PERSONALERETTENS DOM
(Tredje Afdeling)
13. september 2011
Sag F-4/10
Christiana Nastvogel
mod
Rådet for Den Europæiske Union
»Personalesag – bedømmelse – bedømmelsesrapporter – bedømmelsesudvalgets udtalelse – forringelse af den analytiske bedømmelse – dialog mellem den bedømte og bedømmeren – høring af forskellige overordnede – medbedømmerens kendskab til den bedømtes arbejde – begrundelse – hensyntagen til sygeorlov«
Angående:      Søgsmål anlagt i henhold til artikel 270 TEUF, som i medfør af artikel 106a Euratom finder anvendelse på Euratom-traktaten, hvorunder Christiana Nastvogel har nedlagt påstand om annullation af hendes bedømmelsesrapport for perioden fra den 1. juli 2006 til den 31. december 2007.
Udfald:      Christiana Nastvogels bedømmelsesrapport for perioden fra den 1. juli 2006 til den 31. december 2007 annulleres. Rådet betaler sagens omkostninger.
Sammendrag
1.      Tjenestemænd – bedømmelse – bedømmelsesrapport – domstolskontrol – grænser
(Tjenestemandsvedtægten, art. 43)
2.      Tjenestemænd – bedømmelse – bedømmelsesrapport – udfærdigelse – bedømmelsesudvalgets udtalelse
(Tjenestemandsvedtægten, art. 43)
3.      Tjenestemænd – bedømmelse – bedømmelsesrapport – ringere bedømmelse end den tidligere bedømmelse – begrundelsespligt – rækkevidde
(Tjenestemandsvedtægten, art. 43)
4.      Tjenestemænd – bedømmelse – bedømmelsesrapport – begrundet fravær
(Tjenestemandsvedtægten, art. 43)
5.      Tjenestemænd – bedømmelse – bedømmelsesrapport – udfærdigelse – obligatorisk høring af de nærmeste overordnede
(Tjenestemandsvedtægten, art. 43)
6.      Tjenestemænd – bedømmelse – bedømmelsesrapport – udfærdigelse – anden bedømmer
(Tjenestemandsvedtægten, art. 43)
7.      Tjenestemænd – bedømmelse – bedømmelsesrapport – udfærdigelse – dialog mellem bedømmeren og den bedømte
(Tjenestemandsvedtægten, art. 43)
1.      Det tilkommer ikke Personaleretten at sætte sin vurdering i stedet for den vurdering, som er foretaget af de personer, der har til opgave at vurdere den bedømte persons arbejde, idet Unionens institutioner råder over et vidt skøn ved bedømmelsen af deres tjenestemænds arbejde. Det tilkommer således ikke Personaleretten, bortset fra tilfælde af faktiske fejl, åbenbart urigtige skøn eller magtfordrejning, at kontrollere rigtigheden af administrationens bedømmelse af en tjenestemands faglige kvalifikationer, når denne bedømmelse indebærer komplekse subjektive vurderinger, som ifølge selve deres beskaffenhed ikke kan kontrolleres objektivt.
(jf. præmis 32)
Henvisning til:
Retten i Første Instans: 25. oktober 2005, sag T-96/04, Cwik mod Kommissionen, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis
Personaleretten: 23. februar 2010, sag F-7/09, Faria mod KHIM, præmis 44
2.      Den anden bedømmer er ikke bundet af bedømmelsesudvalgets udtalelse. Det er følgelig kun i det tilfælde, hvor udtalelsen fra bedømmelsesudvalget nævner specielle omstændigheder, som er egnede til at rejse tvivl om gyldigheden eller rigtigheden af en bedømmelse i bedømmelsesrapporten, at en forskel mellem nævnte udtalelse og indholdet af bedømmelsesrapporten vil kunne medføre annullation af den anfægtede bedømmelsesrapport. Når den anfægtede rapport indeholder en tilstrækkelig begrundelse, og udvalgets udtalelse ikke nævner særlige omstændigheder, som er egnede til at rejse tvivl om gyldigheden eller rigtigheden af den første bedømmers bedømmelser, kan det desuden ikke kræves, at den anden bedømmer fremkommer med yderligere forklaringer vedrørende begrundelserne for, at han ikke følger bedømmelsesudvalgets anbefalinger.
(jf. præmis 33 og 63)
Henvisning til:
Retten i Første Instans: 12. juni 2002, sag T-187/01, Mellone mod Kommissionen, præmis 33; 5. november 2003, sag T-98/02, Lebedef-Caponi mod Kommissionen, præmis 61
Personaleretten: 10. september 2009, sag F-124/07, Behmer mod Parlamentet, præmis 60
3.      Administrationen har pligt til at begrunde alle bedømmelsesrapporter tilstrækkeligt og udførligt for at sætte den pågældende i stand til at fremkomme med bemærkninger til denne begrundelse, idet overholdelsen af disse krav er så meget mere påkrævet, når bedømmelsen er ringere end den tidligere bedømmelse. I denne forbindelse anses dette krav for at være opfyldt, når bedømmeren fastslår, at den pågældende i det tidsrum, der dækkes af den anfægtede bedømmelsesrapport, ikke har gjort en usædvanlig god indsats under udførelsen af visse af sine opgaver. Med henblik på at vurdere, om en bedømmelsesrapport er tilstrækkeligt begrundet, skal der tages hensyn til alle de oplysninger, som den berørte tjenestemand er blevet meddelt, og ikke kun til de oplysninger, der fremgår af nævnte rapport.
(jf. præmis 58 og 61)
Henvisning til:
Retten i Første Instans: 16. juli 1992, sag T-1/91, Della Pietra mod Kommissionen, præmis 32; 28. maj 1998, forenede sager T-78/96 og T-170/96, W mod Kommissionen, præmis 141; Mellone mod Kommissionen, præmis 27; 25. oktober 2005, sag T-50/04, Micha mod Kommissionen, præmis 36
Personaleretten: 10. november 2009, sag F-93/08, N mod Parlamentet, præmis 86
4.      Selv om bedømmelserne af en tjenestemands tjenstlige indsats kan forhøjes således, at der tages hensyn til de betingelser, hvorunder tjenestemanden har udført sine funktioner på trods af, at den pågældende har haft mindre effektiv arbejdstid på grund af fravær i forbindelse med sygdom, er denne hensyntagen ikke automatisk. Det er alene en mulighed for dem, der udfærdiger bedømmelsesrapporten, som kun bliver obligatorisk, når omstændighederne berettiger dertil.
Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om en bedømmelsesrapports begrundelse opfylder de særlige bestemmelser som omhandlet i vedtægtens artikel 43, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes i forhold til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område. I tilfælde, hvor bedømmeren ikke har grund til at antage, at den bedømtes begrundede fravær har kunnet have en indvirkning af opadgående retning i dennes tjenstlige indsats, kan det derfor ikke bebrejdes ham hverken at have nævnt eller taget hensyn til en sådan omstændighed i sin bedømmelsesrapport.
(jf. præmis 65 og 66)
Henvisning til:
Retten i Første Instans: 8. marts 2005, sag T-277/03, Vlachaki mod Kommissionen, præmis 83 og den deri nævnte retspraksis; 6. oktober 2009, sag T-102/08 P, Sundholm mod Kommissionen, præmis 39 og 40
5.      En bedømmer skal med henblik på fuldt ud at bedømme en tjenestemands fortjenester for hele bedømmelsesperioden udspørge de overordnede, under hvis myndighed denne har arbejdet i en længere periode. Fremsendelsen af en skriftlig udtalelse om en person svarer imidlertid til en høring.
(jf. præmis 85 og 86)
Henvisning til:
Domstolen: 21. marts 1985, sag C-263/83, Turner mod Kommissionen, præmis 18 og 20
6.      I tilfælde af genoptagelse af rapporten, der er udfærdiget af den første bedømmer, følger det af artikel 2, stk. 2, og artikel 8, stk. 4, i de almindelige gennemførelsesbestemmelser til vedtægtens artikel 43, som er vedtaget af Rådet, dels at den anden bedømmer skal være tilstrækkeligt distanceret til at kunne bedømme hele sagen og ikke, i modsætning til den første bedømmer, være tilstrækkelig tæt på tjenestemanden til på baggrund heraf at kunne bedømme den bedømtes fortjenester, dels at han er forpligtet til udtrykkeligt at henvise til nævnte rapport ved udfærdigelsen af den endelige bedømmelsesrapport. Den anden bedømmers opgave er således uafhængigt at efterprøve den første bedømmers vurdering, således at det står ham frit for, hvis han finder det hensigtsmæssigt, at begrænse sig til at bekræfte den første bedømmers vurdering.
(jf. præmis 89)
Henvisning til:
Domstolen: 1. juni 1983, forenede sager 36/81, 37/81 og 218/81, Seton mod Kommissionen, præmis 20
Personaleretten: 29. september 2009, sag F-114/07, Wenning mod Europol, præmis 100
7.      Gennemførelsen af en dialog mellem den bedømte og bedømmeren hidrører fra tjenestemandens ret til forsvar under den bedømmelsesprocedure, som vedrører denne, og en bedømmelsesrapport kan følgelig ikke vedtages uden, at den berørte tjenestemand har haft mulighed for at blive forskriftsmæssigt hørt.
I forbindelse med bedømmelsesproceduren gælder, at selve karakteren af dialogen og dens formål forudsætter en direkte kontakt mellem den bedømte og bedømmeren i bedømmelsesåret. Uden en direkte kontakt mellem bedømmeren og den bedømte vil bedømmelsen ikke fuldt ud kunne fungere som et personalemæssigt styringsværktøj og som ledsageinstrument ved den pågældendes faglige udvikling. I øvrigt kan kun denne direkte kontakt fremme en åben og dybere dialog mellem bedømmeren og den bedømte og give dem mulighed for dels præcist at vurdere karakteren af, årsagerne til og omfanget af deres eventuelle uoverensstemmelser, dels at nå til en bedre gensidig forståelse.
(jf. præmis 90 og 93)
Henvisning til:
Retten i Første Instans: 13. december 2005, forenede sager T-155/03, T-157/03 og T-331/03, Cwik mod Kommissionen, præmis 156; 25. oktober 2006, sag T-173/04, Carius mod Kommissionen, præmis 71; 25. oktober 2007, sag T-27/05, Lo Giudice mod Kommissionen, præmis 49