62021TJ0310
РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (девети петчленен състав)
25 март 2026 година (
*1
)
„Извъндоговорна отговорност — Конкуренция — Картели — Пазар на въздушния превоз на товари — Намаляване от Общия съд на размера на глобата — Отказ на Комисията да плати лихви върху надвзетата сума — Давностен срок — Начален момент — Прекъсване — Допустимост — Понятие за лихви — Приложим лихвен процент“
По дело T‑310/21,
Air Canada, установено в Сен Лоран, Квебек (Канада), представлявано от T. Soames, I.‑Z. Prodromou-Stamoudi, адвокати, и T. Johnston, barrister,
ищец,
срещу
Европейска комисия, представлявана от P. Rossi, M. Domecq, T. Isacu de Groot и L. Wildpanner, в качеството им на представители,
ответник,
ОБЩИЯТ СЪД (девети петчленен състав),
състоящ се при разискванията от S. Papasavvas, председател, L. Truchot, H. Kanninen (докладчик), M. Sampol Pucurull и T. Perišin, съдии,
секретар: M. Zwozdziak-Carbonne, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството, по-специално с оглед на:
–
определението от 5 юли 2022 г. за съединяване на повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост същество,
–
решението от 10 август 2023 г., взето на основание член 69, буква г) от Процедурния правилник на Общия съд и след изслушване на страните, за спиране на производството до постановяване на решението, с което се слага край на производството по делото, по което е постановено решение от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488),
–
становищата на страните, подадени в секретариата на Общия съд на 25 и 29 юли 2024 г. относно последиците за настоящото дело, които следва да се изведат от решение от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488),
предвид изложеното в съдебното заседание от 5 юни 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
С иска си ищецът, Air Canada, на основание член 268 и член 340, втора алинея ДФЕС, предявява като главно искане обезщетение за вредите, които той твърди, че е претърпял вследствие на отказа на Европейската комисия да му изплати лихви, дължими на основание член 266, първа алинея ДФЕС в изпълнение на решение от 16 декември 2015 г., Air Canada/Комисия (T‑9/11, непубликувано, EU:T:2015:994), или при условията на евентуалност, на основание член 263 ДФЕС, той иска отмяна на решението на Комисията от 25 март 2021 г., с което тя отказва да изплати лихви в законоустановения размер.
I. Обстоятелствата по спора
2
Ищецът е въздушен превозвач, който осъществява дейност на пазара на въздушния превоз на товари.
3
На 9 ноември 2010 г. Комисията приема Решение C(2010) 7694 окончателен относно производство по прилагане на член 101 ДФЕС, член 53 от Споразумението за ЕИП и член 8 от Споразумението между Европейската общност и Конфедерация Швейцария по въпроси на въздушния транспорт (дело COMP/39258 — Въздушен превоз на товари) (наричано по-нататък „решението от 9 ноември 2010 г.“).
4
Решението от 9 ноември 2010 г. е с 21 адресата, сред които и ищецът. В мотивите на това решение е описано единно продължено нарушение на член 101 ДФЕС, член 53 от Споразумението за Европейското икономическо пространство (ЕИП) и член 8 от Споразумението между Европейската общност и Конфедерация Швейцария по въпроси на въздушния транспорт. Според тези мотиви адресатите на посоченото решение са координирали поведението си в областта на ценообразуването за доставката на услуги по превоз на товари в ЕИП и в Швейцария.
5
Членове 1—4 от решението от 9 ноември 2010 г. вменяват на адресатите на посоченото решение отговорност за деянията, характеризиращи това единно продължено нарушение.
6
Член 5 от решението от 9 ноември 2010 г. е относно налаганите глоби. Доколкото се отнася до настоящия спор, този член гласи следното:
„За нарушенията, посочени в членове 1—4 [от решението от 9 ноември 2010 г.], се налагат следните глоби:
a)
на Air Canada — 21 037 500 [евро];
[…]
Глобите следва да бъдат платени в срок от три месеца, считано от датата на съобщаването на настоящото решение […].
След изтичането на този срок автоматично се начисляват лихви в съответствие с лихвения процент, прилаган от Европейската централна банка по основните ѝ операции по рефинансиране на първия ден от месеца, през който е прието [решението от 9 ноември 2010 г.], увеличен с 3,5 процентни пункта.
Когато предприятие, посочено в член 1 [от решението от 9 ноември 2010 г.] обжалва това решение, то трябва да покрие размера на глобата най-късно до датата на падежа, като предостави приемлива банкова гаранция или като плати условно глобата по реда на член 85а, параграф 1 от Регламент (ЕО, Евратом) № 2342/2002 на Комисията“.
7
На 6 януари 2011 г. ищецът подава жалба за отмяна на решението от 9 ноември 2010 г.
8
На 10 февруари 2011 г. той заплаща условно, но в пълен размер, наложената му с член 5 от решението от 9 ноември 2010 г. глоба.
9
С решение от 16 декември 2015 г., Air Canada/Комисия (T‑9/11, непубликувано, EU:T:2015:994), Общият съд отменя решението от 9 ноември 2010 г.
10
На 5 февруари 2016 г. Комисията уведомява ищеца за решението си да му възстанови сума, съответстваща на условно платената от него глоба (в размер на 21037500 евро), увеличена с гарантирана възвръщаемост (в размер на 468540,80 евро) (наричано по-нататък „решението от 5 февруари 2016 г.“). Тя уточнява, че тази сума, в размер на 21506040,80 евро, ще бъде „преведена днес“.
11
Ищецът получава тази сума на 8 февруари 2016 г.
12
На 4 февруари 2021 г. той изпраща на Комисията писмо, с което предявява претенция да му бъдат изплатени следните суми:
–
разликата между, от една страна, сумата, която тя му дължи като „мораторни“ лихви в размер на 4,5 % [ — лихвеният процент, прилаган от Европейската централна банка (ЕЦБ) за операциите по рефинансиране, увеличен с 3,5 процентни пункта], изчислени за периода от 10 февруари 2011 г. до 8 февруари 2016 г., и от друга страна, изплатената на 8 февруари 2016 г. гарантирана възвръщаемост в размер на 468540,80 евро,
–
сложната лихва, изчислена въз основа на дължимите към момента мораторни лихви за периода от датата, на която Комисията е наредила възстановяването, а именно 8 февруари 2016 г., до датата на действителното изплащане на посочената в предходната подточка сума, прилагайки лихвения процент на ЕЦБ за нейните операции по рефинансиране към 1 ноември 2010 г., т.е. 1 %, увеличен с 3,5 процентни пункта.
13
На 25 март 2021 г. Комисията уведомява ищеца за решението си да не уважи искането му, описано в точка 12 по-горе (наричано по-нататък „писмото от 25 март 2021 г.“) с мотива, че това искане е погасено по давност в съответствие с член 46 от Статута на Съда на Европейския съюз.
II. Искания на страните
14
Ищецът иска от Общия съд:
–
да отхвърли възражението за недопустимост, повдигнато от Комисията,
–
да осъди Европейския съюз, представляван от Комисията, да обезщети вредите, претърпени от Air Canada поради пропуска на Комисията да заплати мораторните лихви и сложната лихва, дължими в съответствие с член 266, първа алинея ДФЕС в изпълнение на решение на Общия съд от 16 декември 2015 г., Air Canada/Комисия (дело T‑9/11, непубликувано, EU:T:2015:994), вследствие на което Комисията да заплати следните суми на основание член 340, втора алинея ДФЕС, член 268 ДФЕС и член 266, първа алинея ДФЕС:
–
дължимите мораторни лихви, тоест лихвите върху сумата от 21037500 евро, при прилагане на лихвения процент на Европейската централна банка ЕЦБ за операции по рефинансиране към 1 ноември 2010 г., т.е. 1 %, увеличен с 3,5 процентни пункта, за периода от 10 февруари 2011 г. до 8 февруари 2016 г., след приспадане на вече изплатената гарантирана възвръщаемост в размер на 468540, 80 евро, като полученият резултат възлиза на 4264896,70 евро, или, ако това е невъзможно — при прилагане на подходящ лихвен процент, определен по преценка на Общия съд,
–
сума, равна на дължимите лихви върху сумата от 4264896,70 евро за периода от 9 февруари 2016 г. до 4 февруари 2021 г., датата на искането за заплащане на лихви, при прилагане на лихвения процент на ЕЦБ за нейните операции по рефинансиране към 1 ноември 2010 г., или 1 %, увеличен с 3,5 процентни пункта, тоест сума в размер на 958550,14 евро, или, ако това е невъзможно — за подходящ период от време и при прилагане подходящ лихвен процент, определен по преценка на Общия съд,
–
сума в размер на дължимата сложна лихва върху дължимата сума към датата, на която е подадено искането за изплащане на лихви (5223446,84 евро) или всякаква друга сума в подходящ размер по преценка на Общия съд за периода от 5 февруари 2021 г. до датата, на която Комисията възстанови на Air Canada дължимите лихви, при прилагане на лихвения процент на ЕЦБ за нейните операции по рефинансиране към 1 ноември 2010 г. (т.е. 1 %), увеличен с 3,5 процентни пункта, а ако това е невъзможно — за подходящ период от време и при прилагане на подходящ лихвен процент, определен по преценка на Общия съд,
–
при условията на евентуалност, да отмени писмото от 25 март 2021 г.,
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
15
Комисията иска от Общия съд:
–
да отхвърли иска като недопустим,
–
при условията на евентуалност, да отхвърли иска като неоснователен,
–
да осъди ищеца да заплати съдебните разноски.
III. От правна страна
16
Тъй като ищецът е предявил искането си за обезщетение като главно, то следва да бъде разгледано първо.
А. По искането за обезщетение
1.
По повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост
17
В становището си относно това какви са последиците за настоящото дело след приемането на решение от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), Комисията посочва, че поддържа двете възражения за недопустимост, първото от които е изведено от погасяване по давност на иска за обезщетение на основание член 46 от Статута на Съда на Европейския съюз, а второто — от неподходящия характер на иска за обезщетение като способ за оспорването на изпълнението на решение от 16 декември 2015 г., Air Canada/Комисия (T‑9/11, непубликувано, EU:T:2015:994).
18
Първо следва да се разгледа второто възражение за недопустимост.
а)
По второто възражение за недопустимост, изведено от неподходящия характер на иска за обезщетение като способ за оспорването на изпълнението на решение от 16 декември 2015 г., Air Canada/Комисия (T‑9/11)
19
Комисията твърди по същество, че ищецът е използвал неподходящ способ за защита, с който да оспори изпълнението на решение от 16 декември 2015 г., Air Canada/Комисия (T‑9/11, непубликувано, EU:T:2015:994). Той е трябвало да подаде жалба за отмяна на решението, с което Комисията е определила сумата, която трябва да му бъде възстановена, а именно главницата на недължимо платената глоба, увеличена с размера на получената възвръщаемост, вместо да предявява иск за обезщетение.
20
Комисията добавя, че с искането за обезщетение се заобикаля предвиденият в член 263 ДФЕС срок за оспорване на решението за възстановяване. Всъщност това решение било прието през февруари 2016 г., докато настоящият иск за обезщетение бил предявен едва през юни 2021 г.
21
Ищецът оспорва доводите на Комисията.
22
Следва да се припомни, че когато ищецът претендира, както в настоящия случай, изплащането на лихви, дължими на основание член 266, първа алинея ДФЕС вследствие на съдебно решение за отмяна, твърдяната вреда произтича от виновното бездействие на Комисията да предприеме необходимите мерки за изпълнение на съдебното решение за отмяна в нарушение на задълженията си по тази разпоредба (определение от 4 май 2005 г., Holcim (Франция)/Комисия, T‑86/03, EU:T:2005:157, т. 51).
23
Всъщност от член 266, първа алинея ДФЕС следва, че институцията, чийто акт е бил отменен, е длъжна да предприеме необходимите мерки за изпълнение на съдебното решение, с което този акт е обявен за недействителен с действие ex tunc. По-специално това води до плащането на суми, недължимо събрани на основание на този акт, както и плащането на лихви (вж. решение от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, т. 51 и цитираната съдебна практика).
24
Всъщност член 266 ДФЕС не предвижда специфичен способ за защита, с който да се гарантира изпълнението на решенията на съдилищата на Съюза. Ако даден правен субект счита, че актът, приет с цел да замени отменения акт, не съответства на мотивите или на диспозитива на съдебното решение, той може да подаде нова жалба за отмяна на основание член 263 ДФЕС. Напротив, искът за установяване на неправомерно бездействие, предвиден в член 265 ДФЕС, представлява подходящият способ за установяване на неправомерното неприемане от дадена институция на необходимите мерки за изпълнение на съдебното решение (вж. в този смисъл решение от 5 септември 2014 г., Éditions Odile Jacob/Комисия (C‑471/11, EU:C:2014:739, т. 71 и цитираната съдебна практика). Искът за обезщетение, предвиден в член 268 и член 340, втора алинея ДФЕС, от своя страна има за цел да се получи обезщетение за причинените вреди вследствие на незаконосъобразност, допусната при изпълнението на решение на съд на Съюза.
25
Освен това следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика искът за обезщетение е въведен като самостоятелен способ за защита с особена функция в системата от способи за защита и се упражнява при условия, установени с оглед на специфичната му цел (вж. в този смисъл определение от 21 юни 1993 г., Van Parijs и др./Съвет и Комисия, C‑257/93, EU:C:1993:249, т. 14 и цитираната съдебна практика, решение от 23 март 2004 г., Омбудсман/Lamberts, C‑234/02 P, EU:C:2004:174, т. 59, и определение от 3 февруари 2025 г., Kerkosand/Комисия, T‑216/24, непубликувано, EU:T:2025:142, т. 32 и цитираната съдебна практика).
26
Ако обаче страна може да се защити, като предяви иск за обезщетение, без при това никоя разпоредба да я принуждава да иска отмяната на увреждащия я незаконосъобразен акт, тя все пак не може да заобиколи по този начин недопустимостта на искане, което се отнася до същата незаконосъобразност и цели постигането на същите имуществени резултати (вж. решение от 5 септември 2019 г., Европейски съюз/Guardian Europe и Guardian Europe/Европейски съюз (C‑447/17 P и C‑479/17 P, EU:C:2019:672, т. 50 и цитираната съдебна практика).
27
Следователно искът за обезщетение трябва да се обяви за недопустим, когато в действителност цели отмяната на влязло в сила индивидуално решение, и ако бъде уважен, би довел до обезсилване на правните последици на това решение. Случаят е такъв, когато чрез иска за обезщетение ищецът цели да постигне същия резултат като този, който би получил при уважаване на жалба за отмяна, която е пропуснал да подаде своевременно (вж. решение от 5 септември 2019 г., Европейски съюз/Guardian Europe и Guardian Europe/Европейски съюз (C‑447/17 P и C‑479/17 P, EU:C:2019:672, т. 51 и цитираната съдебна практика).
28
Ето защо следва да се определи дали, както поддържа Комисията, ако в настоящия случай се приеме, че искът за обезщетение е допустим, ще се стигне до заобикаляне на пропуска на ищеца да оспори с подадена в срока по член 263 ДФЕС жалба за отмяна решението от 5 февруари 2016 г., като това е забранено от посочената в точки 24—27 по-горе съдебна практика.
29
В това отношение от съдебната практика следва, че самото мълчание на дадена институция по принцип не може да се приравни на мълчалив отказ, освен когато тази последица е изрично предвидена в разпоредба от правото на Съюза. Без да изключва възможността при определени специфични обстоятелства този принцип да не може да бъде приложен, така че мълчанието или бездействието на дадена институция да могат по изключение да се считат за имащи стойност на мълчалив отказ, Съдът стига до извода, че актът, с който Комисията възстановява на дадено предприятие само главницата по недължимо платената глоба, без изрично да се произнесе по плащането на лихви, не представлява мълчалив отказ за плащане на посочените лихви, който може да бъде оспорван с жалба за отмяна (вж. в този смисъл решение от 9 декември 2004 г., Комисия/Greencore, C‑123/03 P, EU:C:2004:783, т. 45).
30
От една страна обаче, нито една разпоредба от правото на Съюза не предвижда, че при мълчание на Комисията е налице мълчалив отказ за изпълнение на съдебно решение по член 266, първа алинея ДФЕС. От друга страна, не изглежда, че мълчанието на Комисията може да се приравни на мълчалив отказ при обстоятелства като тези по настоящото дело. Всъщност в решението от 5 февруари 2016 г., адресирано до ищеца, Комисията само посочва сумата, която възнамерява да плати. Тя наистина уточнява, че ще възстанови не само условно платената глоба, но и че тази сума ще бъде увеличена с гарантираната възвръщаемост. От посоченото решение от 5 февруари 2016 г., както и от кореспонденцията по имейл относно възстановяването на платеното между ищеца и Комисията в периода между 23 декември 2015 г. и 17 февруари 2016 г. е видно, че Комисията в нито един момент не се е произнесла изрично по плащането на лихви в претендирания от ищеца по настоящото дело размер. В рамките на настоящото производство тя не се позовава на никакво конкретно обстоятелство, което да обосновава разглеждането на това решение по изключение като мълчалив отказ за плащане на лихви и впрочем нито един елемент от преписката по делото не позволява да се установи наличието на такова решение.
31
При тези условия актът, който може да бъде оспорван с жалба за отмяна, е актът, с който, подобно на писмото от 25 март 2021 г. в конкретния случай, изрично се отхвърля искането за плащане на лихви (вж. в този смисъл решение от 9 декември 2004 г., Комисия/Greencore, C‑123/03 P, EU:C:2004:783, т. 47, и определение от 4 май 2005 г., Holcim (Франция)/Комисия, T‑86/03, EU:T:2005:157, т. 43).
32
Ето защо следва да се приеме, че решението от 5 февруари 2016 г. не съдържа произнасяне относно плащането на лихви и следователно не може да се разглежда като отказ за такова плащане, който може да бъде оспорен с жалба за отмяна. Следователно Комисията неправилно поддържа, че предявяването на иск за обезщетение представлява заобикаляне на пропуска на ищеца да подаде жалба за отмяна на посоченото решение.
33
Ето защо второто възражение за недопустимост следва да се отхвърли.
б)
По първото възражение за недопустимост, изведено от погасяване по давност на иска за обезщетение
34
Комисията твърди, че съгласно член 46 от Статута на Съда на Европейския съюз искът за обезщетение е погасен по давност.
35
Тя счита, че ако се предположи, че давностният срок е започнал да тече най-късно на 8 февруари 2016 г. — датата на възстановяването, предвиденият петгодишен давностен срок по член 46 от Статута на Съда на Европейския съюз изтича най-късно на 8 февруари 2021 г. Освен това, дори да се предположело, че давностният срок все още не бил изтекъл и че с писмото от 25 март 2021 г. този срок се прекъсвал, все пак вследствие на това посоченият срок можело да бъде удължен само до 25 май 2021 г. в съответствие с член 46 от Статута на Съда на Европейския съюз. В действителност последната разпоредба препращала само към двумесечния срок по член 263 ДФЕС, а не и към фиксирания еднократен десетдневен срок поради отдалеченост по член 60 от Процедурния правилник на Общия съд. Всъщност посоченият член 60 се прилагал само за процесуалните срокове. Член 46, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз обаче предвиждал давностен срок, а не процесуален срок. В подкрепа на доводите си Комисията се позовава на решение от 8 ноември 2012 г., Evropaïki Dynamiki/Комисия (C‑469/11 P, EU:C:2012:705, т. 52, 54 и 56).
36
Ищецът оспорва доводите на Комисията и счита, че двумесечният срок по член 263 ДФЕС, към който препраща член 46 от Статута на Съда на Европейския съюз по отношение на предявяването на иска, с който се оспорва отговорът на предявената преди това претенция, трябва да се удължи с фиксирания еднократен десетдневен срок поради отдалеченост по член 60 от Процедурния правилник на Общия съд. Поради това той счита, че искът му за обезщетение е предявен в предвидените срокове.
1) Относно началото на давностния срок за иска за обезщетение
37
Член 46, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, който съгласно член 53, първа алинея от същия статут е приложим към производствата пред Общия съд, гласи следното:
„Исковете срещу Съюза по дела в областта на извъндоговорната отговорност се погасяват след изтичането на срок от пет години от датата на възникване на събитието, което ги обуславя. Давността се прекъсва с предявяването на иск пред Съда или ако преди образуването на това производство увредената страна е предявила претенцията си пред съответната институция на Съюза. В последния случай производството се образува в двумесечен срок, предвиден в член 263 [ДФЕС]; разпоредбите на член 265, втора алинея [ДФЕС] се прилагат, когато е уместно“.
38
Съгласно постоянната съдебна практика давностният срок започва да тече, когато са изпълнени всички условия за възникване на задължението за поправяне на вреди, и по-специално когато подлежащата на поправяне вреда се конкретизира (вж. решение от 8 ноември 2012 г., Evropaïki Dynamiki/Комисия, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, т. 34 и цитираната съдебна практика).
39
В случай като настоящия, в който се поставя въпросът за обезщетяването на вреди, съответстващи по размер на дължимите лихви върху главницата на недължимо платена глоба, основанието за твърдяната вреда е изтъкваното бездействие на Комисията — неплащането на заинтересованото лице на лихви на основание член 266, първа алинея ДФЕС. От това следва, че именно това бездействие представлява „събитието“ по смисъла на член 46, първа алинея, първо изречение от Статута на Съда на Европейския съюз, от датата на което започва да тече петгодишният давностен срок (вж. в този смисъл определения от 27 октомври 2023 г., British Airways /Комисия, C‑138/23, непубликувано, EU:C:2023:821, т. 57, и от 4 май 2005 г., Holcim (France)/Комисия, T‑86/03, EU:T:2005:157, т. 40 и 51).
40
В случая твърдяното бездействие на Комисията да предприеме необходимите мерки за изпълнение на решение от 16 декември 2015 г., Air Canada/Комисия (T‑9/11, непубликувано, EU:T:2015:994), се конкретизира на 8 февруари 2016 г. с ефективното възстановяване на главницата на недължимо платената глоба, която е увеличена с гарантираната възвръщаемост, без обаче да е добавена лихвата по точка 23 по-горе.
41
Следователно трябва да се приеме, че давностният срок е започнал да тече на 8 февруари 2016 г., по което впрочем страните не спорят.
2) Относно края на давностния срок за иска за обезщетение
42
Съгласно член 46 от Статута на Съда на Европейския съюз по дела в областта на извъндоговорната отговорност давността се прекъсва с предявяването на иск пред Съда на Европейския съюз или ако преди това увредената страна е предявила претенция пред компетентната институция на Съюза.
43
Що се отнася до втория случай, при който заинтересованото лице сезира компетентната институция на Съюза с искане за поправяне на твърдяната вреда, са възможни две хипотези. В първата заинтересованото лице подава жалба пред съда на Съюза, без да изчака компетентната институция да се произнесе по неговата първоначална претенция и преди да е изтекъл срокът по член 265, втора алинея ДФЕС. Във втората хипотеза компетентната институция отхвърля първоначалната претенция или не отговаря в срока по член 265, втора алинея ДФЕС, като в този случай прекъсването на срока се прекратява само ако след тази претенция е предявен иск в сроковете по членове 263 и 265 ДФЕС, в зависимост от конкретния случай (вж. в този смисъл решение от 14 юли 1967 г., Kampffmeyer и др./Комисия, 5/66, 7/66, 13/66—16/66 и 18/66—24/66, непубликувано, EU:C:1967:31, стр. 337, и определение от 4 август 1999 г., Fratelli Murri/Комисия, T‑106/98, EU:T:1999:163, т. 29). В тези две хипотези давностният срок се счита за прекъснат именно към датата, на която съответната институция е получила първоначалната претенция (вж. в този смисъл решение от 27 септември 2007 г., Pelle и Konrad/Съвет и Комисия, T‑8/95 и T‑9/95, EU:T:2007:298, т. 80 и цитираната съдебна практика).
44
Следователно член 46, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз предвижда няколко срока. От една страна, той определя петгодишния давностен срок. От друга страна, в случай че е предявена първоначална претенция до компетентната институция, той препраща към срока по член 263 ДФЕС, като уточнява, че когато е уместно, се прилагат разпоредбите на член 265, втора алинея ДФЕС.
45
Както бе посочено в точка 41 по-горе, давностният срок започва да тече на 8 февруари 2016 г. Ищецът предявява първоначалната си претенция на 4 февруари 2021 г., тоест преди 8 февруари 2021 г. — датата, на която изтича давностният срок. Комисията отхвърля претенцията му на 25 март 2021 г.
46
Ищецът подава настоящия иск на 2 юни 2021 г., тоест два месеца и осем дни, след като Комисията отхвърля на 25 март 2021 г. предявената преди това претенция.
47
Страните спорят относно въпроса дали предвиденият в член 60 от Процедурния правилник на Общия съд еднократен десетдневен срок поради отдалеченост се прилага към двумесечния срок по член 46, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз който препраща към член 263 ДФЕС.
48
Член 60 от Процедурния правилник предвижда, че процесуалните срокове се считат за удължени с еднократния десетдневен срок поради отдалеченост. Този срок е въведен, за да се отчетат трудностите, с които се сблъскват страните поради по-голямата или по-малката им отдалеченост от седалището на Съда (вж. в този смисъл решение от 8 ноември 2012 г., Evropaïki Dynamiki/Комисия, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, т. 48).
49
Най-напред следва да се отбележи, че петгодишният давностен срок по член 46, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, не е процесуален срок. Той се различава от такъв срок по своето естество (решение от 8 ноември 2012 г., Evropaïki Dynamiki/Комисия, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, т. 49). От това следва, че еднократният десетдневен срок поради отдалеченост не се прилага към посочения давностен срок (решение от 8 ноември 2012 г., Evropaïki Dynamiki/Комисия, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, т. 59).
50
Що се отнася до двумесечния срок по член 46, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, който се позовава на член 263 ДФЕС, този срок е различен от давностния. Той се прилага по отношение на процесуално действие, което заинтересованото лице трябва да извърши, за да бъде допустим предявеният от него иск за обезщетение след прекъсване на давностния срок.
51
От съдебната практика обаче следва, че тъй като член 46, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз се позовава на двумесечния срок по член 263 ДФЕС, по въпросите относно прекъсването на давността се прилагат правилата за изчисляване на сроковете в съответствие с този член (вж. в този смисъл решение от 7 февруари 2002 г., Schulte/Съвет и Комисия, T‑261/94, EU:T:2002:27, т. 63 и цитираната съдебна практика), които включват прилагане на срока поради отдалеченост по член 60 от Процедурния правилник (вж. в този смисъл решение от 19 септември 2001 г., Jestädt/Съвет и Комисия, T‑332/99, EU:T:2001:218, т. 53).
52
Следователно, тъй като срокът по член 263 ДФЕС е процесуален срок, от член 60 от Процедурния правилник на Общия съд следва, че във всеки случай на прилагане на този срок трябва да бъде добавян фиксираният еднократен десетдневен срок поради отдалеченост. При това положение, доколкото член 46 от Статута на Съда на Европейския съюз препраща изрично към срока по член 263 ДФЕС и доколкото посоченият член 46 не съдържа правило, препятстващо прилагането на член 60 от Процедурния правилник на Общия съд, самото обстоятелство, че не се прави позоваване на посочения член 60 не може, противно на поддържаното от Комисията, да препятства прилагането му в конкретния случай.
53
В заключение следва да се констатира, че давностният срок е прекъснат на 4 февруари 2021 г. преди изтичането на петгодишния срок — с предявената от ищеца първоначална претенция. Впоследствие той предявява иска си на 25 март 2021 г. — в срока от два месеца и десет дни след отговора на Комисията на предявената претенция. Следователно предявеният в настоящото производство иск за обезщетение не е погасен по давност.
54
Ето защо първото възражение за недопустимост трябва да се отхвърли.
55
Вследствие на това повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост следва да се отхвърли в неговата цялост, като следва да се прецени основателността на искането за обезщетение.
2.
По същество
56
Ищецът претендира по същество, от една страна, обезщетение за вредите, произтичащи от непълното изпълнение от страна на Комисията на решение от 16 декември 2015 г., Air Canada/Комисия (T‑9/11, непубликувано, EU:T:2015:994), тъй като на 8 февруари 2016 г. тя не изплаща всички дължими лихви с оглед на възстановяването на недължимо събраната сума на глобата, а от друга страна, той иска да му бъдат изплатени лихви за забава върху размера на това обезщетение след тази дата и до изпълнението на настоящото решение.
57
Член 340, втора алинея ДФЕС предвижда, че в случай на извъндоговорна отговорност Съюзът, в съответствие с основните принципи на правото, които са общи за държавите членки, е длъжен да поправи вредите, причинени от негови институции или служители при изпълнението на техните задължения.
58
Съгласно постоянната съдебна практика Съюзът носи извъндоговорна отговорност при наличието на съвкупност от условия, а именно наличието на достатъчно съществено нарушение на правна норма, с която се цели да се предоставят права на частноправните субекти, действителното наличие на вреда и наличието на причинно-следствена връзка между неизпълнението на задължението на автора на акта и претърпяната от увредените лица вреда (вж. решение от 10 септември 2019 г., HTTS/Съвет, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, т. 32 и цитираната съдебна практика).
а)
По искането за обезщетение поради непълно изпълнение на решение от 16 декември 2015 г., Air Canada/Комисия (T‑9/11)
1) По наличието на достатъчно съществено нарушение на правна норма, предоставяща права на частноправни субекти
59
Ищецът твърди, че Комисията е нарушила член 266, първа алинея ДФЕС, тъй като е отказала да му изплати лихвите, чиято цел е да му предоставят фиксирано по размер обезщетение за лишаването му от възможността да разполага с предварително платената сума вследствие на наложената глоба (наричани по-нататък „фиксираните по размер лихви“). От решение от 20 януари 2021 г., Комисия/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), следвало, че такъв отказ за плащане представлявал достатъчно съществено нарушение на посочения член. Правото да се получи пълно възстановяване щяло да бъде удовлетворено след плащането на тези лихви при прилагане на лихвения процент за рефинансиране на ЕЦБ, увеличен с 3,5 процентни пункта, в конкретния случай — 4,5 %. Размерът на този лихвен процент се определял в съответствие с Регламент (ЕО, Евратом) № 2342/2002 на Комисията от 23 декември 2002 година относно определянето на подробни правила за прилагането на Регламент (ЕО, Евратом) № 1605/2002 на Съвета относно Финансовия регламент, приложим към общия бюджет на Европейските общности (ОВ L 357, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 4, стр. 3). Поради това ищецът иска Комисията да бъде осъдена да заплати разликата между получените от него лихви и лихвите, които той е трябвало да получи като фиксирани по размер лихви. В становището си относно решение от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), ищецът посочва, че това решение потвърждава позицията му.
60
В писмената си защита и в дупликата Комисията твърди, че не е нарушила член 266 ДФЕС, а още по-малко е допуснала достатъчно съществено нарушение на тази разпоредба. В това отношение тя припомня, че за да се елиминира всяко неоснователно обогатяване, възстановила на ищеца сумата на условно платената глоба, увеличена с генерираните лихви, в съответствие с член 85а, параграф 2 от Регламент № 2342/2002.
61
В становището си относно решение от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), Комисията признава, че с това решение, което е в полза на ищеца, се решава общият въпрос за правото му на фиксирани по размер лихви и че размерът на тези лихви би могъл да се определи, по-специално чрез позоваване на член 83, параграф 2, буква б) от Делегиран регламент (ЕС) № 1268/2012 на Комисията от 29 октомври 2012 година относно правилата за прилагане на Регламент (ЕС, Евратом) № 966/2012 на Европейския парламент и на Съвета относно финансовите правила, приложими за общия бюджет на Съюза (ОВ L 362, 2012 г., стр. 1), за периода от датата на условното плащане на глобата до датата на решението за възстановяване.
62
Комисията обаче твърди, че макар да е правилно тълкуването на правото, възприето с решения от 20 януари 2021 г., Комисия/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), и от 12 февруари 2019 г., Printeos/Комисия (T‑201/17, EU:T:2019:81), обстоятелството, че през февруари 2016 г. тези решения не са били съобразени, не представлява достатъчно съществено нарушение на разпоредба от правото на Съюза. Обективните изисквания на правото на Съюза не били ясно определени към момента на приемане на решението от 5 февруари 2016 г., като това обстоятелство доказвало наличието на затруднение при прилагането или тълкуването на правото. Според Комисията с решение от 12 февруари 2019 г., Printeos/Комисия (T‑201/17, EU:T:2019:81), се създава изцяло ново право на възстановяване. Същевременно в решение от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), този въпрос не се поставял, тъй като решение от 12 февруари 2019 г., Printeos/Комисия (T‑201/17, EU:T:2019:81), било постановено преди 19 февруари 2019 г., когато Комисията предприема действия за възстановяване в полза на Deutsche Telekom.
63
В конкретния случай Комисията е упреквана в извършването на достатъчно съществено нарушение на член 266 ДФЕС, тъй като тя не е изпълнила изцяло решение от 16 декември 2015 г., Air Canada/Комисия (T‑9/11, непубликувано, EU:T:2015:994).
64
Що се отнася до условието, свързано с противоправното поведение, в което е упрекната съответната институция или орган на Съюза, в точка 58 по-горе се припомни, че трябва да се установи достатъчно съществено нарушение на дадена правна норма, предоставяща права на частноправни субекти.
65
Член 266, първа алинея ДФЕС представлява правна норма, предоставяща права на частноправните субекти. Всъщност тази разпоредба предвижда абсолютно и безусловно задължение на институцията, чийто акт е бил отменен, да предприеме в интерес на жалбоподателя, който е спечелил делото, необходимите мерки за изпълнение на съдебното решение за отмяна, на което съответства право на жалбоподателя това задължение да бъде изцяло изпълнено (вж. в този смисъл решение от 12 февруари 2019 г., Printeos/Комисия, T‑201/17, EU:T:2019:81, т. 55). По-специално вследствие на това се възстановяват недължимо събрани на основание на този акт суми и се изплащат лихви (вж. в този смисъл решение от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, т. 57).
66
От постоянната съдебна практика следва, че плащането на лихви представлява мярка за изпълнение на съдебното решение за отмяна по смисъла на член 266, първа алинея ДФЕС, тъй като цели да обезщети във фиксиран размер този, който е бил лишен от възможността да разполага с вземането, и освен това, след постановяването на това съдебно решение за отмяна, да подтикне длъжника да го изпълни във възможно най-кратки срокове (вж. решение от 11 юни 2024 г., Комисия/ Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, т. 52 и цитираната съдебна практика).
67
Така от член 266, първа алинея ДФЕС следва, че когато съд на Съюза отмени или намали с действие ex tunc глоба, наложена с решение на Комисията за нарушение на правилата за конкуренция, тази институция е длъжна да възстанови изцяло или частично сумата на условно платената глоба заедно с лихвите за периода от датата на условното плащане на тази глоба до датата на възстановяването ѝ (решение от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, т. 53).
68
Следователно в конкретния случай Комисията е била длъжна не само да възстанови условно платената глоба, но и да изплати лихви, което обстоятелство тя не оспорва. Всъщност тя действително е платила лихви, а именно генерираните лихви.
69
Доколкото обаче лихвите, които трябва да бъдат платени, са във фиксиран размер, Комисията е длъжна на основание член 266, първа алинея ДФЕС да изплати на заинтересованото лице евентуалната разлика между размера на генерираните лихви и фиксираните по размер лихви (вж. решение от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, т. 64 и цитираната съдебна практика).
70
Ищецът обаче твърди, че получените от него лихви са в по-нисък размер от фиксираните по размер лихви, които му се дължат.
71
Комисията все пак поддържа, че не е допуснала съществена незаконосъобразност, като е изплатила на ищеца само генерираните лихви.
72
Всъщност Комисията отбелязва, че към момента на плащането на лихвите в настоящия случай през 2016 г. тя само прилага действащата към онзи момент съдебна практика. Задължението за плащане на фиксирани по размер лихви произтичало едва от решение от 12 февруари 2019 г., Printeos/Комисия (T‑201/17, EU:T:2019:81), обявено на 12 февруари 2019 г.
73
Комисията изтъква, че законосъобразността на нейните действия трябва да се преценява в зависимост от правните и фактически обстоятелства, съществуващи към момента на извършването на тези действия. Така при съществена промяна в съдебната практика след акта, с който се твърди, че е причинена вредата, приемането на този акт не представлява достатъчно съществено нарушение на правото на Съюза, което да може да ангажира извъндоговорната му отговорност по смисъла на членове 268 и 340 ДФЕС. Нейните действия не можели да се преценяват чрез позоваване на последващото развитие на правото вследствие на решения от 12 февруари 2019 г., Printeos/Комисия (T‑201/17, EU:T:2019:81), от 20 януари 2021 г., Комисия/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), и от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488).
74
В това отношение следва да се отбележи, от една страна, че достатъчно съществено нарушение на правна норма, предоставяща права на частноправни субекти, се констатира, когато е налице явно и значително неспазване от страна на съответната институция на ограниченията, които са наложени на нейното право на преценка (вж. решение от 11 януари 2024 г., Dyson и др./Комисия, C‑122/22 P, EU:C:2024:11, т. 48 и цитираната съдебна практика).
75
От друга страна, когато институция на Съюза разполага само със значително ограничена свобода на преценка или дори не разполага с такава, самото нарушаване на правото на Съюза може да е достатъчно, за да се установи наличието на достатъчно съществено нарушение на това право, което може да ангажира извъндоговорната отговорност на Съюза (вж. решение от 20 януари 2021 г., Комисия/Printeos, C‑301/19 P, EU:C:2021:39, т. 103 и цитираната съдебна практика).
76
Ето защо само констатацията на нередност, която при аналогични обстоятелства не би допуснала действаща разумно и с дължима грижа администрация, позволява да се ангажира извъндоговорната отговорност на Съюза (вж. решение от 10 септември 2019 г., HTTS/Съвет, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, т. 43 и цитираната съдебна практика).
77
Следва да се припомни, че незаконосъобразността на даден акт или дадено действие, които могат да доведат до извъндоговорна отговорност на Съюза, трябва да се преценява в зависимост от правните и фактическите обстоятелства, съществували към момента на приемането на посочения акт или на извършването на посоченото действие (решение от 10 септември 2019 г., HTTS/Съвет, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, т. 39).
78
Всъщност понятието „достатъчно съществено нарушение“ е статично понятие, фиксирано в момента на приемането на съответния незаконосъобразен акт или извършването на съответното незаконосъобразно действие (решение от 10 септември 2019 г., HTTS/Съвет, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, т. 55). Следователно трябва да се приеме, че тъй като изискваната в съдебната практика степен на същественост на допуснатото от съответната институция нарушение на правото на Съюза е неразделно свързана с това нарушение, тя не може да се преценява към различен момент от момента на извършване на нарушението (решение от 10 септември 2019 г., HTTS/Съвет, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, т. 45).
79
Съдът все пак подчертава в решение от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488, т. 52—57), като се основава на трайно установена съдебна практика (решение от 12 февруари 2015 г., Комисия/IPK International, C‑336/13 P, EU:C:2015:83, т. 30; вж. също решение от 10 октомври 2001 г., Corus UK/Комисия, T‑171/99, EU:T:2001:249, т. 53 и 54 и цитираната съдебна практика), че плащането на лихви представлява мярка за изпълнение на съдебното решение за отмяна по смисъла на член 266, първа алинея ДФЕС, тъй като цели да обезщети в предварително фиксиран размер този, който е бил лишен от възможността да разполага с вземането, и да подтикне длъжника да изпълни във възможно най-кратки срокове съдебното решение за отмяна.
80
Всъщност съгласно същата съдебна практика присъждането на лихви върху недължимо платената сума представлява необходима съставна част на задължението на Комисията за възстановяване на предишното положение след постановяване на съдебно решение за отмяна или на такова, с което се осъществява пълен съдебен контрол. Тези лихви имат за цел да възстановят положението, в което заинтересованото лице законосъобразно би се намирало, ако не беше приет отмененият акт, като се отчете обстоятелството, че това възстановяване на положението е извършено едва след изтичането на по-дълъг или по-кратък период от време, през който то е било лишено от възможността да се ползва от недължимо платената сума (вж. в този смисъл решение от 10 октомври 2001 г., Corus UK/Комисия, T‑171/99, EU:T:2001:249, т. 54).
81
Освен това, отново съгласно същата съдебна практика лихвите трябва да се изчисляват въз основа на фиксиран лихвен процент, изчислен в съответствие със законоустановения лихвен процент, без капитализация, за периода от датата на условното плащане на наложената глоба до датата на възстановяването от Комисията на недължимо платената сума (вж. в този смисъл решение от 10 октомври 2001 г., Corus UK/Комисия, T‑171/99, EU:T:2001:249, т. 60 и 61).
82
От това следва, че Комисията не е можела да пренебрегне последиците от прилагането на член 266, първа алинея ДФЕС към момента на възстановяването на глобата на ищеца, а именно през февруари 2016 г. Всъщност, доколкото от съдебна практика, предхождаща изпълнението на решение от 16 декември 2015 г., Air Canada/Комисия (T‑9/11, непубликувано, EU:T:2015:994), следва, че плащането на лихви има за цел да обезщети в предварително фиксиран размер лицето, което е било лишено от възможността да разполага с недължимо платената сума, Комисията е трябвало да знае, че самото изплащане на лихвите, дължими с оглед на възстановяването на недължимо платената глоба, не представлява непременно пълно изпълнение на посоченото съдебно решение.
83
Същевременно Комисията изтъква също, че евентуалната ѝ грешка при всички положения трябва да се счита за извинима поради трудността да се приложи или тълкува нейното задължение, произтичащо от изпълнението на съдебно решение, с което се отменя или изменя условно платената глоба в съответствие с член 266, първа алинея ДФЕС. Този довод обаче води до отричане на обстоятелството, че незаконосъобразността е с достатъчно съществен характер по същите съображения като изложените в точки 60—62 по-горе.
84
Следователно, имайки предвид отказа на Комисията да плати фиксираните по размер лихви, дължими вследствие на лишаването на ищеца от възможността да разполага с паричната сума в размер на недължимо платената от него глоба, като в това отношение се изтъква като единствен мотив, че тя е възстановила генерираните лихви, без да се увери, че тези лихви са поне равни по размера на дължимите фиксирани по размер лихви, следва да се констатира, че е налице достатъчно съществено нарушение на член 266, първа алинея ДФЕС, за което може да се ангажира извъндоговорната отговорност на Съюза по смисъла на член 268 ДФЕС във връзка с член 340, втора алинея ДФЕС.
2) По вредата
85
Съгласно постоянната съдебна практика вредата, чието поправяне е предмет на иск за извъндоговорна отговорност на Съюза, трябва да е действителна и сигурна, което ищецът трябва да докаже (вж. решение от 9 ноември 2006 г., Agraz и др./Комисия, C‑243/05 P, EU:C:2006:708, т. 27 и цитираната съдебна практика). Той трябва да представи убедителни доказателства както за наличието, така и за размера на твърдяната от него вреда (вж. решение от 16 септември 1997 г., Blackspur DIY и др./Съвет и Комисия, C‑362/95 P, EU:C:1997:401, т. 31 и цитираната съдебна практика).
86
Все пак предвид обстоятелството, че разглежданите лихви са фиксирани по размер, ищецът не е длъжен да доказва наличието на вреда, а единствено самото неплащане на посочените лихви (вж. в този смисъл решения от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488, т. 62), и от 10 октомври 2001 г., Corus UK/Комисия, T‑171/99, EU:T:2001:249, т. 56).
87
Тъй като Комисията е платила на ищеца освен недължимо събраната сума на глобата и генерираните лихви, наличието на вреда и евентуално нейният размер ще се определят въз основа на разликата между фиксираните по размер лихви, които Комисията е била длъжна да плати, и генерираните лихви.
88
Ищецът смята, че лихвеният процент трябва да се определи въз основа на лихвения процент по член 86, параграф 2, буква б) от Регламент № 2342/2002, а именно лихвения процент за рефинансиране на ЕЦБ, увеличен с 3,5 процентни пункта. Според него решение от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), потвърждава становището му по отношение на лихвения процент, който следва да се приложи.
89
Ищецът претендира обезщетение в размер на 4264896,70 евро, съответстващо на фиксираните по размер лихви върху недължимо платената главница по глобата (от 21037500 евро), които са в размер на 4,5 % — за периода от 10 февруари 2011 г. до 8 февруари 2016 г., като от резултата той приспада сумата от 468540,80 евро — вече платените от Комисията лихви.
90
В становището си относно решение от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), Комисията отбелязва, че Съдът е постановил, че Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приложил „по аналогия“ лихвен процент, равен по размер на лихвения процент за рефинансиране на ЕЦБ, увеличен с 3,5 процентни пункта.
91
Комисията обаче твърди, че са налице аргументи, които не са разгледани в решение от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), и които са в подкрепа на прилагането на по-нисък лихвен процент от претендирания от ищеца, който е достатъчен, за да компенсира лишаването от възможността да се ползват условно платените средства. Тя добавя, че макар в точка 84 от посоченото решение да се приема претендираният от ищеца по това дело лихвен процент, доколкото той „не изглежда неразумен или непропорционален“, тази формулировка в решението навежда на мисълта, че това не е единственият лихвен процент, който може да бъде приет за приложим. В съдебното заседание Комисията изтъква, че в настоящия случай е приложим Регламент № 2342/2002.
92
Както бе посочено в точка 87 по-горе, важно е да се посочи какъв лихвен процент следва да се приложи, за да се определи наличието на претърпяна от ищеца вреда и нейният размер.
93
На първо място, следва да се отбележи, че в решение от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488, т. 90), вярно — в рамките на бележка de lege ferenda, Съдът припомня целите на фиксираните по размер лихви. Според Съда приложимият лихвен процент не би могъл да се ограничи до това да компенсира обезценяването на парите, настъпило през периода, за който трябва да се платят лихвите, без да покрие фиксираното по размер обезщетение, на което има право платилото тази глоба предприятие, поради това че за определено време е било лишено от възможността да използва средствата, съответстващи на недължимо събраната от Комисията сума.
94
От съдебната практика следва, че за определянето на размера на лихвите, които трябва да бъдат заплатени на предприятие, платило наложена от Комисията глоба, след като тази глоба е била отменена или намалена, тази институция трябва да приложи лихви в размер, определен от правната уредба на Съюза във финансовата област, които са били в сила за периода, през който това предприятие е било лишено от възможността да ползва съответната сума, и по-конкретно от разпоредбите на тази правна уредба относно лихвения процент, приложим към вземания, неизплатени на дадена крайна дата (вж. решение от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, т. 78 и цитираната съдебна практика).
95
В решение от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488, т. 83), Съдът действително отбелязва, че нито член 83 от Делегиран регламент № 1268/2012, нито която и да е друга разпоредба от този регламент определя лихвения процент, съответстващ на фиксираното по размер обезщетение от вида на разглежданото по това дело. При тези обстоятелства в точка 84 от посоченото решение Съдът не приема, че Общият съд неправилно е приложил по аналогия лихвения процент, предвиден в член 83, параграф 2, буква б) от посочения регламент, а именно лихвения процент за рефинансиране на ЕЦБ, увеличен с 3,5 процентни пункта, въпреки че тази разпоредба се отнася до хипотезата на забавено плащане, а именно тази, при която вземането не е изплатено на дадена крайна дата. В това отношение Съдът е приел още, че този лихвен процент не изглежда неразумен или непропорционален с оглед на целта на въпросните лихви (решение от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, т. 84).
96
С оглед на произнасянето по приложимия в случая лихвен процент, най-напред следва да се припомни, че ищецът е платил условно глобата на 10 февруари 2011 г., тоест при действието на Регламент № 2342/2002. След това плащане Регламент № 1605/2002 и Регламент № 2342/2002 са заменени съответно с Регламент (ЕС, Евратом) № 966/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 25 октомври 2012 година относно финансовите правила, приложими за общия бюджет на Съюза и за отмяна на Регламент (ЕО, Евратом) № 1605/2002 на Съвета (ОВ L 298, 2012 г., стр. 1), и с Делегиран регламент № 1268/2012. Тези регламенти влизат в сила съответно на 27 октомври 2012 г. и на 1 януари 2013 г. Решение от 16 декември 2015 г., Air Canada/Комисия (T‑9/11, непубликувано, EU:T:2015:994), възстановяване на главницата по глобата от 8 февруари 2016 г. и изплащането на ищеца на генерираните лихви от същата дата, следват във времето влизането в сила на тази нова правна уредба.
97
В това отношение следва да се отбележи, че съображенията на Общия съд в решение от 19 януари 2022 г., Deutsche Telekom/Комисия (T‑610/19, EU:T:2022:15), са приложими към настоящото дело. Всъщност както член 83, параграф 2 от Делегиран регламент № 1268/2012, така и член 86, параграф 2 от Регламент № 2342/2002 се отнасят до лихвените проценти, приложими към вземанията, които не са погасени на крайната дата. Буква а) от двата параграфа от посочените разпоредби е относно случая, в който дългът е по договор за обществена поръчка, докато буква б) от тези параграфи се отнася до всички останали случаи и фиксира лихвения процент към лихвения процент за рефинансиране на ЕЦБ, увеличен с 3,5 процентни пункта.
98
Така при липсата на специална финансово правна разпоредба, която да определя лихвения процент, съответстващ на фиксираното по размер обезщетение за лишаването от възможността да се ползва сумата, съответстваща на недължимо събраната от Комисията глоба, за периода от датата на условното ѝ плащане до датата на възстановяването ѝ от институцията, прилагането по аналогия на член 86, параграф 2, буква б) от Регламент № 2342/2002 и на член 83, параграф 2, буква б) от Делегиран регламент № 1268/2012 позволява да се съобрази целта на разглежданите по настоящото дело лихви.
99
Комисията обаче счита, че съществуват основания за прилагане на по-нисък лихвен процент от претендирания от ищеца, който по-нисък лихвен процент ще бъде достатъчен, за да компенсира разглежданото лишаване от възможността да се ползва съответната сума. Според нея този процент трябва да се прилага, когато длъжникът предоставя финансова гаранция вместо плащането на глобата, а това е именно предвиденият лихвен процент по член 86, параграф 5 от Регламент № 2342/2002, който по същество е идентичен с член 83, параграф 4 от Делегиран регламент № 1268/2012.
100
Следва обаче да се отбележи, че в точки 85—87 от решение от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), Съдът отхвърля този довод.
101
Комисията все пак изтъква, че изложените от Съда мотиви не отговарят на довода ѝ, че когато глоба, обезпечена с банкова гаранция, бъде потвърдена от Общия съд, което обосновава извода, че средствата е трябвало да бъдат предоставени на разположение на Комисията от датата на падежа на плащането в съответствие с решението за налагане на глобата, Комисията ще се окаже лишена от възможността да използва тази сума за времето, през което продължава спорът. Според Комисията в този случай тя може да претендира само по-ниския лихвен процент по член 83, параграф 4 от Делегиран регламент № 1268/2012 или по член 86, параграф 5 от Регламент № 2342/2002.
102
Следва да се припомни, че член 86, параграф 5 от Регламент № 2342/2002 и член 83, параграф 4 от Делегиран регламент № 1268/2012 се прилагат към глобите в случаите, когато длъжникът предоставя финансова гаранция, приета от счетоводителя вместо плащане. Ето защо се налага изводът, че за тази хипотеза законодателят е предвидил специфичен разход за лихви (решение от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, т. 85).
103
В това отношение следва също да се припомни, че член 5 от решението от 9 ноември 2010 г. предвижда, че ако санкционирано предприятие подаде жалба, то може да обезпечи глобата в срок, като предостави банкова гаранция или извърши условно плащане на глобата в съответствие с член 85а, параграф 1 от Регламент № 2342/2002. Така възможността за предоставяне на финансова гаранция остава алтернатива на ефективно извършваното плащане.
104
Следва да се констатира, че при предоставяне на банкова гаранция Комисията не се намира в сходно положение с това на платилия условно глобата жалбоподател. Несъмнено, когато е предоставена банкова гаранция, Комисията е лишена от възможността да се ползва от сума съответстваща по размер на наложената глоба. Вследствие на избора на банковата гаранция все пак Комисията не обеднява, тъй като тя е лишавана само от непосредствената възможност да ползва допълнителни средства. Освен това учредяването и поддържането на банковата гаранция е свързано с допълнителни разходи, които се поемат изцяло от дължащата глобата страна.
105
Напротив, условното плащане на глобата представлява загуба на средства, които жалбоподателят е притежавал и е можел да използва свободно. Това води до незабавно обедняване, равно по размер на наложената глоба. Освен това, макар Комисията да получава незабавно сумата на наложената глоба, тя не може свободно да се разпорежда с нея, докато не са изчерпани всички способи за защита, както следва от член 85а, параграф 2 от Регламент № 2342/2002 и от член 90, параграф 3 от Делегиран регламент № 1268/2012. В допълнение лишаването от възможността за използване на средствата, съответстващи по размер на наложената глоба, е последица от упражняването на правото на жалбоподателя да обжалва решението за налагане на глобата.
106
От това следва, че в случай на отхвърляне на жалбата срещу решението за налагане на глобата лихвата по член 86, параграф 5 от Регламент № 2342/2002 и по член 83, параграф 4 от Делегиран регламент № 1268/2012, която предприятието трябва да плати на Комисията, не е съпоставима с фиксираните по размер лихви, които последната трябва да плати след постановяването на решение на съд на Съюза, с което се установява незаконосъобразността на нейното решение.
107
От това следва също, че Комисията не се намира в едно и също положение в зависимост от това дали длъжникът на глоба в очакване на съдебното решение е предоставил финансова гаранция, или е платил глобата условно. Тази разлика в положението на Комисията произтича от направения от длъжника на глобата избор и в случая не може да обоснове прилагането на посочения от Комисията лихвен процент.
108
Ето защо следва да се отхвърли доводът на Комисията, изведен от твърдението за наличието на подходящ лихвен процент, който е по-нисък по размер от посочения в точка 101 по-горе.
109
Следователно приложимият в случая лихвен процент следва да се определи чрез прилагане по аналогия на лихвения процент, предвиден в член 86, параграф 2, буква б) от Регламент № 2342/2002 и в член 83, параграф 2, буква б) от Делегиран регламент № 1268/2012, тоест лихвеният процент, прилаган от ЕЦБ за нейните основни операции по рефинансиране през февруари 2011 г., т.е. 1 %, увеличен с 3,5 процентни пункта, а именно 4,5 %.
110
От изложеното следва, че фиксираните по размер лихви възлизат на 4733437,50 евро — тази сума се получава, като върху 21037500 евро се начисляват лихви в размер на 4,5 % за периода от 10 февруари 2011 г. до 8 февруари 2016 г. Следователно претърпяната от ищеца вреда съответства на разликата между тази сума и генерираните лихви (в размер на 468540,80 евро), а именно 4264896,70 евро.
3) По причинно-следствената връзка
111
Ищецът твърди, че претърпяната от него вреда произтича пряко от обстоятелството, че Комисията не е изпълнила задълженията си по член 266, първа алинея ДФЕС. От една страна, той твърди, че е имал право да избира между учредяването на банкова гаранция, за която Комисията не е доказала, че е по-евтината възможност, и условното плащане на глобата. От друга страна, той посочва, че има право да поиска заплащане на фиксираните по размер лихви във всеки момент, при условие че това искане предхожда момента, в който искът за обезщетение се погасява по давност.
112
Комисията изтъква, че следва да бъде отказано изплащането на сумата, резултат от прилагането на фиксираните лихви, или тази сума трябва да бъде намалена по размер, тъй като ищецът не е ограничил загубите си в противоречие с установения в това отношение основен принцип. Ищецът не е доказал, че претендираните от него фиксирани по размер лихви са по-малки по размер от загубата, която той би претърпял, ако беше учредил банкова гаранция, вместо да пристъпи към условно плащане. Всъщност, доколкото е разполагала с избор между тези две възможности за плащане на глобата, към момента на плащането ѝ е трябвало да избере временно онази възможност, чрез която би се ограничил максимално размерът на претърпяната от него вреда при отмяна на глобата.
113
Следва да се припомни, че свързаното с причинно-следствената връзка условие, предвидено в член 340, втора алинея ДФЕС, се отнася до наличието на достатъчно пряка връзка на причина и следствие между поведението на институциите на Съюза и вредата, връзка, за която ищецът трябва да представи доказателства, така че поведението, за което ги упреква, трябва да бъде основната причина за настъпването на вредата (вж. решение от 13 декември 2018 г., Европейски съюз/Kendrion, C‑150/17 P, EU:C:2018:1014, т. 52 и цитираната съдебна практика).
114
С други думи, дори при евентуален принос на институциите към вредата, чието обезщетяване се иска, този принос може да е твърде отдалечен поради отговорност на други лица, и по-специално на ищеца (вж. решение от 10 януари 2017 г., Gascogne Sack Deutschland и Gascogne/Европейски съюз, T‑577/14, EU:T:2017:1, т. 117 и цитираната съдебна практика).
115
В това отношение е постановено също, че при разглеждането на причинно-следствената връзка между поведението, в което е упреквана институцията на Съюза, и твърдяната от увреденото лице вреда, следва да се провери дали, за да избегне риска от това то само да понесе вредата като съзнателен правен субект, увреденото лице е положило дължимата грижа, за да избегне вредата или да ограничи нейния обхват. Причинно-следствената връзка може да се прекъсне от проява на небрежност от страна на увреденото лице, доколкото това негово поведение съставлява основната причина за вредите (вж. определение от 4 юни 2012 г., Azienda Agricola Bracesco/Комисия, T‑440/09, непубликувано, EU:T:2012:269, т. 39 и 40 и цитираната съдебна практика).
116
Както следва от точки 65—84 по-горе, след като е постановено решение от 16 декември 2015 г., Air Canada/Комисия (T‑9/11, непубликувано, EU:T:2015:994), Комисията е била длъжна да възстанови на ищеца сумата на условно платената глоба заедно с фиксираните по размер лихви.
117
В настоящия случай Комисията е изплатила само генерираните лихви и по този начин е нарушила задължението си за плащане на фиксирани по размер лихви в съответствие с член 266, първа алинея ДФЕС. Следователно това неизпълнение на задължения представлява достатъчно пряка причинно-следствена връзка с претърпяната от ищеца вреда (вж. т. 92—110 по-горе).
118
В това отношение Комисията не може да упреква ищеца, че свободно е избрал да плати глобата условно, вместо да учреди банкова гаранция. Всъщност изборът на ищеца да плати глобата си условно е в съответствие с решението от 9 ноември 2010 г., и по-специално с член 5, параграф 4 от него, и не може да прекъсне причинно-следствената връзка между констатираната незаконосъобразност и претърпяната вреда.
119
Следователно съществува достатъчно пряка причинно-следствена връзка между достатъчно същественото нарушение на правото на Съюза и претърпяната от ищеца вреда.
б)
По лихвите за забава
120
От една страна, като част от търсеното обезщетение ищецът претендира като лихви за забава сумата от 958550,14 евро — прости мораторни лихви върху сумата от 4264896,70 EUR, съответстваща на претендираните фиксирани по размер лихви за периода от 9 февруари 2016 г. до 4 февруари 2021 г., прилагайки същия лихвен процент като припомнения в точка 88 по-горе.
121
От друга страна, ищецът иска да му бъдат изплатени сложни лихви, прилагайки припомнения в точка 88 по-горе лихвен процент, върху дължимата към 4 февруари 2021 г. сума, а именно сумата от 5223446,84 евро (4264896,70 евро + 958550,14 евро), до окончателното плащане от страна на Комисията.
122
Що се отнася до лихвите, посочени в точка 120 по-горе, Комисията изтъква, че ищецът е забавил прекомерно подаването на първоначалната си претенция по член 46 от Статута на Съда на Европейския съюз, вследствие на което главницата от 4264896,70 евро, представляваща претендираните лихви за периода от условното плащане на глобата до решението за възстановяване, увеличава размера си с 958550 евро, тоест налице е увеличение с повече от 20 %. Това увеличение не се дължало на каквото и да било нарушение от страна на Комисията, което можело да бъде взето предвид на основание член 340 ДФЕС, а било изцяло следствие от бездействието на ищеца. Според Комисията ищецът не е положил дължимата грижа, за да ограничи размера на претърпените от него вреди, тъй като е предявил късно първоначалната претенция по член 46 от Статута на Съда на Европейския съюз. Всъщност предвиденият в този член давностен срок не можел да обоснове виновното му бездействие за периода след възстановяването на глобата от Комисията. В становището си по решение от 11 юни 2024 г., Комисия/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), Комисията отбелязва, че този въпрос не се поставя в посоченото решение.
123
Следва да се припомни, че по отношение на исканията на основание на извъндоговорната отговорност на Съюза по член 340, втора алинея ДФЕС от съдебната практика следва, че освен ако не са налице особени обстоятелства, задължението за плащане на мораторни лихви възниква от момента на обявяване на съдебното решение, с което се установява задължението за поправяне на вредите (вж. решения от 10 януари 2017 г., Gascogne Sack Deutschland и Gascogne/Европейски съюз, T‑577/14, EU:T:2017:1, т. 178 и цитираната съдебна практика, и от 19 януари 2022 г., Deutsche Telekom/Комисия, T‑610/19, EU:T:2022:15, т. 141 и цитираната съдебна практика).
124
Ето защо, както следва и от решение от 20 януари 2021 г., Комисия/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39, т. 122—124 и 129), присъждането на лихви за забава за период, предхождащ постановяването на съдебното решение, е възможно при особени обстоятелства.
125
В случая обаче, от една страна, задължението на Комисията да начисли фиксирани по размер лихви върху възстановената сума на условно платената от ищеца глоба произтича пряко от член 266 ДФЕС, а лишаването му от възможността да ползва сумата, съответстваща по размер на посочените лихви, настъпва в момента на посоченото възстановяване (вж. в този смисъл решения от 20 януари 2021 г., Комисия/Printeos, C‑301/19 P, EU:C:2021:39, т. 122—124 и 129, и от 8 март 2023 г., Campine и Campine Recycling/Комисия, T‑94/20, непубликувано, EU:T:2023:110, т. 105—108).
126
От друга страна, в писмото си до Комисията от 4 февруари 2021 г. ищецът ясно припомня на Комисията задълженията ѝ, произтичащи от член 266 ДФЕС, както и от съдебната практика, и иска лихвите да бъдат капитализирани до пълното плащане от страна на Комисията (вж. т. 12 по-горе).
127
Ето защо, доколкото описаните в точки 125 и 126 по-горе особени обстоятелства са налице към датата, на която е ищецът е предявил първоначалната си претенция с изпратеното до Комисията писмо от 4 февруари 2021 г., следва да се присъдят лихви за забава върху сумата от 4264896,70 евро, считано от 5 февруари 2021 г. до пълното плащане от Комисията. За сметка на това не съществува никакво особено обстоятелство, което да обосновава присъждането на лихви за забава за периода между датата на възстановяване на глобата — 8 февруари 2016 г., и датата, на която е предявена първоначалната претенция — 4 февруари 2021 г., тъй като закъснението при предявяването на посочената първоначална претенция се дължи единствено на поведението на ищеца.
128
Що се отнася до приложимия лихвен процент, следва да се приложи член 99, параграф 2, буква б) от Регламент (ЕС, Евратом) 2018/1046 на Европейския парламент и на Съвета от 18 юли 2018 година за финансовите правила, приложими за общия бюджет на Съюза, за изменение на регламенти (ЕС) № 1296/2013, (ЕС) № 1301/2013, (ЕС) № 1303/2013, (ЕС) № 1304/2013, (ЕС) № 1309/2013, (ЕС) № 1316/2013, (ЕС) № 223/2014 и (ЕС) № 283/2014 и на Решение № 541/2014/ЕС и за отмяна на Регламент (ЕС, Евратом) № 966/2012 (ОВ L 193, 2018 г., стр. 1), приложим по настоящото дело към момента на предявяване на първоначалната претенция по смисъла на член 46 от Статута на Съда на Европейския съюз. В съответствие с тази разпоредба присъдените на ищеца лихви за забава трябва да се изчислят въз основа на лихвения процент, прилаган от ЕЦБ за нейните основни операции по рефинансиране към 4 февруари 2021 г., или 0 %, увеличени с 3,5 процентни пункта, тоест в конкретния случая 3,5 %.
129
Поради това на ищеца следва да се присъдят лихви за забава върху сумата от 4264896,70 евро при лихвен процент от 3,5 %, считано от 5 февруари 2021 г., до пълното плащане от страна на Комисията.
в)
Заключение относно искането за обезщетение
130
С оглед на изложените съображения Комисията следва да бъде осъдена да заплати на ищеца обезщетение за вредите, които са му причинени вследствие на извършеното достатъчно съществено нарушение на член 266, първа алинея ДФЕС, изразяващо се в обстоятелството, че ищецът не е получил фиксираните по размер лихви от 4,5 % върху недължимо платената глоба за периода от условното ѝ плащане на 10 февруари 2011 г. до възстановяването на недължимо платената на 8 февруари 2016 г. глоба след приспадане на вече платените от Комисията лихви при възстановяването на глобата. Размерът на това обезщетение възлиза на 4264896,70 евро. На ищеца следва да се присъдят и лихви за забава върху тази сума от 4264896,70 евро при лихвен процент от 3,5 %, считано от 5 февруари 2021 г. до пълното плащане от страна на Комисията.
131
Отхвърля исканията за обезщетение в останалата им част, поради което следва да се разгледат и исканията за отмяна, направени при условията на евентуалност.
Б. По искането за отмяна
132
При условията на евентуалност ищецът иска отмяна на писмото от 25 март 2021 г., с което Комисията отхвърля искането му за плащане на сумата, съответстваща на фиксираните по размер лихви и на лихвите за забава. Единственото изложено основание ищецът извежда от допуснатата от Комисията грешка, тъй като тя е приела, че искането за плащане на лихви е погасено по давност.
133
Комисията повдига възражение за недопустимост на направеното от ищеца искане за отмяна поради липса на правен интерес, а при условията на евентуалност — че писмото от 25 март 2021 г. няма характер на потвърждение.
134
Комисията посочва, че ищецът няма никакъв правен интерес да иска отмяна на писмото от 25 март 2021 г. Според нея той не успява да обясни по какъв начин жалбата за отмяна би му донесло определена полза. Тя поддържа, че с искането за отмяна не може да се постигне целеният резултат, макар ищецът основателно да твърди, че давностният срок е започнал да тече от датата на твърдяното неправомерно бездействие на Комисията да му изплати фиксираните по размер лихви. Освен това вследствие на отмяната на писмото от 25 март 2021 г. на основание член 263 ДФЕС не можело да се породи каквото и да било задължение за Комисията да плати на ищеца претендираните от него лихви.
135
Ищецът твърди, че продължава да има правен интерес от отмяната на писмото от 25 март 2021 г. Установяването на незаконосъобразност на това писмо би могло да послужи като основание за евентуален иск за обезщетение за вредите, причинени от него. Освен това той имал правен интерес да го оспори, за да предотврати повтарянето на твърдяната незаконосъобразност в бъдеще. В допълнение от отмяната на посоченото писмо следвало, че Комисията била длъжна да преразгледа отговора си относно изпълнението на съдебно решение относно тази отмяна в съответствие с член 266 ДФЕС и така да приложи правилно правото на Съюза, като му изплати лихвите, които му дължи.
136
Съгласно постоянната съдебна практика жалба за отмяна, подадена от физическо или юридическо лице, е допустима само ако жалбоподателят има правен интерес от отмяната на обжалвания акт. Правният интерес трябва да е възникнал и да е все още съществуващ и да се преценява към датата на подаване на жалбата. Той трябва да продължава да съществува и до произнасянето на съдебното решение (вж. решение от 7 юни 2007 г., Wunenburger/Комисия, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, т. 42 и цитираната съдебна практика).
137
Такъв интерес предполага, че отмяната на този акт може сама по себе си да породи правни последици, или с други думи, че жалбата може чрез резултата си да донесе полза на страната, която я е подала (вж. определение от 25 ноември 2014 г., Global Steel Wire/Комисия, T‑279/10 и T‑578/10, непубликувано, EU:T:2014:1008, т. 18 и цитираната съдебна практика).
138
Исканията за отмяна на отказа на институция, орган, служба или агенция на Съюза да признае право на обезщетение жалбоподател по членове 268 и 340 ДФЕС трябва да бъдат отхвърлени като недопустими, когато поначало жалбоподателят няма правен интерес да прави такива искания наред с искането си за обезщетение (вж. в този смисъл решения от 13 юни 1972 г., Compagnie d’approvisionnement, de transport et de crédit et Grands Moulins de Paris /Комисия, 9/71 и 11/71, EU:C:1972:52, т. 9—11, и от 17 юли 2024 г., Montanari/EUCAP Sahel Niger, T‑371/22, EU:T:2024:494, т. 63 и цитираната съдебна практика).
139
Следва да се отбележи, че в писмото от 25 март 2021 г. Комисията се произнася по началото на давностния срок относно иска за обезщетение, предвиден в член 46 от Статута на Съда на Европейския съюз, като приема, че това е датата, на която ищецът плаща условно глобата. Тъй като Комисията приема, че този иск е погасен по давност, на това основание тя отхвърля и искането на ищеца.
140
Следва да се констатира, че с искането си за отмяна ищецът всъщност се стреми да постигне резултат с идентични имуществени последици, като целените с искането за обезщетение. При това положение ищецът не доказва правен интерес от отмяната на писмото от 25 март 2021 г., който да е налице и след удовлетворяването на искането му за обезщетение, което личи и от обстоятелството, че настоящото искане за отмяна е направено при условията на евентуалност.
141
Следователно искането за отмяна трябва да се отхвърли като недопустимо, без да е необходимо произнасяне по възражението за недопустимост, повдигнато при условията на евентуалност.
IV. По съдебните разноски
142
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Съгласно член 134, параграф 3 от посочения правилник, ако всяка от страните е загубила съответно по едно или няколко от предявените основания, всяка страна понася направените от нея съдебни разноски.
143
В случая, тъй като исканията на всяка от страните са частично отхвърлени, всяка от тях следва да бъде осъдена да понесе направените от нея съдебни разноски.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (девети петчленен състав)
реши:
1)
Осъжда Европейската комисия да плати на Air Canada AG обезщетение за претърпени вреди в размер на 4264896,70 евро.
2)
Обезщетението по точка 1 се увеличава с лихви за забава в размер на 3,5 % за периода от 5 февруари 2021 г. до пълното му изплащане.
3)
Отхвърля иска в останалата му част.
4)
Air Canada и Комисията понасят направените от тях съдебни разноски.
Papasavvas
Truchot
Kanninen
Sampol Pucurull
Perišin
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 25 март 2026 година
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.