61978C0002
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL
FREMSAT DEN 20. MARTS 1979 (
1
)
Høje Ret,
Der består en snæver sammenhæng mellem den sag, som jeg i dag skal behandle, og Domstolens dom af 11. juli 1974 i sag 8/74, Procureur du Roi mod Benoît og Gustave Dassonville (Sml. 1974, s. 837). Genstanden for den daværende præjudicielle sag var artikel 1 i den kongelige anordning nr. 57 af 20. december 1934 om beskyttelse af oprindelsesbetegnelsen for spiritus (Moniteur belge af 4. 1. 1935), som også danner grundlag for den foreliggende traktatbrudsag. Denne bestemmelse lyder således:
»Det er forbudt at importere, sælge, udstille til salg, opbevare eller transportere spiritus til salg eller levering, som er forsynet med en af den belgiske regering gyldigt vedtaget oprindelsesbetegnelse, når denne spiritus ikke ledsages af et officielt dokument, hvoraf det fremgår, at produktet har ret til denne betegnelse.«
Som svar på det spørgsmål, Tribunal de première instance de Bruxelles forelagde i den første sag, nemlig om det er en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion efter traktatens artikel 30, at en bestemmelse i national ret forbyder importen af en vare med oprindelsesbetegnelse, når denne vare ikke er ledsaget af et officielt dokument, udstedt af eksportlandet, og hvoraf det fremgår, at varen har ret til denne betegnelse, kendte Domstolen for ret:
»En medlemsstats krav om et ægthedscertifikat — der er vanskeligere at opnå for importører af et ægte produkt, som behørigt er i fri omsætning i en anden medlemsstat, end for de importører, der indfører samme produkt direkt fra oprindelseslandet — er en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, der er uforenelig med traktaten.«
Allerede før afsigelsen af dommen i Dassonville-sagen gjorde Kommissionen gældende over for den belgiske regering, at den anfægtede bestemmelse var egnet til at umuliggøre indførselen af de pågældende produkter fra andre medlemsstater end den producerende medlemsstat, og at det lovlige formål som de belgiske myndigheder forfulgte, nemlig at sikre disse produkters oprindelsesbetegnelse i henhold til EØF-traktatens artikel 36 kunne opnås lige så effektivt med andre midler, som ikke ville forhindre indførslerne. I sit svar i november 1974 erklærede den belgiske regering under hensyn til Dassonville-dommen sig endvidere rede til at tilpasse sin lovgivning til fællesskabsretten.
Efter talrige resultatløse drøftelser opfordrede Kommissionen sluttelig i oktober 1975 de belgiske myndigheder til, inden for en frist af 15 dage, at give et tilfredsstillende svar på forskellige løsningsforslag, som Kommissionen havde fremsat. Først ved skrivelse af 5. marts 1976 meddelte den belgiske regering, at den ville foretage visse ændringer i den kritiserede ordning.
Da den foreslåede løsning ikke efter Kommissionens opfattelse ændrede den traktatstridige situation, opfordrede den ved skrivelse af 14. oktober 1976 den belgiske regering til, inden for en frist af 15 dage, som blev forlænget til en måned, at fremsætte sine bemærkninger til den gældende retstilstand. Da der ikke blev reageret herpå, fremsatte Kommissionen den 8. december 1976 en begrundet udtalelse i henhold til EØF-traktatens artikel 169, som officielt blev tilstillet den belgiske regering den 16. december 1976, og hvori Kommissionen gav regeringen en måneds frist til at gennemføre de nødvendige foranstaltninger.
Samme 8. december meddelte den belgiske regering Kommissionen, under henvisning til den skrivelse, hvori den var blevet opfordret til at fremsætte sine bemærkninger, at der, med den snarlige offentliggørelse i Moniteur belge af en ministeriel bekendtgørelse af 2. december 1976, under hensyn til dommen i Dassonville-sagen ville blive foretaget yderligere lempelser i den belgiske ordning til kontrol af oprindelsesbetegnelserne. Den belgiske regering tilføjede, at der under alle omstændigheder var truffet bestemmelse om ophævelse af den kongelige anordning nr. 57 af 20. december 1934 inden for rammerne af et lovudkast om kontrol med levnedsmidler og andre produkter, som næsten var færdigbehandlet i parlamentet.
Artikel 1 i den nye ministerielle bekendtgørelse, som imidlertid først blev offentliggjort den 11. februar 1977 i Moniteur belge, bestemmer følgende:
»Følgende spiritus skal ved fortoldning anses for at være ledsaget af det i artikel 1 i kongelig anordning nr. 57 af 20. december 1934 om spiritus omhandlede dokument:
1.
Spiritus, som bærer en oprindelsesbetegnelse og er importeret direkte fra oprindelseslandet i beholdere, der er besternt til salg til forbrugere, såfremt følgende betingelser er opfyldt:
a)
beholderens lukkeindretning skal blive gjort ubrugelig ved åbning og skal bære producentens navn eller registrerede varemærke;
b)
den på beholderen anbragte etiket skal indeholde følgende oplysninger i klar og læselig skrift:
—
»aftappet i oprindelseslandet«,
—
producentens navn eller registrerede varemærke samt adresse;
2.
Andet end det ovenfor under 1. nævnte spiritus med en oprindelsesbetegnelse, som er importeret fra en medlemsstat i EØF, såfremt de er ledsaget af et af følgende officielle dokumenter:
a)
det af myndighederne i oprindelseslandet udstedte dokument, hvoraf det fremgår, at produktet har ret til oprindelsesbetegnelse;
b)
en udskrift eller en fotokopi af det under a) nævnte dokument, hvis overensstemmelse med originalen er bekræftet af myndighederne i afsendelseslandet, forudsat myndighederne på kopien eller fotokopien af det oprindelige dokument anfører det kvantum spiritus, der er eksporteret til Belgien, såfremt dette afviger fra det på originaldokumentet nævnte kvantum;
c)
et dokument, udstedt af myndighederne i afsendelseslandet, hvoraf det fremgår, at produktet har ret til oprindelsesbetegnelse.«
Da denne bestemmelse ikke efter Kommissionens opfattelse ændrede de forslag, som den belgiske regering havde fremsat i skrivelse af 5. marts 1976, og som af Kommissionen allerede da var blevet fundet utilstrækkelige, indbragte den sagen for Domstolen den 28. december 1977 for at få fastslået, at
»kongeriget Belgien ikke har overholdt de forpligtelser, som påhviler det i henhold til EØF-traktatens artikel 30, idet det underkaster indførselen af spiritus med oprindelsesbetegnelse, som lovligt befinder sig i fri omsætning i andre medlemsstater end oprindelseslandet, strengere betingelser end dem, som er fastsat i artikel 1 i ministeriel bekendtgørelse af 2. december 1976 for de samme varer, der indføres direkte fra oprindelseslandet«.
I sit svarskrift anførte kongeriget Belgien, at den ministerielle bekendtgørelse, som sagen angik, i sin helhed var blevet ophævet ved den ministerielle bekendtgørelse af 27. februar 1978, offentliggjort i Moniteur belge af 15. april 1978, hvorfor alene den kongelige anordning nr. 57 af 20. december 1934 er gældende. Da denne imidlertid ikke indebærer nogen foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion efter EØF-traktatens artikel 30 har kongeriget Belgien nedlagt påstand om frifindelse.
Den franske Republik og Det forenede kongerige Storbritannien og Nordirland er indtrådt i sagen som intervenienter og støtter begge den af den belgiske regering nedlagte påstand.
Da Kommissionen ikke, hverken i replikken eller i sine bemærkninger til de to intervenienters indlæg, ændrede sine påstande, nedlagde kongeriget Belgien i sin duplik påstand om sagens afvisning og i hvert fald frifindelse af sagsøgte.
I —
Jeg skal herefter gå over til en retlig vurdering af de faktiske omstændigheder og skal først gå ind på spørgsmålet, om sagen kan antages til realitetsbehandling.
Herom har sagsøgte anført, at sagen er blevet uden genstand og derfor må afvises, efter at den pågældende ministerielle bekendtgørelse af 2. december 1976 er blevet ophævet. Desuden anføres det, at der ikke foreligger nogen retlig interesse i en afgørelse fra Domstolen, fordi de belgiske regler efter sagsøgtes opfattelse svarer til reglerne i de medlemsstater, som beskytter oprindelsesbetegnelserne på deres territorium.
Hertil må først anføres, at Kommissionens interesse i at få fastslået et. påstået traktatbrud ikke bortfalder, blot fordi andre medlemsstater opretholder en tilsvarende retstilling som den, der følger af de anfægtede regler.
Desuden bliver en sag kun genstandsløs, såfremt dens genstand fuldstændig falder bort. Kommissionen har imidlertid siden marts 1974 og indtil den i december 1976 fremsatte sin begrundede udtalelse i henhold til EØF-traktatens artikel 169, stk. 1, hele tiden anfægtet artikel 1 i den kongelige anordning nr. 57 af 20. december 1934 under henvisning til, at denne bestemmelse er en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion ifølge EØF-traktatens artikel 30, fordi den umuliggør eller i hvert fald vanskeliggør indførselen af de pågældende produkter fra andre end de producerende stater ved at kræve fremlæggelse af et certifikat, som en såkaldt parallelimportør i modsætning til en importør, der indfører direkte fra det producerende land, har store vanskeligheder ved at skaffe sig. Det var udtrykkeligt denne opfattelse — der blev bekræftet af Domstolen i dens afgørelse i Dassonville-sagen — proceduren inden sagsanlægget efter EØF-traktatens artikel 169 drejede sig om. Først efter at have fremsat sin udtalelse erfarede Kommissionen, at den belgiske regering kort forinden havde udstedt en ministeriel bekendtgørelse til den anfægtede kongelige anordning nr. 57, hvorefter de pågældende produkter, såfremt der foreligger nærmere angivne betingelser, skal behandles som om de var ledsaget af det ægthedscertifikat, der kræves efter den nævnte anordning. Denne ministerielle bekendtgørelse indeholder ikke en selvstændig ordning, men er kun et supplement til den kongelige anordning nr. 57, og alene udstedt for at tilpasse sidstnævnte til EØF-traktatens artikel 30 ff under hensyn til den fortolkning, Domstolen anlagde i Dassonville-sagen. Dette fremgår også af sagsøgtes skrivelse af 8. december 1976, hvori denne nærmest fremstillede udstedelsen af den ministerielle bekendtgørelse som en overgangsordning, men samtidig stillede i udsigt, at den kongelige anordning nr. 57 snarest ville blive ophævet.
Ifølge artikel 1, stk. 1, i den ministerielle bekendtgørelse krævedes der ikke længere ægthedscertifikat for spiritus, der blev importeret direkte fra oprindelseslandet i flasker, når disse flasker var udstyret med en bestemt lukkeindretning og forsynet med bestemte etiketter. I modsætning hertil krævedes der ifølge stk. 2 for den spiritus med oprindelsesbetegnelse, som blev indført fra en medlemsstat, der ikke var producentstat, ligesom tidligere bestemte officielle dokumenter. Denne bestemmelse konkretiserede altså de grundlæggende regler, som Kommissionen hele tiden havde anfægtet, idet forskellen mellem de betingelser, der skulle opfyldes ved inførselen af de samme produkter, afhængig af om der var tale om direkte import eller parallelimport via andre medlemsstater, ikke længere alene var en faktisk forskel, men nu var udtrykkeligt fastsat. Det er således helt logisk, at Kommissionen i sin stævning anså den hindring for parallelimport, som den ministerielle bekendtgørelse medførte, for en overtrædelse af forpligtelserne efter EØF-traktatens artikler 30 ff.
Da denne ministerielle bekendtgørelse imidlertid først blev ophævet efter sagsanlægget, kan stævningen efter en fornuftig fortolkning kun vedrøre de grundlæggende regler i den kongelige anordning nr. 57. Sagsøger har i øvrigt klart givet udtryk herfor, idet der i replikken henvises til, at det fra begyndelsen ikke var den ministerielle bekendtgørelse, der som sådan indebærer et traktatbrud, men den til grund herfor liggende kongelige anordning, som blot blev præciseret i den ministerielle bekendtgørelse. Sagsøgers repræsentant har ved afslutningen af den mundtlige forhandling som svar på spørgsmålet desuden præciseret, at denne opfattelse er korrekt. Denne præcisering kan også realitetsbehandles, idet den ikke ændrer sagens genstand.
Sagen må derfor i det hele fremmes til realitetsbehandling.
II —
Ved prøvelsen af sagens realitet skal jeg først undersøge om den pågældende bestemmelse er en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion, og såfremt dette må besvares benægtende, om denne eventuelt er begrundet efter EØF-traktatens artikel 36.
1.
Som anført ovenfor har Domstolen allerede tidligere i Dassonville-sagen opstillet kriterier, som gør det muligt for den forelæggende belgiske ret at afgøre, om artikel 1 i den kongelige anordning nr. 57 af 20. december 1934, som stadig har samme ordlyd, er i strid med EØF-traktatens artikel 30. Retstilstanden er for så vidt den samme, som der endnu ikke er indført ensartede fællesskabsregler, som sikrer forbrugerne, at produkternes oprindelsesbetegnelser er ægte, hvorfor beskyttelsen af oprindelsesbetegnelserne i de enkelte medlemsstater fortsat er forskelligt udformet.
Jeg er derfor af den opfattelse, at det foreliggende problem principielt ikke adskiller sig fra det, som blev behandlet af Domstolen i den præjudicielle Dassonville-sag. Det spørgsmål, der blev forelagt i denne sag, drejede sig ikke — som generaladvokat Trabucchi med rette bemærkede i sit forslag til afgørelse — om, hvorvidt de nationale regler til beskyttelse af oprindelsesbetegnelser var forenelige med traktaten, men alene om lovligheden af de belgiske bestemmelser, hvorefter beviset for, at en vare opfylder de i loven angivne kriterier, kun kan ske ved forelæggelse af en oprindelsesattest, som er udstedt af myndighederne i producentlandet, hvilket også gælder i det tilfælde, hvor varen allerede er i fri omsætning i en anden medlemsstat.
Som bekendt anfægtede Domstolen i Dassonville-sagen ikke selve kravet om en oprindelsesbetegnelse, men betvivlede kun, at alle havde samme mulighed for at erhverve dette dokument, idet det statueredes, at det er en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion og dermed i strid med traktaten, »når en medlemsstat [kræver] et ægthedscertifikat — der er vanskeligere at opnå for importører af et ægte produkt, som behørigt er i fri omsætning i en anden medlemsstat, end for de importører, der indfører det samme produkt direkte fra oprindelseslandet«. Ifølge den af Domstolen i denne dom bestemte definition, er »enhver af medlemsstaternes bestemmelser for handelen, som direkte eller indirekte, øjeblikkeligt eller potentielt, kan hindre samhandelen i Fællesskabet« en foranstaltning med tilsvarende virkning. Domstolen har konsekvent i nedenstående retssager anvendt denne definition (se f.eks. dommen i sagerne 190/73, van Haaster, dom af 30. 10. 1974, Sml. 1974, s. 1123; 31/74, Filippo Galli, dom af 23. 1. 1975, Sml. 1975, s. 47; 4/75, Rewe-Zentralfinanz GmbH mod Landwirtschaftskammer, dom af 8. 7. 1975, Sml. 1975, s. 843; 65/75, Tasca, dom af 26. 2. 1976, Sml. 1976, s. 291; forenede sager 88-90/75, SADAM, dom af 26. 2. 1976, Sml. 1976, s. 323; 104/75, De Peijper, dom af 20. 3. 1976, Sml. 1976, s. 613). Åbenbart har Domstolen anset bestemmelsen i artikel 1 i den kongelige anordning nr. 57 for at udgøre en sådan foranstaltning.
I den foreliggende sag behøver jeg således kun at undersøge, om de alvorlige vanskeligheder, som blev kritiseret på daværende tidspunkt, og som praktisk talt alene de direkte importører kunne overvinde, i mellemtiden er blevet fjernet' eller blevet væsentligt mindre.
Jeg behøver ikke nu gå ind på en række argumenter, som blev fremført af parterne i Dassonville-sagen, og som er blevet gentaget i den foreliggende sag, da Domstolen allerede har taget stilling hertil.
Jeg skal derimod undersøge, om de liberaliseringsforanstaltninger, som den belgiske regering indførte i 1974, gør det lettere for parallelimportører at opnå et ægthedscertifikat. Som vi har hørt, er indførselen ikke længere betinget af, at der fremlægges en af oprindelseslandet udstedt attest, der skal angive navnet på den belgiske importør og andre oplysninger om vedkommende. Desuden anerkender kongeriget Belgien nu også de attester, der udstedes af de britiske myndigheder, og hvoraf fremgår, at leveringen er bestemt til et andet land end Belgien. Endelig anføres det, at de partier spiritus med en oprindelsesbetegnelse, som ikke ledsages af de foreskrevne dokumenter, ikke længere afvises ved grænsen, men at importørerne i disse tilfælde har mulighed for at fremskaffe certifikatet inden for en nærmere angiven frist.
Der er ikke tvivl om, at disse foranstaltninger, og navnlig de to første, er egnet til at liberalisere samhandelen mellem medlemsstaterne i et vist omfang. Fejlen ved dem består efter min opfattelse alene i, at de kun findes i cirkulærer, rettet til de belgiske toldmyndigheder. Disse cirkulærer er alene et direktiv til de kompetente myndigheder om, hvorledes artikel 1 i kongelig anordning nr. 57 af 20. december 1934 skal anvendes i praksis. De har ikke lovmæssig karakter. Da sådanne administrative direktiver til enhver tid uden videre kan ændres eller ophæves, forekommer parallelimportørens garanti, som hviler på disse bestemmelser, mig ikke at være tilstrækkelig, sammenlignet med en lovændring.
Endelig forholder det sig stadig således, at en importør, der ikke indfører varen direkte fra oprindelseslandet og som ikke kan forelægge noget oprindelsescertifikat, efter artikel 1 i den kongelige anordning nr. 57 først kan sælge de pågældende produkter, når han kan fremlægge et oprindelsescertifikat. Som Kommissionen med rette har bemærket, gør det her ingen forskel, om varen uden at kunne sælges holdes tilbage ved grænsen eller opbevares i forhandlerens lager, indtil dokumentet er fremskaffet.
Frem for alt er det imidlertid forståeligt, at en mellemhandler i en anden medlemsstat, som kun reeksporterer en del af den pågældende vare, ikke vil give det originale oprindelsescertifikat fra sig. I modsætning til den ophævede ministerielle bekendtgørelse af 2. december 1976 foreskrives det imidlertid på ny udtrykkeligt i artikel 17, sammenholdt med artikel 6 i cirkulæret til de belgiske toldmyndigheder af 4. august 1978, at toldmyndighederne kun må acceptere originale certifikater og skal afvise fotokopier. Ligeledes i modsætning til de ophævede regler anerkendes ikke længere ægthedscertifikater fra ikke-producentlande. Den største vanskelighed for parallelimportøren består altså ligesom tidligere i at fremskaffe oprindelsescertifikatet.
Regeringen for Det forenede Kongerige har i den forbindelse oplyst, at der også i så henseende er foretaget lempelser. En mellemhandler i en medlemsstat, der ønsker at reeksportere en del af den eksporterede vare til et tredje fællesskabsland, kan erhverve et certifikat med tilbagevirkende kraft, såfremt dette dokumenteres over for de kompetente myndigheder i Det forende Kongerige. Desuden kan parallelimportøren på tillidsbasis opnå et oprindelsescertifikat direkte af de britiske myndigheder, såfremt vedkommendes handelsmæssige situation kræver det. Repræsentanten for den britiske regering har imidlertid under den mundtlige forhandling erklæret, at det her er nødvendigt at angive flaskernes serienumre samt andre detaljer, som gør det muligt for de britiske toldmyndigheder at kontrollere handelen. Repræsentanten for den belgiske regering har forsikret Domstolen, at det hertil svarende dokument også accepteres af de belgiske toldmyndigheder.
Den franske regering har altså ganske ret, når den fremhæver, at der heller ikke ved de indirekte indførsler findes nogen absolutte hindringer for at opnå et oprindelsescertifikat. Ifølge Domstolens faste praksis foreligger der imidlertid ikke blot en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion, når indførslerne umuliggøres, men også når statslige foranstaltninger gør dem vanskeligere eller mere byrdefulde. Selv om en parallelimportørs mulighed for at opnå et ægthedscertifikat fra de britiske myndigheder er øget, er den beskrevne procedure alligevel ikke forenelig med den i dag normalt hurtige forretnings afvikling. De forventelige vanskelige og ofte langvarige formaliteter, er egnede til at afskrække navnlig små importører fra at importere de pågældende produkter fra ikke-producentlande. Da det som hidtil afhænger af de britiske myndigheder, hvor hurtigt et sådant certifikat kan udstedes, løber især den belgiske forhandler, der har indført en vare uden at kunne forelægge et oprindelsescertifikat, risikoen for ikke at kunne fremlægge certifikatet inden for den frist, som de belgiske myndigheder har fastsat. Måske er disse vanskeligheder også årsag til, at den ovenfor nævnte mulighed — efter hvad vi har hørt fra repræsentaten for den britiske regering — ikke udnyttes ret ofte, og at parallelimporterne af cognac og whisky ifølge de af Kommissionen forelagte oplysninger for cognac's vedkommende er uden betydning og for whisky's vedkommende ikke spiller nogen nævneværdig rolle.
Sammenfattende må det altså fastslås, at parallelimportører ligesom tidligere har vanskeligere ved at opnå et oprindelsescertifikat end den importør, som indfører samme produkt direkte fra oprindelseslandet. På dette grundlag udgør artikel 1 i den kongelige anordning nr. 57 altså en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, der er forbudt ifølge traktaten. Domstolen behøver derfor ikke fravige sin afgørelse i Dassonville-dommen.
2.
Ganske vist kan medlemsstaterne efter EØF-traktatens artikel 36 for at beskytte de i artiklen nævnte retsgoder undtage fra forbudet mod kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning. Det er imidlertid ikke nok at påberåbe sig en af de i artiklen nævnte retsgoder, men det må bevises, at den vedtagne ordning »er begrundet«, dvs. er nødvendig for at beskytte det retsgode, som hævdes at være i fare. Restriktionen er imidlertid kun begrundet, såfremt den ikke udgør et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne, jf. EØF-traktatens artikel 36, andet pkt.
Domstolen har i dommen i Dassonvillesagen anført følgende om beskyttelse af oprindelsesbetegnelser :
»Så længe der ikke er skabt en fællesskabsordning, som garanterer forbrugerne, at et produkts oprindelsesbetegnelse er ægte, kan en medlemsstat imidlertid kun træffe foranstaltninger til hindring af illoyal praksis i denne forbindelse, såfremt sådanne foranstaltninger er rimelige, og hvis de krævede bevismidler ikke bevirker, at samhandelen mellem medlemsstaterne hæmmes, og følgelig er tilgængelige for alle deres statsborgere;
selv uden at skulle undersøge, hvorvidt sådanne foranstaltninger omfattes af artikel 36 eller ej, kan disse i al fald ikke i kraft af det princip, som er udtrykt i denne artikels andet punktum, udgøre et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen mellem medlemsstaterne.«
En handelsordning udgør en vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen, »når de restriktive virkninger på den frie omsætning af varer ikke står i forhold til det tilstræbte resultat«, eller »når det samme mål kan nås ved et andet middel, som i mindre grad hæmmer samhandelen med udlandet«, jf. ordlyden i direktiv 70/50 af 22. december 1969 (EFT 1970 I, s. 10).
Spørgsmålet er altså, om det formål, der tilstræbes ved det krævede bevis for en vares oprindelse, kan opnås lige så godt ved andre formaliteter, som ikke blot de direkte importører, men også parallelimportørerne kan opfylde. Kravet om, at der forelægges et oprindelsescertifikat i henhold til artikel 1 i kongelig anordning nr. 57 udgør kun en vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af samhandelen, såfremt beskyttelsen af oprindelsesbetegnelser ikke kan ske ved andre effektive midler, som har mindre virking på det grundlæggende princip om frie varebevægelser.
Oprindelsesbetegnelser — alle sagens parter er tilsyneladende enige herom — karakteriserer et produkt, som stammer fra et bestemt geografisk område, og som i kraft af nærmere angivne faktorer udviser særlige egenskaber og kendetegn, som er egnet til at individualisere det. Formålet, som begrunder deres indførsel og en eventuel hermed forbunden besværliggørelse af samhandelen, er, at beskytte producenterne mod forfalskninger og tilbyde forbrugerne en kvalitetsgaranti (jf. her også sag 12/74, Kommissionen mod Forbundsrepublikken Tyskland, dom af 20. 2. 1975, Sml. 1975, s. 181).
Som vi har set under sagen, findes der intet perfekt middel til at nå dette mål hundrede procent. Men ordningen med oprindelsescertifikater, der følger med varerne — og også dette synes sagens parter enige om — udgør en helt igennem praktisk ordning, hvorved producenten kan garantere produktets alder og særlige fremstilling. Parallelimportøren kan naturligvis ganske vist have vanskeligere ved at opnå et sådant dokument end den direkte importør. En sådan besværliggørelse af handelen er under alle omstændigheder ikke berettiget, når det pågældende certifikat også kræves af en person, der ikke er i stand til at fremskaffe det uden videre, og hvor der ikke er nogen rimelig grund til at betvivle, at varen er forskriftsmæssig og ægte.
Efter Kommissionen opfattelse må en sådan tvivl i hvert fald udelukkes, når der er tale om flasker, som tappes i oprindelseslandet, og som har en lukkeindretning, som bliver ubrugelig, når den åbnes. Den belgiske, franske og britiske regering mener imidlertid ikke, at denne ordning giver tilstrækkelig mulighed for at forhindre illoyal konkurrence og udelukke bedragerier, som kan skade forbrugernes sundhed. Navnlig repræsentanten for Storbritannien har henvist til, at lukkeindretningerne yder en ringere garanti mod forfalskning end de dokumenter, som garanterer oprindelsesbetegnelsen. Hertil har den belgiske repræsentant tilføjet, at forfalskningen af et dokument i Belgien desuden er sanktioneret med en hårdere straf end den blotte efterligning af en lukkekapsel. Endvidere har repræsentanterne for alle tre regeringer henvist til det problem, der opstår ved, at f.eks. whisky ikke blot eksporteres i flasker, men også i fade. I det tilfælde, hvor whisky tappes på flakse fra fad i en anden medlemsstat, kan den af Kommissionen foreslåede lukkeindretning imidlertid ikke yde tilstrækkelig garanti, da kontrollen ikke er lige streng i alle lande. I modsætning til spirituosa findes der inden for vinsektoren en ensartet markedsordning for vin, som sikrer samme kontrol i alle medlemsstater. Det er udelukkende derfor, der ikke behøver foreligge et oprindelsescertifikat ved indførsel af vin på flasker. Ifølge den belgiske regering har Kommissionen i øvrigt heller ikke selv tillid til dens egen foreslåede lukkeordning, hvilket fremgår af, at den også kræver følgedokumenter for spirituosa, som importeres fra tredjelande. Hvis jeg, ved vurderingen af dette anbringende, må begynde med det sidste argument, skal jeg hertil bemærke, at forbudet mod foranstaltninger mod tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner kun gælder for samhandelen inden for Fællesskabet, og ikke for handelen med tredjelande. Da princippet om de frie varebevægelser ikke finder anvendelse på sidstnævnte, står det Kommissionen frit at anvende et hvilket som helst middel, der er egnet til at forhindre bedragerier vedrørende produktets kvalitet. Samhandelen inden for Fællesskabet er derimod, som tidligere nævnt, underlagt det grundlæggende princip om de frie varebevægelser, hvorfor kun de foranstaltninger er lovlige, som udgør det mindst indgribende middel til at afværge truslen.
For så vidt angår argumentet om risikoen for forfalskning og forskellen imellem straffene, er det formålstjenligt — uden at jeg skal komme ind på de faktiske omstændigheder, såsom spørgsmålet om garantien mod forfalskninger — særlig at fremhæve en række punkter, som viser, at kongeriget Belgien og de to intervenienter tilsyneladende også kan forestille sig en løsning af den art, Kommissionen har foreslået. Således har Belgien i artikel 1, stk. 1, i den ministerielle bekendtgørelse, der i mellemtiden på ny er blevet ophævet, fundet det tilstrækkeligt, når de beholdere, der indføres direkte fra oprindelseslandet, og som er bestemt til salg til forbrugere, er forsynet med en lukkeindretning, som bliver ubrugelig, hvis den åbnes, samt med etiketter indeholdende producentens navn og adresse og angivelse af, at produktet er blevet aftappet i oprindelseslandet. Såfremt disse betingelser anses for tilstrækkelige ved de direkte importer, kan jeg ikke se, hvorfor de ikke skulle kunne yde sammen garanti ved de parallelle importer. Når den belgiske regering har erklæret, at kapslingen i en anden medlemsstat end producentstaten forekommer den utilstrækkelig, erkender den samtidig, at denne garanti anses for tilstrækkelig, når aftapningen sker på oprindelsesstedet. Indvendingen om, at den af Kommissionen foreslåede ordning ikke yder tilstrækkelig garanti mod forfalskning, og straffene er forskellige, taber endvidere i betydning ved at den belgiske regering har indrømmet, at den er indforstået med den nævnte lukkeordning, såfremt aftapningen blev kontrolleret ens i alle medlemsstater. Endelig har også repræsentanter for den franske regering bekræftet, at ordningen med oprindelsesbetegnelser for bestemte drikkevarer såsom æblemost, øl og vin i Frankrig er blevet erstattet af en tilsvarende ordning med lukning af beholderne, og at alene spiritus endnu ikke er omfattet heraf, hvilket imidlertid skyldes hensyn til skattekontrollen.
Disse få eksempler viser efter min opfattelse, at der også i kongeriget Belgien kan tænkes en ordning, som i mindre grad begrænser samhandelen, idet den gør det muligt for den importør, der ikke erhverver varen direkte i oprindelseslandet, at bevise varens ægthed ved hjælp af det beskrevne middel, som synes tilstrækkeligt egnet til at kunne tjene som et sådant bevis.
Man må imidlertid give den belgiske regering og intervenienterne ret i, at situationen er anderledes, når spiritussen eksporteres i fade og tappes på flasker i en medlemsstat, som ikke er producentstat og derefter reeksporteres. Så længe der ikke er indført en ensartet kontrol, må man navnlig give den britiske regering medhold i, at lukkeordningen ikke yder nogen garanti for, at indholdet i flaskerne svarer til indholdet i fadene, og at de hygiejniske mindstekrav er blevet overholdt ved aftapningen. For at sikre dette består der efter min opfattelse også kun en mulighed, nemlig at lade spiritussen ledsage af et officielt dokument, der attesterer varens ret til oprindelsesbetegnelsen. Beskyttelse af de retsgoder, som er nævnt i artikel 36, må i hvert fald være tilstrækkelig sikret, selv om der — som bestemt i artikel 1, stk. 2, i den ministerielle bekendtgørelse af 2. december 1976 — foruden det originale certifikat også anerkendes fotokopier eller et certifikat, udstedt af myndighederne i afsendelseslandet, som attesterer varens ret til oprindelsesbetegnelsen. Som vi har hørt, er det imidlertid kun en brøkdel af spiritus, der eksporteres i fade, for whisky's vedkommende f.eks. 25 %.
Som konklusion kan det således fastslås, at reglerne i artikel 1 i den kongelige anordning nr. 57 af 20. december 1934 i den nuværende version og fortolkning i de administrative bestemmelser, heller ikke kan begrundes i hensynet til beskyttelse af de retsgoder, der er nævnt i artikel 36. Efter Domstolens faste praksis er det altså overhovedet ikke nødvendigt at gå ind på spørgsmålet om, hvorvidt et af de i artikel 36 nævnte retsgoder er i fare, og i givet fald hvilket.
Da imidlertid især sagsøgte og regeringen for Det forenede Kongerige har bygget deres argumentation, ikke blot på hensynet til beskyttelsen af den industrielle og kommercielle ejendomsret men også på hensynet til den offentlige sundhed, skal jeg gøre en sidste bemærkning herom. Vi har hørt, at intet er til hinder for at importere og sælge whisky i Belgien uden fremlæggelse af oprindelsescertifikat, såfremt produktet blot betegnes »whisky«. På den anden side indeholder betegnelsen »Scotch whisky« et kvalitativt aspekt, der er egnet til at forhøje denne vares handelsværdi. Såfremt Belgien var af den opfattelse, at whisky uden oprindelsesbetegnelse indebar en fare for den offentlige sundhed, kunne det vanskeliggøre eller endog forbyde indførselen af et sådant produkt under henvisning til artikel 36. Da dette imidlertid ikke er sket, kan indførselen af et kvalitativt bedre produkt ikke vanskeliggøres under henvisning til den offentlige sundhed.
III —
Mit forslag går således ud på, at det statueres, at kongeriget Belgien ikke har overholdt sine forpligtelser efter EØF-traktatens artikel 30, idet det i artikel 1 i kongelig anordning nr. 57 af 20. december 1934 underkaster indførselen af spiritus med en oprindelsesbetegnelse, der er i fri omsætning i andre medlemsstater end oprindelseslandet, betingelser, som er vanskeligere at opfylde end dem, der gælder for den direkte import af det samme produkt fra oprindelseslandet.
(
1
) – Oversat fra lysk.