Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
T. ĆAPETA
fremsat den 12. marts 2026(1)
Sag C-681/24
Europa-Kommissionen
mod
Den Tjekkiske Republik
» Traktatbrud – artikel 258 TEUF – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – retligt samarbejde i straffesager – direktiv 2013/48/EU – ret til adgang til advokatbistand i straffesager – artikel 3, stk. 3, litra b) – ret til at have en advokat til stede under afhøringen – artikel 3, stk. 6 – midlertidig fravigelse – national lovgivning, hvorefter mistænkte eller tiltalte kan afhøres uden en advokat, såfremt advokaten ikke giver møde inden for en fastsat frist – ukorrekt gennemførelse «
I.      Indledning
1.        I den foreliggende sag har Europa-Kommissionen indledt en traktatbrudsprocedure mod Den Tjekkiske Republik i henhold til artikel
258 TEUF for have tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EU-retten til korrekt gennemførelse af visse bestemmelser i direktiv 2013/48/EU (2), som vedrører retten til adgang til advokatbistand i straffesager.
2.        Den foreliggende sag udspringer i det væsentlige af en grundlæggende uenighed mellem Kommissionen og Den Tjekkiske Republik samt Ungarn, der har interveneret i den foreliggende sag, om, hvordan retten til adgang til advokatbistand og fravigelserne fra denne ret skal forstås, således som de følger af bestemmelserne i artikel
3, stk. 3 og 6, i samme direktiv.
3.        Et lignende spørgsmål er forelagt Domstolen i sag C-660/24, Kommissionen mod Ungarn, hvori mit forslag til afgørelse fremsættes samme dag.
II.    Retsforskrifter
A.      EU-retten
4.        Artikel 3 i direktiv 2013/48 med overskriften »Retten til adgang til advokatbistand under straffesager« fastsætter følgende:
»1.      Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte og tiltalte har ret til adgang til advokatbistand på et sådant tidspunkt og på en sådan måde, at de pågældende sættes i stand til i praksis og effektivt at udøve deres ret til et forsvar.
[…]
3.      Retten til adgang til advokatbistand indebærer følgende:
a)      Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte har ret til at mødes i enrum og kommunikere med den advokat, der repræsenterer dem, herunder forud for afhøringer med politiet eller med en anden retshåndhævende eller retslig myndighed.
b)      Medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte har ret til deres advokats tilstedeværelse og effektive deltagelse under en afhøring. En sådan deltagelse sker i overensstemmelse med procedurerne i national ret, forudsat at disse procedurer ikke er til skade for den effektive udøvelse og det væsentlige indhold af den pågældende rettighed. Deltager en advokat i en afhøring, føres det forhold, at en sådan deltagelse har fundet sted, til protokol ved anvendelse af proceduren for protokolførelse i overensstemmelse med den pågældende medlemsstats lovgivning.
[…]
6.      Under ekstraordinære omstændigheder og udelukkende i perioden forud for retssagen kan medlemsstaterne midlertidigt fravige anvendelsen af de rettigheder, der er fastsat i stk. 3, i det omfang det i lyset af sagens særlige omstændigheder er begrundet i et af følgende tvingende hensyn:
a)      der er et hastende behov for at afværge alvorlige negative konsekvenser for en persons liv, frihed eller fysiske integritet
b)       en øjeblikkelig indsats fra efterforskningsmyndighederne er bydende nødvendig for at forhindre væsentlig skade for en straffesag.«
B.      Tjekkisk ret
5.        § 76 i zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád) (lov nr. 141/1961 om strafferetspleje (strafferetsplejeloven)), med senere ændringer (herefter »strafferetsplejeloven«), bestemmer:
»[…]
3)      Den politimyndighed, der har foretaget anholdelsen, skal afhøre den anholdte og udarbejde en afhøringsrapport med angivelse af sted, dato og omstændigheder ved anholdelsen og registrere personoplysningerne om den anholdte samt grundlaget for anholdelsen.
4)      Den politimyndighed, der har foretaget anholdelsen, eller som den person, som blev grebet på fersk gerning i at begå en lovovertrædelse i henhold til stk. 2, er blevet overdraget til, skal straks løslade denne person, hvis mistanken afkræftes, eller hvis grundene til anholdelsen af en anden grund ikke længere er til stede. Hvis den anholdte ikke løslades, sender politimyndigheden afhøringsrapporten til den offentlige anklager sammen med en kopi af afgørelsen om at indlede en straffesag og andre beviser, således at anklagemyndigheden om nødvendigt kan begære den pågældende varetægtsfængslet. Politimyndigheden skal indgive begæringen uden ophold, således at den person, der er anholdt i henhold til denne lov, kan fremstilles for retten senest 48 timer efter anholdelsen; i modsat fald skal den anholdte løslades.
[…]
6)      Den anholdte mistænkte har ret til at kræve, at der er en advokat til stede under den i stk. 3 omhandlede afhøring, medmindre advokaten ikke er til rådighed eller ikke kan kontaktes inden for den frist, der er fastsat i stk. 4.«
III. Den administrative procedure og sagen for Domstolen
6.        Den 23. september 2021 tilstillede Kommissionen Den Tjekkiske Republik en åbningsskrivelse i henhold til artikel
258 TEUF, idet den fandt, at en række bestemmelser i direktiv 2013/48, herunder artikel 3, stk. 6, litra b), ikke var blevet gennemført korrekt, og opfordrede denne medlemsstat til at fremsætte sine bemærkninger inden for en frist på to måneder.
7.        Den 23. november 2021 besvarede har Den Tjekkiske Republik denne skrivelse og bestred Kommissionens argumenter.
8.        Den 28. september 2023 fremsatte
Kommissionen en begrundet udtalelse til Den Tjekkiske Republik, idet den navnlig gjorde gældende, at artikel
3, stk. 6, litra
b), i direktiv 2013/48 fortsat ikke var korrekt gennemført, og opfordrede Den Tjekkiske Republik til at efterkomme den begrundede udtalelse inden for en frist på to måneder fra modtagelsen heraf.
9.        Den 24. november 2023 besvarede Den Tjekkiske Republik den begrundede udtalelse, idet den fastholdt, at den havde gennemført artikel
3, stk. 6, litra
b), i direktiv 2013/48 korrekt.
10.      Følgelig har Kommissionen ved stævning indgivet den 15. oktober 2024 anlagt denne sag i henhold til artikel 258 TEUF. Den har nedlagt følgende påstande:
–        Det fastslås, at Den Tjekkiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel
3, stk. 6, i direktiv 2013/48, sammenholdt med artikel
3, stk. 3, heri, idet denne medlemsstat ikke har gennemført disse bestemmelser korrekt.
–        Den Tjekkiske Republik tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
11.      I svarskriftet indleveret den 31. december 2024 har Den Tjekkiske Republik nedlagt følgende påstande:
–        Frifindelse.
–        Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
12.      Kommissionen og Den Tjekkiske Republik har ligeledes indgivet en replik og en duplik henholdsvis den 12. februar 2025 og den 20. marts 2025.
13.      Ved Domstolens præsidents afgørelse af 30. januar 2025 fik Ungarn tilladelse til at intervenere i den foreliggende sag til støtte for Den Tjekkiske Republiks påstande.
14.      På grund af lighederne mellem den foreliggende sag og sag C-660/24, Kommissionen mod Ungarn, har Domstolen i henhold til procesreglementets artikel
77 afholdt et fælles retsmøde i disse to sager. Dette retsmøde blev afholdt den 10. december 2025, hvori Kommissionen, Den Tjekkiske Republik og Ungarn har afgivet mundtlige indlæg.
IV.    Bedømmelse
15.      Min bedømmelse består af to dele. Indledningsvis finder jeg det hensigtsmæssigt at fremsætte nogle indledende betragtninger vedrørende direktiv 2013/48 og dets placering i området med frihed, sikkerhed og retfærdighed (herefter »området med frihed, sikkerhed og retfærdighed«) (under A). Dernæst vil jeg undersøge, om der er grundlag for klagepunktet om tilsidesættelse af artikel
3, stk. 6, i direktiv 2013/48, sammenholdt med artikel
3, stk. 3, heri (under B).
16.      På grundlag af denne bedømmelse er jeg nået frem til den konklusion, at dette klagepunkt er begrundet.
A.      Foreløbige betragtninger om direktiv 2013/48 og området med frihed, sikkerhed og retfærdighed
17.      Som jeg har anført i mine tidligere forslag til afgørelse (3), har Den Europæiske Union vedtaget en række direktiver baseret på dens kompetence i henhold til artikel
82, stk. 2, litra
b), TEUF med henblik på at fastsætte minimumsregler for enkeltpersoners rettigheder i straffesager. Disse seks direktiver inkluderer direktiv 2013/48 (4).
18.      Disse direktiver kaldes på engelsk undertiden »the Roadmap Directives«, da det var Rådets resolution fra 2009 om en køreplan med henblik på at styrke mistænktes eller tiltaltes proceduremæssige rettigheder i straffesager (5), der igangsatte dem. Resolutionen blev godkendt ved Det Europæiske Råds Stockholmprogram vedrørende området med frihed, sikkerhed og retfærdighed (6), som bekræftede, at »[b]eskyttelsen af mistænktes og tiltaltes rettigheder i straffesager er en grundlæggende værdi i Unionen, der er væsentlig for opretholdelsen af den gensidige tillid mellem medlemsstaterne og offentlighedens tillid til Unionen« (7).
19.      Som det fremgår af betragtningerne til direktiv 2013/48 (8), er begrundelsen for fastsættelsen i disse direktiver af fælles minimumsregler om personers proceduremæssige rettigheder i straffesager nemlig at styrke den gensidige tillid til de nationale strafferetlige systemer som »grundlaget for den gensidige anerkendelse, der selv er en hovedhjørnesten i opbygningen af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed« (9). Sådanne regler har ligeledes til formål at fjerne hindringer for borgernes frie bevægelighed inden for Den Europæiske Union og at bygge videre på de standarder vedrørende retten til en retfærdig rettergang og retten til forsvar, der navnlig er sikret ved artikel
47 og artikel 48, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) og ved de tilsvarende bestemmelser i den europæiske menneskerettighedskonvention (herefter »EMRK«) (10).
20.      Direktiv 2013/48 fastsætter fælles minimumsregler om mistænktes og tiltaltes ret til adgang til advokatbistand i alle faser af straffesagen (11). Denne ret er grundlæggende for en retfærdig rettergang (12) og bidrager til at sikre overholdelsen af andre rettigheder inden for strafferetsplejen (13).
21.      Retten til adgang til advokatbistand i straffesager kommer til udtryk i artikel
3 i direktiv 2013/48.
22.      Artikel 3, stk. 1, i direktiv 2013/48 opstiller »det grundlæggende princip«, hvorefter mistænkte og tiltalte har ret til adgang til advokatbistand på et sådant tidspunkt og på en sådan måde, at de sættes i stand til i praksis og effektivt at udøve deres ret til forsvar (14).
23.      Dette princip uddybes i artikel
3, stk. 2, i direktiv 2013/48 hvad angår det tidspunkt, hvorfra denne ret skal gives, hvilket omfatter myndighedernes afhøring af dem (15).
24.      Dette princip præciseres yderligere i artikel
3, stk. 3, i direktiv 2013/48, som afgrænser indholdet af retten til adgang til advokatbistand. I henhold til artikel
3, stk. 3, litra
a), skal medlemsstaterne navnlig sikre, at mistænkte og tiltalte har ret til at mødes i enrum og kommunikere med deres advokat, herunder forud for afhøringer (16), mens artikel
3, stk. 3, litra
b), kræver, at medlemsstaterne sikrer, at sådanne personer har ret til deres advokats tilstedeværelse og effektive deltagelse under en afhøring (17).
25.      I henhold til artikel 3, stk. 6, i direktiv 2013/48 kan medlemsstaterne midlertidigt fravige rettighederne i artikel 3, stk. 3, »under ekstraordinære omstændigheder og udelukkende i perioden forud for retssagen«, hvis det er begrundet i lyset af »sagens særlige omstændigheder« og begrundet i »tvingende hensyn«, såfremt a) »der er et hastende behov for at afværge alvorlige negative konsekvenser for en persons liv, frihed eller fysiske integritet«, eller b) »en øjeblikkelig indsats fra efterforskningsmyndighederne er bydende nødvendig for at forhindre væsentlig skade for en straffesag«. Enhver midlertidig fravigelse i henhold til artikel
3, stk. 6, i direktiv 2013/48 skal ligeledes overholde de generelle betingelser, der er fastsat i dette direktivs artikel
8 (18).
26.      Kernen i den foreliggende sag er, at Kommissionen på den ene side og Den Tjekkiske Republik og Ungarn på den anden side fortolker indholdet af retten til adgang til advokatbistand og eventuelle fravigelser fra denne ret forskelligt.
27.      I det væsentlige, og inden jeg redegør nærmere for parternes synspunkter, fortolker Kommissionen indholdet af retten til adgang til advokatbistand som fastsat i direktiv 2013/48 således, at den som hovedregel kræver tilstedeværelse af en advokat under afhøring, og at de eneste undtagelser fra denne regel (dvs. når mistænkte eller tiltalte kan afhøres uden tilstedeværelse af en advokat) er de situationer, der er beskrevet i dette direktivs artikel 3, stk. 6. Endvidere kan disse personer give afkald på tilstedeværelsen af en advokat på de betingelser, der er fastsat i direktivets artikel
9. Den Tjekkiske Republik og Ungarn har derimod gjort gældende, at retten til adgang til advokatbistand er opfyldt, når disse personer får mulighed for at have en advokat til stede. Af denne grund er muligheden for at gennemføre en afhøring, hvis advokaten ikke møder frem inden for en bestemt frist, ikke en fravigelse af retten til advokatbistand.
B.      Klagepunktet om tilsidesættelse af artikel 3, stk. 6, i direktiv 2013/48, sammenholdt med artikel 3, stk. 3, heri
1.      Sammenfatning af parternes argumenter
28.      Kommissionen har gjort gældende, at Den Tjekkiske Republik ikke har foretaget en korrekt gennemførelse af artikel
3, stk. 6, i direktiv 2013/48, sammenholdt med artikel
3, stk. 3, heri, idet § 76, stk. 6, i strafferetsplejeloven (herefter »den omtvistede tjekkiske lovgivning«) generelt tillader, at mistænkte eller tiltalte personer afhøres, uden at deres advokat er til stede, i situationer hvor betingelserne i dette direktivs artikel
3, stk. 6, ikke er opfyldt. Denne lovgivning fastsætter, at sådanne personer kan afhøres af myndighederne i perioden forud for straffesagen uden adgang til advokatbistand, såfremt advokaten ikke giver møde inden for den fastsatte frist. Muligheden for at foretage en afhøring uden en advokat er således alene knyttet til den omstændighed, at advokaten ikke kan kontaktes inden for et givent tidsrum uden nogen konkret vurdering af nødvendigheden af en sådan afhøring på grundlag af tvingende hensyn som omhandlet i artikel
3, stk. 6, i direktiv 2013/48 (19).
29.      Kommissionen har bl.a. fremhævet, at Den Tjekkiske Republiks standpunkt, hvorefter det for at sikre retten til adgang til advokatbistand er tilstrækkeligt, at personen har haft mulighed for at kontakte og vælge en advokat, som må være til stede under afhøringen, er i strid med artikel
3, stk. 3, litra
b), i direktiv 2013/48, som klart henviser til begge aspekter af retten til adgang til advokatbistand, nemlig advokatens tilstedeværelse og advokatens effektive deltagelse i afhøringen. Det følger af artikel
3, stk. 1, i direktiv 2013/48, at der ikke opstår situationer, hvor personen vil blive afhørt uden tilstedeværelse af en advokat, medmindre medlemsstaterne har gjort brug af den midlertidige fravigelse i dette direktivs artikel
3, stk. 6, eller når personen har givet afkald på denne ret i overensstemmelse med direktivets artikel
9.
30.      Ifølge Kommissionen begrunder behovet for at løslade personen inden for 48 timer ikke behovet for at afhøre den pågældende uden en advokat, og nationale myndigheder har mulighed for at imødegå et potentielt misbrug, der kan skade gennemførelsen af straffesagen, med andre midler, herunder ved at gøre brug af en anden advokat, som er tilgængelig, og som kan bistå personen under afhøringen. Som Kommissionen har fremhævet i retsmødet, er direktiv 2013/48 blevet tilsidesat, uanset om den omtvistede tjekkiske lovgivning måtte anses for at være i overensstemmelse med Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols (Menneskerettighedsdomstolen) praksis.
31.      Den Tjekkiske Republik har gjort gældende, at den omtvistede tjekkiske lovgivning er i overensstemmelse med artikel
3, stk. 3, i direktiv 2013/48 og ikke udgør en fravigelse i henhold til dette direktivs artikel
3, stk. 6. Dette direktivs artikel
3, stk. 3, litra
b), pålægger ikke medlemsstaterne at sikre, at afhøring af mistænkte eller tiltalte altid finder sted under tilstedeværelse af en advokat. Tværtimod kræver direktivet kun, at medlemsstaterne sikrer, at disse personer har haft mulighed for at få adgang til advokatbistand, og at den valgte advokat har fået mulighed for at være til stede under afhøringen.
32.      Ifølge Den Tjekkiske Republik foreligger der en fravigelse i henhold til artikel
3, stk. 6, i direktiv 2013/48, hvis personen ikke har mulighed for at vælge en advokat, der kan være til stede under afhøringen. Såfremt personen imidlertid har haft mulighed for at vælge en advokat, men advokaten af den ene eller anden grund ikke kan være til stede, foreligger der ikke en sådan fravigelse. Dette er netop tilfældet med den omtvistede tjekkiske lovgivning, som fuldt ud er i overensstemmelse med direktivets artikel 3, stk. 3, litra b), idet det netop er procedurerne i henhold til national ret, der i den ekstraordinære situation, hvor en person anholdes, kræver, at personen afhøres inden for 48 timer og gives reel mulighed for at vælge en advokat, som kan være til stede under afhøringen (20).
Den Tjekkiske Republik har tilføjet, at denne lovgivning, selv hvis den blev anset for at fravige artikel 3, stk. 3, litra b), ville være i overensstemmelse med artikel 3, stk. 6, eftersom den kun finder anvendelse i) rent undtagelsesvist i uopsættelige tilfælde, ii) for at forhindre en alvorlig trussel mod en straffesag, og iii) kræver en individuel vurdering af de kompetente myndigheder under hensyntagen til sagens omstændigheder.
33.      Den Tjekkiske Republik har bl.a. fremhævet, at denne lovgivning udgør en værn mod de specifikke og ekstraordinære tilfælde, hvor en mistænkt bevidst vælger en advokat, der ikke er tilgængelig, og således de facto misbruger retten til at vælge en advokat med henblik på at blive løsladt og unddrage sig retsforfølgning.
Dens standpunkt er ligeledes i overensstemmelse med Menneskerettighedsdomstolens praksis (21), som anser den situation for problematisk, hvor personen ikke har nogen mulighed for at kommunikere med en advokat, og ikke den situation, hvor en bestemt handling gennemføres, uden at en advokat er til stede, navnlig når dette skyldes personens insisteren på at få en advokat, som ikke er tilgængelig på det pågældende tidspunkt. Som Den Tjekkiske Republik har påpeget i retsmødet, er direktiv 2013/48, baseret på dets udtrykkelige ordlyd, tilblivelseshistorien og sammenligningen med direktiv 2016/800 om børn, ikke til hinder for, at afhøring af mistænkte eller tiltalte finder sted, uden at deres advokat er til stede, ligesom direktiv 2013/48 ikke går videre end Menneskerettighedsdomstolens praksis, eftersom dets bestemmelser svarer til denne retspraksis, og der ikke fremgår noget af forarbejderne, der peger i en anden retning.
34.      Ungarn har tilføjet, at direktiv 2013/48 i kraft af ordlyden af direktivets artikel
3, stk. 3, litra
b), (»i overensstemmelse med procedurerne i national ret«) gør det muligt i national ret at fastlægge og præcisere retten til at have en advokat til stede, og dette krav er opfyldt ved national lovgivning, som sikrer, at mistænkte eller tiltalte personer har en reel mulighed for at vælge en advokat, der kan være til stede under afhøringen. Hvis det var obligatorisk at sikre den faktiske tilstedeværelse af en advokat i alle sager, kunne det føre til misbrug og hindringer for gennemførelsen af straffesager og forringe mistænktes og tiltaltes rettigheder. Som Ungarn har anført i retsmødet, opstilles der i Menneskerettighedsdomstolens praksis ikke et absolut krav om tilstedeværelse.
2.      Bedømmelse
35.      Parternes argumenter viser, som jeg kort har redegjort for ovenfor (jf. punkt 26 og 27 i dette forslag til afgørelse), at denne sag er opstået på baggrund af forskellige forståelser af bestemmelserne i direktiv 2013/48.
Uenigheden drejer sig således om fortolkningen af bestemmelserne i artikel 3, stk. 3 og 6, i direktiv 2013/48 og om, hvordan retten til adgang til advokatbistand under afhøring i direktivets artikel 3, stk. 3, litra b), skal forstås. Domstolen har endnu ikke direkte taget stilling til disse spørgsmål.
36.      På grundlag af ordlyden af, tilblivelseshistorien for, den sammenhæng, hvori direktivet indgår, og formålene med direktiv 2013/48 samt Menneskerettighedsdomstolens praksis er det min opfattelse, at Kommissionens fortolkning af betydningen af og forholdet mellem artikel
3, stk. 3 og 6, i direktiv 2013/48 skal bekræftes.
a)      Ordlyden af direktivet
37.      Som en del af retten til adgang til advokatbistand i henhold til artikel
3, stk. 3, kræver artikel
3, stk. 3, litra
b), i direktiv 2013/48 udtrykkeligt, at medlemsstaterne sikrer, at mistænkte eller tiltalte har »ret til deres advokats tilstedeværelse og effektive deltagelse under en afhøring« (22).
38.      Følgende fremgår desuden af 25. betragtning til direktiv 2013/48: »Medlemsstaterne bør sikre, at mistænkte eller tiltalte har ret til deres advokats tilstedeværelse og effektive deltagelse, når de afhøres af politiet eller en anden retshåndhævende eller retslig myndighed, bl.a. under retsmøder« (23).
39.      Efter min opfattelse, og som Kommissionen har anført, indebærer tilstedeværelsen en fysisk tilstedeværelse, dvs. at mistænkte eller tiltalte har ret til, at deres advokat er personligt til stede, når de afhøres af myndighederne (24).
40.      Det følger heraf, at artikel
3, stk. 3, litra
b), i direktiv 2013/48 fastsætter en generel ret for mistænkte eller tiltalte til at have deres advokat til stede under myndighedernes afhøring. Denne ret er imidlertid ikke absolut og kan derfor, således som det er fastsat i dette direktiv, være genstand for midlertidige fravigelser i henhold til nævnte direktivs artikel
3, stk. 6, eller et afkald på denne ret i henhold til artikel
9.
41.      Som Domstolen har fastslået, er de midlertidige fravigelser, der er fastsat i direktiv 2013/48, udtømmende (25).
42.      Som Kommissionen har anført, og i modsætning til hvad Den Tjekkiske Republik har gjort gældende, fremgår det, at den omtvistede tjekkiske lovgivning ikke opfylder alle kravene til en eventuel midlertidig fravigelse som fastsat i artikel
3, stk. 6, og artikel
8 i direktiv 2013/48. Som Kommissionen har påvist, er det således klart, at denne lovgivning fastsætter en regel, som finder generel anvendelse i situationer, hvor advokaten ikke giver møde inden for den fastsatte frist på 48 timer og derfor ikke er begrænset til konkrete sager (»i det omfang det i lyset af sagens særlige omstændigheder er begrundet«), som krævet i dette direktivs artikel
3, stk. 6. Det er heller ikke blevet godtgjort, at »tvingende hensyn«, særligt angående »et hastende behov for at afværge alvorlige negative konsekvenser for en persons liv, frihed eller fysiske integritet«, eller at »en øjeblikkelig indsats fra [myndighederne] er bydende nødvendig for at forhindre væsentlig skade for en straffesag«, skal påvises i denne forbindelse.
43.      Som følge heraf er den omtvistede tjekkiske lovgivning, som generelt gør det muligt at afhøre mistænkte eller tiltalte uden deres advokats tilstedeværelse, blot fordi advokaten ikke har været i stand til at give møde inden for en frist på 48 timer, derfor i strid med artikel
3, stk. 3, litra
b), i direktiv 2013/48, sammenholdt med artikel
3, stk. 6, heri (26).
44.      Som Kommissionen har anført, og i modsætning til de argumenter, som Ungarn har fremført, skal det desuden påpeges, at henvisningen til national ret i artikel 3, stk. 3, litra b), i direktiv 2013/48 vedrører advokatens effektive deltagelse og ikke advokatens tilstedeværelse i sig selv. Det fremgår af ordlyden af denne bestemmelse (»En sådan deltagelse sker i overensstemmelse med procedurerne i national ret«) og 25. betragtning dertil (»En sådan deltagelse bør være i overensstemmelse med procedurer i henhold til national ret, som regulerer en advokats deltagelse under [...] afhøring«).
45.      Dette er efter min opfattelse ikke i strid med den omstændighed, at artikel
3, stk. 3, litra
b), i direktiv 2013/48 skal fortolkes således, at bestemmelsen
kræver både tilstedeværelse og effektiv deltagelse. Det indebærer snarere, at medlemsstaterne, selv om de indrømmes et vist råderum i henhold til direktiv 2013/48 for så vidt angår de nationale regler, der regulerer visse former for en advokats effektive deltagelse (forudsat at disse regler ikke er »til skade for den effektive udøvelse og det væsentligste indhold« af denne ret), intet råderum har med hensyn til tilstedeværelse, eftersom mistænkte eller tiltalte som en generel regel har ret til adgang til advokatbistand under en afhøring i henhold til dette direktivs artikel
3, stk. 3, litra
b). Tilstedeværelse betyder tilstedeværelse, og enten er advokaten der, eller også er han ikke.
46.      Den omstændighed, at artikel
3, stk. 3, litra
b), i direktiv 2013/48 henviser til »deres advokat«, bør ikke forstås således, at der
altid henvises
til en advokat, som den mistænkte eller tiltalte har valgt. Som Kommissionen har påpeget, er denne formulering ikke til hinder for, at medlemsstaternes myndigheder kan håndtere eventuel misbrug af retten til adgang til advokatbistand, som kan skabe hindringer for gennemførelsen af straffesager, ved at sikre, at disse personer får udpeget en advokat, der kan bistå dem under afhøringen i stedet for den valgte advokat, som ikke kunne være til stede. Den udpegede advokat er herefter »deres advokat«.
b)      Direktivets tilblivelseshistorie
47.      Den Tjekkiske Republik har i retsmødet gjort gældende, at direktiv 2013/48 regulerer retten til adgang til advokatbistand, men ikke advokatens obligatoriske tilstedeværelse, og at direktivets tilblivelseshistorie viser, at bestemmelser om advokatens obligatoriske tilstedeværelse blev rejst som et alternativ, men i sidste ende ikke valgt. Forkastelsen af bestemmelser om en advokats obligatoriske tilstedeværelse betyder efter dens opfattelse, at direktiv 2013/48 ikke kræver, at en advokat altid skal være til stede under en afhøring.
48.      Efter min opfattelse hviler denne argumentation fra Den Tjekkiske Republik på en fejlagtig forståelse af kravet om en advokats obligatoriske tilstedeværelse.
49.      Det er korrekt, at der som led i tilblivelseshistorien for direktiv 2013/48 (27) blev fremlagt en politisk model i Kommissionens konsekvensanalyse, som navnlig omfattede bestemmelser om obligatorisk forsvarerbeskikkelse i alle tilfælde. Dette betød, at mistænkte eller tiltalte altid skulle bistås af en advokat i den forstand, at et afkald på denne ret ikke ville være tilladt. Med andre ord betyder den obligatoriske karakter, at det ikke er muligt at give afkald på en ret. Den politiske løsning, der blev valgt, var imidlertid at tillade afkald på retten til adgang til advokatbistand underlagt fælles minimumsregler.
50.      I modsætning til hvad Den Tjekkiske Republik har gjort gældende, skal der derfor sondres mellem det forhold, at advokaten skal være til stede, og den generelle ret til adgang til advokatbistand.
51.      Det fremgår af bestemmelserne i direktiv 2013/48 (28), at den obligatoriske tilstedeværelse af en advokat betyder, at den mistænkte eller tiltalte ikke kan give afkald på retten til adgang til advokatbistand og altid skal have en advokat, mens retten til adgang til advokatbistand i henhold til dette direktivs artikel
3, stk. 3, betyder, at en mistænkt eller tiltalt har en generel ret til at have en advokat, og navnlig til at have vedkommende til stede under en afhøring i henhold til artikel
3, stk. 3, litra
b), men at den pågældende kan give afkald på denne ret, forudsat at betingelserne i artikel
9 er opfyldt (eller der er tale om en midlertidig fravigelse i henhold til artikel
3, stk. 6). Med andre ord påvirker det forhold, at en advokats tilstedeværelse ikke er obligatorisk i henhold til artikel
3, stk. 3, litra
b), på ingen måde mistænktes eller tiltaltes generelle ret til at have en advokat til stede under afhøringen, medmindre de har givet afkald på denne ret i overensstemmelse med artikel
9.
52.      Det kan tilføjes, at spørgsmålet om at vente med afhøringen indtil advokatens ankomst faktisk blev rejst i Rådet, idet der blev fremsat forslag om at adressere dette i direktivets tekst, som ville henvise til medlemsstaternes retssystemer (29). Disse foreslåede bestemmelser blev imidlertid fjernet under afslutningen af forhandlingerne med Europa-Parlamentet (30).
53.      Selv om tilblivelseshistorien ikke er afgørende, er den ikke til hinder for en fortolkning, hvorefter lovgivers hensigt har været at sikre, at mistænkte og tiltalte i princippet skal have ret til deres advokats tilstedeværelse under en afhøring.
c)      Den sammenhæng, hvori direktivet indgår
54.      Andre bestemmelser i direktiv 2013/48 og i andre her omtalte direktiver synes at støtte den fortolkning af direktivets artikel
3, stk. 3, litra
b), sammenholdt med artikel
3, stk. 6, heri, som Kommissionen har fremført.
55.      Som det fremgår af punkt 22 i dette forslag til afgørelse, gør artikel 3, stk. 1, i direktiv 2013/48 det navnlig klart som et generelt princip, at medlemsstaterne skal sikre, at mistænkte og tiltalte har ret til adgang til advokatbistand »på et sådant tidspunkt og på en sådan måde, at de pågældende sættes i stand til i praksis og effektivt at udøve deres ret til et forsvar«. Sammenholdt med dette direktivs artikel
2, stk. 1, betyder dette, at medlemsstaterne er forpligtet til uden undtagelse at sikre, at denne ret kan udøves »i praksis og effektivt« på alle stadier af straffesagen. Som Kommissionen har anført, hvilket jeg kan tilslutte mig, kan det, når en mistænkt eller tiltalt kan afhøres af myndighederne uden advokatens tilstedeværelse, alene fordi advokaten ikke giver møde inden for den fastsatte frist, udgøre et alvorligt indgreb i den praktiske og effektive udøvelse af denne persons ret til forsvar.
56.      Den Tjekkiske Republik har i retsmødet argumenteret for, at en sammenligning med direktiv 2016/800 om børn, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager, gør det muligt yderligere at underbygge det synspunkt, at direktiv 2013/48 ikke kræver, at en advokat altid skal være til stede under en afhøring (jf. punkt 17 i dette forslag til afgørelse). Den Tjekkiske Republik har påpeget, at medlemsstaterne i henhold til artikel 6, stk. 2, i direktiv 2016/800 skal sikre, at børn bistås af en advokat, og at medlemsstaterne i henhold til dette direktivs artikel 6, stk. 4, litra b), skal sikre, at børn bistås af en advokat under afhøring.
Ifølge Den Tjekkiske Republik viser den omstændighed, at det klart fremgår af disse bestemmelser, at en advokat skal være til stede under afhøringen, og at bestemmelserne er medtaget i direktiv 2016/800 på baggrund af børns sårbarhed, at der er tale om en fravigelse fra den generelle ordning, der er indført ved direktiv 2013/48; hvis den obligatoriske tilstedeværelse af en advokat var fastsat i direktiv 2013/48, ville det logisk set ikke være nødvendigt at fastsætte denne forpligtelse i direktiv 2016/800 alene for visse mistænkte eller tiltalte.
57.      Igen hviler denne argumentation efter min opfattelse på en fejlagtig forståelse af kravet om, at en advokat skal være til stede.
58.      Det er korrekt, at direktiv 2016/800 til forskel fra direktiv 2013/48 foreskriver, at en advokat skal være til stede under afhøringen på grund af børns særlige situation som sårbare og ikke altid i stand til fuldt ud at forstå og følge en straffesag (31).
Som anført ovenfor betyder kravet om, at en advokat skal være til stede under afhøringen, at det ikke er muligt at give afkald på denne ret, hvilket ikke er det samme som en advokats generelle ret til at være til stede under afhøringen, hvor det er tilladt at give afkald.
d)      Formålene med direktivet
59.      Som anført ovenfor i afsnit IV.A i dette forslag til afgørelse bidrager direktiv 2013/48 til gennemførelsen af området med frihed, sikkerhed og retfærdighed ved at fastsætte et sæt fælles minimumsregler for retten til adgang til advokatbistand i straffesager med henblik på at styrke medlemsstaternes gensidige tillid til deres strafferetlige systemer og EU-borgernes tillid, når de flytter inden for Unionen. For at vende tilbage til Stockholmprogrammet har dette direktiv ikke kun til formål at kodificere, men også at styrke retten til adgang til advokatbistand i straffesager i alle medlemsstater.
60.      På denne baggrund forekommer det mig, at en fortolkning af direktiv 2013/48, der gør det muligt for en medlemsstat at tillade afhøring af mistænkte eller tiltalte uden at give dem ret til deres advokats tilstedeværelse alene af den grund, at advokaten ikke har givet møde inden for en kort frist på 48 timer, vil være i strid med formålene med direktiv 2013/48, som består i at sikre et fælles niveau af mistænktes eller tiltaltes ret til en retfærdig rettergang i hele Unionen.
e)      Menneskerettighedsdomstolens praksis
61.      Den Tjekkiske Republik og Ungarn har til støtte for deres standpunkt påberåbt sig Menneskerettighedsdomstolens praksis, og navnlig har Den Tjekkiske Republik i retsmødet gjort gældende, at direktiv 2013/48 svarer til, hvad der kræves i henhold til Menneskerettighedsdomstolens praksis.
62.      Det skal fremhæves, at dette klagepunkt er baseret på den angivelige
tilsidesættelse af bestemmelserne i artikel 3, stk. 3 og 6, i direktiv 2013/48.
Spørgsmålet om, hvorvidt den omtvistede tjekkiske lovgivning kunne anses for at være i overensstemmelse med EMRK’s artikel 6 som fortolket i Menneskerettighedsdomstolens praksis, er således ikke afgørende.
63.      Som jeg har forklaret i tidligere forslag til afgørelse (32), indebærer forpligtelsen til at fortolke de her omhandlede direktiver på en måde, der er i overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder, at de rettigheder, der er indeholdt i det pågældende direktiv, ikke kan yde en ringere beskyttelse end den, der er sikret ved chartret og EMRK, men det betyder ikke, at EU-lovgiver ikke kan tildele mere omfattende rettigheder. Da EMRK med andre ord udgør det minimale beskyttelsesniveau i henhold til chartrets artikel 52, stk. 3 (33), skal enhver fortolkning af det pågældende direktiv sikre en beskyttelse, der mindst svarer til denne konvention, mens den beskyttelse, som Unionen sikrer, kan være højere.
64.      Uanset hvordan Menneskerettighedsdomstolens praksis fortolkes, betyder dette i den foreliggende sag således ikke nødvendigvis, at bestemmelserne i direktiv 2013/48 ikke kan fortolkes således, at de kræver et endnu højere beskyttelsesniveau.
65.      Når dette er sagt, synes Menneskerettighedsdomstolens praksis, i modsætning til hvad Den Tjekkiske Republik og Ungarn har gjort gældende, at tale for, at EMRK også kræver en advokats fysiske tilstedeværelse.
66.      Menneskerettighedsdomstolen har udtalt, at enhver tiltalts ret til effektivt at blive forsvaret af en advokat som sikret ved EMRK’s artikel
6, stk. 3, litra
c), er et af de grundlæggende kendetegn ved en retfærdig rettergang i straffesager (34).
67.      I sagen Beuze mod Belgien (35) fremhævede Menneskerettighedsdomstolen for så vidt angår formålene med denne ret navnlig, at adgangen til advokatbistand i perioden forud for straffesagen bidrager til at forebygge justitsmord og frem for alt til opfyldelsen af formålene med EMRK’s artikel
6, herunder især processuel ligestilling mellem myndighederne og den tiltalte; hurtig adgang til advokatbistand udgør en vigtig modvægt til de mistænktes sårbarhed i politiets varetægt og er også forebyggende, da den giver en grundlæggende garanti mod tvang og utilbørlig behandling af mistænkte fra politiets side. Desuden består en af advokatens vigtigste opgaver i forbindelse med tilbageholdelsen og efterforskningen i at sikre overholdelsen af den tiltaltes ret til ikke at inkriminere sig selv og retten til ikke at udtale sig, hvilke rettigheder således supplerer retten til juridisk bistand.
68.      For så vidt angår indholdet af retten til adgang til advokatbistand har Menneskerettighedsdomstolen endvidere fastslået, at EMRK’s artikel
6, stk. 3, litra
c), ikke præciserer de nærmere bestemmelser for udøvelsen af retten til adgang til advokatbistand eller dens indhold. Selv om det overlades til staterne at vælge midlerne til at sikre denne ret i deres retssystemer, bør omfanget og indholdet af retten fastlægges i overensstemmelse med EMRK’s formål, nemlig at sikre praktiske og effektive rettigheder (36).
69.      For at retten til en retfærdig rettergang kan forblive tilstrækkelig praktisk og effektiv, kræver EMRK’s artikel
6, stk. 1, at der som hovedregel gives adgang til advokatbistand fra den første afhøring af en mistænkt hos politiet (37).
70.      Beskikkelsen af en advokat sikrer ikke i sig selv effektiviteten af den bistand, som den pågældende kan yde en tiltalt, og med henblik herpå skal visse minimumskrav være opfyldt (38). For det første skal mistænkte kunne komme i kontakt med en advokat fra det tidspunkt, hvor de anholdes; de skal derfor have mulighed for at rådføre sig med deres advokat forud for en afhøring
(39). For det andet har Menneskerettighedsdomstolen i en række sager fastslået, at »suspects have the right for their lawyer to be physically present during their initial police interviews and whenever they are questioned in the subsequent pre-trial proceedings […] Such physical presence must enable the lawyer to provide assistance that is effective and practical rather than merely abstract […], and in particular to ensure that the defence rights of the interviewed suspect are not prejudiced« (40).
71.      Disse konstateringer i dommen i sagen Beuze mod Belgien er blevet bekræftet i senere retspraksis (41).
72.      Desuden fremhævede
Menneskerettighedsdomstolen i sagen Soytemiz mod Tyrkiet (42), at tilstedeværelsen af en advokat under efterforskningsforanstaltningerne, herunder politiafhøringer, er et iboende aspekt af den garanti, der er fastsat i EMRK’s artikel
6, stk. 3, litra
c), da det er vanskeligt at se, hvordan de specifikke ydelser, der er forbundet med »juridisk bistand«, som EMRK’s artikel
6, stk. 3, litra
c), omtaler, kan udøves uden en advokats tilstedeværelse. Retten til at blive bistået af en advokat kræver derfor ikke kun, at advokaten får mulighed for at være til stede, men også, at vedkommende får mulighed for aktivt at bistå den mistænkte under bl.a. politiafhøringen og til at gribe ind for at sikre overholdelsen af den mistænktes rettigheder, eftersom en person, der er anklaget for en strafbar handling bør kunne nyde godt af alle de ydelser, der specifikt er forbundet med juridisk bistand, ikke alene under retssagen, men også i sagens efterforskningsfase, i betragtning af dennes særlige betydning for forberedelsen af straffesagen. Desuden gælder retten til at blive bistået af en advokat under og indtil afslutningen af politiets afhøring: »Advokatens tilstedeværelse og aktive bistand under politiets afhøring udgør en vigtig processuel garanti, der bl.a. har til formål at forhindre, at bevismateriale indsamles ved hjælp af tvang eller utilbørligt pres imod den mistænktes vilje, og at beskytte den mistænktes frihed til at vælge at tale eller ikke at udtale sig under politiets afhøring« (43).
73.      Menneskerettighedsdomstolen påpegede også, at politiet i princippet er forpligtet til at afstå fra eller udsætte afhøringen, hvis en mistænkt har påberåbt sig retten til at blive bistået af en advokat under afhøringen, indtil en advokat er til stede og kan bistå den mistænkte. De samme betragtninger gør sig ligeledes gældende i tilfælde, hvor advokaten er nødt til – eller anmodes om – at gå inden afslutningen af politiets afhøring og inden gennemlæsning og underskrivelse af den optagne forklaring (44).
74.      Som det fremgår af Menneskerettighedsdomstolens praksis ovenfor, lægges der derfor vægt på den omstændighed, at mistænkte og tiltalte skal have ret til en advokats reelle fysiske tilstedeværelse under afhøringen som sikret ved retten til adgang til advokatbistand i henhold til EMRK’s artikel
6, stk. 1, og
artikel 6,
stk. 3, litra c) (45). I modsætning til hvad Den Tjekkiske Republik og Ungarn har gjort gældende, tyder denne retspraksis således på, at der principielt foreligger et behov for advokatens fysiske tilstedeværelse, medmindre en begrænsning af denne ret kan begrundes behørigt.
75.      Det kan tilføjes, at den del af den praksis fra Menneskerettighedsdomstolen, som Den Tjekkiske Republik og Ungarn har påberåbt sig, ikke synes at være relevant.
I dommen i sagen Yoldas mod Tyrkiet (46) fandt Menneskerettighedsdomstolen, at der ikke var tale om en krænkelse af EMRK’s artikel 6, stk. 1, og
artikel 6,
stk. 3, litra c), i en situation, hvor sagsøgeren havde givet afkald på retten til at blive bistået af en advokat, hvilket blev anset for at være i overensstemmelse med de nødvendige standarder.
I dommen i sagen Hovanesian mod Bulgarien (47) fandt Menneskerettighedsdomstolen, at der ikke forelå en krænkelse af EMRK’s artikel 6, stk. 1, og artikel 6, stk. 3, litra c), i en situation, hvor sagsøgerens ret til advokatbistand var blevet begrænset i de første 24 timer af hans varetægtsfængsling, hvilket under de særlige omstændigheder i sagen blev fundet berettiget i lyset af en retfærdig behandling af sagen som helhed.
Hverken spørgsmålet om afkald på rettigheder eller anvendelsen af undtagelser fra den generelle ret til adgang til advokatbistand er blevet rejst under dette klagepunkt. Om noget fremhæver disse to sager henholdsvis betydningen af at have opstillet tilstrækkelige betingelser for at give afkald på retten til adgang til advokatbistand og den strenge ordning for midlertidige fravigelser, der er fastsat i direktiv 2013/48.
76.      Det klagepunkt, der er fremført af Kommissionen, er i lyset af de ovennævnte grunde begrundet.
V.      Sagsomkostninger
77.      I henhold til artikel 138, stk. 1, i Domstolens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. I henhold til procesreglementets artikel 140, stk. 1, bærer medlemsstater, der er interveneret i sagen, deres egne omkostninger.
Eftersom Kommissionen har nedlagt påstand om,
at Den Tjekkiske Republik tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og Den Tjekkiske Republik ikke har fået medhold, skal Den Tjekkiske Republik følgelig betale sagsomkostningerne. Ungarn bærer sine egne omkostninger.
VI.    Forslag til afgørelse
78.      Henset til ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:
»1)      Den Tjekkiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel
3, stk. 6,
sammenholdt med artikel 3, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/48/EU
af 22. oktober 2013 om ret til adgang til advokatbistand i straffesager og i sager angående europæiske arrestordrer og om ret til at få en tredjemand underrettet ved frihedsberøvelse og til at kommunikere med tredjemand og med konsulære myndigheder under frihedsberøvelsen, idet denne medlemsstat ikke har gennemført disse bestemmelser korrekt.
2)      Den Tjekkiske Republik bærer sine egne sagsomkostninger og betaler Europa-Kommissionens sagsomkostninger.
3)      Ungarn bærer sine egne omkostninger.«
1 –      Originalsprog: engelsk.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 22.10.2013 om ret til adgang til advokatbistand i straffesager og i sager angående europæiske arrestordrer og om ret til at få en tredjemand underrettet ved frihedsberøvelse og til at kommunikere med tredjemand og med konsulære myndigheder under frihedsberøvelsen (EUT 2013, L 294, s. 1).
3 –      Jf. i denne forbindelse mit forslag til afgørelse BK (Omkvalificering af den strafbare handling) (C‑175/22, EU:C:2023:436, navnlig punkt 22 og 23) og mit forslag til afgørelse M.S. m.fl. (Mindreåriges processuelle rettigheder) (C‑603/22, EU:C:2024:157, navnlig punkt 26-31).
4 –      Ud over direktiv 2013/48 drejer det sig om følgende direktiver: Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/64/EU af 20.10.2010 om retten til tolke- og oversætterbistand i straffesager (EUT 2010, L 280, s. 1), Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU af 22.5.2012 om ret til information under straffesager (EUT 2012, L 142, s. 1), Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/343 af 9.3.2016 om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager (EUT 2016, L 65, s. 1), Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/1919 af 26.10.2016 om retshjælp til mistænkte og tiltalte i straffesager og til eftersøgte i sager angående europæiske arrestordrer (EUT 2016, L 297, s. 1) og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/800 af 11.5.2016 om retssikkerhedsgarantier for børn, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager (EUT 2016, L 132, s. 1).
5 –      Rådets resolution af 30.11.2009 (EUT 2009, C 295, s. 1).
6 –      Jf. i denne forbindelse niende og tiende betragtning til direktiv 2013/48.
7 –      Det Europæiske Råd – Stockholmprogrammet – Et åbent og sikkert Europa i borgernes tjeneste og til deres beskyttelse (EUT 2010, C 115, s. 1), punkt 2.4.
8 –      Jf. navnlig 1.-8. og 12. betragtning til direktiv 2013/48.
9 –      Generaladvokat Bots forslag til afgørelse Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:305, punkt 30). Jf. også f.eks. Rapport fra Kommissionen til Europa-Parlamentet og Rådet om gennemførelsen af [direktiv 2013/48], COM(2019) 560 final, 26.9.2019, punkt 1.1.
10 –      Som Domstolen har anerkendt, består det grundlæggende princip om effektiv domstolsbeskyttelse af rettigheder, der bekræftes i chartrets artikel 47, og begrebet »retfærdig rettergang« i EMRK’s artikel 6, af flere elementer, herunder navnlig overholdelsen af retten til forsvar og retten til at blive rådgivet, forsvaret og repræsenteret. På samme måde er overholdelsen af retten til forsvar i alle sager, hvor der kan idømmes sanktioner, et grundlæggende princip i EU-retten, som er nedfældet i chartrets artikel 48, stk. 2. Jf. i denne retning dom af 15.7.2021, Kommissionen mod Polen (Disciplinærordning for dommere), C‑791/19, EU:C:2021:596, præmis 203 og 204.
11 –      Jf. navnlig artikel 1 og 2 i samt 8., 12. og 57. betragtning til direktiv 2013/48.
12 –      Jf. i denne forbindelse generaladvokat Bobeks forslag til afgørelse VW (Ret til adgang til advokatbistand, såfremt en mistænkt udebliver ved indkaldelse) (C‑659/18, EU:C:2019:940, punkt 2) og mit forslag til afgørelse M.S. m.fl. (Mindreåriges processuelle rettigheder) (C‑603/22, EU:C:2024:157, punkt 63).
13 –      I denne henseende er retten til adgang til advokatbistand f.eks. blevet betragtet som »portalen« til (jf. D. Sayers, »Article 48 (Criminal Law)«, i S. Peers, T. Hervey, J. Kenner og A. Ward (red.), EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Second Edition, Hart Publishing, Oxford, 2021, s. 1413, navnlig s. 1450), eller »hjørnestenen« i (jf. V. Mitsilegas, EU Criminal Law, Second Edition, Hart Publishing, Oxford, 2022, s. 265) rettigheder inden for strafferetsplejen, da den gør det muligt at udøve andre rettigheder og bidrager til at gøre dem reelle og effektive.
14 –      Jf. f.eks. dom af 12.3.2020, VW (Retten til adgang til advokatbistand i tilfælde af udeblivelse) (C‑659/18, EU:C:2020:201, præmis 31), og af 8.5.2025, Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, præmis 47).
15 –      Jf. f.eks. dom af 12.3.2020, VW (Retten til adgang til advokatbistand i tilfælde af udeblivelse) (C‑659/18, EU:C:2020:201, præmis 31), og af 14.5.2024, Stachev (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, præmis 48).
16 –      Jf. også 23. betragtning til direktiv 2013/48.
17 –      Jf. også 25. betragtning til direktiv 2013/48.
18 –      Jf. også 38. betragtning til direktiv 2013/48.
19 –      Kommissionen har i retsmødet anført, at dette klagepunkt er baseret på en påstået tilsidesættelse af artikel 3, stk. 3,
i direktiv 2013/48, sammenholdt med
artikel 3, stk. 6, heri, og mens den omtvistede tjekkiske lovgivning eventuelt kan undersøges i lyset af fravigelsen i artikel 3, stk. 6, litra a) eller b), kan den ungarske lovgivning, som er genstand for sag C-660/24, eventuelt undersøges i lyset af fravigelsen i artikel 3, stk. 6, litra b).
Dette forklarer, hvorfor Kommissionen har formuleret klagepunkterne forskelligt i de to sager, men det afgørende er, at de respektive lovgivninger går langt ud over de mulige fravigelser, der er fastsat i dette direktiv.
20 –      Den Tjekkiske Republik har anført, at proceduren for en mistænkts valg af advokat fremgår af politidirektoratets interne instruks nr. 103/2013, hvorefter personer i god tid underrettes om deres rettigheder og bistås i forsøget på at kontakte en advokat efter eget valg eller at vælge en anden advokat på grundlag af den liste over advokater, der føres af det tjekkiske advokatsamfund, eller telefonbogen.
21 –      Den Tjekkiske Republik har navnlig henvist til Menneskerettighedsdomstolens dom af 27.11.2008, Salduz mod Tyrkiet (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102), af 23.2.2010, Yoldas mod Tyrkiet (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304), af 21.12.2010, Hovanesian mod Bulgarien (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403), og af 9.11.2018, Beuze mod Belgien (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910).
22 –      Min fremhævelse.
23 –      Min fremhævelse.
24 –      Som det blev drøftet i retsmødet, men som ikke er direkte relevant for den foreliggende sag, kan den teknologiske udvikling gøre det muligt at anse tilstedeværelsen af en advokat i »digital form« som fysisk tilstedeværelse, forudsat at denne tilstedeværelse kan sammenlignes med tilstedeværelsen af en advokat i »kød og blod«. I denne forbindelse har Kommissionen i retsmødet anført, at en advokats tilstedeværelse via videokonference i visse situationer kan være forenelig med artikel 3, stk. 3, litra b), i direktiv 2013/48, men bør betragtes som en undtagelse og ikke som et alternativ til advokatens fysiske tilstedeværelse, forudsat at de betingelser, der er fastsat i direktiv 2013/48, er opfyldt. Kommissionen har navnlig peget på, at advokatens tilstedeværelse og deltagelse via videokonference kun bør være mulig, hvis personen er i stand til at udøve sin ret til forsvar på en praktisk og effektiv måde i henhold til artikel 3, stk. 1, i dette direktiv; denne tilstedeværelse og deltagelse bør være afhængigt af personens informerede samtykke, og der skal tages hensyn til sårbare personers behov og praktiske aspekter. Ungarn har også givet udtryk for, at en sådan tilstedeværelse af en advokat er mulig, eftersom anvendelse af afhøringer på afstand har været et redskab, der i vid udstrækning har været anvendt i straffesager siden covid-19-pandemien og ikke i sig selv er uforenelig med retten til en retfærdig rettergang. Den Tjekkiske Republik har imidlertid indtaget den holdning, at dette spørgsmål er de lege ferenda, og at anvendelsen af videokonference, hvis det måtte blive anset for nødvendigt for at styrke retten til en retfærdig rettergang, ville skulle behandles i Unionens lovgivningsproces.
25 –      Jf. dom af 12.3.2020, VW (Retten til adgang til advokatbistand i tilfælde af udeblivelse) (C‑659/18, EU:C:2020:201, præmis 42-45), hvori Domstolen fastslog, at de midlertidige fravigelser, som medlemsstaterne kan fastsætte, i retten til adgang til advokatbistand, er udtømmende opregnet i artikel 3, stk. 5 og 6 i direktiv 2013/48. Domstolen fandt, at det ville være i strid med ordlyden af og med dette direktivs formål og opbygning at fortolke artikel 3 i direktiv 2013/48 således, at medlemsstaterne kunne fastsætte andre fravigelser end dem, der udtømmende opregnes i denne artikel, ligesom det ville fratage denne ret sin effektive virkning.
26 –      En sådan opfattelse bekræftes ligeledes af akademikere og ekspertrapporter. Jf. i denne retning A. Ogorodova og T. Spronken, »Legal Advice in Police Custody: From Europe to a local police station«, Erasmus Law Review, bind 7, 2014, s. 191, navnlig s. 199, J. Hodgson, »Criminal Procedure in Europe’s Area of Freedom, security and justice«, i V. Mitsilegas, M. Bergström og T. Quintel (red.), Research Handbook on EU Criminal Law, 2. udg., Cheltenham, Edward Elgar, 2024, s. 135, navnlig s. 155,
og European Union Agency for Fundamental Rights, Rights in practice: access to a lawyer and procedural rights in criminal and European arrest warrant proceedings, Den Europæiske Unions Publikationskontor, 2019, Luxembourg, FRA’s forslag til udtalelse 3 og punkt 3.3.4.
27 –      Jf. arbejdsdokument fra Kommissionens tjenestegrene, konsekvensanalyse, ledsagedokument til forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ret til adgang til advokatbistand i straffesager og ret til kommunikation ved anholdelse, SEK(2011) 686 endelig, af 8.6.2011, navnlig punkt 5.3 og punkt 6.
28 –      Jf. i denne forbindelse artikel 3, stk. 4, andet afsnit, og artikel 9 i samt 19., 28. og 39.-41. betragtning til direktiv 2013/48.
29 –      Jf. f.eks. Rådets dokument 7337/12 af 9.3.2012, punkt 7 og den foreslåede fodnote 19a, samt Rådets dokument 10064/12 af 16.5.2012, forslag til 20. betragtning.
30 –      Jf. f.eks. Rådets dokument 10190/13 af 31.5.2013.
31 –      Jf. artikel 6, stk. 4, litra b), i og 25. og 27. betragtning til direktiv 2016/800. Jf. også dom af 5.9.2024, M.S. m.fl. (Mindreåriges processuelle rettigheder) (C‑603/22, EU:C:2024:685, præmis 106), og mit forslag til afgørelse i samme sag (C‑603/22, EU:C:2024:157, punkt 67-71).
32 –      Jf. mit forslag til afgørelse BK (Omkvalificering af den strafbare handling) (C‑175/22, EU:C:2023:436, punkt 53-76) og mit forslag til afgørelse M.S. m.fl. (Mindreåriges processuelle rettigheder) (C‑603/22, EU:C:2024:157, punkt 62).
33 –      I henhold til fast retspraksis har rettighederne i chartret i henhold til chartrets artikel 52, stk. 3, samme betydning og omfang som de tilsvarende rettigheder, der er sikret ved EMRK, hvilket ikke er til hinder for, at EU-retten kan yde en mere omfattende beskyttelse. I den fortolkning, som Domstolen foretager af de rettigheder, der er sikret ved chartrets artikel 47, andet afsnit, og artikel 48, stk. 2, skal den derfor tage hensyn til de tilsvarende rettigheder, der er sikret ved EMRK’s artikel 6, således som fortolket af Menneskerettighedsdomstolen, som tærskel for minimumsbeskyttelse. Jf. f.eks. dom af 22.6.2023, K.B. og F.S.  (Prøvelse ex officio på det strafferetlige område) (C‑660/21, EU:C:2023:498, præmis 41).
34 –      Jf. f.eks. Menneskerettighedsdomstolens dom af 27.11.2008, Salduz mod Tyrkiet (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, § 51), og af 9.11.2018, Beuze mod Belgien (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, §
123).
35 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 9.11.2018 (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, §§ 125-129).
36 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 27.11.2008, Salduz mod Tyrkiet (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, § 51), og af 9.11.2018, Beuze mod Belgien (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, § 131).
37 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 27.11.2008, Salduz mod Tyrkiet (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, § 55), og af 9.11.2018, Beuze mod Belgien (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, § 137).
38 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 9.11.2018, Beuze mod Belgien (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, §§ 131 og 132).
39 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 9.11.2018, Beuze mod Belgien (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, § 133).
40 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 9.11.2018, Beuze mod Belgien (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, § 134) (min fremhævelse).
41 –      Jf. f.eks. Menneskerettighedsdomstolens dom af 23.5.2019, Doyle mod Irland (CE:ECHR:2019:0523JUD005197917, § 74), hvori Menneskerettighedsdomstolen endda henviste til bestemmelserne i artikel 3, stk. 1-3, i direktiv 2013/48 som en del af de relevante elementer; jf. også Menneskerettighedsdomstolens dom af 4.6.2019, Farrugia mod Malta (CE:ECHR:2019:0604JUD006304113, § 97), og af 18.1.2022, Atristain Gorosabel mod Spanien (CE:ECHR:2022:0118JUD001550815, § 49).
42 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 27.11.2018 (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, §§ 43 og 44).
43 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 27.11.2018, Soytemiz mod Tyrkiet (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, § 45) (min fremhævelse).
44 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 27.11.2018, Soytemiz mod Tyrkiet (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, § 46) (min fremhævelse).
45 –      Jf. i denne forbindelse D. Giannoulopoulos, »Strasbourg jurisprudence, law reform and comparative law: A tale of the right to custodial legal assistance in five countries«, Human Rights Law Review, bind 16, 2016, s. 103.
46 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 23.2.2010 (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304, §§ 51-55).
47 –      Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 21.12.2010 (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403, §§ 32-44).