62024CO0406
DOMSTOLENS KENDELSE (Sjette Afdeling)
11. september 2025 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – EU-retlige principper – national procedure for udpegelse af en repræsentant for en person med et mentalt handicap – vanskelighed ved at finde en egnet repræsentant – tvivl om den judicielle karakter af sagen for det forelæggende organ«
I sag C-406/24,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Bezirksgericht Linz (distriktsdomstolen i Linz, Østrig) ved afgørelse af 3. juni 2024, indgået til Domstolen den 11. juni 2024, i sagen om udpegelse af en værge for
RC,
den anden part i sagen:
VertretungsNetz, Linz (Østrig),
har
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, A. Kumin, Domstolens vicepræsident, T. von Danwitz (refererende dommer), og dommer S. Gervasoni,
generaladvokat: J. Richard de la Tour,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
idet den efter at have hørt generaladvokaten har besluttet at træffe afgørelse ved begrundet kendelse i overensstemmelse med artikel 53, stk. 2, i Domstolens procesreglement,
afsagt følgende
Kendelse
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 3-5, 12, 19 og 28 i De Forenede Nationers konvention om rettigheder for personer med handicap, der blev indgået i New York den 13. december 2006 og godkendt på Det Europæiske Fællesskabs vegne ved Rådets afgørelse 2010/48/EF af 26. november 2009 (EUT 2010, L 23, s. 35, herefter »FN-konventionen om rettigheder for personer med handicap«), af artikel 1, 20, 21 og 26 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) og af de almindelige EU-retlige principper som omhandlet i artikel 6, stk. 3, TEU, navnlig lighedsprincippet, princippet om forbud mod forskelsbehandling, effektivitetsprincippet og princippet om effektiv domstolsbeskyttelse.
2
Denne anmodning er blevet indgivet i forbindelse med en sag indledt ex officio af Bezirksgericht Linz (distriktsdomstolen i Linz, Østrig) vedrørende udpegelsen af en værge for RC.
Retsforskrifter
Folkeretten
3
Det følger af artikel 1 i FN-konventionen om rettigheder for personer med handicap, at formålet med konventionen er »at fremme, beskytte og sikre handicappedes fulde og lige adgang til udøvelse af alle menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder samt at fremme respekten for handicappedes naturlige værdighed«.
4
Konventionens artikel 2 med overskriften »Definitioner« fastsætter:
»I denne konvention:
[...]
betyder »diskrimination på grund af handicap« enhver sondring, udelukkelse eller begrænsning på grund af et handicap, hvis formål eller virkning er at svække eller ophæve anerkendelse, nydelse eller udøvelse på lige fod med andre af alle menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder på det politiske, økonomiske, sociale, kulturelle, civile eller et hvilket som helst andet område[; d]ette omfatter alle former for diskrimination bl.a. nægtelse af tilpasninger i rimeligt omfang
betyder »tilpasninger i rimeligt omfang« nødvendige og passende ændringer og justeringer, som ikke indebærer en uforholdsmæssig stor eller unødvendig byrde, når dette i et konkret tilfælde er nødvendigt for at sikre, at handicappede kan nyde eller udøve alle menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder på lige fod med andre
[...]«
5
Den nævnte konventions artikel 3 med overskriften »Generelle principper« bestemmer:
»Principperne for denne konvention er:
[...]
b) ikke-diskrimination
c) fuld og effektiv deltagelse og inddragelse i samfundslivet
[...]
e) lige muligheder
f) tilgængelighed
[...]«
6
Artikel 4, stk. 1, i FN-konventionen om rettigheder for personer med handicap med overskriften »Generelle forpligtelser« er affattet således:
»Deltagerstaterne forpligter sig til at sikre og fremme den fuldstændige virkeliggørelse af alle menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder for alle handicappede uden nogen form for diskrimination på grund af handicap. Med henblik herpå forpligter deltagerstaterne sig til at:
a)
vedtage alle passende lovgivningsmæssige, administrative og andre foranstaltninger til gennemførelse af de rettigheder, der anerkendes i denne konvention
b)
træffe alle passende foranstaltninger, herunder lovgivning, med henblik på at ændre eller ophæve eksisterende love, regler, sædvaner og praksis, som medfører diskrimination af handicappede
[...]«
7
Følgende fremgår af konventionens artikel 5, stk. 1-3, med overskriften »Lighed og ikke-diskrimination«:
»1.   Deltagerstaterne anerkender, at alle er lige for og under loven, og at alle uden nogen form for diskrimination har ret til lige beskyttelse og til at drage samme nytte af loven.
2.   Deltagerstaterne forbyder enhver diskrimination på grund af handicap og sikrer handicappede en ligelig og effektiv retsbeskyttelse mod forskelsbehandling uanset årsag.
3.   For at fremme lighed og afskaffe diskrimination træffer deltagerstaterne alle nødvendige foranstaltninger for at sikre, at der foretages tilpasninger i rimeligt omfang.«
8
Konventionens artikel 12 med overskriften »Lighed for loven« fastsætter følgende i stk. 2 og 3:
»2.   Deltagerstaterne anerkender, at handicappede har rets- og handleevne på lige fod med andre i alle livets forhold.
3.   Deltagerstaterne skal træffe passende foranstaltninger for at give handicappede adgang til den støtte, de måtte have behov for, til at udøve deres rets- og handleevne.«
9
I overensstemmelse med artikel 19 i FN-konventionen om rettigheder for personer med handicap med overskriften »Ret til en selvstændig tilværelse og deltagelse i samfundslivet«»[anerkender deltagerstaterne], at alle personer med handicap har lige ret til at leve i samfundet med de samme valgmuligheder som andre, og skal træffe effektive og passende foranstaltninger for at gøre det lettere for handicappede fuldt ud at udøve denne rettighed samt fuldt ud at blive inddraget og deltage i samfundslivet [...]«.
10
Denne konventions artikel 28 med overskriften »Tilfredsstillende levestandard og social tryghed« bestemmer i stk. 1:
»Deltagerstaterne anerkender, at handicappede har ret til tilfredsstillende levestandard for sig selv og deres familie, herunder fyldestgørende ernæring, beklædning og bolig, og til stadig forbedring af deres levestandard, og skal træffe egnede foranstaltninger for at sikre og fremme opfyldelsen af denne ret uden diskrimination på grund af handicap.«
Østrigsk ret
11
§ 271 i Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (den almindelige borgerlige lovbog, herefter »ABGB«) har følgende ordlyd:
»Domstolen skal udpege en værge for en voksen person, når den pågældende anmoder herom, eller ex officio, i tilfælde af at
1.
personen på grund af psykisk sygdom eller lignende forringelse af sin beslutningsevne ikke er i stand til at varetage visse anliggender uden risiko for at skade sig selv
2.
personen ikke har en repræsentant til dette formål
3.
personen ikke kan eller vil vælge en og
4.
et værgemål ikke er en mulighed.«
12
Det følger af § 272, stk. 1, i ABGB, at »[e]n værge kun kan udpeges til individuelle anliggender eller visse kategorier af anliggender, der kræver behandling nu og som er præcist defineret«.
13
§ 274 i ABGB fastsætter, at:
»(1)   Den person, der er udpeget i medfør af en fuldmagt, en værgemålsaftale eller en værgemålsinstruks, er som udgangspunkt værge, såfremt den pågældende samtykker hertil.
(2)   Hvis en sådan person ikke er tilgængelig eller egnet, udpeges en person, der står den voksne nær og er i stand til at udføre opgaven, såfremt den pågældende samtykker hertil.
(3)   Hvis det ikke er muligt at udpege en sådan person, udpeges en forening for beskyttelse af voksne, såfremt denne samtykker hertil.
(4)   Hvis det heller ikke er muligt at udpege en forening for beskyttelse af voksne, skal der, i overensstemmelse med § 275, udpeges en notar (notarfuldmægtig) eller en advokat (advokatfuldmægtig) eller, såfremt den pågældende samtykker hertil, en anden egnet person.
(5)   En notar (notarfuldmægtig) eller en advokat (advokatfuldmægtig) udpeges som udgangspunkt, når sagsbehandlingen hovedsageligt kræver juridisk viden, og en forening for beskyttelse af voksne [...] udpeges som udgangspunkt, når værgemålet i øvrigt er forbundet med specifikke krav.«
14
I henhold til § 275, første punktum, i ABGB, kan en notar eller advokat, der ikke er behørigt registreret på listen over advokater eller notarer, der er særligt kvalificerede til at varetage et værgemål i henhold til en fuldmagt og værgemålsaftalen, nægte at varetage værgemålet, navnlig hvis behandlingen af anliggenderne ikke hovedsageligt kræver juridisk viden.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
15
Bezirksgericht Linz (distriktsdomstolen i Linz), det forelæggende organ i nærværende sag, indledte ved afgørelse af 18. juli 2022 ex officio en sag for at vurdere behovet for at udpege en værge for RC.
16
Det forelæggende organ påtænker at udpege en værge for RC til at forvalte dennes anliggender, der som udgangspunkt ikke kræver juridisk viden i henhold til den nationale lovgivning, der er omhandlet i hovedsagen. RC har i forbindelse med hovedsagen også anmodet om en sådan støtte.
17
Ifølge oplysningerne i anmodningen om præjudiciel afgørelse har sagen været moden til behandling siden oktober 2022, og der skal nu udpeges en værge for RC. Det forelæggende organ har imidlertid ikke kunnet udpege en af de fysiske personer eller en forening for beskyttelse af voksne som omhandlet i § 274, stk. 1-3, i ABGB, som værge for RC, idet det samtykke, der kræves af disse personer til dette formål i henhold til de nævnte bestemmelser, ikke foreligger. I overensstemmelse med § 274, stk. 4, i ABGB kontaktede dette organ derefter notarer og advokater. Ingen af de sidstnævnte indvilgede dog i at varetage værgemålet, idet behandlingen af RC’s anliggender ikke hovedsageligt krævede juridisk viden som omhandlet i § 275, første punktum, i ABGB.
18
Det forelæggende organ er i tvivl om, hvorvidt den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning er forenelig med artikel 3-5, 12, 19 og 28 i FN-konventionen om rettigheder for personer med handicap, med de grundlæggende rettigheder, der er fastsat i chartrets artikel 1, 20, 21 og 26, og med lighedsprincippet, princippet om forbud mod forskelsbehandling, effektivitetsprincippet og princippet om effektiv domstolsbeskyttelse.
19
Organet mener i overensstemmelse med princippet om EU-rettens forrang, at FN-konventionen om rettigheder for personer med handicap og de andre rettigheder og EU-retlige principper, der er nævnt i foregående præmis, har forrang for medlemsstaternes lovgivning, som ikke må anvendes i tilfælde af konflikt.
20
Det er på baggrund heraf, at Bezirksgericht Linz (distriktsdomstolen i Linz) har besluttet at udsætte sagen og anmode Domstolen om en præjudiciel afgørelse af følgende spørgsmål:
»1)
Er en national lovgivning (§§ 274 og 275 i ABGB), der ikke som juridisk konsekvens fastsætter, hvem retten skal udpege som repræsentant for en sårbar person, når [medlemmerne] af de professionelle kategorier af notarer eller advokater, herunder kandidater, der ønsker at udøve disse erhverv, der som de sidste i den række af personer, der kan udpeges, som fremgår af den nævnte lovgivning, som begrundelse for afslag kan påberåbe sig, at »behandlingen af anliggender ikke hovedsageligt kræver juridisk viden«, forenelig med de »almindelige principper« i [FN-konventionen om rettigheder for personer med handicap], der fremgår af artikel 3 i denne konvention, og mere specifikt med princippet om ikke-diskrimination, princippet om fuld og effektiv deltagelse og inddragelse i samfundslivet, princippet om respekt for forskellighed og accept af handicappede som en del af den menneskelige mangfoldighed og af menneskeheden og princippet om lige muligheder som omhandlet heri?
2)
Er en national lovgivning (§§ 274 og 275 i ABGB), der ikke som juridisk konsekvens fastsætter, hvem retten skal udpege som repræsentant for en sårbar person, når [medlemmerne] af de professionelle kategorier af notarer eller advokater, herunder kandidater, der ønsker at udøve disse erhverv, der som de sidste i den række af personer, der kan udpeges, som fremgår af den nævnte lovgivning, som begrundelse for afslag kan påberåbe sig, at »behandlingen af anliggender ikke hovedsageligt kræver juridisk viden«, forenelig med de »almindelige principper« i [FN-konventionen om rettigheder for personer med handicap], der fremgår af artikel 4 i denne konvention, og mere specifikt med principperne, der er oplistet heri, i medfør af hvilke deltagerstaterne forpligter sig til at vedtage alle passende lovgivningsmæssige, administrative og andre foranstaltninger til gennemførelse af de rettigheder, der anerkendes i denne konvention, og til at træffe alle passende foranstaltninger, herunder lovgivning, med henblik på at ændre eller ophæve eksisterende love, regler, sædvaner og praksis, som medfører diskrimination af handicappede?
3)
Er en national lovgivning (§§ 274 og 275 i ABGB), der ikke som juridisk konsekvens fastsætter, hvem retten skal udpege som repræsentant for en sårbar person, når [medlemmerne] af de professionelle kategorier af notarer eller advokater, herunder kandidater, der ønsker at udøve disse erhverv, der som de sidste i den række af personer, der kan udpeges, som fremgår af den nævnte lovgivning, som begrundelse for afslag kan påberåbe sig, at »behandlingen af anliggender ikke hovedsageligt kræver juridisk viden«, forenelig med princippet om ikke-diskrimination, som fastsat i artikel 5 i [FN-konventionen om rettigheder for personer med handicap], og mere specifikt med den forpligtelse, der fremgår af bestemmelsen, for [deltagerstaterne til at anerkende], at alle er lige for og under loven, og at alle uden nogen form for diskrimination har ret til lige beskyttelse og til at drage samme nytte af loven, og for disse stater til at forbyde enhver diskrimination på grund af handicap og [sikre] handicappede en ligelig og effektiv retsbeskyttelse mod forskelsbehandling uanset årsag?
4)
Er en national lovgivning (§§ 274 og 275 i ABGB), der ikke som juridisk konsekvens fastsætter, hvem retten skal udpege som repræsentant for en sårbar person, når [medlemmerne] af de professionelle kategorier af notarer eller advokater, herunder kandidater, der ønsker at udøve disse erhverv, der som de sidste i den række af personer, der kan udpeges, som fremgår af den nævnte lovgivning, som begrundelse for afslag kan påberåbe sig, at »behandlingen af anliggender ikke hovedsageligt kræver juridisk viden«, forenelig med princippet om lighed for loven som omhandlet i artikel 12 i [FN-konventionen om rettigheder for personer med handicap], og mere specifikt med kravene, der fremgår af bestemmelsen, om, at deltagerstaterne anerkender, at handicappede har rets- og handleevne på lige fod med andre i alle livets forhold, og om, at staterne skal træffe passende foranstaltninger for at give handicappede adgang til den støtte, de måtte have behov for, til at udøve deres rets- og handleevne?
5)
Er en national lovgivning (§§ 274 og 275 i ABGB), der ikke som juridisk konsekvens fastsætter, hvem retten skal udpege som repræsentant for en sårbar person, når [medlemmerne] af de professionelle kategorier af notarer eller advokater, herunder kandidater, der ønsker at udøve disse erhverv, der som de sidste i den række af personer, der kan udpeges, som fremgår af den nævnte lovgivning, som begrundelse for afslag kan påberåbe sig, at »behandlingen af anliggender ikke hovedsageligt kræver juridisk viden«, forenelig med kravet om deltagelse [i samfundslivet] som omhandlet i artikel 19 i [FN-konventionen om rettigheder for personer med handicap], som fastsætter, at deltagerstaterne anerkender, at alle personer med handicap har lige ret til at leve i samfundet med de samme valgmuligheder som andre, og skal træffe effektive og passende foranstaltninger for at gøre det lettere for handicappede fuldt ud at udøve denne rettighed samt fuldt ud at blive inddraget og deltage i samfundslivet?
6)
Er en national lovgivning (§§ 274 og 275 i ABGB), der ikke som juridisk konsekvens fastsætter, hvem retten skal udpege som repræsentant for en sårbar person, når [medlemmerne] af de professionelle kategorier af notarer eller advokater, herunder kandidater, der ønsker at udøve disse erhverv, der som de sidste i den række af personer, der kan udpeges, som fremgår af den nævnte lovgivning, som begrundelse for afslag kan påberåbe sig, at »behandlingen af anliggender ikke hovedsageligt kræver juridisk viden«, forenelig med kravet i artikel 2[8] i [FN-konventionen om rettigheder for personer med handicap], i medfør af hvilket deltagerstaterne anerkender, at handicappede har ret til tilfredsstillende levestandard for sig selv og deres familie, herunder fyldestgørende ernæring, beklædning og bolig, og til stadig forbedring af deres levestandard, og skal træffe egnede foranstaltninger for at sikre og fremme opfyldelsen af denne ret uden diskrimination på grund af handicap?
7)
Er en national lovgivning (§§ 274 og 275 i ABGB), der ikke som juridisk konsekvens fastsætter, hvem retten skal udpege som repræsentant for en sårbar person, når [medlemmerne] af de professionelle kategorier af notarer eller advokater, herunder kandidater, der ønsker at udøve disse erhverv, der som de sidste i den række af personer, der kan udpeges, som fremgår af den nævnte lovgivning, som begrundelse for afslag kan påberåbe sig, at »behandlingen af anliggender ikke hovedsageligt kræver juridisk viden«, forenelig med de grundlæggende rettigheder, der fremgår af [chartret], i medfør af hvilke den menneskelige værdighed er ukrænkelig og skal respekteres og beskyttes (artikel 1), alle mennesker er lige for loven (artikel 20), enhver forskelsbehandling på grund af bl.a. handicap er forbudt (artikel 21), og Unionen anerkender og respekterer retten for mennesker med handicap til at nyde godt af foranstaltninger, der skal sikre deres autonomi, deres sociale og erhvervsmæssige integration og deres deltagelse i samfundslivet (artikel 26)?
8)
Er en national lovgivning (§§ 274 og 275 i ABGB), der ikke som juridisk konsekvens fastsætter, hvem retten skal udpege som repræsentant for en sårbar person, når [medlemmerne] af de professionelle kategorier af notarer eller advokater, herunder kandidater, der ønsker at udøve disse erhverv, der som de sidste i den række af personer, der kan udpeges, som fremgår af den nævnte lovgivning, som begrundelse for afslag kan påberåbe sig, at »behandlingen af anliggender ikke hovedsageligt kræver juridisk viden«, forenelig med de almindelige EU-retlige principper som omhandlet i artikel 6, stk. 3, TEU, navnlig med lighedsprincippet, princippet om forbud mod forskelsbehandling, forpligtelsen til at give EU-retten effektiv virkning og beskytte de rettigheder, den giver (»effektivitetsprincippet«) og princippet om effektiv domstolsbeskyttelse?«
Retsforhandlingerne for Domstolen
21
Ved anmodningen om præjudiciel afgørelse har det forelæggende organ anmodet Domstolen om at undergive den foreliggende sag en fremskyndet procedure i henhold til artikel 105 i Domstolens procesreglement.
22
Henset til Domstolens beslutning om at træffe afgørelse i henhold til artikel 53, stk. 2, i dette procesreglement, er det ufornødent at tage stilling til denne anmodning.
Formaliteten vedrørende anmodningen om præjudiciel afgørelse
23
I henhold til artikel 53, stk. 2, i Domstolens procesreglement kan Domstolen, når en anmodning om præjudiciel afgørelse åbenbart må afvises, til enhver tid efter at have hørt generaladvokaten beslutte at træffe afgørelse ved begrundet kendelse uden at fortsætte sagens behandling.
24
Der er grundlag for at anvende denne bestemmelse i den foreliggende sag.
25
Indledningsvis rejser oplysningerne i anmodningen om præjudiciel afgørelse spørgsmålet om, hvorvidt Bezirksgericht Linz (distriktsdomstolen i Linz), for så vidt som der ved denne ret er blevet anlagt en sag vedrørende udpegelsen af en værge, kan anses for en »ret« i henhold til artikel 267 TEUF, der træffer afgørelse i sager med henblik på vedtagelse af en retslig afgørelse. Det er imidlertid ikke nødvendigt at afgøre dette retslige spørgsmål i den foreliggende sag, da ingen af de præjudicielle spørgsmål af andre grunde kan antages til realitetsbehandling.
26
Det følger af fast retspraksis, at det inden for rammerne af det samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, der er indført i artikel 267 TEUF, udelukkende tilkommer den nationale ret, for hvilken tvisten er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, både om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, og relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de forelagte spørgsmål vedrører fortolkningen af EU-retten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse. Heraf følger, at der foreligger en formodning for, at spørgsmål om EU-retten er relevante. Domstolen kan kun afvise at træffe afgørelse om et præjudicielt spørgsmål fremsat af en national ret, hvis det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål (dom af 7.9.2023, Groenland Poultry, C-169/22, EU:C:2023:638, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis).
27
Nødvendigheden af at opnå en fortolkning af EU-retten, som den nationale ret kan bruge, kræver, at den nationale ret nøje iagttager de krav til indholdet af en anmodning om præjudiciel afgørelse, som udtrykkeligt fremgår af artikel 94 i Domstolens procesreglement, som den forelæggende ret bør have kendskab til (dom af 17.10.2024, FA.RO. di YK & C., C-16/23, EU:C:2024:886, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis). Disse krav er desuden nævnt i punkt 13, 15 og 16 i Den Europæiske Unions Domstols anbefalinger til de nationale retter vedrørende forelæggelse af præjudicielle spørgsmål (EUT 2019, C 380, s. 1), som nu fremgår af punkt 13, 15 og 16 i Den Europæiske Unions Domstols anbefalinger til de nationale retter vedrørende forelæggelse af præjudicielle spørgsmål (EUT C/2024/6008).
28
Det er således, som det fremgår af procesreglementets artikel 94, litra c), nødvendigt, at forelæggelsesafgørelsen indeholder en fremstilling af grundene til, at den forelæggende ret er i tvivl om fortolkningen af visse EU-retlige bestemmelser, samt af sammenhængen mellem disse bestemmelser og den nationale lovgivning, som finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (dom af 8.5.2024, Instituto da Segurança Social m.fl., C-20/23, EU:C:2024:389, præmis 49).
29
Det skal i denne henseende ligeledes fremhæves, at forelæggelsesafgørelsens oplysninger skal gøre det muligt dels for Domstolen at give brugbare svar på de af den nationale ret forelagte spørgsmål, dels for medlemsstaternes regeringer samt andre berørte parter at udøve den rettighed, som de er tillagt ved artikel 23 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, til at fremsætte bemærkninger. Domstolen skal drage omsorg for, at denne ret sikres, når henses til, at det i henhold til den nævnte bestemmelse kun er forelæggelsesafgørelserne, der meddeles de berørte parter (dom af 19.12.2024, SISTEM LUX, C-717/22 og C-372/23, EU:C:2024:1041, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
30
I den foreliggende sag ønsker det forelæggende organ med det første til det sjette spørgsmål nærmere bestemt oplyst, om artikel 3-5, 12, 19 og 28 i FN-konventionen om rettigheder for personer med handicap er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der regulerer repræsentation af personer med handicap.
31
Det bemærkes i den forbindelse, at selv om repræsentation af personer med handicap henhører under hver medlemsstats kompetence, skal denne kompetence udøves under overholdelse af EU-retten (jf. analogt dom af 15.10.2024, KUBERA, C-144/23, EU:C:2024:881, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis, og af 29.4.2025, Kommissionen mod Malta (Statsborgerskab gennem investering), C-181/23, EU:C:2025:283, præmis 81 og den deri nævnte retspraksis).
32
Ganske vist har Unionen godkendt FN-konventionen om rettigheder for personer med handicap ved afgørelse 2010/48, og bestemmelserne i denne konvention udgør følgelig en integrerende del af Unionens retsorden fra tidspunktet for nævnte afgørelses ikrafttrædelse (dom af 11.9.2019, Nobel Plastiques Ibérica, C-397/18, EU:C:2019:703, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis).
33
Denne konvention udgør imidlertid en blandet aftale indgået af Unionen og dens medlemsstater i medfør af en delt kompetence. Domstolen har for så vidt angår sådanne aftaler, når der rejses sag ved den i overensstemmelse med artikel 267 TEUF, kompetence til at fastlægge skellet mellem de forpligtelser, som Unionen har påtaget sig, og de forpligtelser, som fortsat alene påhviler medlemsstaterne, og til i den forbindelse at fortolke bestemmelserne i en sådan aftale. Domstolen har efterfølgende kompetence til at fortolke bestemmelserne i en blandet aftale vedrørende de forpligtelser, som Unionen har påtaget sig, når de henhører under et område, hvor Unionen har udøvet sine beføjelser (jf. i denne retning dom af 8.3.2011, Lesoochranárske zoskupenie, C-240/09, EU:C:2011:125, præmis 31, 32 og 34, og af 14.7.2022, ÖBB-Infrastruktur Aktiengesellschaft, C-500/20, EU:C:2022:563, præmis 40 og 41).
34
Desuden har Domstolen fundet, at et specifikt spørgsmål, som endnu ikke er genstand for EU-retsforskrifter, henhører under EU-retten, når dette spørgsmål er reguleret i aftaler indgået af Unionen og af dets medlemsstater, og når spørgsmålet vedrører et område, som i vidt omfang er omfattet af EU-retten (jf. i denne retning dom af 8.3.2011, Lesoochranárske zoskupenie, C-240/09, EU:C:2011:125, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
35
Det følger ligeledes af fast retspraksis, at når en bestemmelse i en international aftale kan finde anvendelse både på situationer henhørende under national ret og på situationer henhørende under EU-retten, er der en vis interesse i, at denne bestemmelse fortolkes ensartet af Domstolen, uanset de vilkår, hvorunder bestemmelsen skal anvendes, således at senere fortolkningsuoverensstemmelser undgås (jf. i denne retning dom af 14.7.2022, ÖBB-Infrastruktur Aktiengesellschaft, C-500/20, EU:C:2022:563, præmis 42 og 43 og den deri nævnte retspraksis).
36
Det skal dog bemærkes, at anmodningen om præjudiciel afgørelse klart ikke indeholder de oplysninger, der er nødvendige for, at Domstolen kan efterprøve sin kompetence til at fortolke bestemmelserne i FN-konventionen om rettigheder for personer med handicap, i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i præmis 33-35 i denne kendelse. Navnlig har det forelæggende organ ikke godtgjort, at der er en sammenhæng mellem bestemmelserne i denne konvention, som der anmodes om en fortolkning af, og de EU-retlige bestemmelser, således som det er påkrævet i medfør af denne retspraksis.
37
Selv om det forelæggende organ med sit første til sjette spørgsmål spørger Domstolen om de mulige forpligtelser vedrørende repræsentation af handicappede, der i givet fald følger af denne konvention, henviser organet i sin anmodning om præjudiciel afgørelse kun til artikel 3-5, 12, 19 og 28 i samme konvention uden dog at præcisere, på hvilken måde de rejste spørgsmål enten falder ind under en specifik bestemmelse, som Unionen har vedtaget i forbindelse med udøvelsen af sine beføjelser, eller under et område, der i vid udstrækning er omfattet af EU-retten.
38
Anmodningen om præjudiciel afgørelse indeholder heller ingen angivelse af, om bestemmelserne i FN-konventionen om rettigheder for personer med handicap, som der anmodes om en fortolkning af, kan finde anvendelse på såvel situationer, der er omfattet af national ret, som situationer, der er omfattet af EU-retten.
39
Det følger heraf, at anmodningen om præjudiciel afgørelse for så vidt angår det første til det sjette spørgsmål klart ikke opfylder de krav, der er fastsat i den retspraksis, der er nævnt i præmis 27 og 28 i denne kendelse.
40
Med det syvende og det ottende spørgsmål ønsker det forelæggende organ nærmere bestemt oplyst, om de grundlæggende rettigheder, der er fastsat i chartrets artikel 1, 20, 21 og 26, og de almindelige EU-retlige principper, navnlig lighedsprincippet, princippet om forbud mod forskelsbehandling, effektivitetsprincippet og princippet om effektiv domstolsbeskyttelse, er til hinder for den nationale lovgivning, der er omhandlet i hovedsagen.
41
Det skal bemærkes, at chartrets anvendelsesområde for så vidt angår medlemsstaternes handlinger er defineret i dets artikel 51, stk. 1, hvorefter chartrets bestemmelser er rettet til medlemsstaterne, udelukkende når de gennemfører EU-retten, og denne bestemmelse bekræfter Domstolens faste praksis vedrørende de almindelige EU-retlige principper, i medfør af hvilken de grundlæggende rettigheder, som er sikret ved Unionens retsorden, kan anvendes i alle situationer, der reguleres af EU-retten, men ikke uden for sådanne situationer. Når en retlig situation derimod ikke henhører under EU-rettens anvendelsesområde, har Domstolen ikke kompetence til at træffe afgørelse herom, og de af chartrets bestemmelser, der eventuelt er blevet påberåbt, kan ikke i sig selv danne grundlag for denne kompetence (jf. i denne retning dom af 10.7.2014, Julián Hernández m.fl., C-198/13, EU:C:2014:2055, præmis 33, af 13.1.2022, Marcas MC, C-363/20, EU:C:2022:21, præmis 33-36, og af 25.1.2024, Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova, C-58/22, EU:C:2024:70, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).
42
Selv om det forelæggende organ i den foreliggende sag ønsker Domstolens fortolkning af de grundlæggende rettigheder og de almindelige EU-retlige principper, der er nævnt i præmis 40 i denne kendelse, forklarer organet ikke, hvilken sammenhæng der efter dette organs opfattelse er mellem den nationale lovgivning, der finder anvendelse i hovedsagen, og en EU-retlig bestemmelse, andre end de bestemmelser, der fremgår af chartret, eller de nævnte almindelige principper.
43
Hvad angår det syvende og det ottende spørgsmål er det således klart, at anmodningen om præjudiciel afgørelse ikke opfylder kravene i procesreglementets artikel 94, litra c), sammenholdt med chartrets artikel 51, stk. 1.
44
Henset til samtlige ovenstående betragtninger er det åbenbart, at nærværende anmodning om præjudiciel afgørelse i medfør af procesreglementets artikel 53, stk. 2, skal afvises.
Sagsomkostninger
45
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Sjette Afdeling) for ret:
Det er åbenbart, at anmodningen om præjudiciel afgørelse indgivet af Bezirksgericht Linz (distriktsdomstolen i Linz, Østrig) ved afgørelse af 3. juni 2024 skal afvises.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.