogen yderligere eller andre retssager mod rekvirenten (vedrørende hans ansættelsesforhold) i Spanien eller noget andet sted, med undtagelse af de retssager, som er indledt eller verserer i England og Wales«.
9. Court of Appeal begrundede bl.a. afgørelsen med, at retssagen i Spanien var blevet anlagt med det formål at skade og unødigt trætte en part. Retten fastslog derfor, at den havde kompetence til ved nedlæggelse af et forbud at forbyde selskaberne Changepoint og Harada at gennemføre retssagen i udlandet. Det er underforstået i rettens afgørelse, at medmindre der blev nedlagt forbud mod rekvisiti, ville de fortsætte misbruget.
10. Disse selskaber kærede denne afgørelse til House of Lords.
Nationale bestemmelser
11. Nedlæggelse af forbud som det, der er genstand for sagen ved den forelæggende ret, har hjemmel i afsnit 37, stk. 1, i Supreme Court Act 1981, som overordnet bestemmer, at:
»High Court of Justice kan afsige kendelse (enten foreløbig eller endelig), hvorved der nedlægges forbud [...] i alle sager, hvor det forekommer retten at være rimeligt og hensigtsmæssigt.«
Court of Appeal har en tilsvarende kompetence som appelinstans for afgørelser truffet af High Court.
12. National retspraksis begrænser dog de tilfælde, hvor det kan antages at være rimeligt at nedlægge forbud. Det er en betingelse, at der er tale om en uretmæssig adfærd fra den pågældende parts side, som modparten kan gøre gældende, og som denne har en legitim interesse i at søge at afværge.
13. Personer, som udsættes for ubegrundede retssager, dvs. personer, som udsættes for misbrugsadfærd, der kommer til udtryk i et ydmygende eller krænkende søgsmål, uanset om det anlægges i England, Wales eller i udlandet, har krav på en sådan beskyttelse.
Det præjudicielle spørgsmål
14. Ved kendelse af 13. december 2001 besluttede House of Lords at forelægge følgende spørgsmål for Domstolen i medfør af artikel 3, stk. 1, i protokollen af 3. juni 1971 vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968:
»Er det uforeneligt med Bruxelles-konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (efterfølgende tiltrådt af Det Forenede Kongerige), at nedlægge forbud mod, at modparter, der truer hermed, anlægger eller gennemfører en retssag i en anden kontraherende stat, når de handler i skadehensigt med det formål at lægge hindringer i vejen for gennemførelsen af en retssag, der verserer for en engelsk domstol?«
House of Lords’ bedømmelse
15. Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at formålet med den beføjelse, som Court of Appeal har gjort brug af i den foreliggende sag, ikke er at tage stilling til en udenlandsk domstols kompetence. Beføjelsen er i stedet begrundet i, at den person, som forbuddet er rettet til in personam,
er omfattet af den engelske domstols kompetence. Således er forbuddet alene rettet mod den part, der giver møde ved den domstol, der udsteder forbuddet, og ikke mod den udenlandske domstol.
Det følger af den omstændighed, at forbud ofte nedlægges, når den udenlandske domstol er eller anser sig for kompetent til at afgøre sagen, at forbud ikke indebærer, at der foretages en vurdering af kompetencen for domstolen i en anden stat.
Eftersom en sådan beslutning indirekte påvirker den udenlandske domstol, skal denne beføjelse imidlertid udnyttes med tilbageholdenhed og alene, hvis hensynet til en ordnet retspleje kræver det.
16. På tilsvarende måde udsættes en sag ved en engelsk domstol, hvis det viser sig, at en af parterne gør sig skyldig i procesmisbrug.
Selv om ovennævnte viser, at forbuddet ikke nedlægges som følge at, at sagen er anlagt ved den forkerte domstol (doktrinen om forum non conveniens ), fremgår det af forelæggelseskendelsen, at spørgsmålet, om den udenlandske domstol var rette forum, har betydning for at fastslå et eventuelt misbrug, og at det har betydning for, om der skal nedlægges forbud som en midlertidig foranstaltning.
17. House of Lords har videre forklaret, at en anmodning om nedlæggelse af forbud forudsætter, at der foreligger en begrundet interesse, som svarer til det krav om interesse hos den part, der påberåber sig en aftalebestemt ret til ikke at blive indstævnt ved en bestemt domstol (eksempelvis med henvisning til en værnetingsaftale eller en voldgiftsbestemmelse).
18. Følgelig er de omstændigheder i hovedsagen, som ligger til grund for Court of Appeals beslutning om i overensstemmelse med engelsk ret at nedlægge det omtvistede forbud, følgende:
a) Sagsøgeren var part i en sag, der verserer i Det Forenede Kongerige.
b) Sagsøgte anlagde det andet søgsmål i ond tro og har til hensigt at føre denne sag mod sagsøgeren ved en anden domstol med det formål at modarbejde og hindre det søgsmål, der verserer i Det Forenede Kongerige.
c) Retten anser det for nødvendigt af hensyn til beskyttelsen af den berettigede forventning hos sagsøgeren i den engelske sag at nedlægge forbud mod de sagsøgte.
19. Endvidere er der ingen bestemmelse i Bruxelles-konventionen, der er til hinder for vedtagelsen af beslutninger af denne type. Sådanne beslutninger bidrager derimod på effektiv måde til gennemførelsen af et af konventionens formål, nemlig begrænsning af risikoen for, at der afsiges modstridende retsafgørelser.
20. Det fremgår ligeledes af forelæggelseskendelsen, at det tilkommer den engelske domstol – og ikke den spanske domstol – efter at have vurderet de oplysninger, som den råder over, at tage stilling til, om det søgsmål, der er iværksat i udlandet, udgør en fare for den sædvanlige gennemførelse af den sag, der verserer for den.
21. Endelig mener House of Lords ikke, at den omstændighed, at det ikke er alle domstole i de kontraherende stater, der har beføjelse til at nedlægge forbud, udgør en tilsidesættelse af princippet om ligebehandling af disse domstole. Ifølge den forelæggende ret har Bruxelles-konventionen ikke til formål at skabe ensartede regler, men at fastsætte klare regler for international domstolskompetence.
22. Den engelske ret har endelig tilføjet, at hvis dette fortolkningsspørgsmål alene skulle besvares af House of Lords, ville den nå frem til, at der ikke var tale om uforenelighed med Bruxelles-konventionen.
Sagen ved Domstolen
23. Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgik til Domstolens Justitskontor den 30. april 2002. Efter gennemførelsen af de nødvendige formaliteter blev der afholdt offentligt retsmøde den 9. september 2003.
24. Der er afgivet indlæg af de sagsøgte i hovedsagen, af Det Forenede Kongeriges regering og af den tyske og den italienske regering samt af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber.
Vurdering af det præjudicielle spørgsmål
25. De sagsøgte i hovedsagen, den tyske og den italienske regering samt Kommissionen har gjort gældende, at de domstolsforbud, som sagen vedrører, ikke er forenelige med Bruxelles-konventionen. Ud af samtlige procesdeltagere er det kun Det Forenede Kongeriges regering, der har tilsluttet sig den forelæggende rets vurdering, hvorefter disse forbud ikke er uforenelige med konventionen.
26. Denne form for forbud har sine rødder i 1400-tallet, selv om forbuddets indhold har udviklet sig, og de har altid været knyttet til billighedsbegrebet [equity] og er blevet styrket af »common law«-domstolenes tilkomst. I henhold til britisk ret rettes anti-suit injunctions
(et udtryk, som omfatter det forhold, at der afsiges kendelse om, at en verserende sag skal afbrydes, eller at der nedlægges forbud mod, at et søgsmål anlægges) ikke til en domstol i en anden medlemsstat, men til en person, der er omfattet af kompetencen for den domstol, der afsiger kendelsen. Af denne grund mener den britiske regering i lighed med House of Lords, at betegnelsen er vildledende, og foretrækker at kalde denne type forbud for restraining orders
(pålæg om ikke at foretage bestemte handlinger eller forbud). De udgør således efter denne regerings mening ikke en afgørelse truffet af en engelsk domstol vedrørende den udenlandske domstols kompetence, men er en procesfremmende foranstaltning af samme karakter som den, Domstolen godkendte i Van Uden-sagen (4) . I Bruxelles-konventionen angives ingen begrænsninger for de foranstaltninger, som en domstol kan træffe for at beskytte genstanden for den tvist, som den skal afgøre.
27. I den foreliggende sag er det afgørende at hindre, at prøvelsen af den sag, som Paul Turner har anlagt, forstyrres af mængden af proceshindrende foranstaltninger, som de sagsøgte har truffet.
28. Det Forenede Kongeriges regering har tilføjet, at alene en engelsk domstol kan udtale sig om behovet for at beskytte integriteten af en retssag i England.
29. Endelig har den anført, at forbud af denne type bidrager til gennemførelsen af et af Bruxelles-konventionens formål, nemlig at antallet af domstole, som har kompetence til at påkende en og samme sag, begrænses.
30. De argumenter, der er fremført under denne sag til støtte for, at disse forbud er uforenelige med konventionen, hviler på, at en af dette internationale instruments grundpiller er den gensidige tillid, som gælder mellem de forskellige nationale retssystemer. Denne tillid bliver bragt i fare som følge af de engelske forbudskendelser.
31. Jeg mener, at dette argument er afgørende (5) . Det europæiske retlige samarbejde – som konventionen er et vigtigt udtryk for – hviler på forestillingen om en gensidig tillid, som forudsætter, at hver medlemsstat anerkender de øvrige retssystemers evne til selvstændigt, om end harmoniseret, at bidrage til at opnå de integrationsformål, der er fastsat (6) . Der er ikke fastsat nogen overordnet kontrolmekanisme ud over den fortolkningsfunktion, som EF-Domstolen udfylder, og det er navnlig ikke tilladt domstolene i en bestemt stat at tiltage sig beføjelsen til at løse de vanskeligheder, som det europæiske initiativ har til formål at løse.
32. Det ville stride mod denne ånd, hvis en domstol i en medlemsstat, om end indirekte, kunne påvirke kompetencen for en domstol i en anden kontraherende stat til at afgøre en bestemt retssag (7) .
33. Det følger også af princippet om gensidig tillid, at de spørgsmål, som er afgørende for kompetencen for en stats domstole, behandles med udgangspunkt i ensartede regler, eller, hvilket fører til samme resultat, at hver domstol med henblik herpå befinder sig på lige fod med de øvrige domstole.
Argumentet om, at Bruxelles-konventionen ikke udtrykkeligt indeholder bestemmelser, som er til hinder for sådanne domstolsforanstaltninger som dem, der er genstand for hovedsagen, er derfor ikke overbevisende. Konventionens formål er at skabe et altomfattende system, og man kan derfor spørge, om en foranstaltning, som påvirker dens anvendelsesområde, kan anses for at være i overensstemmelse med det fælles system, som konventionen indfører. Argumenterne for at besvare dette spørgsmål benægtende vejer tungest.
En komparativ undersøgelse viser, at kun retssystemer inden for common law -traditionen tillader denne type forbud. En ubalance af denne type er fremmed for konventionens system, som ikke indeholder nogen mekanisme til at løse konflikten mellem en »forbudskendelse« afsagt af en engelsk domstol, som er begrundet i, at det udenlandske søgsmål har karakter af misbrug, og en eventuelt afvigende bedømmelse fra den spanske domstol. Det er vanskeligt at acceptere, at den stat, som udsteder en forbudskendelse af denne type, ensidigt kan tilkende den kompetence, som den beskytter, eksklusiv karakter. Det ville føre til kaos, hvis alle europæiske domstole tiltog sig en modsvarende ret. Hvis kun de engelske domstole gør brug af disse forbud, vil de på egen hånd udføre en fordelingsopgave, som varetages i Bruxelles-konventionen på mindre fleksible, men mere objektive betingelser, og som gælder for alle på samme måde (8) .
Konventionen indeholder heller ingen bestemmelse, som løser den situation, hvor to domstole i medlemsstater, som tillader sådanne forbud, nedlægger uforenelige forbud (9) – en situation, som dog aktualiseres mellem forskellige common law -stater. Et mønstereksempel er Laker Airways-sagen, hvor forskellige engelske og nordamerikanske domstole stod over for hinanden (10) .
34. Det Forenede Kongeriges regering har, ligesom House of Lords, naturligvis understreget, at de omtvistede forbud ikke vedrører den spanske domstols kompetence, men alene retter sig til den part, der har anlagt sag alene med det formål at forhindre gennemførelsen af den anden sag, der verserer ved en anden domstol.
Dette synspunkt er formelt set korrekt. Imidlertid er det utvivlsomt, at det forbud, der er rettet til en part – under strafansvar – mod at fortsætte en sag ved en bestemt domstol, har til virkning at berøve denne domstol enhver kompetence til at afgøre tvisten, hvilket indebærer en direkte indblanding i dens suveræne domstolsrettigheder. Selv om engelsk doktrin i en vis periode støttede denne tanke, har senere forfattere erkendt, at dette argument ikke længere er gyldigt (11), eftersom det for at en domstol skal tage stilling i en sag kræves, at sagsøgeren anlægger den tilsvarende sag. Såfremt denne fratages den mulighed, indebærer det et indgreb i den udenlandske domstols kompetence, eftersom den hverken får adgang til at behandle eller træffe afgørelse i sagen. I amerikansk doktrin (12) og retspraksis (13) er det accepteret, at forskellen mellem et forbud in personam
rettet til parten, og en beslutning rettet til den udenlandske domstol utvivlsomt er meget subtil.
35. Virkningerne af et forbud minder om virkningerne af en anvendelse af læren om forum non conveniens, hvorefter sager, der er anlagt ved et forkert forum, skal afvises. Uanset det forhold, at de omtvistede forbud retter sig til parterne og ikke til domstolen, indebærer de dog en vis vurdering af det relevante i at anlægge sag ved en bestemt ret. Med visse undtagelser, som ikke er relevante her, er det imidlertid ikke i medfør af Bruxelles-konventionen tilladt, at en domstol i en kontraherende stat kontrollerer kompetencen for en domstol i en anden kontraherende stat (14) .
36. Endvidere er spørgsmålet om kompetence (artikel 28) udtrykkeligt undtaget fra den ordning med gensidig anerkendelse af retsafgørelser, som er fastsat i konventionen, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig fremgangsmåde i overensstemmelse med konventionens artikel 26, selv om der indrømmes visse undtagelser af hensyn til grundlæggende retsprincipper ( ordre public ) (jf. artikel 27, nr. 1). Dette kunne føre til den paradoksale situation, at den domstol, der har vedtaget en anti-suit injunction,
ville være tvunget til at træffe afgørelse om fuldbyrdelse af en dom, der er afsagt i strid med dens udtrykkelige forbud. Den engelske domstol ville på et eller andet tidspunkt i forløbet skulle kontrollere den udenlandske domstols kompetence, inden den nedlægger forbud, hvilket helt klart er i strid med Bruxelles-konventionens ordlyd, ånd og formål.
37. Det er endelig blevet gjort gældende, at forbud er et processuelt retsmiddel, og at det område ikke er omfattet af nævnte internationale konvention. Sådanne forbud svarer i stedet til foreløbige eller bevarende foranstaltninger, hvilket utvivlsomt er foreneligt med den europæiske ordning.
Det er korrekt, at konventionen næsten ikke indeholder processuelle regler. Af dette følger, at de kontraherende stater har ret til frit at organisere rettergangen ved de nationale domstole. De bør dog sikre, at de bestemmelser, der således vedtages, ikke er i strid med konventionens grundlæggende ordning. Med andre ord begrænses staternes frihed til at fastsætte procesretlige regler af pligten til at iagttage konventionens generelle system (15) .
Forslag til afgørelse
38. På grundlag af ovenstående foreslår jeg Domstolen at besvare det præjudicielle spørgsmål, som er forelagt af House of Lords, på følgende måde:
»Konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, skal fortolkes således, at den er til hinder for, at domstolene i en kontraherende stat pålægger en part et forbud mod at anlægge eller gennemføre en sag ved domstole i andre kontraherende stater.«
(1) .
(2)
–	Konventionen af 27.9.1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (herefter »Bruxelles-konventionen«). Den konsoliderede udgave, der er relevant for den foreliggende sag, er offentliggjort i EFT 1990 C 189, s. 2.
(3)
–	Øverste domstol med kompetence til at nedlægge forbud (jf. punkt 11 nedenfor).
(4)
–	Dom af 17.11.1998, sag C-391/95, Van Uden Maritime, Sml. I, s. 7091.
(5)
–	Det samme gælder for størstedelen af den anerkendte retsvidenskabelige litteratur. Jf. C. Dohm, Die Einrede ausländischer Rechtsanhängigkeit im deutschen internationalen Zivilproßesrecht, Berlin, 1996, s. 207, D. Jasper, Forum Shopping in England und Deutschland, Berlin, 1990, s. 90, samt C. Kohler, » Europäisches Kollisionsrecht 1994: Quellenpluralismus und offene Kontraste «, Praxis des internationalen Privat und Verfahrensrechts
(IPAX), 1994, s. 405.
(6)
–	Eksempelvis følger det af 16. betragtning til Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001 L 12, s. 1), at »[d]en gensidige tillid til retsplejen inden for Fællesskabet gør det berettiget, at retsafgørelser, der er truffet i en medlemsstat, automatisk anerkendes, uden at der stilles krav om en særlig procedure, medmindre anerkendelsen bestrides«. Det tilføjes i 17. betragtning, at »[d]enne samme gensidige tillid gør det også berettiget at operere med en effektiv og hurtig procedure for at erklære en retsafgørelse, der er truffet i én medlemsstat, for eksigibel i en anden medlemsstat. Med henblik herpå bør en retsafgørelse erklæres for eksigibel næsten automatisk efter en simpel formel kontrol af de forelagte dokumenter, uden at retten på embeds vegne bør kunne påberåbe sig en af de i denne forordning anførte grunde til ikke at lade en retsafgørelse fuldbyrde«.
(7)
–	Dette ville ligeledes være i strid med den subjektive ret til at udpege en domstol, som en part kan udlede af Bruxelles-konventionen. Jf. i denne retning, J. Kropholler, Europäisches Zivilprozeßrecht, 7. udg., Heidelberg, 2002, s. 345, på s. 396 ff.
(8)
– Jf. H. Muir-Watt, » Des conceptions divergentes du droit fundamental d'accedér à la justice dans l'espace conventionel européen «, Revue générale des procédures, nr. 4, oktober/december 1999, s. 761.
(9)
– Jf. i samme retning, W. Hau, » Zum Verhältnis von Art. 21 zu Art. 22 EuGVÜ «, IPAX, 1996, s. 44, og T.C. Hartley, » Antisuit Injunctions and the Brussels Jurisdiction and Judgments Convention «, International and Comparative Law Quarterly, januar 2000, s. 49, del I, s. 171, som – idet han dog forsvarer disse forbud – udtrykkeligt erkender, at Bruxelles-konventionens bestemmelser indeholder deres egen anvendelsesmekanisme, som de omtvistede foranstaltninger ikke er en del af.
(10)
– Jf. T.C. Hartley, » Comity and the Use of Antisuit Injunctions in International Litigation «, Amercian Journal of Comparative Law, bind 35, sommer 1987, s. 496 ff.
(11)
– D.C. Jackson, Enforcement of Maritime Claims, LLP, 3. udg., 2000, erkender, at »[i]t is, however, now recognised that it does reflect indirect interference with the power of the relevant foreign court«.
(12)
– G.A. Bergman, The Use of Antisuit Injunction in International Litigation, Columbia Journal of Transnational Law, bind 28, 1990, s. 630 og 631.
(13)
– I sagen Peck mod Jennes, 48 U.S. (7 How.), s. 612, 624 og 925, nævnt af L. Collins i Essays in International Litigation on the Conflict of Laws, Claredon Press, 1994, s. 112, hvoraf det fremgår, at »[…] as the Supreme Court held over a century ago, there is no difference between addressing an injunction to the parties and addressing it to the foreign court itself«.
(14)
–	Dom af 27.6.1991, sag C-351/89, Overseas Union Insurance m.fl., Sml. I, s. 3317, præmis 24.
(15)
– Dom af 15.5.1990, sag C-365/88, Hagen, Sml. I, s. 1845, præmis 20.