Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. SZPUNAR
fremsat den 26. februar 2026 (1)
Sag C-234/25
Sky Österreich Fernsehen GmbH
mod
Verein für Konsumenteninformation
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof (øverste domstol, Østrig))
» Præjudiciel forelæggelse – forbrugerbeskyttelse – forbrugerrettigheder – undtagelser til fortrydelsesretten – fortabelse af fortrydelsesretten – digital tjeneste – digitalt indhold – abonnement på en streamingtjeneste – kvalificering af en sådan tjeneste «
I.      Indledning
1.        I de senere år er brugen af streamingplatforme (herefter »streaming«) blevet mere udbredt, samtidig med at disse platformes udbud er steget betydeligt: Der findes i dag mange platforme til rådighed for forbrugerne, og det indhold, som de leverer, er blevet udvidet. Selv om disse platforme hver især har særlige egenskaber, har de imidlertid visse væsentlige kendetegn til fælles.
2.        Levering af en streamingtjeneste indebærer således, at indhold, såsom videoer eller musikværker, stilles til rådighed for forbrugeren med henblik på at se eller høre det. Dette indhold lagres på en server, som forbrugerne kan tilgå med deres terminal via et hyperlink eller en app.
De kan derefter se eller høre et værk, der er valgt blandt det indhold, der stilles til rådighed via internettet, direkte eller på anmodning, i overensstemmelse med vilkårene for deres abonnement og den tilbudte ydelse.
3.        I de fleste tilfælde giver leveringen af en streamingtjeneste ligeledes forbrugeren mulighed for at downloade det valgte indhold, således at det kan ses eller høres, selv når der ikke er nogen internetforbindelse. I et sådant tilfælde lagres det valgte værk således på et regulært lagringsmedium og kan ses, selv uden internetadgang, i almindelighed
i et begrænset tidsrum, hvorefter det ikke længere er muligt at få adgang til det omhandlede indhold i form af download, idet indholdet fortsat er tilgængeligt online.
4.        Desuden ledsages leveringen af indhold, der kan ses eller høres, normalt af en personligt tilpasset præsentation heraf på platformen, der er specifik for hver forbruger, ved hjælp af afspilningslister såsom igangværende afspilninger eller personligt tilpassede forslag på grundlag af det indhold, der allerede er forbrugt.
5.        Disse platforme er kernen i den foreliggende sag, som foranlediger Domstolen til at afgøre, om levering af en streamingtjeneste skal kvalificeres som en levering af »digitalt indhold« eller en »digital tjeneste« som omhandlet i bestemmelserne i direktiv 2011/83/EU (2).
6.        En sådan kvalificering er ikke kun semantisk. I henhold til dette direktivs bestemmelser kan den fortrydelsesret, der er fastsat i direktivet, nemlig ophøre inden udløbet af den frist på 14 dage, som direktivet i princippet fastsætter, når der leveres »digitalt
indhold«, og ikke i tilfælde af en levering af »digital tjeneste«.
II.    Retsforskrifter
A.      EU-retten
1.      Direktiv 2019/770
7.        Følgende fremgår af 19. og 57. betragtning til direktiv (EU) 2019/770 (3):
»19)      Dette direktiv bør afhjælpe problemer inden for forskellige kategorier af digitalt indhold, digitale tjenester og levering heraf. For at tage højde for den hurtige teknologiske udvikling og for at tilgodese fremtidssikringen af begrebet digitalt indhold eller digital tjeneste bør dette direktiv bl.a. omfatte EDB programmer, applikationer, videofiler, lydfiler, musikfiler, digitale spil, e-bøger og andre e-publikationer, og også digitale tjenester, der muliggør generering af, behandling af, adgang til eller lagring af data i digital form, herunder Software-as-a-Service såsom billed- og lyddeling og anden filhosting, tekstbehandling eller spil, der tilbydes i cloudcomputing-miljøet, og sociale medier. Da der findes mange måder, hvorpå digitalt indhold eller digitale tjenester kan leveres, såsom overførsel til et fysisk medium, download af forbrugere til deres anordninger, webstreaming, adgang til faciliteter til lagring af digitalt indhold eller adgang til brug af sociale medier, bør dette direktiv finde anvendelse, uanset hvilket medium der benyttes til overførslen af eller til at give adgang til det digitale indhold eller den digitale tjeneste. Dette direktiv bør imidlertid ikke finde anvendelse på internetadgangstjenester.
[...]
»57)      Digitalt indhold eller digitale tjenester kunne også leveres til forbrugere løbende over en periode. Løbende levering kan omfatte tilfælde, hvor den erhvervsdrivende stiller en digital tjeneste til rådighed for forbrugere for en bestemt eller ubestemt periode, såsom en toårig cloudlagringsaftale eller et tidsubestemt medlemskab af en social medieplatform. Det karakteristiske element i denne kategori er det forhold, at det pågældende digitale indhold eller den pågældende digitale tjeneste kun er til rådighed eller tilgængelig(t) for forbrugere i den fastsatte aftaleperiode, eller så længe den tidsubestemte aftale er i kraft. Det er derfor berettiget, at den erhvervsdrivende i sådanne tilfælde kun er ansvarlig for manglende overensstemmelse, der viser sig i løbet af denne periode. Elementet af løbende levering bør ikke nødvendigvis kræve langsigtet levering. Tilfælde såsom webstreaming af videoklip bør betragtes som løbende levering over en periode, uanset den reelle varighed af den audiovisuelle fil. Tilfælde, hvor bestemte elementer af det digitale indhold eller den digitale tjeneste stilles til rådighed med jævne mellemrum eller ved flere lejligheder under aftalens fastsatte varighed eller i den periode, hvor aftalen på ubestemt tid er gældende, bør også betragtes som løbende levering over en periode, f.eks. hvor aftalen fastsætter, at en kopi af antivirussoftware kan anvendes i et år og automatisk opdateres den første dag i hver måned i denne periode, eller at den erhvervsdrivende automatisk vil foretage opdateringer, når der foreligger nye elementer af et digitalt spil, og det digitale indhold eller den digitale tjeneste kun er tilgængelig(t) for forbrugerne under aftalens fastsatte varighed eller er tilgængelig for forbrugerne, så længe den tidsubestemte aftale er i kraft.«
8.        Dette direktivs artikel 2 med overskriften »Definitioner« bestemmer følgende i nr. 1) og 2):
»I dette direktiv forstås ved:
1)      »digitalt indhold«: data, der fremstilles og leveres i digital form
2)      »digital tjeneste«:
a)      en tjeneste, der gør det muligt for forbrugeren at generere, behandle, lagre eller få adgang til data i digital form, eller
b)      en tjeneste, der muliggør deling af eller enhver anden form for interaktion med data i digital form, som uploades eller genereres af forbrugeren eller andre brugere af den pågældende tjeneste.«
9.        Nævnte direktivs artikel 3, der har overskriften »Anvendelsesområde«, bestemmer følgende i stk. 5, litra g):
»5.      Dette direktiv finder ikke anvendelse på aftaler vedrørende:
[...]
g)      levering af digitalt indhold, hvor det digitale indhold stilles til rådighed for offentligheden på anden måde end ved signaltransmission som led i en forestilling eller et arrangement, såsom digitale filmforevisninger.«
10.      Samme direktivs artikel
5 med overskriften »Levering af det digitale indhold eller den digitale tjeneste« fastsætter:
»1.      Den erhvervsdrivende leverer det digitale indhold eller den digitale tjeneste til forbrugeren. Medmindre parterne har aftalt andet, leverer den erhvervsdrivende det digitale indhold eller den digitale tjeneste uden unødig forsinkelse efter indgåelsen af aftalen.
2.      Den erhvervsdrivende har opfyldt leveringsforpligtelsen, når:
a)      det digitale indhold eller andre midler, der er egnede til at få adgang til eller downloade det digitale indhold, er stillet til rådighed eller gjort tilgængelige for forbrugeren eller for en fysisk eller virtuel facilitet, som forbrugeren har valgt til det formål
b)      den digitale tjeneste er gjort tilgængelig for forbrugeren eller for en fysisk eller virtuel facilitet, som forbrugeren har valgt til det formål.«
2.      Direktiv (EU) 2019/2161
11.      Følgende fremgår af 30. og 38. betragtning til direktiv (EU) 2019/2161 (4):
»(30)      Definitionerne af digitalt indhold og digitale tjenester i [direktiv 2011/83] bør tilpasses definitionerne i Europa-Parlamentets og Rådets [direktiv 2019/770]. Digitalt indhold omfattet af [direktiv 2019/770] dækker en enkelt levering, en række individuelle leveringer eller løbende levering over en tidsperiode. Elementet af løbende levering bør ikke nødvendigvis kræve langsigtet levering. Tilfælde såsom webstreaming af videoklip bør betragtes som løbende levering over en periode, uanset den reelle varighed af den audiovisuelle fil. Det kan derfor være vanskeligt at skelne mellem visse typer af digitalt indhold og digitale tjenester, da begge kan indebære, at den erhvervsdrivendes levering fortsætter i hele aftaleperioden. Eksempler på digitale tjenester er video- og lyddelingstjenester og anden filhosting, tekstbehandling eller spil, der tilbydes i cloudcomputing-miljøet, cloudlagring, webbaseret mail, sociale medier og cloudapplikationer. Den fortsatte involvering af udbyderen af tjenester berettiger anvendelsen af de regler vedrørende fortrydelsesretten, der er fastsat i [direktiv 2011/83], og som på effektiv vis giver forbrugeren mulighed for at afprøve tjenesten og, i løbet af 14 dage fra indgåelsen af aftalen, træffe beslutning om at beholde den eller ej. Mange aftaler om levering af digitalt indhold, der ikke leveres på et fysisk medium, er karakteriseret ved en enkelt levering af et eller flere stykker digitalt indhold til forbrugeren, såsom musik- eller videofiler. Aftaler om levering af digitalt indhold, der ikke leveres på et fysisk medium, er fortsat underlagt undtagelsen fra fortrydelsesretten fastsat i artikel 16, stk. 1, litra m), i [direktiv 2011/83], hvoraf det fremgår, at forbrugeren mister fortrydelsesretten, når udførelsen af aftalen er påbegyndt, såsom ved downloading eller streaming af indhold, med forbehold af forbrugerens forudgående udtrykkelige samtykke til at påbegynde udførelsen inden fortrydelsesfristen og anerkendelse af, at vedkommende derved har mistet sin fortrydelsesret. Hvor der er tvivl om, hvorvidt aftalen er en tjenesteydelsesaftale eller en aftale om levering af digitalt indhold, der ikke leveres på et fysisk medium, bør reglerne om fortrydelsesret ved tjenesteydelser anvendes.
[...]
(38)      Der gives ved artikel 16, stk. 1, litra m), i [direktiv 2011/83] mulighed for en undtagelse fra fortrydelsesretten med hensyn til digitalt indhold, der ikke leveres på et fysisk medium, hvis udførelsen er påbegyndt med forbrugerens forudgående udtrykkelige samtykke og anerkendelse af, at vedkommende dermed mister sin fortrydelsesret. Der er i nævnte direktivs artikel 14, stk. 4, litra b), fastsat en aftaleretlig sanktion til brug i situationer, hvor dette krav ikke overholdes af den erhvervsdrivende, nemlig at forbrugeren ikke skal betale for det forbrugte digitale indhold. Kravet om at opnå forbrugerens forudgående udtrykkelige samtykke og anerkendelse er derfor kun relevant for digitalt indhold, der leveres mod betaling af prisen. Det er derfor nødvendigt at ændre artikel 16, stk. 1, litra m), således at kravet til erhvervsdrivende om at opnå forbrugerens forudgående udtrykkelige samtykke og anerkendelse kun gælder for aftaler, i henhold til hvilke forbrugeren pålægges en forpligtelse til at betale.«
3.      Direktiv 2011/83
12.      Direktiv 2011/83 blev ændret ved direktiv 2019/2161. Gennemførelsesfristen udløb den 28. november 2021, og de nationale gennemførelsesbestemmelser finder anvendelse fra den 28. maj 2022.
13.      Artikel 2 i direktiv 2011/83 bestemmer:
»I dette direktiv forstås ved:
[...]
6)      »tjenesteydelsesaftale«: enhver aftale, dog ikke en købsaftale, i henhold til hvilken den erhvervsdrivende leverer eller påtager sig at levere en tjenesteydelse, herunder en digital tjeneste, til forbrugeren
[...]
11)      »digitalt indhold«: digitalt indhold som defineret i artikel
2, nr. 1), i [direktiv 2019/770]
[...]
16)      »digital tjeneste«: en digital tjenesteydelse som defineret i artikel 2, nr. 2), i direktiv [2019/770]
[...]«
14.      Artikel 14 i dette ændrede direktiv med overskriften »Forbrugerens forpligtelser i tilfælde af fortrydelse« bestemmer:
»[...]
2a      Hvis forbrugeren gør brug af fortrydelsesretten, afstår vedkommende fra at anvende det digitale indhold eller den digitale tjeneste og fra at stille det/den til rådighed for tredjeparter.
3.      Udøver en forbruger sin fortrydelsesret efter at have fremsat en anmodning herom i overensstemmelse med artikel 7, stk. 3, eller artikel 8, stk. 8, betaler forbrugeren den erhvervsdrivende et beløb, der står i et rimeligt forhold til det leverede indtil det tidspunkt, hvor forbrugeren har underrettet den erhvervsdrivende om sin udøvelse af fortrydelsesretten, sammenlignet med fuld opfyldelse af aftalen. Beregningen af det forholdsmæssige beløb, som forbrugeren skal betale til den erhvervsdrivende, sker på grundlag af den samlede pris, der er fastsat i aftalen. Er den samlede pris urimelig høj, beregnes det forholdsmæssige beløb på grundlag af markedsværdien af det leverede.
4.      Forbrugeren hæfter ikke for:
[...]
b)      hel eller delvis levering af digitalt indhold, der ikke leveres på et fysisk medium, såfremt:
i)      forbrugeren ikke har givet sit forudgående udtrykkelige samtykke til, at udførelsen kan påbegyndes inden udløbet af den 14- eller 30-dages frist, der er omhandlet i artikel 9
ii)      forbrugeren ikke har anerkendt, at vedkommende mister sin fortrydelsesret, når vedkommende giver sit samtykke; eller
iii)      den erhvervsdrivende har undladt at give bekræftelse i overensstemmelse med artikel 7, stk. 2, eller artikel 8, stk. 7.
[...]«
15.      Artikel 16 i nævnte ændrede direktiv har følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne må ikke give mulighed for at udøve fortrydelsesretten som omhandlet i artikel 9-15 i forbindelse med aftaler om fjernsalg og aftaler indgået uden for fast forretningssted for så vidt angår følgende:
a)      tjenesteydelsesaftaler, efter at tjenesteydelsen er blevet fuldt udført, men, hvis aftalen forpligter forbrugeren til at betale, kun hvis udførelsen er påbegyndt med forbrugerens forudgående udtrykkelige samtykke og anerkendelse af, at vedkommende mister sin fortrydelsesret, når aftalen er fuldstændig opfyldt af den erhvervsdrivende
[...]
i)      levering af plomberede lyd- eller billedoptagelser eller computer-software, som forbrugeren har brudt plomberingen på
j)      levering af aviser, tidsskrifter eller magasiner, med undtagelse af abonnementsaftaler for levering af sådanne publikationer
[...]
m)      aftaler om levering af digitalt indhold, som ikke leveres på et fysisk medium, hvis udførelsen er påbegyndt, og hvis forbrugeren ved aftalen pålægges en forpligtelse til at betale, hvis:
i)      forbrugeren har givet forudgående udtrykkeligt samtykke til, at udførelsen påbegyndes, inden fortrydelsesfristen udløber
ii)      forbrugeren har anerkendt, at vedkommende dermed mister sin fortrydelsesret, og
iii)      den erhvervsdrivende har givet bekræftelse i overensstemmelse med artikel 7, stk. 2, eller artikel 8, stk. 7.
[...]«
B.      Østrigsk ret
16.      § 3 i Bundesgesetz über Fern- und Auswärtsgeschäfte (forbundslov om fjernsalg og aftaler indgået uden for fast forretningssted) (5) indeholder følgende definitioner:
»[...]
4.      »digital tjeneste«: digitalt indhold eller levering af digitale tjenester
5.      »digitalt indhold«: data, der fremstilles og leveres i digital form, herunder data, der er udviklet i henhold til forbrugerens instrukser
6.      »digital tjeneste«:
a)      en tjeneste, der gør det muligt for forbrugeren at generere, behandle og lagre eller få adgang til data i digital form, eller
b)      en tjeneste, der muliggør deling af eller enhver anden form for en interaktion med data i digital form, som uploades eller genereres af forbrugeren eller andre brugere af tjenesten
herunder sådanne tjenesteydelser, der er udviklet i henhold til forbrugerens instrukser«.
17.      Denne lovs § 18 med overskriften »Undtagelser fra bestemmelserne om fortrydelsesret« bestemmer følgende:
»1)      Forbrugeren har ingen fortrydelsesret i forbindelse med aftaler om fjernsalg eller aftaler indgået uden for fast forretningssted om
1.      tjenesteydelser, hvor den erhvervsdrivende har udført tjenesteydelsen fuldstændigt, dog således at fortrydelsesretten i tilfælde, hvor forbrugeren er forpligtet til at betale i henhold til aftalen, kun bortfalder, hvis den erhvervsdrivende desuden har påbegyndt leveringen i medfør af aftalen med forbrugerens forudgående udtrykkelige samtykke, og forbrugeren
a)      enten, inden leveringen af tjenesteydelsen påbegyndes, har bekræftet at have anerkendt, at vedkommende vil miste sin fortrydelsesret, når aftalen er fuldstændigt opfyldt[…]
b)      eller udtrykkeligt har anmodet den erhvervsdrivende om et besøg med henblik på at lade reparationsarbejde udføre[…]
[...]
11.      levering af digitalt indhold, som ikke skal leveres på et fysisk medium, når den erhvervsdrivende har påbegyndt leveringen i medfør af aftalen, dog således at fortrydelsesretten, når forbrugeren er forpligtet til at betale i henhold til aftalen, kun bortfalder, hvis desuden
a)      forbrugeren udtrykkeligt har givet sit samtykke til, at leveringen påbegyndes, inden udløbet af fortrydelsesfristen
b)      forbrugeren har bekræftet at have anerkendt, at vedkommende mister sin fortrydelsesret som følge af den førtidige påbegyndelse af leveringen i medfør af aftalen, og
c)      den erhvervsdrivende har givet forbrugeren et eksemplar eller en bekræftelse i overensstemmelse med § 5, stk. 2, eller § 7, stk. 3.«
III. Tvisten i hovedsagen, det præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen
18.      Sky Österreich Fernsehen GmbH (herefter »Sky Österreich«), der er et privat TV-selskab med hjemsted i Østrig, udbyder bl.a. streamingtjenester på dette område. Digitalt indhold, der stilles til rådighed med henblik på visning, befinder sig på en server, som kunderne har mulighed for at få adgang til med deres terminal via et link eller en applikation, således at de via internettet, direkte eller på anmodning, kan se de programmer, der indgår i deres abonnement. Downloading er også muligt, afhængigt af de respektive licensgivere. Digitalt indhold kan lagres på kundens egen lagringsenhed og afspilles uafhængigt af onlineadgang. Et download kan kun vises én gang, og visningen skal afsluttes inden for 48 timer, efter at hentningen er påbegyndt.
19.      Der kan kun indgås aftale om et online-abonnement til streamingtjenesterne, hvis kunden ved et klik giver sit samtykke til følgende kontraktvilkår:
»I tilfælde af tegning af et abonnement: Jeg er bekendt med de oplysninger, der er givet af Sky X, vedrørende fortrydelsesretten. Jeg accepterer, at Sky begynder at opfylde aftalen uden at afvente udløbet af fortrydelsesfristen på 14 dage og dermed at fortabe min fortrydelsesret i tilfælde af tegning af et abonnement.«
20.      Verein für Konsumenteninformation (herefter »VKI«), der er en forbrugerbeskyttelsesorganisation, er af den opfattelse, at oplysningerne vedrørende forbrugernes fortrydelsesret er utilstrækkelige. Ifølge VKI udgør streamingabonnementet en »digital tjeneste«, og det er derfor kun den fuldstændige levering af tjenesteydelsen, der fører til, at fortrydelsesretten bortfalder, når forbrugeren har anerkendt, at vedkommende vil miste denne ret på dette tidspunkt. Derimod er Sky Österreich af den opfattelse, at der i forbindelse med en streamingtjeneste er tale om et »digitalt indhold«, således at fortrydelsesretten bortfalder, allerede når leveringen i medfør af aftalen påbegyndes.
21.      Sagsøgte blev i første instans frifundet i VKI’s søgsmål med påstand om, at Sky Österreich tilpligtes i sine forretningsforbindelser med forbrugerne at ophøre med at anvende det ovennævnte kontraktvilkår. Appeldomstolen gav imidlertid VKI medhold i sin appel og ændrede førsteinstansens dom ved at betegne den streamingtjeneste, som Sky Österreich leverer, som en »digital tjeneste«, for hvilken fortrydelsesretten ikke kan bortfalde, så snart aftalen begynder at blive opfyldt, men først på det tidspunkt, hvor tjenesteydelsen er blevet leveret fuldt ud.
22.      Sky Österreich har iværksat appel ved Oberster Gerichtshof (øverste domstol, Østrig), som er den forelæggende ret i den foreliggende sag, og som
overvejer, hvilke kriterier der gør det muligt at fastslå, om streamingtjenester, der leverer ydelser svarende til Sky Österreichs ydelser, skal klassificeres som aftaler om digitalt indhold eller som digitale tjenester.
23.      Ifølge den forelæggende ret opfylder den ydelse, som Sky Österreich leverer, betingelsen om data, der »fremstilles og leveres i digital form«, og svarer således til definitionen af »digitalt indhold«. Den forelæggende ret har anført, at streaming kun betegner den dataoverførselsproces, der gør det muligt at se eller høre dataene under overførslen. Imidlertid kan denne ydelse også anses for at udgøre muligheden for at »lagre eller få adgang til data i digital form« og dermed udgøre en »digital tjeneste«, så meget desto mere som den ikke leveres i form af en enkeltstående handling, idet den som hovedregel ledsages af en tilsvarende ajourføring af leveringen og af individuelle anbefalinger baseret på den pågældende brugers adfærd, og aftalen principielt er udformet med henblik på at have en vis varighed.
24.      Det er under disse omstændigheder, at Oberster Gerichtshof (øverste domstol) har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 16, litra m), sammenholdt med artikel 2, nr. 11), i [direktiv 2011/83], fortolkes således, at udbud af streamingtjenester, hvor det digitale indhold, der stilles til rådighed med henblik på visning, befinder sig på en server, hvortil kunderne får adgang med deres terminaludstyr via et link eller en app og derefter via internettet kan få vist de programmer, der er indeholdt i deres abonnement, både »live« og »on demand« eller alternativt kan downloade det digitale indhold og lagre det på deres egen lagringsenhed og uafhængigt af en online-adgang kan få det vist én gang inden for 48 timer, udgør en levering af »digitalt indhold« som omhandlet i disse bestemmelser?«
25.      Der er indgivet skriftlige indlæg af VKI, Sky Österreich, den italienske og den polske regering samt af Kommissionen. Der er ikke blevet afholdt retsmøde.
IV.    Bedømmelse
26.      Med sit eneste præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel
2, stk. 11, og artikel
16, litra m), i direktiv 2011/83 skal fortolkes således, at en streamingtjeneste, inden for rammerne af hvilken det indhold, der stilles til rådighed for forbrugeren, befinder sig på en server, hvortil kunderne kan få adgang via et hyperlink eller en app med henblik på at se det direkte, efter anmodning, eller
offline efter at det er blevet downloadet, udgør en levering af »digitalt indhold«, for hvilken fortrydelsesretten på 14 dage, der er fastsat i dette direktiv, under visse betingelser ikke kan finde anvendelse.
27.      Sky Österreich er af den opfattelse, at den tjeneste, som selskabet leverer, skal kvalificeres som en levering af »digitalt indhold«, for hvilken det er muligt at bestemme, at forbrugerens fortrydelsesret på 14 dage ikke finder anvendelse, forudsat at forbrugeren underrettes herom og har anerkendt, at vedkommende vil miste denne ret. Derimod har alle de øvrige parter gjort gældende, at udbuddet af en streamingtjeneste som den i hovedsagen omhandlede er en levering af en »digital tjeneste«, som den undtagelse til fortrydelsesretten, der er fastsat i artikel
16, litra m), i direktiv 2011/83, ikke kan finde anvendelse på, således at forbrugerne skal have en frist på 14 dage til i givet fald at opsige deres abonnement.
A.      Begreberne »digitalt indhold« og »digital tjeneste«
28.      Begreberne »digitalt indhold« og »digital tjeneste« er defineret i henholdsvis artikel
2, stk. 11, og artikel 16, i direktiv 2011/83, der henviser til definitionerne i artikel
2, nr. 1) og 2), i direktiv 2019/770.
29.      I overensstemmelse med fast retspraksis skal der ved fortolkningen af disse bestemmelser ikke blot tages hensyn til deres ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori de indgår, og til de mål, der forfølges med den lovgivning, som de udgør en del af (6).
1.      Ordlydsfortolkning
30.      Artikel
2, nr. 11) og 16), i direktiv 2011/83 definerer »digitalt indhold« som »data, der fremstilles og leveres i digital form«, og en »digital tjeneste« som en tjeneste, der enten »gør det muligt for forbrugeren at generere, behandle, lagre eller få adgang til data i digital form« eller »muliggør deling af eller enhver anden form for interaktion med data i digital form, som uploades eller genereres af forbrugeren eller andre brugere af den pågældende tjeneste«.
31.      Det må konstateres, at ordlyden af direktiv 2011/83 ikke gør det muligt præcist at definere, hvad der henhører under en levering af digitalt indhold, og hvad der henhører under en levering af en digital tjeneste. Som den forelæggende ret har fremhævet: Et udbud af streaming kan både kvalificeres som »levering af digitalt indhold«, når det gør det muligt at stille digitalt producerede data til rådighed og at se dem, og som »levering af en digital tjeneste«, der gør det muligt for forbrugeren midlertidigt at få adgang til data og lagre dem.
32.      EU-lovgiver har i øvrigt medgivet, at der stadig kan være tvivl om, hvorvidt en aftale er en tjenesteydelsesaftale eller en aftale om levering af digitalt indhold, der ikke leveres på et fysisk medium (7).
33.      Der skal derfor foretages en systemisk og teleologisk fortolkning af disse bestemmelser med henblik på at skelne mellem levering af digitalt indhold som omhandlet i artikel
2, nr. 11), i direktiv 2011/83, med senere ændringer, og levering af digitale tjenester som omhandlet i dette direktivs artikel
2, nr. 16).
2.      Systemisk fortolkning
34.      Selv om ordlyden af artikel
2, nr. 11) og 16), i direktiv 2011/83 ikke i sig selv gør det muligt præcist at definere, hvad der er omfattet af begrebet »digitalt indhold« eller begrebet »digital tjeneste«, giver direktiv 2011/83 og 2019/2161 – navnlig betragtningerne hertil – for det første ikke desto mindre nyttige retningslinjer.
35.      Hvad for det første således angår digitalt indhold nævner 19. betragtning til direktiv 2011/83/EU i sin oprindelige affattelse som eventuelle eksempler på digitalt indhold »computerprogrammer, applikationer, spil, musik, videoer eller tekster, uanset om der opnås adgang hertil via downloading eller streaming, fra et fysisk medium eller på nogen anden måde«. Hvad desuden angår digitale tjenester henviser 30. betragtning til direktiv 2019/2161 til »video- og lyddelingstjenester og anden filhosting, tekstbehandling eller spil, der tilbydes i cloudcomputing-miljøet, cloudlagring, webbaseret mail, sociale medier og cloudapplikationer«.
36.      Selv om det i 30. betragtning til direktiv 2019/2161 indrømmes, at »[d]et kan [...] være vanskeligt at skelne mellem visse typer af digitalt indhold og digitale tjenester«, giver lovgiver ikke desto mindre gennem disse forskellige eksempler visse indikationer på, hvad der kendetegner en levering af »digitalt indhold«, i modsætning til en levering af en »digital tjeneste«. Den første type indebærer således en enkeltstående levering, der er tidsbegrænset og vedrører det leverede indhold, mens den anden forudsætter en vis varighed og en forpligtelse fra den erhvervsdrivendes side, således at den blotte levering af et givent indhold ikke udtømmer ydelsen.
37.      Dette fremgår ligeledes af de præciseringer, som lovgiver har givet, stadig i betragtningerne til direktiv 2011/83, 2019/770 og 2019/2161. Det nævnes nemlig i disse betragtninger, at digitalt indhold »dækker en enkelt levering, en række individuelle leveringer eller løbende levering over en tidsperiode« (8), mens digitale tjenester forudsætter »[d]en fortsatte involvering af udbyderen af tjenester« (9). Dette er efter min opfattelse det afgørende kriterium for at afgrænse, hvad der henhører under begrebet »digitalt indhold« og begrebet »digital tjeneste«.
38.      Som Kommissionen har fremhævet, afspejler tjenesteyderens fortsatte involvering en vis dynamik, både hvad angår det indhold, der stilles til rådighed, og de ydelser, der leveres samtidig med denne tilrådighedsstillelse. Med andre ord kan leveringen af en digital tjeneste i modsætning til leveringen af digitalt indhold ikke begrænses til en enkeltstående og begrænset tilrådighedsstillelse.
39.      For det andet finder jeg, at en sådan fortolkning bekræftes af en læsning af artikel
2, nr. 11) og 16), i direktiv 2011/83 i lyset af dets artikel
16, litra m), hvorefter fortrydelsesretten under visse betingelser ikke finder anvendelse på aftaler om levering af digitalt indhold.
40.      En sådan undtagelse fra fortrydelsesretten er nemlig begrundet i den omstændighed, at forbrugeren, når der er tale om en levering af digitalt indhold, nøjagtigt kender det indhold, som vedkommende vil se eller høre, for så vidt som der er tale om en enkeltstående og specifik levering. Når først det indhold, der er stillet til rådighed, er blevet set eller hørt, er indholdet desuden kun af begrænset interesse for forbrugeren, for så vidt som det er blevet forbrugt i sin helhed. Der er således ikke noget tidsrum, hvor forbrugeren kan afprøve det indhold, der er stillet til rådighed.
41.      Det forholder sig anderledes, når der er tale om en levering af en digital tjeneste. I et sådant tilfælde er eksistensen af en fortrydelsesret begrundet fuldt ud, henset til den erhvervsdrivendes involvering og de ydelser, der er knyttet til tilrådighedsstillelsen af indholdet. I forbindelse med et abonnement på en streamingplatform kan kunden således »afprøve« platformen med henblik på at gøre sig bekendt med det katalog af værker, som denne udbyder, dens brugervenlighed og dens afspilningsmuligheder samt den mulige personlige tilpasning af platformen afhængig af det forbrugte indhold. I denne situation drejer det sig således ikke alene om at forbruge det leverede indhold, men også om at undersøge, om den tjenesteydelse, som den erhvervsdrivende leverer, i sin helhed er egnet for forbrugeren. Hvis dette ikke er tilfældet, kan forbrugeren så gøre brug af sin fortrydelsesret.
42.      Under alle omstændigheder fremgår det af løsningen, som Domstolen valgte i PE Digital-dommen (10), at artikel 16, litra m), i direktiv 2011/83 udgør en undtagelse til fortrydelsesretten, der som en EU-retlig bestemmelse, der begrænser de rettigheder, som er blevet tillagt af forbrugerbeskyttelseshensyn, fortolkes indskrænkende (11). Med andre ord kan begrebet »digitalt indhold«, som fører til, at undtagelsen til fortrydelsesretten finder anvendelse, ikke fortolkes udvidende og burde derfor efter min opfattelse være begrænset til enkeltstående leveringshandlinger. Når en tjeneste går videre end en sådan handling, skal den således kvalificeres som en »digital tjeneste« som omhandlet i dette direktivs artikel
2, nr. 16).
43.      Under disse omstændigheder er jeg af den opfattelse, at det fremgår af den systemiske fortolkning af artikel
2, nr. 11) og 16), og artikel
16, litra m), i direktiv 2011/83, at en streamingtjeneste som den i den foreliggende sag omhandlede ikke udgør en levering af »digitalt indhold«.
44.      Denne konklusion understøttes af en formålsfortolkning af disse bestemmelser.
3.      Formålsfortolkning
45.      Direktiv 2011/83 sigter mod at give »den rette balance mellem et højt forbrugerbeskyttelsesniveau og virksomhedernes konkurrenceevne« (12).
46.      Som Domstolen har fastslået, er formålet med fortrydelsesretten således at beskytte forbrugeren i den særlige fjernsalgssituation, hvor vedkommende i praksis ikke har mulighed for at se varen eller få kendskab til tjenesteydelsens egenskaber, før aftalen indgås. Fortrydelsesretten er således tiltænkt at skulle kompensere for den ulempe, der for forbrugeren følger af en fjernsalgsaftale, idet den pågældende indrømmes en passende betænkningstid til at undersøge og afprøve det erhvervede gode (13).
47.      Den undtagelse fra fortrydelsesretten, der er fastsat i artikel
16, litra m), i direktiv 2011/83, har til formål at beskytte den erhvervsdrivende i tilfælde, hvor det indhold, som den erhvervsdrivende leverer, er kendt og straks kan forbruges. I en sådan situation nyder forbrugeren, således som den italienske regering har fremhævet, fuldt ud alle fordelene ved ydelsen på det tidspunkt, hvor den er leveret. Som Sky Österreich desuden har gjort gældende, er det for så vidt angår digitalt indhold ikke muligt at genoprette statu quo ante under hensyntagen til den erhvervsdrivendes interesser, således at forbrugeren tillades at fortryde efterfølgende, hvilket i sidste ende ville betyde at den erhvervsdrivende har leveret det digitale indhold gratis.
48.      Under disse omstændigheder er det netop den bredere karakter af den »digitale tjeneste«, der indebærer en vedvarende forpligtelse fra den erhvervsdrivendes side i modsætning til den blotte levering af et »digitalt indhold«, der begrunder, at forbrugeren kan gøre sin fortrydelsesret gældende, hvis den pågældende efter at have erfaret indholdet, ikke er tilfreds med det. Derimod er det den enkeltstående og specifikke karakter af det »digitale indhold«, der begrunder, at forbrugeren ikke kan afprøve indholdet, idet denne, inden det pågældende indhold blev stillet til rådighed, havde kendskab til den nøjagtige ydelse, som vedkommende ville modtage.
49.      Det fremgår således ligeledes af undersøgelsen af formålene med direktiv 2011/83, med senere ændringer, at en streamingtjeneste som den i den foreliggende sag omhandlede ikke udgør en levering af »digitalt indhold«, for hvilken fortrydelsesretten på 14 dage i henhold til dette direktiv ikke finder anvendelse.
B.      Muligheden for misbrug
50.      En sådan konklusion drages efter min opfattelse ikke i tvivl af Sky Österreichs argument om, at det utvivlsomt ville føre til urimelige abonnementer, hvis forbrugeren fik mulighed for at gøre brug af sin fortrydelsesret i forbindelse med et abonnement på et udbud af streaming som det i hovedsagen omhandlede.
51.      Sky Österreich har således anført, at der konstateres spidsbelastninger for streamingtjenesten, navnlig når den første eller sidste sæson af populære serier stilles til rådighed eller på tidspunktet for de afgørende kampe i fodboldmesterskaber. Sky Österreich har anført, at hvis forbrugeren havde mulighed for at opsige sit abonnement umiddelbart efter at have forbrugt et indhold, kunne vedkommende se det omhandlede indhold næsten gratis.
52.      Som Kommissionen har fremhævet, har lovgiver imidlertid udtrykkeligt taget hensyn til denne mulighed for misbrug i artikel
14, stk. 3, i direktiv 2011/83, med senere ændringer, ved at fastsætte, at »udøver en forbruger sin fortrydelsesret efter at have fremsat en anmodning herom i overensstemmelse med artikel 7, stk. 3, eller artikel 8, stk. 8, betaler forbrugeren den erhvervsdrivende et beløb, der står i et rimeligt forhold til det leverede indtil det tidspunkt, hvor forbrugeren har underrettet den erhvervsdrivende om sin udøvelse af fortrydelsesretten, sammenlignet med fuld opfyldelse af aftalen«.
53.      Denne løsning finder også anvendelse, når forbrugeren opsiger sit abonnement på streamingplatformen: Den erhvervsdrivende modtager en kompensation svarende til tilgængeligheden af indholdet i den periode, hvor forbrugeren har haft adgang til det.
54.      Ifølge Sky Österreich ville en sådan kompensation ikke være tilstrækkelig i lyset af Domstolens retspraksis, hvorefter der ved fastsættelsen af det forholdsmæssige beløb, som forbrugeren skal betale til den erhvervsdrivende, når denne forbruger udtrykkeligt har anmodet om, at opfyldelsen af aftalen påbegyndes, inden fortrydelsesfristen udløber, og fortryder denne aftale, principielt skal tages hensyn til den pris, der er fastsat i aftalen, for samtlige de ydelser, der er genstand for samme aftale, og det skyldige beløb skal beregnes forholdsmæssigt på grundlag af tid (14). Imidlertid ville en sådan beregning ikke tage den forskellige værdi af det foreslåede indhold
i betragtning, idet en afsluttende fase i en sportskonkurrence har en anden økonomisk værdi end en daglig serie.
55.      Man kan nemlig ikke se bort fra, at forbrugerne kan være fristet til at udøve deres fortrydelsesret alene med det formål at få adgang til et enkelt attraktivt indhold, og at en forholdsmæssig beregning på grundlag af tid, som fastsat i retspraksis, muligvis ikke ville medføre en rimelig kompensation til den erhvervsdrivende.
56.      Imidlertid bemærker jeg for det første, at artikel
14, stk. 3, i direktiv 2011/83 foreskriver betaling af et beløb, der står i et rimeligt forhold til det leverede, uden nogen angivelse af, hvor længe den pågældende tjenesteydelse er tilgængelig. For det andet er den løsning, som Domstolen nåede frem til i dommen i PE Digital-sagen (15), efter min opfattelse begrundet i den omstændighed, at den økonomiske værdi af den tjenesteydelse, der blev leveret i denne sag – en datingside – havde en stabil og vedvarende karakter. Med andre ord var det ikke mere attraktivt for en forbruger at abonnere på tjenesten på et bestemt tidspunkt for at få adgang til et bestemt indhold.
57.      Henset til disse betragtninger finder jeg, at denne løsning ikke kan overføres direkte til situationen med den økonomiske kompensation, som skal betales af den forbruger, der har gjort brug af sin fortrydelsesret efter at have tegnet et abonnement på en streamingplatform, idet denne kompensation efter min opfattelse ud over den periode, hvor forbrugeren har været abonnent på platformen, også kan tage hensyn til den økonomiske værdi af det forskellige indhold, der stilles til rådighed og ses (16).
58.      Under disse omstændigheder fastholder jeg konklusionen i punkt 60 i dette forslag til afgørelse.
V.      Forslag til afgørelse
59.      På baggrund af alle de ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den besvarer det af Oberster Gerichtshof (øverste domstol, Østrig) forelagte præjudicielle spørgsmål således:
»Artikel 2, nr. 11) og 16), og artikel 16, litra m), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25. oktober 2011 om forbrugerrettigheder, om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF samt om ophævelse af Rådets direktiv 85/577/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2019/2161 af 27. november 2019,
skal fortolkes således, at
en streamingtjeneste, inden for rammerne af hvilken det indhold, der stilles til rådighed for forbrugeren, befinder sig på en server, hvortil kunderne kan få adgang via et hyperlink eller en app med henblik på at se det direkte, efter anmodning eller offline efter at det er blevet downloadet, ikke udgør en levering af »digitalt indhold«.«
1 –      Originalsprog: fransk.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 25.10.2011 om forbrugerrettigheder, om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/44/EF samt om ophævelse af Rådets direktiv 85/577/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF (EUT 2011, L 304, s. 64).
3 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 20.5.2019 om visse aspekter af aftaler om levering af digitalt indhold og digitale tjenester (EUT 2019, L 136, s. 1).
4 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 27.11.2019 om ændring af Rådets direktiv 93/13/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/6/EF, 2005/29/EF og 2011/83/EU for så vidt angår bedre håndhævelse og modernisering af EU-reglerne om forbrugerbeskyttelse (EUT 2019, L 328, s. 7).
5 –      BGBl. I, nr. 109/2022.
6 –      Dom af 15.1.2026, AVR-Afvalverwerking (C-692/23, EU:C:2026:4, præmis 37), af 22.12.2022, Sambre & Biesme et Commune de Farciennes (C-383/21 og C-384/21, EU:C:2022:1022, præmis 54), og af 17.11.1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, præmis 12).
7 –      30. betragtning til direktiv 2019/2161.
8 –      30. betragtning til direktiv 2019/2161.
9 –      30. betragtning til direktiv 2019/2161.
10 –      Dom af 8.10.2020 (C-641/19, EU:C:2020:808).
11 –      Dom af 8.10.2020, PE Digital (C-641/19, EU:C:2020:808, præmis 43).
12 –      Jf. fjerde betragtning til direktiv 2011/83 og anden betragtning til direktiv 2019/770.
13 –      Dom af 23.1.2019, Walbusch Walter Busch (C-430/17, EU:C:2019:47, præmis 45).
14 –      Dom af 8.10.2020, PE Digital (C-641/19, EU:C:2020:808).
15 –      Dom af 8.10.2020 (C-641/19, EU:C:2020:808).
16 –      I denne henseende forekommer det mig lettere at vurdere den økonomiske værdi af et bestemt indhold, når et sådant indhold ligeledes er tilgængeligt for køb eller leje uden nogen form for abonnement. At levere en sådan mulighed svarer givetvis til, at den erhvervsdrivende ikke længere kun indgår længerevarende abonnementsaftaler med forbrugerne, men gør det muligt at beregne den nøjagtige værdi af det udsendte indhold.