62017CC0017
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. KOKOTT
fremsat den 26. april 2018 (
1
)
Sag C-17/17
Grenville Hampshire
mod
The Board of the Pension Protection Fund,
procesdeltager:
Secretary of State for Work and Pensions
(anmodning om præjudiciel afgørelse fra Court of Appeal (appeldomstol, Det Forenede Kongerige))
»Anmodning om præjudiciel afgørelse – beskyttelse af arbejdstagere i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens – artikel 8 i direktiv 2008/94/EF – beskyttelse af arbejdstagernes erhvervede og delvis erhvervede ret til ydelser i forbindelse med alderdom – supplerende faglige pensionsordninger – mindstegaranti – direkte anvendelighed«
I. Indledning
1.
Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse på det socialpolitiske område vedrører arbejdstagernes beskyttelse i tilfælde af deres arbejdsgivers insolvens. I den konkrete sag drejer det sig om, hvad der sker med krav på grundlag af en faglig pensionsordning, som er oprettet af arbejdsgiveren, i tilfælde af insolvens. Sådanne krav er omfattet af artikel 8 i direktiv 2008/94/EF (
2
), som forpligter medlemsstaterne til at sikre, at der træffes foranstaltninger for at beskytte interesser hos arbejdstagere i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens for så vidt angår deres ret til ydelser i forbindelse med alderdom. Denne beskyttelse har Domstolen i dommene i Robins- og Hogan-sagerne allerede konkretiseret således, at arbejdstagerne i tilfælde af deres arbejdsgivers insolvens mindst skal bevare 50% af deres ret til ydelser i forbindelse med alderdom (
3
).
2.
I den foreliggende sag er der atter fokus på gennemførelsen af direktivet i Det Forenede Kongerige, som fastsætter et absolut loft for den erstatning, som arbejdstagerne har ret til i tilfælde af deres arbejdsgivers insolvens. Især sådanne arbejdstagere, som i forvejen har ret til relativt store ydelser på grundlag af supplerende faglige forsikringsordninger, er berørt af den omtvistede nationale ordning. For sagsøgeren i hovedsagen, Grenville Hampshire, fører denne ordning til, at han mister over 67% af sin ret til pension.
3.
På denne baggrund opstår spørgsmålet om omfanget og den praktiske håndtering af den mindstegaranti for de erhvervede pensionsrettigheder, som Domstolen har etableret.
4.
Desuden opstår spørgsmålet om muligheden for at anvende direktivets artikel 8 direkte i den foreliggende sag. Denne bestemmelse er ganske vist i sin ordlyd formuleret relativt åbent, men samtidig er den allerede i vidt omfang blevet konkretiseret ved Domstolens praksis.
II. Retsforskrifter
A.
EU-retten
5.
Den EU-retlige ramme for denne sag sættes af bestemmelserne i direktiv 2008/94 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens (herefter også »direktivet«). Dette direktiv har ifølge tredje betragtning til formål at beskytte arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, især for at sikre betalingen af deres tilgodehavender.
6.
Direktivets artikel 8 er affattet således:
»Medlemsstaterne sikrer, at de nødvendige foranstaltninger træffes for at beskytte interesser hos arbejdstagere og personer, der allerede havde forladt arbejdsgiverens virksomhed eller bedrift på datoen for dennes insolvens, for så vidt angår erhvervet ret eller delvis erhvervet ret til ydelser i forbindelse med alderdom, herunder ydelser til efterladte, i henhold til supplerende faglige eller tværfaglige forsikringsordninger, som ikke er omfattet af nationale lovbestemte sociale sikringsordninger.«
7.
Desuden henvises til direktivets artikel 12, litra a), som indeholder følgende bestemmelse:
»Dette direktiv berører ikke medlemsstaternes mulighed for:
a)
at træffe de foranstaltninger, der måtte være nødvendige for at undgå misbrug
b)
[…]«
B.
National ret
8.
I Det Forenede Kongerige blev direktiv 2008/94, for så vidt angår beskyttelsen af arbejdstagernes rettigheder til ydelser ved alderdom, i det væsentlige gennemført ved Pensions Act 2004 (herefter »pensionsloven af 2004«).
9.
Ved pensionsloven af 2004 etableredes en lovbestemt fond til beskyttelse af pensioner, Pension Protection Fund (herefter »PPF«). I tilfælde af en arbejdsgivers insolvens overtager denne fond under visse betingelser ansvaret for arbejdstagernes krav på ydelser på grundlag af den supplerende faglige forsikringsordning. Til at finansiere denne opgave opkræver fonden en afgift, der er pålagt samtlige støtteberettigede faglige forsikringsordninger. Desuden overtager den i tilfælde af overtagelse af ansvaret de resterende aktiver i den pågældende ordning. PPF’s bestyrelse, The Board of the Pension Protection Fund (herefter »Board«), administrerer PPF.
10.
I henhold til section 127(2) i pensionsloven af 2004 er det en betingelse for PPF’s overtagelse af ansvaret, at værdien af aktiverne i den pågældende ordning på tidspunktet for insolvensens indtræden er mindre end omfanget af de beskyttede forpligtelser.
11.
Begrebet »beskyttede forpligtelser« i denne bestemmelses forstand omfatter dog ikke de fulde pensionskrav for alle arbejdstagere i den supplerende faglige forsikringsordning, men kun de erstatningsrettigheder, der følger af pensionsloven af 2004 (den såkaldte PPF-erstatning). Størrelsen af den PPF-erstatning, der skal udbetales, fastsættes af Board efter insolvensens indtræden inden for en såkaldt vurderingsperiode.
12.
For arbejdstagere, som på tidspunktet for deres arbejdsgivers insolvens allerede havde nået den normale pensionsalder i deres forsikringsordning, foretages der i henhold til section 162 i pensionsloven af 2004 ingen reduktion af deres rettigheder. Derimod har arbejdstagere, som på tidspunktet for insolvensen endnu ikke har nået den normale pensionsalder, kun krav på 90% af værdien af deres erhvervede rettigheder. Deres rettigheder er desuden underlagt det i den foreliggende sag omtvistede loft i henhold til bilag 7, paragraph 26, i pensionsloven af 2004.
13.
Det gældende loft for arbejdstagere på et bestemt alderstrin fastsættes hvert år af PPF. Dette forhøjes ganske vist årligt i henhold til den generelle lønudvikling. En ydelsesmodtager, som loftet finder anvendelse på, modtager imidlertid livslangt det beløb, der blev fastsat for dét år, hvor han første gang fik udbetalt ydelser fra PPF.
14.
Desuden fastsætter bilag 7, paragraph 28, i pensionsloven af 2004 en inflationskompensation på højst 2,5% p.a. for de én gang fastsatte maksimumssatser; tilpasningen af maksimumssatsen på basis af denne bestemmelse finder dog ikke anvendelse på erstatningsbetalinger, som kan tilskrives en ansættelse, der ligger forud for den 6. april 1997.
15.
Såfremt PPF efter at have afsluttet sin vurdering og beregnet de samlede beskyttede forpligtelser, som skal dækkes, konkluderer, at der på skæringsdagen var tilstrækkelige aktiver i den supplerende faglige forsikringsordning til mindst at udbetale ydelser svarende til PPF-erstatningen til arbejdstagerne, fastslår den i henhold til section 154 i pensionsloven af 2004, at der ikke er grundlag for, at PPF overtager ansvaret.
16.
I så fald afvikles den supplerende faglige forsikringsordning uden for PPF. Den pågældende supplerende faglige forsikringsordning er derefter forpligtet til at betale PPF-erstatningen til arbejdsgiverne af de resterende midler. I henhold til section 154(7) i pensionsloven af 2004 er den supplerende faglige forsikringsordning i denne forbindelse underlagt PPF’s anvisninger.
17.
Når PPF’s vurdering har fundet sted, bliver den i henhold til section 145 i pensionsloven af 2004 bindende, med forbehold af anfægtelse.
III. Sagens faktiske omstændigheder, hovedsagen og anmodningen om præjudiciel afgørelse
18.
Grenville Hampshire, der er appellant i hovedsagen, var fra 1971 til 1998 ansat hos Turner & Newall plc (herefter »T&N«). I hele ansættelsesperioden var han medlem af T&N’s supplerende faglige forsikringsordning. I 1998 gik han på pension som 51-årig, i hvilken forbindelse hans pension af bestyrelsen for T&N-forsikringsordningen blev fastsat til 48781,80 GBP brutto årligt med tillæg af årlige stigninger på minimum 3% om året. Efter at være blevet overtaget af den amerikanske virksomhed Federal Mogul blev T&N, nu Federal Mogul, i 2001 erklæret insolvent i USA. Efterfølgende indledte PPF den 10. juli 2006 i Det Forenede Kongerige vurderingen vedrørende overtagelse af den supplerende faglige forsikringsordning.
19.
Efter at have afsluttet vurderingen konkluderede PPF den 19. september 2011, at der pr. 10. juli 2006 var tilstrækkelige midler i T&N-forsikringsordningen til mindst at udbetale PPF-erstatningen til de tilbageblevne arbejdstagere livslangt. Den pågældende PPF-erstatning blev for Grenville Hampshire fastsat til 19819 GBP brutto årligt, da han i 2006 endnu ikke havde opnået den normale pensionsalder i T&N-forsikringsordningen og derfor var omfattet af ordningen om loftet.
20.
Hertil kommer, at dette beløb ikke inflationsreguleres, da Grenville Hampshires ansættelsesforhold for størstedelens vedkommende lå før den 6. april 1997. I forhold til hans ret til ydelser på 60240 GBP årligt, som Grenville Hampshire ville have erhvervet, hvis hans arbejdsgiver ikke var blevet insolvent i 2006, er der således tale om en reduktion på 67% med stigende tendens.
21.
Af denne grund iværksatte Grenville Hampshire og 15 andre tidligere ansatte hos T&N, som er ramt af lignende reduktioner, først en efterprøvelsesprocedure af PPF’s vurdering i henhold til pensionsloven af 2004 og efterfølgende et søgsmål til prøvelse af den afgørelse, der bekræftede denne vurdering, idet de påberåbte sig artikel 8 i direktiv 2008/94.
22.
PPF er imidlertid af den opfattelse, at det af Domstolens praksis vedrørende direktivets artikel 8 kun fremgår, at medlemsstaterne skal indføre sikringsordninger, som i gennemsnit garanterer arbejdstagerne i en supplerende faglig forsikringsordning som helhed, men ikke den enkelte arbejdstager, en erstatning på mindst 50% af værdien af deres erhvervede rettigheder.
23.
Sagen verserer nu for Court of Appeal (appeldomstol, Det Forenede Kongerige). Ved kendelse af 26. juli 2016, indgået til Domstolen den 16. januar 2017, har Court of Appeal udsat sagen og i henhold til artikel 267 TEUF forelagt Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:
»1)
Kræver artikel 8 i direktiv 80/987/EØF (nu erstattet af artikel 8 i direktiv 2008/94/EF), at medlemsstaterne sikrer, at hver enkelt arbejdstager modtager mindst 50% af værdien af den optjente ret til ydelser i forbindelse med alderdom i tilfælde af arbejdsgivers insolvens (alene med undtagelse af misbrugstilfælde, som direktivets artikel 10, litra a), finder anvendelse på)?
2)
Med forbehold af de nationale domstoles konklusioner vedrørende sagens faktiske omstændigheder er det subsidiært da tilstrækkeligt i henhold til artikel 8 i direktiv 80/987/EØF, at en medlemsstat har et beskyttelsessystem, hvor arbejdstagere normalt modtager mere end 50% af værdien af deres optjente ret til ydelser i forbindelse med alderdommen, men hvor enkelte arbejdstagere modtager mindre end 50% som følge af:
a)
et økonomisk loft for det erstatningsbeløb, der betales til arbejdstagere (navnlig arbejdstagere, der ikke har nået den normale pensionsalder i deres pensionsordning på tidspunktet for arbejdsgiverens insolvens), og/eller
b)
regler, der begrænser de årlige stigninger i den erstatning, der udbetales til arbejdstagere eller den årlige revaluering af deres rettigheder forud for pensionsalderen?
3)
Har artikel 8 i direktiv 80/987/EØF direkte virkning under omstændighederne i den foreliggende sag?«
24.
I sagen for Domstolen har Grenville Hampshire, PPF, Det Forenede Kongerige, Irland og Europa-Kommissionen indgivet skriftlige indlæg. Disse procesdeltagere deltog også i retsmødet den 8. marts 2018.
IV. Retlig vurdering
25.
Den forelæggende ret spørger Domstolen om fortolkningen af »artikel 8 i direktiv 80/987/EØF (nu erstattet af artikel 8 i direktiv 2008/94/EF)«. Bestemmelsens ordlyd blev ikke ændret ved omarbejdningen af direktivet. Da hovedsagens genstand er PPF’s afgørelse af 19. september 2011, lægger jeg i det følgende alene bestemmelserne i direktiv 2008/94 til grund.
A.
Formaliteten vedrørende anmodningen om præjudiciel afgørelse
26.
Indledningsvis vil jeg behandle den af Det Forenede Kongerige fremsatte indvending om, at den præjudicielle anmodning ikke kan antages til realitetsbehandling, fordi de stillede spørgsmål er af rent hypotetisk natur.
27.
Dette følger for det første af den omstændighed, at der under alle omstændigheder ikke er grundlag for, at PPF overtager ansvaret, da der også ved en tilsvarende højere vurdering af de beskyttede forpligtelser er tilstrækkelige aktiver til rådighed i T&N-forsikringsordningen.
28.
For det andet kan Grenville Hampshire kun forfølge sit krav i form af et erstatningssøgsmål mod staten, da direktivets artikel 8 ikke finder direkte anvendelse. Et sådant forehavende er imidlertid på forhånd udsigtsløst, da Domstolen i Hogan-dommen fastslog, at en kvalificeret overtrædelse af direktivets artikel 8 først kan antages efter den 25. januar 2007 (
4
), mens arbejdsgiverens insolvens i den foreliggende sag allerede indtrådte i 2006.
29.
Først skal det bemærkes, at det ifølge Domstolens faste praksis alene påhviler den nationale ret ud fra sagens særlige forhold at vurdere nødvendigheden af en præjudiciel afgørelse med henblik på afsigelsen af dens dom og vigtigheden af de forelagte spørgsmål; der gælder dog en undtagelse i tilfælde, hvor det er åbenlyst, at fortolkningen af EU-retten ikke har nogen sammenhæng med virkeligheden eller hovedsagens genstand. (
5
)
30.
I den foreliggende sag vil der dog i hovedsagen under alle omstændigheder skulle tages stilling til spørgsmålet om, hvorvidt beregningen af de beskyttede forpligtelser på grundlag af pensionsloven af 2004 opfylder kravene i artikel 8 i direktiv 2008/94. Såfremt dette ikke er tilfældet, vil PPF nemlig skulle foretages en ny vurdering af de beskyttede forpligtelser. Det kan således ikke betvivles, at de præjudicielle spørgsmål vedrører den konkrete tvist i hovedsagen og har betydning for afgørelsen af denne.
31.
I øvrigt er spørgsmålet om, hvorvidt direktivets artikel 8 under omstændighederne i hovedsagen har direkte virkning, eller der højst kan være tale om et erstatningssøgsmål mod staten, netop genstanden for den præjudicielle anmodning (
6
). Det er på ingen måde åbenlyst, at direktivets artikel 8 ikke skulle have direkte virkning.
32.
Anmodningen om præjudiciel afgørelse kan således antages til realitetsbehandling.
B.
De to første præjudicielle spørgsmål
33.
Med det første præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 8 i direktiv 2008/94 i lyset af Domstolens domme i Robins- (
7
) og Hogan-sagerne (
8
) skal forstås således, at medlemsstaterne skal indføre sikringsordninger, som i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens garanterer hver enkelt arbejdstager mindst 50% af værdien af dennes erhvervede ret til ydelser ved alderdom.
34.
Alternativt ønsker den forelæggende ret med det andet præjudicielle spørgsmål prøvet, om også en national ordning, som i det konkrete tilfælde a) på grund af maksimale beløbsgrænser eller b) i mangel af en årlig forhøjelse af beløbene fører til, at en arbejdstager får erstattet mindre end 50% af værdien af sine erhvervede rettigheder, kan være i overensstemmelse med direktivets krav. I tilfælde af b) kan erstatningsniveauet således først med tiden falde til under 50% af niveauet for det erhvervede krav som følge af den manglende regulering.
35.
Med henblik på besvarelsen af det andet spørgsmål, litra b), er det således afgørende, hvilken værdi direktivets artikel 8 beskytter – det beløb, som en arbejdstager havde ret til på tidspunktet for arbejdsgiverens insolvens, eller det samlede omfang af den erhvervede ret til ydelser ved alderdom.
36.
Da både det første og det andet spørgsmål omhandler fortolkningen af direktivets artikel 8 med hensyn til beskyttelsesniveauet og fortolkningen af den hidtil afsagte retspraksis vedrørende denne bestemmelse, behandles de første to præjudicielle spørgsmål under ét.
37.
I denne forbindelse skal det i første omgang undersøges, om direktivets artikel 8 fastsætter en individuel garanti for hver enkelt arbejdstager – i modsætning til et blot gennemsnitligt beskyttelsesniveau for arbejdstagerne som helhed – (se punkt 1), og i anden omgang skal det diskuteres, hvilken værdi en sådan mindstegaranti i givet fald refererer til (se punkt 2). Til sidst vil jeg diskutere Det Forenede Kongeriges argumenter for at begrænse beskyttelsesniveauet i den foreliggende sag (se punkt 3).
1. Indeholder direktivets artikel 8 en individuel mindstegaranti for hver enkelt arbejdstager [det første spørgsmål og det andet spørgsmål, litra a)]?
38.
I henhold til artikel 8 i direktiv 2008/94 sikrer medlemsstaterne, »at de nødvendige foranstaltninger træffes for at beskytte interesser hos arbejdstagere […] for så vidt angår erhvervet ret eller delvis erhvervet ret til ydelser i forbindelse med alderdom […]«.
39.
Spørgsmålet om, hvilket beskyttelsesniveau medlemsstaterne konkret skal sikre i betragtning af denne bestemmelse, har Domstolen allerede afgjort i sine domme i Robins- og Hogan-sagerne (
9
). I denne forbindelse fastslog Domstolen i Robins-sagen, at der ved en reduktion af ydelsesniveauet »i visse situationer […] til 20 eller 49% af de rettigheder, som en lønmodtager havde krav på, dvs. mindre end halvdelen af rettighederne«, ikke længere er tale om at beskytte interesser hos arbejdstagere som omhandlet i den ovenfor nævnte bestemmelse (
10
). I Hogan- og Webb-Sämann-sagerne bekræftede Domstolen efterfølgende denne fortolkning (
11
).
40.
Den citerede udtalelse fra Domstolen om beskyttelsesniveauet i direktivets artikel 8 skal forstås som en individuel mindstegaranti for hver enkelt arbejdstager.
41.
Dette følger for det første allerede af den formulering, som Domstolen valgte: Den fastslog, at det forhold at beskytte interesser hos arbejdstagere, som omhandlet i direktivets artikel 8, allerede ikke længere var opfyldt, hvis mindre end halvdelen af værdien af de erhvervede rettigheder erstattes i visse situationer (
12
). Dette viser, at allerede en underskridelse af det påbudte beskyttelsesniveau i et konkret tilfælde er tilstrækkeligt til at begrunde en tilsidesættelse af direktivet.
42.
Tilsvarende var det i Hogan-sagen tilstrækkeligt for at fastslå en kvalificeret overtrædelse af direktivets artikel 8, at ti navngivne arbejdstagere på grund af den i Irland gældende ordning efter deres tidligere arbejdsgivers insolvens fik udbetalt mindre end 50% af værdien af deres individuelle pensionskrav (
13
). Heraf følger, at det er tilstrækkeligt, hvis kun et lille antal ydelsesmodtagere – f.eks. som i hovedsagen ca. 0,1%-0,2% af T&N’s arbejdstagere – er ramt af reduktioner på over 50%.
43.
For det andet har Domstolen i sin faste praksis fremhævet direktivets målsætning om at garantere alle arbejdstagere et mindstemål af beskyttelse (
14
). Dette mål nås imidlertid kun effektivt, hvis mindstestandarden gælder for hver enkelt arbejdstager, og denne kan påberåbe sig dette. Påstanden om »normalt« blot at garantere modtagelse af 50% af pensionskravene, som Det Forenede Kongerige argumenterer for, ville derimod også være forenelig med en helt manglende beskyttelse i det konkrete tilfælde. Konceptet om mindsteharmonisering, som ligger til grund for direktivet, forbyder imidlertid netop underskridelse af det beskyttelsesniveau, som direktivet erklærer for bindende (
15
). Det er derfor ikke tilladt, at enkelte arbejdstagere falder ud af denne mindstestandard.
44.
I øvrigt fremgår det også af forarbejderne til direktivets nuværende artikel 8, at det var EU-lovgivers hensigt at undgå særligt byrdefulde tilfælde med bestemmelsen (
16
). En bestemmelse om særligt byrdefulde tilfælde har netop til formål at tage højde for de særlige forhold i konkrete tilfælde.
45.
Noget tilsvarende følger i øvrigt allerede af den konstellation, der lå til grund for Robins- og Hogan-dommene. Begge disse sager handlede også om spørgsmålet om Det Forenede Kongeriges henholdsvis Irlands erstatningsansvar på grund af mangelfuld gennemførelse af direktivet. Det er en obligatorisk betingelse for et sådant krav, at den bestemmelse, der er overtrådt, har til formål at tillægge borgerne rettigheder (
17
). Domstolen lagde i denne forbindelse i sin afgørelse til grund, at medlemsstatens ansvar kun afhang af en konstatering af en kvalificeret overtrædelse af gennemførelsesforpligtelsen (
18
), og at alle andre betingelser, altså navnlig tildelingen af subjektive rettigheder ved direktivets artikel 8, således var opfyldt.
46.
På denne baggrund må det også i den foreliggende sammenhæng lægges til grund, at direktivets artikel 8 sikrer de berørte arbejdstagere en individuel ret til at få dækket mindst 50% af deres optjente pensionsrettigheder. Da det første spørgsmål således skal besvares bekræftende, skal det andet spørgsmål, litra a), tilsvarende besvares benægtende.
47.
Afslutningsvis skal det nævnes, at mindstegarantien i direktivets artikel 8 naturligvis skal finde anvendelse på hvert trin i processen, navnlig også i vurderingsperioden, som er fastsat i pensionsloven af 2004 (
19
).
2. Beskytter direktivets artikel 8 også den forventede udvikling i pensionskravene [det andet spørgsmål, litra b)]?
48.
Desuden er det et spørgsmål, om mindstegarantien i henhold til artikel 8 i direktiv 2008/94 kun refererer til rettighedernes beløbsmæssige værdi på tidspunktet for arbejdsgiverens insolvens eller også omfatter den forventede udvikling i ydelsesniveauet i hele pensionsperioden.
49.
Om dette spørgsmål er det i retspraksis allerede blevet præciseret, at direktivets artikel 8 sigter mod at beskytte samtlige pensionsrettigheder, som er opnået ved bidragsbetalinger. Således udtalte Domstolen i Webb-Sämann-sagen, at direktivets artikel 8 – til forskel fra f.eks. dets artikel 3 – tilsigter »at sikre arbejdstagernes langsigtede interesser, eftersom sådanne interesser for så vidt angår erhvervede eller delvis erhvervede rettigheder i princippet omfatter hele den periode, pensionen oppebæres i« (
20
).
50.
Dette fremgår ligeledes af forarbejderne til direktivforslaget, hvorefter direktivets artikel 8 skal sikre, at tilsagn om pensionskrav, som arbejdstageren har »opnået gennem mange års arbejde i virksomheden«, kan opfyldes (
21
). Tilsvarende anser Domstolen i fast praksis arbejdstagernes pensionskrav på grundlag af supplerende faglige pensionsordninger for at udgøre en slags »opsat løn« (
22
).
51.
Såfremt der imidlertid ikke tages hensyn til udviklingen i pensionskravene ved beregningen af mindstebeskyttelsen, bliver der ikke taget tilstrækkeligt hensyn til de tidligere erlagte bidragsbetalinger. Den forventede årlige stigning er nemlig indregnet i bidragsbetalingerne.
52.
Følgelig skal medlemsstaternes sikringsordninger i henhold til artikel 8 i direktiv 2008/94 sikre kravenes udvikling således, at det garanterede beløb heller ikke i årenes løb må falde til under 50% af den værdi, der oprindeligt blev erhvervet for et pensionssår.
53.
Det andet præjudicielle spørgsmål skal derfor i fuldt omfang besvares benægtende.
3. Mulighed for begrænsninger under de i hovedsagen foreliggende omstændigheder
54.
Dermed skal det undersøges, om et ringere individuelt beskyttelsesniveau kan være berettiget af andre grunde i den foreliggende sag.
55.
Som første grund har Det Forenede Kongerige anført, at Grenville Hampshire i forvejen havde et pensionsniveau, som var særligt højt i forhold til andre arbejdstagere, og at det ikke ville være socialt forsvarligt at erstatte disse krav fuldt ud.
56.
Som Domstolen allerede har præciseret, består der i forbindelse med direktivets artikel 8 ingen pligt til at beskytte fuldstændigt mod tab af rettigheder (
23
). Et loft over kravene er altså ikke udelukket som sådan. Tværtimod kan og skal medlemsstaterne ved gennemførelsen af direktivet tage hensyn til kravene om nødvendigheden af en afbalanceret økonomisk og social udvikling (
24
).
57.
Derfor er det muligt – som den omtvistede nationale ordning i princippet også fastsætter – at udforme erstatningsniveauet forskelligt alt efter rettighedernes samlede omfang og dermed lægge større byrder på ydelsesmodtagere med tidligere højere indkomster og tilsvarende højere rettigheder. En social udligning kan skabes ved kun at erstatte disse ydelsesmodtagere 50% af værdien af deres rettigheder (
25
). Det kan dog ikke udgøre en rimelig udligning i vidt omfang at nægte enkelte individer direktivets beskyttelse.
58.
Dette fremgår for det første af direktivets målsætning om at honorere de bidrag, der er ydet gennem et arbejdsliv, og tager højde for den omstændighed, at kravene på grundlag af den faglige pensionsordning udgør en »opsat løn« (
26
). For det andet finansieres PPF ikke af skattemidler, men af bidrag fra de supplerende faglige forsikringsordninger og overtagelsen af deres aktiver. I retsmødet blev det desuden oplyst, at disse bidrag beregnes på basis af risiko, således at sikringsordninger med høje forpligtelser også skal betale tilsvarende høje bidrag til PPF.
59.
På denne baggrund synes det at være en socialt rimelig udligning, når EU-retten fastsætter en mindstegaranti på 50% for alle arbejdstagere. I øvrigt er det i hovedsagen kun få arbejdstagere, der er berørt af loftet over deres krav. Derfor vejer de eventuelle finansielle virkninger heller ikke særlig tungt i forhold til ordningens samlede udgifter.
60.
Som en anden grund til at lægge loft over kravene har Det Forenede Kongeriges regering anført bekæmpelse af såkaldt moral hazard, dvs. risikoen for en bevidst forretningsskadelig adfærd hos ansatte på ledelsesniveau. Ledende ansatte bør ikke forledes til at træffe risikofyldte beslutninger, som eventuelt fører til virksomhedens insolvens, fordi de ved, at deres pensionskrav er sikret af staten også i tilfælde af virksomhedens insolvens.
61.
Det er ganske vist i overensstemmelse med Domstolens faste praksis, at ingen må gøre EU-retten gældende med henblik på at muliggøre svig eller misbrug (
27
). Som en konkretisering af dette generelle retsprincip (
28
) anerkender artikel 10 i direktiv 80/987, nu erstattet af artikel 12, litra a), i direktiv 2008/94, udtrykkeligt medlemsstaternes ret til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at undgå misbrug.
62.
Imidlertid har Det Forenede Kongerige overhovedet ikke gjort gældende, at det ved bestemmelsen om loft over kravene har gjort brug af bemyndigelsen i artikel 10 i direktiv 80/987, nu erstattet af artikel 12 i direktiv 2008/94. Tilsvarende er det heller ikke en forudsætning for at anvende den nationale bestemmelse, at medlemsstatens retter har fastslået misbrug fra ydelsesmodtagerens side (
29
). Imidlertid er der næppe plads til andre foranstaltninger med en kun lignende målsætning fra medlemsstaternes side ved siden af den udtrykkelige bemyndigelse i direktivet til at bekæmpe konkrete tilfælde af misbrug.
63.
I hvert fald går bestemmelsen i pensionsloven af 2004 ud over det, der er nødvendigt for at bekæmpe en moral hazard (
30
).
64.
For det første forekommer allerede den grundlæggende antagelse af, at en ledende ansat, som er fratrådt før tid med tilsvarende høje pensionskrav, med stor sandsynlighed selv har ansvaret for virksomhedens insolvens, at være noget vovet. For det andet er ledende ansatte, som allerede har opnået den almindelige pensionsalder, overhovedet ikke underlagt loftet, selv om de muligvis var involveret i risikable virksomhedsbeslutninger, som var medvirkende til arbejdsgiverens insolvens. Dermed forfølger den nationale bestemmelse i hvert fald ikke det af det Forenede Kongeriges regering fremførte mål på en sammenhængende og systematisk måde (
31
). Alder er nemlig åbenbart ikke et egnet kriterium for risikoen for misbrug.
65.
Sammenfattende opstiller den nationale bestemmelse altså en form for generel mistanke mod ledende ansatte, der endnu ikke har nået pensionsalderen, hvilket er i strid med det grundlæggende koncept for bekæmpelse af misbrug. Ifølge retspraksis er en generel misbrugsformodning nemlig ikke tilladt (
32
).
4. Foreløbigt resultat
66.
De to første spørgsmål skal således besvares med, at artikel 8 i direktiv 2008/94 skal fortolkes således, at hver enkelt arbejdstager – med forbehold af konkrete tilfælde af misbrug som omhandlet i dette direktivs artikel 12, litra a) – i tilfælde af dennes arbejdsgivers insolvens har ret til en erstatning på mindst 50% af den samlede værdi af dennes erhvervede ret eller delvis erhvervede ret til ydelser i forbindelse med alderdom.
C.
Det tredje præjudicielle spørgsmål
67.
Det tredje præjudicielle spørgsmål vedrører spørgsmålet om, hvorvidt artikel 8 i direktiv 2008/94 er direkte anvendelig på hovedsagen.
68.
Ifølge fast retspraksis er det de nationale retter, som det særligt tilkommer at sikre den retsbeskyttelse, der for borgerne følger af EU-bestemmelserne, og at sikre bestemmelsernes fulde virkning (
33
). Såfremt sådanne bestemmelser er indeholdt i et direktiv, er de nationale retter desuden forpligtet til at fortolke dem i lyset af direktivets ordlyd og formål for at fremkalde det med direktivet tilsigtede resultat, og således handle i overensstemmelse med artikel 288, stk. 3, TEUF (
34
).
69.
Såfremt det efter den nationale rets opfattelse ikke er muligt at foretage en fortolkning i overensstemmelse med direktivet, kan en direktivbestemmelse også anvendes direkte. Dette gælder i tilfælde af ikke rettidig eller utilstrækkelig gennemførelse for alle bestemmelser i et direktiv, som ud fra et indholdsmæssigt synspunkt fremstår som ubetingede og tilstrækkeligt præcise (se punkt 1), såfremt de påberåbes over for staten (se punkt 2) (
35
).
1. En bestemmelses indholdsmæssige ubetingethed og tilstrækkelige præcision
70.
Domstolen konkretiserede i Francovich-sagen, under hvilke betingelser en bestemmelse kan anses for at være indholdsmæssigt ubetinget og tilstrækkelig præcis. Der er tre afgørende spørgsmål: for det første hvem der er begunstiget, for det andet hvilket indhold kravet har, og for det tredje hvem forpligtelsen påhviler, dvs. hvem der er skyldner for den pågældende handling eller forpligtelse (
36
). Til forskel fra Francovich-sagen er disse tre kriterier for en direkte anvendelse alle opfyldt i den foreliggende sag, idet det fremgår klart af den nationale gennemførelsesordning, hvem forpligtelsen påhviler (
37
).
– Den begunstigede
71.
Det fremgår entydigt at ordlyden i artikel 8 i direktiv 2008/94, at arbejdstagerne, som er berørt af deres arbejdsgivers insolvens, skal beskyttes. Domstolen har allerede fastslået, at den personkreds, som direktivets garantier skal komme til gode, er så præcist og ubetinget betegnet i direktivet, at det opfylder betingelserne for en direkte anvendelse af bestemmelsen som fastslået i retspraksis (
38
).
– Kravets indhold
72.
Betragter man blot ordlyden i direktivets artikel 8, er det konkrete indhold i det krav, som skal indrømmes arbejdstagerne, ganske vist mindre klart (
39
).
73.
Imidlertid præciserede Domstolen allerede i Francovich-sagen, at den omstændighed, at medlemsstaterne kan vælge mellem flere forskellige midler til at nå det mål, som tilsigtes med direktivet, ikke udelukker, at de pågældende bestemmelser i direktivet kan anvendes direkte (
40
). Det er tværtimod tilstrækkeligt, at der kan fastsættes en mindstegaranti på grundlag af den pågældende bestemmelse (
41
). I denne retning fastslog Domstolen i Webb-Sämann-sagen, at selv om medlemsstaterne har en vid skønsbeføjelse ved gennemførelsen af artikel 8 i direktiv 2008/94, er de fortsat forpligtet til at sikre arbejdstagerne den minimumsbeskyttelse, som kræves i denne bestemmelse (
42
).
74.
Det præcise indhold af denne mindstegaranti fremgår uden tvivl af Domstolens praksis vedrørende denne bestemmelse (
43
). Retspraksis forklarer og præciserer i denne forbindelse, hvordan og i hvilket omfang denne bestemmelse skal eller bør forstås og anvendes siden ikrafttrædelsen (
44
).
75.
Kravet om indholdsmæssig præcision og ubetingethed for en bestemmelse, der skal anvendes direkte, har til formål at garantere et krav, der kan håndteres i praksis. I denne retning har Domstolen i sin faste praksis fremhævet, at en bestemmelse skal være så præcis, at den kan påberåbes af en borger og anvendes af en ret (
45
). Det er derfor afgørende for bedømmelsen, om det præcise indhold for retsanvenderen fremstår uden tvivl ud fra bestemmelsen selv, dens sammenhæng og dens tilblivelseshistorie (
46
) samt ved inddragelse af retspraksis vedrørende bestemmelsen (
47
).
76.
For de ansvarlige hos PPF stod det senest fra afsigelsen af dommen i Robins-sagen den 25. januar 2007 klart, at de ikke måtte anvende et beregningsgrundlag, som for visse arbejdstagere førte til en erstatning på under 50% af deres erhvervede ret til ydelser (
48
). I stedet skulle maksimalgrænsen for erstatningskravene ved direkte anvendelse af direktivets artikel 8 fastsættes til mindst 50% af de erhvervede pensionsrettigheder.
77.
Indholdet af den forpligtelse, der følger af artikel 8 i direktiv 2008/94, måtte derfor anses for ubetinget og tilstrækkelig præcist den 19. september 2011, som var dagen for den omtvistede vurderingsafgørelse fra PPF (
49
).
– Den, som forpligtelsen påhviler
78.
Med hensyn til, hvem forpligtelsen påhviler, har Domstolen fastslået, at medlemsstaterne i forbindelse med direktivets artikel 8 har en vid skønsbeføjelse med hensyn til gennemførelsen af beskyttelsen. Beskyttelsen kan således f.eks. sikres gennem direkte statslig finansiering, en forsikringspligt for arbejdsgiveren eller ved oprettelse af en garantiordning (
50
).
79.
Imidlertid fastslog Domstolen i Gharehveran-sagen ligeledes vedrørende spørgsmålet om præciseringen af, hvem forpligtelsen påhviler, at borgeren må have adgang til at støtte ret på direktivet, såfremt medlemsstaten har udnyttet dette skøn fuldt ud (
51
). Følgelig må medlemsstaten lade sig holde fast på en beslutning, som er truffet i forbindelse med gennemførelsen af direktivet, når denne udgør udøvelsen af det skøn, der tilkommer medlemsstaten (
52
).
80.
I Francovich-sagen fastslog Domstolen, at artikel 3 i direktiv 80/987 med hensyn til præciseringen af, hvem forpligtelsen påhviler, ikke kunne anvendes direkte alene af den grund, at denne slet ikke var blevet gennemført i den pågældende medlemsstat. I den pågældende sag fastslog Domstolen, at Den Italienske Republik ikke alene af den grund, at den ikke havde gennemført direktivet, selv kunne anses for at være skyldner for den pågældende forpligtelse (
53
).
81.
Det forholder sig imidlertid anderledes i den foreliggende sag. Det Forenede Kongerige har indført en ordning til gennemførelse af direktiv 2008/94, som kun for så vidt angår den foreskrevne mindstegaranti på 50% ikke opfylder kravene i direktivets artikel 8. Den nationale ordning indeholder imidlertid en klar præcisering af den ansvarlige for at gennemføre beregningen og for ansvaret, nemlig PPF. Der er desuden fastsat detaljerede bestemmelser om finansieringen af PPF og afviklingen af de supplerende faglige forsikringsordninger (
54
).
82.
I den foreliggende sag står det således ubetinget og tilstrækkeligt præcist fast, hvem forpligtelsen i henhold til direktivets artikel 8 påhviler.
2. Påberåbelse af direkte anvendelighed over for statslige organer
83.
Det er anerkendt, at en borger kan påberåbe sig direktivbestemmelser, der er ubetingede og tilstrækkeligt præcise, ikke blot over for medlemsstaten og dens organer (
55
), men også over for andre organer eller enheder, som er undergivet statslig myndighed eller kontrol, eller som har særlige beføjelser (
56
).
84.
En enhed, som uanset sin retsform i kraft af en statslig retsakt er blevet pålagt en offentlig opgave, og som i denne forbindelse har særlige beføjelser ud over dem, der følger af de regler, der finder anvendelse i forholdet mellem borgerne, hører ifølge fast retspraksis til de retssubjekter, over for hvilke et direktivs direkte anvendelige bestemmelser kan gøres gældende (
57
).
85.
PPF er en sådan institution. Den varetager den i direktivet fastsatte offentlige opgave (
58
) med i hvert enkelt tilfælde at fastsætte det konkrete beskyttelsesniveau og eventuelt overtage ansvaret for arbejdstagernes krav. Desuden har den i henhold til den ovenfor nævnte definition særlige beføjelser (
59
), da den kan opkræve en afgift af de godkendte supplerende faglige forsikringsordninger og i henhold til section 154 i pensionsloven af 2004 desuden har beføjelse til at give de supplerende faglige forsikringsordninger de nødvendige anvisninger i forbindelse med deres afvikling. I øvrigt kom det frem i retsmødet, at det er uomtvistet mellem parterne, at PPF er en statslig instans.
86.
Derimod kan et direktiv ikke i sig selv skabe forpligtelser for en borger (
60
).
87.
Det Forenede Kongerige afviser af denne grund en direkte anvendelse af artikel 8 i direktiv 2008/94 i hovedsagen, da bestemmelsen ikke kan gøres gældende over for en privat enhed som T&N-forsikringsordningen.
88.
Det fremgår imidlertid af forelæggelseskendelsen, at det i hovedsagen netop ikke handler om at prøve, om Grenville Hampshire kan kræve udbetaling af en erstatning på mindst 50% af sine erhvervede pensionskrav direkte fra T&N. Den sagsøgte henholdsvis appelindstævnte i hovedsagen er derimod PPF. Sagens genstand er ifølge den nationale domstol PPF’s vurdering af de beskyttede forpligtelser, som går forud for udbetalingen. Ved denne afgørelse fastlægges bindende størrelsen af den erstatning, som arbejdstagerne modtager såvel i tilfælde af, at PPF overtager ansvaret, som i tilfælde af en eventuel afvikling uden for PPF.
89.
Spørgsmålet i hovedsagen er følgelig alene, om en enhed som PPF kan forpligtes til at foretage en ny vurdering af de beskyttede forpligtelser og i denne forbindelse anvende direktivets artikel 8 direkte.
90.
Ganske vist er det fastsat i pensionsloven af 2004, at T&N fortsat har ansvaret for udbetalingen, såfremt der i dens formue er tilstrækkelige midler til at betale den fra statslig side fastsatte PPF-erstatning. Dette fører imidlertid ikke til, at bestemmelsen finder direkte anvendelse over for T&N. Tværtimod fastsætter pensionsloven af 2004 i det særlige tilfælde af overskud blot, at den supplerende faglige forsikringsordning ikke integreres i PPF, da der ikke er behov for tilskud. Også i dette tilfælde afvikles den supplerende faglige forsikringsordning dog efter Boards anvisninger, om end uden for PPF. Såfremt de beskyttede forpligtelser efter den nye vurdering overstiger aktiverne, skal PPF under alle omstændigheder overtage ansvaret.
91.
Genstanden for hovedsagen, som den fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse og også blev diskuteret i retsmødet for Domstolen, er begrænset til et krav om, at PPF skal anvende direktivets artikel 8 direkte ved beregningen af forpligtelserne. Eventuelt skal PPF i denne forbindelse også forpligtes til at udøve sine anvisningsbeføjelser over for T&N i overensstemmelse med EU-retten.
92.
Den virkning, som beregningen af PPF-erstatningen eventuelt i næste trin har på sådanne supplerende forsikringsordninger, hvis midler er tilstrækkelige også uden tilskud, kan følgelig betegnes som en ren refleks. Den følger af de særlige forhold i pensionsloven af 2004 og ikke af selve direktivet. Hvis dette betragtes som en ulempe for T&N, er det imidlertid anerkendt i Domstolens praksis, at blotte negative følgevirkninger for tredjemands rettigheder – selv hvis de klart kan fastslås – ikke kan begrunde, at en borger nægtes adgang til at påberåbe sig en direkte anvendelig bestemmelse i et direktiv over for den berørte medlemsstat (
61
).
93.
Det skal medgives, at T&N’s øvrige arbejdstagere muligvis ville have modtaget større udbetalinger ved fordelingen af det overskud, der er opstået som følge af den for lave beregning af Grenville Hampshires og de øvrige sagsøgeres erstatningskrav. I denne forbindelse skal det dog bemærkes, at det blotte bortfald af en sådan mulig fordel heller ikke kan anses for at være en forpligtelse, som påhviler tredjemand i medfør af den direktivbestemmelse, som er blevet påberåbt (
62
).
V. Forslag til afgørelse
94.
På denne baggrund foreslår jeg, at de præjudicielle spørgsmål besvares som følger:
»1)
Artikel 8 i direktiv 2008/94 skal fortolkes således, at hver enkelt arbejdstager – med forbehold af konkrete tilfælde af misbrug som omhandlet i dette direktivs artikel 12, litra a) – i tilfælde af dennes arbejdsgivers insolvens har ret til en erstatning på mindst 50% af den samlede værdi af dennes erhvervede ret eller delvis erhvervede ret til ydelser i forbindelse med alderdom.
2)
Artikel 8 i direktiv 2008/94 indeholder en forpligtelse for medlemsstaterne, som indholdsmæssigt er ubetinget og tilstrækkelig præcis til, at en borger kan påberåbe sig direkte den over for en enhed som Pension Protection Fund.«
(
1
) – Originalsprog: tysk.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/94/EF af 22.10.2008 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens (EUT 2008, L 283, s. 36), som erstatter Rådets direktiv 80/987/EØF af 20.10.1980 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens (EFT 1980, L 283, s. 23).
(
3
) – Dom af 25.1.2007, Robins m.fl. (C-278/05, EU:C:2007:56, præmis 57), og af 25.4.2013, Hogan m.fl. (C-398/11, EU:C:2013:272, præmis 51).
(
4
) – Dom af 25.4.2013, Hogan m.fl. (C-398/11, EU:C:2013:272, præmis 51).
(
5
) – Dom af 16.7.1992, Meilicke (C-83/91, EU:C:1992:332, præmis 23), af 22.11.2005, Mangold (C-144/04, EU:C:2005:709, præmis 34 og 37), og af 21.12.2016, Tele2 Sverige og Watson m.fl. (C-203/15 og C-698/15, EU:C:2016:970, præmis 130).
(
6
) – I øvrigt redegøres der ikke for, hvorfor en forelæggelse med henblik på direkte anvendelse af en EU-retlig bestemmelse skulle være udelukket, hvis betingelserne for at gøre et erstatningssøgsmål mod staten gældende ikke foreligger. I øvrigt bemærkes det, at den statslige handling, der kunne have udgjort en tilsidesættelse af direktivets artikel 8, ikke er insolvensens indtræden i 2006, men PPF’s afgørelse i 2011.
(
7
) – Dom af 25.1.2007, Robins m.fl. (C-278/05, EU:C:2007:56).
(
8
) – Dom af 25.4.2013, Hogan m.fl. (C-398/11, EU:C:2013:272).
(
9
) – Dom af 25.1.2007, Robins m.fl. (C-278/05, EU:C:2007:56), og af 25.4.2013, Hogan m.fl. (C-398/11, EU:C:2013:272).
(
10
) – Dom af 25.1.2007, Robins m.fl. (C-278/05, EU:C:2007:56, præmis 57).
(
11
) – Dom af 25.4.2013, Hogan m.fl. (C-398/11, EU:C:2013:272, præmis 51), og af 24.11.2016, Webb-Sämann (C-454/15, EU:C:2016:891, præmis 35).
(
12
) – Dom af 25.1.2007, Robins m.fl. (C-278/05, EU:C:2007:56, præmis 57).
(
13
) – Derfor lægges der også i konklusionen i dom af 25.4.2013, Hogan m.fl. (C-398/11, EU:C:2013:272), vægt på, at sagsøgerne ikke har bevaret mindst 50% af værdien af deres rettigheder.
(
14
) – Dom af 19.11.1991, Francovich m.fl. (C-6/90 og C-9/90, EU:C:1991:428, præmis 3), af 18.10.2001, Gharehveran (C-441/99, EU:C:2001:551, præmis 26), og af 24.11.2016, Webb-Sämann (C-454/15, EU:C:2016:891, præmis 31); jf. også tredje betragtning til direktiv 2008/94.
(
15
) – Jf. også artikel 11, stk. 1, i direktiv 2008/94.
(
16
) – KOM(78) 141 endelig udg., s. 7, vedrørende direktivforslagets artikel 7, som i det væsentlige svarer til det endelige direktivs artikel 8.
(
17
) – Dom af 19.11.1991, Francovich m.fl. (C-6/90 og C-9/90, EU:C:1991:428, præmis 38), af 5.3.1996, Brasserie du pêcheur og Factortame (C-46/93 og C-48/93, EU:C:1996:79, præmis 51), og af 25.1.2007, Robins m.fl. (C-278/05, EU:C:2007:56 præmis 69).
(
18
) – Dom af 25.1.2007, Robins m.fl. (C-278/05, EU:C:2007:56, præmis 82).
(
19
) – Jf. i denne forbindelse punkt 11 og 15 i nærværende forslag til afgørelse.
(
20
) – Dom af 24.11.2016, Webb-Sämann (C-454/15, EU:C:2016:891, præmis 27).
(
21
) – KOM(78) 141 endelig udg., s. 7.
(
22
) – Dom af 17.5.1990, Barber (C-262/88, EU:C:1990:209, præmis 25), og af 1.4.2008, Maruko (C-267/06, EU:C:2008:179, præmis 45), samt mit forslag til afgørelse Parris (C-443/15, EU:C:2016:493, punkt 33).
(
23
) – Dom af 25.1.2007, Robins m.fl. (C-278/05, EU:C:2007:56, præmis 42 ff.), og af 25.4.2013, Hogan m.fl. (C-398/11, EU:C:2013:272, præmis 42).
(
24
) – Jf. i denne forbindelse allerede mit forslag til afgørelse Robins m.fl. (C-278/05, EU:C:2006:476, punkt 71).
(
25
) – Denne grænse udgør set fra et EU-retlige synspunkt en retfærdig erstatning, jf. dom af 25.4.2013, Hogan m.fl. (C-398/11, EU:C:2013:272, præmis 43 f.).
(
26
) – Jf. herom allerede punkt 50 i nærværende forslag til afgørelse og fodnote 21 og 22.
(
27
) – Dom af 3.12.1974, van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, præmis 13), af 9.3.1999, Centros (C-212/97, EU:C:1999:126, præmis 24), af 28.7.2016, Kratzer (C-423/15, EU:C:2016:604, præmis 37), og af 22.11.2017, Cussens m.fl. (C-251/16, EU:C:2017:881, præmis 27).
(
28
) – Dom af 22.5.2008, Ampliscientifica og Amplifin (C-162/07, EU:C:2008:301, præmis 27 f.), af 5.7.2007, Kofoed (C-321/05, EU:C:2007:408, præmis 38), og af 22.11.2017, Cussens m.fl. (C-251/16, EU:C:2017:881, præmis 27).
(
29
) – Ifølge retspraksis kræves der dog konkrete holdepunkter, som vedrører det pågældende konkrete tilfælde, jf. f.eks. dom af 18.12.2014, McCarthy og McCarthy Rodriguez (C-202/13, EU:C:2014:2450, præmis 53).
(
30
) – Ifølge den formel, som Domstolen har udviklet inden for skatteretten, skal sådanne bestemmelser specielt have til formål at omfatte den konstellation, som udgør misbrug; jf. dom af 12.9.2006, Cadbury Schweppes og Cadbury Schweppes Overseas (C-196/04, EU:C:2006:544, præmis 55), og af 13.3.2007, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C-524/04, EU:C:2007:161, præmis 79).
(
31
) – Jf. vedrørende dette krav dom af 6.11.2003, Gambelli m.fl. (C-243/01, EU:C:2003:597, præmis 67), af 10.3.2009, Hartlauer (C-169/07, EU:C:2009:141, præmis 55), og af 6.3.2018, SEGRO og Horváth (C-52/16 og C-113/16, EU:C:2018:157, præmis 78). Denne retspraksis vedrørende de grundlæggende frihedsrettigheder må også gælde for de afledte bestemmelser (jf. i denne forbindelse også mine forslag til afgørelse Persidera, C-112/16, EU:C:2017:250, punkt 66 med fodnote 46, og Kommissionen mod Østrig, C-187/16, EU:C:2017:578, punkt 71).
(
32
) – Jf. i denne retning dom af 4.3.2004, Kommissionen mod Frankrig (C-334/02, EU:C:2004:129, præmis 27), af 28.10.2010, Établissements Rimbaud (C-72/09, EU:C:2010:645, præmis 34), og af 25.10.2017, Polbud – Wykonawstwo (C-106/16, EU:C:2017:804, præmis 64).
(
33
) – Se med hensyn til direktiver dom af 9.3.2004, Pfeiffer m.fl. (C-397/01 – C-403/01, EU:C:2004:584, præmis 111), og af 15.4.2008, Impact (C-268/06, EU:C:2008:223, præmis 42), samt generelt dom af 27.2.2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C-64/16, EU:C:2018:117, præmis 34), og af 6.3.2018, Achmea (C-284/16, EU:C:2018:158, præmis 34).
(
34
) – Dom af 13.11.1990, Marleasing (C-106/89, EU:C:1990:395, præmis 8), af 5.10.2004, Pfeiffer m.fl. (C-397/01 bis C-403/01, EU:C:2004:584, præmis 113), af 15.4.2008, Impact (C-268/06, EU:C:2008:223, præmis 98), af 15.1.2014, Association de médiation sociale (C-176/12, EU:C:2014:2, præmis 38), og af 19.4.2016, DI (C-441/14, EU:C:2016:278, præmis 29 og 31).
(
35
) – Dom af 19.1.1982, Becker (8/81, EU:C:1982:7, præmis 17-25), af 9.3.2004, Pfeiffer m.fl., (C-397/01 – C-403/01, EU:C:2004:584, præmis 103), af 24.1.2012Dominguez (C-282/10, EU:C:2012:33, præmis 33), og af 15.2.2017, British Film Institute (C-592/15, EU:C:2017:117, præmis 13).
(
36
) – Dom af 19.11.1991, Francovich m.fl. (C-6/90 og C-9/90, EU:C:1991:428, præmis 12).
(
37
) – Jf. hertil punkt 78 ff. i nærværende forslag til afgørelse og dom af 18.10.2001, Gharehveran (C-441/99, EU:C:2001:551, præmis 39-44).
(
38
) – Dom af 19.11.1991, Francovich m.fl. (C-6/90 og C-9/90, EU:C:1991:428, præmis 22), og af 18.10.2001, Gharehveran (C-441/99, EU:C:2001:551, præmis 33), vedrørende direktiv 80/987 som forgænger til direktiv 2008/94.
(
39
) – Eller »særligt vag«, som generaladvokat Bobek udtrykte det i Webb-Sämann-sagen (C-454/15, EU:C:2016:653, punkt 58).
(
40
) – Dom af 19.11.1991, Francovich m.fl. (C-6/90 og C-9/90, EU:C:1991:428, præmis 17).
(
41
) – I denne retning dom af 19.11.1991, Francovich m.fl. (C-6/90 og C-9/90, EU:C:1991:428, præmis 19 ff.), af 9.3.2004, Pfeiffer m.fl., (C-397/01 – C-403/01, EU:C:2004:584, præmis 105), og af 15.4.2008, Impact (C-268/06, EU:C:2008:223, præmis 74).
(
42
) – Dom af 24.11.2016, Webb-Sämann (C-454/15, EU:C:2016:891, præmis 35).
(
43
) – Jf. hertil bemærkningerne under B. i dette forslag til afgørelse.
(
44
) – Jf. senest dom af 29.9.2015, Gmina Wrocław (C-276/14, EU:C:2015:635, præmis 44), af 19.4.2016, Dansk Industri (C-441/14, EU:C:2016:278, præmis 40), og af 22.11.2017, Cussens m.fl. (C-251/16, EU:C:2017:881, præmis 41).
(
45
) – Dom af 19.1.1982, Becker (8/81, EU:C:1982:7, præmis 27), af 26.10.2006, Pohl-Boskamp (C-317/05, EU:C:2006:684, præmis 41), og af 1.7.2010, Gassmayr, C-194/08 (EU:C:2010:386, præmis 45).
(
46
) – Jf. dom af 17.12.1970, SACE (33/70, EU:C:1970:118, præmis 13), af 4.12.1974, Van Duyn (41/74, EU:C:1974:133, præmis 12), og af 19.1.1982, Becker (8/81, EU:C:1982:7, præmis 27 ff.).
(
47
) – Jf. om muligheden for at konkretisere en bestemmelse ved retspraksis dom af 4.12.1974, Van Duyn (41/74, EU:C:1974:133, præmis 14).
(
48
) – I denne retning fastslog Domstolen f.eks. i dom af 20.12.2017, Protect Natur-, Arten- und Landschaftsschutz Umweltorganisation (C-664/15, EU:C:2017:987, præmis 45 f., 55 f.), at en national bestemmelse, som ikke sikrer den ved Århuskonventionens artikel 9, stk. 3, fastsatte mindstebeskyttelse, ikke må anvendes. Jf. ligeledes dom af 15.10.2009, Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening (C-263/08, EU:C:2009:631, præmis 45).
(
49
) – Datoen for insolvenserklæringen den 10.7.2006 er derfor ikke afgørende. I øvrigt finder EU-retten ifølge retspraksis altid anvendelse på de fremtidige virkninger af faktiske omstændigheder som er begyndt i fortiden, jf. f.eks. dom af 7.11.2013, Gemeinde Altrip m.fl. (C-72/12, EU:C:2013:712, præmis 22), og af 26.3.2015, Kommissionen mod Moravia Gas Storage (C-596/13 P, EU:C:2015:203, præmis 32).
(
50
) – Dom af 25.1.2007, Robins m.fl. (C-278/05, EU:C:2007:56, præmis 36 f.).
(
51
) – Dom af 18.10.2001, Gharehveran (C-441/99, ECLI:EU:C:2001:551, præmis 44), vedrørende forgængerdirektivet 80/987.
(
52
) – Jf. i denne retning dom af 18.10.2001, Gharehveran (C-441/99, ECLI:EU:C:2001:551, præmis 40).
(
53
) – Dom af 19.11.1991, Francovich m.fl. (C-6/90 og C-9/90, EU:C:1991:428, præmis 25). I Wagner Miret-sagen forelå der kun en delvis gennemførelse, som slet ikke regulerede visse områder, således at den nationale skønsbeføjelse heller ikke var udnyttet endnu, jf. dom af 16.12.1993, (C-334/92, EU:C:1993:945, præmis 16 ff.).
(
54
) – Om disse kriterier jf. dom af 18.10.2001, Gharehveran (C-441/99, ECLI:EU:C:2001:551, præmis 41).
(
55
) – Jf. i denne forbindelse f.eks. dom af 19.1.1982, Becker (8/81, EU:C:1982:7 præmis 25), af 8.10.1987, Kolpinghuis Nijmegen (80/86, EU:C:1987:431, præmis 7), af 22.6.1989, Costanzo (103/88, EU:C:1989:256, præmis 31), og af 28.6.2007, JP Morgan Fleming Claverhouse (C-363/05, EU:C:2007:391, præmis 58).
(
56
) – Dom af 12.7.1990, Foster m.fl., (C-188/89, EU:C:1990:313, præmis 18), af 4.12.1997, Kampelmann m.fl. (C-253/96 – C-258/96, EU:C:1997:585, p 46), og af 10.10.2017, Farrell (C-413/15, EU:C:2017:745, præmis 33).
(
57
) – Dom af 12.7.1990, Foster m.fl., (C-188/89, EU:C:1990:313, præmis 18), af 24.1.2012Dominguez (C-282/10, EU:C:2012:33, præmis 39), og af 10.10.2017, Farrell (C-413/15, EU:C:2017:745, præmis 33).
(
58
) – Om disse kriterier, jf. dom af 10.10.2017, Farrell (C-413/15, ECLI:EU:C:2017:745, præmis 38 ff.).
(
59
) – Jf. i denne forbindelse dom af 12.7.1990, Foster m.fl. (C-188/89, EU:C:1990:313, præmis 18), af 4.12.1997, Kampelmann m.fl. (C-253/96 – C-258/96, EU:C:1997:585, s. 46), af 24.1.2012Dominguez (C-282/10, EU:C:2012:33, præmis 39), og af 10.10.2017, Farrell (C-413/15, EU:C:2017:745, præmis 38 ff.).
(
60
) – Dom af 14.7.1994, Faccini Dori (C-91/92, EU:C:1994:292, præmis 25), af 9.3.2004, Pfeiffer m.fl., (C-397/01 – C-403/01, EU:C:2004:584, præmis 108), af 15.1.2014, Association de médiation sociale (C-176/12, EU:C:2014:2, præmis 36), og af 19.4.2016, Dansk Industri (C-441/14, EU:C:2016:278, præmis 30).
(
61
) – Jf. i denne retning dom af 26.9.2000, Unilever (C-443/98, EU:C:2000:496, præmis 49 f.), af 7.1.2004, Wells (C-201/02, EU:C:2004:12, præmis 57), af 17.7.2008, Arcor m.fl. (C-152/07 – C-154/07, EU:C:2008:426, præmis 36), og af 6.10.2015, T-Mobile Czech Republic og Vodafone Czech Republic (C-508/14, EU:C:2015:657, præmis 48).
(
62
) – Jf. dom af 17.7.2008, Arcor m.fl. (C-152/07 – C-154/07, EU:C:2008:426, præmis 38).