ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
T. ĆAPETA
представено на 27 март 2025 година(1)
Дело C‑97/23 P
WhatsApp Ireland Ltd
срещу
Европейски комитет по защита на данните
„ Обжалване — Защита на личните данни — Регламент (ЕС) 2016/679 — Член 65 — Механизъм за съгласуваност — Разрешаване на спорове от Европейския комитет по защита на данните — Жалба за отмяна — Член 263, първа алинея ДФЕС — Понятие „обжалваем акт“ — Член 263, четвърта алинея ДФЕС — Понятие „пряко засягане“ — Понятия „подготвителен акт“ и „междинен акт“ — Въпрос за „непротивопоставимостта“ на решение спрямо физическо или юридическо лице — Свобода на преценка на органа, изпълняващ това решение “
I.      Въведение
1.        Настоящото производство по обжалване повдига вечно актуалния въпрос за тълкуването и прилагането на условията за допустимост на жалба за отмяна, подадена от жалбоподатели, които са физически или юридически лица. По-конкретно делото се отнася до понятията „обжалваем акт“, по смисъла на член 263, първа алинея ДФЕС, и „пряко засягане“, по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС.
2.        Този въпрос възниква в контекста на механизма за съгласуваност, предвиден в Регламент (ЕС) 2016/679(2). Механизмът се състои от съставна процедура с участието на националните надзорни органи и Европейския комитет по защита на данните (наричан по-нататък „ЕКЗД“).
3.        В обжалваното определение Общият съд е обявил за недопустима жалба, подадена от WhatsApp Ireland Ltd (наричано по-нататък „WhatsApp“ или „жалбоподателят“) срещу решение 1/2021 (наричано по-нататък „спорното решение“)(3) на ЕКЗД, прието в контекста на този механизъм(4). Така се стига до подаването на настоящата жалба(5).
4.        Отвъд жалбата по това конкретно дело Съдът има възможността да обясни най-общо правилата за допустимост на жалбите за отмяна в контекста на съставните процедури.
II.    Контекст
5.        В основата на настоящото дело стои механизмът за съгласуваност, въведен с ОРЗД. По-конкретно, делото се отнася до частта на този механизъм, предвидена в член 65 от ОРЗД, съгласно която на ЕКЗД е предоставено правомощието да приема решения със задължителен характер, с които разрешава определени видове спорове, които възникват сред националните надзорни органи, когато последните прилагат правилата на ОРЗД.
6.        Механизмът за съгласуваност е една от многото „съставни административни процедури“, предвидени във вторичното право на Съюза(6).
7.        Този термин се използва за описание на процедури, при които вземането на решения се осъществява на няколко етапа, като в тях участват както национални институции или органи, така и такива на Съюза(7).
8.        Един от правните въпроси, които възникват във връзка с такива процедури, е как да се определи кои от актовете, приети от редица участници в рамките на тази процедура, представляват „обжалваеми актове“ и пред кои съдилища следва да се оспорват тези актове(8).
9.        Настоящата жалба трябва да бъде разгледана в този контекст. Жалбоподателят смята, че Общият съд неправилно е приел, че спорното решение, прието от ЕКЗД в рамките на механизма за съгласуваност, не е акт, който може да бъде обжалван пред съдилищата на Съюза.
А.      Механизмът за съгласуваност по ОРЗД
10.      Задачата за наблюдение и прилагане на правилата на ОРЗД е възложена на различните надзорни органи на държавите членки в рамките на тяхната територия(9).
11.      За да се справи с възможното фрагментиране при прилагането на правилата за защита на данните в Съюза, което може да възникне в резултат на такава „децентрализирана“ система, ОРЗД предвижда сътрудничество между националните надзорни органи(10).
12.      Когато дадена операция по обработване на лични данни има трансгранично измерение, органът, отговарящ за съответния обработващ лични данни или администратор — водещият надзорен орган (наричан по-нататък „ВНО“) — трябва да разпространи своя проект на решение за прилагане на правилата на ОРЗД спрямо обработващия или администратора на лични данни в рамките на своята компетентност до съответните надзорни органи на други държави членки.
13.      Ако тези други органи се съгласят с тълкуването на ОРЗД и с мерките за изпълнение, предложени от ВНО, последният може да приеме окончателното си решение, което има задължителен характер за съответния администратор или обработващ лични данни.
14.      Ако другите надзорни органи обаче изразят относими и обосновани възражения, които ВНО не приеме или счита, че не са относими или обосновани, ВНО трябва да отнесе въпроса до ЕКЗД, който да се произнесе с решение(11).
15.      ЕКЗД се произнася по спора между съответните национални надзорни органи и решава конкретния случай с решение, което има задължителен характер(12).
16.      Съгласно член 65, параграф 2 от ОРЗД това решение е адресирано до и задължително за ВНА и другите засегнати надзорни органи(13). Освен това решението се публикува на уебсайта на ЕКЗД(14).
17.      В рамките на предписаните срокове(15) и въз основа на решението на ЕКЗД със задължителен характер, ВНО трябва да приеме окончателното си решение(16) и да уведоми за него съответния администратор или обработващ лични данни.
Б.      Фактите, довели до настоящото дело
18.      WhatsApp е дружество, което предоставя базирани в интернет услуги за разговори и съобщения (наричана по-нататък „услугата за съобщения“).
19.      За да създаде акаунт в това дружество с цел използване на услугата за съобщения, ползвателят трябва да се съгласи с условията му за ползване на услугата и с политиката му за поверителност(17).
20.      На 24 май 2018 г. WhatsApp променя своята политика за поверителност, за да вземе предвид промените, въведени от ОРЗД, които трябва да се прилагат от 25 май 2018 г.(18). На съществуващите потребители е предоставена възможността да приемат тези промени или да прекратят използването на услугата за съобщения на жалбоподателя.
21.      След това ирландският Data Protection Commission (наричан по-нататък „ирландският надзорен орган“) получава редица жалби от отделни субекти на данни относно дейностите на жалбоподателя по обработване на лични данни(19).
22.      През декември 2018 г., след предварителна преценка на жалбите, ирландският надзорен орган започва разследване дали WhatsApp е изпълнило задълженията си за прозрачност съгласно членове 12—14 от ОРЗД по отношение на предоставянето на информация както за ползвателите, така и за лицата, които не ползват услугата за съобщения(20), и на прозрачността на тази информация.
23.      Тъй като услугата за съобщения на WhatsApp е свързана с трансгранична обработка в целия Европейски съюз, в съответствие със задълженията си, произтичащи от ОРЗД, ирландският надзорен орган разпространява проекта си за решение на другите засегнати национални надзорни органи(21).
24.      В отговор ирландският надзорен орган получава възражения от надзорните органи на Германия (на федерално ниво), Унгария, Нидерландия, Полша, Франция, Италия, Португалия и германската федерална провинция Баден-Вюртемберг(22). Освен това са получени редица коментари по този проект на решение от надзорните органи на Австрия, Нидерландия, Дания, Полша, Белгия, Франция и германския град — провинция Хамбург(23).
25.      Тъй като редица надзорни органи изразяват относими и обосновани възражения срещу проекта на решение, с които ирландският надзорен орган не е съгласен, той отнася възраженията до ЕКЗД за разрешаване(24).
26.      На 28 юли 2021 г. ЕКЗД приема спорното решение и уведомява ирландския и другите засегнати надзорни органи(25).
27.      В спорното решение ЕКЗД дава указания на ирландския надзорен орган да промени редица констатации, съдържащи се в проекта на решението, и да увеличи предложените в него имуществени санкции.
28.      По същество спорното решение изисква от ирландския надзорен орган да установи, че „lossy hashed data“(26) представляват лични данни по смисъла на член 4, параграф 1 от ОРЗД(27) и че жалбоподателят е нарушил правилата за прозрачност по член 5, параграф 1, буква а), член 13, параграф 1, буква г) и параграф 2, буква д) и член 14 от този регламент(28).
29.      Що се отнася до процесуалните констатации и размера на административните наказания глоба и имуществена санкция, в спорното решение се изисква срокът за изпълнение на задълженията от страна на жалбоподателя да бъде намален от шест на три месеца, констатирано е, че ирландският надзорен орган е тълкувал неправилно критерия, свързан с размера на административните наказания, и му е указано да увеличи размера на предвидените от този орган санкции(29).
30.      Съобразявайки се с тези указания, ирландският надзорен орган променя своя проект на решение и приема окончателното национално решение на 20 август 2021 г(30).
31.      На 1 ноември 2021 г. жалбоподателят подава жалба до Общия съд с искане за отмяна на спорното решение на ЕКЗД.
32.      На 7 декември 2022 г. Общият съд приема обжалваното определение, като отхвърля жалбата на жалбоподателя като недопустима.
33.      В това определение Общият съд по същество приема, че спорното решение не представлява обжалваем акт по смисъла на член 263, първа алинея ДФЕС и че жалбоподателят не е пряко засегнат от това решение по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС.
34.      Обжалваното определение е структурирано по следния начин:
–        В точка 40 Общият съд приема, че спорното решение засяга лично жалбоподателя.
–        В точки 42—49 този съд разглежда въпроса дали спорното решение представлява обжалваем акт по смисъла на член 263, първа алинея ДФЕС, и стига до заключението, че то не представлява такъв акт.
–        В точки 50—65 той проверява дали спорното решение засяга пряко жалбоподателя по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС. Общият съд стига до извода, че спорното решение не засяга пряко правната сфера на жалбоподателя и че е предоставена свобода на преценка на ирландския надзорен орган, поради което не са изпълнени условията за пряко засягане.
–        Следователно, като стига до заключението, че жалбата за отмяна на жалбоподателя е недопустима, в точки 66—71 Общият съд допълнително обяснява защо заключението му е в съответствие с логиката на системата от способи за съдебна защита, установена с Договорите.
В.      Производство пред Съда
35.      С жалбата си, подадена на 17 февруари 2023 г., жалбоподателят иска от Общия съд да отмени обжалваното определение, да обяви жалбата за допустима, да върне делото на Общия съд за разглеждане по същество и да осъди ЕКЗД да заплати съдебните разноски.
36.      Германското правителство встъпва в подкрепа на ЕКЗД.
37.      На 26 ноември 2024 г. се провежда съдебно заседание, на което жалбоподателят и ЕКЗД представят устни становища.
III. Анализ
38.      Жалбоподателят изтъква две основания за обжалване. С първото си основание за обжалване той твърди, че Общият съд неправилно е разтълкувал понятията „обжалваем акт“, произтичащо от член 263, първа алинея ДФЕС, и „пряко засягане“, съдържащо се в член 263, четвърта алинея ДФЕС. В конкретния случай тази грешка довела до неправилно прилагане на член 263 ДФЕС, като Общият съд неправилно квалифицирал спорното решение като акт, който не подлежи на обжалване от жалбоподателя. С второто си основание за обжалване жалбоподателят твърди, че Общият съд неправилно е разтълкувал и приложил член 65, параграф 1 от ОРЗД по отношение на спорното решение.
39.      В настоящото заключение ще предложа на Съда да постанови, че Общият съд неправилно е приложил анализа, който се изисква съгласно член 263, първа и четвърта алинея ДФЕС, към механизма за съгласуваност, установен с ОРЗД. Следователно първото основание за обжалване следва да бъде уважено, а обжалваното определение — отменено. Поради това не е необходимо да се разглежда второто основание за обжалване.
40.      Отвъд непосредствения контекст на настоящата жалба обаче отбелязвам, че това дело повдига и въпрос от по-скоро хоризонтално естество, а именно въпроса за това кои аналитични етапи трябва да се следват, за да се определи допустима ли е жалба за отмяна, подадена срещу акт, приет в хода на съставна процедура.
41.      Съставните процедури се различават значително, като всяка от тях е специално разработена от въвеждащия я вторичен акт на Съюза, за да отговори на целта, която конкретната процедура изпълнява в дадена област на вземане на административни решения въз основа на правото на Съюза.
42.      Ако аналитичните етапи при определянето допустими ли са жалби за отмяна, подадени от физически или юридически лица срещу актове, приети в рамките на такива процедури, бъдат разбрани погрешно, съществува вероятност при бъдещи дела, свързани с различни видове съставни процедури, Общият съд отново неоснователно да откаже достъп на тези лица до съдилищата на Съюза.
43.      Въпреки тези различни структури обаче условията по член 263 ДФЕС остават същите. Съответно общите правила за допустимост на жалби, подадени от физически или юридически лица срещу актове, приети в рамките на съставна процедура, следва да се прилагат по един и същ начин, като се използват едни и същи аналитични етапи към всички такива съставни процедури и същевременно се отчитат особеностите на всяка процедура.
44.      Както ще се опитам да покажа в анализа си, в преценката си на условията за допустимост по член 263 ДФЕС Общият съд, вдъхновен от особеностите на механизма за съгласуваност на ОРЗД, е въвел някои ненужни (и подвеждащи) аналитични етапи при преценката си на въпросите за допустимост съгласно член 263 ДФЕС. Според мен например въпросът дали спорното решение е междинен акт в рамките на тази процедура, отклонява вниманието от относимия въпрос дали това решение е окончателен и задължителен акт, който е единственият подходящ въпрос в рамките на анализа по член 263, първа алинея ДФЕС. По същия начин изследването дали спорното решение може да бъде противопоставено пряко на жалбоподателя, отклонява вниманието от аналитичния въпрос дали това решение само по себе си поражда правни последици в правното положение на жалбоподателя, както изисква член 263, четвърта алинея ДФЕС.
45.      Когато обосновава констатацията си за (не)допустимост в конкретно дело, Съдът често се позовава на особеностите на съставната процедура, която е била предмет на разглеждане по конкретното дело, и нерядко разграничава тези особености от характеристиките на друга процедура, в която е стигнал до различно заключение(31). Подобни разяснения на Съда не могат да бъдат обобщавани и механично пренасяни към нови дела(32).
46.      В анализа си Общият съд се позовава на няколко решения на Съда, по-специално на решения по дела IBM(33) и Deutsche Post(34).
47.      Ще предложа на Съда да преразгледа някои от тези решения и да уточни, че някои от изложените в тях твърдения не са имали за цел да допълнят условията, установени от ДФЕС. Тяхната цел е била по-скоро да обяснят прилагането на правилата на Договора към конкретното положение, което е в основата на тези дела. Автоматичното възпроизвеждане в по-късни решения, които произлизат от различни обстоятелства, на изявленията на Съда в предходни дела може да доведе — както в настоящия случай — до неправилен извод на Общия съд относно допустимостта на жалбата за отмяна.
48.      Съответно настоящото дело дава възможност на Съда да обясни отново аналитичните етапи, които са необходими и достатъчни, за да се установи дали дадено лице може да подаде пряко жалба за отмяна.
49.      В това отношение смятам, че е важно Съдът да направи ясно разграничение между двата аналитични етапа, които са в основата на условията за допустимост по член 263 ДФЕС: от една страна, анализ на въпроса дали даден акт е обжалваем по смисъла на член 263, първа алинея ДФЕС, и от друга страна, когато този акт е обжалваем, анализ съгласно член 263, четвърта алинея ДФЕС дали конкретен жалбоподател, който е физическо или юридическо лице, има право да оспори този акт.
50.      С оглед на гореизложеното моят анализ е структуриран, както следва. Ще започна с предварителния въпрос, че жалбата в главното производство не е просрочена (А). След това ще премина към жалбата по същество, за да изложа причините, поради които смятам, че Съдът следва да отмени обжалваното определение. Като следвам структурата на първото основание за обжалване, първо, ще поясня, че Общият съд е объркал условията за установяване дали спорното решение е обжалваем акт, с условията за установяване дали жалбоподателят е пряко засегнат. Въз основа на това според мен този съд е стигнал до неправилния извод, че спорното решение е акт, който не подлежи на обжалване (Б). След това ще обясня, че Общият съд също така е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че спорното решение не засяга пряко жалбоподателя (В). Накрая ще докажа, че противно на позицията на Общия съд, логиката на системата от способи за съдебна защита, така както е създадена съгласно Договорите и тълкувана от Съда, изисква валидността на спорното решение да бъде решена чрез пряка жалба до съдилищата на Съюза (Г).
А.      Жалбата не е била просрочена
51.      В отговора си ЕКЗД твърди, че жалбата на жалбоподателя е просрочена(35). ЕКЗД се позовава на писмо от преписката по делото с дата 16 август 2021 г., от което става ясно, че ирландският надзорен орган е уведомил жалбоподателя още на 13 август 2021 г. за „съответното съдържание“ на спорното решение, преди публикуването му от ЕКЗД на неговия уебсайт. Съответно ЕКЗД твърди, че срокът за подаване на жалба за отмяна бил изтекъл „най-късно на 25 октомври 2021 г.“, т.е. преди 1 ноември 2021 г. — датата на подаване на жалбата до Общия съд.
52.      Смятам, че този довод трябва да бъде отхвърлен.
53.      От съдебната практика става ясно, че позоваването в член 263, шеста алинея ДФЕС на деня, в който жалбоподателят е узнал за даден акт, е субсидиарно по отношение на критериите за публикуването или съобщаването му(36).
54.      В настоящия случай на жалбоподателя не е било съобщено за спорното решение. ЕКЗД е задължен да съобщи за решението си пряко само на ирландския ВНО и на засегнатите национални надзорни органи(37).
55.      Следователно трябва да се установи дали спорното решение е било публикувано по смисъла на член 263, шеста алинея ДФЕС.
56.      Член 263 ДФЕС не поставя никакви конкретни условия за публикуването.
57.      Въпреки това, тъй като Съдът е предпочел тълкуването на сроковете, предвидени в Договорите, по начин, по който се избягва всяко неоправдано ограничаване на правото на ефективна съдебна защита(38), понятието „публикуване“ трябва да се разбира в широк смисъл(39).
58.      В това отношение Съдът вече е имал повод да постанови, че публикуването на уебсайт, когато това е предвидено във вторичното право на Съюза, отговаря на изискването за „публикуване“, съдържащо се в член 263, шеста алинея ДФЕС(40).
59.      В настоящия случай публикуването на решения със задължителен характер на ЕКЗД, като спорното решение, е задължително по силата на член 65, параграф 5, трето изречение от ОРЗД.
60.      Като се има предвид, че жалбоподателят е обжалвал спорното решение в рамките на приложимите срокове от датата на публикуването му на уебсайта на ЕКЗД (2 септември 2021 г.), фактът, че той може да е бил запознат с материалното съдържание на това решение и преди задължителното му публикуване, е без значение за целите на допустимостта на настоящата жалба за отмяна(41).
61.      С оглед на гореизложеното не е необходимо да се определя точният момент, в който жалбоподателят е узнал за съдържанието на спорното решение.
62.      Поради това предлагам на Съда да отхвърли довода на ЕКЗД, че жалбата пред Общия съд е просрочена.
Б.      Спорното решение е обжалваем акт
1.      Два аналитично отделни въпроса
63.      С първия и втория довод от първото основание за обжалване жалбоподателят твърди, че противно на позицията на Общия съд, въпросът дали даден акт подлежи на обжалване, не изисква да се анализира дали този акт съществено изменя правното положение на жалбоподателя.
64.      Съгласна съм с жалбоподателя. Въпросът дали даден акт подлежи на обжалване, е различен от въпроса дали конкретен жалбоподател, който е физическо или юридическо лице, може да обжалва този акт, ако — на първо място — актът е обжалваем.
65.      Въпросът дали даден акт е обжалваем, се отнася до анализа по член 263, първа алинея ДФЕС. Това изисква различен и отделен метод на анализ, който поставя въпроси, различни от тези, които са от значение, за да се установи дали даден акт засяга правното положение на жалбоподателя (което се отнася до член 263, четвърта алинея ДФЕС).
66.      Този извод следва от текста, структурата и историята на член 263 ДФЕС (а) и не противоречи на практиката на Съда (б).
а)      Текстът, структурата и историята на член 263 ДФЕС
67.      Съществуват няколко причини, поради които преценката на въпроса дали спорното решение представлява вид акт, който може да бъде предмет на преценка за валидност от съдилищата на Съюза, трябва да бъде отделена от въпроса дали този акт засяга правното положение на жалбоподателя.
68.      Първо, определянето на вида на акта, който може да бъде обжалван пред съдилищата на Съюза, е предвидено в член 263, първа алинея ДФЕС. Това определяне се извършва без оглед на лицето, което подава жалбата.
69.      Следователно отговорът на въпроса дали даден акт е обжалваем, трябва да бъде един и същ, независимо дали жалбата за отмяна е подадена от привилегирован (изброените в член 263, втора алинея ДФЕС), полупривилегирован (изброените в третата алинея), или непривилегирован жалбоподател (изброените в четвъртата алинея).
70.      Второ, отговорът на въпроса дали даден акт е обжалваем, изисква да се прецени дали този акт може да произведе задължително правно действие по отношение на трета страна(42). Не е необходимо тази страна да е същата като подаващата въпросната жалба за отмяна.
71.      Това изискване, както ще обясня по-долу, произтича от настоящия текст на член 263, първа алинея ДФЕС, който е резултат от няколко изменения и от практиката на Съда, която е една от водещите причини за тези изменения.
72.      В настоящата си текст член 263, първа алинея ДФЕС предвижда като обжалваеми актове: i) законодателни актове, ii) актове на Съвета, Комисията и Европейската централна банка, с изключение на препоръките и становищата, и iii) актове на Европейския парламент и на Европейския съвет, както и на органите, службите или агенциите на Европейския съюз, предназначени да произвеждат правно действие по отношение на трети страни.
73.      Първоначалният Договор за ЕИО не изброява актовете, които могат да бъдат обжалвани, а само ги определя негативно като „актовете на Съвета и на Комисията, с изключение на препоръките и становищата“(43).
74.      Тъй като Договорът определя препоръките и становищата като актове, които нямат задължителен характер(44), Съдът стига до заключението, че всички актове (на институциите и другите органи на Съюза), независимо от своята форма или наименование, които имат за цел да породят задължителни правни последици, са обжалваеми актове(45).
75.      Ако даден акт не поражда задължителни правни последици, жалбата е недопустима, независимо дали е подадена от привилегировани, или непривилегировани жалбоподатели(46).
76.      Следователно не е необходимо да се задава последващият въпрос дали актът засяга правното положение на жалбоподателя съгласно член 263, четвърта алинея ДФЕС(47).
77.      От съдебната практика и от текста на член 263, първа алинея ДФЕС следва, че даден акт е правно обвързващ, ако е предназначен да произвежда правно действие по отношение на трети страни. Какво означава това?
78.      За да се приеме, че актът произвежда задължително правно действие по отношение на трети страни, той трябва да поражда правно действие извън институцията или органа, която/който го е приел/а. Ако актът създава задължения само „вътрешно“, т.е. за същата институция, която го е приела, но не и „външно“, т.е. за трети страни, този акт не подлежи на обжалване(48).
79.      Третата страна, за която актът произвежда задължително правно действие, не е задължително да бъде жалбоподателят(49).
80.      Освен това Съдът е уточнил, че даден акт има последици извън институцията само ако с него тази институция, която го е приела, е изразила окончателното си становище(50).
81.      Становището е окончателно, ако институцията или органът, която/който е приел/а акта, не може да го промени впоследствие, т.е. би могъл/ла да предотврати правните последици, произтичащи от този акт, само като го отмени(51). Ако окончателният акт не бъде оттеглен от своя автор, единственият начин, по който неговите правни последици могат да бъдат отменени, е чрез обявяването на неговата невалидност в рамките на съдебно производство.
82.      Въз основа на гореизложеното, по настоящото дело това означава следното: за да се произнесе дали спорното решение е обжалваем акт, е било необходимо и достатъчно Общият съд да установи, че спорното решение представлява окончателното становище на ЕКЗД и че това решение налага задължение на лице извън този орган; в случая — ирландския надзорен орган.
83.      За тази преценка не е било необходимо да се преценява дали този акт също така съществено изменя правното положение на жалбоподателя. Последното е въпрос, който се отнася до прякото засягане, а не до качеството на обжалваемия акт(52).
84.      Предполага ли съдебната практика, на която се позовава Общият съд, друго заключение?
б)      Съдебната практика, която на пръв поглед обединява двете условия
85.      В точка 41 от обжалваното определение Общият съд разяснява, че трябва да разгледа „дали [спорното] решение поражда правни последици, изменящи съществено правното положение на WhatsApp, и дали го засяга пряко по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС“(53).
86.      Изводът на Общия съд, че преценката дали спорното решение съществено изменя правното положение на WhatsApp, от една страна, и преценката дали решението засяга пряко това дружество, от друга страна, са два отделни анализа, които трябва да бъдат извършени, изглежда, се основава на съдебната практика, която той цитира, а именно на решения IBM и Deutsche Post(54).
87.      Затова ще направя повторен преглед на тези решения.
88.      В точка 9 от решение IBM Съдът постановява, че „всяка мярка със задължително правно действие, която е от естество да засегне интересите на жалбоподателя, като измени съществено неговото правно положение, представлява акт или решене, който/което подлежи на обжалване по смисъла на член 173“(55).
89.      Тази формулировка, която е повторена в множество последващи решения както на Съда(56), така и на Общия съд(57), е била тълкувана и може да продължи да се тълкува в смисъл, че въпросът дали даден акт представлява подлежащ на обжалване такъв по член 263, първа алинея ДФЕС, включва и преценката дали той засяга правното положение на жалбоподателя(58). Изглежда, че така е разбрал и Общият съд точка 9 от решение IBM (вж. т. 6 от настоящото заключение).
90.      Според мен това не е правилно (или полезно) разбиране на тази точка.
91.      Разбирам точка 9 от решение IBM като изразяване от Съда — в едно изречение — на всички условия, които трябва да бъдат изпълнени, за да може жалбоподател, който не е привилегирован, да получи достъп до съдилищата на Съюза: т.е. условията, които произтичат от член 263, първа алинея ДФЕС, от една страна, и условията, които произтичат от член 263, четвърта алинея ДФЕС, от друга страна.
92.      С това изречение Съдът не включва въпроса за действието на акта по отношение на жалбоподателя в преценката за изпълнението на условията по член 263, първа алинея ДФЕС. Всъщност даден акт може да се счита за обжалваем по принцип, дори да не може да бъде обжалван в конкретен случай от конкретен непривилегирован жалбоподател, тъй като не изменя съществено правното положение на този жалбоподател.
93.      Според мен Съдът се е опитал да разсее евентуалното объркване, предизвикано от многократно използваното изречение от решение IBM, в следните точки от решение Deutsche Post:
„36.      От постоянната съдебна практика по жалби за отмяна, подадени от държави членки или от институции, е видно, че за обжалваеми актове по смисъла на член 263 ДФЕС се считат всички решения, приети от институциите, без значение в каква форма, които целят да породят задължителни правни последици […].
37.      Съдът многократно е посочвал, че когато е подадена от физическо или юридическо лице, жалбата за отмяна на акт на институция е допустима само ако задължителните правни последици от акта са от естество да засегнат интересите на жалбоподателя, като променят съществено правното му положение […](59).
38.      Следва обаче да се подчертае, че цитираната в предходната точка съдебна практика е приета в рамките на жалби, подадени до съд на Съюза от физически или юридически лица, срещу актове, на които същите са адресати. Когато, както в посоченото по-горе дело Deutsche Post/Комисия[(60)], жалбата за отмяна е подадена от жалбоподател, който не е привилегирована страна, срещу акт, на който той не е адресат, изискването задължителните правни последици да са от естество да засягат интересите на жалбоподателя, като променят съществено правното му положение, съвпада с условията по член 263, четвърта алинея ДФЕС“.
94.      Според мен в решение Deutsche Post Съдът се стреми да поясни, че точка 9 от решението му IBM се отнася до положение, в което адресат на спорния акт е жалбоподател, който не е привилегирован. Това е така, защото в такова положение отговорът на въпроса дали даден акт поражда задължителни правни последици спрямо трети страни, по необходимост изисква да се прецени дали този акт има последици по отношение на жалбоподателя като адресатът на акта. В такова положение въпросът дали актът има задължителни правни последици, и въпросът дали той изменя правното положение на жалбоподателя, са един и същ въпрос.
95.      Когато обаче непривилегированият жалбоподател не е адресат на разглеждания акт, въпросът дали този акт съществено изменя правното му положение, е въпрос, свързан с прякото засягане, който трябва да се прецени съгласно член 263, четвърта алинея ДФЕС, а не съгласно член 263, първа алинея ДФЕС.
96.      Често цитираният погрешно текст, според който въпросът дали актът има правни последици, водещи до съществена промяна, „съвпада“ с изискването за пряко засягане в член 263, четвърта алинея ДФЕС, всъщност изразява разбирането на Съда, че въпросът за прякото засягане трябва да се преценява отделно и в допълнение към въпроса дали актът поражда задължителни правни последици.
97.      В по-скорошната си съдебна практика Съдът, след като цитира точка 38 от решение Deutsche Post, обикновено продължава с анализа дали въпросният акт засяга пряко непривилегирования жалбоподател, който не е адресат на спорния акт(61).
98.      Поради това, решение IBM, както е обяснено от решение Deutsche Post, не следва да се тълкува като сливане на изискванията по член 263, първа и четвърта алинея ДФЕС за положения, при които актът е адресиран до лице, различно от жалбоподателя.
99.      В такъв случай, т.е. когато актът е адресиран до някого, който е различен от жалбоподателя, изискването актът да е правно обвързващ, е отделно от изискването този акт да променя съществено правното положение на жалбоподателя.
100. В този случай, за да се отговори на въпроса дали подадената от жалбоподателя жалба е допустима, не е достатъчно разглежданият акт да има задължителни правни последици за своя адресат или за някого другиго; Съдът трябва да прецени също така дали разглежданият акт засяга правното положение на жалбоподателя. Това се изисква от допълнителното условие за допустимост, произтичащо от член 263, четвърта алинея ДФЕС.
101. В решението си Deutsche Post Съдът следва точно тази методология и установява на два отделни етапа, първо, че актът е правно обвързващ, и едва след това, че той пряко засяга непривилегирования жалбоподател. Важно е също така, че в частта от анализа, отнасяща се до въпроса дали мярката е правно обвързваща, Съдът не е счел за относимо да определи дали тази мярка е била подготвителна в рамките на по-широката процедура, в която е била приета(62). Според Съда за целите на този анализ е от значение, че решението произвежда самостоятелни правни последици и следователно трябва да може да бъде предмет на жалба за отмяна(63). Едва след като констатира, че Общият съд е допуснал грешки при прилагане на правото, като е приел, че спорното решение не е правно обвързващо поради подготвителния си характер(64), Съдът пристъпва към втория етап от анализа си, за да установи, че мярката освен това засяга пряко и лично съответния непривилегирован жалбоподател, а именно Deutsche Post AG(65).
102. Ето защо според мен целта на трите точки от решение Deutsche Post, цитирани в точка 93 от настоящото заключение, е именно да се отстрани възможното объркване, произтичащо от решение IBM, и да се разграничи анализът на задължителния правен характер на спорния акт от анализа дали този акт засяга правното положение на жалбоподателя.
103. В настоящия случай Общият съд не е успял да направи разграничение между тези два аналитични етапа. Като приема, че спорното решение само по себе си не засяга правното положение на жалбоподателя, Общият съд неправилно е заключил, че спорното решение не представлява обжалваем акт. При този анализ Общият съд не се спира на въпроса дали спорното решение поражда задължителни правни последици по отношение на трети страни. По-скоро този съд се концентрира върху въпроса дали актът следва да се разглежда като междинен от гледна точка на жалбоподателя(66). По този начин Общият съд допуска грешка, подобна на тази, която допуска много години по-рано в определението си по дело Deutsche Post/Комисия(67) и която Съдът е отменил с решението си Deutsche Post.
104. Според мен въпросът дали даден акт е „междинен“, или „подготвителен“, е излишен и ненужно усложнява анализа по член 263, първа и четвърта алинея ДФЕС. Както показва настоящото дело, догматичното позоваване на тези понятия може в действителност да доведе до погрешен извод относно допустимостта на жалбата за отмяна. Сега ще се спра на този въпрос.
2.      Излишните въпроси за това дали даден акт е „подготвителен“/„междинен“ и дали „може да бъде противопоставен“
105. В точка 42 от обжалваното определение Общият съд приема, че за преценката на допустимостта е от значение обстоятелството, че спорното решение i) представлява „подготвителен“ или „междинен“ акт в рамките на процедура, която трябва да приключи с приемането на окончателно решение на националния надзорен орган, и ii) че това решение не може да бъде пряко противопоставено на жалбоподателя.
106. Нито един от тези два фактора, нито „подготвителният“ или „междинен“ характер на акта, нито пък неговата противопоставимост пряко на жалбоподателя, са от аналитично значение за отговора на въпроса дали този акт представлява обжалваем акт по смисъла на член 263, първа алинея ДФЕС.
107. Тези фактори са също толкова ирелевантни при преценката дали актът засяга пряко жалбоподателя съгласно член 263, четвърта алинея ДФЕС (което ще разгледам в раздел В по-долу).
108. Същевременно въпросът дали разглежданият акт е „окончателен“, т.е. дали с него се приключва определена съставна процедура, или по-скоро ще последва „друг“ акт на същия или друг орган, също не е от значение, за да се определи дали актът е обжалваем. Всъщност, както обяснявам в точка 78 от настоящото заключение, правилният въпрос, който трябва да се зададе във връзка с преценката дали даден акт подлежи на обжалване, е дали този акт поражда самостоятелни правни последици — които той може да породи само ако е краен или окончателен от гледна точка на институцията или органа, която/който го е приел/а.
109. В обжалваното определение Общият съд се позовава на точка 10 от решение IBM, за да заключи, че съществува принцип, според който междинните актове не са обжалваеми актове(68). След като установява този принцип, Общият съд обяснява, че възможността за обжалване на междинен акт е изключение, което съществува, когато този акт поражда самостоятелни правни последици(69).
110. Въпреки това в точка 10 от решението си IBM Съдът постановява следното: „по принцип на обжалване подлежат само актовете, които определят окончателно позицията на Комисията или на Съвета в края на тази процедура“(70). В съответствие с това Съдът обяснява, че предметът на анализа дали даден акт е обжалваем, трябва да се съсредоточи върху въпроса дали въпросният акт изразява окончателната позиция на институцията, разглеждана от гледна точка на тази институция.
111. Следователно решение IBM не разкрива съществуването на принцип, според който междинните актове не подлежат на обжалване.
112. Освен това решение IBM дори не се отнася до съставна процедура, а до процедура, провеждана единствено от Комисията. В контекста на тази процедура Съдът преценява значението на различните етапи на вътрешната процедура в рамките на Комисията, за да заключи, че писмото, което е било оспорено по това дело, не изразява окончателна позиция на тази институция(71).
113. По този начин терминът „междинен“ или „подготвителен“ може да бъде от значение само ако се използва в противовес на термина „окончателен“ или „финален“ в рамките на вътрешната процедура на дадена институция или орган(72).
114. Ако даден акт се възприема като „междинен“ и следователно като неподлежащ на обжалване единствено поради мястото си в съставната процедура, в която от гледна точка на жалбоподателя ще е налице друг акт, който ще бъде адресиран до този жалбоподател, то никога няма да бъде възможно дадено лице да оспори действителния акт, който засяга неговото правно положение и следователно го засяга пряко. Това би било в противоречие с член 263, четвърта алинея ДФЕС.
115. Така, фокусирането на Общия съд върху „междинния“ или „подготвителен“ характер на спорното решение, както в настоящия случай, отклонява анализа от единствения релевантен въпрос по член 263, първа алинея ДФЕС, а именно дали позицията на ЕКЗД, изразена в спорното решение, представлява окончателната позиция на този орган, а именно такава, която е задължителна за трети страни, независимо от факта, че ще последва друг акт, който да „приключи“ процедурата, предвидена в механизма за съгласуваност на ОРЗД.
116. В настоящия случай спорното решение е актът на ЕКЗД. С това решение този орган приема окончателната си позиция по въпроса, първо, дали използваните от жалбоподателя „lossy hashed data“ представляват „лични данни“ по смисъла на ОРЗД, и второ, дали жалбоподателят е нарушил правилата за прозрачност на ОРЗД. И двете окончателни констатации имат за правна последица задължаването на ирландския надзорен орган, в качеството му на ВНО, да измени проекта си за решение (т.е. самото решение, в което преди това той е предложил да се направи обратното заключение). Със спорното решение ЕКЗД също така задължава този орган да съкрати съответния период на съответствие, и дава задължителни указания на този орган относно начина на изчисляване на имуществените санкции. Последното ще доведе до тяхното увеличаване в сравнение със санкциите, които ирландският надзорен орган е възнамерявал да наложи. Тези констатации са окончателни от гледна точка на ЕКЗД в смисъл, че те определят окончателната му позиция по поставените му въпроси. По този начин те създават задължение(73) за ирландските надзорни органи, което може да бъде отменено само ако ЕКЗД оттегли решението си или ако съдилищата на Съюза го отменят.
117. Тъй като това решение е окончателно и поражда задължителни правни последици извън органа, който го е приел, т.е. спрямо ирландския надзорен орган, Общият съд е трябвало да заключи, че спорното решение отговаря на условията по член 263, първа алинея ДФЕС и следва да бъде квалифицирано като обжалваем акт.
118. Вторият излишен елемент, който Общият съд въвежда в анализа си, е пряката противопоставимост на решението на ЕКЗД спрямо WhatsApp.
119. По този въпрос ще бъда кратка: като се има предвид, че определянето на възможността за обжалване на даден акт не зависи от това дали или как той променя правното положение на жалбоподателя, въпросът за пряката противопоставимост на спорното решение спрямо WhatsApp не може да бъде от значение за анализа по член 263, първа алинея ДФЕС. Нещо повече, както ще изложа по-нататък, пряката противопоставимост спрямо тази страна като критерий за преценка дали решението на ЕКЗД засяга пряко дружеството, е ирелевантна.
3.      Междинно заключение
120. Отговорът на въпроса дали даден акт на институция или орган на Европейския съюз е обжалваем акт по смисъла на член 263, първа алинея ДФЕС пред съдилищата на Съюза, изисква да се прецени дали този акт изразява окончателната позиция на тази институция или орган, която поражда задължителни правни последици за лице извън тази институция или орган.
121. За да се отговори на въпроса дали актът подлежи на обжалване пред съдилищата на Съюза, не е необходимо третата страна, за която актът има задължителни правни последици, да е същата като подаващата жалбата за отмяна.
122. Въпросът дали лицето, което е подало жалба срещу обжалваем акт, има право да обжалва този акт, се решава съгласно член 263, четвърта алинея ДФЕС, а не съгласно член 263, първа алинея ДФЕС.
123. За да се установи дали даден акт подлежи на обжалване, не е от значение дали този акт представлява „междинен“ етап от съставна процедура.
124. Като се фокусира върху обстоятелството, че спорното решение на ЕКЗД не представлява окончателно решение в рамките на механизма за съгласуваност, предвиден в ОРЗД, вместо да прецени дали това решение представлява крайното или окончателно решение на ЕКЗД, което поражда задължителни правни последици за ирландския надзорен орган, в обжалваното определение Общият съд е допуснал грешка в преценката на условията по член 263, първа алинея ДФЕС.
125. Ето защо предлагам на Съда да потвърди първите два довода от първото основание за обжалване.
В.      Жалбоподателят е пряко засегнат от спорното решение
126. С третия и четвъртия си довод от първото основание за обжалване жалбоподателят твърди, че Общият съд неправилно е приел, че той не е пряко засегнат от спорното решение.
127. Според жалбоподателя, макар Общият съд правилно да е посочил практиката на Съда, според която трябва да са изпълнени две условия, за да се установи, че даден акт засяга пряко физическо или юридическо лице, което не е адресат на този акт(74), Общият съд все пак е приложил неправилно тази съдебна практика.
128. Съгласно цитираната от Общия съд съдебна практика „изискването дадено физическо или юридическо лице да е пряко засегнато от мярката — предмет на обжалване, предполага изпълнението на две кумулативни условия, а именно оспорената мярка, от една страна, пряко да поражда последици в правното положение на това лице и от друга страна, да не оставя никакво право на преценка на своите адресати, на които е възложено изпълнението ѝ, което е с чисто автоматичен характер и произтича единствено от правната уредба на Съюза, без да се прилагат други правила с опосредяващ характер“(75).
129. Третирането на тези две условия като „кумулативни“ произтича от съдебната практика, в която спорният акт е налагал мерки за изпълнение(76).
130. В такова положение спорната мярка би могла да засегне пряко правното положение на жалбоподателя само ако органът по прилагането не е имал избор дали и как да приложи тази мярка(77).
131. Такoва е положението по настоящото дело. Спорното решение, което засяга жалбоподателя, е адресирано до ирландския надзорен орган, а не до жалбоподателя. Решението изисква от ирландския орган да измени проекта си на решение при приемането на окончателното решение, което е адресирано до жалбоподателя, така че да приложи констатациите, съдържащи се в спорното решение. Следователно въпросът дали на ирландския надзорен орган е била оставена свобода на преценка, след като ЕКЗД е приел спорното решение, е от значение, за да се установи дали жалбоподателят е пряко засегнат.
132. В този контекст жалбоподателят твърди, че Общият съд неправилно е разтълкувал член 263, четвърта алинея ДФЕС по два начина. На първо място, при преценката на първото условие за пряко засягане Общият съд приложил критериите за „противопоставимост“ и „последен етап в процедурата“, като нито един от тях не бил от значение за установяване на пряко засягане. Второ, при преценката на второто условие за пряко засягане Общият съд неправилно приложил критерия за свобода на преценката към спорното решение.
133. Съгласна съм с жалбоподателя и по двете точки.
1.      Противопоставимост на спорното решение спрямо жалбоподателя
134. Първото неправилно тълкуване, за което жалбоподателят упреква Общия съд, е, че в точка 52 от обжалваното определение той е приел, че условието спорното решение да засяга пряко правното положение на WhatsApp, не е изпълнено, тъй като този акт не може да му бъде противопоставен.
135. Условието за „противопоставимост“ не фигурира в член 263, четвърта алинея ДФЕС, нито пък произтича от съдебната практика на Съда.
136. Това е така с основание. В повечето положения, в които се изисква мярка за изпълнение на равнището на Съюза или на национално равнище, решението на Съюза, което се изпълнява, само по себе си не може да бъде противопоставено на физически или юридически лица, дори ако тези лица са предвидените адресати на мярката. Причината, поради която често се изисква мярка за изпълнение, е, че въпросната мярка на ЕС сама по себе си не може да „достигне“ до жалбоподателя. В тези случаи само мярката за изпълнение може да бъде противопоставена на физическо или юридическо лице.
137. Ако „пряката противопоставимост“ на дадена мярка спрямо физическо или юридическо лице беше условие за пряко засягане, едва ли щеше да има положение, при което непривилегировани жалбоподатели биха могли да обжалват акт на ЕС, който изисква мерки за изпълнение.
138. Всъщност за въпроса налице ли е пряко засягане, е без значение дали спрямо физическо или юридическо лице може да бъде противопоставена само въпросната мярка за изпълнение, а не мярката, чиято валидност това лице оспорва пред съдилищата на Съюза. Ако мярката за изпълнение е просто копие на мярката, която е предмет на жалбата, тъй като органът по изпълнението не е имал избор дали и как да оформи решението си, е ясно, че спорната мярка е действителната причина за засягане на правното положение на жалбоподателя.
139. В настоящия случай това означава, че Общият съд е допуснал грешка, като е взел предвид противопоставимостта на спорното решение спрямо жалбоподателя като релевантен фактор за преценката дали жалбоподателят е пряко засегнат от това решение.
2.      Спорният акт не е краен етап в процедурата, предвидена в механизма за съгласуваност
140. В същата точка 52 от обжалваното определение Общият съд приема, че жалбоподателят не е пряко засегнат от спорното решение, тъй като това решение не представлява последният етап в процедурата, предвидена в механизма за съгласуваност на ОРЗД, а вместо това изисква мерки за изпълнение на национално равнище.
141. От предходния анализ вече следва, че дадено лице може да бъде пряко засегнато от мярка дори когато тази мярка включва мерки за изпълнение(78).
142. Второто условие за установяване на пряко засягане в практиката на Съда (вж. т. 128 от настоящото заключение), на което Общият съд се позовава като приложимо право в обжалваното определение(79), би било безсмислено, ако не би могло да е налице пряко засягане, когато обжалваната мярка включва мерки за изпълнение.
143. Такова разбиране освен това не отчита разграничението между изискването даден подзаконов акт да не включва мерки за изпълнение, и изискването за пряко засягане, като и двете трябва да бъдат изпълнени, за да може непривилегированият жалбоподател да докаже процесуалната си легитимация по член 263, четвърта алинея ДФЕС(80).
144. Следователно Общият съд неправилно е приел, че обстоятелството, че съгласно механизма за съгласуваност ирландският надзорен орган трябва да приеме решение за изпълнение на спорното решение, е релевантен критерий, за да се анализира дали последното засяга пряко жалбоподателя.
145. Този съд се е опитал да разграничи положението по настоящото дело от положенията, възникващи в областта на държавните помощи, при които Комисията установява дадена помощ за несъвместима с вътрешния пазар и разпорежда на съответната държава членка да възстанови въпросната помощ(81). В такива случаи Съдът е установил, че получателите на помощ са пряко засегнати от съответното решение на Комисията дори когато това решение е трябвало да бъде изпълнено от съответната държава членка и е могло да бъде изпълнено само въз основа на посочените мерки за изпълнение(82).
146. Трябва да се съглася с жалбоподателя, че Общият съд неправилно се е позовал на тези дела, за да разграничи настоящото положение и да установи, че WhatsApp не е пряко засегнато от спорното решение(83).
147. Точно обратното, тъй като вместо това тези дела дават допълнителни доводи в полза на това да се установи, че WhatsApp е пряко засегнато от спорното решение. Това решение е източникът на изменението в правното положение на жалбоподателя, независимо от необходимостта да се приеме решение за „изпълнение“ от ирландския контролен орган. Следователно в основата си логиката е точно тази, възприета от Съда в съдебната практика, цитирана от Общия съд в точка 64 от обжалваното определение.
148. Също така считам, че Общият съд е допуснал грешка, като е приел, че спорното решение не е аналогично на решенията на Комисията, с които се изисква възстановяване на помощи, поради факта, че със спорното решение не е приключила административната процедура на национално равнище(84). Въпреки това, доколкото се отнася до въпросите, решени от ЕКЗД чрез спорното решение, процедурата, уреждаща механизма за съгласуваност, всъщност е приключила, като се има предвид, че ирландският надзорен орган не може да промени констатациите, съдържащи се в спорното решение. Обстоятелството, че този орган може да трябва да се произнесе и по някои допълнителни въпроси, които не са обхванати от спорното решение, не променя „окончателността“ на констатациите, направени в спорното решение, по отношение на въпросите, които то урежда.
149. От гореизложеното за мен става ясно, че спорното решение засяга правното положение на жалбоподателя, тъй като, първо, квалифицира неговата процедура „lossy hashing“ като включваща лични данни и второ, установява, че практиката на това дружество нарушава някои правила за прозрачност, наложени на администраторите от ОРЗД.
150. Тази констатация сама по себе си поражда за жалбоподателя правно задължение да измени практиката си. Освен това тя представлява правното основание за ирландския надзорен орган да наложи по-високи имуществени санкции на жалбоподателя. Без спорното решение този орган не би могъл да постъпи така. Единствената причина, поради която той е включил тези констатации в окончателното си решение, адресирано до жалбоподателя, е, че със спорното решение е бил задължен да го направи. Според мен това съвсем ясно показва, че истинската причина за изменението в правното положение на жалбоподателя е спорното решение, а не, както неправилно заключава Общият съд, решението на ирландския надзорен орган.
3.      Свобода на преценка на ирландския надзорен орган
151. Ако актът, който е предмет на жалба за отмяна, изисква мерки за изпълнение, ще се приеме, че той засяга пряко жалбоподателя, само ако органът, който приема тези мерки за изпълнение, не разполага с никаква свобода на преценка, а трябва вместо това автоматично да приложи констатациите на спорното решение.
152. В настоящия случай това би означавало, че спорното решение би засегнало пряко WhatsApp, ако ирландският надзорен орган няма свобода на преценка дали и как да приложи това решение.
153. В обжалваното определение Общият съд приема, че ирландският надзорен орган разполага със свобода на преценка и че следователно жалбоподателят не е пряко засегнат от спорното решение, а само от окончателното решение на този орган(85).
154. Съгласна съм с жалбоподателя, че тук отново Общият съд е допуснал грешка в преценката си.
155. На първо място, констатацията на ЕКЗД, че „lossy hashing“ представлява обработване на лични данни и че жалбоподателят, в качеството си на администратор на данни, е нарушил задълженията си по членове 5, 13 и 14 от ОРЗД, е трябвало да бъде възпроизведена в окончателното решение на ирландския надзорен орган, като на последния не е оставена свобода на преценка относно възможността да стигне до противоположно заключение.
156. На второ място, спорното решение налага на ирландския надзорен орган безусловно задължение да увеличи имуществените санкции и да използва методите за изчисляване, посочени в решението на ЕКЗД, дори ако окончателното изчисляване и налагане на размера на тези имуществени санкции са оставени на ирландския надзорен орган. Това означава, че на този орган, в качеството му на „орган по изпълнението“, не е оставена никаква свобода на преценка да запази първоначалните имуществени санкции или да ги намали(86).
157. Следователно по отношение на тези аспекти на спорното решение ирландският надзорен орган не е разполагал с никаква свобода на преценка дали и как да вземе решение по отношение на жалбоподателя.
158. От това следва, че Общият съд е допуснал грешка, като е приел, че по отношение на тези аспекти ирландският надзорен орган е разполагал със свобода на преценка(87).
159. В съответствие с член 65, параграф 1, буква а) от ОРЗД ЕКЗД взема решение само по онези аспекти на прилагането на ОРЗД, срещу които са били повдигнати възражения от други надзорни органи и които не са били уредени между участващите надзорни органи. Следователно на ирландския надзорен орган действително е оставена свобода на преценка да вземе решение по онези въпроси, които не са били отнесени до ЕКЗД, но които въпреки това са част от окончателното национално решение(88).
160. От значение ли е това, за да се установи дали спорното решение засяга пряко жалбоподателя?
161. В обжалваното определение Общият съд приема, че ограниченият обхват на спорното решение е от значение, тъй като окончателното решение на ирландския надзорен орган представлява едно цяло, което не може да бъде разделено според аспектите, за които ирландският надзорен орган е имал и не е имал право на преценка(89).
162. Според мен, и отново в съгласие с жалбоподателя, този елемент няма значение за въпроса дали спорното решение засяга пряко тази страна.
163. За да се прецени въпросът за прякото засягане, трябва да се започне от същността на спорния акт(90). В това отношение е достатъчно съдържанието на спорното решение, което засяга правното положение на жалбоподателя, да не оставя на ирландския надзорен орган свобода на преценка по тези въпроси дори ако окончателното му решение разглежда и други въпроси.
164. Всъщност, както ще обясня в следващата част на настоящото заключение, ако жалбоподателят не обжалва спорното решение пред Общия съд, той би загубил възможността да се позове на невалидността на това решение като част от обжалването на окончателното решение на ирландския надзорен орган пред компетентните ирландски съдилища.
165. Както жалбоподателят обясни по време на съдебното заседание, такова производство пред ирландските съдилища действително е висящо. В него жалбоподателят иска да бъде отменено окончателното решение на ирландския надзорен орган и по отношение на аспектите, които не са разгледани в спорното решение. Същевременно обаче жалбоподателят обжалва решението на ЕКЗД пред Общия съд, за да защити правото си да се позове на невалидността на онези части от решението на ирландския надзорен орган, по отношение на които този орган не може да упражни никаква свобода на преценка.
166. От това следва, че Общият съд е допуснал също грешка в заключението си, че жалбоподателят не е пряко засегнат от спорното решение, тъй като ирландският надзорен орган е разполагал със свобода на преценка при „изпълнението“ на спорното решение поради факта, че окончателното национално решение е съдържало и аспекти, които не са били обхванати от спорното решение.
4.      Междинно заключение
167. Общият съд неправилно е приложил условията за преценка налице ли е пряко засягане по член 263, четвърта алинея ДФЕС.
168. На първо място, той основава преценката си на несъществуващи условия спорният акт: i) да е пряко противопоставим на жалбоподателя в производството за отмяна и ii) да не включва мерки за изпълнение.
169. На второ място, Общият съд неправилно е преценил, че спорното решение предоставя свобода на преценка на изпълнителния орган, в случая — ирландския надзорен орган.
170. Накрая, Общият съд е допуснал грешка в заключението, че наличието на части, които не са обхванати от спорното решение, в окончателното решение на ирландския надзорен орган е от значение за въпроса дали спорното решение оставя свобода на преценка на този орган.
171. Ето защо предлагам на Съда да уважи третия и четвъртия довод от първото основание за обжалване.
Г.      Логиката на системата от способи за съдебна защита на Съюза изисква жалбата по настоящото дело да е допустима
172. С петия си довод в рамките на първото основание за обжалване жалбоподателят твърди, че Общият съд неправилно е посочил процесуалните изисквания на системата от способи за съдебна защита на Съюза.
173. В обжалваното определение Общият съд приема, че в рамките на процедурата, предвидена в механизма за съгласуваност, съдебно производство срещу окончателното решение на националния надзорен орган трябва да се образува пред компетентните национални съдилища. Според Общия съд логиката на завършената система от средства за защита говори в полза на националния съд като подходящия(91), който след това би отправил преюдициално запитване до Съда относно валидността на частта от националното решение, която е заимствана от съответното решение на ЕКЗД.
174. Позицията на Общия съд, която изисква съсредоточаване на жалбите в един съд, има известна логика. Предложеното от него решение всъщност би решило настоящото процесуално неудобство, което на практика изисква от жалбоподателя да подаде две отделни жалби — една пред Общия съд и друга пред националния съд, ако иска да осигури ефективни правни средства за защита на всички свои права, произтичащи от правото на Съюза. Това всъщност не е най-ефективният начин за защита на права.
175. В настоящия случай жалбоподателят е направил точно това: той е подал две жалби, едната — пред Общия съд, а другата — пред компетентните ирландски съдилища. Въпреки това, както ще обясня, поне в сегашната си структура, системата от способи за съдебна защита на Съюза не предвижда друго решение.
1.      Връзката между преките и косвените жалби/искове срещу акт на Съюза
176. На първо място, както е добре известно, националните съдилища нямат правомощия да обявяват за невалидни актове на институциите и другите органи на Съюза. Ето защо, ако приемат, че даден акт на Съюза е невалиден, те трябва да отправят преюдициално запитване до Съда и да получат потвърждение на тази невалидност от Съда(92).
177. На второ място, националният съд не може да оспори валидността на акт на Съюза, ако страната, която се позовава на невалидността, отговаря на условията за процесуална легитимация съгласно член 263, четвърта алинея ДФЕС, но не е обжалвала този акт в срока, предвиден в член 263, шеста алинея ДФЕС, пред съдилищата на ЕС. Това следва от решение TWD Textilwerke Deggendorf(93) и е потвърдено в по-късни решения, включително в решение Georgsmarienhütte и др.(94), което беше обсъдено от страните в настоящото производство.
178. В последното решение Съдът постановява, че „когато правен субект, възнамеряващ да оспори акт на Съюза, несъмнено притежава активна процесуална легитимация по член 263, четвърта алинея ДФЕС, той е длъжен да използва предвиденото в тази разпоредба правно средство за защита, като подаде жалба пред Общия съд“(95). Ако лицето, което е било процесуално легитимирано, не е подало жалба за отмяна в срока, предвиден в член 263, шеста алинея ДФЕС, националният съд не може да приеме повдигнато от това лице възражение за невалидност на акт на Съюза, а трябва да приеме, че спорният акт е окончателен по отношение на него(96). Ако в този случай бъде сезиран от национален съд с преюдициално запитване, Съдът ще трябва да отхвърли запитването като недопустимо, тъй като би отговорил на въпрос, чийто отговор не може да бъде полезен за запитващата юрисдикция.
179. Скорошен пример, свързан със съставни процедури, е решението по дело Iccrea Banca(97). В това решение Съдът приема за недопустима част от преюдициалното запитване на Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Регионален административен съд Лацио, Италия), с което банка Iccrea Banca оспорва изчисляването на размера на вноската ѝ в Единния фонд за преструктуриране. Съдът приема, че тази банка е пряко и лично засегната от решение на ЕСП, въз основа на което е определен размерът на тези вноски, но че не е оспорила това решение чрез жалба за отмяна пред Общия съд(98). В резултат на това Iccrea Banca е изгубила възможността да повдигне пред националния съд косвено възражението за невалидност на решението на ЕСП, поради което Съдът трябва да отхвърли преюдициалното запитване в тази му част като недопустимо.
180. При прилагането на тази съдебна практика към конкретния случай, в който WhatsApp е било процесуално легитимирано да обжалва спорното решение пред Общия съд, става ясно, че невалидността на решението на ЕКЗД не би могла да бъде предявена пред националния съд, ако WhatsApp не е поискало да оспори това решение също пряко пред Общия съд в срока, предвиден в член 263, шеста алинея ДФЕС(99).
181. Следователно, като се има предвид, първо, че жалбоподателят е пряко засегнат от спорното решение, и второ, както констатира самият Общ съд, че спорното решение засяга лично жалбоподателя(100), обжалването на спорното решение трябва да се извърши пред съдилищата на Съюза, а не пред националните съдилища.
182. Съображение 143 от ОРЗД потвърждава, че правилното организиране на съдебния контрол в положение като разглежданото в настоящото дело следва да се осъществява чрез жалби за отмяна пред Общия съд(101). Дори това съображение да няма задължителен характер, както правилно твърди ЕКЗД, то все пак описва последиците, които произтичат от прилагането на задължителните норми на Договора, свързани с организацията на съдебните производства.
183. Накрая, към предходните доводи бих могла да добавя, че прякото производство пред Общия съд, по което е страна органът на Съюза, който от своя страна е автор на спорното решение, според мен е по-подходящото, за да се постанови решение по валидността на решението на органа. В крайна сметка пред националния съд процесуалната роля на този орган би зависила от съответните национални процесуални правила, като по този начин евентуално би му бил забранен достъпът до пренията около собствения му акт(102).
2.      Други процесуални въпроси
184. В обжалваното определение Общият съд също така изразява опасения относно възможността за разминаващи се решения на равнището на Съюза и на национално равнище, което може да възникне в резултат на воденето на успоредни съдебни производства(103).
185. Този въпрос не е нов. Както Съдът обясни в решението си Masterfoods и HB, когато валидността на акт на Съюза се оспорва както пред националните съдилища, така и пред съдилищата на Съюза, първите са длъжни по силата на принципа на лоялно сътрудничество да не вземат решение, което може да породи риск от противоречие със съществуващо или предстоящо решение на съдилищата на Съюза(104). Така, когато пред Общия съд има висяща жалба за отмяна и в успоредно производство по национална жалба е повдигнат въпрос за валидност, разпределението на компетентността между съдилищата на Съюза и националните съдилища може да наложи на националния съд да спре производството(105). Изглежда, че такова е било решението на компетентните ирландски съдилища по настоящото дело(106).
186. Ако националната юрисдикция отправи преюдициално запитване до Съда въпреки висящата жалба за отмяна пред Общия съд, Съдът може да спре собственото си производство, за да даде предимство на висящата жалба за отмяна на основание член 54 от Статута на Съда на Европейския съюз и по силата на принципа на добрата администрация(107).
3.      Междинно заключение
187. Логиката на установената от Договорите система от способи за съдебна защита не изисква жалбата за отмяна, подадена от жалбоподателя до Общия съд, да бъде обявена за недопустима.
188. Ето защо предлагам на Съда да приеме и петия довод от първото основание за обжалване.
189. С оглед на всички изложени по-горе доводи предлагам на Съда да уважи първото основание за обжалване на жалбоподателя.
Д.      Последици
190. Съгласно член 61 от Статута на Съда на Европейския съюз, когато фазата на производството позволява това, Съдът може да постанови окончателно решение по делото.
191. По настоящото дело това условие е изпълнено, доколкото се отнася до допустимостта на пряката жалба, подадена до Общия съд.
192. На първо място, спорното решение представлява обжалваем акт по смисъла на член 263, първа алинея ДФЕС. На второ място, жалбоподателят е пряко засегнат от това решение по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС. На трето място, спорното решение засяга жалбоподателя лично, както е установил сам Общият съд в обжалваното определение(108). От това следва, че условията, предвидени в член 263, първа и четвърта алинея ДФЕС, са изпълнени. Следователно жалбата е допустима.
193. Въпреки това, предвид факта, че Общият съд не е разгледал по същество жалбата, с която е бил сезиран и чието разглеждане изисква подробна правна и фактическа преценка, фазата на производството не позволява на Съда да се произнесе по същество по жалбата на жалбоподателя.
194. Следователно делото трябва да бъде върнато на Общия съд без произнасяне по съдебните разноски.
IV.    Заключение
195. Предлагам на Съда:
–        да отмени определение от 7 декември 2022 г., WhatsApp Ireland/Европейски комитет по защита на данните (T‑709/21, EU:T:2022:783),
–        да обяви жалбата за отмяна на жалбоподателя за допустима,
–        да върне делото на Общия съд за постановяване на решение по същество и
–        да не се произнася по съдебните разноски.
1      Език на оригиналния текст: английски.
2      Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 27 април 2016 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни и относно свободното движение на такива данни и за отмяна на Директива 95/46/EО (Общ регламент относно защитата на данните) (ОВ L 119, 2016 г., стр. 1, наричан по-нататък „ОРЗД“), членове 63 и 65.
3      Решение 1/2021 по спора, възникнал във връзка с проекта за решение на Irish Supervisory Authority (надзорен орган в областта на защитата на личните данни на физическите лица, Ирландия) по отношение на WhatsApp Ireland на основание член 65, параграф 1, буква a) от ОРЗД (наричано по-нататък „спорното решение“), публикувано на https://www.edpb.europa.eu/our-work-tools/our-documents/binding-decision-board-art-65/binding-decision-12021-dispute-arisen_en.
4      Определение от 7 декември 2022 г., WhatsApp Ireland/Европейски комитет по защита на данните (T‑709/21, наричано по-нататък „обжалваното определение“, EU:T:2022:783).
5      Към момента на изготвяне на настоящото заключение пред Общия съд има още седем висящи дела по жалби срещу решения със задължителен характер, приети от ЕКЗД чрез механизма за съгласуваност, като тези жалби са подадени както от обработващи лични данни и администратори на лични данни, така и от национални надзорни органи. Вж. дела T‑682/22, Meta Platforms Ireland/Европейски комитет по защита на данните; T‑70/23, Data Protection Commission/Европейски комитет по защита на данните; T‑84/23, Data Protection Commission/Европейски комитет по защита на данните; T‑128/23, Meta Platforms Ireland/Европейски комитет по защита на данните; T‑129/23, Meta Platforms Ireland/Европейски комитет по защита на данните; T‑111/23, Data Protection Commission/Европейски комитет по защита на данните; T‑153/23, WhatsApp Ireland/Европейски комитет за защита на данните. По три други дела, също висящи, се оспорват решения на ЕКЗД, приети извън рамките на механизма за съгласуваност: вж. дела T‑325/23, Meta Platforms Ireland/Европейски комитет по защита на данните; T‑1030/23, Tiktok Technology/Европейски комитет по защита на данните; и T‑8/24, Meta Platforms Ireland/Европейски комитет по защита на данните.
6      Относно категоризирането вж. Eliantonio, M. Access to justice in composite procedures for the implementation of EU law: The story so far. — In: Van Creynenbreugel, P., J. Wildemeersch (eds.). Questions choisies de droit européen des affaires. Selected Issues in European Business Law: 60 ans d’études juridiques européennes à Liège. 60 years of European legal studies at Liège. Bruylant, 2023, 189—221.
7      Hofmann, H.C.H. обяснява, че „съставните процедури са многоетапни процедури с участието на административни субекти от различни юрисдикции, които си сътрудничат или вертикално между институциите и органите на Съюза и институциите и органите на държавите членки, или хоризонтално между различни институции и органи на държавите членки, или в триъгълни процедури с участието на различни институции и органи на държавите членки и Съюза“; вж. Hofmann, H. Composite decision making procedures in EU administrative law. — In: Hofmann, H.C.H., A. Türk. Legal Challenges in EU Administrative Law. Cheltenham: Edward Elgar, 2009, p. 136.
8      За неотдавнашен преглед на теоретичните и практическите въпроси във връзка със съставните процедури вж. Bastos, F. B. Judging Composite Decision-Making: The Transformation of European Administrative Law. Oxford: Hart Publishing, 2024.
9      Член 55, параграф 1 от ОРЗД гласи, че „[в]секи надзорен орган е компетентен да изпълнява задачите и да упражнява правомощията, възложени му в съответствие с настоящия регламент, на територията на своята собствена държава членка“.
10      В този смисъл вж. съображения 9, 10 и 13 от ОРЗД.
11      Вж. член 60, параграф 4 от ОРЗД.
12      В това отношение ролята на ЕКЗД се различава от тази на неговия предшественик — „работната група по член 29“, която беше създадена съгласно член 29, параграф 1 от Директива 95/46/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 24 октомври 1995 година за защита на физическите лица при обработването на лични данни и за свободното движение на тези данни (ОВ L 281, 1995 г., стр. 31; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 17, стр. 10) и която имаше само съвещателен статут.
13      Вж. също съображение 136 от този регламент.
14      Член 65, параграф 5 от ОРЗД.
15      В член 65, параграф 6 от ОРЗД се предвижда, че такова национално решение трябва да бъде прието най-късно един месец след като ЕKЗД е уведомил надзорния орган за своето решение със задължителен характер.
16      Ако национален надзорен орган не е съгласен с решението със задължителен характер на ЕКЗД, той може да оспори валидността му пред Общия съд. Вж. например жалбите, довели до постановяване на решение от 29 януари 2025 г., Data Protection Commission/Европейски комитет по защита на данните (Т‑70/23, T‑84/23 и T‑111/23, EU:T:2025:116).
17      Политиката за поверителност има за цел да изпълни изискванията за прозрачност на жалбоподателя, произтичащи от членове 12—14 от ОРЗД и вероятно от член 8 от Хартата на основните права на Европейския съюз. Вж. принципно и Работна група по член 29. Насоки относно прозрачността съгласно Регламент 2016/679, приети на 29 ноември 2017 г. (WP260).
18      Вж. член 99, параграф 2 от ОРЗД.
19      Вж. Data Protection Commission. Решение на Data Protection Commission, прието на основание член 111 от Data Protection Act 2018 (Закон за защита на личните данни от 2018 г.) и членове 60 и 65 от Общия регламент относно защитата на данните, 2021 г. (IN-18‑12‑2) (наричано по-нататък „окончателното национално решение“), точка 3, достъпно на адрес: https://www.dataprotection.ie/sites/default/files/uploads/2022‑03/Full_decision_WhatsApp_Ireland-August_2021.pdf.
20      Вж. окончателното национално решение, точка 4.
21      Вж. обжалваното определение, точка 4. Вж. също окончателното национално решение, точка 23.
22      Вж. обжалваното определение, точка 5. Вж. също окончателното национално решение, точка 23.
23      Вж. обжалваното определение, точка 5. Вж. също окончателното национално решение, точка 24.
24      Вж. окончателното национално решение, точка 5. Вж. също окончателното национално решение, точка 25.
25      Окончателно национално решение, точка 25.
26      Според моето разбиране процедурата на жалбоподателя „lossy hashing“ по същество представлява техника за криптиране, която преобразува телефонните номера на ползвателите и на тези, които не използват неговата услуга за изпращане на съобщения, в цифрови кодове. След това жалбоподателят споделя цифровите кодове с трети страни. Противно на проекта на решение на ирландския надзорен орган, ЕКЗД счита, че тъй като жалбоподателят е имал възможност да отдели и следователно да идентифицира отново субектите на данни дори въз основа на тези „хеширани“ кодове, хешираните данни са представлявали лични данни по смисъла на ОРЗД. Вж. в този смисъл спорното решение, точки 141—157.
27      Вж. в този смисъл обжалваното определение, точка 11, и спорното решение, точки 427 и 428.
28      Вж. в този смисъл обжалваното определение, точка 11, и спорното решение, точки 426 и 428.
29      Вж. в този смисъл обжалваното определение, точка 11, и спорното решение, точки 429 и 430.
30      Вж. в това отношение обжалваното определение, точка 9.
31      Така например в решение от 18 юни 2024 г., Комисия/ЕСП (C‑551/22 P, наричано по-нататък „решение Комисия/ЕСП“, EU:C:2024:520), Съдът обяснява, че констатациите на решение от 6 май 2021 г., ABLV Bank и др./ЕЦБ (C‑551/19 P и C‑552/19 P, EU:C:2021:369), не могат да бъдат автоматично пренесени към положението, възникнало по това дело. В последното решение Съдът постановява, че решение на Европейската централна банка, с което се установява, че дадена банка се намира в положение, което е проблемно или има вероятност да стане проблемно, не представлява обжалваем акт, тъй като не е задължително за Единния съвет за преструктуриране (наричан по-нататък „ЕСП“), така че жалба за отмяна следва да се подаде срещу акт, приет от ЕСП. Това обаче не означава, че акт, приет от ЕСП в рамките на процедурата за преструктуриране, винаги представлява обжалваем акт. Когато е приет в друга фаза на процедурата за преструктуриране, актът, приет от този орган, не представлява обжалваем акт, ако не поражда задължително правно действие за Европейската комисия, която е оправомощена да приеме окончателно решение в тази съставна процедура.
32      Ето защо Съдът понякога трябва да обясни защо констатациите в предходните му решения не могат да бъдат приложени в настоящото решение. В това отношение вж. решение Комисия/ЕСП, точка 92.
33      Решение от 11 ноември 1981 г., IBM/Комисия (60/81, наричано по нататък „решение IBM“, EU:C:1981:264, т. 9).
34      Решение от 13 октомври 2011 г., Deutsche Post и Германия/Комисия (C‑463/10 P и C‑475/10 P, наричано по-нататък „решение Deutsche Post“, EU:C:2011:656).
35      Съгласно постоянната съдебна практика въпросите относно допустимостта на жалба за отмяна са абсолютна процесуална предпоставка и могат да бъдат повдигнати по всяко време, дори при липса на насрещна жалба на основание член 176, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда; вж., ex multis, решения от 2 септември 2021 г., Ja zum Nürburgring/Комисия (C‑647/19 P, EU: C:2021:666, т. 52 и 53 и цитираната съдебна практика), и от 21 септември 2023 г., China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products и др./Комисия (C‑478/21 P, EU:C:2023:685, т. 42 и 43 и цитираната съдебна практика).
36      Вж., ex multis, решения от 10 март 1998 г., Германия/Съвет (C‑122/95, EU:C:1998:94, т. 35), и от 26 септември 2024 г., WEPA Hygieneprodukte и др./Комисия (C‑795/21 P и C‑796/21 P, EU:C:2024:807, т. 63 и 73).
37      Вж. член 65, параграф 5, първо изречение от ОРЗД.
38      Вж. в този смисъл решения от 5 април 1979 г., Orlandi/Комисия (117/78, EU:C:1979:109, т. 11), и от 26 септември 2013 г., PPG и SNF/ЕСHA (C‑625/11 P, EU:C:2013:594, т. 33).
39      Вж., ex multis, решение от 26 септември 2024 г., WEPA Hygieneprodukte и др./Комисия (C‑795/21 P и C‑796/21 P, EU:C:2024:807, т. 68—71).
40      Вж. по аналогия решение от 26 септември 2013 г., PPG и SNF/ЕСHA (C‑625/11 P, EU:C:2013:594, т. 29—33), което се отнася до публикуването на списък с вещества единствено на уебсайта на Европейската агенция по химикали, което Съдът все пак счита за публикувано решение.
41      Вж. в този смисъл, ex multis, решения от 26 септември 2024 г., Covestro Deutschland и Германия/Комисия (C‑790/21 P и C‑791/21 P, EU:C:2024:792, т. 82), и от 26 септември 2024 г., WEPA Hygieneprodukte и др./Комисия (C‑795/21 P и C‑796/21 P, EU:C:2024:807, т. 72 и 73), като в последното решение се пояснява, че в интерес на правната сигурност сроковете за обжалване трябва да бъдат установени обективно и сигурно по отношение на всички страни, на които е било съобщено за това решение, независимо от евентуалното предварително узнаване за акта от жалбоподателя.
42      Относно възможната практическа разлика между това да се разчита на задължително правно действие или само на правно действие, за да се определи възможността даден акт да подлежи на обжалване, вж. заключението на генерален адвокат Bobek по дело Белгия/Комисия (C‑16/16 P, EU:C:2017:959, т. 59 и сл.).
43      Вж. член 173 от Договора за ЕИО (курсивът е добавен). Бих могла да добавя, че член 33 от Договора за Европейската общност за въглища и стомана предвижда позитивен списък на обжалваемите актове, като изброява „решения“ и „препоръки“. В съответствие с член 14 тези актове бяха определени като актове със задължителна правна сила. Поради това в ранната практика на Съда, оказала влияние върху по-късната му практика, се изследва „задължителният“ характер на акта, за да се реши дали той може да послужи като основание за жалба за отмяна. Вж. например решения от 16 юли 1956 г., Fédération charbonnière de Belgique/Върховен орган (8/55, EU:C:1956:7, стр. 256), от 10 декември 1957 г., Société des usines à tubes de la Sarre/Върховен орган (1/57 и 14/57, EU:C:1957:13, стр. 114), и от 15 март 1967 г., CBR и др./Комисия (8/66 до 11/66, EU:C:1967:7, стр. 91).
44      По този начин препоръките и становищата са определени днес в член 288 ДФЕС, но същото определение бе дадено и в член 189 от Договора за ЕИО.
45      В решение от 31 март 1971 г., Комисия/Съвет (22/70, EU:C:1971:32, т. 39), Съдът говори за актове, предназначени да имат „правни последици“. В скорошната му съдебна практика обаче този израз описва разпоредби, които имат за цел да породят „задължителни правни последици“. Вж. например решение от 12 юли 2022 г., Nord Stream 2/Парламент и Съвет (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, т. 62 и цитираната съдебна практика).
46      Вж. по отношение на привилегированите жалбоподатели например определение от 17 май 1989 г., Италия/Комисия (151/88, EU:C:1989:201, т. 22 и 23), и решение от 25 октомври 2017 г., Словакия/Комисия (C‑593/15 P и C‑594/15 P, EU:C:2017:800, т. 63—65).
47      Когато жалбата е подадена от привилегирован жалбоподател, този въпрос във всички случаи е неотносим. Все пак, както вече обясних, Съдът трябва да определи дали спорният акт е правно обвързващ дори когато става въпрос за привилегированите жалбоподатели. Въпреки това в две решения на Съда, които, доколкото ми е известно, никога не са се повтаряли, Съдът отхвърля жалбата на привилегирования жалбоподател (и в двата случая жалбоподателят е бил правителството на Нидерландия) с мотива, че решението на Комисията, чиято отмяна той иска, няма задължителни правни последици за жалбоподателя. Вж. в това отношение решение от 5 октомври 1999 г., Нидерландия/Комисия (C‑308/95, EU:C:1999:477, т. 26 и 29), и определение от 28 януари 2004 г., Нидерландия/Комисия (C‑164/02, EU:C:2004:54, т. 18 и 22). За критично осмисляне на тези две решения вж. заключението на генерален адвокат Jacobs по дело Италия/Комисия (C‑301/03, EU:C:2005:550, т. 52 и 53).
48      Вж. във връзка с това, що се отнася до съдебната практика относно вътрешните инструкции и насоки, Lenaerts, K., K. Gutman, J. T. Nowak. EU Procedural Law. 2. ed. Oxford: Oxford European Union Law Library, 2023, p. 286, точки 7.21—7.22.
49      Това следва ясно от съдебната практика в областта на държавните помощи, където решението на Комисията да обяви съществуваща помощ за несъвместима с вътрешния пазар и да разпореди на държавата членка да възстанови тази помощ, е правно обвързващо само за тази държава членка, но може да бъде обжалвано и от получателя на посочената помощ. Вж. например решение от 19 октомври 2000 г., Италия и Sardegna Lines/Комисия (C‑15/98 и C‑105/99, EU:C:2000:570, т. 31—37).
50      Вж. в това отношение решение IBM, точка 10, и решение от 26 януари 2010 г., Internationaler Hilfsfonds/Комисия (C‑362/08 P, EU:C:2010:40, т. 58).
51      Вж. в това отношение заключението на генералeн адвокат Roemer по съединени дела CBR и др./Комисия (8/66—11/66, непубликувано, EU:C:1967:2, т. 103).
52      По този въпрос вж. като най-скорошно решение от 13 февруари 2025 г., Swissgrid/Комисия (C‑121/23 P, EU:C:2025:83, т. 46) (където е обяснено, че когато жалбоподателят на жалба за отмяна не е адресатът на спорния акт, „е достатъчно да се установи, че този акт има за цел да породи задължителни правни последици“ по-специално по отношение на адресатите си, тъй като на този етап „не е необходимо да се проверява дали тези правни последици могат да засегнат интересите на жалбоподателя, като изменят съществено правното му положение“, като този елемент се определя на етапа, в който се разглежда условието, предвидено в член 263, четвърта алинея ДФЕС).
53      Курсивът е добавен.
54      Вж. точки 38 и 39 от обжалваното определение. Заедно с IBM, Общият съд се позовава и на решение от 18 ноември 2010 г., NDSHT/Комисия (C‑322/09 P, EU:C:2010:701, т. 45), което препраща към други дела, които също цитират точка 9 от решение IBM.
55      Курсивът е добавен.
56      Вж. например, ex multis, решения от 31 март 1998 г., Франция и др./Комисия (C‑68/94 и C‑30/95, EU:C:1998:148, т. 62), от 17 юли 2008 г., Athinaïki Techniki/Комисия (C‑521/06 P, EU:C:2008:422, т. 29), от 26 януари 2010 г., Internationaler Hilfsfonds/Комисия (C‑362/08 P, EU:C:2010:40, т. 51), и решение Комисия/ЕСП, точка 65.
57      Вж., ex multis, определение от 3 юли 2007 г., Commune de Champagne и др./Съвет и Комисия (T‑212/02, EU:T:2007:194, т. 86 и 88), и решения от 26 ноември 2018 г., Shindler и др./Съвет (T‑458/17, EU:T:2018:838, т. 30), и от 10 март 2021 г., ViaSat/Комисия (T‑245/17, EU:T:2021:128, т. 68).
58      Вж. например заключението на генерален адвокат Sharpston по дело Reynolds Tobacco и др./Комисия (C‑131/03 P, EU:C:2006:228, т. 102 и 103), в което тя подчертава, че изглежда, Съдът е добавил изискването актът да е задължителен за съответния жалбоподател, към изискването актът да е задължителен по принцип.
59      Позоваването на съдебната практика е пропуснато.
60      Определение от 14 юли 2010 г., Deutsche Post/Commission (T‑570/08, непубликувано, EU:T:2010:311).
61      Вж. например решение от 21 декември 2021 г., Algebris (UK) и Anchorage Capital Group/ЕСП (C‑934/19 P, EU:C:2021:1042, т. 87 и сл.).
62      Вж. в този смисъл решение Deutsche Post, точки 40—47.
63      Решение Deutsche Post, точка 54.
64      Решение Deutsche Post, точка 63.
65      Решение Deutsche Post, точки 66—75.
66      Обжалваното определение, точки 42—49.
67      Определение от 14 юли 2010 г., Deutsche Post/Комисия (T‑570/08, непубликувано, EU:T:2010:311).
68      Вж. в този смисъл обжалваното определение, точки 43 и 44 (в които първо се уточнява, че в рамките на съставните процедури междинните актове по принцип не представляват обжалваеми актове, а след това се уточнява, че „изключенията от [този принцип] […] се отнасят до случаи, в които междинната мярка поражда самостоятелни правни последици“).
69      Обжалваното определение, точка 44.
70      Решение IBM, точка 10, курсивът е добавен.
71      Същото може да се каже и за констатацията на Съда в точка 52 от решение от 26 януари 2010 г., Internationaler Hilfsfonds/Комисия (C‑362/08 P, EU:C:2010:40), на което се позовава и Общият съд в точка 43 от обжалваното определение.
72      Въпреки че при описанието на контекста на конкретно дело Съдът се позовава на понятието „подготвителен“ акт в рамките на съставна процедура, той все пак не изключва възможността за обжалване на такъв акт, ако се установи, че той поражда самостоятелни правни последици в рамките на тази процедура. Вж. например решение Комисия/ЕСП, точка 93, в което се пояснява, че „[в] такава сложна процедура актовете, приети на етапи, които са подготвителни за приемането на окончателния акт, не могат да бъдат предмет на жалба за отмяна, когато не произвеждат самостоятелни правни последици“) (курсивът е добавен).
73      Както вече обясних, задължителната правна сила за съответните национални надзорни органи на решение на ЕКЗД, прието в рамките на механизма за съгласуваност, е предвидена в член 65, параграф 1 от ОРЗД.
74      Обжалваното определение, точка 51.
75      Вж. например решение от 12 юли 2022 г., Nord Stream 2/Парламент и Съвет (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, т. 43 и цитираната съдебна практика).
76      Струва ми се, че първото дело, в което се споменава „кумулативният“ характер на тези условия, е решение от 10 септември 2009 г., Комисия/Ente per le Ville vesuviane и Ente per le Ville vesuviane/Комисия (C‑445/07 P и C‑455/07 P, EU:C:2009:529, т. 45), което се отнася до финансова помощ, предоставена от Европейския фонд за регионално развитие чрез съдействието на националните органи.
77      В практиката най-често се среща положение, при което дадена мярка на Съюза изисква допълнителна мярка за изпълнение, за да „достигне“ до жалбоподателя. Този вид положение обаче не е единственото, при което даден акт може да засегне пряко физическо или юридическо лице. Съществуват актове, които засягат правното положение на лице, без да е необходима мярка за изпълнение. Това важи за актовете с общо приложение, като например регламентите. Съобрази в това отношение например положението, което се разглежда в решение от 1 април 2004 г., Комисия/Jégo-Quéré (C‑263/02 P, EU:C:2004:210). При обстоятелствата по това дело задължителното използване на мрежи с минимален размер на окото за намаляване на улова на млади екземпляри мерлуза е било наложено пряко на риболовното дружество на жалбоподателя, без да е необходимо да се приемат каквито и да било мерки за изпълнение. Последното изменение на член 263, четвърта алинея ДФЕС, произтичащо от Договора от Лисабон, открива възможността за обжалване и на подзаконови актове, които не включват мерки за изпълнение, без да е необходимо да се доказва лично засягане. Въпреки това жалбоподателят все още трябва да докаже, че е пряко засегнат от спорната мярка. Това доказване не води до второто „кумулативно“ условие, произтичащо от съдебната практика, а именно това за мерките за изпълнение, тъй като в този случай не съществуват мерки за изпълнение, които да служат като „мост“ между спорния акт и жалбоподателя.
78      За скорошно потвърждение във връзка с директивите, които винаги водят до мерки за изпълнение, вж. решение от 12 юли 2022 г., Nord Stream 2/Парламент и Съвет (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, т. 70).
79      Вж. обжалваното определение, точка 51.
80      Вж. решение от 12 юли 2022 г., Nord Stream 2/Парламент и Съвет (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, т. 71—74).
81      Обжалваното определение, точка 64.
82      Вж. например решения от 19 октомври 2000 г., Италия и Sardegna Lines/Комисия (C‑15/98 и C‑105/99, EU:C:2000:570, т. 31 и 34), и от 29 април 2004 г., Италия/Комисия (C‑298/00 P, EU:C:2004:240, т. 39).
83      Същото важи и за съдебната практика, на която се позовава Общият съд в точка 65 от обжалваното определение, която се отнася до решение на Комисията, адресирано до държава членка, с което на тази държава се нарежда да намали определено финансиране от Съюза, предоставено на предприятие. Съдът приема, че предприятие в такова положение е пряко засегнато от решението на Комисията, независимо от необходимостта от мерки за изпълнение от страна на държавата членка.
84      Обжалваното определение, точка 64.
85      Обжалваното определение, точка 53.
86      Освен това жалбоподателят оспорва правомощието на ЕКЗД да се намесва в метода на изчисляване или в размера на имуществените санкции, като твърди, че ОРЗД оставя това правомощие в ръцете на националния надзорен орган и съгласно правилата, предвидени в националното право. Последното твърдение ще трябва да бъде преценено по същество, като Съдът не може да се произнесе по този въпрос в рамките на настоящото производство по обжалване.
87      Вж. точки 57—59 от обжалваното определение. Фактът, че ЕКЗД не е изразил позицията си относно това дали WhatsApp е действало като администратор, или като обработващ лични данни по отношение на личните данни, получени в резултат на процедурата „lossy hashing“, не променя факта, че ирландският надзорен орган е обвързан от констатацията на ЕКЗД, че тази процедура представлява обработване на лични данни.
88      В точки 55 и 56 от обжалваното определение Общият съд изброява въпросите, по които се е произнесъл ЕКЗД, и въпросите, по които допълнително се е произнесъл ирландският надзорен орган в окончателното си национално решение.
89      Вж. обжалваното определение, точка 60.
90      Вж., ex multis, решение от 3 юни 2021 г., Унгария/Парламент (C‑650/18, EU:C:2021:426, т. 38 и цитираната съдебна практика), и решение Комисия/ЕСП, точка 65 и цитираната съдебна практика.
91      В това отношение Общият съд се позовава на решение от 25 юли 2002 г., Unión de Pequeños Agricultores/Съвет (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, т. 40); вж. също обжалваното определение, точка 68.
92      Вж. решение от 22 октомври 1987 г., Foto-Frost (314/85, EU:C:1987:452, т. 17).
93      Решение от 9 март 1994 г. (C‑188/92, EU:C:1994:90, т. 26).
94      Решение от 25 юли 2018 г. (C‑135/16, EU:C:2018:582, т. 17 и цитираната съдебна практика).
95      Решение от 25 юли 2018 г., Georgsmarienhütte и др. (C‑135/16, EU:C:2018:582, т. 18).
96      Вж. в този смисъл например решение от 10 март 2021 г., Von Aschenbach & Voss (C‑708/19, EU:C:2021:190, т. 33 и 49).
97      Решение от 3 декември 2019 г., Iccrea Banca (C‑414/18, наричано по-нататък „решение Iccrea Banca“, EU:C:2019:1036).
98      Решение Iccrea Banca, точки 72 и 74.
99      Разбира се, това предположение е валидно само ако е „извън всякакво съмнение“, че WhatsApp действително е процесуално легитимирано да подаде жалба/иск до съдилищата на Съюза. Ако, напротив, WhatsApp не е било процесуално легитимирано да подаде жалба до Общия съд, за да оспори валидността на спорното решение, както се твърди пред този съд, не би имало пречка дружеството да предяви възражение за невалидност пред националния съд.
100      Вж. обжалваното определение, точка 40.
101      В съответната част съображение 143 от ОРЗД гласи следното: „Когато решенията на Комитета засягат пряко и лично администратора, обработващия личните данни или жалбоподателя, те могат да внесат иск за отмяна на тези решения в срок от два месеца от публикуването им на уебсайта на Комитета, в съответствие с член 263 от ДФЕС“.
102      Вж. в това отношение заключението на генерален адвокат Campos Sánchez-Bordona по дело Georgsmarienhütte и др. (C‑135/16, EU:C:2018:120, т. 43). Вж. също доводите, изтъкнати в заключението на генерален адвокат Jacobs по дело Unión de Pequeños Agricultores/Съвет (C‑50/00 P, EU:C:2002:197, т. 40 и сл.), които остават валидни.
103      Вж. обжалваното определение, точка 70.
104      Вж. решение от 14 декември 2000 г., Masterfoods и HB (C‑344/98, EU:C:2000:689, т. 39 и цитираната съдебна практика).
105      Вж. решения от 14 декември 2000 г., Masterfoods и HB (C‑344/98, EU:C:2000:689, т. 57), и от 25 юли 2018 г., Georgsmarienhütte и др. (C‑135/16, EU:C:2018:582, т. 24 и цитираната съдебна практика).
106      Вж. Meta Platforms Ireland Ltd/Data Protection Commission (потвърдено) [2024] IEHC 264 от 10 май 2024 г., в точка 49 от което се отбелязва, че „законоустановеното обжалване и производството за съдебен контрол ще бъдат отложени като цяло, за да се изчака резултатът от производството, заведено от WhatsApp, което понастоящем е висящо пред Съда на ЕС“.
107      Вж. решение от 25 юли 2018 г., Georgsmarienhütte и др. (C‑135/16, EU:C:2018:582, т. 25).
108      Обжалваното определение, точка 40.