62024CC0291
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
T. ĆAPETA
fremsat den 3. juli 2025 (
1
)
Sag C-291/24
Steiermärkische Bank und Sparkassen AG,
KL,
TR
mod
Österreichische Finanzmarktaufsichtsbehörde (FMA)
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager, Østrig))
»Præjudiciel forelæggelse – forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvask af penge eller finansiering af terrorisme – direktiv (EU) 2015/849 – artikel 58, 59 og 60 – pålæggelse af sanktioner over for en juridisk person – national lovgivning, der knytter en forbindelse mellem en juridisk persons ansvar og en identificeret fysisk persons ansvar – forældelsesfrister – effektivitetsprincippet«
I. Indledning
1.
Den foreliggende sag udspringer af en anmodning om præjudiciel afgørelse fra Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager, Østrig) vedrørende fortolkningen af bestemmelserne i direktiv (EU) 2015/849 (
2
) om bekæmpelse af hvidvask.
2.
Det centrale spørgsmål er, om pålæggelse af sanktioner over for en juridisk person som følge af en tilsidesættelse af forpligtelser med hensyn til bekæmpelse af hvidvask kan betinges af, at der fastslås et ansvar hos en identificeret fysisk person.
II. Tvisten i hovedsagen, det præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne ved Domstolen
3.
Steiermärkische Bank und Sparkassen AG (herefter »Steiermärkische Bank«) er en østrigsk bank.
4.
Ved afgørelse af 29. februar 2024 pålagde Österreichische Finanzmarktaufsichtsbehörde (det østrigske finanstilsyn, herefter »finanstilsynet«) Steiermärkische Bank en sanktion i sidstnævntes egenskab af juridisk person som følge af en tilsidesættelse af selskabets due diligence-krav i henhold til Finanzmarkt-Geldwäschegesetz (lov om hvidvask på de finansielle markeder, herefter »hvidvaskloven«) i perioden fra den 15. september 2017 til den 11. oktober 2019.
5.
Steiermärkische Bank har sammen med to fysiske personer, KL og TR, anlagt en sag til prøvelse af denne afgørelse ved Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager), som er den forelæggende ret i den foreliggende sag.
6.
Den forelæggende ret har forklaret, at muligheden for at pålægge juridiske personer sanktioner var ukendt i østrigsk ret. Hvidvaskloven, som gennemførte direktiv 2015/849, indførte muligheden for at pålægge juridiske personer sanktioner. I henhold til hvidvasklovens § 35, stk. 1 og 2, sammenholdt med Verwaltungsgerichtshofs (forvaltningsdomstol, Østrig) praksis (
3
), kan en juridisk person alene pålægges straf, hvis der forinden er fastslået en handling udført af en fysisk person, som skal omtales konkret, og som i næste skridt er blevet tilregnet den pågældende juridiske person.
7.
Ifølge den forelæggende ret er det i denne forbindelse nødvendigt for det første, at den fysiske person, hvis handlinger skal tilregnes den juridiske person, forinden er blevet inddraget og behandlet som tiltalt, dvs. som en part med fuld respekt for alle partsrettigheder og ikke blot som vidne, samt for det andet, at det i bødeafgørelsens konklusion fastslås over for den juridiske person, at den identificerede fysiske persons handling realiserer gerningsindholdet, er retsstridig og ansvarspådragende, og at handlingen for det tredje også tilregnes den juridiske person i bødeafgørelsens konklusion (
4
).
8.
Den forelæggende ret er i tvivl om, hvorvidt betingelserne i henhold til hvidvasklovens § 35, stk. 1 og 2, der knytter en juridisk persons ansvar til en identificeret fysisk persons ansvar, er i strid med direktiv 2015/849. Den forelæggende ret har fremhævet, at den nævnte bestemmelse gennemførte artikel 60, stk. 5 og 6, i direktiv 2015/849 i østrigsk ret næsten ordret, dog med en væsentlig tilføjelse i form af en henvisning til hvidvasklovens § 34, stk. 1-3. Sammenholdt med Verwaltungsgerichtshofs (forvaltningsdomstol) praksis udmønter dette sig i et betingelse om, at det fastslås, at en identificeret fysisk person er skyldig i overtrædelsen. Ifølge den forelæggende ret findes denne betingelse ikke i artikel 60, stk. 5 og 6, i direktiv 2015/849.
9.
Desuden nærer den forelæggende ret tvivl om, hvorvidt forældelsesfristerne i henhold til hvidvasklovens § 36, hvorefter procedurer med henblik på pålæggelse af administrative sanktioner skal iværksættes senest tre år efter begåelsen af lovovertrædelsen og afsluttes senest fem år herefter, er forenelige med EU-retten.
10.
Den forelæggende ret har anført, at konsekvensen af disse betingelser er, at fejl i sagen i relation til den fysiske person, som har handlet på vegne af den juridiske person – f.eks. således, at den relevante person kun er blevet afhørt som vidne og ikke som en part – fører til henlæggelse af sagen eller annullationer på sagens vej gennem instanserne i den juridiske persons sag. Det samme gælder i kraft af lovgivningen, når en sag ikke er blevet indledt af finanstilsynet inden udløbet af forældelsesfristen på tre år, og når appelsagerne, som ofte er meget komplekse, ikke afsluttes af forvaltningsdomstolen inden udløbet af forældelsesfristen på fem år fra begåelsen af lovovertrædelsen.
11.
Efter den forelæggende rets opfattelse er de omtvistede østrigske bestemmelser ikke alene en processuel betingelse, men fastsætter derimod supplerende betingelser for juridiske personers strafbarhed, som begrænser den materielle EU-ret og griber ind i enhedskarakteren i Unionen og fører til en tilsidesættelse af effektivitetsprincippet. Den forelæggende ret ønsker oplyst, om Deutsche Wohnen-dommen (
5
), hvori Domstolen fastslog, at databeskyttelsesforordningens (
6
) bestemmelser var til hinder for et lignende begreb med hensyn til juridiske personers ansvar i tysk ret, kan overføres på den foreliggende sag.
12.
På denne baggrund har Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Er den sekundære EU-ret (navnlig artikel 60, stk. 5 og 6, sammenholdt med artikel 58, stk. 1-3, sammenholdt med artikel 59, stk. 1, i [direktiv 2015/849], samt Den Europæiske Unions almindelige retsprincipper (navnlig effet utile)
til hinder for bestemmelserne i § 35, stk. 1-3 (juridiske personers strafansvar) og § 36 (forlængelse af forældelsesfrist) i den østrigske hvidvasklov,
hvilke bestemmelser, sammenholdt med den fortolkning heraf, som den østrigske Verwaltungsgerichtshof (forvaltningsdomstol) har foretaget, stiller krav om, at det med henblik på at kunne straffe en juridisk person er strengt nødvendigt, at en Organwalter (administrator) eller en anden fysisk person, som har handlet på vegne af den juridiske person, forinden er blevet tildelt en faktisk partsstilling som tiltalt (med fuld respekt for alle partsrettigheder), og at det endvidere også er strengt nødvendigt i bødeafgørelsens konklusion at fastslå over for den juridiske person, at den fysiske person (eller Organwalter), som i den pågældende sammenhæng skal omtales konkret, har realiseret gerningsindholdet og har handlet retsstridigt og ansvarspådragende, med henblik på i næste skridt at tilregne den juridiske person denne adfærd, i hvilken forbindelse forældelsesfristen for retsforfølgning udløber inden for en frist på tre år og forældelsesfristen for strafbarhed inden for en frist på fem år fra afslutningen af lovovertrædelsen?«
13.
Steiermärkische Bank, KL og TR samt finanstilsynet og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg til Domstolen.
14.
Der er blevet afholdt et retsmøde den 9. april 2025, hvor ovennævnte parter samt den tyske regering har afgivet mundtlige indlæg.
III. Bedømmelse
15.
Det af den forelæggende ret stillede spørgsmål omfatter to særskilte tvivlsspørgsmål. Det første tvivlsspørgsmål vedrører den forbindelse, som østrigsk ret knytter mellem en juridisk persons ansvar og en identificeret fysisk person. Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, om artikel 60, stk. 5 og 6, i direktiv 2015/849, sammenholdt med samme direktivs artikel 58, stk. 1-3, og artikel 59, stk. 1, er til hinder for en sådan østrigsk lovgivning. Det andet tvivlsspørgsmål vedrører spørgsmålet, om forældelsesfristerne for at straffe en juridisk person som følge af tilsidesættelser af den nationale lovgivning, der gennemfører direktiv 2015/849, er forenelige med EU-retten. Jeg vil i min bedømmelse behandle disse to tvivlsspørgsmål hver for sig.
A.
Juridiske personers ansvar i henhold til direktiv 2015/849
16.
Direktiv 2015/849 er det fjerde hvidvaskdirektiv, som EU-lovgiver har vedtaget i tidens løb (
7
). Ligesom de tre forgængere er formålet med dette direktiv at beskytte det finansielle system ved at forebygge, opdage og efterforske hvidvask af penge og finansiering af terrorisme (
8
). Med henblik på at nå dette mål er der i direktivet bl.a. fastsat en række forpligtelser, som medlemsstaterne skal pålægge bestemte personer, de såkaldte forpligtede enheder, som bl.a. omfatter kredit- og finansieringsinstitutter (
9
). Disse forpligtelser omfatter kundekendskabsprocedurer, indberetning af mistænkelige transaktioner, opbevaring af registreringer og indførelse af interne kontroller (
10
).
17.
I henhold til artikel 58, stk. 1, i direktiv 2015/849 sikrer medlemsstaterne, at forpligtede enheder kan drages til ansvar for overtrædelse af bestemmelser, som gennemfører disse forpligtelser i national ret, og bestemmer, at der i denne henseende kan pålægges administrative sanktioner. Direktiv 2015/849 kræver ikke, at der pålægges strafferetlige sanktioner, men overlader det til medlemsstaterne at fastsætte sådanne sanktioner (
11
).
18.
Forud for vedtagelsen af direktiv 2015/849 blev det overladt til medlemsstaterne at fastsætte administrative sanktioner (
12
). Dette direktiv harmoniserer disse sanktioner i et vist omfang (
13
) og giver samtidig medlemsstaterne mulighed for at pålægge yderligere og strengere sanktioner (
14
).
19.
De forpligtede enheder, der kan pålægges administrative sanktioner, kan være fysiske eller juridiske personer.
20.
Med hensyn til juridiske personer sikrer medlemsstaterne, at sådanne personer kan drages til ansvar for overtrædelse af national lovgivning, der gennemfører forpligtelser i henhold til direktiv 2015/849.
21.
I denne forbindelse bestemmer nævnte direktivs artikel 60, stk. 5 og 6, følgende:
»5.   Medlemsstaterne sikrer, at juridiske personer kan drages til ansvar for de overtrædelser, der er omhandlet i artikel 59, stk. 1, og som begås til deres fordel af en person, der handler enten individuelt eller som en del af et organ under den juridiske person, og som har en ledende stilling inden for den juridiske person, baseret på enten:
a)
[e]n bemyndigelse til at repræsentere den juridiske person
b)
[e]n bemyndigelse til at træffe beslutninger på den juridiske persons vegne eller
c)
[e]n bemyndigelse til at udøve kontrol internt i den juridiske person.
6.   Medlemsstaterne sikrer også, at en juridisk person kan drages til ansvar, hvor manglende tilsyn eller kontrol fra en i denne artikels stk. 5 omhandlet persons side har gjort det muligt for en person, der er underlagt den juridiske persons myndighed, at begå de overtrædelser, der er omhandlet i artikel 59, stk. 1, til fordel for den juridiske person« (
15
).
22.
Som det fremgår af forelæggelsesafgørelsen og de interesserede parters indlæg for Domstolen, udspringer det præjudicielle spørgsmål i den foreliggende sag af den særlige tilgang, som er blevet udviklet i østrigsk ret med hensyn til pålæggelse af administrative sanktioner over for juridiske personer.
23.
På baggrund af forelæggelsesafgørelsen er jeg af den opfattelse, at det nærmere bestemt følger af den østrigske lovgivning, der gennemførte direktiv 2015/849, som fortolket i Verwaltungsgerichtshofs (forvaltningsdomstol) praksis, at en juridisk person kun kan pålægges sanktioner gennem en fysisk person. I straffesagen mod den juridiske person skal følgende krav være opfyldt:
1)
Den fysiske person, hvis handling skal tilregnes den juridiske person, skal identificeres og behandles i sagen mod en juridisk person som en part og ikke blot som vidne.
2)
Handlingen begået af den fysiske person, som specifikt er blevet identificeret, skal fastslås i bødeafgørelsens konklusion.
3)
Den samme handling skal også tilregnes den juridiske person i denne afgørelses konklusion.
24.
Den forelæggende ret synes at være af den opfattelse, at den omstændighed, at en juridisk persons ansvar knyttes til en identificeret fysisk person, der er ansvarlig i den juridiske person, tilføjer yderligere betingelser til dem, der er fastsat i artikel 60, stk. 5 og 6, i direktiv 2015/849, og derfor kan være i strid med dette direktiv.
25.
Steiermärkische Bank, KL og TR har gjort gældende, at direktiv 2015/849 ikke er til hinder for de omtvistede østrigske bestemmelser. Efter deres opfattelse viser dette direktivs ordlyd, opbygning, formål og tilblivelseshistorie, at det med henblik på at pålægge en juridisk person en sanktion er nødvendigt at identificere specifikke personer i ledende stillinger og fastslå deres retsstridige adfærd.
26.
Finanstilsynet har derimod gjort gældende, at direktiv 2015/849 er til hinder for de omtvistede østrigske bestemmelser. Efter finanstilsynets opfattelse pålægger disse bestemmelser, idet de kræver identificering af den fysiske person, der er ansvarlig for overtrædelsen, yderligere materielle betingelser for at fastslå juridiske personers ansvar, som underminerer sanktionernes effektive og afskrækkende virkning. Den omstændighed, at det kan være vanskeligt at identificere de specifikke fysiske personer, der er ansvarlige, må ikke forhindre, at den juridiske person tilregnes overtrædelsen.
27.
Ligesom Steiermärkische Bank, KL og TR har Kommissionen også anført, at direktiv 2015/849 ikke er til hinder for de omtvistede østrigske bestemmelser, selv hvis de kræver, at det fastslås, at en fysisk person er skyldig i overtrædelsen. Efter Kommissionens opfattelse er dette ikke i strid med det nævnte direktivs artikel 60, stk. 5 og 6. Eftersom det fremgår af denne bestemmelse, at en juridisk person kan drages til ansvar for overtrædelser begået af personer i ledende stillinger, er det ikke blot nødvendigt at fastslå de objektive faktiske omstændigheder ved den overtrædelse, som personen i den ledende stilling har begået, men også denne persons skyld med henblik på at drage den juridiske person til ansvar for overtrædelsen.
28.
Den tyske regering har tilføjet, at tilgangen med hensyn til juridiske personers ansvar på grundlag af handlinger begået af personer i ledende stillinger, som er fastsat i artikel 60, stk. 5 og 6, i direktiv 2015/849, findes inden for andre områder af EU-retten, nærmere bestemt i EU-lovgivning, der harmoniserer strafferetten i de tilfælde, hvor en juridisk persons ansvar knyttes til den retsstridige adfærd hos en person i en ledende stilling.
29.
Det fremgår indledningsvis af ordlyden og opbygningen af direktiv 2015/849, at dette direktiv har til formål at pålægge såvel fysiske som juridiske personer forpligtelser, og at administrative sanktioner som følge af tilsidesættelse af sådanne forpligtelser skal kunne pålægges juridiske personer som sådan.
30.
Når en forpligtelse er pålagt en juridisk person, som f.eks. en bank, sondrer direktiv 2015/849 tydeligt mellem selve den juridiske persons ansvar og de fysiske personer i denne juridiske person. Således bestemmer dette direktivs artikel 58, stk. 3, f.eks., at medlemsstaterne, når forpligtelser er gældende for juridiske personer, endvidere sikrer, at der kan anvendes sanktioner over for medlemmerne af ledelsesorganet og over for enhver anden fysisk person, som i henhold til national ret er ansvarlig for overtrædelsen (
16
).
31.
Hvis den pågældende forpligtede enhed er et kreditinstitut eller finansieringsinstitut, sondrer bestemmelserne i direktiv 2015/849 ligeledes mellem en juridisk person og en fysisk person hvad angår sanktionernes størrelse (
17
).
32.
Selv om direktiv 2015/849 sondrer mellem juridiske og fysiske personers ansvar, bestemmer dette direktiv ikke desto mindre, at medlemsstaterne pålægger en juridisk person sanktioner gennem en fysisk person i en ledende stilling inden for den pågældende juridiske person.
33.
I henhold til dette direktivs artikel 60, stk. 5, kan en juridisk person i denne forbindelse drages til ansvar, hvis overtrædelsen er begået af en fysisk person, der handler enten individuelt eller som en del af et organ under den juridiske person, og som har en ledende stilling inden for den juridiske person, idet vedkommende har en bemyndigelse til at repræsentere den juridiske person, til at træffe beslutninger på dens vegne eller til at udøve kontrol internt i den juridiske person.
34.
I henhold til samme direktivs artikel 60, stk. 6, kan en af disse fysiske personer i en ledende stilling endvidere drage en juridisk person til ansvar, hvis en anden person inden for den juridiske person overtrådte en forpligtelse, men den fysiske person i en ledende stilling gjorde dette muligt på grund af manglende tilsyn eller kontrol.
35.
Det er dermed vigtigt, at den juridiske person kan straffes som følge af enhver tilsidesættelse af de forpligtelser, som denne person er pålagt, der udspringer af denne juridiske person. Dette betyder f.eks., at selv hvis en ansat er den person, der i praksis er ansvarlig for en tilsidesættelse af en specifik forpligtelse, skal dette medføre, at den juridiske person ifalder ansvar, selv om et sådant ansvar ikke opstår gennem den pågældende ansatte, men derimod gennem en fysisk person i en ledende stilling.
36.
Hvis man går et skridt videre, kræver artikel 60, stk. 5 og 6, i direktiv 2015/849 efter min opfattelse ikke, at det fastslås, at en fysisk person i en ledende stilling er skyldig i overtrædelsen. Dette er imidlertid ikke til hinder for, at national lovgivning indfører krav med hensyn til skyld.
37.
I det scenario, der er nævnt i punkt 35 i dette forslag til afgørelse, kan den juridiske persons ansvar fastslås, hvis en fysisk person i en ledende stilling handlede uagtsomt ved ikke at føre behørig kontrol med den ansatte, der begik overtrædelsen.
38.
I retsmødet har Steiermärkische Bank, KL og TR anført, at der i østrigsk ret består en formodning om uagtsomhed fra den fysiske person i en ledende stillings side i tilfælde af manglende handling. Finanstilsynet har tilsluttet sig dette synspunkt, men har anført, at denne formodning gælder for beløb på højst 60000 EUR.
39.
Det bemærkes, at det ikke tilkommer Domstolen at fortolke national lovgivning i forbindelse med en præjudiciel forelæggelse.
40.
Efter min opfattelse er artikel 60, stk. 5 og 6, i direktiv 2015/849 imidlertid ikke til hinder for, at medlemsstaterne fastsætter bestemmelser om et vist niveau af skyld hos en fysisk person i en ledende stilling, forudsat at den juridiske persons ansvar kan fastslås i alle situationer, hvor en overtrædelse af bestemmelserne i dette direktiv er blevet begået af en person, der er underlagt den pågældende juridiske persons myndighed.
41.
På baggrund af det ovenstående er den omtvistede østrigske lovgivning, der knytter en juridisk persons ansvar til, at der fastslås et ansvar hos en specifik identificeret fysisk person, der er ansvarlig i en forpligtet enhed, efter min opfattelse ikke i strid med direktiv 2015/849.
42.
Kravet om, at den fysiske person, hvis handling skal tilregnes den juridiske person, skal behandles som en part i den administrative sag mod denne juridiske person, herunder med alle de proceduremæssige garantier, der følger af en sådan status, og ikke blot som vidne, lader ikke til at volde problemer. Ved at gøre sin ret til forsvar gældende forsvarer den pågældende fysiske person også den juridiske persons interesser i en sådan sag.
43.
De formelle krav om at identificere den fysiske person, beskrive tilsidesættelsen af forpligtelsen og tilregne den juridiske person denne tilsidesættelse i bødeafgørelsens konklusion forekommer heller ikke at være i strid med direktiv 2015/849, hvorefter det skal være muligt at pålægge en juridisk person administrative sanktioner gennem en fysisk person i en ledende stilling.
44.
Det tilkommer ikke desto mindre den nationale ret at tage stilling til, om visse aspekter ved den østrigske lovgivning, enten i lovteksterne eller i praksis, udgør en hindring for muligheden for at pålægge juridiske personer sanktioner.
45.
En fejlagtig anvendelse af den østrigske lovgivning i bestemte situationer, hvor en involveret fysisk person f.eks. behandles som et vidne og ikke som en part i en bestemt sag, kan under alle omstændigheder ikke føre til den konklusion, at denne lovgivning i sig selv er i strid med EU-retten.
46.
Jeg er endvidere af den opfattelse, at Deutsche Wohnen-dommen, som er blevet nævnt af den forelæggende ret og drøftet af de interesserede parter, ikke berører min bedømmelse.
47.
I den nævnte dom, som omhandlede databeskyttelsesforordningen, fastslog Domstolen, at denne forordning er til hinder for tysk lovgivning, hvorefter en administrativ bøde kun kan pålægges en juridisk person, for så vidt som overtrædelsen forud herfor er blevet tilregnet en identificeret fysisk person (
18
).
48.
Domstolen bemærkede navnlig, at bøder skal kunne pålægges juridiske personer direkte, når de er dataansvarlige (
19
), og at ingen bestemmelse i databeskyttelsesforordningen gør det muligt at antage, at muligheden for at pålægge en juridisk person en bøde som dataansvarlig er betinget af en forudgående konstatering af, at denne overtrædelse er blevet begået af en identificeret fysisk person (
20
).
49.
I modsætning til databeskyttelsesforordningen bestemmer direktiv 2015/849 som nævnt, at en juridisk person skal pålægges sanktioner gennem en fysisk person i en ledende stilling.
50.
Formuleringen i dette direktivs artikel 60, stk. 5 og 6 (herefter »formuleringen i artikel 60«), anvendes i en række EU-retsakter, der kræver, at medlemsstaterne sikrer, at juridiske personer kan straffes (
21
).
51.
Valget af denne formulering kan måske forklares med medlemsstaternes forskellige tilgange til juridiske personers ansvar.
52.
Disse forskelle afspejler og kombinerer teoretiske modeller, som ifølge retslitteraturen (
22
) bl.a. omfatter:
–
modellen vedrørende hæftelsesansvar (som f.eks. også benævnes respondeat superior), hvorefter en juridisk person er ansvarlig for overtrædelser begået af personer, der er underlagt den juridiske persons myndighed, f.eks. ansatte
–
identifikationsmodellen (som f.eks. også benævnes alter ego), som betyder, at en juridisk person kun er ansvarlig for overtrædelser begået af personer, der befinder sig tilstrækkeligt højt oppe i den juridiske persons hierarki, såsom ledere og ansatte, der er betroet visse former for ansvar
–
samlemodellen, som har til formål at fastslå et kollektivt ansvar hos enkeltpersoner inden for den juridiske person frem for at identificere en enkelt ophavsmand
–
organisationsmodellen (som f.eks. også benævnes doktrinen om egenidentitet eller virksomhedskultur), som er baseret på den antagelse, at en juridisk person har en mekanisme til at give udtryk for sin egenidentitet og dermed kan drages til ansvar uden at blive knyttet til en enkeltpersons adfærd.
53.
Formuleringen i artikel 60 synes at forene disse forskellige teoretiske tilgange (
23
). Muligheden for at støtte juridiske personers ansvar på fysiske personers handlinger eller undladelser synes dermed at svare til disse forskellige nationale valg og pålægger således ikke medlemsstaterne at gennemføre betydelige tilpasninger af deres retssystemer for at nå målene i EU-retten.
54.
Der er ganske vist anden EU-lovgivning, der ikke indeholder formuleringen i artikel 60, navnlig i sektoren for finansielle tjenesteydelser (
24
). I retsmødet har Steiermärkische Bank, KL og TR samt finanstilsynet været uenige om, hvorvidt denne lovgivning var sammenlignelig på den ene side med direktiv 2015/849, eftersom dette direktiv overlader det til medlemsstaterne at bestemme ordningen for juridiske personers ansvar, eller på den anden side med databeskyttelsesforordningen, eftersom denne forordning, som fortolket i Deutsche Wohnen-dommen, ikke omfatter et sådant skøn.
55.
Det er ikke nødvendigt at løse denne tvist i den foreliggende sag ved at fortolke EU’s lovgivning om finansielle tjenesteydelser. Det er tilstrækkeligt at konstatere, at direktiv 2015/849 regulerer juridiske personers ansvar på en anden måde end databeskyttelsesforordningen. Dermed er eventuelle lighedspunkter mellem denne lovgivning om finansielle tjenesteydelser og databeskyttelsesforordningen ikke relevante med henblik på fortolkningen af direktiv 2015/849 i den foreliggende sag.
56.
På baggrund af det ovenstående er jeg af den opfattelse, at bestemmelserne i direktiv 2015/849 om muligheden for at pålægge juridiske personer sanktioner ikke er til hinder for nationale bestemmelser, såsom de omtvistede, der knytter en juridisk persons ansvar til, at det fastslås, at en identificeret fysisk person, der har en ledende stilling inden for den juridiske person, har begået en ansvarspådragende overtrædelse.
B.
Forældelsesfristerne i henhold til national ret
57.
Den forelæggende ret er tilsyneladende også i tvivl om, hvorvidt direktiv 2015/849 er til hinder for forældelsesfristerne i henhold til østrigsk ret for at pålægge juridiske personer sanktioner som følge af tilsidesættelse af forpligtelser med hensyn til bekæmpelse af hvidvask. Som en påmindelse er disse frister tre år for retsforfølgning og fem år for afslutning af denne retsforfølgning.
58.
I denne henseende bør det bemærkes, at det fremgår af fast retspraksis, at det i mangel af EU-retlige bestemmelser på området tilkommer hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at fastsætte de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som borgerne har i medfør af EU-retten, dog på den betingelse, at disse ikke må være mindre gunstige end dem, som regulerer tilsvarende situationer, der er underlagt national ret (ækvivalensprincippet), og at de i praksis ikke umuliggør eller uforholdsmæssigt vanskeliggør udøvelsen af rettigheder, der er tillagt ved EU-retten (effektivitetsprincippet) (
25
).
59.
Domstolen har anerkendt, at det er foreneligt med EU-retten, at der af retssikkerhedshensyn fastsættes rimelige, præklusive frister. Sådanne frister kan nemlig ikke antages at gøre det praktisk umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til EU-retten (
26
), selv om udløbet af disse frister i sagens natur medfører en hel eller delvis afvisning af sagen (
27
).
60.
I andre sammenhænge har Domstolen nærmere bestemt fastslået, at en forældelsesfrist på tre til fem år er forenelig med effektivitetsprincippet (
28
).
61.
Direktiv 2015/849 fastsætter ikke regler om forældelsesfrister, og sådanne regler henhører således under medlemsstaternes kompetence med forbehold for overholdelsen af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet i overensstemmelse med den ovennævnte retspraksis.
62.
Efter min opfattelse er der tilsyneladende intet i den foreliggende sag, der giver anledning til tvivl for så vidt angår disse principper. Som Kommissionen har anført, har den forelæggende ret ikke nævnt særlige forhold, der ville kunne føre til den konklusion, at disse frister er i strid med ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet.
63.
På denne baggrund er jeg af den opfattelse, at EU-retten ikke er til hinder for forældelsesfrister såsom de i østrigsk ret omhandlede.
IV. Forslag til afgørelse
64.
På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af Bundesverwaltungsgericht (forbundsdomstol i forvaltningsretlige sager, Østrig) forelagte præjudicielle spørgsmål således:
»Artikel 60, stk. 5 og 6, sammenholdt med artikel 58, stk. 1-3, og med artikel 59, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/849 af 20. maj 2015 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvask af penge eller finansiering af terrorisme, om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 648/2012 og om ophævelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/60/EF samt Kommissionens direktiv 2006/70/EF
er ikke til hinder for national lovgivning, hvorefter det med henblik på at kunne straffe en juridisk person er strengt nødvendigt, at en Organwalter (administrator) eller en anden fysisk person, som har handlet på vegne af den juridiske person, forinden er blevet tildelt en faktisk partsstilling som tiltalt (med fuld respekt for alle partsrettigheder), og at det endvidere også er strengt nødvendigt i bødeafgørelsens konklusion at fastslå over for den juridiske person, at den fysiske person (eller Organwalter), som i den pågældende sammenhæng skal omtales konkret, har realiseret gerningsindholdet og har handlet retsstridigt og ansvarspådragende, med henblik på i næste skridt at tilregne den juridiske person denne adfærd, i hvilken forbindelse forældelsesfristen for retsforfølgning udløber inden for en frist på tre år og forældelsesfristen for strafbarhed inden for en frist på fem år fra afslutningen af lovovertrædelsen.«
(
1
) – Originalsprog: engelsk.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 20.5.2015 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvask af penge eller finansiering af terrorisme, om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 648/2012 og om ophævelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/60/EF samt Kommissionens direktiv 2006/70/EF (EUT 2015, L 141, s. 73). Dette direktiv er blevet erstattet af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2024/1640 af 31.5.2024 om de mekanismer, som medlemsstaterne skal indføre for at forebygge anvendelse af det finansielle system til hvidvask af penge eller finansiering af terrorisme, om ændring af direktiv (EU) 2019/1937 og om ændring og ophævelse af direktiv (EU) 2015/849 (EUT L, 2024/1640).
(
3
) – Den forelæggende ret har navnlig henvist til Verwaltungsgerichtshofs (forvaltningsdomstol) dom af 29.3.2019, Ro 2018/02/0023.
(
4
) – Ifølge den forelæggende ret er der af denne grund i den foreliggende hovedsag to yderligere fysiske personer, KL og TR, der også er parter i sagen som personer, til hvem overtrædelsen henregnes, fordi det er påbudt, at de på grund af deres partsrettigheder også er adressater for bødeafgørelsen til den juridiske person og dermed også har appelrettigheder, selv om finanstilsynet aldrig har haft et ønske om at straffe disse fysiske personer.
(
5
) – Dom af 5.12.2023 (C-807/21, Deutsche Wohnen, EU:C:2023:950).
(
6
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/679 af 27.4.2016 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger og om fri udveksling af sådanne oplysninger og om ophævelse af direktiv 95/46/EF (generel forordning om databeskyttelse) (EUT 2016, L 119, s. 1, herefter »databeskyttelsesforordningen«).
(
7
) – Jf. tredje betragtning til direktiv 2015/849.
(
8
) – Jf. artikel 1 i og 64. betragtning til direktiv 2015/849. Jf. også domme af 16.7.2020, Kommissionen mod Rumænien (Bekæmpelse af hvidvask af penge) (C-549/18, EU:C:2020:563, præmis 73) og Kommissionen mod Irland (Bekæmpelse af hvidvask af penge) (C-550/18, EU:C:2020:564, præmis 82), hvori Domstolen fastslog følgende: »[D]irektiv 2015/849 er et vigtigt instrument med henblik på at sikre en effektiv beskyttelse af Unionens finansielle system mod de trusler, som hvidvask af penge og finansiering af terrorisme udgør.«
(
9
) – Artikel 2 i direktiv 2015/849 opregner de forpligtede enheder.
(
10
) – Jf. med henblik på at få et overblik f.eks. J.-B. Maillart, »The anti-money laundering architecture of the European Union«, i B. Vogel og J.-B. Maillart (red.), National and International Anti-Money Laundering Law: Developing the Architecture of Criminal Justice, Regulation and Data Protection, Intersentia, Cambridge, 2020, s. 71-155.
(
11
) – Jf. artikel 58, stk. 2, i direktiv 2015/849. Det fremgår af 59. betragtning til dette direktiv, at medlemsstaterne bør sikre, at pålæggelse af administrative sanktioner og foranstaltninger i henhold til dette direktiv og strafferetlige sanktioner i henhold til national lovgivning er i overensstemmelse med ne bis in idem-princippet. Dette direktivs artikel 58, stk. 2, andet afsnit, bestemmer i denne henseende, at medlemsstaterne kan beslutte ikke at fastsætte bestemmelser om administrative sanktioner eller foranstaltninger for overtrædelser, der allerede er omfattet af strafferetlige sanktioner i henhold til national ret.
(
12
) – Jf. 59. betragtning til direktiv 2015/849.
(
13
) – Jf. artikel 59, stk. 2 og 3, i direktiv 2015/849.
(
14
) – Jf. artikel 59, stk. 4, i direktiv 2015/849.
(
15
) – Direktiv 2024/1640, som er det seneste hvidvaskdirektiv, ændrede ikke indholdet af denne bestemmelse.
(
16
) – Det bør også fremhæves, at artikel 46, stk. 1, tredje afsnit, i direktiv 2015/849 bestemmer, at hvis en fysisk person, der falder ind under visse kategorier af forpligtede enheder, udøver sit erhverv som ansat hos en juridisk person, skal forpligtelserne i denne afdeling gælde den juridiske snarere end den fysiske person.
(
17
) – Jf. artikel 59, stk. 3, i direktiv 2015/849.
(
18
) – Jf. Deutsche Wohnen-dommen, præmis 60.
(
19
) – Jf. Deutsche Wohnen-dommen, præmis 44.
(
20
) – Jf. Deutsche Wohnen-dommen, præmis 46.
(
21
) – Nogle af disse retsakter er blevet vedtaget i henhold til retsgrundlaget for harmonisering af straffelovgivningen (artikel 83 TEUF) Jf. f.eks. artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2018/1673 af 23.10.2018 om strafferetlig bekæmpelse af hvidvask af penge (EUT 2018, L 284, s. 22), artikel 6 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2024/1203 af 11.4.2024 om strafferetlig beskyttelse af miljøet og om erstatning af direktiv 2008/99/EF og 2009/123/EF (EUT L, 2024/1203), artikel 6 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2024/1226 af 24.4.2024 om, hvad der skal anses for strafbare handlinger og for sanktioner for overtrædelse af Unionens restriktive foranstaltninger og om ændring af direktiv (EU) 2018/1673 (EUT L, 2024/1226). Andre retsakter er blevet vedtaget på områder såsom fiskeripolitik (artikel 43 TEUF) eller indvandring (artikel 79 TEUF). Jf. i denne forbindelse f.eks. artikel 47 i Rådets forordning (EF) nr. 1005/2008 af 29.9.2008 om en EF-ordning, der skal forebygge, afværge og standse ulovligt, urapporteret og ureguleret fiskeri, om ændring af forordning (EØF) nr. 2847/93, (EF) nr. 1936/2001 og (EF) nr. 601/2004 og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1093/94 og (EF) nr. 1447/1999 (EUT 2008, L 286, s. 1) eller artikel 11 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/52/EF af 18.6.2009 om minimumsstandarder for sanktioner og foranstaltninger over for arbejdsgivere, der beskæftiger tredjelandsstatsborgere med ulovligt ophold (EUT 2009, L 168, s. 24).
(
22
) – Jf. med henblik på eksempler på dette f.eks. M. Pieth og R. Ivory, »Chapter 1 Emergence and convergence: Corporate criminal liability principles in overview«, i M. Pieth og R. Ivory (red.), Corporate criminal liability: emergence, convergence, and risk, IUS Gentium, bind 9(3), 2011, punkt 1.4; G. Vermeulen, W. De Bondt og C. Ryckman, Liability of legal persons for offences in the EU, Maklu, Antwerpen, 2012; P. Pikamäe og M. Kärner, »The effect of European Union law on the criminal and quasi-criminal liability of legal persons in Estonia«, Juridica International, bind 33, 2024, s. 89-101, på s. 92.
(
23
) – Jf. i den henseende V. Franssen, »The EU’s fight against corporate financial crime: State of affairs and future potential«, German Law Journal, bind 19(5), 2018, s. 1221-1249, på s. 1237-1242.
(
24
) – Jf. med henblik på eksempler herpå bl.a. artikel 70 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/65/EU af 15.5.2014 om markeder for finansielle instrumenter og om ændring af direktiv 2002/92/EF og direktiv 2011/61/EU (EUT 2014, L 173, s. 349), senest ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2024/790 af 28.2.2024 (EUT L, 2024/790) (MiFID II-direktivet), artikel 38 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1129 af 14.6.2017 om det prospekt, der skal offentliggøres, når værdipapirer udbydes til offentligheden eller optages til handel på et reguleret marked, og om ophævelse af direktiv 2003/71/EF (EUT 2017, L 168, s. 12) (prospektforordningen), artikel 111 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2023/1114 af 31.5.2023 om markeder for kryptoaktiver og om ændring af forordning (EU) nr. 1093/2010 og (EU) nr. 1095/2010 og direktiv 2013/36/EU og (EU) 2019/1937 (EUT 2023, L 150, s. 40) (forordningen om markeder for kryptoaktiver eller MiCA-forordningen), artikel 65 og 66 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2024/1619 af 31.5.2024 om ændring af direktiv 2013/36/EU for så vidt angår tilsynsbeføjelser, sanktioner, tredjelandsfilialer og miljømæssige, sociale og ledelsesmæssige risici (EUT L, 2024/1619) (kapitalkravsdirektivet eller CRD VI-direktivet).
(
25
) – Jf. f.eks. domme af 16.12.1976, Rewe-Zentralfinanz og Rewe-Zentral (33/76, EU:C:1976:188, præmis 5) og Comet (45/76, EU:C:1976:191, præmis 13), samt dom af 12.2.2008, Kempter (C-2/06, EU:C:2008:78, præmis 57), og af 30.4.2024, M.N. (EncroChat) (C-670/22, EU:C:2024:372, præmis 129).
(
26
) – Jf. eksempelvis dom af 8.7.2010, Bulicke (C-246/09, EU:C:2010:418, præmis 36), og af 5.9.2023, Udlændinge- og Integrationsministeriet (Fortabelse af dansk statsborgerskab) (C-689/21, EU:C:2023:626, præmis 42).
(
27
) – Jf. f.eks. dom af 2.12.1997, Fantask m.fl. (C-188/95, EU:C:1997:580, præmis 48), og af 7.4.2022, IFAP (C-447/20 og C-448/20, EU:C:2022:265, præmis 55).
(
28
) – Jf. eksempelvis dom af 8.9.2011, Q-Beef og Bosschaert (C-89/10 og C-96/10, EU:C:2011:555, præmis 36 og 37), og af 20.12.2017, Caterpillar Financial Services (C-500/16, EU:C:2017:996, præmis 42 og 43).