Sag T-56/15
Raimund Schmitt Verpachtungsgesellschaft mbH & Co. KG
mod
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret
»EU-varemærker – ansøgning om EU-ordmærket BRAUWELT – absolutte registreringshindringer – beskrivende karakter – mangel på fornødent særpræg – artikel 7, stk. 1, litra b) og c), i forordning (EF) nr. 207/2009 – fornødent særpræg opnået ved brug – artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 207/2009 – retten til at blive hørt – begrundelsespligt – artikel 75 i forordning nr. 207/2009«
Sammendrag – Rettens dom (Første Afdeling) af 18. oktober 2016
1.      EU-varemærker – klagesag – søgsmål ved Unionens retsinstanser – rettens kompetence – omgørelse af en afgørelse truffet af EUIPO – bedømmelse af den kompetence, som appelkammeret er tildelt
(Rådets forordning nr. 207/2009, art. 45, art. 64, stk. 1, og art. 65, stk. 3)
2.      EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – absolutte registreringshindringer – separat efterprøvelse af de forskellige registreringshindringer i forhold til hver enkelt af de varer og tjenesteydelser, der er omfattet af registreringsansøgningen – pligt til at begrunde afslaget på registreringsansøgningen – rækkevidde
(Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, og art. 75, første punktum)
3.      EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker, der udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan betegne en vares eller en tjenesteydelses egenskaber – formål – friholdelsesbehov
[Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra c)]
4.      EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker, der udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan betegne en vares eller en tjenesteydelses egenskaber – begreb – varemærke, der udgøres af et ord eller en neologisme, som består af en sammensætning af bestanddele
[Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra c)]
5.      EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker, der udelukkende består af tegn eller angivelser, der kan betegne en vares eller en tjenesteydelses egenskaber – ordmærket BRAUWELT
[Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra c)]
6.      EU-varemærker – EUIPO’s afgørelser – ligebehandlingsprincippet – princippet om god forvaltningsskik – EUIPO’s tidligere afgørelsespraksis – legalitetsprincippet – krav om en streng og fuldstændig undersøgelse i hvert enkelt konkret tilfælde
(Rådets forordning nr. 207/2009)
7.      EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – absolutte registreringshindringer – overlapning mellem anvendelsesområderne for de hindringer, der nævnes i artikel 7, stk. 1, litra b) og c), i forordning nr. 207/2009
[Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 1, litra b) og c)]
8.      EU-varemærker – definition og erhvervelse af et EU-varemærke – absolutte registreringshindringer – varemærker, der mangler fornødent særpræg, er beskrivende eller af almindelig karakter – undtagelse – fornødent særpræg opnået ved brug
(Rådets forordning nr. 207/2009, art. 7, stk. 3)
9.      EU-varemærker – klagesag – søgsmål ved Unionens retsinstanser – begrænsning af fortegnelsen over varer og tjenesteydelser efter appelkammerets afgørelse – specifikationer, der kan påvirke fastlæggelsen af den relevante kundekreds – ændring af sagens genstand – udelukket
(Rådets forordning nr. 207/2009, art. 43, stk. 1; Rettens procesreglement, art. 188)
10.    EU-varemærker – klagesag – prøvelse ved appelkamrene – appelkamrenes kompetence – ny og fuldstændig prøvelse af realiteten
(Rådets forordning nr. 207/2009, art. 64, stk. 1)
1.      En påstand kan ikke realitetsbehandles, når den tilsigter at få Retten til at ændre den for Retten anfægtede afgørelse truffet af et appelkammer ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret, således at det bestemmes, at det ansøgte varemærke registreres som EU-varemærke ved EUIPO, eller at nævnte varemærke registreres.
Det er i denne forbindelse korrekt, at Retten har kompetence til at omgøre appelkammerets afgørelse i henhold til artikel 65, stk. 3, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker. Denne beføjelse til at omgøre afgørelser tilsigter, at Retten træffer den afgørelse, som appelkammeret burde have truffet ifølge bestemmelserne i forordning nr. 207/2009, hvilket bevirker, at spørgsmålet om realitetsbehandling af en påstand om omgørelse skal vurderes i henhold til de kompetencer, som det pågældende appelkammer er tildelt.
Selv om registrering af et EU-varemærke følger af en fastslåelse af, at alle betingelserne i artikel 45 i forordning nr. 207/2009 er opfyldt, vedtager EUIPO’s afdelinger, som har kompetence til at registrere EU-varemærker, ikke i denne henseende en formel afgørelse, der kan påklages. Appelkammeret, som i henhold til artikel 64, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 enten kan omgøre den af afdelingen trufne afgørelse, eller hjemvise sagen til den pågældende afdeling til videre behandling, har dermed ikke kompetence at behandle et krav om, at det registrerer et EU-varemærke. Derfor tilkommer det heller ikke Retten at påkende et krav om omgørelse, hvorefter Retten bør ændre et appelkammers afgørelse i denne retning.
(jf. præmis 11-14)
2.      Når der ansøges om registrering af et varemærke i relation til diverse varer eller tjenesteydelser, skal appelkammeret ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret konkret fastslå, at det pågældende varemærke ikke er omfattet af en af de registreringshindringer, der er opregnet i artikel 7, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker, i forhold til alle disse varer eller tjenesteydelser, og kan nå til forskellige resultater alt afhængig af de undersøgte varer eller tjenesteydelser. Følgelig skal appelkammeret, når det afslår at registrere et varemærke, i sin afgørelse angive det resultat, som det er nået til, for hver enkelt af de varer og tjenesteydelser, der er omfattet af registreringsansøgningen, uanset hvordan denne ansøgning er formuleret.
Såfremt den samme registreringshindring gør sig gældende for en kategori eller en gruppe af varer eller tjenesteydelser, kan appelkammeret dog begrænse sig til at anføre en generel begrundelse for alle de omhandlede varer eller tjenesteydelser, forudsat at alle de faktiske og retlige betragtninger, der udgør begrundelsen for den pågældende afgørelse, dels i tilstrækkelig grad forklarer appelkammerets ræsonnement i forhold til alle varer og tjenesteydelser i kategorien og dels kan finde anvendelse på en hvilken som helst af de pågældende varer eller tjenesteydelser. I denne henseende er det imidlertid ikke tilstrækkeligt i sig selv, at de pågældende varer eller tjenesteydelser henhører under den samme klasse i Nicearrangementet.
(jf. præmis 21 og 22)
3.      Jf. afgørelsens tekst.
(jf. præmis 29)
4.      Jf. afgørelsens tekst.
(jf. præmis 30-34)
5.      Jf. afgørelsens tekst.
(jf. præmis 52, 53 og 58)
6.      Jf. afgørelsens tekst.
(jf. præmis 81 og 82)
7.      Jf. afgørelsens tekst.
(jf. præmis 92)
8.      I henhold til artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker er de absolutte registreringshindringer, som er omhandlet i nævnte forordnings artikel 7, stk. 1, litra b)-d), ikke til hinder for registreringen af et varemærke, hvis det som følge af den brug, der er gjort deraf, har fået fornødent særpræg for de varer, for hvilke det søges registreret.
Dermed skal det bevises, at der er opnået fornødent særpræg ved brug for hele den kategori af varer eller tjenesteydelser, som den omhandlede registreringshindring finder anvendelse på, således som kategorien fremgår af fortegnelsen over varer og tjenesteydelser for det ansøgte varemærke, og ikke i forhold til en underkategori.
Denne regel berører ikke det forhold, at en ansøger af et varemærke i henhold til artikel 43, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 til enhver tid kan tilbagetage sin ansøgning om registrering af EU-varemærket eller begrænse den deri angivne fortegnelse over varer eller tjenesteydelser.
(jf. præmis 107-109)
9.      En begrænsning som omhandlet i artikel 43, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker af fortegnelsen over varer og tjenesteydelser, der er indeholdt i en EF-varemærkeansøgning, der foretages inden vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, kan tages i betragtning af Retten, når ansøgeren begrænser sig til alene at begrænse sagens genstand ved at tilbagetage visse kategorier af varer eller tjenesteydelser fra fortegnelsen over varer eller tjenesteydelser, der er angivet i en ansøgning om registrering af et varemærke.
Når denne begrænsning medfører en ændring af sagsgenstanden, for så vidt som begrænsningen indebærer fremlæggelse af nye oplysninger, som ikke var blevet undersøgt af appelkammeret ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret, kan Retten i princippet ikke tage hensyn til disse. Dette er bl.a. tilfældet, når begrænsningen af varer og tjenesteydelser består i specifikationer, der kan påvirke fastlæggelsen af den relevante kundekreds, og dermed de faktiske omstændigheder, således som de var blevet fremlagt for appelkammeret.
(jf. præmis 113)
10.    Efter, at appelkammeret ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret har realitetsbehandlet sagen i henhold til artikel 64, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 om EU-varemærker træffer det afgørelse klagen og kan udøve den kompetence, som henhører under den afdeling, der har vedtaget den anfægtede afgørelse. Det følger af bestemmelsen, at appelkammeret som følge af en klage over undersøgerens afgørelse om afslag på registrering kan foretage en ny og fuldstændig prøvelse af ansøgningens realitet, såvel retligt som faktisk. Appelkammeret har dermed bl.a. kompetence til at træffe afgørelse vedrørende en påberåbelse af, at varemærket har opnået fornødent særpræg gennem brug som omhandlet i artikel 7, stk. 3, i forordning nr. 207/2009.
Appelkammeret mister dermed ikke denne kompetence, fordi ansøgeren om et varemærke har valgt at gøre gældende, at der er opnået fornødent særpræg ved brug for første gang under klagesagen. En sådan afskærelse af en instans som den af sagsøgeren anfægtede er dermed alene en følge af varemærkeansøgerens egen adfærd og ikke af en tilsidesættelse af proceduremæssige rettigheder begået af en EUIPO’s instanser.
(jf. præmis 119 og 120)